cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Mestský hrad v Banskej Bystrici
Dejiny
Bystrickí mešťania, inšpirovaní vzorom mestského hradu v Kremnici, opevnili v poslednej tretine 15. storočia priestor okolo farského kostola a postavili tu ďalšie budovy patriace samospráve banských miest, mestskej správe a kráľovi: gotický dom kráľa Mateja (nazývaný aj Matejov dom) vznikol v roku 1479, mestská radnica okolo roku 1500; krátko predtým, v roku 1492, dostavali kostol sv. Kríža, nazývaný aj slovenský kostol, lebo sem chodili prevažne slovenskí obyvatelia, s bohatým vstupným neskorogotickým portálom. Opevnenie tvoril vysoký kamenný múr a kruhové bašty. Najdôležitejšou časťou opevnenia bola vstupná brána s barbakanom, dostavaná v roku 1512, do ktorej sa vstupovalo dvoma bránami, pre povozy a pre peších. V tom období prešiel farský kostol nákladnou stavebnou úpravou, ktorú podnes dokumentuje zachované oratórium s gotickou krížovou klenbou, bočná kaplnka sv. Barbory a neskorogotickým krídlovým oltárom od Majstra Pavla z Levoče a neskorogotická bronzová krstiteľnica od majstra Jodoka. Typologickou zaujímavosťou sú portréty svätých, ktorými iluzívne nahradili konzoly pod klenbou v presbytériu. Interiér kostola bol v tých časoch veľmi hodnotný, hl. oltár vyhotovil Majster Pavol z Levoče a údajne bol ešte monumentálnejší ako levočský. Podľahol však ničivému požiaru v roku 1761; v roku 1767 ho nahradili barokovým oltárom s obrazmi od významného rakúskeho maliara J. L. Krackera. Zrútenú klenbu nahradili barokovou, s iluzívnou architektonickou freskou v presbytériu od Antona Schmidta z rokoch 1767-1770. Z tohto obdobia pochádzajú aj typické siluety s cibuľovitými medenými strechami.
Exteriér a interiér
Farský kostol je výrazná gotická architektúra s pôvodnou románskou vežou z čias vzniku objektu. Je jednoloďový, s predĺženým presbytériom a z oboch strán pristavanými kaplnkami a oratóriom. Z pôvodnej náročnej bohatej architektúry sa zachovali fragmenty kružieb v lomených oknách, prekryté barokovou prestavbou, zlomky žánrových výjavov pod rímsou, znázorňujúce sedem hlavných hriechov, niekoľko gotických fiál a baldachýn. Okná kaplnky si zachovali neskorogotické plamienkové kružby. Fasádu objektu v gotike pomaľovali kvádrovaním. K najlepším výtvarným dielam exteriéru patrí reliéf Krista na Hore olivovej (umiestnený na vonkajšej strane kostola v nároží veže) a torzo Zvestovania, z čias okolo roku 1500. Hl. priestor kostola je klenutý pruskými klenbami. Má jednotné neskorobarokové vnútorné zariadenie a nástenné maľby. Baroková úprava rešpektovala staršie, najmä neskorogotické fragmenty a nábehy rebier. Bočné kaplnky, oratórium a sakristia majú bohaté vzorce neskorogotických krúžených a hviezdicových klenieb. Z pôvodného zariadenia vyniká oltár sv. Barbory a gotická krstiteľnica, gotické tabuľové obrazy; výtvarné detaily sú inštalované v ďalších bočných kaplnkách.
Slovenský kostol má v barokovom členení fasád zachovaný neskorogotický portál s pretínavými prútmi z konca 15. storočia.
Matejov, pôvodný kráľovský dom, je bloková viacposchodová stavba, ktorá si napriek romantickej úprave zachovala pôvodné riešenie fasád s výrazným maľovaným kvádrovaním. Radnica (pretórium) prešla viacerými stavebnými úpravami, napriek tomu si zachovala svoj renesančný ráz. Bloková budova so stĺpovou arkádou pôvodne nadväzovala na hradné opevnenie. Renesančné premurované atiky pôvodne v tvare lastovičích chvostov.
Súčasný stav
V roku 2005 prebehla kompletná rekonštrukcia priestorov mestského hradu. Od roku 2009 je v priestoroch hradu kaviareň a reštaurácia.
Prístup
ŽSR, SAD. Hrad je mestského typu a prístup k nemu je teda veľmi jednoduchý. Nachádza sa priamo v centre Banskej Bystrice na malom námestí nad hlavným námestím mesta.
Okolie
Popri Matejovom dome cez tepanú železnú bránu prejdeme na historický cintorín, kde sú pochovaní viacerí národní dejatelia a spisovatelia. Z cintorína sú pôsobivé pohľady na hradný komplex.
Okolité pamiatky: Mestská pamiatková rezervácia Banská Bystrica, hrady: Zvolen, Pustý hrad nad Zvolenom, Slovenská Ľupča.
Zaujímavosti
Mesto je strediskom turistiky, v prímestskej časti sa odporúčajú tieto jednohodinové vychádzky: Z Medeného hámra do doliny Laskomer, z Fončordy do Areálu zdravia. Malachovskou dolinou do Ortút k pamätníku sovietskych letcov pod Dolnou skalou. Do lesoparku na Urpín (, pekné pohľady na mesto) a na Vartovku (, kde je pozorovacia veža, tzv. „vartovka“ z čias tureckých nájazdov, dnes je v objekte po úpravách Krajská ľudová hvezdáreň). Podryba, Šalková - príjemná prechádzka po hrádzi Hrona (viditeľné sú ešte piliere z tesaných kameňov, ktoré slúžili ako nosníky drevených mostín hrádze, tzv. „hrable“, na zadržanie plaveného dreva z horehronských lesov). Do miestnej časti Jakub, kde je náučný chodník (lesostep).
Banská Bystrica je východiskom značkovaných trás do blízkych horstiev: Kremnické vrchy, Starohorské vrchy, Veľká Fatra, Nízke Tatry, Veporské vrchy a Poľana.
Zvony
Vo zvonici sú na oceľovej zvonovej stolici zavesené 3 zvony.
Zvony zvonia každú nedeľu a sviatky o 6:45, 8:15, 10:45 a 16:15. Zvonia iba zvony General a Special, keďže zvon Median je prasknutý.
Plouzévédé (kantón)
Plouzévédé je francúzsky kantón v departemente Finistère v regióne Bretónsko. Skladá sa zo šiestich obcí.
Waddensee
thumb|Waddenzee pri odlive Waddenzee je pobrežná časť Severného mora medzi obývanými a neobývanými Frískymi (tiež Wadskými) ostrovmi a pevninou Holandska, Nemecka a Dánska. Je dlhá a priemerne  široká. Je to oblasť s nesmiernou ekologickou hodnotou a väčšina jej rozlohy je Chránená krajinná oblasť. Wadenzee sa využíva aj na rybárstvo, turistiku a v holandskej časti na ťažbu zemného plynu.
Prehľad
Pre Waddenzee sú typické plytčiny a piesčiny, ktoré vznikajú pri odlive a sú rozdelené hlbokými a plytkými brázdami. Pozdĺž pobrežia je väčšinou piesčina, ktorá je pri každom prílive zaplavovaná slanou morskou vodou. Do Waddenzee ústia v nemeckej časti rieky Ems, Vezera a Labe a v Holandsku IJssel a všetky vodné toky ústiace do jazera IJsselmeer.
Fríske (tiež Wadské) ostrovy
thumb|Waddensee
Ochrana
Táto oblasť patrí od 1987 medzi Ramsarské lokality a od roku 2009 je na zozname svetového dedičstva UNESCO.
Posterholt
Posterholt je obec na západe Holandska v provincii Limburg, v ktorej žije 4 420 obyvateľov (údaj z roku 2007). V Posterholte sa hovorí nárečím limburčiny.
Brouck
Brouck je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Moselle, v regióne Lotrinsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Lecco (provincia)
Lecco je provincia na severe Talianska v regióne Lombardsko. Má rozlohu a 340 814 obyvateľov. Hlavným mestom je mesto Lecco.
Brouck
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
STS-95
STS-95 bola misia amerického raketoplánu Discovery. Náplňou letu boli vedecké pozorovania a experimenty v mikrogravitačnom laboratóriu Spacehab, ktoré sa nachádzalo v nákladovom priestore raketoplánu, vypustenie družice PANSAT (Petite Amateur Navy Satellite) a vypustenie a znovuzachytenie observatória Spartan 201. Členom posádky bol aj 77-ročný astronaut John Glenn, čím sa tak stal najstarším človekom, ktorý letel do vesmíru.
Posádka
V zátvorkách je uvedený celkový počet letov do vesmíru vrátane tejto misie.
John Herschell Glenn bol veteránom z programu Mercury. Ako prvý Američan obletel Zem na palube kozmickej lode Mercury 6. Do vesmíru sa vrátil po 36 rokoch a jeho prítomnosť na palube spôsobila veľkú publicitu misie, ktorá sa prejavovala veľkým počtom akreditovaných novinárov a veľkým počtom návštevníkov Kennedyho vesmírneho strediska. Pedro Duque sa pri tomto lete stal prvým Španielom vo vesmíre.
Prípravy na štart
Misia STS-95 bola pôvodne pridelená raketoplánu Columbia, ktorá už absolvovala veľký počet vedeckých misií kvôli tomu, že sa nemohla podieľať na výstavbe ISS. Neskôr bol orbiter Columbia zamenený za Discovery. Rozhodnutie zaradiť Glenna medzi členov posádky misie padlo na tlačovej konferencii vo Washingtone 16. januára 1998. Prítomnosť 77-ročného astronauta a senátora vyvolala okrem veľkého nadšenia aj množstvo kritiky. Nadácia Space Frontier Foundation označila Glennov návrat do vesmíru "za najnákladnejší volebný guláš Kongresu v dejinách". NASA však argumentovala, že misia bude mať vedecký prínos, keďže astronaut sa bude vo vesmíre venovať štúdiu vplyvu kozmického letu na zostarnutý organizmus. Na príprave vedeckej náplne jeho práce sa okrem NASA podieľal aj Národný ústav pre výskum starnutia (NIA; National Institute on Aging).
Orbiter Discovery bol po pristátí po svojej poslednej misii STS-91 15. júna 1998 prevezený do hangáru OPF-2. Tam prebehla bežná príprava a údržba a technici vymieňali tiež hlavné motory SSME. Medzitým sa v montážnej hale VAB na mobilnej plošine MLP-2 montovala štartovacia zostava ET – SRB. K nej bol raketoplán pripojený 15. septembra. 21. septembra putoval celý komplex na rampu 39-B. 8. a 9. októbra prebehlo skúšobné odpočítavanie TCDT (Terminal Countdown Dewmonstration Test). Komisia FRR (Flight Readiness Review) určila ako dátum štartu 29. október. 25. októbra sa začalo ostré odpočítavanie v čase T -43 hodín. Všetky prípravy zatiaľ prebiehali bez veľkých problémov, počasie tiež prialo letu.
29. októbra po nástupe posádky na palubu sa pri hermetickom uzatváraní vstupného prielezu objavil prvý problém a to signál hlásajúci netesnosť prielezu. Prielez bol uzatvorený s polhodinovým oneskorením oproti plánu a plánované prerušenie odpočítavania v čase T-9 minút bolo predĺžené, aby mohli byť skončené všetky previerky. V čase T-5 minút bolo odpočítavanie opäť prerušené kvôli civilnému lietadlu Cessna 128, ktoré sa objavilo v priestore streleckého sektoru. Po desaťminútovom prerušení sa odpočítavanie opäť rozbehlo a v čase 19:19:34,064 UT sa zážihom motorov SRB Discovery odpútal od rampy.
Štart
Len 4 sekundy pred štartom, v čase 19:19:30 UT, sa uvoľnil a odpadol poklop s rozmermi 457×559 mm a hmotnosťou 5 kg, kryjúci priestor s brzdiacim padákom. V čase 19:19:36 UT kryt narazil do motoru SSME 1, našťastie ho však nijako nepoškodil. V čase 19:21:37 UT (T +123.0 sekúnd) boli odhodené štartovacie motory SRB. Orbiter s hlavnou palivovou nádržou ET pokračoval v lete až do manévru MECO (vypnutie SSME), ktorý nastal v čase 19:27:55 UT (T +501.2 sekúnd). V čase 20:04 UT prešiel Discovery zážihom motorov OMS zo suborbitálnej na obežnú dráhu okolo Zeme.
Operácie na obežnej dráhe
V čase približne 20:50 UT boli po nutných previerkach otvorené dvere do nákladového priestoru. V ten istý deň bol tiež otvorený prielez do Spacehabu a posádka zahájila oživovanie prístrojov. Prebehol tiež prvý rozhovor Glenna s riadiacim strediskom MCC.
Celý let prebiehal viac-menej bez problémom, drobný problém predstavovalo len zariadenie LIRS (Low-Iodine Residual System) na úpravu vody. Ešte počas prvého dňa došlo k malému úniku vody zo zariadenia, preto posádka začala používať pôvodný dávkovač vody GIRA (Galley Iodine Removal System). Na druhý deň, 30. októbra, po kontrole diaľkového manipulátoru RMS, bola vypustená družica PANSAT slúžiaca na testovanie nových komunikačných technológií. 1. novembra potom bola vypustená družica Spartan 201-5 (1998-064C). Niekoľko minút potom, po overení správnej činnosti družice, Brown odmanévroval raketoplán do bezpečnej vzdialenosti. Tá bola udržiavaná medzi 10 až 15 km, pred zahájením odpočinku bola vzdialenosť k Spartanu zvýšená na viac než 50 km. Družicu opäť zachytil a do nákladového priestoru umiestnil Robinson manipulátorom RMS dňa 3. novembra o 20:48 UT. Ďalším malým problémom bola netesnosť jednej z dýz systému RCS, ktorú posádka zistila 7. novembra. Dýza bola preto odpojená od systému.
30. októbra, keď Discovery prelietal nad nočnou stranou Austrálie, obyvatelia mesta Perth pozdravili prvého amerického astronauta rozsvietením všetkých svetiel rovnako ako pri jeho prvom lete pred 36 rokmi.
Počas celého letu prebiehali mikrogravitačné experimenty a pozorovania, napríklad experiment MEPS (výroba mikrokapsulí s protirakovinným liekom). Naito-Mukaiová a Parazynski odoberali Glennovi a Duqueovi vzorky krvi v rámci experimentu pri ktorom sa sledoval metabolizmus aminokyselín. Glenn navyše prehltol malú kapsulu, ktorá obsahovala miniatúrny snímač pre meranie teploty a vysielač. Výsledky merania boli prenášané do prijímača, umiestneného na astronautovej ruke. Glenn si tiež odoberal vzorky moču, a vstrekoval si injekcie, aby sa zistilo, ako jeho svalstvo v bezváhovom stave spracováva proteín. Počas spánku 2. novembra boli Glenn a Naito-Mukai vybavení detektormi sledujúcimi pohyby tela a elektrickú činnosť mozgu. Pokračovali lekársko-biologické experimenty a materiálové experimenty (VFEU, Astroculture-8, AGHF, MGBX). Úspešne bolo vykonaných vyše 80 experimentov. 5. novembra prebehla tlačová konferencia.
Pristátie
Kvôli nevhodnému počasiu, ktoré bolo 7. novembra na KSC, bola v pohotovosti tiež základňa Edwards AFB v Kalifornii. Počasie na Floride sa však zlepšilo a tak dalo riadiace stredisko v čase 15:42 UT súhlas s pristátím na KSC. V čase 15:53 UT vykonal raketoplán otočený motormi OMS v smere letu 280-sekundový brzdiaci manéver. Určité nebezpečenstvo predstavoval stratený poklop padáku, pretože hrozilo jeho predčasné samovoľné uvoľnenie. V takom prípade by museli piloti padák odstreliť a pristávať bez neho, čo by síce nebolo nebezpečné pre posádku, ale mohlo by dôjsť k poškodeniu raketoplánu. Padák však fungoval tak ako mal a raketoplán bezpečne dosadol zadným podvozkom na dráhu 33. O 17:03:41 UT sa dotkol dráhy aj predným a v čase 17:04:29 UT sa Discovery zastavil.
Prehliadač eKníh
Prehliadač eKníh/e-kníh/ekníh/elektronických kníh/digitálnych kníh/eBookov/e-bookov/ebookov môže byť:
Ann C. Crispinová
Ann C. Crispinová (* 5. apríl 1950, Stamford, Connecticut, USA – † 6. september 2013, Waldorf, Maryland, USA ) bola americká spisovateľka science fiction, autorka viac než šestnástich publikovaných noviel.
Písala od roku 1983. Jej novely ovplyvnili, alebo sa stali základom niekoľko epizód seriálu Star Trek, a vytvorila aj seriál StarBridge.
Lodi (provincia)
Lodi je provincia na severe Talianska v regióne Lombardsko. Jej hlavným mesto je mesto Lodi. Má rozlohu a 209 874 obyvateľov.
Erich Maria Remarque
Erich Maria Remarque, vlastným menom Erich Paul Remark (* 22. jún 1898, Osnabrück, Nemecká ríša – † 25. september 1970, Locarno, Švajčiarsko) bol nemecko-švajčiarsky prozaik a dramatik. Úspech E. M. Remarqua je založený na tvorbe napínavého deja, na účinnej charakterizácii osôb a nekompromisnom antifašistickom, antimilitaristickom a humanistickom postoji.
Charakteristika
Jeho tvorba bola ovplyvnená Jackom Londonom, Ernestom Hemingwayom a nórskym spisovateľom Knutom Hamsunom, ktorý ale na rozdiel od Remarqua sympatizoval s fašistickým hnutím v Nórsku. Diela Remarquea sa vyznačujú silným humanizmom a protifašistickou a spoločensko-kritickou tématikou. Hrdinovia jeho diel sú vždy nejakým spôsobom zrazení k zemi a stratení. Väčšinou ide o mladých ľudí, ktorí si nedokážu pod vplyvom vonkajšej determinácie (vojny) nájsť miesto a uplatnenie v živote. Využitím podrobnej charakteristiky postáv, prvkov expresionizmu, naturalistických opisov scén na fronte, ale i drsných slov, dodáva autor celému dielu osobité čaro. Jeho vrcholným dielom je sugestívne napísaný román Na západe nič nové.
Životopis
Erich Maria Remarque sa narodil 22. júna 1898 v nemeckom meste Osnabrück ako syn kníhviazača Paula Remarka a jeho ženy Anny Marie. Vyrastal so svojimi sestrami Ernou (*1900, †1978), Elfriedou (*1903, †1943) a o dva roky starším bratom Theodorom (*1896, †1901). Rodina Paula Remarqua patrila k nižšej strednej vrstve, často sa sťahovala. Povinnú školskú dochádzku skončil v roku 1912 a neskôr, na želanie matky, nastúpil na učiteľský seminár. Zaujímala ho poézia, výtvarné umenie a hra na klavíri. Na radu priateľa, básnika a maliara Fritza Hörstemeiera sa začal venovať písaniu. Jeho prvotina bola Von den Freuden und Mühen der Jugendwehr (1916) a po nej nasledovalo menšie dielo Ich und Du (1918).
Po vypuknutí 1. svetovej vojny štúdium prerušil, bol povolaný k vojsku a 22. novembra 1916 narukoval do nemeckej armády (Reichswehr). Bol pridelený k 78. pechotnému regimentu. Výcvik absolvoval v kasárňach v Caprivi pri Osnabrücku a Celle. 12. júna 1917 bol prevelený na západný front do Ham-Lengletu, ale opustil ho 31. júla 1917, kedy bol zranený črepinami z granátu na ľavej nohe, pravom ramene a krku. Z 309. poľnej nemocnice Sv. Jozefa v Thorhute bol preložený do nemocnice Sv. Vincenta v Duisburgu, kde si čas krátil písaním básní a autobiografického románu Die Traumbude (1920). Koncom októbra 1917 bol z nemocnice prepustený. Vrátil sa k svojej jednotke v Osnabrücku, no skôr, než boli prevelení na západ, Nemecko podpísalo prímerie. Začiatkom nového roka – odmenený Železným krížom prvej triedy, začal znova navštevovať seminár a univerzitu vo vestfálskom Münsteri, ktorú doštudoval 25. júna 1919. Z armády bol prepustený 5. januára 1919 a pri tejto príležitosti sa zriekol všetkých svojich vojenských vyznamenaní.
Koniec vojny Remarque vnímal skľúčene. Jeho matka zápasiaca s rakovinou 9. septembra 1917 zomrela. 6. marca 1918 zomrel jeho priateľ Fritz Hörstemeier. Od augusta 1918 pôsobil na základných školách v dedinách v okolí Osnabrücku. Koncom novembra 1920 ukončil učiteľskú činnosť a vrátil sa do Osnabrücku. Tu sa mu podarilo nájsť niekoľko rôznych zamestnaní. Pracoval ako predavač náhrobných kameňov, účtovník, organista, obchodný cestujúci, učiteľ klavíra. Od marca 1921 začal písať divadelné kritiky pre osnabrücké noviny. V apríli 1922, si našiel prácu ako redaktor v magazíne Echo Continental v Hannoveri. Svoju prácu začal prvýkrát podpisovať pod pseudonymom Erich Maria Remarque. Popri novinárskej činnosti sa venoval písaniu svojho ďalšieho románu Gam (1923 – 1924).
Keď v Bavorsku upevňovali nacisti svoje mocenské postavenie, pracoval Remarque (od roku 1925) ako redaktor v novinách Sport im Bild v Berlíne. Písal humorné články prevažne o automobilizme. V Berlíne sa zoznámil so svojou prvou manželkou – tanečnicou a herečkou Ilse Jutta „Jeanne“ Zambonou, s ktorou sa 14. októbra 1925 zosobášil. O päť rokov nato sa rozviedli. S Ilze sa oženil ešte druhýkrát v roku 1938 kvôli jej emigrácii z Nemecka. Druhýkrát sa rozviedli v roku 1957. Z E. M. Remarqua sa stával úspešný spisovateľ. V novinách Sport im Bild uverejňoval ďalší román Station am Horizont 1927 (po slovensky: Vábivé horizonty, 1999), ktorý, podobne ako väčšina jeho diel pred vydaním románu Na západe nič nové, nepatril k tomu lepšiemu, čo napísal. Sám autor neskôr priznal, že je rád, že sa na jeho skoršie diela zabudlo.
Do sveta profesionálnych spisovateľov ho uviedol román Im Westen nichts Neues 1929 (po slovensky: Na západe nič nové 1968). Paradoxne ho prvé oslovené vydavateľstvo, vydávajúce noviny Sport im Bild, odmietlo vydať. Majiteľ vydavateľstva Fisher Verlag si nebol istý, či majú ľudia záujem čítať o vojne, ktorá sa skončila pred desiatimi rokmi. Román napokon vyšiel na pokračovanie v konkurenčných novinách Vossische Zeitung, začo Remarque dostal od Fishera okamžitú výpoveď. V apríli vydal ďalšiu knihu z vojnového prostredia Der Weg zurück, 1931 (po slovensky: Cesta späť, 1967), v ktorej opísal návrat vojakov z frontu a ich zložité začlenenie do spoločnosti. V roku 1931 sa presťahoval do Švajčiarska.
Za peniaze z predaja kníh a filmu si kúpil vilu Casa Monte Tabor v Porto Ronco pri jazere Lago Maggiore (Ticino, Švajčiarsko), kde sa natrvalo usadil v roku 1932 a neskôr poskytoval útočisko ostatným nemeckým emigrantom. Enormný úspech jeho diel z neho spravil bohatého muža. Okrem vily sa stal vlastníkom luxusnej Lancie, dožičil si vyberané jedlá a nápoje, bol štedrý k ženám. Zvlášť k mladej herečke Ruth Albu. Niekoľko desaťročí kupoval, zbieral a predával maľby, sochy, starožitnosti, orientálne koberce a iné umelecké predmety. V jeho zbierke sa nachádzali obrazy od Vincenta Van Gogha, Pabla Picassa, Edgara Degasa a Paula Cézanna, práce od P. A. Renoira, Rubensa a ďalších.
Po obsadení Poľska a Francúzska Hitlerom, sa Remarque zo Švajčiarska v roku 1939 presťahoval do Spojených štátov. Z tohto obdobia pochádzajú romány z emigrantského prostredia Liebe Deinen Nächsten, 1941 a román Arc de Triomphe, 1946 (po slovensky: Víťazný oblúk, 1947, 1963, 1974) v ktorých opísal život na úteku cez Európu do Spojených štátov.
Jeho sestra Elfrieda sa prenasledovaniu nevyhla. „Tvoj brat nám možno unikol, ale tebe sa to nepodarí“ vyhlásil Roland Freisler, predseda občianskeho súdu a zúrivý nacista, ktorý ju obvinil zo zločinov proti Hitlerovi a režimu a odsúdil na trest smrti. V roku 1943 bola popravená sťatím v Berlíne. Zanechala po sebe manžela a dve deti. Remarque sa o sestrinej smrti dozvedel až po vojne. V jej rodnom meste je od roku 1968 po nej pomenovaná ulica Elfriede-Scholz-Straße.
V Spojených štátoch sa Remarque spoznal s mnohými slávnymi osobnosťami z oblasti kultúry. Remarque prežil niekoľko vášnivých ľúbostných vzťahov s populárnymi hollywoodskymi herečkami Marlene Dietrich, Natasha Paley, Greta Garbo, Lupe Velez a s bývalou manželkou Charlieho Chaplina Paulette Goddard, ktorá sa stala jeho poslednou manželkou. Zosobášili sa 25. februára 1958 v Brandforde (Connecticut, USA).
Nové kontakty znamenali aj nové príležitosti pre sfilmovanie jeho románov. Počas vojny spolupracoval Remarque na rôznych filmových projektoch a v roku 1941 mal premiéru film So Ends Our Night (John Cromwell, réžia) podľa románovej predlohy Liebe Deinen Nächsten.
Okrem filmu a písania sa Remarque venoval charitatívnej činnosti v spolupráci s European Film Found – organizáciou na podporu nemajetných emigrantov v USA a usporadúval výstavy svojej rozsiahlej zbierky obrazov. S blížiacim sa koncom vojny sa odhodlal k písaniu románu Zeit zu leben und Zeit zu sterben (po slovensky: Čas žitia a čas umierania, 1958). Opísal v ňom zápas nemeckého vojaka, ktorý pochyboval o správnosti ideí, za ktoré nasadzoval život, na pozadí bojov druhej svetovej vojny. Hoci kniha vyšla až po vojne, stále išlo o citlivú tému. Remarque musel román niekoľkokrát prepracovať. V Nemecku vyšiel v cenzurovanej podobe.
Remarque sa do Európy vrátil až po deviatich rokoch, v máji 1948. Pri tej príležitosti navštívil svojho otca Paula Remarka, ktorý neskôr v roku 1954 vo veku 95 rokov v Nemecku zomrel. Dozvedel sa všetky podrobnosti týkajúce sa smrti svojej sestry Elfriedy. Zrejme tieto skutočnosti viedli k napísaniu románu z prostredia koncentračného tábora Der Funke Leben (1952). Do rodného Osnabrücku sa znovu vrátil takmer po dvadsiatich rokoch, v roku 1952. V Nemecku sa neusadil, býval striedavo v Amerike a vo Švajčiarsku.
Neskôr sa Remarque venoval písaniu článkov a románu Der schwarze Obelisk, 1952 (po slovensky: Čierny obelisk, 1980) a románu Der Himmel kennt keine Günstlinge, 1961 (po slovensky: Nebo nepozná obľúbencov, 1971) alebo Die Nacht von Lisabon, 1962 (po slovensky: Noc v Lisabone, 1973). Pracoval na divadelných hrách Die letzte Act, Die letzte Station, či Die Heimkehr des Enoch J. Jones a na filmových projektoch. V roku 1958 bol uvedený film A Time to Love and a Time to Die (Douglas Sirk, réžia) – adaptácia románu Zeit zu leben und Zeit zu sterben (po slovensky: Čas žitia a čas umierania, 1958). V tomto filme Remarque stvárnil postavu učiteľa Pohlmanna. Pri filme sa ocitol ešte v roku 1962, kedy sa zúčastnil natáčania vojnového eposu o vylodení v Normandii The Longest Day ako scenárový poradca.
Hoci počas života nezískal Nobelovu cenu, na ktorú bol dvakrát nominovaný (september 1929, 1930), získal Möserovu medailu, ktorú mu v roku 1963 udelilo mesto Osnabrück. O štyri roky neskôr obdržal od Nemeckej spolkovej republiky najvyššie ocenenie za zásluhy Großes Verdienstkreuz. Stal sa čestným občanom miest Ronco a Ascona vo Švajčiarsku.
Jeho zdravotný stav sa s pribúdajúcim vekom začal zhoršovať. Prekonal niekoľko srdcových infarktov, diagnostikovali mu Ménierov syndróm a cukrovku. Zomrel 25. septembra 1970 v nemocnici v švajčiarskom meste Locarno na zlyhanie srdca. Pochovaný je na cintoríne v Porto Ronco.
Katarína Mišíková
Doc. Mgr. Katarína Mišíková, PhD. (* 25. apríl 1979, Bratislava) je slovenská filmová vedkyňa, historička, publicistka, bývalá programová dramaturgička v RTVS a pedagogička na Filmovej a televíznej fakulte VŠMU v Bratislave. Počas svojej kariéry publikovala texty vo väčšine významných slovenských periodík a na viacerých česko-slovenských i medzinárodných konferenciách, vytvorila elektronické skriptá a publikovala vedeckú monografiu Mysl a příběh ve filmové fikci.
Štúdium a pedagogická činnosť
Katarína Mišíková sa narodila v Bratislave, kde dodnes žije a pracuje. Po dokončení štúdia na gymnáziu Vazovova v Bratislave začala študovať na Katedre filmovej vedy, kde úspešne absolvovala bakalárske a v roku 2002 i magisterské štúdium. V tom istom roku nastúpila na doktorandské štúdium, ktoré v roku 2006 ukončila dizertačnou prácou venujúcou sa kognitívnym prístupom k naratívnej teórii. Svoju dizertačnú prácu následne rozvinula do vedeckej monografie Mysl a příběh ve filmové fikci (2009), ktorá sa zároveň stala jej habilitačnou prácou a za ktorú získala titul docentky. V rámci doktorandského štúdia začala v roku 2005 na Katedre audiovizuálnych štúdií (predtým Filmovej vedy) aj pedagogickú činnosť, kde dodnes prednáša Dejiny svetového filmu a vedie semináre Filmovej analýzy a Súčasnej filmovej teórie. Vo svojej pedagogickej činnosti sa venuje problémom naratívneho porozumenia a analýze filmu a zameriava sa primárne na kognitivizmus a štylistickú analýzu. Spoločne s Evou Filovou a Monikou Mikušovou tiež vytvorila elektronické skriptá ku predmetu Dejiny svetového filmu s názvom Kapitoly z dejín svetového filmu, ktoré mapujú obdobie od vzniku kinematografie až po rané 70. roky. V súčasnosti je členkou Vedeckej a umeleckej rady FTF VŠMU a vedúcou Katedry audiovizuálnych štúdií.
Kognitivizmus a naratívne porozumenie filmu
Jej teoretickú činnosť by sme mohli rozdeliť do dvoch oblastí. Rovnako ako v pedagogickej činnosti, sa aj vo svojich publikačných výstupoch venuje primárne kognitívnym teóriám vo vzťahu k filmu, naratívnej a štylistickej analýze, poetológii Davida Bordwella a neoformalizmu Kristin Thompsonovej. Čo sa týka tohto súboru teórií je rozhodne ich najvýraznejšou predstaviteľkou a zároveň popularizátorkou na Slovensku. Ako spomína v rozhovore pre Film.sk: ''„Už od školy ma zaujímala štylistická analýza. V rámci doktorandského štúdia som bola nútená venovať sa teórii, ku ktorej som dovtedy veľmi neinklinovala, a to bola pre mňa šťastná náhoda. Vďaka tomu som sa začala venovať témam, ktoré sú na priesečníku kritiky a teórie. Aj moje vedecké výstupy sú orientované takto, venujú sa problémom vzťahu rozprávania a štylistických prostriedkov.“''
Svoju dizertačnú prácu následne pretavila do svojej zatiaľ jedinej vedeckej monografie s názvom Mysl a příběh ve filmové fikci (2009), v ktorej sa venuje práve filmu z pohľadu kognitivizmu a neoformalistických teórií. Jej publikácia prináša jednak stručný prehľad myslenia o filme v súbore kognitívnych vied, kde sa zameriava na ich vývoj a vzťah s filmom a následne ich aplikuje na špecifického filmového diváka a jeho naratívne porozumenie a emócie. V ďalej kapitole predstavuje ešte konkrétnejší Bordwellov poetologický prístup, ktorý následne aplikuje na vybrané témy a filmy. Jej kniha prináša do slovenského, filmovo-vedného diskurzu mimoriadne podstatný a ucelený prehľad kognitívnych teórií. Jej publikácia sa stretla s viacerými recenzentskými posudkami. Pozitívne sa o knihe vyjadril Miroslav Petříček: ''„Práce, jakkoli po odborné stránce velmi důkladná, je přehledná a z pohledu čtenáře přístupná, v neposlední řadě i proto, že velmi často pracuje s konkrétními příklady. Přitom se ale poučeně dotýká aktuálních teoretických problémů nejen v oblasti kognitivních věd, nýbrž právě tak i v souvislosti s teorií recepce, sémiologií, psychoanalytickou (lacanovskou) teorií filmu apod. Hlavním přínosem práce je proto nejen určitý přehled o současném myšlení o filmu, nýbrž nárys syntetické koncepce, která do angloamerického kontextu integruje „kontinentální“ myšlení, což není bez významu pro současný stav tzv. humanitních věd.“'' Naopak pomerne negatívnu recenziu napísal Radomír D. Kokeš, ktorý knihe vytýka terminologické, citačné, teoreticko-historické prehrešky a neprehľadnosť. Na Kokešove argumenty následne reagovali Václav Macek i prekladateľ Ján Bernard, ktorí podobne ako Petříček neprehľadnosť publikácie nepostrehli, vo viacerých prípadoch „teoreticko-historických prehreškov“ poukázali na neadekvátnosť Kokešových výčitiek (nenávisť medzi Bordwellom a Deleuzem, používanie psychoanalytických termínov a pod.) a tiež na fakt, že viaceré chyby vznikli pri preklade, tzn. nezávisle na Mišíkovej, pričom Kokeš na tieto namietky eště raz reagoval.
Ďalšie texty o naratívnom porozumení a neoformalizme publikovala Katarína Mišíková napr. v časopise Kino-Ikon (Naratívne myslenie a (po) rozumenie), v Zborníku príspevkov československej filmologickej konferencie (Analýza kontra interpretácia?) a na konferencii Súčasný film, problémy filmového dejepisectva a teórie predniesla príspevok Kognitivistické impulzy vo filmovej teórii.
Slovenský film
V období posledných rokov je však jej výskum orientovaný primárne na súčasnú slovenskú kinematografiu, čo vyplýva primárne z dlhodobého výskumného projektu venovaného slovenskému filmu po roku 1989. V rámci projektu spoluorganizovala na pôde FTF VŠMU medzinárodnú konferenciu Screen Industries in East-Central Europe venovanú transformačným procesom v stredoeurópskom a východoeurópskom regióne. Vo svojom príspevku s názvom The Real Story: Indexing Strategies of Slovak Social Film Dramas sa zameriavala na naratívne a štylistické tendencie žánru sociálnej drámy a jej najvýznamnejších predstaviteľov. V najbližšom období sa chystá publikovať knihu Nový slovenský film: produkčné, estetické, distribučné a kritické východiská, venovanú aktuálnym trendom v hranom, dokumentárnom, animovanom a študentskom filme, ako aj v oblasti distribúcie a filmovej reflexie.
Dejiny svetovej kinematografie
V súlade s jedným z hlavných estetických kritérií neoformalizmu, ktorým je inovatívnosť naratívnej či štylistickej formy, sa aj Katarína Mišíková vo svojich textoch či prednáškach orientuje primárne na prelomových režisérov hraných filmov, ako sú Robert Bresson, Alain Resnais, Alfred Hitchcock či Orson Welles. Už v roku 2002 napríklad publikovala v Kino-Ikone text venovaný Robertovi Bressonovi a jeho filmom. Vo svojej publikácii sa pre zmenu zameriavala na analýzu Hitchcockových filmov, kde na jednotlivých prípadoch skúma najvýznamnejšie aspekty jeho diela. V neposlednom rade je potrebné spomenúť aj jej príspevok v zborníku ''Alain Resnais. Kinematografia mozgu (2013), venovaný rozprávaniu a štýlu filmu Hirošima, moja láska'' (1959).
Žurnalistická činnosť
Svoje texty pravidelne publikuje v popredných slovenských časopisoch ako Kino-Ikon, Slovenské divadlo, Film.sk, Homo Felix, Kinečko, poprípade na internetových portáloch ako Nové slovo, Kas.vsmu atď. Aj vo svojich kritikách využíva neoformalistické analytické nástroje na skúmanie rozprávania a štýlu.
Ostatná činnosť
Spoločne s Evou Filovou a Monikou Mikušovou autorsky spolupracovala na rozhlasovom cykle venovanom dejinám filmu Kino-Ucho. Išlo o projekt Rádia Devín vysielaný v rokoch 20122014, v ktorom sa poslucháči mali možnosť zoznámiť s kinematografiou od jej počiatku až po súčasnosť. V priebehu troch rokov vznikli tri vysielacie cykly, v ktorých sa autorky zamerali vždy na určitú oblasť. V prvom cykle na cestu filmu od prvých pohyblivých obrázkov až po moderný filmový veľkopriemysel, v druhom na dejiny svetovej kinematografie od 70. rokov 20. storočia po súčasnosť a v treťom na dejiny slovenskej kinematografie.
Vynikajúce úspechy zaznamenala Katarína Mišíková aj na svojej pozícii programového dramaturga v Slovenskej televízii, kde pracovala v rokoch 2004 až 2008. Počas jej pôsobenia získala dramaturgia Dvojky viacero ocenení, napríklad cenu Televízna udalosť roka v rámci podujatia Kinema film roka 2007. Do roku 2004 pritom Dvojka vysielala približne len sedem hodín denne bez stálej štruktúry a vlastných formátov. Po ohlásení kampane „Nový začiatok“, za ktorým stál vtedajší riaditeľ Richard Rybníček, prišla do STV práve Katarína Mišíková a od toho obdobia začali byť do Dvojky cielene vyberané a vysielané hodnotné svetové a slovenské filmové klasiky či aktuálna festivalová produkcia.
Takisto je aj spoluautorkou projektu Filmový kabinet deťom, ktorý sa od roku 2014 snaží oboznamovať deti v školskom veku o výrobe a teórii animovaného filmu.
Luna 6
Luna 6 bola sovietska sonda „druhej generácie“ z programu Luna. V evidencii COSPAR dostala označenie 1965-044A. Mala mäkko pristáť na Mesiaci, ale misia nebola úspešná.
Opis sondy
Oproti sondám prvej generácie (Luna 1 – 3) bol tento E typ vybavený systémami na korekcie a zníženie rýchlosti letu. Vlastná hmotnosť bola. Bola obdobne ako iné trojosovo stabilizovaná, jej hlavnou časťou bola guľová nádrž s okysličovadlom, na nej bola palivová nádrž. Sonda mala namontované puzdro s nafukovacím ochranným krytom a raketový motor. Aj túto sondu vyrobilo konštrukčné stredisko OKB-1, dnešný RKK Energija.
Po štarte
Oproti predchádzajúcej, nie príliš úspešnej Lune 5 (tvrdý dopad), letela len o mesiac neskôr. Štart nosnej rakety Molnija so sondou bol ráno 8. júna 1965 z kozmodrómu Bajkonur. Najskôr bola vynesená na nízku, tzv. parkovaciu obežnú dráhu 167 –  nad Zemou.
Druhá časť letu
Počas druhého letového dňa bol zapnutý korekčný raketový motor. Následne však nevypol a pracoval až do vyčerpania paliva. Sonda sa potom stala neovládateľnou a preletela neriadená od Mesiaca. Potom sa z nej stala heliocentrická sonda, s ktorou sa stratilo spojenie.
Jolee Bindo
Jolee Bindo je postava z Hviezdnych vojen, rytier Jedi, ktorý bojoval po boku Revana proti Malakovi.
S Revanom sa prvýkrát stretáva na Kashyyyku, domovskej planéte Wookiov (medzi ktorých patrí Chewbacca). Potom ho nasleduje a ako jediného ho nenechá ísť samotného do chrámu k Star Forge. Spoločne bojujú proti Bastile Shan, ktorá podľahla zvádzaniu temnej strany.
Jolee je tak isto preslávený svojím putovaním po Vonkajšom páse a Neznámych oblastiach. Zanechal po sebe holocron, v ktorom sú jeho cesty zaznamenané. Zatiaľ však nebol objavený.
es:Anexo:Personajes de Star Wars: Caballeros de la Antigua República fr:Personnages de Star Wars: Knights of the Old Republic
Spanning Tree Protocol
Spanning Tree Protocol (skratka STP, v preklade protokol kostry grafu) je v informatike názov pre sieťový protokol, ktorý v Ethernetových LAN sieťach odstraňuje nekonečné slučky. Protokol tiež umožňuje automaticky aktivovať odpojené spoje v prípade, keď dôjde k prerušeniu aktívnej cesty.
Spanning Tree Protocol je štandardizovaný ako IEEE 802.1D. STP je založený na algoritme, ktorý navrhla Radia Perlmanová vo firme Digital Equipment Corporation. Vylepšením sú normy IEEE 802.1s, IEEE 802.1w, IEEE 802.1aq.
Vyhnúť sa účinkom, ako sú vysielacie búrky, je možné, ak existuje algoritmus, ktorý zaručuje čistotu Topológie od sieťových slučiek. Algoritmus Spanning-Tree zabezpečuje, že neexistujú žiadne nežiaduce obojsmerné pakety. Identifikuje viacero ciest prenosom topológií s redundantnými cestami cez logické blokovanie špecifických ciest do topológie stromov, kde sa nenachádzajú žiadne slučky. Pre tento účel sú všetky prepínače okrem jedného pripojenia zablokované na iných prepínačoch s viacerými pripojeniami. Ak primárne pripojenie zlyhá, môžu sa okamžite aktivovať a tým vytvoriť vysoký stupeň tolerancie chýb.
Algoritmus, Spanning-Tree“ bol navrhnutý Radiou Perlmanovou a bol štandardizovaný ako IEEE 802.1D v roku 1990. Predpokladom, pre funkčnosť tohto konceptu je to, že rozvetvujúci strom môže byť pre užívateľa vytvorený úplne transparentne. Algoritmus Spanning-Tree musí byť aktivovaný na prepínači ako jediná akcia. Na výmenu konfiguračných správ sa ako všesmerový paket používa premosťovacia dátová jednotka – Bridge Protocol Data Unit (BPDU), ktorá je štandardne zasielaná každé dva sekundy a nespôsobuje tak značné zaťaženie siete.
Funkcie protokolu
Aby sme spoznali logický rozvetvujúci strom (Spanning-Tree), každý prepínač musí prejsť sekvenciou stavov portov, ktoré sú ovplyvnené tromi časovačmi. Ak by bol port na prepínači nepremiestniteľný priamo z blokovania do stavu presmerovania, hrozilo by riziko straty informácií o topológií a došlo by k vytvoreniu slučky. Z tohto dôvodu sa rozlišuje päť rôznych stavov: Čas, počas ktorého port zostane v stave, je určený časovačmi. Len koreňový most môže sám o sebe zmeniť nastavenia. Tri časovače ovplyvňujú zmenu stavu a teda rýchlosť vykonávania algoritmu: Keď je zapnutá funkcia STP, každý port na každom prepínači prechádza stavmi v poradí: blokovanie – počúvanie – učenie – presmerovanie. Pre tento stav prechodu vyžaduje predvolená konfigurácia 50 sekúnd – relatívna dĺžka časového rozpätia v oblasti siete. Konvergencia, teda čas potrebný na prepočítanie stromu Spanning-Tree v prípade zlyhania spojenia, teda nie je nezanedbateľný.
Medzi prvotný bod v činnosti sietí v rámci prepínačov podporujúcich Spanning-Tree technológiu je zvolený Root Bridge (koreňový most), jednoducho koreň rozvetveného stromu, ktorý je nazývaný aj,šéfom“ siete. Prvopočiatok procesov v sieti je Bridge-ID: tzv. identifikačné číslo mostu (v skratke BID, pričom každý most ma svoje spomínané BID), ktoré je rozdelené pre určenú skupinu všesmerového smerovania. ID mosta (BID) je dlhé 8 Bytov (2 bity pre prioritu mosta a 6 bitov pre MAC-adresu). Most s najnižšou prioritou bude koreňovým mostom.
Z koreňového mosta sú teraz definované cesty, pomocou ktorých sú ostatné mosty prístupné v sieti. Ak existujú redundantné cesty, mosty tam musia deaktivovať príslušný port. Cesty, ktoré možno využiť, sú určené cestnými nákladmi, pričom jednotlivé cesty spája most.
Tieto náklady na cestu závisia od vzdialenosti od koreňového mosta a dostupného dátového pripojenia ("uplink") do cieľa. 10 Mbps uplink má vyššie náklady na cestu ako 100 Mbps uplink k rovnakému cieľu, takže 10 Mbps spojenie by bolo blokované ako redundantná cesta. Náklady na cestu sú štandardizované podľa špecifikácií IEEE, ale môžu byť definované manuálne, napríklad pre výber uprednostňovaného uplinku s rovnakou rýchlosťou, čo odráža skutočné náklady na pripojenia WAN. Týmto spôsobom je každá podsieť v "zapnutom" LAN prístupná len cez jeden označený most. V grafickej reprezentácii je strom odvodený od sieťových ciest, ktoré dali algoritmu aj protokolu svoj názov.
Koreňový most rozdeľuje jeden stupeň ležiacich nižšie označených mostov v intervaloch dvoch sekúnd vo vytvorenej hierarchii, aby bolo jasné, že stale existujú, načo prijímajúci určeného mosta môže tiež odpovedať následným premosťovaním primeraných informácií. Preto ak tieto balíky programu Hello zlyhajú, došlo k určitým zmenám v topológii siete a sieť sa musí reorganizovať. Tento prepočet stromu trvá v najhorších prípadoch až 30 sekúnd. Počas tejto doby nemôžu mosty podporujúce Spanning-Tree topológiu preposielať pakety do siete, okrem informácií o rozložení stromu. To je jedna z najväčších nevýhod klasickej architektúry Spanning Tree Protocol, pretože je možné signalizovať s falošnými paketmi zmenu topológie a paralyzovať tak celú sieť až na 30 sekúnd. K náprave tohto potenciálneho nedostatku bezpečnosti, prispeli zmeny od rôznych výrobcov v oblasti Spanning Tree Protocol algoritmov. Jedným z najlepších súčasných vylepšení sa stal protokol Rapid Spanning Tree Protocol (RSTP), ktorý je oficiálnym štandardom IEEE 802.1w.
Cesta III. triedy 3651 (Slovensko)
'''Cesta III. triedy číslo 3651' (III/3651, staré číslo III/050209'') je cesta III. triedy na Slovensku v okrese Trebišov. Jej celková dĺžka je 300 m.
Priebeh
Začína sa križovatkou s cestou I. triedy 19 (európska cesta 50) v extraviláne obce Trnávka a končí v jej intraviláne, 300 m juhozápadne od uvedenej križovatky, kde sa rozvetvuje na tri ulice.
Autobusová doprava
Pri križovatke s I/19 sa nachádza autobusová zastávka (na znamenie), ktorá je súčasťou autobusového spojenia na trase Michalovce (alebo Trebišov) – Sečovce – Košice. Pravidelné autobusové spojenie zabezpečuje ARRIVA Michalovce, a.s.
Monster Worldwide
Monster Worldwide, Inc. (pôvodne The Monster Board ) je spoločnosť zo Spojených štátov, ktorá prevádzkuje viacero webových stránok, ktoré sa zameriavajú na vyhľadávanie voľných pracovných miest.
Stránka Monster patrila medzi 20 najnavštevovanejších webov celosvetovo.
Dnes je Monster najväčším vyhľadávačom práce na svete s viac než miliónom voľných pracovných pozícií a s viac ako 150 miliónmi životopisov v databáze (2008). Stránky každý mesiac navštívi viac ako 63 miliónov uchádzačov o prácu. Táto spoločnosť zamestnáva približne 5000 zamestnancov v 36 krajinách. Sídlo spoločnosti je v Maynard, Massachusetts v Spojených štátoch. Monster tiež prevádzkuje Monster Employment Index. Sídlom českej a slovenskej dcérskej spoločnosti Monster Worldwide CZ s.r.o. je Praha.
dejiny
Monster bol úplne prvým verejným vyhľadávačom práce na internete; prvou databázou životopisov na svete a prvým vyhľadávačom, ktorý používa automatických agentov vyhľadávania alebo upozornenia o ponukách práce. V roku 1999 sa The Monster Board premenoval na Monster.com po fúzii so spoločnosťou Online Career Center. Korporácia Monster Worldwide vznikla v roku 1999 po splynutí spoločností The Monster Board (TMB) a Online Career Center (OCC), ktoré boli najpopulárnejšími kariérnymi stránkami na internete. Monster je primárne využívaný k tomu, aby pomohol uchádzačom o prácu nájsť si voľné pozície, ktoré sa zhodujú s ich kariérnym profilom a požadovanou lokalitou. Na stránkach Monster je možné hľadať ponuky práce z celého sveta. V roku 2000 Monster do svojho portfólia získal spoločnosť JOBTRAK, ktorá mala vytvorené partnerstvo s viac ako 1500 univerzitnými centrami. V tom istom roku Monster spustil stránku Monstermoving.com, ktorá mala za cieľ poskytovať flexibilným uchádzačom o prácu potrebné informácie pre úspešnú relokáciu.
Amazonas (department v Kolumbii)
Amazonas je jeden z departmentov Kolumbie, nachádza sa na juhu krajiny. Hlavným mestom departmentu je Leticia. Má rozlohu, a v roku 2013 mal 74 541 obyvateľov.
Monster Worldwide
dejiny
The Monster Board sa v roku 2003 premenoval na Monster Worldwide, Inc. a jeho akcie sa začali obchodovať na Nasdaq pod symbolom "MNST".
V apríli roku 2002 Monster kúpil URL adresu a obchodnú známku Jobs.com.
V roku 2007 Monster spustil svoje prvé mobilné služby v oblasti vyhľadávania práce a kariérneho poradenstva v Amerike a Európe.
V roku 2008 Monster získal technológiu Trovix, sémantický vyhľadávač práce a nástroj pre presné nájdenie vhodných uchádzačov o prácu a pre ne vyhovujúcich ponúk práce.
V roku 2010 Monster kúpil svojho rivala HotJobs od spoločnosti Yahoo!.
Brzotín
Brzotín je:
Pont-Croix (kantón)
Pont-Croix je francúzsky kantón v departemente Finistère v regióne Bretónsko. Skladá sa z 12 obcí.
Team 11
Team 11 je názov desiateho štúdiového albumu slovenskej rockovej skupiny Team.
Jazdectvo (druh pozemných vojsk)
Jazdectvo alebo (vojenská) jazda alebo kavaléria (z fr. slova cavalerie [kavalri]) je druh pozemných vojsk, ktorý používa kone pri pohybe po zemi, alebo priamo k boju. Svoj najväčší rozmach dosiahlo jazdectvo v stredoveku, no postupným zdokonaľovaním strelných zbraní a účinnej taktiky nasadenia pechoty strácalo význam a od druhej svetovej vojny sa prakticky nevyužíva. Jazdectvo patrilo k najprestížnejším jednotkám armád, často v ňom slúžila šľachta alebo príslušníci vyššej spoločnosti. V súčasnosti sa nahrádza motorizovanými alebo aeromobilnými jednotkami.
Oproti pechote sa vyznačuje vysokou rýchlosťou presunu po bojisku i mimo neho. Nevýhodou je naopak vyššia cena, nutnosť zaobstarávať potravu a starostlivosť pre kone, horšia schopnosť maskovania a s tým súvisiaca zraniteľnosť strelnými zbraňami. Nižšia je tiež priechodnosť náročným terénom ako sú vysoké hory, či husté lesy. Čisto jazdecké armády sa preto vyvinuli najmä v rovinatých oblastiach, ktoré sú pre manévrovanie a nasadenie jazdy vo všeobecnosti najvhodnejšie.
Chodec
Chodec môže byť:
Centrobasket mužov 2010
Centrobasket mužov 2010 boli v poradí 22. majstrovstvá Strednej Ameriky a Karibiku v basketbale mužov, ktoré organizuje Stredoamerická a karibská basketbalová konfederácia (CONCENCABA) v spolupráci s FIBA Americas. Konali sa v Santo Domingo, v Dominikánskej republike v dňoch od 5.12. júla 2010, za účasti 10 tímov. Nováčikom turnaja boli Britské Panenské ostrovy; Trinidad a Tobago sa predstavilo po 21 rokoch. Dominikánska republika bola organizátorom stredoamerického šampionátu mužov piatykrát, predtým hostila toto podujatie v rokoch 1975, 1987, 1995 a 2004, zakaždým v Santo Domingo. Zápasy sa odohrali v aréne Palacio de los Deportes Virgilio Travieso Soto s kapacitou 8 337 divákov. Titul obhájilo 🇵🇷, ktoré vo finálovom stretnutí zvíťazilo nad domácou 🇩🇴.
Tento turnaj zároveň slúžil ako kvalifikácia stredoamerických družstiev na Majstrovstvá Ameriky 2011, ktoré organizovala Argentína. Kvalifikovali sa na ne 4 najlepšie družstvá. 2 najlepšie družstvá sa kvalifikovali aj na Panamerické hry 2011 v Guadalajare a 7 družstiev sa kvalifikovalo na Stredoamerické a karibské hry 2010 v Portoriku.
Herne (Belgicko)
Obyvateľstvo
Obec má približne 6 573 obyvateľov (2010).
Mestské časti
Od 1. januára 1977 obec Herne pozostáva z týchto častí (bývalých obcí):
Snow Crash
Snow Crash napísal Neal Stephenson ako svoju tretiu novelu publikovanú v roku 1992. Je v šľapajach noviel v štýle cyberpunk takých autorov ako William Gibson a Rudy Rucker. Čo ju však odlišuje od jej predchodcov je satira a čierny humor.
Ako pri iných post-modernistických novelách môže byť neznalý čitateľ tohoto žánru zmätený jeho chaotickou štruktúrou. Obsahuje totiž množstvo odkazov na históriu, lingvistiku, antropológiu, archeológiu, náboženstvo, počítačovú vedu, politiku, geografiu a filozofiu. Ocitnete sa vo svete politicko-ekonomického systému ktorý je radikálne zmenený. Román skúma náboženstvo a jeho sociálnu dôležitosť, vnímanie reality verzus virtuálnej reality a násilie ako prirodzenú vlastnosť ľudstva. Kniha tiež reflektuje román Julian Jaynes' The Origin of Consciousness in the Breakdown of the Bicameral Mind (1976). (Pôvod vedomia v zrútení dvojkomorovej mysle od Juliana Jaynesa)
Stephenson vysvetlil názov románu vo svojej eseji In the Beginning...was the Command Line (Na začiatku bol príkazový riadok) ako vlastný termín pre režim zlyhania konkrétneho software na jednom z prvých počítačov značky Apple Macintosh. O Macintoshi napísal, že keď počítač „spadol“ vytvoril v bitmape čosi, čo sa podobalo statickému šumu televízneho prijímača bez signálu, tzv. sneženiu. Podobné chovanie môže byť pozorované na počítačoch s grafickou kartou po kolízii GPU (jednotky grafického procesoru).