cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Milétos (mytológia)
Ďalší, ale rozsiahlejší príbeh hovorí, že matkou Miléta bola Akakallis, dcéra Minoa na Kréte. Minós ho ako novorodenca prikázal pohodiť v lese. Boh Apolón ale nedopustil, aby jeho dieťa zomrelo. Z jeho vôle ho v lese našla vlčica, ktorá ho potom dojčila svojim mliekom a ohrievala svojim telom. Neskôr sa ho ujal pastier, ktorý si ho odniesol do svojej koliby a vychovával ako svojho syna. V opatere pastiera potom z chlapca vyrástol krásny a odvážny mládenec o ktorého priateľstvo a náklonnosť sa uchádzali Minós a jeho brat Sarpédón. Keď neuspeli, Minós sa ho chcel zmocniť násilím a Sarpédón preto Milétovi odporučil, aby Krétu radšej opustil. Milétos jeho radu počúvol, nasadol na loď a odplavil sa do Kárie, kde si vo svojom novozaloženom meste Milétos zobral za manželku dcéru kráľa Euryta, Eidotheu, ktorá mu porodila dvojičky, syna Kauna a dcéru Byblis.
Podľa antického autora Parthenia z Nikaie, manželkou Miléta bola Tragasia, dcéra Kelaina.
Valletta
Valletta je hlavné mesto Malty.
Má rozlohu a žije tu 6 966 obyvateľov (2011). Celé mesto je lokalitou svetového dedičstva UNESCO.
Barokové kostoly na Filipínach
Barokové kostoly na Filipínach sú štyri hlavné barokové pamiatky na Filipínach. Sú to kostoly v mestách Manila (kostol sv. Augustína z roku 1607), Santa Maria, Paoay a Miagao. Všetky kostoly sú unikátnou ukážkou európskeho baroka, ktoré remeselníci prispôsobili miestnemu materiálu a technikám.
Pre svoju jedinečnosť boli kostoly v roku 1993 zaradené na zoznam svetového dedičstva UNESCO.
Rakúske národné lakrosové družstvo mužov
Rakúske národné lakrosové družstvo mužov je národné družstvo mužov, ktoré reprezentuje Rakúsko v medzinárodných lakrosových súťažiach, podujatiach a priateľských zápasoch. Funguje pod záštitou Österreichischer Lacrosse Verband (ÖLaxV). Jeho najlepším umiestnením je 21. miesto na majstrovstvách sveta či 15. miesto na majstrovstvách Európy.
Družstvo odohralo svoj prvý súťažný zápas v roku 2008 na 9. ME v Lahti, kde skončilo na 15. mieste. V roku 2016 viedol družstvo ako hlavný tréner Richi Hauers.
Hadrián VI.
Hadrián VI., vlastným menom Adrian Florisz Boeyens, priezviskom Dedel (niekedy uvádzaný aj Adriaan, Adrian Florens) (* 2. marec 1459, Utrecht, Nizozemsko – † 14. september 1523, Rím), bol 218. pápežom od 9. januára 1522 do 14. septembra 1523.
Pôvodom bol Holanďan. Bol vychovávateľom cisára Karola V. Ako jediný renesančný pápež sa vážne pokúsil o reformu cirkvi. Preto nebol obľúbený, a keď 14. septembra 1523 zomrel, rímska mládež jeho smrť búrlivo oslavovala. Pravdepodobne bol otrávený.
1588 Descamisada
1588 Descamisada je planétka s priemerom 80 km, ktorú objavil M. Itzigsohn 27. júna 1951.
Bescat
Bescat je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Pyrénées-Atlantiques, v regióne Akvitánsko.
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Kalpana Chawlová
Kalpana Chawlová (* 17. marec 1962, Karnal, India – † 1. február 2003, nad Texasom) bola indicko-americká astronautka a prvá indická žena vo vesmíre. Bola druhým letovým špecialistom na palube raketoplánu Columbia STS-107 a zahynula pri deštrukcii raketoplánu počas pristávania.
Životopis
Bola vydatá za Jean-Pierrea Harrisona a bezdetná.
Absolvovala celkove 2 kozmické lety. Jej prvý let bol Columbia STS-87, ktorý štartoval 19. novembra 1997 a mala v ňom funkciu letového špecialistu. Cieľom letu bolo mimo iného vypustenie a znovuzachytenie družice Spartan-201. Chawlaová obsluhovala manipulátor RMS, ktorým mala satelit Spartan zachytiť. Urobila však chybu a zle ho zachytila, následkom čoho sa satelit rozkýval a raketoplán sa musel vzdialiť, aby nedošlo k stretu dvoch telies. Z tohto dôvodu bolo nutné zmeniť letový plán a zachytiť družicu neskôr, čo sa úspešne podarilo. Po vyšetrovaní NASA Chawlaovú zbavila všetkých obvinení z jej účasti na tomto incidente, napriek tomu však bol Chawlaovej tento omyl často vyčítaný. O to viac sa túžila vrátiť do vesmíru a svoju chybu odčiniť. V roku 2000 bola nominovaná do posádky letu STS-107 ako druhý (podľa iných zdrojov tretí) letový špecialista. Zároveň mala funkciu palubného inžiniera.
Zahynula spolu s ostatnými členmi posádky pri havárii Columbie počas pristávania. Príčinou havárie bolo poškodenie tepelnej ochrany krídla raketoplánu, do ktorého sa tak dostala plazma a spôsobila jeho deštrukciu. Telesné pozostatky Kalpany Chawlaovej boli prevezené do jej rodnej Indie, kde bola pochovaná.
Zdroje
Kalpana Chawlaová v encyklopédii Space-40
Bedřich Posselt
Bedřich Posselt bol československý bobista slovenského pôvodu, účastník olympijskych hier roku 1936 v Garmisch-Partenkirchene, kde ako vodič na štvorbobe skončil na 12. mieste.
Le Mesnil-Aubert
Le Mesnil-Aubert je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Manche, v regióne Dolná Normandia.
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Miroslav Saniga
Miroslav Saniga (* 20. január 1964) je slovenský prírodovedec a spisovateľ.
Étalle (Ardennes)
Étalle je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Ardennes, v regióne Champagne-Ardenne.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 93 obyvateľov (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Plukovník generálneho štábu
Plukovník generálneho štábu (skratka plk. gšt.) je vojenská hodnosť. V slovenských Ozbrojených silách je to piata najvyššia dôstojnícka hodnosť. Hodnosť plukovník je vyššia ako podplukovník a nižšia ako brigádny generál.
Absolventi Kurzu národnej obrany na Akadémii ozbrojených síl generála Milana Rastislava Štefánika získavajú právo použitia označenia plukovník generálneho štábu.
Kravany (okres Trebišov)
Dejiny
V prvých dvoch desaťročiach 14. storočia boli Kravany vo vlastníctve šľachtica Petra, syna Petena, ktorému ich skonfiškoval kráľ Karol Róbert a v roku 1321 daroval šľachticom z rodu Bokša. Tento dokument je najstarší zachovaný písomný doklad o dedine Kravany. Obec bola v 2. svetovej vojne vypálená, po vojne prebehla obnova dediny.
Symboly obce
Podľa Heraldického registra má obec tieto symboly prijaté 4. novembra 2003. Erb je charakterizovaný poľnohospodárskymi nástrojmi a súčasne aj zamestnaneckým motívom, podľa historického pečatidla obce z roku 1786
Erb
V modrom štíte päťzubé hrable bez stredného zuba, prekrížené dvoma dvojzubými vidlami – všetko zlaté.
Vlajka
Vlajka má podobu troch pozdĺžnych pruhov žltého, modrého, žltého v pomere 3:2:3. Vlajka má pomer strán 2 : 3 a ukončená je tromi cípmi, t. j. dvomi zástrihmi, siahajúcimi do tretiny jej listu.
1589 Fanatica
1589 Fanatica je planétka s priemerom 53 km, ktorú objavil M. Itzigsohn 13. septembra 1950.
Ján Laurentzy
Ján Laurentzy (* 22. december 1775, Liptovský Mikuláš – † 1819) bol slovenský filozof, evanjelický kňaz, publicista, predstaviteľ osvietenstva.
Vyučoval na gymnáziu v Lučenci.
Bol prívržencom F. Bacona. V ročenkách Učenej spoločnosti malohontskej Solenniách uverejnil štyri dizertácie.
Kotíni
Kotíni (z ) bol pravdepodobne keltský kmeň sídliaci v 1. storočí pred Kr. až 2. storočí po Kr. na území Slovenska. náhľad|300px|Rímska ríša za [[Hadriána (117-138), s umiestnením kmeňa Cotini v Karpatoch ]]
Charakteristika
Boli zrejme identickí s archeologickou púchovskou kultúrou alebo tvorili jej podstatnú časť. Žili v horách stredného Slovenska severne od ilýrskych Osov, západne od Anartov a východne od Kvádov. Podľa ojedinelých názorov žili na Morave alebo v južnom Poľsku. Spomína ich k roku 10 pred Kr. tuskulské elógium. V 1. storočí po Kr. podľa Tacita pracovali pre Sarmatov (Poľsko) a Kvádov (juhozápadné Slovensko) v baniach na železo. Napokon sa spomínajú v súvislosti s markomanskými vojnami, keď okolo 172 po Kr. nepomohli Rimanom proti Markomanom, začo ich Markus Aurélius, najneskôr 180 po Kr., (?všetkých) presťahoval do Dolnej Panónie. V Dolnej Panónii sa 223 - 251 naozaj spomínajú "kotínski občania" - cives Cotini. Ich opustené sídla ovládli Kvádi.
Stanisław Vincenz
Stanisław Vincenz (* 30. november 1888, Sloboda-Rungurska, Ukrajina – † 28. január 1971, Lausanne, Švajčiarsko) bol poľský filozof, básnik, esejista a prekladateľ.
Pôsobil v emigrácii vo Francúzsku a Švajčiarsku, kde sa venoval regionálnej problematike poľských Huculov a Goralov.
Kategória hmoty
Kategória hmoty je jeden z hlavných významových útvarov, ktoré intervenujú vo filozofickej reflexii. Pokiaľ kategória hmoty je v rámci kategoriálnej matrice filozofickej reflexie spojená s kategóriou nestvorenosti, možno danú filozofickú reflexiu označiť ako materialistickú. Kategória hmoty je výsledkom reflexie hmoty. Povahu tej ktorej kategórie hmoty určujú kategórie, ktoré intervenujú v reflexii hmoty.
Floing (Ardennes)
Floing je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Ardennes, v regióne Champagne-Ardenne.
Bésingrand
Bésingrand je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Pyrénées-Atlantiques, v regióne Akvitánsko.
Floing (Ardennes)
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Bésingrand
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Floing (Ardennes)
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Klement VIII. (pápež)
Klement VIII., vlastným menom Ippolito Aldobrandini (* 24. február 1536 – † 3. marec 1605) bol v rokoch 1592 až 1605 231. pápežom.
Illy
Illy môže byť:
Klement VIII. (pápež)
Vyštudoval práva a pôsobil ako právnik. Kardinálom ho menoval pápež Gregor XIII. Po smrti Inocenta IX. sa 30. januára 1592 stal novým pápežom. Trpel dnou, ktorá ho v neskorších rokoch pripútala k posteli.
Svätý Duch
Svätý Duch môže byť:
Letisko Prievidza
thumb|Letisko Prievidza Letisko Prievidza je verejné medzinárodné letisko s nepravidelnou dopravou nachádzajúcim sa v blízkosti mestskej časti Prievidza-Ukrniská.
Poloha
Nachádza sa v centrálnej časti Hornonitrianskej kotliny, v juhozápadnej časti mesta Prievidza a v blízkosti kúpeľných Bojníc.
Charakteristika
Asfaltová vzletová a pristávacia dráha 22L (04R) má rozmery 1081 x 23 m, dráha 22R (04L) 950 x 30 m. V súčasnosti je letisko bez pravidelných liniek, okrem letov pre potreby kúpeľných hostí. Vo veľkom je využívané na bezmotorové lietanie.
Mária Lujza Bourbonská
Mária Lujza Bourbonská (* 6. júl 1782, San Ildefonso, Španielsko† 13. marec 1824, Rím, Taliansko) bola španielska infantka, dcéra Karola IV. (17481819) a Márie Lujzy (17511819).
Vydala sa za Ľudovíta, etrúrskeho kráľa. Po smrti svojho manžela sa stala regentkou v Etrúrskom kráľovstve za svojho neplnoletého syna Karola. Napriek niekoľkým dobrým politickým rozhodnutiam, ktoré Mária Lujza ako regentka spravila, Napoleon, ktorý ovplyvnil celý jej život, bol toho názoru, že kráľovná bola veľmi mladá na vládnutie. Mária Lujza bola obvinená, že v kráľovstve nepodporovala blokádu Anglicka a okamžite jej nariadili opustiť Florenciu. Musela sa spolu s deťmi vrátiť späť do Španielska.
Napoleon jej sľúbil ako kompenzáciu za stratené Etrúrske kráľovstvo trón Kráľovstva Severnej Luzitánie, ktoré však nikdy nezískala. Nakoniec bola pre mnohé nezhody a kvôli svojej veľkej politickej aktivite zatknutá a odsúdená do väzenia; dňa 14. augusta 1811 bola uväznená v kláštore Santi Domenico e Sisto a všetky jej prosby o milosť, ktoré adresovala Napoleonovi, boli zamietnuté. Prepustená bola až 14. januára 1814. Vďaka Viedenskému kongresu a parížskej mierovej zmluve, podľa ktorej sa mala Parma vrátiť pod vládu jej syna Karola Ľudovíta a dynastiu Bourbonovcov, sa stala Luccaskou vojvodkyňou, kde vládla až do svojej smrti v roku 1824.
Detstvo
Narodila v kráľovskom paláci La Granja de San Ildefonso ako tretia dcéra španielskeho kráľa Karola IV. (17481819) a jeho manželky Márie Luizy (17511819), ktorá bola vnučkou francúzskeho kráľa Ľudovíta XV.. Bola pokrstená ako Maria Louisa Josefina Antonieta a meno dostala po svojej staršej sestre Márie Lujzy Šarloty, ktorá zomrela iba štyri dni pred narodením Márie Lujzy.
Svadba
V roku 1795 prišiel na španielsky kráľovský dvor korunný parmský princ Ľudovít (prvostupňový bratranec Márie Lujzy; bol synovcom jej matky), ktorý tu pokračoval v štúdiu. Tieto dve kráľovské rodiny mali veľmi dobré vzájomné vzťahy. V dôsledku toho sa dohodli na sobáši Ľudovíta s niektorou dcérou Karola IV. Ľudovít si mal za manželku vziať najstaršiu slobodnú dcéru, Máriu Amáliu, ktorá mala vtedy 15 rokov. Ľudovítovi však viac imponovala Amáliina mladšia sestra Mária Lujza, ktorá mala v tom čase trinásť rokov. Svadbu schválila aj matka Márie Lujzy, kráľovná Mária Lujza.
Ľudovít sa stal španielskym infantom a 25. augusta 1795 si v La Granja de San Ildefonso vzal za manželku Máriu Lujzu. V ten istý deň sa vydávala aj Lujzina staršia sestra Mária Amália, ktorá sa vydala za svojho strýka, infanta Antónia Pascuala.
Manželstvo
Manželstvo Márie Lujzy a Ľudovíta bolo poznačené manželovými zdravotnými problémami; okrem iných ťažkostí trpel epilepsiou. So zvyšujúcim sa vekom bolo Ľudovítovo zdravie čoraz labilnejšie a bol veľmi závislý od svojej manželky.
V prvých rokoch manželstva bývali v Španielsku. Vzhľadom na to, že Mária Lujza mala v čase svadby iba trinásť rokov, prvého potomka porodila až po štyroch rokoch. 22. decembra 1799 sa im narodil prvý syn Karol Ľudovít.
Etrúrska kráľovná ako manželka Ľudovíta
Život Márie Lujzy do veľkej miery ovplyvnil aj Napoleon Bonaparte a jeho zahraničná politika. Napoleon sa veľmi zaujímal o Španielsko, v ktorom videl spojenca proti Anglicku. V lete 1800 poslal svojho brata Luciena na španielsky kráľovský dvor s návrhom, ktorý vyústil do uzatvorenia Aranjuézskej zmluvy.
Napoelonove rozhodnutie
Napoleon potom, ako dobyl Taliansko, odškodnil Bourbonovcov, ktorí v dôsledku jeho vojenskej aktivity na Apeninskom polostrove stratili Parmské vojvodstvo, tým, že vytvoril nové kráľovstvo - Etrúrske kráľovstvo, ktoré získal Ľudovít, keďže bol dedičom Parmy. Etrúrske kráľovstvo vzniklo z Toskánskeho veľkovojvodstva.
Jedna z Napoleonových požiadaviek bola, aby Mária Lujza s manželom odišli do Paríža a tam od neho oficiálne prijali nové kráľovstvo. Mária Lujza bola touto cestou veľmi znepokojená; príčinou jej obáv bol fakt, že pred siedmimi rokmi boli vo Francúzsku popravení jej priami príbuzní - Ľudovít XVI. a Mária Antoinetta. Cesta sa však aj napriek tomu uskutočnila. 21. apríla 1801 opustila Mária Lujza spolu s manželom a synom Madrid. Do Francúzska pricestovali inkognito pod menom livornovskí vojvodovia. Napoleon ich prijal v Paríži 24. mája toho roku. Podľa historických záznamov sa Márii Lujze s manželom nepodarilo spraviť dobrý dojem. Parížska šľachta opisovala Máriu Lujzu ako nesympatickú, ale šikovnú a príjemnú ženu.
Manželov nástup na Etrúrsky trón
right|thumb|[[Ľudovít (Etrúria)|Ľudovít, manžel Márie Lujzy]]
30. júna 1801 odcestovala Mária Lujza s rodinou do Parmy, kde ich privítali Ľudovítovi rodičia - Ferdinand a Mária Amália (dcéra Márie Terézie). O tri týždne neskôr odišli do Etrúrskeho kráľovstva.
V auguste toho roku pricestovali do nového hlavného mesta Etrúrie, do Florencie. Ich hlavným sídlom sa stal palác Pitti, ktorý na ich príchod pripravil francúzsky generál Joachim Murat. Palác Pitti predtým patril rodine Medicejovcov, no po smrti posledného Mediceja bol prakticky opustený. Posledný majiteľ Ferdinand, ktorý bol z paláca vyhnaný, si vzal so sebou väčšinu nábytku a všetky veci, ktoré mali umeleckú alebo inú hodnotu. V tom čase bol osobný život Márie Lujzy a jej manžela poznačený potratom a zhoršujúcim sa Ľudovítovím zdravím, ktoré bolo poznačené stále častejšie sa vyskytujúcimi epileptickými záchvatmi.
Problémy kráľovského páru
Mária Lujza a Ľudovít neboli ako panovníci Etrúrie obľúbení; poddaní aj šľachta v nich videli spojencov Francúzska a Napoleona. Okrem toho bolo Etrúrske kráľovstvo vo veľmi zlom ekonomickom stave. Krajina bola zničená vojnou, zlou úrodou a väčšina finančných prostriedkov musela byť použitá na udržovanie francúzskej armády, ktorá bola rozmiestnená po celom území kráľovstva. Po istom čase poslal do kráľovstva svoje vojsko, ako podporu, španielsky kráľ Karol IV..
Návšteva Španielska
V lete v roku 1802 bola Mária Lujza spolu s manželom pozvaná na návštevu do jej rodného Španielska, kde sa konala dvojitá svadba - jej brat Ferdinand si bral za manželku Máriu Antóniu Neapolsko-sicílsku a vydávala sa aj mladšia sestra Márie Lujzy, Mária Izabela, ktorá si vzala Františka I., kráľa Kráľovstva oboch Sicílií. Mária Lujza chcela pozvanie odmietnuť vzhľadom na ťažkú finančnú a ekonomickú situáciu krajiny, manželove zlé zdravie a jej tehotenstvu, no kvôli naliehaniu zo strany jej otca aj Francúzska sa vydala na cestu do Španielska.
Ľudovítovo zdravie sa pred odchodom veľmi zhoršilo, v dôsledku čoho museli cestu odložiť. 2. októbra 1802, počas plavby na mori, Mária Lujza porodila dcéru Máriu Lujzu Šarlotu (meno dostala po nebohej sestre Márie Lujzy). Pôrod bol veľmi ťažký a hrozilo, že ani matka, ani dieťa neprežijú. Po príchode do Barcelony, kde ich čakali Máriini rodičia, zistili, že svadbu Máriiných súrodencov zmeškali. Týždeň po príchode do Španielska ich zastihla nešťastná správa - Ferdinand, otec Máriinho manžela Ľudovíta, zomrel. Ľudovít sa rozhodol vrátiť spať do Etrúrskeho kráľovstva, no Karol IV. trval na tom, aby zostali na španielskom dvore. Na cestu domov sa vydali až v decembri.
Manželova smrť
Po návrate do Etrúrskeho kráľovstva sa manželov zdravotný stav opäť zhoršil a to až natoľko, že sa prestal objavovať na verejných príležitostiach. Všade ho zastupovala Mária Lujza. Ľudovít zomrel 27. mája 1803 vo veku 30 rokov po epileptickom záchvate.
Regentka Etrúrskeho kráľovstva
Mária Lujza mala iba dvadsať rokov, keď ovdovela. Preto sa už krátko po smrti jej manžela začalo hovoriť o jej ďalšom možnom vydaji. Francúzsko a Španielsko ju chceli vydať za jej ďalšieho bratranca, Petra Bourbonského, devätnásťročného syna španielskeho infanta Gabriela, ktorý bol mladším bratom Máriinho otca Karola IV.. Manželstvo sa však nikdy neuskutočnilo.
Po smrti svojho manžela sa Mária Lujza stala regentkou za svojho neplnoletého syna Karola Ľudovíta, ktorý sa stal novým etrúrskym kráľom. Počas svojej vlády založila Mária Lujza Školu vzdelávania vyššej vedy a Múzeum fyziky a prírodopisu vo Florencii. Aby si zlepšila vzťahy s poddanými, organizovala napríklad recepcie pre umelcov, spisovateľov a štátnych úradníkov. Zorganizovala aj hostinu pre 200 detí pochádzajúcich z robotníckych rodín. Deti si mohli po hostine vziať taniere, poháre a príbor.
Exil
Napriek niekoľkým dobrým politickým krokom a rozhodnutiam, ktoré Mária Lujza ako regentka kráľovstva spravila, Napoleon bol toho názoru, že kráľovná bola veľmi mladá na vládnutie. Mária Lujza bola obvinená, že v Etrúrskom kráľovstve nepodporovala blokádu Anglicka. Francúzsky minister jej nariadil okamžite opustiť Florenciu. Mária Lujza nemala inú možnosť, iba sa vrátiť spolu s deťmi naspäť do rodného Španielska. Florenciu opustila 10. decembra 1807. Následne Napoleon anektoval územie už bývalého Etrúrskeho kráľovstva a pričlenil ho k francúzskym územiam a svojej sestre Elise Bonapartovej udelil titul Veľkovojvodkyňa Toskánska.
Mária Lujza odišla do Milána, kde sa stretla s Napoleonom, ktorý jej sľúbil ako kompenzáciu za stratené Etrúrske kráľovstvo trón Kráľovstva Severnej Luzitánie (oblasť na severe Portugalska), ktoré chcel vytvoriť potom, ako by spolu so Španielskom vojensky dobyl Portugalsko. Toto bolo dohodnuté ako súčasť Fontainebleauskej zmluvy uzatvorenej medzi Španielskom a Francúzskom v októbri 1807. Touto zmluvou sa tiež právne pripojilo Etrúrske kráľovstvo k Napoleonovým doménam. Súčasťou dohody bolo aj uzatvorenie manželstva medzi Máriou Lujzou a Lucienom Bonaparteom, ktorý by sa však najprv musel rozviesť so svojou vtedajšou manželkou. S manželstvom však ani jeden z nich nesúhlasil. Lucien sa odmietol rozviesť so svojou manželkou a Mária Lujza považovala takúto svadbu za neprijateľnú a navyše odmietla nahradiť v Portugalsku svoju staršiu sestru Šarlotu Jozefínu, korunnú portugalskú princeznú. Napoelon ju preto chcel poslať buď do Nice, alebo do Turína, no ona sa chcela vrátiť späť do Španielska k rodičom.
Mária Lujza pricestovala do mesta Aranjuez ležiaceho 48 kilometrov južne od Madridu 19. februára 1808. Španielsko bolo v tom čase názorovo rozdelené a poznačené nepokojami. Jej brat Ferdinand, astúrsky princ, otvorene vystúpil proti otcovi, kráľovi Karolovi IV., a jeho neobľúbenému ministrovi Godoyovi. Napoelon to využil ako príležitosť na obsadenie Španielska a v decembri toho roku vstúpili francúzske jednotky do Španielska. O Napoleonovom pláne sa dozvedela aj španielska kráľovská rodina, ktorá začala plánovať tajný útek do Mexika, čo sa im však nepodarilo. Počas týchto udalostí sa 19. februára 1808 do Španielska vrátila Mária Lujza. 18. marca 1808 sa uskutočnilo povstanie proti kráľovi Karolovi známe ako Aranjuezske povstanie. V dôsledku nej Karol IV. abdikoval 19. marca 1808 a vládu prenechal svojmu synovi Ferdinandovi.
Väzenie
18. marca 1812 pozbavil Cádiz Cortes (vnútroštátny legislatívny orgán v Španielsku počas francúzskej okupácie Španielska počas napoleonských vojen) Máriu Lujzu počas jej väzenia spolu s jej deťmi všetkých práv na španielsku korunu. Jej právo boli obnovené až po roku 1820.
19. júna 1812 mala Mária Lujza možnosť vidieť svoju rodinu. Počas celého väzenia sa s príbuznými mohla stretnúť len raz za mesiac. Až Napoeonov pád ju dostal z väzenia. 14. januára 1814, teda po viac ako 4 rokoch väzenia, bola prepustená.
Viedenský kongres
right|thumb|[[Karol II. (Parma)|Karol II., syn Márie Lujzy a jej nástupca.]]
Po Napoleonovom návrate z exilu na Elbe utiekla Mária Lujza spolu s rodičmi do Ríma; následne sa ešte niekoľkokrát presťahovali. Až po opätovnom porazení Napoleona sa znovu vrátili do Ríma.
Mária Lujza sa spolu s deťmi a rodičmi následne presťahovala do Palazzo Barberini. Dúfala, že Viedenský kongres (18141815) obnoví dedičské práva jej syna. Na Viedenskom kongrese zastupoval záujmy Márie Lujzy španielsky veľvyslanec markíz Labrador. Rakúsky minister Metternich sa rozhodol nevrátiť Parmu Bourbonovcom, ale toto územie pridelil Napoelonovej manželke Márie Lujze Habsbursko-lotrinskej. Mária Lujza sa s prosbou o pomoc pri získavaní stratených nárokov na trón obrátil aj na svojho brata Ferdinanda VII., pápeža a ruského cára Alexandra I.. Nakoniec sa na kongrese predstavitelia štátov dohodli, že ako kompenzáciu za stratené územia dostane Mária Lujza a jej syn malé Luccaské vojvodstvo, ktoré vzniklo z Toskánska. Mal jej zostať titul kráľovná, ktorý mala ešte z čias, kedy bola etrúrskou kráľovnou.
Mária Lujza nakoniec súhlasila s Parížskou mierovou zmluvou, podľa ktorej sa po smrti Napoleonovej manželky Márie Lujzy vráti Parma pod vládu jej syna Karola Ľudovíta a dynastiu Bourbonovcov. Nakoniec sa stala aj Luccaskou vojvodkyňou a znovu získala titul a výsady kráľovnej. Jej syn Karol Ľudovít mal zdediť trón po jej smrti a dovtedy mal titul Luccaský princ. Luccaské vojvodstvo malo byť neskôr pripojené k Toskánskemu veľkovojvodstvu.
Luccaská vojvodkyňa
right|thumb|Vlajka Luccaského vojvodstva, v ktorom Mária Lujza vládla.
Mária Lujza mala 35 rokov, keď prišla do Luccaského vojvodstva. Začala uvažovať o svojej ďalšej svadbe. Prvým možných ženíchom sa stal Ferdinand III., toskánsky veľkovojvoda, ktorý bol vdovcov. Bol jej prvostupňovým bratrancom a svadbou s ním by si mohla zabezpečiť postavenie a existenciu Luccaského vojvodstva a mala by tiež zaistené postavenie vo Florencii. Toto manželstvo sa však nepodarilo uzavrieť. Ďalším ženíchom sa mal stať rakúsky arcivojvoda Ferdinand Karol Jozef d´Este, no ani tento sonáš sa neuskutočnil. Ďalšie plány na sobáš smerovali do Francúzska, kde sa mala vydať za artoiského grófa Karola, ktorý sa mal stať kráľom Karolom X..
Vláda Márie Lujzy
Mária Lujza sa počas svojej vlády v Luccaskom vojvodstve snažila zničiť všetky pozostatky po vláde Napoleonovej sestre Elise Bonaparteovej, ktorá tam vládla v rokoch 1805 až 1814, a ktorú formálne Mária Lujza nahradila v Toskánsku v roku 1808. Ako vojvodkyňa Mária Lujza podporovala verejné práce a kultúru v duchu osvietenstva a počas jej vlády prekvitala veda. V rokoch 1817 - 1820 nariadila kompletnú renováciu vojvodského paláca, nechala úplne zmeniť vnútornú výzdobu budovy, ktorá tak dostala svoj súčasný vzhľad. Mária Lujza bola okrem iného aj veľmi nábožnou ženou a značne podporovala duchovenstvo. Vo svojej malej krajine počas 6-ročnej vlády založila 17 nových kláštorov. Vďaka nej sa vystavala aj nový vodovod a prístav.
V roku 1820 dohodla svadbu svojho 22-ročného syna so savojskou princeznou Máriou Teréziou, dcérou sardínskeho kráľa Viktora Emanulela I..
Smrť
Počas panovania trávila Mária Lujza letá v Luccaskom vojvodstve a zimy v Ríme. Keď 25. októbra 1823 pricestovala do Ríma do svojho paláca, mala podlomené zdravie. 22. februára podpísala svoju poslednú vôľu a 13. marca 1824 zomrela v Ríme na rakovinu. Jej telo bolo prevezené do Španielska, kde ju pochovali v El Escoriale. V Luccaskom vojvodstve jej na pamiatku postavili pomník. Po jej smrti sa vlády vo vojvodstve ujal jej syn Karol Ľudovít.
Katedrála Panny Márie a svätého Vojtecha (Ostrihom)
Katedrála Panny Márie a svätého Vojtecha (🇭🇺), alebo Ostrihomská bazilika, je klasicistický kostol v Ostrihome. Je sídelnou katedrálou maďarského prímasa a Ostrihomsko-budapeštianskej arcidiecézy. Je najväčším kostolom Maďarska a patrí medzi najväčšie kostoly Európy.
Dejiny
V roku 1543 bola pôvodná bazilika zničená počas tureckých vojen. Po vytlačení tureckých vojsk viacero ostrihomských arcibiskupov plánovalo výstavbu novej katedrály, ale so stavbou začal až Alexander Rudnay v roku 1822. Architektom impozantnej budovy bol Pál Kühnel a János Packh. V roku 1838 prevzal prácu architekt József Hild. Stavba bola ukončená za arcibiskupa Jána Scitovského a slávnostná posviacka sa konala 31. augusta 1856. Definitívne bola stavba dokončená až v roku 1869.
Juraj Bernáth
Juraj Bernáth (* 11. marec 1899, Gelnica† 21. december 1976, Krompachy) bol slovenský banský odborník.
Životopis
Vyznamenaný Za zásluhy o výstavbu a rezortnými vyznamenaniami.
Kotlina
náhľad|Turčianska kotlina Kotlina je rovinaté územie obklopené zo všetkých strán pohoriami.
Typickým príkladom na Slovensku je napríklad Turčianska, Handlovská alebo Žiarska kotlina.
1590 Tsiolkovskaja
1590 Tsiolkovskaja je planétka s priemerom 14 km, ktorú objavil Grigorij Nikolajevič Neujmin 1. júla 1933.
Dopravný kužeľ
Význam
Dopravný kužeľ označuje miesto, kde vodič nesmie so svojím vozidlom vojsť a ani poškodiť alebo vyvrátiť kužeľ. Dopravné kužele umiestné v rade za sebou mejú zhodný význam ako zvislá dopravná značka pozdĺžna resp. dvojitá súvislá čiara.
Dopravné kužele sa používajú najmä k dočasnej reorganizácii dopravného zariadenia, napr. pri oprave cesty, dopravnej nehode a pod. Dopravné kužele môžu byť vybavené aj oranžovým zábleskovým svetlom, pre lepšiu viditeľnosť.
Nafplio
thumb|Hlavné námestie Platia Syntagmatos thumb|Pevnosť Palamidi thumb|Pevnosť Burtzi Nafplio, novogr. Ναύπλιο, alebo aj Anaplia, novogr. Ἀνάπλια, či Anapli novogr.Ανάπλι taliansky v minulosti Napoli di Romagna, dnes tal. Nauplia, starogr. Nauplia, Ναυπλία, je mesto v Grécku, na Peloponéz, hlavné mesto kraja Argolida a historicky druhé hlavné mesto Grécka. Žije tu okolo 34 000 obyvateľov.
Mytológia
Podľa gréckej mytológie pochádza meno Nauplio od hrdinu Nauplia, syna Poseidóna a Amymóné. Homér spomína, že z Nafplia pochádzal aj grécky hrdina trójskej vojny, syn zakladateľa mesta Nauplia, Palamedés, vynálezca rôznych spoločenských hier, napr. kociek.
História
Mesto je obývané od staroveku. Mesto v mykénskej dobe pod menom Nuplija spomína v 14. storočí pred Kr. egyptský faraón Amenhotep III. V antike bolo Nafplio malé mesto a slúžil ako prístav neďalekého významného mesta Argos.
Mesto začalo prosperovať až od 11. storočia v Byzantskej ríši. V roku 1204 toto významné mesto dobyli križiaci, pričom tu hrdinsky proti nim bojoval miestny byzantský aristokrat Leon Sguros. Následne mesto ovládla Benátska republika. Benátčania volali mesto Napoli di Romania, teda Grécky Neapol. Veľký rozmach nastal počas benátskej vlády v 15. storočí, kedy sa osídlenie presunulo z kopca na rovinu, na územie dnešného starého mesta. V tomto období tu Benátčania vybudovali hrad a známu pevnosť Burtzi na malom ostrove.
V roku 1540 dobyli Nafplio )Turci a spravili z neho hlavné mesto celého Peloponézu. V roku 1686 Benátčan Francesco Morosini oslobodil Nafplio od Turkov. Následne vystavali Benátčania nad mestom nový hrad, ktorý tu stojí dodnes, tzv. pevnosť Palamidi. V roku 1715 dobyli Nafplio opäť Turci. Hlavným mestom tureckého pašu Peloponézu však už bolo mesto Tripolitsa, preto začalo Nafplio upadať. Mnohí Gréci mesto opustili, žili tu hlavne moslimovia a v dolnej časti mesta Gréci.
Počas Gréckej vojny za nezávislosť grécki revolucionári vedení generálom Staikosom Staikopulosom v roku 1822 dobyli mesto i tureckú pevnosť Palamidi. Po vzniku Grécka v roku 1830 sa Nafplio stalo druhým hlavným mestom nezávislého Grécka potom, čo sa hlavné mesto sem presunulo z ostrova Ejina.
Nafplio bolo sídlom prvého premiéra Ioannisa Kappodistriasa. V roku 1831 ho tu však kvôli krvnej pomste za zatknutie Petrosa Mauromichalisa zavraždil Mauromichalisov brat a synovec. Nový grécky kráľ Oto I. v roku 1834 preniesol hlavné mesto Grécka do Atén. Naposledy vošlo mesto do dejín v roku 1862, kedy obyvatelia Nafplia vyvolali povstanie proti kráľovi, ktorý nakoniec z Grécka musel odísť.
Z Nafplia pochádza známy grécky premiér - reformátor z konca 19. storočia Charilaos Trikupis.
Pamätihodnosti
Nafplio je historické, pokojné menšie mesto. Hlavné námestie je Platia Syntagmatos (Ústavné Námestie), v meste je tradičná grécka architektúra 19. storočia a neoklasicistická architektúra, je tu vybudovaná aj promenáda pri mori, kde je vidieť na pevnosť Burtzi na malom ostrove. Nad mestom sa týči veľký benátsky hrad Palamidi, ktorý dostal svoj názov po mýtickom hrdinovi trójskej vojny Palamedovi. V meste sídli aj archeologické múzeum kraja Argolida, ako aj múzeum gréckeho mužského šperku komboloi. Mesto je tradične od 19. storočia známe aj svojimi kaviarňami.
Le Mesnil-Eury
Le Mesnil-Eury je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Manche, v regióne Dolná Normandia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Výnos (bridž)
Výnos je vynesenie prvej karty do zdvihu hráčom, ktorý naposledy získal zdvih. Do prvého zdvihu vynáša hráč po ľavici hlavného hráča. Prvý výnos sa nazýva štart.
Štart je veľmi často rozhodujúci pre splnenie alebo porazenie vylicitovaného záväzku. Po zlom štarte môže hlavný hráč záväzok splniť aj s prípadnými nadzdvihmi, po dobrom štarte je často bezmocný.
Aby obrancovia mohli efektívne brániť mali by mať dohodnuté výnosové konvencie, na základe ktorých počas hry získavajú presnejšiu informáciu o partnerovom liste a následne aj o liste hlavného hráča.
Prirodzené výnosy
x označuje karty od 9 po 2, ak je x-sov viac prvý je najväčšia karta a posledný najmenšia
H je honér okrem esa - KQJ10
Bétracq
Bétracq je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Pyrénées-Atlantiques, v regióne Akvitánsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Granulit
Granulit je premenená hornina ktorá vzniká pri vyšších teplotách a rôznych tlakoch počas regionálnej metamorfózy. Patrí do granulitovej fácie.
Horninu tohto typu definoval Johann Heinrich Gottlob Justi v roku 1757 a označil ju ako namiester stein (podľa Náměšťa nad Oslavou), neskôr ju označil ako weisstein.
Pokiaľ je granulit usmernený a páskovaný, je označovaný ako leptit.
Vznik
Môžu vznikať z leukokrátnych granitov, kyslých výlevných hornín, prípadne arkóz (tieto patria potom medzi parabridlice) vo veľkom rozmedzí tlakov, od nízkych po vysoké (do 12 kbar). Teplota ich vzniku sa pohybuje od 700 do 900 °C, niekedy i viac. K takýmto podmienkam dochádza najčastejšie počas extrémneho zhrubnutia kôry, v koreňových zónach orogénu (hĺbka 7 - 45 km), alebo pri extrémnom prehriatí kôry, napr. v dôsledku magmatizmu prenikajúcemu z oblasti vrchného plášťa alebo spodnej kôry. Granulity môžu vznikať aj z bázických hornín, tento typ je označovaný ako tmavé granulity.
Zloženie a vlastnosti
náhľad|vpravo|Granulit so slabou foliáciou, Rio de Janeiro, Brazília. Sú jemnozrnné, svetlej farby s dobre viditeľnými výrastlicami červených granátov. Medzi hlavné minerály patria draselné živce a kremeň. Výrazným znakom sú dobre vyvinuté kryštály granátov, ktoré sú dobre viditeľné i makroskopicky. Významný je tiež nízky obsah sľúd. Tie pri prechode do granulitovej fácie reagujú s amfibolmi a kremeňom za vzniku pyroxénov, živcov a vody. Sekundárnymi minerálmi sú pyroxény, spinel, aluminosilikáty ako kyanit a sillimanit. Tmavé granulity majú vyšší obsah tmavých minerálov ako pyroxénov a amfibolov.
Výskyt
Známe sú zo Saska, okolie miest Roßwein a Penig, ale i zo Škótska či Indie. V Českom masíve sa nachádzajú napríklad v oblasti moldanubika na Šumave. Na Slovensku sú zriedkavé.
Použitie
Granultity nemajú osobitné využitie, niekedy sú používané ako stavebný kameň.
Ontologická kategória
Ontologická kategória je kategória, ktorá je najvšeobecnejším výsledkom poznania niektorej univerzálnej stránky bytia, napr. kategória bytia, kategória nebytia, kategória diania atď.
Kriegsmarine
Kriegsmarine [vyslov: kríksmaríne] (doslova vojnové námorníctvo) bol názov nemeckého vojenského námorníctva medzi rokmi 1935 a 1945 počas nacistického režimu. Predchodcom Kriegsmarine bolo Reichsmarine (Ríšske námorníctvo) a Kaiserliche Marine (Cisárske námorníctvo). Kriegsmarine bola jedna z troch oficiálnych zložiek ozbrojených síl Wehrmachtu. Najväčší nárast zaznamenala Kriegsmarine počas Španielskej občianskej vojny a II. sv. vojny a začiatkov realizácie plánu Z, ktorý však z ekonomických dôvodov nebol realizovaný. Najznámejším predstaviteľom Kriegsmarine sa počas II. sv. vojny stali ponorky (tzv. U-boty) a ich vlčie svorky.
Ontologická kategória
Je dôležité odlišovať ontologické kategórie od toho, čoho výsledkom poznania sú, napr. kategóriu bytia od bytia. Ktorákoľvek kategória totiž jestvuje len potiaľ, pokiaľ jestvuje aspoň jediné bdejúce vedomie, zatiaľ čo to, čo sa touto kategóriou mieni, môže jestvovať aj keby sme uspali všetkých ľudí tak, že by ani nesnívali.
Dá sa vysloviť hypotéza, že niet ani jedného významového útvaru, medzi konštituenty ktorého by nepatrila aspoň jediná ontologická kategórie alebo iný ontologický významový útvar (ontologická predstava, ontologické tušenie ap.), z ktorého sa môže vyvinúť ontologická kategória.
Pavol Bernáth
Pavol Bernáth (* 24. apríl 1909, Ladzany – † 25. máj 1979, Bratislava) bol slovenský pedagóg.
Kotol
Kotol môže byť:
Klement V.
Klement V. (lat. Clemens Quintus), vl. menom Raymond Bertrand de Goth (Guoth), (* okolo 1264, Villandraut, Francúzske kráľovstvo – † 20. apríl 1314, Roquemaure) bol francúzsky duchovný a 195. rímsky pápež v období rokov 1305 – 1314. Na pontifikáte zbožného a inteligentného, no slabého, pápeža sa v plnej nahote ukázalo kam vedie podriadenosť pápežského stolca svetskej moci. Všetky jeho dôležité rozhodnutia boli v úplnej réžii francúzskeho kráľa Filipa IV. Pekného. Klementovým pontifikátom začalo viac ako sedemdesiat rokov trvajúce obdobie pápežských dejín známe ako avignonské zajatie pápežov.
Pochádzal z juhofrancúzskeho Villandrautu z vplyvnej gaskonskej rodiny. Získal pomerne rozsiahle vzdelanie v oblasti cirkevného i občianskeho práva. V rámci cirkevnej kariéry zastával posty kanonika v Bordeaux a arcibiskupa v Lyone. V roku 1294 nastúpil do diplomatických služieb v Anglicku. V nasledujúcom roku ho pápež Bonifác VIII. vymenoval za biskupa v Comminges.
Konkláve 1304 - 1305
Začiatkom júna 1304, po pontifikáte trvajúcom sedem mesiacov, zomrel v Perugii pápež Benedikt XI. Európska politika prelomu 13. a 14. storočia bola poznamenaná mocenským vplyvom francúzskeho kráľa Filipa IV. Pekného. Vzhľadom na to sa voliči nového pápeža rozdelili do dvoch táborov – v jednom boli prívrženci francúzskeho panovníka, v druhom jeho odporcovia. Bolo otázkou, ktorá zo strán presadí svojho kandidáta. Napokon sa po jednaniach, trvajúcich nekonečných jedenásť mesiacov (od júla 1304 do júna 1305), dohodli obe strany na troch všeobecne prijateľných kandidátoch. Spomedzi nich napokon zvolili arcibiskupa z Bordeaux, Bertranda de Gotha, ktorý prijal meno Klement V. Zaujímavosťou je, že arcibiskup de Goth nebol na konkláve osobne prítomný.
Zvolenie Klementa V. sa napokon ukázalo ako víťazstvo profrancúzskej strany. Celý Klementov pontifikát sa totiž niesol v znamení nepretržitého tlaku chladne kalkulujúceho francúzskeho kráľa.
Na pápežskom stolci
Od prvých chvíľ Klementovho pontifikátu bolo jasné, že jeho úrad bude iba nástrojom politickej moci a osobných ambícií Filipa IV. Ukázalo sa to hneď pri Klementovej intronizácii, kedy bol nútený vyhovieť Filipovmu želaniu a nechal sa korunovať v Lyone (15. novembra 1305). vľavo|náhľad|Pápež Klement V. Ďalšie dôležité rozhodnutie súviselo s jeho sídlom. Od nástupu na pápežský stolec uvažoval o presídlení do Ríma; napokon aj tu zaňho rozhodol francúzsky panovník. Klement sa na jeho naliehanie usídlil na jar roku 1309 v Avignone. Tento krok poznamenal pápežské dejiny na nasledujúce desaťročia a obdobie pontifikátov Klementa V. a jeho ďalších šiestich nástupcov vládnucich z tohto mesta, dostalo nelichotivý prívlastok „avignonské zajatie pápežov“. Mesto nepatrilo pod jurisdikciu francúzskej koruny a pretože jeho majiteľmi boli anjouovskí králi, pápež tu bol iba „podnájomníkom“ (tento stav trval nasledujúce štyri desaťročia; až v roku 1348 mesto odkúpil štvrtý avignonský pápež Klement VI.). Na dôvažok pápežská rezidencia v čase Klementa V. mala charakter provizória a pápež bol nútený bývať v dominikánskom opátstve.
Aby sa zabezpečilo nástupníctvo "francúzskych" pápežov, Klement menoval desať nových kardinálov, z ktorých deväť bolo Francúzov.
Týmito opatreniami sa však Filipov nátlak na Klementa ani zďaleka neskončil. Čoraz ťaživejší dopad mali Filipove požiadavky sledujúce osobnú pomstu voči mŕtvemu pápežovi Bonifácovi VIII. Konflikt medzi Filipom a Bonifácom VIII. vznikol ešte v roku 1301 a tkvel v spore o presadenie cirkevnej slobody a pápežskej zvrchovanosti nad svetskou mocou. Vyvrcholením sporu bolo v novembri 1302 vydanie pápežskej buly Unam sanctam (Jedna svätá), ktorá sa týkala vzťahu cirkvi, ako nezávislej kresťanskej inštitúcie, a štátu, a so všetkou rozhodnosťou hlásala tézu o podriadenosti každého človeka najvyššiemu biskupovi, t. j. pápežovi. Bolo nespochybniteľné, že obsah buly bol hlavne adresovaný francúzskemu kráľovi. Dotknutý a urazený Filip pod vplyvom poradcov pristúpil k protiopatreniam. Nechal vydať zoznam obvinení proti pápežovi, v ktorom ho vinil z rôznych prečinov – od nelegitímnosti jeho postavenia cez cudzoložstvo až po herézu. Súčasne verejne presadzoval požiadavku zvolania všeobecnému snemu, na ktorom by bol Bonifác zosadený. Filipov odpor proti pápežovi dospel až tak ďaleko, že ho nechal najatými ľuďmi zatknúť. Starý a chorľavý Bonifác takéto poníženie neprežil.
Ani Bonifácova smrť neotupila Filipov hnev a vytrvalo tlačil na Klementa aby zvolal cirkevný snem, ktorý by mŕtveho pápeža odsúdil. V záujme toho Klement V. ako jeden z prvých krokov odvolal bulu Unam sanctam. Filipovi však nestačil tento pre neho iba formálny akt. Naliehal na Klementa V. aby Bonifáca VIII. vyhlásil za neprávoplatného pápeža. Na takúto požiadavku však žiaden pápež nemohol pristúpiť. Klement našiel odvahu vyjadriť svoju osobnú mienku, že Bonifác sa žiadnou herézou neprevinil a pretiahol vyšetrovanie o dva roky; do procesu napokon zasiahli politické udalosti a v apríli 1311 kráľ proces zastavil. Cena, ktorú musel Klement zaplatiť, však bola vysoká: zrušenie všetkých Bonifácových nariadení poškodzujúcich francúzske záujmy a v roku 1311 vydanie buly Rex gloriae (Chvála kráľa) chváliacej Filipa IV. Filip okrem toho predložil Klementovi druhú, oveľa závažnejšiu žiadosť: zrušiť templársky rád.
Filipovi sa dostávali správy o činnosti príslušníkov rádu a o ich údajných nerestiach: modloslužobníctve, nemravnosti, bohorúhačstve a ďalších zločinoch. V roku 1307 dal všetkých francúzskych templárov uväzniť a krutým mučením si vynucoval priznania. Päťdesiatštyri templárskych bratov skončilo na hranici, ďalší vo väzení. Za ťažkými obvineniami rádových bratov sa ukrýval neskrývaný Filipov záujem na ich bohatstve, ktoré chcel získať pre seba. Získať ho mohol iba zrušením rádu a preto žiadal Klementa V. aby dal k zrušeniu súhlas. Slabý pápež sa dal zlomiť. Stále sa obával, že by svojím odporom kráľa podráždil. Preto v roku 1311 zvolal do Vienne všeobecný koncil. Filip, ktorý bol na koncile osobne prítomný, neustále na pápeža naliehal, aby vyhovel jeho žiadosti. Klement V. tlaku podľahol a výnosom Vox clamantis 22. marca 1312 templársky rád zrušil. Aby však majetky templárov neboli scudzené, pririekol ich johanitom a iným rytierskym rádom. S pápežským požehnaním boli templári prenasledovaní a väznení i v ďalších krajinách.
V oblasti zahraničnej politiky záujmy Klementa V. smerovali do Anglicka, Talianska ako aj Svätej rímskej ríše. V Anglicku sa jeho rozhodnutia týkali cirkevných záležitostí počas panovania kráľov Eduarda I. a Eduarda II. Po tragickej smrti rímskonemeckého cisára Albrechta I. Habsburského v máji 1308 súhlasil, napriek nevôli Filipa IV., s uznaním luxemburského grófa Henricha VII. za jeho nástupcu.
Ako vzdelaný muž sám podporoval rozvoj vzdelanosti – založil katedry orientálnych jazykov na univerzitách v Paríži, Oxforde, Bologni a v španielskej Salamanke. Je zakladateľom univerzít v Orléanse a Perugii.
V roku 1314 vydal zbierku svojich právnických dekretálov, známu ako Clementines.
Za pozitívum Klementovho pontifikátu možno považovať vydanie buly Pastoralis cura (v roku 1313), ktorou nadviazal na teologické myšlienky Bonifáca VIII. a potvrdil vládu pápežstva nad ríšou; súčasne prisúdil Svätej stolici právo vymenúvať ríšskych vikárov. Negatívnou stránkou bol jeho neskrývaný nepotizmus (medzi kardinálov povýšil piatich príslušníkov vlastnej rodiny) a šafárenie s prostriedkami pápežskej pokladnice.
20. apríla 1314 päťdesiatročný pápež Klement V. zomrel. Podľa jeho priania ho pochovali vo farskom kostole Notre-Dame v meste Uzeste v juhozápadnom Francúzsku. Asi 200 rokov po jeho smrti však protestanti kostol znesvätili a pápežove ostatky spálili.
Kozí kameň
Kozí kameň je najvyšší vrch pohoria Kozie chrbty, krajinného celku Fatransko-tatranskej oblasti. Nachádza sa približne juhozápadne od Popradu.
Poloha
Vrch sa nachádza vo východnej časti pohoria, v geomorfologickom podcelku Dúbrava, približne severne od obce Vikartovce. Nachádza sa v Prešovskom kraji, okrese Poprad a zasahuje do katastrálneho územia obcí Vikartovce a Spišská Teplica.
Výhľady
Vrcholová časť i hrebeň je z veľkej časti odlesnená a poskytuje zaujímavé výhľady. Z celého hrebeňa sú jedinečné výhľady na Vysoké Tatry aj Nízke Tatry. Samotný vrchol umožňuje pozorovať okolité vrchy Kozích chrbtov, no pri ideálnych podmienkach sú pozorovateľné tiež Levočské vrchy, Branisko, Volovské vrchy či Veľký Choč.
Sviatosť birmovania
thumb|Birmovanie v rímskokatolíckej cirkvi Sviatosť birmovania alebo sväté tajomstvo myropomazania alebo sviatosť Zoslania Ducha Svätého (z lat. firmatio posilenie), ľudovo nazývaná birmovka, je sviatosť, počas ktorej podľa náuky katolíckej cirkvi zostupuje na adeptov prijatia Duch Svätý. Birmovanie je jednou zo siedmich sviatostí katolíckej, východných pravoslávnych, orientálnych pravoslávnych, starokatolíckych a anglikánskych cirkví.
Birmovanie je podľa náuky vyššie uvedených cirkví sviatosť ustanovená Ježišom Kristom prostredníctvom ktorej kresťan od Boha dostáva pečať daru Ducha Svätého. Birmovanie je spolu s krstom a eucharistiou jednou z iniciačných sviatosti (tzv. vstupných sviatostí). Spolu s krstom a sviatosťou svätenia birmovania podľa katolíckej náuky vtláča do vnútra človeka nezrušiteľné znamenie (charakter).
Dar Ducha Svätého Ježiš prisľúbil svojim učeníkom (Ján 14) a prvá zmienka o modlitbe za Ducha Svätého sa nachádza v Skutkoch apoštolov (8,14 – 17):
V gréckokatolíckej a pravoslávnej cirkvi sa nazýva myropomazanie (grécky μύρον myron pomazanie), udeľuje sa zároveň s krstom, a to aj u malých detí. Pri vysluhovaní tejto sviatosti vo východných cirkvách sa používa sväté myro posvätené biskupom danej eparchie alebo patriarchom. Myropomazanie je prijímané ako dar Svätého Ducha  so slovami "Pečať daru Svätého Ducha. Amen." Myropomazanie sa chápe ako dokonalé vovedenie do tajomstiev Krista. Vysluhovateľom je kňaz alebo biskup. Správne sa hneď po krste a myropomazaní udeľuje novokrstencovi aj eucharistia, a to aj v prípade malých detí.
V rímskokatolíckej cirkvi je riadnym vysluhovateľom sviatosti birmovania biskup. Pri krste dospelých, sa z praktických dôvodov, po schválení ordinárom, dovoľuje udeliť birmovanie aj kňazovi. Ako matéria sviatosti sa pri birmovaní používa olej - krizma. Ňou sa pomaže čelo birmovanca. Formou sviatosti sú slová:
"M. Prijmi znak daru Ducha Svätého" Ako meno sa pritom použije birmovné meno človeka. Toto meno si človek vyberie sám a mal by si ho vybrať podľa vzoru nejakého svätca. Následne vysluhovateľ hovorí "Pokoj s tebou" a birmovanec odpovedá "I s duchom tvojim". Počas toho vysluhovateľ slabo udrie birmovanca po líci, čo symbolizuje, že birmovaný kresťan má byť ochotný za svoju vieru znášať útrapy, ba aj mučenícku smrť. Počas tohto obradu birmovanca drží za plece birmovný rodič.
Podobným obradom v protestantizme je konfirmácia. Tak ako pre katolícku cirkev, tak aj pre pravoslávie je dôležité, aby birmovanie udeľoval človek vysvätený biskupom s apoštolskou postupnosťou. Katolícka cirkev preto neuznáva konfirmácie udelené v protestantských cirkvách.
Motorová píla
Motorová píla je píla poháňaná motorom. Môže byť poháňaná benzínovým alebo elektrickým motorom. Na rezanie slúži ostrá reťaz, ktorá je umiestnená na vodiacej lište.