cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Juliusz Słowacki
Juliusz Słowacki (* 4. september 1809, Krzemieniec, Ukrajina - † 3. apríl 1849, Paríž, Francúzsko) bol poľský romantický básnik a dramatik.
Po prvých lyrickoepických básňach a intímnej lyrike sa stal básnikom revolučného hnutia za národné oslobodenie Poľska (dramatická báseň Kordian). Utrpeniu poľských emigrantov, ku ktorým sám patril, venoval biblicky ladenú básnickú prózu: Anhelli. Námety z poľských dejín a mytológie spracoval v drámach: Balladyna, Lilla Weneda a eposoch: Beniowski, Kráľ Duch.
George Stigler
George Joseph Stigler ( * 17. január 1911 Seattle, Washington, USA - † 1. december 1991, Chicago, Illinois) bol americký ekonóm.
Študoval na University of Washington, ktorú ukončil v roku 1931 s titulom B.A. Nasledujúci rok začal študovať na Northwestern University. V roku 1932 získal titul M.B.A. Doktorandské štúdium ekonómie absolvoval na University of Chicago, kde získal štipendium. Štúdium na tejto univerzite začal v roku 1933 a titul Ph.D. dostal v roku 1938.
Ako učiteľ začal pracovať v roku 1936 na Iowa State College, kde učil do roku 1938. Neskôr pracoval na Columbia Univesity (1947 – 1958) a na University of Chicago (1958 - 1991) Od začiatku 50. rokov do konca 60. rokov 20. storočia sa v rámci svojej vedeckej činnosti zaoberal priemyselnou organizáciou.
George J. Stigler dostal Nobelovu cenu za ekonómiu v roku 1982. Bol kľúčovým predstaviteľom Chicagskej školy ekonómie ako aj zakladateľom spoločnosti Mont Pelerin Society (od roku 1976 do roku 1978). V roku 1987 získal Národné vedecké vyznamenanie (National Medal of Science).
Patriarcha (cirkev)
Patriarcha (z lat. patriarcha < gr. πατριάρχης - patriarchés < gr. patér-otec + archein - byť prvý, vládnuť, byť vodca) je čestný titul niektorých najvyšších hodnostárov v katolíckej cirkvi a najvyššia hodnosť v niektorých nekatolíckych cirkvách. Úrad, hodnosť a územie patriarchu sa nazýva patriarchát.
Patriarcha bol na základe pôvodnej definície (patriarcha je mužský člen rodiny či klanu, ktorý má najvyššiu autoritu) v židovstve, kresťanstve a islame jeden z biblických praotcov (Abrahám, Izák, Jákob). Neskôr sa začal v kresťanstve pojem patriarchát používať pre významné partikulárne cirkvi založené apoštolom: Rím, Konštantínopol, Alexandria, Antiochia a Jeruzalem.
Historické patriarcháty
Od 2. storočia si v cirkvách začali získavať zvláštnu autoritu (auctoritas) isté cirkevné obce, ktoré odvodzovali svoj pôvod od apoštolov (apoštolská postupnosť), od ktorých odvodzovali tiež svoju dôstojnosť (dignitas). Biskupi týchto cirkevných obcí boli považovaní vkladaním rúk za priamych následníkov apoštolov.
1. nicejský koncil roku 325 stanovil, že tri biskupské sídla - Alexandria, Rím a Antiochia - majú zvláštnu právnu i učiteľskú právomoc nad ostatnými cirkvami (Alexandria nad Egyptom, Rím nad Západom a Antiochia nad Sýriou). Prvý konštantínopolský koncil priradil túto pozíciu aj Konštantínopolu a zaradil ho v dôstojnosti hneď za Rím. Od čias Justiniána I. sa tieto obce začali nazývať patriarcháty. Ich poradie bolo koncilami pevne určené:
Prostredníctvom cirkevného spoločenstva (communio) si navzájom tieto biskupstvá udeľovali jurisdikciu nad všetkými miestnymi cirkevnými obcami. Boli považované za garantov jednoty cirkvi. K riešeniu vzájomných konfliktov slúžili ekumenické koncily. Táto spoločná autorita patriarchátov (tzv. pentarchia) bola narušená veľkou schizmou medzi západnou a východnou cirkvou roku 1054.
Pravoslávne patriarcháty
Pravoslávna cirkev má patriarchov v štyroch z piatich starovekých patriarchátov (okrem Ríma).
Neskôr boli založené:
Hlavou všetkých autokefálnych cirkví je patriarchát konštantínopolský na čele s ekumenickým patriarchom, označovaným titulom prvý medzi rovnými. Od. roku 1991 zastáva tento úrad Bartholomeos I.
Patriarcháty východných katolíckych cirkví
Vo východných katolíckych cirkvách sú tieto patriarcháty:
Tieto cirkvi sa označujú ako patriarchálne cirkvi.
Rímskokatolícke patriarcháty
V rímskokatolíckej cirkvi existujú dodnes biskupstvá, ktoré sú označované ako patriarcháty, ktoré však právne nemajú zvláštnu učiteľskú alebo právnu autoritu a ani ich štruktúra sa nepodobá štruktúre piatich historických patriarchátov. Viaceré z nich vznikli v snahe o podrobenie si východných kresťanov na dobytých či kolonizovaných územiach.
Horní Paseka
Horní Paseka je obec v Česku v okrese Havlíčkův Brod v kraji Vysočina. 1. januára 2012 tu žilo 70 obyvateľov, z toho 40 mužov a 30 žien, pričom priemerný vek v obci bol 51,4 roka (muži 45,8 roka, ženy 58,8 roka).
Dambula
Dambula (-po sinhálsky; po tamilsky transkripcia: Dambullaj; po tamilsky transliterácia: Tampullai; po anglicky Dambulla) môže byť na Srí Lanke:
ISO 3166-2:UY
Zoznam kódov
UY-AR Artigas (Artigas) UY-CA Canelones (Canelones) UY-CL Cerro Largo (Melo) UY-CO Colonia (Colonia) UY-DU Durazno (Durazno) UY-FD Florida (Florida) UY-FS Flores (Trinidad) UY-LA Lavalleja (Minas) UY-MA Maldonado (Maldonado) UY-MO Montevideo (Montevideo) UY-PA Paysandu (Paysandú) UY-RN Río Negro (Fray Bentos) UY-RO Rocha (Rocha) UY-RV Rivera (Rivera) UY-SA Salto (Salto) UY-SJ San José (San José) UY-SO Soriano (Mercedes) UY-TA Tacuarembó (Tacaurembó) UY-TT Treinta y Tres (Treinta y Tres)
Strategická hra v reálnom čase
Strategická hra v reálnom čase (iné názvy: real-time strategy, stratégia v reálnom čase, nespisovne realtimová stratégia), skr. RTS, je typ strategickej počítačovej hry, ktorej dej neprebieha v ťahoch.
Prvou počítačovou hrou typu RTS bola Dune II, ktorej autorom bol Brett Sperry.
Systém hry
Princípom stratégie v reálnom čase je ekonomický alebo vojenský súboj v rovnakom čase. Každá zo strán môže vyvíjať strategické aktivity (presun jednotiek, stavba železnice...), kým druhá strana vykonáva svoje aktivity na odlišnom mieste. Je to teda protiklad ku ťahovým stratégiám, kde sa akcie hráčov striedajú po určitom čase.
Nástupca RTS
Za nástupcu stratégií RTS sa niekedy spomína RPS, Role Playing Strategy, kombinujúca prvky RTS a RPG. Hráč ovláda svoje jednotky, ktoré väčšinou bojom získavajú skúsenosti, otvárajúce nové možnosti a posilňujúce charakterové vlastnosti. Zástupcami tejto kategórie sú hry Warcraft 3 a Battle for Middle Earth.
Annerose Fiedlerová
Annerose Fiedlerová, rodená Krumpholzová (* 5. september 1951, Kutzleben) je bývalá východonemecká atlétka, ktorej špecializáciou boli krátke prekážkové behy.
V roku 1972 reprezentovala na letných olympijských hrách v Mníchove, kde vo finále dobehla ako siedma v čase 13,27 s. Olympijskou víťazkou sa tu stala Annelie Ehrhardtová a bronz získala ďalšia východonemecká prekážkarka Karin Balzerová.
Najväčšie úspechy zaznamenala v roku 1974. Na halových majstrovstvách Európy v Göteborgu získala striebornú medailu. V letnej sezóne potom vybojovala striebro aj na majstrovstvách Európy v Ríme (12,89). O rok neskôr dobehla na HME v poľských Katoviciach na štvrtom mieste. Zúčastnila sa pražských majstrovstiev Európy v roku 1978, kde na štadióne Evžena Rošického skončila vo finále na šiestom mieste (13,09).
Konstantin Nikolajevič Leontiev
Tak ako N. J. Danilovskij rozlišuje tri vývojové štádiá organizmu: Z tohto stanoviska Leontiev pristupoval aj k súdobej spoločnosti a tvrdril, že Západ s jeho formálnou buržoáznou rovnosťou, zjednodušením sociálnych vzťahov vstúpil do štádia úpadku, zatiaľ čo Rusko neprešlo ešte etapou prekvitajúcej zložitosti.
Planckova dĺžka
Hodnota
Hodnota Planckovej dĺžky je daná jednoduchým vzťahom
Planckova dĺžka vyjadrená v SI jednotkách je rovná približne 1,62 · 10−35 m. Odhadovaný priemer pozorovateľného vesmíru (7,4 · 1026 m) vyjadrený v Planckovej dĺžke je približne 1,2 · 1062 lP.
Význam
Pri zanedbaní činiteľa π zodpovedá Planckova hmotnosť hmotnosti čiernej diery, ktorej Schwarzschildov polomer je rovný jej Comptonovej vlnovej dĺžke. Polomer takej čiernej diery je približne rovný Planckovej dĺžke.
Nasledujúci myšlienkový experiment túto skutočnosť objasňuje. Úlohou experimentu je zmerať polohu objektu odrazom elektromagnetického žiarenia (t. j. fotónov). Čím kratšia vlnová dĺžka žiarenia (a vyššia energia), tým je meranie presnejšie.
Ak by mali fotóny dostatok energie na to, aby meranie bolo presnejšie než Planckova dĺžka, ich kolíziou s objektom by vznikla čierna diera veľmi malých rozmerov. Vzniknuvšia čierna diera by fotóny nenávratne pohltila a nebolo by možné získať výsledok merania. Pomerne jednoduchým výpočtom s použitím rozmerovej analýzy však vyplýva, že rovnaký problém nastane aj pri meraní s mierne nižšou presnosťou než lP.
Tento myšlienkový experiment je založený na všebecnej teórii relativity a na platnosti Heisenbergovho princípu neurčitosti. Tieto dva teoretické princípy implikujú fakt, že nie je možné určiť polohu presnejšie než je Planckova dĺžka a časový interval kratší, než je čas potrebný pre svetlo na prejdenie Planckovej dĺžky (t. j. Planckov čas). Pri kratších dĺžkach resp. časových intervaloch sú klasické predstavy o spojitom priestore a čase neplatné.
História
Planckovu dĺžku navrhol nemecký fyzik Max Planck ako dĺžkovú jednotku v systéme ním odvodených „prirodzených“ jednotiek. Napriek tomu, že kvantová fyzika vznikla až po zavedení Planckových jednotiek, ukázali sa ako jej veľmi dôležitá súčasť. Je zistené, že pri vzdialenosti rovnej Planckovej dĺžke začína gravitácia prejavovať kvantové efekty, ktorých pochopenie vyžaduje teóriu kvantovej gravitácie.
Planck-Einheiten
Paulo Coelho
Paulo Coelho (* 24. august 1947, Rio de Janeiro, Brazília) je brazílsky spisovateľ. Predtým ako sa úplne začal venovať literatúre, pôsobil ako riaditeľ divadla a autor hier, skladateľ a žurnalista.
Život a dielo
Ako sedemročný sa stal žiakom jezuitskej školy svätého Ignáca v Rio de Janeiro. Už tu sa údajne rozhodol, že sa stane spisovateľom. Ako sedemnásťročný bol dvakrát internovaný v psychiatrickej liečebni (poslal ho tam jeho otec, keď mu oznámil, že chce byť spisovateľom), kde sa podrobil opakovanej elektrošokovej terapii.
Paulo študoval právo, no štúdium neukončil a začal sa venovať divadlu. Následne napísal texty pre úspešnú brazílsku alternatívnu rockovú kapelu a pre komiksový seriál. Najznámejšie sú skladby, ktoré vznikli v spolupráci s Raulom Seixasom „Eu nasci há dez mil anos atrás“, „Gita“, „Al Capone“. Jeho fascinácia spirituálnym svetom sa zrodila už v čase hippies. Za svoje anarchistické aktivity bol uväznený.
Ako dvadsaťšesťročný sa rozhodne „byť normálny“, zamestná sa v gramofónovej spoločnosti Polygram, ožení sa a presťahuje sa do Londýna. Tu sa začína pomaly venovať literatúre a rodia sa jeho prvotiny.
V Amsterdame zažije údajne „mystické stretnutie“, na základe ktorého sa vydá na púť do Santiaga de Compostela a stane sa katolíkom. O rok na to (1987) napíše svoju prvú knihu Pútnik – mágov denník (O diário de um mago), kde opíše zážitky na základe práve spomínanej púte. V roku 1988 napísal svoju najúspešnejšiu knihu Alchymista. Jeho prvé dve knihy sú bestsellermi až o pár rokov neskôr, keď vychádza román Brida.
Potom nasledovali ďalšie knihy, preklady do 56 jazykov a celosvetový úspech. Jeho knihy boli vydané v 150 krajinách. Jeho poslednou knihou je Rukopis z Akkry (2012).
Dosiaľ snáď najvýznamnejším dielom stále ostáva Alchymista (O Alquimista), ktorý sa stal dôležitým literárnym fenoménom XX. storočia. Zaradil sa do výbavy povinného čítania na školách vo Francúzsku, Taliansku, Portugalsku, Brazílii, Taiwane, USA, Veľkej Británie, Španielsku a iných krajinách. Ilustrované vydanie Alchymistu urobil výtvarník Moebius (autor scén filmu Piaty element). Filmárske práva na Alchymistu získala spoločnosť Warner Brothers, ktorá produkciu a réžiu zverila do rúk Laurencovi Fishburnovi. BMG Classics vydalo CD Alchymistova symfónia. Toto dielo bolo inšpiráciou pre mnohé divadelné predstavenia a muzikály.
Paulo Coelho má vlastný inštitút Instituto Paulo Coelho, ktorý slúži na podporu chudobným deťom v Brazílii.
Borská ulica
Borská ulica je ulica v Bratislave, v mestskej časti Karlova Ves.
Nachádza sa tu električková i autobusová zastávka. Na ulici je aj Obchodný dom Centrum a materská škola.
SMER – sociálna demokracia
SMER – sociálna demokracia, skrátene SMER - SD (ponovom poprípade aj SMER-SSD), je ľavicovopopulistická,  formálne sociálnodemokratická politická strana pôsobiaca na Slovensku. Ministerstvom vnútra Slovenskej republiky bola zaregistrovaná dňa 8. novembra 1999. Strana sa v prvých rokoch existencie profilovala ako strana tretej cesty, neskôr pozmenila orientáciu na ľavicu a sociálnu demokraciu a stala sa dominantným prvkom na ľavicovej časti slovenského politického spektra. Strana bola pro-európska, v sociálnych otázkach vzhľadom na proklamované stredoľavé smerovanie je však značne konzervatívna. SMER-SD vládol na Slovensku s výnimkou 20-mesačnej prestávky vlády Ivety Radičovej v rôznych koaličných kombináciách od roku 2006 do roku 2020. Vo voľbách v roku 2012 sa podarilo Smeru získať historicky najväčšiu podporu voličov (44,41 %, 83 mandátov), čo mu umožnilo zostaviť jednofarebnú vládu prvýkrát od roku 1989. Po parlamentných voľbách v roku 2016 strana prepadla na 28,28 % a vytvorila vládnu koalíciu so Slovenskou národnou stranou a stranami MOST-HÍD a #SIEŤ (len do 1. septembra 2016).
Po parlamentných voľbách vo februári 2020 bola strana s 38 poslaneckými kreslami v NR SR 2. najsilnejšou stranou a politickým subjektom v krajine. Strana zaznamenala pokles aj na komunálnej úrovni, avšak stále má najviac mandátov starostov (592) a poslancov zastupiteľstiev (3 692) zo všetkých strán. Predsedom strany je od vzniku Robert Fico. 1
Vedenie strany
Strana SMER-SD má štyri ústredné orgány: Snem, Predsedníctvo strany, Ústrednú revíznu komisiu a rozhodcovskú komisiu. Najvyšším orgánom strany SMER-SD je Snem, ktorý zvoláva Predsedníctvo strany najmenej raz za dva roky. Medzi jednotlivými snemami je najvyšším orgánom Predsedníctvo, ktoré má najviac 15 členov. Členmi Predsedníctva sú vždy predseda, podpredsedovia a generálny manažér, ktorí sú členmi Predsedníctva z titulu výkonu svojej funkcie. Ostatných členov Predsedníctva volí a odvoláva snem strany.
Predsedníctvo strany malo v júli 2020 24 členov a nasledujúce zloženie:
Staršie názvy strany
SMER (1999 – 2003)
Založenie strany SMER
Po voľbách v roku 1998 vznikala široká koalícia strán SDK, SDĽ, SMK a SOP. Robert Fico ako podpredseda SDĽ však začal vystupovať proti koalícii s SMK, tvrdiac, že sa strana pokúša otvárať tzv. Benešove dekréty. Neskôr v roku 1998 sa dostal do sporu s vlastnou stranou SDĽ. SDĽ vytvorila spolu so Slovenskou demokratickou koalíciou a Stranou maďarskej koalície koaličnú vládu. Robert Fico bol v tom čase najpopulárnejším politikom strany a získal vo voľbách najviac preferenčných hlasov z politikov SDĽ. Podľa názoru politických analytikov Robert Fico očakával, že strana ocení jeho význam a rátal s menovaním za ministra vlády alebo generálneho prokurátora (nespĺňal však vekovú hranicu, ktorá by mu umožnila tento post zastávať). Robert Fico sa rozhodol z SDĽ a koalície odísť a v decembri 1999 a založil novú politickú stranu s názvom SMER. Podľa oficiálneho stanoviska strany SMER, Robert Fico "vyvodil svoje rozhodnutie, opustiť rady vládnej koalície a koaličnej Strany demokratickej ľavice a založiť novú politickú stranu na základe osobného hlbokého nesúhlasu a sklamania z obsahu a štýlu politiky, ktorú po voľbách v roku 1998 realizovala tzv. vláda zmeny".
Strana SMER sa hneď po svojom založení snažila pôsobiť ako alternatíva tak voči vtedajšej vládnej koalícii, ako aj opozícii. Ešte v tom istom volebnom období (1998 – 2002) prijala do svojho názvu prívlastok "tretia cesta". Podľa tvrdenia predstaviteľov strany sa tým zadefinovala ako "strana moderného progresívneho stredoľavého politického prúdu typu britskej Labour Party, alebo nemeckej SPD". Sám Fico vyhlásil, že „nie je dôležité, či je mačka biela alebo čierna, ale či chytá myš“, citujúc generálneho tajomníka Komunistickej strany Číny, Teng Siao-pchinga.
S odstupom času sa ukázal krok Roberta Fica ako veľmi dobrý a predvídavý. Preferencie SMERu postupne rástli, naopak preferencie SDĽ klesali. Nakoniec sa vládna strana SDĽ nedostala v najbližších voľbách do parlamentu a k 1. januáru 2005 zanikla, keď bola pohltená práve SMERom.
Volebné obdobie 2002 – 2006
Po voľbách v septembri 2002 sa SMER so ziskom 13,6 % voličských hlasov stal treťou najsilnejšou politickou stranou na Slovensku za HZDS a SDKÚ a obsadil 25 poslaneckých kresiel v NR SR. Tento výsledok možno považovať pre stranu, ktorá sa iba prvýkrát zúčastnila na voľbách, za veľký úspech. Napriek tomu bol pre SMER sklamaním, pretože prieskumy verejnej mienky dlhodobo predpovedali pre stranu oveľa lepší výsledok. Strane sa po voľbách nepodarilo dostať do vlády, a tak zostala v opozícii a vlastne počas celého volebného obdobia súperila s HZDS o vedúce postavenie v opozícii. V súperení o slovenského opozičného voliča však slávila úspech. V prieskumoch verejnej mienky predstihla dovtedy dlhodobo najpopulárnejšiu stranu HZDS a od roku 2004 si udržiavala stabilne prvé miesto s preferenciami oscilujúcimi tesne pod 30 %, kým preferencie druhej strany v poradí, HZDS, oscilovali okolo 15 %.
Poslanecký klub SMERu v NR SR
Poslanci SMERu zvolení vo voľbách v roku 2002:
V roku 2004 sa stal poslancom namiesto Moniky Beňovej, ktorá bola zvolená za poslankyňu Európskeho parlamentu, náhradník Peter Oremus. Po jeho úmrtí v roku 2006 ho nahradil Marián Záhumenský.
V máji 2005 posilnili poslanecký klub SMERu Dušan Jarjabek, bývalý člen ĽS-HZDS a Vojtech Tkáč, takisto bývalý člen HZDS a neskôr Ľudovej únie. Poslanecký klub SMERu sa tak stal najsilnejším poslaneckým klubom v parlamente a jediným, ktorému sa počet členov počas volebného obdobia zvýšil.
Volebné obdobie 2006 – 2010
Po parlamentných voľbách strana SMER-SD výrazne zvíťazila s 29,14 % voličských hlasov. Najviac preferenčných hlasov dostal volebný líder a predseda strany Robert Fico (443 230) nasledovaný Robertom Kaliňákom (299 253) a Dušanom Čaplovičom (110 702). SMER-SD získal 50 zo 150 poslaneckých kresiel a ako víťaz volieb i právo predsedať Národnej rade SR. Za predsedu bol zvolený na ustanovujúcej schôdzi Pavol Paška, ktorý získal 98 zo 148 hlasov prítomných poslancov. Ďalšie parlamentné funkcie zastávané členmi strany boli: podpredseda NR SR – Miroslav Číž, ktorý bol zároveň aj predsedom poslaneckého klubu SMER-SD, predseda Ústavnoprávneho výboru – Mojmír Mamojka a predseda Mandátového a imunitného výboru – Renáta Zmajkovičová. Z ďalších 16 tzv. fakultatívnych výborov členovia SMERu predsedali štyrom, a to výboru pre financie, rozpočet a menu (Jozef Burian), výboru pre hospodársku politiku (Maroš Kondrót), zahraničnému výboru (Boris Zala, od 27.6.2009 Juraj Horváth, pretože Zala bol zvolený za poslanca Európskeho parlamentu) a výboru na preskúmavanie rozhodnutí NBÚ (Jana Laššáková).
Strana sa správala stabilne, počas volebného obdobia ako jedinú parlamentnú stranu ani klub neopustil žiadny poslanec, na rozdiel od všetkých ostatných parlamentných strán. Spolu s koaličnými stranami SNS a ĽS-HZDS tvorili nadpolovičnú väčšinu v NR SR, s celkovo 85 poslancami, s ktorými neskôr spoločne hlasovali aj nezávislý poslanec, odídenec z klubu ĽS-HZDS, Tibor Mikuš a Anton Korba, odídenec z SNS. Strana SMER-SD bola počas celého volebného obdobia najpopulárnejšou stranou, čo sa týka podpory v prieskumoch. Volebné preferencie jej oscilovali okolo 40 %. Podľa prieskumu verejnej mienky Štatistického úradu SR by SMER-SD v mesiacoch júl 2008 a január 2009 získal parlamentnú väčšinu (76 mandátov), čo by stačilo na vytvorenie jednofarebnej vlády.
Strana SMER-SD dňa 4. júla 2006 podpísala koaličnú zmluvu, na základe ktorej zostavila vládnu koalíciu so Slovenskou národnou stranou a Ľudovou stranou Hnutie za demokratické Slovensko a začala napĺňať svoj sociálny program. Predsedom vlády sa stal Robert Fico. Celkovo mala strana 11 zo 16 členov vlády, z nich aj dvoch podpredsedov vlády – Roberta Kaliňáka a Dušana Čaploviča, podpredsedu pre vedomostnú spoločnosť, európske záležitosti, ľudské práva a menšiny. Získlala ministerstvá hospodárstva, financií, dopravy, pôšt a telekomunikácií, vnútra, obrany, zahraničných vecí, práce, sociálnych vecí a rodiny, kultúry a zdravotníctva; od 28. augusta 2009 bol členom Smeru-SD aj minister životného prostredia – stalo sa tak po prvýkrát na politickej scéne SR, žeby aj napriek dohode v koaličnej zmluve predseda vlády odobral koaličnej strane ministerstvo (koaličná zmluva nemá právnu silu výhradne rozdeliť ministerstvá medzi jednotlivé strany, čiže konanie predsedu vlády nebolo protiprávne, predseda vlády konal na základe jeho ústavného práva vymenúvať a odvolávať členov vlády SR podľa čl. 111 Ústavy SR).
V roku 2009 strana vyhrala aj ďalšie volebné súboje:
Kritika zo strany európskych socialistov
Dňa 4. júla 2006 socialistická frakcia v Európskom parlamente odhlasovala návrh odporučiť Strane európskych socialistov pozastaviť členstvo strane SMER – sociálna demokracia v nej (v PES) v dôsledku jej povolebnej spolupráce s nacionalistickou Slovenskou národnou stranou, ktorej charakter sa podľa vyjadrenia predsedu strany Poula Nyrupa Rasmussena a predsedu frakcie v parlamente Martina Schulza, lídrov Strany európskych socialistov a Socialistickej frakcie v Európskom parlamente "nezlučuje so sociálno-demokratickými hodnotami vrátane rešpektovania práv menšín a demokracie". Členstvo bolo Smeru pozastavené 13. októbra 2006 na obdobie najmenej 10 mesiacov.
Dňa 14. februára 2008 predsedníctvo Strany európskych socialistov (PES) rozhodlo o návrate SMERu do strany, na základe záväzkov premiérovej strany a jej koaličných partnerov, že na Slovensku sa dodržiavajú práva národnostných menšín, ako aj ich status quo. Podľa slov Rasmussena, "vláda Slovenskej republiky pod vedením Roberta Fica dokázala svoj sociálnodemokratický charakter a preto si SMER zaslúži návrat do európskej politickej rodiny."
Volebné obdobie 2010 – 2012
Strana vyhrala parlamentné voľby v roku 2010 s vysokým náskokom, keď získala 880 111 hlasov (34,79 %), čo bolo viac ako získala vo voľbách druhá (SDKÚ-DS) a tretia strana (SaS) dokopy, a znamenalo zisk 62 mandátov v parlamente. Strana však nebola schopná zostaviť koalíciu a preto zotrvala v opozícii. Najviac preferenčných hlasov dostal volebný líder a predseda strany Robert Fico (569 921) nasledovaný Robertom Kaliňákom (395 088) a Dušanom Čaplovičom (224 332). Nad 100-tisíc preferenčných hlasov získali aj Marek Maďarič (122 835) s Jánom Počiatkom (111 180). Členovia strany zastávali vo volebnom období 2010-2012 nasledovné parlamentné funkcie: podpredseda NR SR – Robert Fico, a predsedovia 8 výborov NR SR: Výbor pre nezlučiteľnosť funkcií Renáta Zmajkovičová, pre verejnú správu a regionálny rozvoj Igor Choma, pre vzdelávanie, vedu, mládež a šport Dušan Čaplovič, pre kultúru a médiá Dušan Jarjabek, osobitný kontrolný výbor pre kontrolu činnosti NBÚ Marián Saloň, osobitný kontrolný výbor pre kontrolu činnosti SIS Robert Kaliňák, osobitný kontrolný výbor pre kontrolu činnosti Vojenského spravodajstva Peter Žiga a výboru na preskúmavanie rozhodnutí NBÚ Jana Laššáková.
Podľa prieskumu verejnej mienky agentúry Focus by SMER-SD v mesiaci máj 2011 získal parlamentnú väčšinu (80 mandátov), čo by stačilo na vytvorenie jednofarebnej vlády.
Volebné obdobie 2012 - 2016
Na vrchole svojich síl sa Smer ocitol v predčasných voľbách 2012. Až 44,41 percenta voličov zabezpečilo Smeru 83 poslaneckých mandátov, strana tak nepotrebovala koaličného partnera a nasledujúce štyri roky vládla sama.
Politický analytik Ján Baránek doplnil, že Smer je v histórii Slovenska asi najdlhšie pôsobiaca strana, ktorá je zatiaľ ešte stále aj najsilnejšou. „Je aj jednou z najstabilnejších strán. Ani personálne otrasy, personálne zmeny, ktorými prešla, ju zásadnejšie neoslabili,“ dodal s tým, že práve stabilita patrí medzi pozitíva tejto strany. „Medzi ne treba spomenúť aj sociálne opatrenia, ako napríklad vlaky zadarmo." (Spustené 17. novembra 2014 ako súčasť balíčka 15 opatrení. )
Volebné obdobie 2016 – 2020
náhľad|Minister vnútra [[Robert Kaliňák, predseda vlády Robert Fico a minister zahraničných vecí Miroslav Lajčák počas bratislavského samitu v septembri 2016 pri príležitosti predsedníctva Slovenska v Rade Európskej únie.]] náhľad|Premiér [[Peter Pellegrini a minister zahraničných vecí Miroslav Lajčák na rokovaní s prezidentom USA Donaldom Trumpom v Bielom dome v máji 2019.]] V parlamentných voľbách získal SMER-SD 737 481 hlasov (28,28 %), čo predstavovalo pokles o približne 16 % a 400 tisíc hlasov oproti predošlým voľbám. Napriek tomu voľby strana vyhrala, získala 49 mandátov poslancov a predseda Robert Fico bol schopný zostavovať vládu. Po voľbách nakoniec SMER-SD zostavil koaličnú vládu so stranami SNS, MOST-HÍD a. V novej vláde získal SMER-SD dominantné postavenie, mal 9 kresiel, pričom zvyšné strany spoločne len 6. Premiérom zostal Robert Fico, ministrom vnútra Robert Kaliňák. Podpredsedom vlády pre investície a informatizáciu sa stal Peter Pellegrini. Peter Kažimír pôsobil ako minister financií, Peter Žiga ako minister hospodárstva, Ján Richter ako minister práce, sociálnych vecí a rodiny a Marek Maďarič ako minister kultúry. SMER tiež nominoval dvoch nestraníkov – Miroslava Lajčáka za ministra zahraničných vecí a Tomáša Druckera za ministra zdravotníctva. 1. septembra 2016 vládne strany po rozpade strany #SIEŤ podpísali novú koaličnú dohodu.
Po vražde Jána Kuciaka a Martiny Kušnírovej vo februári 2018 a zverejnení posledného Kuciakovho článku o podvodoch talianskych podnikateľov pôsobiacich na východnom Slovensku, ktorí mali napojenie na mafiánsku zločineckú skupinu ’Ndrangheta a o väzbách jedného z nich na predstaviteľov strany SMER vypukli vo viacerých mestách demonštrácie, ktorých požiadavky postupne rástli. Rastúce napätie v spoločnosti a protesty viedli najprv k rezignácii ministrov kultúry a vnútra Maďariča a Kaliňáka, neskôr až k vládnej kríze, ktorej vyvrcholením bolo podanie demisie tretej vlády Roberta Fica 15. marca 2018. Následne došlo k miernym personálnym zmenám, novú vládu opäť zostavil SMER-SD a na jej čele Fica nahradil Peter Pellegrini. V októbri 2018 stranu a koalíciu opustil bývalý minister kultúry Marek Maďarič, ostal pôsobiť v NR SR ako nezaradený.
Od volieb 2016 si Smer stabilne držal preferencie okolo 25 až 28 percent. Zlom nastal po vražde Jána Kuciaka a Martiny Kušnírovej a následnej rekonštrukcii vlády. Smer klesol na zhruba 20 percent a z tohto čísla sa mu preferencie nepodarilo zvýšiť ani do konca roku 2019.
V komunálnych voľbách v novembri 2018 SMER-SD skončil ako najsilnejšia strana. Získal 592 mandátov starostov (20,38 %) a 3 692 mandátov poslancov (17,88 %) a ďalšie stovky mandátov v koalíciách. Zaznamenal však porážky v krajských mestách, kde nezískal žiaden mandát. Robert Fico deklaroval napriek oslabeniu pozícií strany víťazstvo a pri tejto príležitosti obvinil opozíciu, že v skutočnosti neexistuje, keďže neuspela v regiónoch a za jediné reálne strany označil svojich koaličných partnerov (MOST-HÍD a SNS) a KDH. Do prezidentských volieb v marci 2019 strana nominovala vtedajšieho podpredsedu Európskej komisie, Maroša Šefčoviča. Šefčovič bol dlho v prieskumoch verejnej mienky favoritom na víťazstvo. Po odstúpení Roberta Mistríka v prospech Zuzany Čaputovej však Šefčovičove šance klesli. V prvom kole volieb skončil na druhom mieste za Čaputovou so ziskom 400 379 hlasov (18,66 %). Pred druhým kolom si Šefčovič osvojil konzervatívnu rétoriku, avšak neuspel. V druhom kole prehral s Čaputovou, keď získal 752 403 hlasov (41,59 %).
Europoslanec Boris Zala v roku 2019 kritizoval rozkol v strane medzi dvoma krídlami, sociálnodemokratickým (reprezentovaným ním, súčasným predsedom vlády Petrom Pellegrinim či Monikou Smolkovou, Monikou Beňovou a Branislavom Ondrušom) a nacionalistickým, reakčným a konzervatívnym krídlom (kam zaradil predsedu strany Fica, Roberta Kaliňáka či Ľuboša Blahu). Línie premiéra Pellegriniho a predsedu Fica sa podľa neho v mnohom názorovo odlišujú a Fico stranu "fašizuje" pre možnú spoluprácu po voľbách v roku 2020 s ĽSNS.
V eurovoľbách v máji 2019 utrpel SMER-SD prekvapivú porážku, keď získal iba 15,72 % (pokles o vyše 8 %) hlasov a prvý raz od roku 2004 neskončil ako najsilnejšia politická strana, keď ho predbehla koalícia PS-SPOLU. SMER-SD získal v Európskom parlamente tri mandáty pre Moniku Beňovú, Miroslava Číža a Roberta Hajšela.
Odchod Pellegriniho skupiny
Už v apríli 2020 podpredseda strany Peter Pellegrini oznámil, že má ambíciu kandidovať na post predsedu strany ako najpopulárnejší politik strany, ktorý získal vo voľbách o 170 000 viac hlasov než predseda. Robert Fico reagoval rázne s tým, že z postu nehodlá odstúpiť a chce naďalej ostať na čele strany. Pellegrini postupne začal v kritike predsedu a pomerov strany pritvrdzovať. Pellegrini kritizoval, že od konania volieb nezasadlo predsedníctvo strany a nebol známy dátum snemu. Pellegrini požadoval čo najskoršie konanie snemu, naopak Fico presadzoval, aby sa nominačný snem uskutočnil až na slávnostnom sneme v decembri.
Na tlačovej besede v júni 2020 v Banskej Bystrici Pellegrini oznámil, že rezignuje na post podpredsedu strany SMER-SD a v dohľadnej dobe stranu opustí. Načrtol tiež založenie novej strany, ktorá by podľa jeho slov mala byť sociálnodemokratická, odmietol však, že by bola liberálna. Fico v podobnom čase Pellegrinimu ponúkol už aj post predsedu strany za podmienky zachovania vlastného vplyvu v strane, Pellegrini jeho ponuku odmietol. V prvom prieskume agentúry FOCUS by novú Pellegriniho stranu volilo 21,4 % respondentov, zatiaľ čo pôvodný SMER-SD 9,7 %. Na tlačovej konferencii týždeň po oznámení Pellegriniho odchodu svoj odchod zo strany oznámilo ďalších 10 poslancov strany, medzi nimi podpredsedovia Peter Žiga a Richard Raši, členka predsedníctva Denisa Saková či dlhoroční poslanci a členovia strany. Zároveň na tejto tlačovej konferencii spolu s Pellegrinim oznámili vznik novej sociálnodemokratickej strany, do ktorej vstupujú. Politológ Grigorij Mesežnikov vyslovil predpoklad, že po odchode Pellegriniho skupiny sa SMER-SD môže posunúť viac doľava, do spektra radikálnej až komunistickej ľavice.
Voľba prezidenta Slovenskej republiky
* nezávislý kandidát podporovaný stranou
Volebné preferencie
Volebné preferencie strany v percentách podľa Štatistického úradu SR od júna 2004 a do marca 2009. (Pozn.: Od júla 2006 do apríla 2007 sa skúmali sympatie k politickej strane.) Do júna 2004 a od apríla 2009 preferencie podľa agentúry Focus. (pozn. referencie podľa agentúry Median SK – júl 2009, august a november 2010, január, apríl, august a október 2011, júl, a október 2012, rok 2015 podľa agentúr Polis a Focus).
Hrubo vyznačené hodnoty znamenajú prekročenie hranice 5 % potrebnej na vstup do parlamentu.
=== Volebné preferencie strany v percentách podľa agentúry FOCUS (okrem vyššie spomenutých rokov): ===
=== Volebné preferencie strany v percentách podľa agentúry AKO: ===
Volebné preferencie strany v percentách podľa agentúry POLIS:
V marci 2018 mala strana najnižšie preferencie od roku 2003, klesli na 20,2%. Zároveň klesol aj volebný potenciál strany (voliči, ktorí by stranu volili plus voliči, čo jej voľbu pripúšťajú). Od septembra 2015 klesol zo 42% na 17%. Predsedovi strany dôveruje 24% a nedôveruje 72% oslovených.
Politici SMERu – sociálnej demokracie
Články o politikoch SMERu – sociálnej demokracie sú uvedené v kategórii Politici Smeru.
Členská základňa
Podľa oficiálnych údajov mala strana k 31. decembru 2018 14 626 členov, čo je pokles oproti 15 182 členom z konca roka 2017.
Ku koncu roka 2020 mala strana 13 284 členov, ku koncu roka 2021 13 084 a v decembri 2022 13 095 členov.
Receptor diela
Receptor diela je prijímateľ, príjemca diela, ktorý uskutočňuje recepciu diela.
Paul Morrissey
Paul J. Morrissey (* 23. február 1938, New York, New York, USA) je americký filmový režisér a scenárista, známy svojou spoluprácou s Andym Warholom.
Študoval literatúru na newyorskej Fordham University a následne odišiel do armády. Po návrate začal natáčať nezávislé filmy a potom, čo sa stretol s Andym Warholom, začal pracovať pre neho. U Warhola pôsobil do polovice sedemdesiatych rokov. Je režisérom či autorom niekoľkých Warholových filmov.
Zoltán Szabó (spisovateľ)
Zoltán Szabó (* 5. jún 1912, Budapešť – † 19. august 1984, Vannes) bol maďarský spisovateľ, sociológ a publicista.
Radnovce
Radnovce sú obec na Slovensku v okrese Rimavská Sobota.
Ngultrum
náhľad|1-ngultrumová bankovka náhľad|1-ngultrumová minca Ngultrum je mena ázijského kráľovstva Bhután. Jeho ISO 4217 kód je BTN. 1 ngultrum je rozdelený na 100 čhetrum.
Historický vývoj
Začiatky platobného systému v Bhutáne sú zaujímavé. Pred používaním mincí a bankoviek sa ako platobný prostriedok používali tradičné systémy výmenného obchodu. Platilo sa napríklad ryžou, maslom, mäsom, syrom, vlnou a ďalšími pre nás neuznávanými platidlami.
Mince ako platidlá sa začali využívať na konci 18. storočia v prevedení striebornom, medenom alebo bronzovom. Boli používané k malým nákupom. Tieto mince niesli pomenovanie matrum či čhetrum. Boli razené skôr miestnymi vládcami než centrálnou vládou.
Vznik ngultrumu
Peňažná reforma z roku 1974 za vlády kráľa Džigme Senge Wangčhuga v spolupráci s ministerstvom financií Bhutánu poslúžila k vytvoreniu prvých bhutánskych bankoviek. Nové bankovky sa začali nazývať ngultrum.
Grandris
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Korzo
right|thumb|Plastika na bývalom korze v Bratislave
Korzo je označenie obyčajne pre tvrdú pešiu zónu v centre mesta, ktorá ma reprezentačný charakter a je to väčšinou hlavná ulica alebo niekoľko ulíc a námestí v historickom jadre mesta.
V Bratislave korzo tvoria predovšetkým ulice Michalská, Ventúrska a Strakova, ktorá je napojená na Hviezdoslavovo námestie, často aj Laurinská, Panská a Sedlárska, ktorá prechádza cez Hlavné námestie.
Citroën Dyane
Citroën Dyane bol malý automobil vyrábaný francúzskou automobilkou Citroën v rokoch 1967 až 1984. Počas 17 rokov produkcie bolo vyrobených celkom 1 444 583 kusov.
Vznik
Model vznikol ako reakcia na klesajúci predaj zastaraného ekonomického modelu 2CV a príchod nového konkurenta Renault 4. Model Dyane tak patrí v modelovej rade medzi modely Ami a 2CV. Dyane mala konvenčné okrúhle svetlomety, aby sa odlišovala od 2CV, boli svetlomety osadené do hranatého kovového rámika. Dyane využívala linku pre výrobu 2CV, výhodou boli ušetrené náklady a nevýhodou bola rovnaká šírka ako model 2CV. Z modelu Dyane a 2CV neskôr vznikli derivácie Acadiane a Méhari. Názov Dyane odkazuje na spolutvorcu, automobilku Panhard, ktorú Citroën odkúpil. Panhard používal vo svojich automobiloch názvy Dyna a Dynavia.
Dyane sa licenčne vyrábala v bývalej Juhoslávií (v dnešnom Slovinsku) v automobilke Tomos a v Iránskej automobilke SAIPA pod názvom Jyane.
Motorizácie
Všetky motorizácie mali vzduchom chladený motor typu plochý 2 valec s protibežnými piestami, takzvaný Boxer motor. Motor bol prebratý z modelu 2CV, kde sa používa už od roku 1948, s modernizáciami zostal vo výrobe do roku 1990. Zaradil sa tak medzi najdlhšie vyrábané modely motora v histórií.
Zážihové (Benzin)
Bob Klose
Rado „Bob“ Klose (vl. menom Rado Klose * 1944) je britský architekt, gitarista a fotograf. V rokoch 1964 až 1965 bol členom kapely, z ktorej po niekoľkých zmenách názvov vznikla skupina Pink Floyd. Bob Klose zo skupiny odišiel v roku 1965.
Začiatky hudobnej kariéry
V roku 1964 vznikla v Londýne študentská kapela s názvom Sigma 6, ktorú založili študenti architektúry na Regent Street Polytechnic College of Architecture Roger Waters, Rick Wright a Nick Mason. V skupine sa postupne striedali spoluhráči, menili sa aj jej názvy.
Do skupiny sa Bob Klose pripojil v septembri 1964, t. j. v období kedy sa aj on zapísal na štúdium na tejto škole. Krátko na to skupina zmenila svoj názov na The Tea Set (skrátene T-Set). Ešte v tú istú jeseň Bob prieviedol do skupiny ďalšieho člena, speváka Chrisa Dennisa, ktorý v tej dobe pracoval na vojenskej základni RAF v Northolte ako zubný technik. Chris mal skúsenosti s vystupovaním so známejšími skupinami vtedajšej hudobnej scény v Cambridge. So skupinou vystupoval iba krátko. Roger Waters do nej priviedol kamaráta z gymnázia (jeho učiteľkou bol Rogerova matka), gitaristu a speváka Syda Barretta, ktorý nastúpil do ročníka spolu s Bobom. Krátko po Sydovom príchode Chris od skupiny odišiel, neskôr ho RAF odvelila do cudziny.
Bob Klose bol dobrý džezový gitarista, k jeho obľúbeným žánrom patril aj R&B. Okolo Vianoc 1964 sa skupina cez známosti Ricka Wrighta dostala do nahrávacieho štúdia v Hamsteade. Vtedy skupina nahrala jednu klasickú R&B skladbu „I'm A King Bee“ (od Slima Harpa) a tri Sydove piesne s názvami „Double O Bo“, „Butterfly“ a „Lucy Leave“. Tieto nahrávky skupina používala ako demosnímky pre ponuku podnikom ešte pred živými prehrávkami. Do súčasnosti sa z nich zachovali dve skladby, „Lucy Leave“ a „I'm A King Bee“, ktoré sú v súčasnosti dostupné ako bootlegy a ktoré jsou jediným známymi nahrávkami, na ktorých hrá so skupinou Bob Klose.
Klosemu sa nepáčil štýl Barrettových psychedelických, niekedy popových skladieb, preto v lete v roku 1965 zo skupiny odišiel a venoval sa štúdiu architektúry a fotografovaniu.
Súčasnosť
Bob Klose vystúpil vo filmovom dokumente The Pink Floyd and Syd Barrett Story z roku 2001, kde potvrdil, že skutočne hrá na gitaru v skladbách „Lucy Leave“ a „I'm a King Bee“.
V roku 2006 bol hosťom Davida Gilmoura v štúdiu, kde nahral niektoré gitarové party Davidovho albumu On an Island.
Roku 2007 účinkoval Klose v programe BBC „Days in the Life“, venovanom skupine Pink Floyd.
Klose sa zúčastnil aj nahrávania albumu Blue River z roku 2008 od dvojice Smith & Mudd.
Ferdinand Silberstein-Silvan
Ferdinand Silberstein-Silvan (* 21. december 1902 – † 24. november 1983) bol slovenský židovský architekt, ktorý vytvoril na území Slovenska niekoľko stavieb v duchu funkcionalizmu. Ako jeden z mála židov prežil obdobie dvoch svetových vojen.
Život
Narodil sa 21. decembra 1902 v židovskej rodine v Seredi. V rokoch 19201925 študoval na Nemeckej vysokej škole technickej v Prahe. V roku 1925 sa Silberstein vracia z Prahy na Slovensko a zamestnáva sa v známej architektonickej kancelárii architekta a staviteľa M. M. Harminca. Pri vstupe do tejto kancelárie (na Dlhej ulici) ho sprevádzal otec, lebo sám – ako napísal vo svojich spomienkach – nemal na to dosť odvahy. Jeho pôsobenie u Harminca sa však čoskoro stalo veľmi úspešným.
Naprojektoval u neho niekoľko významných objektov, ktoré (aj napriek tomu, že všetky práce boli podpisované Harmincom – vo väčšine ateliérov to bola a ešte aj je bežná prax) nesú jeho rukopis – kresby projektov, popisky, rozdielne výtvarné názory. Jednou zo stavieb, ktoré u neho navrhol, je budova múzea v Turčianskom Svätom Martine. Tento návrh získal 1.cenu v súťaži. Hneď potom mu Harminc vyplácal jeden z najvyšších platov, aké boli v tom čase v Bratislave obvyklé pre zamestnaných architektov, a to 4000 korún mesačne.
Harmincov ateliér opustil v priebehu roku 1930 a založil vlastný ateliér. Jeho prvou samostatnou stavbou bola budova pošty v Seredi. Medzi jeho poslednými projektmi medzivojnovej tvorby je Vila Dr. Meisela v Dolnom Kubíne. O nej autor napísal: „K starým šindľovými strechami pokrytým dreveniciam som naprojektoval dom v corbusierovskom štýle s rovnou strechou. Mali by ma zavrieť pre znesvätenie prostredia“.
Trinásť rokov projektoval, z toho 4 – 5 rokov u Harminca, 8 – 9 rokov samostatne. Niekoľko úspešných súťaží, 3 vily, 5 nájomných domov, 3 školy, jeden polyfunkčný mestský dom, niekoľko menších verejných budov. Na prvý pohľad je zrejmé, že význam jeho činnosti nebude v počte jeho realizácií, ale v ich kvalite. Uvedomoval si možnosti doby v ktorej začínal: „Bola svetová hospodárska kríza a vyhliadky neboli ružové, ale podarilo sa mi dostať niekoľko malých objednávok od priateľov najmä v malých mestách a ja som sa s nimi uspokojil“. Bol realistom, ale úspechy, ktoré dosiahol ho samozrejme tešili.
V roku 1938 boli jeho práce uverejnené v časopise Forum. V nasledujúcom roku musel prácu architekta odsunúť na vedľajšiu koľaj – najdôležitejšie bolo ostať nažive. Jeho pokus o emigráciu sa skončil neúspechom a navyše nechcel opustiť svoju lásku, neskôr manželku Editu. V roku 1940 pracoval u svojho kolegu architekta Jindřicha Merganca, ktorý mu požičal svoje meno na niektoré jeho práce. S Editou sa zobrali 21. augusta 1941, dcéra Zuzana sa narodila 17. apríla 1942.
Podnikol všetko pre existenčné zabezpečenie svojej rodiny a chcel ju zachrániť pred zánikom. Pomocou bývalého kolegu pána Brtáňa získal zamestnanie v Robotníckej sociálnej poisťovni ako projektant a konštruktér (jeho úlohou bolo starať sa o údržbu budov) a tým aj pracovné povolenie a výnimku z deportácií pre seba i celú svoju rodinu. Povolenie platilo vždy len na obdobie šiestich mesiacov a nebolo isté, či bude obnovené.
Neskôr, počas druhej svetovej vojny, keď sa skrýval v Nízkych Tatrách, preukázal svoju ľudskú odvahu, životaschopnosť a húževnatosť so zmyslom pre povinnosť k svojej rodine a k životu. Oslobodenia sa dožili 23. marca 1945. Reakcia o dva dni z jeho denníka: „myslel som, že keď sa dožijem oslobodenia, budem jasať a žrať. Žrať nemôžem, lebo som sa prežral, a od jasania som ďaleko, ani smiať sa nemôžem. Po prekonaní strachu z hladu a o život vynorujú sa strašné starosti o najbližších rodinných príslušníkov.“
V septembri 1945 si zmenil meno na Silvan, ktoré si osvojili aj ďalší členovia rodiny. Architekt Silvan musel začať pracovať, aby uživil svoju rodinu rozšírenú o adoptovaného synovca Tomáša. Od roku 1946 pracoval v Ústrednej sociálnej poisťovni v Bratislave ako úradník, aby získal prostriedky na obnovenie projektovej činnosti. Z rokov 19451948 poznáme dve jeho realizácie (je však možné, že projektov bolo viac), no on už neuvidel ani jednu z nich hotovú. Po znárodnení v roku 1948 nový investor a dodávateľ stavby odmietli jeho projekt, dali zablokovať jeho účet v banke a verejne ho obvinili zo sabotáže. Silvanovi sa tentoraz podarilo dotiahnuť do konca rozhodnutie emigrovať do Austrálie a v roku 1949 si našiel nový domov.
Z jeho autobiografických poznámok je jasné, že začiatky tam nemal ľahké. Austrálske úrady mu neuznali diplom z Prahy. Spočiatku bol zamestnaný v Správnej rade kraja Sydney, neskôr vo Výbore elektrární NSW, ktorá bola súčasťou štátnej správy a odvtedy niekoľkokrát reorganizovaná a detašovaná.
Ako architekt sa uplatnil hlavne pri návrhoch elektrárenských objektov. Ich architektonické stvárnenie – kompozícia hmôt, ich charakteristická „rozložitosť“, zvýraznenie nároží – je pokračovaním rukopisu, ktorý bol jasný v predchádzajúcej tvorbe. Zjavujú sa však aj nové prvky súvisiace s inou klímou, funkciou a vývojom architektonického tvaroslovia doby – markízy, slnolamy a ďalšie.
Architekt Ferdinand Silvan – Silberstein zomrel v Sydney 24. novembra 1983. Jeho žena Edita ho opustila o dva roky skôr, 11. septembra 1981. Dcéra Susan Silvanová sa tiež stala architektkou a žije v Austrálii. Tri sestry architekta Silvana sa stali obeťami holokaustu aj s rodinami, no jeho dvaja bratia prežili, hoci nie bez strát v rodinách. Väčšina žijúcich potomkov rodiny žije v Austrálii, potomkovia brata Ervína aj v Bratislave.
Tvorba
Ferdinand Silberstein-Silvan bol od svojej prvej samostatnej realizácie predstaviteľom vtedy už uznávanej funkcionalistickej architektúry a v žiadnej svojej práci od nej neustúpil. Jeho práce môžeme zaradiť do prúdu, ktorý bol ovplyvnený zakladateľom Bauhausu architektom Walterom Gropiom. Nie purizmus, ale výraz základných funkcií v architektonicky komponovaných, posúvaných a gradovaných blokoch hmoty budovy, biela architektúra oživená materiálom skla alebo keramiky. Pre jeho kompozičný princíp je charakteristická akási „rozložitosť“ hmôt v priestore – zdôraznenie horizontality a dostatočného priestoru, v ktorom sa objekt nachádza. I keď niekde pracuje i s kompozíciou na strednú os, oveľa väčšmi uprednostňuje zdôrazňovanie nároží, kam umiestňuje aj vstupy. Vrcholom jeho tvorby bola budova Obchodnej akadémie a Mestská sporiteľňa v Trenčíne, ktoré sú dnes už chránenými pamiatkami. V podobnej architektonickej jednote však boli vytvorené všetky jeho práce, i keď pre odlišné investičné zámery v skromnej realizácii. Niektoré sú dnes už v takom stave, ktorý nedovoľuje rozoznať pôvodné kvality. Funkcionalizmus uplatňoval tvorivo, vo variante vlastného autorského rukopisu.
Caudebec-lès-Elbeuf (kantón)
Caudebec-lès-Elbeuf je francúzsky kantón v obvode Rouen v departemente Seine-Maritime v regióne Horná Normandia. Skladá sa zo 6 obcí.
Al-Aškal
Al-Aškal (-v spisovnej arabčine; po francúzsky (El-)Ichkeul) môže byť:
Louvières (Calvados)
Louvières je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Calvados, v regióne Dolná Normandia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 63 obyvateľov (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Medzinárodná florbalová federácia
Medzinárodná florbalová federácia (, skr. IFF) je medzinárodná športová organizácia združujúca 77 národných florbalových zväzov na celom svete (2022). Sídli v Helsinkách, vo Fínsku a na jej čele stojí Švéd Tomas Eriksson. IFF je riadnym členom Svetovej asociácie medzinárodných športových federácií (býv. SportAccord) a asociovaným členom Medzinárodného olympijského výboru (patrí medzi IOC Recognised International Sports Federations).