cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Paige Matthewsová
Piata séria
Na začiatku piatej série (2002 – 2003) Paige opúšťa svoju prácu v sociálnych službách aby mohla byť čarodejnicou na plný úväzok. Počas tejto série Paige stretáva svojho biologického otca Sama. Paige v tejto sérii priznáva aj to, že má obavy, že nikdy nebude taká dobrá ako Prue. Nakoniec však dokáže zachrániť situáciu presne tak, ako to urobila kedysi Prue. Z časti aj vďaka Paige je nakoniec v polovici tejto série natrvalo zničený Cole. Paige pomáha v piatej sérii Piper s rôznymi tehotenskými problémami, dokonca pomáha aj pri pôrode. Piperin Syn nakoniec dostáva celé meno Wyatt Matthew Halliwel, pričom Matthew na počesť Paige.
Šiesta séria
V šiestej sérii (2003 – 2004) začne chýbať Paige práca a tak pracuje v mnoho príležitostných prácach. Napríklad venčí psi, alebo opatruje starších ľudí. Spoznáva aj čarodejníka Richarda, do ktorého sa zamiluje a majú spolu krátky vzťah. Neskôr spolu s Phoebe zisťujú, že chlapec z budúcnosti Chris je syn Piper, ktorý sa ešte len narodí. Vzťah medzi Leom a Piper je však stále rozbitý po tom, čo sa stal Leo starším a odišiel, a tak sa sami snažia dopomôcť k tomu, aby sa zblížili a počali Chrisa. Napokon sa tak aj stane. Vo finálnych častiach série Paige a sestry zisťujú, že starší Gideon chce zabiť Wyatta. Keďže Piper bude čoskoro rodiť, je iba na Paige a Phoebe aby ho zachránili. Cesta k záchrane je však tŕnistá, keďže zostávajú uviaznuté v alternatívnom svete a neskôr sú začarované. Paige a Phoebe ale zachránia situáciu, Wyatt je v poriadku a Paige sa v poslednej časti narodí druhý synovec Chris Perry Halliwell.
Siedma séria
Počas začiatku siedmej série (2004 – 2005) bojuje Paige proti zatvoreniu školy mágie po smrti Gideona. Napokon sa stáva novou riaditeľkou školy. Na začiatku tejto série sa ona aj jej sestry spoznávajú s policajným agentom Kyleom Brodym. Paige mu od začiatku spomedzi sestier najviac dôveruje a nakoniec sa do seba zamilujú. Ich vzťah však končí Kyleovou smrťou v strede série pri boji s Avatarmi (mocné neutrálne bytosti, ktoré sa snažia vytvoriť utopickú realitu), ktorým sestry najskôr verili, no nakoniec ich zradili. Kyle sa ale napokon stáva Strážnym anjelom, no aj tak sa s Paige rozlúči a nechá ju žiť vlastný život. V druhej polovici série už Paige nechce byť riaditeľkou školy mágie a tak toto miesto prenecháva Leovi. Pri konci série dostáva Paige svojich prvých zverencov. Nie je tak už iba čarodejnicou, ale keďže je napoly Biele svetlo, stáva sa aj svetlonoskou. Vo finále siedmej série ide sestrám naozaj o život, keď bojujú s démonom Zankouom. Paige aj jej sestry Phoebe a Piper ale napokon démona zničia a využijú situáciu, aby si všetci mysleli, že zahynuli v dome. Všetci démoni aj smrteľníci si teraz myslia, že sú mŕtve a tak môžu žiť normálnym životom.☺☺☺
Ôsma séria
V prvých častiach ôsmej a poslednej série (2005 – 2006) žije Paige ako aj jej sestry pod inými identitami. Snaží sa žiť normálnym životom, no zo sestier to má najťažšie, keďže je stále napoly Biele svetlo a počuje volanie zverencov. Paige taktiež objavuje na začiatku série Billie (mladá čarodejnica, ktorú si vezmú sestry pod ochranné krídla). Po niekoľkých častiach si Paige aj jej sestry uvedomujú, že životy pod inými identitami sa im začínajú komplikovať a tak sa opäť vracajú do normálneho života. Neskôr Paige spoznáva policajta Henryho Mitchella. Po čase sa do seba zamilujú. Paige v strede série povie Henrymu pravdu o tom, že je čarodejnica. Henry ju natoľko miluje, že tento fakt pochopí. Neskôr sa zasnúbia a vezmú. Pri závere série a celého seriálu sestry zisťujú, že Chrity, sestra Billie je zlá a proti Paige, Piper a Phoebe navedie aj Billie. Vo finále seriálu tak prichádza k veľkému súboju medzi ňou so sestrami a Billie a Christy. Paige pri boji zomiera, tak ako aj Phoebe a Christy. Jej život aj život Phoebe je v rukách Piper, ktorá cestuje v čase, aby ich zachránila.
Zaujímavosti
Typ: polovičná čarodejnica a polovičná svetlonoska
Kostol Najsvätejšej Trojice (Fulnek)
thumb|Kostol s farou zo severu thumb|Zázračný obraz Panny Márie Fulneckej Rímskokatolícky farský kostol Najsvätejšej Trojice vo Fulneku je stavba z polovice 18. storočia, po zámku hlavná dominanta mesta. Patrí k umelecky najvýznamnejším barokovým stavbám celej severovýchodnej Moravy. Stojí na mieste pôvodného farského kostola, doloženého už v 13. storočí.
K výstavbe nového chrámu došlo v súvislosti s rastúcim kultom miestneho zázračného obrazu Panny Márie Pomocnice, o ktorom sa verí, že ronil slzy a že po modlitbe u neho došlo k niekoľkým uzdraveniam.
Architektom chrámu bol Mikuláš Thalherr, interiér kostola je vyzdobený nástennými maľbami Josefa Ignáce Sadlera, obrazy Ignáce Viktorina Raaba a Felixe Ivo Leichera i ďalším hodnotným mobiliárom.
NGC 5648
NGC 5648 je galaxia v súhvezdí Pastier, ktorú objavil francúzsky astronóm Guillaume Bigourdan 23. mája 1887.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 13,3.
Artur Iľdusovič Bagautdinov
Artur Iľdusovič Bagautdinov (rus. Артур Ильдусович Багаутдинов; * 5. marec 1988 – † 17. október 2008 ) bol ruský hokejový brankár, ktorý zomrel pri nešťastnom vypadnutí z okna. V záložnom tíme klubu Ak Bars Kazaň odohral takmer 100 zápasov.
Smrť
Zomrel 17. októbra 2008 na následky vypadnutia z okna, ktoré utrpel deň predtým v mieste svojho bydliska v Kaliningrade.
Saint-Vaast-sur-Seulles
Saint-Vaast-sur-Seulles je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Calvados, v regióne Dolná Normandia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 134 obyvateľov (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
ACI
ACI môže byť:
Vaux-en-Beaujolais
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Langogne
Langogne môže byť:
Vaux-en-Beaujolais
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Simplikios
Simplikios bol jeden z posledných príslušníkov aténskej novoplatónskej školy v 6. stor. po Kr. Dokazoval, podobne ako iní novoplatonici, že medzi filozofiou Platónovou a Aristotelovou nie sú podstatné rozdiely. Zachovali sa od neho veľmi cenné komentáre k Aristotelovým Kategóriám, Fyzike, spise O nebi a O duši.
Vaux-en-Beaujolais
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Bezručova ulica (Bratislava)
Bezručova ulica je ulica v Bratislave, v mestskej časti Staré Mesto.
V roku 1904 mala názov Raynesova ulica (Raneys-Gasse/Raneys István utca) podľa Istvána Raynesa, bratislavského richtára a mešťanostu z 15. storočia, ktorý získal pre mesto erb a potvrdenie mestských privilégií od uhorského kráľa Ondreja III., pričom patrila do mestskej časti Mesto Františka Jozefa. Súčasný názov má od roku 1945, podľa Petra Bezruča (1867 – 1958), českého spisovateľa.
Dejiny
V období pred ukončením regulácie Dunaja tieklo ulicou Mlynské rameno. V rokoch 1906 – 1908 dal Ödön Lechner postaviť na tejto ulici farský Kostol svätej Alžbety (Modrý kostolík), ktorý je národnou kultúrnou pamiatkou.
V roku 1931 sa začala regulačná zástavba v ulici a v rokoch 1936 tu postavili Okresnú nemocenskú poisťovňu a v roku 1937 aj nemocnicu, autormi architektonického projektu boli Alois Balán a Jiří Grossmann. Obe budovy neskôr slúžili ako nemocnica s poliklinikou, sú národnou kultúrnou pamiatkou.
Langogne (kantón)
Langogne je francúzsky kantón v obvode Mende v departemente Lozère v regióne Languedoc-Roussillon. Tvorí ho 9 obcí.
Bezručova ulica (Bratislava)
Dejiny
V roku 2016 sa plánuje rekonštrukcia nemocnice, jej premena na rezidenčný komplex.
Štefan Adamovič
ThDr. Štefan Adamovič (* 13. november 1903, Moravské Lieskové – † 12. máj 1961, Bratislava) bol slovenský cirkevný historik. Študoval teológiu v Štrasburgu, v rokoch 19281930 bol kaplánom v Brezne, v rokoch 1931 -1940 bol farárom v Turíčkach, v rokoch 19411950 bol riaditeľom gymnázia v Banskej Bystrici, kde počas SNP pracoval na centrálnom školskom úrade. Venoval sa cirkevnej histórii.
Černov
Černov je obec v Česku v okrese Pelhřimov v kraji Vysočina. 1. januára 2012 tu žilo 107 obyvateľov, z toho 48 mužov a 59 žien, pričom priemerný vek v obci bol 46,4 roka (muži 43,9 roka, ženy 48,4 roka).
Externé odkazy
Oficiálna stránka obce
Eduardo Acevedo Díaz
Eduardo Acevedo Díaz (* 20. apríl 1851, Montevideo – † 18. jún 1924, Buenos Aires) bol uruguajský spisovateľ.
Tvorba
Jeho najznámejšími dielami sú románová trilógia Ismael (1888; orig. Ismael), Domorodkyňa (1890; orig. Nativa) a Výkrik slávy (1893; orig. Grito de gloria) o boji za slobodu proti Španielsku a o okupácii Brazíliou, a román Samota (1894; orig. Soledad).
Kalužiačik malý
náhľad Kalužiačik malý (iné názvy: kalužiak malý, kalužiak riečny ; lat. Actitis hypoleucos, syn. Tringa hypoleucos) je druh vtáka z čeľade slukovité (Scolopacidae). Obýva palearktídu. Na Slovensku žije na štrkových brehoch a ostrovoch riek a potokov od nížin po. Hniezdenie bolo dokázané v 27,70 % mapovacích kvadrátov. Podľa Medzinárodnej únie na ochranu prírody a prírodných zdrojov kalužiačik malý patrí medzi najmenej ohrozené druhy, trend celkovej populácie je klesajúci, európska populácia vykazovala v rokoch 19802013 kolísavý trend.
Ochrana
Je zákonom chránený, spoločenská hodnota je 2000 € (Vyhláška MŽP č. 170/2021).
Ivan Bukovčan
JUDr. Ivan Bukovčan (* 15. september 1921, Banská Bystrica – † 25. máj 1975, Bratislava) bol slovenský publicista a dramatik, filmový dramaturg a scenárista. Používal i pseudonym Buk.
Životopis
Narodil sa v lesníckej rodine (otec Vojtech Bukovčan, matka Alica rod. Buková). Od roku 1932 študoval na gymnáziu v Prešove, od 1935 v Prahe, potom znova v Prešove, kde roku 1940 maturoval, roku 1940 – 1944 vyštudoval právo na Právnickej fakulte Slovenskej univerzity v Bratislave.
Od roku 1945 pôsobil ako redaktor v Košiciach a v Bratislave, v rokoch 1946 – 1947 ako parlamentný spravodajca a šéfredaktor filiálky denníka Národná obroda v Prahe, od roku 1948 spolupracoval s dramaturgiou Československého štátneho filmu v Bratislave, kde pracoval až do svojej smrti.
Tvorba
Začínal ako filmový kritik ešte v čase vysokoškolských štúdií. Vzťah k divadelnému a filmovému umeniu ovplyvnil jeho pražský pobyt (predstavenia E. F. Buriana, Voskovca, Wericha). V prvej fáze tvorivej aktivity v povojnových rokoch sa venoval hlavne publicistike a reportážam z ciest, v povojnovom období sa pokúšal zachytiť vojnou zničenú Európu.
V päťdesiatych a neskôr aj v sedemdesiatych rokoch bol Ivan Bukovčan najplodnejším i najúspešnejším slovenským scenáristom. Jeho profesionalita sa prejavila pri spracúvaní cudzích námetov (Čertova stena, Katka, Posledná bosorka) aj námetov vlastných (Mladé srdcia, Rodná zem, Šťastie príde v nedeľu). V Bukovčanovej umeleckej praxi sa často stretávame s viacnásobným spracovaním témy pôvodne určenej pre film, teda jej pretransponovanie do dramatického či epického tvaru.
Charakteristika tvorby
V Bukovčanovej takmer tridsaťpäťročnej novinárskej a literárnej činnosti napriek rozmanitosti námetov existujú spoločné prvky, ktoré jeho tvorbu spájajú bez ohľadu na druh a žáner. Pre začiatky jeho scenáristickej činnosti je charakteristická spolupráca s inými autormi a zjednodušený pohľad na skutočnosť, do veľkej miery ovplyvnený tlakom propagandy. Veľkou časťou celej Bukovčanovej scenáristickej aj dramatickej tvorby prechádzajú svojsky koncipované obrazy ľudí, ktorí sa výrazne odlišujú od normálneho priemeru. Sú uzavretí do seba a pri styku s okolitým svetom majú sklony neprispôsobovať sa jeho zákonitostiam, ich vlastnosti sú zdrojom potenciálnych konfliktov. Jeho postavy často pociťujú silnú spätosť s intímnou atmosférou domova, v ktorom "je dobre, aj keď je tam zle". S tým súvisí ochrana domova a všetkého, čo je v ňom jedinečné pred skazou a nivelizáciou.
Filmová tvorba
Od svojho nástupu na Kolibu v roku 1948 sa Bukovčan podieľal na tvorbe literárnych adaptácií aj vlastných námetov. V roku 1951 vytvoril scenár z obdobia SNP Kamaráti moji, v ktorom nekomunistický hrdina bojuje proti fašizmu motivovaný pomstou za smrť rodiny. Filmové zobrazenie Povstania v tomto období však bolo apriórne ideologické a scenár nebol realizovaný až do roku 1974, kedy vznikol v réžii Martina Ťapáka ako Deň, ktorý neumrie.
Ďalším Bukovčanovým scenáristickým počinom je prvý slovenský farebný film Rodná zem (1953), ktorý vo svojej hudobno-tanečnej forme oslavuje ľudovo-umeleckú tvorivosť národa. V žánri komédie Bukovčan ostáva aj so svojím nasledujúcim scenárom pre film Posledná bosorka podľa námetu Dušana Kodaja. Réžie sa pôvodne ujal Paľo Bielik, no po tom, čo Bukovčan odmietol Bielikove zásahy do svojho scenára bola realizácia pridelená Vladimírovi Bahnovi. Kostýmová Posledná bosorka je pokusom o prvý slovenský veľkofilm, ktorý však ako triedne uvedomelá zábava ostal uväznený medzi ideovými obmedzeniami.
Rok 1958 bol rokom Bukovčanovej spolupráce s režisérom Jánom Lackom, počas ktorého vznikli dve veselohry - Statočný zlodej a Šťastie príde v nedeľu. Zatiaľ čo prvý film je adaptáciou Stodolovej divadelnej hry Jožko Púčik a jeho kariéra, druhý je príbehom zo súčasnosti, v ktorom traja tipujúci hrdinovia zistia, že šťastie neprichádza v nedeľu, ale skrýva sa pod povrchom všedných dní.
V nasledujúcom období vytvoril Ivan Bukovčan scenáristicko-režijnú dvojicu so Stanislavom Barabášom. Scenár k filmu Pieseň o sivom holubovi (1961), ktorý Bukovčan napísal spolu s Albertom Marenčinom, je netradičný formou voľného cyklu šiestich poviedok a znamenal aj nóvum v subjektivizácii zobrazenia vojnových udalostí prostredníctvom detského uhla pohľadu. Vo Zvonoch pre bosých (1965) Barabáš s Bukovčanom prispeli k zmene pohľadu na vojnové hrdinstvo v príbehu dvoch partizánov, ktorí sú zároveň hrdinami aj vinníkmi a bojujú proti nepriateľovi rovnako ľudskému, ako sú oni sami. Po dvoch filmoch s tematikou vojny je tretí spoločný projekt režiséra a scenáristu ľahší, divácky film, veselohra Tango pre medveďa (1966). Táto "zoologická komédia" je výstižnou satirou na socialistickú realitu, v ktorej jedna nemecká marka má hodnotu prevyšujúcu všetku hrdosť či stranícku disciplínu.
Divácky úspešná melodráma Medená veža (1970), na ktorej Bukovčan spolupracoval s režisérom Martinom Hollým je silne ovplyvnená normalizáciou a prejavila sa v nej obnova socialistickorealistických ideí. Pokračovaním tejto tzv. horskej trilógie je Orlie pierko (1971), dobrodružný film o boji medzi pašerákmi a zákonom s humorným tónom rozprávania. V poslednom dieli triptychu, Stratenej doline (1976) je Bukovčanov scenár realizovaný režisérom Martinom Ťapákom. Komicky ladená Stratená dolina má málo spoločné s prvými dvoma dielmi a nedosahuje ich kvalitatívnu úroveň.
V roku 1972 vznikol tretí spoločný film Bukovčana a Lacka, modelová dráma ''Človek na moste. ''Vo výstavbe príbehu apolitického učiteľa konfrontovaného so súkolesím veľkých dejín sa prejavuje ideologický apriorizmus 70. rokov, keď sa hrdina musí postaviť na tú správnu stranu politickej barikády.
Sveti Nikole
Mesto podľa legendy vzniklo na mieste kostola zasväteného Svätému Mikulášovi v 14. storočí. Nachádza sa uprostred pláne známej pod názvom Ovče Pole, kde sa chovajú už od stredoveku nielen ovce, ale tiež aj dobytok. Prvýkrát je dokumentovaná zo stredovekých srbských textov.
Počas 19. storočia sa malá dedina s prevažne tureckým obyvateľstvom začala rozširovať a sťahovali sa do nej aj Slovania. Na začiatku 20. storočia tu tak už žilo značne početné slovanské obyvateľstvo. Po skončení balkánskych vojen sa väčšina moslimov z mesta vysťahovala.
Významné osobnosti
Z mesta Sveti Nikole pochádzali tieto významné osobnosti Macedónska:
NGC 5649
NGC 5649 je galaxia v súhvezdí Pastier, ktorú objavil britsko-nemecký astronóm William Herschel 19. marca 1787.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 13,3.
Fournels
Fournels môže byť:
Gánok
Gánok alebo gang (nárečovo aj gáng, gong, gánek; všetko z nem. Gang = chodba, chod) môže byť :
Darryl Morris
Darryl Morris je fiktívna postava amerického televízneho seriálu Čarodejnice. Jeho postavu stvárnil Dorian Gregory.
Domremy-la-Canne
Domremy-la-Canne je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Meuse, v regióne Lotrinsko.
Klariská ulica
Klariská ulica je ulica v Bratislave, v mestskej časti Staré Mesto.
Domremy-la-Canne
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Klariská ulica
Dejiny
Po zbúraní mestských hradieb bol prechod na Kapucínsku ulicu vyriešený schodmi. V roku 1985 bol pod Kapucínskou vybudovaný podchod smerom na Staromestskú ulicu.
Domremy-la-Canne
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Železničný zvršok
náhľad|Železničný zvršok na trati [[Železničná trať Žilina – Košice|Žilina – Košice]] Železničný zvršok je vrchná časť železničného telesa, ktorá prenáša zaťaženie z dopravy na železničný spodok.
Do železničného zvršku patria:
Parkinsonova choroba
náhľad|Typický postoj pri chôdzi pacienta s Parkinsonovou chorobou Parkinsonova choroba je pomaly progredujúce neurodegeneratívne ochorenie, postihujúce centrálny aj periférny nervový systém, ktoré sa prejavuje zhoršením motorických funkcií, s charakteristickým spomalením pohyblivosti, trasom, neskôr s psychickými príznakmi. Vyskytuje sa prevažne u starších ľudí, častejšie u mužov, postihuje asi 1% populácie vo veku 60 rokov. Súvisí s ubúdaním nervových buniek v časti mozgu substantia nigra.
Príčiny
V odbornej literatúre sa rozlišuje idiopatická Parkinsonova choroba, ktorej príčina dodnes nie je presne známa, predpokladá sa súbeh geneticky daných a enviromentálnych faktorov (uvažovalo sa o mitochondriálnej či lyzozomálnej dysfunkcii, predpokladá sa anomália presynaptického proteínu alfa-synukleínu, ktorý reguluje presynaptické uvoľňovanie dopamínu). Ďalej sa rozlišuje parkinsonský syndróm pri neurodegeneratívnych ochoreniach (multisystémová atrofia, progresívna supranukleárna obrna, kortikobazálna degenerácia, demencia s Lewyho telieskami) a sekundárny symptomatický parkinsonizmus, spôsobený liekmi, toxínmi, úrazmi, cievnymi ochoreniami alebo hydrocefalom.
Príznaky a diagnostika
Parkinsonova choroba a parkinsonské syndrómy sa prejavujú typickým trasom, spomalením pohyblivosti, ďalej poruchami chôdze a rovnováhy. Ďalšími príznakmi sú poruchy správania v spánku, strata čuchu, psychické zmeny - depresia, úzkosť, halucinácie, v konečnom štádiu sa vyskytujú psychotické poruchy a demencia. Bývajú poruchy dýchania v spánku, poruchy prehĺtania a črevnej pohyblivosti - zápcha. Diagnóza sa stanovuje na základe klinických príznakov, ktoré sú spočiatku nenápadné, ale v priebehu rokov sa zhoršujú. Pri stanovení diagnózy Parkinsonovej choroby sa používajú diagnostické kritéria, medzi ktorými sú najdôležitejšie zmienené motorické prejavy a zohľadňujú sa aj početné exkluzívne (spochybňujúce, resp. vylučujúce) kritéria a podporné kritéria (napr. reakcia na liečbu). Vyskytuje sa aj atypická Parkinsonova choroba s rýchlym rozvojom závažných príznakov a neuspokojivou odpoveďou na lieky a formy so začiatkom v mladosti, ktoré majú často podklad v genetickej abnormalite. U pacientov sa až v pokročilom štádiu nachádzajú zmeny na mozgu pri vyšetrení počítačovou tomografiou (CT) a nukleárnkou magnetickou rezonanciou (MRI), tieto však slúžia skôr na rozlíšenie rôznych druhov a príčin parkinsonizmu, prípadne odlíšenie od iných chorôb centrálnej nervovej sústavy.
Liečba
Choroba je nevyliečiteľná, v súčasnosti je možné len zmierňovať jej príznaky, a to spočiatku úspešne, neskôr efekt liečby klesá. U väčšiny pacientov postačujú lieky, ktorých je známych niekoľko skupín: levodopa a karbidopa, agonisti dopamínových receptorov, amantadín, anticholinergiká, inhibítory COMT (katechol-O-methyltransferázy). Pri nedostatočnom účinku sa zvažuje podávanie kontinuálnej infúzie levodopy pomocou infúznej pumpy sondou priamo do dvanástorníka, hlboká mozgová stimulácia, alebo neurochirurgický výkon.
Prognóza
Ochorenie je v súčasnosti nevyliečiteľné, progresívne, pacienti v pokročilom štádiu ochorenia sú ohrození komplikáciami a odkázaní na pomoc druhej osoby.
Autódromo José Carlos Pace
Interlagos je okruh v krásnom prostredí medzi dvoma jazerami predtým slúžiacimi ako zásobárne pitnej vody. Vďaka nadmorskej výške 800 metrov tu motory strácajú až osem percent výkonu. Dlhé rovinky a kľukaté zákruty či jazda proti smeru hodinových ručičiek sú pre pilotov tradične výzvou.
Charakteristika trate
280px|right|thumb|Letecká snímka okruhu Pre preteky „medzi jazerami“, ako by znel doslovný preklad označenia pre brazílsky Interlagos, musí byť jazdec telesne úplne fit. Energiu mu odoberajú nielen vysoké juhoamerické teploty a značná vzdušná vlhkosť, ale aj nerovnosti asfaltového povrchu, ktoré sa prenášajú monopostom do pretekárovho tela ako veľmi nepríjemné otrasy. Taktiež je tu v porovnaní s väčšinou ostatných Veľkých cien ešte jedna zmena. Na Interlagose sa jazdí proti smeru hodinových ručičiek, takže svalstvo počas celej sezóny zaťažované iným smerom má problém, ako sa vyrovnať s odstredivými silami v prevládajúcich ľavotočivých zákrutách.
Okruh síce patrí medzi tie najkratšie v kalendári, no napriek tomu je veľmi náročný nielen pre pilotov ale aj pre inžinierov, má jednu z najdlhších roviniek, pomalé a rovnako aj rýchle zákruty. Optimálne nastavenie monopostu sa preto nehľadá ľahko. Autódromo José Carlos Pace vyžaduje v nastaveniach veľké kompromisy. Kvôli rýchlemu času v kvalifikácii je potrebné mať auto nastavené na väčšie množstvo prítlaku a aj keď by bolo možné rovnaké nastavenie použiť i v samotných pretekoch, kvôli predbiehaniu, o ktoré na Interlagose nie je núdza potrebujú jazdci monopost schopný dosiahnuť vysoké rýchlosti na rovinkách. Špičkovú rýchlosť na rovných úsekoch však možno dosiahnuť len za predpokladu, že auto bude mať minimálny čelný odpor, teda málo prítlačných plôch a pokiaľ možno ich minimálny sklon.
Jednoduché to nie je ani s mechanickým nastavením a vyvážením monopostu tak, aby sa správal dobre v pomalej a zároveň i v rýchlej časti. Najviac sa dá v Brazílii získať práve v pomalých úsekoch. Na druhej strane rýchle zákruty (ako napríklad č. 11, kde rýchlosť neklesá pod /h) vyžadujú veľmi citlivé a dobre reagujúce auto, čo znemožňuje príliš mäkké nastavenie. 280px|right|thumb|Kombinácia zákrut Senna-S (Sennove esíčka) Interlagos je pre pilotov veľmi náročný, v zákrutách 6 a 7 pociťuje jazdec počas štyri a pol sekundy preťaženie 4,5 g. Extrémom je aj hlavná rovinka, na ktorej idú autá na plný plyn až šestnásť sekúnd. Okruh leží v nadmorskej výške približne 800 metrov a motory tak dostanú menej kyslíka, takže nemajú optimálny výkon a taktiež sa znižuje efektivita chladenia. V tejto výške je agregát slabší o približne osem percent. Má to aj pozitívny dopad, pretože do motoru vstupuje menej vzduchu, čo znamená nižší tlak a menšiu záťaž pre piesty, ojnice, kľukový hriadeľ a ďalšie pohyblivé súčiastky. Na druhej strane kvôli redšiemu vzduchu monoposty čelia nižšiemu aerodynamickému odporu, čo pomáha čiastočne kompenzovať úbytok výkonu. Piloti sa však musia kvôli nižšiemu prítlaku vyrovnať s menšou priľnavosťou. Interlagos má viacero pomalých zákrut, v ktorých je potrebné mať motor s dobrými jazdnými vlastnosťami medzi 8 000 a 13 000 otáčkami za minútu. Čistý prenos sily pomáha pri udržaní stabilného balansu a je základom pre dobrý výkon v pomalom prostrednom sektore. Zaujímavý problém môže vzniknúť pri jazde s malým množstvom paliva na cieľovej rovinke. Benzín má tendenciu presunúť sa doprava a dozadu, takže v kvalifikácii, keď je ho minimum, môže dôjsť k problému.
Na okruhu sa pilotom ponúka hneď niekoľko vhodných miest na predbiehanie, najväčšie šance pritom dáva hneď prvé „esíčko“ po štarte. Zákruta nesie meno po tragicky zosnulom národnom hrdinovi Ayrtonovi Sennovi (Senna-S).
Fakty a údaje
280px|right|thumb|Zákruta číslo 6 (Ferradura), po ktorej nasleduje technická pasáž okruhu. 280px|right|thumb|Hlavná rovinka
História
Napriek ekonomickej kríze motoristický šport v Brazílii pred vojnou rozkvital. Najskôr sa pretekalo v Rio de Janeiru a v roku 1936 sa pridalo aj São Paulo. Po nehode francúzskej pretekárky Mariette Hélène Delangle (Hellé Nice) zomreli štyria diváci a ďalších 37 bolo zranených. Pretekárka síce utrpela vážne zranenia, no prežila.
Brazília sa tiež stala svedkom niekoľkých kuriozít. V roku 2002 slávny futbalista Pelé zabudol odmávať prvých dvoch pilotov v cieli – bratov Schumacherových. V roku 2003 boli preteky z bezpečnostných dôvodov predčasne ukončené. Fernando Alonso po havárii Marka Webbera nestačil spomaliť a narazil do jedného z Austrálčanových kolies. Potom narazil do bariéry z pneumatík tak prudko, až sa gumy rozišli po trati. Veľká cena bola okamžite zastavená. Viedol síce Giancarlo Fisichella s monopostom Jordan, ale výsledky boli určené podľa poradia z 53. kola, kedy ešte viedol Kimi Räikkönen s McLarenom. Ten bol vyhlásený za víťaza a prevzal cenu. Neskôr sa ale ukázalo, že Fisichella stihol pred vyvesením červených vlajok začať ďalšie kolo a výsledky sa teda museli zmeniť podľa poradia po 54. kole. To už Talian viedol a pri opakovaní ceremoniálu pred ďalšími pretekmi v Imole prevzal trofej. Ceny si museli vymeniť aj šéfovia tímov. Prvé víťazstvo Taliana a posledná výhra tímu Jordan tak boli naozaj nezabudnuteľné. Ďalšie dva ročníky patrili Montoyovi, ktorý tu slávil s Williamsom i McLarenom. Preteky sa z úvodu sezóny presunuli na jej záver a namiesto marca sa začalo jazdiť v októbri. V roku 2006 sa stal Felipe Massa z tímu Ferrari prvým Brazílčanom od čias Sennu, ktorý vyhral domácu Veľkú cenu. Schumacher skončil pri lúčení s kariérou po stíhacej jazde štvrtý. V roku 2007 tu Kimi Räikkönen s Ferrari vďaka výhre na poslednú chvíľu získal titul majstra sveta na úkor dovtedy suverénneho Lewisa Hamiltona a jeho kolegu Fernanda Alonsa. O rok neskôr to bolo ešte dramatickejšie. Víťaz Massa pár sekúnd veril, že je šampiónom, ale Hamilton dokázal v poslednej zákrute posledného kola predbehnúť Glocka trápiaceho sa na suchých pneumatikách a vybojoval piate miesto, ktoré mu presne stačilo k zisku titulu.
Masová spoločnosť
Masová spoločnosť je spoločnosť, ktorá sa utvára zhruba po 1. svetovej vojne a vyznačuje sa zrušením ochranných medzičlánkov, ako napr. cechov, gíld, obcí, korporácií, čím sa masa neorganizovaných občanov ocitá voči silne centralizovanej štátnej moci celkom bez opory. Uľahčuje sa tým možnosť rozvoja všadeprítomnej moci totalitného štátu.
Teória masovej spoločnosti
Je teória, ktorá chápe tendencie a perspektívy spoločenského vývoja pod zorným uhlom rastúcej industrializácie a urbanizácie, štandardizácie výroby a spotreby, byrokratizácie verejného života, rozširovania masmédií a masovej kultúry.
Chris Perry Halliwell
Christopher Perry Halliwell je fiktívna postava amerického televízneho seriálu Čarodejnice. Jeho postavu stvárnil Drew Fuller.
NHL 1924/1925
Sezóna 1924/1925 bola 8. sezóna NHL. Víťazom NHL sa stal tím Montreal Canadiens, ktorý vo finále Stanley Cupu podľahol víťazovi WCHL Victorii Cougars.
Tejto sezóny sa zúčastnili dva nové tímy: Montreal Maroons a Boston Bruins. Vstupom amerického klubu Boston Bruins do súťaže sa NHL stala nadnárodnou súťažou.
NGC 5650
NGC 5650 je galaxia v súhvezdí Panna, ktorú objavil americký astronóm Lewis A. Swift 19. apríla 1887.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 12,8.
NHL 1924/1925
Semifinále
Victoria Cougars zvíťazila celkovým skóre a postúpila do finále.
Finále
Victoria Cougars zvíťazila celkovým skóre a postúpila do finále Stanley Cupu.
Zápasy
Všetky zápasy boli odohrané v Patrick Aréne vo Victorii.
Kanadské bodovanie
Note: GP = Odohrané zápasy; G = Góly; A = Asistencie; Pts = Body
Brankári
''GP = Odohrané zápasy, GA = Inkasované góly, SO = Čisté konto, GAA = Priemerný počet inkasovaných gólov
Holíčska ulica
Holíčska ulica je ulica v Bratislave, v mestskej časti Petržalka. Nachádza sa v miestnej časti Lúky.
Vznikla v roku 1981 v rámci výstavby panelákového sídliska pod názvom Jeremenkova ulica. Bola nepresne pomenovaná podľa Andreja Ivanoviča Jeriomenka (1892 – 1970), sovietskeho maršala, ktorého 4. ukrajinský front oslobodzoval Slovensko. Súčasný názov má od 1. apríla 1991, je pomenovaná podľa mesta Holíč na Záhorí.
Na Holíčskej 50 sa nachádza základná škola, na Holíčskej 30 materská škola. Na Holíčskej 22 má sídlo obvodné oddelenie polície Petržalka-juh.
Saint-Vigor-des-Mézerets
Saint-Vigor-des-Mézerets je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Calvados, v regióne Dolná Normandia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 244 obyvateľov (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Kliper (kozmonautika)
right|thumb|Model Klipera
Kliper je viacnásobne použiteľná návratová kabína, ktorú projektovala Ruská kozmická agentúra ako náhradu za kozmické lode Sojuz. Životnosť návratovej kabíny mala byť 25 letov alebo 10 rokov. V roku 2006 došlo pre nedostatok financii k zastaveniu celého projektu.
Parametre
Na obežnej dráhe mala loď Kliper samostatne zostať podľa plánov maximálne 15 dní. V spojení s kozmickou stanicou až 1 rok. Kozmická loď bola projektovaná pre 2 až 6 kozmonautov a až 700 kg nákladu. Veľkou výhodou oproti Sojuzom mala byť tiež lepšia schopnosť bočného manévrovania, čo by umožnilo presnejšie pristávanie.
K mnohonásobne použiteľnej časti kozmickej lode malo byť vždy nutné vyrobiť kompletnú prístrojovú časť vrátane orbitálnej časti, tepelného štítu a padáka návratovej kabíny.
S Kliperom mala byť vyvinutá aj nová nosná raketa Onegia.
Letisko Sliač
Letisko Sliač (v minulosti Letisko Tri Duby; IATA: SLD, ICAO: LZSL) je medzinárodné letisko s vojenskou prevádzkou. Nachádza sa pri meste Sliač na strednom Slovensku, neďaleko miest Banská Bystrica a Zvolen. Po dvojročnej rekonštrukcii sa na letisko koncom septembra 2010 vrátilo Taktické krídlo generálmajora Otta Smika Sliač. V roku 2011 letisko vybavilo viac než 12 000 letov, z toho 5 300 civilných. V júli 2012 bol otvorený nový terminál. Súčasťou otvorenia terminálu bola aj prezentácia nového loga letiska.
Ozbrojené sily SR majú zodpovednosť za väčšinu prevádzky vrátane navigácie a údržby plochy letiska. Riadenie letovej prevádzky zabezpečuje Letka riadenia. „''Letisko Sliač, a. s. má na starosti len odbavenie cestujúcich, plnenie leteckých pohonných hmôt a obchodný handling.''“ Vlastníkom letiska je štát.
Dejiny
Prvé vojenské lietadlá pristáli v lokalite Tri Duby 15. júla 1935, v máji 1936 bola vytvorená letecká škola. Letisko Tri Duby bolo najdôležitejším povstaleckým letiskom počas Slovenského národného povstania. Veliteľom letiska počas povstania bol Belo Kubica. Večer 29. augusta 1944 prešla na Letisko Tri Duby väčšina posádky piešťanského letiska pod vedením stotníka Ivana Haluzického. Svoje stroje však nechala v Piešťanoch. V septembri 1944 bolo letisko bombardované. V ten deň bol tiež na letisku zajatý Jozef Turanec, generál slovenskej armády, ktorý bol poverený protipovstaleckými úlohami. Z Troch Dubov bol deportovaný do Sovietskeho zväzu.
Po oslobodení, 21. marca 1945, bola na letisku obnovená prevádzka a zároveň bolo premenované na Letisko SNP Sliač. V rokoch 1968 – 1991 tu malo svoju základňu i letectvo sovietskej Strednej skupiny vojsk. Na Sliači pôsobilo asi 7 000 sovietskych vojakov. Okolie Sliača zároveň patrilo pod najznečistenejšiu oblasť spojenú s týmto pobytom. V lokalite Sliač a Vlkanová, v rokoch 1992 až 2002, odčerpali 90 000 litrov ropných látok a 3,6 tony ropných látok bolo odčerpaných z vody. Civilná časť letiska však bola aj počas týchto rokov pod správou Československých aerolinií. Po odchode sovietskych vojsk bolo letisko vrátené česko-slovenskému vojenskému letectvu. Civilná časť bola 1. januára 1991 odčlenená od Československých aerolinií a stala sa súčasťou Slovenskej správy letísk. V tom istom roku sa Sliač stal medzinárodným letiskom.
Vojenská základňa
Po jeden a polročnej rekonštrukcii sa koncom septembra 2010, po dočasnej dislokácii na letisku Malacky-Kuchyňa, vrátilo Zmiešané krídlo Otta Smika Sliač. Sťahovanie sa začalo preletom lietadiel L-39 Albatros z Kuchyne 15. júla 2010. Prvým pilotom, ktorý pristál na zrekonštruované letisko bol por. Mário Nedelka, najmladší pilot krídla, ako symbol budúcnosti. Riadenie letovej prevádzky, ktoré bolo pred rekonštrukciou rozdelené na civilnú a vojenskú časť je po rekonštrukcii letiska a certifikácii vojenského personálu pre civilné riadenie v réžii Ozbrojených síl SR. Slovenské ozbrojené sily tak po prvý raz vo svojej histórii riadia civilné lety. V iných krajinách je to bežné. Profesionálni vojaci pred začatím prevádzky museli „splniť náročné kritériá európskeho inštitútu pre civilné letectvo EUROCONTROL Safety Regulatory Requirement (ESARR 5) a zvládnuť náročný výcvik a skúšky Leteckého úradu Slovenskej republiky“. Na vojenskej základni v rámci letiska sa nachádza aj letecký simulátor LTV-29M. O použitie tohto tréningového nástroja majú záujem aj poľské vzdušné sily. V apríli 2012 sa na letisku Sliač uskutočnilo zatiaľ najväčšie medzinárodné letecké cvičenie NATO od vstupu Slovenska do tejto organizácie, Mace XIII. Okrem personálu Zmiešaného krídla Sliač sa na ňom zúčastnili posádky Dánska, Francúzska, Nemecka, Nórska, Turecka a medzinárodná posádka lietadla E-3 AWACS. Počas leteckých dní SIAF 2014 bolo oznámené, že bude vytvorená pracovná skupina na posúdenie spoločnej vzdušnej obrany Slovenska a Česka. Z letiska Sliač mali lietať české stíhačky Gripen. Úvahy ostali len v teoretickej roviny, AČR by nedokázala dlhodobo zabezpečovať podporu Gripenom na Slovensku. Maximálna dĺžka nasadenia by bola 6 mesiacov.
Aerolínie a destinácie
V decembri 2019 Ministerstvo obrany vypovedalo zmluvu štátnej spoločnosti Letisko Sliač, a.s. Od konca roku 2020 by z letiska nemali lietať civilné lety. Nebolo jasné či sa po dvojročnej rekonštrukcii civilná prevádzka obnoví.
Sezóna 2015
Medzi novinky v lete 2015 budú patriť lety na grécku Krétu a do egyptskej Hurghady, ktoré bude zabezpečovať egyptská letecká spoločnosť Fly Egypt. Ako po iné roky, lietať sa bude aj do Burgasu v Bulharsku a do Antalye v Turecku. .
Sezóna 2014
V letnej sezóne 2014 boli z letiska prevádzkované charterové lety na Letisko Burgas v Bulharsku a do tureckej Antalye. Lety zabezpečovali spoločnosti Travel Service, Bulgarian Air Charter a Corendon Airlines. Lety do Grécka a na Severný Cyprus sa zabezpečiť nepodarili. Za sezónu sa odbavilo 20 387 cestujúcich a na letisku sa uskutočnilo 140 pohybov s priemernou obsadenosťou 86,19 %.
Sezóna 2012
V januári 2012 letecká spoločnosť Job Air oznámila spustenie pravidelnej linky zo Sliača do Viedne od 26. marca. Malo sa lietať každý pracovný deň ráno aj večer s 33-miestnym lietadlom Saab 340. Vedenie Banskobystrického samosprávneho kraja spolupracovalo s letiskom na podpore tejto linky a prípadnú stratu prevádzkovateľa malo prvých 9 mesiacov vykrývať. Podľa predsedu Banskobystrického samosprávneho kraja, Vladimíra Maňku, kraj rokoval s viacerými dopravcami. Spoločnosť Job Air predložila aj svoju ponuku. Rokovania tiež prebehli s predstaviteľmi spoločnosti Lauda Air vo Viedni. Rokovať chcel Maňka aj v Berlíne a v Prahe. Predmetom rokovania bol aj príspevok na pravidelnú prevádzku nakoľko Maňka nepredpokladal, že prvé dva či tri roky prevádzky budú ziskové. Na financovaní sa mali podieľať významné spoločnosti ako aj samotný samosprávny kraj. Maňka veril tomu, že „na budúci rok 2012 sa z letiska Sliač bude opäť lietať pravidelne“. Linku do Viedne sa nakoniec v sezóne 2012 nepodarilo sprevádzkovať, spoločnosť Job Air 25. februára 2012 zrušila linku Ostrava – Viedeň, ktorý mal na linku nadväzovať. Ako dôvod rušenia uviedla ekonomické dôvody. Pri otváraní nového terminálu, v júli 2012, vedenie letiska označilo za cieľ poskytovať aspoň dve pravidelné linky a zavedenie charterových letov aj v zimnom období.
Podľa zdrojov Vzdušných síl OS SR bolo k 4. máju na sezónu 2012 naplánovaných 128 charterových letov. Podľa cestovného poriadku, v júni 2012, boli naplánované lety do bulharských a tureckých destinácií. Letisko malo v júni 2012 v zámere vyhlásiť tender na prevádzkovanie letov pričom minimum by malo byť aspoň 5 spojov týždenne do Prahy a Viedne. V roku 2012 boli rozbehnuté rokovania BBSK s ruskými, ale predovšetkým čínskymi partnermi, ktorí majú záujem o rozvoj leteckej dopravy na Sliači.
Sezóna 2011
Po znovuotvorení letiska, v júni 2011, boli v príprave lety do Bydhošti, Prahy a Viedne. Nakoniec sa začalo lietať do Burgasu a Antalye. Zazmluvnených malo byť podľa ministra dopravy, výstavby a regionálneho rozvoja SR, Jána Figeľa, takmer 60 charterových letov. Od otvorenia, v júni 2011, do konca letnej sezóny 2011 v septembri letisko vybavilo asi 15 000 turistov. Tri letecké spoločnosti pritom vykonali 55 charterových letov do bulharského Burgasu a tureckej Antalye. Marketingový manažér letiska Milan Ligoš zhodnotil rok 2011 ako dobrý s tým, že počet prepravených osôb bol o 60 percent vyšší ako v rokoch pred rekonštrukciou plochy letiska. V pláne bolo rokovanie s leteckými spoločnosťami a výstavba nového terminálu.
História pravidelných a charterových liniek
Jediná pravidelná linka, ktorá bola na letisku prevádzkovaná, bola linka českej leteckej spoločnosti ČSA na trase Praha – Sliač – Praha. Na tejto trase sa lietalo od 28. júla 2003. V roku 2007, od 25. marca, sa lietalo aj na trase Poprad-Tatry – Sliač – Praha – Sliač – Poprad-Tatry, ale 1. decembra 2007 linka zanikla. Na tejto linke lietali České aerolinie s lietadlom ATR 42-500 alebo ATR 42-300. Na linke z Prahy na Sliač a späť lietalo 47-miestne lietadlo ATR 42-300 alebo ATR 42-400, a neskôr aj 46-miestne ATR 42-500 Českých aerolinií. Linka bola v prevádzke do 7. januára 2008, nakoľko Železiarne Podbrezová, ktoré sa na financovaní linky podieľali, už ďalej nezvládali vykrývať stratu, ktorá každým letom s priemernou obsadenosťou 46% vznikala.
Okrem pravidelnej linky boli z letiska realizované aj charterové linky pre cestovné kancelárie do rôznych destinácii, prevažne do Čiernej Hory. Posledná sezóna, v ktorej sa lietali charterové linky zo Sliača, bola v roku 2007. Neskôr boli pozastavené v dôsledku prác na letisku.
Letecké dni
thumb|right|B-52H-BW Stratofortress z Barksdaleovej leteckej základne v Louisiane na leteckej základni Sliač počas leteckých dní SIAF 2012. Išlo o prvú návštevu tohto typu lietadla na [[Slovensko|Slovensku]]
Letisko Sliač je aj dejiskom leteckých dní, Medzinárodné letecké dni Slovak International Air Fest (SIAF), najväčšieho podujatia tohto druhu na Slovensku.
Ročník 2013 sa konal 31. augusta a 1. septembra. Podujatia sa zúčastnila približne stovka lietadiel zo 14 štátov. Predstavené boli ukrajinský Su-27, stíhačky MiG 15 a MiG 29 a bezpilotné lietadlo HERMES 450. Predstavila sa aj akrobatická skupina Patrulla Águila zo Španielska a PIONEER TEAM z Talianska. Hlavnú cenu podujatia Best display Smik Trophy získal švédsky JAS 39 Gripen. Ročníka sa zúčastnilo takmer 100 tisíc návštevníkov.
Ročníka 2012 sa zúčastnilo 115 000 ľudí. Na Slovensko po prvý raz priletel bombardér B-52 amerických vzdušných síl, jeden zo 76 v službe.
Pôsobenie aeroklubu
Od roku 1956 na Sliači pôsobil Aeroklub Banská Bystrica. Jeho hangár bol v roku 2001 označený ako prebytočný majetok a odpredaný do rúk Ministerstva dopravy SR. Po 50 rokoch pôsobenia, v roku 2006, tak boli členovia aeroklubu nútení presťahovať sa do nových priestorov v Očovej.
Všeobecná rekonštrukcia
thumb|Práce na rekonštrukcii a predĺžení dráhy 18/36
Od 6. mája 2009 prebiehala na letisku rekonštrukcia a predĺženie vzletovej a pristávacej dráhy, ktorá zabraňovala akýmkoľvek príletom a odletom vojenských aj civilných lietadiel. Rekonštrukciu podstúpila aj vybavovacia plocha pre lietadlá, postavené bolo tiež nové parkovisko. Taktiež boli obnovené a čiastočne rozšírené priestory terminálu pre cestujúcich. Zároveň v rokoch 2005 až 2008 prebehlo zlepšovanie odbavovacích priestorov a opatrenia na zvyšovanie bezpečnosti. Tieto úpravy zvýšia konkurencieschopnosť letiska, ktoré bude spĺňať normy Európskej únie ako aj ICAO. Koncom mája 2010 boli rekonštrukčné a stavebné práce na vzletovej a pristávacej dráhe ukončené. Letisko bolo oficiálne odovzdané do používania Ozbrojeným silám SR 25. mája 2010.
Prvý civilný let po rekonštrukcii odletel 16. júna 2010 o 4:20 do Bulharska. Podľa webu letiska išlo o Boeing 737-800. Vtedajší minister obrany Ľubomír Galko vyhlásil, že „počas letnej sezóny pritom zo Sliača odlieta alebo pristáva minimálne jeden charterový let denne“.
Nový terminál
Po dokončení rekonštrukcie dráhy bola 10. februára 2012 začatá prvá fáza stavby nového odletového terminálu za takmer 830 000 €. Uvedené investície boli financované aj z fondov Európskej únie a NATO. Inžinierske siete potrebné pre tento terminál boli pripravené počas predošlej fázy rekonštrukcie. Terminál letisku mal umožniť prijímať 250 pasažierov naraz. Samotná výstavba terminálu a triediarne batožín začala poklepaním základného kameňa ministrom Jánom Figeľom, krajským županom Vladimírom Maňkom, riaditeľom letiska a riaditeľom investičnej spoločnosti. Práce na termináli trvali štyri mesiace, termín ukončenia prvej fázy bol jún 2012. Podľa riaditeľa letiska „cestujúcim budú slúžiť tri pulty na vybavenie, moderný systém odberu a triedenia batožín“. Cestujúci ani pracovníci tak už nebudú musieť s batožinou manipulovať ručne. Kapacita terminálu bude 250 pasažierov, alebo dva lety. V prípade pokračovania trendu stúpania počtu pasažierov bude po dokončení všetkých troch fáz výstavby, v roku 2015, letisko schopné prijať 600 pasažierov. Podľa údajov letiska je rozpočet stavby 2,5 milióna €, z toho Ministerstvo dopravy prispelo 723 000 €, zvyšok financuje letisko formou úveru. Nový terminál s dvomi odletovými bránami bol otvorený na začiatku júla 2012. Výstavba terminálu trvala len 152 dní. Podľa spravodajského servera bbonline.sk "Súčasný terminál dokázal vybaviť naraz iba 200 pasažierov, po rekonštrukcii to je 300 a výhľadovo je možné rozšíriť kapacitu na 600 pasažierov."
Rekonštrukcia pre nové stíhačky
Slovensko bude kvôli nákupu nových amerických stíhačiek F-16 výrazne rekonštruovať leteckú základňu Sliač. Zámer počíta okrem iného s výstavbou nových rolovacích dráh, ale aj s modernizáciou existujúcej infraštruktúry základne. Práce na modernizácii vojenského letiska, ktoré ministerstvo obrany chce financovať z vlastných zdrojov vo výške 55 miliónov eur, by mali byť hotové do roku 2022, kedy Slovensko dostane prvé americké stíhačky F-16C/D block70/72.
Po technickej a bezpečnostnej analýze bude jasné či sa na letisku budú naďalej prevádzkovať civilné lety. Letisko by malo byť uzavreté na dva roky.
Spoločnosť
Vlastníkom letiska je štát, prevádzkovateľom civilnej dopravy spoločnosť Letisko Sliač, a. s.. Do konca roku 2009 boli jej akcionármi Ministerstvo obrany SR (67,053%), Banskobystrický samosprávny kraj (16,972%) a mesto Zvolen (15,975%). Kraj a obce mali problémy s nákladným financovaním letiska. S platnosťou od januára 2010 boli všetky akcie za symbolickú sumu spoločne predané štátu. Jediným akcionárom spoločnosti je teraz Ministerstvo dopravy, výstavby a regionálneho rozvoja Slovenskej republiky. Letisko Sliač sa tak zaradilo medzi zvyšné štátne letiská v Poprade, Žiline a Bratislave. Riaditeľ letiska, Ľubomír Krupár, pri otvorení civilnej prevádzky poznamenal: "V týchto dňoch vláda [apríl/máj 2011] pre nás zagarantovala aj krytie poistných udalostí.". Vybavovanie cestujúcich bude mať na starosti asi tridsiatka zamestnancov Letiska Sliač, a. s.. Počas rekonštrukcie nepracovali, ale poberali 60% mzdu. V súvislosti s možným príchodom zahraničných investorov na Sliač sa ministerstvo dopravy v septembri 2012 jednoznačne vyjadrilo len proti privatizácii. Presnejšie kroky sú v štádiu analýzy.
V auguste 2013 bolo letisko v stopercentnom vlastníctve štátu. V návrhu štátneho rozpočtu na rok 2014 boli znížené dotácie pre leteckú dopravu. Podľa ministra financií Jána Počiatka by to mohlo znamenať zánik niektorých regionálnych letísk. Predseda Banskobystrického samosprávneho kraja Vladimír Maňka uviedol, že župa by letisko od štátu prevzala. Hovorkyňa župy uviedla, že v roku 2015 sa predpokladá finančná samostatnosť letiska, dotácie zo strany štátu ani župy nemajú byť potrebné.
Podľa informácií z apríla 2021 sa má základné imanie spoločnosti zvýšiť na 800 000 eur. Navrhnované je aj presunutie letiska pod správu Ministerstva obrany a postupné zrušenie obchodnej spoločnosti.
Armavir (Rusko)
Armavir je mesto v Rusku. Nachádza sa na ľavom brehu rieky Kubáň, vo východnej časti Krasnodarského kraja. Je dôležitým železničným uzlom. Žije tu 189 118 obyvateľov (2008). Má mierne kontinentálne podnebie.
Dejiny
Sídlo bolo založené v roku 1839 pod názvom Armianskij aul (Армя́нский ау́л) na ľavom brehu rieky Kubáň, oproti ruskej pevnosti Pročnyj Okop (Прочный Окоп). Bolo sem presídlených 800 arménskych rodín z oblasti Čerkesska, obývanej Adygmi. Na začiatku 19. storočia bola zavŕšená islamizácia Adygov a kvôli vojnám sa výrazne zhoršila situácia Arménov, rovnako ako všetkých kresťanov.
V roku 1848 dostalo sídlo názov Armavirskij aul, podľa kedysi hlavného mesta Arménska. V roku 1875 bola postavená Vladikavkazská železnica. V roku 1908 sa začala budovať železnica spájajúca Armavir s Tuapse. Štatút mesta má od 18. januára 1914.
Počas občianskej vojny v rokoch 1918-1920 sa v okolí mesta odohrávali krvavé boje. Počas druhej svetovej vojny v roku 1942 bol Armavir okupovaný nemeckou armádou, oslobodený bol v januári 1943.
Fačkov
Fačkov je obec na Slovensku v okrese okrese Žilina.
Poloha
Nachádza sa na južnom okraji Rajeckej kotliny, na pomedzí Strážovských vrchov a Malej Fatry, pod dominantou regiónu - vrchom Kľak. Cez Fačkov preteká Suchý potok, ktorý v obci ústi do Rajčanky.
Obcou prechádza cesta I/64, spájajúca Žilinu s Prievidzou cez Fačkovské sedlo. Najbližšími mestami sú Rajec a Rajecké Teplice, Žilina je vzdialená  a Prievidza.
Dejiny
Prvá písomná zmienka je z roku 1351, spomína sa ako Luchka - „osada na lúčke v lese“. Názov obce je odvodený od mena prvého dedičného richtára, ktorý sa volal Fachkó. Obec patrila považskému panstvu, malú časť chotára vlastnili zemani.V obci sa nachádza barokový Kostol svätého Mikuláša postavený v roku 1761, ktorý už prešiel viacerými rekonštrukciami.
Názov obce sa stáročiami menil: v roku 1471 sa uvádza ako Fachkwa Lhota, v roku 1508 ako Faczkow a v roku 1773 ako Fačkov. Pokým v roku 1598 v obci stálo 35 domov, v roku 1784 to bolo už 126 domov, v ktorých žilo 158 rodín a 1045 obyvateľov. Pri sčítaní ľudu v roku 1828 mal Fačkov 123 domov a 1374 obyvateľov, čím sa radil medzi väčšie sídla. Obyvatelia sa v hornatom kraji zaoberali chovom dobytka a pálením liehu, po vzniku Prvej republiky sa rozšírilo poľnohospodárstvo a lesné hospodárstvo. Počas povstania tu pôsobil Revolučný národný výbor a intenzívnu činnosť v širokom okolí vyvíjali partizáni.
MAC M10
MAC M10 (skratka Military Armament Corporation Model 10) je samopal (alebo aj automatická pištoľ) americkej výroby.