cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Registrované partnerstvo
Slovensko
Na Slovensku bol návrh zákona o partnerstvách osôb rovnakého pohlavia pri rokovaniach parlamentu zamietnutý v prvom čítaní (stav jar 2008). Politická reprezentácia nie je naklonená prijatiu tohto zákona. Spoločensky konzervatívnejšie strany z pravej strany politického spektra, najmä KDH a SNS ho striktne odmietajú, ľavicové a liberálne strany zas v záujme koaličných rokovaní nepovažujú tému tohto zákona za otvoriteľnú a nutnú rokovaním prípadne dosť naliehavú. Značnú úlohu v odmietaní zákona má aj vplyv katolíckej cirkvi. Inštitút takzvaného životného partnerstva bol navrhovaný volebným programom vtedajšej koaličnej strany Sloboda a Solidarita. Do programového vyhlásenia vlády sa to však už nedostalo.
Saint-Imoges
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Registrované partnerstvo
Manželstvo
Erotické páry a rodina nie vždy podliehali verejnoprávnej registrácii a nie vždy mali formu dnešného manželstva. V mnohých dobách boli síce dôležitou, ale súkromou záležitosťou, podobne ako dnes napríklad priateľstvo. Rovnako rola páru aj rodiny v rámci komunity či obce bola a je v rôznych kultúrach rôzna. Manželstvo tiež v mnohých kultúrach nemalo podobu partnerství, často malo skôr povahu vlastníckeho vzťahu. Inštitucionalizované manželstvo je však dnes hlavnou podobou registrovaného partnerstva dvoch osôb. V prípade manželstva sa za pôvodny účel pokladá založenie rodiny.
Saint-Imoges
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Registrované partnerstvo
Manželstvo
V niekoľkých krajinách je v súčasnosti pre párové zväzky osôb rovnakého pohlavia určená rovnaká právna inštitúcia ako pre manželstvo osôb opačného pohlavia.
Saint-Imoges
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Registrované partnerstvo
Sviatosť duchovného zbratania
Priateľstvo v našich kultúrach väčšinou žiadnym oficiálnym inštitútom nepodliehajú. John Boswell však objavil, že vo východných cirkvách existoval v stredoveku špeciálny obrad pre citovo zblížené dvojice. Do slovenčiny sa prekladá ako Sviatosť duchovného zbratania.
Michal Mertiňák
Michal Mertiňák (* 10. október 1979, Považská Bystrica) je bývalý slovenský profesionálny tenista, reprezentant v Davis Cupe, v ktorom dosiahol v roku 2005 finálovú účasť (v rozhodujúcom piatom zápase prehral s Mariom Ančičom). Lepšie výsledky dosahuje vo štvorhre, v nej vyhral počas svojej kariéry 11 turnajov ATP vo štvorhre. Jeho najvyššie umiestnenie v ATP Entry Ranking je 129. miesto, ktoré dosiahol 11. júla 2005. Vo štvorhre mu od 7. decembra 2009 patrí 13. priečka na svete.
Ocenenia
V roku 2006 mu prezident Ivan Gašparovič prepožičal štátne vyznamenanie Rad Ľudovíta Štúra III. triedy.
Kabala (rozlišovacia stránka)
Kabala môže byť:
Kryry
Kryry sú mesto v Česku v okrese Louny v Ústeckom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 2 377 obyvateľov, z toho 1 180 mužov a 1 197 žien, pričom priemerný vek v meste bol 40,6 roka (muži 39,3 roka, ženy 41,8 roka).
Andrej Kapustáš
Andrej Kapustáš (* 24. november 1757, Hlohovec – † december 1796, Vilnius) bol poľský ekonóm slovenského pôvodu.
Ždiar
Ždiar (,, , gor. Zor) je obec na Slovensku v okrese Poprad. Leží v údolí medzi Belianskymi Tatrami a Spišskou Magurou v Podtatranskej brázde. Rovnobežne s obcou prechádza Cesta slobody z Tatranskej Kotliny do Lysej Poľany. Obec je vzdialená od hraničného priechodu do Poľska a  od Popradu. Počet obyvateľov približne 1330. Väčšina hovorí aj po goralsky. Dĺžka obce je 7 km. Obcou preteká potok Biely potok.
Andrej Kapustáš
Odchod do zahraničia
Po štúdiách odišiel do Postupimu a pracoval v ekonomickom sektore spolu so svojím spoločníkom Františkom Morinom. Okolo roku 1780 sa usadil vo Varšave a viedol tu banku. Po krachu ostatných bankových domov sa jeho banka stala jedinou v Poľsku a získala tak významné postavenie. Bol priateľom Ignáca Działyńského, člena vplyvnej rodiny Działyńskych, a tiež správcom jeho finančných transakcií. Działyński bol zástupcom Tadeusza Kościuszka v Najvyššej národnej rade a neskôr významný poľský diplomat. Kapustáš bol okrem iného členom illuminátskej slobodomurárskej lóže. Zaoberal sa svojským výkladom biblie a talmudu, veril v predpovede a kabalu. V decembri 1790 mu bol udelený poľský šľachtický titul a 17. decembra 1791 erb Odrowaž (pôvodne moravský erb Odřivous), ktorý mal v červenom štíte striebornú strelu na luku. Erb rodu Kapustášovcov mal v modrom štíte strieborného pelikána s červenou ranou na prsiach, kŕmiaceho mláďatá.
V roku 1789 vydal anonymne brožúru, v ktorej hovorí o potrebe založiť v Poľsku národnú banku. O rok neskôr prišiel s presnejším projektom, v ktorom rátal so základným kapitálom 40 miliónov zlotých. Z nich by vlastnil polovicu štát a druhú polovicu súkromní majitelia. V pláne ju rozdelil na dve oddelenia, prvé by sa venovalo emisii a druhé úveru na 7-percentný úrok. Zo ziskov by išli peniaze na výstavbu pevností ciest a kanalizácií. V ďalších svojich brožúrach sympatizoval s Francúzskou revolúciou. Od 3. mája 1792 bol členom magistrátu mesta Varšava.
Účasť v sprisahaní
21. decembra 1794 zatkli Kapustáša a ďalších jeho spoločníkov. Deportovali ich do Petropavlovskej pevnosti a podrobili výsluchu. Väzenie mu nerobilo dobre, pretože bol vychudnutý a drobného vzrastu, navyše trpel častými epileptickými záchvatmi. Napriek zdravotným problémom sa venoval prekladu Biblie a rôznym filozofickým otázkam. 3. decembra 1796 ho prepustili z väzenia a odišiel do mesta Vilnius, kde o pár dní zomrel.
538 Friederike
538 Friederike je planétka s priemerom 77 km, ktorú objavil P. Gotz 18. júla 1904.
Ždiar
Zachovaná ľudová architektúra v časti obce Antošovský vrch (Antoszowski Wiyrch) a Blaščatská dolina (Błaszczacka Dolina), originálne kroje charakteristické svojou ornamentálnosťou využívajú motívy rastlín a živočíchov z prostredia Belianskych Tatier a okolia obce Ždiar. Každoročne sa v obci konajú Goralské folklórne slávnosti, na ktorých slovenské aj poľské tanečné súbory prezentujú tance, piesne a zvyklosti Goralov.
História
Pôvodne niektorí historici uvádzali, že obec vznikla v roku 1282 ako Stragar, teda územie, ktoré daroval kráľ Ladislav IV. 12. júla 1282 Kozmovi, Mikulášovi a Štefanovi, synom Zumbotha a komesovi Arnoldovi, synovi Detrichga za ich zásluhy. Išlo o zem Stragar a Čierny les v Spišskej stolici. Na konci donačnej listiny sa uvádza opis hraníc. Podľa historika Branislava Varsíka treba túto zem stotožniť s dnešnými Bušovcami a nie so Ždiarom. Pôvodne sa na tomto území usádzalo valašské obyvateľstvo, ktoré hospodárilo na ľubovnianskom panstve zálohovanom Poľsku. Juraj Horvát z Plavča po roku 1584 odkúpil od A. Laského panstvo Nedeca a stal sa najväčším feudálom na Spiši. Patrili mu aj pozemky, na ktorých hospodárili, klčovali lesy a pásli dobytok roztrúsení osadníci. Juraj Horvát na základe nového kopaničiarskeho práva ich donútil, aby sa usadili a začali obrábať pôdu na vopred vymedzených pozemkoch. Vznik obce sa datuje na začiatok druhej polovice 16. storočia. Ždiar zakladal František Lužinský, kastelán zemepánov Horvátovcov. V roku 1590 bol Ždiar malým stálym sídliskom valašského obyvateľstva. Údajne do vypálených lesov prišlo 13 rodín, ktoré si územie rozdelili na 13 častí. A to tak, že krížom cez potok urobili 13 rovnakých lesných priesekov, a tak vytvorili hranice. Pozemky, na ktorých hospodárili mali pomerne veľkú rozlohu. Vďaka nim sa osada roztiahla do dĺžky. V druhej polovici 16. storočia dolinu okolo potoka osídľovali pastieri a uhliari z okolitých dedín, najmä z Lendaku. Vypaľovali les, rozširovali pastviny. Túto činnosť nazývali „žiarenie“ lesa. Preto sa obec nazývala Žiar. V dokumente z roku 1773 sa spomína ako Ždyar. V roku 1808 sa používal názov Žjar.
Počas druhej kolonizačnej vlny boli rozparcelované bočné doliny a priľahlé vrchy. Časť pasienkov obyvatelia premieňali pomocou motýk na role. Keď sa zdokonalili poľnohospodárske nástroje a začal sa používať pluh, zmenilo sa motykové hospodárstvo na pluhové. Motykové hospodárstvo bolo typické pre vysokopoložené osady, tak vznikali izolované lazy, samoty, „šále“ a „cholvarky“. Na nových parcelách v Bacheldovej doline a pod Antošovským vrchom, v Pavlovskej doline, Blaščatskej doline, Bartušovej a Monkovej doline a na Sladičovskom vrchu vzniklo niekoľko osád, ktoré patria administratívne k obci.
Administratívne patril Ždiar do Spišskej župy. Od 18. storočia do Magurského okresu. Neskôr od 1. mája 1884 do Kežmarského okresu. Okrem hospodárenia na pôde a v lesoch sa niektorí obyvatelia Ždiaru zaoberali pašeráctvom, pytliactvom a zbojníctvom. Známa je aj "cesta zlodejov", ktorá po prvej svetovej vojne dostala meno Cesta Slobody. viedla od Ždiaru cez Tatranské Matliare, do Starého Smokovca a ďalej okolo Vyšných Hágov do Štrby a Východnej. Kráľom tatranských pytliakov bol Jonek Lysý z Javoriny, ktorý údajne najradšej poľoval na kamzíky a svište.
Architektúra
Do konca 19. storočia sa stavali jednopriestorové drevenice. Najstaršie boli zrubové koliby pastierov a uhliarov s ohniskom vo vnútri koliby s jedným vchodom, bez povaly a okien. Slúžili aj ako maštale. V noci a počas chladných dní v nich bývali aj s dobytkom. Aby sa v kolibách dalo prezimovať na ustajnenie dobytka vyhradili stabilný priestor (obyčajne kút pri ohnisku a blízko dverí). Tento kút sa stal základom maštaľového domu. Neskôr, asi po roku 1892, sa začal meniť na dom sieňového a komorového typu, ktorý mal slúžiť veľkej rodine. Vybudovali malé okná a povaly. Na stavbu domu používali prírodný materiál slieňové, ílovité a pieskovcové bridlice, vápence a dolomity. Drevo bolo podľa tereziánskeho urbáru a po reformách Jozefa II. od roku 1871 prísne chránené. Na stavebné drevo mali nárok len poddaní sedliaci. Prídely boli nepatrné. Sedliaci väčšinou drevo kradli. Stromy, ktoré si vyhliadli na stavbu domu, dlho pozorovali a opatrovali. Nevytínali ich v piatok ani počas splnu mesiaca, ale medzi splnom a novým mesiacom, aby drevo nenapadol hmyz. Každý majiteľ nového domu sa usiloval situovať obytnú časť na slnečnú stranu a hospodárske budovy tak, aby boli pod dohľadom gazdu. V Ždiari, ale aj v priľahlých horských osadách postavili oproti obytnému domu, smerom na sever, hlavné hospodárske budovy (maštaľ a stodola). Medzi maštaľou a stodolou zo západnej strany postavili chlievy pre ošípané a z východnej strany na štyri stĺpy strechu (ako podšopu), pod ktorou umiestnili voz, sane a iné náradie. Touto stavbou sa vyriešila ochrana dvora pred vetrami a pred nevítanými návštevníkmi, divou zverou. Skôr než tesári začali klásť prvé kmene, pokľakli aj s členmi rodiny a pomodlili sa. Miesto pod základmi („peckami“) pokropili svätenou vodou. Stavbu domu nezačínali v piatok, počas splnu a nového mesiaca. Do prvých kmeňov na uhloch vydlabávali krížiky a do nich vkladali posvätené byliny, mince a vo fľaštičke svätenú vodu. Na ochranu pred vetrami do uhlov vkladali v handričke zauzlenú soľ. Verili, že keď sa vietor priblíži k domu, olíže soľ na uhloch a poberie sa ďalej.
Rozmery obytných miestností mali rozpätie tri krát tri metre, málokedy boli väčšie. Do izby sa vchádzalo cez predsieň („šíň“). Zo siene sa vchádzalo do izby „prógem“. Dvere z dvora do siene a izby mali drevenú zámku, do konca 19. storočia i drevený kľúč. Sieň bola len z časti prikrytá povalou. Bol v nej otvor, do ktorého ústil rebrík („shod“) vedúci na povalu, ktorá bola udržiavaná v čistote, tak ako podlaha v izbe. Miesto, z ktorého prichádzal z otvoreného ohniska v izbe dym sa volal „koh“. Dym, ktorý vychádzal bočným otvorom sa dotýkal zavesených údenín a potom sa voľne rozplýval po povale a pod strechou.
Dnes už ani najstarší obyvatelia Ždiaru sa nepamätajú na otvorené ohniská. Do 20. rokov 20. storočia základy pece spočívali na drevenej konštrukcii s vedľa postaveným komínom a „bľachou“ na varenie. Neskôr sa ujali z tehál murované pece, kachľové pece s „bľachami“, železné pece s rúrou na pečenie, elektrické a plynové pece.
Estetická stránka interiéru bola rovnako dôležitá. Už vstupné dvere boli umelecky stvárnené vrúborezbou, drevenými zámkami, kľučkami a zárubňami. Stôl bol zo smrekového dreva, okolo čelnej a komorovej steny boli lavice, k inventáru patrili skrine, truhlice. Boli dekoratívne ozdobené ornamentmi maľovanými volne štetcom alebo rezané do dosky. Namiesto dnešných postelí boli prične z dosák, až v 19. storočí sa z nich vyvinula posteľ, ale bez peľaste nad hlavou. Prične boli vystlané slamou, trávou a pod.. Na výstelke bola deka z ovčej vlny, pokrovec z handier, staré kožuchy. Periny a vankúše boli známe až v polovici 19. storočia. Na posteli spávali mladomanželia, choré deti a rodičky. Starí členovia rodiny spávali v komore, mladí na laviciach okolo steny a v lete v humne. Výzdobu izby tvorili obrazy s náboženskými výjavmi maľované na skle, ktoré kupovali na pútiach. Na stenách boli zavesené džbány a taniere. V 19. storočí začali používať reprodukcie svätcov, rakúskych cisárov, uhorských kráľov a pod., obrazy s vojnovou tematikou, fotografie členov rodiny, ktorí sa odsťahovali do cudziny.
Vonkajšia výzdoba domov sa sústreďovala na priečelie. Domy v Ždiari mali svoj vlastný kolorit. Časté premeny počasia – vietor, sneh, dážď, slnko – zafarbili zruby domov, dosky a šindle jemnou indickou červeňou. Bola vynikajúcim podkladom pre ornamentálnu výzdobu. Starali sa o ňu najmä ženy. Skladala sa z rastlinných motívov. Drevenice majú modré škárovanie a ich okenné rámy a drevené klady zdobia ornamenty.
Po druhej svetovej vojne sa čiastočne narušila pôvodná architektúra obce a dnes v Ždiari prevládajú moderné budovy. Niektoré sú postavené v duchu architektúry tradičných ľudových stavieb. Štyri vzácne zoskupenia ľudových stavieb v roku 1977 boli vyhlásené za pamiatkové rezervácie ľudovej architektúry.
Folklórne tradície
Charakteristickým odevom pre Ždiar sú goralské kroje. Obliekajú si ich niektorí starší obyvatelia v nedeľu alebo pri iných sviatočných príležitostiach. Keďže cez obec prechádzala dôležitá obchodná cesta zo Spišskej Belej do Nového Targu, vyvíjal sa miestny odev rýchlejšie ako v iných oblastiach. Mohli si kupovať materiály na dotvorenie detailov, ktoré urobili ich kroj s bohatšou výzdobou ako v okolitých chudobnejších goralských obciach. Typickou súčasťou ždiarskeho ženského kroja je tzv. „raňt seuch“ – rovný pruh riedko tkaného plátna z veľmi jemných ľanových nití so zvláštnym vytkávaným vzorom, na ktorý sa používala hrubá biela bavlnená niť. Vydaté ženy si zdobili hlavu čepcom nasadeným vysoko na temene hlavy, ktorý si podkladali okrúhlou podložkou, okolo ktorej si ovíjali vlasy. Čepiec bol okrášlený farebnými tkanicami a flitrami. Keď vychádzali von obväzovali  si ho šatkou, čo vytváralo veľmi typickú ozdobu ždiarskych žien. Ždiarskí muži si zvyčajne obliekali nohavice („portky“), kabáty („kabance“) z hrubého súkna, košele z hrubého plátna a kožuchy bez rukávov. Najmä vesty z baranej kožušiny („serdaky“) si zdobili vyšívanými ornamentmi. Na hlavách nosili pre nich charakteristický „kapeľušok“ – klobúk, ozdobený bielymi malými lastúrami a veľkým orlým perom.
V roku 1925 v Ždiari vznikol prvý ľudový umelecký súbor. Potom v jeho tradíciách pokračovali Ján, Matej a Jozef Pitoňákovci a Vojtech Sabanský, ktorí založili folklórny súbor Ždiaran. Ždiar od roku 1925 často navštevoval znalec ľudového umenia Karel Plicka, ktorý okrem jedinečných dokumentárnych fotografií tu nakrútil mnohé filmové scény do filmu Zem spieva.
Turistika
V sedemdesiatych a osemdesiatych rokoch minulého storočia Ždiar bol jedným z najviac turisticky využívaných tatranských destinácií. V letnej sezóne tu bolo ubytovaných denne až 3000 hostí. Ždiar sa stal najväčším tatranským hotelom. Do roku 1969 väčšinu návštevníkov tvorili turisti z Nemeckej demokratickej republiky. Uzavretie turistických chodníkov v Belianskych Tatrách výrazne znížilo počty turistov. V súčasnosti turistický vrchol prežíva Bachledova dolina, v ktorej sú rôzne turistické atrakcie a lyžiarsky vlek rovnako aj lyžiarska lúka na Strednici. Ždiar aj napriek uzávere niektorých voľakedy turisticky atraktívnych miest v Belianskych Tatrách je východiskom pre veľmi dobré až výborné podmienky pre letnú turistiku – náučný jednosmerný chodník Monkova dolina (Mąkowa Dolina) – Kopské sedlo (Kopskie Siodło, Siodło pod Kopą), cykloturistika, camp, oddych. V zimnom období turisti z regiónu, Slovenska a iných, najčastejšie európskych krajín s obľubou využívajú služby lyžiarskeho strediska Ždiar – Strednica (Zor – Średnica) ako aj ostatné súkromné vleky situované v miernych, stredných až prudkých svahoch s priemernou dĺžkou cca.
V súčasnosti obec ponúka množstvo ubytovacích kapacít v privátnych domoch a penziónoch, výborné stravovacie služby a informácie. Obec spolupracuje s mestom Spišská Belá, pod ktoré spadá správa územia pohoria Belianske Tatry, náučného chodníka v spolupráci so Združením turizmu obce Ždiar a Belianskej jaskyne vzdialenej od Ždiaru cca v osade Tatranská Kotlina.
Obec nebola postihnutá veternou smršťou z 19. novembra 2004. Ihličnaté a v menšom množstve aj zmiešane lesy sú preto zachované po celom pásme pohoria Spišská Magura aj Belianskych Tatier.
Peyrun
Peyrun je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Hautes-Pyrénées, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Sepia apama
Sepia apama (druh objavil a opísal John Edward Gray v roku 1849) je hlavonožec z čeľade sépiovitých predstavujúci najväčšieho zástupcu z približne 100 známych druhov sépií. V dospelosti dorastá do dĺžky až 1,5 metra aj s chápadlami a váži až (iné zdroje uvádzajú hmotnosť len medzi 5 až 6,5 kilogramov), samotná dĺžka plášťa je 520 milimetrov. Vyskytuje sa len v pobrežných vodách Austrálie, kde obýva všetky oblasti až do hĺbky 100 metrov.
V období rozmnožovania vytvára sépia spoločenstvá o niekoľko tisícoch jedincoch neďaleko juhoaustrálskeho mesta Whyalla, kde sú často hlavným predmetom zájmu potápačov a vedcov skúmajúcich ich správanie. Jej koža má schopnosť meniť sfarbenie v závislosti na svojom okolí, čo jej dáva schopnosť vytvárať dokonalú kamufláž pred prípadnými predátormi. V núdzi je schopná vypustiť do vody veľké množstvo tmavého farbiva, ktoré sťaží jej zameranie, zmätie útočníka a umožní únik do bezpečia.
Ide o veľmi inteligentného dravca, ktorý požiera menšie ryby, kraby či iné kôrovce, ktoré chytí dvojicou dlhších chápadiel. Zvláštnosťou je, že Sepia apama má tri srdcia a modrú krv obsahujúcu hemocyanín.
Zaradenie do systému
Druh Sepia apama je dnes radený do rodu Sepia, prvýkrát ho popísal John Edward Gray v roku 1849 vo svojej monografii Catalogue of the Mollusca in the British Museum. Na základe genetických štúdií za využitia mikrosatelitov (teda krátkych opakujúcich sa sekvencií DNA), výskumu odlišností v štruktúre jej enzýmov a sekvenacie jej mtDNA boli u tohto druhu rozpoznané tri rôzne geneticky odlíšiteľné formy. Bolo navrhnuté, aby s nimi bolo zaobchádzané oddelene, aby sa uchovala genetická diverzita v rámci tohto druhu. Predpokladá sa, že drobné rozdiely medzi týmito skupinami boli dané historickým oddelením jednotlivých skupín od seba geografickými podmienkami.
Vonkajší opis
Sépia má 8 krátkych a 2 dlhé ohybné chápadla, ktoré slúžia k chyteniu koristi. Za chápadlami sa nachádzajú ústa a hlava, na ktorej sú umiestnené dve zložité oči. Za hlavou je telo s redukovanou schránkou, tzv. sépiovou kosťou, ktorú používajú chovatelia papagájov.
Koža sépie je v normálnom stave šedá až gaštanová s bielymi pruhmi, má však schopnosť meniť svoje sfarbenie v závislosti na okolitom prostredí. Pri výskume prevádzanom na tomto druhu sépie sa zistilo, že maskovanie sa cez deň takmer nevyužíva (len 3 % sépií), ale jeho hlavné použitie nastáva nástupom šera, kedy až 87 % sépií kamufláž využíva. Tento záver napovedá, že Sepia apama má schopnosť nočného videnia rovnako tak, ako jej predátori, pred ktorými má maskovanie ochraňovať.
Vnútorný opis
V pretiahnutom tele sa po približne 3/4 dĺžky tela tiahne trubica spájajúca ústa so žalúdkom, pod ktorým sa nachádzajú tri malé srdcia zaisťujúce cirkuláciu modrej krvi. Jej farbu spôsobuje dýchací proteín hemocyanín, ktorý obsahuje naviazanú meď. Vylučovacia trubica má vývod približne v strede tela. Je to z toho dôvodu, že do nej vyúsťuje vak s farbivom, ktoré sépie v prípade núdze vypúšťajú. V prednej časti hlavy sa taktiež nachádza trubica, ktorá slúži pre prúdový pohon sépie v prípade ohrozenia či pri love potravy. K dýchaniu podobne ako ryby využíva filtrovanie vodného kyslíka za pomocí žiabrí.
Ide o druh, ktorý má vysoko vyvinutú centrálnu nervovú sústavu a oči, ktoré ale nie sú schopné rozpoznávať farby, čo im však nebráni v schopnosti kamufláže. Majú len jeden očný pigment s absorpčným maximom na 492 nanometroch svetelného žiarenia. Zrenica Sepia apama je tvorená podlhovastou horizontálne smerovanou tmavou štrbinou, ktorá sa na jednom okraji stáča hore do vertikálneho smeru. Prienik svetla do oka je regulovaný zväčšovaním a zmenšovaním tvaru očnej gule, k zaostrovaniu rôzne vzdialených objektov sú tieto oči schopné pohybu vpred či vzad od sietnice.
Samice majú dva od seba oddelené vaky na spermie. V týchto vakoch sú schopné skladovať spermie po rôzne dlhú dobu. Jeden je využívaný na krátkodobé uskladnenie spermií, druhý na dlhodobé. Existencia dvoch vakov na spermie taktiež umožňuje uchovať samici spermie od viac sexuálnych partnerov.
Pohyb
Sépia sa pohybuje za pomoci vlnenia plutvovitého lemu v podobe slabej membrány, ktorý sa nachádza po celom obvode tela okrem hlavy, alebo pomocou vytlačovania vody z plášťovej dutiny za pomoci nálevkovitej časti nohy, čím vytvára veľmi rýchly pohyb. Pohyb produkovaný plutvovitým lemom je schopná používať pre veľmi pomalý a nepozorovateľný pohyb. Rýchly pohyb je schopná vyvinúť pomocou pumpovania vody skrz ústa do špeciálneho vaku v tele. Následne svaly vak rýchlo stlačia, čím vzniká tzv. prúdový pohon udeľujúci značnú rýchlosť pre únik a lov koristi. Príbuzné kalmáre, ktoré sú považované za rýchlejšie, môžu vyvinúť rýchlosť pod vodou až /h.
Chovanie
náhľad|Sfarbená hlava sépie Nové pozorovania chovania druhu Sepia apama naznačujú, že ide o teritoriálne živočíchy, ktoré počas svojho života obývajú len malú oblasť o priemere medzi 90 až 550 metrov. Ide o samotárske tvory okrem obdobia párenia. Až 95 % dňa strávia odpočívaním, možno teda predpokladať, že väčšinu svojej energie investujú do rastu organizmu, čo sa viac podobá chovaniu chobotníc než kalmárov. Na získavanie potravy vynakladajú sépie cez deň len 3,7 % času a v noci potom iba 2,1 %. Väčšinu času trávia odpočívaním a schovávaním sa v úkrytoch pred predátormi. Výnimkou z tohto pasívneho chovania je len obdobie párenia, kedy vytvárajú veľké spoločenstvá, v ktorých sú aktívne po dni až týždne.
V prípade nebezpečia je Sepia apama podobne ako ostatné sépie schopná vyvrhnúť farbivo do vody, čím zamaskuje svoj ústup. V súčasnosti je väčšina poznatkov o chovaní a živote sépie získaná z oblastí rozmnožovania, kde Sepia apama vystupuje bližšie k hladine. O jej živote trvajúcom 1 až 2 roky existuje len málo informácií.
Sfarbenie
Sepia apama má schopnosť svojvoľne meniť farbu svojho tela v celej škále farieb, čo jej slúži ku kamufláži a predpokladá sa, že aj pre komunikáciu medzi jedincami svojho druhu. Jej koža je hojne vybavená pigmentovými škvrnami umožňujúcimi zmenu farby na žltú, červenú, čiernu a hnedú. Zmeny tohto sfarbenia riadi Sepia apama mozgom, nejedná sa teda o automatickú podprahovú schopnosť. Sepia apama mení farby na základe vizuálneho pozorovania okolia, ktoré je následne predané do mozgu a odtiaľ vyslaný nervový vzruch do pigmentových oblastí, ktoré zmenia farbu kože. Pre maskovanie využíva taktiež zmenu štruktúry vzorov na koži, ktoré môžu imitovať napríklad morské riasy.
Rozmnožovanie
náhľad|vľavo|Odpočívajúca sépia Rozmnožovanie nastáva v zime, na južnej pologuli teda v období medzi májom až augustom, kedy sépie tohto druhu vystupujú k hladine a vytvárajú obrovské spoločenstvá čítajúce stovky až tisíce jedincov neďaleko juhoaustrálskeho mesta Whyalla medzi Fitzgerald Bay a False Bay, kde samce začnú predvádzať zložité rituály. V priebehu rituálov sa samce vznášajú vo vode a často rýchle po sebe menia svoje sfarbenie do jasno kontrastných farieb. Samica si medzitým vyberá nápadníka, s ktorým by sa spárila.
Víťazný samec pripláva k samici a vypustí svoje spermie do zvláštneho vaku (receptabulum), ktorý má samica pod ústami. Tento vak časom praskne, čím sa vypustia spermie, ktoré môžu oplodniť vajíčka. Samica máva až 200 vajíčok o veľkosti golfovej loptičky, ktoré sú prichytené k pevnému skalnému alebo útesovému podkladu. Oplodnené vajíčka sa začnú vyvíjať a za niekoľko mesiacov dôjde k narodeniu nových sépií. Dospelí jedinci umierajú krátko po sparení a nakladení vajíčok.
Bolo však zistené, že samice Sepia apama sú polyandrické, tzn. ich vajíčka sú oplodňované viacerými samcami. Mimo to, že samce ukladajú spermie do vakov v okolí ústneho otvoru, sú vajíčka uložené aj vo forme spermatangií, teda zhlukov spermií, na povrchu samičieho tela. Samice zrejme sú schopné uprednostniť jeden z genetických materiálov.
Vývoj
Nedávne výskumy založené na analýze prírastkov sépiových kostí odhalili, že Sepia apama má dva rôzne životné cykly. Prvý zahrňuje rýchly rast počas prvého roku po vyliahnutí a dosiahnutie dospelosti za 7 – 8 mesiacov. Títo jedinci sa rozmnožujú v prvom roku života, pričom dosahujú len malých rozmerov. V druhom prípade rastú Sepia apama pomalšie a dospelosti dosahujú až v druhom roku a dorastajú do väčších rozmerov.
V deväťdesiatych rokoch 20. storočia bola celá populácia vážne ohrozená, keď sa v jedinom známom mieste trenia začal prevádzať komerčný rybolov, ktorý rozptýlil množstvo sépií. Na nátlak verejnosti vyhlásila nasledujúci rok austrálska vláda celú oblasť za chránenú so zákazom rybolovu pre sezónu 1998, ktorý bol trvalo zavedený v roku 2002 pre obdobie párenia, kedy bol oblasti schválený status podmorskej rezervácie.
Štefan Konkol
Štefan Konkol (* 7. apríl 1943, Kežmarok) je spisovateľ sci-fi a fantasy.
Majstrovstvá sveta v softbale žien 1994
Majstrovstvá sveta v softbale žien 1994 boli v poradí 8. majstrovstvá sveta v softbale žien, ktoré organizuje Medzinárodná softbalová federácia (ISF). Konali sa v meste St. John’s, v provincii Newfoundland a Labrador, v Kanade od 29. júla7. augusta 1994, za účasti 28 tímov. Titul získali po piatykrát (tretíkrát za sebou) Američanky.
Tieto majstrovstvá sveta boli zároveň kvalifikáciou na Letné olympijské hry 1996 v Atlante. Kvalifikovalo sa na ne 5 najlepších tímov.
Dunajská cyklistická cesta
right|thumb|Dunajská cyklistická cesta
Dunajská cyklistická cesta je cyklistická cesta po brehoch Dunaja z nemeckého Donaueschingenu cez Rakúsko a Slovensko do maďarskej Budapešti. Tvorí časť trasy EuroVelo 6 zo siete cyklotras EuroVelo a má dĺžku zhruba 1200 kilometrov.
Úsek z Passau do Viedne dlhý zhruba 326 kilometrov patrí medzi najznámejšie a najfrekventovanejšie cyklotrasy v Európe — každoročne ju navštívi cca 300 000 cyklistov (z toho asi 60 000 prejde celý tento úsek).
Na slovenskom úseku začína pri hraničnom prechode Berg a končí sa pri Štúrove. Je dlhá a vedie pozdĺž dunajskej hrádze. Za bratislavským Prístavným mostom sa rozdeľuje na pravobrežnú a ľavobrežnú vetvu, pričom obe vetvy sa opäť spoja na priehradnej hrádzi Gabčíkovo. Na väčšine trasy má kvalitný asfaltový povrch, takže je vhodná aj pre korčuliarov.
Ivajlo
Ivajlo (po bulharsky: Ивайло), pôvodne pastier svíň, bol v rokoch 1278 až 1279 cár Bulharska.
V posledných dňoch vlády cára Ivana Asena čoraz viac hrozilo nebezpečenstvo napadnutia Bulharska Mongolmi (Tatármi) zo severu. Nedokázali ich poraziť ani jeho dvaja neplnoletí synovia Koloman (syn z prvého manželstva) a Michal II. Asen (syn z druhého manželstva), ktorí jeden po druhom nahradili svojho otca na bulharskom tróne. Vnútorný nepokoj v krajine využila Nicejská ríša a obsadila oblasti v Macedónsku a Rodopách.
Po krutých bojoch v roku 1257 sa na trón dostal Konstantin Tich, bojar zo Skopje. Ani on však nezastavil nájazdy Mongolov. Bol slabý panovník, ktorého ostatní veľmi často využívali. A tak bol veľmi skoro zosadený z trónu.
Byzantská ríša v roku 1261 znova získala územia v Trácii a na brehu Čierneho mora a začala sa formovať nová Byzantská ríša. Bojari v susednej krajine mali pod kontrolou jednotlivé časti rozdeleného Bulharska. Mongoli ešte stále pokračovali vo svojich vpádoch a plienili krajinu. Štátna pokladnica bola prázdna, a preto, aby sa naplnila, cár Konstantin Tich určil vyššie dane bulharskému ľudu.
Toto sa stalo ešte predtým, ako bol mladý dedinčan Ivajlo korunovaný za cára. Bohužiaľ nevieme takmer nič o Ivajlovom živote v mladosti, lebo byzantskí kronikári o ňom nepísali. Vieme iba, že bol pastierom svíň vo svojom rodnom meste v Dobrudžanskom okrese. Hoci nebol vzdelaný, mladý chlapec bol rodeným rečníkom, ktorý sa po zvolení za cára o svoju krajinu dobre staral. V revolúcii v roku 1277 bol vodcom dedinčanov. Jeho úlohou bolo skoncovať s nájazdmi Tatárov a svojvoľnosťou bojarov a oslobodiť ľud spod daňového útlaku, ktorý nastolil Konstantin Tich. Ivajlo aj so svojimi mužmi vtedy porazili veľkú tatársku armádu vojakov a oni na dlhší čas neboli schopní podnikať vojenské výpady na územie cára Ivajla.
Ivajlova sláva stále viac narastala. Tisíce dedinčanov vstupovalo k nemu do armády. Keď mal dostatok vojakov, konečne sa odhodlal bojovať proti bojarom a Konstantinovi Tichovi. Ešte predtým ako sa podujal uskutočniť vojenský pochod na hlavné mesto Tărnovo, ľud ho vyhlásil za cára. Georgi Pachimer napísal: ''„Vždy keď obsadil nové mesto, ľudia ho chválili ako cára i vodcu. Oblasť za oblasťou sa podriaďovali jeho príkazom veriac, že pod jeho vedením zbohatnú.“''
Aj ľudia verili, že mladý a aktívny cár Ivajlo porazí už starého a pasívneho Konstantina Ticha, ktorý naďalej krajine iba škodil. Sen o novom a dobrom cárovi bol znova na obzore. Ľud si myslel, že Ivajlo je patriotom, ktorý je ochotný brániť nezávislosť ľudu a krajiny.
V bitke proti vzbúrenému vojsku Konstantina Ticha Ivajlo porazil jeho vojsko a Konstantin našiel v bitke smrť. Vojakov, ktorých si Ivajlo najal mali chrániť moc a privilégie krajiny. Búriaci sa protivníci obsadili hlavné mesto… Cár Ivajlo musel vstúpiť do zväzu, a tak bojovať proti nepriateľom, aby získal späť svoje hlavné mesto.
Ivajlo bol korunovaný v roku 1278 a krajine vládol do roku 1279. Vždy bol schopný viesť vojnu proti komukoľvek – proti Byzantíncom na juh alebo proti Tatárom sever. V bitke proti Tatárom získal štyroch nových vojakov do svojej armády – Momčila, Kumana, Damjana a Kunča, ktorý mu pomohli vytlačiť nepriateľa za územie Dunaja do Rumunska.
V roku 1279 Byzantínci napadli Tărnovo. Ivan Asen III. roku 1279 nastúpil na trón miesto cára Ivajla a ten zabránil spustošeniu mesta. Znova sa k nemu pridalo zopár nadšencov. Situácia v meste sa však zmenila. Bojar Georgi Terter zosadil z trónu Ivana Asena III. a spojil aristokratov. Byzantský kronikár Pachimer opisoval všetky Ivajlove bitky proti Byzantíncom, ktoré však nedokázali poraziť odvekého súpera tejto krajiny. Prekvapení a znechutení cárovi ľudia Ivajla opustili. Jeho malé skúsenosti v roli štátnika ho donútili, aby sa obrátil k svojim bývalým nepriateľom Tatárom o poprosil ich pomoc. Tí ho však podľa rozkazu chána Nogaja zavraždili vo svojom tábore.
Ani po jeho smrti jeho sláva na niekoľko desaťročí neutíchla. Susedné štáty a revolučný vodcovia často používali jeho meno na to, aby prilákali svojich prívržencov. Hoci sa nikto z tých vodcov nemohol podobať na Ivajla, žiaden z nich nebol korunovaný za cára bulharského národa.
Izolácia (elektrotechnika)
Izolácia sa v elektrotechnike používa na oddelenie živých častí medzi sebou, na zabránenie kontaktu (dotyku) so živou časťou, na ochranu elektrických zariadení pred vonkajšími vplyvmi a pod.
Izolujú sa vodiče (izolácia jadra vodiča), káble (izolácia viacerých vodičov naraz), vrstvy (transformátor), spoje (lak, oleje, zatavovacie bužírky, potiahnutie plastom), vonkajšie laná a drôty od stĺpov (izolátory), chladiče (od aktívnych častí súčiastok - sľuda), konektory (nevodivá časť zásuviek a zástrčiek), prechody (prechodky, zalievané rúrky), svorkovnice (inštalačné krabičky), konštrukčné prechody (plastové inštalačné hadice a rúrky, elektrikárske lišty, pancierové rúrky), a pod.
Július Kontšek
Július Kontšek (* 27. júl 1907, Trenčín † 11. november 1974, Nové Mesto nad Váhom) bol slovenský hudobný pedagóg a huslista.
Izolácia (elektrotechnika)
Izolácia slúži aj ako rozlišovací znak (farebnosť). Typ izolácie záleží od použitia (priorita je ochrana zdravia), pracovného napätia vodiča (bezpečné napätia, signálové napätia, vysoké napätia), pracovných teplôt (pre chladné prostredia, pre horúce prostredia), mechanického zaťaženia (prívodné šnúry, pevné pripojenie), chemického zaťaženia (oleje, prach, UV žiarenie, voda).
Július Kontšek
Životopis
Základné vzdelanie získal v Trenčíne. Najprv bol záhradníckym učňom, neskôr sa venoval hudbe. Roku 1923-1925 študoval husle v prípravnom oddelení Hudobnej a dramatickej akadémie v Bratislave, 1925-1932 ako riadny poslucháč, 1951-1952 študoval dirigovanie u V. Talicha. Člen Krajského symfonického orchestra v Banskej Bystrici, koncertný majster, neskôr vedúci skupiny viol (od 1953), člen kvarteta pri Krajskom symfonickom orchestri v Banskej Bystrici. Založil a viedol Pohronské sláčikové kvarteto v Banskej Bystrici. Autor scénickej hudby pre DJGT v Banskej Bystrici, autor komorných a inštruktívnych skladieb. Venoval sa aj maliarstvu a osvetovej práci.
Manuel Amoros
Manuel Amoros (nar. Manuel Marcel Amoros 1. február 1962, Nîmes, Francúzsko) je bývalý francúzsky futbalový obranca.
Izolácia (elektrotechnika)
Mechanická odolnosť
Izolácie chránia kábel aj mechanicky. Preberajú na seba tlakové a ťahové sily, pričom vnútorné jadro nie je mechanicky namáhané. Takéto káble je možné napr. priamo ukladať do zeme. Pre extrémne namáhanie sa používa dodatková kovová izolácia - pancierovanie. Vyrábajú sa aj izolácie odolné voči živočíchom (hlavne hlodavcom). Mechanickú odolnosť izolácie charakterizuje jej pevnosť v ťahu (pozri tab.)
Manuel Amoros
Hráčska kariéra
Vrchol kariéry dosiahol ako hráč Olympique Marseille, keď v roku 1993 s týmto klubom vyhral Ligu majstrov, aj keď vo finále nenastúpil. Dva roky predtým vo finále EPM proti CZ Belehrad v záverečnom rozstrele nepremenil rozhodujúci pokus a trofej získal súper. Bol 5-násobným francúzskym majstrom (2x s Monacom a 3x s Marseille).
Izolácia (elektrotechnika)
Stálosť
Niektoré elektrické rozvody sa robia na dlhú dobu. Hlavne telefónne rozvody musia vydržať desiatky rokov pri zachovaní elektrických a mechanických vlastností. Stále sa používajú rozvody inštalované v polovici minulého storočia. Izolácia nesmie starnúť (degradovať dielektrické vlastnosti), krehnúť, vytvárať trhliny a pod.
Manuel Amoros
Reprezentácia
V reprezentácii debutoval ako 20-ročný 23. februára 1982 proti Taliansku a o štyri mesiace už hral na svetovom šampionáte. V poslednom zápase skupiny proti Česko-Slovensku v poslednej minúte odvrátil strelu, ktorá smerovala do siete. Ak by padol gól, Francúzsko by vypadlo, takto sa dostalo až do semifinále. Na ME 1984 nastúpil v otváracom stretnutí proti Dánsku, ale nedohral, keď udrel hlavou Jespera Olsena, bol vylúčený a po trojzápasovom treste nastúpil až vo finále ako striedajúci hráč. Celkovo nastúpil v reprezentácii 82-krát a strelil 1 gól.
Izolácia (elektrotechnika)
Dielektrická pevnosť
Dielektrická pevnosť je základnou vlastnosťou izolácie. Dielektrické vlastnosti izolácie sú charakterizované dielektrickou konštantou (permitivita) a merným vnútorným odporom izolácie [Ohm x cm]. Požadovaná pevnosť je vzťahom medzi dielektrickou konštantou materiálu a jeho hrúbkou. Voľba materiálu závisí na napätí vo vodiči, tak aby nedošlo ku prierazu. (pozri tab.)
Nenasiakavosť
Je vlastnosť izolácie odolávať kvapalinám. Porézna izolácia nasáva (difunduje) kvapalinu, čo môže spôsobiť zmenu jej izolačných vlastností, alebo zníženie odolnosti pri záťaži chladom - zmrznutie. Nasiakavé sú izolácie z prírodných materiálov (bavlnené plátno, papier) alebo tkaniny (bavlna, sklo, aramid, uhlík ...). Pre zvýšenie ich odolnosti sa napúšťajú (olej, asfalt, lak ...). Takéto izolácie sa nesmú používať v miestach s výskytom kvapalín.
Bod mäknutia, odolnosť voči teplu
Vodič sa vplyvom vonkajších zdrojov tepla, ale aj prechodom elektrického prúdu nahrieva. Toto teplo sa prenáša aj na izoláciu, ktorá má bod tavenia (izolácia prechádza vplyvom tepla z pevného skupenstva do kvapalného - taví sa). Tesne pred týmto stavom dochádza v izolácii k mäknutiu - izolácia stráca mechanickú odolnosť a vplyvom tlaku sa deformuje. Pri ohybe kábla (vodiča), kedy drôt tlaćí na izoláciu vplyvom svojej pružnosti môže dôjsť k jej prerazeniu. Preto je pre každý materiál stanovený rozsah tepelného použitia (nie len vonkajšia teplota, ale aj vnútorná teplota vodiča). (pozri tab.)
Predĺženie, stiahnutie
Tepelnými vplyvmi, starnutím a pod. môźe dôjsť pri izolácii k jej stiahnutiu (zmršteniu), alebo natiahnutiu. Keďže izolované vodiče a káble sa vyrábajú vo veľkých dĺžkach aj malá objemová zmena sa sčítaním prejaví na konci kábla stiahnutím, alebo pretiahnutím izolácie a tým odhalením živých častí. Izolácia preto musí byť teplotne a časovo rozmerovo absolútne stála.
Odolnosť voči chladu
Izolácia musí odolávať chladu. Zvlášť plasty pri ochladení krehnú a pri mechanickom namáhaní sa môžu poškodiť. Najväčší problém sú pohyblivé prívody na vonkajšie použitie. Štandardné PVC izolácie sa smú používať do -30C, pre nižšie teploty sa používa PTFE (teflón), PFA ktoré znesú záporné teploty až do -190C. Pre nenasiakavé izolácie za nízkych teplôt sa používajú aj bavlna a papier, ktoré sú teplotne nezávislé.
Horľavosť, samozhášanlivosť
Izolácia určená do prostredia, kde je riziko požiaru, nesmie sama požiar spôsobiť, ani keď dôjde k prehriatiu vodiča (nehorľavá, obiažne zápalná, samozhášavá). Zároveň nesmie Dosahuje sa to vhodnou kombináciou materiálu.
Merná hmotnosť
U kábla (vodiča) je dôležitá aj hmotnosť. Lepšie dielektrické vlastnosti znamenajú menšiu hrúbku a menšiu hmotnosť izolácie. Hmotnosť izolácie je dôležitá pre premosťovacie vedenia (vodiče vedené medzi dvoma pevnými bodmi vzduchom).
Farebná stálosť
Je dôležitá pre farebne odlíšené vodiče. Farby nesmú vyblednúť a tým stratiť informačný význam.
Materiál izolácií
Tabuľka niektorých používaných materiálov (1)
(1) zdroje LAPP Group, výrobný program
Passo Fundo
Passo Fundo je mesto a obec (município) v južnej Brazílii v štáte Rio Grande do Sul. Je pomenované podľa rieky, ktorá ním prechádza. Je to dvanáste najväčšie mesto štátu Rio Grande do Sul. Mesto je prezývané "A Terra de Gente Boa", portugalsky "Krajina dobrých ľudí". Mesto je známe ako typicky gaučovské, nie je neobvyklé v meste vidieť gaučov v ich typických oblekoch prechádzať sa po meste.
Infraštruktúra
Mesto má dobrú infraštruktúru hotelov, obchodov, nákupných centier, nočných klubov, reštaurácií, kín, divadiel a kníhkupectiev. V septembri 2009 sa otvorilo veľké nákupné stredisko Bella Citta. Passo Fundo je významným centrom zdravotníctva, nemocnica je považovaná za tretie najväčšie zdravotné stredisko v južnej Brazílii. Mesto má jedno z najväčších a najmodernejších centier pre rádiológiu a rádioterapiu v južnej Brazílii. V meste sa nachádza letisko Aeroporto de Passo Fundo/Lauro Kurtz.
Quintana Roo
Quintana Roo je jedným z 31 mexických štátov. Rozkladá sa na východe polostrova Yucatán. Susedí so štátmi Yucatán a Campeche a stredoamerickými štátmi Belize a Guatemala. Sever štátu omývajú vody Mexického zálivu, východné pobrežie sa dotýka Karibského mora (tzv. Mexický Karibik). Práve pobrežie Karibiku so svojimi ostrovmi (cayos) je vyhľadávanou turistickou destináciou. Najväčším mestom v Quintana Roo je Cancún. Meno tohto štátu odkazuje na Andrésa Quintana Roo (1787 – 1851) - právnika, básnika a poslanca, ktorý s ďalšími podpísal Deklaráciu nezávislosti Mexika.
Na území štátu sa nachádza mnoho lokalít a stavieb, ktoré tu postavili Mayovia pred príchodom Európanov na americký kontinent.
Prírodné podmienky
Väčšina Yucatánského polostrova je tvorená veľkou vápencovou krasovou tabuľou. Vápencové pôdy sú pórovité a umožňujú zrážkovej vode filtrovať do hlbších vrstiev pôdy. Pod povrchom sa vytvárajú ohromné ​​podzemné zásobárne vody - tzv. akvifery. Vyskytujú sa tu cenotes - prírodné studne veľkých rozmerov. Pobrežie štátu lemuje druhý najväčší koralový útes na zemeguli - Mezoamerický koralový útes.
Panuje tu tropické podnebie so striedaním medzi obdobím sucha (február - máj) a obdobím dažďov (jún - október).
Peisistratos (syn Nestora)
náhľad|Peisistratos a jeho rodina na mieste obety, ilustrácia: John Flaxman (1755–1826) Peisistratos je v gréckej mytológii syn pylského kráľa Nestora a jeho manželky Anaxibie. (alebo Eurydiky )
Kráľ Nestor bol otcom dvoch dcér, Peisidiky a Polykasty a synov, Echefróna, Antilocha, Stratia, Aréta, Persea, Thrasyméda a Peisistrata, ktorý bol z jeho synov najmladší. )
Grécky básnik Homér sa o Peisistratovi, synovi Nestora, zmieňuje vo svojom veľkolepom epickom diele Odysea. Homér píše, že keď išiel Télemachos hľadať svojho otca, ithackého kráľa Odysea, ktorý sa už dlho nevracal z trójskej vojny, navštívil v Pyle kráľa Nestora, známeho svojou múdrosťou, aby sa s ním poradil ako otca nájsť.
Nestor hosťa privítal a pri tejto príležitosti nechal obetovať bohyni Aténe jalovicu. Homér následne opisuje celý obetný rituál, ktorého sa zúčastnil aj Nestorov syn Peisistratos a celá ich rodina. Echefrón s bratom Stratiom chytili jalovicu za rohy a priviedli ju na obetné miesto. Arétos priniesol vodu a v košíku jačmeň a Nestor začal vykonávať predpísaný obrad s modlitbami. Keď potom Thrasymédes zrazil jalovicu ostrou bronzovou sekerou, Peisistratos jej prerezal hrdlo a Perseus podložil misu pod jej vytekajúcu tmavočervenú krv. Počas obety zaznel z hrdiel Nestorových dcér a manželiek jeho synov posvätný pokrik.
Ako bolo zvykom bohyni potom obetovali tuk a kosti a mäso začali opekať. Keďže bol Télemachos po dlhej ceste unavený, Polykasté ho okúpala a po kúpeli mu natrela telo olejom. Télemachos sa potom obliekol a zasadol k hostine, kde jedol pečené mäso a pil víno zo zlatého pohára. Nestor mu počas hostiny poradil, aby išiel ku spartskému kráľovi Menelaovi, ktorý sa vrátil od Tróje posledný a o jeho otcovi by niečo mohol vedieť. Keď sa už Télemachos vydal na cestu, sprevádzal ho až do Sparty Peisistratos.
Podľa historika Herodota, aténskeho tyrana Peisistrata pomenoval jeho otec Hippokrates po Peisistratovi, synovi Nestora.
Jan Kefer
PhDr. Jan Kefer ( 31. január 1906 Nový Bydžov - 3. december 1941 koncentračný tábor Flossenbürg) bol významný český astrológ, hermetik a publicista medzivojnového obdobia 20. storočia.
Biografia
Narodil sa v novobydžovskej meštianskej rodine. Jeho otec pochádzal z Bavorska. Narodil sa ako nevidiaci, avšak v troch rokoch sa jeho vrodená porucha zraku upravila. V Prahe študoval na arcibiskupskom gymnáziu v triede slávneho mystika Jaroslava Ovečku. Absolvoval noviciát premonštrátskeho Strahovského kláštora, z radu však odišiel a vyštudoval filozofickú fakultu Karlovej univerzity.
Pracoval ako knihovník Národného múzea v Prahe, neskôr ako knihovník Strahovského kláštora a vo Vatikánskej knižnici. Bol dlhoročným sekretárom a neskôr aj predsedom spoločnosti československých hermetikov Universalia a redaktorom časopisu Logos. Zaoberal sa astrológiou, kabalou, mágiou, alchýmiou a teurgiou. Je autorom rady prací o astrológii a hermetizme, v spoločnosti Universalia predniesol na tieto témy radu prednášok. Radu významných diel preložil do češtiny, napr. Tibetskú knihu mŕtvych a diela o mágii Eliphasa Léviho.
Tvorba
Jeho kniha Praktická astrologie, ktorá vyšla v roku 1939 s podtitulom „Umění předvídání a boje proti osudu“, je takmer klasická, aj keď dnes ju rada astrológov považuje za prekonanú. Znovu vyšla v roku 1993 v nakladateľstve TRIGON. Z ďalších prací Jana Kefera vyšlo v nakladateľstve TRIGON: Theurgie, Theurgie magické evokace, Syntetická Magie.
Dejiny Litvy
thumb|Rozdelenie kmeňov na území [[Litva|Litvy]] Predkovia Litovcov – Ajsi (Balti) žili na pobreží Baltského mora už v 2. storočí pred Kr. Prvýkrát ich meno spomína rímsky historik Cornelius Tacitus vo svojom historickom diele Germania. Územie na ktorom žili Balti, sa rozprestieralo od rieky Visly po rieku Daugavu a od Baltského mora po Dneper. Časom sa Balti rozdelili na rozličné kmene, medzi ktorými boli Kurši, Žemajti, Aukštajci, Litovci, Jotvíni, Prusi, Selovia, Skalovia, Latgalovia a Zemgalovia. Základom litovského národa sa stali kmene Aukštajov a Žemajtov a časťou aj Kuršov, Zemgalov a Selov.
Prvú zmienku o Litovcoch nájdeme v Quedlinburgskej kronike už v roku 1009, kde sa v zázname zo 14. februára spomínajú tragické boje pohanov a arcibiskupa Bonifáca, ktorý bol poverený poľským kráľom Boleslavom Chrabrým, aby na území Jotvínov rozšíril kresťanstvo.
„Svätý Bunon, zvaný Bonifác, arcibiskup a mních, v jedenásty rok svojho panovania pri hraniciach Rusi s Litvou neprijatý pohanmi a 9. marca (14. februára) 1009 so svojimi 18 spojencami zabitý.“
Toto teritórium bolo objektom sporu medzi Boleslavom I. Chrabrým a kyjevskoruským kniežaťom Vladimírom I., ktorý už v roku 983 donútil miestnych obyvateľov uznať moc Kyjevskej Rusi nad nimi.
Po vojenských ťaženiach kniežaťa Jaroslava I. Múdreho v rokoch 1040 a 1044 sa takmer na pol storočia stalo vazalom kyjevského štátu a bolo mu podriadené. Litovci museli Kyjevskej Rusi platiť daň, ktorú vyberali poľské kniežatá. Litva sa v ekonomike čoraz viac orientovala na krajiny Kyjevskej Rusi. Vojny, ktoré viedli poľské kniežatá v 12. storočí Litovci využili ako zámienku na rozšírenie svojho vplyvu v susedných krajinách. V rokoch 11831184 sa po prvýkrát odhodlali uskutočniť veľkú vojenskú výpravu do Rusi, ale pri meste Pskov stratili veľa vojakov. V roku 1185 prišli o územie Livónska a museli súhlasiť s výstavbou dvoch kamenných hradov na tomto území. Do konca 12. storočia sa Litovci ešte mnohokrát pokúsili napadnúť územia okolo Novgorodu a spolu s Jotvínmi uskutočnili ťaženie na Volynské kniežatstvo.
Vznik prvej medzinárodnej zmluvy v histórii Litvy sa datuje od roku 1201, kedy litovskí veľvyslanci v Rige podpísali s križiakmi mierovú zmluvu o vzájomnom neútočení.
V tomto období bola Litva krehkou konfederáciou ranofeudálnych kniežatstiev. Toto združenie malo charakter vojensko-politického zväzku Litovcov, Prusov a Zemgalov. V roku 1219 bola podpísaná zmluva medzi Haličsko-volynským kniežaťom a 21 litovskými kniežatami. Medzi posledými kniežatami sa spomínalo aj meno Mindaugasa, ktorý okolo roku 1236 zjednotil litovské zeme v jednotnú krajinu.
Pôvod názvu krajiny
thumb|Prvá zmienka o [[Litva|Litve v Quedlinburgskej kronike z roku 1009]] Existuje niekoľko verzií, odkiaľ pochádza názov republiky. V západných krajinách sa zastáva názor, že názov krajiny vznikol z litovského slova lietus, čo znamená dážď. Litva je teda podľa nich krajina dažďa. S týmto však ťažko súhlasiť, pretože existuje mnoho ďalších krajín, kde prší častejšie ako v Litve, ale ich názvy nie sú odvodené od slova dážď.
Litovský jazykovedec Kazimeras Kuzavinis tvrdí, že názov krajiny pochádza z vodného toku Lietauka, ktorého názov bol slovanizmom. Podľa neho práve táto rieka dala názov jednému z litovských regiónov a neskôr aj Litovskej republike. Rieka je v súčasnosti pravým prítokom rieky Neris. Je to dlhý vodný tok, ktorý sa nachádza  od mesta Kernavė, vtedajšieho dôležitého politického centra litovského štátu.