cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Apoštolský palác
Kaplnka Mikuláša V.
left|thumb|230px|Pohľad od oltára na [[Fra Angelicove fresky nad vchodom do kaplnky. Freska v lunete s výjavom zo života svätého Štefana - v ľavej časti zobrazený sv. Štefan pri kázni, v pravej časti v spore so Židmi. Spodná freska zachytáva udalosti zo života svätého Vavrinca - vľavo pápež Sixtus II. zveruje Vavrincovi cirkevný majetok, vpravo scéna s rozdávania almužny chudobným]]V jednej z najstarších častí Apoštolského paláca sa nachádza súkromná kaplnka pomenovaná podľa pápeža Mikuláša V. (Capella Niccolina). Pápež, horlivý podporovateľ umenia, povolal z Florencie dominikánskeho mnícha Fra Angelica aby mu v rokoch 1447 – 1449 vyzdobil kaplnku. Výsledkom práce tohto renesančného umelca a jeho pomocníka Benozza Gozzoliho je séria fresiek pripomínajúca život svätého Štefana, prvého kresťanského mučeníka a svätého Vavrinca, rímskeho diakona z 3. storočia, spolu s vyobrazením štyroch evanjelistov.
Na nízkom strope sú namaľovaní štyria evanjelisti so svojimi symbolmi a v rohoch osem postáv cirkevných otcov v životnej veľkosti. Zatiaľ čo maľba Ukladanie do hrobu na oltárnej stene je dnes takmer zničená, fresky na troch ostatných stenách sa zachovali. Sú rozdelené vždy do dvoch, horizontálne oddelených registrov. Ideovým cieľom fresiek malo byť prostredníctvom epizód zo života oboch svätcov zdôraznenie duchovnej kontinuity medzi ranou kresťanskou cirkvou v Jeruzaleme a cirkvou v Ríme. Jedným z najdôležitejších životných prianí pápeža Mikuláša V. bolo obnovenie niekdajšej slávy Ríma ako večného mesta. Na to odkazujú umelcom vymaľované skvostné cirkevné stavby s jemne prepracovanými architektonickými detailami.
Vojvodská sála
Vojvodská sála (Sala ducale) je priestranná obdĺžniková miestnosť v Apoštolskom paláci, kde renesanční pápeži prijímali vojvodcov a významných hostí. Jej realizáciu pápež Pavol III. (1534 – 1549) zveril architektovi Antoniovi da Sangallovi ml. Fresky, ktoré namaľovali Raffaelino da Reggio, Lorenzino da Bologna a Mattheus Brill mali byť výzvou k návratu k umeniu antiky. Umelecky prepracovaná mramorová podlaha inšpirovaná rímskymi vzormi odráža farby fresiek.
Pod dnešný vzhľad sály sa významnou mierou podpísal Gian Lorenzo Bernini, ktorý dal v rokoch 1656 – 1657 na príkaz pápeža Alexandra VII. zbúrať priečnu stenu, aby tak dosiahol rozšírenie miestnosti. Jeho grandiózny baldachýn so štukovou drapériou, ktorú držia letiaci anjeli, nepriamo zakrýva prepojenie dvoch pôvodných miestností.
Kráľovská sála
left|thumb|230px|[[Giorgio Vasari, Príchod pápeža Gregora XI. do Ríma, 1571 - 1574, freska, Kráľovská sála v Apoštolskom paláci. Maľba zachytáva slávnostný vstup Gregora XI. do Ríma 17. 1. 1377, po presídlení z Avignonu. Pápežovým sprievodcom je svätá Katarína Sienska]]Výstavbu Kráľovskej sály (Sala Regia) zadal pápež Pavol III. Antoniovi da Sangalla mladšiemu v roku 1538. Dokončenia sa však ani Pavol III. ani architekt nedožili. Slávnostné otvorenie sa konalo v roku 1573 za Gregora XIII. Valená klenba a rímsa nad dverami sú bohato zdobené štukovou výzdobou od Perina del Vagu a Danieleho da Volterru.
Kráľovská sála sa so svojimi rozmermi –  dĺžka, šírka a 33,6 metra výška – zaraďuje k najväčším priestorom Apoštolského paláca. Používa sa na reprezentačné účely.
Steny sály skrášľujú fresky predstavujúce významné udalosti v dejinách pápežstva. Tieto výjavy zdôrazňujú dôležitosť pápežovej dočasnej pozemskej moci. Väčšinu prác urobili umelci Giorgio Vasari, Tadeo Zuccari a Federico Zuccari.
Borgiove apartmány
right|thumb|200px|Kľačiaci pápež Alexander VI., výrez z [[Pinturicchiovej fresky Vzkriesenie, 1492 - 1495, Sala dei Misteri della Fede, Borgiove apartmány Apoštolského paláca]]Miestnosti na prvom poschodí Apoštolského paláca sú pomenované po pápežovi Alexandrovi VI. (Appartamento Borgia), ktorý ich dal medzi rokmi 1492 – 1495 vymaľovať renesančnému maliarovi Bernardinovi di Betto, známemu pod menom Pinturicchio.
V umeleckej výzdobe Borgiovych apartmánov sa striedajú fresky viacerých námetov: kresťanské novo- i starozákonné motívy sa dopĺňajú s alegorickými a mytologické s vedeckými. Vo všeobecnosti možno povedať, že umeleckej výzdobe miestností dominujú fresky zdôrazňujúce apoštolské poslanie rímskokatolíckej cirkvi a pápeža ako jej najvyššieho predstaviteľa.
Komplex Borgiovych apartmánov, pomenovaných podľa námetov fresiek, sa skladá so šiestich miestností - Sála Sibýl (Sala delle Sibille), ktorej dominujú maľby Sibýl a prorokov spolu s astrologickými symbolmi, tzv. Sála tajomstiev viery (Sala dei Misteri della Fede) so siedmimi freskami zachytávajúcimi okamihy života Ježiša Krista a Panny Márie, Sála pontifikov (Sala dei Pontifici) pomenovaná podľa nedochovaných fresiek pápežov, Sála slobodných umení (Sala delle Arti Liberali), pôvodne pracovňa Alexandra VI., vyzdobená alegorickými freskami siedmich tzv. slobodných umení: rétoriky, gramatiky, dialektiky, geometrie, aritmetiky, hudby a astronómie, Sála viery (Sala del Credo) s freskami s výjavmi zo Starého zákona.
K najkrajším freskám, ktoré Pinturicchio navrhol a z veľkej časti tiež vlastnoručne namaľoval, patria tie v miestnosti zvanej Sala dei Santi (Svätá sieň), ktorá bola využívaná na reprezentačné účely. Zatiaľ čo fresky na strope zobrazujú scény z egyptskej a gréckej mytológie, sú fresky v lunetách venované prenasledovaniu kresťanov a oslave ich neskoršiemu triumfu (napr. freska Dišputa svätej Kataríny Alexandrijskej pred cisárom Maxentiom).
V súčasnosti sú miestnosti bývalých Borgiovych apartmánov využívané v rámci výstavných priestorov Vatikánskych múzeí ako expozície maliarskych zbierok moderného náboženského umenia.
Pavlínska kaplnka
Ide o kaplnku patriacu k súkromným priestorom pápeža a teda neprístupnú verejnosti. Kaplnke dominujú dve monumentálne Michelangelove fresky Obrátenie svätého Pavla a Ukrižovanie svätého Petra.
Sixtínska kaplnka
left|thumb|200px|[[Michelangelo Buonarroti, Posledný súd, 1535, freska, Sixtínska kaplnka]]Sixtínska kaplnka (Capella Sistina) je zrejme najznámejším priestorom patriacim do komplexu Apoštolského paláca. Dal ju postaviť pápež Sixtus IV. v r. 1475 – 1481 ako súkromnú kaplnku, pravdepodobne podľa plánov Giovanniho de Dolci.
Sixtínska kaplnka je známa predovšetkým ako stelesnenie renesančného maliarstva. Pod jej výzdobu sa svojimi dielami pričinili síce viacerí významní umelci, ale navždy sa bude spájať s menom geniálneho Michelangela. Jeho stropné fresky z cyklu Genesis, ale najmä grandiózny Posledný súd, namaľovaný na oltárnej stene, patria medzi najznámejšie diela svetovej výtvarnej histórie. Súčasne je kaplnka miestom konania konkláve.
Nádvorie svätého Damaza
Osobitný význam medzi priestormi patriacimi do komplexu Apoštolského paláca zaujíma nádvorie pomenované po pápežovi Damazovi I. (366 – 384) (Cortile di San Damaso), na ktorom sa každoročne 6. mája koná slávnostný sľub nových príslušníkov švajčiarskej gardy a súčasne slúži na reprezentačné účely.
Dyzentéria
Dyzentéria alebo červienka alebo úplavica môže byť:
Žltochvost domový
Žltochvost domový alebo žltochvost domáci (lat. Phoenicurus ochruros) je druh z čeľade muchárovité. Obýva južnú časť Palearktídy a obsadzovanie ľudských sídiel mu umožnilo rozšíriť sa za posledných 150 rokov viac na sever. Hniezdi na celom Slovensku. Podľa Medzinárodnej únie na ochranu prírody a prírodných zdrojov žltochvost domový patrí medzi najmenej ohrozené druhy, trend celkovej populácie je stúpajúci, stavy v Európe v rokoch 19822013 stúpali.
Opis
Je veľký ako žltochvost hôrny, meria. a váži 14 - 21 g.
Samec aj samica majú hrdzavý chvost aj kostrč. Samec má čiernu hlavu a hruď, chrbát tmavosivý. Vrch hlavy, krk aj lopatky má modrastosivé. Na krídlach má svetlé škvrny. Na jeseň vybledne a svetlé škvrny na krídlach sa strácajú, ako aj modrastosivá farba. Spodnú časť tela má sivú. Samica a mláďatá majú hnedý nádych. Mláďatá majú na chrbte a na bruchu hrdzavé okraje pierok.
Hlas
Spev začína ostrým "svi-svi-svi-svi-svi", pauza a nasleduje praskavé šušťanie pripomínajúce sypanie sa štrku alebo drobných kovových guličiek. . Spieva z vysokých miest ako sú komíny, strechy a antény. Spievať začína veľmi skoro, ešte za ranného šera. Volá vysokým "cip - tak tak tak" alebo "fid, čak-čak-čak", pričom potriasa chvostom a podrepuje. .
Výskyt a stav na Slovensku
Hniezdi na celom území Slovenska od nížin po vysoké hory, až v skalách nad hranicou lesa (napríklad Roháče ). Je sťahovavý a zriedkavo prezimuje. Zo zimovísk sa vracia v marci a odlieta od septembra do novembra.
Odhadovaný počet hniezdiacich párov je 100 000 - 200 000, zimujúcich jedincov 20 - 100. Veľkosť populácie i územie na ktorom sa vyskytuje sú stabilné, maximálna zmena do 20%. Ekosozologický status v rokoch 1995, 1998 a 2001 žiadny. V roku 2014 LC - menej dotknutý. Európsky ochranársky status nezaradený SPEC. Stupeň ohrozenia S - vyhovujúci ochranársky status.
Biotop
Súvislým lesom sa vyhýba, obýva skalnaté biotopy rôzneho druhu alebo ľudské rôzne stavby ako hrady, múry, domy, maštale i chaty.
Hniezdenie
Hniezdo si stavia v dutinách a polodutinách skál alebo ľudských stavieb, niekedy pod koreňmi kosodreviny alebo v polodutinách stromov. Hniezdo je z vonkajšej strany z rastlinného materiálu a vo vnútri vystlané srsťou a perím. Stavia ho iba samička a znesie 5 - 6 bielych vajíčok na ktorých sedí iba ona sama 13 dní. Kŕmenie a výchova mláďat trvá 14 - 16 dní. Hniezdia dva krát za rok, v apríli, máji a potom v júni, júli.
Ochrana
Je zákonom chránený, spoločenská hodnota je 500 € (Vyhláška MŽP č. 170/2021).
Žiar (vrch v Žiari)
Žiar je vrch v pohorí Žiar. Leží nad Poleriekou, približne severozápadne od mesta Turčianske Teplice.
Poloha
Nachádza sa v severnej časti pohoria, v geomorfologickom podcelku Vyšehrad. Vrchol leží na území Žilinského kraja, v okrese Turčianske Teplice a v katastrálnom území obce Abramová. Nachádza sa v rázsoche, vybiehajúcej juhovýchodným smerom zo Sokola a nevedie naň značená trasa.
Opis
Vrch Žiar leží mimo hlavného hrebeňa, od ktorého je oddelený sedlom. Najmä južné svahy sú z veľkej časti poznačené ťažbou dreva. Severným susedom sú v hlavnom hrebeni situované Chlieviská, severozápadne susedí vrch Sokol , na západe sú Závozy a Čierny diel , južne sa nachádza Tlstý vrch  a Bukovec. Celý masív vrchu odvodňuje potok Polerieka a jej prítok Trstenec, smerujúce do rieky Turiec. Najbližším sídlom je juhovýchodným smerom ležiaca osada Polerieka, miestna časť Abramovej, južne leží Brieštie a Slovenské Pravno a východným smerom obec Ondrašová.
Prístup
Na vrchol nevedie značená turistická trasa, preto prístup naň vedie lesnými chodníkmi z blízkej Polerieky a okolia.
Sharon den Adel
Sharon den Adel (* 12. júl 1974, Waddinxveen, Holandsko) je speváčka a vokalistka metal/rockovej skupiny Within Temptation.
Vyštudovala marketing a istý čas pracovala v tejto oblasti. Jej snom bolo spievať a zlom nastal, keď spoznala svojho partnera, hudobníka Roberta Westerholta. Spolu založili rockovo–metalovú skupinu Within Temptation, v ktorej Sharon dodnes spieva.
Osobný život
Sharon den Adel žije s gitaristom a zakladateľom skupiny Within Temptation, Robertom Westerholtom v holandskom mestečku Hilversum. Spolu majú dcéru Evu Lunu, ktorá sa narodila 7. decembra 2005, syna Robina Aidena, narodeného 1. júna 2009 a syna Logana Arwina, narodeného 31. marca 2011
Enter 1997
Ich prvý debutový album Enter vyšiel v roku 1997 a mal veľký úspech. Vydala ho ich materská nahrávacia spoločnosť DSFA Records.
Mother Earth 2000 – 2003
Ich ďalší album sa volal Mother Earth, ktorý je pre mnohých skalných fanúšikov to najlepšie čo skupina dosiaľ vydala. Za spomínaný album dostala kapela viacero hudobných ocenení a umiestnila sa aj na rebríčkoch hudobných hitparád. V roku 2001 odišli zo skupiny Ivar de Graaf a Martijn Westerholt, ktorých nahradili Stephen van Haestregt a Martijn Spierenburg. Ďalším prírastkom bol aj gitarista Ruud Adrianus Jolie.
The Silent Force 2004 – 2006
Tretí album s názvom The Silent Force sa na trhu objavil v roku 2004, ktorý bol opäť ohodnotený viacerými odceneniami a zapríčinil aj zopár koncertov.
The Heart of Everything 2007 – 2009
Zatiaľ posledný album The Heart of Everything je podľa mnohých zároveň aj najlepším. S týmto albumom sa skupina vydala na veľké turné po pobaltských krajinách, Holandsku a aj v mnohých ďalších krajinách a dokonca aj po Severnej Amerike.
Frízsko (provincia)
Frízsko (po holandsky: alebo po frízsky ) je jedna z holandských provincií nachádzajúca sa na severe krajiny. Dnešné Frízsko je súčasťou rovnomenného historického regiónu, ktorý sa rozpriestera na pobreží Severného mora od Holandska až po Dánsko. Frízština sa v provincii používa po boku holandčiny ako úradný jazyk.
Frízsko je čo do rozlohy treťou najväčšou provinciou v Holandsku, do počtu obyvateľov je na ôsmom mieste. Hlavným mestom provincie je Leeuwarden.
Arkadios
thumb|Busta Flavia Arcadia Arkadios (iné mená: Arcadius, Arkadius, Flavius Arcadius, Imperator Caesar Flavius Arcadius Augustus; * 377 – † 1. máj 408) bol východorímsky cisár, vládnuci v rokoch 395 – 408. Jeho otcom bol rímsky cisár Theodosius I. (vládol 379 – 395), matkou Aelia Flavia Flacilla († 386). Arkadius mal dvoch vlastných súrodencov – brata Honoria († 423) a sestru Pulcheriu († 386), a troch nevlastných z manželstva Theodosia I. s Gallou († 394) – bratov Gratiana († 394) a Ioanna († asi 394) a sestru Gallu Placidiu († 450). Manželka Eudoxia († 450) mu porodila štyri dcéry (Flavillu, Pulcheriu, Arcadiu a Marinu) a syna Theodosia, neskoršieho východorímskeho cisára Theodosia II. (vládol 408 – 450).
Detstvo a mladosť
Cisárom bol Arkadius, ku ktorého učiteľom patril známy pohanský rečník Themistios, prevolaný už 19. januára 383, keď mu bolo najviac šesť rokov. Išlo iba o formalitu, zinscenovanú v súvislosti s oslavami piateho výročia Theodosiovho nástupu na trón (tzv. quinquennalie). V čase vojny s uzurpátorom Eugeniom o jedenásť rokov neskôr Theodosius oficiálne potvrdil svojho syna ako vládcu Východu, de facto sa však Arkadius ujal panovníckych povinností až po otcovej smrti, 17. januára 395. Vládcom západnej polovice impéria sa stal desaťročný Arkadiov brat Honorius.
Vláda
V prvých mesiacoch Arkadiovho samostatného panovania určoval politiku v Konštantínopole vplyvný cisárov radca Rufinus, ktorého do tejto funkcie dosadil už Theodosius I. On vytýčil ostrý kurz proti pohanom a herézam a došlo aj k vyostreniu vzťahov so západnou ríšou, kde namiesto neplnoletého Honoria vládol vojvodca Stilicho. Rufinus povestný svojou túžbou po majetku si však na dvore rýchlo získal veľa nepriateľov a už 27. novembra 395 bol v hlavnom meste zavraždený. Jeho miesto zaujal Eutropius, zastávajúci funkciu praeposita sacri cubiculi. Už predtým sa cisár na Eutropiov nátlak oženil s Aeliou Eudoxiou, dcérou Franka Bautona, niekdajšieho magistra militum za Gratiana a Valentiniana II.
thumb|left|[[Solidus Flavia Arkadia]] Rozpory medzi západnou a východnou ríšou, ktoré pokračovali aj za Eutropia, vyvolávala otázka niektorých provincií v Illyriku, ktoré si nárokovali obidve strany. Úlohu v nich hrala aj osobná nevraživosť medzi Stilichonom a Eutropiom, ktorej odraz je viditeľný napr. v niektorých Claudianových dielach. Nakoniec ale nepokoj medzi barbarskými pomocnými zbormi na čele s Gótom Tribigildom a ohrozenie zo strany perzskej ríše donútili Arkadia hľadať na západe skôr pomoc a to znamenalo obetovať Eutropia (popravený v júli 399). Pretože všemocný minister vystupoval počas svojej vlády proti súdnym právomociam biskupov a právu na azyl, nepodporovala ho na konci ani cirkev.
Cisár zostal aj v nasledujúcich rokoch bábkou ovládanou dvornými klikami, či už vedenými manželkou Eudoxiou alebo prefektami pretoria Aurelianom a Anthemiom. Z viacerých vnútropolitických problémov tej doby je potrebné spomenúť aktivity vodcu Vizigótov Alaricha, ktorý sa už v roku 395 vzbúril proti autorite cisára a znepokojoval obidve polovice impéria, pokus o prevrat zinscenovaný v roku 400 Gótom Gainom a konflikt s biskupom Jánom Zlatoústym, ktorý skončil jeho vyhnanstvom (404).
Vojensky bola východná ríša vážne oslabená masakrom osôb germánskeho pôvodu (slúžiacich hlavne v armáde) v súvislosti s Gainovým pučom. Iba výnimočne sa dvor pokúsil zorganizovať obranu provincií postihnutých barbarskými vpádmi (napr. v Líbyi či Malej Ázii). Napriek tomu bola v niektorých smeroch začatá cesta k zásadnej reorganizácii ozbrojených síl.
Cisár Arkadius zomrel 1. mája 408 vo veku tridsaťjeden rokov v Konštantínopole a bol pochovaný v Apoštolskom chráme po boku svojej už skôr zosnulej manželky. Idea dedičnej monarchie bola v tom čase v ríši tak pevne zakotvená, že na trón bez problémov nastúpil Arkadiov iba sedemročný syn Theodosius II.
Hodnotenie
Vo vtedajších prameňoch aj v moderných štúdiách je Arkadius väčšinou popisovaný ako slabý panovník a nie veľmi bystrý muž, ovládaný druhými. Vytýka sa mu trestuhodná nečinnosť v čase, keď bolo treba brániť ríšu pred vnútornými a vonkajšími nepriateľmi, prílišná zbožnosť atď. Už menej sa zdôrazňujú kladné stránky jeho osobnosti, napr. vľúdnosť, a tiež fakt, že bol prakticky od detstva pod vplyvom rôznych poručníkov a radcov, ktorí sa ho snažili využívať.
Pierre de Ronsard
Pierre de Ronsard (* 11. september 1524, Château de la Possonnière pri Couture-sur-Loir, Francúzsko – † 28. december 1585, opátstvo de Saint-Cosme pri La Riche Touraine) bol jeden z najdôležitejších francúzskych básnikov 16. storočia.
Vyslúžil si prezývku "Princ básnikov a básnik princov". Pierre de Ronsard bol adeptom epikureizmu, dôležitou postavou v literatúre a poézii obdobia Renesancie. Bol autorom veľkého množstva diel, ktoré vytvoril počas tridsiatich rokov. Bola to príležitostná poézia, tiež oficiálna poézia v kontexte náboženských vojen pod názvom Hymnes et les Discours (1555 – 1564), epopeja La Franciade (1572) a lyrická poézia, napríklad zbierky Les Odes (1550 – 1552) a Les Amours (Les Amours de Cassandre, 1552 ; Les Amours de Marie, 1555 ; Sonnets pour Hélène, 1578).
Ronsard imitoval antických autorov, tvoril väčšinou ódy (Mignonne, allons voir si la rose) a hymnusy. Občas napísal aj sonety, používal v nich desaťslabičný verš (Mon dieu, mon dieu, que ma maistresse est belle!, Les Amours, ou Je vous envoye un bouquet…, Continuation des Amours) a vtedy moderné metrum "alexandrín" (Comme on voit sur la branche… Second livre des Amours, ou Quand vous serez bien vieille…, Sonnets pour Hélène).
Životopis
Narodil sa v Château de la Possonnière ako mladší syn Louisa de Ronsard (rytier, ktorý sprevádzal deti Františka I. do ich zajatia v Španielsku v hodnosti maître d’hôtel) a Jeanne Chaudrier. Rodinné korene de Ronsardovcov siahajú až do Rumunska, čo spomína sám básnik vo svojom diele. Základné vzdelanie získal na „Navarrskom kolégiu“ v Paríži, kam vstúpil v roku 1533. Pre chorobu čiastočne stratil sluch, čo mu zabránilo vstúpiť do armády.
Bol pážaťom dauphina Françoisa, neskôr jeho brata Karola, vojvodu Orléanskeho. Po sobáši Magdalény Francúzskej a škótskeho kráľa Jakuba V. v roku 1537 odišiel v jej službách na škótsky kráľovsky dvor  v Edinburghu. Po jej skorej smrti (júl 1537) sa vrátil cez Anglicko v roku 1538 do Francúzska a vstúpil do dvorskej služby vojvodu Orléanskeho ako stajník.
Táto funkcia mu umožnila cestovať. Bol vyslaný do Flámska, potom znovu do Škótska. Čoskoro dostal dôležitejšiu hodnosť tajomníka u humanistického diplomata Lazare de Baïfa a spriatelil sa s jeho synom Antoinom. Stal sa členom suity kardinála du Bellay-Langey. Do tohto obdobia sa datuje aj jeho spor s Françoisom Rabelaisom. Jeho diplomatická kariéra bola v tomto období znemožnená definitívnou stratou sluchu a preto sa rozhodol študovať.
Literárna kariéra
Na kolégiu Coqueret, kde sa zapísal na štúdium, sa zišli siedmi kolegovia, ktorí neskôr vytvorili literárne hnutie "La Pléiade". Boli to: Pierre de Ronsard, Antoine de Baïf, Joachim du Bellay, Muretus (Marc-Antoine Muret), Rémy Belleau, Pontus de Tyard, Étienne Jodelle Jacques Peletier du Mans a Jean Dorat.
Ronsardovo štúdium trvalo sedem a pol roka. Skupina siedmich zostavila v tomto období manifest svojho hnutia, ktorý napísal du Bellay. Obrana a oslava francúzskeho jazyka v tomto manifeste bola vydaná v roku 1549. La Pléiade (na začiatku sa volala Brigade) bola ustanovená. Neskôr po manifeste, v roku 1550, Ronsard publikoval svoje prvé diela vo forme štyroch kníh s názvom "Odes".
V roku 1552 uverejnil piatu knihu "Odes" a tiež dielo „Les Amours de Cassandre“. Táto zbierka básní mu získala slávu počas čítania na dvore pred kráľom Henrichom II., o čo sa zaslúžila aj kráľova sestra Margaréta Francúzska (neskôr vojvodkyňa savojská).
Jeho sláva sa posilnila ešte viac účasťou na „Académie des Jeux floraux“ v Toulouse, kde získal cenu šípovej ruže v roku 1554.
V roku 1563 ako angažovaný poet uverejnil „Námietku ľudu Francúzska“, potom „Odpoveď na nespravodlivosti a osočovanie neviemkomu a ministrom v Ženeve“, ktorí naňho zaútočili kvôli jeho obrane katolicizmu.
Po kráľoch Henrichovi II. a Františkovi II. nastúpil na trón Karol IX., ktorý tiež obdivoval Ronsardovu poéziu. Po jeho smrti sa Ronsard rozhodol žiť mimo kráľovský dvor, hoci jeho obľúbenosť na dvore neklesala. Cestoval medzi Vendôme a Croix-Val. Naďalej vlastnil dom v Paríži. Cestoval aj do Andalúzie a Córdoby, kde hľadal inšpiráciu pre svoju poému „Ode à l’Antiquité“.
Kurinbi
'Kurinbi' je jedným z obývaných ostrovov na atole Há Dálu na Maldivách. Počet obyvateľov je 665 (jún 2006), dĺžka ostrova 800 m, šírka 540 m. Vzdialenosť od hlavného mesta Male je 280,51 km.
Pierre de Ronsard
Literárna kariéra
Posledné roky jeho života boli poznačené stratou viacerých priateľov a zhoršujúcim sa zdravotným stavom. Anglická kráľovná Alžbeta I. mu poslala na útechu dary. Napriek chorobe nestrácala jeho literárna tvorba kvalitu. Jeho posledné básne patria k najlepším. V zbierke jeho rukopisov, ktoré zozbieral François Rasse des Nœux, však boli nájdené aj poémy proti Ronsardovi napísané jeho protivníkmi.
Ronsard zomrel v noci z 27. na 28. decembra 1585 v opátstve Saint-Cosme, kde bol opátom a pochovali ho do krypty kostola, ktorý je v súčasnosti už len zrúcaninou. O dva mesiace neskôr mal oficiálny čestný pohreb v kolégiu de Boncourt a tiež v Paríži na výročie bitky pri Pavii, na ktorom sa zúčastnil celý dvor a kde premiéru rekviem zahral kráľovský orchester.
Dielo
Jeho lyrické poémy, ktoré rozvíjajú témy prírody a lásky, sú napísané v štýle grécko-latinskej antickej poézie vo forme sonetov. Návrat k antickej poézii vniesli do francúzskej literatúry spolu s Ronsardom jeho priatelia v hnutí Les Pléiades. Podporovaný kráľmi Henrichom II. a Karolom IX. bol Ronsard oslavovaný svojimi súčasníkmi, kritizovaný Françoisom de Malherbeom a klasicistami, potom zabudnutý pred tým, ako bol znovuobjavený v prvej polovici 19. storočia Sainte-Beuveom a romantikmi.
Patríme k sebe
Patríme k sebe je debutový štúdiový album Martiny Šindlerovej, ktorý vznikol v spolupráci s producentom Stanom Šimorom. Šimor spolupracoval napríklad aj s Helenou Vondráčkovou, či českou skupinou Lunetic.
Album bol nahrávaný v lete v roku 2005 v hudobných štúdiách v Bruseli, Antverpách a Černošiciach. Sú na ňom nahrávky dvanástich skladieb, štyroch remixov piesni „Si môj, či nie si“ a dve cover verzie hitov: „Je T'aime“ (Lary Fabian) a „My Way“ (Frank Sinatra).
Kunburudú
Kunburudú môže byť ostrov na Maldivách:
Zoznam kultúrnych pamiatok v obci Košeca
Toto je zoznam kultúrnych pamiatok v obci Košeca v okrese Ilava.
Kebíra
thumb|right|Satelitná snímka krátera Kebira. Kebíra je impaktný kráter na Sahare. Stred krátera leží v Líbyi, jeho východný okraj zasahuje na územie Egypta.
Kráter objavili vedci z Bostonskej univerzity Farouk El-Baz a Eman Ghoneim. Má priemer 31 kilometrov a odhaduje sa, že ho vytvoril náraz telesa o veľkosti približne. Kráter má dva valy, čo je pre impaktné krátery veľmi typické. Jeden z nich vznikol v momente nárazu, druhý, menší, bezprostredne po výbuchu impaktujúceho telesa. Z východu na západ ho pretínajú suché korytá dvoch niekdajších riek.
Vek impaktu sa zatiaľ nepodarilo spoľahlivo určiť. Geológovia predpokladajú, že fragmenty zelenožltých kremičitanov známych aj ako „Púštne sklo“, vyskytujúcich sa hojne medzi obrovskými dunami Veľkého piesočného mora v juhozápadnom Egypte, vznikli pretavením hornín počas impaktu. Zaviaty kráter dlhé roky unikal pozornosti geológov, jeho obrysy objavili až na snímkach zo satelitov.
Meno Kebíra pochádza z arabčiny a znamená „veľká“ ( kabíra). Taktiež korešponduje s názvom neďalekej oblasti Džilf Kabír ležiacej v juhozápadnom Egypte blízko miesta, kde sa stretávajú hranice Líbye, Egypta a Sudánu.
Diaľnica D4 (Slovensko)
Diaľnica D4 (D4) je slovenská diaľnica, ktorá po dokončení vytvorí vonkajší obchvat Bratislavy. Trasa diaľnice D4 je dlhá 48 kilometrov a začína na hranici s Rakúskom, v priestore diaľničného hraničného priechodu Jarovce, kde je umiestnený aj jej nultý kilometer. Diaľnica tu plynule nadväzuje na rakúsku diaľnicu A6. Trasa diaľnice čiastočne obkolesuje Bratislavu, najprv z juhu, kde križuje diaľnicu D2 a rýchlostnú cestu R7 potom sa stáča na sever, križuje diaľnicu D1 a napokon sa stáča na západ pričom znovu križuje diaľnicu D2 pri Stupave. Trasa diaľnice D4 je ukončená v priestore plánovaného nového diaľničného hraničného priechodu, kde má byť plynule napojená na plánovanú rakúsku rýchlostnú cestu S8. Úsek diaľnice D4 medzi Jarovcami a križovatkou s diaľnicou D1 bude po dokončení súčasťou európskej cesty E58.
Plány výstavby úseku medzi hraničným priechodom v Jarovciach na diaľnici a križovatkou s diaľnicou D2 pri Jarovciach pochádzajú ešte spred roku 1989. Vtedy bol tento dva kilometre dlhý úsek zaradený do niekdajšej diaľnice D61, ktorá mala pretnúť Bratislavu a končiť neďaleko Trenčína, napojením na plánovanú diaľnicu D1 z Prahy do Žiliny, Košíc a ďalej na hranice s Ukrajinou. S výstavbou čiastočného diaľničného okruhu Bratislavy v podobe dnešnej diaľnice D4 sa nepočítalo, tranzitná doprava mala byť riešená prieťahom diaľnic D2 a D61 cez mesto. K zahájeniu výstavby tohto úseku, ešte ako úseku diaľnice D61 a naviac bez koordinácie s Rakúskom, teda bez existencie diaľnice vo výstavbe na rakúskej strane, došlo v roku 1996. V roku 1999 bol tento úsek D61 slávnostne uvedený do prevádzky, vrátane moderného hraničného priechodu na diaľnici, avšak bez napojenia na rakúsku diaľničnú sieť. Rakúska diaľnica A6 bola v tej dobe iba v štádiu plánovania a nový hraničný priechod bol v Rakúsku núdzovo napojený na rakúsku cestu 307, ktorá viedla do Kittsee. Využitie novej diaľnice a priechodu bolo preto iba minimálne, keďže nový úsek fakticky tvoril zachádzku oproti vtedajším zavedeným trasám. Po otvorení diaľnice v roku 1999 bol tento úsek administratívne preradený do trasy súčasnej diaľnice D1.
Samotná diaľnica D4 bola prvý krát zavedená do slovenskej diaľničnej siete až v roku 2010. Podkladom pre toto zaradenie bolo nariadenie vlády č. 406/2010, prvé technické štúdie možnej trasy novej diaľnice ale datujeme už do roku 2001. Napriek tejto skutočnosti, bol už v roku 2009 rozostavaný úsek v polovičnom profile pri Stupave ako úsek diaľnice D4. Už sprejazdnený úsek medzi Jarovcami a križovatkou s diaľnicou D2 bol v roku 2010 vyňatý z diaľnice D1 a prevedený do diaľnice D4. Úsek pri Stupave križujúci diaľnicu D2 bol uvedený do prevádzky v roku 2011. V roku 2016 bol rozostavaný úsek diaľnice D4 od križovatky s diaľnicou D2 pri Jarovciach cez novú križovatku s diaľnicou D1 pri Ivanke pri Dunaji, až po križovatku s cestou II/502, neďaleko miestnej časti Bratislava-Rača. Celý úsek mal byť sprejazdnený v roku 2020, k tomu však s ohľadom na problémy pri výstavbe nedošlo v plnom rozsahu. Júlový termín bol splnený iba v prípade časti úseku medzi výjadzmi Bratislava - Juh a Bratislava - Podunajské Biskupice. V novembri 2020 bola sprejazdnená ďalšia časť úseku, od výjazdu Bratislava - Podunajské Biskupice po najbližší výjazd Bratislava - Vrakuňa. Sprejazdnenie nasledujúceho úseku po výjazd Bratislava-východ I, ktoré bolo očakávané do konca roku 2020, nastalo 11. februára 2021. Ostatné úseky boli otvorené na jeseň roku 2021. Križovatka diaľnic D1 a D4, ktorej výstavba prebieha výhradne v réžií NDS a.s. bude dokončená až v roku 2025. Až 29.11.2022 došlo k podpisu zmluvy so zhotoviteľom, poľskou firmou Budimex.
Z križovatky s cestou II/502 má diaľnica D4 ďalej prekonať Malé Karpaty, napojiť sa na už prevádzkovaný úsek pri Stupave a pokračovať ďalej na hranice s Rakúskom, kde má končiť napojením na rakúsku rýchlostnú cestu S8. Trasa diaľnice cez Malé Karpaty zatiaľ nie je stabilizovaná, možnosťou je tak výstavba Tunelu Karpaty, alebo sústavy kratších tunelov. S ohľadom na vysokú finančnú náročnosť výstavby v tomto úseku je jeho realizácia pravdepodobná až vo vzdialenom horizonte. Žiaľ, príprava nepostupuje rýchlo ani v Rakúsku, predpoklad spustenia výstavby prvých úsekov rýchlostnej cesty S8 pri Viedni je až v roku 2021, pokračovanie na slovenské hranice je zatiaľ plánované až vo vzdialenom horizonte.
Štátna hranica AT/SK (Jarovce) – Bratislava, Jarovce (križovatka D2)
Tento dlhý úsek bol prvým vybudovaným úsekom na diaľnici D4. Spája hraničný priechod Jarovce do Rakúska a križovatku Jarovce. Súčasťou D4 sa stal po rekategorizácii ciest na Slovensku v roku 1999. Týmto úsekom prechádza E58.
Bratislava, Jarovce – Bratislava, Rača
Začiatok tohto úseku s dĺžkou 27 km je na diaľničnej križovatke s D2 Bratislava (Jarovce), odkiaľ trasa pokračuje južnou časťou Bratislavy. Po výjazdoch v Jarovciach a Rusovciach pokračuje D4 estakádou Rusovce, Rusovským mostom a estakádou Podunajské Biskupice. Celková dĺžka tohto premostenia je. Nasleduje križovatka s R7 Bratislava – juh, obojstranné odpočívadlo pri Rovinke a výjazdy Rovinka a Most pri Bratislave. D4 následne prekonáva Malý Dunaj 120 metrov dlhým mostom. Nasleduje výjazd Ivanka pri Dunaji – západ a Ivanka pri Dunaji – sever, kde sa kríži s D1. Neďaleko sa nachádza ďalšia križovatka Čierna voda a úsek končí v križovatke Rača. Nachádza sa tu 9 križovatiek, jedno veľké obojstranné odpočívadlo a 31 mostov.
Koncesná zmluva na výstavbu formou PPP projektu bola podpísaná 20. mája 2016, samotná výstavba sa oficiálne začala 24. októbra 2016 s termínom dokončenia v roku 2020. Prvý úsek v dĺžke 4 km medzi križovatkou D4xR7 a výjazdom Bratislava - Podunajské Biskupice bol uvedený do prevádzky 19. júla 2020. Diaľničný úsek postavilo a prevádzkuje počas 30 rokov konzorcium Obchvat Nula na čele so španielskou spoločnosťou Cintra Infraestructuras Internacional.
Termín dokončenia sa na časti úseku nepodarí splniť, najvýraznejšie mešká dokončenie križovania diaľnice D1 a diaľnice D4, ktorého výstavba je rozdelená medzi štát a koncesionára. Štát sa síce zmluvne zaviazal do konca roku 2019 ukončiť úpravy diaľnice D1 tak, aby na tieto práce nadviazal koncesionár, tento termín sa však nepodarilo dodržať. Práce organizované štátom tak do konca roku 2019 nielenže neskončili, ale ani sa ešte nezačali. Až v začiatkom júla 2022 NDS a.s. ohlásila víťaza verejnej súťaže na dostavbu križovatky, ktorým je poľská spoločnosť Budimex. Táto skutočnosť ale nateraz neznamená skorý podpis zmluvy a zahájenie prác, nakoľko beží lehota pre odvolanie neúspešných uchádzačov.
Bratislava, Rača – Bratislava, Záhorská Bystrica
Začiatok tohto úseku dlhého 12,07 km bude po dokončení na križovatke Rača, neďaleko ktorej sa diaľnica vnorí do podzemia tunelom Karpaty, ktorého celková dĺžka bude, čím bude najdlhším tunelom na Slovensku. Úsek končí v križovatke Bratislava-Záhorská Bystrica. V súčasnosti pre tento úsek existuje technická štúdia, no Ministerstvo dopravy v hodnotení štúdie odporučilo vypracovanie ďalších štúdií porovnávajúcich nové varianty, ktoré zvažujú vybudovanie iných tunelov pod Malými Karpatami namiesto tohto úseku. Najskorší možný začiatok výstavby je súčasnosti plánovaný na rok 2025 s dokončením v roku 2030. Odhadovaná cena úseku v prípade razenia pomocou plnoprofilového tunelovacieho stroja (TBM) presahuje 800 mil. eur.
Bratislava, Záhorská Bystrica – Bratislava, Devínska Nová Ves
Tento úsek s dĺžkou 3,025 km je zatiaľ postavený v polprofile a prevádzkovaný ako rýchlostná cesta so zníženou rýchlosťou na 90 km/h (v niektorých úsekoch 50 km/h). Začína v križovatke Bratislava (Záhorská Bystrica) s pripojením na cestu I/2, pokračuje ku križovatke Stupava (juh) ponad diaľnicu D2 a končí napojením na cestu II/505 v križovatke Bratislava (Devínska Nová Ves). Úsek značne odľahčil križovatku Lamač na diaľnici D2 a priľahlé cesty od kamiónovej dopravy smerujúcej do továrne Volkswagen Slovakia, pri ktorej sa úsek končí.
Bratislava, Devínska Nová Ves – štátna hranica Slovensko/Rakúsko
Tento úsek s dĺžkou 3,57 km je posledným úsekom diaľnice D4 pred štátnou hranicou s Rakúskom. Začína v križovatke Bratislava (Devínska Nová Ves) s napojením diaľnice D4 a cesty II/505, mostom prekoná rieku Morava a prejde cez hraničný priechod Devínska Nová Ves do Rakúska ako Marchfeld Schnellstraße. Detaily projektu sú v procese posudzovania vplyvov navrhovaných činností na životné prostredie a začiatok výstavby je plánovaný na rok 2020. V budúcnosti by sa mala na rakúskom pokračovaní D4 dobudovať rakúska rýchlostná cesta S8, jej výstavba až po slovenské hranice je však zatiaľ len v rovine úvahy.
Hustota dopravy
Hustota dopravy na diaľnici D4 podľa sčítania SSC z roku 2015.
Diaľničný privádzač 2
Diaľničný privádzač 2 bol diaľničný privádzač v Bratislave. Jeho začiatok sa nachádzal na križovatke diaľnic D2 a D4 a končil na križovatke s cestou III/1020 v Jarovciach. Celková dĺžka PD 2 bola 1,76 km. Od roku 2014 je samostatnou vetvou križovatky ; podľa aktuálnej projektovej dokumentácie sa s týmto úsekom po dostavbe D4 ďalej nepočíta a bude vyradený.
Kritika
Stavba diaľnice je a bola kritizovaná. V bratislavskej mestskej časti Jarovce mala v lete 2010 nedokonalá diaľničná kanalizácia poškodiť dozretú úrodu, obyvateľom tiež chýbali protihlukové steny. Občianske združenie Malé Karpaty Ministerstvu dopravy okrem iného vyčíta nedokladovanie ekonomickej opodstatnenosti diaľnice, zdôrazňovanie cezhraničného spojenia napriek „zdržanlivému postoju„ rakúskej strany o rýchlostnej ceste S8, environmentálnu neprepracovanosť návrhu (zásah do biotopov v lokalite Šúr). Diaľničný úsek medzi Jarovcami a Ivankou pri Dunaji má tiež viesť cez CHKO Dunajské luhy.
V máji 2015 Denník N upozornil na predražený výkup pozemkov pod budúcim obchvatom diaľnice. Štát by mal na nákup pozemkov minúť približne 300 miliónov €. Parcely sa stávajú stavebnými hneď po určení výstavby. Cenový rozdiel medzi poľnohospodárskou pôdou a stavebným pozemkom môže byť až 100-násobný.
Vo februári 2016 Denník N upozornil, že štát sa chystá podpísať tender na obchvat za 1,89 miliárd €. Tridsať rokov by mal splácať po 56,72 mil. €. Staviteľom a správcom má byť konzorcium okolo španielskej firmy Cintra. Podpis by sa mal uskutočniť len týždeň pred voľbami.
Brou (kantón)
Brou je francúzsky kantón v departemente Eure-et-Loir v regióne Centre-Val de Loire. Tvorí ho 11 obcí.
District 9
District 9 je sci-fi triler z roku 2009, ktorého režisérom bol Neill Blomkamp. Scenár napísal Blomkamp a Terri Tatchell a produkoval ho Peter Jackson. Vo filme hrá Sharlto Copley rolu Wikusa Van De Merwa, afrického byrokrata, ktorý má za úlohu premiestniť rasu mimozemských stvorení, ktorú prezývajú „krevety“, z Districtu 9, vojensky stráženého slumu v Johannesburgu do internačného tábora mimo mesta. Film bol v roku 2010 nominovaný na štyri Oscary - za najlepší film, najlepší adaptovaný scenár, najlepšie vizuálne efekty a najlepší strih.
Príbeh, adaptovaný podľa krátkometrážneho filmu z réžie Blomkampa a produkovaného Copleym z roku 2005 Alive in Joburg, sa točí okolo tém ako xenofóbia a sociálna segregácia. Názov filmu bol inšpirovaný udalosťami, ktoré sa odohrali v Districte Six v Kapskom Meste počas éry apartheidu. Rozpočet filmu bol 30 miliónov dolárov a natáčal sa Chiawele, Soweto. Marketingová kampaň začala už na San Diego Comic-Cone v roku 2008, ale trailer sa dostal do médií v júli 2009. V Spojených štátoch bol uvedený 14. augusta 2009 a na Slovensku 1. októbra 2009.
Obsadenie
náhľad|200px|Sharlto Copley uvádza film na [[San Diego Comic-Con International|San Diego Comic-Cone 2008]]
Berthelming
Berthelming je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Moselle, v regióne Lotrinsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Toau
Toau (iné názvy: Pakuria, Taha-a-titi) je veľký atol v západnej časti súostrovia Tuamotu v rámci Francúzskej Polynézie. Najbližším susedom je atol Fakarava ( smerom na juhovýchod) a centrálny ostrov Tahiti je vzdialený približne na juhozápad.
Dejiny
Prvá písomná zmienka je od známeho objaviteľa a výskumníka Jamesa Cooka z 19. apríla 1774.
V 19. storočí, keď sa Niau stal francúzskym územím, mal asi 90 obyvateľov.
V súčasnosti je hlavným komunitným centrom osada Maragai, situovaná na severovýchodnom páse súše prstenca atolu. Ďalšia menšia osada je na severozápade atolu.
Ekonomika
Na atole žilo v roku 2002 okolo 24 obyvateľov. Obývanosť ostrova kolíše, väčšina obyvateľov sa za prácou a lepšími podmienkami presťahovala na blízky atol Fakarava, alebo na Tahiti. Ekonomika ostrova závisí od príjmov z turistiky, produkcie kopry a rybolovu.
Fauna a flóra
Atol je v rámci komunity Fakarava klasifikovaný ako súčasť Rezervácie biosféry UNESCO. Znamená to, že pre dané územie platia zvláštne predpisy, ktorými sa riadi prístup na atol a využívanie jeho zdrojov.
Bežnou vegetáciou na atole je nízky ker miki-miki (Pemphis acidula) a kokosová palma, ktorá bola intenzívne vysádzaná po celej Francúzskej Polynézii v prvej polovici 19. storočia s cieľom ťažiť kopru.
Administratívne a geografické členenie
Geograficky patrí atol Toau k Palliserovým ostrovom. Tie tvoria ešte atoly Fakarava, Niau, Arutua, Apataki, Kaukura, Mataiva, Tikehau, Rangiroa a Makatea.
Administratívne je atol členom komunity Fakarava, kde patria ešte atoly Aratika, Kauehi, Raraka, Taiaro a Niau.
Aniksosaurus
Aniksosaurus je vyhynutý rod malého dravého dinosaura zo skupiny Coelurosauria, žijúceho v období kriedy (pred približne 95 miliónmi rokov) na území dnešnej Argentíny (provincia Chubut). Jeho dosiaľ jediný druh je Aniksosaurus darwini.
Pomenovaný bol v roku 2006 a druhové meno dostal na počesť slávneho britského prírodovedca Charlesa Darwina. Odhaduje sa, že dorastal do dĺžky dvoch metrov a mohol vážiť 40 až 60 kilogramov.
El Chichón
El Chichón je malý, ale pomerne známy komplex lávových dómov a tufových kužeľov, nachádzajúci sa v osamotenej časti štátu Chiapas v Mexiku.
Až do roku 1982 bol prakticky neznámy. 28. marca 1982 sa začala veľká erupcia, ktorá zdevastovala celý vrchol kopca ako aj okolie v okruhu  a vyvrhla sopečné produkty (prach, tefra, popol) v objeme 2,5 mil. m3. Erupciou sa vytvoril aj nový 300 m hlboký kráter, v ktorom sa v súčasnosti nachádza jazierko.
Tipuľa bahenná
Tipuľa bahenná (Tipula paludosa) je druh hmyzu z čeľade tipuľovité (Tipulidae).
Morfológia
Táto tipuľa je žltkastosivá alebo svetlohnedá, má tenké nohy hrdzavej farby, 14-článkové nitkovité tykadlá a jeden pár blanitých krídel s hrdzavým predným okrajom. Vzhľadom pripomína komára, je však oveľa väčšia (telo má dlhé 22 - 27 mm). Larva je valcovitá, dlhá 40 mm, priečne vráskavá, beznohá, zemitosivej farby, vybavená ústnym hryzavým ústrojom. Na konci bruška sa nachádza veniec chitínových výrastkov.
Vývoj
Prezimujú mladé larvy, ktoré na jar intenzívne žerú; zakukľujú sa v júli - auguste. Dospelé tipule vyletujú v auguste - septembri a kladú vajíčka do pôdy, a to jednotlivo alebo v kope. Po dvoch týždňoch sa liahnu larvy, ktoré začínajú intenzívne žrať. Tento druh má za rok jednu generáciu.
Celta
Celta je nepremokavá plachta alebo diel stanu z nej vyrobený, ako aj plachta na nákladných autách. V minulosti bola nepremokavosť dosahovaná hustým tkaním bavlnených nití, neskôr chemickou impregnáciou. Dnes sa vyrába potiahnutím bavlnenej, alebo syntetickej látky syntetickým nepremokavým povlakom, pričom je možné zabezpečiť aj paropriepustnosť.
Vedecký konsenzus
Vedecký konsenzus je kolektívne posúdenie, zaujatie stanoviska a názoru výskumníkov v špecifickom vednom odbore v špecifickom momente. Vedecký konsenzus je určený zhodou názoru významnej väčšiny vedcov.
Konsenzus sa dosahuje prostredníctvom komunikácie na konferenciách, procesom publikácií a tzv. peer review procesom, v ktorom sa vedecké publikácie posudzujú a potvrdzujú viacerými rovnocennými vedeckými stranami, čím sú autori nútení dodržiavať vedecké štandardy. Na publikácie a ocenenia, ktoré neprešli týmto procesom, sa vo vedeckých a univerzitných kruhoch pozerá s nedôverou. V kontroverzných prípadoch sa k nemu dospieva hlasovaním.
Archamps
Archamps je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Haute-Savoie, v regióne Rhône-Alpes.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Chartres-Nord-Est
Chartres-Nord-Est je francúzsky kantón v departemente Eure-et-Loir v regióne Centre-Val de Loire. Tvorí ho 19 obcí.
Teoréma pozitívnej energie
Teoréma pozitívnej energie (všeobecne známejšia ako teória pozitívnej hmotnosti v diferenciálnej geometrii) vo všeobecnej teórii relativity udáva, že za predpokladu dominantnej energetickej podmienky, hmotnosť asymptoticky plochého časopriestoru je nenegatívna; hmotnosť je nulová len pre Minkowského časopriestor. Teoréma je porovnávacia teoréma skalárnej zakrivenosti s asymptotickými hraničnými podmienkami a zodpovedajúcim vyhlásením o geometrickej nepružnosti.
Gary Gibbons, Stephen Hawking, Horowitz a Perry dokázali rozšírenie teorémy na asyptotický anti-de Sitter časopriestor a na Einstein–Maxwellovu teóriu. Hmotnosť asymptoticky anti-de Sitterovho časopriestoru je nenegatívna a rovná sa vždy nule pre anti-de Sitterov časopriestor. V Einsteinovej a Maxwellovej teórii, pre časopriestor s elektrickým nábojom Q a magnetickým nábojom P, hmotnosť časopriestoru spĺňa
s rovnosťou pre Majumdar-Papapetrouove riešenia (extrémna čierna diera).
V r. 1984 Schoen použil teorému pozitívnej hmotnosti vo svojej práci, ktorá zakončila riešenia Yamabeovho problému. Teoréma pozitívnej energie bola použitá aj Hubertom Brayom v jeho dôkaze Riemannian-Penroseho nerovnosti.
Dvanástnik
framed|right|Schéma tráviacej rúry človeka. 1. [[pažerák, 2. žalúdok, 3. dvanástnik, 4. tenké črevo, 5. slepé črevo, 6. červovitý prívesok, 7. hrubé črevo, 8. konečník, 9. análny otvor ]] náhľad|Časti tenkého čreva
Dvanástnik (iné názvy duodénum; nesprávne: dvanástorník; ) je najširšia, najkratšia a relatívne málo pohyblivá časť tenkého čreva, ktorá nasleduje hneď za žalúdkom.
Dvanástnik je dlhý asi 25 – 30 cm (podľa dávnejších mier 12 palcov, z čoho je odvodené jeho meno) a je podkovovito zahnutý. V jeho ohybe je fixovaná hlava podžalúdkovej žľazy (pankreas). Sliznica dvanástnika vytvára pozdĺžnu krkvu dvanástnika (plica longitudinalis duodeni), ktorá je podmienená priebehom vývodu podžalúdkovej žľazy (ductus pancreaticus) a žlčovodu (ductus choledochus), ktoré sa spájajú a na vyvýšenine Vaterova papila (papilla duodeni major) ústia do dutiny dvanástnika. Cez toto ústie sa dostáva do dvanástnika pankreatická šťava a žlč. V dvanástniku sa čiastočne natrávená potrava stretáva s pankreatickou šťavou, so žlčou a so sekrétom žliaz.
Berviller-en-Moselle
Berviller-en-Moselle je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Moselle, v regióne Lotrinsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Český rozhlas
thumb|Logo Českého rozhlasu thumb|Hlavná budova Českého rozhlasu thumb|Budova ČRo v [[Brno|Brne]] Český rozhlas (ČRo) je český verejnoprávny subjekt, ktorý poskytuje službu verejnosti v oblasti rozhlasového vysielania.
Vznikol ako nástupca Česko-slovenského rozhlasu, ktorý začal vysielať 18. mája 1923. Centrála sa nachádza v Prahe, regionálne štúdiá sú v krajských mestách. V súčasnosti Český rozhlas prevádzkuje 4 celoplošné a 12 regionálnych rádií, 4 digitálne internetové streamy a 1 stanicu s vysielaním pre zahraničie. Signál šíri sieť pozemných vysielačov v analógovej i digitálnej forme, operátori káblových rozvodov, satelit Astra 3A a všetky stanice sú dostupné aj na internete.
Vysielanie
Český rozhlas prevádzkuje 12 celoplošných staníc a dalších 14 regionálnich staníc. Všetky stanice ČRo vysielajú prostredníctvom internetového streamu, väčšina digitálne cez DAB+ a DVB, časť analogovo cez pozemné vysielače.
Regionálne stanice
Regionálne stanice vysielajú každodenne od 5. do 19. hodiny (ČRo Brno, Plzeň a Ostrava do 19.30 hod) s niekoľkými prestávkami. V týchto prestávkach, večer a v noci sú celoplošne vysielane relácie stredočeského ČRo Region.
Košťany nad Turcom
Košťany nad Turcom sú obec na Slovensku v okrese Martin. Obec leží na strednom Slovensku a susedí s takmer šesťdesiat tisícovým mestom Martin v regióne Turiec.
Dejiny
Prvé listinné dôkazy zmieňujúce sa o villa Coschan - vtedajších Košťanoch sú z roku 1323. V roku 2003 bolo 680 rokov od prvej písomnej zmienky o obci Košťany nad Turcom. História obce sa viaže s rôznymi vlastníkmi panstiev, do ktorých obec patrila.
Mimo rozvoja remesiel bolo neustále hlavným zdrojom obživy poľnohospodárstvo. Pestovali sa zemiaky, ľan, jačmeň, ovos. Rozšírené bolo aj pestovanie ovocných stromov. Choval sa hovädzí dobytok a v malej miere aj ošípané.
Na prelome 19. a 20. storočia nemala obec vyhovujúcu školskú budovu a až po zdĺhavých rokovaniach zástupcov obce a štátnych inštitúcií sa budova začala stavať v roku 1904 na pozemku, ktorý odkúpila obec od pána Jána Staričku a výstavbu financovala z amortizačného úveru splatného v období nasledujúcich päťdesiatich rokov.
Časté živelné pohromy a teda hlavne požiare donútili predstaviteľov obce založiť hasičský zbor, a to v roku 1885, keď jeho prvým veliteľom sa stal Ján Šedaj st. a spoluzakladateľom bol Ondrej Párička. Najväčší požiar v Košťanoch nad Turcom bol zaznamenaný 27. júna 1887 keď zhorelo sedemnásť obytných budov a dvadsaťštyri budov hospodárskych. Šetrenie na vybavení hasičského zboru sa nevyplatilo a tak bolo predstavenstvo obce nútené v roku 1894 zakúpiť požiarnu striekačku. Najväčšiu povodeň zaznamenali v obci 25. - 26. júla 1960 kedy bol strhnutý most z Koštian nad Turcom do Turčianskeho Petra a rieka Turiec sa vyliala zo svojho koryta tak isto ako aj potok Belianka. V obci sa narodil kníhtlačiar Ján Párička (1882-1914).