cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Slatina (okres Klatovy)
Slatina je obec v Česku v okrese Klatovy v Plzenskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 110 obyvateľov, z toho 60 mužov a 50 žien, pričom priemerný vek v obci bol 45,2 roka (muži 41,2 roka, ženy 50,2 roka).
FA Premier League 2005/2006
FA Premier League 2005/06  bol štrnásty ročník anglickej Premier League od jej vzniku v roku 1992. Sezóna začala 13. augusta 2005 a skončila 7. mája 2006.
Champcey
Champcey je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Manche, v regióne Dolná Normandia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Dulla (priezvisko)
Dulla je slovenské priezvisko. Najčastejšie je na Orave.
Známi nositelia
Pozri v článku Dulla.
Poniky
Poniky sú obec na Slovensku v okrese Banská Bystrica.
Názov obce
Od prvej písomnej zmienky až dodnes si Poniky zachovali svoj názov. Odlišný bol len pravopis, písanie mäkkého či tvrdého „y“. V rôznych dokumentoch z rozličných čias sú to tieto varianty názvu obce: Ponik (1282), Ponyk (1284), Panyk (1358), Panyk libera (1424), Pojnik (1786) a napokon Poniky (od roku 1920). Ľud nazýval obec „Ponike“ alebo aj „Pojnike“.V starých listinách sa zväčša uvádza názov „Ponyk“ (písané aj Ponijk). Na historickej katastrálnej mape sa uvádza „Pöjnijk“ a neskoršie asi pomaďarčený „Pónik“.
Jedno
Jedno (gr. το έν - to hen) je jeden zo základných filozofických pojmov, kľúčový pojem Platónovej filozofie. Je opakom mnohého.
Poniky
Názov obce
O pôvode názvu obce Poniky existuje niekoľko verzií. Jedna hovorí, že Poniky – Pojniky za dávnych čias spájali dolinu Hrona s okolím Zvolena a cez Ľubietovú s dolinu potoka Zolná a názov obce je odvodený od slovesa spojiť – spájať. Podľa druhej verzie tu v 13. storočí bola kaplnka, pri ktorej bývali mníšky. Ľud nazýval mníšky „paničky – paniky“, z čoho vraj neskôr vznikol názov Poniky. Táto verzia je veľmi nepravdepodobná, lebo do takýchto málo obývaných a ľuďmi opustených hôr sotva by prišli bývať mníšky. Tretia, o niečo pravdepodobnejšia verzia hovorí, že meno Poniky bolo odvodené od slovesa pojiť – napájať. Podľa povesti stál ešte v 12. až 13. storočí nad Ponickou Lehôtkou majer, ktorý patril k Ľupčianskemu zámku. Keďže na majeri nemali dostatok vody, chodili údajne napájať statok do doliny, kde teraz ležia Poniky. Pravdepodobnosť (aspoň existencie majera) dokazuje skutočnosť, že mestečko Poniky sa súdilo s Ľupčianskym panstvom o lesy a pasienky. Podľa poslednej verzie je názov obce odvodený od slovesa podnikať (prenikať, unikať) v takom význame, že potôčiky v chotári podnikajú (unikajú) do zeme a o niekoľko metrov ďalej znovu vyvierajú plným prúdom. Takéto potôčiky tu skutočne existujú – na jednej strane vrchu vtekajú do zeme a na druhej vytekajú. Názov obce vznikol údajne vynechaním písmena „d“ zo slova podnikať.
Jedno
Jedno je veľmi ťažko tematizovateľná entita. Vo filozofických učeniach sa chápe napr. ako to, čo je celkom prvé alebo predchodné všetkému, a to vtedy, keď ešte ostatného niet. Preto sa píše vo filozofických textoch aj Pra-Jedno. V západnej filozofii tematizuje klasickým spôsobom Jedno novoplatonizmus. Pri generovaní významových útvarov týkajúcich sa Jedného intervenujú často predstavy maximálnej mimoriadnosti, extatické stavy rôzneho druhu a pod., čo súvisí s nevyhnutnosťou vyvíjať mimoriadne úsilie pri tematizácii jedného.
Poniky
Prvotné osídlenie
Predhistorické osídlenie územia Poník je do dnešných dní iba dohadom bez konkrétnych dôkazov. Možno však tvrdiť, že v období mladšej doby bronzovej dochádzalo k osídľovaniu blízkeho okolia. Svedčí o tom aj nálezisko Chochuľka neďaleko obce Hrochoť, ktoré pochádza z roku 12001000 pred Kr. Ďalším veľmi zaujímavým dokladom osídľovania okolia Poník je lokalita Baba neďaleko Ponickej Huty. Tu sa nachádzajú zvyšky pravekého sídliska z obdobia neolitu. Ešte aj dnes môžeme v tomto priestore identifikovať obranné valy a nájsť zvyšky keramiky. Bohužiaľ, územie nebolo nikdy seriózne archeologicky skúmané.
Bližšie údaje o osídlení poznáme až od 13. storočia. V tomto období dochádza k rozpadu kráľovského vlastníctva pôdy. V 80. rokoch 13. storočia tento proces zasiahol aj oblasť Zvolenskej kotliny. A práve z tohto obdobia pochádzajú prvé písomné zmienky o území nazývanom Poniky. Z písomných záznamov sa dozvedáme, že na území súčasných Poník existovala malá osada ešte začiatkom 13. storočia. Bola však vyplienená tatárskym vpádom. Približne o 40 rokov neskôr, v roku 1282 sa o túto pustú osadu uchádzal majster Filip de Turchus.
Vznik obce
Po tom, čo sa o územie Poník začal uchádzať majster Filip de Turchus, nariadil kráľ Ladislav IV. ostrihomskej kapitule, aby zistila skutočný stav územia Poník. Úlohou bolo zistiť, či táto zem patrí celá kráľovi a či jej darovaním neutrpí kráľovské právo poľovania a rybolovu. Záver prieskumu bol známy ešte v roku 1282 a jeho výsledkom bolo zistenie, že zem alebo hora „Ponyk“ nie je vhodná ani na poľovanie ani na rybolov, a že celá ešte patrí kráľovi. Výsledky tohto šetrenia boli podané v podrobnej správe kráľovi Ladislavovi IV., ktorý ich uviedol v darovacej listine z 27. júla 1284, podľa ktorej bola zem zvaná „Ponyk“ večným právom darovaná majstrovi Filipovi de Turchus. Majster získal územie za zásluhy v bojoch po boku kráľa proti českému kráľovi Přemyslovi Otakarovi II., pri ktorých doviedol významného zajatca a v bojoch proti Kumánom, kde zajal troch významných Kumánov. Ešte v roku 1284 časť darovaného územia prepustil majster Filip svojmu bratovi Saulovi, ktoré neskôr tvorilo chotár Šalkovej (v súčasnosti časť Banskej Bystrice). V roku 1302 títo dvaja bratia darovali časť chotára Poník Filipovmu zaťovi Andrejovi.
Kedysi pustá zem „Ponyk“ sa tak pod správou majstra Filipa čoskoro zveľadila a zaľudnila. Poniky sa stali východiskom ďalšieho osídľovania a poskytovali možnosti zakladania nových osád. K tejto skutočnosti prispelo v 14. storočí aj objavenie ložísk železa, medi a zlata, ktoré sa ťažilo až do roku 1571.
Vývoj obce
V roku 1310 synovia majstra Filipa – Andrej, Peter a Tomáš protestovali proti zabratiu čiastky územia Poník synmi komesa Gochola – Jakubom, Petrom a Pavlom. Zabraté územie ležalo pri Hrone, povyše B. Bystrice a na východnej strane pri potoku Môlča. Toto územie bolo zabraté skôr, ale ako spojencov Matúša Čáka sa ich Filipovi synovia neodvážili zažalovať. Táto krivda sa napravila až v roku 1318. V 14. storočí tu boli objavené ložiská zlata, ktorých písomné doloženie pochádza z roku 1358. Zlato sa tu ťažilo až do roku 1571. Okrem zlata prebiehala na území Poník aj ťažba medi a železnej rudy. Významným dôkazom stabilizácie územia je rozvoj cirkevnej správy. Už v roku 1300, resp. 1310 povolil ostrihomský arcibiskup Tomáš Andrejovi a Tomášovi, synom zakladateľ Poník majstra Filipa, postaviť v obci (alebo presnejšie nad obcou) kaplnku sv. Jána Krstiteľa. Ten istý arcibiskup odpustil roku 1323 ponickému kňazovi polovicu cirkevného desiatku. Kaplnka sv. Jána sa stala základom a jadrom (sakristiou) ponického kostola, pre ktorý dostal farár Vavrinec roku 1492 od pápeža odpustkovú listinu. Rozvoj Poník dokumentuje aj písomná správa potvrdzujúca, že už v roku 1358 existovali na území mestečka dva mlyny. Napriek prvotným výsadám a pomerne úspešnému rozvoju sa obyvatelia Poník nevyhli občasným sporom s vtedajšími mocnými. Ako obranu používali potvrdzovanie svojich práv, či už pri županoch miestnej stolice, vtedajším palatínom, alebo dokonca samotným kráľom. V roku 1400 následkom dvojitého panstva (poddanský zväzok s ľupčianskym panstvom a povinnosti, roboty a dane kráľovských poddaných) žiadali Poničania zvolenského župana Dávida, syna Martina de Albeus o odpustenie týchto povinností. Župan uznal sťažnosti a v snahe napomáhať rozvoju obce 9. apríla 1400 vydal listinu, v ktorej oslobodil Poničanov od povinností a udelil im aj určité práva. Významné potvrdenie práv nastalo v roku 1404, kedy sa ponický richtár Matej a mäsiar Peter vybrali za kráľom Žigmundom a žiadali potvrdenie práv z roku 1400. Tieto im boli potvrdené a navyše im bolo umožnené užívať výsady podľa vzoru práva mesta Krupiny. Následne pokračovala séria potvrdzovaní a rozširovaní pôvodných práv a výsad mestečka. Významným sa stal rok 1657, kedy sa Poničanov ujal sám uhorský palatín Vešeléni. Vydal nariadenie pre Zvolenskú stolicu, aby ochraňovala Poničanov pred všetkými narušovateľmi ich privilégií a práv. Za zvlášť významnú udalosť môžeme považovať nariadenie kráľa Karola III., na základe ktorého posiela 17. marca 1736 krupinská mestská rada mestečku Poniky odpis krupinských mestských práv. Z nich najdôležitejšie boli: slobodná voľba predstavenstva mestečka, súdna právomoc, právo meča a oslobodenie od kráľovského mýta v celom Uhorsku. O rok neskôr, 19. februára 1737 tieto práva potvrdzuje aj Zvolenská stolica. V roku 1848 stratili všetky dohody a privilégiá platnosť následkom zrušenia poddanstva.
Ponická Lehôtka
Prvýkrát sa spomína v roku 1424 ako „Kysponik“ (Malé Poniky) v listine kráľa Žigmunda, ktorou daroval majetky (medzi nimi aj ľupčianske panstvo) svojej manželke Barbore. Vznikla vyklčovaním lesa asi v 14. storočí spolu s množstvom ďalších Lehôt a Lehôtiek. Na jej mieste vraj kedysi stála horáreň, v ktorej bývali hájnici a sluhovia Ľupčianskeho zámku. Podľa názvu boli jej obyvatelia na určitú dobu oslobodení od všetkých poplatkov, dávok a robôt. S Ponikami splynula v roku 1886.
Powiat słubicki
Powiat słubicki je powiat v Poľsku v Lubuskom vojvodstve.
Petr Kanko
Petr Kanko (* 7. február 1984, Příbram) je český hokejista.
Petra Kanku draftoval klub NHL Los Angeles Kings v úvodnom drafte v roku 2002 v 3. kole ako 66. v poradí. Prvý zápas v NHL odohral 16. decembra 2005. V zápase Anaheim Mighty Ducks - Los Angeles Kings sa mu podarilo gólom prispieť k víťazstvu Los Angeles 4:3 po samostatných nájazdoch.
Powiat słubicki
Žije tu 46 647 obyvateľov (30.6.2007).
Poniky
Ponická Huta
Prvýkrát sa spomína v roku 1718 ako „Ponyiker Hochofen“ a od roku 1920 ako Ponická Huta. Vznikla pri vysokej peci, postavenej v roku 1780, v ktorej tavili železnú rudu. Samostatnou obcou bola od roku 1871 až do roku 1943, kedy sa spojila s Ponikami. Od roku 1855 až do nedávna (1970) tu pracovala parná píla.
Ponickí slobodníci
Jednu zo spoločenských vrstiev mestečka Poniky tvorili Ponickí slobodníci. Títo patrili do stavu kráľovských poľovníkov a mali množstvo výhod. Medzi tie najvýznamnejšie patrilo oslobodenie od daní, poplatkov a poddanských robôt. Neskôr k týmto výhodám pribudlo aj vlastníctvo pôdy. Ich výsady však začala ohrozovať šľachta ľupčianskeho panstva. V roku 1473 požiadali kráľa Mateja I. o potvrdenie svojich práv a privilégií. Kráľ žiadosti vyhovel a 4. novembra 1473 vydal listinu, v ktorej ich oslobodil od daní a všetkých poplatkov. Tieto výsady si Ponickí slobodníci udržali aj v 16. storočí. Počas nepokojov a vojen v 17. storočí však museli znášať všetky ťarchy a poplatky tak ako ostatní obyvatelia mestečka. Od tohto obdobia museli slobodníci odvádzať vojnovú a stoličnú daň. Neskôr im banskobystrická komora vyrúbala aj daň z pozemkov. Za oslobodenie poddanských prác museli platiť komore poplatok až do roku 1848.
Slobodníci mali medzi ostatnými obyvateľmi Poník (mešťanmi) výsadné postavenie. Medzi mešťanmi a slobodníkmi preto dochádzalo k častým sporom. Ale v roku 1780 uzavreli Ponickí mešťania a slobodníci dohodu. Podľa tejto dohody mali slobodníci právo na pätinu z rozličných príjmov mestečka. Neskôr uzavreli zmluvu s banskobystrickou komorou o práve čapovať nápoje na Ponikách. Na toto právo dostali výsadnú listinu od kráľa Františka II.
Možno teda povedať, že slobodníci predstavovali „mestečko v mestečku“. Boli spoločensky samostatnou skupinou nadradenou nad ostatnými mešťanmi a inými obyvateľmi Ponik. Do roku 1856 mali dokonca aj vlastného richtára.
Správa mestečka
V živote obyvateľov Poník vždy hrala významnú úlohu správa mestečka. Richtár a mestská, či obecná rada mali významné postavenie. Ich hlavnou úlohou bolo udržiavať poriadok v mestečku. Najvýraznejším svedectvom činnosti predstaviteľov mestskej správy o pomeroch v obci aj o živote jej obyvateľov sú mestské, či obecné knihy. Mestečko si začalo viesť takéto zápisy o činnosti svojho predstavenstva už v roku 1540. Známy je z nich napríklad zápis o spustošení Poník v roku 1678. Ďalej sú to zápisy mien richtára Ondreja Letrika a notára – učiteľa Martina Fidicinusa, uvedených v záznamoch z rokov 1677 a 1690. Z mestských kníh sa dodnes zachovali aj zápisnice mestskej rady a to už od od roku 1792, ako aj účtovné knihy domácej pokladnice od roku 1780. Pozoruhodné je, že zápisnice mestskej rady sú písané slovenčinou. Zapisovateľmi do mestských kníh boli väčšinou učitelia, ktorí veľmi dôkladne a jasne opisovali jednotlivé rozhodnutia a činy predstaviteľov mestečka. Vďaka nim vieme, že sa každý rok začínal voľbou richtára a jeho siedmich pomocníkov. Po predbežnom vyúčtovaní sa ujal úradu a zobral tak vlastne na svoju zodpovednosť celý inventár mestečka. Voľba richtára sa konala vždy prvého januára. Osobitného richtára si volili aj slobodníci. Niekoľko dní po voľbe richtára sa zišlo celé mestečko a novozvolená rada (stabilne štyri osoby) predniesla svoje rozhodnutia – determinácie. Na ukážku sme pripravili úryvok z pravidiel platiacich na území mestečka:
Richtár a mestská rada riešili predovšetkým problémy týkajúce sa hospodárskych záležitostí, prác pri hute a ochrany lesa. Mestská rada sa stretávala zozačiatku len podľa potreby, neskôr asi raz za štvrť roka. Richtár plnil aj funkciu sudcu. Obyčajne vyruboval pokuty od 15 grajciarov po 1 zlatý a mládencom od 10 do 20 palíc, prípadne korbáčov.
Ponická škola
Presný dátum vzniku školy na Ponikách sa nezachoval. Môžeme však predpokladať, že to bolo už v 16. storočí. Prvým možným termínom je rok 1547, keď sa začali viesť zápisnice o zasadnutí richtára a rady. Pred rokom 1567 sa spomína meno Juraja Capkoviča ako jedného z prvých učiteľov. Po krátkom pobyte na Ponikách Capkovič odchádza do B. Bystrice ako slovenský kazateľ. Jeho nástupcom sa stal Ján Nosko, neskorší ponický diakon. Prvým učiteľom spomedzi ponických rodákov bol Matej Transaplinus, ktorý tu pôsobil od roku 1630. Jeho nástupcom sa stal v roku 1632 Juraj Martiny-Martinec, ktorý bol aj správcom školy. V rokoch 1653 až 1656 tu pôsobil Samuel Dionysii, ktorý zastával aj funkciu notára. Roku 1673 sa stal učiteľom v ponickej škole katolícky kňaz Ján Delát, ktorý sa v roku 1678 stal obeťou tureckého vpádu spolu so svojimi 20 žiakmi. Významnú úlohu zohrala ponická škola v druhej polovici 19. storočia. Vtedy sa stala ohniskom národného uvedomovania. V tom čase tu pôsobil učiteľ Gabriel Izák a národovec farár Kosec. Od roku 1911 pôsobil na Ponickej škole ďalší národovec Štefan Žáry, ako nástupca oddaného národovca J.Jahodu.
Spočiatku bola škola situovaná v drevenej budove pri rímskokatolíckom kostole. Bola to jednotriedna škola. V roku 1672 (po 105 rokoch) sa škola presťahovala, bola to však opäť jednotriedna škola. Do školy chodili deti rímskokatolíckeho náboženstva z Poník a Ponickej Huty. V roku 1886 lesný erár, ako patrón, postavil murovanú jednotriedku, ale už aj s učiteľským dvojizbovým bytom. Školské budovy prevažne postavili samotní občania-cirkevníci. Po odchode učiteľa v roku 1895 sa byt uvolnil a pretože jedna miestnosť bola malá a preplnená, riaditeľ školy sa rozhodol byt prerobiť na ďalšiu triedu. V čase náboženských bojov sa majitelia školy často menili. Raz škola patrila evanjelickej cirkvi, inokedy zasa rímskokatolíckej cirkvi. Školu definitívne pridelil rímskokatolíckej cirkvi cisársky generál Heister v roku 1709. Ponická evanjelická cirkev dostala povolenie zriadiť si svoju vlastnú školu v roku 1784. Nová školská budova s jednou učebňou a učiteľským bytom bola postavená za pôsobenia učiteľa Jána Blatnického (1828 – 1878). Druhú budovu školy občania postavili roku 1862.
West South Central States
West South Central States je jeden z regiónov USA. Patria sem štáty Arkansas, Louisiana, Oklahoma a Texas.
Poniky
Turecké vpády
Bitkou pri Moháči v roku 1526 sa otvára jedna z najsmutnejších kapitol dejín Slovenska i širokého okolia Poník. Turci pri svojom postupe čoskoro dosiahli územie dnešného Slovenska. Vážnou hrozbou sa stalo obsadenie Fiľakova v roku 1554 a následné zabratie pevnosti Sobotka pri Rimavskej Sobote v roku 1555. V roku 1552 bolo spustošené okolie Krupiny a v roku 1575 prepadli Turci Očovú. Roku 1577 prepadli Hrochoť a dostali sa až do Strelník. To už Ponikám hrozilo bezprostredné nebezpečenstvo. Roku 1578 museli pristúpiť spolu s okolitými obcami na osobitnú daň Turkom – rováše. Poniky síce krátko pred tým požiadali Banskú Bystricu a aj Zvolen o umiestnenie vojakov, ale pomoc neprichádzala. Až v roku 1588, po viacerých urgenciách vydal veliteľ stredoslovenských banských miest Štefan Dobo príkaz opevniť kaštieľ v Dúbravici a v Mičinej. Zároveň prikázal umiestniť do takto opevnených kaštieľov dostatočné množstvo vojakov na obranu. Výpady Turkov do tejto oblasti prestali iba na čas. Už v roku 1590 zopakovali Turci svoje útoky na Dolnú Mičinú a Očovú. Roku 1591 vtrhli do Vlkanovej a Šalkovej. Následkom týchto udalostí povolil panovník v roku 1592 na ochranu nechránených obcí 100 obrnených jazdcov a 100 pešiakov. Vďaka ťažkej porážke tureckých vojsk pri stoličnom Belehrade v roku 1593 načas turecké nebezpečenstvo prestalo. V polovici 17. storočia začali Turci znova znepokojovať okolie Poník. Roku 1663 napadli mestečko zo štyroch strán. Vyplienili ho, na niekoľkých miestach podpálili a mnohých obyvateľov odvliekli do zajatia. Vtedy zhorel aj kostol za kamennou ohradou, ktorá mala Poničanom poskytnúť ochranu. V kostole zhoreli aj mnohé staré listiny a iné pamiatky. Najväčšia pohroma ale postihla Poniky 6. januára 1678. Turci neočakávane prepadli mestečko a vyplienili ho. Bolo zabitých 23 majiteľov domov, 34 mužov a 22 žien bolo odvlečených do zajatia. Navyše bolo zajatých 239 chlapcov a dievčat. Okrem ostatného obyvateľstva bol odvlečený aj miestny farár. Celková škoda spolu so škodou na kostole a fare predstavovala 7732 zlatých a 40 denárov. Po odchode Turkov ostali Poniky úplne vyľudnené. Podľa správ ľupčianskeho správcu sa vrátilo iba 46 ľudí. Boli to zväčša starci. Neskôr sa podarilo z tureckého zajatia vykúpiť farára Jakuba Deláta a niekoľko jeho farníkov, údajne na zákrok z najvyšších miest. Poniky sa po tomto prepade nemohli dlho hospodársky povzniesť. Ešte roku 1696 vyrubovač daní poznamenal v daňovom súpise: „Mestečko Poniky v neúrodnom kraji od čias prepadnutia Turkami z najväčšej časti polia neobrába, ale ich necháva ležať úhorom“. Tak isto aj cirkevný vizitátor, ktorý Poniky navštívil v roku 1696 zaznamenal do matriky: „Kostol je vysoko postavený, dole leží mestečko v rumoch, z ktorých sa sotva pozdvihne. Obyvatelia, ktorí sú zoslabnutí, neschopní na banské práce, ani komora ich nezamestnáva. Sú chudobní, biedni, na tomto chudobnom neúrodnom mieste sú blízko úplnej skazy.“
Začiatkom 17.storočia sa k tureckým nájazdom pripojilo aj povstanie uhorskej šľachty proti Habsburgovcom. V roku 1605 na Pohronie zaútočilo vojsko Štefana Bočkaia. Banskú Bystricu bránilo cisárske vojsko a jazda Gašpara Tribela, majiteľa ľupčianskeho panstva. Keď cisárske vojsko ustúpilo smerom na Zvolen, Tribel sa stiahol do opevneného ľupčianskeho zámku. Povstalci podpálili mesto a vtedy došlo aj k spustošeniu Poník. Po následnom vyplienení širokého okolia odtiahli povstalci na západ. O rok neskôr, roku 1606, sa na Pohroní objavili ešte raz a to pri svojom ústupe na východ. Obyvatelia mestečka Poniky sa pred plienením uchránili tak, že povstalcom poskytli ubytovanie a stravu.
V roku 1620 sa do oblasti Pohronia dostalo vojsko Gabriela Betlena, ktorého uhorské stavy vyhlásili v Banskej Bystrici za uhorského kráľa. Betlen sa zdržal v Banskej Bystrici a za ten čas muselo obyvateľstvo okolia zásobovať vojsko potravinami ako aj poskytovať ubytovanie vojakom. Obyvatelia mestečka Poniky neboli výnimkou. Aby sa vyhli spustošeniu mestečka museli poskytovať ubytovanie vojakom, zásobovať armádu potravinami i krmom pre kone. To isté sa opakovalo aj v čase povstania Juraja Rákociho, ktorého vojsko takisto prechádzalo Pohroním.
Mimoriadne ťažké pomery nastali počas povstania Imricha Tököliho, ktorý prechádzal týmto územím v roku 1678. Vtedy sa jeho vojaci (kuruci) spájali s turkami, zajímali cestujúcich a vyžadovali za nich výkupné. Veľa obyvateľov zajali pri práci na poli. Dokonca zobrali pastierov aj s celými stádami. Podľa úspechov jednej či druhej strany muselo obyvateľstvo vydržiavať raz povstalcov, inokedy zase cisárskych vojakov. Vlastník ľupčianskeho panstva (Banská komora v B.Bystrici) vydal jednoznačné pokyny mestečkám a obciam, ako sa majú správať, keď zbadajú kurucov. Pomery v mestečku Poniky dokumentuje správa z roku 1673. Podľa nej sa časť vojska ubytovala v meste Banská Bystrica, ale dve tretiny sa ubytovali na Ponikách. Za 24 dní pobytu tvorili náklady na stravu pre vojakov a krmivo pre kone spolu 429 zlatých.
Spomienkou na turecké vpády do Poník a okolia je báseň od Sama Chalupku Turčín Poničan uverejnená v roku 1868.
Poniky v 20. storočí
Začiatkom 20. storočia sa väčšia časť obyvateľstva Poník venovala poľnohospodárstvu, časť pracovala v železiarňach v Podbrezovej, prípadne vo Zvolene. Niekoľko rodín sa odhodlalo vysťahovať za prácou do U.S.A., Kanady čí Argentíny. Významnou udalosťou v obci sa stalo vyhlásenie Česko-slovenskej republiky, čo sa odohralo 8. decembra 1918 ľudovým zhromaždením. Poniky vstúpili do nového štátu ako veľká obec. Významné postavenie v obci mal notár, ale správu obce malo v rukách obecné zastupiteľstvo. V roku 1919 po vzniku Maďarskej republiky rád sa maďarské vojská na svojom postupe dostali až k Ponikám. Tu obsadili niekoľko okolitých obcí. Maďarské vojsko ustúpilo z okolia Poník až po bitke, ktorá sa uskutočnila medzi Oravcami a Ponikami na južných svahoch vrchu Drienok. Česko-slovenskému vojsku velil taliansky generál Piccione.
Zostrená politická situácia v roku 1936 a následné prípravy na II. svetovú vojnu sa odrazili aj v Ponikách. Začali sa vytvárať jednotlivé oddiely civilnej obrany a pre potreby vojny sa začala vytvárať evidencia majetku. Dramatické zmeny nastali až v roku 1939. Bolo zrušené obecné zastupiteľstvo, ako nežiaduci politický orgán, ktoré nahradil vládny komisár. Začali sa aj čistky obyvateľstva. Počas druhej svetovej vojny sa obyvatelia Poník aktívne zapojili do bojov. Mnohí z nich viedli partizánsky boj iný pomáhali okolitým partizánskym odielom. Počas SNP bola v Ponikách zriadená povstalecká nemocnica a boli vybudované obranné zákopy. 23. 3. 1945 boli Poniky oslobodené vojskami rumunskej armády. Po oslobodení sa život v obci začal pomaly normalizovať. Zásadné zmeny nastali však až po víťaznom februári roku 1948. K moci sa dostala Komunistická strana. Nastalo tak smutné obdobie nedemokratického vývoja obce a následného vyvlastňovania majetku, známeho ako socializácia. Roku 1952 bolo založené Jednotné roľnícke družstvo. Dosahovalo pozoruhodné hospodárske výsledky. Roku 1962 mu bol za dobré výsledky udelený titul Jednotné roľnícke družstvo 20.výročia SNP. A roku 1966 titul JRD Česko-slovensko-sovietskeho priateľstva.
Poniky a I. svetová vojna
Následky prvej svetovej vojny kruto pocítili aj obyvatelia Poník. Mnohí Poničania museli bojovať v radoch rakúsko-uhorskej armády. Ku koncu vojny rukovali na front aj mladý chlapci vo veku 17 až 18 rokov. Z Poník padlo v I. svetovej vojne 45 mužov. Niektorí dezertovali na stranu ruských vojsk, niektorí padli do zajatia. Tí, ktorí sa vrátili, prišli s podlomeným zdravím.
Poniky a II. svetová vojna
Zostrená medzinárodná situácia v roku 1936 a následné prípravy na II. svetovú vojnu sa odrazili aj na Ponikách. V tomto roku sa obyvatelia prvýkrát začali stretávať s problematikou civilnej protileteckej obrany (CPO). Po vyhlásení mobilizácie v septembri 1938 sa situácia v Ponikách ešte viac vyhrotila. Bola nariadená pohotovasť všetkých zložiek CPO. Po roku 1939 sa v obci uskutočnili závažné zmeny. Bolo zrušené obecné zastupiteľstvo ako nežiaduci politický orgán, nahradil ho vládny komisár. V obci sa zaviedol prídelový systém a začalo sa zatemňovať, začali sa evidovať osoby židovskej a neskôr aj ruskej národnosti. Začiatkom roku 1944 musela obec vyhotoviť zoznam asociálnych živlov. Obsahoval 6 osôb.
Po vyhlásení mobilizácie 6. septembra 1944 narukovalo do povstaleckej armády vyše 125 mužov. Do partizánskych skupín nastúpilo 12 mužov a jedno dievča. Vojaci a partizáni z Poník bojovali na všetkých frontových úsekoch a zúčastnili sa aj na ťažkých bojoch pri Starej Kremničke. Poniektorí z nich padli do zajatia a boli odvlečený do koncentračných táborov v Nemecku. Domov sa vrátili len niektorí a to s podlomeným zdravím.
Obce Zolnianskej doliny mali v prípade obrany Banskej Bystrice zohrať významnú úlohu. Preto sa pred Ponikami budoval systém protitankových zákopov a palebných postavení pod vedením por. S. Repčík. Práce na obrannom postavení v priestore Poník nesplnili požadované očakávania. Hlavné sily nemeckých vojsk nesmerovali od Zvolena obchvatom na B. Bystricu cez Poniky, ale práve opačne. Na Ponikách bola v tom čase zriadená aj povstalecká nemocnica. Lokalizovaná bola do priestorov novej školy, terajšej ZŠ. Okrem toho boli v budove školy umiestnené povstalecké jednotky. Dňa 6. októbra 1944 obsadili nemecké okupačné vojská Kremnicu, 26. októbra mesto Zvolen a v ranných hodinách 27. októbra 1944 aj Banskú Bystricu. Po útoku nemeckých vojsk na B. Bystricu nastal všeobecný ústup partizánov a vojakov do hôr. Mnohí prechádzali cez Poniky, Dúbravicu, P. Hutu na Bukovinu a priľahlých lesov. Posledný povstalci opustili budovu 26. októbra 1944 a už 27. októbra ju zaujali fašistické vojská. V škole sústreďovali zajatých povstalcov a občanov židovského pôvodu. Viacerí občania židovskej národnosti utekali do hôr smerom na Povrazník. Tu ich však fašisti vystriehli, zaistili a odvliekli do školy na Ponikách, kde ich vyšetrovali. V noci z 31. októbra 1944 na 1. novembra 1944 ich postrieľali v priestore Bôroví. Po odchode nemeckých vojsk z Poník, prišli do obce niekoľkokrát partizáni, ktorí mali na Bukovine vybudované zemľanky. Niektorí Poničania s nimi udržiavali spojenie, zásobovali ich a prinášali im rôzne správy. V decembri 1944 sa do Poník vrátili nemecké vojská. Do okolitých lesov vysielali hliadky a hľadali partizánske oddiely. Večer 26. decembra 1944 prepadli partizáni auto s nemeckými dôstojníkmi. Nemci ako odvetu spustili dvojhodinovú zúrivú streľbu na okolité lesy.
Koncom januára 1945 sa k obci začal približovať front. Do Poník dopadli prvé delostrelecké granáty 11. marca 1945. Dňa 21. marca bola oslobodená Dúbravica a Ponická Huta. 22. marca Oravce a 23. marca 1945 o 3 hodine ráno vstúpila do Poník prieskumná hliadka sovietskej armády a za nimi jednotky rumunskej armády. Pri prechode frontu v obci nevznikli veľké škody, lebo priame boje sa odohrali až za obcou Na vrchoch. V bojoch o obec a jej okolie padlo 64 vojakov.
Súčasnosť
Poniky sú v súčasnosti poľnohospodárskou obcou nachádzajúcou sa v svojráznom podhorskom prostredí s prekrásnou prírodou a rázovitou kultúrou. Poskytujú množstvo podmienok pre výletnícku turistiku. Sú vynikajúcim východiskovým bodom pre návštevu turistických cieľov v oblasti Poľany. Na území obce sa nachádza penzión, vďaka ktorému sa môžu návštevníci zdržať v obci dlhšie. Z kultúrnych pamiatok nájde návštevník na území Poník rímskokatolícky kostol z roku 1310, prestavaný v 18. a 19. storočí. V kostole sú gotické fresky, maľby a zaujímavé architektonické prvky. Zo sakrálnych stavieb tu nájdeme ešte evanjelický kostol z roku 1784 s tolerančnou vežou z roku 1868. Na Ponickej Hute nájdeme kaplnku a kamennú sochu. Ďalšími kultúrnymi pamiatkami sú pamiatky pripomínajúce hrôzy a hrdinstvá II.svetovej vojny. V prvom rade je to pomník rumunskym vojakom, potom pamätná tabuľa SNP na kultúrnom dome, pamätná tabuľa na Základnej škole a pomník židovským obetiam na Bôroví.
Kultúrne a športové vyžitie obyvateľom obce a jej návštevníkom poskytujú rôzne stavby a zariadenia občianskej vybavenosti. Nájdeme to tri kultúrne domy, penzión, knižnicu ako aj športový areál. Rozptýlenie poskytujú aj pohostinstvá, či krčmy, ktorých je tu niekoľko. Dvakrát týždenne tu pôsobí lekár a aj zubár.
Valbeleix
Valbeleix je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Puy-de-Dôme, v regióne Auvergne.
Poniky
Súčasnosť
Poniky dnes prežívajú prudký rozmach zástavby rodinných domov. Dôvodom je zvyšovanie záujmu o zdravé bývanie v tichom prostredí s výhodnou dostupnosťou centrálnych sídel banskobystrického kraja. Poniky majú progresívny vývoj obyvateľstva. V súčasnosti tu žije približne 1551 obyvateľov (r. 2001).
Valbeleix
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Poniky
Kostol sv. Františka z Assisi
Rímskokatolícky kostol sv. Františka z Assisi je jednoloďová ranogotická stavba s kvadratickým presbytériom a samostatne stojacou zvonicou z prvej štvrtiny 14. storočia. Nachádza sa vo vyvýšenej polohe na východnej strane obce. Pôvodné patrocínium bolo sv. Jána Evanjelistu. Túto jednoduchú vidiecku sakrálnu stavbu nechali postaviť synovia magistra Donča, Peter a Tomáš. V poslednej tretine 15. storočia bol kostolík pozdnegoticky upravený, v tejto etape vznikla severná kaplnka. V 17. storočí bol kostol striedavo evanjelický a katolícky, od roku 1709 definitívne katolícky. V rokoch 1752 – 1764 sa uskutočnila baroková úprava. V tomto období bol kostol novo zariadený a bolo realizované nové zaklenutie lode i kaplnky. Reštaurátorské práce na kostole prebiehali v rokoch 1971 – 1992.
V interiéri kostola sa nachádza súbor vzácnych stredovekých nástenných malieb. Najstaršia časť fresiek, sv. Juraj v súboji s drakom a Narodenie sv. Jána Krstiteľa na severnej stene lodi pochádzajú z konca 14. storočia. Väčšina výmaľby kostola pochádza z obdobia okolo roku 1415. Ide o výmaľbu presbytéria, na klenbe je zachytený Kristus v mandorle s anjelmi a atribútmi evanjelistov. Na stenách presbytéria sa nachádzajú výjavy apoštolov a svätíc, obrazy Zvestovania a cirkevných otcov. V spodnom rade sa nachádzajú scény Pašiového cyklu. Z roku 1478 pochádza rozsiahla maľba Ladislavskej legendy na severnej strane lode. Okrem fresiek sa v interiéri nachádza gotický krídlový oltár Panny Márie z roku 1512. Ďalej sa tu nachádza neskorogotická krstiteľnica z roku 1526 a pastofórium zo začiatku 16. storočia. Kamenná kupa staršej krstiteľnice je zamurovaná v stene pri južnom portáli.
Valbeleix
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Dominik Riečický
Dominik Riečický (* 9. jún 1992, Košice) je slovenský hokejový brankár.
Klubový hokej
Riečický je odchovanec HC Košice. V sezóne 2011/12 sa zapojil do projektu hráčov slovenskej hokejovej reprezentácie do 20 rokov pod názvom HK Orange 20, ktorý sa pripravoval na juniorské majstrovstvá sveta 2012. V súčasnosti(2020/2021) pôsobí vo svojom materskom klube, kde zástava post jedničky.
MS U20 2012
Na majstrovstvách sveta do 20 rokov pôsobil ako náhradník Juraja Šimbocha. Nastúpil na dva zápasy. V skupine proti Švédsku, ktorý skončil 9:1 v slovenský neprospech a vo štvrťfinále proti Fínsku, kde striedal Juraja Šimbocha v 30. minúte po piatom inkasovanom góle. Tento zápas sa skončil nakoniec 8:5 pre Fínsko a Slovensko tak hralo len o 5. miesto s Českom. Slovensko aj v tomto zápase prehralo 5:2 a obsadilo 6. miesto. Riečický v tom zápase nenastúpil a nebol ani na súpiske.
Waterford
Waterford je mesto nachádzajúce sa na juhovýchode Írska v provincii Munster. So svojimi 46 747 obyvateľmi je piatym najväčším mestom v Írsku. Aglomerácia mesta dosahuje 50 212 obyvateľov. Waterford je taktiež hlavným mestom grófstva Waterford.
Etymológia
Názov mesta je odvodený zo staroseverského Veðrafjǫrðr alebo Vedrafjord, čo v slovenčine znamená "Baraní fjord" alebo "Veterný fjord". Írsky názov Port Láirge znamená "Láragov prístav".
Geografia
Mesto má rozlohu a leží v nadmorskej výške. Nachádza sa nad nad ústím riek Suir, Nore a Barrow. Waterford leží na hraniciach s grófstvami Kilkenny a Wexford. Podľa Köppenovej klasifikácie podnebia panuje vo Waterforde mierne oceánske podnebie.
História
Počiatky mesta sa kladú do 9. storočia, kedy Vikingovia využili strategického miesta v ústí rieky. Samotné mesto potom bolo založené v roku 914.
Íšvara
Íšvara (sanskr. ईश्वर – Pán vesmíru) je prejavené božstvo, najvyšší vládca v oblasti bytia; najvyšší silový faktor v bytosti, ktorého tendencie sú božské; silový princíp božej povahy v tele, ktorý potláča prejavy všetkých elementárnych sklonov, ak to človek umožní tým, že Íšvarovi preukazuje úctu a správne ho rešpektuje.
Predstavuje hinduistickú filozofickú koncepciu najvyššieho Pána sveta a osobného boha bez akejkoľvek závislosti od náboženského smeru. Doslova znamená sanskritský slovný koreň iš vládnuť alebo ovládať.
Waterford
Doprava
9 kilometrov južne od mesta sa nachádza letisko Waterford. Mesto je tiež významným železničným a dopravným uzlom. Okolo mesta prechádzajú cesty N24 a N25 a diaľnica M9. Cestný obchvat mesta tvorí spomínaná cesta N25.
Mesto používa spolu s celým grófstvom ŠPZ W. Do roku 2013 bola táto značka vyhradená len pre mesto Waterford, zvyšok grófstve používal značku WD.
Šport
V meste pôsobí od roku 1930 futbalový klub Waterford United FC.
Ema Angyalová
Ema Angyalová (* 2. september 1849, Stoličný Belehrad – † 20. február 1923, Kremnické Bane) bola čipkárka.
Životopis
Absolventka ústrednej čipkárskej školy vo Viedni. Pôsobila 26 rokov v Kremnických Baniach ako tvorkyňa a učiteľka paličkovaných čipiek. Založila čipkárske školy roku 1884 v Kremnici (s bratom Vojtechom) 1886 v Hodruši, 1888 v Kremnických Baniach, 1910 v Lúčkach pri Kremnici a v Starých Horách, na ktorých aj vyučovala. Roku 1889 aj jej zásluhou získala paličkovaná čipka zo Slovenska prioritné postavenie na Svetovej výstave v Paríži.
Gejza Angyal
Gejza Angyal (* 24. december 1888, Kremnica - † 23. september 1956, Kremnica) bol maliar a grafik.
Životopis
V roku 1906 maturoval na reálnom gymnáziu v Kremnici, 1906 – 1911, 1906-1911 študoval na Vysokej škole výtvarných umení v Budapešti (prof. I. A. Révesz, A. Edvi-Illés, V. Olgyay). V roku 1910 získal diplom profesora kreslenia. V rokoch 1910 – 1911 získal štipendium na Révészovej škole. V rokoch 1911 – 1913 žil v Kremnici, v roku 1913 bol na polročnom študijnom pobyte u Simona Hollósyho v Mníchove. Od roku 1914 pôsobil ako profesor na Štátnej kovorobnej priemyselnej škole v Banskej Bystrici. Od roku 1919 žil a pôsobil ako výtvarník v slobodnom povolaní v Kremnici (kde v rokoch 1934 – 1935 aj učil na reálnom gymnáziu).
V rokoch 1922 a 1928 podnikol študijnú cestu do Talianska. V rokoch 1925 a 1931 žil krátky čas v Paríži. V roku 1926 sa stal čestným členom Société nationale des Beaux-arts v Paríži. Bol členom Maďarskej spoločnosti pre vedu, literatúru a umenie v Bratislave, od roku 1920 Jednoty výtvarných umelcov Slovenska, Umeleckého spolku v Bratislave, Syndikátu výtvarných umelcov v Prahe, a košickej Kazinczyho spoločnosti.
Prvé úspechy dosiahol ako grafik. Vo svojich grafikách a v maliarskych kompozíciách oslavoval prácu človeka, najmä baníkov. V Banskej Bystrici vytvoril kresby a skice starých banskobystrických dvorov, postáv na jarmokoch, ako aj olejomaľby. Hlavnou témou v jeho krajinomaľbe bola Kremnica. Po oslobodení sa zapojil do verejného života, maľoval plagáty a diplomy a znovu sa vrátil k baníckej téme. Prevažnú časť jeho diela tvoria veľké figurálne kompozície. Jeho diela sú v Múzeu výtvarného umenia v Budapešti (grafika), v Národnej galérii v Prahe, v SNG v Bratislave, v krajských galériách a múzeách.
Kráľovská komora (Košice)
Prvá písomná zmienka o Kráľovskej komore pochádza z roku 1297, kde sa spomína komorský gróf Hanuš. Za jeho zásluhy ho kráľ Ondrej II. odmenil donáciou lesa medzi mestami Košice a Gelnica. Komora sa organizačne podieľala na výstavbe košického mestského opevnenia a bola zodpovedná za chod košickej minciarne. Zanikla pri obsadení Košíc vojskami protikráľa Jána I. Zápoľského v roku 1536.
Jej nepriamym nástupcom sa stala Spišská komora so sídlom na Šarišskom hrade (od 1539), potom v Prešove a od roku 1567 v Košiciach.
Cyperská gréčtina
Cyperská gréčtina (Κυπριοτικά - Kypriotika, Κυπριοτική γλώσσα - Kypriotiki glossa) je jazyk Cyperských Grékov. Hovorí ním 750 000 ľudí na Cypre a je používaný aj v štátoch kde sa cyperskí Gréci vysťahovali. Avšak tento jazyk nie je bežne používaný v úradnom styku a médiach, preferuje sa dimotiki (gréčtina z Grécka). Cyperskí Gréci sa teda nachádzajú v diglosií. Síce je dimotiki úradným jazykom, všetci Gréci z Cypru sa medzi sebou rozprávajú po cypersky. Cyperská gréčtina sa používa doma, na ulici ba aj v školách cez prestávky, niekedy i v televízii. Tento jazyk vychádza zo starogréckeho koiné jazyka a je mu príbuznejší, ako dimotiki, čo vykazujú hlavne gramatické vlastnosti.
Dejiny
Cyperčina sa začala vyvíjať v 7. stor. po Kr., keď sa už jazyk koiné, používaný všetkými Grékmi rozpadol. Od byzantskej gréčtiny sa začal separovať práve v spomínanom 7. stor., keď Cyprus ovládli Arabi a vládli tam až do 10. stor. Jazyk sa teda vyvíjal úplne oddelene od Konštantínopolskej gréčtiny, z ktorej sa neskôr vyvinula moderná gréčtina. Grékom sa Cyprus podarilo oslobodiť až v 10. stor. V r. 1192 tu však vzniklo samostatné kráľovstvo. Tento dekrét bol spísaný práve v Cyperskej gréčtine. V r. 1196 Cyprus ovládli križiaci a znemožnili tak ďalšie spojenie s Konštantínopolom. To sa podarilo až v r. 1204, keď sa znovuvytvorila Byzantská ríša. Keď v 15. stor. Byzanciu ničili Turci, ovládli Cyprus Benátčania a tak ochránili tamojších Grékov od moslimov. Do Cyperskej gréčtiny sa však dostávali aj talianske slová, ktoré pretrvali dodnes. V r. 1571 však ostrov ovládli Turci a tak sa do cyperčiny dostali mnohé turecké slová. Turci Cyprus držali až do 19. stor., kedy ho opustili po Britskom víťazstve. Počas nadvlády Britov sa do jazyka dostalo aj pár anglických slov. Briti konečne ostrov opustili v r. 1960 a prenechali ho Grékom, ktorí prijali za úradnú reč dimotiki, aby sa tak zblížili s Gréckom. Cyperská gréčtina je totiž dosť vzdialená od dimotiki.
Jazyk
Príklady lexiky:
cyperská gréčtina - prepis do latinskej abecedy / moderná gréčtina - prepis do latinčiny - slovenčina
Lech Kaczyński
Lech Aleksander Kaczyński (* 18. jún 1949, Varšava, Poľsko – † 10. apríl 2010, Pečorsk, Rusko) bol poľský politik a prezident Poľska. Funkcie sa ujal 23. decembra 2005, po tom ako v druhom kole prezidentských volieb porazil Donalda Tuska. Jeho predchodcom na poste prezidenta bol Aleksander Kwaśniewski. Brat – dvojča Lecha Kaczyńského Jarosław Kaczyński bol od júla 2006 do novembra 2007 predsedom vlády Poľska. Jeho manželkou bola Maria Kaczyńska.
Náhle úmrtie
Lech Kaczyński zomrel pri leteckej havárii počas pristávania v ruskom meste Pečorsk blízko mesta Smolensk, keď sa lietadlo zachytilo o stromy. Po jeho smrti prezidentské povinnosti v súlade s ústavou dočasne prevzal Bronisław Komorowski – vtedajší predseda Sejmu.
Strážov (okres Klatovy)
Strážov je mesto v Česku v okrese Klatovy v Plzenskom kraji.
1. januára 2012 tu žilo 1 351 obyvateľov, z toho 690 mužov a 661 žien, pričom priemerný vek v meste bol 41,8 roka (muži 41,0 roka, ženy 42,7 roka).
Beloveža
Beloveža je rusínska obec na Slovensku v okrese Bardejov, ktorá má 802 obyvateľov.
Polohopis
Celková výmera katastra obce je. Z toho je lesa,  zastavanej plochy,  vodných plôch (všetky potoky s okolím) a  ostatných plôch. Lesy sú tu prevažne listnaté.
Priemerná nadmorská výška obce je. Zimy sú tu chladné, letá mierne. Vykurovacie obdobie trvá v priemere 230 dní v roku.
Obec Beloveža je stredne veľká obec s počtom 295 rodinných domov a v priemere 800 trvale žijúcimi obyvateľmi. Prevláda tu gréckokatolícke náboženstvo.
Dejiny
Beloveža patrí medzi najstaršie dediny v okolí. Prvá písomná zmienka o obci pochádza z 28. júna 1355. Vtedy Jagerská kapitula z poverenia kráľa Ľudovíta I. potvrdila vymedzenie majetkov panstva Smilno pre zemepánov Tekulovcov. Majetkovou súčasťou panstva bola aj Beloveža. Vznik obce sa kladie do druhej štvrtiny 14. storočia. Vybudovali ju usadlíci užívajúci zákupné roľnícke právo so šoltýsom.
Písomné pramene od 14. storočia uvádzajú obec Beloveža zväčša v nasledovných pravopisných obmenách – roku 1355 Belawese, 1492 Belawesa, 1736 Belovescha, 1808 Belowese, koncom 19. a začiatkom 20. storočia po maďarsky Belavezsa a po rusínsky Biloveža. Zdá sa, že motívom názvu pre obec bola biela veža. Mohla ňou byť strážna veža v pohraničí v 11. a 12. storočí, prípadne, ako uvádza historik Ferdinand Uličný, murovaná veža benediktínskeho kláštora, podľa ktorej dostalo názov tunajšie údolie. Keď tu vznikla dedina, názov dostala podľa názvu údolia. O takomto pôvode svedčí jej vývin a ráz v 15.16. storočí. Existuje aj ďalšia verzia pôvodu názvu obce, a to podľa pomenovania veže na tunajšej cerkvi. Ani tento pôvod však nie je vierohodne dokázaný.
V druhej polovici 15. storočia sa väčšina domácností z Beloveže odsťahovala, v roku 1492 tu hospodárili len tri. 20 usadlosti bolo len nedávno úplne opustených, ako uvádza dobový archívny materiál. Pravdepodobnou príčinou vyľudnenia bolo aj spustošenie obce poľským vojskom roku 1472.
V rokoch 1548, 1567 boli sedliaci zdanení od 2,3 a 2,5 porty. V roku 1567 tu hospodárila jedna domácnosť na celej a štyri na polovičných usadlostiach. V roku 1600 bolo v obci 10 poddanských domov. Bývali tu aj šoltýske rodiny a osadenstvo fary.
V obci má svoju dlhoročnú tradíciu i včelárstvo. Po druhej svetovej vojne sa chovom včiel zaoberalo niekoľko obyvateľov, neskôr však nadlho zaniklo, až v posledných rokoch sa znova dostáva do povedomia. V roku 1933 bola založená obecná kronika.
V roku 1953 po dvojročnom úsilí bola daná do užívania prvá administratívna budova spojená s požiarnou zbrojnicou.
Mesmont (Ardennes)
Mesmont je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Ardennes, v regióne Champagne-Ardenne.
Beloveža
Dejiny
Do roku 1975 sa v obci na pôde hospodárilo súkromne. Podľa vtedajších zákonov každý súkromne hospodáriaci roľník bol povinný odovzdávať štátu naturálne dane (kontingenty), ktoré boli stanovené podľa výmery pôdy. Ako jedna z posledných obcí vstúpila Beloveža v roku 1975 do Jednotného roľníckeho družstva; bola pričlenená do JRD so sídlom v Bardejovskej Novej Vsi. V obci bol zriadený hospodársky dvor v lokalite Pod Ostrou, kde boli vybudované 3 maštale pre hovädzí dobytok v počte asi 400 kusov.
V roku 1978 bolo v sále kultúrneho domu zriadené stále kino („Kino SNP“).
Mesmont (Ardennes)
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 97 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
Beloveža
Erb
Erb obce tvorí: V červenom poli štítu na zelenej pažiti stojaci kostol, tvorený troma striebornými vežami zakončenými zlatými trojkrížmi.
Ondrej Antal
Ondrej Antal (* 16. január 1898 Hrlica - † 10. apríl 1981 Banská Bystrica) bol funkcionár KSČ, robotník.
Životopis
Organizátor triednych bojov, účastník ilegálneho protifašistického hnutia a národnooslobodzovacieho boja. Počas SNP veliteľ oddielu v partizánskej brigáde Smrť fašizmu. Míner pri razení tunelov na trati Červená Skala-Margecany a Banská Bystrica-Diviaky. Žil v Martine a v Banskej Bystrici.
Beloveža
Erb
Štít: Neskorogotický.
Vlajka
thumb|none|Vlajka obce Beloveža
Hudba
Obec už viac ako štvrťstoročie úspešne reprezentuje folklórna spevácka skupina „Bilovežanka“, ktorej vedúcou je Mária Baroláková. Členky súboru reprezentovali obec aj na regionálnej súťaži „Makovická struna“.
Náboženstvo
História cirkvi je úzko spätá s históriou obce a jej obyvateľov. Prvý kostol (cerkov) bol v obci vybudovaný už v prvej polovici 14. storočia. Z doložených prameňov je známe, že ešte koncom 15. storočia bol kostol drevený a pravdepodobne taký ostal až do roku 1778. V tomto roku bol postavený murovaný, barokovo-klasicistický kostol, ktorý je výnimočný svojim päťvežovým architektonickým riešením. Je zaradený do „Zoznamu kultúrnych pamiatok Slovenska“. Kostol je zasvätený pamiatke sv. Michala archanjela. Najväčšiu zásluhu na jeho výstavbe mal pravdepodobne vtedajší duchovný Andrej Petrík, ktorý v obci pôsobil v rokoch 1759 – 1804 (45 rokov). Pred ním v rokoch 1754 – 1759 tu pôsobili pravdepodobne jeho príbuzní Ján a Michal Petríkovci.
V 80. rokoch minulého storočia schátralú plechovú krytinu na kostole nahradila krytina medená.
Šport
Futbal je v obci s určitými prestávkami znova a znova oživovaný. Organizovaná Telovýchovná jednota v Beloveži nemá veľkú historickú tradíciu. Jej vznik sa datuje od roku 1971. Na toto obdobie sa viaže aj prvý vstup futbalového oddielu do Okresných majstrovstiev (OM).
Futbalové zápasy sa odohrávali na svojpomocne upravenom prvom futbalovom ihrisku v lokalite „Zástava“. Predtým futbalisti obliekali dres susednej obce Komárov. Po vybudovaní nového ihriska v lokalite „Kúty“ potom už hrávali na vlastnom ihrisku.
Vznik Dobrovoľného hasičského zboru sa datuje od roku 1926. V obecnej kronike sa píše, že obec zakúpila prvú, pravdepodobne ručnú striekačku už v roku 1910.
Najväčší požiar obec postihol 7. januára 1936. Ohniskom bola „pekárna pec M. Čegiňa“. Zhorelo vtedy 32 obytných domov a 50 hospodárskych budov.
Dobrovoľní hasiči sa pravidelne zúčastňujú nácvikov a oblastných súťaží. Dobrovoľný požiarny zbor je obecnou organizáciou.
Pravidelné podujatia
Už viac ako 5. ročníkov má za sebou každoročný výstup v prvú májovú nedeľu na najvyššiu kótu katastra – Hory, konkrétne k tzv. Butarovej kaplnke, odkiaľ za jasného počasia je možné vidieť aj Vysoké Tatry. Prvým iniciátorom a organizátorom tohto výstupu bol miestny horolezec-alpinista Eliáš Udič, ktorý v mladom veku zomrel. Výstupu, ktorého organizátorom je teraz obecný úrad, sa každoročne zúčastňuje okolo 200 ľudí.
V celom regióne sú známe „Slávností kultúry Rusínov – Ukrajincov“, ktoré sa tu konajú od roku 1974. Každoročne sa tu vystriedajú amatérske i profesionálne folklórne súbory a jednotlivci z blízkeho i vzdialenejšieho okolia.
V priestoroch kultúrneho domu sa pravidelne uskutočňujú rôzne kultúrne podujatia.
Doprava
Do obce Beloveža dochádza pravidelná autobusová doprava z mesta Bardejov.
Školstvo
V minulosti vzdelávaciu činnosť suplovala cirkev. Je známe, že kňazi Alexander Duchnovič a Alexander Pavlovič vštepovali vtedajším Belovežanom základy vzdelávania v škole, ktorú pre nich zriadili v cirkevných priestoroch. Do konca 19. storočia sa záznamy o pôsobení učiteľov v obci nezachovali.
V roku 1911 bola miestnymi občanmi postavená škola, ktorá svojmu účelu slúži dodnes. V roku 1923 do obce prišiel učiteľ Mihalič s manželkou. Do začiatku druhej svetovej vojny, prakticky až do svojej smrti, v obci pôsobili ako učitelia manželia Komanickí.
V budove školy bol zriadený byt pre učiteľské rodiny. Bohaté povojnové roky, čo do počtu narodených detí, si vyžadovali zriadenie viacerých tried od 1.5. ročníka a následne aj väčší počet vyučujúcich. Tí, spravidla slobodní, bývali v mnohých domácnostiach medzi občanmi obce.
Théra
Théra môže byť:
Tito
Tito
Andrej Markov
Andrej Markov môže byť:
Alnilam
Alnilam (z arab. النظام - an-nidám – poriadok, systém) alebo Epsilon Orionis (ε Ori/ε Orionis) je veľká modrá hviezda v súhvezdí Orión, jedna z hviezd tvoriacich Oriónov pás. Jej Flamsteedov názov je 46 Orionis.
Kyklady
Kyklady (ℓ) sú súostrovie na juhozápade Egejského mora pri juhovýchodnom pobreží Grécka. Pozostávajú z asi 220 ostrovov. Celková rozloha je. Ostrovy sú pozostatok pevniny Egeida, ktorá sa prepadla v treťohorách. Južné ostrovy sú čiastočne alebo úplne vulkanické (napr. Milos, Thira). Kyklady sú oblasť častých zemetrasení a početných minerálnych prameňov. 2/3 obyvateľov žijú na 5 najväčších ostrovoch Naxos, Andros, Tinos, Paros a Milos.
Hlavné ostrovy sú: