cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Záhradné mesto
Fínske záhradné mestá
náhľad|[[Käpylä, Helsinky]] náhľad|[[Tapiola, centrum (2001)]] Aj vo Fínsku sa ujala myšlienka aplikovať princípy výstavby záhradných miest a zosúladiť bývanie a verejnú zeleň v predmestskom prostredí do harmonického celku s cieľom vytvoriť hodnotnejšiu podobu životného priestoru pre obyvateľov miest.
Ako jedno z prvých bolo v roku 1925 postavené záhradné mesto Käpylä pri Helsinkách, ktorého tvorcom bol fínsky architekt Mattiho Välikangasa. Neskoršie 50. roky 20. storočia znamenali pre krajinu obdobie vzniku  jedného z najpôsobivejších záhradných miest, Tapioly, od architekta Aarneho Erviho. Je zaujímavosťou, že toto mestečko je situované na mieste, kde s vybudovaním podobného mestečka počítal aj Eliel Saarinen vo svojom územnom pláne  Helsínk a okolia z roku 1918, pod názvom Hagalund.
UAZ 469
UAZ 469 je sovietsky dvojnápravový osobný terénny automobil so zvýšenou priechodnosťou, ktorý vyrábala automobilka UAZ. Je určený na prepravu osôb a nákladu po pozemných komunikáciách a v teréne. Bol používaný predovšetkým v armáde bývalého ZSSR. V Rusku a krajinách bývalého Východného bloku slúži dodnes.
Druhy prevedenia
thumb|UAZ 469 Verzia UAZ 469 má redukcie v kolesách, vyšší stupeň odrušenia elektrického vybavenia a hľadací svetlomet. Verzia 469 B je bez redukcií v kolesách, bez vyššieho stupňa odrušenia elektrického vybavenia a hľadacieho svetlometu (používa sa tiež ako civilná verzia). Model 469 BI je bez redukcií v kolesách, s vyšším stupňom odrušenia a s hľadacím svetlometom. Existujú tiež špeciálne nadstavby. Chemický prieskumný automobil UAZ 469 CH je vybavený prístrojmi pre radiačný a chemický prieskum, spojovacími prostriedkami a zariadením na vytyčovanie zamoreného priestoru. Vozidlo je vybavené ďalším akumulátorom pre zaistenie prevádzky tohoto vybavenia. Vnútorné usporiadanie je upravené pre 4 osoby. Technická pozorovateľňa UAZ 469 TEP je určená na technické pozorovanie bojiska, vyhľadávanie poškodenej techniky a na organizovanie odsunu a opráv. Vozidlo je vybavené spojovacími prostriedkami a je určené pre 5 osôb.
Poseidónios z Apameie
Poseidónios z Apameie alebo Poseidonios z Apameie (asi * 135 pred Kr. - † 51 pred Kr.) bol grécky filozof, predstaviteľ stoicizmu, najvýznamnejší žiak Panaitia, doxograf.
Spojil opäť jednotlivé vedy a filozofiu do jednoty. Podnikol študijné cesty po celom svete (jeho hlavnými odbormi voli zemepis, dejepis, astronómia), potom založil na Rode stoickú školu. Tak ho navštívil rad Rimanov, napr. Cicero a Pompeius, ktorého vojenským činom venoval obdivnú historiografickú monografiu.
Encyklopedické záujmy sa odrážajú v jeho literárnej tvorbe, známej dnes priamo iba zo zlomkov. Mal veľký vplyv na rímskych autorov: na Cicera, Sallustia, Caesara, Tacita, Seneku, Marka Aurelia. Cicero použil rad jeho prác, napr. v Somnium Scipionis cítiť ohlas jeho chápania sveta. Podľa neho je svet nesmierny živý organizmus, ktorého časti sú spojené obdivuhodnou harmóniou.
Kostol Sant'Agnese in Agone
Kostol Sant'Agnese in Agone je baroková sakrálna stavba stojaca na západnom ohraničení rímskeho námestia Piazza Navona. Stojí na mieste, na ktorom podľa kresťanskej legendy v roku 304 zahynula mučeníckou smrťou svätá Agnesa.
Stavebné dejiny
Kým Agnesine telesné ostatky boli pochované v katakombách, nad ktorými sa od 7. storočia vypína ranogotická Bazilika Sant'Agnese fuori le mura, nad miestom skonu svätice vznikla svätyňa, ktorá bola na začiatku 12. storočia prestavaná na kostol. Podľa historických záznamov bol kostol vysvätený 28. januára 1123 pápežom Kalixtom II. V roku 1597 prevzali na kostolom patronát benediktíni.
left|thumb|250px|Kostol svätej Agnesy s vedutou Piazza Navona na lepte Giovanniho Battistu PiranesihoOd 15. storočia sa priestranstvo rodiaceho sa námestia Piazza Navona začalo zapĺňať verejnými i súkromnými budovami. V rokoch 1644 - 1650 bol na parcele susediacej so stavbou kostola podľa projektu Girolama Rainaldiho postavený honosný rodinný palác pre pápeža Inocenta X. Podľa Inocentovho zámeru mal byť do projektu výstavby paláca zahrnutý ako palácový kostol aj vedľa stojaci chrám. Preto v roku 1652 poveril architekta Rainaldiho vypracovaním plánov na prestavbu starého kostola. Navrhol kostol na pôdoryse gréckeho kríža s kupolou bez tamburu a s veľkou predsieňou, ktorou by sa vchádzalo do chrámovej lode.
Inocent X. však s plánom nebol spokojný a tak projekt zveril renomovanému architektovi Francescovi Borrominimu. Ten urobil niekoľko zmien – napr. zavrhol Rainaldim navrhovanú predsieň; okrem toho pozornosť sústredil na dotvorenie priečelia, svojou honosnosťou dokumentujúceho moc a bohatstvo rodu.
Ešte v roku 1652 sa začalo s demoláciou starého kostola. O tri roky nato zomrel pápež Inocent X. a dohľad na stavbou prevzal jeho synovec Camillo Pamphilj. Inocenta na pápežskom stolci vystriedal Klement VII., ktorý sa rozhodol v stavbe kostola pokračovať. Borromini však nepatril k jeho obľúbencom a z projektu ho v roku 1657 odvolal. Pretože medzitým zomrel aj prvý architekt Girolamo Rainaldi, vedenia stavby sa ujal jeho syn Carlo. Ten čiastočne zmenil Borrominiho plán, najmä vzhľad kupoly a postranných zvoníc.
Po Camillovej smrti v roku 1666 dozor nad stavbou prevzala jeho manželka Olimpia. Stavba bola napokon dokončená začiatkom roku 1672 a 17. januára 1672 kostol vysvätili.
Na ďalších vyše tristo rokov ostal kostol súkromným vlastníctvom rodiny Pamphiljovcov. Až v roku 1992 ho rodina darovala rímskej diecéze, keď predtým, v rokoch 1852 – 1859, prebehla na stavbe nákladná rekonštrukcia.
Prehliadka kostola
left|thumb|200px|Hlavný oltárKostol Sant'Agnese in Agone je známy doširoka roztiahnutým Borrominiho priečelím, zaberajúcim stredovú časť západného ohraničenia námestia Piazza Navona. Charakteristický tvar prísne symetrického priečelia dotvára výrazná kupola, pre dokonalý vizuálny zážitok doplnená po oboch stranách dvojicou štíhlych kampaníl.
Stredová konkávne prehnutá časť obsahuje tri portály, ku ktorým je prístup po mramorovom schodisku. Priečelie je členené v horizontálnom i vertikálnom smere rímsami a korintskými pilastrami. Centrálnu časť priečelia s hlavným vchodom zakončuje trojuholníkový štít a kamenný rodový erb Pamphiljovcov.
Oktogonálnu kupolu, dielo Giovanniho Mariu Barattu (tambur) a Carla Rainaldiho (lucerna), završuje grécky kríž umiestnený na modeli zemegule. Tvar kupole reflektujú aj obe trojpodlažné zvonice.
Interiér
Kostol stojí na pôdoryse gréckeho kríža s krížením ramien pod kupolou. Interiér obsahuje štyri bočné kaplnky (svätej Agnesy, svätého Šebestiána, svätého Filipa Neriho a svätej Františky Rímskej), hlavný a štyri bočné oltáre (svätej Cecílie, svätej Emerentiany, svätého Alexija a svätého Eustacha).
Bočné kaplnky obsahujú reliéfne oltárne obrazy pripomínajúce martýrium svätcov, ktorým sú kaplnky zasvätené. Naturalisticky pôsobivý je obraz Svätá Agnesa v plameňoch v kaplnke svätice, jedno z vrcholných diel Ercoleho Ferratu.
Hlavný oltár nie je súčasťou pôvodného interiérového vybavenia a v rozpore s kresťanskou tradíciou nie je zasvätený hlavnej patrónke kostola. Stavba dnešného hlavného oltára, ktorý mal nahradiť starší oltár od Mattiu de Rossiho, sa začala v roku 1720 podľa návrhu Carla Rainaldiho. O štyri roky neskôr bol oltár, zasvätený svätému Jánovi Krstiteľovi, dokončený.
right|thumb|260px|Pohľad do kupoly kostolaOltár je stĺpová architektúra tvorená štyrmi kanelovanými stĺpmi zo zeleného mramoru nesúcimi kládie. Podľa tradície stĺpy pochádzajú z niekdajšieho víťazného oblúka Marca Aurelia. Reliéfny obraz znázorňujúci Svätú rodinu so svätým Jánom Krstiteľom a jeho rodičmi, je dielom významného barokového sochára Domenica Guidiho. Nad kládím s holubicou, symbolom Ducha svätého, traja anjelici pridržiavajú rozvinutú stuhu s latinským textom Non surrexit inter natos mulierum major Ioanne Battista, čo je skrátený citát z Matúšovho evanjelia - Medzi tými, čo sa narodili zo ženy, nepovstal nik väčší ako Ján Krstiteľ. (Mt 11,11).
Nad miestom križovanie ramien sa vypína kupola s freskou Oslávenie svätej Agnesy. V roku 1670 ju začal tvoriť Ciro Ferri; po jeho smrti v roku 1689 ju dokončil jeho žiak Sebastiano Corbellini. V pendatívoch sú namaľované obrazy s alegóriami Cností, jedna z raných prác Giovanniho Battistu Gaulleho, zv. Baciccio, z rokov 1662 – 1672. Pod kupolou obieha v kruhopise latinský nápis INGRESSA AGNES TURPITUDINIS LOCUM, ANGELUM DOMINI PRAEPARATUM INVENIT (Pri vstupe na miesto hanby, Pánov anjel našiel Agnesu pripravenú), odkazujúci na martýrium svätej Agnesy.
Nad hlavným vchodom sa nachádza náhrobok pápeža Inocenta X., dielo Giovanniho Battistu Mainiho z roku 1729.
Okolie kostola
Priečelie kostola sa otvára do jedného z najživších rímskych námestí Piazza Navona. Priestor bezprostredne pred chrámovým priečelím veľmi pôsobivo dotvára Berniniho honosná Fontána štyroch riek (Fontana del Quatro fiumi) z rokov 1648 – 1651.
Nike (bohyňa)
Bola dcérou Áresa (boj) a Styx (nenávisť), sestrou Kratosa (sila), Bié (moc) a Zela (rivalita). Nike a jej súrodenci slúžili Diovi. Podľa legendy ju Styx doniesla ku Diovi, keď zháňal spojencov na blížiacu sa Vojnu Titanov. Nike predpovedala postavenie jeho osobného vozataja (tento motív bol často zobrazovaný v starovekom umení).
Iné projekty
.
Loiron
Loiron je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Mayenne, v regióne Pays-de-la-Loire.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Lukavice (okres Rychnov nad Kněžnou)
Lukavice je obec v Česku v okrese Rychnov nad Kněžnou v Královohradeckom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 589 obyvateľov, z toho 314 mužov a 275 žien, pričom priemerný vek v obci bol 39,9 roka (muži 38,1 roka, ženy 42,0 roka).
Marián Geišberg
Marián Geišberg (* 23. december 1953, Piešťany – † 10. november 2018, Bratislava) bol slovenský herec, pesničkár, spisovateľ a humorista. Brat herečky Jany Oľhovej.
Životopis
Vyrastal na Myjave. Vyštudoval herectvo na VŠMU v Bratislave, absolvoval v roku 1979. Najskôr pôsobil v Divadle Jonáša Záborského v Prešove (19791984), potom v Divadle SNP v Martine a od roku 1988 v Trnavskom divadle. Od roku 1992 bol členom Činohry SND. Od začiatku svojej divadelnej kariéry hrával charakterové úlohy v dramaticky vypätých situáciách. Bratislavskí diváci ho poznajú ako hosťa Divadla a.ha. Okrem toho účinkoval v niekoľkých filmoch a viacerých televíznych inscenáciách.
Bol známy aj ako folkový pesničkár – autor aj interpret. Okrem CD Nápoky a Neladí – nevadí mu vyšli zbierky poviedok Ono ma to poje a Prejsť prahom a zavrieť dvere.
Účinkoval aj ako glosátor v humoristickej relácii Sedem s r.o. v TV Markíza.
Ostrá skala (Cerová vrchovina)
Ostrá skala je prírodná rezervácia v správe štátnej ochrany prírody Cerová vrchovina.
Nachádza sa v katastrálnom území obce Hajnáčka v okrese Rimavská Sobota v Banskobystrickom kraji. Územie bolo vyhlásené v roku 2001 na rozlohe 17,7900 ha. Ochranné pásmo nebolo určené.
Predmetom ochrany je: PR je zriadená z dôvodu zabezpečenia ochrany krajinnej dominanty Cerovej vrchoviny s charakteristickými rastlinnými a živočíšnymi spoločenstvami skalnej lesostepi a dubových lesov.
3941 Haydn
3941 Haydn je planétka s priemerom 35 km, ktorú objavil F. Borngen 27. októbra 1973.
Bolgar
thumb|Kultúrna pamiatka v Bolgare z 13.-14. storočia (architektonický komplex „Bulharska“)
Bolgar, je mesto v Rusku ležiace na sútoku Volgy s Kamou. V roku 2010 malo 8650 obyvateľov.
V stredoveku bolo hlavným mestom ríše turkických Bulharov (Protobulharov), tzv. Volžského Bulharska.
Jeho historické centrum je od roku 2014 zapísané na zozname svetového kultúrneho dedičstva UNESCO. (pozri Historický a archeologický komplex Bolgaru)
Infekcia enterohemoragickými Escherichia coli
Infekcia enterohemoragickými Escherichia coli je jednou z príčin hemoragickej kolitídy a hemolyticko-uremického syndrómu. Výskyt je sporadický alebo epidemický (i vo vyspelých krajinách), postihuje prevažne deti. Zdrojom infekcie je najčastejšie infikované hovädzie mäso.
Enterohemoragické kmene E.coli (EHEC) sa viažu na povrch sliznice čreva podobne ako enteropatogénne kmene, postihujú však najmä hrubé črevo. Navyše produkujú enterotoxín podobný tomu, ktoré produkuje rod Shigella - tzv. shiga-like toxín alebo verotoxín.
Buriština
Buriština (iné názvy: burušaski, burušaskí, kandžutčina, chadžuná, veršický jazyk) je izolovaný jazyk na severe Kašmíru (India). Je to jazyk Burišov.
Hovorí ním asi 100 000 (iné zdroje 50 000) osôb v krajoch Hunza (Kandžut), Nágar a Jasin na úpätí Karakorumu. Jazyk existuje len v ústnej podobe.
Príbuzenské vzťahy sú nejasné, najpravdepodobnejšia je príbuznosť s kaukazskými jazykmi.
NGC 5121
NGC 5121 je galaxia v súhvezdí Kentaur, ktorú objavil anglický astronóm John Herschel 26. júna 1834.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 10,7.
Poslucháč
Poslucháč (hromadne aj poslucháčstvo) môže byť:
Vyhodnocovacia stratégia
Vyhodnocovacia stratégia (tiež redukčná stratégia – pojem sa typicky používa vo funkcionálnych jazykoch) v programovacom jazyku je množina pravidiel (väčšinou deterministických), ktorá definuje spôsob vyhodnocovania výrazov. Typicky je dôraz kladený na funkcie a operátory – vyhodnocovacia stratégia definuje kedy a v akom poradí sú vyhodnocované argumenty funkcie, kedy a akým spôsobom sú vo funkcii nahradzované.
3942 Churivannia
3942 Churivannia je planétka s priemerom 32 km, ktorú objavil Nikolaj Stepanovič Černych 11. septembra 1977.
Vyhodnocovacia stratégia
Jazyk môže kombinovať niekoľko vyhodnocovacích stratégií. Napríklad C++ kombinuje volanie hodnotou a volanie referenciou. Väčšina jazykov, ktoré sú prevažne striktné, používajú nejakú formu nestriktného vyhodnocovania pre booleovské výrazy a podmienené príkazy.
Striktné vyhodnocovanie
V striktnom vyhodnocovaní sú argumenty funkcie vždy úplne vyhodnotené pred tým ako sú na funkciu aplikované (aplikácia argumentov na funkciu je v imperatívnych jazykoch často označovaná ako volanie funkcie s danými argumentmi).
Volanie hodnotou
Volanie hodnotou je najčastejšia vyhodnocovacia stratégia, používaná napríklad v jazyku C. Pri volaní hodnotou je argument výrazu vyhodnotený a výsledná hodnota je priradená k zodpovedajúcej premennej vo funkcii (obvykle skopírovaním hodnoty na nové miesto v pamäti). Ak je dovolené, aby funkcia, alebo procedúra mohla priradiť hodnoty svojim argumentom, táto hodnota je priradená iba lokálnej kópii. To znamená, že čokoľvek volajúci pomocou argumentov odovzdal funkcii má po vrátení z volania funkcie volajúci v svojom rozsahu platnosti nezmenené.
Volanie referenciou (odkazom)
Volanie referenciou je spôsob vyhodnocovania používaných v niektorých jazykoch (napríklad C++), kde premenné a niektoré iné hodnoty, nazývané l-hodnotou (anglicky l-value), musia vždy odkazovať na nejaké miesto v pamäti. V týchto jazykoch niektoré funkcie ako svoje argumenty akceptujú iba l-hodnoty. S l-hodnotou sa musí vždy zaobchádzať ako s referenciou a musí byť predaná funkcii pomocou hodnoty. Telo funkcie môže potom manipulovať s obsahom referencovanej bunky pamäte, zmenou hodnoty na ktorú l-hodnota ukazuje vo rozsahu platnosti volajúceho.
V jazykoch, ktoré používajú neobmedzované ukazovatele namiesto alebo spolu s referenciami, je volanie adresou variantov k volaniu referenciou, kde referencia je neobmedzený ukazovateľ.
Niektoré jazyky používajú referencie, alebo ukazovatele ako špeciálne hodnoty. Napríklad ML má „ref“ konštruktor, jazyk C intenzívne využíva ukazovatele. V týchto jazykoch je „volanie referenciou“ alebo „volanie adresou“ môže byť použité ako spôsob odovzdania hodnoty referencie, alebo hodnoty ukazovateľa ako argumentu funkcie.
Nestriktné vyhodnocovanie
V nestriktnom vyhodnocovaní nie sú argumenty funkcie vyhodnocované, kým nie sú práve použité pri vyhodnocovaní tela funkcie.
Normálne vyhodnocovanie
Normálne vyhodnocovanie je vyhodnocovacia stratégia, kde je pri aplikovaní funkcie redukovaná tá funkcia, ktorá je najviac vonku, bez toho aby boli vyhodnotené funkčné argumenty. Od volania menom sa líši tým, že sa nevyhodnocuje vnútorné telo neaplikovanej funkcie.
Volanie menom
Vyhodnocovanie volanie menom je zriedka implementované priamo, ale často je použité pri uvažovaní nad teoretickými vlastnosťami programov a programovacích jazykov. Pri vyhodnocovaní volaním menom nie sú argumenty funkcie vôbec vyhodnocované – skôr sú argumenty funkcie priamo nahradené vo funkčnom tele. Keď argument nie je vôbec použitý, tak sa nikdy nevyhodnotí. Keď je argument používaný niekoľkokrát, tak je vždy znovu vyhodnocovaný. Z tohto dôvodu sa sémantika volania menom zvyčajne implementuje volaním podľa potreby.
Volanie podľa potreby
Volanie podľa potreby je memoizovaná vyhodnocovacia verzia volania menom. Keď je prvýkrát vyhodnotený argument funkcie, tak sa jeho hodnota uloží (odtiaľ to memoizovanie). Pri ďalšom vyhodnocovaní sa použije uložená hodnota. Keď je argument používaný dva alebo viackrát, tak je volanie podľa potreby takmer vždy rýchlejšie ako volanie menom. V jazyku, ktorý má „čisté“ výrazy (bez vedľajších efektov), toto dáva rovnaké výsledky ako pri volaní menom.
Vermenton (kantón)
Vermenton je francúzsky kantón v obvode Auxerre v departemente Yonne v regióne Burgundsko. Skladá sa z 13 obcí.
Prachovec
Prachovec alebo silitovec, aleurolit, zriedkavo siltit je názov spevnenej usadenej horniny, ktorej zrná veľkostne zodpovedajú siltu (prachu). Častice prachovej veľkosti sa na zložení horniny podieľajú minimálne dvoma tretinami. V opačnom prípade sa takéto horniny nazývajú kalovce (2/3 až 1/3 prachových častíc), alebo ílovce (menej ako 1/3 prachových častíc z celého objemu horniny).
Vlastnosti
Prachovec obsahuje spevnené častice siltovej veľkosti (1/256 = až 1/16 = ).
Domenico Cimarosa
Domenico Cimarosa (* 17. december 1749, Aversa – † 11. január 1801, Benátky) bol taliansky hudobný skladateľ, vo svojej dobe jeden z najznámejších hudobných skladateľov Európy. Ako operného skladateľa ho vyhľadávali všetky európske kráľovské dvory od Neapola cez Viedeň až po Petrohrad, ale v nasledujúcich rokoch ho zatienila Mozartova sláva.
Život
Domenico sa narodil synovi kamenára v malom mestečku Aversa pri Neapole, do veľmi chudobných pomerov, v ktorých sa hudobná kultúra nepestovala. Otec Gennaro Cimarosa sa presťahoval s rodinou do Neapola niekoľko dní po narodení syna, kde získal zamestnanie na stavbe Palazzo Reale di Capodimonte. Pri stavbe paláca otec však zahynul a zanechal vdovu Annu Francescu a malého Domenica bez prostriedkov.
Prachovec
Vlastnosti
Najčastejšia textúra prachovcov je laminárna, no vyskytujú sa aj masívne textúry (hlavne pri sedimentácii z hustých prúdov). V jemnozrnných sedimentoch sa často vyskytujú konkrécie (kalcitové, sideritové, pyritové, kremité a fosfátové), vznikajú tesne po uložení, alebo aj neskôr, pri litifikácii.
Domenico Cimarosa
Život
Zdalo by sa, že Domenico nemal žiadne predpoklady, aby sa stal prominentným európskym skladateľom, pretože v jeho rodine neboli žiadni hudobníci. Mal ale šťastie, že s matkou žili v blízkosti kostola San Severa, v kláštore ktorého získala Francesca zamestnanie ako práčka a Domenica prijali do kláštornej školy. Predčasne vyspelého a inteligentného chlapca si všimol otec Polcano, kláštorný organista, a začal ho vyučovať hudbu.
Prachovec
Vznik
Čisté prachovce sa v prírode vyskytujú iba v malom objeme, väčšinou ide o zmesi ílovcov a prachovcov, často aj s prímesami piesku. Vyskytujú sa vo všetkých sedimentárnych oblastiach (od vysokohorských jazier až po morské priekopy), v rôznych klimatických podmienkach (od polárnych oblastí po džungle a vo všetkých geologických obdobiach (od archaika po súčasnosť). Špecifickým typom prachovcov, ktoré vznikali prevažne navievaním počas ľadových dôb sú spraše. Premenou prachovcov (jemnozrnných hornín všeobecne) vznikajú bridlice, s pokračujúcim stupňom premeny sa tvoria fylity.
Domenico Cimarosa
Život
Na konzervatóriu strávil jedenásť rokov. Študoval kontrapunkt, harmóniu a skladbu. Okrem toho sa stal zručným huslistom, talentovaným spevákom a virtuóznym čembalistom. Aj neskôr, keď odišiel z konzervatória, študoval ďalej spev u kastráta Giuseppa Aprileho.
Jeho hlavným zameraním už ako študenta však bola skladba. Medzi jeho spolužiakov v kompozičnej triede v roku 1771 patrili napríklad Niccolò Antonio Zingarelli a Giuseppe Giordani. Ďalšie vzdelanie mu poskytoval v roku 1771 Niccolò Piccinni. Už v rokoch štúdia na konzervatóriu skomponoval celý rad sakrálnych diel a aj svoju prvú operu „Le stravaganze del conte“ (Výstrednosti grófa), ktorá sa prvý raz uvádzala v Neapole v Teatro dei Fiorentini počas karnevalovej sezóny 1771-1772, keď mal skladateľ 22 rokov. Pretože vtedy bolo zvykom, že hudobnodramatický večer mal tri časti, doplnil dvojtaktovú operu jednoaktovkou „Le magie di Merlina e Zoroastro“ (Merlinove kúzlo a Zoroastro). Hoci obe diela mali rovnakého autora aj libretistu (Pasquale Mililotti) a spievali ich tí istí speváci, sú celkom od seba nezávislé čo sa príbehu týka, ako aj hudby. Keďže vtedy nebolo zvykom, aby jednotlivé dejstvá mali samostatné predohry, ani inak samostatná opera „Le magie di Merlina e Zoroastro“ nemá žiadnu predohru, interlúdium či sinfoniu.
Napriek obrovskej popularite Piccinniho a Paisiella, ktorí boli v tom čase zavedenými skladateľmi, dostal Cimarosa od tohto divadla objednávku na sezóny 1773 („La finta parigina“ Úskok Parížanky) a 1776 („I sogni per amore“ – Sny lásky a „I matrimonio in ballo“ – Svadba v tanci). V roku 1776, kedy Piccini odišiel do Paríža a Paiseillo do Petrohradu, v Neapole veľmi vzrástla popularita Domenica Cimarosu. V nasledujúcich desiatich rokoch totiž skomponoval na objednávku pre rôzne neapolské divadlá 24 opier.
V roku 1778 dostal Cimarosa prvú objednávku z Teatro Valle v Ríme. Pre toto divadlo napísal v nasledujúcich dvadsiatich rokoch sedem opier a ďalšie dve pre iné rímske divadlá: Teatro Argentina a Teatro delle Dame. Podľa pápežského ediktu mohli v rímskych divadlách účinkovať iba muži. Ženské úlohy vtedy spievali kastráti. Obsadenie v ôsmich operách písaných pre Teatro Valle tvorilo podľa požiadavky divadla päť osôb a každá opera musela mať intermezzo, ktoré však nemalo nič spoločné s komickými vložkami v operách typu opera seria na začiatku 18. storočia ako bola napríklad najslávnejšia z nich „La serva padrona“ Giovanniho Battistu Pergolesiho.
Prvým veľkým Cimarosovým úspechom bola opera „L'italiana in Londra“ (Talianka v Londýne), ktorá mala premiéru v Teatro Valle počas karnevalovej sezóny 1778–1779. Obrovský ohlas opery priniesol objednávky z najväčších divadiel Talianska a celej Európy: Teatro alla Scala – Miláno, Teatro Eretenio – Verona, Tatro della Pergola – Florencia, Teatro Regio – Turín, Ermitráž – Petrohrad, Burgtheater – Viedeň, Teatro Monizione – Messina, Teatro San Carlo – Lisabon, Teatro la Fenice – Benátky a Teatro Carignano – Turín.
V roku 1779 Cimarosu vymenovali za mimoriadneho organistu (bez honorára) Kráľovskej kaplnky v Neapole. V roku 1785 sa stal druhým organistom s mesačným platom 8 dukátov s tým, že plat sa mu bude vyplácať, aj keby z Neapola odcestoval. V roku 1780 ho vymenovali za maestra na dievčenskom konzervatóriu Ospedaletto v Benátkach. V roku 1782 skomponoval pre Ospedaletto svoje oratórium Absalom, ktoré je považované za jeho najkrajšie.
Longuefuye
Longuefuye je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Mayenne, v regióne Pays-de-la-Loire.
Domenico Cimarosa
Život
V rokoch 1784 až 1787 žil prevažne vo Florencii a písal výhradne pre divadlá v meste. Hudobná produkcia tých rokov je mimoriadne bohatá a zahrňuje vážne aj komické opery, kantáty a početné duchovné diela. Za zmienku stojí najmä „Cajo Mario“, tri opery na biblické témy: „Assalone“, „La giuditta“, „Il sacrificio d'Abramo“ a najmä komická opera „La ballerina amante“, ktorá sa mala mimoriadny úspech.
NGC 5122
NGC 5122 je galaxia v súhvezdí Panna, ktorú objavil americký astronóm Lewis A. Swift 24. apríla 1887.
Longuefuye
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Domenico Cimarosa
Život
Katarína Veľká pozvala Cimarosu do Petrohradu, aby nahradil Giuseppe Sartiho vo vedení dvornej kapely v roku 1787. Cestou tam sa Cimarosa zastavil aj u veľkovojvodu toskánskeho Leopolda vo Florencii, ktorý ho pozval, aby zahral na nový vtedajší vynález – kladivkový klavír, nazvaný „stromento col piano e forte“, teda nástroj so slabou aj silnou dynamikou, ktorý skonštruoval kustód vojvodovej zbierky hudobných nástrojov Bartolomeo Cristofori. Je takmer isté, že v priebehu tejto návštevy na dvore Medicejských skomponoval Cimarosa celý rad svojich čembalových sonát.
Jeho cesta do Petrohradu sa podobala triumfálnej jazde. Cestoval cez Parmu, Viedeň, Krakov a Varšavu a všade ho nadšene vítali.
Longuefuye
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Domenico Cimarosa
Život
Na dvore Kataríny II. pokračoval Domenico Cimarosa v rade talianskych skladateľov, medzi ktorými sú také mená ako Francesco Onofrio Manfredini, Baldassare Galuppi, Tommasso Traetta a Giuseppe Sarti. Jeho opery sa uvádzali v cárskom paláci Ermitráž aj v divadle paláca Gatčino.
Krátko po Cimarosovom príchode však Katarína angažovala Vincenteho Martína y Solera ako druhého kapelníka. Solerove opery sa zrejme stretávali s väčším ohlasom než Cimarosove opery.
Lupenice
Lupenice je obec v Česku v okrese Rychnov nad Kněžnou v Královohradeckom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 268 obyvateľov, z toho 131 mužov a 137 žien, pričom priemerný vek v obci bol 40,4 roka (muži 42,0 roka, ženy 38,9 roka).
Domenico Cimarosa
Život
Okázalá nádhera dvora Kataríny II. začala upadať v roku 1791, kedy ekonomická kríza donútila cárovnú prepustiť väčšinu talianskych spevákov. Počet členov talianskeho operného súboru klesol na troch. Aj keď dátum ani miesto prvého uvedenia Cimarosovej skvelej jednoaktovky pre jedného muža „Il maestro di cappella“ nie sú známe, je veľmi pravdepodobné, že to bolo práve tu, pretože vybavenie súboru mu nič iné neumožňovalo.
Ani Katarína sama neprejavovala o Cimarosovu hudby žiadny záujem a navyše Cimarosa neznášal drsné ruské zimy, takže opustil Petrohrad okamžite po vypršaní kontraktu v roku 1791.
Potom, čo strávil tri mesiace vo Varšave, prišiel do Viedne krátko po smrti cisára Jozefa II. Tu sa dozvedel, že jeho priateľ a ochranca bývalý veľkovojvoda toskánsky sa stal medzitým rakúskym cisárom Leopoldom II.
Vďaka svojej priateľskej povahe sa stal Cimarosa vo Viedni veľmi populárnym. Pozývali ho do najvyššej viedenskej spoločnosti a očaroval aj virtuóznou hrou na čembalo. Cisár Leopold ho ustanovil za dvorného kapelníka ako náhradu za Antonia Salieriho, ktorý odišiel na odpočinok.
Na cisárovu objednávku vznikla v roku 1792 najznámejšia komická opera „Il matrimonio segreto“ (Utajená svadba) s námetom, ktorý pripomína Smetanovu Predanú nevestu.
Leopold II. zomrel krátko potom, čo prikázal Cimarosovi zopakovať jej realizáciu na cisárskom dvore.
Cimarosa ešte uvidel predstavenie svojich opier v Burgtheatre („Amor rende sagace““ – Láska činí vynaliezavým a „I traci amanti““ – Trácki milenci) a vrátil sa na jar roku 1793 do Neapola. Okrem dovtedajších pravidelných príjmov ho vymenovali aj za prvého organistu Kráľovskej kaplnky s mesačným platom 10 dukátov.
V januári 1799 obsadili Neapol Napoleonove vojska a bola vyhlásená takzvaná Parthenopská republika. Cimarosa, ktorý netajil svoje sympatie k liberálnemu hnutiu, zložil vlastenecký hymnus na text Luigiho Rossiho, ktorý bol uvedený 19. mája 1799 pri slávnostnom symbolickom obrade pochovávania kráľovskej vlajky. Koncom júna sa však kráľ Ferdinand IV. vrátil do mesta, a Cimarosa sa tak dostal do veľmi ťažkej politickej situácie. Na návrh otca Tanfana ako pokus o zmierenie skomponoval kantátu na Ferdinandovu počesť, ktorá bola realizovaná 23. septembra 1799.
Aj keď potom skomponoval ešte niekoľko diel, ktoré oslavovali kráľa, ten mu nielenže nemienil odpustiť, ale dal ho zatknúť a uväzniť.
Nepochybne by bol popravený, ako sa to stalo Rossimu, ale intervencie vplyvných priateľov a priaznivcov, ako boli kardinál Ercole Consalvi, štátny sekretár pápežského dvora v Ríme, kardinál Fabrizio Ruffo veliteľ kráľovskej vojenskej posádky a Lady Hamiltonová, dosiahli, že bol prepustený.
Donútili ho však odísť z Neapola, preto sa uchýlil do Benátok.
Síce iba päťdesiatročný, ale chorý jednak z prepracovania a jednak útrapami väznenia, dostal zákazku pre divadlo La Fenice. Zákazku na tragickú operu s tromi aktami „Artemisia“ už ale nedokončil. Domenico Cimarosa zomrel 11. januára 1801.
Pohreb sa konal v chráme Chiesa di Sant'Angelo. Zúčastnili sa na ňom všetci významní občania Benátok a hrali na ňom najslávnejší benátski hudobníci bez nároku na odmenu. Ohromný zbor, ktorý v troch sekciách obsadil celú šírku chrámu, zahral dielo, ktoré na túto príležitosť skomponoval Ferdinando Bertoni, maestro chrámu Basilica di San Marco.
V Ríme Consalvi usporiadal zádušnú omšu v chráme Chiesa di San Carlo del Catinari, na ktorej zaznelo Requiem Domenica Cimarosu, rovnako za účasti špičiek umeleckého života Ríma. Kardinál Consalvi objednal aj Cimarosovu bustu od vynikajúceho sochára Antonia Canovu, ktorú najprv umiestnili v rotunde chrámu a neskôr preniesli do galérie Campidoglio.
Cimarosova nedokončená opera „Artemisia“ sa po prvý raz hrala v Teatro La Fenice 17. januára 1801, sedem dní po autorovej smrti. Pri tejto príležitosti skladateľovi pripravili mimoriadne poctu, keď si obecenstvo vyžiadalo, aby oponu spustili v okamihu, kedy skladateľ napísal poslednú notu.
Cimarosova sláva v posledných rokoch jeho života nemala obdobu v talianskej opere až do Rossiniho čias. Jeho ľahkosť, s akou komponoval, viedla k vzniku takmer šesťdesiatich javiskových diel, prevažne komického charakteru. Cimarosove opery sa uvádzali na všetkých hlavných európskych scénach vrátane Prahy, Kodane, Štokholmu, Petrohradu, Hamburgu, Londýna a Berlína.
Jeho diela boli populárne najmä vo Viedni a Eszterháze (knieža Miklós Esterházy dal v 18. storočí postaviť vo Fertőde v západnom Maďarsku obrovský zámok, ktorý sa stal centrom uhorského kultúrneho života). V rokoch 1783 a 1790 riadil Joseph Haydn stvárnenie trinástich opier Domenica Cimarosu, z ktorých niektoré sa uvádzali viackrát. Opera „L’italiana in Londra“ sa v Eszterháze hrala najmenej 14 krát v priebehu piatich rokov.
Aj keď Cimarosa prepracoval niektoré svoje rané skladby, aby lepšie vyhovovali vkusu Neapola, jeho hudba mala široký medzinárodný ohlas. Niektoré z jeho opier, najmä „Gli Orazi ed i Curiazi“ či „Il matrimonio segreto“, sa dodnes objavujú v repertoári svetových scén.
Cimarosu obdivovalo mnoho vynikajúcich osobností 19. storočia. Eugène Delacroix si viac cenil hudbu Domenica Cimarosu než Mozartovu a Stendhal napísal, že by sa dal radšej obesiť, ako by musel jednému z týchto dvoch dať prednosť. Goethe počul prvý raz niektorú z Cimarosových opier v Ríme. Po svojom návrate do Weimaru uviedol na tamojšiu scénu opery „Le trame deluse“ a „Il matrimonio segreto“ a sám vytvoril hudobné pásmo „Die theatralischen Abenteuer“ podľa Cimarosovej opery „L’impresario in angustie“.
Dielo
Cimarosa komponoval takmer výhradne vokálnu hudbu, z veľkej časti opernú hudbu. V jeho diele nájdeme iba dva nástrojové koncerty (pre čembalo a pre dve flauty). Často hraný hobojový koncert nie je však jeho dielom. Na motívy Cimarosových čembalových sonát ho napísal austrálsky skladateľ Arthur Benjamin (1893 – 1960).
Výnimku tvorí Cimarosova tvorba pre čembalo. Jeho 62 pôvabných klavírnych sonát, ktoré sú silno ovplyvnené dielom Antonia Sacchini a dielom Sachiniho učiteľa Francesco Durante pevne tkvie v barokovom štýle. Napriek tomu niektoré z nich obsahujú melodické prvky typické pre neskoršie klasické sonáty skladateľov viedenskej školy a sú komponované v zreteľnej klasickej forme A-B-A. Ale Cimarosa nepoužíval rozvoj melodickej témy v zmysle klasickej sonátovej formy viedenskej školy. Zostal pri staršom tvare, ktorý prinášal dve oddelené témy v kontrastných podobách.
Možno sa domnievať, že mnoho jeho čembalových sonát boli pôvodne zamýšľané ako dvojvetné či trojvetné skladby. V rukopisoch je naznačené, ktoré skladby majú byť hrané po sebe bez prerušenia. Napriek tomu platí, že Cimarosov čembalový štýl je oveľa konzervatívnejší (a oveľa viac barokový vo svojom koncepte) než oveľa pokročilejší klasický štýl jeho opier. Aj tak Cimarosa vytvoril čembalové sonáty, ktoré oplývajú pozoruhodnou invenciou, ale nepopierateľne patria barokovému repertoáru, kým jeho opery už predznamenávajú klasickú éru.
Orchestrálne obsadenie jeho raných prác sa skladá primárne zo sláčikov, hoboja, lesných rohov a trúbok. Len príležitostne použil fagot a flautu. Orchester chápal ako nástroj na sprievod vokálnych hlasov a kľúčovú úlohu prisudzoval sláčikom. V čase svojho pobytu v Rusku začal používať aj klarinety a jeho orchester získaval plnší a bohatší zvuk. Zvlášť viditeľné je to pri na opere „Il matrimonio segreto“, kde sa veľký orchester stáva rovnocenným vokálnym partom pri dokreslení dramatického deja.
Ohlungen
Ohlungen je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Bas-Rhin, v regióne Alsasko.
Domenico Cimarosa
Dielo
Cimarosa zriedkavo písal typické barokové „da capo“ árie. Jeho árie sú zložené z niekoľkých častí, ktoré sú kontrastné v rytme, tempe aj tónine tak, aby bola zvýraznená dejová línia textu.
Aj keď Cimarosov harmonický slovník neprekračuje konvencie svojej doby, sila jeho hudby spočíva v bohatosti melodickej invencie, brilantnosti a v energii jeho rytmov a melodických motívov a v neustále živom orchestrálnom sprievode. Rozšíril hranice opery buffy vďaka prestúpeniu citov, jednoduchosti, elegancie a jemnosti. Sviežosť a energia jeho hudby sa nedala porovnať s tvorbou jeho talianskych súčasníkov a história ho bude posudzovať ako skladateľa, ktorý sa vyrovnal skladateľom viedenskej školy.
Ohlungen
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Hrdina Sovietskeho zväzu
Hrdina Sovietskeho zväzu (po rusky: Герой Советского Союза,Geroj Sovietskogo Soyuza) bol čestný titul a najvyššie vyznamenanie udeľované v ZSSR. Bolo udeľované za osobné alebo kolektívne zásluhy pre krajinu, spojené s vykonaním hrdinského činu bez ohľadu na hodnosť alebo funkciu, výhradne z rozhodnutia Prezídia najvyššieho sovietu ZSSR. Titul bol zriadený 16. apríla 1934 a udeľoval sa spolu s Radom Lenina, od 1. augusta 1939 doplnený o medailu Zlatú hviezdu Hrdinu ZSSR. Medzi rokmi 1934 a 1989 získalo titul približne 12700 ľudí. Z toho asi 11 600 počas druhej svetovej vojny medzi rokmi 19411945.
3943 Silbermann
3943 Silbermann je planétka s priemerom 19 km, ktorú objavil F. Borngen 3. septembra 1981.
Hrdina Sovietskeho zväzu
Opis
Medaila Zlatá hviezda Hrdinu ZSSR je zhotovená zo zlata (jej váha je 21,5 g). Predstavuje päťramennú hviezdu s hladkými dvojhrannými lúčmi na lícovej strane (dĺžka lúča). Zadná strana medaily je hladká, po krajoch ohraničená tenkým nepatrne vyvýšeným obvodom a uprostred má nápis v azbuke vypuklým nápisom „Герой CCCP“ (v preklade „Hrdina ZSSR“). Na hornom lúči je vyryté číslo konkrétnej udelenej medaily. Uškom a závesom je medaila spojená s priamouholnou pozlátenou kolodkou, potiahnutou cez prierezy hodvábnou mramorovou stuhou červenej farby. Šírka stuhy je. Hviezda je číslovaná a to na rube horného lúča hviezdy.
Nositelia Zlatej hviezdy Hrdinu ZSSR v 2. svetovej vojne
Počas 2. svetovej vojny boli Zlatou hviezdou ZSSR vyznamenaní ako prví piloti M.D. Žukov, S.I. Zdorovcev, P.T. Charitonov, ktorí taranovali nepriateľské lietadlá na prístupových cestách k Leningradu. Len v priebehu bitky o Dneper v r. 1943 bolo titulom Hrdinu ZSSR vyznamenaných 2 438 osôb. U pozemného vojska bolo týmto vyznamenaním dekorovaných 1 800 delostrelcov, 1 142 tankistov, 650 príslušníkov ženijných vojsk, 290 spojárov, 93 príslušníkov protilietadlovej obrany, 52 príslušníkov tylových jednotiek a 44 príslušníkov zdravotníckej služby, 400 prieskumníkov a 150 pohraničníkov. Vo VMF (námorníctvo) viac než 500 osôb.
Štvornásobní nositelia Zlatej hviezdy Hrdinu ZSSR:
Trojnásobní nositelia Zlatej hviezdy Hrdinu ZSSR:
Iba štyria nositelia Zlatej hviezdy Hrdinu ZSSR boli dekorovaní všetkými tromi stupňami Radu slávy (tri stupne Radu slávy boli považované za rovnako hodnotné ako Zlatá hviezda Hrdinu ZSSR):
Nositelia v povojnovom období
Po skončení druhej svetovej vojny bolo od marca 1948 vyznamenaných ďalších 659 ľudí, z toho 186 in memoriam. Počas vojny v Kórey bolo vyznamenaných titulom Hrdina ZSSR 22 sovietskych občanov, z toho 1 in memoriam. V priebehu vojny v Afganistane bolo vyznamenaných ďalších 85 osôb, z nich 28 in memoriam. Titul Hrdina Sovietskeho zväzu dostalo aj 6 likvidátorov havárie atómovej elektrárne v Černobyle, dvaja z nich posmrtne. 4 občania ZSSR boli vyznamenaní za podiel na likvidácii Augustového puču v roku 1991, 3 z nich posmrtne.
Mokré
Mokré je obec v Česku v okrese Rychnov nad Kněžnou v Královohradeckom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 152 obyvateľov, z toho 79 mužov a 73 žien, pričom priemerný vek v obci bol 42,5 roka (muži 40,2 roka, ženy 45,0 roka).
Pokoradzské jazierka
Pokoradzské jazierka je prírodná rezervácia v správe štátnej ochrany prírody Cerová vrchovina.
Nachádza sa v katastrálnom území obce Dražice, Rimavská Sobota v okrese Rimavská Sobota v Banskobystrickom kraji. Územie bolo vyhlásené v roku 1993 na 22,8049 ha.
Predmetom ochrany je: ''Ochrana najcennejšej časti prír.krajiny v oblasti Pokoradzskej tabule s cennými prvkami živej i neživej prírody. Plošne väčšie i menšie uzavreté terén.depresie - jazierka, ktoré vznikli kryh. zosunom vulkanoklastík. Prir.močiarne a vodné fytocenózy.''
Shigella
Shigella (s malým s) alebo šigela (lat. Shigella) je rod baktérií z čeľade Enterobacteriaceae.
Sú to gramnegatívne, fakultatívne anaeróbne nepohyblivé tyčinkovité baktérie. Rod shigella bol vytvorený ako rod združujúci baktérie, ktoré vyvolávajú dyzentériu. Rod je blízky rodu escherichia (Escherischia). Delí sa na 4 podskupiny podľa biochemických vlastností a antigénov:
Ohnenheim
Ohnenheim je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Bas-Rhin, v regióne Alsasko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Gaeltacht
350px|thumb|Oficiálne regióny Gaeltachtu v [[Írsko (ostrov)|Írsku.]] náhľad|Mapa [[Írsko|Írska znázorňujúca podiel populácie (3+), ktorá deklarovala každodenné používanie írčiny mimo vzdelávacích inštitúcii (podľa írskeho sčítania 2011). Práve tí sú koncentrovaní najmä v gaeltachtoch.]] right|náhľad|Znalosť írčiny v roku 1871 thumb|Dopravné značenie v írčine, [[Donegal.]]
Gaeltacht [] (množné číslo Gaeltachtaí []) je označenie pre oblasti, v ktorých írčinu používa značná časť obyvateľstva. V Írsku sa označenie Gaeltacht alebo an Ghaeltacht vzťahuje na súbor regiónov alebo na ľubovoľný z nich, v ktorých vláda uznáva, že írčina je prevládajúcim jazykom používaným v domácnosti. Množné číslo (Gaeltachtaí) označuje viacero jednotlivých regiónov. Gaeltacht nie je súvislé územie, skladá sa zo 7 od seba oddelených častí hlavne na západe Írska.
Platba
Platba je poskytnutie platidla za tovar alebo službu jedného subjektu druhému. Najčastejším platidlom v súčasnosti sú peniaze, v danom kontexte ide o hotovostnú alebo bezhotovostnú výmenu peňazí za tovar, alebo o službu medzi dvoma subjektmi – predávajúcim a kupujúcim. Inou formou platby je tzv. barter (barterový obchod), keď je platidlom iný tovar, alebo recipročná služba.
Pôsobenie
Pôsobenie môže byť:
Národnostné zloženie Uhorska
Podľa J. Mésároša (2004)
Poznámky:
Podľa A Pallas nagy lexikona (okolo 1895)
Poznámka:
==== Podľa Révai Nagy lexikona ((?)1915) ====
Údaje vrátane Chorvátska-Slavónska
==== Podľa S. Viatora (1908, Appendix IV) ====
Poznámky:
Joachim Murat
Joachim-Napoléon Murat (* 25. marec 1767, Labastide-Fortuniere, Francúzsko – † 13. október 1815, Pizzo, Taliansko), kráľ Neapola a Sicílie, veľkovojvoda z Bergu a Kleve, maršal Francúzska.
Život
Narodil sa v Labastide-Fortuniere v Gaskonsku. Otec bol krčmár Pierre Murat-Jordy a matka Jeanne Loubières. Ako dvadsaťročný sa stal vojakom jazdectva. 3. októbra 1795 (13. vendémiairu, III. roku republiky) pomohol Napoleonovi potlačiť vzburu v Paríži tým, že sa zmocnil diel v ohrozenej oblasti. Napoleon ocenil jeho statočnosť a ich cesty sa spojili na najbližších dvadsať rokov. Zúčastnil sa prevratu z 18. a 19. brumairu roku (z 9. na 10. november 1799), ktorý vyniesol Napoleona Bonaparta na post konzula. Stal sa Napoleonovým generálom a 19. mája roku 1804 aj francúzskym maršalom. V zostave Napoleonovej armády sa zúčastnil egyptského ťaženia (1798 – 1799), bitky pri Marengu (1800), bitky pri Slavkove (1805), bitky pri Jene (1806), bitky pri Eylau (1807), ťaženia do Ruska (1812) i bitky národov pri Lipsku (1813). Hoci bol Murat odvážnym vojakom, chýbal mu strategický talent a často robil unáhlené a nesprávne rozhodnutia.
Napoleon Bonaparte k nemu mal dôveru a dal mu za manželku svoju sestru Karolínu. Chcel byť španielskym kráľom, čo sa mu nepodarilo presadiť, pretože cisár preferoval na posty vládcov príslušníkov vlastnej rodiny. V roku 1806 sa však stal veľkovojvodom z Kleve a Bergu. O dva roky neskôr Napoleon predsa len súhlasil s tým, aby prevzal post neapolského kráľa po Josephovi Bonaparte, ktorý sa stal španielskym kráľom. V Neapole ho však kontroloval Antoine Christophe Saliceti, neapolský minister polície a Napoleonov priateľ ešte z mladosti. Kráľ Joachim bol medzi ľuďmi obľúbený pre svoju láskavosť a štedrosť, medzi jeho slabé povahové stránky patrila ľahkomyseľnosť, prehnaná ambicióznosť a domýšľavosť.
V Neapolskom kráľovstve Joachim Murat vládol až do roku 1815, keď niekoľkokrát zmenil stranu a nakoniec ho odmietla akceptovať za kráľa ako protifrancúzska koalícia, tak aj Napoleon I.
Po Waterloo bol odsúdený na smrť za podiel na únose a poprave Louisa Antoina de Bourbon-Condé, vojvodu z Enghienu. Joachim Murat bol popravený zastrelením, jeho telo skončilo v hromadnom hrobe. Na parížskom cintoríne Père Lachaise je možné vidieť iba jeho kenotaf.
Ján Jakub Stunder
Ján Jakub Stunder (* 5. november 1759, Kodaň – † 15. august 1811, Banská Bystrica) bol maliar.
Životopis
V rokoch 1775 - 1781 študoval na výtvarnej akadémii v Kodani (prof. Johan Edvard Mandelberg). Asi v rokoch 1784 a 1785 bol na študijnom pobyte v Taliansku. V rokoch 17911793 bol portrétistom vo Viedni. V roku 1793 navštívil Uhorsko a trvale sa tu usadil: pôsobil v Pešti a na Spiši, a v rokoch 18071811 v Banskej Bystrici. Patril k najvýznamnejším výtvarným osobnostiam na rozhraní 18. a 19. stor. Portrétoval popredných predstaviteľov uh. šľachty, v Banskej Bystrici sa venoval tvorbe portrétov v meštianskej línii osvietenského klasicizmu. Významné sú aj jeho diela sakrálneho charakteru, tvoril aj obrazy s mytologickou tematikou. Jeho diela sú v zbierkach SNG v Bratislave, v Maďarskej národnej galérii v Budapešti a v zbierkach Stredoslovenského múzea v Banskej Bystrici.
Quintus Fabius Pictor
Quintus Fabius Pictor (*254 pred Kr. – ?) bol jedným z prvých rímskych historikov.
Je považovaný za prvého predstaviteľa analistickej historiografickej školy. Cognomen Pictor dostal po svojom dedovi Gaiovi Fabiovi Pictorovi, ktorý bol maliar (po latinsky pictor). Bol senátorom, zastával rôzne úrady, v rokoch 225 a 222 pred Kr. bojoval proti keltským Insubrom a neskôr v Púnskych vojnách. Počas Druhej púnskej vojny, po porážke pri Kannách (216 pred Kr.), bol vyslaný senátom do Délf žiadať veštiareň o radu.
Quintus Fabius Pictor podľa všetkého zaviedlo v Ríme zvyk písať tradičné záznamy o štátnych udalostiach (Annales) grécky. Dôvodom mohla byť snaha osloviť aj iné ako latinské obecenstvo a ponúknuť mu rímske dejiny, predovšetkým rímsky pohľad na vojnu s Kartágom. Zo záznamov vlastnej rodiny a iných popredných rodov Ríma zostavil najstaršie rímske historiografické dielo, v ktorom sa zaoberá dejinami Ríma od jeho založenia po Druhú púnsku vojnu. Jeho pohľad na udalosti nie je vyvážený. Z rozpútania vojny obviňuje Kartágincov, čo mu vytýkajú už antickí kritici. Naopak, preceňuje význam rímskej aristokracie v dejinách, obzvlášť vlastného rodu (gens) Fabiovcov. Fabius Pictor datuje podľa Dionysia z Halikarnasu založenie Ríma do roku 747 pred Kr.
Roman IV.
'''Roman IV. Diogenes''' (* cca. 1030† leto 1072) bol byzantským vojvodcom a neskôr v rokoch 1067–1071 cisárom.
Na byzantský trón sa dostal svadbou s cisárskou vdovou Eudokiou, ktorej prvým manželom bol Konštantín X.. Ríša bola v to čase vážne ohrozená útokmi talianskych Normanov zo západu a seldžuckých Turkov z východu. Okrem toho prejavovali odstredivé tendencie podmanené slovanské národy na Balkáne (Bulhari, Srbi).
Konrád II. (Čechy)
'''Konrád II. Oto''' (* medzi 1136 a 1141, Znojmo – † 9. september 1191, pri Neapole) bol moravským údelným (11821189) a českým kniežaťom (krátko v 1182 a od 1189) z rodu Přemyslovcov.
Medzinárodné letisko Taiwan-Tchao-jüan
Medzinárodné letisko Taiwan-Tchao-jüan (čín.: 台湾桃园国际机场桃园机场) (IATA: TPE, ICAO: RCTP) je medzinárodné letisko, ktoré leží v severnej časti Taiwanu. Obsluhuje hlavné mesto Tchaj-pej. Je to najväčšie a najrušnejšie letisko v Taiwane. Nachádza sa juhozápadne od Tchaj-pej v sídle Ta-jüan v okrese Tchao-jüan. V roku 2012 odbavilo letisko celkovo 27,8 milióna pasažierov, o 5 rokov neskôr ich bolo už takmer 45 miliónov.
Letisko bolo otvorené v roku 1979 pod názvom Medzinárodné letisko Čankajšek, ktoré používalo tento názov až do roku 2006. Je významným regionálnym centrom prekladania tovaru, uzlové letisko osobnej prepravy a brána do destinácií v Číne a zvyšku Ázie. Letisko je aj hlavným uzlovým letiskom pre letecké spoločnosti China Airlines a EVA Air. Nahradilo Letisko Sung-šan, ktoré dnes slúži iba pre vnútroštátne lety a lety do a z Číny.
Konrád II. (Čechy)
Údelné a české knieža
Syn Konráda II. (vnuka kniežaťa Konráda I. Brnianskeho) a Márie, dcéry Štefana I. Srbského, bol najvýznamnejším z přemyslovských moravských údelných kniežat. Pôvodne sa volal Konrád, druhé meno dostal počas pobytu v cudzine. Po smrti svojho otca po roku 1161 dostal okolie Znojma, roku 1173 okolie Brna a v roku 1179 okolie Olomouca, čím sa fakticky stal pánom celej Moravy.