cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Korjo
Politické usporiadanie
S cieľom posilniť ústrednú vládu prijal štvrtý kráľ Kwangdžong sériu zákonov, medzi ktoré patrili aj prepustenie otrokov na slobodu v roku 958 a zavedenie skúšky pre nábor štátnych úradníkov. Aby bola moc presadená aj na medzinárodnej úrovni, vyhlásil Korjo za cisárstvo nezávislé na akejkoľvek vtedajšej krajine. Piaty kráľ Kjongdžong začal s reformou vlastníctva pôdy, ktorá niesla názov „Čonsigwa“ (🇰🇷). Šiesty kráľ Songdžong vymenoval úradníkov v miestnych oblastiach, ktoré predtým prechádzali na šľachticov. V rokoch 9931019 spustošila severnú hranicu korjsko-kitanská vojna. V čase vlády 11. kráľa Mundžonga mala už centrálna vláda Korja plnú autoritu a moc nad miestnou šľachtou. Mundžong a jeho nástupcovia zdôrazňovali dôležitosť civilnej kontroly armády.
Kitanské invázie a džurdženská výprava
Džurdženi v oblasti rieky Ja-lu boli poddanými Korja od čias vlády Tchädžonga, ktorý ich zavolal v období vojen Neskorých Troch kráľovstiev. Džurdženi viackrát zmenili postoj, komu budú poslušní. Využívali napätie medzi Korjom a Liaom. Predstavujúc potenciálnu hrozbu pre bezpečnosť hraníc ponúkli Džurdženi korjskému dvoru oddanosť, ale na oplátku očakávali drahé dary. Podľa kroniky Korjosa bolo v roku 918 starobylé hlavné mesto Pchjongjang už dlho v troskách a zahraniční barbari využívali okolie ako loviská. Príležitostne útočili aj na korjské hranice, preto Tchädžo nariadil svojim poddaným mesto znovu osídliť a krátko nato poslal svojho bratranca Wang Sik-rjoma, aby ho bránil.
V roku 993 napadla korjskú severozápadnú hranicu armáda kitanskej dynastie Liao, ktorej veliteľ tvrdil, že mala 800 000 vojakov. Po vojenskom pate vyjednával korjský diplomat So Hi s hlavným generálom Liaa a dosiahol dohodu. Korjo súhlasilo, že ukončí spojenectvo s dynastiou Sung, príjme kalendár Liaa a stane sa tribútnym štátom. So Hi získal súhlas na začlenenie územia medzi hranicou Liaa a Korja až k rieke Ja-lu, ktoré bolo v tom čase okupované problematickými kmeňmi Džurdženov. Odvolal sa na to,že územie v minulosti patrilo Kogurju, predchodcovi Korja. Po tomto urovnaní sa ríša Liao stiahla, ale Korjo aj naďalej komunikovalo so Sungovcami a svoju obranu posilnilo tak, že na novo získaných severných územiach postavilo pevnosť.
V roku 1009 viedol korjský generál Kang Čo vzburu voči kráľovi Mokdžongovi, ktorého nakoniec zabil a nastolil vojenskú vládu. V roku 1010 ríša Liao zaútočila so 400 000 vojakmi tvrdiac, že chce pomstiť zavraždeného Mokdžonga. Kang Čo prvému útoku Liaa zabránil, ale v druhom utrpel porážku a bol popravený. Kráľ Hjondžong musel dočasne ujsť do Nadžu, pretože hlavné mesto plienené a vypaľované Kitanmi. Tí nakoniec ustúpili, nakoľko sa im nepodarilo získať žiadnu podporu a báli sa protiútoku preskupenej korjskej armády. Kráľ následne žiadal o mier, ale cisár Liaa trval na tom, že musí prísť osobne a vzdať sa kľúčových pohraničných oblastí. Korjský dvor tieto požiadavky odmietol, čo viedlo k desaťročiu pretrvávajúceho nepriateľstva, počas ktorého obe strany opevňovali svoje hranice pre prípad vojny. Liao zaútočila na Korjo v rokoch 1015, 1016 a 1017, ale výsledky boli nerozhodné.
140px|náhľadobrázka|vľavo|Generál Jun Kwan a jeho armáda. V roku 1018 Liao zostavila 100-tisícové vojsko a chystala sa Korjo opäť napadnúť. V rámci príprav generál Kang Kam-čchan nariadil, aby bola rieka na východ od Hunghwadžinu prehradená. Keď kitanskí vojaci prekročili rieku Ja-lu, Kang Kam-čchan otvoril hrádzu a napadol nepriateľa s 12 000 jazdcami. Využil moment prekvapenia, spôsobil vážne straty a odrezal im únikovú cestu. Kitanské vojsko sa nedalo a mierilo do hlavného mesta, no narazilo na tvrdý odpor a neustále útoky. Bolo nútené dať sa na ústup späť na sever. Kang Kam-čchan a jeho vojaci čakali pri Küdžu, kde Kitanov obkľúčili a väčšinu aj zlikvidovali. Po bitke pri Küdžu prežilo len pár tisíc liaoských vojakov.
Koncom leta 1019 Liao zhromaždila ďalšie veľké vojsko. Obe strany si uvedomili, že dosiahnuť rozhodujúce víťazstvo je ťažké. Kráľ Hjondžong poslal v roku 1020 do Liaa tribútnu delegáciu a cisár Šeng-cung mu milostivo odpustil. Následne bol tribútny vzťah medzi Korjom a Liaom obnovený a Korjo pozastavilo svoje styky so Sungovcami. Konflikty s Liaom sa skončili a vytratil sa aj strach. Začiatkom 30. rokov obnovilo Korjo neoficiálne kontakty s dynastiou Sung a každý rok prijímalo stovky obchodných lodí. Niektorí ľudia na sungskom dvore však mali z Korja obavy. Navyše bolo Korjo považované za jedinú krajinu, ktorú ríša Liao nedobila, a o ktorej sa bála.
Džurdženi žijúci severne od Korja už tradične vzdávali hold korjským panovníkom a Korjo označovali za svoju „materskú krajinu“. Vďaka porážke Liaa v roku 1018 klan Wanjan z kmeňa Chejšuej Moche džurdženské kmene zjednotil a získal moc.
V roku 1107 viedol generál Jun Kwan novo vytvorenú armádu Pjolmuban (🇰🇷) zloženú z približne 17 000 mužov a zaútočil na Džurdženov. Aj keď vojna trvala niekoľko rokov, Džurdženi boli nakoniec Jun Kwanom porazení a vzdali sa. Na znak víťazstva dal generál Jun severovýchodne od hranice postaviť 9 pevností. V roku 1108 dostal generál od nového kráľa Jedžonga rozkaz svoje vojsko stiahnuť. Kvôli manipuláciám a dvorným intrigám opozičných frakcií bol zo svojho postu prepustený. Opozícia sa snažila zabezpečiť, aby boli pevnosti vydané Džurdženom. V rokoch 11031113, za vlády džurdženského vodcu Wu Ja-šua, boli hranice medzi týmito dvoma národmi stabilizované a korjské sily sa z džurdženského územia stiahli. Rešpektovali, že napadnuté územie budú mať pod kontrolou Džurdženi. V rokoch 10331034 bol v Korju na ochranu pred Džurdženmi a Kitanmi postavený Dlhý múr.
Mocenské boje
Ženy z rodu I z Indžu (🇰🇷) sa za kráľov vydávali od čias Mundžonga až po 17. kráľa Indžonga. Nakoniec získala rodina I väčšiu moc ako samotný panovník. To viedlo v roku 1126 k prevratu I Ča-kjoma, ktorý síce nebol úspešný, ale moc monarchu zoslabla a v Korju vypukla medzi šľachtou občianska vojna.
V roku 1135 argumentoval budhistický mních Mjo Čchong za presun hlavného mesta do Sokjongu (dnešný Pchjongjang). Tento návrh šľachtu rozdelil. Jedna frakcia, ktorú viedol Mjo Čchong, zastávala názor presunúť hlavné mesto do Sokjongu a expandovať do Mandžuska. Druhá, ktorú viedol Kim Pu-sik (autor historického spisu Samguk sagi), chcela zachovať status quo. Mjo Čchongovi sa kráľa presvedčiť nepodarilo. Vzbúril sa a založil štát Täü. Tento počin však stroskotal a Mjo Čchonga zabili.
Josef Krejcik
Josef Emil Krejčik (* 22. január 1885, Viedeň† 4. január 1957) bol rakúsky šachový majster, novinár a autor.
Korjo
Vojenský režim
Korjo síce bolo založené armádou, ale jej autorita klesala. V roku 1014 došlo k prevratu, ale vplyv povstania netrval dlho, čo len posilnilo nespokojnosť generálov s nadvládou civilných úradníkov. Za vlády kráľa Uidžonga mali vojenskí dôstojníci zákaz vstupu na Bezpečnostnú radu a aj v čase štátnej núdze nesmeli prevziať velenie. Po politickom chaose našiel Uidžong záľubu v navštevovaní miestnych chrámov a štúdiu sútry, pričom ho takmer vždy sprevádzala veľká skupina civilných úradníkov. Vojenskí dôstojníci boli značne ignorovaní, a dokonca využívaní pri stavbách chrámov a jazierok.
Josef Krejcik
Dr. Josef Krejčik publikoval vo vedúcom viedenskom šachovom časopise „Wiener Schachzeitung“ a v „Neues Wiener Tagblatt“. Bol autorom slávnych šachových kníh: 13 Kinder Caissens (Viedeň 1924), Artige und unartige Kinder der Schachmuse (Lipsko, 1925) a Mein Abschied vom Schach (Berlín, 1955). Bol známy svojimi vtipnými poznámkami.
Korjo
Vojenský režim
Keď Čchö Čchung-hon prevzal kontrolu, prinútil Mjongdžonga zostúpiť z trónu a na miesto kráľa dosadil Sindžonga. Od predchádzajúcich vojenských vodcov sa líšil tým, že do jeho vlády sa aktívne zapájali učenci, najmä premiér I Kju-bo, ktorý bol konfuciánsky učenec. Po Sindžongovej smrti pretlačil Čchö na trón jeho syna Hidžonga. Po siedmich rokoch sa pokúsil o povstanie, ale neúspešne. Čchö si za neho následne našiel náhradu, poddajného kráľa Kodžonga. Aj keď sa Čchöovci obklopili vernými a silnými individualistami, neustále invázie Kitanov a Mongolov pustošili celú krajinu, čoho výsledkom bolo oslabenie obranyschopnosti a pokles sily vojenského režimu.
Mongolská invázia a nadvláda Jüanu
náhľadobrázka|Korjská pagoda V roku 1216 napadli Korjo pred Mongolmi utekajúci Kitani. Niekoľkokrát korjské vojsko porazili, dostali sa až k bránam hlavného mesta a s útokmi pokračovali ďalej na juh. Porazil ich až korjský generál Kim Čchü-rjo, ktorý ich zatlačil späť na sever až k Pchjonganu. Tam boli v roku 1219 zvyšní Kitani zničení spojeneckými mongolsko-korjskými vojskami. Dôsledkom spoločného mongolsko-korjského zásahu proti Kitanom bolo v roku 1231 napadnutie Korja Mongolmi, na ktorých čele stál chán Ogotaj. V roku 1232 sa kráľovský dvor premiestnil na ostrov Kanghwa v zálive Kjonggi. Vtedajší vojenský vládca Čchö U trval na protiútoku. Korjo odolávalo asi 30 rokov, ale nakoniec v roku 1259 požiadalo o mier.
Mongoli medzitým začali vojenské ťaženie, ktoré prebiehalo v rokoch 12311259 a spustošilo časti území Kjongsangu a Čolly. 6 hlavných ťažení sa uskutočnilo v rokoch 1231, 1232, 1235, 1238, 1247 a 1253. V rokoch 12531258 zahájili Mongoli za vlády chána Möngkeho proti Korju 4 zničujúce invázie. Straty na životoch civilného obyvateľstva boli obrovské v rámci celého Kórejského polostrova.
Civilný odpor bol silný a kráľovský dvor v Kanghwe sa pokúšal posilniť svoju pevnosť. Korjo síce získalo niekoľko víťazstiev, ale vojsko nedokázalo nájazdom odolávať. Opakované mongolské invázie spôsobili spúšť, straty na životoch a hladomor. V roku 1236 Kodžong prikázal nanovo vytvoriť budhistické texty Tripitaka Koreana, ktoré boli pri nájazde v roku 1232 zničené. Trvalo 15 rokov, kým bola táto zbierka budhistických textov opäť vyrytá do viac ako 81 000 drevených dosiek. Zachovala sa až dodnes.
V marci 1258 Kim Jun zavraždil diktátora Čchö Uia. Tým sa skončila diktatúra jeho vojenskej skupiny a k moci sa dostali učenci, ktorí trvali na uzatvorení mieru s Mongolskom. Korjo nebolo Mongolmi nikdy dobyté, ale desaťročia bojov ho vyčerpali. Preto vyslalo do Jüanu svojho korunného princa Wondžonga, aby Mongolom prisľúbil vernosť. Chán Chubilaj súhlasil a princa oženil s jednou zo svojich dcér. Niektorí vojenskí dôstojníci, ktorí sa odmietali vzdať, rozpútali povstanie Sambjolčchoi a bránili sa na ostrovoch mimo južného pobrežia Kórejského polostrova.
Po roku 1270 sa Korjo stalo klientským štátom dynastie Jüan. Mongolov a Korjo spojili sobáše. Z Korja sa na približne 80 rokov stal qada (manželské spojenectvo) vazal jüanskej dynastie a korjskí panovníci boli prevažne cisárskymi zaťmi (churegen). Poslednou jüanskou cisárovnou bola korjská princezná. Králi Korja zastávali rovnako relevantné postavenie ako aj iné dôležité rody z Mardinu, Ujguri a Mongoli (Oiradi, Chongiradi a Ikeri). Traduje sa, že jeden z korjských monarchov bol milovaným vnukom chána Chubilaja. Korjo žilo pod jüanskou nadvládou až dovtedy, kým kráľ Kongmin nezačal v 50. rokoch mongolské posádky vytláčať. Do roku 1356 získalo Korjo svoje stratené územia na severe.
Posledná reforma
170px|náhľadobrázka|vľavo|Kráľ [[Kongmin a kráľovná Noguk.]] 140px|náhľadobrázka|Jom Če-sin bol hlavným politickým oponentom mnícha Sin Dona, ktorý bol pri moci. Keď kráľ Kongmin nastúpil na trón, Korjo bolo pod nadvládou dynastie Jüan. Predtým však bol nútený stráviť mnoho rokov na jüanskom dvore, kam bol poslaný v roku 1341 takmer ako väzeň. Oženil sa s mongolskou princeznou, kráľovnou Noguk. V polovici 14. storočia sa Jüan začal rozpadať a krátko nato ho v roku 1368 nahradila dynastia Ming. Kráľ Kongmin sa začal snažiť o reformu korjskej vlády a vymanenie sa spod mongolského vplyvu.
Prvým krokom bolo prepustenie všetkých promongolských aristokratov a vojenských dôstojníkov z ich postov. Po nájazdoch si Mongoli anektovali severné územia Korja a začlenili ich do svojej ríše ako prefektúry Ssangsong (🇰🇷) a Tongnjong (🇰🇷). Korjská armáda tieto územia znovu získala, čiastočne aj vďaka zbehnutiu I Ča-čchuna, kórejského úradníka na nižšom poste v mongolských službách v Ssangsongu, a jeho syna I Song-gjeho. Generáli I Song-gje a Či Jong-su viedli vojenské ťaženie do Liao-jangu.
Po smrti svojej manželky Noguk v roku 1365 upadol Kongmin do depresie. Nakoniec sa stal voči politike úplne ľahostajným a túto veľkú úlohu zveril budhistickému mníchovi Sin Donovi. Ten však po šiestich rokoch o svoju pozíciu prišiel. V roku 1374 Kongmina zavraždil Čchö Man-säng a ďalší.
V týchto búrlivých časoch si Korjo v roku 1356 dočasne podmanilo Liao-jang a v rokoch 1359 a 1360 odrazilo dva veľké nájazdy Červených turbanov. Korjo obstálo aj posledný pokus Jüanu o nadvládu, keď v roku 1364 generál Čchö Jong porazil napádajúci mongolský tumen. V 80. rokoch obrátilo Korjo svoju pozornosť na hrozbu Wo-kchou a na zničenie stoviek pirátskych lodí využilo námorné delostrelectvo vytvorené Čchö Mu-sonom.
Zánik
náhľadobrázka|Korjo v roku 1374 V roku 1388 plánovali kráľ U (syn kráľa Kongmina a konkubíny) a generál Čchö Jong ťaženie s cieľom napadnúť mesto Liao-jang. Kráľ U to dal na starosť generálovi I Song-gjemu, ten sa však na hraniciach zastavil a vzbúril. Korjo padlo do rúk generála I Song-gjeho, ktorý usmrtil posledných troch korjských kráľov, zmocnil sa trónu a v roku 1392 založil dynastiu Čoson.
Zahraničné vzťahy
V 10. storočí sa Kitani pokúšali o nadviazanie vzťahov s Korjom minimálne dvakrát. V roku 942 poslal kitanský vládca A-pao-ťi do Korja ako dar 50 tiav, ale Tchädžo ho odmietol. Poslov dal vykázať a ťavy nechal vyhladovať na smrť. Korjo udržiavalo vzťahy s väčšinou z piatich dynastií a južných kráľovstiev v Číne. V roku 962 už existovali formálne vzťahy s dynastiou Sung. Vzťahy so Sungovcami boli blízke a vystriedalo sa medzi nimi mnoho delegácií, lenže po vzostupe dynastií Liao a Ťin došlo k ich prerušeniu.
Po asi 30 rokoch mieru napadli Korjo Kitani. Po niekoľkých vojenských ťaženiach uzavreli v roku 1020 mierovú dohodu. Približne 100 rokov bol Ďaleký východ relatívne pokojný a kráľ Mundžong posilnil prepojenie Korja, Sungu a Liaa. V roku 1102 začali byť hrozbou Džurdženi a objavila sa ďalšia kríza. V roku 1115 založili Džurdženi dynastiu Ťin, ktorá v roku 1125 zničila Liao a začala napádať Sung. V reakcii na tieto zmeny sa Korjo v roku 1126 vyhlásilo za vazalský štát Ťinu. Ten Korjo prakticky nikdy nenapadol a bol zachovaný mier.
Napätie prevládalo v 12. a 13. storočí, kedy sa začali mongolské nájazdy. Po sérii bitiek Korjo kapitulovalo a dostalo sa pod priamu dynastickú nadvládu Mongolov.
Obchod
Pre dynastiu Korjo bol obchod častý. V začiatkoch bolo hlavným prístavom Pjokrando, ktoré sa nachádzalo v blízkosti hlavného mesta.
Spoločnosť
200px|náhľadobrázka|Korjská maľba znázorňujúca korjskú šľachtu.
Josef Krejcik
Je po ňom pomenovaný tzv. Krejčiho gambit v holandskej obrane, ktorý pozostáva z ťahov 1. d4 f5 2. g4.
Korjo
Šľachta
Kráľovým synom sa dával titul Tchädža (🇰🇷). Vo väčšine ostatných ázijských krajín znamenal tento titul „korunný princ“. Podobalo sa to titulu Čchinwang (🇰🇷) z obdobia Kórejského cisárstva.
Budhizmus
160px|náhľadobrázka|vľavo|Korjská maľba Kšitigarbhu Budhizmus sa v stredovekej Kórei vyvíjal spôsobom, ktorý štátu zhromažďoval podporu. Spočiatku boli nové budhistické školy son považované uznávanými dogmatickými školami za radikálne a nebezpečné novoty. Preto sa zakladatelia rôznych kláštorov „deviatich hôr“ stretli so značným odporom a boli potláčaní dlhodobým vplyvom škôl kjo na korjskom dvore. Spory pretrvávali po väčšinu korjského obdobia, ale sonské tvrdenie o vlastníctve pravého prenosu osvietenia postupne získalo navrch. Pozícia, ktorá bola v neskorších sonských školách všeobecne prijatá z veľkej časti kvôli snahám Činula, nepožadovala jasnú prevahu sonských meditačných metód. Skôr hlásala vnútornú jednotu a podobnosti sonských a kjoských hľadísk. Aj keď v historických záznamoch sa spomínajú všetky tieto školy, ku koncu dynastie sa vplyvom na vládu a spoločnosť stala dominantnou škola son, z ktorej vychádzali význačný učenci a odborníci. V období Korja sa son stal „náboženstvom štátu“. Vďaka prepojeniu na vládnucu rodinu a mocných členov dvora sa mu dostávalo veľkej podpory a výsad. Budhizmus síce zaberal primárne miesto, ale v niektorých chrámoch bol uctievaný taoizmus a šamanizmus.
V období rastu sona sa aktivita a vplyv väčšiny akademických škôl vytrácali, škola hwaom, ktorá pokračovala v učení Uisanga a Wonhja, bola aj naďalej živým zdrojom vzdelania. Dielo budhistického mnícha a básnika Kjun Ja pripravilo pôdu pre zmierenie škôl son a hwaom, pričom hwaom zaujala voči sonu ústretový postoj. Kjun Jove diela sú pre moderné učenie o identifikácii osobitného charakteru kórejskeho hwaomu dôležitým zdrojom.
Ďalším dôležitým zástancom zjednotenia sona a kja bol Uičchon. Podobne ako väčšina mníchov skorého Korja aj on začal svoje štúdium budhizmu v škole hwaom. Neskôr navštívil Čínu a po návrate aktívne propagoval učenie čchontchä (🇰🇷; ), ktoré bolo uznané ako ďalšia sonská škola. Toto obdobie dostalo označenie doba „piatich dogmatických a dvoch meditačných škôl“. Lenže sám Uičchon odlákal priveľa stúpencov sona a zomrel v pomerne mladom veku, takže zjednotenia sona a kja sa už nedožil.
Najdôležitejšou postavou sona bol v Korju Činul. V tom čase mala sangha krízu vonkajšieho vzhľadu a vnútorné dogmatické problémy. Do budhizmu začali prenikať svetské tendencie, ako napríklad veštenie a obetovanie modlitieb za úspech v sekulárnych snahách. To viedlo k stále väčšiemu počtu mníchov a mníšok s pochybnou motiváciou. Preto boli pre vtedajších budhistických predstaviteľov prioritou náprava, oživenie a zlepšenie kvality budhizmu.
Činul sa snažil v rámci kórejského sona založiť nové hnutie, ktorému hovoril „spoločnosť samádhi a pradžňá“. Jeho cieľom bolo vytvoriť novú komunitu disciplinovaných a čisto zmýšľajúcich praktizujúcich hlboko v horách. Svoj zámer nakoniec dosiahol a na hore Čogjesan založil kláštor Songgwangsa. Činulove diela sa vyznačujú dôkladnou analýzou a preformulovaním metodík sonských štúdií a praktík. Jednou z významných otázok, ktorá sa v čínskom sone už dlho kvasila a Činul jej venoval zvláštnu pozornosť, bol vzťah medzi „postupnými“ a „náhlymi“ metódami v praktizovaní a osvietení. Čerpajúc z rôznych čínskych prístupov k tejto téme (obzvlášť z tých od Kuej-feng Cung-miho a Ta-chueja ) vytvoril Činil výrok „náhle osvietenie nasledované postupnou praxou“, ktorý načrtol v niekoľkých pomerne stručných a zrozumiteľných textoch. Do svojej praxe prevzal aj metódu kuan-chua od Ta-chueja. Táto forma meditácie sa v dnešnom kórejskom sone vyučuje ako hlavná metóda. Činulovo filozofické vyriešenie sonsko-kjoského konfliktu zanechalo na kórejskom budhizme hlboký a trvalý dojem.
Indigo
Indigo môže byť:
Korjo
Budhizmus
Významnou historickou udalosťou z obdobia Korja je výroba prvého vydania Tripitaky, ktoré sa volá Tripitaka Koreana. Existovali dve vydania. Výroba prvého trvala od roku 1011 do roku 1087 a druhého od roku 1237 do roku 1249. Prvé vydanie bolo zničené v roku 1232 pri požiari počas mongolského nájazdu, ale druhé vydanie ešte stále existuje v kláštore Häinsa v provincii Kjongsang. Toto vydanie malo vysokú kvalitu a takmer 700 rokov slúžilo ako štandardná verzia Tripitaky vo východnej Ázii.
Konfucianizmus
Kráľ Kwangdžong zaviedol národné skúšky do štátnej služby a kráľ Songdžong bol kľúčovou postavou pri zavádzaní konfucianizmu a založil Kukdžagam. Kukdžagam bol najvyššou vzdelávacou inštitúciou v období Korja. Napomohlo to aj k založeniu Songkjunkwanu (1398) – akadémii s konfuciánskymi osnovami – a vybudovaniu oltára v paláci, kde kráľ mohol uctievať svojich predkov.
Islam
náhľadobrázka|[[Kangnido odráža zemepisné znalosti o Číne za čias Mongolskej ríše, kedy sa geografické informácie o západných krajinách stali prostredníctvom islamských geografov dostupnými.]] Podľa kroniky Korjosa prišli moslimovia do Korja v roku 1024. Skupina asi 100 moslimov prišla v septembri 15. roku vlády kráľa Hjondžonga. V nasledujúcom roku prišla ďalšia asi 100-členná skupina moslimských obchodníkov. Obchodné vzťahy medzi Islamským svetom a Kórejským polostrovom trvali od čias Korja až do 15. storočia. To malo za následok, že niektorí moslimovia z Blízkeho východu a Strednej Ázie sa v Korju usadili a založili si tam rodiny. Zdá sa, že v Korju žili aj niektorí moslimskí Chuejovia z Číny.
S mongolskými vojskami prišli aj takzvaní „farebnookí“ ľudia (Semuovia; 🇰🇷). Táto skupina sa skladala z moslimov zo strednej Ázie. Semuovia zaujímali medzi mongolskými spoločenskými triedami miesto hneď po samotných Mongoloch a v rámci Jüanu boli veľmi vplyvní. Práve vtedy začali vznikať satirické básne a jednou z nich bola aj Sanghwadžom (🇰🇷). Pojednáva o Kórejčanke, ktorá ide do moslimskej pekárne kúpiť nejaké knedle. Drobné kontakty s prevažne moslimami pokračovali a v neskoršom období vlády dynastie Korjo boli v hlavnom meste aj mešity. Nazývali sa je-kung a doslova to znamenalo „obradná sieň“.
Jeden zo stredoázijských prisťahovalcov prišiel do Korja pôvodne ako poradca mongolskej princeznej, ktorá sa mala vydať za kráľa Čchungnjola. Korjské dokumenty hovoria, že pôvodne sa volal Samga, ale keď sa rozhodol ostať v Korju už natrvalo, kráľ mu dal kórejské meno Čang Sun-njong. Oženil sa s Kórejčankou a stal sa zakladateľom klanu Čang z Toksu, z ktorého pochádzalo mnoho vysokopostavených úradníkov a rešpektovaných konfuciánskych učencov. O 25 generácií neskor sa okolo 30 000 Kórejčanov pozerá na Čang Sun-njonga ako na starého otca svojho klanu (klanu Čang so sídlom v dedine Toksu). To isté platí o potomkov ďalšieho Stredoázijca, ktorý sa v Korju usadil. Muž menom Sol Son utiekol do Korja, keď tesne pred koncom mongolskej dynastie Jüan vypuklo povstanie Červených turbanov. Aj on si vzal Kórejčanku a založil rod zvaný Sol z Kjongdžu, ktorý má v Kórei minimálne 2 000 členov.
North Bay (Ontário)
North Bay je mesto v kanadskej provincii Ontário. Je administratívnym sídlom okresu Nipissing District. Prístupnosť z mesta urobila centrum vzdelávania a zdravotníctva.
Korjo
Sodžu
Prvá destilácia sodžu sa uskutočnila niekedy počas mongolskej invázie v 13. storočí. Pri svojich ťaženiach do Strednej Ázie a na Blízky východ sa Mongoli v Moslimskom svete naučili techniku destilácie Araku. Tú následne predstavili aj obyvateľom Korja a v okolí Käsongu sa zriadili liehovary. Sodžu je v okolí tohto mesta skutočne známe ako Arak-džu (🇰🇷). Za vlády kráľa Čchungnjola sa sodžu rýchlo stalo obľúbeným nápojom. V oblastiach, ako napríklad Andong, kde boli rozmiestnené mongolské vojská, sa vyrábalo vysokokvalitné sodžu.
North Bay (Ontário)
Poloha
Mesto sa nachádza v severovýchodnej zátoke jazera Lake Nipissing, približne 345 kilometrov severne od Toronta. Leží približne na obchodnej trase z čias obchodu z kožušinou. Na východe mesta leží jazero Trout Lake, zdroj rieky Mattawa River ako aj pitnej vody pre mesto.
Korjo
Tripitaka Koreana
Tripitaka Koreana (🇰🇷) je Tripitaka vyrytá do viac ako 81 000 drevených matríc. Zbierka je uložená v kláštore Häinsa v provincii Južný Kjongsang. Jej výroba bola dokončená v roku 1251. Kráľ Kodžong ju dal vyrobiť v snahe bojovať proti mongolským nájazdom budhizmom.
Umenie
190px|náhľadobrázka|vľavo|Kanvica z prvej polovice 12. storočia. Kamenina s podglazúrovou engobovou dekoráciou a seladónovou glazúrou.
North Bay (Ontário)
Dejiny
Význam pri vývoji mesta mala železnica: Canadian Pacific Railway, Canadian National Railway a Ontario Northland Railway. V roku 1882 bola zavedená železnica, od roku 1886 mala prepojenie na Toronto. Od roku 1891 má status „town“. Od roku 1925 má status „city“ a v roku 1968 sa spojilo s okolitými obcami čím vytvorilo vtedy najväčšie mesto (rozlohou) v Kanade.
Korjo
Korjský seladón
180px|náhľadobrázka|Seladónové kadidlo, národná kultúrna pamiatka. Korjská keramika je niektorými ľuďmi považovaná za najkvalitnejšie malé keramické výrobky v kórejskej histórii. V tomto období sa začali využívať meandrové a listnaté vzory, geometrické či špirálovité kvetinové čelenky, elipsovité panely, štylizované ryby a hmyz a vykrajované vzory. Glazúry boli zvyčajne v rôznych odtieňoch seladónu, pričom na kameninu a skladovacie nádoby sa používali hnedasté až čierne glazúry. Seladónové glazúry mohli byť pre potreby zobrazenia inkrustácie až takmer priesvitné.
North Bay (Ontário)
Demografia
V sčítaní obyvateľstva v roku 2016 malo mesto 51 553 obyvateľov, z toho 41 255 uvádza ako rodný jazyk angličtinu, 6 645 francúzštinu a 2 150 neoficiálne jazyky, z toho 155 jazyky pôvodných obyvateľov. 30 ľudí uvádza češtinu a 5 slovenčinu. 65 ľudí udalo ako etnický pôvod český, 70 slovenský a 60 československý.
Korjo
Korjský seladón
Aj keď väčšinou sa z tohto obdobia dajú vidieť široké nádoby, väčšie nízke misy či plytké misky, bohato zdobené seladónové kozmetické škatuľky a engobou inkrustované šálky, budhistickí keramikári vyrábali aj vázy v tvare kórejského melónu, chryzantémové poháre často skvostného architektonického dizajnu na stojanoch s lotosovými motívmi a lotosové kvety. Zakrivené olemované almužnové misky sa podobajú na kórejské kovové produkty. Vínové poháre mali často vysoké nohy, ktoré boli zakončené miskovitými podstavcami.
North Bay (Ontário)
Doprava
Mesto sa nachádza na železničnej križovatke. Krížia sa tu tiež provinčné Cesta 11 a Cesta 17. Nachádza sa tu letisko North Bay Jack Garland Airport (IATA: YYB). V meste funguje North Bay Transit.
Korjo
Glazúrované produkty s perleťovou inkrustáciou
V období Korja dosiahli glazúrované produkty s perleťovou inkrustáciou vrchol technického a estetického úspechu. Aristokrati ich využívali ako budhistické rituálne nástroje a nádoby. Používali sa aj pri výrobe konských sediel a kráľovských kočov. Inkrustačné glazúry kombinovali textúru, farbu a tvar, aby sa dosiahol oslňujúci efekt ako na malých, tak aj na veľkých výrobkoch. Hoci boli korjské glazúrované produkty veľmi cenené v celej východnej Ázii, známych zachovaných príkladov je len menej ako 15, z ktorých jednou je krásna škatuľka uložená v muzeálnej zbierke. Tento nedostatok predmetov sa z veľkej časti pripisuje krehkosti glazúrovaných produktov a do určitej miery aj vojnám a nájazdom cudzích mocností, obzvlášť tým, ktoré koncom 16. storočia zahájil Hidejoši Tojotomi.
Výrobné techniky
180px|náhľadobrázka|Kameninová kozmetická škatuľka s bielou a čiernou inkrustáciou a seladónovou glazúrou z obdobia dynastie Korjo. Táto keramika mala tvrdé porcelánové telo a porcelánový kameň bol jedným z kľúčových zložiek, ale nesmieme si ju zamieňať s porcelánom. Základ tvoril nízky obsah ílu a vysoký podiel kremeňa a draslíka. Prakticky šlo o zhodné zloženie, aké mala čínska keramika jue, ktorá podľa predpokladov odborníkov podnietila začiatok výroby seladónu v Korju. Glazúru tvoril popol a železné farbivo. Vypaľovala sa v zredukovanej atmosfére v upravenej čínskej „dračej“ peci. Výraznú modro-šedo-zelenú farbu korjského seladónu spôsobuje obsah železa v glazúre s minimom titánového kontaminantu, ktorý mení farbu viac do zelena, ako je možné vidieť na čínskej keramike jue. Lenže korjský hrnčiari poňali glazúru v inom smere ako ich čínsky predchodcovia. Nespoliehali sa len na podglazúrové vyrývané vzory, ale postupne vyvinuli techniku sanggam, ktorá spočívala v čiernej (magnetit) a bielej (kremeň) inkrustácii. Tá s glazúrou silne kontrastovala.
North Bay (Ontário)
Ekonomika
Obchod z kožušinou má význam doteraz. Drevársky priemysel je tiež dôležitý. V poslednej dobe rastie význam informačných technológií, spracovávania a všeobecného priemyslu. Sídli tu tiež Nipissing University.
Korjo
Technológia
Je všeobecne známe, že prvý kovový pohyblivý typ vynašiel v 13. storočí Čchö Jun-ui. Podľa čínskeho vedca Pchana Ťi-singa boli najskoršie formy kovového pohyblivého typu vyvinuté v Číne už v 11. storočí, lenže tie v neboli vyvinuté natoľko, aby dokázali vytlačiť viac ako pár znakov naraz. V roku 1234 boli kovovým pohyblivým typom vytlačené Sangčong kogum jemun. Kórejská technológia v Korju značne pokročila a prispeli k tomu aj silné vzťahy s dynastiou Sung. V Korju sa tiež začali vyrábať keramika a papier, ktoré sa zachovali dodnes.
Ku koncu vlády dynastie bolo Korjo v oblasti lodného delostrelectva na vrchole. V roku 1356 sa vykonali skoré experimenty so strelnými zbraňami, ktoré vystreľovali drevené alebo kovové projektily. V roku 1373 sa po experimentoch so zápalnými šípmi a „ohnivými trubicami“ vyvinula skorá forma hwačchy, ktorá bola umiestnená na korjských vojnových lodiach. Umiestňovanie diel a iných strelných zbraní na vojnové lode pokračovalo aj počas dynastie Čoson. Do roku 1410 malo kanóny na palube už viac ako 160 čosonských vojnových lodí. Rozšírené používanie strelného prachu v Korju prvýkrát predstavil Čchö Mu-son, stredoveký korjský vynálezca, vojenský veliteľ a vedec. Bol vynálezcom rôznych zbraní fungujúcich na báze strelného prachu.
Kusttram
Belgická pobrežná električková sieť (holandský oficiálny názov Kusttram) zabezpečuje hromadnú dopravu na belgickom pobreží Severného mora medzi obcami De Panne u francúzskych hraníc a Knokke-Heist blízko hraníc s Holandskom. Ide o najdlhšiu električkovú trať na svete.
Andrés Manuel López Obrador
Andrés Manuel López Obrador (* 13. november 1953, Tepetitán, Mexiko), všeobecne nazývaný jeho iniciálami AMLO, je mexický politik, od roku 2018 58. prezident Mexika.
Kusttram
Linka má 70 zastávok a dĺžku 68 km. Rozchod koľaje je 1000 mm. Električky jazdia každých 20 minút mimo sezóny a každých 10 minút v letných mesiacoch, kedy pobrežná električková linka prepraví viac ako 3 milióny cestujúcich.
Matej Lacko
Matej Lacko alebo staršie Matej Szepsi-Lacko (* asi 1570, Moldava nad Bodvou† 1633) bol kronikár, vinársky odborník a kalvínsky kňaz. Vynálezca výroby tokajského výberu (aszú).
Kusttram
Prevádzka pobrežnej električky sa začala v roku 1885 na úseku medzi mestami Oostende a Nieuwpoort. Ďalšia časť trasy medzi Oostende a Knokke bola otvorená v roku 1890. V roku 1912 bola trať elektrifikovaná, do tej doby mali električky parný pohon.
Andrés Manuel López Obrador
Životopis
AMLO sa narodil v obci Tepetitán v samospráve Macuspana na juhovýchode štátu Tabasco. V roku 1986 skončil štúdium na Universidad Nacional Autónoma de México po tom, ako ho predtým prerušil, aby sa zapojil do politiky. Jeho politická kariéra začala už v roku 1976, kedy sa stal členom Inštitucionálnej revolučnej strany (PRI) v Tabascu a nakoniec sa stal lídrom strany v celom štáte. V roku 1989 vstúoil do Strany demokratickej revolúcie (PRD) a bol kandidátom strany na pozíciu guvernéra štátu Tabasco v roku 1994. Bol celonárodným lídrom strany PRD medzi rokmi 19961999. V roku 2000 bol zvolený za starostu mesta Mexiko, kde pôsobil do roku 2005. V roku 2012 odišiel z PRD a v roku 2014 založil Národné hnutie obnovy (MORENA), ktoré viedol do roku 2017.
Matej Lacko
Životopis
Študoval v Sárospataku na kalvínskom gymnáziu, následne od roku 1608 teológiu na univerzite vo Lutherstadt Wittenberg. V rokoch 16031607 pôsobil ako farár v obci Olaszliszka, následne ako učiteľ v Košiciach. Od roku 1614 bol dvorný kazateľ Michala Lórantfiho v Erdőbénye.
Kusttram
Od začiatku prevádzky do roku 1991 bola pobrežná električka spravovaná spoločnosťou NMVB (Nationale Maatschappij van Buurtspoorwegen, francúzsky Société nationale des chemins de fer vicinaux) a bola súčasťou tzv. Vicinálnych dráh. V roku 1991 táto spoločnosť zanikla a odvtedy trasu prevádzkuje flámska spoločnosť De Lijn.
Andrés Manuel López Obrador
Prvé pokusy o kreslo prezidenta
López Obrador sa o úrad prezidenta uchádzal trikrát - vo voľbách v roku 2006, 2012 aj 2018. V roku 2006 ako kandidát Strany demokratickej revolúcie skončil tesne na druhom mieste za víťazom Felipem Calderónom (PAN) v pomere 35,9% ku 35,3%. V roku 2012 skončil znovu ako kandidát PRD opäť druhý, keď ho porazil Enrique Peña Nieto (PRI) v pomere 38,2% ku 31,6%. V oboch prípadoch mal teritoriálne podporu najmä v južných štátoch (domovské Tabasco, Guerrero, Oaxaca).
Matej Lacko
Životopis
Na panstve Lórantfiovcov experimentoval s výrobou vína a vynašiel spôsoby výroby tokajských výberov (maď. aszú). Podrobnejšie: „V roku 1631 bol za spracovanie hrozna a výrobu vína zodpovedný Máté Laczkó [Matej Lacko]. Pretože sa bál útoku Turkov, nariadil zber hrozna oneskorene. Vďaka tomuto oneskoreniu niektoré hrozná chytili ušľachtilú pleseň a boli zozbierané a tlačené oddelene, predtým, ako sa nalievali do muštu. Výsledné víno predávané okolo Veľkej noci si v ďalšom roku získalo veľký obdiv. Toto víno odovzdal svojej panej Zuzane Lorántffy [Zuzana Lórantfiová], vtedy už Rákoci [Rákociová, manželka Juraja I. Rákociho], ktorej veľmi zachutilo a prikázala ho vyrábať v čo najväčšom množstve.“
Autor (za jeho života nevydanej) kroniky s názvom Kronikajá (v maďarčine), v ktorej sa venoval najmä udalostiam z východného Uhorska v rokoch 15211624. Dielo predstavuje významný historický prameň pre toto obdobie.
Kusttram
V rokoch 1994 až 2002 boli všetky električky modernizované. Modernizácia zahŕňala najmä vybavenie súprav nízkopodlážnym oddielom v prostrednej časti vozňa. Táto úprava uľahčila prepravu osobám so zníženou pohyblivosťou a zvýšila kapacitu vozňov.
Andrés Manuel López Obrador
Úrad prezidenta od roku 2018
López Obrador bol kandidátom na prezidenta po tretí krát vo voľbách v roku 2018, kedy kandidoval za Juntos Haremos Historia, koalíciu zloženú z ľavicovej Strany práce, pravicovej Strany sociálneho stretu a Národného hnutia obnovy (MORENA). Vo voľbách získal 53 % hlasov a zvíťazil vo všetkých štátoch s výnimkou Guanajuata. V kampani hovoril o navýšení finančnej pomoci pre študentov, zdvojnásobení penzií pre dôchodcov, zdvojnásobení minimálnej mzdy, amnestii pre drogových kriminálnikov či o výstavbe 100 nových univerzít a o bezplatnom prístupe na verejné vysoké školy.
Hádzaná na Afrických hrách
náhľad|Dejiská [[Africké hry|Afrických hier]] Hádzaná na Afrických hrách je hádzanársky turnaj národných družstiev, ktorý sa koná v rámci multišportového podujatia Afrických hier a organizuje ho Africká hádzanárska konfederácia (CAHB). Samotné hry organizuje Africký olympijský výbor (ACNOA). Do programu hier bol turnaj oficiálne zaradený hneď na prvých Afrických hrách v roku 1965 v konžskom Brazzaville, vtedy iba v mužskej kategórii. O 13 rokov neskôr sa tretích Afrických hrách 1978 v Alžíri ukutočnil aj prvý ženský turnaj. Hádzanársky turnaj sa odvtedy koná na hrách pravidelne. V kategórii mužov získal najviac prvenstiev 🇪🇬, ktorý zvíťazil sedemkrát; v ženskej kategórii dominuje 🇦🇴, ktorá vyhrala 6 turnajov.
Medailová bilancia družstiev
* Pozn: Chýbajú niektoré tímy z Afrických hier 1991.
Potkaniar (legenda)
Potkaniar (zastarano Krysár, nesprávne krysiar) je známa nemecká povesť či rozprávka (resp. jej hlavná postava) o neznámom mužovi, ktorý hraním na píšťale odlákal a potom utopil všetky potkany z mesta, ale pretože za to nedostal od obyvateľov mesta sľúbenú odmenu, pomstil sa tak, že rovnakým spôsobom odlákal z mesta aj takmer všetky deti, ktoré potom už nikto viac nevidel.
Kara Mustafa Paša
Kara Mustafa Paša môže byť:
Potkaniar (legenda)
Pôvodne išlo presnejšie o povesť Potkaniar z Hamelnu (nem. Rattenfänger von Hameln), ktorá sa vzťahuje na udalosť v meste Hameln, kde sa v roku 1284 záhadne navždy stratilo 130 detí, ale príbeh sa neskôr v rôznych obmenách vyskytuje aj v iných nemeckých, francúzskych atď. mestách. Príbeh je aj predmetom početných umeleckých spracovaní, najslávnejšia verzia je od bratov Grimmovcov.
Hádzaná na Afrických hrách
Účasť mužských družstiev na Afrických hrách
(do 2015)
Účasť ženských družstiev na Afrických hrách
(do 2015)
Varazdat
Varazdat (,, * 4. storočie† 4. storočie) bol arménsky kráľ z arsakovskej dynastie, ktorý vládol v rokoch 374 - 378.
Po zvrhnutí a zabití arménskeho kráľa Papa v roku 374 sa rímsky cisár Valens rozhodol dosadiť na prázdny trón arménskeho aristokrata Varazdata, žijúceho v Konštantinopole, údajného príslušníka rodu Arsakovcov, ktorý mal hájiť rímske záujmy v strategicky položenom nárazníkovom štáte na hranici so Sasánovskou ríšou. Varazdat sa však dostal do sporu s vplyvnými sparapetmi (veliteľmi vojska) z rodu Mamikonianov: prvého z nich, Musela, nechal popraviť, ale druhý, Manuel, ho zvrhol a vyhnal z krajiny. Varazdat pravdepodobne dožil svoj život vo vyhnanstve v Británii, ale podľa iných verzií ho buď zabili pri palácovom sprisahaní, alebo v boji s Peržanmi, alebo zomrel ako zajatec Rimanov. Dátum jeho smrti nie je známy.
Mojžiš Chorénsky vo svojej kronike uvádza, že Varazdat zvíťazil na 291. olympijských hrách v pästnom zápase (pygmé) O správnosti tejto informácie vznikli pochybnosti: 291. olympiáda pripadla na rok 385, kedy už bol Varazdat starnúci muž. O tomto dátume nemali pochybnosti starší bádatelia (H. G. Förster a iní).
Novší autori (L. Moretti, B. Kyrkos, N. Jaluris a iní) sa vo väčšine prikláňajú k 287. hrám, t. j. k roku 369, lebo práve Varazdatova popularita olympijského víťaza mohla byť dôvodom, prečo si ho cisár Valens vybral za spojenca. Varazdat tak patrí medzi posledných známych olympijských víťazov z doby úpadku starovekých olympijských hier. Varazdat mal na rozdiel od svojich dávnych predkov priateľský vzťah ku Grékom. Arménski historici z 5. stor. ako Faustus Byzantský alebo Mojžiš Chorénsky o ňom zhodne tvrdia, že bol „mužom statočným, s mocným úderom ruky a s nebojácnym srdcom." V roku 1998 v Olympii odhalili Varazdatovu sochu, ktorú vytvoril arménsky sochársky majster Levon Tokmajyan.
Dejiny Bytče
Exteré odkazy
Rovnaký zoznam faktov na anonymnej webstránke mesta Bytča
Radegast (Moravsko-sliezske Beskydy)
Radegast je vrch v Moravsko-sliezskych Beskydách. Leží na severnej Morave nad Trojanovicami, približne juhovýchodne od Frenštátu pod Radhoštěm. Patrí do CHKO Beskydy a na severovýchodnom úpätí je sedlo a turistické stredisko Pustevny.
Poloha
Nachádza sa v strednej časti pohoria, v geomorfologickom podcelku Radhošťská hornatina a jej časti Pustevenský hřbet. Leží na hranici Moravsko-sliezskeho a Zlínskeho kraja, okresov Nový Jičín a Vsetín a zasahuje na katastrálne územie obcí Trojanovice, Dolní Bečva a Prostřední Bečva. Najbližším sídlom je na severe ležiaca obec Trojanovice, južným smerom sa nachádza Prostřední a Horní Bečva.
Opis
Radegast je súčasťou hrebeňa, ktorý vedie z vrchu Čertův mlýn západným smerom na Radhošť. Severne susedí Okrouhlý a Nořičí hora, východne Tanečnice , Čertův mlýn a Magura , južne Malinová  a Bečovská Kýčera  a západne vrch Radhošť. Severné svahy odvodňujú prítoky Lomnej do rieky Lubiny v povodí Odry, voda z južných svahov odteká do Rožovskej Bečvy v povodí Moravy. Na vrchol vedie značený chodník z Pusteven a severovýchodne je vybudovaná vyhliadková Stezka Valaška. V blízkosti vrcholu stojí viac ako 3 metre vysoká socha slovanského boha Slnka, hojnosti a úrody, Radegasta. Masív má tri vrcholy a ich dostupnosť uľahčuje neďaleké stredisko Pustevny.
Výhľady
Hlavný vrchol pokrýva lesný porast, ktorý umožňuje obmedzený rozhľad. Z lokalít s riedkou vegetáciou a vyhliadok na hrebeni možno pozorovať najmä vrchy Moravsko-sliezskych Beskýd, no tiež okolité kotliny a pri vhodných podmienkach aj Hostýnsko-vsetínskú hornatinu, Biele Karpaty, Javorníky, Malú Fatru a Hrubý Jeseník.
Lamothe-Cumont
Lamothe-Cumont je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Tarn-et-Garonne, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Johannes Esser
Johannes „Jan“ Fredericus Samuel Esser (* 13. október 1877, Leiden, Holandsko† 9. august 1946, Chicago, USA) bol holandský plastický chirurg, ktorý propagoval inovatívne metódy rekonštrukčnej chirurgie vojakov zranených v prvej svetovej vojne. Predpokladá sa, že v roku 1917 presadil termín „stent“, aby opísal použitie zubnej zmesi, ktorú v roku 1856 vynašiel anglický zubár Charles Stent (18071885) na vytvorenie formy na rekonštrukciu tváre. Pojem „stent“ sa neskôr rozšíril na zariadenie na expanziu zúžených trubíc telového tkaniva.
Bol jednorazovým šachovým šampiónom, keďže vyhral Holandské majstrovstvá v šachu v zápase o titul proti Rudolfovi Lomanovi v roku 1913.
Rue de Bretonvilliers
thumb|Rue de Bretonvilliers Rue de Bretonvilliers je ulica v Paríži na ostrove Saint-Louis. Nachádza sa v 4. obvode.
Dejiny
Je pomenovaná po Claudovi Le Ragois de Bretonvilliers, tajomníkovi finančnej rady, ktorý tu mal postavený palác.
Kara Mustafa Paša (guvernér Egypta)
Kara Mustafa Paša († 1628) bol osmanský štátnik, ktorý slúžil dvakrát ako osmanský guvernér Egypta, najprv od 20. júla do 9. októbra 1623, a potom od 12. februára 1624 do 16. mája 1626. V roku 1623 slúžil ako aga (šéf) janičiarského zboru.
Mustafa Paša bol vzdelávaný v Enderunskej palácovej škole. V roku 1628 sa oženil s Fatmou Sultán, dcérou sultána Ahmeda I., avšak v ten istý rok bol popravený panujúcim sultánom (a jeho novým švagorm) Muradom IV.
Lapenche
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Čajakova ulica
Čajakova ulica je ulica:
Zoznam obcí departementu Gard
Kompletný zoznam 353 obcí departementu Gard.
O₂ World
O₂ World môže byť:
Cícer
Cícer môže byť:
Larrazet
Larrazet je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Tarn-et-Garonne, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Čajakova ulica (Bratislava)
Čajakova ulica je ulica v Bratislave, v mestských častiach Staré Mesto a Nové Mesto. Je pomenovaná podľa mesta Jána Čajaka (1863 – 1944), slovenského spisovateľa.
Tiahne sa od Beskydskej po Kraskovu, križuje Smrečiansku, je rovnobežná s Pionierskou a Mikovíniho.
Bundáš
Bundáš môže byť:
Indigo (chemická látka)
Indigo je organická zlúčenina, ktorá má jasne modrú farbu. Kedysi sa toto farbivo extrahovalo z listov niektorých rastlín rodu Indigofera, hlavne Indigofera tinctoria. Rastliny, ktoré produkovali toto farbivo, boli bežne pestované a používané po celom svete, hlavne v Ázii, ako dôležité plodiny. Produkcia farbiva indigo bola ekonomicky dôležitá kvôli historickej vzácnosti modrých farbív.
Lauzerte (obec)
Lauzerte je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Tarn-et-Garonne, v regióne Midi-Pyrénées.
Indigo (chemická látka)
Chemické vlastnosti
vľavo|náhľad|170x170bod|Molekula indiga Indigo je tmavomodrý kryštalický prášok, ktorý sublimuje pri teplote 390–392 °C. Je nerozpustné vo vode, etanole a éteroch, ale je rozpustné v DMSO, chloroforme, nitrobenzéne a koncentrovanej kyseline sírovej.
Indigo absorbuje žiarenie v oranžovej oblasti viditeľného spektra (λmax = 613 nm). Jeho tmavomodrá farba vzniká vďaka konjugovaným dvojitým väzbám, kvôli ktorým je táto molekula planárna. Indigo biela tieto väzby nie sú konjugované a zlúčenina nie je planárna.
Lauzerte (obec)
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Indigo (chemická látka)
Použitie
vľavo|náhľad|140x140bod|Indigo ako farbivo Hlavným použitím indiga je farbenie bavlny, hlavne pri tvorbe rifloviny vhodnej na výrobu nohavíc. Na jeden pár nohavíc je v priemere potreba len 3-12 g farbiva. Menšie množstvá sa používajú na farbenie vlny a hodvábu.
Lauzerte (obec)
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Dame
Diskografia
Ako člen skupiny DMS
Ako sólo umelec
Rue Pajol
thumb|Rue Pajol
Rue Pajol (Pajolova ulice) je ulica v Paríži. Nachádza sa v 18. obvode.
Poloha
Ulica je orientovaná z juhu na sever a spája námestie Place de la Chapelle a Place Hébert.
Dejiny
Dnešná ulica sa skladá z bývalých ulíc Rue Neuve-de-Strasbourg (časť medzi Place de la Chapelle a Rue du Département), Rue de Strasbourg (medzi Rue du Département a Rue Riquet) a Rue Neuve-du-Bon-Puits (medzi Rue Riquet a Place Hébert).
Názov
Svoj súčasný názov má ulica od 2. okróbra 1865. Je pomenovaná podľa Napoleonovho generála Pierra Clauda Pajola (* 1772† 1844).
Harakát
Harakát sú diakritické znaky arabského písma, ktorými sa označuje krátke a, krátke i alebo krátke u.
Arabské písmo neobsahuje samostatné písmená pre krátke samohlásky a, i, u. Tieto sa zapisujú diakritickými značkami nad ( a, u) alebo pod (i) predchádzajúcu spoluhlásku.
Stanislav Biroš
Stanislav Biroš alebo Stanislav Bíroš (* 12. november 1901, Bytča – † 17. september 1983, Bytča) bol česko-slovenský akademický maliar, sochár a učiteľ. Ako učiteľ pôsobil v Bytči, v Turčianskych Tepliciach i Žiline. Pochovaný je v Bytči.
Životopis
Pochádzal z rodiny krajčíra Štefana Biroša (* 1866† 1941) a jeho manželky Jozefíny, rod. Smolkovej (* 1868† 1953) ako jedno zo siedmich detí. Základnú školu absolvoval v Bytči. V roku 1916 pokračoval stredoškolským štúdiom na učiteľskom ústave v Turčianskych Tepliciach. V roku 1918 bol pre proslovenské prejavy a vzdor voči maďarizácii preložený na Dolnú zem do mesta Jászberény a neskôr aj uväznený v Sarvaši, čo už však časovo korelovalo so vzburou 71. trenčianskeho pešieho pluku v Kragujevaci a zánikom Rakúsko-Uhorska s koncom prvej svetovej vojny. V rodiacom sa Česko-Slovensku sa ako dobrovoľník zaradil do Národnej gardy a 5. decembra 1918 sa v rámci maďarsko-česko-slovenskej vojny zúčastnil bitky I. námornej roty s maďarskou posádkou Žiliny pri Zemianskej Kotešovej, ktorá skončila oslobodením Žiliny.
Dihydrouridín
Dihydrouridín alebo 5,6-dihydrouridín (skratka D, DHU alebo UH2) je pyrimidínový nukleozid, ktorý vzniká adíciou dvoch atómov vodíka na uridín. Kvôli tomu má dihydrouridín nasýtený kruh. Dihydrouridín sa skladá z bázy dihydrouracilu viazaného na pentózu a vyskytuje sa v molekulách tRNA a rRNA.
Stanislav Biroš
Životopis
Uväznením a vojnou prerušené učiteľské štúdium si dokončil v rokoch 19191920 v Leviciach. Následne v rokoch 19211927 študoval sochárstvo na Vysokej škole umeleckopriemyselnej v Prahe (UMPRUM). Po skončení štúdia pracoval krátko v reklamnom oddelení firmy Baťa. V roku 1929 sa vrátil do Bytče, kde do roku 1938 pôsobil ako učiteľ meštianskej školy. Neskôr vyučoval v Turčianskych Tepliciach, Kláštore pod Znievom a Žiline. Od roku 1954 pôosbil ako umelec v slobodnom povolaní.
Tvorba a dielo
Od roku 1945 sa plne venoval sochárstvu. Spoluzakladal Kysuckú galériu v Čadci. Vytvoril busty Jana Amosa Komenského v Uherskom Brode, Martina Kukučína v Jasenovej, Ivana Hálka v Žiline, Janka Kráľa v Šahách a ďalšie.
Dihydrouridín
Význam v molekulách RNA
Keďže dihydrouridín nie je planárny, narúša skladacie interakcie v helixoch RNA a destabilizuje jej štruktúru. Naopak stabilizuje C2'-endo konformáciu cukru, ktorá je flexibilnejšia než C3'-endo konformácia. Tento efekt sa potom uplatňuje i na 5' susednom nukleotide. Na základe toho dihydrouridín destabilizuje lokálnu štruktúru RNA, na rozdiel od pseudouridínu a 2'-O-metylovaného uridínu, ktoré lokálnu štruktúru stabilizujú. Dihydrouridín vzniká pôsobením tRNA-dihydrouridiínsyntázy.
Transferová RNA organizmov, ktoré rastú pri nízkych teplotách (psychrofilné organizmy) obsahujú veľké množstvo dihydrouridínu (v priemere 40-70 %), čo je nutné pre lokálnu flexibilitu tRNA pri alebo pod bodom mrazu. stred|náhľad|Štruktúra páru adenín-dihydrouridín