cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Pozorovateľný vesmír
thumb|[[Hubblovo extrémne hlboké pole (XDF)]] Pozorovateľný vesmír je definovaný ako guľa, v ktorej strede je planéta Zem a jej polomer je udávaný vzdialenosťou k najvzdialenejšiemu pozorovateľnému objektu. Túto vzdialenosť v súčasnosti určujú schopnosti Hubbleovho vesmírneho teleskopu. Observatórium bolo od svojho vypustenia v roku 1990 trikrát aktualizované a jeho schopnosti naďalej vylepšené až k limitu, ktorý poskytuje veľkosť zrkadla v srdci teleskopu. V roku 2001 prezentovali vedci NASA doposiaľ najvzdialenejšie pozorovaný objekt; natiahli tak polomer pozorovateľného vesmíru na 13,2 miliardy svetelných rokov.
Hubblovo extrémne hlboké pole predstavuje najvzdialenejšie pozorovanú oblasť, ktorú vyfotografoval Hubblov vesmírny ďalekohľad. Fotografia je zložená zo snímok od roku 2002 do roku 2012 a je na nej zachytený najvzdialenejší ľuďmi pozorovaný objekt vo vesmíre, galaxia UDFj-39546284, podľa astronómov NASA je vzdialená 13,2 miliardy svetelných rokov od Zeme.
Ján Blasius (1708)
Ján Blasius ml. (Blazyus, Blázy, Blahoslav) (* 8. august 1708, Slovenská Ľupča – † 14. apríl 1773, Paludza) bol slovenský evanjelický kňaz a náboženský spisovateľ.
Životopis
Narodil sa v intelektuálskej rodine. Jeho otec bol Ján Blasius st., tak isto evanjelický kňaz a náboženský spisovateľ, jeho matka bola Eva rod. Buriová. Študoval v Banskej Bystrici, Banskej Štiavnici, Bratislave, na univerzite vo Vroclave a vo Wittenbergu. Pôsobil ako rektor evanjelickej školy v Banskej Štiavnici, v Kremnici, od 1749 evanjelický farár v Paludzi. Vo Wittenbergu písal barokové náboženské dišputy, neskôr hlavne modlitby a náboženské piesne, ktoré i prekladal z nemčiny. Jeho tvorba sa zakladala na lutherskej ortodoxii, nedosiahla úroveň jeho otca.
Andrea Bocelli
Andrea Bocelli (* 22. september 1958, Lajatico, Taliansko) je taliansky tenorista. Patrí k najslávnejším talianskym spevákom súčasnosti. Celosvetovo sa predalo viac ako 70 miliónov kópií jeho albumov.
V roku 2010 bolo jeho meno umiestnené na hollywoodsky chodník slávy ako ocenenie za hudobný prínos.
Spieval s opernými spevákmi ako Luciano Pavarotti a Plácido Domingo a popovými spevákmi ako Celine Dion, Christina Aguilera alebo Ed Sheeran.
Jacob Hübner
Jacob Hübner alebo Jakob Hübner (* 20. jún 1761, Augsburg, Nemecko - † 13. september 1826, Augsburg) bol významný nemecký prírodovedec - entomológ, botanik, maliar a ilustrátor, ktorého význam je celosvetový. Pokladá sa za prvého veľkého lepidopterológa v Nemecku, ktorý je entomologickej verejnosti dobre známy ako klasický predstaviteľ starej nemeckej entomologickej generácie.
Životopis
Narodil sa v Augsburgu v rodine robotníka. Po skončení základnej školy pokračoval v štúdiu na gymnáziu (Gymnasium bei St. Anna) v Augsburgu, kde sa už ukázal jeho obrovský talent. Známe sú jeho kolorované rytiny rastlín a živočíchov, hlavne hmyzu. Jeho práce, ktoré počas svojho života napísal významne prispeli k dnešnej vedomostnej úrovni o motýľoch. V roku 1785 už ako 23-ročný napísal svoju prvú prácu o motýľoch.
Sám pracoval ako zamestnanec v kresličskej a ryteckej fabrike, kde sa venoval hlavne detailným kresbám, ktoré vyžadovali výraznú presnosť detailu. Zaoberal sa viacerými skupinami hmyzu, ale hlavne motýľmi (Lepidoptera). Je známy predovšetkým ako autor, ktorý opísal viaceré druhy hmyzu, či už denné, alebo nočné druhy motýľov. Spočiatku sa venoval motýľom ako samouk. Neskôr spolupracoval i s viacerými významnými entomológmi, napr. s Carlom Geyerom, alebo Gottliebom Augustom Herrich – Schäfferom. Známy je hlavne ako ilustrátor svojich významných prác, kde publikoval mnohé nové druhy motýľov, ktoré neboli dovtedy pre vedu známe. Tieto druhy zaradil už do jednoznačného klasifikačného systému, kde presne klasifikoval rody a tiež druhovým menám motýľov dal presný a logický systém. Do histórie entomológie sa zapísal ako vedec, ktorý si potrpel na systém a presnosť detailu, lebo bol jedným z prvých vedcov, ktorý upozornil na tieto skutočnosti. Na základoch jeho poznatkov a prác sa neskôr rozvíjali všetky ďalšie vedecké práce v ktorých sa kládol dôraz na systém, presnosť a na detail. Jeho súborné dielo je obrovské: vyhotovil celkove 1.952 veľkoformátových medirytín, kde bolo vyobrazených celkove 3.598 druhov motýľov. Počas svojho života popísal viacero druhov hmyzu a jeho meno nesie tiež niekoľko druhov z tejto živočíšnej triedy. Práce Jacoba Hübnera sú dosiaľ považované ako „použiteľné diela v entomológii“ a často bývajú vydávané ich opakované vydania, ako i uvádzané v citovanej literatúre ako zdroje informácií v mnohých krajinách sveta.
Zomrel v Augsburgu 13. septembra 1826.
Jeho zbierka motýľov (Lepidoptera) s typovým materiálom bola ako zbierka V. A. v. Mazzola od roku 1823  uložená v Kaiserl. Naturalien – Kabinett vo Viedni. Tu roku 1848 zhorela pri požiari.
Talianske futbalové majstrovstvá 1914/1915
Talianske futbalové majstrovstvá 1914/1915 bol 18. ročník talianskej najvyššej futbalovej súťaže. Táto sezóna sa odohrávala od jesene 1914 do mája 1915. Tímy boli rozdelené geograficky na severnú a centrálno-južnú časť, pričom víťaz každej z týchto častí sa dostal do Národného finále. Víťazom tohto ročníka sa stala Genoa, ktoré tak získala svoj siedmy taliansky titul.
Kvalifikačné kolo
Postupujúci do ďalšej fázy
Skupina A
Tabuľka
Skupina B
Tabuľka
Skupina C
Tabuľka
Skupina D
Tabuľka
Kéfisodotos
Kéfisodotos môže byť:
Talianske futbalové majstrovstvá 1914/1915
Finálové kolo
Tabuľka
Toskánsko
Tabuľka
Lazio
Tabuľka
Semifinálová fáza - Centrálne Taliansko
Tabuľka
Národné finále
Národné finále sa sa neodohralo z dôvodu 1. svetovej vojny. Za víťaza tohto ročníka bola po vojne v roku 1919 formálne vyhlásená Genoa, ktorá vyhrala v severnej časti.
Cyril Zálešák
Cyril Zálešák (* 4. február 1920, Kuželov – † 16. apríl 2013, Bratislava) bol slovenský choreograf, hudobník a folklorista. Skúmal slovenské ľudové tance a vydal niekoľko metodických príručiek a zborníkov. V diele Opisovanie ľudových tancov vytvoril systém názvoslovia pre opis tancov.
Ako choreograf a vedúci pôsobil 25 rokov vo folklórnom súbore Technik. Režíroval viaceré scénické programy na folklórnych festivaloch.
Pavol Kárász
RNDr. Pavol Kárász, CSc. (* 11. marec 1948, Bratislava) je slovenský ekonóm a prognostik pracujúci v Slovenskej akadémii vied. Vyštudoval na Prírodovedeckej fakulte UK v Bratislave v roku 1971. V roku 1994 pôsobil ako Ekonomický poradca predsedu vlády SR, v rokoch 1995 až 1998 v predsedníctve SAV.
Je držiteľom Ceny SAV za vedeckú a popularizačnú činnosť (získal ju v roku 1993) a Striebornej čestnej plakety Ľudovíta Štúra za zásluhy v spoločenských vedách (z roku 1998).
1639 Bower
1639 Bower je planétka s priemerom 40 km, ktorú objavil Sylvain Julien Victor Arend 12. septembra 1951.
AS Trenčín
AS Trenčín je slovenský futbalový klub z mesta Trenčín. Dvojnásobný majster a držiteľ prvej trofeje s názvom „Esencia hry“. Domáci stánok oddielu spod Hradu Matúša Čáka je Štadión na Sihoti. Štadión má kapacitu 11 500 miest a je otvorený od jari 2021.
Pred rokom 1992
Futbalová tradícia v Trenčíne je bohatá. Po vytvorení oddielu Trenčianskeho telovýchovného spolku (TTS) v roku 1905 vstúpil do Trenčína spolu s módou a novozakladajúcou sa firmou aj futbalový oddiel Nehera - predchodca dnešného klubu.
V Trenčíne v povojnovom období existovali viaceré kluby: TJ Odeva, Merina, TTS. V roku 1960 došlo k ich zlúčeniu a vzniku spoločnej Jednoty Trenčín. Jednota postúpila po prvýkrát do 1. československej ligy, s hráčmi ako Vojtech Masný, Hojsík, Bezdeda, Fako, Čemez, Jankech, Mojžiš, Urvay, Nagy, Albrecht. V sezóne 1962/63 sa Trenčín umiestnil na historickom 2. mieste a hral aj Stredoeurópsky pohár. Pod úspech sa pričinili aj nestori slovenského futbalu Karol Borhy a Michal Vičan. V 70. rokoch však došlo k úpadku futbalu a vypadnutiu Jednoty až do 2. SNL. Jednota Trenčín ukončila svoju činnosť v roku 1983 premenovaním na TTS Trenčín. V roku 1981 vznikla opäť TJ Odeva a po jedenástich rokoch na základe zmluvy o spoločnej činnosti prišiel na svet klub Ozeta Dukla Trenčín.
Po roku 1992
Futbalový klub Ozeta Dukla Trenčín vznikol 12. júna 1992 uzatvorením zmluvy o spoločnej činnosti medzi TJ Odeva Trenčín a VTJ Trenčín. V roku 1997 postúpil do najvyššej súťaže pod vedením trénera Stanislava Grigu. Hneď v prvej sezóne príjemne prekvapil a umiestnil sa na 4. mieste s výrazne aktívnym skóre 47:31. V sezóne 2002/03 zmenil klub svoj názov na FK Laugaricio Trenčín a o sezónu neskôr na AS Trenčín. V roku 1997 sa Trenčín prebojoval do 1. slovenskej ligy, kde hral do sezóny 2007/08, kedy vypadol po jedenástich rokoch do druhej ligy.
Od sezóny 2011/12 hrá AS Trenčín opäť najvyššiu futbalovú súťaž. V sezóne 2012/13 sa umiestnil na treťom mieste a po zmene názvu slovenskej najvyššej futbalovej súťaže v sezóne 2014/15 z Corgoň liga na Fortuna liga sa stal AS Trenčín majster SR. Nebola to však jediná trofej v tejto sezóne, Trenčanom sa podarilo získať prestížny Double po penaltovom triumfe nad Senicou vo finále Slovenského pohára. V nasledujúcej sezóne 2015/16 sa Trenčanom podaril úspech, keď vo finále Slovenského pohára, ktoré sa konalo na neutrálnej pôde zrekonštruovaného Štadióna Antona Malatinského v Trnave, porazili Slovan Bratislava 3–1. O pár dní neskôr sa obaja súperi stretli opäť, tentoraz na bratislavských Pasienkoch, a po výraznej výhre 4–0 Trenčania dokonali obhajobu „double“ ziskom ligového primátu.
V júli 2015, FK AS Trenčín spoločne so ženským hádzanárskym tímom HK Štart Trenčín sa zlučujú a vytvárajú Asociáciu športov Trenčín. V priebehu sezóny 2015/16 sa Asociácia rozrástla taktiež o tenisový, footgolfový, florbalový a bedmintonový klub. Klub sa taktiež rozšíril o AS Trenčín eSports. 1
Hráči
(na hosťovaní z 🇳🇬 MFM FC)
Najviac gólov
Hráči zvýraznení tučným písmom v klube stále pôsobia. Aktuálne k začiatku sezóny 2019/20.
Hviezda AS
Hviezda AS Trenčín - ocenenie pre najlepšieho hráča klubu za konkrétny rok, po prvýkrát udelená v roku 2011.
Najvýznamnejší hráči pôsobiaci v klube
Hráči zvýraznení tučným písmom v klube stále pôsobia
Kehre
Kehre (nem.) je obrat alebo zlom v Heideggerovom myšlienkovom vývine (ktorý Heidegger tak označil v Liste o humanizme z roku 1946), ktorý spočíva v poznaní, že bytie neslobodno myslieť tak, že vychádzame z človeka, ale tak, že človeka treba myslieť z bytia. Po Kehre Heidegger chápe dianie pravdy ako udalosť.
Barjac (Ariège)
Barjac je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Ariège, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 37 obyvateľov (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Cadillon
Cadillon je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Pyrénées-Atlantiques, v regióne Akvitánsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Velká Kobylanka
Velká Kobylanka je prírodná rezervácia ev. č. 493 neďaleko obce Hranice v okrese Přerov. Oblasť spravuje Agentúra ochrany prírody a krajiny ČR.
Ochrana
Predmetom ochrany je zvyšok dubohrabového a suťového lesného spoločenstva na vápencovom podloží.
Obšut
Obšut je priezvisko, vyskytujúce sa na Slovensku. Najčastejšie je v Prešove.
José Luis Clerc
José Luis Clerc (* 16. august 1958) je bývalý argentínsky profesionálny tenista. Počas svojej kariéry José Luis Clerc vyhral 25 turnajov ATP v dvojhre a 2 turnaje vo štvorhre.
Flume
Flume, vlastným menom Harley Edward Streten, (* 5. november 1991, Sydney, Austrália) je austrálsky producent elektronickej hudby. Jeho eponymný debutový album Flume bol vydaný 9. novembra 2012 a dostal sa na prvé miesto austrálskeho hudobného rebríčka. Svoj druhý album Skin vydal 27. mája 2016.
Flume zremixoval aj skladby interpretov ako Lorde, Sam Smith, Arcade Fire a Disclosure.
Flume a ďalší austrálsky producent Emoh Instead vytvorili v 2010 spolu duo What So Not. Spolu vydali 3 EP, 21. februára 2015 Flume opustil What So Not a teraz je to čisto Emohov projekt.
V roku 2017 vyhral Cenu Grammy za najlepší elektronický/tanečný album.
Majstrovstvá sveta v severskom lyžovaní 2011 – Preteky mužov na 50 km voľnou technikou s hromadným štartom
Preteky mužov na 50 km voľnou technikou s hromadným štartom na Majstrovstvách sveta v severskom lyžovaní 2011 v Osle boli poslednou disciplínou na programe MS a uskutočnili sa 6. marca 2011. Víťazom sa spomedzi 85 pretekárov stal Nór Petter Northug.
Le Vast
Le Vast je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Manche, v regióne Dolná Normandia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Ján Blasius (1684)
Životopis
Šudoval v Kremnici, 1698-1700 v Banskej Bystrici, v Banskej Štiavnici, 1702-1705 vo Vroclave a 1705-1706 vo Wittenbergu. Pôsobil ako evanjelický farár a dvorný kazateľ na viacerých miestach Slovenska. Autor náboženskej literatúry (výchovné diela, polemiky a modlitby) a prekladov z nemčiny (katechizmy a postily). Najvýznamnejšie sú jeho spevníky, ktoré obsahujú pôvodnú a z nemčiny preloženú piesňovú tvorbu.
Léno
thumb|vpravo|Lénna prísaha ([[1512)]] Léno alebo feudum (v širšom zmysle) bol (najmä v stredoveku) pozemok alebo úrad (hodnosť) spojený s dôchodkami, udelený nejakou osobou či inštitúciou pod podmienkou, že prijímateľ zloží sľub vernosti (a spravidla bude poskytovať nejakú službu).
Terminológia
Osoba alebo inštitúcia, ktorá léno prijíma, sa nazýva lénnik alebo (najmä pre včasný stredovek) vazal alebo man (mohol ním byť nielen šľachtic, ale aj cirkevný hodnostár, kláštor, alebo biskupstvo). Osoba alebo inštitúcia, ktorá léno udeľuje sa nazýva lénny pán alebo (najmä pre včasný stredovek) senior alebo skôr pejoratívne aj feudál. Najvyšším lénnym pánom bol panovník. Vzťah závislosti medzi lénnym pánom a lénnikom sa nazýva lénny vzťah alebo (najmä pre včasný stredovek) vazalstvo či vazalský vzťah. Politicko-ekonomický systém lénnych vzťahov sa nazýva lénny systém. Niektorí autori stotožňujú pojmy lénny systém a feudalizmus (feudálny systém), ale u väčšiny autorov je feudalizmus širší pojem než lénny systém. Feudum v užšom zmysle je len léno udeľované dedične (v Európe od 9. storočia). Léno udeľované len doživotne sa nazýva benefícium.
Charakteristika
Vazal musel najmä poskytovať svojmu pánovi vojenskú službu a pán mal povinnosť vazala ochraňovať. Neskôr pribudol rad rôznych iných služieb (štátna služba, súdna služba a podobne). Postupne vznikla spoločenská pyramída lénnych vzťahov, na vrchole ktorej stál panovník ako prvotný "prideľovač" léna, pod ním rôzni šľachtici a duchovní, ktorí léno im pôvodne pridelené prideľovali ďalším osobám atď. Na najnižšom stupni pyramídy boli poddaní, ktorí dostali pôdu iba do užívania (nie ako léno) a za jej používanie odvádzali tzv. feudálnu rentu. Lénny systém sa v Európe vyvinul najmä v jej západnej a strednej časti spojením rímskoprávnych, keltských a germánsko-slovanských prvkov družinového pomeru. Začiatky možno vidieť na sklonku Rímskej ríše, keď kolóni platili poplatok za prepožičanú pôdu. Klasickú podobu feudalizmus získal vo Franskej ríši v 8.- 9. storočí. Od konca stredoveku lénny systém postupne zanikal. Na Slovensku lénny systém existoval v Nitrianskom kniežatstve, na Veľkej Morave a najmä v Uhorsku za vlády Arpádovcov. Posledné zvyšky lénnych vzťahov na Slovensku zanikli v roku 1848 resp. až 1918. Podobné pomery ako v európskom stredoveku existovali aj v niektorých iných oblastiach sveta, napríklad v Japonsku tzv. han.
Pašková
Pašková môže byť:
Janusz Głowacki
Janusz Andrzej Głowacki (* 13. september 1938, Poznaň, Poľsko† 19. august 2017 ) bol poľský prozaik, dramatik a fejtonista.
Životopis
Študoval poľskú filológiu na Varšavskej univerzite. Debutoval v roku 1960 v „Almanachu Młodych“ a v roku 1964 začal spolupracovať s časopisom „Kultura“, kde zaujal ako autor krátkych poviedok a fejtónov, ktoré vyšli neskôr v zbierkach Wirówka nonsensu (1968) a Nowy taniec la-ba-da (1970).
Na prelome 60-tych a 70-tych rokov začal pracovať ako scenárista. V tom období vznikol film Andrzeja Wajdu Polowanie na muchy (Poľovačka na muchy), opierajúci sa o Głowackeho tvorbu. Naozajstným úspechom sa ale stal film v spolupráci s Markom Piwowskim Rejs (Plavba), ktorý je podľa niektorých považovaný za najlepšiu poľskú komédiu všetkých čias.
Jeho tvorba bola preložená do mnohých jazykov (anglicky, čínsky, česky, estónsky, francúzsky, španielsky, kórejsky, nemecky, rusky, srbsky, slovensky, maďarsky). Bol členom Stowarzyszenia Pisarzy Polskich (Spolok poľských spisovateľov).
Konstantin Konstantinovič Rokossovskij
Konstantin Konstantinovič Rokossovskij (, ; * 21. december 1896, Telehany, Minská gubernia, Ruské impérium – † 3. august 1968, Moskva, Sovietsky zväz) bol sovietsky vojvodca poľsko-ruského pôvodu, jeden z najvýznamnejších sovietskych veliteľov počas druhej svetovej vojny. Maršal Sovietskeho zväzu, maršal Poľska, minister obrany Poľska a dvojnásobný nositeľ titulu Hrdina ZSSR.
Mladosť
Narodil sa 21. decembra 1896 ako syn strojvodcu Poliaka Ksaweryho Rokossovského a pravoslávnej učiteľky Antoniny Ovsiannikovovej. Čoskoro po narodení Konstantina sa jeho rodičia presťahovali do Varšavy. Niektoré zdroje uvádzajú ako miesto narodenia Varšavu. Roku 1905 mu umrel otec, a rodina ostala bez prostriedkov. Po skončení štvorročného štúdia na učilišti odišiel Rokossovskij pracovať do továrne na pančuchy. V roku 1911 mu zomrela aj matka. 14-ročný Konstantin zostal spolu so svojou sestrou ako sirota.
Prvá svetová vojna a občianska vojna
Po začiatku 1. svetovej vojny vstúpil 18-ročný Konstantin Rokossovskij do dragúnskeho jazdeckého pluku. Pisár pluku po letmom pohľade na jeho otcovské meno premenoval radšej Konstantina Xavieroviča na Konstantina Konstantinoviča. Za krátku dobu jeho vojenskej činnosti mu bol pred nastúpenou jednotkou udelený za odvahu a dôvtip v boji Kríž sv. Juraja 4. triedy. Za ďalšie tri roky služby dosiahol Konstantin hodnosť poddôstojníka, a bol vyznamenaný ďalšími troma Krížmi sv. Juraja. V októbri 1917 vstúpil do Červených gárd a neskôr do Červenej armády. V roku 1919 vstúpil do komunistickej strany. Počas občianskej vojny bol veliteľom samostatného jazdeckého pluku a samostatnej divízie. Už vtedy sa tento mladý dôstojník vyznačoval odvahou, čestnosťou a skromnosťou, čo z neho robilo vzorného vojaka. Jeho inak skvelá kariéra mala iba jednu chybu: bol Poliak.
Medzivojnové obdobie
Po skončení občianskej vojny slúžil v jednotkách na zabajkalsku. V rokoch 1931 až 1936 slúžil na Ďalekom východe v jednotkách špeciálneho určenia ktoré ochraňovali Východočínsku železnicu, do jej predaja Japonsku v roku 1935.
Druhá svetová vojna
náhľad|vpravo|Rokossovkij (druhý zľava), člen vojenského sovietu A. A. Lobačev, spisovateľ Stavskij a ďalší pri inšpekcii ukoristenej bojovej techniky po bitke pred Moskovu. Po napadnutí ZSSR do 11. júla 1941 velil 9. mechanizovanému zboru. Zbor sa účastnil bojov pri Dubne na Ukrajine. Napriek rozporuplným rozkazom na protiútok, v dôsledku nemeckého prečíslenia nariadil svojim vojskám prejsť do obrany. Neskôr bol poverený zacelením obrany na úseku frontu po białystokcko–minskej operácii, smerom na Smolensk. S pomocou 90 tankov, dvoch pechotných plukov, štyroch delostreleckých plukov a častí 38. streleckej divízie zastavil nemecký postup 7. a 17. tankovej a 20. motorizovanej divízie pri Viazme, čím získal čas na umožnil ústup viacerým sovietskym jednotkám.
V septembri 1941 bol priamo na Stalinov rozkaz poverený velením 16. armády Západného frontu. Bola mu pridelená skupina štábnych dôstojníkov, rádiostanica a dva automobily. 16. armádu si mal sám zozbierať z ustupujúcich a rozbitých jednotiek, ktoré stretne na ceste z Moskvy na front do Jarceva. 16. armáda mala kryť Volokalmský smer, ktorým postupoval čelný (resp. severný) útok Nemcov na Moskvu. Práve na tomto smere bola situácia veľmi zložitá, keďže sovietske jednotky iba dezorganizovane ustupovali a nepriateľovi nekládli organizovaný odpor. Rokossovskij zastavoval ustupujúce jednotky ako len mohol a pokúšal sa ich nasadiť na Volokolamský smer. V zúfalej situácii použil i jednotku študentov z vojenského učilišťa, 316. streleckú divíziu pod vedením generála I.V. Panfilova, či 3. jazdeckú brigádu L.M. Dovatora. Tak sa mu čoskoro podarilo vytvoriť súvislý front, ktorý už nebolo také jednoduché zlikvidovať obchvatom. Jeho jednotky, vedomé si toho, že bránia Moskvu sa úporne bránili a spomalili postup nemeckých vojsk. V 316. streleckej divízii gen. Panfilova, ktorá sa v týchto bojoch obzvlášť vyznamenala vznikol aj známy mýtus o panfilovcoch - malom oddiele vojakov, ktorí pri obrane dôležitej križovatky zničili 50 nemeckých tankov. (Jednotky na Rokossovského úseku frontu v zúfalých bojoch skutočne zničili niekoľko desiatok nemeckých tankov, nejednalo sa však o malý oddiel, ale úspechy celých plukov. V dobe svojho vzniku však podobné propagandistiké akcie zvyšovali morálku armády.) Rokossovskij si v týchto bojoch vyslúžil veľkú vojenskú autoritu.
30. septembra 1942 bol Kostantin Rokossovskij poverený velením Stalingradského frontu. Jedného z troch dôležitých frontov, ktorých úlohou bolo obkľúčiť nemecké vojská bojujúce v Stalingrade - operácia Uran. Tá sa začala 19. novembra 1942 a už o niekoľko dní uzavrela mocnú obruč okolo 6. armády generála Paulusa a častí 4. tankovej armády. Rokossovského jednotky boli následne poverené likvidáciou tohto obkľúčenia pri Kalači na Done. Neskôr bol jeho Stalingradský front hlavnou silou, ktorá mala zlikvidovať obkľúčené nemecké jednotky. 8. januára 1943 ponúkol Konstantin Rokossovskij podmienky kapitulácie obkľúčeným Nemeckým jednotkám, aby sa vyhol zbytočnému krviprelievaniu. Napriek tomu, že bola jeho ponuka odmietnutá ponúkol ju Nemcom v priebehu niekoľkých dní znovu. Tí ju však opäť odmietli. 31. januára 1943 zobrali Rokossovského jednotky do zajatia aj samotného poľného maršala Paulusa. V Stalingrade zajali sovietske jednotky ďalších 24 generálov, 2 500 iných dôstojníkov a takmer 90 000 vojakov. 2. februára 1943 sa jeho vojskám vzdali posledné fanaticky sa brániace nemecké jednotky v Traktorovom závode. Tým sa fakticky skončila bitka o Stalingrad.
Rokossovskému bol ešte počas bitky 28. januára 1943 ako jednému z prvých dôstojníkov v Červenej armáde udelený Rad Suvorova. V tej dobe už zastával hodnosť generálplukovníka.
Vo februári 1943 bol Rokossovskij poverený velením Stredného frontu, ktorému pripadla dôležitá úloha pri následných letných bojoch roku 1943 pri Kursku. Z prichádzajúcich správ bolo jasné, že práve tu Nemci zasadia svoj nasledujúci úder. Velenie niektorých frontov bolo presvedčené, že práve preto je potrebné prejsť do rozsiahlej ofenzívy skôr než nacistické vojská. Konstantin Konstantinovič však bol iného názoru a tvrdil, že na to je potrebná dvoj, až trojnásobná početná prevaha, ktorú však sovietske vojská nemali. Na zastavenie pripravovanej nemeckej ofenzívy preto navrhoval, okamžitý prechod do obrany. Na tom sa nakoniec zhodli aj ostatní velitelia na čele so Stalinom, a hlavným silám prikázali okamžite sa opevniť. Sovietske vojská a civilisti vybudovali niekoľko línií obrany. Rokossovského vojská nakoniec úspešne ubránili severnú časť oblúka a neskôr prešli spolu s ostatnými frontmi do protiofenzívy, uštedriac Nemcom ťažkú porážku.
Po Kurskej bitke bol Konstantin Konstantinovič opäť povýšený, teraz už na armádneho generála. Stal sa známym medzi vojakmi na celom východnom fronte, jeho meno nebolo neznáme ani medzi západnými Spojencami. Ako energický, nebojácny aj v tých najvypätejších situáciach ale i priateľský a priamy v jednaní s ľuďmi bol medzi obyčajnými vojakmi veľmi obľúbený. Tam kde sa objavil, bol vždy prirodzenou autoritou. Taktiež údajne veľmi imponoval ženám. Keď sa raz doniesli zvesti o jeho vzťahoch s istou známou umelkyňou až do Kremľa, sám Stalin sa ho s úsmevom spýtal, či súdruh Rokossovskij vie, čia žena je pani Serovová.
Jeho vojenský talent sa znovu prejavil v plnej miere pri realizácii operácie Bagration v lete 1944. Plán na oslobodenie Bieloruska vypracoval Stalin spolu s Žukovom a Vasilevským. 22. mája 1944 prebiehalo v Kremli zoznámenie s týmto plánom. Rokossovského 1. bieloruský front, mal hrať v tejto operácii hlavnú úlohu. Po objasnení jednotlivých úloh, Rokossovskij navrhol určité vylepšenia, ktoré boli podľa jeho názoru lepšie ako pôvodne navrhovaný plán útoku na Bobrujsk. Navrhoval totiž komplikovanejší variant útoku na oblasť z dvoch smerov. Stalin, ktorý skôr preferoval jednoduchšie plány mu navrhol, aby si svoje rozhodnutie šiel radšej premyslieť do vedľajšej miestnosti. Keď ho poslali si plán premyslieť ešte raz, pochopil že riskuje, keď nesúhlasí s plánom, ktorý navrhujú traja maršali. Vo vzduchu už bolo cítiť vôňu popraviska, keď Rokossovskij tretí raz vkročil do miestnosti. A na priamu otázku Stalina, kto má teda pravdu, odpovedal: ja, čím ho veľmi prekvapil. Čoskoro plán prijal aj Stalin. (Ako sa neskôr vyjadril jeden z prítomných dôstojníkov, za tento čin vzdoru Stalinovi, mal byť Rokossovskému udelený i tretí titul Hrdinu ZSSR.)
22. júna 1944 začali vojská Červenej armády operáciu Bagration, dovtedy najväčšiu pozemnú operáciu v históriách vojen. Len za prvý týždeň bojov boli zničené vojská o sile 25 nemeckých divízií. Na druhý deň Stalin pochopil, že Rokossovského nápad bol priam geniálny. (Sovietske vojská zaútočili na neprechodnom úseku frontu, kde ich útok Nemci neočakávali.) Už 29. júna 1944 bola Konstantinovi Konstantinovičovi Rokossovskému udelená maršalská hviezda, 30. júla titul Hrdina ZSSR. Počas bojov bola 11. júla zajatá skupina 105 000 nemeckých vojakov a dôstojníkov, bola to najväčšia skupina nemeckých vojakov, ktorá sa dovtedy vzdala sovietskym vojskám. V nemeckom fronte vznikla veľká niekoľko široká medzera. Časť tejto skupiny zajatcov potom nechal Stalin demonštratívne pochodovať Moskvou. náhľad|Rokossovskij (vpravo) so Žukovom, Montgomerym a ďalšími pri prehliadke obsadeného Berlína. Čoskoro vojská 1. bieloruského frontu začali postupovať do Poľska. Po takmer troch mesiacoch ťažkých bojov, pri tom postúpili o viac ako. Ich zásobovacie a tylové jednotky boli rozťahané cez celé Bielorusko a polovicu Poľska. Armáda sa nakoniec na Visle v dôsledku nemeckého protiútoku musela zastaviť. Rokossovského vojská potrebovali doplniť svoje preriedené rady, zásoby i opraviť techniku. Práve v tej dobe na rozkaz z Londýna začala Armia Krajowa povstanie vo Varšave. Rokossovskij sa tak musel (pravdepodobne na príkaz Stalina) nečinne prizerať ako jednotky SS masakrujú jeho krajanov v meste, v ktorom vyrastal. Sovietsky front sa v tejto oblasti zastavil na niekoľko mesiacov.
V novembri 1944 bol poverený velením 1. bieloruského frontu Georgij Žukov, jemu teraz mala pripadnúť česť dobyť Berlín. Rokossovskij mal veliť 2. bieloruskému frontu, ktorý ho kryl zo severu v oblasti Pomoranska. Tak mal dôvod cítiť sa ukrivdený. Tento príkaz však nariadil osobne Stalin.
24. júna 1945 bolo z poverenia Stalina Rokossovskému a Žukovovi udelené velenie prehliadky na Červenom námestí v Moskve. Od júna 1945 do októbra 1949 velil Severnej skupine vojsk rozmiestnenej v Poľsku.
Povojnové obdobie
V roku 1949 sa poľský prezident Bolesław Bierut obrátil na Stalina, so žiadosťou, aby Rokossovský mohol opustiť Sovietsku armádu a stať sa ministrom obrany Poľska. V rokoch 1949 až 1956 vykonal Konstatin Rokossovský veľa práce pri reorganizácii, zvýšení bojaschopnosti a obranyschopnosti Poľskej ľudovej armády. Napriek tomu, že mal zo začiatku problémy s komunikáciou v poľskom jazyku, po dlhej dobe pobytu v ZSSR bol členom poľského Politbyra a prvým námestníkom miniterského predsedu Poľska. Po smrti Stalina a Boleslava Beruta sa vzťahy Poľska a ZSSR zmenili. Vzrastali protisovietske nálady, a tak Rokossovskij požiadal poľskú vládu o uvoľnenie zo všetkých postov.
V rokoch 1956 - 1957 a 1958 - 1962 zástupca ministra obrany ZSSR, ktorým bol vtedy G. K. Žukov. V roku 1962, keď odmietol vo svojich spomienkach nadbiehať Chruščovovi bol pozbavený funkcie zástupcu ministra obrany, ktorý bol v tej dobe takisto odvolaný. Následne od apríla 1962 pôsobil ako generálny inšpektor Skupiny inšpektorov ministerstva obrany ZSSR. V rokoch 1956 - 1968 pôsobil ako kandidát členstva do CK KPSS, Pôsobil tiež ako člen Najvyššieho sovietu ZSSR 2. a 5.-7. zvolania.
Deň pred smrťou dopísal svoju knihu memoárov: Vojenský dlh (1968). Pochovaný pri kremeľskej stene na Červenom námestí.
Rod (mytológia)
Rod je v slovanskej mytológii boh zrodu a tvorca všetkého, teda spojovaného so zrodom. Uctievaný bol pri zimných slnovratoch ale aj pohreboch, čo dokazuje vieru vo znovuzrodenie.
Baulou
Baulou je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Ariège, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 161 obyvateľov (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Pat O’Brien
Pat O'Brien (* 15. december 1965, Northern Kentucky, Kentucky, USA) je gitarista death metalovej skupiny Cannibal Corpse. Momentálne žije na Floride. Podieľal sa na skladaní náročnejších skladieb pre skupinu Cannibal Corpse, ako napríklad „Hatchet to the Head“, „Systematic Elimination“, „Frantic Disembowelment“ a „Blunt Force Castration“. Figuruje na albumoch Gallery of Suicide, Bloodthirst, Gore Obsessed, Worm Infested, The Wretched Spawn, Kill, Evisceration Plague, Torture, Skeletal Domain a Red Before Black.
V 80. rokoch hral kratší čas v death/thrash metalovej skupine Ceremony.
Členom skupiny Cannibal Corpse sa stal v roku 1997 po nahratí albumov In Memory a The Politics of Ecstasy, v kapele Nevermore pôsobil v rokoch 1995 - 1996, kde vystriedal na poste gitaristu Roba Barretta.
Používa gitary značky B.C. Rich, model Jr.V's a príležitostne gitary značky Jackson, model Randy Rhoads, na ozvučenie používa hlavy a kombá firmy Mesa Boogie, EMG gitarové snímače a brnkadlá značky Dunlop.
Je celoživotným členom amerického združenia National Rifle Association, vlastní kolekciu zbraní.
Horúce strely 2
Horúce strely 2 je americká komédia z roku 1993, ktorá paroduje rôzne filmy, napr. Rambo III, Ponorka, Terminátor 2: Deň zúčtovania, Hviezdne vojny, Wall Street, Delá z Navarone, Total Recall, RoboCop, Základný inštinkt, Apocalypse Now či Predátor. Film režíroval Jim Abrahams.
Sidney Poitier
Sidney Poitier KBE (* 20. február 1927, Miami, Florida, USA† 6. január 2022, Los Angeles, Kalifornia) bol americký herec, režisér a aktivista.
Výraznejšie na seba upozornil vo filme Pánovi učiteľovi s láskou, kde hral černošského učiteľa. V roku 1963 sa stal prvým černochom, ktorý získala Oscara za najlepší mužský herecký výkon vo filme Poľné ľalie. V 50. a 60. rokoch bol symbolom boja proti rasizmu.
Geomantia
Geomantia môže byť:
Astrojax
Rovnako ako beyblade pracuje na fyzikálnych princípoch rotačnej dynamiky. Astrojax je fyzika pohybu, rozvíja zmysel pre rovnováhu a koordináciu. Ako taká môže byť použitá vo výučbe fyziky v mnohých prípadoch.
Astrojax zvíťazil v prestížnych súťažiach hračiek v USA a má tri záznamy v Guinessovej knihe rekordov.
Zoznam planétok 101751 – 102000
Dáta použité s dovolením / Data used with permission © IAU: Minor Planet Center.
Pozitivizmus
Pozitivizmus je súčasný filozofický smer, ktorý vychádza z toho, čo je pozitívne, čiže dané, faktické.
Na toto pozitívne aj obmedzuje svoju výskumnú aktivitu, všetko, čo je mimo tohto pozitívne daného, považuje za transcendentné, metafyzické a výskum zameraný na metafyzické považuje za neužitočný a nevedecký. Pozitivizmus v spore s novokantovstvom a filozofiou života utvára v poslednej tretine 19. storočia prvú ideovú formáciu poklasickej filozofie. Zakladateľom pozitivizmu ako filozofického smeru je August Comte.
Vo fyzike je pozitivizmus chápaný ako filozofické stanovisko, podľa ktorého majú vo vede zmysel iba tie veličiny, ktoré sú priamo merateľné. Úloha vedy potom spočíva v tom, aby harmonizovala a skĺbila dokopy dané veličiny a výsledky ich meraní - avšak bez toho, aby sa starala o pozadie odpovedajúcej reality, ktorá tieto výsledky spôsobila.
Pozitivizmus Augusta Comta
Teologické – vyznačuje sa všeobecným výkladom spoločnosti ( podstata spočíva na Bohu a jeho vôli obdobie feudalizmu )
Metafyzické – vysvetlenie a fungovanie spoločností založené na základnej téze poväčšine však špekulatívne vyvodené z filozofických koncepcií čo znemožnuje spoločnosť racionálne usporiadať a riadiť ( obdobie revolučných prevratov ako napr. Veľká francúzska revolúcia)
Pozitívne – racionálne založené vysvetlenie a fungovanie  ľudskej spoločnosi
Vedecké riadenie ľudských spoločností musí prevziať Comtom založená nová veda, ktorú nazval sociológia. Hlavnou úlohou pozitivistickej sociológie je jej predpokladaná schopnosť pretvoriť spoločnosť na funkčnú spoločnosť založenú na spoločenskej zhode a vyvážených sociálnych vzťahoch.
Skúmanim sociálnych javov sa dá dospieť k formulácii zákonistostí a ľudia, ktorí disponujú týmito znalosťami dokážu kontrolovať sociálne dianie.
Pozitivizmus - myšlienkový prúd uznávajúci jedinú metódu – presné vedecké skúmanie, na základe ktorého možno dospieť k ozajstnému poznaniu skutočnosti.
Základom všetkého je jav, fakt. Jediné, čoho sme schopní, je po prvé konštatovať fakty dané formou javu, po druhé pokúsiť sa ich usporiadať podľa určitých zákonov a po tretie z takto poznaných zákonitostí predvídať budúce javy a podľa nich sa riadiť. „Savoir pour prévoir“: vedieť, aby sme mohli predvídať, to je zmysel každej vedy. Tento pozitivizmus sa naplní živým obsahom len vtedy, keď si uvedomíme zákonitú postupnosť vývinu. Podľa Comteho spoločnosť môže byť riadená odborníkni, na jednej strane technici schopní zveľadovať premyslenú výrobu a na druhej stranej sociológovia odborníci na organizovanie spoločenských vzťahov.
Chlóris (dcéra Nioby)
náhľad|Apolón a Artemis zabíjajú Niobine deti, autor: [[Jacques-Louis David (1748–1825)]] Chlóris alebo Chloris je v gréckej mytológii dcéra tébskeho kráľa Amfióna a jeho manželky Nioby.
Kráľovná Niobé mala dobrého muža, štrnásť krásnych detí a právom sa považovala za najšťastnejšiu ženu na svete.(podľa Homéra mala šesť dcér a šesť synov ) Lenže jej pýcha prekročila všetky miery, keď odmietla priniesť obeť bohyni Léte, s vyhlásením, že bohyňa sa môže pochváliť len dvoma deťmi. Léto to urazilo a ihneď sa sťažovala svojim deťom Apolónovi a Artemide. Po dohode sa následne rozhodli Niobu exemplárne potrestať.
Apolón sa nato vzniesol na tébske hradby, pod ktorými cvičili jej synovia a všetkých ich svojimi smrtiacimi šípmi postrieľal. Keď sa o tom Amfión dozvedel, vrazil si do pŕs meč a zúfala Niobé zdvihla ruky k nebu, ale nie aby prosila bohyňu o milosť, ale aby jej vykričala, že aj vo svojom nešťastí ja šťastnejšia ako ona, lebo má viac detí.
V tom sa však objavila bohyňa Artemis a ozvala sa struna jej luku a jej šípy Niobine dcéry jednu po druhej zabíjali. Keď Niobe zostala nakoniec len najmladšia dcéra Chlóris, bolesť jej pýchu zlomila a prosila bohyňu, aby jej nechala aspoň jedno dieťa. Bohyňa bola však neoblomná a jej posledný šíp zasiahol aj Chlóridu. Niobé potom od hrôzy a žiaľu skamenela.
1640 Nemo
1640 Nemo je planétka s priemerom 32 km, ktorú objavil Sylvain Julien Victor Arend 31. augusta 1951.
Cambo-les-Bains
Cambo-les-Bains je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Pyrénées-Atlantiques, v regióne Akvitánsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Trichoglossus
thumb|[[Lori mnohofarebný (Trichoglossus haematodus)]] Trichoglossus, po slovensky lori, je rod podčeľade loriorodé.
Systematika
Ako Trichoglossus sa niekedy klasifikujú aj druhy rodu Psitteuteles.
Explorer 1
História
thumb|left|200px|Tvorcovia Explorera 1 držiaci model sondy Hlavným vedeckým prístrojom na Exploreri 1 bol detektor kozmického žiarenia tzv. Geigerov-Müllerov počítač navrhnutý na meranie radiácie na obežnej dráhe Zeme. Tento experiment vedený doktorom James Van Allen z Univerzity v Iove odhalil oveľa menšie množstvo kozmického žiarenia ako sa očakávalo. Van Allen si myslel, že prístroj sa mohol nasýtiť veľmi silnou radiáciou z pásu nabitých častíc zachytených magnetickým poľom Zeme. Existencia týchto radiačných pásov bola potvrdená iným americkým satelitom vypusteným o dva mesiace neskôr, a podľa ich objaviteľa boli pomenované ako Van Allenove pásy.
Charakteristika
Explorer 1 krúžil okolo Zeme na elipsovitej obežnej dráhe, v najbližšom bode bol vzdialený 354 km (220 míľ) a v najvzdialenejšom 2515 km (1563 míľ). Jeden oblet mu trval 114,8 minúty a za deň spravil 12,54 obletov. Satelit bol 203 cm dlhý (80) a 15,9 cm široký (6,25) v priemere a vážil 14 kg (30,8 libier). Explorer 1 uskutočnil svoje prvé vysielanie 23. mája 1958. Po viac ako 58000 obletoch 31. mája 1970 vstúpil do atmosféry a zhorel.
Konštrukcia
thumb|right|300px|Prierez sondou Explorer 1
Družica bola vybavená detektorom kozmického žiarenia, vnútorným tepelným senzorom, troma vonkajšími tepelnými senzormi, nosovým kužeľovitým tepelným senzorom, mikrometeoritovým nárazovým mikrofónom a prstencom prístrojov mikrometeoritového poškodenia. Informácie z týchto prístrojov boli posielané na Zem 60-miliwatovým vysielačom pracujúcim na 108,03 MHz a 10-miliwatovým vysielačom pracujúcim na 108,00 MHz. Vysielacie antény boli zložené z dvoch laminátových spojených antén v tele satelita a štyroch ohybných výhonkov, ktoré tvorili ohybnú anténu. Otáčanie satelita okolo svojej dlhej osi udržovalo tieto ohybné výhonky natiahnuté. Vonkajší povrch prístrojovej časti bol natretý striedalo pásmi bielej a tmavozelenej, čo satelitu poskytovalo pasívnu kontrolu teploty. Proporcie svetlých a tmavých pasov boli použité na základe štúdií o intervaloch striedania svetla a tmy založených na štartovacom čase, trajektórii, obežnej dráhe a náklone. Elektrický pohon bol zabezpečený ortuťovýmí nikel-kadmiovými batériami, ktoré tvorili približne 40 % užitočnej hmotnosti družice. Tieto batérie zabezpečovali energiu pre vysokoprúdový vysielač 31 dní a pre nízkoprúdový vysielač 105 dní.
thumb|right|Štart rakety Jupiter C s Explorerom 1, 1. február 1958
Viničky
Viničky sú obec na Slovensku v okrese Trebišov.
Polohopis
Obec sa rozprestiera pod južnými svahmi Zemplínskych vrchov východoslovenskej nížiny. Leží v nadmorskej výške a je charakteristická úrodnou pôdou.
Dejiny
Archeologické priekumy potvrdili osídlenie obce v 5. - 3. tisícročí pred Kr. Prvá písomná zmienka z roku 1273 je o obci pod názvom Zeuleus. Súčasný názov Viničky dostala obec až v roku 1948 (maď. Szőlőske). Už v minulosti sa väčšina obyvateľov živila vinohradníctvom. V roku 1865 mali Viničky 97 ha vinohradov, no v roku 1873 už len 94,4 ha.
Hérakleides z Alexandrie
Hérakleides alebo Hérakleidés (Hérakleides, iný prepis: Hérakleidés) bol olympijský víťaz v boxe v 1. stor. pred Kr. Hérakleides z Alexandrie bol na 218. olympijských hrách v roku 93 korunovaný olivovým vencom za víťazstvo v boxe. Box (pygmé) zaradili do programu olympijských hier v roku 688 pred Kr. Olympijské víťazstvo Hérakleida zaznamenal staroveký autor Pausanias, a to v súvislosti s opisom diskvalifikácie olympionika Apollónia pred finálovým zápasom v Olympii. Pausanias o tom uvádza: „''Peniazmi boli neskôr Éliďanmi pokutovaní i iní ľudia a tiež alexandrijský pästný zápasník Apollónios, priezviskom Rhantés. U Alexandrijčanov je totiž akýmsi zvykom mať priezvisko. Tohoto muža pristihli Éliďania pri podvode ako prvého z Egypťanov. Nebolo zistené, že by bol dal alebo sám prijal peniaze, ale ani zistené previnenie sa počas zápasov, jeho previnením bolo toto: neprišiel totiž na zápasy v určený čas a tak bol Éliďanmi (hellanodikmi) podľa zákona zo zápasu vylúčený. Jeho výhovorku, že ho pri Kykladských ostrovoch zdržali nepriaznivé vetry, vyhlásil za klamstvo Hérakleides, taktiež pôvodom Alexandrijčan, ktorý dodal, že sa vraj určite zdržal výberom peňazí na súťažiach v Iónii. Tak teda Éliďania Apollónia ako každého budúceho pästného zápasníka, ktorý neprišiel v stanovený čas, vyhnali a Hérakleidovi darovali veniec bez toho, aby sa dotkol prachu."''.
Židia v Jemene
náhľad|Jemenský Žid v tradičnom rúchu náhľad|Jemenský Žid trúbi na [[šófar]] Jemenskí Židia sú Židia, ktorí žijú alebo ich predkovia žili v Jemene, na južnom cípe Arabského polostrova. Sú považovaní za súčasť "edot ha-mizrach". V súčasnosti žije v Jemene približne 100 tisíc Židov, čo je len nepatrný zvyšok nesmierne starobylej komunity.
Pôvod
Ich pôvod nie je známy. Kolujú mýty a legendy o časti národa, ktorá tu našla domov počas exilu z Egypta, o Kráľovnej zo Sáby či o stratených desiatich izraelských kmeňoch. Prvé osídlenie Jemenu začalo pravdepodobne v 3. storočí pred Kr. – 3. storočí, t. j. v období kedy vrcholil arabský obchod s korením. Vie sa aj, že do tejto oblasti poslal z Judeje Herodes roku 25 pred Kr. pomocné zbory, aby podporili Rimanov pri dobývaní južnej Arábie. Tieto zbory sa späť nikdy nevrátili.
Dejiny
Prvé dochované zmienky sa odvodzujú z nápisov, v ktorých sú zmienky o židovskom kráľovstve v Himjáre a jeho kráľovi Júsufu As'aru Zú Nuwásovi (517 – 525), ktorý prijal judaizmus. Ďalšie informácie poskytujú islamské pramene v 7. storočí, kedy boli juhoarabské kmene obrátene na Islam. V 9. storočí mohli jemenskí Židia ešte vlastniť pôdu a ich postavenie bolo o mnoho lepšie ako postavenie iných Židov v moslimských štátoch. Rozkvet miestnej komunity, ekonomický aj kultúrny, nastal v čase vzrastajúceho obchodu s Indiou medzi 10. a 13. storočím. Toto obdobie znamenalo odtrhnutie sa od duchovných centier v Babylone a Palestíne a primknutie sa k egyptskej majmonovskej škole.
Úpadok obchodu s Indiou znamenal aj úpadok a stagnáciu miestnej židovskej komunity. V nasledujúcich štyroch storočiach (13.-17.) sa nevyskytujú žiadne zmienky o tejto komunite. Spomína sa až v roku 1629, potom, ako sa v krajine vrátili k vláde šiítskí zajdovskí imámovia a Židia sa stali terčom útokov, kvôli legitimite ich prítomnosti v krajine. Roku 1680 nasledovalo vyhnanie zo San'á a stredného Jemenu do Mauzy v Tiháme. Trvalo síce len jeden rok, postačilo však na to, aby si Židia uvedomili, že asimilácia či súperenie so zvykmi a tradíciami iných židovských diaspor nie je riešenie.
Veľký zlom v dejinách jemenských Židov nastal v 18. storočí, kedy dynastia kasimovských imámov priniesla krajine politickú integritu a hospodársky rozkvet. Židia mali také privilégia, že niektoré rodiny (Irákí a následne Halevi aš-Šajch) boli ustanovené za dozorcov nad razením mincí a vyberaním daní. V tomto období tiež vynikajú mnohí slávni duchovní vodcovia ako napríklad Jehuda Sa'dí, David Mašrikí či Jahjá Sálih.
19. storočie a kmeňové povstania a invázie znamenali pre jemenskú židovskú komunitu úpadok. Túto situáciu využili Briti a roku 1839 dobyli Aden. O 33 rokov neskôr sa stal Jemen opäť provinciou osmanskej ríše a na krátky čas sa otvoril cudzím vplyvom. V roku 1891 bola znovuobnovená šiítská vláda a židovské postavenie opäť upadlo.
Počiatok sionizmu znamenal pre jemenských Židov začiatok konca v tejto krajine. Počas prvej alije (1881-1882) sa začali sťahovať do Palestíny, ktorá ich k roku 1945 prijala celkom 30 tisíc. Pri operácii Orlie krídla v septembri roku 1950 bolo do Izraela prepravených okolo 50 tisíc Židov.
Doktor pedagogiky
PaedDr. znamená paedagogicae doctor, akademický titul doktor pedagogiky. Po absolvovaní dodatočného rigorózneho štúdia, obhájení rigoróznej práce a úspešného absolvovania rigoróznej štátnej skúšky získava tento titul absolvent magisterského študijného programu pedagogickej, filozofickej, prírodovedeckej, alebo inej fakulty v príslušnom študijnom odbore učiteľstva konkrétneho predmetu. Titul PaedDr. nahradzuje magisterský titul.
Višňov
Višňov (maď. Visnyó, rus. Бишньов) je obec na Slovensku v okrese Trebišov.
Polohopis
Višňov leží v severozápadnej časti Východoslovenskej nížiny, v nadmorskej výške okolo 130m.
Dejiny
Chronologický prehľad
Na polohe Višňovčík, v chotári susedného Bačkova sa našli stopy po sídlisku so sprievodnou keramikou pochádzajúcou z 8.9. storočia.
Prvý doklad o Višňove je v listine kráľa Bela IV. z roku 1245 o predaji majetku Albinov a Techna (Dvorianky), susediaceho s chotárom dediny Višňov. Jej názov zapisovali v 13.14. storočí striedavo v slovenskej podobe Višňov a maďarizovanej Visnyo, od 15. storočia úplne prevládal maďarizovaný názov. Ten korení v slove višňa. Onen ovocný strom sa tam zaiste hojne vyskytoval, keď motivoval vznik názvu sídliska.
Zemepisná poloha Višňova, jeho názov, doklad z roku 1245 a vývoj osídlenia susediaceho okolia vedú k názoru, že višňovské sídlisko jestvuje od 8.9. storočia. V polovici 13. storočia patril Višňov ako veno haličskému kniežaťu Rastislavovi, zaťovi uhorského kráľa Bela IV. Po smrti kniežaťa pripadol opäť kráľovi a Štefan V. ho v roku 1270 ako majetkovú súčasť čičavanského panstva daroval šľachticovi Reinoldovi, zakladateľovi rodu z Rozhanoviec. Palatín Reinold a jeho synovia darovali časť višňovského majetku zemanom ako ich vazalom, čo listinou potvrdil roku 1296 palatín Omodej. Časť višňovského majetku a dediny patrila k čičavanskému, neskôr vranovskému panstvu aj v 16.17. storočí.
Na prelome 13. a 14. storočia časť višňovského majetku nadobudol, prípadne zabral šľachtic Peter syn Petena, ktorý v roku 1306 vyšnú časť majetku, resp. dedinu Vyšný Višňov daroval svojim vazalom. Petenovskú časť Višňova daroval Karol Róbert roku 1321 šľachticom z rodu Bokša ako majetkovú súčasť sečovského panstva. Časť dediny a višňovského majetku bola bola príslušnosťou sečovského panstva aj v 14.15. storočí. V 17. storočí bol Višňov majetkom vranovského farského kostola.
Nepochybne už v 13. storočí jestvovali dve, prípadne tri sídliskové časti Višňova, ktoré názvami rozlišovali v zmysle Veľký, Malý resp. Nižný, Vyšný Višňov, ako aj kostolný Višňov. V 15.16. storočí rozlišovali Veľký Višňov od Malého Višňova. Použivanie maďarského názvu v zmysle Kostolný Višňov, dokumentovaného k roku 1329 dosvedčuje, že vo Višňove bol kostol zaiste už pred 14. storočím. V 17. storočí bol filiálnym kostolom evanjelickej reformovanej farnosti Sečovce.