cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Nissan Silvia
240RS
left|thumb|Nissan 240R Táto generácia bola uvedená ako kupé vybavené 2,4-litrovým motorom FJ24 s rozvodom DOHC. Vyrábalo sa medzi rokmi 1983 a 1985. Stalo sa oficiálnym rely automobilom Majstrovstiev sveta v rely, pričom obsadil najlepšie 2. miesto na Rely Nového Zélandu.
S12
Generácia S12 bola vyrábaná od augusta 1983 do roku 1988, pričom sa predávala v dvoch karosárskych verziách – kupé (často nazývané "notchback") a hatchback. 50 kusov bolo vyrobených vo verzii kabriolet. Dizajn hlavy valcov motora CA18DET DOHC bol podobný, ako používali radové šestvalcové motory série RB z modelov Skyline GT-R.
S13
Generácia S13 Silvia bola uvedená uprostred roku 1988 pre modelový rok 1989, bola v Japonsku nesmierne populárna. Počas jej uvedenia v roku 1988, vyhrala cenu Car of the Year Japan. Silvia S13 už nebola exportovaná, ale namiesto nej bol predávaný preznačený 180SX na väčšine trhov. Európske verzie toho automobilu boli stále známe ako Nissan 200SX. V Severnej Amerike bola generácia S13 známa ako 240SX.
Modely S13 boli jednými z prvých od Nissanu, ktoré používali viacprvkové zadné zavesenie. Niektoré z modelov S13 tiež používali viskózny samosvorný diferenciál.
Silvie S13 boli pôvodne vybavované motormi CA18DE a CA18DET pochádzajúce od modelov S12, pričom bol pre motor CA18DET pridaný medzichladič kvôli zvýšeniu výkonovej stability. V polovici roku 1990 (pre modelový rok 1991) boli uvedené nové motory SR20DE a SR20DET, ktoré sa vyznačovali lepšími výkonovými charakteristikami hlavne vďaka zvýšenému zdvihovému objemu a použitiu efektívnejšieho turbodúchadla, ako bolo v predchádzajúcich modeloch.
S14
Silvia S14 debutovala koncom roku 1993. V porovnaní s modelmi S13 bola S14 nižšia a širšia. Rázvor a rozchod kolies boli zväčšené, čo viedlo k zlepšeniu riadenia a ovládania. Na rozdiel od exportných trhov, kde boli predaje S14 neisté, v Japonsku ostala Silvia populárna. V roku 1996 podstúpila Silvia S14 jemný facelift, ktorý zahŕňal agresívne vyzerajúce projektorové predné svetlomety a tónované zadné svetlá pre všetky modely. Čelná plocha a ostatné exteriérová výbava boli tiež prerobené. Turbodúchadlo malo efektívnejšiu stredovú sekciu guličkového ložiska. Takto upravená verzia je známa ako kouki (後期, doslova "neskoršie obdobie") S14, alebo nadšencami označovaná ako S14A. Posledný modelový rok výrovy S14 bol pre všetky trhy rok 2000.
270R
Nismo 270R bola limitovaná edícia vyvinutá spoločnosťou Nissan Motorsports. Automobil bol postavený na ráme Silvie S14, ale mal mnoho vylepšení oproti Silvii. Vyrobených bolo len 50 kusov, a to v roku 1994. Číslo "270" označuje počet koní, na rozdiel od označenia zdvihového motoru (napríklad 240SX). 270R mal kapotu s otvorom na odvetranie, hore (na motore) montovaným medzichladičom, aerokitom Nismo 'Edge', pevnejšou spojkou, 2-cestným samosvorným diferenciálom a logami NISMO na predných aj zadných sedadlách. Všetky modely Nismo 270R boli v čiernej farbe, označením 'Nismo 270R' nad zadnými kolesami a výrobné číslo v odkladacom priestore.
Autech Version K's MF-T
Tuningová spoločnosť Autech vyrobila upravený model Silvia S14 King. Ten mal HUD displej a biele budíky pre tlak oleja, plniaci tlak a napätie v stredovej konzole, spolu s volantom Momo a koženou hlavicou radiacej páky. Upravená bola tiež výbava interiéru.
Na pohon slúžil motor SR20DET upravený na výkon 182 kW/245 koní.
S15
left|thumb|160px|Nissan Silvia S15 (Nový Zéland) Japonsko potvrdilo novú generáciu Silvie v pre rok 1999, so zvýšeným výkonom motora SR20DET na 184 kW/250 koní, vďaka upraveneným ložiskám turbodúchadla a motormanažmentu. Atmosférický motor SR20DE poskytoval výkon 121 kW/165 koní.
Táto generácia Silvie bola predávaná iba v Japonsku, Austrálii a na Novom Zélande, ale bola neoficiálne dostupná vo väčšine ostatných krajín. V Austrálii a na Novom Zélande bola predávaná ako Nissan 200SX.
V auguste 2002 zastavil Nissan výrobu platformy S, pričom Silvia S15 bola posledným modelom na tejto platforme. Výroba Silvie bola uprostred úsilia Nissanu znížiť počet svojich platforiem. Nissan Silvia S15 bol posledným automobilom, ktorý niesol označenie Silvia. Súčasná platforma Nissanu pre športové automobily pre celý svet je FM, ktorá je základom pre Fairlady Z (350Z/370Z mino Japonska) ako aj pre Skyline (2001 – súčasnosť; Infiniti G35/G37 v Severnej Amerike).
Spec-R
Spec-R verzia sa odlišuje od ostatných modelov Silvia použitím 6-rýchlostnej manuálnej prevodovky. Verzia Spec-R tiež má spevnený rám a pruženie použitím väčších stabilizátorov a výztuh. Tiež veľkou zmenou bolo použitie skrutkového samosvorného diferenciálu; výsledkom bola bezpečnejšie a pre okruhové jazdenie vhodnejšie správanie automobilu. Ako voliteľná výbava bol systém riadenia všetkých kolies HICAS (High Capacity Active Steering).
Paradox sporivosti
Paradox sporivosti alebo paradox úspor (angl. paradox of thrift, paradox of saving) je: Obe definície sú pre bežných ľudí nečakané tvrdenia, preto sa označujú ako "paradox".
Vyššie použitý výraz „má za následok“ presnejšie znie: „má za následok v následnom stave rovnováhy ekonomiky, a to prinajmenšom krátkodobo“.
Význam
Paradox sporivosti je ukážka:
Slovné vysvetlenie
Slovne možno tento jav opísať takto: Vyššie úspory domácností znamenajú nižšiu spotrebu domácností, menšia spotreba domácností znamená menší (agregátny) dopyt, menší dopyt spôsobí menšiu produkciu (HDP), menšia produkcia znamená nižší dôchodok (príjmy) v ekonomike. Nižší dôchodok spôsobuje ďalšie zníženie spotreby domácností, tým ďalšie zníženie dopytu, tým zas ďalšie zníženie produkcie a teda aj ďalšie zníženie dôchodku atď. (stále dookola). Znižovanie dôchodku znamená znižovanie úspor, a toto znižovanie úspor cez znižovanie dôchodku "anuluje" a prípadne aj prevýši zvýšenie úspor, ktoré celý tento proces na začiatku vyvolalo.
Matematické vysvetlenie a dôkaz
Symboly:
Je dané:
Z doteraz uvedeného matematicky vyplýva:
Úloha: Domácnosti sa snažia zvýšiť S. Aké to bude mať následky?
Riešenie: 1. Riešenie za predpokladu, že je I fixne dané (teda nie je funkciou napríklad Y). A) Riešenie prostredníctvom C: Jediný spôsob, ako sa môžu domácnosti aktívne snažiť zvýšiť S = Y-T-C je znížiť parameter b v rámci C, lebo ostatné premenné na pravej strane okrem Y sú fixne dané. . Z rovnice  Y = b + cY – cT + I + G + NX vidno, že zníženie b bude mať matematicky za následok zmenu Y, a to konkrétne Δ(Y -cY) = Δb,  čiže ΔY/Δb =1/(1-c). Pokles b (Δb) teda spôsobí pokles Y (ΔY) veľkosti 1/(1-c).Δb.  Alternatívnym a elegantnejším spôsobom sa k rovnakému výsledku dá dostať tak, že sa vypočíta prvá derivácia podľa premennej b rovnice Y = b + cY – cT + I + G + NX, čiže po úprave rovnice Y=(1/(1-c)).(b+I+G+NX-cT). Výsledok je ΔY/Δb = 1/(1-c).
Zo vzorca S = Y – T – (b + cY – cT) okrem toho vidno, že domácnostiam ich snaha o zvýšenie ich úspor nevyjde, lebo S sa  nezmení, čiže ΔS =0  (pretože T a c sú fixne dané a Δ(Y -cY) =  Δb).
Časť S, ktorá nezávisí od Y (t.j. – T – b + cT), sa nazýva aj autonómne úspory domácností a časť S, ktorá závisí od Y (t.j. Y - cY), indukované úspory domácností (Analogicky sa nazýva časť C, ktorá je nezávislá od Y, autonómna spotreba, a časť C, ktorá je závislá od Y, indukovaná spotreba). Zdôvodnenie pre fakt, že úspory napriek snahe domácností zostanú nezmenené, možno teda formulovať aj tak, že snaha domácností zvýšiť úspory domácností, čiže zvýšenie autonómnych úspor, je (automaticky) vyrovnané rovnako veľkým znížením indukovaných úspor (spôsobeným poklesom Y), takže celkové úspory ostanú nezmenené.
Zhrnutie: Keď domácnosti zvýšia svoje autonómne úspory, čiže znížia svoju autonómnu spotrebu (znížia b), vyvolajú tým multiplikátorový proces znižovania dopytu a Y, pretože C má aj časť závislú od Y. Tento proces vyzerá nasledovne: zníženie b zníži Y, zníženie Y zníži (cez indukovanú spotrebu) C, zníženie C zníži Y, zníženie Y zníži (cez indukovanú spotrebu) C atď. Tento proces skončí keď Δ(Y -cY)=Δb, čo znamená, že úspory domácností ostanú také isté ako boli na začiatku, len sa zmení ich štruktúra: autonómne úspory vzrástli a indukované úspory poklesli.
B) Riešenie prostredníctvom S: Z rovnice S = I + G + NX –T okamžite vidno, že S sa nemôže zmeniť (ΔS =0) nech by domácnosti robili čokoľvek, lebo všetky premenné na pravej strane sú fixne dané.
Okrem toho: Jediný spôsob, ako sa môžu domácnosti aktívne snažiť zvýšiť S = Y-T-C je znížiť parameter b v rámci C, lebo ostatné premenné na pravej strane okrem Y sú fixne dané. Z rovnice S = Y – T – (b + cY – cT) vidno, že zníženie b bude mať matematicky (keďže S je nemenné a T a c sú dané ako nemenné) za následok zmenu Y, a to konkrétne Δ(Y -cY)= Δb, čiže ΔY/Δb =1/(1-c).
Takto sa dospelo k rovnakým výsledkom ako v postupe A, čiže Δ(Y-cY)=Δb a ΔS =0.
2. Riešenie za predpokladu, že I je funkciou Y. Realistické je nahradiť doterajší predpoklad, že I je fixne dané, predpokladom, že I je (podobne ako C) funkciou Y. Výsledok je taký, že zníženie b by spôsobilo taký pokles Y, že úspory domácností by nezostali nezmenené ako v bode 1, ale by dokonca klesli. Dôvod je ten, že multiplikátorový proces znižovania Y by teraz prebiehal nielen cez C ale aj cez I. Snaha domácností zvýšiť svoje úspory by teda v tomto prípade nielenže nebola úspešná, ale by paradoxne nakoniec spôsobila presný opak toho, čo chceli dosiahnuť.
Poznámka: Deje v tomto konkrétne príklade sa dejú teoreticky všetky súčasne (pretože bol použitý predpoklad, že zmena stavu zásob = 0 a teda produkované množstvo = plánovaným výdavkom), napr. zmena b spôsobuje s nulovým oneskorením zmenu Y-cY. V realite však je medzi jednotlivými dejmi (rýchla) časová postupnosť, napr. najprv sa zmení b a až potom sa zmení Y-cY.
Možnosti popretia paradoxu
Na dokázanie tohto paradoxu, ako vidno vyššie, nie sú potrebné žiadne špeciálne hypotézy ani úvahy, vyplýva zo základných makroekonomických vzorcov (vzťahov).
Pre otvorenú ekonomiku (teda po zrušení predpokladu, že NX je fixne dané) paradox sporivosti nemusí platiť, ak sa úspory ekonomiky použijú na financovanie exportu ekonomiky. Na popretie platnosti paradoxu sporivosti v uzatvorenej ekonomike (teda ak je NX = 0) však existuje len málo možností a aj tie nemusia nevyhnutne anulovať efekt paradoxu sporivosti; paradox možno poprieť:
Eugène Terre'Blanche
Eugène Terre'Blanche (* 31. január 1941, Ventersdorp – † 3. apríl 2010, Ventersdorp) bol radikálny juhoafrický belošský politik a aktivista, zakladateľ a dlhoročný predseda Afrikaner Weerstandsbeweging (AWB).
Dňa 3. apríla 2010 bol zavraždený dvomi černošskými zamestnancami (vo veku 16 a 21 rokov) svojho vlastného statku (vo Ventersdorpe, kde sa aj narodil), zrejme pre spor o ich výplatu. Útočníci ho v spánku ubili tyčami a rozsekali mačetami.
Ďalekohľad (súhvezdie)
Hviezdy a objekty
Hoci súhvezdie je blízko Mliečnej cesty a jej najredšie časti dokonca prechádzajú jeho západnou časťou, na pozorovanie toho v ňom veľa nie je. Najlepším pozorovateľským objektom je guľová hviezdokopa NGC 6584 s magnitúdou 9,2. Ďalekohľad obsahuje množstvo slabých galaxií, z ktorých je najlepšie pozorovateľná eliptická galaxia NGC 6868. Na temnej oblohe mimo miest je možné 20-centimetrovým ďalekohľadom pozorovať asi 30 ďalších galaxií, ale všetky sú slabé.
Poloha
Obrazec súhvezdia sa zvykne zakresľovať ako malý, skoro pravohulý trojuholníček tvorený hviezdami alfa, zéta a epsilon Telescopii. Stretneme sa aj s verziou, v ktorej sú okrem spomenutého trojuholníčka spojnice zakreslené aj od zéty k lambde, ďalej ku ksí, iote, a vracajú sa k alfe. Tak či onak je však súhvezdie veľmi ťažko identifikovateľné. Základný trojuholníček sa dá nájsť pomocou chvosta Škorpióna – ukazujú naň hviezdy lambda, kappa a iota Scorpii. Celé súhvezdie je vidtieľné od 33° severnej zemepisnej šírky, kde večer kulminuje v júli až v auguste.
Canterburská scéna
Niekedy sú u nich zrejmé aj vplyvy folku alebo blues. Jednou z prvých skupín označovaných týmto termínom bola skupina The Wilde Flowers, ktorá bola založená roku 1964. Medzi neskoršie skupiny patria napríklad Matching Mole, Soft Machine, Caravan, Gong, Hatfield and the North, alebo National Health. Za najuznávanejšie hudobné albumy žánru sú považované In the Land of Grey and Pink od Caravan, Rock Bottom od Roberta Wyatta, Third od Soft Machine, You od skupiny Gong a niektoré ďalšie.
Definícia
Canterburská scéna je do značnej miery definovaná ako súbor hudobníkov a kapiel, ktorých vzájomné väzby sú prepletené ich členmi. Ich spoločným znakom nie je podobný hudobný štýl, ale isté čudáctvo, vplyv psychedélie, nezrozumiteľné texty, hranie v improvizáciách, ktoré sú odvodené od klasického džezu. Skutočnou podstatou zvukov z Canterbury je napätie medzi harmóniami, širokými improvizáciami a úprimná túžba písať chytľavé popové pesničky. V tom najlepšom v hudbe z Canterbury spolu znejú v zábavnom a roztomilom podaní hudobne hlúpe a hudobne vážne nápady.
Na Canterburskej scéne nájdeme viacero variácií prístupu k hudbe. Od poprockových kompozícií prvých nahrávok Soft Machine a ešte viac v podaní kapely Caravan, po avantgardne komponované hudobné kúsky aké hrali napríklad National Health, či improvizovaný džez, ktorý neskôr produkovali Soft Machine alebo In Cahoots. Didier Malherbe zo skupiny Gong definoval scénu, že „využíva určité zmeny akordov hlavne používaním menších menších druhých akordov, niektorých harmonických kombinácií, estetickú čistotu, a spôsob improvizácie, ktorý je veľmi odlišný od toho, čo sa používa v džeze“.
Okolo existencie a definíciách Canterburskej scény sa vedú debaty. Dave Stewart zo skupiny Camel sa sťažoval na toto označenie, že on a mnoho ďalších hudobníkov identifikovaných s Canterburou scénou nikdy nemal nič spoločné s oblasťou okolo Canterbury. Bývalý člen Soft Machine, basgitarista Hugh Hopper, ktorý žil blízko Canterbury v Whitstable povedal: „Myslím, že toto označenie je žurnalistický nápad... mne to nevadí, ale ľudia ako Robert Wyatt, toto označenie nemajú radi, pretože sa narodili niekde úplne inde a sem chodili iba do školy. V čase keď štartovali ako Wilde Flowers sme ťažko mohli pracovať v Canterbury. Nebolo to dovtedy, kým neprišli Robert a Daevid do Londýna aby začali ako Soft Machine. Neboli skutočnou kapelou z Canterbury. Ale ak to pomohlo ľuďom pochopiť, či počúvať viac hudby, tak je to fajn.“
Amenhotep III.
Amenhotep III. alebo Amenofis III. (trónne meno: Nencheprure) bol faraón v starovekom Egypte. Patrí do 18. dynastie a bol v poradí deviatym faraónom tejto dynastie. Vládol v rozmedzí približne 1388 pred Kr.–1351 pred Kr.
Život
Jeden z najznámejších staviteľov Novej ríše. Zanechal po sebe ríšu v oveľa horšom stave, ako ju zdedil od svojho otca Amenhotepa II. Bol najmárnivejší a najmárnotratnejší spomedzi všetkých egyptských kráľov. Obklopil sa neslýchaným prepychom, bez ohľadu na náklady staval paláce a chrámy, vydržiaval si hárem so stovkami egyptských a ázijských krásavíc, venoval sa výhradne radovánkam. Žil si naozaj ako kráľ a boh, a spolu so svojimi hodnostármi sa oddával ilúzii o nevyčerpateľnosti svojej ríše a neotrasiteľnosti svojej moci. Väčšmi ako na vojsko sa spoliehal na diplomaciu a dynastické sobáše. Oženil sa s dcérou babylonského kráľa a s dcérami dvoch mitannských kráľov. Navyše si pribral niekoľko dcér menej významných panovníkov. Jeho najhlavnejšou manželkou bola tá, ktorá bola z Núbie. Zo života Amenhotepa III. vieme mnoho podrobností. Vieme to hlavne z chrámov a tzv. spravodajských skarabeov. Na jednom z nich oznámil miesto svojho narodenia, vo Wésete (Téby). Na inom podal správu o svojich stavbách v Iunu. Na ďalšom dal na vedomie svoj sobáš: Nech žije Reov syn Amenhotep a vznešená jeho manželka. Meno jej rodičov poznáme sú to Juja, otec a Čuju, matka. Na skarabeovi o sobáši s mitannskou princeznou Kiripou sa uvádza, že doviedla 317 žien do jeho háremu. Jeho činy zmizli. Ostali len stavby. Hrobku si dal vytesať, ale nie v Údolí kráľov ale v Údolí opíc. Objavil ju G. B. Belzoni. Hrobka je veľmi hlboká má viac ako 10 miestností a pred hrobovou komorou je pilierová sieň.
Archeológia
Múmiu objavili v roku 1875 v tajnej skrýši pri Dér el-Bahrí, kam ju ukryli králi 21. dynastie. Vyobrazení sa zachovalo pomerne mnoho. Medzi najvzácnejší patrí dvojsocha Amenhotepa III. a Teje ktorá je dnes v Káhirskom múzeu hneď oproti vstupu. Zachovalo sa aj niekoľko samostatných sôch kráľovnej Teje, medzi nimi jedna z pomaľovaného tisového dreva. Záľuba Amenhotepa III. bola žiť v prepychu a reprezentácii žičila rozvoju múzea. Dokazujú to nástenné maľby v hrobkách hodnostárov aj z nevylúpenej hrobky Tejiných rodičov Juja a Čuje, objavených v roku 1905 v Údolí kráľov.
Filipa z Hainaultu
Filipa z Hainaultu (* 24. jún 1311, Valenciennes, Francúzske kráľovstvo – † 15. august 1369, Windsor Castle, Anglické kráľovstvo) bola anglická kráľovná ako manželka Eduarda III. U poddaných bola veľmi obľúbená, najmä pre svoje priateľské a ústretové správanie.
Detstvo
Narodila vo Valenciennes, meste v historickom Flámsku a dnes vo Francúzsku. Bola dcérou Viliama I., hainaultského grófa, a Johany z Valois. Jej prastarý otec bol francúzsky kráľ z rodu Kapetovcov, Filip III..
Manželstvo
left|thumb|Korunovácia Filipy 24. januára 1328 sa vydala za Eduarda v Yorskej katedrále, čo bolo jedenásť mesiacov po jeho nástupe na anglický trón a, na rozdiel od mnohých svojich predchodkýň, sa Angličanom neodcudzila ani napriek tomu, že vydržiavala veľa cudzích dvoranov a ďalších cudzincov na anglickom dvore. Svojho prvého syna Eduarda porodila deväť dní pred svojimi devätnástymi narodeninami.
Filipa v roku 1333 sprevádzala svojho manžela Eduarda na jeho ceste do Škótskeho kráľovstva a v rokoch 13381340 na ceste do Flámska, kde ju nadšene vítali, pretože bola preslávená svojou jemnosťou a súcitom. Ľudia si ju najviac zapamätali ako ženu s dobrým srdcom, ktorá v roku 1347 presvedčila svojho manžela, aby ušetril životy calaiských mešťanov, ktorých rozkázal popraviť.
Keď bol jej manžel na európskom kontinente, Filipa niekoľkokrát v Anglicku vystupovala ako regentka.
V neskorších rokoch priberala na váhe a to len podporovalo jej milujúci výzor priateľskej, domáckej a materskej ženy, ako ju vnímali jej poddaní. Filipa porodila štrnásť detí, z toho deväť detí prežilo. Dve jej deti zomreli počas Čiernej smrti v roku 1348.
Smrť
15. augusta 1369 zomrela Filipa vo Windsor Castle a pochovali ju vo Westminsterskom opátstve. Podľa všetkého počas svojho 40-ročného manželstva s Eduardom bola šťastná aj napriek jeho milostnému pomeru s Alice Perrersovou, ktorý mal v neskorších rokoch ich manželstva.
Deti
Filipa a Eduard mali spolu štrnásť detí. Kvôli rivalite ich piatich synov, ktorí prežili do dospelosti, vznikla dlhotrvajúca občianska vojna, známa ako Vojna ruží.
Jaskyne planiny Horný vrch
Jaskyne planiny Horný vrch patria k podzemným krasovým útvarom, ktoré sa nachádzajú na planine Horný vrch v Slovenskom krase. Okrem podzemných sa tu vyskytujú aj povrchové krasové fomy ako napr. škrapy, škrapové polia, krasové dutiny (kaverny), krasové jamy resp. závrty, prepadliská, resp. reliktné šachty. Priepasti sú vertikálny, teda zvislý typ jaskyne. Jaskyňa je v tomto prípade nadradený pojem.
Geomorfológia a geológia
Horný vrch predstavuje podcelok v rámci geomorfologického celku Slovenský kras, a teda geomorfologicky explicitne vymedzené územie, v tomto prípade s krasovým vývojom. Tradične vnímaný Horný vrch sa zmestil medzi toky Turne a Čremošnej, no v posledných rokoch sa vníma v oveľa širšom slova zmysle. Podľa najnovšieho geomorfologického členenia (D. Kočický et B. Ivanič, 2011) sa už k Hornému vrchu radí aj kedysi v literatúre samostatne vyčleňovaná Borčianska planina, a dokonca i vápencová troska Žľab, ktorá sa v literatúre doteraz prakticky nespomínala. Plocha takto chápaného geomorfologického celku dosahuje takmer. V rámci Horného vrchu sa však samostatne vyčleňuje ako časť tzv. Borčianska brázda, ktorá predstavuje štruktúrne podmienenú výraznú depresnú formu na toku Čremošnej, na severnom i južnom okraji s obnaženým skalným reliéfom vystupujúceho mezozoika. Južná hranica Horného vrchu zahŕňa polovicu Hrušovského amfiteátra, Hrhovský amfiteáter, štruktúrny tvrdoš Okrúhle, Petrov laz a SZ roh obce Zádiel. Štruktúrne tvrdoše Dlhé a Hradisko sa geomorfologicky radia už do Turnianskej kotliny. Západnú hranicu tvorí výrazná zníženina Sorošky a nekrasový chrbát Domárky pri Lipovníku. Severná hranica sa vinie síce pozdĺž, ale mimo toku Čremošnej, obchádza zo severu morfoštruktúru Drieňovec, severný okraj vápencovej trosky Žľab, a cez vrcholy Metlisko a Snehová hora sa napája na severný okraj tzv. Borčianskej planiny. Odtaľto už SV a V hranica Horného vrchu kopíruje prísnu líniu toku Blatnica pretekajúcu Zádielskou tiesňavou do Turnianskej kotliny.
Horný vrch možno charakterizovať ako približne dlhé, geologicky pestré teleso preťaté približne v strede (v zmysle pozdĺžnej osi) významným zlomovým pásmom, tzv. rožňavským zlomom s V-Z vergenciou. Dominantnú časť podcelku budujú karbonatické horniny (vápence, dolomity) strednotriasového veku. Styk s nekrasovými, spodnotriasovými súvrstviami je tektonický, predovšetkým severnú stráň vlastnej planiny kontroluje zlom prešmykového typu. Vlastnosti dominantnej materskej horniny Horného vrchu (wettersteinský vápenec lagunárnej fácie) a predovšetkým jeho litológia a puklinovitosť, podmieňujú vznik a vývoj špecifického, tzv. krasového reliéfu (exokras), ktorý sa na povrchu vyznačuje pestrou paletou krasových foriem (krasové jamy, reliktné šachty, úvaly, slepé, poloslepé doliny, škrapové polia atď.). V istej miere odráža vývoj na povrchu aj vývoj v podzemí. Podzemie, alebo inak endokras, má osobitý vývoj a takisto zahŕňa pestrú paletu foriem (rôzne genetické typy prírodných podzemných dutín – jaskýň).
Významným speleogenetickým faktorom na planine Horný vrch sú svahové, resp. gravitačné deformácie, ktoré sa v dôsledku korózneho pôsobenia atmosférických vôd, resp. kryogenného zvetrávania môžu premodelovať do významných zvislých jaskynných štruktúr s pseudodnami a bohatou sintrovou výplňou. Práve na takýchto nespojitostiach vznikajú trhlinové, resp. rozsadlinové priepasti s hĺbkou aj vyše sto metrov. Na planine poznáme dve takéto hlboké priepasti – Čertovu dieru (−) a Čertov dych (−). Vznik oboch jaskýň podmienil odľahčený južný svah, ktorý sa pomaly kĺže po plastickom spodnotriasovom súvrství. Prejavom tohto pohybu je vznik gravitačných deformácií, ktoré postihujú spravidla v značnom rozsahu severný i južný svah Horného vrchu.
Stručná história speleologického prieskumu
Speleologický prieskum Horného vrchu kontinuálne pokračuje od roku 1938, kedy ho v rámci svojej diplomovej práce na podnet prof. Radima Kettnera spracovával geologicky, hydrologicky i speleologicky Josef Janáček, neskôr významný český ložiskový geológ žijúci a pracujúci na Slovensku. Počas vojnových rokov sa kontaktným krasom Horného vrchu zaoberal maďarský hydrológ Sándor Láng. V povojnových rokoch skúmali pozoruhodné jaskyne Horného vrchu viaceré organizácie – predovšetkým Krasová sekce SNM v Prahe prostredníctvom významných českých prieskumníkov Františka Skřivánka a Vladimíra Stárku. Na ich prieskum a výskum nadviazali ich kolegovia, predovšetkým Jaroslav Hromas, Bohuslav Kučera, Ivan Turnovec a ďalší. Slovenskí bádatelia pôsobili na planine rovnako intenzívne – išlo napospol o osobnosti, ktoré sa už prv podieľali na objave Gombaseckej jaskyne: Vilam Rozložník, Štefan Roda, Ladislav Herényi st. Koncom šesťdesiatych rokov rekognoskoval tunajší kras geológ Vladimír Lysenko. V sedemdesiatych rokoch na planine vykonával podrobný a všestranný speleologický prieskum Alexander Komaško so svojou skupinou. Na výskume Čertovej diery sa podieľali aj maďarskí jaskyniari zo skupiny Vörös Meteor v Budapešti. V osemdesiatych rokoch min. st. dosiahla významné úspechy mladá generácia rožňavských a neskôr turnianskych jaskyniarov zo Slovenskej speleologickej spoločnosti, ktorí v Čertovej diere dosiahli hĺbku. Títo jaskyniari, ktorí sa neskôr odčlenili od rožňavskej skupiny, pôsobili na planine dlhodobo, prakticky do súčasnosti. Zaoberali sa rekognoskáciou, prolongáciou i dokumentáciou. Od deväťdesiatych rokov pôsobia na planine kontinuálne aj jaskyniari z košického pracoviska Slovenského múzea ochrany prírody a jaskyniarstva resp. z iných skupín Slovenskej speleologickej spoločnosti, ktorí tu takisto vykonávajú intenzívnu rekognoskačnú, prolongačnú i dokumentačnú činnosť. Na jeseň 2014 z ich revízie vyplynul aktuálny počet jaskýň na Hornom vrchu, ktorý dosiahol 250 jaskýň. Možno zhrnúť, že na objavovaní, prieskume a dokumentácii jaskýň i povrchových krasových foriem sa podieľalo do dnešných čias vyše sto jaskyniarov zo Slovenska, Česka i Maďarska. Horný vrch patrí vďaka vďaka intenzívnym a náročným jaskyniarskym prácam vo všetkých podobách medzi najlepšie preskúmané krasové územia na Slovenska.
Súčasný stav poznania
Vybraný zoznam pozoruhodných jaskýň Horného vrchu zohľadňuje rôzne kritériá:
Speleogenetické súvislosti
Ide o jaskyne rôznej genézy (vývoja) a rôznych morfologických typov. Z hľadiska genézy sú zastúpené fluviokrasové jaskyne v rôznom štádiu vývoja (napr. Býčia jaskyňa, Gustova jaskyňa), rôzne subtypy koróznych (napr. Skrytá jaskyňa, Netopierova priepasť, Mačacia diera) a rozsadlinových jaskýň (čertova diera, Čertov dych). Z morfologického hľadiska možno vyčleniť vertikálny typ jaskýň (priepasti), napr. Lipovnícky veľký zombor, Lipovnícky malý zombor, Vlčie hrdlo, Okrajová priepasť a horizontálny typ (výverové jaskyne, napr. Býčia jaskyňa, Gustova jaskyňa).
Predpokladané jaskynné sústavy Horného vrchu
Definovať, resp. vymedziť jaskynné sústavy na Hornom vrchu nie je jednoduché. Napriek tomu, že na planine poznáme významnú množinu jaskýň, zatiaľ sa podarilo dostať len do fragmentu aktívnej fluviokrasovej jaskyne – v tomto prípade ponorového typu (Býčia jaskyňa). Keďže rozsiahlejšie jaskynné sústavy sa viažu na významné ponorové zóny, resp. vyvieračky, ich vývoj možno dedukovať v oblastiach ktoré ohraničuje zóna ponorov i vyvieračiek. Na základe súčasných poznatkov (o. i. J. Šuba et A. Šubová /eds./, 1972) možno predpokladať, že západnú časť planiny drénuje výdatný krasový prameň plytkého obehu Evetes (Hrušovská vyvieračka). Centrálnu časť planiny a pravdepodobne i jej celú východnú časť podľa všetkého drénuje ďalší mohutný prameň plytkého obehu – Veľká hlava. Vo vzťahu k severnému svahu protiľahlej planiny Dolný vrch je to veľký nepomer, keďže tam je podobných prameňov oveľa viac. Južný svah planiny odvodňujú len 2 významnejšie krasové pramene, z toho len jeden s parametrami krasových prameňov plytkého obehu (vyvieračiek) naznačujúcich prítomnosť vyvinutých jaskynných sústav (napr. predpokladaná jaskynná sústava vyvieračky Veľká hlava). Prieniku do jaskynných priestorov tejto vyvieračky bránia mohutné sutinové kužele, ktoré lemujú svah planiny. Predpokladané jaskynné sústavy:
Bratislavský hrad
Etymológia názvu
Dnešné meno hradu a mesta pod ním vychádza z pomenovania, ktoré sa v rôznych podobách uvádzalo v historických dokumentoch pochádzajúcich z najranejších dôb existencie tunajšieho sídla. Prvé známe pomenovanie Brezalauspurch uvádzané v Soľnohradských letopisoch pochádza z roku 907. V ďalších záznamoch sa meno menilo, napr. v dokumente Henri-Manni Augiensis Chronicon z roku 1042 sa spomína pomenovanie Brezezburg, v tzv. Altaišských análoch z r. 1052 Preslavvaspurch, v roku 1108 Bresburg, z čoho vzniklo dnešné nemecké pomenovanie Pressburg.
Všetky tieto názvy majú svoj pôvod v osobnom mene slovanského zakladateľa alebo majiteľa hradiska na vyvýšenine nad Dunajom. Podľa niektorých bádateľov toto meno bolo Braslav, resp. Preslav. Vo veľkomoravskom období sa stretávame s dvoma nositeľmi tohto mena. Prvým bolo chorvátske knieža, Koceľov nástupca v Panónii, druhým istý pútnik zapísaný v tzv. Evangeliarum Cividalense. Keďže prvý spomínaný spravoval iba dolnú Panóniu, do ktorej Bratislava nepatrila, do úvahy pripadá druhý menovaný. Predpokladá sa, že mohol byť členom významnej slovanskej (slovienskej) veľmožskej rodiny, a ako takému mu mohol patriť hrad, t. j. Breslavgrad, Breslavov hrad.
Nemecký historik Aventinus uvádza pomenovanie Wratisslaburgium, podľa istého Vratislava, ktorý dal hrad opraviť v roku 805. Koreňový základ tohto pomenovania, z ktorého vychádzalo i označenie nápisom RESLAVA CIV na minciach, razených v 11. storočí, predznamenáva dnešné pomenovanie mesta.
Iné pomenovanie sa objavilo o storočie neskôr. Castrum Bosan, niekde ako Bassan alebo Possen, neskôr zmenené na Poson, Posonium, dalo zrejme vzniknúť maďarskej forme mena Pozsony.
Súčasný názov sa ujal až pred polovicou 19. storočia zásluhou štúrovcov.
Stavebné dejiny
Hradisko nad dunajským brodom, neskôr hrad na križovatke dôležitých obchodných ciest, podhradie a mesto sú svedkami tohto, už od staroveku významného miesta v priestore vyústenia Karpatsko-alpskej brány.
Najstaršie osídlenie
náhľad|Rekonštrukcia základov [[Veľkomoravská bazilika na Bratislavskom hrade|veľkomoravských stavieb z 9. až 12. storočia]]Výšinná akropola bola asi odnepamäti strategicky významným miestom, čoho dôkazom sú stopy jej najstaršieho osídlenia pochádzajúce spred približne 4 500 rokov z obdobia eneolitu (bolerázska skupina). Napriek tomu, že sa tu predpokladá existencia opevneného sídliska, priame dôkazy o jeho opevnení sa nepodarilo doložiť.
Čierna Hora
Čierna Hora (🇲🇪, 🇮🇹 [doslova „čierna hora“] a odtiaľ aj po, 🏴󠁧󠁢󠁥󠁮󠁧󠁿󠁧󠁢󠁥󠁮󠁧󠁿, 🇩🇪 a pod.) je republika v západnej časti Balkánskeho polostrova. Názov Čierna Hora sa prvýkrát objavuje v listine v roku 1435 (catuni Cernagore) a je odvodená od vysokých, ťažko dostupných hôr. Čierna Hora je prímorským štátom ležiacim na pobreží Jadranského mora.
Bratislavský hrad
Najstaršie osídlenie
Menej intenzívne bolo osídlenie v halštatskej dobe (kalenderberská kultúra), ktoré sa podľa doterajších zistení rozprestieralo vo východnej časti vrchu, no jeho rozsah presne nepoznáme. Podarilo sa identifikovať stopy príbytkov so základmi zahĺbenými do skalného podložia (tzv. zemníc). Je pravdepodobné, že už v tomto období bol hradný kopec akropolou rozsiahleho sídliskového útvaru.
Čierna Hora
Čierna Hora vyhlásila nezávislosť 3. júna 2006 na základe referenda uskutočneného 21. mája 2006. V rokoch 19181992 bola súčasťou Juhoslávie ako Socialistická republika Čierna Hora (19431992). Súčasťou Juhoslávie zotrvala aj v rokoch 19922003, ako jediná z bývalých zväzových republík Juhoslávie (okrem Srbska). V rokoch 20032006 bola súčasťou Srbska a Čiernej Hory. V rokoch 19922006 vystupovala ako Republika Čierna Hora. Čierna Hora je klasifikovaná Svetovou bankou ako krajina so strednými príjmami a od 28. júna 2006 je 192. členskou krajinou OSN. Je členom organizácií ako Svetová obchodná organizácia, Organizácia pre bezpečnosť a spoluprácu v Európe, Rada Európy, Stredoeurópske združenie voľného obchodu a Únia pre Stredomorie. Čierna Hora je členom Severoatlantickej aliancie a oficiálnou kandidátskou krajinou na vstup do EÚ.
Bratislavský hrad
Najstaršie osídlenie
Ďalší nárast osídľovania nastal v laténskej dobe v čase rozkvetu keltskej civilizácie, ktorej pozostatkom sú stopy dôležitého oppida na území dnešného mesta. Dokladom toho sú nálezy laténskych objektov, ako aj kolekcia keltských mincí typu BIATEC.
Čierna Hora
Poloha
Republika na pobreží Jadranského mora, susedí s Chorvátskom, Bosnou a Hercegovinou, Srbskom, Albánskom a spornou oblasťou Balkánu – Kosovom. Hlavným mestom je Podgorica (do roku 1990 Titograd).
Bratislavský hrad
Najstaršie osídlenie
Pri výskumných prácach v rokoch 1965 – 1966 sa pri prehľadávaní základov zaniknutých sakrálnych stavieb z 9. a 11. storočia na východnej terase hradu objavil pomerne početný stavebný materiál pochádzajúci z rímskych čias – opracované kamene, fragmenty nápisov a zvyšky tehál označených kolkami XIV. rímskej légie. Množstvo tohto materiálu sa sekundárne použilo pri výstavbe neskorších objektov.
Čierna Hora
Geografia
Čierna Hora je hornatá krajina posiata krasovými oblasťami. Hoci je jednou z najmenších krajín Európy (s rozlohou ), reliéf je nesmierne rozmanitý. Najvyšší vrch Čiernej Hory Zla Kolata leží na hraniciach s Albánskom a má nadmorskú výšku. Väčšinu územia tvorí Dinárske pohorie s planinami. Tiež nížiny pri Skadarskom jazere a v údolí rieky Zeta a Tara. Skadarské jazero, ktoré je najväčším jazerom Balkánu leží na hraniciach s Albánskom. Zo Skadarského jazera vyteká rieka Bojana, ktorá tvorí časť čiernohorsko-albánskej hranice.
Bratislavský hrad
Najstaršie osídlenie
Uvedené nálezy dokazujú prítomnosť rímskeho etnika na hradnej akropole v období 2. – 4. storočia. Vychádzajúc z historických daností niet pochýb o význame hradnej vyvýšeniny a jej využití v rímskej dobe. Je isté, že to bolo zo strategického hľadiska výnimočné miesto a pre umiestnenie vojenskej posádky (pôvodné stavby boli pravdepodobne súčasťou vojenskej stanice) malo nesmierny význam, najmä v období rímsko-germánskych vojenských kontaktov (napr. markomanských vojen).
Slovanské hradisko
Prelom 5. a 6. storočia znamenal začiatok slovanského osídľovania tejto lokality. Prví obyvatelia najskôr obsadili miesta, na ktorých sa výrazne rysovali pozostatky starších obydlí a opevnení. Akropolu hradného vrchu ako aj neďaleko ležiaci vrch hradnej skaly nad dnešným Devínom zabezpečili sústavami opevnených sídlisk. Zo správ vojenského charakteru sa dozvedáme o pomenovaní oboch sústav – Dowina a Brezalauspurch. Poloha sídliska na bratislavskom hradnom vrchu kontrolujúceho križujúce sa obchodné cesty a dunajský brod, bola veľmi výhodná. Možno povedať, že od prvej polovice 9. storočia tu existovalo dobre opevnené stredisko so zrubovými obydliami, palácom (išlo o dvojpriestorový objekt postavený na vrcholovej plošine areálu hradiska), predrománskou trojloďovou bazilikou, cintorínom, ako aj s hospodárskymi objektmi. Opevnenie, ešte drevozemné (doložená šírka hradby, výška 1,6 – 2 metre), vymedzovalo územie s rozmermi asi 300 × 200 metrov a s niekoľkými nevyhnutnými úpravami vydržalo v takejto podobe až do konca 14. storočia, keď ho nahradili kamenné gotické hradby.
Čierna Hora
Administratívne rozdelenie
náhľad|Čiernohorské obce Čierna Hora je rozdelená na 21 obcí (po čiernohorsky opština):
Bratislavský hrad
Slovanské hradisko
náhľad|vľavo|Opevnenie Bratislavy na okraji tzv. albertínskeho plánu Viedne z rokov 1438 – 1455Výsledky archeologického prieskumu s početnými dokladmi vyspelej veľkomoravskej materiálnej kultúry (gombíky, ozdoby, keramika) svedčia o tom, že toto slovanské hradisko svojou architektúrou a funkciou prevyšovalo charakter pohraničnej pevnosti.
Čierna Hora
Demografia
Hlavný článok: Demografia Čiernej Hory
Etnická štruktúra
náhľad|Etnická mapa Čiernej Hory, jednotlivé obce podľa majoritného etnika. Podľa výsledkov najnovšieho sčítania (2011) žije v Čiernej Hore 620 029 obyvateľov. V etnickom zložení nastávajú presuny najmä medzi kategóriou Srbi a Čiernohorci, čo súvisí so vznikom Čiernej Hory ako nezávislého štátu a meniacim sa presvedčením obyvateľstva o etnickej príslušnosti. Čiernohorci v druhom sčítaní po sebe tvoria menej ako polovicu obyvateľstva. Etnické zloženie podľa sčítania obyvateľstva (2011) :
Jazyková štruktúra
thumb|Jazyková mapa Čiernej Hory v jednotlivých obciach, 2011. Väčšina obyvateľov hovorí po srbsky. Ale, od roku 2004 sa vykonalo viacero krokov na vytvorenie samostatného jazyka – čiernohorčiny – a podľa Ústavy z roku 2007 je prvým úradným jazykom. Súčasne s ním, srbčina, bosniančina, gegská albánčina a chorvátčina sú používané. Všetky tieto jazyky s výnimkou albánčiny sú vzájomne zrozumiteľné. Podľa sčítania v roku 2011 je poradie jazykov nasledovné :
Náboženská štruktúra
thumb|Náboženská mapa Čiernej Hory v jednotlivých obciach, 2011. Väčšina obyvateľov sa hlási k pravosláviu, čo je dôsledok vplyvu Byzantskej ríše na Balkáne. Pravoslávni patria do Srbskej pravoslávnej cirkvi. Významný podiel obyvateľstva tvoria sunnitskí moslimovia – 17,7%, žijú na územiach osídlených Albáncami, Bosniakmi a Moslimami. V Čiernej Hore žije aj malá rímskokatolícka komunita, patria k nej katolícki -3,5% Albánci, Chorváti a niektoré ďalšie menšiny -4,6%. Náboženská príslušnosť podľa sčítania v roku 2011 :
Podnebie
Pobrežie Čiernej Hory sa nachádza v subtropickom podnebnom pásme. Má stredomorskú klímu (mediteránnu) so suchými a horúcimi letami, miernou a daždivou zimou. Podnebie je vlhké, lebo hory zachytávajú vzdušné prúdy z mora, ktoré sa tu dvíhajú a tým ochladzujú. V horách čiernohorského vnútrozemia panuje horská klíma.
Flóra
Na teplom jadranskom pobreží je rozvinutá vždyzelená stredomorská vegetácia, zatiaľ čo vo vysokých vrchoch sa rozvinula vysokohorská, alpínska vegetácia. Horná hranica vždyzelenej vegetácie leží v nadmorskej výške 300 až Najviac rozšírený je porast typu macchie, zastúpený vždyzelenými krami a zakrpatenými stromami. Vo výške.. 300 až prechádza vždyzelená vegetácia do pásma krov a riedkych lesov. V minulosti tu rástlo omnoho viac stromov, dnes je v na jadranskom pobreží veľa vrchov holých, drevo bolo použité na výstavbu lodí.
Cestovný ruch
náhľad|Luxusné [[Turizmus|turistické stredisko       Sveti Stefan]] Od otvorenia hraníc v roku 2002 sa cestovný ruch začína pomaly rozvíjať. Krajina je veľmi obľúbená hlavne slovenskými a českými turistami, ktorí sú „presýtení“ Chorvátskom. Veľká časť zisku teda plynie práve z cestovného ruchu.
Dejiny
Hlavný článok: Dejiny Čiernej Hory
Zaujímavosťou je, že Čierna Hora zostala nezávislou aj po rozšírení Osmanskej ríše na Balkánsky polostrov.
Po referende v roku 1992 vznikla Juhoslovanská zväzová republika. V ňom sa rozhodlo pre udržanie únie so Srbskom. Napomohli k tomu dva rozhodujúce faktory, Čiernohorci videli horúčkovitý proces bránenia celistvosti Juhoslávie (ktorú Srbi bránili za pomoci armády) a tiež, že v Čiernej Hore žije veľa Srbov. 4. februára 2003 sa krajina Juhoslovanská zväzová republika transformovala na Srbsko a Čiernu Horu. 21. mája 2006 sa však opätovne uskutočnilo referendum. Zúčastnilo sa na ňom 86,3% voličov, z ktorých 55,4 % vyjadrilo súhlas s osamostatnením krajiny. Na základe tohto referenda parlament Čiernej Hory oficiálne vyhlásil nezávislosť 3. júna 2006.
5. júna 2017 sa Čierna Hora stala 29. členom NATO.
Zaujímavosti
Krajina dostala prívlastok najekologickejšia krajina sveta. Po vyhlásení nezávislosti prišlo Srbsko o pobrežie Jadranského mora. Národný park Biogradska gora, ktorý sa rozprestiera na nedotknutého lesa.
Bratislavský hrad
Slovanské hradisko
K nesporne najvýznamnejším nálezom z veľkomoravského obdobia patria zvyšky cirkevnej stavby z 9. storočia na východnej terase hradu. Že išlo o sakrálnu stavbu dokladá jej samotná dispozícia, východné orientovanie a pohrebisko, ktoré sa v jej blízkosti nachádzalo.
Na základe uvedených nálezov môžeme Bratislavský hrad v 9. storočí považovať za významnú veľkomoravskú pevnosť – cirkevné i svetské centrum širšieho územia. Sídlila v ňom kniežacia družina aj cirkevný hodnostár. Významné postavenie hradiska sa odráža aj v tom, že jeho názov Brezalauspurch sa objavil v tzv. Salzburských análoch z roku 907 v súvislosti s bitkou 4. júla 907, v ktorej prišlo k porážke bavorských vojsk starými Maďarmi. Už predtým však zanikla pôvodná funkcia hradiska v rámci správnej štruktúry Veľkej Moravy. Významné postavenie získal hrad opäť v 11. storočí, keď sa stal komitátnym hradom a sídlom kráľovskej rodiny.
V období stredoveku
Na slovanské osídlenie hradného vrchu nadviazalo hradisko za vlády prvého uhorského kráľa Štefana I., keď sa existujúci hrad stal súčasťou línie opevnení, chrániacich hranice mladého štátu. Už v tomto období sa musel neraz brániť pred útokmi nepriateľov, čo sa odrazilo na stave budov. V rokoch 1073 – 1074 za vlády kráľa Šalamúna prešlo rekonštrukciou opevnenie – najmä západného úseku. Na nádvorí paláca pribudla cisterna.
Do začiatku 11. storočia možno datovať vznik trojloďového Kostola najsvätejšieho Spasiteľa (Salvátora), postaveného čiastočne na základoch veľkomoravskej baziliky, a s ním susediaceho pohrebiska na východnom okraji výšiny. Kostol s veľkou obdĺžnikovou svätyňou bol dovtedy najväčšou sakrálnou stavbou postavenou na území dnešného Slovenska. O jeho jestvovaní sa dochoval historický záznam v tzv. Kolomanových dekrétoch z obdobia okolo roku 1100. Neskôr pristavili k východnej časti kostola budovu prepošstva Bratislavskej kapituly. Prepošstvo bolo z pohľadu cirkevnej organizácie určite veľmi významné, pretože plnilo funkciu tzv. hodnoverného miesta, kde prepisovali, vydávali a overovali právoplatné listiny.
Okrem toho sa areál hradu v 12. storočí obohatil o ďalší palác postavený v románskom slohu. Predpokladá sa, že bol jednoposchodový. Komplex budov sa v takejto podobe zachoval do začiatku 13. storočia.
náhľad|Pohľad na Bratislavu s hradom na litografii z roku 1593 od F. HogenbergaExistencia kostola v areáli hradu však spôsobovala problémy pri zabezpečení jeho bezpečnosti. Napriek jestvovaniu kaplnky v podhradí mešťania navštevovali bohoslužby na hrade, kde sídlili kapitula i prepošstvo. Keď už návštevy začali byť neúnosné a ohrozovali bezpečnosť hradného sídla, požiadal kráľ Imrich v roku 1204 pápeža Inocenta III. o súhlas s presťahovaním prepošstva do podhradia. Po prepoštstve sa v roku 1221, na základe súhlasu pápeža Honoria III., presťahoval do podhradia aj kostol. Tým sa prakticky skončil cirkevný život na hrade a kostol i s cintorínom zanikli.
Nový impulz stavebnej činnosti priniesla druhá polovica 13. storočia. Obdobie tatárskych nájazdov poukázalo na nutnosť zabezpečenia účinnejšej obrany územia krajiny. Napriek tomu, že hrad nájazdom Tatárov v roku 1241 odolal, kráľ Belo IV. po ich odchode podporoval šľachtu v budovaní nových pevností a zlepšení opevnenia existujúceho. V roku 1245 vznikla na hrade nová obranná veža. Išlo o trojpodlažnú stavbu v interiéri členenú drevenou konštrukciou. Z obranného hľadiska ešte významnejšou stavbou sa stala nárožná päťpodlažná veža nového murovaného opevnenia hradnej akropoly, na základoch ktorej v prvej polovici 15. storočia vyrástla dnešná tzv. Korunná veža. Nová podoba hradu pretrvala až do začiatku 14. storočia.
Opevnenie hradu doplnila aj tzv. Vodná veža na jeho úpätí, ktorá sa prvý raz spomína v listine kráľa Bela IV. z roku 1254.
Prestavba za Žigmunda Luxemburského
V marci roku 1387 nastúpil na uhorský trón Žigmund Luxemburský, počas vlády ktorého sa začala významná etapa stavebného vývoja Bratislavského hradu. Z dôvodu narastajúceho husitského ohrozenia ako jeden z prvých krokov prikázal Žigmund zlepšiť obranu na uhorsko-moravských hraniciach. Príkaz sa týkal viacerých stavieb v pohraničí a priamo aj Bratislavského hradu a mesta pod ním. Bratislavský župan Štefan Rozgoň dal na severozápadnej strane v intenciách súdobých opevňovacích prác odstrániť valové opevnenie a nahradiť ho kamenným. Jeho obranyschopnosť dal ešte posilniť výstavbou vysunutých delových bášt.
náhľad|vľavo|Žigmundova brána pochádza z čias prestavby hradu v prvej polovici 15. storočia. Je krásnym príkladom gotického stavebného slohuDôsledkom priameho Žigmundovho záujmu o Bratislavu ako o dôležitý oporný bod bola po roku 1423 prestavba hradu vo forme pravidelného štvorhranného kastelu a rozsiahle opevňovacie práce na hradnej akropole. Do roku 1431 sa kladie začiatok výstavby hradného paláca. Realizácia výstavby si vyžiadala veľké finančné náklady a tak bola viacerým kráľovským mestám vyrúbená daň na stavbu. Kráľovým zámerom bolo postavenie paláca, ktorý mal prekonať dovtedajšie stavby nielen svojou rozlohou ale aj veľkoleposťou a súčasne mal vytvoriť optimálnu architektonickú dispozíciu hradu. Jeho predstavy mali naplniť kamenárski majstri povolaní z blízkeho okolia (Budín, Bratislava), no aj zo vzdialenejších krajín – z Francúzska, Čiech a Bavorska. Z výtvarných poznatkov práve bavorských stavebných majstrov vychádzal vedúci stavebných prác Konrád z Erlingu. O význame, ktorý prestavbe hradu kráľ venoval svedčí o. i. aj počet robotníkov pracujúcich na stavbe – podľa dochovaných listín ich denný počet dosahoval 220 – 240.
Do dnešných čias sa však z prác realizovaných za Žigmundovej vlády zachovala v pôvodnej podobe iba jej malá časť – reprezentačná východná vstupná veža do hradu, až do 19. storočia nesprávne označovaná ako Korvínova brána. Žigmundova brána si zachovala významné slohové prvky gotiky – portál s výrazným segmentovým oblúkom, rebrovanie klenby brány so svorníkmi, okrajové fiály ako aj početné architektonické detaily.
Z hľadiska typológie hradných stavieb predstavuje Žigmundova prestavba Bratislavského hradu v našich končinách unikátny prechod medzi staršími neopevnenými stavbami so samostatným vnútorným nádvorím a nadväzujúcimi opevnenými renesančnými kaštieľmi. Je jedným z posledných ohlasov doznievajúceho gotického stavebného slohu. Súčasne táto prestavba položila základ pre neskoršiu charakteristickú podobu hradu.
Plány na rozsiahlu prestavbu hradu však Žigmundovou smrťou v roku 1437 stroskotali. V chaotickom období nasledujúcom po jeho skone nemal nik záujem hrad dokončiť ani z neho vytvoriť stálu rezidenciu. Žigmundov nástupca Albrecht II. zomrel o dva roky nato a Albrechtov syn Ladislav V. sa dožil iba sedemnástich rokov. Stavebná činnosť nového panovníka Mateja Korvína, ktorý vyšiel víťazne z bojov o uhorský trón, sa zamerala predovšetkým na výstavbu kráľovskej rezidencie v Budíne a prestavbu sídla vo Visegráde. Mohutne budovaný Bratislavský hrad stratil tým na dlhší čas svoje opodstatnenie. Na nový stavebný impulz si musel počkať až do päťdesiatych rokov 16. storočia.
Renesančná prestavba
Renesančná prestavba v druhej polovici 16. storočia zasiahla do jestvujúcej stavby najmä z hľadiska funkčných úprav hradných priestorov. Predovšetkým sa tieto úpravy dotkli stavby kráľovského paláca.
Po obsadení Budína po uhorskej porážke pri Moháči v auguste roku 1526 sa kráľovským, ale aj krajinským sídlom stala Bratislava a Bratislavský hrad sa stal hlavným kráľovským hradom Uhorska. Sem sa sťahoval kráľovský dvor, ktorému jestvujúce priestory nevyhovovali.
Práce viedol cisárov dvorský architekt Pietro Ferrabosco, ktorý sa podujal prestavať gotickú stavbu a dať jej moderný renesančný vzhľad. Po desiatich rokoch práce bola prestavba v roku 1562 ukončená; o rok nato bol hrad pripravený prijať účastníkov významnej udalosti – korunovácie Maximiliána II. za uhorského kráľa.
Vzhľadom na význam, ktorý Bratislava v druhej polovici 16. storočia dosiahla, bolo v roku 1608 uhorským snemom rozhodnuté o trvalom uložení korunovačných klenotov v Korunnej veži kráľovského paláca.