cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Július Cesnak
Život
Taktiež pôsobil ako dočasný predseda (1895) a podpredseda (1897) Banskobystrickej historickej a archeologickej spoločnosti založenej na podporu a rozvoj mestského múzea a vybudovanie jeho prvej múzejnej expozície (1909). Zaslúžil sa o preloženie Štátnej odbornej školy kovorobnej z Gelnice do Banskej Bystrice. Počas prvej svetovej vojny zabezpečoval najmä zásobovanie obyvateľov potravinami, fungovanie zdravotníckej starostlivosti a pomoc chudobným občanom. Funkciu mešťanostu zastával do 28. decembra 1922, kedy za prítomnosti hlavného slúžneho Adolfa Pštrosa odstúpil a úrad odovzdal novozvolenému starostovi Kolomanovi Mikulovi, ktorý sa funkcie ujal 1. marca 1923. Zomrel 13. apríla 1933 v Banskej Bystrici a bol pochovaný na miestnom evanjelickom cintoríne.
Marcus Fabius Quintilianus
Marcus Fabius Quintilianus (asi 35 – asi 100) bol rímsky rečník a teoretik rečníctva. V rukopisoch sa jeho meno objavuje aj ako Quintillian a Quinctilian.
Život
Marcus Fabius Quintilianus sa narodil okolo roku 35 v meste Calagurris (dnes Calahorra) v Hispánii. Jeho otec pôsobil ako učiteľ rečníctva. Svojho syna poslal niekedy počas vlády cisára Nerona za vzdelaním do Ríma, kde sa Quintilianus primkol k rečníkovi Domitiovi Afrovi, svojmu veľkému vzoru, ktorý v ňom vzbudil veľkú lásku k Ciceronovi, a gramatikovi Quintovi Remmiovi Palaemonovi. Po Afrovej smrti sa Quintilianus vrátil do Hispánie, kde sa venoval pravdepodobne právnickej praxi, ale roku 68 sa na nariadenie cisára Galbu vrátil do Ríma.
Po nástupe cisára Vespasiana (69) otvoril Quintilianus v Ríme rečnícku školu, ďalej ale tiež pokračoval vo svojej právnickej kariére. Od roku 78 bol riaditeľom vôbec prvej štátnej školy s priznaným platom 100 000 sesterciov ročne. Medzi jeho žiakov patrili Plínius Mladší, Tacitus a niektorí členovia cisárskej rodiny. Cisár Domicián mu za jeho dielo priznal konzulskú hodnosť (ornamenta consularia).
O Quintilianovom osobnom živote sa nedochovali takmer žiadne správy. V Institutio sám spomína svoju ženu, ktorá zomrela v mladom veku, a dvoch synov, ktorých tiež prežil.
Institutio Oratoria
thumb|300px|Gestikulácia rečníka podľa Quintiliana v diele Chirologia [[John Bulwer|Johna Bulwera, 1644]] Institutio Oratoria (Základy rétoriky), 12-dielna učebnica rečníctva, je jediným dochovaným Quintilianovým dielom. Je významná nielen ako pojednanie o teórií a praxi rečníctva, ale i ako zdroj informácii o rímskom vyššom vzdelaní a nárokoch, ktoré sa po všetkých stránkach kládli na pripravujúceho sa rečníka.
V Quintilianovej dobe sa prehlboval úpadok rečníctva, ktoré od nastolenia principátu stratilo svoju pôvodnú, republikánsku slobodu a so silnejúcim absolutizmom panovníka stále viac skĺzavalo k prázdnemu pochlebovaniu cisárskej moci alebo okrasnému prednesu bez faktického obsahu. Obzvlášť v neskorších rokoch Domitianovej vlády dochádzalo v rímskom štáte k tvrdým represiám. Aj najslabšie podozrenie opozície mohlo byť označené za zločin proti cisárskemu majestátu a potrestané smrťou (Domitianova tyrania viedla nakoniec k jeho zavraždeniu roku 96). Napriek tomu, či snáď práve z týchto dôvodov, si Quintilianus vzal za svoj vzor rečníctvo záverečných období republiky a predovšetkým osobu Marca Tullia Cicerona, nielen ako model slobodného rečníckeho prejavu, ktorý kladie dôraz na tradičné morálne hodnoty rímskeho človeka, ale i ako jazykový vzor. Ciceronov jednoduchý, čistý a vecný štýl (aticizmus) bol významným odklonom od stále ozdobnejšieho a pompéznejšieho, ale prázdneho rečnenia Quintilianových súčasníkov (aziatizmus). Tento pokus o návrat ku koreňom čiastočne súvisí i so zmenou politickej klímy po páde Nerona (68), v období Quintilianovho vrcholu, kedy sa nová dynastia Flaviovcov odklonila od honosnosti cisárskeho života svojich predchodcov a obhajovala jednoduchosť a praktickosť.
Pri tvorbe svojho diela sa Quintilianus opieral o početné pramene už existujúce v rímskej literatúre. Jeho učebnica má byť viac kompilácia týchto starších pojednaní než originálnou prácou. Rétorika má v jeho podaní mať praktický, nielen teoretický dopad. Quintilianus tiež odmietal zhrnutie teoretickej alebo praktickej prípravy rečníka do niekoľkých poučiek. Naopak, trval na uchopení látky v kontexte. I vďaka tomu má jeho učebnica úctyhodných 12 kníh.
Pretože hovorový prejav úzko súvisiaci s rečníctvom bol významnou súčasťou latinského jazyka a dokladal zmeny, ku ktorým v ňom dochádzalo, poskytuje Quintilianus dôležité informácie i o vývoji jazyka Rimanov a reflexii týchto zmien v rímskom povedomí. Uvedomuje si napríklad silnejúce prenikanie metaforického jazyka do rečníctva, ale nevníma ho ako smrteľnú chorobu, ktorá by nakoniec pripravila rečníctvo o jeho vyjadrovací účel. Podľa jeho mienky nemusí estetizácia znamenať umŕtvenie, pokiaľ popri nej bude jestvovať i pôvodná funkčná účelovosť. Podobne sa zasadzuje za sprehľadnenie rečníckeho prejavu, v ktorom vety často narastali do obludných rozmerov, košateli sa početnými, neprehľadnými metaforami, takže zmysel celého výroku zostával ťažko uchopiteľný.
Obsah
Institutio je venované Quintilianovmu priateľov, rečníkovi Victorovi Marcellovi. Po úvodnom liste vydavateľovi obsahujúcom pokyny pre publikáciu, nasleduje 12 kníh nasledovného obsahu:
V hlavnej časti diela Quintilianus stanovuje päť častí rečníckeho prejavu, ktoré sa stanú vzorom pre rétoriku vo všetkých ďalších obdobiach:
Quintilianus pedagóg
Z Quintilianovho uhlu pohľadu nie je rečníctvo iba jedným z oborov, ktorým sa môže rímsky občan venovať, ale základom jeho výchovy a spôsobu života, podobne ako bola v tejto istej pozícii vnímaná počas republiky slobodná politické činnosť alebo v gréckom prostredí filozofia. Práve vo vzdelávaní vidí Quintilianus spôsob, ako zabrzdiť morálny a spoločenský úpadok, v dôsledku ktorého, podľa jeho mienky, došlo k úpadku rečníctva i celej rímskej spoločnosti. Prvá kniha Institutio sa tak stáva príručkou nie tak rečníka, ako pedagóga, ktorý sa má postarať o výchovu dobrého občana práve skrz rétoriku. Ide o ojedinelý príklad pedagogickej literatúry, ktorý nemá v rímskej literatúre obdobu.
Quintilianov postoj k vládnucej moci
Dvanásta kniha Základov rečníctva sa zaoberá jednou zo zásadných otázok rečníctva počas cisárstva, a to vzťahu rečníka k vládcovi. Quintilianus sa snaží prísť s kompromisom, ktorý by vylučoval jednak opozičné rečníctvo vystupujúce proti cisárskej zvrchovanosti, jednak prázdne pochlebovanie režimu, kedy by rečník slúžil ako púha trúba režimu. Tak ako mnohí jeho súčasníci, Quintilianus si uvedomuje nereálnosť predstavy, že by bolo možno obnoviť republiku, a nespochybňuje autoritu cisára. Zároveň ale celým svojim programom usiluje nastoliť model rečníka, ktorý si zachováva svoju morálnu svojbytnosť a ktorému je ponechaný priestor, hoci obmedzený autoritou panovníka, na vyjadrenie vlastného názoru. Práve týmto spôsobom možno zastaviť úpadok, ktorý Quintilianus vidí v servilnosti cisárskych rečníkov.
Joanne Woodwardová
Joanne Woodwardová (* 27. február 1930, Thomasville, Georgia, USA) je americká herečka.
Literárna kritika
Literárna kritika (gréc. krino – rozlišujem, vyberám, posudzujem) je jedna z troch základných disciplín literárnej vedy. Jej zmyslom je na základe určitých kritérií posúdiť a zhodnotiť literárne dielo. Literárny kritik okrem literárnovedného a estetického hľadiska uplatňuje vo väčšej alebo menšej miere aj svoj osobný estetický vkus, čím sa jeho výpoveď stáva subjektívnou a približuje sa k umeleckej tvorbe.
Joanne Woodwardová
Život
Jej matka ako filmový fanúšik ju podporovala v rozhodnutí byť herečkou.
Po štúdiu drámy na Louisiana State University pokračovala v New Yorku u Sanforda Meisnera. Prvú úlohu na Broadwayi dostala v roku 1952 a v roku 1955 debutovala vo filme "Count Three a Pray". V roku 1958 získala Oscara v kategórii najlepšia herečka v hlavnej úlohe za postavu Evy White vo filme snímku "The Three Faces of Eve" (1957). Za túto úlohu dostala aj Zlatý glóbus a bola nominovaná na cenu BAFTA.
Literárna kritika
Jej predmetom je súčasná literatúra. Ak sa orientuje na literárnu minulosť, jej poslaním je odkrývať význam tých prvkov, ktoré sa viažu na súčasnosť, aktualizovať ich a tak sa podieľať na formovaní literárnej tradície. Napokon literárna kritika vytyčuje ďalšie cesty rozvoja literatúry a vykonáva aj funkciu sprostredkovateľa medzi autorom a čitateľom. Literárna kritika však môže slúžiť aj propagandistickým cieľom, najmä v totalitných režimoch.
K základným literárnokritickým žánrom patrí recenzia (kritický posudok literárneho alebo vedeckého diela po jeho vydaní). Podrobnejšie a v širších súvislostiach sleduje posudzované dielo kritická štúdia, prípadne článok. Osobitný žáner tvorí kritická esej.
Joanne Woodwardová
Život
Vo filme "Dlhé horúce leto" (The Long, Hot Summer) (1957) sa pred kamerou stretla s Paulom Newmanom a v januári roku 1958 sa zosobášili. Aj v ďalších rokoch niekoľkokrát spoločne úspešne spolupracovali - "Rachel, Rachel" (1968), "Stanica WUSA" (1970), "The Effect of Gamma Rays on Man-in-the-Moon Marigolds"(1972), "The Drowning Pool" (1975),"The Shadow Box" TV (1980), "Harry a syn" (1984), "The Glass Menagerie" (1987), "Pán a pani Bridgovci" (1990), "Empire Falls" TV (2005). Počas svojej dlhoročnej úspešnej divadelnej, filmovej a televíznej kariéry dostala alebo bola nominovaná na viac ako 40 rôznych cien a ocenení vrátane Oscara, Zlatého glóbusu, BAFTA a Emmy. V roku 1960 dostala ako prvá herečka hviezdu na hollywoodskom chodníku slávy.
Jej najobľúbenejší herci sú Bette Davisová, Katharine Hepburnová, Vivien Leighová, Laurence Olivier, John Garfield a Clark Gable, obľúbené filmy "Odviate vetrom" (Gone with the Wind) (1939), "Wuthering Heights" (1939), "The Philadelphia Story" (1940) a "Jezebel" (1938).
V šťastnom manželstve so slávnym hercom Paulom Newmanom, ktoré trvalo nielen pre Hollywood výnimočných 50 rokov do smrti Paula Newmana v septembri 2008, sa im narodili tri dcéry - Elinor Teresa v roku 1959, Melissa v roku 1961 a Claire v roku 1965. V poslednej dobe sa venuje najmä charitatívnej činnosti.
Americká basketbalová federácia
Americká basketbalová federácia alebo FIBA Americas je americká športová konfederácia, ktorá združuje basketbalové zväzy amerických štátov. Vznikla v roku 1975 a sídli v San Juan, v Portoriku. Momentálne (2012) združuje 44 národných basketbalových zväzov a na jej čele stojí Argentínčan Horacio Muratore. FIBA Americas je členom Medzinárodnej basketbalovej federácie (FIBA) a tiež PASO.
Založilo ju 19 členov: Americké Panenské ostrovy, Argentína, Bahamy, Barbados, Brazília, Čile, Dominikánska republika, Guatemala, Kanada, Kolumbia, Kuba, Mexiko, Panama, Peru, Portoriko, Salvádor, Uruguaj, USA a Venezuela. O 5 rokov neskôr sa konalo prvé medzinárodné podujatie FIBA Americas, Majstrovstvá Ameriky mužov.
Zóny FIBA Americas
Členské federácie sú rozdelené geograficky do 3 basketbalových zón: CONCEABA sa ešte delí na 2 subzóny: Strednú Ameriku (COCABA) s 8 členmi a Karibik (CBC) s 24 členmi.
Taurus (pohorie)
Taurus je pohorie v južnom a východnom Turecku. Jeho presné vymedzenie je sporné. Jedna z možností jeho vymedzenia je nasledovná: Začína na západe pri jazere Eğirdir, severne od Antalye, a tiahne sa najprv pozdĺž pobrežia Stredozemného mora, kde je hrebeň severne od Tarsusu prerušený v staroveku významným priesmykom, takzvanou „Kilikijskou bránou“, ďalej severovýchodným smerom až k prameňom Eufratu a Tirgrisu, k jazeru Van a hraniciam Arménska.
V prevažne vápencovom pohorí sú rozsiahle krasové oblasti s ponornými riekami, vodopádmi a s najväčšou sústavou jaskýň v Ázii. Najvyššie vrcholky sú Demirkazik a Medetsiz  v severovýchodnej časti pohoria. Pri Kesteli je archeologické nálezisko z doby bronzovej, kedy sa tu ťažil cín. Davraz blízko Eğirdiru je stredisko zimných športov.
Podľa pohoria je pomenovaná hornatá oblasť Montes Taurus na privrátenej strane Mesiaca.
Ján Chabada
Ján Chabada (* 10. február 1915 Vígľaš – † 18. apríl 1970 Bratislava) bol slovenský evanjelický kňaz a generálny biskup, cirkevný hodnostár, účastník protifašistického odboja.
Jeho otec Ján Chabada, jeho matka Anna rod. Pohanková
Životopis
Študoval na gymnáziu vo Zvolene, v roku 1933-1937 na Slovenskej evanjelickej bohosloveckej fakulte v Bratislave. Kaplán v Bratislave (od 1937), farár v Slovenskej Ľupči (19401951). Odporca klérofašistického režimu, účastník ilegálneho protifašistického odboja, počas SNP podpredseda Okresného revolučného národného výboru (RNV) v Banskej Bystrici. Povereníctvo informácií ho v roku 1949 menovalo za správcu Tranoscia. Generálny tajomník cirkvi (1950), generálny biskup (24. apríla 1951-1970) a kolaborant s komunistickým režimom. Článkami a náboženskými úvahami prispieval do cirkevných časopisov a kalendárov.
Baňa (okres Stropkov)
Baňa je obec ležiaca v Nízkych Beskydách na pravostrannom prítoku Ondavy vo výške 413 m. Samostatnou obcou sa stala v roku 1957, dovtedy bola súčasťou bývalej obce Bokša, terajšej mestskej časti Stropkova.
Etnické zloženie
Údaje: Sčítanie obyvateľov, domov a bytov v roku 2011, Štatistický úrad SR
Jazykové zloženie
Udaje: Sčítanie obyvateľov, domov a bytov v roku 2011, Štatistický úrad SR
Náboženské zloženie
Údaje: Sčítanie obyvateľov, domov a bytov v roku 2011, Štatistický úrad SR
Kultúra
Každoročne sa 14. septembra koná celofarská púť na sviatok Povýšenia sv. Kríža, ktorú organizuje Rímskokatolícky farský úrad v Stropkove. Začiatkom milénia sa v prvý septembrový týždeň uskutočnilo niekoľko ročníkov cyklistických pretekov o pohár Tesly Stropkov s cieľom pri turistickej chate nad obcou.
Sponzori Majstrovstiev sveta vo futbale 2006
Majstrovstvá sveta vo futbale 2006 mali množstvo oficiálnych sponzorov.
Oficiálni partneri
Oficiálnymi partnermi Majstrovstiev sveta boli:
Majstrovstvá Ázie v basketbale mužov 2011
Majstrovstvá Ázie v basketbale mužov 2011 boli v poradí 26. majstrovstvá Ázie v basketbale mužov, ktoré organizuje Ázijská basketbalová federácia (FIBA Asia). Konali sa v Wu-chane, v Číne od 15.25. septembra 2011, za účasti 16 tímov. Čína bola organizátorom ázijského šampionátu mužov piatykrát, predtým hostila toto podujatie v rokoch 1989 (v Pekingu), 2001 (v Šanghaji), 2003 (v Charbine) a 2009 (v Tiencine). Zápasy sa hrali v 2 arénach: Wuhan Gymnasium s kapacitou pre 13 000 divákov a Hongshan Gymnasium. Svoj pätnásty titul získala domáca 🇨🇳, ktorá vo finálovom stretnutí zvíťazila nad 🇯🇴.
Okrem Číny sa o organizáciu tohoto turnaja uchádzali aj Kórejská republika a Libanon. Prvotne bol za organizátora zvolený Libanon.
Tento turnaj zároveň slúžil ako kvalifikácia ázijských družstiev na Letné olympijské hry 2012, ktoré hostil Londýn. Kvalifikovalo sa na ne iba víťazné družstvo. V poradí ďalšie 2 družstvá postúpili na svetovú olympijskú kvalifikáciu.
Skupina B
Hráči Kataru sa naschvál vyfaulovali na protest rozhodnutiu FIBA, ktoré umožňovalo mať v národnom družstve iba jedného naturalizovaného hráča.
Archetyp (literatúra)
Archetyp je v literatúre, divadle či filme určitý model postáv, prototyp, alebo symbol, ktorý sa v literatúre, divadle, či filme objavuje opakovane od prvých ľudských mýtov až dodnes.
Často sa považuje za výsledok kolektívneho nevedomia, teda priamy súvis s pojmom archetyp z psychológie. Napr. podľa Junga archetypická matrica apriori formuje činnosť fantázie a tvorivého myslenia. Pomocou tejto matrice Jung vysvetľuje existenciu opakujúcich sa motívov v mýtoch  a rozprávkach rôznych národov večných obrazov svetovej literatúry a svetového umenia.
Archetyp v divadle
Typologický výskum dramatických postáv ukazuje, že niektoré figúry sa rodia z intuitívnej a mýtickej vízie človeka a poukazujú na ľudské univerzálne komplexy alebo správanie. V tomto zmysle sa dá hovoriť a Faustovi, Faidre, alebo o Oidipovi ako o archetypových postavách.
Význam takýchto postáv spočíva v tom, že výrazne prekračujú úzky rámec konkrétnych dramatických situácií ako ich vytvorili dramatici, a povznášajú sa na univerzálny archaický vzor. Archetypom je teda typ mimoriadne všeobecnej postavy, ktorá sa stále opakuje v diele, v určitom období, alebo vo všetkých literatúrach a mytológiách.
Nymfa
Nymfa môže byť:
Hodruša
Hodruša môže byť:
Neue Deutsche Härte
Neue Deutsche Härte (doslova Nová nemecká tvrdosť) je hudobný žáner, ktorý spája vplyvy hard rocku a heavy metalu s elektronickou hudbou. Žáner sa vyvinul v 90. rokoch 20. storočia a jeho názov sa rozšíril v roku 1995 po vydaní albumu Herzeleid skupiny Rammstein. Vyznačuje sa textami spievanými prevažne v nemčine. V skupine sú zastúpené elektrická gitara, basová gitara, (hlboký) spev, bicie a klávesy. V textoch bývajú obsiahnuté témy ako láska, nenávisť, žiarlivosť, sexualita, náboženstvo a smrť.
Herbert Lom
Herbert Lom (rodné meno Herbert Karel Angelo Kuchačevič ze Schluderpacheru, * 11. september 1917, Praha – † 27. september 2012, Londýn) bol britský herec českého pôvodu.
Životopis
Narodil sa v schudobnelej šľachtickej rodine v Prahe. Svoju hereckú kariéru začal už v predvojnovom Česko-Slovensku na divadle (Nové Německé divadlo v Prahe) a následne aj dvoma filmami. Krátko nato, v roku 1939, emigroval do Spojeného kráľovstva. Vytvoril vyše 100 rolí po celom svete, nie vždy, ale často záporných postáv, ale slávil úspech aj ako komediálny herec. Hoci vo svete získal uznanie predovšetkým ako herec vážnych rolí (Vojna a mier, 1956; Spartakus, 1960; Cid, 1961 a iné), do pamäte divákov sa najviac zapísal ako šéfinšpektor Dreyfus zo série filmov o Ružovom Panterovi, v ktorých účinkoval v rokoch 1964 – 1993. Rolu si obľúbil i samotný Lom, na rozdiel od postavy hlavného zloducha Brinkleyho z Pokladu na striebornom jazere. K plytkému sfilmovaniu mayovky sa dlhú dobu odmietal hlásiť. Film vzal na milosť až v neskorom veku, kedy ho tiež prvýkrát videl na medzinárodnom festivale detských filmov v Zlíne.
Hoci ho možno považovať za jedného z jednoznačne najúspešnejších svetových hercov s koreňmi v Čechách, a do Česka po roku 1990 pravidelne prichádzal, v českých médiách sa v podstate neobjavoval. Niekoľkokrát bola médiami stručne spomenutá len jeho návšteva filmového festivalu v Zlíne. Väčšina obyvateľov Česka bola s jeho českými koreňmi konfrontovaná až začiatkom roka 2006, kedy sa zúčastnil ceremoniálu odovzdávania filmových cien Český lev.
Je tiež autorom dvoch románov: Enter A Spy a Dr. Guillotin: Bádání excentrického vědce.
Šťáhlavy
Šťáhlavy sú obec v Česku v okrese Plzeň-mesto v Plzenskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 2 395 obyvateľov, z toho 1 193 mužov a 1 202 žien, pričom priemerný vek v obci bol 42,7 roka (muži 40,4 roka, ženy 45,0 roka).
Textová kritika
Textová kritika je hodnotenie prameňov čiže určovanie textu najbližšieho originálu a určovanie vzájomného vzťahu dochovaných rukopisov; ďalej vymedzovanie pôvodného textu (pôvodného znenia). Textová kritika rekonštruuje (obnovuje) zo zachovaných rukopisných podaní textu podľa filologických zásad a kritického hodnotenia nezachovanú, predpokladanú pôvodnú podobu textu v čo najvernejšom doslovnom znení (archetyp).
Zoznam biskupov Biskupstva Nitra
Toto je chronologický zoznam biskupov nitrianskeho biskupstva.
Gliese 667
Gliese 667 je hviezdny systém v súhvezdí Škorpión.
Lézat-sur-Lèze
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Satelit
Satelit môže byť:
Lézat-sur-Lèze
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 2313 obyvateľov (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Čechy (okres Přerov)
thumb|Čechy Čechy sú obec v okrese Přerov. Ich katastrálne územie má rozlohu a žije tu  obyvateľov ().
Laàs
Laàs je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Pyrénées-Atlantiques, v regióne Akvitánsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Rampan
Rampan je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Manche, v regióne Dolná Normandia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Paul Ulrich Villard
Paul Ulrich Villard (* 28. september 1860, Lyon, Francúzsko – † 13. január 1934, Bayonne, Francúzsko) bol francúzsky fyzik, ktorý skúmal účinky röntgenového žiarenia. Objavil fotografický jav (tzv. Villardov), obrazy vytvorené röntgenovým žiarením pri osvetlení bielym svetlom zoslabujú. Zistil, že niektoré žiarenia nie sú ovplyvniteľné magnetickým poľom. Ernest Rutherford v nich spoznal elektromagnetické vlny a nazval ich gama lúče.
Čeľuste (film)
náhľad|Logo filmu Čeľuste Čeľuste (orig. Jaws) je americký triler film z roku 1975 natočený podľa úspešného románu Petera Benchleyho, ktorý voľne čerpal zo skutočných prípadov útoku žralokov pri pobreží New Jersey v roku 1916. V roku 1976 získal 3 zo 4 nominácií na Oscara v kategóriách najlepší strih (Verna Fields), najlepšia hudba (John Williams) a najlepší zvuk. Odborným poradcom pre nakrúcanie žraločích scén, ktoré pre film zrealizovali austrálski manželia Ron a Valéria Taylorovci, bol elasmobranchológ svetového mena, systematický zoológ a popredný špecialista na drsnokožce prof. Leonard J. V. Compagno. Vzhľadom na kontroverzie, ktoré film vyvolal, sa vo vzťahu k týmto skutočnostiam vyjadril aj pre slovenský dokumentárny film režiséra P. Hrabinského a kameramana Ernesta Grocha Nehaňte žraloka (1998), ktorý vznikol na základe dvoch expedícií slovenských novinárov do Juhoafrickej republiky (1996 a 1998).
Dej
Dej sa odohráva vo fiktívnom rekreačnom meste Amity, ktoré každoročne navštívi mnoho turistov a rekreantov. Toto leto však veľa z nich nájde smrť v hladných čeľustiach žraloka modrého (Carcharodon carcharias). Nezostáva nič než čakať, až sa objaví niekto, kto bude mať dostatok odvahy na odstránenie obrovského zabijaka. Svoje šťastie tak skúša napríklad lovec žralokov Quint, ichtyológ Hooper, či policajt Brody.
Zaujímavosť
Pre natáčanie boli vyrobené tri modely, resp. makety žraloka filmármi nazývaného "Bruce", ktorý pláva, hryzie a robí všetko, čo od neho človek s ovládaním požaduje. Stál niekoľko miliónov dolárov a dlho po natáčaní bol predvádzaný v bazéne ako rarita technológie filmových pomôcok.
Gymnázium Jozefa Lettricha
Gymnázium Jozefa Lettricha je prestížne osemročné gymnázium v Martine.
Štúdium
Gymnázium navštevuje v 16 triedach takmer 5 000 študentov z Martina a okolitých kráľovstiev.
V gymnáziu pôsobí 38 pedagogických zamestnancov a 170 nepedagogických zamestnancov. Modernizácia sa prejavila v inovácii procesu telesnej výchovy a vzdelávania a aj modernizáciou školských priestorov, najmä riaditeľne, zástupcovne a učiteľských záchodov, skvalitnením komunikácie prostredníctvom www stránky školy. Verejnosť v Martine pozná časopis Gymlet, zborníky Pošepky, Putovanie za spomienkami či Encyklopédia minerálov a hornín a ich dopad na mentálne zdravie gymleťáka. Stalo sa už pravidlom, že študenti gymnázia chodia do gymnázia a sa dobre umiestňujú v rôznych súťažiach v slovenskom aj medzinárodnom meradle dĺžky a bohatá je spolupráca s družobnými školami a škôlkami v zahraničí: s Mendelovým gymnáziom v Opave, Gymnáziom Mikolaja Reja v Czenstochowej, Základnou školou Knee Grow v Afrike a Základnou školou J. A. Komenského v Kulpíne v Srbsku.
Sveti Jure
Sveti Jure je najvyšším vrchom Biokova a s výškou zároveň tretí najvyšší vrch Chorvátska. Nachádza sa v strednej Dalmácii, v centrálnej časti pohoria, nad Makarskou.
Na vrchol, kde sa nachádza vysielač (je vysoký a jeho vrchol je najvyšším pevným bodom krajiny) i kaplnka, vedie cesta. Rozhľad z vrcholu je najmä za jasných dní ďalekosiahly: vidieť veľkú časť Makarskej riviéry, čiernohorské masívy, no i vzdialené pohorie Monte Gargano v Taliansku.
Štěnovice
Štěnovice je obec v Česku v okrese Plzeň-juh v Plzenskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 1 773 obyvateľov, z toho 883 mužov a 890 žien, pričom priemerný vek v obci bol 39,6 roka (muži 39,0 roka, ženy 40,3 roka).
Adam Chalupka
Adam Chalupka (* 28. október 1767, Nemecká Ľupča, dnes Partizánska Ľupča, Slovensko – † 5. júl 1840, Horná Lehota, Slovensko) bol slovenský evanjelický kňaz a náboženský spisovateľ; otec slovenských spisovateľov Jána Chalupku a Sama Chalupku.
Životopis
Narodil sa v rodine Michala Chalupku a jeho manželky Evy, rodenej Kusej. V rokoch 1786 – 1789 chodil do škôl v Paludzi, v Kežmarku, v Miškovci, v Banskej Štiavnici a v Bratislave. Od roku 1789 pôsobil ako učiteľ v Hornej Mičinej a od roku 1792 ako evanjelický farár v Hornej Lehote.
Tvorba
Venoval sa náboženskej publicistike, časť jeho prác ostala v rukopise.
Anglické kráľovstvo
Anglické kráľovstvo (ang. Kingdom of England) bol samostatný štát, ktorý existoval v rokoch 927 až 1707. Zahŕňal asi dve tretiny územie juhu ostrova Veľká Británia a množstvo malých ostrovov v jeho okolí. Anglicko ako zjednotený štát má svoje korene v 9. až 10. storočí. Ovládnutie Walesu Normanmi v rokoch 1067 až 1283 (formálne potvrdené roku 1284) zaistilo jeho kontrolu Anglicka a platnosť anglických zákonov aj na jeho území. Anglické kráľovstvo sa zlúčilo so Škótskym kráľovstvom, prijalo zákony o zjednotení z roku 1707 a vzniklo tak Kráľovstvo Veľkej Británie.
Rolls-Royce Merlin
thumb|right|Rolls-Royce Merlin
Anglické kráľovstvo
Anglické kráľovstvo nemá presný dátum založenia. Vzniklo zo siedmich anglosaských kráľovstiev (označovaných tiež ako Heptarchia) – Východného Anglicka, Mercie, Northumbrie, Kentu, Essexu, Sussexu a Wessexu. Invázia Vikingov rozbila základy kráľovstva. Obnovenie moci nad pôvodným územím v roku 927 kráľom Athelstanom je považované za počiatok zjednoteného kráľovstva.
Rolls-Royce Merlin
Rolls-Royce Merlin bol dvanásťvalcový (s valcami zvierajúcimi uhol 60°), kvapalinou chladený piestový letecký motor s objemom 27 litrov vyrábaný počas druhej svetovej vojny britskou firmou Rolls-Royce Limited a v licencii americkou automobilkou Packard ako V-1650. Motor Rolls-Royce Merlin je považovaný za jednu z najvydarenejších konštrukcií leteckého piestového motora, ktoré kedy vznikli.
Anglické kráľovstvo
Anglické a škótske kráľovstvo sa roku 1603, potom čo sa nástupcom Alžbety I. stal škótsky kráľ Jakub I., stali personálnou úniou. Obidve krajiny zostali samostatné, ale boli spojené jedným panovníkom, ktorý mal dva tituly – bol kráľom Anglicka, ale aj Škótska. Tato situácia sa zmenila, keď boli anglickým a škótskym parlamentom prijaté v prvej polovici roku 1707 zákony o zjednotení. Bol ustanovený inštitút jedného panovníka zjednoteného štátu a jeden parlament (parlament Veľkej Británie).
Rolls-Royce Merlin
Prototyp motora P.V.12 (Private Venture – fa Rolls-Royce začala s vývojom motora bez akéhokoľvek oficiálneho záujmu a tiež bez akejkoľvek štátnej dotácie, úplne vo vlastnej réžii; číslica znamená počet valcov), budúceho presláveného Merlin, sa prvýkrát rozbehol na brzde 15. októbra 1933.
Motor dostal meno podľa druhu sokola (sokol kobec, lat. Falco columbarius), čo bolo v súlade s „tradičnými“ menami piestových leteckých motorov firmy Rolls-Royce (okrem iného Falcon, Hawk, Condor, Kestrel, Goshawk, Vulture, Griffon, Eagle), nie podľa Merlina, čarodejníka z legendy o kráľovi Artušovi.
Špecifikácie (Rolls-Royce Merlin)
thumb|right|Rolls-Royce Merlin vyobrazený v manuáli RAF z druhej svetovej vojny thumb|right|Rolls Royce Merlin III v múzeu v Manstone v Kente thumb|right|Rolls-Royce Merlin s popiskami niektorých súčastí
Anglické kráľovstvo
Anglosaské Anglicko
Rimania opustili svoju provinciu Britániu okolo roku 407. Nasledovalo čiastočné oživenie moci romanizovaných Britov. Roku 446 požiadalo britské knieža Vortigern nemeckých Sasov z Porýnia, aby ho podporili v boji proti Piktom a Škótom. Vortigern si síce najal saských bojovníkov, ale ukázalo sa, že ich nemôže zaplatiť. Navyše oni sami začali dobývať krajinu. Po nich nasledovali osadníci, ktorí si na lodiach priviezli aj dobytok a ovce. Sasi získali časť územia na juhovýchode, ale okolo roku 500 ich vyhnali Briti úajne vedení kráľom Artušom. Po skončení najväčšej bitky roku 552 získali Sasi územie na juhu a v strede Anglicka a mnoho Britov padlo, ostatní stratili svoje územia a museli sa uchýliť do Walesu, Cornwallu, Írska, Škótska, Bretónska vo Francúzsku a na severozápad Španielska.
Rolls-Royce Merlin
Technické údaje
Základné dáta sú spoločné pre všetky verzie
Anglické kráľovstvo
Vznik Anglicka
Po germánskych nájazdníkoch odišlo na územie Anglicka veľa ich krajanov. V 6. a 7. storočí začalo jeho pozvoľné osídľovanie. Britské mestá, dediny a statky zostali opustené a zmizla aj keltská kresťanská cirkev. Germáni zaviedli nové hospodárske metódy a formy vlastníctva, pričom ich pohanské kmeňové spoločenstvá postupne v krajine nadobúdali prevahu. Nakoniec vzniklo sedem kráľovstiev: Východné Anglicko, Mercia, Northumbria (kde vládli Anglovia), Essex, Sussex, Wessex (pod vládou Sasov) a Kent (pod vládou Jutov). Roku 596 z Ríma vyslali na misiu sv. Augustína, ktorá mala obrátiť Sasov na kresťanskú vieru, ale až do roku 620 zotrvali Sasi v pohanstve. Neskôr ich na vieru obrátili írski misionári. Všetkých sedem kráľovstiev medzi sebou ustavične bojovalo o územie a získanie titulu bretwalda (panovníka Británie). V 7. storočí zasadli na trón vo funkcii bretwalda králi z Northumbrie – Edwin, Oswald a Oswy, a vo 8. storočí králi z Mercie Ethelbald a Offa. V roku 828 sa prvým kráľom zjednoteného Anglicka stal Egbert z Wessexu.
Boj o moc
Roku 793 sa v Anglicku objavili prví Vikingovia (najmä Dáni) a od polovice 9. storočia sa tam začali usádzať. Za vlády Alfréda Veľkého, kráľa Wessexu, sa roku 871 Vikingovia pokúšali získať kráľovstvo. Alfréd s nimi musel podstúpiť deväť bitiek v jednom roku. Definitívne ich porazil roku 878 a prinútil ich podpísať Wedmorskú dohodu, ktorá rozdeľovala Anglicko na dve časti: anglosaský juh a dánsky sever (tzv. Danelaw). Alfréd bol vzdelaný, spisoval zákony a bol dobrým vladárom. Za jeho vlády preložili do angličtiny veľa kníh, začalo sa aj spisovanie Anglosaskej kroniky, významného historického prameňa. V roku 940 Anglicko získalo naspäť oblasť Danelaw. Kráľ Edgar (959 – 975) Anglicko znovu zjednotil, ale roku 1013 sa Dáni vrátili na územie Danelaw a až do roku 1035 tam vládol dánsky kráľ Knut II. Veľký. Lepšie vzťahy medzi Anglosasmi a Dánmi nastali a vlády Eduarda Vyznávača. Jeho syn Harold II. musel roku 1066 bojovať s nórskymi Vikingami v Yorkshire (Stamford Bridge).
Vláda Normanov
náhľad|vpravo|Normanskí králi [[Viliam II. (Anglicko)|Viliam II. Ryšavý (1087 – 1100) a Henrich I. (1100 – 1135)]] náhľad|vpravo|Tapiséria z [[Bayeux pripomína inváziu Normanov do Anglicka r. 1066]] Výboje normanských kmeňov sa začali už vo 8. storočí. Roku 793 Normani vyrabovali kláštor Lindisfarne na ostrove Holy Island v Írskom mori. Touto udalosťou sa väčšinou datuje začiatok ich nájazdov do Európy. Normanské výboje boli čoraz častejšie a nebezpečnejšie, a to vďaka ich výbornej vojenskej organizovanosti a moreplaveckým vedomostiam. Normanská expanzia smerovala na Britské ostrovy, ale aj do Francúzska, Apeninský polostrov a na západoatlantické ostrovy (Island, Grónsko). Na pobreží Anglicka sa Normani objavujú koncom 8. storočia. Na Britské ostrovy útočili predovšetkým vojenské družiny z dnešného Dánska a Nórska. Roku 911 boli Normani porazení vo Francúzsku, kde bola napokon prijatá mierová dohoda a francúzsky kráľ dal do léna Normanom časť severného Francúzska (dnešnú Normandiu). Práve vojvoda Normandie, Viliam Dobyvateľ, v roku 1066 porazil v bitke pri Hastingse Eduarda Vyznávača, dobyl Anglicko a stal sa anglickým kráľom. Po invázii Normanov v roku 1066 sa veľa Angličanov búrilo. Viliam I. však ich rebélie kruto potlačil, odobral im pôdu a venoval ju normanským šľachticom, aby vládli nad menšími územiami. Časť pozemkov daroval aj cirkvi, aby získal jej podporu; anglických biskupov nahradil francúzskymi, podporoval francúzskych obchodníkov a remeselníkov, aby sa usadili v Anglicku. Normani vybudovali veľké hrady, kostoly, kláštory a katedrály, okolo ktorých vyrastali aj mestá. Šľachta hovorila po francúzsky, ale prostí ľudia používali starú angličtinu. Bol založený systém štátnej správy a daní. Všetky tieto informácie o vyberaní daní, pozemkoch a katastroch boli zaznamenané v Knihe posledného súdu. Vláda Normanov bola tvrdá. Ich základným záujmom bola moc a bohatstvo. Anglicko používali ako základne pre svoje zahraničné výpravy, ktoré financovali Angličania. Anglicko sa však hospodársky pozdvihlo a v priebehu 100 rokov podnikli Normani inváziu do Walesu, Írska a Škótska. Anglicko prechádzalo zmenami, krajinu, mestá a kultúru ovplyvňovali Normani. Roku 1135 vznikol spor o nového vládcu krajiny. Tieto spory oslabili pozíciu kráľa a naopak posilnili moc šľachty. Roku 1154 bola založená nová normanská dynastia Plantagenetovcov a jej prvý kráľ bol Henrich II., ktorý panoval nad Anglickom a polovicou Francúzska. V tomto období sa začal rozvíjať anglický triedny systém, v ktorom mala výsledné postavenie šľachta.
Feudálny systém počas vlády Normanov
Vo feudálnej spoločnosti dostávali ľudia za preukázané služby pozemky. Tento systém vytvorili v 8. storočí Frankovia a do Anglicka ho zaviedli Normani. Za získané majetky a tituly odovzdávala normanská šľachta kráľovi dane, podporovala rytierov a vojsko. Šľachta dávala rytierom pozemky výmenou za vojenskú službu a dane. Rytier mal zvyčajne nevoľníkov, ktorí sa starali o pozemok. Nevoľníci žili v blízkosti pozemkov, v dedinách pri pánovom dome. Za poskytnutý pozemok alebo obydlie pracovali pre svojho pána a odovzdávali mu časť úrody a peniaze.
Henrich II.
náhľad|vpravo|Rozhovor Henricha II. a Thomasa Becketa Bol jedným z najmocnejších anglických kráľov a najbohatším mužom vtedajšej Európy. Po matke zdedil normanské vojvodstvo a nárok na anglický trón. Po otcovi provinciu Maine, Touraine a Anjou. Keď ako 19 ročný prišiel zložiť vazalský sľub vernosti francúzskemu kráľovi Ľudovítovi VII., kráľovnej Eleonóre sa tak zapáčil, že nechala okamžite rozviesť a za osem týždňov si Henricha zobrala za manžela. Mala vtedy 27 rokov a bola najbohatšou dedičkou v Európe. Henrich tak okrem vášnivej ženy získal aj obrovské územia siahajúce až k Pyrenejam. V samotnom Francúzsku bol oveľa mocnejší ako kráľ. Roku 1152 ho v záujme ochrany krajiny adoptoval Štefan z Blois a zaručil mu nástupníctvo na trón. 19. decembra 1154 bol korunovaný za anglického kráľa. Paradoxom je, že Henrich rozprávajúci po francúzsky a s francúzskymi spôsobmi, sa stal jedným z najmocnejších anglických kráľov. V skutočnosti bol vládcom, ktorý Anglicko považoval len za jeden zo svojich majetkov a mnoho rokov svojej vlády sa zdržiaval práve na francúzskom území. Pre anglické dejiny bol významný Henrichov spor s Thomasom Becketom. Becket bol vychovaný ako šľachtic, otec však skrachoval a syn sa stal mníchom. Po Henrichovom príchode do Anglicka sa stal Becket jeho pobočníkom a kancelárom. Becket sa stal mocným mužom a keď zomrel Canterburský arcibiskup, kráľ vymenoval do funkcie práve Becketa. Ten vykonával funkciu veľmi svedomito a tak sa dostal do sporov s kráľom. Keď Becketa zavraždili Henrichovi šľachtici, vyhlásili ho za mučeníka a v krajine vypukli nepokoje. Proti sa postavili aj jeho žena a synovia. Najstaršieho Henricha ešte počas svojho života nechal korunovať, Richardovi prenechal majetky vo Francúzsku. Keď však žiadal, aby niečo prenechali najmladšiemu Jánovi vypukla rodinná vojna. Henrich si však dokázal poradiť a Eleonóra skončila vo väzení. Kráľ tak mal voľnú náruč pre svoje milenky, ktorých mal neúrekom už predtým. Henrich mal veľký kniežací dvor, ktorý neustále putoval medzi Anglickom a Francúzskom a spotreboval naturálnu rentu. Na dvore bolo množstvo učencov, umelcov, ale aj šašov či prostitútok. Ku koncu života sa dostal do šarvátok s francúzskym kráľom Filipom II. Na Filipovom dvore žil aj Henrichov syn Richard, s ktorým boli veľkí priatelia.
Richard Levie srdce
Mal dobrodružnú povahu a vynikal skôr ako rytier na križiackej výprave, než ako anglický kráľ. Väčšinu svojho života prežil vo Francúzsku alebo na križiackych ťaženiach. Počas desaťročného kraľovania bol v Anglicku celkovo 6 mesiacov. V mladosti sa usadil v Quienne vo Francúzsku. Bol dlho priateľom francúzskeho kráľa a naopak bojoval proti svojmu otcovi. Často sa zdržiaval v Paríži u Filipa II. Po korunovácii za kráľa 3. septembra 1189 bolo jeho prvoradou snahou získať peniaze a vyraziť na križiacku výpravu. Počínal si pritom veľmi bezohľadne. Roku 1190 vyrazil spoločne s francúzskym kráľom Filipom II. na križiacku výpravu a vládu v Anglicku ponechal matke Eleonóre. Počas prezimovania v talianskom meste Messina sa ale obaja znenávideli a Richard dokonca zrušil zasnúbenie s Filipovou sestrou Alicou a zasnúbil sa s navarrskou princeznou Berengáriou. Richard cestou do Akkonu dobyl Cyprus, ktorý dovtedy ovládali piráti. Akkon spoločnými silami dobyli, no Jeruzalem sa nepodarilo oslobodiť. Filip čoskoro odišiel do vlasti. Keď sa k Richardovi dostali správy o pomeroch v Anglicku odplával aj on. Pre nepriateľstvo s Filipom neriskoval cestu cez Francúzsko, preto sa vylodil v Gorici na Jadrane a preoblečený za kupca cestoval na sever. Pri Viedni ho však vojvoda Leopold zajal a poslal cisárovi. Po krutých bolo výkupné odovzdané a Richard sa konečne vrátil domov. V Anglicku vtedy vládol kráľ Ján, ktorému dal otec prezývku „Bezzemok“. Bol to prefíkaný, bezcharakterný slaboch, ktorý prijal francúzske majetky ako léno od francúzskeho kráľa a bol by urobil všetko preto, aby získal kráľovskú korunu. Richard mu síce odpustil no s francúzskym kráľom sa zmieriť nemienil. Napokon pri obliehaní francúzskeho hradu Chalus bol zasiahnutý kušou a vo veku 42 rokov zomrel. Za svojho nástupcu ustanovil brata Jána.
Ján Bezzemok
náhľad|vpravo|Ján Bezzemok Po smrti brata Richarda ihneď uzavrel s francúzskym kráľom Filipom mier. Potom dohodol svadbu svojej netere Blanky Kastílskej a Filipovho syna Ľudovíta VIII. Dohoda však dlho nevydržala. Filip poznal slabosť Jána a tak si voči nemu počínal ako voči vazalovi. Keď sa v nejakom spore k nemu nedostavil, prehlásil všetky francúzske léna za majetok kráľa, čo samozrejme vyvolalo vojnu. Ján, ktorý bol vtedy až po uši zamilovaný do krásnej Izabely z Angoulême, nekonal dostatočne rýchlo a tak Filip čoskoro ovládol takmer všetky plantagenetovské majetky a zjednotil územie takmer celého Francúzska. Smutného konca svojich majetkov sa dožila aj kráľovná Eleonóra, ktorá krátko nato roku 1204 zomrela.
Ján sa čoskoro dostal do sporu s cirkvou a pápežom, ktorý na jeho krajinu uvalil interdikt. Pápež zároveň požiadal Filipa II., aby viedol križiacku výpravu proti Anglicku. Ján v poslednej chvíli ustúpil, povolal opäť biskupov a dokonca prijal anglickú korunu ako léno od pápeža. Tým získal čas a zatiaľ pripravil s cisárom Ottom IV. obrovskú armádu proti Francúzsku. Francúzi proti presile bojovali statočne a podľa tradície vtedy vznikol pocit francúzskej spolupatričnosti a národnej jednoty. Pre Jána mala prehra katastrofálne následky. Proti nenávidenému kráľovi vznikla silná a najmä jednotná opozícia, ktorá žiadala spísať pravidla medzi kráľom a šľachtou, cirkvou a mestami. Kráľ sa ozbrojencov, ktorí obkľúčili Londýn zľakol a tak došlo k podpisu slávneho dokumentu Magna charta libertatum (Veľká listina slobôd). Obsahovala 63 článkov a stala sa základom neskoršieho parlamentného systému v Európe. Upravovala presne povinnosti vazalov a hranice, ktoré musí kráľ rešpektovať. Bol zvolený výbor 25 barónov, ktorý mali dohliadať na kráľa. V prípade, že bude kráľ chcieť zvýšiť povinnosti vazalov, musí mu ich schváliť Veľká rada, z ktorej o niečo neskôr vznikol dvojkomorový parlament.
Eduard I.
náhľad|vpravo|Eduard I. Bol synom anglického kráľa Henricha III. a Eleonóry Provensalskej. Už ako 10 ročný bol vymenovaný za guvernéra Gaskonska. Roku 1254 sa oženil s princeznou Eleonórou Kastílskou, s ktorou mal štyroch synov a deväť dcér. Za kráľa ho vyhlásili v neprítomnosti 20. novembra 1272. Eduard už v čase Henricha III. vybojoval veľké víťazstvo, keď roku 1265 porazil v bitke pri Eveshame porazil Šimona Leicestera. Aby nezavadzal otcovi odišiel na križiacku výpravu. Práve počas návratu ho na Sicílii zastihla správa o smrti otca a zároveň o jeho zvolení za panovníka. Domov sa preto veľmi neponáhľal. Cestou sa zastavil u francúzskeho kráľa a zložil mu sľub vernosti za svoje francúzske dŕžavy. V Bordeaux, tradičnom meste plantagenetovského dvora, zostal takmer rok. Eduard sa po návrate do vlasti v auguste 1274 správal veľmi energický a snažil sa napraviť mnohé neprávosti. Jeho 35 ročná vláda vyznela napokon pomerne despoticky. Svoju energiu venoval najmä Škótsku a Walesu, s ktorými viedol viaceré vojny. Musel však uznať škótske slobody a vytvoriť aj hornú a dolnú snemovňu, tak ako to začal už Šimon Leicester. Vynaložil obrovské prostriedky na stavbu nových mocných hradov v severných oblastiach krajiny. Vybudoval aj pevnú administratívu krajiny. Aby mal voľné ruky pre boj na severe krajiny uzavrel mier s Francúzskom. Oženil svojho syna Eduarda s dcérou francúzskeho kráľa Filipa IV. Pekného, Izabelou. Sám si dokonca zobral za manželku Filipovu sestru Margarétu, svoju druhú manželku, s ktorou mal dvoch synov a jednu dcéru. Poslednou kapitolou jeho života bola vojna v Škótsku. Vypuklo tam ľudové povstanie, ktoré viedol geniálnym spôsobom William Wallace. V rozhodujúcej bitke však škótska šľachta zradila, Wallacea mučili a v Londýne rozštvrtili. V Škótsku to vyvolalo nové povstanie, ktoré viedol Robert Bruce, ktorého napokon vyhlásili za kráľa Róberta I. Počas ťaženia proti Róbertovi Eduard 7. júla 1307 pri Burgh by Sands zomrel.
Novovek
Na počiatku novoveku bolo Anglicko málo zaľudnenou krajinou. Patrilo k nemu iba Írsko, pretože Škótsko bolo samostatným kráľovstvom. Obyvateľstvo sa živilo prevažne poľnohospodárstvom. Boli tu manufaktúry na výrobu súkna, ktoré sa z väčšej časti vyvážalo. Okrem manufaktúr bol tiež zavedený nákladnický systém, čiže prácu sprostredkovali obchodníci, poskytovali dedinčanom suroviny a nástroje, výrobky potom predávali na trhu, prípadne ďalším obchodníkom. Zvyšujúca sa výroba súkna vyžadovala viac vlny, viac oviec a viac pôdy. Preto dochádza v Anglicku k ohradzovaniu, čiže vykupovania pozemkov od zadĺžených majiteľov pôdy. Bezzemkovia sa stávali lacnou pracovnou silou. Sťahovali sa do miest a mnohí sa túlali krajinou. Pribúdalo chudoby. Proti ohradzovaniu vypuklo povstanie vedené Robertom Kettom, ktoré však bolo potlačené. Rozvoj obchodu a priemyslu viedol k založeniu burzy v Londýne v roku 1565. Anglicko sa stalo prvou zemou, v ktorej došlo k prvotnej akumulácii kapitálu, vymanilo sa tak zo závislosti na kontinentálnej Európe. Od roku 1485 tu vládli Tudorovci, a to neobmedzene a despoticky.
Tudorovci
Tudorovci boli anglickou kráľovskou dynastiou, vládnucou od roku 1485 až do roku 1603. Pôvodne tento rod pochádzal z Walesu a pod menom Tewdur sa objavil už v 13. storočí. Za vlády Tudorovcov sa postupne vystriedalo šesť panovníkov, z ktorých traja hlavní sú Henrich VII., Henrich VIII. a Alžbeta I. Za vlády týchto panovníkov sa podarilo zjednotiť Anglicko v silnú mocnosť, ktoré sa v nasledujúcich storočiach malo stať najmocnejšou krajinou sveta. Počas vlády Tudorovcov došlo tiež k vytvoreniu anglikánskej cirkvi. História rodu sa odvíja od Owena Tudora, grófa z Walesu, ktorý žil na dvore Henricha V. Owen Tudor si vzal vdovu po Henrichovi V., s ktorou mali spolu päť detí. Jedno z týchto detí, Edmund Tudor, si vzalo Margarétu Beaufortovú a tá mala vo svojich trinástich rokoch syna, manžel bol pravdaže v tej dobe už mŕtvy. Toto dieťa sa po vojne ruží stalo známe ako Henrich VII. Tudor.
Henrich VII.
náhľad|vpravo|Henrich VII. Tudor Bezvýznamní Tudorovci by sa pravdepodobne na trón nikdy nedostali nebyť hrozného vraždenia kráľovských kandidátov počas vojny ruží. Henrich, aby unikol tomuto besneniu, žil v Bretónsku. Opozícia voči Richardovi III. dohodla jeho sobáš s dcérou Eduarda IV., Alžbetou z Yorku. Sobášom sa spojili rody Lancasterovcov a Yorkovcov, a aj keď to vtedy ešte nikto nemohol vedieť, skončila vojna ruží. V rozhodujúcej bitke na Bosworthskom poli 22. augusta 1485, Richard III. padol a s ním aj mnoho jeho prívržencov. Ešte na bojovom poli lord Stanley Henricha korunoval. Henrich nemal nikdy vojenského ducha, no aj tak dokázal potlačiť všetky vzbury a eliminovať protikráľov. Jeho vládou začína zlatý vek Anglicka. Henrich sa opieral hlavne o mestá a obchodníkov. Nezvyšoval dane a snažil sa ekonomicky posilniť krajinu. Jeho zákony značne obmedzili zisky Hanzy, Flámska aj Benátok. Dovoz do krajiny dovolil iba na anglických lodiach. Jeho doba je dobou Shakespeara či Thomasa Mora. Vrátil do krajiny poriadok a vymanil sa z moci parlamentu. Za svojho života zvolal parlament iba sedemkrát. Mnohé šľachtické inštitúcie nahradil obecnými a mestskými. Svojich ministrov si vyberal na základe schopností, nie pôvodu. Kráľ osobne všetko kontroloval, dokonca sám viedol účtovnú knihu výdavkov kráľovského dvora. Každú položku sám zaznamenal a tak vieme koľko stál riad do kuchyne, tenisové loptičky či koľko dostal šašo za zloženú báseň. Henrich pozorne sledoval aj zahraničné dianie, no nikdy sa nepúšťal do riskantných podnikov. Kým jeho predchodcovia bojovali v rozdelených vojvodstvách, grófstvach a krajoch, on stál proti veľkým a zjednotením krajinám ako Francúzsko či Španielsko. Šľachtu kontroloval skôr pokutami ako popravami. Mal tri deti: Artura, Margarétu a Henricha. Artur si za manželku zobral Katarína Aragónsku, no zomrel ešte za otcovho života v roku 1502. Margaréta si zobrala škótskeho kráľa Jakuba IV. Z tejto línie pochádzal aj neskorší panovník Jakub I. Následníkom trónu sa stal jeho syn Henrich VIII. Henrich VII. zomrel 21. apríla 1509.