cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Mary Leakeyová
Objavila 15 nových druhov zvierat a jeden rod. V roku 1979 bola menovaná za čestnú zahraničnú členku American Academy of Arts and Sciences.
Papiereň Velké Losiny
thumb|Papiereň Velké Losiny
Ručná papiereň Veľké Losiny je podnik vytvorený koncom 16. storočia v obci Velké Losiny na severe Olomouckého kraja.
Vybudovať ju dal Jan mladší zo Žerotína v miestach kde predtým stál mlyn na obilie niekedy medzi rokmi 1591 a 1596. Rok 1596 preukázateľne dokladá jej najstaršia známa priesvitka. Firma je tak najstaršou papierenskou manufaktúrou na území strednej Európy, navyše stále papier produkuje. Podľa tejto spoločnosti vznikali aj na ďalších miestach Hanéj papierne (napríklad v Jindřichove, Olšanoch alebo Lukavici). Velkolosinská papiereň je aj naďalej v prevádzke a vyrába ručný papier pre európskych či amerických zákazníkov. V areáli sídli aj Múzeum papiera, ktoré dokumentuje výrobu ručného papiera vrátane jej histórie, a je tu tiež predajňa výrobkov papierne a reštaurácia Losín.
Objekt je kultúrnou pamiatkou Českej republiky, od roku 2001 národnou kultúrnou pamiatkou a objavujú sa snahy zaradiť ho aj na zoznam Svetového dedičstva UNESCO.
Kleitarchos
Kleitarchos ( - Kleitarchos) môže byť:
Konstal 13N
Konstal 13N je poľská električka vyrábaná od konca 50. rokov do konca 60. rokov 20. storočia podnikom Konstal.
Dodávky električiek
Na prelome rokov 1959 a 1960 boli vyrobené prvé dva vozne typu 13N. Oba jazdili v skúšobnej prevádzke vo Varšave (prvý prototyp označený evidenčným číslom 503, druhý dostal ev. č. 504). Vozeň ev. č. 504 bol vo Varšave v prevádzke do roku 1994. Sériová výroba vozidiel prebiehala v rokoch 1959 až 1969. Električky 13N boli určené výhradne pre Poľsko (Katovice a priľahlý región GOP, Varšava).
Historické vozidlá
thumb|Historická električka 13N vo Varšave
Fridrich Bádensko-durlašský
Fridrich Bádensko-durlašský (* 7. október 1703† 26. marec 1732) bol dedičný princ Bádenského markgrófstva.
Životopis
Narodil sa ako syn Karola Viliama Bádensko-durlašského a Magdalény Vilhelmíny Württemberskej, dcéry Viliama Ľudovíta Württemberského.
Po smrti svojho staršieho brata Magnusa v roku 1712 sa stal dedičom trónu. Zomrel však ešte pred svojím otcom a tak sa nikdy neujal vlády.
Slúžil v cisárskej armáde. V roku 1724 bol menovaný plukovníkom a v roku 1728 bol povýšený na generálmajora.
Manželstvo a potomkovia
3. júla 1727 sa oženil s Amáliou Nasavsko-dietzskou, dcérou oranžského kniežaťa Jána Viliama Frisa. Mali spolu dvoch synov:
Apoštolská prefektúra
Apoštolská prefektúra je podľa kánonického práva (Kódex kánonického práva 1983, kánon 371) "určitý podiel Božieho ľudu, ktorý pre osobitné okolnosti ešte nie je ustanovený ako diecéza a pastoračná starostlivosť oň sa zveruje ...apoštolskému prefektovi, ktor[ý] ho m[á] riadiť v mene Najvyššieho veľkňaza." Býva ustanovená dočasne, na jej čele stojí apoštolský prefekt, nemusí byť biskupom.
Apoštolské prefektúry sa vytvárajú najčastejšie v krajinách, kde tvoria katolíci menšinu obyvateľov. Podľa vývoja politickej situácie v danej krajine môže byť apoštolská prefektúra povýšená na apoštolský vikariát, ako sa to stalo napríklad v roku 2004 v Bruneji.
Dolina Waksmundzka
náhľad|Prostredná a Zadná roveň, nad nimi Veľký a Malý Vološin
Dolina Waksmundzka je odvetvím Bielovodskej doliny vo Vysokých Tatrách. Zarezáva sa medzi chrbát Wołoszyna a trojkilometrový hrebeň Koszystej. Zasahuje pod Krzyżne sedlo, kde sa pripája dlhý východný hrebeň Svinice. Okolité hrebene ju oddeľujú od Doliny Roztoki (Wołoszyn) a Doliny Pańszczyca (Koszysta).
Popis doliny
Dolina má rozlohu približne 6 km². Vznikla pôsobením ľadovca a tektonických zmien. Tvorí ju žulový podklad (v časti nad ), v nižšej časti doliny sú skalné sedimenty. V pozdĺžnom tvare sú viditeľné poľadovcové prahy. V jej hornej časti sa nachádzajú poľadovcové kotly a dolinka Świstówka Waksmundzka. Nad hornou hranicou lesa sa v doline vytvorili tri poschodia: V poradí zdola sú to:
Príroda
Na úbočiach v dolnej časti doliny sú smrekové a limbové porasty. Zaujímavá je flóra. Okrem iných tu možno vidieť v Poľsku zriedkavé druhy rastlín ako napríklad: skalník čiernoplodý (Cotoneaster melanocarpus), ostrica Lachenalova (Carex lachenalii), prvosienka horská (Primula matthioli). V doline možno vidieť medvede, kamzíky, svište aj jeleniu zver.
Turistika
Dolina nie je prístupná pre turistov. Je prísnou prírodnou rezerváciou. Len v jej dolnej časti vo výške sú turistické chodníky vedúce z Rusinowej Polany a Równi Waksmundzkiej  do doliny Roztoki a cesta smerujúca k Morskému oku.
José de San Martín
José Francisco de San Martín y Matorras (* 25. február 1778, Yapeyú, Miestokráľovstvo Río de la Plata† 17. august 1850, Boulogne-sur-Mer, Francúzsko) bol jedným z najvýznamnejších latinsko-amerických vodcov boja za nezávislosť kontinentu od Španielska. V Argentíne je považovaný za národného hrdinu a v Čile a Peru za osloboditeľa krajiny a radí sa tak do skupiny tzv. Libertadores, teda osloboditeľov.
Detstvo a mladosť
Narodil sa v osade Yapeyú (súčasná argentínska provincia Corrientes), ktorá sa nachádzala medzi tzv. jezuitskými redukciami v španielskej juhoamerickej kolónii Miestokráľovstvo Río de la Plata. Bol synom španielskeho vojaka a guvernéra Juana de San Martín. Jeho matka Gregoria Matorras del Ser sa narodila v Španielsku a jej strýko bol guvernérom v provincii Tucumán. Už v roku 1781 sa celá rodina odsťahovala do do Buenos Aires. O tri roky neskôr sa všetci presťahovali do španielskeho mesta Cádiz. San Martín potom študoval na vojenskej škole v Madride a Malage, kde sa učil kastílčinu, latinčinu, francúzštinu, nemčinu, matematiku, históriu, tanec aj šerm, kreslenie, poéziu a rétoriku ale aj zemepis. Svoju vojenskú kariéru začal v jedenástich rokoch, keď vstúpil k murcijskému regimentu. Bojoval proti Maurom pri Orane a Melille v severnej Afrike. Už vo veku 31 rokov dosiahol hodnosť podplukovníka, keď sa vyznamenal počas bitky o Bailén v roku 1808, kde Španieli bojovali proti vojsku Napoleona Bonaparte. V roku 1811 odcestoval do Londýna, kde sa stretol s viacerými krajanmi, ktorí presadzovali nezávislosť na Španielsku. Jednalo sa o Carlosa María de Alveara, Josého Matíasa Zapiolu, Andresa Bella, či Tomása Guida.
Návrat do Južnej Ameriky a boj za nezávislosť Argentíny a Čile
thumb|vľavo|Generál José de San Martín (vľavo) a Bernardo O'Higgins (vpravo) prekračujú Andy (1817), čo bol začiatok plánov na inváziu do Peru z Čile. V septembri 1812 sa oženil za Maríu de los Remedios de Escalada. V ten istý rok sa rozhodol vrátiť do Buenos Aires potom, čo počul o možnom odboji miestnych proti španielskej nadvláde. Pôvod jeho manželky mu umožnil vstúpiť medzi miestnu elitu, vďaka čomu sa zapojil do politického života. Zameral sa predovšetkým na budovanie armády, ktorá by obstála v prípadnom boji proti Španielom. Po neúspechoch vojska Buenos Aires v bojoch so stúpencami monarchie (rojalistom) v Hornom Peru (súčasná Bolívia) bol v roku 1814 vymenovaný za veliteľa severnej armády Buenos Aires. Práve on navrhol novú stratégiu boja za nezávislosť, kedy sa sily a prostriedky mali zamerať na inváziu smerom na západ do Čile a z tadiaľ na sever do centra rojalistov v Peru. Vláda ho tak v auguste 1814 vymenovala na intendanta provincie Cuyo, kde začal pripravovať inváziu. Tu sa mu poradilo presadiť reformu armády, kedy milicionárov z Buenos Aires nahradil dobrovoľníkmi, ktorí vytvorili základ novej armády. K San Martínovi sa pripojilo množstvo exulantov z Čile, ktorí chceli taktiež vyhnať Španielov. Neponáhľal sa však s inváziou a do Čile vyslal najprv predvoj armády, ktorá tam začala viesť gerilovú vojnu, ktorá sa ukázala ako veľmi účinná a Španielom robila značné komplikácie.
Na začiatku roka 1817 usúdil San Martín, že jeho vojsko je pripravené a tak prekročil aj s armádou pohorie Andy. Vstúpil do Čile, kde hneď porazil silné rojalistické vojsko. Väčšina rojalistov v panike ušla z Čile preč, následne San Martín už v polovici februára vstúpil priamo do Santiaga, kde bola vláda odovzdaná Bernardovi O'Higginsovi, čilskému revolucionárovi, ktorý bojoval na strane San Martína Čile vďaka San Martínovi vyhlásilo nezávislosť 12. februára 1818. K definitívnej porážke rojalistov v Čile došlo 5. apríla 1818, keď armáda pod velením San Martína porazila rojalistov v bitke na pláňach Maipú, ktoré sa nachádzajú pri rieke Maipo. Následne sa San Martínovi podarilo presvedčiť škótskeho admirála Thomasa Cochraneho, aby velil povstaleckej flotile pri invázii do samotného Peru. Jeho velenie sa ukázalo ako veľmi dôležité pre ďalšie ambície patriotov, keďže Španieli nedokázali čeliť jeho flotile.
Neskorší život a rodina
Pri odchode z Peru si so sebou zobral iba malé množstvo zlata, štandardu Francisca Pizarra, ktorú mu darovali mešťania v Lime a malý zlatý zvon. Peruánska vláda ešte stihla rozhodnúť, že San Martín bude poberať každoročnú rentu 2 000 pesos. Po príchode do Čile sa proti nemu postavil jeho bývalý spojenec admirál Cochrane, ktorý začal presadzovať, aby bol San Martín súdený. Znechutený tak odišiel späť do argentínskeho mesta Mendoza. Aj tu však bol terčom politických konkurentov, ktorí sa obávali, že by sa mohol chcieť zapojiť do politiky a tak sa San Martín rozhodol odísť do dobrovoľného exilu do Európy, kde postupne prešiel viacero krajín, až kým sa neusadil vo Francúzsku, kde v roku 1850 v chudobe zomrel. Pred smrťou si prial, aby boli jeho ostatky pochované v Buenos Aires, no kvôli zložitej situácii v Argentíne tej doby sa jeho želanie podarilo realizovať až v máji 1880. Vláda chcela jeho pozostatky uložiť v Metropolitnej katedrále, čo je hlavný katolícky chrám v Buenos Aires, čo však spôsobilo problém. San Martín bol totiž aktívnym členom slobodomurárskej lóže, čo neumožňovalo jeho pochovanie v kostole a tak vláda pristúpila na kompromis a pristavala ku katedrále novú časť, kde San Martínove pozostatky pochovali.
S manželkou Maríou de los Remedios de Escalada mal dcéru Mariu de las Mercedes Tomasa de San Martín y Escalada.
James Hansen
James E. Hansen (James Edward "Jim" Hansen; * 29. marec 1941, Denison, Iowa) je americký bádateľ v odbore vied o klíme. Od roku 1981 do roku 2013 bol riaditeľom Goddardovho inštitútu pre kozmický výskum (GISS) NASA. Je mimoriadnym profesorom na Earth Institute Kolumbijskej univerzity, kde vedie program Climate Science, Awareness and Solutions (Klimatická veda, povedomie a riešenia). Známym sa Hansen stal najmä v 80. rokoch ako jeden z prvých vedcov, ktorý vytrvalo varoval pred nebezpečenstvom globálneho otepľovania. Svoje pôsobenie v NASA skončil v apríli 2013, aby sa naďalej zasadzoval predovšetkým na politickej a právnej úrovni za zníženie emisií skleníkových plynov.
Vzdelanie
Hansenovi bol udelený v roku 1963 bakalársky titul s vyznamenaním z fyziky a matematiky na University of Iowa, jeho učiteľom bol James Van Allen. V roku 1965 absolvoval magisterským titulom v astronómií a v roku 1967 získal na tej istej univerzite doktorát. V rokoch 1965 a 1966 bol výmenným študentom na ústave astrofyzik y na Univerzite v Kjóte.
Výskum
Ako vysokoškolského študenta v Iowe Hansena veľmi inšpiroval výskum vesmíru, ktorý viedol Van Allen. O desať rokov neskôr sa zameral na planetárny výskum, ktorý zahŕňal porozumenie možnej zmeny klímy v dôsledku ľudského vplyvu na zloženie zemskej atmosféry.
Jedno z ťažísk Hansenovej práce bol transport žiarenia v planetárnych atmosférach, a to najmä interpretácia družicových dát týkajúcich sa zemskej atmosféry a povrchu. Tieto údaje, ak sú správne analyzované, sú účinným spôsobom sledovania globálnej zmeny životného prostredia na Zemi.
V roku 1981 James Hansen zverejnil veľmi vplyvnú štúdiu, v ktorej sa zameral na dopady ľudstvom spôsobeného zvýšenia atmosférickej koncentrácie oxidu uhličitého, ktoré je možné očakávať v nasledujúcich desaťročiach. Ak porovnáme jeho vtedajšie popisy s dnešnými pozorovaniami, zistíme nasledujúce: V roku 2008 Hansen uverejnil štúdiu, ktorá hovorí, že obsah oxidu uhličitého v zemskej atmosfére nesmie presahovať hodnotu 350 častíc na milión (ppm), ak má byť zabránené otepleniu cez 2 K a zvratom globálneho klimatického systému s nevratnými dôsledkami. . Už od začiatku roku 2016 je globálna koncentrácia vyššia ako 400 ppm a naďalej stúpa, veľmi prekročila Hansenom uvádzanú hranicu.
V roku 2016 vyšla práca tímu 19 vedcov, ktorý viedol Hansen, rozoberajúca dôsledky tvorby vrstvy chladnej sladkej vody na povrchu oceánov v dôsledku topenia ľadových príkrovov. Medzi ne patrí zrýchlené topenie ľadu odspodu vplyvom zvýšenej teploty vody v stometrových hĺbkach, následný rýchlejší postup ľadu z pevniny do mora a teda zvyšovanie morskej hladiny, a tiež nebývalé silné cyklóny vplyvom vyššieho rozdielu teplôt medzi tropickými a miernymi šírkami. Hansen zhřňa poučenie z tejto práce v krátkom videu.
Politické aktivity
náhled|Zatknutie Hansena pri demonštrácií pri Bielom dome v roku 2011 23. júna 1988 vystúpil pred Výborom pre energiu a prírodné zdroje amerického Senátu a prehlásil, že globálne otepľovanie je „na 99 percent“ spôsobené nie prirodzenými výkyvmi, ale človekom uvoľnenými skleníkovými plynmi.
Hansen obvinil vládu prezidenta George W. Busha a ním inštalovanej hlavy NASA Seana O'Keefa z opakovaných pokusov ovplyvniť jeho verejné názory na príčiny vzniku globálneho otepľovania. Podľa Hansena boli zamestnanci NASA v oblasti public relations inštruovaní, aby jeho komentáre a rozhovory preskúmavali, a Bushova administratíva tlačové správy súvisiace s klímou dodatočne upravovala, aby sa globálne otepľovanie javilo menej hrozivé. Nebol v situácií, aby mohol slobodne prehovoriť, bez toho aby nasledovala protiakcia iných štátnych zamestnancov. V jednom zo svojich verejných vystúpení, vysielanom  televíznou stanicou CBS, povedal: „Za svojich viac než tri desiatky rokov v štátnej službe som nikdy nezažil také reštrikcie pri komunikácií vedcov s verejnosťou.“
Hansen sa angažuje okrem iného tiež proti ťažbe uhlia metódou odstraňovania vrcholov hôr v Raleigh County, West Virginia, a bol pri tom, ako aj pri iných akciách, niekoľkokrát zatknutý.
V roku 2008 požadoval obžalovanie manažérov ropných a ťažobných spoločností, vrátane riaditeľov ExxonMobil a Peabody Coal pre „velezradu proti človeku a prírode“. Bojovali proti učeniu o globálnom otepľovaní podobne, ako sa tabakový priemysel snažil utajiť a popierať vzťah fajčenia a rakoviny.
Vo februári 2012 predniesol prejav na TEDkonferenci.
Hansen je veľvyslancom organizácie pre ochranu klímy 350.org, ktorej meno sa odvodzuje od jeho štúdie ohľadne „bezpečného limitu“ obsahu CO2 v atmosfére. K dosiahnutiu tohoto cieľa podporuje zavedenie systému Poplatkov a dividend pre zníženie emisií CO2.
James Hansen je jedným z hlavných podporovateľov a propagátorov Fee and Dividend, trhového mechanizmu, ktorý má za snahu znížiť uhlíkovú stopu spôsobenú ľudským pričinením. Jeho základom je postupne rastúca daň z fosílnych palív a následný návrat týchto príjmov verejnosti vo forme bežnej energetickej dividendy. Cieľom je motivovať na prechod na nízkouhlíkovú energiu.
V roku 2013 Hansen v otvorenom liste, spolu s kolegami (Ken Caldeira, Kerry Emanuel a Tom Wigley), vyzval "k renesancií jadrovej energie", pretože odpor proti jadrovým elektrárňam ohrozuje boj proti zmene klímy. Vedci apelovali na politikov a organizácie ochrancov životného prostredia po celom svete, aby sa zasadzovali o rozvoj bezpečnej jadrovej energetiky. "Nie je realistický spôsob, ako stabilizovať klímu bez významného podielu jadrovej energie," píšu vedci v liste. Riziká jadrovej energie sú totiž "rádovo nižšie" než nebezpečenstvo vyplývajúce z použitia fosílnych palív. V diskusií o budúcnosti energetickej politiky by mali rozhodovať fakty, nie emócie, apelujú Hansen a jeho kolegovia. V štúdií z r. 2013 porovnávajú riziká jadrových a fosílnych palív a vyslovujú sa pre jadrovú energiu oproti  fosílnej, keďže ide o technológie s výrazne nižším rizikom a emisiami.
James Hansen se pripojil ako spolužalobca v procese proti Spojeným Štátom americkým (USA), zastúpených ich prezidentom, ktorý započala skupina 21 detí a mladých ľudí v roku 2015, vrátane jeho vnučky Sophie (hovorovo Climate Kids ("Deti klímy")). Skupinu zastupuje spoluzakladateľka mimovládnej organizácie Our Children's Trust Julia Olson. V novembri 2016 potvrdil okresný súd v Eugene (Oregon), že mladí ľudia majú Ústavou garantované právo na stabilný klimatický systém so zdravým, slobodným a prosperujúcim životom pre seba a svojich potomkov a pripustil tiež sťažnosť formálne; hlavné líčenie malo začať vo februári 2018, ale vplyvom úsilia Trumpovej administratívy začne neskôr.
V novembri 2017 sa James Hansen zúčastnil tlačovej konferencie Climate Matters, organizovanej The United Planet Faith & Science Initiative (UPFSI), kde sa zameral na tému "vedeckej zdržanlivosti", teda tendencie vedcov podhodnocovať dáta, vyhýbať sa kontroverzii a zľahčovať naliehavosť primeranej reakcie človeka na klimatickú zmenu. Tvrdí, že je nutné, aby sa vedci, ktorí analyzujú komplexný problém globálneho otepľovania a znečistenia životného prostredia uistili, že vyjednávači a verejnosť chápu reálnu situáciu. Upozorňuje na neefektívnosť Kjótskeho protokolu z roku 1997, ktorého účelom bolo zníženie emisií, no priniesol iba zastavenie rastu emisií v rozvinutých krajinách, a to sa stalo už v roku 1980. Ďalším scenárom, ktorý sa zaoberá problémom energetickej nerovnováhy na planéte, zapríčinenej pridávaním skleníkových plynov do atmosféry (relatívne konštantne tempom približne 0.04 W/m2 za rok), je scenár Medzivládneho panelu o zmene klímy RCP2,6, ktorý je navrhnutý tak, aby sa globálne otepľovanie udržalo pod 1,5°C, čo by vyžadovalo zníženie emisií o 3 % ročne a používanie vylepšených technológií v poľnohospodárstve a lesníctve. Hansen upozorňuje, že tento program nie je reálny, pokiaľ sa nezvýši cena fosílnych palív. Pri svojej práci spolupracoval s ekonómami a jednoznačne sa zhodli, že pokiaľ budú fosílne palivá lacné, k zmene nemôže dojsť. Podľa Hansena je potrebné navýšiť cenu fosílnych palív o to, čo ich používanie stojí spoločnosť (znečistenie ovzdušia, znečistenie vody a klimatická zmena) a následne prejdenie na alternatívy, ako obnoviteľná energia, energetická účinnosť či jadrová energia.
Naďa Földváriová
Naďa Földváriová, rod. Pavlíková (* 4. február 1933, Bratislava) je slovenská hudobná historička, muzikologička, kritička a publicistka. Manželka slovenského spisovateľa Kornela Földváriho.
James Hansen
Vyznamenania a ocenenia
Hansen bol v roku 1995 zvolený do Národnej Akadémie Vied. V roku 2001 získal prestížnu Heinzovu environmentálnu cenu za svoj výskum zmeny klímy. V tom istom roku bol poctený Americkou Geofyzikálnou Úniou vyznamenaním Roger Revell Medal. V roku 2007 mu bola udelená Dan David Prize dotovaná miliónom dolárov a Szilardova cena z Americkej Fyzikálnej Spoločnosti (APS).
Naďa Földváriová
Životopis a vzdelanie
Narodila sa 4. februára 1933 v Bratislave. Po absolvovaní stredoškolského štúdia v Bratislave, nastúpila na Univerzitu Komenského, na odbor Hudobná veda a história na Filozofickej fakulte. Vtedajším vedúcim katedry bol profesor Jozef Kresánek. V roku 1957 toto štúdium úspešne ukončila. Kvôli operácii pred maturitou sa musela vzdať svojej túžby stať sa klaviristkou. Hru na klavír sa učila u profesorky Anny Kafendovej.
James Hansen
Vyznamenania a ocenenia
V roku 2013 bola Hansenovi prepožičaná Ridenhouerova cena za odvahu  ako uznanie za to, že "odvážne a asertívne vyjadruje pravdu o klimatickej zmene, a to aj v dobe, kedy sa ho Bushova administratíva snažila ako riaditeľa Goddardovho inštitútu pre štúdium vesmíru umlčať a potrestať."
Naďa Földváriová
Pracoviská
Po absolvovaní Univerzity Komenského pracovala v rokoch 1957 až 1961 ako redaktorka Slovenského vydavateľstva krásnej literatúry (edícia kníh o hudbe a operných libriet). V rokoch 1961 až 1966 bola redaktorkou Štátneho hudobného vydavateľstva. Od roku 1966 pracovníčka divadelného oddelenia Ústavu slovenskej literatúry v Slovenskej akadémii vied v Bratislave, od roku 1973 divadelnej sekcie Umenovedného ústavu SAV a od roku 1990 Kabinetu divadla a filmu SAV.
Zároveň v rokoch 1970 až 1979 pôsobila ako výkonná redaktorka časopisu Slovenské divadlo.
Charakteristika tvorby
V zborníkoch, vedeckých a odborných časopisoch publikovala štúdie o hudobnom divadle, rozbory medzivojnovej opery na Slovensku (Prvá syntéza na pôde opery SND. In: Slovenské divadlo, 1976, č. 1) a operné a rozhlasové kritiky v dennej i odbornej tlači. Je autorkou rozhovorov o poetike tvorby a interpretácie (cyklus Z tvorivej dielne slovenských interpretov) v Československom rozhlase v Bratislave, ktorých niektoré prepisy boli vydané v jej knihe Dialóg s časom. Je autorka hesiel Encyklopédie dramatických umení Slovenska.
Vo svojich textoch sa okrem opery, hudbe a hudobnému divadlu venuje v neskoršom období aj filmovej hudbe.
Dialóg s časom
Zbierka jej najvýznamnejších textov publikovaných v Slovenskom divadle medzi rokmi 19641994, ale aj v rôznych zborníkoch a časopisoch Kultúrny život, Slovenská hudba, Slovenské pohľady, Tvorba. Kniha taktiež obsahuje prepisy rozhovor z Československého rozhlasu v Bratislave. Venuje sa širokej škále tém súvisiacich s hudbou.
Filmová hudba v dialógu
Analytická kritika hudobnej zložky televízneho filmu Stanislava Barabáša Krotká z roku 1967. Autorom hudby je Zdeněk Liška. Článok pôvodne vyšiel v časopise Slovenské divadlo.
Prostriedky napätia v hudbe slovenského vojnového filmu
Skúma funkcie hudby vo filme. Okrem vytvárania nálady, ktorá je najčastejšie pripisovanou funkciou, je ňou aj pôsobenie na emócie vnímateľa. Hĺbková analýza napätia ako dôležitej emócie vyvolanej hudbou na príkladoch vojnových filmov – napríklad Štyridsaťštyri (1957; Paľo Bielik, hudba: Milan Novák), Vlčie diery (1948; Paľo Bielik, hudba: Ján Cikker). Dôležitosť porozumenia a spojenia režiséra s hudobníkom. Premeny filmovej hudby v 60. a 70. rokoch. Článok vyšiel v Zborníku z konferencie Vojna v umení – umenie vo vojne.
Polarity filmovej hudby
Analytická kritika hudobnej zložky, tvorenej hudbou W. A. Mozarta, filmu Miroslava Luthera Zabudnite na Mozarta z roku 1985 a dokumentárneho filmu Emila Fornaya Jagavá púť Lhoce Šar s hudbou od Svetozára Stračinu. Článok pôvodne vydaný v časopise Slovenské divadlo.
Téma vo folklórnej filmovej hudbe
Analytická kritika o televíznom filme Martina Ťapáka Malka s veľkou častou zaoberajúcou sa hudbou Svetozára Stračinu. Text pôvodne vyšiel vo Filmovom sborníku historickom 4.
Hranice hudby
Analytická kritika filmu Eduarda Grečnera Drak sa vracia z roku 1967. Hudbu zložil Ilja Zeljenka. Zároveň text skúma použitie ticha, prelínanie hudby v iných umeleckých druhoch a podoby filmovej hudby. Článok pôvodne vyšiel v časopise Slovenské divadlo.
Uvažovanie o filmovej hudbe
Rozhovor o filmovej hudbe so skladateľmi Romanom Bergerom, Ladislavom Gerhardtom, Jozefom Malovcom, Iljom Zeljenkom, režisérmi Dušanom Hanákom, Štefanom Uhrom a zakladateľom elektronického štúdia Československej televízie Ivanom Stadtruckerom. Rozhovor pôvodne vydaný v časopise Slovenské divadlo.
Notodden
Notodden je nórske mesto v kraji Telemark. Je súčasťou tradičného kraja Ost-Telemark. Notodden má 12 749 obyvateľov 2017 a celkovú rozlohu 914 km².
Od roku 2015 je spoločne s mestom Rjukan a údolím medzi týmito mestami zapísaný na zoznam svetového dedičstva UNESCO.
Notodden sa oddelil od obce Heddal v roku 1913 a stal sa samostatným mestom s magistrátom. 1. januára 1964 bol naopak Heddal spolu s ďalšou vidieckou obcou Gransherad zlúčený s Notoddenom a vytvorili tak rozšírenú obec s názvom Notodden. Niekoľko kilometrov od centra mesta možno práve v bývalej obci Heddal nájsť najväčší nórsky drevený kostol.
Notoddenské letisko Tuven sa nachádza západne od centra mesta. Bola tu tiež založená spoločnosť Norsk Hydro. Mesto každoročne hostí Notodden Blues Festival považovaný za jeden z najlepších bluesových festivalov v Európe, a tiež známy metalový festival s názvom Motstøy Festivalen.
Sabrina Ferilliová
Sabrina Ferilliová (* 28. jún 1964, Rím, Taliansko) je talianska filmová a televízna herečka. Päťkrát získala ocenenie Strieborná stuha (Nastro d'Argento) udeľované Národným zväzom talianskych filmových novinárov, jeden taliansky Zlatý glóbus a štyrikrát filmovú cenu časopisu Ciak. Bola nominovaná aj na Donatellovho Davida.
Letisko Chotín
Poloha
Nachádza sa severovýchodne od Komárna, južne od Hurbanova a západne od Chotína.
Charakteristika
Spevnená vzletová a pristávacia dráha má dĺžku 400 a šírku 12 m. V súčasnosti je letisko bez pravidelných liniek. Letisko je využívané najmä na núdzové pristátie a poľnohospodárske účely.
Nadmorská výška letiska je
Prenzlau
Prenzlau je mesto v severovýchodnom Nemecku, v spolkovej krajine Brandenbursko, sídlo krajinského okresu Uckermark. Leží na Meklenburskej jazernej plošine na rieke Ucker. V roku 2015 malo 19 275 obyvateľov a má železničnú stanicu.
Dejiny
Mestské práva získal v roku 1234. Za napoleonských vojen tu 27. októbra 1806 utrpeli Prusi ďalšiu porážku od francúzskych vojsk, vedených Napoleonom Bonaparte. V čase druhej svetovej vojny sa tu nachádzal zajatecký tábor Oflag II A.
Partnerské mestá
Prenzlau má štyri partnerské mestá
Presidential Medal of Freedom
Vyjadruje uznanie jednotlivcom, ktorí „mimoriadne záslužne prispeli k bezpečnosti, alebo národným záujmom Spojených štátov, k svetovému mieru, či ku kultúrnemu alebo inému významnému verejnému či súkromnému úsiliu“. Jej udelenie nie je obmedzené na občanov USA, a hoci ide o civilné ocenenie, môže byť udelené aj príslušníkovi vojenských zložiek a môže byť nosená na uniforme.
Chata PTTK Murowaniec
Chata PTTK Murowaniec je turistická chata postavená na Hali Gąsienicowej v poľskej časti Vysokých Tatrách. Stojí vo výške. Obhospodaruje ju Poľský turisticko-vlastivedný spolok. Ponúka 120 miest na prenocovanie.
Z histórie
Chatu postavili v rokoch 19211925. O jej výstavbu sa zaslúžil Stanisław Osiecki, predseda varšavskej sekcie Polskiego Towarzystwa Tatrzańskiego a vicemaršálek Sejmu. Chatu postavili vojaci poľskej armády. V rokoch 19501951 bolo dobudované západné krídlo chaty a bol zrekonštruovaný interiér. Chatu v roku 1963 čiastočne poškodil požiar. V nasledujúcom roku ju opravili, ale bez populárnej podkrovnej časti nazvanej „Trumną“. Od 1983 je chatárom Andrzej Kusion, člen záchranného tímu GOPR a TOPR, ktorý riadil prestavbu chaty.
Turistika
Na chatu vedie viacero turistických chodníkov:
Juliet Millsová
Juliet Maryon Millsová (* 21. november 1941, Londýn, Spojené kráľovstvo) je anglická herečka a scenáristka.
V rokoch 19701971 hrala hlavnú úlohu v seriáli Nanny and the Professor. Preslávila sa najmä hlavnou rolou Tabithy Lenox v soap opere Passions. V rokoch 19992008 hrala v 990 epizódach tohto seriálu.
Roku 1975 získala cenu Emmy za rolu v seriáli QB VII. Nominovaná bola aj v roku 2005 za Passions. Dvakrát bola nominovaná tiež na Zlatý glóbus, roku 1971 za Nanny and the Professor a roku 1973 za film Nebožtíci žičia láske (Avanti!). Jej sestrou je herečka Hayley Mills.
Ed Harris
Edward Allen Harris (* 28. november 1950, Englewood, New Jersey, USA) je americký herec, scenárista a režisér, držiteľ ceny Zlatý glóbus.
V televízii a vo filme začínal v polovici 70. rokov a postupne sa vypracoval na uznávaného predstaviteľa vedľajších rolí. Medzi jeho najznámejšie úlohy patrí postava riaditeľa Gene Kranza vo filme Apollo 13 za ktorú bol nominovaný na Zlatý glóbus i Oscara.
V roku 2000 začal tiež režírovať. Za svoj režijný debut v snímke Pollock, kde tiež sám hral hlavnú úlohu avantgardného maliara Jacksona Pollocka, bol nominovaný Oscara.
Letisko Višňové
Letisko Višňové je letisko na letecké práce nachádzajúce sa v blízkosti Višňového.
Poloha
Nachádza sa severne od Višňového a juhovýchodne od Žiliny. Prístupné je cez obec Rosina, ako aj areál Poľnohospodárskeho družstva vo Višňovom. Od obce je oddelené malým údolím Jarku s lánmi poľnohospodárskej pôdy.
Charakteristika
Spevnená vzletová a pristávacia dráha má dĺžku 500 a šírku 12 m. V minulosti bolo letisko využívané najmä na práce v poľnohospodárstve, slúžilo však tiež na nácvik priblíženia, pristátia a vzletu pilotov VŠDS v Žiline. V súčasnosti slúži najmä na motoristické zrazy a podujatia, nácvik vodičov i pilotov. V máji sa tu každoročne koná akcia Otcovia deťom.
Generalissimus
náhľad|[[Albrecht z Valdštejna, prvý nositeľ hodnosti generalissimus]] Generalissimus je pôvodne latinský výraz, ktorý označuje najvyššieho veliteľa armády.
Použitie
Tento titul predstavuje najvyššiu hodnosť veliteľa všetkých ozbrojených síl s výnimočnou právomocou. Udeľuje sa v niektorých štátoch najmä počas vojny.
Najznámejší nositelia
Podľa údajov historikov, jej prvým nositeľom bol už v roku 1625 český vojvodca Albrecht z Valdštejna. Medzi ďalších nositeľov tohto titulu patrili napríklad: a ďalší. Posledným nositeľom hodnosti Generalissimus  sa v roku 2012 stal Kim Čong-il.
Slovenský amatérsky film po roku 1989
Podstatná časť amatérskej tvorby do roku 1989 vznikala najmä vo filmových krúžkoch, kluboch a domoch kultúry. Po roku 1989 v rámci historického kontextu nastali mnohé spoločenské, politické a ekonomické zmeny. Zároveň s otvorením viacerých možností nastala v amatérskej tvorbe aj kríza. Mnohí filmári, ktorí používali 8mm kamery mali problém aklimatizovať sa a „preladiť“ na video, iná skupina zase odišla po nástupe digitálnej techniky. O výhodách zmien píše filmový kritik Peter Konečný: „Príchodom videa v 90 rokoch sa zmenil celý filmársky amatérsky svet. Problémy s drahým filmovým materiálom, či s prístrojmi určenými na strih, vyriešil analógový záznam so svojou nenáročnou záznamovou a postprodukčnou funkciou. Filmový materiál nahradili analógové kazety s možnosťou opätovného prepisovania. Doslova raj pre filmových amatérov. Nové kamery so sebou priniesli aj nový užívateľský komfort, avšak za cenu straty skutočnej obrazovo filmovej kvality. Analógový záznam neponúkal za filmový materiál kvalitatívnu náhradu, ale skôr cenovú prístupnosť a jednoduchosť práce s filmovým záznamom.“
Videofórum ’89
František Škultéty je otec nápadu celoslovenskej konfrontácie amatérskych videoprogramov. Spoluzaložil Videofórum v Spišskej Novej Vsi. Sám je tvorcom videoprogramov. Iní: Ján Petrík, Marek Baláž, vtedajšie vedenie DK ROH.
V tom istom roku, v Bratislave, sa konala aj Súťaž amatérskych filmov a videoprogramov. Organizačne ju zabezpečil Mestský dom kultúry a osvety v Bratislave a Bratislavská odborová rada. Porota: Vladimír Balco a Miroslav Remo. Ocenené filmy a videoprogramy boli zaradené do celoštátnej súťaže v Senici.
CINEAMA
Na Slovensku sa koná od roku 1993. O histórii súťaže, v knihe Cineama 1993-2006, ktorá bola vydaná Národným osvetovým centrom v roku 2006 píše na strane šesť jej zostavovateľka a autorka PhDr. Zuzana Školudová. Predtým sa nazývala „celoštátna tvorivá súťaž a prehliadka amatérskych filmov... Celoštátna, to je územné vymedzenie. Tvorivá sa uvádzalo preto, že boli v Osvetovom ústave aj podujatia interpretačného charakteru a bolo potrebné ich odlíšiť. Súťaž je označenie pre jasný charakter a význam podujatia... Slovo prehliadka sa uvádzalo na označenie toho, že okrem súťažnej časti sa uskutočňuje aj nesúťažná projekcia, kde sa prezentujú filmy bez hodnotenia poroty.“ Súťažná prehliadka amatérskych filmov a videoprogramov. „Koná sa raz za dva roky celoštátne a medzitým vždy národne v Českej a Slovenskej socialistickej republike. Obmedzený počet videoprogramov potvrdil skutočnosť, že technické prostriedky sú pre jednotlivca, ale aj pre závodné kluby stále ešte málo dostupné a naviac nákladné.“
Oficiálna definícia festivalu: CINEAMA je postupová krajská súťaž amatérskej filmovej tvorby a video tvorby. Jej poslaním je prezentovať krajskú amatérsku filmovú tvorbu a video tvorbu, poskytnúť možnosť konfrontácie a oboznámenia sa s tvorbou autorov rôzneho tematického, žánrového zamerania a technického spracovania. Práce hodnotí odborná porota. Ocenené práce reprezentujú trnavský kraj na celoslovenskej súťaži CINEAMA a z celoslovenskej súťaže postupujú na Svetový festival neprofesionálneho filmu UNICA, ktorá sa koná pod patronátom svetovej organizácie pre amatérsky film UNICA.
Horalfest
Horský internetový klub (HIK) v spolupráci s mestom Vysoké Tatry organizujú od roku 2005 festival amatérskej tvorby vo Vysokých Tatrách s názvom Horalfest. Okrem filmovej tvorby zastrešuje aj iné formy umenia. Podujatie je rozdelené na štyri súťažné kategórie – film, fotografia, literatúra a blog. Iné horské festivaly, ktorých sa zúčastňujú okrem profesionálnych aj amatérski tvorcovia: na západe Hory a mesto (Bratislava) či na východe Festival horských filmov (Poprad).
RETRO – AMA - FILM
Ďalšou dôležitou udalosťou bola celoštátna retrospektívna prehliadka amatérskej filmovej tvorby a videotvorby v DK v Považskej Bystrici RETRO – AMA – FILM, ktorá bola zorganizovaná pri príležitosti stého výročia kinematografie (konala sa v dňoch 17. – 19. novembra 1995). Diváci videli retrospektívu ocenených domácich aj zahraničných filmov, ktoré boli získané z archívu UNICA.
Rodinné video
Medzinárodná tematická súťaž neprofesionálnych filmov v Liptovskom Hrádku. V súčasnosti súťaž organizačne zabezpečuje Liptovské kultúrne stredisko, Žilinský samosprávny kraj, mesto Liptovský Hrádok a ART ŠTÚDIO Liptovský Hrádok.
Michal Daubner – autor reportážnych filmov. Pracoval vo filmovom krúžku pri Okresnom priemyselnom podniku Fatran v Ružomberku, neskôr spolupracoval s klubom filmových amatérov v Liptovskom Hrádku a Liptovskom Mikuláši.
AMATFEST
Nesúťažná prehliadka neprofesionálnych filmov AMATFEST, ktoré boli buď ocenené na rôznych súťažných prehliadkach, alebo jednoducho zaujali organizátorov. Prvý ročník sa konal v roku 2004 (v kinosále DK v Námestove) a potom každé dva roky.
Railfilm
Prvý medzinárodný festival amatérskeho filmu so železničnou tematikou. Je založený v roku 2006 na nekomerčnom prístupe s cieľom vytvorenia základne na prezentáciu amatérskych filmárov. Ich plánom je raz ročne zorganizovať galavečer, vždy v inej krajine, s podporou miestnych spoločností a počas súťaže filmy vysielať na internetovej televízii Bahnorama TV a káblových televíziách. Prvým predsedom poroty bol železničný žurnalista Bob Symes z Anglicka. Členovia poroty pochádzajú z viacerých krajín, z Veľkej Británie, Švajčiarska, Nemecka, Rakúska, Maďarska, a samozrejme, zo Slovenska.
Urtica
Ich tvorba bola prezentovaná od roku 1981 na slovenských súťažiach ako celoslovenská súťaž CINEAMA, Oravská osmička, Tatranský kamzík, Videorally Piešťany či českých – Mohelnický dostavník, PAF Praha, HAF Tanvald, Vysokovský kohout, Mohelnická filmová Písnička či Brnenská 16. Ich diela sa taktiež dostali aj za hranice do krajín ako Nemecko, Poľsko, Francúzsko či Chorvátsko, ale aj Argentína. Vedúcim skupiny je Ing. Ivan Vredík.
HAH
Od roku 1990 organizujú (FK Urtica) festival Hraný amatérsky humor (HAH) v Dolnej Strehovej. Okrem iných sa tam nakrúcajú koprodukčné (česko-slovenské) pseudofilmy v štýle humor action.
Klub amatérskeho filmu Urtica bol činný v rokoch 1975 až 2005.
Gemerfilm
Gemerfilm vznikol v roku 1976 pri regionálnom osvetovom stredisku v Rožňave. V roku 2002 dostal Putovnú klapku za najlepšiu kolekciu filmov. Funguje dodnes.
Iné tvorivé skupiny
V 90-tych rokoch bola výrazná aj filmová skupina pri SZM v Lubeníku nazvaný BSP Jozefa Ferku, videoštúdio pri Klube mládeže DK ROH ZŤS v Martine (jeho vedúci Milan Lesák), FK pri Podpolianskom osvetovom stredisku vo Zvolene a Orfiklub v Nižnej...
„Liptovskí neprofesionálni filmári na svojich spoločných stretnutiach, ktoré predchádzali založeniu Prírodnej univerzity v jeseni tohto roku, nakrútili niekoľko filmov pod spoločnou hlavičkou produkčnej spoločnosti LIPTFILM. Pod pedagogickým vedením režiséra a scenáristu Samuela Ivašku sa na nich aktívne podieľali najmä filmári z liptovskomikulášskeho klubu Nicolaus, ďalej členovia Filmového klubu z Liptovského Hrádku, filmári z Liptovského Trnovca a Ružomberka, ako aj ďalší priaznivci neprofesionálneho filmu, ktorých združuje Regionálne kultúrne stredisko v Liptovskom Mikuláši.“
Bartfilm
„‚K čomu sú nám krídla myšlienok, keď nás nemôžu skutočne pozdvihnúť a doviesť kamkoľvek? Stávajú sa bremenom, nie prostriedkom k oslobodeniu. Sme nimi obťažkaní a nakoniec ich začneme nenávidieť. Keď je osud znudený touto zvláštnou hrou, strhne nás späť, nasadí temnú kapucňu a zbaví nás vnímania. Pocítime bezhraničnú úľavu.' Týmto bolestným monológom končí 55 minútový film Hľadanie, ktorý vznikol v poloprofesionálnych podmienkach v roku 1987 a stal sa akýmsi leitmotívom tvorby Bartfilmu.“ Zakladatelia tvorivej skupiny Bartfilm, inšpirovanej novou vlnou, sú Pavel Barta a Hana Hrabětová. Spoločnosti prospievala „atmosféra undergroundu“, no v roku 1989 prekonala aj legalizáciu.
NOC
"V súčasnosti sa slovenskému amatérskemu filmu kontinuálne venuje Národné osvetové centrum (NOC), ktoré je nástupcom Osvetového ústavu. Zabezpečuje činnosť vo všetkých rovinách – organizačnej, prezentačnej, vzdelávacej, edičnej, publikačnej, ako aj archívnej."
V predchádzajúcom období bolo NOC vyhlasovateľom viacerých súťaží, dvoch celoštátnych: CINEAMA a Oravská osmička a jednej medzinárodnej súťaže Tatranský kamzík. V súčasnosti je Národné osvetové centrum z poverenia Ministerstva kultúry vyhlasovateľom celoštátnej postupovej súťaže CINEAMA.
Piešťanská ulica (Žilina)
Piešťanská ulica je ulica na sídlisku Vlčince v Žiline.
Vznikla v druhej polovici sedemdesiatych rokov 20. storočia pri výstavbe panelového sídliska na mieste bývalého letiska. Má tvar písmena „L“ a je tvorená výlučne 6 a 8 poschodovými panelákmi. Pomenovaná je po západoslovenskom okresnom meste Piešťany.
Priebeh
Ulicu tvoria dva kratšie úseky, vytvárajúce pravý uhol. Lemujú ju dva bloky panelových domov a v blízkosti sa nachádza Nay elektrodom a Materská škola Trnavská. Vo vnútrobloku medzi domami a MŠ sa nachádza zrenovované detské ihrisko.
Meltdown
Meltdown môže byť:
Anakreón z Teosu
Biografia
Anakreón pochádzal z maloázijského iónskeho mesta Teos. Okolo roku 540 pred Kr. pred blížiacimi sa Peržanmi volil ako väčšina obyvateľov Teosu odchod do Abdéry, mesta v Trákii, kde sa usadil. Abdéru založenú v 7. storočí gréckymi usadlíkmi z Klazomenai, neskôr dobytú Trákmi, tak opäť ovládli Gréci. Anakreón sa vo svojej novej vlasti dal na vojenskú kariéru, ale ako vojak nebol úspešný, preto odišiel na ostrov Samos, na dvor tyrana Polykrata a po jeho zavraždení (522 pred Kr.) do Atén, kde žil a tvoril pod záštitou tyrana Hipparcha.
Dokonca aj po Hipparchovej vražde v roku 514 pred Kr. sa básnik tešil popularite v Aténach, čo dokazovala aj prítomnosť jeho sochy na aténskej Akropole. Písomnú správu o jeho soche nám zanechal staroveký cestovateľ Pausanias vo svojej sprievodcovskej príručke po Grécku: „''Ale Periklova socha stojí inde a blízko sochy Xanthipovej stojí Anakreón z Teosu, ktorý prvý po lesboskej Sapfó skladal básne väčšinou s milostným obsahom. Stvárnený je ako človek, spievajúci vo vínnom opojení.''“ Po Hipparchovej smrti sa Anakreón zrejme vrátil do svojho rodného mesta Teos, kde podľa epitafu pripísanému jeho priateľovi Simónidesovi zomrel a bol pochovaný. Podľa iných zdrojov zomrel vo vysokom veku v Abdére.
Diela
Anakreón napísal vážnu a ľahkú poéziu. Z vážnej sa však zachovali len malé fragmenty básní zamerané na politických odporcov Polykrata. Básne citované neskoršími zdrojmi sú lyrické básne (piesne), ktoré napísal hlavne pre predstavenia na symposiach (symposion, súkromná zábava mužov, jej účel sa rôznil od vážnych filozofických diskusií až po opilecké radovánky, záležalo na tom, kto sa ich zúčastnil ) i elegie a jamby, ktoré boli pôvodne zhrnuté v piatich knihách. Oproti mnohým zlomkom sa zachovalo len málo jeho básní, v staroveku bol však taký slávny, že ho často napodobňovali (anakreontská poézia). Anakreónov pradávny iónsky básnický štýl bol vybrúsený a veľmi vycibrený. Jeho básne určené k jednohlasnému spevu boli sprevádzané hrou na hudobný nástroj, obvykle na lýre. Anakreónove básne pracujú s motívmi zatriedených do niekoľkých nasledujúcich kategórií: láska, bláznivá láska, zaslepenosť láskou, poblúznenosť láskou, sklamanie láskou, opilstvo pre nenaplnenú lásku k žene, opilstvo pre lásku k vínu, láska k hýreniu (rímsky rečník Cicero napísal, že Anakreón v celej svojej tvorbe nehovorí o ničom inom než o láske. ). Ukážka z jeho tvorby:
Citát od Anakreóna: Nenávisť oplácajte láskou, nie pomstou.
Anakreón sa považuje za klasického ľúbostného básnika staroveku. Zdá sa, že na sláve mu tak trochu pridala aj zbierka pijanských piesní (básní).
Odraz v kultúre
Post-klasickí grécki spisovatelia v rôznych obdobiach zo zachovanej básnickej tvorby Anakreóna vytvorili Anakreontiu, zbierku asi 60 krátkych básní, ktorú po prvýkrát publikoval francúzsky hellenista Henri Estienne ako dielo od Anakreóna v roku 1554. To malo veľký vplyv na renesančnú francúzsku poéziu (neskôr i na celoeurópsku poéziu). Slovo Anakreontický (Anacreontics) bolo po prvýkrát použité v Anglicku v roku 1656 anglickým básnikom a esejistom Abrahamom Cowleym, aby ním označil metrum veršov, ktoré údajne starogrécky básnik používal (grécky verš sa neopieral o prízvuk, ale o dĺžku - počet dlhých a krátkych slabík. Napr. existovalo dlhé é (éta), ktoré tvorilo dlhé slabiky, a krátke e (epsilon), ktoré bolo súčasťou krátkych slabík. ). Anakreon sám, treba poznamenať, používal i iné lyrické metrá (napr. jamb).
Adolfo Pérez Esquivel
Adolfo Pérez Esquivel (* 26. november 1931, Buenos Aires, Argentína) je argentínsky sochár, architekt a pacifista.
Je známy vedením protestov proti FTAA. Vyštudoval Escuela Nacional de Bellas Artes a Universidad Nacional de La Plata. Počas Špinavej vojny založil spoločnosť na boj za ľudské práva. V roku 1980 mu bola udelená Nobelova cena za mier.
Chata PTTK v Doline Roztoki
Chata PTTK v Doline Roztoki alebo Chata PTTK Wincenta Pola v Doline Roztoki (, ďalšie názvy, , ) je turistická chata v poľskej časti Vysokých Tatier. Napriek menu „Chata v Doline Roztoki“ stojí blízko Doliny Roztoki v Bielovodskej doline na poľane Stara Roztoka.
Nocľažníkom ponúka 75 postelí v dvoj až deväťposteľových izbách, je v nej bufet, jedáleň a spoločenská miestnosť. V izbách je elektrický prúd, teplá voda, k dispozícii je internet. Od júla do konca septembra sa tu konajú omše.
História
V roku 1876 v Doline Roztoka pri ceste na Morské oko, pod vedením Wojciecha Roszka a Leopolda Świerza, postavili v poľských Tatrách druhú chatu (po starej Chate PTTK nad Morským okom). Pomenovali ju po Wincentowi Polovi, poľskom básnikovi a geografovi. V roku 1887 Walery Eljasz-Radzikowski vytýčil ku chate turistický chodník z Jaszczurówki, cez Waksmundzkú Poľanu a Mickiewiczove vodopády. Bol to prvý značkovaný chodník v poľských Tatrách.
Na začiatku druhej svetovej vojny bola opustená. Od októbra 1939 do februára 1940 sa o chatu staral horolezec Tadeusz Pawłowski, jeho manželka Janiną, sestra Adą Kopczyńską a Włodzimierz Gosławski. Stala sa útočiskom vojnových utečencov smerujúcich cez Tatry do Maďarska. Neskôr v nej, počas vojny, mala základňu nemecká pohraničná stráž. Po vojne sa vrátila k svojmu poslaniu. Do roku 1950 ju viedol Kazimierz Paszucha, potom Józef Januszkowski a Paweł Vogel. Od roku 1974 v nej hospodárila rodina Pawłowská. Od jesene 2008 je chatárkou Anna Krupová z Chochołowa.
Turistika
Chodník sa pripája aj na iné trasy:
Efedros
Efedros môže byť:
Wilhelm Eduard Weber
Wilhelm Eduard Weber (* 24. október 1804, Wittenberg, Nemecko† 23. jún 1891, Göttingen) bol nemecký fyzik.
Spoločne s Carlom Friedrichom Gaußom vynašiel elektromagnetický telegraf. Skonštruovali ho v roku 1833 na univerzite v Göttingene, kam Gauß Webera pozval v roku 1831, aby sa tu stal už v dvadsiatich siedmich rokoch profesorom fyziky.
V mladosti sa venoval najmä akustike, ale nakoniec, pod Gaußovym vplyvom, napísal množstvo významných prác najmä o elektromagnetizme, elektrických veličinách a geomagnetizme. Vybudoval dodnes platný systém elektrických mier. Roku 1856 spolu s Rudolfom Kohlrauschom nastolil tézu, že niektoré elektromagnetické jednotky sa pohybujú rýchlosťou svetla. To veľmi ovplyvnilo Jamesa Clerka Maxwella v jeho názore, že viditeľné svetlo je priečne elektromagnetické vlnenie.
Jednotka sústavy SI udávajúca magnetický indukčný tok – weber – je pomenovaná po ňom. Roku 1859 získal Copleyovu medailu.
Aj jeho dvaja bratia boli vedci, Wilhelm s nimi napísal niektoré spoločné práce. Starší brat Ernst Heinrich bol autorom tzv. Weber-Fechnerovho zákona, mladší brat Eduard Friedrich Weber bol fyziológ a Wilhelm spolu s ním študoval chôdzu.
Norodom Sihamoni
Norodom Sihamoni (khmérsky: នរោត្តម សីហមុនី; * 14. máj 1953, Phnom Pénh, Kambodža) je súčasný kráľ Kambodže, ktorým sa stal v roku 2004. Je najstarším synom kráľa Norodoma Sihanuka.
Biografia
náhľad|vľavo|Kráľovský palác v Phom Pénhe
Okrem rodného jazyka ovláda francúzštinu, ruštinu, angličtinu a vďaka svojmu dlhodobému pobytu v Československu je jediným monarchom, ktorý hovorí plynulou češtinou.
Kráľ Kambodže
Dňa 14. októbra 2004 bol po abdikácii otca Sihanuka zvolený kráľom Kambodže a slávnostná korunovácia v kráľovskom paláci v Phnom Pénhu prebehla 29. októbra 2004. Ako panovník nemá výrazné politické právomoci a reprezentuje najmä jednotu krajiny. Dňa 24. septembra 2006 pricestoval na svoju prvú oficiálnu návštevu Slovenska.