cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jaroslav Ivor
Životopis
V roku 2001 ho z tejto funkcie bez udania dôvodu odvolal minister vnútra Ivan Šimko. V roku 2004 bol v rámci svojho pôsobenia na Akadémii Policajného zboru v Bratislave vymenovaný prezidentom Rudolfom Schusterom za profesora. Následne v rovnakom roku začal pôsobiť na Paneurópskej vysokej škole (vtedy pod názvom Bratislavská vysoká škola práva), kde bol zároveň garantom štúdia. 1. mája 2007 sa stal dekanom Fakulty práva Paneurópskej vysokej školy. V roku 2011 získal titul doktor vied (DrSc.).
Na začiatku školského roka 2016/17 skončil vo funkcii dekana Fakulty práva Paneurópskej vysokej školy.
Slováci v Argentíne
Dejiny
Väčšina Slovákov, ktorí v súčasnosti žijú v Argentíne sú už úplne asimilovaní a neovládajú slovenský jazyk. Tento stav je zapríčinený rôznymi faktormi ako sú veľké vzdialenosťami medzi jednotlivými komunitami, či nízka podpora zachovania jazyka, tradícii a kultúry zo strany materského štátu. Napriek tomu existuje v Argentíne niekoľko krajanských spolkov, z toho dva sú spoločné československé. V roku 2001 sa uskutočnil výskum, ktorý mal za cieľ zistiť početný stav Slovákov v Argentíne. Podľa jeho zistení žije v Argentíne približne 450 rodín, teda asi 2 000 ľudí, ktorí sa aktívne hlásia k slovenskému pôvodu. Celkovo by však slovenský pôvod mohlo mať až asi 30 000 argentínskych občanov. Najvýznamnejšie slovenské komunity žijú v hlavnom meste Buenos Aires, provincii Buenos Aires a provincii Chaco. Podľa sčítania obyvateľstva vykonaného v roku 1990 žilo práve v provincii Chaco 700 rodín dolnozemských Slovákov (resp. slovenského pôvodu).
Krajanské spolky a kultúrny život
Prvé krajanské spolky vznikli už s príchodom prvých Slovákov. V roku 1923 došlo v Buenos Aires k založeniu spolku Tatran. Tento sa neskôr premenoval na Slovenský kultúrny spolok a začal s otváraním kultúrnych centier aj v iných častiach Argentíny a dokonca aj v susednom Uruguaji (hlavné mesto Montevideo). Už v roku 1929 začal tento spolok vydávať noviny Slovenský ľud. V provincii Chaco bol v roku 1933 založený spolok s názvom Slovenský vzdelávací spolok a Slovenský spevácko-divadelný krúžok. Viaceré spolky založené v tomto období však postupne so znižovaním početnosti slovenskej populácie zanikli. Práve prvé krajanské spolky začali otvárať aj prvé slovenské školy v Argentíne. Prvá bola otvorená už v roku 1934 v mestečku Saenz Peňa pri Buenos Aires. Až neskoršie rozhodnutie argentínskej vlády v roku 1941 zmenilo vyučovací jazyk týchto škôl povinne na španielsky.
K väčšiemu rozvoju krajanského života došlo po druhej svetovej vojne s príchodom druhej vlny prisťahovalcov. S príchodom druhej vysťahovaleckej vlny Slovákov, ktorí už boli vzdelanejší sa rozvinul kultúrny, spoločenský, politický a duchovný život slovenskej komunity. Došlo k založeniu viacerých novín a časopisov, ktoré sa venovali nie len životu Slovákov v Argentíne, ale i situácii na Slovensku. V roku 1947 bol založený Slovenský oslobodzovací výbor. Svoje zastúpenie tu mala aj tzv. Slovenská národná rada v zahraničí. Jozef Cíger Hronský spolu s inými vysťahovalcami založili v Argentíne Zahraničnú Maticu slovenskú. Argentínski Slováci sa podieľali aj na založení Svetového kongresu Slovákov v roku 1971. S príchodom druhej vysťahovaleckej vlny sa obnovila aj vzdelávacia činnosť v slovenskom jazyku.
V súčasnosti fungujú v krajine viaceré spolky. Niektoré z nich sú spoločné československé. Patria sem Slovenský kultúrny spolok (Buenos Aires), Slovenský klub (Berisso), Náš domov (Comodoro Rivadavia), Česko-slovenský klub (Berisso), Česko-slovenský domov (Rosario), Československé združenie (Saenz Peňa).
Damn (album)
Damn (štylizované ako DAMN.) je štvrtý štúdiový album amerického repera Kendricka Lamara, ktorý vyšiel 14. apríla 2017 prostredníctvom Top Dawg Entertainment, Aftermath Entertainment a Interscope Records.
Album obdržal nomináciu na Cenu Grammy za najlepší rapový album 60. ročníka udeľovania Cien Grammy, čím sa stal Lamarovým tretím po sebe nominovaným albumom tejto kategórie.
Mendelova univerzita v Brně
Mendelova univerzita v Brně je verejná vysoká škola v Česku. Sučasným rektorom je prof. Dr. Ing. Jan Mareš.
Dejiny
Predchodkyňou školy bola Vysoká škola zemědělská v Brně, založená 24. júla 1919. V roku 1995 získala meno Mendelova zemědělská a lesnická univerzita v Brně a od roku 2010 názov Mendelova univerzita v Brně. Zo začiatku mala VŠZ dva odbory: hospodársky a lesnícky. Lesnícky obor bol prvý rok umiestnený na České vysoké učení technické v Praze. Začiatkom 20. rokov boli snahy preložiť školu na Slovensko. Počas nacistickej okupácie sa výuka nekonala, neskôr prebiehal len praktický výskum. Po roku 1948 neprešlo politickými previerkami 27,7% študentov. V roku 1950 boli založené Zemědělská fakulta a Lesnická fakulta, nasledujúci rok bol založený prvý zo školských majetkov. Vysoká škola veterinární v Brně bola v roku 1952 zrušená a pripojená ako fakulta k VŠZ. Vysoká škola stevitelská v Brně na niekoľko rokov prebrala Lesnícku fakultu. V roku 1959 vznikla Provozně ekonomická fakulta. V roku 1969 bola opäť odčlenená Veterinárna fakulta z ktorej opäť vznikla Vysoká škola veterinární v Brně. Zahradnická fakulta so sídlom v Lednici bola založená v roku 1985. Ako najnovšia bola založená Fakulta regionálního rozvoje a mezinárodních studií v roku 2008.
Fakulty
Univerzita má týchto päť fakúlt :
Štúdium
V roku 2016 na škole študovalo celkom 9 199 študentov, z toho 6 121 v bakalárskom, 2 645 v nadväzujúcom magisterskom a 433 v doktorskom stupni. Škola ponúkala 74 študijných programov.
Detekčná trubička
Detekčná trubička je zatavená (spravidla sklenená) trubička obsahujúca indikačnú vrstvu tvorenú reakčným činidlom naneseným na inertnom nosiči (silikagéli, sklenenom prášku). Pri prechode kontaminovaného vzduchu trubičkou dochádza k farebnej reakcii, ktorá je charakteristická pre danú toxickú chemickú látku a použité reakčné činidlo.
Detekčné trubičky sa používajú napr. na detekciu bojových toxických chemických látok.
Sótión
Sótión môže byť:
Zlatníctvo
Zlatníctvo alebo klenotníctvo môže byť:
Zlatníctvo môže byť aj:
Dioskourides
Dioskourides alebo Dioskurides môže byť:
Hlavný kuchár
Náplň práce
Podľa ISTP „zabezpečuje odborne najnáročnejšie činnosti v kuchyni. Zodpovedá za organizovanie práce a kontrolu tímu pracovníkov v kuchyni, kvalitu pripravovaných pokrmov a dodržiavanie gastronomických pravidiel. Aplikuje v praxi klasické i moderné trendy gastronómie.“
Je zodpovedný okrem iného za hospodárske vedenie kuchyne, t. j. najmä za spotrebu potravín a náklady varenia, za účelné a hospodárne zostavovanie (návrhov) jedálnych lístkov, za kalkuláciu a výber potrebných surovín, za včasné a dostatočné zásobenie kuchyne potrebnými surovinami atď.
V malých kuchyniach sa aj zúčastňuje na varení.
Podriadení pracovníci
Hlavnému kuchárovi priamo podriadený je jednak zástupca hlavného kuchára, ktorý sa nazýva „sous-chef“, a jednak „chef de partie“ (po slovensky: vedúci kuchár alebo jednoducho kuchár), čo je vedúci oddelenia resp. gastronomického segmentu v rámci kuchyne (napr. vedúci oddelenia predjedál).
Ján Lazar
prof. JUDr. Ján Lazar, DrSc. (* 28. august 1934, Jakubov) je slovenský právnik a vysokoškolský pedagóg. Patrí k najvýznamnejším odborníkom na civilné právo, predovšetkým občianske právo.
Životopis
Narodil sa v obci Jakubov, ktorá sa nachádza v okrese Malacky. V roku 1953 absolvoval osemročné gymnázium v Malackách. Následne v roku 1958 úspešne absolvoval štúdium na Právnickej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave. Patril k žiakom významného profesora Štefana Lubyho. Na tejto fakulte pokračoval bezprostredne po štúdiu v pozícii asistenta na Katedre teórie a dejín štátu a práva. Po dvoch rokoch sa presunul na Katedru občianskeho práva. Tu získal titul kandidát vied (CSc.). V roku 1961 sa stal sudcom Okresného súdu Bratislava – mesto pre civilné veci. O rok neskôr absolvoval študijný pobyt na Viedenskej univerzite u významného rakúskeho profesora Fritza Schwinda. V roku 1967 sa stal docentom. V roku 1977 absolvoval vedeckovýskumný pobyt na Humboldtovej univerzite v Berlíne. Vďaka vedeckým výsledkom tohto pobytu získal titul doktor vied (DrSc.). Za profesora občianskeho práva bol vymenovaný v roku 1979.
Jeho práce vyšli nie len v slovenskom, ale i v nemeckom a ruskom jazyku. Bol členom občianskoprávnej sekcie Ministerstva spravodlivosti SR, kde pôsobil aj ako predseda. Taktiež bol členom Legislatívnej rady vlády SR. Dlhé roky sa venoval téme rekodifikácie súkromnoprávnych kódexov tak v rámci Československa, ako aj následne Slovenska. Bol dokonca predsedom komisie, ktorá sa touto problematikou zaberala. Patrí k zakladateľom Nadácie Štefana Lubyho, kde 10 rokov pôsobil ako predseda správnej rady. V súčasnosti pôsobí ako externý člen Katedry občianskeho a obchodného práva Právnickej fakulty Trnavskej univerzity.
Ján Cirák
prof. JUDr. Ján Cirák, CSc. (* 15. október 1958, Zlaté Moravce) je slovenský právnik a vysokoškolský pedagóg. Zameriava sa na občianske právo.
Životopis
Narodil sa v Zlatých Moravciach. V roku 1981 úspešne dokončil štúdium na Právnickej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave. V tom istom roku zložil rigoróznu skúšku a získal titul doktor práv (JUDr.). Bezprostredne po skončení štúdia začal na tejto fakulte aj pôsobiť a venoval sa občianskemu právu hmotnému. V roku 1992 získal titul Kandidát vied (CSc.) v odbore občianske právo. V roku 1997 začal vyučovať taktiež na Právnickej fakulte Univerzity Mateja Bela, kde pôsobí až do súčasnosti. V odbore občianske právo habilitoval v roku 1999 na docenta. V rokoch 2003 až 2006 pôsobil ako tzv. mimoriadny profesor na Právnickej fakulte Univerzity Komenského. V roku 2007 ukončil svoje pôsobenie na Právnickej fakulte Univerzity Komenského a v nasledujúcom roku začal vyučovať na Fakulte práva Paneurópskej vysokej školy. Tu sa podobne ako na Právnickej fakulte Univerzity Mateja Bela zaoberal viacerými právnymi odvetviami. Teda okrem občianskeho práva aj rodinným právom, európskym súkromným právom, právom duševného vlastníctva a zmenkovým právom. 26. novembra 2013 ho prezident Ivan Gašparovič vymenoval za profesora v odbore občianske právo.
Bol členom Rekodifikačnej komisie Ministerstva spravodlivosti pre nový Občiansky súdny poriadok. Taktiež patrí k členom Komisie pre rekodifikáciu súkromného práva, ktorá pripravuje nový Občiansky zákonník. Profesor Cirák je súčasne zapísaný v zozname advokátov Slovenskej advokátskej komory.
Laskomer (vrch)
Laskomer je vrch v Banskej Bystrici, na východnom okraji Kremnických vrchov, v mestskej časti Kostiviarska.
K dispozícii je niekoľko turistických značených chodníkov a jeden okružný. Koncom apríla 2008 bol otvorený turistický chodník z mestskej časti Medený hámor cez vrch Laskomer, vrch Ravasky, Riečanské sedlo až na Kordíkov.
Slnečné stráne
Pod vysielačom sa na kopci nachádza lokalita Slnečné stráne. Na vrch vedie ulica s rovnakým názvom. Všeobecne záväzným nariadením č. 11/2011 z 20. septembra 2011 mesto Banská Bystrica určilo názvy ďalších troch ulíc v lokalite: K lomu, Pod vysielačom a Cmárovo.
Vysielač Laskomer
Na kopci sa nachádza Vysielač Laskomer, ktorý bol za bol postavený v roku 1936 pre účely vysielania rozhlasu z Bratislavy na Strednom Slovensku. Počas SNP z vysielača vysielal Slobodný slovenský vysielač. Priehradový trojboký stožiar v minulosti slúžil ako anténa, v súčasnoti je nosný stožiar pre antény FM a DVB-T2.
Michael Poulsen
Biografia
thumb|Poulsen na [[Summer Breeze Open Air 2007 v Dinkelsbühl v Nemecku.]] Vyrastal v Ringstede, v malom mestečku neďaleko Kodane, v robotníckej rodine. Má sestru dvojča a dve mladšie sestry, tiež dvojčatá. Veľký vplyv na jeho kariéru mali jeho rodičia, Jørn a Else Poulsenoví, ktorí boli veľkými fanúšikmi Elvisa Presleyho, Johnnyho Casha a Chucka Berryho. Ako tínedžer počúval skupiny ako Metallica, Iron Maiden, Whitesnake, Deep Purple alebo Black Sabbath. V deviatej triede upustil od skúšky, aby mohol získať svoje prvé tetovanie, ktoré obsahovalo obal albumu od Mercyful Fate. Vo svojich sedemnástich rokoch sa presťahoval do Kodane, kde pracoval ako dočasný učiteľ.
V roku 1991 založil svoju prvú skupinu Dominus. Skupina vydala v rokoch 1994 až 2000 štyri nahrávky a bola miestnymi médiami označovaná ako „nebezpečný, strašidelný a diabolský Dominus“. Poulsen uviedol, že veľkou časťou inšpirácie počas tohto obdobia bol Chuck Schuldiner a jeho skupina Death. Skupina sa rozdelila o rok neskôr, keď bol Poulsen presýtený death metalovou hudbou a death metalovou scénou. Napísal nové skladby s väčším prístupom rokenrolu a založil novú skupinu, Volbeat. Po vydaní dvoch demo albumov v roku 2005 skupina debutovala albumom The Strength / The Sound / The Songs. Ten dosiahol 18. miesto v dánskych rebríčkoch a stal sa prvým najvyššie umiestneným albumom dánskej metalovej skupiny v top 20 za 20 rokov. Dňa 22. apríla 2006 vystúpil Poulsen s niektorými štúdiovými hudobníkmi Elvisa Presleyho v Kodani. Druhá nahrávka skupiny Volbeat, Rock the Rebel / Metal the Devil, a ich tretia snaha Guitar Gangsters & Cadillac Blood išla priamo na 1. miesto dánskych rebríčkov.
Poulsenov otec, ktorý bol veľkým fanúšikom skupiny Volbeat, zomrel 27. júna 2008 krátko pred vydaním albumu Guitar Gangsters & Cadillac Blood. Skladba „Light a Way“ z toho istého albumu sa hrala na jeho pohrebe. Neskoršie skladby ako „Fallen“ (Beyond Hell / Above Heaven) a „Our Loved Ones“ (Outlaw Gentlemen & Shady Ladies) boli ovplyvnené Poulsenovým otcom.
thumb|Michael Poulsen v roku [[2009]]
V roku 2010 sa pripojil ako hosťujúci spevák k dánskej rockovej skupine The Storm a naspieval s nimi skladbu „B.S.E.“ z albumu Black Luck.
V marci 2010 sa oženil v Gracelande v meste Memphis s priateľkou Linou. Poulsen potom prijal stredné meno Schøn. Žili spolu v dome v Hvidovre, ale neskôr sa od seba odsťahovali. Lina zostala v oblasti Kodane, zatiaľ čo Poulsen kúpil veľký pozemok s rozlohou 300 m2 neďaleko Næstvedu. Na jar 2015 sa s Linou rozviedli. V rozhovore pre časopis BT uviedol, že „to najlepšie, čo som za mnoho rokov urobil, bolo presťahovať sa do Næstvedu“ a nazval mesto „Næshvillom“ pre Američanov, ktorí sa pýtali, prečo sa nepresťahoval do Spojených štátov.
V roku 2012 napísal Poulsen sprievodný text k novému vydaniu albumu Spiritual Healing (pôvodne vydaného v roku 1990 vydavateľstvom Combat Records) od skupiny Death vydaného vydavateľstvom Relapse Records, ktorý považuje za jeden zo svojich obľúbených albumov.
V roku 2014 vytvoril verš pre „Highwayman“, skladbu Jimmyho Webba, ktorú prespievala skupina Iced Earth na albume Plagues of Babylon. Cover verzia „Highwayman“ od skupiny Iced Earth sa uskutočnila vo forme tej istej skladby, ktorú prespievala country superskupina The Highwaymen. Poulsen spieva rovnaký verš, aký v skladbe spieva Johnny Cash. Toho istého roku vyšla kniha o Poulsenovi s názvom Michael Poulsen: metalgangster & rock'n'roll-gentleman, ktorú napísal dánsky novinár Jens Jam Rasmussen.
Marek Števček
prof. JUDr. Marek Števček, DrSc. (* 20. február 1976, Bratislava) je slovenský právnik a vysokoškolský pedagóg. Patrí k najvýznamnejším odborníkom na civilné právo procesné a občianske právo na Slovensku.
Michael Poulsen
Biografia
V roku 2016 sa spolu s Robom Caggianom objavil vo filmovom projekte s názvom Gutterdämmerung. Toho istého roku sa dal dokopy s Jeanet Carlsenovou a 16. mája 2017 sa stal otcom svojho prvého potomka, dcéry Ey Abigail.
V októbri 2019 predal Pernille Samsovej svoj dom za necelých 4,4 miliónov dánskych korún. V novembri sa verejne zistilo, že Poulsen a jeho rodina namiesto toho kúpili gangsterskú vilu v okrajovej časti Appenæs obce Næstved s rozlohou viac ako 400 m² a s výhľadom na Karrebæk Fjord a Gavnø.
Marek Števček
Životopis
Narodil sa v Bratislave. V roku 1999 úspešne absolvoval štúdium na Právnickej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave. Následne začal na tejto fakulte pôsobiť na Katedre občianskeho práva. O rok neskôr zložil rigoróznu skúšku a získal titul doktor práv (JUDr.). Od roku 2001 pôsobil na Ústave štátu a práva Slovenskej akadémie vied. V roku 2002 sa stal advokátom. V roku 2006 získal titul PhD. Následne v roku 2008 bol menovaný za sudcu, pričom pôsobil ako sudca Okresného súdu Bratislava I. Tejto funkcie sa sám vzdal 31. mája 2011. V roku 2012 habilitoval počas svojho pôsobenia na Paneurópskej vysokej škole na docenta. V tomto roku začal pracovať na Ministerstve spravodlivosti SR ako generálny riaditeľ Sekcie civilného práva. V roku 2017 ho prezident Andrej Kiska vymenoval za profesora v odbore občianske právo. V súčasnosti pôsobí na Katedre občianskeho práva Univerzity Komenského. Súčasne zastáva od roku 2017 funkciu prorektora pre legislatívu Univerzity Komenského v Bratislave.
Michael Poulsen
Biografia
Dňa 13. apríla 2021 sa mu narodil druhý potomok, syn Aaron Jørn Bøcher Poulsen. a 20. augusta 2022 sa s priateľkou Jeanet oženil.
Tetovania
Poulsen má na tele veľkú zbierku tetovaní, ktoré z neho robia symbol tetovacieho umenia, a každé z nich má nejaký svoj vlastný príbeh. Prvým jeho tetovaním bol obal albumu od skupiny Mercyful Fate. Týždeň po smrti otca si Poulsen vytetoval mená svojich rodičov, Jørn a Else, na svoje prsty s písmenom na každom prste okrem palca. Jedného dňa ziskal v šatni od speváka Jamesa Hetfielda prezývku „Little E“ (Little Elvis), ktorú si taktiež nechal vytetovať na telo.
Marek Števček
Životopis
Patril medzi členov Rekodifikačnej komisie pre nové civilné procesné právo. V období rokov 2012 až 2015 bol jej predsedom. V roku 2015 sa stal predsedom Komisie pre rekodifikáciu súkromného práva. Jej úlohou je pripraviť nový Občiansky zákonník. Spolupodieľa sa aj na príprave Encyclopaedie Beliana. Patrí medzi členov vzdelávacej komisie Slovenskej advokátskej komory.
Michael Poulsen
Tetovania
Jeho obľúbeným tatérom je Henning Jorgensen, ktorý pracuje v Royal Tattoo v Helsingøre.
Hudobné vybavenie
náhľad|Pôvodná Poulsenova gitara [[Gibson SG|Gibson SG GT (Hellfest 2013)]] Hral predovšetkým na gitary Gibson SG. Spočiatku používal model Tony Iommi, ale neskôr prešiel na model Gibson SG GT so snímačmi Seymour Duncan a od roku 2019 hrá na gitaru Gibson Firebird Custom. Používa zosilňovač Marshall JCM800 2210. Niekedy hrá aj na gitary ESP Eclipse a Gibson Les Paul Goldtop. Efektami, ktoré Poulsen používa, sú Ibanez Tube Screamer, potlačovač hluku, vintage ekvalizér Behringer a pedál maximalizácie Sonic BBE.
Ocenenia
V roku 2006 bol nominovaný v kategóriách „spevák roka“ a „skladateľ roka“ na každoročných cenách Steppeulven. O dva roky neskôr bol nominovaný v kategórii „najlepší spevák“ na Danish Music Awards. V roku 2008 získal cenu Zulu v kategórii „dánsky spevák roka“. Na rovnaké ocenenie bol nominovaný aj nasledujúci rok, keď zvíťazil raper L.O.C.
V roku 2017 bol Poulsen zaradený medzi ďalších 24 ľudí z Næstvedu ako mimoriadny talent, ktorý urobil niečo pre mesto a obec. Okrem toho bude jeho portrét namaľovaný v pripravovanom parkovacom dome školy Næstved Ungdomsskole.
V októbri 2019 získal Poulsen kultúrnu cenu nadácie Trelleborg Foundation, ktorá sa tiež nazývala cenou Grundtvig-Marie. Cena, ktorá bolo založená v roku 2016, sa udelí „umelcom alebo iným kultúrnym aktérom, ktorí prispeli a spochybňovali kultúrny rozvoj v Næstvede alebo v okolitých obciach južného Sjællandu.“ Poulsen obdržal spolu s cenou aj 25 000 dánskych korún a rozhodol sa ich venovať charite Broen Næstved, dobrovoľnej asociácii, ktorá pomáha sociálne zraniteľným deťom a mladým ľuďom v aktívnom voľnom čase. Slávnostné odovzdávanie cien sa uskutočnilo v bývalom kaštieli Rønnebæksholm v Næstvede.
Katarína Cséfalvayová
Ing. Katarína Cséfalvayová, PhD. (* 19. apríl 1985 ) je slovenská vysokoškolská pedagogička, politička a bývalá poslankyňa Národnej rady SR.
Práca v akademickom prostredí
Na Katedre medzinárodných ekonomických vzťahov a hospodárskej diplomacie Fakulty medzinárodných vzťahov Ekonomickej univerzity pôsobí ako odborná asistentka. Vo veku 27 rokov sa stala prodekankou fakulty. Vo svojom výskume sa zaoberá environmentálnou diplomaciou. Skúma tiež socioekonomický dopad globálneho otepľovania.
Politické pôsobenie
Spolu s Radoslavom Procházkom a Katarínou Macháčkovou, primátorkou Prievidze bola súčasťou prípravného výboru strany #SIEŤ. Ponuka na spoluprácu pri založení strany prišla od Radoslava Procházku. Koncom augusta 2014 bola zvolená za podpredsedníčku strany.
Vo voľbách do NR SR v marci 2016 kandidovala na 5. mieste kandidátky #SIETe, ziskom 6 650 preferenčných hlasov získala 6. miesto a poslanecký mandát.
Po odchode Radoslava Procházku sa o nej hovorilo ako o možnej nástupkyni na čele #SIETe, lídrom sa stal Eduard Adamčík. V auguste 2016 spolu s Andrejom Hrnčiarom, Eduardom Adamčíkom, Martinom Fedorom a Igorom Janckulíkom vystúpila zo Siete a požiadala o prijatie do poslaneckého klubu strany MOST – HÍD. V októbri 2016 sa priznala k nezrušeniu konateľstva a od Výboru pre nezlučiteľnosť funkcií dostala pokutu 5 tisíc eur.
V parlamente je členkou poslaneckého klubu MOST – HÍD, podpredsedníčkou Výboru NR SR pre európske záležitosti a členkou Výboru NR SR pre vzdelávanie, vedu, mládež a šport. 23. marca 2018 bola zvolená predsedníčkou zahraničného výboru. V máji 2018 sa stala členkou strany MOST – HÍD. V septembri 2019 zo strany MOST – HÍD na vlastnú žiadosť odišla.
Podľa svojich slov inklinuje „skôr k tým konzervatívnym, ako k liberálnym hodnotám“ a názorovo má blízko k modernému kresťanstvu a skôr pravo od stredu než vľavo.
Valentkova dolina
Valentkova dolina je neveľké odvetvie hornej časti Tichej doliny s plochou, s výškovým rozpätím. Ohraničená je na severnej strane hlavným hrebeňom Západných a Vysokých Tatier od Kasprovho vrchu po Svinicu, na východnej strane, resp. v uzávere hlavným hrebeňom Vysokých Tatier od Svinice až po Valentkovu a na južnej strane vedľajším západným hrebeňom Valentkovej. V doline je Valentkovo pliesko a Valentkov potok, ktorý pramení pod Svinicou a preteká celou dolinou.
Názov
Trávnaté úbočia doliny oddávna vypásali ovcami pastieri. Dolina i rovnaké objekty potok, pliesko, sedlo a hrebeň za názov vďačia pastierovi Valentkovi.
Prví v doline
Prví boli neznámi pastieri. Písomnú zmienku o prechode dolinou v zime zanechali ako prví Jerzy Bistram, Adam Karpiński a Kazimierz Szczepański 28. marca 1923 a trochu neskôr toho istého dňa Marian Maurizio s priateľmi.
Turistika
Dolina nie je pre turistov prístupná.
Ernest Žabkay
JUDr. Ernest Žabkay (* 17. september 1910, Žilina – † 3. jún 1996, Žilina) bol slovenský právnik. Pôsobil ako advokát a známym sa stal predovšetkým vďaka obhajobe bývalého prezidenta Slovenského štátu Jozefa Tisa počas súdneho procesu pred Národným súdom v Bratislave.
Životopis
Narodil sa v Žiline v konzervatívnej katolíckej rodine. Študoval na rímskokatolíckej ľudovej škole, neskôr štátnej reálke v Žiline. V roku 1933 ukončil štúdium práva na Právnickej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave. Tu vstúpil do Spolku socialistických akademikov, ktorý združoval vysokoškolských študentov podporujúcich politiku Komunistickej strany. V rámci tohto spolku začal pracovať aj pre komunistický mesačník DAV. Po ukončení štúdia sa vrátil do Žiliny, kde začal pracovať ako advokátsky koncipient. V Žiline sa začal angažovať v Spolku slovenských akademikov, ktorý taktiež združoval ľavicovo zmýšľajúcich študentov. Na konci roka 1938 po uplynutí päťročnej koncipientskej praxe začal pracovať ako advokát. Počas existencie Slovenského štátu zastupoval na súdoch ľudí, ktorí boli určitým spôsobom poškodzovaní a perzekvovaní vládnucim režimom, vrátane Židov v majetkových a iných veciach. Po vypuknutí Slovenského národného povstania sa prihlásil ako dobrovoľník k partizánskemu oddielu v Kunerade, kde však bol pre zlý zdravotný stav odmietnutý. Po potlačení povstania sa ukrýval na viacerých miestach, aby sa vyhol prevozu do tábora v Ilave. Po oslobodení Slovenska vstúpil do Komunistickej strany. V auguste 1945 mohol znova vykonávať advokátsku prax. Súčasne bol zapísaný do zoznamu obhajcov, ktorí boli oprávnení zastupovať obžalovaných pred Národným súdom a okresnými ľudovými súdmi, ktoré sa mali zaoberať zločinmi režimu z obdobia Slovenského štátu. Z dôvodu, že na súdoch obhajoval bývalých členov HSĽS, bol na konci roka 1945 vylúčený z Komunistickej strany.
22. mája 1946 podpísali sestry a brat Jozefa Tisu splnomocnenie na jeho zastupovanie v prospech JUDr. Žabkaya. Toto následne podpísal aj sám Jozef Tiso. JUDr. Žabkay sa tak stal zvoleným obhajcom obžalovaného Tisu v konaní pred Národným súdom. Bývalého prezidenta v konaní zastupoval spolu s JUDr. Martinom Grečom. Proces sa začal 2. decembra 1946 a odsudzujúci rozsudok bol vynesený 15. apríla 1947. Tiso bol odsúdený na smrť a popravený (obesený) v skorých ranných hodinách 18. apríla 1947 na dvore Justičného paláca v Bratislave. V roku 1947 obhajoval pred Národným súdom aj Eugena Filkorna, katolíckeho kňaza a bývalého poslanca slovenského snemu.
Hans Jakob Christoffel von Grimmelshausen
Hans Jakob Christoffel von Grimmelshausen (* 1622, Gelnhausen, Hessensko† 17. august 1676, Renchen, Bádensko-Württembersko) bol nemecký barokový prozaik, známy svojimi dielami, ktoré sa radia medzi tzv. simpliciády.
Biografia
Grimmelshausen sa narodil v hessenskej dedine Gelnhausen do rodiny remeselníka. Ako malý chlapec bol unesený vojakmi a zažil s nimi hrôzy tridsaťročnej vojny. V rokoch 1636 až 1640 žil v lokalitách Soest a Lippstadt ako vojak a zúčastnil sa bojov tridsaťročnej vojny. Hoci nemal vyššie vzdelanie, stal sa vojenským pisárom. V júli roku 1649 v lokalite Vilshofen v Hornom Falcku vystúpil z vojenskej služby. Zrejme v tejto dobe konvertoval ku katolicizmu, pretože jeho sobáš, uzatvorený 30. augusta 1649 v Offenburgu, sa uskutočnil podľa katolíckeho obradu. Jeho manželkou bola dcéra seržanta pluku Catharina Henninger.
Ernest Žabkay
Životopis
Po skončení procesu s Tisom sa JUDr. Žabkay vrátil do Žiliny, kde ďalej pracoval ako advokát. Od začiatku roka 1948 musel JUDr. Žabkay čeliť viacerým pokusom o vylúčenie z organizácii, ktorých bol členom. V roku 1950 bol vylúčený z advokátskej komory. Následne musel začať pracovať ako robotník. Zo zdravotných dôvodov bol ešte v priebehu roka 1950 preradený na administratívnu prácu do Košíc. V roku 1951 bol zo zdravotných dôvodov preradený do Martina a potom do Žiliny, kde znova pracoval ako robotník. V roku 1952 bol v rámci tzv. Akcie B určený na vysťahovanie zo svojho bytu, čo sa mu však podarilo zvrátiť. Od roku 1954 začal pracovať ako podnikový právnik v ČSAD Žilina, potom v ČSAD Martin. Až do dôchodku pracoval ako podnikový právnik. Zomrel 3. júna 1996 v Žiline.
Hans Jakob Christoffel von Grimmelshausen
Biografia
Po svadbe žili manželia v lokalite Gaisbach (dnes súčasť mestečka Oberkirch v Bádensku-Württembersku). Grimmelshausen bol od 1649 do 1661 správcom hradu („Schaffner“), ktorý patril grófom zo Schauenburgu (v pluku jedného z nich slúžil počas tridsaťročnej vojny). V Gaisbachu si Grimmelshausen na niekoľko rokov prenajal aj hostinec „U striebornej hviezdy“. V roku 1667 sa stal starostom („Schultheiss“) v Renchene, ktorý patril štrasburgskému biskupovi. V čase pobytu v Renchene sa venoval najmä literárnej tvorbe. V Renchene aj zomrel 17. augusta 1676.
Literárna činnosť
Grimmelshausen je autorom viacerých pikareskných próz, tzv. simpliciád. Väčšinou v nich vystupujú túlajúci sa mladíci, často nevzdelaní a naivní, ktorí zažívajú rôzne dobrodružstvá a dramatické životné zvraty. Najvýznamnejším dielom tohto žánru je Grimmelshausenov dobrodružný román Der abenteuerliche Simplicissimus Teutsch (publikovaný v roku 1669, rozšírený v roku 1671). V príbehu malého chlapca, ktorý je na začiatku románu unesený vojakmi, ktorí zničili jeho rodnú dedinu, čiastočne využil vlastné zážitky. Román však nie je autorovou autobiografiou, väčšinu opísaných príbehov Grimmelshausen počul alebo čítal v dielach iných autorov. Dielo je však dobrým prameňom, zachycujúcim atmosféru tridsaťročnej vojny.
Hippobotos (historik)
Hippobotos bol grécky historik na rozhraní 3. a 2. storočia pred Kr. Hippobotos bol autor spisov O filozofických školách a Zoznamu filozofov. Pôsobil na konci 3. a zrejme aj na začiatku 2. storočia pred Kr. Diogenes Laertios vo svojom životopisnom diele O osobnostiach filozofie uvádza, že uznával deväť filozofických škôl: eretrijskú, kyrénsku, megarskú, epikurovskú, Annikeridovu školu, Theodorovu, stoickú, akademickú a peripatetickú.
Hippobotos vedel rozlíšiť Theodorovu a Annikeridovu školu od kyrénskej a naopak, ale Faidónova škola mu splývala so školou eretrijskou a stoická s kynickou. Pyrrhónovu školu nepokladal za školu pre nejasnosť jej názorov. Hippobotos si vybudoval svoj systém nástupníctva jednotlivých škôl. Podľa Laertia jeho zoznam zahŕňal i inými neuvedených žiakov Zenóna (Filónides z Téb, Kallippos z Korintu, Poseidónios z Alexandrie, Athénodóros zo Solov a Zenón zo Sidónu) a Timóna, uvedených i Sótiónom (Dioskurides z Cyprusu, Nikolochos z Rodosu, Eufranor zo Seleukeie a Praylos z Troady).
Vyhniansky travertín
Vyhniansky travertín bola prírodná pamiatka v správe štátnej ochrany prírody Štiavnické vrchy.
Nachádza sa v katastrálnom území obce Vyhne v okrese Žiar nad Hronom v Banskobystrickom kraji. Územie bolo vyhlásené v roku 1986 na rozlohe 0,3565 ha. Ochranné pásmo nebolo určené. Na území pamiatky platí 4. stupeň ochrany. Nachádza sa v Chránenej krajinnej oblasti Štiavnické vrchy.
Predmetom ochrany bolo: ''Ojedinelý krasový fenomén v mladotreťohorných vulkanitoch. Prvý krát v Európe tu boli popísané železité baktérie rodu Gallionella.''
Lítání
Lítání (, v staroveku Leontes) je najväčšia rieka v Libanone. Je dlhá. Povodie má rozlohu asi.
Priebeh toku
Pramení v úrodnom údolí Bikáa, asi západne od Baalbeku v severnom Libanone. Tečie týmto údolím na juh a napája priehradu slúžiacu na zavlažovanie i výrobu elektrickej energie. Potom pokračuje ďalej južným smerom. Na dolnom toku sa náhle stáča na západ a preteká medzi južnými výbežkami pohoria Libanon. Ústi do Stredozemného mora severne od mesta Tyros neďaleko mosta Leontes.
Vodný režim
Priemerný ročný prietok vody je /s. Najväčšie prietoky dosahuje v zime.
Využitie
Využíva se na zavlažovanie a výrobu elektrickej energie.
Helena Barancová
prof. JUDr. Helena Barancová, DrSc. (* 15. marec 1949, Lenartov) je slovenská právnička a vysokoškolská pedagogička. Patrí k najvýznamnejším odborníkom na pracovné právo na Slovensku.
Životopis
Narodila sa v obci Lenartov v okrese Bardejov. Je absolventkou Právnickej fakulty Univerzity Komenského v Bratislave. Tu po ukončení štúdia začala aj pôsobiť, no vzhľadom na to, že nebola členkou Komunistickej strany, bol jej profesný rast obmedzený a svoju činnosť na vysokej škole musela prerušiť. V roku 1991 sa stala vedúcou Katedry pracovného práva a práva sociálneho zabezpečenia na Právnickej fakulte Univerzity Komenského. Na tomto poste zotrvala do roku 1999. V roku 1991 habilitovala na docentku v odbore pracovné právo. V rovnakom odbore získala v roku 1995 najvyššiu vedeckú hodnosť doktor vied (DrSc.). Prezident Michal Kováč ju v júni 1997 vymenoval za profesorku. Celkovo pôsobila na Právnickej fakulte Univerzity Komenského skoro 25 rokov. Na konci 90. rokov 20. storočia sa spolupodieľala na založení Právnickej fakulty Trnavskej univerzity. Tu sa stala garantom študijného odboru pracovné právo a vedúcou Katedry pracovného práva a práva sociálneho zabezpečenia. Následne sa v roku 2004 stala prodekankou a 1. februára 2007 dekankou na Právnickej fakulte v Trnave. V priebehu roka 2010 ju na tomto poste na približne rok a pol vystriedal profesor Marek Šmid. V novembri 2011 sa stala znova dekankou na rovnakej fakulte. V tejto funkcii zotrvala do konca októbra 2015. Na fakulte stále pôsobí, naďalej ako vedúca Katedry pracovného práva a práva sociálneho zabezpečenia a súčasne ako členka vedeckej rady fakulty. Je matkou 2 synov a 2 dcér.
Podieľala sa na založení Slovenskej Spoločnosti pre pracovné právo a právo sociálneho zabezpečenia. V minulosti bola tiež členkou Akreditačnej komisie pre vysoké školy. Ministerstvu práce, sociálnych vecí a rodiny radí pri nových legislatívnych zámeroch, pričom patrí tiež k členom tzv. Kolégia ministra práce. Nikdy však nebola členkou žiadnej politickej strany. Je tiež členkou Rekodifikačnej komisie Ministerstva spravodlivosti, ktorá sa zaoberá prípravou nového Občianskeho zákonníka. Taktiež je členkou správnej rady Nadácie Štefana Lubyho. 2.januára.2020 jej za mimoriadne zásluhy o rozvoj právnej vedy, prezidentka SR udelila Rad Ľudovíta Štúra II. triedy.
Červenica
Červenica môže byť:
Červenica alebo červenic môže byť:
Chef
Chef môže byť:
Chef! môže byť:
Jiří Trmač
Pred rokom 1989 pracoval vo výskumnom ústave a pôsobil tiež ako komunálny politik. Na základe toho si ho vyhliadla Štátna bezpečnosť, ktorej nakoniec dal súhlas so spoluprácou. Podľa vlastných slov však nikoho neudával a žiadne mená ŠtB neprezrádzal. Po Nežnej revolúcii sa stal námestníkom brnianskeho primátora Josefa Pernicu, ktorý v marci 1990 odstúpil. Ako nestraník za Československu stranu ľudovú bol na plenárnom zasadnutí Národného výboru mesta 19. apríla 1990 zvoleným za primátora Brna. Ešte v priebehu schôdze však vyšla najavo jeho spolupráca s ŠtB. Trmač poslancom Národného výboru vysvetlil, o čo išlo, a svoj osud nechal v rukách poslaneckých klubov. Tie po prerušení rokovania zverejnili svoje stanovisko, že Trmač má odstúpiť, čo aj hneď vykonal. Vo funkcii primátora Brna tak bol len štyri hodiny.
Potom začal podnikať a bol spoločníkom a konateľom vývojovej elektrotechnickej firmy DATAMER v Brne. Presťahoval sa do Kuníc, kde podniká v rámci firmy SAGARIS a ako živnostník. V rokoch 2002 až 2010 bol obecným poslancom v obci Kunice.
Temná veža 4: Čarodejník a sklo
The Dark Tower IV: Wizard and Glass, doslovný preklad Temná veža 4: Čarodej a sklo, je štvrtý diel románovej ságy Temná veža, ktorú napísal Stephen King. V anglickom origináli prvýkrát vyšiel v roku 1997. Tak ako predošlé diely, aj tento rozpráva o osude posledného pištoľníka Rolanda z Gileadu a jeho spojencov, ktorí sa snažia zachrániť svoj svet nájdením tajomnej Temnej veže. Tento diel predstavuje odklon od ostatných dielov v ságy v tom, že je z väčšej časti retrospektívny, kým v ostatných dieloch sa retrospektíva objavila len v menšine.
Žánrovo je kniha zmesou sci-fi, fantasy a post-apokalypsy.
Dej
Príbeh úzko nadväzuje na predošlý diel ságy, Pustiny. V ňom sa štvorica pištoľníkov a jedno zviera – Roland, Eddie, Susannah, Jake a brumlák Ochu – ocitá v šialenom nezastaviteľnom vlaku Blaine Mono. Eddiemu sa napokon podarí vlak zastaviť a umožniť sebe a svojím druhom z neho bezpečne vystúpiť.
Väčšinu obsahu knihy tvorí následné rozprávanie Rolanda o svojej mladosti. Už v prvom dieli vyplynulo, že v štrnástich rokoch podstúpil skúšku mužnosti, v ktorej uspel a stal sa pištoľníkom. Jeho rozprávanie v štvrtom dieli pokračuje v tomto bode. Začína návratom Rolandovho otca do Gileadu. Ten je zdesený snahou čarodejníka Martena, ktorý Rolanda do skúšky mužnosti vohnal, Rolanda zabiť. Rolandov otec sa preto rozhodne vyslať Rolanda na istý čas do bezpečia, prímorského panstva Mejis. Spolu s ním pošle aj jeho dvoch priateľov, pištoľníckych učňov – Cuthberta a Alaina.
Keď trojica chlapcov dorazí do Mejisu, zistí, že toto údajne spojenecké panstvo je ešte nebezpečnejšie než Gilead. Ukrýva totiž zradcov, ktorí chcú dopraviť ropu a ďalšie zdroje Johnovi Farsonovi, najväčšiemu nepriateľovi Gileadu. K zradcom patrí aj trojica takzvaných Veľkých lovcov rakiev na čele s neúspešným pištoľníkom Eldredom Jonasom. Trojica Veľkých lovcov rakiev a trojica mládencov z Gileadu sa krátko po ich príchode do Mejisu dostane do vzájomnej potýčky, po ktorej sa začnú obe znepriatelené skupiny starostlivo pozorovať.
Roland zároveň krátko po príchode do Mejisu stretáva Susan, nádherné šestnásťročné dievča. Susan vyrastá so svojou nepríjemnou tetou Kordéliou. Tá Susan prinútila zložiť sľub, že sa stane starostovou milenkou. Do dňa jej prvého milovania so starostom, ktorý je naplánovaný na koncoročný sviatok žatvy, musí zostať pannou. Roland a Susan sa však do seba vášnivo zamilujú. Hoci sa snažia odolávať, napokon podľahnú a Susan sa stane Rolandovou milenkou. Roland sľubuje Susan, že do sviatku žatvy z Mejisu odíde a vezme ju so sebou. Do tej doby sa snažia svoj pomer dôkladne tajiť.
Zaľúbený Roland poľavuje v aktivite proti zradcom, na vzrastajúce znepokojenie jeho priateľov Alaina a Cuthberta. Rolanda napokon preberie, keď Cuthbert zachytí list, ktorý chcela zlá čarodejnica Rhea dopraviť Susaninej tete Kordélii, aby jej prezradila románik Rolanda so Susan. O ňom vedela vďaka „sklu“ – zlomyseľnej čarodejníckej guli. Hoci list ku Kordélii nedošiel, Kordélia časom získava podozrenie aj sama. Roland a jeho priatelia sa snažia Rheu vystrašiť a umlčať. Roland pritom zabije jej domáceho miláčika – hada. Rhea sľubuje pomstu.
Roland a jeho priatelia nastražia pascu spojencom Johna Farsona. Predtým, než uskutočnia svoj plán, ich však Veľkí lovci rakiev prídu zajať na základe falošného obvinenia, že Roland a jeho priatelia zavraždili starostu. Roland, Alain a Cuthbert sú zavretí do väzenia. Odtiaľ ich vyslobodí Susan, ktorá sa cez Rolanda stala spojenkyňou ich plánu proti zradcom. Potom spoločne vyhodia do vzduchu ropné veže, aby sa John Farson už nikdy nedostal k rope. Následne idú Roland a jeho priatelia do boja proti Farsonovej armáde. Jej veľkú časť zničia tým, že ju navedú do rokliny, v ktorej sa ukrýva preriednuté miesto reality, ktoré vojsko pohltí.
Susan je medzičasom ukrytá v opustenej chatrči. Prostredníctvom „skla“ Rhea odhaľuje jej úkryt a prezradí ho Veľkým lovcom rakiev. Tí Susan zajmú. Susan sa pokúsi utiecť za pomoci starostovej vdovy. „Sklo“ ju ale opäť prezradí, Susan je znova zajatá. Rhea prostredníctvom hypnózy, kúziel a za pomoci Kordélie nahucká dedinčanov na lynčovanie. Tí tehotnú Susan zaživa upália.
Medzitým Roland a jeho priatelia zvíťazia nad armádou a Roland sa dostane k „sklu“. Tam uvidí Susaninu smrť. Následne omdlie a jeho priatelia ho v bezvedomí odvezú na koni z Mejisu. Všetci traja sa vrátia do Gileadu. Roland mieni odovzdať guľu otcovi, ale na pár dní si ju ešte necháva. Raz v nej uvidí odraz čarodejnice Rhey stojacej za ním. Inštinktívne sa otočí a na Rheu vypáli z pištolí. Až neskoro zistí, že zlomyseľná guľa ho oklamala a on zastrelil vlastnú matku. Opäť omdlie a keď sa preberie, zistí, že čarodejnú guľu zatiaľ niekto z izby odniesol. Tým rozprávanie Rolanda o jeho mladosti končí.
Zvyšok knihy je pokračujúcim putovaním po podivnom Stredosvete, v ktorom sa opäť zjaví Rolandov súčasný protivník Walter. Ten na základe toho, čo sa dozvedeli o jeho mladosti, nabáda Rolandových spojencov, aby sa putovania k Temnej veži vzdali, pretože inak umrú ako všetci, ktorých Roland mal kedy rád. Susannah, Eddie, Jake ak Ochu však Rolanda opustiť odmietnu.
Hvozdenie
náhľad|Naklíčený slad Hvozdenie je sušenie naklíčeného jačmeňa (zeleného sladu) tak, aby sa v ňom znížil obsah vody pod 2%.
Postup pri hvozdení
Pre hvozdenie sú dlhoročnými skúsenosťami vypracované rôzne postupy, pričom každá sladovňa má ten svoj osvedčený. Tu sú preto v stručnosti zhromaždené len tie základné postupy.
Klíčenie
Klíčenie do hvozdenia nepatrí, ale je jeho predchádzajúcou etapou. Pri klíčení sa suché semená sladovníckeho jačmeňa navlhčia a v tme sa nechajú klíčiť. Cieľom sladárskeho klíčenia je aktivácia a syntéza enzýmov, docielenie požadovaného rozlúštenia zrna pri minimálnych nákladoch a únosných sladovacích stratách. Rezervné látky, obsiahnuté v zrne sú pri skladovaní a pred zahájením sladovacieho procesu v stabilnej vysokomolekulárnej forme. Činnosťou vlastných enzýmov zrna aktivovaných pomocou vody dôjde k ich odburávaniu na rozpustné nízkomolekulárne produkty.
Cieľ hvozdenia
Naklíčený sladovnícky jačmeň nie je pre vysoký obsah vody skladovateľný, a preto je nutné obsah vody znížiť až pod 2%. Zároveň sa deaktivujú enzýmy a tým zastavia životné prejavy (klíčenie) v zrne.
Teória hvozdenia
Z hľadiska chemických a biochemických zmien sa dajú pri hvozdení rozlíšiť tri fázy:
Postup pri hvozdení
Nastieranie zeleného sladu na tzv. liesky (rošty kedysi bývali z lieskových prútov) sa robí ručne alebo dopravníkom. Liesky sú do 100m² jednodielne, väčšie sú dvojdielne a sklopné.
Celkový čas hvozdenia je 12 až 24 hodín.
Lykón
Lykón môže byť:
Andrej Čambál
Páter Andrej Čambál SJ, (* 15. december 1867, Abrahám – † 12. apríl 1934, Trnava) bol slovenský katolícky kňaz, rehoľník – jezuita, ľudový misionár, spisovateľ, autor pašiových hier a šíriteľ úcty k Božskému Srdcu Ježišovmu a k Panne Márii.
Životopis
Narodil sa v roľníckej rodine ako tretí z piatich súrodencov. Dvaja súrodenci zomreli v útlom veku, sestra Helena zomrela ako mladá rehoľníčka a najmladší brat Jozef sa oženil. Študoval na gymnáziu v Trnave a potom od roku 1886 teológiu v Ostrihome, kde bol 27. júna 1892 vysvätený za kňaza. Stal sa kaplánom v Modre, kde súčasne vyučoval náboženstvo na tamojšej Meštianskej škole a Učiteľskom ústave.
18. októbra 1892 v Trnave vstúpil pod vedením pátra Aloisa Henniga, zakladateľa zboru Cantica Sacra Tyrnaviae do Spoločnosti Ježišovej (jezuiti). V Trnave prešiel dvojročnou skúšobnou dobou (noviciát). Potom pôsobil dva roky ako predstavený jezuitského konviktu v Kaloči (terajšie Maďarsko). V rokoch 1897– 1898 si prehlboval filozofiu v Bratislave. Potom tri roky učil matematiku a fyziku na arcibiskupskom gymnáziu v Trnave. Vynikal hlavne v matematike. Za dva roky získal učiteľský diplom. Od roku 1899 bol prézesom (duchovným správcom) Mariánskych kongregácií. Prvou bola kongregácia študentov gymnázia. Okrem toho bol v tomto čase superiorom jezuitských školastikov. V rokoch 1904 – 1905 bol na štúdiách teológie v Innsbrucku. V roku 1906 dokončil tretí rok skúšobnej doby v Trnave. Tzv. tretiu probáciu (gradus) zložil 2. februára 1907 v Trnave.
Z tohto obdobia sú známe 8-dňové misie pri príležitosti výročia slzenia milostivého obrazu Panny Márie trnavskej, kde bol spolu s pátrami Silvestrom, Riesom a Ottom (z Viedne) kazateľom. Taktiež v tomto období začína pôsobiť ako redaktor časopisu Posol a venovať sa misijnej činnosti. Od roku 1910 pôsobí ako kazateľ a v roku 1911 je mu zverená zodpovednosť za slovenskú pastoráciu v Trnave. Počas prvej svetovej vojny mu bola zverená pastorácia v nemocnici, do ktorej privážali zranených z bojísk. Od roku 1917 bol osvedčeným moderátorom kňazských rekolekcií a vyznačoval sa aj ako vynikajúci exercitátor pre kňazov. Po roku 1918 vyučoval na arcibiskupskom gymnáziu v Trnave. V rokoch 1919 – 1927 vykonával spolu s ďalšími tromi spolubratmi misie na Orave a Liptove. V rokoch 1922 – 1926 pôsobil v Ružomberku. V roku 1927 sa vrátil znovu do Trnavy. Bol hlavným organizátorom procesie na sviatok Božského Srdca Ježišovho a bol veľkým šíriteľom úcty k Božskému Srdcu Ježišovmu. Taktiež bol veľkým ctiteľom Panny Márie. Zomrel 12. apríla 1934 v Trnave na tuberkulózu hrdla. Ako uvádza dobová tlač, na jeho pohrebe 15. apríla sa zúčastnilo asi 15 000 ľudí. Pochovaný bol v Trnave, pôvodne na starom cintoríne pri Kalvárii a po zrušení tohto cintorína boli jeho ostatky prenesené v roku 1978 do spoločného hrobu jezuitov na cintorín na Kamennej ceste.
Smernice o bezpečnostných opatreniach proti osobám nemeckej a maďarskej národnosti
Smernice o bezpečnostných opatreniach proti osobám nemeckej a maďarskej národnosti boli smernice Povereníctva Slovenskej národnej rady pre veci vnútorné vydané 23. júna 1945, ktoré upravovali spôsoby nakladania s príslušníkmi nemeckej a maďarskej národnostnej menšiny na Slovensku. Vychádzali z princípu kolektívnej viny Nemcov a Maďarov, programovo ukotveného v tzv. Košickom vládnom programe vyhlásenom 5. apríla 1945, v ktorom československá vláda deklarovala zámer vysídliť príslušníkov týchto národnostných menšín z územia Československa a pretvoriť republiku na – slovami prezidenta Edvarda Beneša – „štát Čechov a Slovákov a nikoho iného“.
Smernice ustanovovali, že všetkých príslušníkov nemeckej menšiny, okrem antifašitov a členov národnostne zmiešaných manželstiev, je potrebné internovať v pracovných táboroch a pracovných útvaroch, hoci ich zaisťovanie a internácia prebiehala už od konca apríla 1945. Internácia prebiehala bez legislatívneho podkladu (nariadenia Slovenskej národnej rady), len na základe pokynov orgánov štátnej moci.
K samotnému vysídleniu Nemcov došlo na základe rozhodnutia veľmocí na postupimskej konferencii (17. júl2. august 1945), avšak ešte pred prijatím záverečných ustanovení konferencie dochádzalo k tzv. divokému odsunu. Z územia Slovenska tak 18.20. júla 1945 odsunuli na územie Rakúska 383 osôb internovaných v táboroch I. a II. v Petržalke, na základe rozkazu Oblastného veliteľstva Národnej bezpečnosti Bratislava I. č. 4418/45 zo 17. júla 1945. Na rozdiel od českých krajín, na Slovensku absentovali živelné prejavy nenávisti voči Nemcom a nedochádzalo k násilnostiam. Naproti tomu časté boli prejavy súcitu a benevolentnosti zo strany Slovákov (niekedy i zo strany zainteresovaných orgánov), pričom časť slovenskej verejnosti neskrývala svoj rezervovaný postoj k protinemeckým opatreniam.
Miroslav Duriš
JUDr. Miroslav Duriš, PhD. (* 28. august 1966, Liptovský Mikuláš) je slovenský právnik, sudca a notár, od decembra 2017 sudca Ústavného súdu SR.
Vzdelanie
Vysokoškolské štúdium na Právnickej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave ukončil v roku 1988. V roku 1989 po rigoróznych skúškach na Katedre trestného práva Právnickej fakulty Pavla Jozefa Šafárika v Košiciach získal titul JUDr. V roku 2009 obhájil na Vysokej škole zdravotníctva a sociálnej práce Sv. Alžbety v Bratislave dizertačnú prácu na tému „Probácia a mediácia ako jedna z foriem sociálnej práce v justícii“ a získal titul PhD.
Kariéra
Od roku 1988 pracoval na Krajskej prokuratúre v Banskej Bystrici ako právny čakateľ so zaradením na Okresnej prokuratúre Liptovský Mikuláš a o dva roky neskôr na Krajskom súde v Banskej Bystrici so zaradením ako právny čakateľ na Okresnom súde Liptovský Mikuláš.
Po vykonaní justičnej skúšky v roku 1990 bol Slovenskou národnou radou zvolený za sudcu z povolania. Do roku 1995 pôsobil ako sudca a predseda senátu Okresného súdu Liptovský Mikuláš pre trestné veci a od roku 1994 ako podpredseda trestného úseku Okresného súdu Liptovský Mikuláš.
V roku 1995 bol vymenovaný za notára v Liptovskom Hrádku v obvode Okresného súdu Liptovský Mikuláš, neskôr so zmenou sídla notárskeho úradu v Liptovskom Mikuláši, kde pôsobil až do vymenovania za ústavného sudcu. V rokoch 2005, 2008, 2011 a 2014 bol konferenciou notárov zvolený (štyrikrát po sebe na trojročné obdobie) do Prezídia Notárskej komory SR. Jeho členom bol od roku 2005 až do vymenovania za ústavného sudcu, keď sa tejto funkcie vzdal. V roku 2007 bol Prezídiom Notárskej komory SR zvolený za jej prezidenta a uvedenú funkciu zastával v rokoch 20072011.
V roku 2007 ho Vladimír Mečiar neúspešne navrhol do Súdnej rady.