cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Bezpečnosť v Unixe
Prístupové práva
Zložitejšie Unix-ové súborové systémy obsahujú Access Control List (zoznam kontroly prístupu), koncept, ktorý umožňuje udeľovať práva viacerým užívateľom alebo skupinám. Access Control List môže byť použitý na udelenie práv ďalším jednotlivým užívateľom alebo skupinám. Napríklad: /pvr [u::rwx,g::r-x,o::r-x/u::rwx,u:peter:rwx,g::r-x,m::rwx,o::r-x]
V tomto príklade, ktorý pochádza z príkazu chacl v Linux-ových operačných systémoch, užívateľovi peter sú udelené zapisovacie práva na zložku /pvr.
Skupiny používateľov
Užívatelia pod Unix-ovými operačnými systémami často patria do skupín so špecifickými prístupovými právami. Toto umožňuje zoskupovať užívateľov podľa toho, aké veľké práva majú mať v systéme. Veľa Unix-ových implementácií pridáva ďalšiu úroveň ochrany vyžadovaním členstva užívateľa vowheel user privileges group, ak chcú spúšťať príkaz <tt>su</tt>.
Problémy
Väčšina Unix-ových a Unix-like systémov má účet alebo skupinu, ktorá umožňuje užívateľovi kompletnú kontrolu nad systémom. Takýto účet sa nazýva root. Ak prístup k takémuto účtu získa nechcený používateľ, znamená to úplný prienik do systému. Účet root je ale nevyhnutný pre administrovanie systému, a pre spomenuté bezpečnostné dôvody je málokedy používaný pre každodenné potreby (častejšie sa používa program sudo). Takto sa používanie tohto účtu dá precíznejšie monitorovať.
Kto pozná Supermana, môže si predstaviť ako by malo vyzerať používanie root-a cez nasledujúcu analógiu:
Užívateľské a administratívne techniky
Unix má veľmi veľa nástrojov, ktoré dokážu zlepšiť bezpečnosť, ak sú vhodne použité užívateľmi či administrátormi.
Heslá
Výber silného hesla a jeho stráženie sú pravdepodobne najdôležitejšie veci, ktoré môže užívateľ urobiť pre zvýšenie bezpečnosti Unix-u. V Unix-ových systémoch, najdôležitejšie údaje o hesle sú uložené v súbore <tt>/etc/passwd</tt>. Tento súbor udržuje prehľad o užívateľoch a ich hlavných nastaveniach. Heslá, resp. hash-e hesiel môžu byť tiež uložené na rovnakom mieste. Záznamy v <tt>/etc/passwd</tt> každý zaberajú presne jeden riadok a majú nasledujúcu formu:
nickname:hash_hesla:UserID:GroupID:kompletné_meno:domovský_adresár:shell_bin Napríklad: xfze:$1$zuW2nX3sslp3qJm9MYDdglEApAc36r/:1000:100:José Carlos D. S. Saraiva:/home/xfze:/bin/bash
Keďže všetci užívatelia musia mať práva na čítanie tohto súboru (aby systém vedel skontrolovať prihlasovacie heslo), vznikol jeden bezpečnostný problém: hocikto vedel prečítať tento súbor a získať hash-e hesiel ostatných užívateľov. Preto bol pre uchovávanie hash-ov hesiel vytvorený súbor <tt>/etc/shadow</tt>, na ktorý mal práva na čítanie iba root. Pri utajovaní hesiel, druhá položka v riadku v súbore <tt>/etc/passwd</tt> (hash hesla) je nahradená 'x' ktoré hovorí systému, aby našiel príslušné heslo cez súbor <tt>/etc/shadow</tt>.
Súbor <tt>/etc/shadow</tt> zvyčajne obsahuje iba prvé dve hodnoty:
xfze:$1$zuW2nX3sslp3qJm9MYDdglEApAc36r/:::::
Zvyšné hodnoty v súbore <tt>/etc/shadow</tt> obsahujú:
Tieto hodnoty môžu byť použité na zvýšenie Unix-ovej bezpečnosti prinútením užívateľov zaoberať sa heslami.
Užívatelia a účty
Administrátori by mali mazať staré účty okamžite.
Patchovanie
Operačné systémy, tak ako každý softvér, môžu obsahovať chyby žiadajúce opravu alebo môžu byť vylepšované pridávaním nových funkcií. Bezpečné patchovanie operačného systému vyžaduje, aby softvér pochádzal z dôveryhodného zdroja a nebol pozmenený pred zabalením. Medzi bežné metódy overujúce, či patche pre operačné systémy neboli pozmenené, patrí použitie kryptografického hashu, ako napríklad MD5 suma, alebo použitie read-only média.
Z bezpečnostného uhla pohľadu, špecifické metódy balenia, ako napríklad RPM Package Manager formát pôvodne od Red Hat Linux nie sú až tak dôležité ako zabezpečenie integrity samotného patchu.
Distribúcia zdrojových kódov
Distribúcia zdrojových kódov znamená možnosť prehľadať kód na podozrivý obsah. Mínusom ale je, že užívateľ musí byť schopný vykonať bezpečnostnú analýzu kódu sám.
RPM balenia
Linuxové distribúcie, ktoré používajú RPM Package Manager formát pre zabezpečenie základnej funkcionality a softvérových updatov, využívajú MD5 a GPG pre zabezpečenie integrity obsahu. Hodnoty hash-ov sú zabalené spolu so súbormi RPM a overované, keď je balík inštalovaný.
Debian balenia
Linuxové distribúcie, ktoré používajú Debian .deb balíkový formát pre zabezpečenie základnej funkcionality a softvérových updatov, využívajú GPG podpisy pre zabezpečenie integrity obsahu. Podpis je vypočítaný, keď je balík vyrobený a neskôr overovaný, keď sa balík inštaluje.
Ostatní predajcovia a distribúcie
Bez ohľadu na predajcu alebo distribúciu, všetky softvérové distribúcie by mali poskytovať mechanizmus na overenie, či je softvér legitímny, a či nebol modifikovaný od času, keď bol pôvodne zabalený.
Služby
Nepotrebný systémový softvér by nemal byť inštalovaný ani konfigurovaný na systéme. Softvér, ktorý je ďalej nepotrebný by mal byť pokiaľ možno kompletne odstránený.
Príkazy inetd a xinetd sa správajú ako super-servery pre množstvo sieťových protokolov, napríklad ako rlogin, telnet a ftp.
Vypnutie nepotrebných služieb
Tento prístup je bežne nazývaný proaktívna bezpečnosť. Existujú operačné systémy, ktoré sú prirodzene bezpečné. Popri iných, voľné BSD distribúcie (FreeBSD, NetBSD, a OpenBSD) sú proaktívne bezpečné. Napríklad, výstup z netstat-u na NetBSD 3.0 pracovnej stanici jasne podčiarkuje túto techniku:
Ukazuje, že na tomto stroji iba služba SSH počúva na verejnom sieťovom rozhraní počítača. sendmail počúva iba na loopback rozhraní. Prístup k službe môže byť ďalej obmedzený použitím firewallu.
Bezpečnosť súborových systémov
Bezpečnosť súborových systémov v UNIX a Unix-like systémoch je založená na 9 bitoch, ktoré znamenajú prístupové práva, set user a group ID bitoch, a na sticky bite, čo spolu dáva 12 bitov. Tieto práva sa aplikujú rovnako takmer na všetky objekty súborového systému ako sú súbory, adresáre a zariadenia.
9 prístupových bitov je rozdelených do troch skupín po troch bitoch. Prvá skupina popisuje práva vlastníka súboru, druhá skupina popisuje práva skupiny asociovanej s vlastníkom súboru alebo s adresárom, ktorý súbor obsahuje a tretia skupina popisuje práva asociované s procesom, ktorý nemá rovnaké user ID ako súbor. Každá skupina troch bitov obsahuje bity označujúce povolenie prístupu na čítanie, zapisovanie alebo spúšťanie. V prípade adresárov znamená právo na spúšťanie právo prezerať daný adresár.
Set user ID a set group ID bity, bežne skracované ako set-UID a set-GID, sú používané na zmenu identity procesu, ktorý spúšťa súbor, ktorý má nastavený jeden alebo oba tieto bity. Súbor s nastaveným prístupovým bitom set-UID spôsobí, že proces, ktorý súbor spustil dočasne zmení effective user ID na user ID vlastníka súboru. Súbor s nastaveným prístupovým bitom set-GID spôsobí, že proces, ktorý súbor spustil dočasne zmení effective group ID na group ID súboru. Proces potom môže meniť effective user alebo group ID, ktoré zdedil zo súboru, a medzi real user alebo group ID, ktoré zdedil, keď sa užívateľ prihlásil do systému. Toto predstavuje spôsob, akým proces môže limitovať prístupové práva, ktoré vlastní, voči častiam kódu (code regions), ktoré tieto prístupové práva vyžadujú. Toto je forma bezpečnostnej technológie nazývanej privilege separation (privilegované rozdeľovanie) a zvyšuje bezpečnosť programov limitovaním nechcených alebo neplánovaných činností procesu.
Adresár, ktorý má nastavený set-GID bit spôsobí, že novo vytvorené súbory budú mať počiatočnú hodnotu skupinu rovnakú ako je skupina adresára. Toto predstavuje spôsob, kde subsystém, napríklad mailový subsystém, môže vytvárať súbory, ktoré majú bežnú hodnotu skupiny, takže set-GID procesy v rámci subsystému sú potom schopné prečítať a zapísať do súboru.
Sticky bit, formálne známy ako save text on swap bit, odvádza svoje meno od svojho pôvodného účelu. Sticky bit pôvodne znamenal, že pamäťový obraz (image) procesu bol uložený ako spojitý obraz na disku, ktorý bol používaný na uchovávanie reálnych pamäťových stránok, keď neboli používané. Toto zvyšovalo výkon bežne spúšťaných procesov, keďže počiatočný obraz pamäte bol ľahko dostupný. Moderné UNIX-ové systémy už ďalej nevykonávajú túto funkciu, ak je sticky bit nastavený, napriek tomu názov ostal. V prípade súborov, sticky bit môže byť použitý systémom na indikovanie spôsobu, akým má byť vykonané uzamknutie súboru. V prípade adresárov, sticky bit zabraňuje vymazanie súboru v rámci adresára hocijakému procesu, okrem procesu, ktorý má super-user (root) práva alebo má nastavené effective user ID ako má vlastník súboru. Sticky bit je najbežnejšie používaný vo verejne zapisovateľných adresároch, akými sú napríklad rôzne dočasné pracovné adresáre v systéme.
Vírusy a vírusové skenery
Unix-like operačné systémy sú imúnne voči väčšine vírusov z prostredia Microsoft Windows, pretože binárne súbory vytvorené pre beh na Windows vo všeobecnosti nefungujú na iných platformách. Avšak veľa Unix-like zariadení pokskytuje ukladanie dát pre užívateľov Microsoft Windows, napríklad použitím Samba softvéru, a takto sa môžu tieto zariadenia neplánovane stať skladiskom vírusov uložených užívateľmi. Pre Unix-ové servery je bežné fungovanie ako Mail transfer agent, teda často je inštalovaný aj skener emailových vírusov. Vírusový skener ClamAV je dostupný vo forme zdrojového kódu a môže byť použitý na skenovanie Unix-ových súborových systémov na vírusy, ktoré napádajú iné operačné systémy.
Existujú vírusy a červy, ktoré majú za cieľ Unix-like operačné systémy. Prvý počítačový červ - Morris worm bol namierený proti Unix-ovým systémom.
György Herdics
Dr. h. c. doc. PhDr. PaedDr. ThLic. György Herdics, PhD., MBA (* 28. november 1966, Komárno) je slovenský rímskokatolícky kňaz maďarskej národnosti, titulárny opát, čestný kanonik, dekan, šéfredaktor maďarského katolíckeho týždenníka Remény, docent, vysokoškolský pedagóg, mimoriadny profesor.
Bezpečnosť v Unixe
Firewall
Firewall odvádza svoje meno z konštrukčných metód, v ktorých spevnená, ohňu-vzdorná vrstva je použitá na ochranu steny pred ohňom na opačnej strane steny. Podobne, sieťový firewall chráni systémy a siete pred sieťovými hrozbami, ktoré existujú na opačnej strane firewallu.
György Herdics
Štúdiá
Základnú školu vychodil v Komárne. V rokoch 19831987 navštevoval Gymnázium s vyučovacím jazykom maďarským v Komárne, následne v rokoch 19871991 študoval na Rímskokatolíckej cyrilometodskej bohosloveckej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave. Postgraduálne štúdia absolvoval v Budapešti a v Ružomberku. V Budapešti v roku 2002 na univerzite Pázmány Péter Katolikus Egyetem získal licenciát teológie (ThLic.). V roku 2003 na Katolíckej Univerzite v Ružomberku získal titul PaedDr. V roku 2011 mu bola udelená hodnosť Dr. h. c. Tiež v roku 2011 získal titul PhDr. Na VŠZaSP v Bratislave získal vedeckú hodnosť PhD. v roku 2012. V roku 2014 habilitoval na VŠZaSP v Bratislave (docent). V roku 2015 získal neakademický titul MBA. Od roku 2015 je mimoriadnym profesorom.
Bezpečnosť v Unixe
iptables
iptables je súčasný užívateľský interface pre interakciu s funkcionalitou netfilter (súčasť Linux-ového jadra). Nahradili ipchains. Ďalšie Unix like operačné systémy môžu poskytovať ich vlastnú natívnu funkcionalitu, takisto existujú ďalšie open source firewallové produkty. Nasledujú stručné poznámky o tom, ako môžu byť iptables použité na konfiguráciu Linux-ového firewallu.
György Herdics
Spisovateľská a vydavateľská činnosť
Od r. 2001 je šéfredaktorom maďarského katolíckeho týždenníka Remény. Je redaktorom časopisu Magyar Sion a spolušéfradaktorom časopisu Família. V rokoch 1996 až 2002 vydával katolícky kalendár s názvom Magyar Vasárnap Kalendárium. V Trnavskej arcidiecéze je členom Rady pre masovokomunikačné prostriedky. Od roku 2015 je šéfredaktorom časopisu Via socialis.
Bezpečnosť v Unixe
iptables
netfilter poskytuje state-full paketový filter, ktorý môže byť konfigurovaný podľa sieťového rozhrania, protokolu, zdrojovej alebo cieľovej adresy, zdrojového alebo cieľového portu a podľa stavu paketu. Sieťový paket prechádza viacerými okruhmi medzi časom, kedy je prijatý sieťovým rozhraním a časom, kedy je akceptovaný hostom, alebo preposlaný inému hostovi. Bežné okruhy sú INPUT (vstup), OUTPUT (výstup) a FORWARD (ďalej). INPUT okruhom prechádzajú všetky pakety tak, ako sú prijaté sieťovým rozhraním, nezávisle od toho, či sú hostom prijímané alebo preposielané inému hostovi. OUTPUT okruhom prechádzajú všetky pakety posielané sieťovým rozhraním. FORWARD okruhom prechádzajú tie pakety, ktoré sú routované cez hosta z jedného sieťového rozhrania do iného, napríklad v prípade multi-homed systému (systém s viac ako jedným sieťovým rozhraním).
Každý zo vstavaných okruhov ma vlastnú implicitnú politiku ktorá definuje aké akcie sa uplatňujú voči paketu, ktorý sa dostane na koniec okruhu. Prechod paketu končí, keď sa pravidlo zhodne s paketom a má akciu ACCEPT (akceptuj), DROP (zahoď), REJECT (odmietni) alebo RETURN (vráť).
Najjednoduchší iptables firewall sa skladá z pravidiel pre každú požadovanú službu, nasledovaných pravidlom, ktoré indikuje, že pakety, ktoré dosiahli toto pravidlo su zahodené (dropped). Systém, ktorý iba povoľuje napríklad emailové prenosy bude mať pravidlo, ktoré akceptuje spojenia na SMTP porte, a potom zahadzuje ostatné. Bolo by vyžadované pravidlo, ktoré by indikovalo, že všetky započaté spojenia boli povolené, takže odchádzajúce spojenia by dostali odozvu z ostatných systémov.
INPUT okruh
Nasledujúci príklad ukazuje jednoduchý paketový filter INPUT okruh pre hore spomenutý príklad:
Silica (okres Rožňava)
Pestovanie plodín
V tejto oblasti poľnohospodári pestujú prevažne pšenicu a raž, ale aj menej známu plodinu tritikale, čo je vyšľachtený druh pšenice s ražou. Darí sa aj kukurici a aj zemiakom.
Bezpečnosť v Unixe
INPUT okruh
Chain INPUT (policy DROP 0 packets, 0 bytes) pkts bytes target    prot opt in     out     source               destination 0    0 ACCEPT     all—any    any     anywhere             anywhere            state ESTABLISHED 0    0 ACCEPT     tcp—any    any     anywhere             anywhere            tcp dpt:smtp 0    0 LOG        all—any    any     anywhere             anywhere            LOG level warning 0    0 DROP       all—any    any     anywhere             anywhere
Silica (okres Rožňava)
Chov zvierat
V chove zvierat prevládajú kravy a ich mlieko sa buď priamo predáva alebo sa spracuje na kravský syr alebo tvaroh. Sliepky nechýbajú skoro na každom dvore a z nich domáci získavajú vajíčka a mäso. Taktiež prasatá sú dosť častým zvieraťom, ktoré sa chová v tejto oblasti. Ovce a kone sa tu tiež chovajú, ale len v malom množstve.
Bezpečnosť v Unixe
INPUT okruh
Pridanie explicitnej DROP akcie uisťuje, že pakety, ktoré boli odhodené implicitnou politikou INPUT okruhu nebudú náhodou zmenené na ACCEPT.
OUTPUT okruh
Je menšia potreba pre OUTPUT okruh a implicitná politika pre OUTPUT okruh môže byť bezpečne nastavená na ACCEPT. Niekedy môže byť žiaduce pre firewall aby limitoval určité odchádzajúce spojenia do množiny povolených systémov. Toto je známe ako egress filtering a môže byť použité v rámci firewallu na prevenciu úniku vírusov do iných systémov. Napríklad, politikou siete môže byť limitovanie odchádzajúcich emailových spojení na jediný autorizovaný emailový server (čo je jeden zo spôsobov boja s e-mailovým spamom). Toto môže byť dosiahnuté nasledujúcim príkladom:
Okruh OUTPUT (politika ACCEPT) pkts bytes target    prot opt in     out     source               destination 0    0 DROP       tcp—any    any    !server               anywhere            tcp dpt:smtp
Nie je potrebné zahŕňať ďalšie pravidlá do tohto príkladu, keďže implicitná politika pre OUTPUT okruh je ACCEPT. Všimnite si, že toto pravidlo predpokladá, že host, ktorý sa správa ako firewall nebude posielať email sám, ale pošle ho emailovému serveru. Toto je dobrý predpoklad, keďže typicky firewall obsahuje minimum systémového kódu potrebného aby fungoval ako firewall.
Viac obmedzujúci OUTPUT okruh by obsahoval povoľujúce (ACCEPT) vstupy pre tie služby, ku ktorým môže byť pristupované zvonka firewallu a potom obmedzujúcu (DROP) politiku pre okruh samotný.
Všeobecne
Bezpečná sieťová komunikácia:
Packet sniffing :
Útoky:
Referencie
Practical UNIX and Internet Security, Simson Garfinkel and Gene Spafford, O'Reilly & Associates, 2003.
Poursiugues-Boucoue
Poursiugues-Boucoue je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Pyrénées-Atlantiques, v regióne Akvitánsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Beuzeville
Beuzeville môže byť:
Dejiny Francúzska
thumb|horiaca Bastila
Dejiny Francúzska začali podľa súčasných nálezov už zhruba pred 1,8 miliónmi rokov, kedy sa na území Francúzska objavili prví ľudia. Prvá rozvinutejšia kultúra tu nechala stopy už v paleolite. Od 6. storočia pred Kr. žili na území Francúzska Kelti, ktorí v nasledujúcich rokoch v podstate splynuli s Rímskou ríšou v rímskej provincii Galii, takže od prelomu letopočtu hovoríme už o Galorománoch. Počas obdobia sťahovania národov sa tunajšie obyvateľstvo zmiešalo s Germánmi, ktorí tu po páde Rímskej ríše vytvorili svoje vlastné štáty. Na juhu to bola Tolosánska ríša Vizigótov, na severe kmene Frankov. Rímsky vplyv však nezmizol a hlavným jazykom tejto oblasti zostala latinčina (obohatená o galské a germánske prvky).
Za všetkých germánskych kmeňov sa ako najsilnejší ukázali Frankovia, ktorí si postupne všetky ostatné kmene podmanili a dali Francúzsku meno; ich Franská ríša sa stala po Byzancii najpevnejším a najmocnejším štátnym celkom raného stredoveku; k jej najväčšiemu rozmachu prišlo za vlády Karola Veľkého. Po rozpade Franskej ríše v roku 843 sa z jej západnej časti časom začalo formovať Francúzsko. Najskôr jej vládli potomkovia Karola Veľkého, v roku 987 nastúpila dynastia Kapetovcov, ktorá sa na tróne so svojimi vedľajšími vetvami (Valois, Bourbon) udržala až do vzniku francúzskej republiky. Hoci kráľovská moc nebola vo Francúzsku zo začiatku príliš veľká (a mnohí šľachtici boli minimálne rovnako mocní ako kráľ), časom sa začala upevňovať a za Filipa II. Augusta a Filipa IV. Pekného bolo už Francúzsko európskou veľmocou. Napomohlo tomu aj francúzske víťazstvo v Storočnej vojne, v ktorej sa vyhrotil dlhoročný zápas medzi Francúzskom a Anglickom. Na začiatku raného novoveku tak Francúzsko nastúpilo cestu k postaveniu svetovej veľmoci.
V 16. storočí sa hlavným francúzskym súperom stali Habsburgovci, ktorí vládli Španielsku a rímskonemeckej ríši, teda obom francúzsky susedom. Za vlády Františka I. sa do Francúzska renesancia a jeho dvor sa preslávil po celej Európe. V druhej polovici 16. storočia bolo Francúzsko uvrhnuté do krutých náboženských vojen, ktoré vyvrcholili masakrom, ktorý vstúpil do dejín ako Bartolomejská noc. Po nej nasledovalo upokojenie a konsolidácia pomerov. Následne za vlády Ľudovíta XIV. kráľovská moc dosiahla vrchol a Francúzsko značný rozmach. Za Ľudvovítovej vlády však došlo k obrovskému vyčerpaniu francúzskej ekonomiky, ktoré spolu s ďalšími problémami zapríčinilo Veľkú francúzsku revolúciu.
Veľká francúzska revolúcia prepukla v roku 1789 a viedla v roku 1792 k nastoleniu prvej francúzskej republiky a zmene stavovskej spoločnosti na občiansku. Republiku síce čoskoro ovládol Napoleon a premenil ju na cisárstvo, jej myšlienky však zachoval a rozšíril po celej Európe. Prvých 15 rokov 19. storočia bolo v Európe úplne v znamení prevahy Francúzska. V priebehu 19. storočia došlo k niekoľkým striedaniam občianskych vlád s pokusmi o návrat k monarchii či absolutizmu, čo bolo sprevádzané mnohými revolúciami.
Mocenské napätie v Európe viedlo k prvej i druhej svetovej vojne – hoci z oboch Francúzsko vyšlo víťazne, začalo počas 20. storočia postupne strácať svoje veľmocenské postavenie. Po druhej svetovej vojne vznikla štvrtá republika a v roku 1958 bola nastolená súčasná piata republika na čele s generálom Charlesom de Gaullom.
V posledných desaťročiach sa Francúzsko sústreďuje skôr na Európu, hoci po nástupe prezidenta Nicolasa Sarkozyho sa očakávalo opätovné zblíženie so Spojenými štátmi. Počas 2. polovice 20. storočia sa Francúzsko zmierilo s Nemeckom a v spojení s ním usiluje o politickú a ekonomickú integráciu Európy.
Od začiatkov osídlenia po príchod Keltov
Znalosti prehistorického obdobia (obdobia pred vznikom písomných prameňov) sú dosť nejasné, pretože pri jeho štúdiu je možné sa oprieť len o archeologické pramene, ktorých je v najstarších časoch málo. Hoci vo východnom Stredomorí končí toto obdobie (označované ako pravek) zhruba pred 3000 – 2000 rokmi pred Kr., prvé písomné pamiatky vzťahujúce sa k územiu Francúzska pochádzajú až zo starovekého Ríma (najmä 1. storočie pred Kr.). Z archeologických nálezov vyplýva, že Francúzsko bolo osídlené už veľmi skoro. Prvá skutočná civilizácia sa však na území Francúzska objavuje až s keltskou kultúrou (700 – 50 pred Kr.). thumb|left|upright=1.4|Nástenné maľby z [[Lascaux (jaskyňa)|jaskyne v Lascaux pochádzajúce z doby okolo roku 15 000 pred Kr.]]
Od najstaršieho osídlenia po neolitickú revolúciu
thumb|upright=1.2|[[Menhiry v Carnacu.]] Až do obdobia okolo roku 6000 pred Kr. sa ľudia na území Francúzska živili prevažne lovom, doplňovaným zberom – o dôležitosti lovu pre vtedajšieho človeka svedčia monumentálne jaskynné maľby (vo Francúzsku sú najznámejšie jaskyne v Lascaux). Pretože vtedajšia lovná zver sa neustále sťahovala, ľudské spoločnosti boli prevažne kočovnícke. Práve v 6. tisícročí pred Kr. sa ale (pravdepodobne ako dôsledok ústupu ľadovca a výraznej celkovej zmeny ekosystému v predošlých tisícročiach) postupne začínal presadzovať prechod k usadlejšiemu spôsobu života a objavovalo sa primitívne poľnohospodárstvo; tento proces sa nazýva neolitická revolúcia. To sa zhruba do roku 2700 pred Kr. rozšírilo po celom území Francúzska. Najznámejšia vo Francúzsku zastúpená neolitická kultúra bola bretónska megalitická kultúra, ktorá sa preslávila najmä vztyčovaním obrovských kamenných radov (najväčšie sú v Carnacu).
V období neolitu sa do Európy začali dostávať aj indoeurópske kmene z východu, ktoré sem okrem iného priniesli aj nové technológie. Okolo roku 2000 pred Kr. prekvitala tzv. kultúra zvoncovitých pohárov, ktorá sa preslávila použitím medi. O tejto dobe už hovoríme ako o medenej dobe. Tá neskôr s vynálezom zliatiny medi a cínu prechádza do bronzovej doby.
Obdobie Keltov
Koncom bronzovej doby prenikla do východného Francúzska (údolie Rhôny) takzvaná „keltská“ civilizácia. Označenie Kelti pochádzajúce od Grékov si Rimania zmenili a keltským kmeňom hovorili Galovia. V skutočnosti išlo o niekoľko „národov“, ktoré hovorili rôznymi keltskými jazykmi. Tieto skupiny žili aj pred rímskou okupáciou na pomerne vysokej úrovni, na území Galie fungovalo niekoľko významných miest. Značne rozvinutý bol obchod vrátane diaľkového, všeobecne rozšírená bola peňažná zmena. Galovia vyznávali vlastné polyteistické náboženstvo, v spoločnosti patrilo významné miesto druidom – kňazom. Stredomorské pobrežie bolo už od 7. storočia pred Kr. osídlené Grékmi, od ktorých Galovia prevzali písmo. Táto Gallia Narbonensis, ako ju neskôr nazvali Rimania, sa od 2. storočia pred Kr. stala predmetom záujmu Rimanov.
Zlatá brána
Zlatá brána môže byť:
Dejiny Francúzska
Rímska Galia
thumb|Štyri provincie rímskej Galie
Ako prvé bolo k Rímskej ríši pričlenené pobrežie Stredozemného mora, nazývané podľa mesta Narbonne, kde sa usadila významná kolónia rímskych občanov, Gallia Narbonensis. Zvyšok územia bol k Rímskej ríši pripojený po výprave Gaia Iulia Caesara v 50. rokoch 1. storočia pred Kr. O týchto bojoch aj o nasledujúcom povstaní Galov pod vedením Vercingetorixa obsiahlo hovoria Caesarove Zápisky o vojne v Galii (Commentarii de Bello Gallico).
Počas 1. storočia dochádza v Galii ku konsolidácii pomerov, prebieha výrazná romanizácia obyvateľstva. Za cisára Augusta bola Galia rozčlenená, okrem skôr pripojeného územia Galie narbonskej, na Aquitániu, Galiu Lugdunensis (Galiu lyonskú) a Belgicu. Bolo založené množstvo miest, ktoré sa stali centrami šírenia latinčiny a rímskej kultúry, krajina bola prepojená množstvom ciest. Splývanie Galov a Rimanov bolo posilnené spoločnými bojmi v Británii i proti Germánom na východnej hranici, ktoré od 2. storočia neustále silneli. Obyvatelia Galie získali plné rímske občianstvo, vhodnejším než Gali sa stalo označenie Galorománi. Najmä obyvatelia miest začínali preberať nové náboženstvo, ktoré sa masovo šírilo po celej Rímskej ríši – kresťanstvo. V Galii však v ariánskej podobe, ktorá bola rímskou cirkvou považovaná za herézu. Provincia sa stala jednou z najdôležitejších v Rímskej ríši.
1943 Anteros
1943 Anteros je planétka s priemerom 9 km, ktorú objavil J. Gibson 13. marca 1973.
Dejiny Francúzska
Rímska Galia
3. storočie potom prinieslo pravý opak tohto mierového obdobia. Galorománi a najmä ich najvyšší predstavitelia sa často zapájali do mocenských bojov v Ríme. Obyvatelia boli zaťažovaní stále vyššími daňami a predtým bohaté mestá začali pomaly upadať. Od druhej polovice 3. storočia sa na území Galie začali usádzať Germáni, ktorí dostali práva tzv. federátov. V roku 406 potom germánske kmene Alemanov a Frankov využili zamrznutie Rýna a vo veľkom prenikli na územie Galie. Neprestávajúci príliv nových osadníkov vyústil do vzniku autonómnych osád a území, ktoré sa ďalej riadili svojimi pôvodnými germánskymi zvykmi.
Jedným z posledných útokov, ktorým bola oslabená Rímska ríša ešte schopná odolať, bol vpád Hunov, ktorí vyvolali aj pohyby germánskych kmeňov. Práve spojené galorímske a vizigótske vojská postup hunských hôrd Európou zastavili v roku 451 v bitke na Katalaunských poliach. Rím, vyplienený nájazdníkmi, však mal vtedy len minimálny vplyv na dianie v provincii.
Úpadok Galie a prenikanie Germánov na jej územie
Zhruba od 3. storočia sa Rímska ríša, ktorej významnou súčasťou sa Galia stala, začala mať vážne problémy. Tie boli spôsobené jednak hospodárskou krízou ríše spojenou s jej nebývalou expanziou v 2. storočí a následnou decentralizáciou, jednak postupným prenikaním germánskych kmeňov na jej územie. Tieto vpády a usadzovanie sa Germánov značnou mierou ovplyvnili vývoj v rímskej Galii a nakoniec zapríčinili jej zánik (rovnako ako rozpad celej Rímskej ríše) a postupné vznikanie nových germánskych kráľovstiev na jej území sprevádzané prerodom staroveku na stredovek. Práve vďaka týmto migráciám sa na území Francúzska – do tej doby románskom – objavil tiež germánsky vplyv, ktorého prelínanie s galorománskou tradíciou bolo výrazným rysom francúzskej kultúry a odrazilo sa i na vývoji francúzštiny.
Príznaky krízy v Galii
Počas krízy ríše v 3. storočí začal postupný hospodársky úpadok rímskej Galie. Po epidémiách a neúrodach, ktoré Galiu na začiatku 3. storočia postihli, sa zákonite dostavil pokles počtu obyvateľov. Živoriace vidiecke obyvateľstvo odchádzalo do miest, čím bola ešte viac oslabená poľnohospodárska produkcia – hlavný zdroj bohatstva Galie. Súbežne s tým sa znižovali i príjmy štátu z daní. V celej Galii sa rozšírilo vyčíňanie potulných tlúp ozbrojených roľníkov (tzv. bagaudov), ktorí pustošili vidiecke oblasti. Nedostatok pracovných síl prinútil veľkých vlastníkov pôdy k snahe o pripútanie kolónov k pôde, kým cisári zvyšovali dane a utužovali štátnu správu. V 50. rokoch 3. storočia sa navyše zintenzívnili vpády germánskych kmeňov, ktoré ako by vycítili, že Galia im už nebude schopná dlho odolávať.
Prvé stretnutia Germánov s Rímom
thumb|left|[[Thór, germánsky boh vládnuci búrke a bleskom, autor Mårten Eskil Winge (1872)]]
Germáni sídlili zo začiatku v severnej Európe, kam prišli počas neskorej doby bronzovej (1000 pred Kr. až 500 pred Kr.). Žili najmä kočovným spôsobom života, a museli teda neustále hľadať nové úrodné územia na pestovanie nenáročných plodín, či skôr pastierstvo. Prírodné podmienky severnej Európy bez použitia železných nástrojov iný spôsob obživy v podstate neponúkali; nachádzali sa tu husté lesy a močiare, kým nezalesnené nížiny či stepi sa vyskytovali len zriedkavo. Potreba obživy, vyvolaná hladomorom, tlakom preľudnenia a nedostatkom pôdy, hnala germánske kmene postupne na západ a juh, kde boli priťahovaní stále viac bohatnúcou a rozkvitajúcou Galiou. (Niektoré skupiny Germánov zamierili naopak na východ; nielen z tohto dôvodu ich nazývame Východní Germáni. S tými nemala Galia až do 5. storočia problém.) Ich cieľom nebolo Rímsku ríšu zničiť, ale priživiť sa na jej rozvinutom poľnohospodárstve, úrodnej pôde a životnej úrovni jej obyvateľov. Tieto „barbarské“ kmene videli v rímskych mestách kúpele s teplou vodou, niekoľkoposchodové domy, spevnené cesty, viadukty a akvadukty či vybrané pokrmy a lahodné víno. Germánov však čakalo niekoľko storočí najrôznejších stretnutí a vojen, než sa im podarilo do rímskeho sveta preniknúť.
Zo začiatku sa Rimania s novo prichádzajúcimi dokázali vyrovnať. Germáni boli najímaní do rímskych légii, ktoré boli počtom značne oslabené, lebo pohodlných rímskych občanov a Galorománov už neustála služba v légiách unavovala. A tak títo Germáni chránili rímsku hranicu proti iným Germánom.Rimania im dovoľovali ponechať si svoje zvyky a vodcov, ale v podstate im nijako nebránili preberať rímske zvyky a kultúru. Germánske obyvateľstvo sa tak pomaly prispôsobovalo svojmu vyspelejšiemu a vzdelanejšiemu okoliu, čiastočne preberalo jeho jazyk (Galmi už značne pozmenený na tzv. vulgárnu latinčinu), pričom sa romanizovalo, christianizovalo a preberalo antické tradície, ktoré si však svojim spôsobom upravovalo. Časom však prichádzalo stále viac kmeňov, a Rímska ríša ich už prestala zvládať.
thumb|Západogermánsky boh Wothan (Odin) idúci na Sleipnirovi (maľba na kameni v Tängvide, 8. storočie) Istým medzníkom vyznačujúcim začiatky germánskej prevahy bola už v roku 9|9 n. l. Bitka v Teutoburskom lese (v dnešnom Dolnom Sasku), v ktorej vodca germánskych Cheruskov Arminius (ktorý bol vychovaný v Ríme a velil germánskym pomocným oddielom) uštedril drvivú porážku rímskym légiám. Hoci Arminius bol v roku 17 so svojim vojskom porazený, táto bitka definitívne stanovila hranicu Rímskej ríše (a teda i Galie) na Rýne a Rimania sa vzdali ďalších snáh posunúť ju až k Labe.
Táto hranica bola zabezpečená zhruba do polovice 3. storočia, kedy germánske nájazdy na západnú časť Rímskej ríše boli stále častejšie. V roku 253 vnikli do Galie germánski Alamani a Frankovia a dostali sa až do severného Talianska, kde však boli v roku 258 pri Miláne zastavení. V roku 275 sa ale opäť vrátili a Galiu vyplienili.
Rímska ríša sa v tomto období nestretávala len s germánskym nebezpečenstvom, ešte väčšou hrozbou pre ňu bola perzská Sasánovská ríša na východe. Tohto oslabenia, spojeného s odchodom rímskych légii na východ, využil v roku 260 vojvodca Postumus a vyhlásil sa za cisára provincie Galie a častí Hispánie a Británie. Vznikol tak na Ríme nezávislý štátny útvar. Mal však len veľmi krátku existenciu. V roku 273 ho rímsky cisár Aurelianus opäť pripojil k ríši. Hoci historici tento prechodne existujúci štát nazývajú Galské cisárstvo, nemal by sa vytvoriť dojem, že sa Galia od Ríma separovala. Postumus sa nikdy neprezentoval ako galský vládca (razil mince s legendou Večný Rím, užíval cisársku titulatúru, atď.) Hoci Postumus bol vlastne uzurpátor moci, jeho vláda bola pre Rím (i Galiu) prínosná. Zatiaľ čo sa skutočný cisár musel zaoberať problémami na východe, Postumus sa mohol plne sústrediť na udržiavanie pokoja v Galii a odrazenie germánskych nájazdov.
Hoci galské cisárstvo vnieslo do Galie na určitú dobu pokoj, ktorý vydržal ešte niekoľko desiatok rokov po jeho zániku, v polovici 4. storočia sa Germáni opäť vrátili. V roku 357 boli nakrátko spacifikovaní Iulianom Apostatom. Tento rímsky vojvodca po bitke pri Štrasburgu zahnal Alamanov späť za Rýn a o rok neskôr si podrobil aj sálskych Frankov (územie, ktoré im ako spojencom Ríma prepožičal sa neskôr stalo jadrom ich Franskej ríše.) Až do začiatku 5. storočia mala Galia od Germánov čiastočne pokoj, hoci k obnoveniu rozkvetu z obdobia pred germánskymi vpádmi neprišlo aj preto, že Rím neustále zvyšoval dane. Ich potrebu vyvolali nové udalosti na východnej hranici ríše, ktoré sa o pár desiatok rokov neskôr dotkli i Galie.
Sťahovanie národov a vznik germánskych kráľovstiev v Galii
thumb|left|Vpád Hunov vedených Attiloum do Európy. Ilustrácia od A. De Neuvilla
V roku 375 udalosti na brehoch Čierneho mora podnietili proces neskôr nazvaný Sťahovanie národov. Tento proces, zahájený vpádom kočovného kmeňa Hunov do Európy, vrhol väčšinu germánskych kmeňov a s nimi takmer celú Európu do pohybu pri ktorom už Germáni rímsku civilizáciu nechránili, ale naopak si ju privlastňovali a pritom ničili. Na konci 5. storočia sa v nej potom – už ale podstatne zmenenej a oslabenej – rozplynuli. Podľa vzoru Rímskej ríše, ku ktorej predsa len mali istý rešpekt, Germáni začali z jednotlivých kusov jej území tvoriť vlastné štáty, v ktorých sa prvky ich kultúry miešali s rímskou kultúrou a odkazmi. V juhozápadnej Galii tak vznikla okolo mesta Toulouse Vizigótska ríša, vo východnej Galii Burgundské kráľovstvo a na severozápade sa zvoľna formovala Franská ríša, ktorá nakoniec ostatných pohltila a stala sa najstabilnejším štátom včasného stredoveku.
Od vpádu Hunov ku vzniku Vizigótskej ríše
Sťahovanie národov bolo iniciované kmeňom Hunov. Huni potom, čo boli vyhnaní z Číny, vpadli do južného Ruska, kde narazili na ríšu usadených Ostrogótov. Ostrogóti boli skupinou východných Germánov, ku ktorým patrili ešte o niečo západnejšie sídliaci Vizigóti, Vandali či Langobardi. Práve východní Germáni sa tejto veľkej migrácie zúčastnili najviac. Huni donútili ostrogótskeho kráľa k samovražde a jeho ríšu rozvrátili.
Obavy z Hunov prinútili susedných Vizigótov k postupu ďalej na juh, až nečakane vpadli na územie Východorímskej ríše, kde im cisár po porážke v bitke pri Adrianopole radšej pridelil územie v dnešnom Rumunsku a urobil z nich svojich spojencov (tzv. federátov) v obrane proti Hunom. Rastúce hunské nebezpečenstvo však Vizigótov tlačilo ďalej na západ, a potom čo spustošili Grécko a obrátili sa tiež proti Taliansku (v roku 410 dobyli a vyplienili Rím), odišli nakoniec do južnej Galie, kde sa usadili. Využili pritom celkové oslabenie rímskej ríše a zhruba na území niekdajšej provincie Akvitánie založili v roku 418 historicky prvé germánske kráľovstvo, zvané Tolosánska ríša. Jej centrom bolo mesto Toulouse a vydržala tu takmer celé storočie.
Táto ríša rozkvitala a bola Rímom uznaná za nezávislú. Postupne sa Vizigóti sťahovali viac na juh, najväčší rozmach ich ríša dosiahla v 2. polovici 5. storočia, kedy okrem južnej Galie zahŕňala veľkú časť Hispánie. Okolo roku 475 tu vznikla prvá kodifikácia do tej doby ústne tradovaného zvykového germánskeho práva, tzv. Codex Euricianus, ktorý neskôr inšpiroval ostatné germánske zákonníky. V roku 507 boli Vizigóti porazení franským kráľom Chlodovikom v bitke pri Vouillé, po ktorej stratili svoje územia v Galii (vytvorili však novú ríšu okolo Toleda.)
right|thumb|Burgundský kráľ Gunther ([[Pieseň o Nibelungoch)]]
Bourgtheroulde-Infreville
Bourgtheroulde-Infreville môže byť:
Dejiny Francúzska
Oslabenie hranice na Rýne a vznik Burgundska
Boje s Vizigótmi v Taliansku a na Balkáne oslabili hranici na Rýne a keď rieka počas tuhej zimy v decembri roku 406 zamrzla, prevalili sa cez ňu do Galie Vandali, Alani, Svébi a Burgunďania, ktorí mali z Hunov práve taký strach ako Vizigóti.
Zatiaľ čo Vandali, Alani a Svébi Galiou len prešli (a pritom ju vyplienili), Burgunďania sa usadili na ľavom brehu Rýna a so zvolením Rímskej ríše (ktorá bola príliš vyčerpaná, než aby im bránila) založili vo východnej Galii v roku 413 svoj vlastný štát, ktorého centrom boli mestá Worms a Ženeva. Keď sa však svoje panstvo pokúsili rozšíriť o rímsku provinciu Belgicu, Rimania si na pomoc proti nim pozvali Hunov a burgundská ríša bola v roku 436 zničená. Burgunďania sa potom usadili v juhovýchodnej Galii v Savojsku, kde boli zjednotení ich vládcom Gundobadom, ktorý kodifikoval zákonník. Začiatkom 30. rokov 6. storočia si ale Burgundsko podrobili Frankovia. Napriek tomu však zostalo i v stredoveku v rámci Franskej ríše i neskoršieho Francúzska pomerne svojbytnou oblasťou so svojimi zvláštnosťami a značnou autonómiou, a niekoľkokrát v priebehu francúzskych dejín sa dokonca osamostatnilo.
Franská ríša
right|thumb|Expanzia franskej ríše left|thumb|Bitka pri Poitiers - Steuben
Zo všetkých germánskych kráľovstiev sa ako najstabilnejšia ukázala ríša Frankov. Frankovia boli jedna z najväčších germánskych skupín na území Galie. Ich osady boli sústredené najmä na severovýchode zeme, pomyselným stredom bola rieka Rýn, ktorá ich delila na dve základné skupiny – východných (ripuárskch) a západných (sálskych). Frankovia do Európy prišli niekedy na začiatku letopočtu, nepodnikali však v období sťahovania národov žiadne rozsiahlejšie presuny, a ich sily sa netrieštili. V 5. storočí sa zjednotili pod vládou kráľa Chlodovika I. z dynastie Merovejovcov a postupne vytvorili mohutnú ríšu, ktorá začala dominovať celej západnej Európe.
Merovejovci a začiatky Franskej ríše (481 - 751)
Medzi najvýznamnejších franských náčelníkov konca 5. storočia patril Chlodovik I. z rodu Merovejovcov. Panoval sálskym Frankom, ktorí sídlili na západnom brehu Rýna. Potom, čo odstránil svojich súperov a stal sa kráľom všetkých Frankov, začal ich rozsiahlu expanziu na juh a západ. V roku 486 porazil pri Soissons Syagria, ktorý panoval na troskách rímskej Galie v okolí Remeša, čím ovládol severnú Galiu. Sobášom s burgundskou princeznou Klotildou (Chrotechildou) získal nielen nároky na toto územie, ale hlavne katolícky krst, ktorým sa odlíšil od ostatných germánskych panovníkov (ktorí boli buď pohania alebo kresťanstvo prijali v jeho arianskej forme. Spolu s kráľom, ako bolo vtedy bežné, prijali nové náboženstvo i jeho ľudia. Tento okamih býva často interpretovaný ako jeden zo začiatkov budúceho Francúzska. Koncom života sa Chlodovikovi podarilo poraziť Vizigótov, ktorí sídlili v dnešnom juhozápadnom Francúzsku, a tiež zjednotil Frankov na oboch brehoch Rýna.
Po Chlodovikovej smrti v roku 511 bola Franská ríša po niekoľko desiatok rokov trvajúcich bojoch v roku 537 rozdelená medzi jeho synov; vznikli tak kráľovstvo Austrázia (so sídlom v Remeši), Neustrázia (hlavné mesto Paríž) a Burgundsko (s centrom v Orléans). Podľa franského zvyku (uzákoneného v Chlodovikom vydanom zákonníku Lex Salica) sa totiž majetok po smrti otca delil medzi všetkých jeho synov. Tento systém (hoci sa možno zdá spravodlivý) bol potom príčinou mnohých bratovražedných bojov, ktoré sa stali trvalou súčasťou fungovania franského štátu (hlavným prameňom pre poznanie tohto obdobia je kronika tourského biskupa Gregora známa pod názvom O boji kráľov a údele spravodlivých.)
Obdobie majordomov a nástup dynastie Karolovcov
thumb|right|Rozsah ríše okolo roku 768 Boje medzi jednotlivými Merovejcovami potom dominovali dejinám Franskej ríše po celé 6. a 7. storočie. Poslední králi z tejto dynastie boli už len veľmi slabými panovníkmi. Rozhodujúci vplyv v zemi získali správcovia kráľovských palácov a statkov – majordómi, ktorí nakoniec vládli už úplne samostatne, bez ohľadu na skutočných kráľov.
Najúspešnejší boli majordómi Austrázie, v 7. storočí si tu dynastia Karolovcov zaistila tento úrad pre svoj rod dedične. V roku 687 tunajší majordóm Pipin II. zjednotil takmer všetky franské územia. Jeho syn Karol Martel vládol už úplne bez ohľadu na skutočného kráľa, v roku 732 dosiahol v bitke pri Poitiers slávne víťazstvo nad Arabmi, ktorí prenikali zo Španielska cez Pyreneje na juh dnešného Francúzska.
Na základe úspechov svojich predchodcov sa Karolov syn Pipin III., zvaný Krátky, v roku 751 prehlásil a bol zvolený (za podpory pápeža) skutočným franským kráľom. Na franský trón tak nastúpila dynastia Karolovcov.
thumb|left|Korunovácia Karola Veľkého
Karol Veľký
Za vlády Pipinovho syna Karola I. Veľkého dosiahla Franská ríša najväčší rozmach. Obdobiu jeho vlády dominovali najmä rozsiahle výboje ktorými sa franský štát výrazne rozšíril; Karol získal po ťažkých bojoch Sasko a Bavorsko, ovládol Taliansko až po Spoleto (celé severné Taliansko), prinútil Slovanov platiť tribút, prenikol tiež na Pyrenejský polostrov (ktorý ovládol po rieku Ebro). Rozsiahlej expanzii Karol podriadil i správu ríše: na hraniciach ríše vznikli marky (spravované markgrófmi), v ktorých sa udržovala neustála prítomnosť vojska; vnútorná časť ríše bola rozdelená na grófstva (spravované grófmi). Grófov a markgrófov si Karol k sebe pripútal lénnymi vzťahmi. Za Karolovej vlády sa bohato rozvíjala i kultúra a prišlo k veľkému rozkvetu vzdelanosti (karolínska renesancia).
thumb|Rozdelenie franskej ríše podľa [[Verdunská zmluva|Verdunskej zmluvy z roku 843]]
Rozdelenie ríše
Napriek všetkým reformám sa ukázalo, že nie je možné riadiť tak veľkú ríšu ako jednotný štát. Po Karolovej smrti došlo k dynastickým bojom medzi jeho synmi. V roku 843 bola uzavretá Verdunská zmluva, ktorá franskú ríšu rozdelila na tri časti: západofranskú, východofranskú a Lotharingiu. Zo západofranskej ríše sa vyvinulo stredoveké Francúzsko.
Stredovek
Po Verdunskej zmluve z roku 843 sa vlády v západofranskej ríši ujal Karol Holý. Bol to slabý kráľ, a na jeho úkor rástla moc šľachty, vymohla si na ňom dokonca dedičnú držbu léna, postupne sa osamostatňovala a bohatla. Ruku v ruke s rastúcou mocou šľachty rástla i moc cirkvi.
Počas 10. storočia upadala moc Karolovcov, kráľ priamo vládol len Parížu a jeho okoliu. Naopak rástla moc rodu Róbertovcov, v roku 987 bol za kráľa zvolený Hugo Kapet, zakladateľ dynastie Kapetovcov (s prestávkou za revolúcie a vlády Napoleona vládla až do roku 1848, od Henricha IV. Navarrského možno hovoriť o dynastii Bourbonovcov, ale v zásade ide o vzdialenejšiu vetvu Kapetovcov). Centralizovaným štátom sa Francúzsko stáva v 12. storočí, Kapetovci postupne upevňujú svoju moc, napr. Filip IV. Pekný.
Filip IV. Pekný bol kráľ neobyčajne silný a mocný, ale viedol pomerne agresívnu politiku, dostával sa do sporov s rôznymi vrstvami obyvateľov: sužoval prostý ľud daňami, aby mal prostriedky na vojnu s Anglickom (spory o územie pri pobreží Atlantiku), doloval peniaze z talianskych bankárov a keď nebol schopný svoje dlhy splácať, vyhostil ich z krajiny, zadlžoval sa u Židov, miesto splácania podnecoval pogromy. Bohatstvo templárov získal s pomocou pápeža Klementa V., ktorý rád obvinil z kacírstva a zrušil. Svoju moc Filip posilňoval aj na úkor cirkvi – odobral jej desiatky, ktoré potom získala kráľovská pokladňa. Pápež Bonifác VIII. sa kvôli tomu dostal s Filipom do sporu, zomrel, a na jeho miesto bol zvolený Klement V. (bývalý arcibiskup z Bordeaux), ktorý sa na nátlak kráľa usadil v Avignone. Obdobie 1309 – 1378 býva nazývané Avignonské zajatie, hlava cirkvi podliehala vplyvu francúzskeho kráľa. Filip IV. tiež založil generálne stavy, snem zástupcov miest, cirkvi a šľachty, ktoré hrali dôležitú úlohu v ďalších dejinách Francúzska.
Po Filipovej smrti sa na tróne vystriedali jeho traja synovia Ľudovít X., Filip V. a Karol IV. smrťou ktorého v roku 1328 skončila vláda priamej línie Kapetovcov. Na trón nastúpil ich bratanec Filip VI. z rodu Valois, čo spôsobilo konflikt s anglickým kráľom Eduardom III., vnukom Filipa IV., nárokujúcim si francúzsky trón, ktorý v roku 1337 prerástol do storočnej vojny.
Storočná vojna
Storočná vojna bola vojna medzi Anglickom a Francúzskom v rokoch 1337 – 1453, ktorej hlavnou príčinou bol spor o nadvládu vo Flámsku a juhozápadnom Francúzsku a zámienkou neuznanie nástupníctva Eduarda III. na francúzsky trón. Pre sprehľadnenie sa priebeh vojny tradične rozdeľuje do troch etáp, ale toto rozdelenie nie je chápané dogmaticky (ide o to, kto mal v danej etape prevahu, akým spôsobom bola vojna vedená; etapy sú od seba oddelené dôležitými mierovými dohodami).
Prvá etapa
Na začiatku konfliktu sa Anglicko (vedené kráľom Eduardom III.) snažilo najmä o posilnenie svojho obchodného postavenia vo Flámsku, ktoré bolo paradoxne jeho spojencom, a udržanie svojich dŕžav vo Francúzsku. Na strane Francúzska (kráľ Filip VI.) stálo Škótsko. Anglicku sa darilo najmä v námorných bitkách (bitka pri Sluis v roku 1340 mu zaistila dlhodobú kontrolu nad kanálom La Manche), ale v roku 1346 porazila francúzske vojsko aj v bitke pri Kreščaku. V roku 1347 Angličania dobyli mesto Calais. Hoci v tom istom roku bol uzavretý mier (počas ktorého nastúpil na francúzsky trón kráľ Ján II.), už o osem rokov vojna znovu začala a Francúzi boli v roku 1356 porazení v bitke pri Poitiers. Počas vzniknutých zmätkov sa vlády chopil Karol V., ktorý zlikvidoval odpor rozbúreného Paríža a v roku 1360 uzavrel mier v Brétigny, ktorým prvá etapa vojny skončila. Kráľ Eduard III. sa zriekol francúzskej koruny a Flámsko zostalo v moci Francúzska. Väčšina francúzskeho územia však ďalej patrila Anglicku.
Armády
Francúzske vojská sa skladali zo šľachtickej jazdy; šľachta odmietala púšťať do bitky mešťanov a žoldnierov. Naproti tomu anglická armáda disponovala skvelou jazdou a výbornými lukostrelcami z Walesu, ktorí mohli francúzskych jazdcov postrieľať skôr, než stihli použiť svoje dlhé kopije. Navyše bola anglická armáda oveľa disciplinovanejšia, francúzske rytierstvo totiž často neposlúchlo rozkazy, vyšli inam než im bolo prikázané, alebo nevyšli vôbec, čo veľmi narušovalo celistvosť armády). Veľkým dôkazom ich tvrdohlavosti sú následky bitky pri Kreščaku – francúzska bojová šľachta si nedokázala priznať, že by ju porazili neurodzení lukostrelci, ale vraj to boli anglickí rytieri zosadnutí z koní (aby mohli lepšie brániť práve lukostrelcov) a hneď do ďalšej bitky vyrazili francúzski rytieri do boja peši.
Koniec vojny
Vojna skončila v podstate víťazstvom Francúzov. Anglicko stratilo všetky francúzske územia, ktoré malo pred vojnou, okrem Calais a Normanských ostrovov, čo z neho urobilo ostrovný štát, lebo ešte pred začiatkom vojny mu patrila celá Normandia.