cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Denzel Washington
90. roky
V lete 1990 hral vo filme Mississippi Masala, kde hral postavu Demetriusa Williamsa. Jednu z jeho najvýznamnejších úloh stvárnil v roku 1992. So Spikom Lee nakrútil životopisné dielo Malcolm X v ktorom hral Denzel hlavnú úlohu. Za stvárnenie tejto politickej osobnosti bol nominovaný na ďalšieho Oscara. Filmový kritik Roger Ebert a režisér Martin Scorsese považujú tento film za jeden z najlepších filmov 90. rokov.
Film Malcolm X zmenil Washingtonovu kariéru, stal sa z neho jeden najuznávanejších hercov Hollywoodu. Odmietol hrať v niektorých ďalších rolách, napr. Martina Luthera Kinga, pretože nechcel vystupovať v rovnakých rolách. V roku 1993 stvárnil osobu Joea Millera, právneho zástupcu chorého na AIDS (ktorého stvárnil Tom Hanks) vo filme Philadelphia. V prvej polovici 90. rokoch hral vo viacerých thrilleroch, akými bol napríklad Prípad Pelikán, alebo Krvavý príliv, komédiách ako Veľa kriku pre nič a romantických drámach ako Kazateľova žena.
V roku 1999 hral vo filme Hurikán v ringu v ktorom stvárnil postavu boxera Rubina Cartera, ktorý bol odsúdený za trojnásobnú vraždu. Kontroverznosti okolo osoby tohto boxera možno spôsobili, že Washington nezískal Oscara, no získal ocenenia Zlatý glóbus a Strieborný medveď na Berlínskom filmovom festivale.
Súčasnosť
V roku 2005 sa po 15-ročnej prestávke vrátil na divadelné dosky, hral v Shakespearovej hre Julius Caesar na Broadway.
Machine Head (album)
Machine Head je šiesty album britskej hardrockovej skupiny Deep Purple. Nahrávaný bol v decembri 1971 v mobilnom nahrávacom štúdiu kapely Rolling Stones. Štúdio bolo umiestnené v Montreux, vo Švajčiarsku. Vo Veľkej Británii pod značkou vydavateľstva Purple Records album vyšiel dňa 25. marca 1972.
Keďže predchádzajúce nahrávacie sedenia boli začlenené do plánu koncertov skupiny, Deep Purple chceli venovať čas nahrávaniu albumu mimo typického štúdiového prostredia. Dúfali, že výsledkom bude zvuk, ktorý bude mať bližšie k ich živým vystúpeniam. Najali si od kapely The Rolling Stones ich mobilné štúdio a kasíno v Montreux. V kasíne mali mať miesto, kde budú mať rozloženú aparatúru na nahrávanie. Počas koncertu Franka Zappu bezprostredne pred plánovaným začatím nahrávania vypukol požiar a kasíno zhorelo do tla. Po týždni hľadania alternatívneho miesta, vrátane pokusu pracovať v priestoroch neďalekého divadla, ktoré museli kvôli sťažnostiam na hluk opustiť, sa kapele nakoniec podarilo rezervovať si Grand Hotel, ktorý bol na zimu zatvorený. Priestory v hoteli prerobili na koncertnú nahrávaciu miestnosť. Tieto udalosti, najmä požiar kasína, sa stali inšpiráciou pre pieseň, najznámejší hit skupiny, „Smoke on the Water“.
Machine Head je komerčne najúspešnejší album kapely Deep Purple. Bol na vrcholoch hudobných rebríčkov viacerých krajín, vrátane absolútnej jednotky v rebríčkoch Spojeného kráľovstva. Album je považovaný za jeden zo základov v histórii vzniku tradičného heavy metalu, hudobní kritici ho stále vnímajú veľmi priaznivo a v priebehu nasledujúcich rokov vyšiel v niekoľkonásobných reedíciách.
Pozadie vzniku albumu
V roku 1971 bola kapela Deep Purple na dvojročnom turné. Medzi koncertami nahrali dva štúdiové albumy, Deep Purple in Rock (1970) a Fireball (1971). Členovia skupiny mali pocit, že ich predchádzajúce štúdiové nahrávky nemajú ten správny zvuk, nezneli im tak dobre, ako na koncertnom vystúpení. Hráč na bicie nástroje, Ian Paice, počas niektorých nahrávaní predchádzajúceho albumu Fireball mal svoju biciu súpravu na chodbe budovy, lebo mu vadilo akusticky izolované prostredie nahrávacieho štúdia. Okrem toho kapele Deep Purple radili, aby sa z dôvodu úspor na daňových poplatkoch radšej rozhodli nahrávať mimo územia Spojeného kráľovstva.
Medzi septembrom až októbrom 1971 bola skupina na turné po Británii, na ktorom publiku predstavovala hudobný materiál, ktorý mohol byť súčasťou ich budúceho albumu Machine Head. Potom turné pokračovalo v Spojených štátoch, no bolo po dvoch koncertoch zrušené: spevák Ian Gillan ochorel na hepatitídu. Gitarista Ritchie Blackmore začal premýšľať o svojej možnej budúcej sólovej práci. Celá kapela Deep Purple situáciu v podstate tiež vítala, lebo získala vyhradený blok času na nahrávanie, ktorý bol bez externého tlaku spojenému s koncertovaním.
Skupina Deep Purple pôvodne plánovala nahrať Machine Head v kasíne v Montreux vo Švajčiarsku počas decembra 1971. Zarezervovali si od kapely The Rolling Stones ich Mobile Studio a zabezpečili si na nahrávanie aj hotelové rezervácie. Kasíno bola veľká aréna, ktorá obsahovala niekoľko zábavných centier. Skupina tam vystupovala v máji 1971 a spriatelila sa s Claudeom Nobsom, zakladateľom a generálnym manažérom podujatia Montreux Jazz Festival. Okrem iných v kasíne vystupovali hudobníci ako Led Zeppelin, Pink Floyd, či Black Sabbath a jeho priestory sa každú zimu kvôli rekonštrukciám zatvárali. Pre Deep Purple tak vznikla príležitosť mať ideálne nahrávacie miesto. Do Montreux kapela dorazila 3. decembra 1971. Mali dohodnuté, že po poslednom koncerte budú mať priestory len pre seba. Ako protislužba bol návrh, že kapela vystúpi na živom koncerte v kasíne, čím by sa mohla využiť príležitosť a nahrať dvojalbum: jeden hudobný nosič, vinylové LP, by bol koncertným, druhý by bol štúdiovým albumom.
Nahrávanie albumu
Posledným vystúpením v kasíne v Montreux bolo dopoludňajšie matiné Franka Zappu a jeho Mothers of Invention. Na tejto akcii bolo aj komediálne rockové duo spevákov nazvaných Flo & Eddie, multi-inštrumentalista Ian Underwood a bubeník Aynsley Dunbar. Počas šou, niekto z publika vystrelil svetlicu do plafónu miestnosti. Napriek všetkému publikum o ničm nevedelo, lebo plafón bol prekrytý falošným bambusovým stropom. Asi po hodine koncertu ľudia spozorovali, že na nich zhora padajú iskry. Skupina hudobníkov prestala hrať a podľa slov Rogera Glovera, Zappa povedal, že „aby nikto zbytočne nepanikáril, ale že HORÍ!!!“ Hneď nato manažment koncertu zorganizoval riadenú evakuáciu. Pri nešťastí nikto neprišiel o život, ale kapela bola chvíľu uväznená v suteréne kasína až kým ju odtiaľ nedostal Claude Nobs von. Krátko potom, ako sa mu podarilo všetkých evakuovať horela už celá budova.
Nobs potom presťahoval skupinu Deep Purple na nahrávanie do neďalekého divadla Pavilion. V divadle nahrali základné zvukové stopy k piesni, ktoré predbežne nazvali „Title No. 1“. Glover spomína, ako sa jedného rána zobudil a nahlas vyslovil slová „Smoke on the Water“. Z tohto nápadu Gillan odvodil text, ktorý opisuje ich zážitok v Montreux. Súčasťou obalu albumu sa potom stala aj fotografia horiaceho kasína v Montreux.
Nahrávanie v divadle Pavillon sa neosvedčilo. Obyvatelia domov v jeho okolí sa sťažovali na polícii na hluk. Napriek tomu, že sa roadies snažili držať políciu za zamknutými dvermi, netrvalo dlho a kapelu z divadla vysťahovali. Hľadali potom iné nahrávacie miesta a nakoniec sa usadili v prázdnom Grand Hoteli, ktorý bol na okraji Montreux. Mobilnú jednotku zaparkovali pri hlavnom vchode a kapela Deep Purple rozostavila hudobnú aparatúru na konci chodby mimo hlavnej haly na mieste, kde sa chodba rozvetvovala do tvaru písmena "T". Ako zvukovú izoláciu do chodby porozkladali rôzne matrace čím si do cesty nakládli prekážky natoľko komplikovaným spôsobom, že k miestu hrania museli liezť cez balkóny a izby hotela. Bolo to tak náročné, že prestali chodiť svoje nahrávky počúvať do štúdia a namiesto toho hrali až kým neboli so všetkým sami spokojní. Medzi Martinom Birchom a jeho tímom vonku v mobilnom štúdiu mali zriadený uzavretý televízny systém, cez ktorý kapela komunikovala so štúdiovým priestorom a s technikmi nahrávania.
Nahrané skladby
thumb|Manažér [[Claude Nobs, ktorý kapele organizoval náhrávanie vo Švajčiarsku. V texte piesni „Smoke on the Water“ je označovaný ako „Funky Claude“.]] Úvodná skladba „Highway Star“ bola napísaná v Portsmouth e dňa 13. septembra 1971 v čase, keď skupina cestovala na svoje prvé turné po Spojenom kráľovstve. Manažment kapely vtedy vybavil, aby na koncerty s kapelou cestovala skupina hudobných žurnalistov, ktorí mohli v ich voľnom čase s jej členmi robiť rozhovory. Jeden z nich sa Blackmora spýtal, ako píše piesne, na čo on povedal: „takto“ a zobral gitaru, na ktorú zahral úvodný riff piesne. Gillan ku gitarovému rífu zaimprovizoval súborom textov, niečo v štýle: „Sme na ceste, sme rokenrolová kapela“. Zvyšok piesne dorobila spolu s aranžmánmi počas skúšok a na večernom koncerte skladbu pridala k ich aktuálnemu repertoáru. Blackmore svoje gitarové sólo založil na hudobnej sekvencii, ktorú poznal od hudobníka hviezdy žánru rockabilly, Johna Burnettea. Pozdávala sa mu v nej určitá súvislosť, ktorá mu pripomínala kompozíciu Johanna Sebastiana Bacha.
Pieseň „Maybe I'm A Leo“ mala pracovný názov „One Just Before Midnight“. Tento názov je vidno na obrázku záznamového listu pri na obale albumu.. Hotový názov a text odkazujú na Gillanovo znamenie v zverokruhu. Glover napísal hlavný riff piesne po vzore skladby „How Do You Sleep?“ od Johna Lennona a tešil sa z toho, že sa tento riff nezačal hneď pri prvom takte. Pieseň zaznela naživo raz na vystúpení BBC In Concert v roku 1972. Obľúbenou sa stala o niekoľko rokov neskôr, v období, kedy sa ku kapele v roku 1993 dočasne pripojil Joe Satriani.
„Pictures of Home“ je skladba o pamiatkach a obrázkoch miestnej oblasti nachádzajúcej sa ďaleko od domova, v okolí Montreux. Pieseň najskôr nahrali s úvodným sólom na bicie, ktorý bol z pôvodnej nahrávky vynechaný. Sólo pridal späť k nahrávke, ktorá vyšla k 25. výročiu reedície. Skladbu kapela taktiež hrávala na koncertoch, na ktorých s Deep Purple vystupoval Joe Satriani.
Skladbu „Never Before“ považovala skupina za najkomerčnejšiu nahrávku albumu a preto bola vydaná aj ako jeho prvý singel. Pieseň zaznela naživo raz, na vystúpení BBC In Concert.
thumb|left|upright|Ian Gillan na turné v USA, ktoré podporovalo album Machine Head (1972) „Smoke on the Water“, je najslávnejšia skladba kapely Deep Purple, ktorá epicky dokumentuje jej zážitky z nahrávania albumu Machine Head, vrátane požiaru a evakuácie kasína a stretnutia v Grand Hoteli. Názov skladby odkazuje na hustý čierny dym z ohňa požiaru nad brehom Ženevského jazera. Sprievodná nahrávka bola jediným použiteľným materiálom, ktorý pochádzal z nahrávok v divadle Pavillon, ktoré stihli urobiť ešte predtým ako im polícia ukončila nahrávanie. Blackmore do skladby prispel svojim úvodným gitarovým riffom. Neskôr k nemu povedal, že bol populárny, pretože bol, v porovnaní s úvodným hudobným frázovaním Beethovenovej 5, symfónie, jednoduchý, založený len na štyroch tónoch. Hoci je skladba jednou z najznámejších piesní od kapely Deep Purple ako aj v rockovej hudbe všeobecne, skupina si v dobe jej vzniku nemyslela, že má nejaký komerčný potenciál a bola to jedna z posledných nahrávok albumu Machine Head, ktorú hudobníci začali hrávať naživo. Pieseň sa následne stala absolútnym hitom v USA a dostala sa na štvrté miesto v rebríčku Billboard Hot 100. Rovnako ako s Deep Purple, Ian Gillan hrával pieseň „Smoke on the Water“ naživo aj v rámci svojej sólovej kariéry, ako aj v roku 1983, keď krátko pôsobil ako sólový spevák v kapele Black Sabbath.
Kompozícia „Space Truckin" bola zloženinou rokenrolových textov z 50. rokov, ktoré sa tématicky opierali o sci-fi. Členovia kapely Deep Purple pri nej použili nezmyselné frázy ako je napríklad „hudba v našej slnečnej sústave“. Dávali ich dokopy tak ako sa im to práve hodilo. Do nahrávky pridal Paice svoje krátke bubnové sólo. Prvýkrát skladbu hrali naživo v januári 1972, na prvom koncerte po nahrávaní v Montreux. Do jej záveru vložili inštrumentálnu tému zo staršej skladby „Mandrake Root“. Pieseň zostala posledným číslom v repertoáru koncertov v roku 1973, po tom ako Gillan a Glover od kapely odišli. Bolo tomu tak aj v nasledujúcom roku na akcii California Jam, kde Blackmore podpálil svoj zosilňovač a svojou gitarou zničil televíznu kameru. Pieseň sa pravidelne hrávala ako budíček pre posádku na palube neskôr tragicky ukončenej misii raketoplánu Columbia (let STS-107 ktorý sa konal v roku 2003).
Balada s názvom „When a Blind Man Cries“ bola nahraná počas výroby albumu Machine Head, no medzi jeho skladby sa nedostala. Kapela ju použila ako B-stranu na singli „Never Before“. Pieseň bola neskôr bonusom na reedícii k 25. výročiu vydania albumu Machine Head.
Vydanie a dizajn albumu
Album vyšiel v Spojenom kráľovstve 25. marca 1972. Americké turné k albumu bolo v marci a apríli z dôvodu Blackmoreho ochorenia odložené. Prvé šou, ktoré predstavilo album v Spojenom kráľovstve sa konalo v júni 1972 v lodýnskom Rainbow Theatre. O dva mesiace neskôr skupina šla na prvé turné po Japonsku. Nahrávky, ktoré vznikli na týchto koncertoch vyšli na ich dvojalbume Made in Japan. Medzi piesňami, ktoré na tomto dvojalbume vyšli sú štyri skladby z albumu Machine Head: „Highway Star“, „Smoke on the Water“, „Lazy“ a „Space Truckin'“.
Dizajn obalu albumu vznikol vyrazením názvu albumu do lešteného plechu, ktorý bol zdvihnutý, aby pôsobil ako zrkadlo. Pred orazeným plechom stáli členovia kapely Deep Purple. Fotograf Shepard Sherbell potom tento odraz odfotil. Fotografa na hotovom obrázku môžme čiastočne zazrieť tesne pod textom „HEAD“. Vnútorný obal albumu väčšinou navrhli Glover s manažérom Tonym Edwardsom. Obsahuje výber identifikačných snímok členov kapely, ktoré sa predtým používali na kontaktné listy nahrávacej spoločnosti. Je tam aj fotografia Claude Nobsa, ktorému bol album Machine Head venovaný. Prvotné výlisky albumu mali aj ručne tlačené texty skladieb.
Odozvy kritiky
V britskom rebríčku UK Albums Chart bol album Machine Head do siedmich dní od vydania na prvej priečke. Držal sa na vrchole dva týždne, potom sa tam na jeden týždeň vrátil v máji v roku 1972. V Spojených štátoch po publikovaní v roku 1972, album dosiahol 34. miesto, v roku 1973 bol jeho vrchol na siedmej pozícii. Singel „Smoke on the Water“ sa stal hitom a album Machine Head bol v rebríčkoch Billboardu viac ako dva roky. Prvý singel albumu, nahrávka „Never Before“, bol v Spojenom kráľovstve 35. a v USA sa do rebríčkov nedostal. Firma Warner Brothers na žiadosť amerických rádií k albumu vydala v Severnej Amerike v máji 1973 singel z nahrávky „Smoke on the Water“. Pieseň sa v kanadských rebríčkoch (časopis RPM) dostala na druhé miesto, v americkom rebríčku Billboard Hot 100 bol singel štvrtý.
Aj kritici album prijali priaznivo. Lester Bangs z časopisu Rolling Stone, okrem hudby, chválil texty piesní „Highway Star“ a „Space Truckin'“. K textom zostávajúcich piesní bol zdržanlivejší: „Medzi týmito dvoma klasikami Deep Purple nie je nič iné ako dobrá, tvrdá hudba, aj keď niektoré texty môžu byť trochu neuspokojivé." Na záver svojej recenzie priznal: „Viem, že práve táto banalita je polovičnou zábavou rokenrolu. Som presvedčený, že nasledujúcich päť albumov Deep Purple budem šialene milovať, pokiaľ budú znieť presne ako tieto posledné tri." Americký esejista a hudobný kritik Robert Christgau o albume píše: „Schvaľujem ich prekročenie rýchlosti. Aj Ritchie Blackmore zvládol určitú sebadisciplínu, ako aj niekoľko podozrivo znejúcich líznutí od svojich kamarátov z Londýna." Kritik z AllMusic, Eduardo Rivadavia, nazval Machine Head „jedným z esenciálnych hardrockových albumov všetkých čias."
Časopis Kerrang! dal v roku 1989 album Machine Head na 35. miesto zoznamu „100 Greatest Heavy Metal Albums of All Time" („Stovky najlepších heavymetalových albumo všetkých čias"). V prílohe britských novín, The Observer, Observer Music Monthly, bolo hlasovanie o najlepších britských albumoch, v ktorom spevák Ozzy Osbourne dal Machine Head na desiate miesto svojho zoznamu. Album Machine Head je subjektom dokumentárnej série, ktorá sa zaoberá vznikom a nahrávaním hudobných projektov v populárnej hudbe označených ako Classic Albums. V roku 2001 bol v časopise Q album Machine Head zaradený do zoznamu „50 Heaviest Albums of All Time". V roku 2007 zaradili noviny The Guardian album do svojho zoznamu 1000 Albums to Hear Before You Die (Tisíc albumov, ktoré musíte počuť, kým umriete). Na základe výsledkov v profesionálnych rebríčkoch a zoznamoch uvádza agregovaná webová stránka Acclaimed Music album Machine Head ako deviaty najuznávanejší album roku 1972, 99. najuznávanejší album 70. rokov a 337. najuznávanejší album v histórii populárnej hudby.
Blackmore poznamenal, že Machine Head bol nahraný asi za tri týždne, pričom poznamenal, že „všetko bolo prirodzené a všetko fungovalo“. Ďalej uviedol: „Nemal som veľmi rád album Fireball, pretože sme popri ňom príliš veľa pracovali. Ale pred Machine Head sme mali asi mesiac voľno, čo mi umožnilo dať si hlavu doporiadku a niečo napísať."
Reedície
Album vyšiel v multikanálových formátoch DVD-Audio (2001) a v systéme 5.1 kanálov, v roku 2003 v európskom Super Audio CD (SACD) (2003). Dňa 17. augusta 2011 vyšila americká verzia SACD, systém The Warner Premium Sound series,ktorú v zhodnom systéme ako v roku 2001 publikovalo vydavateľstvo Warner Music Group.
Pri 40. výročí od vydania albumu vyšla aj kompilácia, ktorá je jeho poctou externých hudobníkov (Chad Smith, Iron Maiden, Metallica, Chickenfoot, Steve Vai,  Black Label Society, Carlos Santana, Jimmy Barnes, Brad Whitford, Joe Bonamassa, superskupina Kings of Chaos, či spevák Jacoby Shaddix z kapely Papa Roach), ako aj Glena Hugesa, ktorý s kapelou Deep Purple účinkoval v zostave známej ako Mk III. Tento album má názov Re-Machined: A Tribute to Deep Purple's Machine Head a cez vydavateľstvo Eagle Rock Entertainment vyšiel v septembri 2012.
Alžbeta Bátoriová
thumb|Erb Alžbety Báthoryovej náhľad|de Báthor Mikuláš 1569 Košice Alžbeta Bátoriová (latinsko-maďarský prídomok Báthori de Ecsed; * 7. august 1560, Nyírbátor – † 21. august 1614, Čachtice) bola uhorská grófka.
Život
Bátoriovci sú jedna z vetiev pôvodne švábskeho rodu Gutkeled. Vlastnili rozsiahle majetky v Uhorsku, najmä však v Sedmohradsku. Ich predok Vid z rodu Gutkeled v Ečedskom močiari zabil podľa legendy draka, preto majú v erbe tri dračie zuby. V 14. storočí sa ich rod rozdelil na dve vetvy: ečedskú a šomlyóovskú.
Jej rodičia boli Juraj Bátori z ečedskej línie rodu Bátori (Báthory) a Anna Bátoriová zo somlyóovskej línie (manželstvo s Jurajom Bátorim bolo jej tretie). Väčšinu Bátoriovcov z oboch vetiev charakterizovali výstredné povahové vlastnosti. Viacerí z nich mali sklony k samoľúbosti, pýche, tyranstvu, zmyselnosti a aj k sexuálnej zvrátenosti. Somlyóovská línia vymrela roku 1635 a ečedská po meči v roku 1605, kedy zomrel Štefan Bátori zo Somlyóo, Alžbetin brat.
náhľad Manžel František Nádašdy bol tak ako Alžbeta, tiež z magnátskeho rodu. Bol hlavným županom v stoliciach Vaš, Fogaraš a Šopron, bol magistrom kráľovských koniarní, panovníkovým radcom a od roku 1578 hlavným kapitánom uhorských vojsk. Vynikal veľkou telesnou silou a mal prudkú povahu. Počínal si odvážne v niekoľkých bitkách proti Osmanom, medzi nimi bol známy ako „čierny bej“. 3. januára, deň pred smrťou napísal priateľovi Jurajovi Thurzovi list, v ktorom mu zveril do ochrany a priazne svoju rodinu.
Nádašdy a Bátoriová uzavreli manželstvo vo Vranove 8. mája 1575. Manželia boli rôzneho vierovyznania. František si ponechal evanjelické a Alžbeta bola kalvínka. Narodilo sa im päť detí: Anna, Katarína, Uršuľa, Andrej a Pavol. Uršuľa a Andrej zomreli ako deti. V roku 1604 sa Anna vydala za Mikuláša (VI.) Zrínskeho. 13. júna 1604 boli zasnúbení v Kerestúre, na hostine bol prítomný aj palatín Juraj Thurzo, ktorý bol s Mikulášom (VI.) Zrínskym v rodinnom pomere, keďže Thurzova matka Katarína Zrínska bola sestrou Juraja (VI.) Zrínskeho, ktorý bol Mikulášovým otcom. Strýko Alžbety Bátoriovej Štefan Bátori (brat Alžbetinej matky zo somlyóovskej línie) bol poľským kráľom.
K jej životu sa viažu rôzne legendy vrátane jej údajných kúpeľov (či pitia) krvi slúžok, ktoré pomohli vzniknúť početným upírskym mýtom (či konkrétnejšie sexuálne-sadisticko-upírskym). Týranie a vraždenie dievčat údajne vykonávala nepretržite v rokoch 1585 – 1610. Napriek tomu, že Bátoriovci a Nádašdyovci vlastnili rozsiahle majetky po celom území Uhorska, všetky krvavé mýty o Alžbete Bátoriovej sa viažu k jej panstvu okolo Čachtického hradu. Obyvatelia okolitých obcí ju počas jej života tak znenávideli že ona a jej pomocníci chodili von iba s ozbrojeným sprievodom, prípadne využívali sieť podzemných katakomb v okolí Čachtického hradu, ktoré siahali až do vzdialenosti niekoľkých kilometrov. K majetku Alžbety Bátoriovej a jej manžela Františka Nádašdyho v okolí Čachtíc patril napríklad aj kaštieľ v Častkovciach vzdialený 4km, ktorý bol pravdepodobne podzemným systémom chodieb spojený s Čachtickým hradom a ktorý tak mohol byť používaný na nepozorovaný odchod z hradu.
Mučenie
Dievčatá týrala horiacimi sviečkami, rozpáleným železom, pichala ihlicami, polievala studenou vodou na mraze. Nie vždy ich zabila. Svedkovia vypovedali, že videli dievčatá také popálené, že nemohli nastúpiť do koča. Mučením oslavovala aj Vianoce (vyslanci palatína Thurza ju pristihli pri mučení tesne po Vianociach) a aj svadbu svojej dcéry, počas ktorej zomreli dve nemecké slúžky. Mŕtvoly pochovávali rôzne – na cintoríne, v poli, v obilných jamách. Mnohokrát ich zahrabali tak nedbanlivo, že rozkladajúce sa telá vyhrabali psy a roznosili ich po dvore.
Sťažnosti na Alžbetu Bátoriovú sa množili a hovorilo sa o nich po celej krajine. Prichádzali dokonca aj z Viedne, kde mala kaštieľ. V roku 1609 ju čachtický farár verejne obvinil zo zabíjania dievčat. 29. decembra 1610 ju palatín Juraj Thurzo pristihol priamo pri čine, keď neohlásene prišiel do Čachtíc. Bátoriová a jej štyria pomocníci (Ján Ujvári, alias Ficko, Dorota Sentešová, Ilona/Helena Jóová a Katarína Benická) boli obvinení z mučenia a zabitia veľkého množstva mladých žien (20 až 2000 obetí, zdroje sa rozchádzajú). V roku 1610 bola daná do samoväzby, kde ostala až do svojej smrti o štyri roky neskôr. Keďže pochádzala z jedného z najvplyvnejších a najbohatších šľachtických rodov tej doby, jej pôvod zabránil v tom, aby bola popravená. Tej však neunikli jej pomocníci Ficko, D. Sentešová a Ilona Jóová (Ficko bol sťatý a jeho telo spálené na hranici, Sentešovej a Jóovej boli vytrhané prsty na rukách a následne boli upálené na hranici). Štvrtá obžalovaná Katarína Benická bola prepustená už po dvoch týždňoch.
Súd
Prvé informatívne vyšetrovanie začalo v marci 1610. Onedlho potom, ako ju palatín Juraj Turzo 29. decembra 1610 prichytil pri čine v Čachticiach, sa začal 2. januára 1611 súd v bytčianskom kaštieli nad pomocníkmi Alžbety Bátoriovej. Sudcovský zbor tohto zaujímavého trestného prípadu odsúdil pomocníkov na trest smrti. Alžbeta Bátoriová sama pred súdom nikdy nestála a vinu jej nedokázali. Svedkov popravili ihneď po výsluchu bez možnosti ďalšieho vypočúvania. V rozsudku sa o Alžbete Bátoriovej spomína len toľko, že ju nechali vo väznici na Čachtickom hrade, kde zostala až do svojej smrti 1614. Pochovaná bola (a zrejme stále je) v čachtickom kostole, v 18. storočí jej rakvu spomína kanonická vizitácia ako aj záznam z úmrtnej matriky.
Jej pomocníkmi boli Ján Ujvári (Ficko), Ilona Jóová, Dorota Sentešová a Katarína Benická. 7. januára 1611 v Bytči bol vynesený rozsudok. V ten istý deň boli Helena Jóová a Dorota Sentešová zaživa upálené, Ján Ujvári bol pre mladý vek sťatý a telo bolo spálené. Katarínu Benickú súd pre nedostatok dôkazov oslobodil. Liečiteľka Majerníčka z Myjavy, ktorá pomáhala Bátoriovej pri rôznych chorobách, bola obvinená z čarodejníctva a zaživa upálená 24. januára 1611. Dôkazy a priznania boli získané s použitím mučenia.
Bátoriovej skutky sa len postupne dostávali k vtedajším vrchnostiam.
Uväznenie Alžbety Bátoriovej nebolo v tom čase veľkou kauzou, vďaka jej vplyvným príbuzným sa kauza utajovala. Legendy o nej sa začali šíriť až po jej smrti a preto nie sú hodnoverné.
Poznámky
<references group=pozn./>
Norbert Gyömbér
Norbert Gyömbér (* 3. júl 1992, Revúca, Slovensko) je slovenský futbalista, odchovanec MFK Revúca. V roku 2006 odišiel do mládežníckeho tímu prvoligového klubu FK Dukla Banská Bystrica. Za A-Mužstvo Banskej Bystrice odohral dohromady 44 stretnutí. V januári 2013 podpísal zmluvu s tímom talianskej Serie A - Calcio Catania. Momentálne pôsobí v prvoligovom talianskom klube Salernitana.
Norbert Gyömbér hráva na pozícii obrancu, prípadne defenzívneho stredopoliara.
Začiatky
K futbalu priviedol Norberta Gyömbéra jeho otec. Začal sa mu venovať ako šesťročný, keď nastupoval za klub pôsobiaci v jeho rodnom meste - MFK Slovmag Revúca. Začínal ako útočník, postupne sa však presunul na post obrancu. V Revúcej pôsobil do svojich 14-tich rokov. V roku 2006 prešiel do mládežníckeho tímu prvoligového klubu FK Dukla Banská Bystrica, kde začínal v kategórii starších žiakov.
Dukla Banská Bystrica
Prešiel postupne všetkými mládežníckymi kategóriami Dukly Banská Bystrica. V A-mužstve sa predstavil ako devätnásťročný, s číslom dresu 6. Vybral si ho tréner Štefan Zaťko, priamo z mužstva staršieho dorastu. Premiérovo nastúpil v Corgoň lige 1. októbra 2011 na Štadióne MFK Ružomberok, kde Banská Bystrica prehrala 2:0. Po skončení sezóny 2011/2012 bol vyhlásený za objav roka Corgoň ligy.
Počas letnej prestávky v roku 2012 absolvoval týždňovú skúšku v nemeckom bundesligovom mužstve VfL Wolfsburg pod vedením trénera Felixa Magatha. Prestup sa však neuskutočnil, pretože sa kluby nedohodli na prestupovej sume. To isté leto absolvoval skúšku u konkurenčného tímu Eintracht Frankfurt vedeného trénerom Arminom Vehom.
V januári 2013 nakoniec podpísal Gyömbér zmluvu s tímom talianskej Serie A, Calcio Catania. Prestup sa však uskutočnil až po ukončení jarnej časti Corgoň ligy 2012/2013. Za Banskú Bystricu odohral dovedna 45 zápasov.
Calcio Catania
Po ukončení jarnej časti Corgoň ligy 2012/2013 sa Gyömbér presunul na Sicíliu, do jej druhého najväčšieho mesta Catanie. Prestupová suma sa podla viacerých tvrdení mala pohybovať okolo 450 000 eur.
Debut absolvoval v 8. kole talianskej Serie A, 19. októbra 2013. Nastúpil v 71. minúte zápasu na pôde US Cagliari, v ktorom Catania prehrala 2:1. Prvý gól v najvyššej talianskej súťaži zaznamenal 26. marca 2014, keď hlavičkou v 75. min prekonal brankára SSC Neapol Pepeho Reinu. Zmiernil tak prehru Catanie na domácom štadióne na 2:4. Catania bojovala o udržanie v Serie A až do predposledného kola. Napokon opustila najvyššiu taliansku súťaž a v sezóne 2014/2015 pôsobí v Serie B.
Mládežnícke reprezentácie
Gyömbér prešiel viacerými mládežníckymi reprezentačnými výbermi. Viac sa začal presadzovať v mužstve do 19 rokov. Po prechode do tímu do 21 rokov sa stal jeho stabilnou oporou. Po zranení reprezentačného spoluhráča Richarda Lásika si ho spoluhráči zvolili za kapitána mužstva.
Seniorská reprezentácia
Debut za seniorské mužstvo futbalovej reprezentácie absolvoval 5. marca 2014 v priateľskom zápase proti Izraelu. Reprezentačný tréner Ján Kozák ho nominoval na duel v Netanyi a postavil ho do základnej zostavy. Hral do 86. minúty, kedy ho vystriedal taktiež debutujúci Filip Kiss. Slovensko zvíťazilo nad Izraelom 3:1.
Horné Opatovce
náhľad|Pôvodný cintorín obce Horné Opatovce je zaniknutá obec v Žiarskej kotline. Obec sa nachádzala pod výbežkom Štiavnických vrchov, južne od mesta Žiar nad Hronom.
Historické názvy obce
Na území bývalých Horných Opatoviec sa nachádzalo sídlisko a pohrebisko lužickej kultúry z mladšej doby bronzovej, ktoré je významné z historického hľadiska.
Demografia
Prví obyvatelia novozaloženej podhorskej osady boli poľovníci a poľnohospodári. Neskôr sa venovali aj pltníctvu, furmanke a obchodu. V období socializmu sa veľká časť preorientovala na robotnícky stav. Na životy obyvateľov vplývalo mnoho negatívnych javov, počnúc lúpežnými vpádmi šášovských kastelánov na obec cez turecké nájazdy, drancovanie povstaleckými i cisárskymi vojskami v 17. a 18. storočí, mnohé požiare v obci, v 20. storočí obete 1. a 2. svetovej vojny a vysťahovalectvo za prácou.
I napriek tomu bola obec v širokom okolí známa ako kultúrna a tvorivá komunita. Slovensku dala v oblasti duchovného života viacero kňazov i rehoľných sestier. Miestni duchovní sú známi aj v širšom kontexte slovenských dejín (Július Plošic, Martin Húska, ...). Divadelníci z obce získali prvenstvo v celoslovenskej súťaži. Úspešný bol i hasičský zbor a futbalisti. Rušný bol spoločenský život, folklór a zvyky. Známy bol prvý vodovod, mlyn i pivovar v okolí. V roku 1720 mala obec 53 daňovníkov, mlyn, krčmu a mäsiara. V roku 1828 116 domov a 815 obyvateľov. Pred zánikom mala obec 228 domov a 1 380 obyvateľov.
Kostol sv. Vavrinca
Bol postavený približne v 13. storočí. Pôvodne to bol gotický kostol s priľahlým cintorínom. V rokoch 1910-1911 bol z dôvodu malej kapacity prestavaný na návrh architekta S.Zachara do súčasnej podoby. Veža je pôvodná, z roku 1717. V súčasnosti chátra.
Likvidácia obce
Obec bola vysťahovaná v dôsledku neúnosne zhoršených životných podmienok. K tomuto stavu došlo v roku 1953 po výstavbe Závodu SNP severne od obce, pričom vetry vanúce zo severu spôsobovali imisie popolčekov, fluorovodíka, ortuti a arzénu (napr. v r. 1981 továreň vyprodukovala 7 188 ton popolčeka, 800 ton fluorovodíka, 9 ton arzénu, 17 ton ortuti). Najprv vyhynuli včely, potom aj ostatný hmyz a rastliny, nadmerne sa zvýšila chorobnosť najmä u detí.
Tento problém bývalá vláda Československej socialistickej republiky vyriešila jej ''uznesením č. 188'' o likvidácii obce k 31. júlu 1969. Toho roku bolo územie obce pričlenené k Žiaru nad Hronom. Bolestný exodus 1 380 obyvateľov trval takmer 10 rokov. Ľudia sa sťahovali podľa skromných náhrad za domy a podľa zamestnania najmä do Žiaru nad Hronom a Hliníka nad Hronom, ale i do Bratislavy, Piešťan, Košíc, Prahy a inde. Tak v mene doktríny industrializácie, ktorá nerešpektovala žiadne ekologické, historické a morálne princípy, zanikla jedna z najstarších a najväčších obcí Žiarskej kotliny.
Skalky u Přehrady
Skalky u Přehrady je prírodná pamiatka, ktorá sa nachádza v okrese Brno-mesto, na katastrálnom území Bystrc a Kníničky. Dve oddelené plochy na strmých skalnatých svahoch prelomového údolia rieky Svratky tesne pod hrádzou Brnianskej priehrady sa nachádzajú v najsevernejšej časti Kohoutovickej vrchoviny, 500 m západne Kníničiek. Nadmorská výška je 215-250 m, výmera 1,34 ha. Vyhlásená bola roku 1989.
Ochrana
Predmetom ochrany je teplomilná vegetácia, ktorá sa spolu s lišajníkmi nachádza na tunajšom skalnatom teréne.
Cenné sú teplomilmé spoločenstvá skalných stepí s výskytom mnohých vzácnych druhov rastlín.
Geológia
Skalné podložie tvoria horniny brnianskeho masívu, a to amfibolické a biotit-amfibolické diority. Na vrcholoch chrbátikov sú zvyšky fluviálnych sedimentov riečnej terasy Svratky. Rieka Svratka preráža úzky skalný chrbát tvoriaci najsevernejší výbežok Kohoutovickej vrchoviny. Na svahoch sú antropogénne tvary. Nájdeme tu litozeme až nevyvinuté pôdy na svahovinách hornín brnianskeho masívu a kambizem arenickú (psefitickú) na bezkarbonátových terasových štrkoch. Na druhej, južnej časti územia sa vyvinuli asociácie kambizeme typickej.
Flóra
Na južne exponovaných svahoch severnej časti rezervácie prevažuje vegetácia zväzu Festucion valesiacae. Nájdeme tu porasty kostravy valeskej (Festuca valesiaca) a kavyľa chlpatého (Stipa dasyphylla) s poniklecom veľkokvetým (Pulsatilla grandis), zvončekom moravským (Campanula Moravica), šalátom prútnatým (Lactuca viminea), zanoväťou regensburskou (Chamaecytisus ratisbonensis), ružou galskou (Rosa gallica), divozelom rakúskym (Verbascum austriacum), veronikou rozprestretou (Veronica prostrata) a dúškou včasnou (Thymus praecox). V minulosti bol nájdený plamienok priamy (Clematis recta) ale zrejme už vymizol.
V skalnej stepi sú dreviny len sporadické, napr. javor poľný (Acer campestre), javor horský (Acer pseudoplatanus), dub zimný (Quercus petraea) a vzácna čerešňa mahalebková (Padellus mahaleb). Vyskytuje sa tu tiež agát (Robinia pseudoacacia). Medzi kríkmi nájdeme hloh jednosemenný (Crataegus monogyna), svíb krvavý (Swida sanguinea), bršlen bradavičnatý (Euonymus verrucosus), zob vtáčí (Ligustrum vulgare), slivku trnkovú (Prunus spinosa), ružu šípkovú (Rosa canina), r. vínnu (R. rubiginosa) aj vzácnu r. malokvetá (R. micrantha).
Temnejšiu južnú časť chráneného územia porastajú dubohrabiny (Carpinion). V lesnom poraste v stromovom poschodí prevažujú hrab obyčajný (Carpinus betulus) a dub zimný, ďalej javor horský, lipa malolistá (Tilia cordata) alebo vzácnejšie brest horský (Ulmus glabra). Vo vrstve krovín sa uplatňuje lieska obyčajná (Corylus avellana), bršlen európsky (Euonymus europaeus), b. bradavičnatý, vtáčí zob obyčajný (Ligustrum vulgare), ruža šípová, svíb krvavý a baza čierna (Sambucus nigra). V bylinnom podraste nájdeme cyklámen purpurový (Cyclamen purpurascens) a prilbicu žltú (Primula vulparia).
Fauna
Severná slnečná časť prírodnej pamiatky je cennou entomologickú lokalitou. Žije tu napr. ostrôžkár trnkový (Satyrium Spini) a modráčik rozchodníkový (Scolitantides orion). Významné druhy stavovcov sú zastúpené jaštericou krátkohlavou (Lacerta agilis), užovkou hladkou (Coronella austriaca), krutohlavom hnedým (Jynx torquilla) alebo strakošom obyčajným (Lanius collurio).
Riziká a ich predchádzanie
V dôsledku vysokej návštevnosti dotknutého územia sú obe lokality ohrozované narušovaním pôdneho skeletu a vegetácie. Trávnaté plochy sú každoročne kosené a priebežne sú vykonávané prebierky kríkov v prospech voľných plôch, prípadne cenných spoločenstiev a druhov.
Záchod
Typy záchodov
Existuje veľa rôznych typov záchodov aj veľa spôsobov hygienického očistenia tela po použití záchodu. Najviac závisí na národných zvykoch a lokálnych zdrojoch. Najčastejší prostriedok v západnom svete je toaletný papier, niekedy používaný spolu s bidetom (článok toaletný papier opisuje alternatívy používané v priebehu dejín a v rôznych kultúrach).
Niektoré záchody sú špeciálne upravené pre imobilných ľudí. Sú dosť široké pre vstup osoby na vozíku a často obsahujú držadlá priskrutkované ku stene, čo umožňuje osobe pridŕžať sa na toalete.
Na západe je najčastejším typom záchoda splachovací záchod, hoci drepový záchod sa stále používa v sociálnych zariadeniach v krajinách ako sú Francúzsko, Grécko, Taliansko a Japonsko. Zoznam rôznych typov toaliet:
V dome môže byť záchod v rovnakej miestnosti ako sprcha, vaňa a umývadlo alebo je oddelene.
Verejné záchody
Verejné zariadenia majú často záchody oddelené v kabínkach a umývadlá sú spoločné. Zariadenia pre mužov majú často pisoáry pripevnené na stene alebo tečúce kanály na kolektívne použitie.
Exteriérové verejné záchody (na uliciach, pri parkoch atď.) majú formu uličného vybavenia. V úprave pre ženy aj mužov existujú kabíny od jednoduchého dizajnu bez kanalizácie až po luxusnejšie verzie, ktoré sa automaticky očistia po každom použití.
Niektoré zariadenia sú mobilné a dajú sa teda umiestniť podľa potreby, napr. v prírode pre akcie cez víkend. Navyše niektoré môžu byť ponorené do zeme (a tým vyradené z prevádzky) na dobu, keď sú nepotrebné.
Niektoré vidiecke verejné záchody majú steny, ktoré môžu byť napojené na lokálnu kanalizáciu alebo odpad skladovať a odvážať ho podľa potreby. Veľa záchodov môže byť čistených na mieste alebo v prípade mobilných záchodov a pisoárov v centrále.
Platené záchody
Veľa autobusových a železničných staníc inštalovalo v 50. a 60. rokoch 20. storočia platené záchody.
Verejné záchody a pohlavie
Niektoré verejné záchody (obzvlášť tie, ktoré sú provizórne v kempoch a pod.) sú pohlavne neutrálne (pre ženy aj mužov). Veľa zariadení má pohlavne neutrálne záchody z rôznych dôvodov - sú označené ako pre postihnuté osoby a sú adekvátne vybavené pre vozíčkárov.
Záchody v súkromných obydliach nie sú prakticky nikdy oddelené podľa pohlaví.
Záchody vo verejnej doprave
Záchody sú obvykle v lietadlách, železničných vozňoch a často v diaľkových autobusoch a trajektoch, ale nie v metre, električke a iných autobusoch. Vo vlakoch môže byť nádrž, alebo moč a výkaly môžu jednoducho padať na trať, preto je vo väčšine vlakových toaliet nápis: „Prosím nesplachujte, kým je vlak v stanici“.
Dejiny
Záchody sa objavili dávno. 25. storočie pred Kr. - ľudia z oblasti Harappa (Pakistan) mali v každom dome vodné toalety spojené kanálom zakrytým pálenými hlinenými tehlami. Záchody boli aj v starovekom Egypte, Grécku (na Kréte) a Číne. V rímskej civilizácii boli niekedy záchody súčasťou verejných kúpeľov, kde ženy a muži boli spoločne v zmiešanej spoločnosti.
Za vynálezcu splachovacieho záchoda sa považuje Sir John Harington (v roku 1596), aj keď vo viktoriánskej ére boli vyvinuté zlepšenia regulácie (pravdepodobnejšie to urobil Alexander Cummings než Thomas Crapper ako sa obvykle uvádza) a použitie splachovacích záchodov sa rozšírilo. Pred a počas tohto prechodného obdobia (v niektorých oblastiach až do 20. storočia) veľa ľudí používalo externé záchody, najmä v roľníckych oblastiach.
Hermetický rád Zlatého úsvitu
Hermetický rád Zlatého úsvitu alebo skrátene Zlatý úsvit  bol magický rád konca 19. a začiatku 20. storočia, ktorý sa zaoberal teurgiou a činnosťami podporujúcimi duchovný rozvoj. Pravdepodobne najviac zasiahol do vývoja západného okultizmu 20. storočia. Jeho pojatie mágie a rituálu sa stali súčasťou množstva ďalších systémov, napr. hnutia Wicca, Thélema, a iných, dnes populárnych magických systémov.
Traja zakladatelia William Robert Woodman (M.E.V.), William Wynn Westcott (S.A.) a Samuel Liddell MacGregor Mathers (S.R.M.D.) boli slobodomurári a členmi Societas Rosicruciana in Anglia (SRIA). Westcott, ktorý bol tiež členom Teozofickej spoločnosti, bol rozhodujúcou osobnosťou pri založení Zlatého úsvitu.
Zlatý úsvit používal systém stupňového zasvätenia, podobný ako v neregulárnych slobodomurárskych lóžiach (ženy boli tiež prijímané a mali rovnaké práva ako muži). Rád Zlatého úsvitu bol v skutočnosti len prvým — „vonkajším“ rádom z troch. Venoval sa vyučovaniu ezoterickej filozofie, založenej na hermetickej kabale a osobnom rozvoji prostredníctvom štúdia a uvedomovania si štyroch klasických živlov. Ďalej sa zaoberal astrológiou, tarotom a geomantiou. Druhým, už „vnútorným“ rádom bol Rosae Rubeae et Aureae Crucis — RR et AC (Rubínová ruža a Zlatý kríž) a učil mágiu, veštenie, astrálne cestovanie a alchýmiu. Tretím rádom boli „Tajní vodcovia“, o ktorých sa tvrdilo, že sú nevtelení veľkí adepti, ktorí riadia činnosť dvoch nižších rádov prostredníctvom duchovnej komunikácie s vodcami druhého rádu.
Medzi témy, postavy a práce, ktoré ovplyvnili Zlatý úsvit, patril kresťanský mysticizmus, kabala, hermetizmus, náboženstvo Starého Egypta, teurgia, slobodomurárstvo, alchýmia, teozofia, Eliphas Lévi, Papus, enochiánska mágia, alebo renesančné grimoáre.
Šifrované rukopisy
Podľa rádových dokumentov rukopisy prešli z rúk slobodomurárskeho odborníka Kennetha Mackenzieho k rev. A. F. A. Woodfordovi, ktorého Francis King označuje za štvrtého zakladateľa, aj napriek tomu, že Woodford zomrel krátko po založení rádu. Dokumenty neboli pre neho zaujímavé, a tak ich vo februári 1886 odovzdal Westcottovi. Ten ich nechal preložiť v roku 1887. S výsledkom bol veľmi spokojný a požiadal Mathersa o názor a pomoc pri spracovaní rukopisu na súvislý systém pre lóžovú prácu. Mathers pozval Williama Roberta Woodmana k spolupráci a ten pozvanie prijal. Mathers a Westcott sú považovaní za autorov prepisu načrtnutých rituálov do funkčnej formy. Nakoniec Mathers je pokladaný aj za autora návrhu osnovy a rituálov druhého rádu RR et AC.
Založenie
V roku 1888 bol otvorený chrám Isis-Urania v Londýne, v ktorom sa vykonávali rituály zo šifrovaného rukopisu. Dôraz sa kládol aj na účasť žien v „dokonalej rovnosti“ s mužmi, čo bolo v protiklade so SRIA a regulárnym slobodomurárstvom.
Pôvodná lóža založená roku 1888 nevyučovala v podstate žiadne magické postupy okrem „zažehnávacích“ rituálov a meditácie, skôr vyučovala filozofiu a metafyziku. Táto forma sa nazývala „vonkajší rád“ a prvé štyri roky bol Zlatý úsvit čisto vonkajším rádom. „Vnútorný“ rád začal byť aktívny roku 1892. Bol to krúžok adeptov, ktorí absolvovali úvodný študijný kurz a boli zasvätení do stupňov vonkajšieho rádu podľa šifrovaného rukopisu.
V krátkom čase boli otvorené ďalšie chrámy Zlatého úsvitu: Osiris vo Weston-super-Mare, Horus v Bradforde a Amen-Ra v Edinburghu. Neskôr Mathers otvoril aj chrám Ahathoor v Paríži.
Tajní vodcovia
V roku 1891 sa korešpondencia s Annou Sprenglovou skončila. Westcott písomne žiadal ďalšie informácie ohľadom zasvätení, ale dostal z Nemecka odpoveď niekoho z úzkeho kruhu Anny Sprenglovej (zrejme adepta niektorého rozekruciánskeho centra). Ten mu oznámil jej smrť a želanie ukončenia komunikácie, keďže nikto z jej blízkych neschvaľoval jej činnosť vo veci založenia rádu, no rešpektovali ju a nestavali sa proti. Ďalej Westcottovi poradil, že ak chcú nadviazať spojenie s Tajnými vodcami, musia to urobiť silami, ktoré si osvojili. V tomto čase zomrel Woodman, bez toho, aby sa dostal do Druhého rádu.
Roku 1892 Mathers oznámi nadviazanie spojenia s Tajnými vodcami a dodal rituály pre Druhý (vnútorný) rád. Tieto rituály nadväzovali na tradíciu legendy o hrobke Christiana Rosenkreuza a Vault of Adepts (Hrobka adeptov) sa stala riadiacim orgánom Vonkajšieho rádu. Neskôr v roku 1916 Westcott vyhlásil, že Matters sám skonštruoval tieto rituály z materiálov, ktoré dostal od Fatra Lux ex Tenebris, údajného adepta z kontinentálnej Európy.
Niektorí stúpenci tradície Zlatého úsvitu si myslia, že Tajní vodcovia nemusia byť živé ľudské alebo nadprirodzené bytosti. Môžu byť tak isto aj symbolickými manifestáciami skutočných, alebo legendárnych zdrojov duchovného ezoterizmu, veľkí učitelia alebo vodcovia duchovnej cesty a praxe, ktorá vedie k filozofii rádu.
Zlatý vek
Okolo roku 1897 Westcott prerušil všetky väzby so Zlatým úsvitom a zanechal Mathersovi jeho úplnú kontrolu. Špekulovalo sa, že to bolo práve kvôli afére so stratenými okultnými dokumentmi, ktoré Westcott nechal v bričke. Táto udalosť vrhla zlé svetlo na Westcotta u jeho nadriadených v zamestnaní. Tí mu dali ultimátum, ktoré ho postavilo pred voľbu medzi členstvom v ráde alebo zamestnaním koronera.
Aj keď neexistuje dôkaz, že by Mathers podstrčil dokumenty, od tohto momentu sa vzťah medzi Mathersom a Westcottom skončil. Po Westcottovom odchode Mathers vymenoval Florence Farr za Vodcu v Anglicku. (Aj keď Westcott odstúpil verejne, musel ešte určitý čas zotrvávať vo svojej pozícii, pretože niektoré lóžové dokumenty nesú jeho podpis, ktorý je datovaný po jeho oficiálnej rezignácii).
Tak Mathers ostal jediným aktívnym zakladajúcim členom s najvyššou pozíciou v ráde. Jeho autorita vodcu sa však začala v Druhom ráde spochybňovať vďaka osobným stretom s ďalšími členmi a jeho stálej absencii v strede lóžového diania vo Veľkej Británii.
Vzbura
Ku koncu roku 1899 boli členovia svätýň Isis-Urania a Amen-Ra veľmi nespokojní s Mathersovým vedením a priateľstvom s Aleisterom Crowleym. Okrem toho chceli kontaktovať Tajných vodcov bez Mathersovho prostredníctva. Medzi osobnými nedorozumeniami v chráme Isis-Urania bol aj konflikt medzi členmi vnútornej tajnej spoločnosti The Sphere Florence Farrovej a ostatkom Adeptov Minor. Mathers si tiež pohneval Annie Hornimanovú, od ktorej bol aj so svojou ženou existenčne závislý a v roku 1896 mu prestala vyplácať rentu. Rok pred tým mu vytkla jeho nedostatočnú angažovanosť vo veciach rádu. Podľa nej sa Mathers namiesto toho venoval fantastickým predstavám o reštaurácii rodu Stuartovcov alebo bláznivým vojenským projektom (Mathers bol posadnutý vojnou, armádou a vojnovými hrdinskými činmi). V tom roku, ako prestala Mathersa podporovať, ju vylúčil z rádu.
Londýnsky chrám odmietol Crowleymu udeliť zasvätenie do stupňa Adeptus Minor. Mathers nerešpektoval jeho rozhodnutie a Crowleyho zasvätil v chráme Ahathoor v Paríži 16. januára 1900. Keď sa Crowley vrátil do Londýna, hrubým spôsobom žiadal dokumenty stupňa, na ktoré ho oprávňovalo zasvätenie. Pre londýnskych adeptov to bola posledná kvapka. Farrová, už dlhšie presvedčená o opodstatnenosti uzatvorenia londýnského chrámu, napísala Mathersovi svoje prianie odstúpiť z pozície jeho zástupcu s tým, že ostane dovtedy, kým sa nenájde za ňu náhrada.
Mathers odpovedal 16. februára v presvedčení, že za tým všetkým je Westcott. V liste Farrovej otvorene priznal, že Westcott nikdy nebol v spojení s Annou Sprengelovou z Norimberka a sám zariadil aby korešpondencia medzi ním (Westcottom) a ňou bola sfalšovaná. Mathers však nikdy nepoprel, že by on s ňou nebol v kontakte. Hneď ako si konflikt všimli ostatní londýnski adepti, zvolili si 3. marca sedemčlennú vyšetrovaciu komisiu. Mathers ihneď poslal odpoveď, v ktorej odmietol podať dôkazy, zneuznal londýnsky chrám a odvolal Farrovú k 23. marcu. Ako odpoveď bola 29. marca zvolaná generálna rada v Londýne, ktorá odvolala Mathersa z pozície vodcu a vylúčila ho z rádu. Crowley odišiel do Mexika.
V roku 1901 W. B. Yeats súkromne vydal pamflet s názvom Is the Order of R. R. & A. C. to Remain a Magical Order? (Je schopný rád R. R. & A. C. ostať magickým rádom?). Po tom, ako chrám Isis-Urania vyhlásil nezávislosť, začalo sa objavovať stále viac roztržiek, ktoré vyústili do Yeatsovej rezignácie. Trojčlenná rada (P. W. Bullock, M. W. Blackden a J. W. Brodie-Innes) potom spravovala rád. Po čase Bullock odstúpil a jeho miesto obsadil Robert Felkin.
V roku 1903 A. E. Waite a Blackden sa spojili a podržali si meno Isis-Urania, Felkin a ďalší londýnski členovia založili rád Stella Matutina. Tam ostal aj Yeats do roku 1921. Brodie-Innes si podržal chrám Amen-Ra v Edinburghu.
Rekonštrukcia
Keď Mathers zistil, že nebude schopný zmieriť si všetkých, začal pracovať na návrate na svoje bývalé pozície v Londýne. Chrámy v Bradforde a Weston-super-Mare mu zostali verné, ale mali málo členov. Edwarda Berridgea menoval svojím zástupcom, ktorý pokračoval v práci a obradoch Zlatého úsvitu v Západnom Londýne od roku 1903. Podľa Francisa Kinga je dokázaných „dvadsaťtri členov prosperujúceho Druhého rádu pod Mathersom a Berringeom v roku 1913.“
J. W. Brodie-Innes pokračoval v riadení chrámu Amen-Ra. Po čase usúdil, že vzbura bola neoprávnená. V roku 1908 už bol konflikt medzi Mathersom s Brodie-Innesom zažehnaný. Podľa historických zdrojov, ktoré sa rozchádzajú v časovom údaji, Mathers niekedy medzi rokmi 1901 a 1913 premenoval jemu verné vetvy Zlatého úsvitu na Alpha et Omega.