cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Podmanínska pahorkatina
Doprava
Územím vedú dôležité dopravné komunikácie, spájajúce juh Slovenska so severom; medzinárodná cesta E 50 (smerujúca z Brna na Žilinu) a E 75 (Bratislava – Žilina) vedie po diaľnici D1, nadregionálny význam má Považím vedúca cesta I/61 (Trenčín – Žilina) a regionálne významná je aj cesta II/517 (Považská Bystrica – Rajec). V severnej časti vedie údolím Váhu aj železničná trať Bratislava – Žilina, ktorá je súčasťou V. európskeho koridoru a hlavného prepojenia západného a východného Slovenska.
Saint-Antoine (Gironde)
Saint-Antoine je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Gironde, v regióne Akvitánsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Záhorský potok (prítok Moravy)
Záhorský potok je potok v regióne Záhorie na území obcí Záhorská Ves a Vysoká pri Morave v okrese Malacky v Bratislavskom kraji. Je ľavostranným prítokom Moravy a má dĺžku. Je vodným tokom III. rádu.
Prameň
Pramení v v centrálnej časti územia obce Záhorská Ves, v poľnohospodárskom extraviláne pri železnici v poli Pri vŕbe. Patrí do okresu Malacky v Bratislavskom kraji a nachádza sa v geomorfologickom celku Borská nížina v geomorfologickom podcelku Dolnomoravská niva.
Opis toku
Od prameňa tečie severovýchodným smerom poľnohospodárskym extravilánom, veľkým oblúkom (niekdajším ramenom – meandrom rieky Morava) sa postupne stáča na východ, juhovýchod, až juhozápad, v priteká na obecnú hranicu medzi obcami Záhorská Ves a Vysoká pri Morave, vodný tok je sprevádzaný pásom príbrežnej vegetácie, vodný tok sleduje priebeh obecnej hranice, ľavým brehom obmýva  pole i samotu Dúbrava vo Vysokej pri Morave, v  priberá krátky pravostranný bezmenný prítok, ústi v  do Moravy ako jej ľavostranný prítok. Vodný tok Záhorský potok má jeden bezmenný nevýznamný prítok.
Pôvod názvu
Vodný tok Záhorský potok na území obcí Záhorská Ves a Vysoká pri Morave má pôvod v prvej zložke názvu obce Záhorská Ves, prípadne v názve regiónu Záhorie v prostredí ktorých potok pramení, preteká a ústi. Z toponyma Záhorská Ves alebo z toponyma Záhorie rozšírením o formant -ský bolo utvorené dvojčlenné hydronymum atributívneho typu (dvojčlenný determinatívny názov so zhodou) zložený z prídavného mena a z podstatného mena v podobe Záhorský potok ako súčasť veľmi početnej skupiny názvov v slovenskej toponymii, najmä hydronymii.
Názov vodného toku Záhorský potok bol štandardizovaný v roku 2009. V priestore slovenskej hydronymie potokov hydronymum Záhorský potok nie je jedinečným hydronymom (február 2022); existujú štyri takéto homonymné názvy potokov.
Strážov (geomorfologická časť)
Strážov je rozsiahlou geomorfologickou časťou Zliechovskej hornatiny. Najvyšším vrchom je vysoký rovnomenný vrch, ktorý je dominantou celých Strážovských vrchov.
Vymedzenie
Územie zaberá severnú časť podcelku Zliechovská hornatina, no zároveň celých Strážovských vrchov. Zo severu je Strážov ohraničený Rajeckou a Domanižskou kotlinou, ktoré patria do Žilinskej kotliny, nasledujú Súľovské skaly (podcelok Súľovských vrchov) a Podmanínska pahorkatina (podcelok Považského podolia). Západným smerom nadväzuje Trenčianska vrchovina (podcelok Strážovských vrchov) s časťami Butkovská brázda, Teplická vrchovina a Porubská brázda. Južným smerom pokračujú časti Zliechovskej hornatiny, Belianska vrchovina, Zliechovská kotlina, Čičmianska kotlina a Javorinka. Údolie Rajčanky na východe oddeľuje geomorfologickú časť Lúčanskej Malej Fatry, Kľak.
Ochrana územia
Veľká časť územia Strážova je súčasťou Chránenej krajinnej oblasti Strážovské vrchy. Osobitne chránenou oblasťou je národná prírodná rezervácia Strážov.
Turizmus
Táto časť Strážovských vrchov je turisticky atraktívna, čo platí najmä pre okolie vrchu Strážov. Oblasť je vybavená sieťou značených turistických chodníkov, spájajúcich atraktívne lokality regiónu.
Hlava
Hlava môže byť:
Sóos
Sóos bol kráľom Sparty (pravdepodobne mýtickým) približne na konci desiateho storočia pred Kr. V zoznamoch kráľov Sparty (v niektorých chýba) je zaradený ako druhý kráľ kráľovskej rodiny Eurypontovcov.
Zaradenie kráľa Sóa do zoznamu kráľov Sparty je otázne, lebo najstaršie známe záznamy od historika Herodota sa o ňom vôbec nezmieňujú. Existuje však aj teória s ktorou vyšiel anglický klasický učenec Thomas Falconer, že v zázname, kde Herodotos spomína predkov Leotychida II. nebol spomenutý Sóos zámerne, pretože mohol byť bratom Eurypóna, lebo tento záznam je rodokmeňom a v ňom sa spomenie vždy otec. Príkladom je záznam predkov Leonida I., v ktorom Herodotos vynechal zo zoznamu Leónidovho predchodcu na tróne Kleomena I., lebo bol jeho bratom a nie otcom.
Záznamy od Pausania a väčšiny antických autorov uvádzajú, že Sóos bol synom Prokla a otcom Eurypóna. Pre súčasných odborníkov z radov historikov je ťažké zaujať stanovisko či bol Sóos skutočne kráľom Sparty, pretože pre obdobie dejín Sparty (t. j. desiate storočie pred Kr.), keď mal Sóos vládnuť nám chýbajú hodnoverné záznamy. Mnohí si preto myslia, že kráľ Sóos, ako aj králi Sparty tohto obdobia, patria s veľkou pravdepodobnosťou do oblasti mýtov.
Písomnosti, ktoré zachytili niečo z pôsobenia kráľa Sóa nám zanechal historik Ploutarchos. Vo svojom diele Paralelné životopisy píše, že Sóos počas svojej vlády dobyl značnú časť Arkádie a podmanil si obyvateľov mesta Helos v Lakónskom zálive. Plutarchos zaznamenal príbeh, ktorý rozpráva, aké ťažkosti zažil počas bojov Sóos so svojim vojskom na severe Arkádie v neúrodnej vysočine neďaleko mesta Kleitor. Kraj, ktorý sa pokúšali Sparťania dobyť bol suchý s nedostatkom vodných zdrojov. Kleitorčania povestní na Peloponéze svojou láskou k slobode, bránili vysmädnutým Sparťanom prístupu k vode, ktorá bola v širokom okolí jej jediným zdrojom. Sóos sa preto dohodol s Kleitorčanmi, že ak sa jemu a vojsku umožnia napiť, opustí dobyté územia Arkádie a vráti sa domov. Kleitorčania súhlasili. Spartské vojsko sa z prameňa napilo, ale keďže sa kráľ Sóos aj keď bol sužovaný smädom nenapil, dohoda nebola platná.
Svojim osobným príkladom statočnosti si na vojenských výpravách získal obdiv a podľa Ploutarcha sa stal najvýraznejšou osobnosťou z predkov zákonodarcu Lykurga. Napriek tejto skutočnosti, píše ďalej Ploutarchos, kráľovskú dynastiu nepomenovali po ňom, ale po jeho synovi Eurypónovi, ktorý upustil od absolutizmu a svojou demagógiou si získal priazeň ľudu. Touto politikou však po sebe zanechal v Sparte chaos a bezprávie.
Edita Pfundtner
Mgr. Edita Pfundtner (* 30. január 1973, Bratislava) je slovenská právnička a politička maďarskej národnosti. . Edita Pfundter bola podpredsedníčkou politickej strany MOST-HÍD. Vo volebnom období 20102012 bola poslankyňou Národnej rady Slovenskej republiky. Vo voľbách do NRSR v marci 2012 kandidovala na kandidátke MOST-HÍD na 15. mieste. Do parlamentu sa nedostala, stala sa náhradníčkou.
Život
Edita Pfundtner v roku 1997 absolvovala Právnickú fakultu Univerzity Komenského v Bratislave. V tom roku začala pracovať ako advokátsky kocipient, v rokoch 1999 až 2004 pracovala v poisťovni Allianz, ktorá sa zlúčila do firmy Allianz – Slovenská poisťovňa. Od 1. mája 2004 pracuje ako advokátka.
V decembri 2020 sa stala riaditeľkou Centra pre medzinárodnoprávnu ochranu detí a mládeže.
Politická činnosť
Edita Pfundtner pôsobila v rokoch 2003 až 2009 v Strane maďarskej koalície (SMK), kde bola členkou, neskôr členkou okresného a krajského predsedníctva strany v Bratislave a členkou republikovej strany. . Trojnásobne pôsobila aj v Ústrednej volebnej komisii: vo voľbách do VÚC bola jej predsedníčkou, v parlamentných voľbách v roku 2006 členkou a vo voľbách do Európskeho parlamentu opäť jej predsedníčka. V parlamentných voľbách v roku 2010 bola zvolená do Národnej rady za stranu MOST-HÍD, v hlasovaní dostala 6868 prednostných hlasov. Z 12. miesta na kandidátke sa tak dostala na 16. miesto. Do parlamentu sa dostala vďaka účasti straníckych kolegov vo vláde Ivety Radičovej. V NRSR zastáva funkcie podpredsedníčky Ústavnoprávneho výboru NR SR a členky Výboru NR SR na preskúmavanie rozhodnutí NBÚ.
V máji 2014 by mala nastúpiť ako náhradníčka za poslanca Andreja Hrnčiara. Od roku 2012 však už nie je členkou strany MOST – HÍD.
V auguste 2018 bola spomenutá ako možná náhradníčka odchádzajúcej štátnej tajomníčky Ministerstva spravodlivosti Márie Kolíkovej.
Hlas
Hlas môže byť:
Hydroxámová kyselina
Hydroxámové kyseliny sú deriváty karboxylových kyselín so všeobecným vzorcom R1C(=O)N(R2)OH, kde často R2 = H. Sú to amidy, v ktorých je na dusíkový atóm naviazaná hydroxylová skupina. často sa používajú ako chelačné činidlá.
Príprava
Hydroxámové kyseliny sa zvyčajne pripravujú z esterov alebo acylchloridov reakciami s hydroxylamínovými soľami. Syntéza kyseliny benzohydroxámovej prebieha napríklad podľa nasledujúcej rovnice:
Tieto kyseliny takisto možno pripraviť z aldehydov a N-sulfonylhydroxylamínov pomocou Angeliho-Riminiho reakcie.
Reaktivita
Známou reakciou esterov hydroxámových kyselín je Lossenovo odbúravanie, kedy dochádza k ich premene na izokyanát.
Koordinačná chémia a biochémia
Konjugované zásady hydroxámových kyselín sa nazývajú hydroxamáty. K deprotonácii dochádza na hydroxylovej skupine (NOH). Vzniknutá konjugovaná zásada je potom schopná tvoriť komplex s kovmi, pričom vystupuje ako chelačné činidlo s dvoma atómami kyslíku. Mnohé hydroxámové kyseliny a hydroxamáty viazané so železom boli izolované z prírodných zdrojov.
Hydroxamáty bežne viažu ióny železa. V prírode sa vyvinuli rôzne rodiny hydroxámových kyselín, ktoré fungujú ako zlúčeniny viažuce železo, ktoré sa nazývajú siderofóry, u baktérií. Extrahujú železité ióny z inak nerozpustných zdrojov (hrdza, minerály a iné). Vzniknuté komplexy sa prenášajú do bunky, kde sa z nich získava železa, ktoré sa potom používa v metabolizme.
Ligandy odvodené od hydroxámových a tiohydroxámových kyselín tvoria silné komplexy i s olovnatými iónmi.
Výskyt a použitie
Hydroxámové kyseliny sa používajú vo flotácii kovov vzácnych zemín počas koncentrácie a extrakcie rúd, ktoré sa majú podrobiť ďalšiemu spracovaniu.
Niektoré hydroxámové kyseliny (napr. vorinostat, belinostat, panobinostat a trichostatín A) sú inhibítory HDAC s protirakovinovými účinkami. Fosmidomycín je prírodný inhibítor 1-deoxy- D -xylulose-5-fosfátreduktoizomerázy (DXP reduktoizomerázy).
Hydroxámové kyseliny boli skúmané i v rámci spracovania použitého nukleárneho paliva.
Arsakes
Arsakes alebo Arsakés ( Aršak, Aršaka; Arsakes, iný prepis: Arsakés) môže byť:
Hodinová veža (Plovdiv)
Hodinová veža je stavba         pôvodne stredovekej osmanskej  hodinovej veže nachádzajúca sa na vrchole pahorku Sachat tepe v centrálnej časti mesta Plovdiv v južnom Bulharsku. Má priznaný štatút kultúrnej pamiatky.
Poloha
Plovdivská hodinová veža sa nachádza na vrchole pahorku Sachat tepe,     známeho aj pod oficiálnym názvom Danov chălm   v centrálnej časti mesta Plovdiv západne od trojice pahorkov, nazývaných Trichălmiе (, doslova Trojpahorčie) na ktorých sa rozprestiera najstaršia časť mesta. Lokalita vybraná na výstavbu veže slúžilo na meranie času už od dávnych vekov, čo bolo doložené tým, že na východnom svahu pahorku boli objavené pozostatky vodných a slnečných hodín z obdobia Starovekéko Ríma. Nachádza sa na severnom z dvoch vrcholov pahorku Sachat tepe, ktorému sa hovorí Sacha.
Dejiny
Už v dávnych dobách sa v lokalite dnešnej hodinovej veže meral čas. Na východnom svahu sa už v časoch Starovekého Ríma nachádzali vodné hodiny, ktoré boli súčasťou rímskeho chrámu bohyne Venuše a slnečné hodiny, ktoré boli objavené pri vykopávkach v roku 1920. Historici predpokladajú, že tieto slnečné hodiny pochádzajú z roku 161.
Prvá hodinová veža bola postavená na vrchole pahorku Sachat tepe pravdepodobne už niekedy koncom 16. storočia  , prípadne najneskôr počiatkom 17. storočia,   presný dátum výstavby však nie je známy. Jedná sa tak o najstaršiu hodinovú vežu na území Bulharska. Predpokladá se, že sa dokonca v dobe vzniku jednalo o prvú mestskú hodinovú vežu na území Osmanskej ríše (minimálne však išlo o jednu z najstarších) a jednu najstarších vo východnej Európe. Okrem merania času plnila aj funkciu požiarnej hlásky. Požiare museli byť hlásené protipožiarnemu komandu, čo sa dialo pomocou zvukového signálu a to tak, že prípadný požiar ohlasoval príslušný zodpovedný človek výstrelmi z kanónu, ktorému sa v bulharčine hovorí top.
Prvá zmienka o hodinovej veži pochádza z roku 1611, kedy sa o nej zmienil Francúz Le Fèvre – sekretár francúzskeho veľvyslanca v Osmanskej ríši Achilla de Harlay de Sancyho  – vo svojich cestovateľských zápiskoch ako o veži na druhom pahorku, ktorá každú hodinu odrátava čas po francúzsky. Ďalšia zmienka o hodinovej veži sa nachádza v zápiskoch Henrika Ranzovena – rytiera dánskeho kráľa Kristiána IV. – z 27. septembra 1623, kedy sa v Plovdive zastavil po ceste aj so svojou družinou a v pamätiach píše o hodinovej veži na jednom z pahorkov nad mestom, pri ktorej sa nachádza na druhom z vrcholov pahorku ešte jedna malá vežička a okolo sú aj nejaké ruiny. O hodinovej veži sa zmienil aj turecký cestovateľ, spisovateľ a geograf Evliya Çelebi v knihe ''Putovanie Evliyu Çelebiho po bulharských krajinách v strede 17. storočia, ktorá bola písaná počas jeho ciest po území dnešného Bulharska v rokoch 1651 – 1654 a v ktorej píše o pahorku pod názvom Sachat tepe'' na vrcholku ktorého sa nachádza hodinová veža, pripomínajúca minaret a o nádherných výhľadoch z tohto pahorku po meste. Ďalšia zmienka pochádza od Angličana Johna Barburyho, ktorý cez Plovdiv prechádzal v roku 1664 po ceste z Viedne do Istanbulu a vo svojich pamätiach píše o Plovdive ako o meste v ktorom je stará veža s hodinami, čo mu prišlo divné, pretože nikde inde v tejto veľkej a barbarskej krajine, nič podobného nevidel.
Táto pôvodná veža zhorela začiatkom 19. storočia Na jej základoch bola postavená súčasná kamenná hodinová veža s talianskym hodinovým mechanizmom, ktorý sa tiež zachoval až do súčasnosti. S výstavbou sa začalo v roku 1809, čo bolo spomenuté na nápise, ktorý sa zachoval na stene budovy a budova bola dokončená v roku 1812. Meno staviteľa súčasnej veže nie je známe. Ako vzor pre vzhľad budovy mu poslúžili morské majáky. Na budove prebehla rekonštrukcia, ktorá prebehla v roku 1909 a ktorej sa zhostili bracigovkí staviteľskí majstri. V roku 1883 bola veža vybavená z dôvodu nefunkčnosti starých hodín aj novými hodinami, vyrobenými vo Viedni. V 40. rokoch 20. storočia prestal tento hodinový mechanizmus fungovať, bol demontovaný a po nejakom čase daný do správy Etnografického múzea, kde jeho stopa končí. Následne bol v roku 2003 opravený pôvodný taliansky mechanizmus. V roku 1909 bola stavba zrekonštruovaná bracigovskými majstrami. V roku 2013 prebehla parková úprava okolia hodinovej veže.
Charakteristika
Celková výška hodinovej veže dosahuje 17,75 metra,  je postavená v tvare vysokej úzkej veže pripomínajúcej maják a budova je postavená z kameňa. Veža nemá ciferník a tak na nej nie je možné priamo vidieť presný čas. ten bol určený tak že každá celá hodina (plus prípravný úder 5 minút pred celou hodinou) a každá pol hodina bola označená odbíjaním medeného zvonu, ktorý sa nachádza vnútri veže. Zvon vo veži má hmotnosť 60 kg a vyrobili ho Georgi Limonov a Viktor Limonov (otec a syn) zo starej plovdivskej zvonolejárskej firmy Veliganov.
Hodinový mechanizmus
Súčasný hodinový mechanizmus je talianskej výroby a pochádza z roku 1808. Ozubené koleso odmeriava čas tak, aby mechanizmus inicioval údery každú pol hodinu, tzv. prípravný úder päť minút pred celou hodinou a následne každú celú hodinu. Na hodinách sa nachádza ceduľka s menom výrobcu: BARBAGELATA ATONIO GENOVA. Mechanizmus hodín nebol veľmi dlho funkčný no v roku 2003 ho opravil majster Ivan Todorov – Selskija z Karnobatu s pomocníkom. Oprava bola urobená na objednávku okresu a trvala pomerne dlho a to predovšetkým z dvoch dôvodov. Prvým dôvodom boli chýbajúce časti hodinového mechanizmu, ktoré musel Ivan Todorov vyrobiť a druhým dôvodom bol približne mesiac, skúmania mechanizmu, kým majster pochopil princíp fungovania tohto mechanizmu, aby mohol byť správne obnovený. Okrem prvej zvláštnosti, ktorou je prípravný úder 5 minút pred celou hodinou totiž hodiny disponujú aj druhou anomáliou a tou je, že mechanizmus je konštrukčne nastavený tak, že v 12 hodín udiera dvadsaťštyrikrát namiesto očakávaných dvanásťkrát.
Štatút a dôvod pamiatkovej ochrany
Budova bola vyhlásená za kultúrnu pamiatku v Štátnom vestníku č.221 z roku 1927 ako "národná starožitnosť", štatút kulltúrnej pamiatky bol obnovený aj v Štátnom vestníku č. 4 z roku 1995 – ako dôvody ochrany boli pridané aj architektonická a staviteľská hodnota budovy. Celý názov budovy ako je uvedený na zozname kultúrnych pamiatok národného významu je Kulata časovnik na Sachat tepe/ot srednite vekove vărhu miastoto na antičnija časovnik (, doslova Hodinová veža na Sachat tepe/z obdobia stredoveku na mieste antických hodín) oficiálny skrátený názov pamiatky je Časovnikovata kula, Sachat tepe (, doslova Hodinová veža, Sachat tepe).
Prístavisko Valongo
Prístavisko Valongo je staré nábrežné mólo v brazílskom meste Rio de Janeiro. Nachádza sa v prístavnej oblasti mesta, medzi ulicami Rua Coelho e Castro a Rua Sacadura Cabral, približne 350 m južne od súčasného brehu zátoky Guanabara.
Vybudované bolo v roku 1811 a slúžilo ako miesto vyloďovania afrických otrokov dovážaných do Brazílie, priamo v prístavisku sa s otrokmi aj obchodovalo. Do roku 1831, kedy bolo otroctvo oficiálne zrušené, prešiel prístavom odhadom až 1 milión otrokov. . Roku 1843 bolo mólo celkovo prestavané, aby poslúžilo ako miesto vylodenia princeznej Terézie Márie Neapolsko-sicílskej, ktorá priplávala do Brazílie, aby sa tu vydala za brazílskeho cisára Petra II. Následne sa mólu začalo hovoriť tiež Mólo cisárovnej (Cais da Imperatriz). Na začiatku 20. storočia bolo mólo zasypané v rámci urbanistickej reformy a prestavby celej prístavnej oblasti.
Počas archeologických prieskumov začatých v roku 2011 tu bolo objavené veľké množstvo amuletov a ďalších drobných predmetov pôvodom z Konga, Angoly a Mozambiku.
V júli 2017 bola archeologická lokalita zapísaná na zoznam svetového dedičstva UNESCO.
Saint-Antoine-du-Queyret
Saint-Antoine-du-Queyret je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Gironde, v regióne Akvitánsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Kocka (Pezinok)
Kocka (Pezinok) alebo Kocka PK je obchodný dom na Bystrickej ulici číslo 28 v Pezinku. Budova je trojpodlažná s dvomi schodiskami na druhé podlažie, z ktorých sa aktuálne využíva len jedno.
V súčasnosti sa tu nachádza športovo-relaxačné centrum Sportfit, tréningové centrum ELIX Performance Center, klinika alternatívnej medicíny Lotos, Tree Wellness, vegánske bistro VegLunch, Salón Tina a Café Bar Kocka.
História
Budova bola postavená v 2. polovici 70. rokov 20. storočia. Nachádzali sa tu obchody a veľká predajňa potravín.
Dňa 1. marca 2004 bolo na 1. poschodí otvorené fitnes centrum Sport Fitt. V 2. polovici 0. rokov 21. storočia sa na rovnakom poschodí nachádzal hudobný klub Kocka Music Club.
V 10. rokoch 21. storočia bola zateplená fasáda budovy, vymenené okná a zmenšená predajňa potravín.
Súčasný stav
V roku 2020 boli priestory bývalých Potravín Kačka (predtým CBA) prerobené na ELIX Performance Center a vstup bol premiestnený ku schodisku. Zároveň zanikol vjazd pre zásobovanie v zadnej časti budovy.
Od konca roka 2021 do začiatku roka 2022 bola prerobená strešná časť budovy na treťom podlaží.
Pecková (vrch)
Pecková je vrch v pohorí Biele Karpaty. Nachádza sa nad obcou Sobotište, približne severovýchodne od Senice.
Niektoré zdroje uvádzajú, že je to najvyšší vrch okresu Senica. Táto informácia však nemusí byť správna, keďže kataster obce Plavecký Peter, ktorá je súčasťou okresu, zahŕňa aj časť svahu malokarpatského kopca Veterlín do výšky približne.
Poloha
Nachádza sa v južnejšej časti pohoria Biele Karpaty, v jeho podcelku Žalostinská vrchovina. Vrch leží na území Trnavského kraja, v okrese Senica a katastrálne sa nachádza na území obcí Sobotište (na juh) a Vrbovce (na sever), ktoré sú zároveň aj najbližšími väčšími sídlami. V okolí vrchu sa nachádza aj niekoľko kopaníc.
Výhľady
Z vrchu je veľmi dobrý výhľad na široké okolie, okrem iného na mesto Senica a hrad Branč. Za dobrého počasia je vraj možné zazrieť aj vrcholky Álp.
Prístup
Cez vrchol vedie značená zelená turistická trasa od kopanice Kadlečíkovci po kopanicu Chodúrovci. Zo Sobotišťa sa na ňu dá napojiť po červenej Záhoráckej magistrále. Z Vrboviec sa dá na trasu napojiť po žltej značke zo západu, zelenej a červenej z východu, alebo z cesty II. triedy 500.
BMW Z3
Prehľad
Z3 bol navrhnutý Jojim Nagashimom z dizajnérskeho tímu BMW a bol vyvinutý z platformy E36 radu 3. Výsledná platforma je niekedy označovaná ako E36/7 (roadster) alebo E36/8 (kupé). Zadné vlečné rameno pruženia z modelu E30 bolo použité predtým ako sofistikované viacprvkové zavesenie z modelu E36. Ako prvý motor bol v ponuke 1,9-litrový M44 R4 motor, ale jeho výkon 103 kW/138 koní nebol podľa očakávaní kupujúcich. Interiérové vybavenie tie nebolo na úrovni iných modelov, a plastové zadné okno pôsobilo chudobne oproti sklenenému oknu v oveľa lacnejšej Mazde MX5.
V roku 1997 bol pridaný výkonnejší šesťvalcový motor. 2,8-litrový M52B28, ktorý používal aj model 328i okrem všetkých hliníkových blokov a hlavy bol špeciálne žiadúci, kvôli jeho výkonu 141 kW/189 koní. M Roadster sa objavil v roku 1998 s 3,2-litrovým motorom S52B32 (USA) a výkonnejším 3,2-litrovým motorom S50B32 (Celosvetovo). V roku 1999 bol 1,9-litrový R4 motor nahradený 2,5-litrovým radovým šesťvalcom M52TUB25 s výkonom 130kW/170 koní.
Do Z3 boli montované motory V8 nemeckých tuningových firiem AC Schnitzer (4,4-litrový vo verzii Roadster, mimosériová výroba) a Hartge (5,0-litrový vo verzii Coupé, nazvaný Hartge Z3 MQP V8).
V roku 2000 boli nahradené všetky motory. Paleta motorov sa skladala z 2,2-litrového M54B22 motora, 2,5-litrového M54B25 motora, 3,0-litrového M54B30 motora a pre M Roadster 3,2-litrový M54B32 motor. Všetky 3 z týchto radových šesťvalcov boli v ponuke až po ukončenie výrobu v roku 2002. Takisto bolo obnovené aj interiérové vybavenie, ale plastové zadné okno ostalo.
M Roadster a M Coupé
Od roku 1998 do 2002 divízia Motoršportu automobilky BME vyrábala modely M Roadster a M Coupé, ktoré obsahovali modernizované pruženie a motor z BMW M3. Medzinárodný model M Roadster z rokov 1998, 1999 a 2000 mal 3,2-litrový S50 motor z modelu E36 M3 a štyri výfukové koncovky. Modely z rokov 2001 a 2002 mali motor S54 z modelu E46 M3. Takisto mali upravený interiér s ďalšími prístrojmi v stredovej konzole, osvetlenú "M" hlavicu radiacej páky, chrómované časti interiéru a športové sedadlá ako štandardné vybavenie. Medzi vonkajšie zmeny patrili väčšie kolesá, ktoré boli ďalej od seba a agresívnejšie tvary blatníkov. Z3M Coupé a M Roadster boli nahradené modelmi Z4 M Coupé a Roadster.
Saint-Antoine-sur-l’Isle
Saint-Antoine-sur-l’Isle je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Gironde, v regióne Akvitánsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Stone Cold Steve Austin
Steve Austin (narodený ako Steven James Anderson, neskôr známy ako Steven James Williams, * 18. december 1964) je bývalý americký profesionálny wrestler a herec, známy aj ako "Stone Cold Steve Austin. Najvýznamnejšiu časť svojej wrestlingovej kariéry strávil v spoločnosti WWE, kde získal viacero titulov. Od roku 1998 sa venuje herectvu. Je členom Siene slávy WWE.
Saint-Antoine-sur-l’Isle
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Javorina (vrch v Oravských Beskydách; 1051 m n. m.)
Javorina je vrch v Oravských Beskydách. Leží nad Novoťou, približne západne od Námestova a prechádza ním štátna hranica s Poľskom.
Poloha
Nachádza sa v strednej časti pohoria, v geomorfologickom podcelku Ošust. Vrch leží na slovensko-poľskej hranici, na pomedzí Žilinského kraja a Sliezskeho vojvodstva. Zasahuje na územie okresu Námestovo a Powiatu żywieckeho a katastrálne územie obce Novoť a Ujsoły. Najbližšími sídlami sú východným smerom ležiaca Novoť, južne Oravská Lesná, západne Soblówka a severne Glinka. Vrch patrí do Chránenej krajinnej oblasti Horná Orava.
Opis
Javorinu tvorí dvojvrcholový masív, ktorý je súčasťou hlavného hrebeňa medzi sedlom Hlinka a Úšustom. Severnejší vrchol, v Poľsku označovaný ako Żebrakówka, dosahuje výšku a aj ním vedie hrebeň i štátna hranica. Západne susedí Czolo, južne Úšust, východne Veľký kopec a Malý kopec  a severne Solisko. Severné svahy odvodňuje Smerekówka Mala, západné Smerekówka Wielka a južné potok Urwisko do rieky Sola, východne sa zvažujúce svahy vodu odvádzajú riečke Klinianka v povodí Bielej Oravy. Vrcholom vedie značený chodník.
Výhľady
Súvislý, miestami riedky lesný porast umožňuje obmedzený rozhľad. Z vhodných lokalít s nízkou vegetáciou sú viditeľné okolité vrchy Oravských, Sliezskych a Žywieckych Beskýd, malú časť Nízkych a Západných Tatier.
Lomná (prítok Olše)
Lomná je horská rieka v Moravsko-sliezskom kraji, ľavostranný prítok rieky Olše, ktorý odvodňuje juhovýchodnú časť okresu Frýdek-Místek. Vyše 13 kilometrov dlhé horské údolie Lomnej bolo pre svoju odľahlosť a lesnatosť osídlené pomerne neskoro, až v 17. storočí.
Popis toku
Lomná pramení v Moravsko-sliezskych Beskydách v nadmorskej výške 920 m n. m. medzi horami Malý Polom a Burkov vrch, ktorých hrebeňom prechádza zároveň štátna hranica so Slovenskom a hlavným európskym rozvodím Odra-Dunaj. Celý nasledujúci tok Lomnej smeruje zhruba k severovýchodu. Necelé dva kilometre od prameňa sa v údolí Lomnej nachádza prírodná pamiatka Kyčmol, chránená časť rašelinnej lúky. Z hornej časti údolia Lomnej sa až do začiatku 20. storočia splavovalo po vode drevo do Jablunkova. Riečka preteká obcou Horní Lomná, kde priberá okrem iných Přelačský (Jelitovský) a Úplazský potok, vysoko nad jej pravým brehem se vypína vrch Velká Polana (893 m n. m.) s národnou prírodnou rezerváciou Mionší, chrániacu rozsiahly jedľobukový prales. Pod Horní Lomnou riečka postupne priberá ďalšie drobné prítoky – zľava Tatínský potok, sprava Menší potok. Nasleduje obec Dolní Lomná, kde sprava pritekajú Jestřábí potok a Skřinovský potok. Za Dolní Lomnou cez vodný tok prechádza železničný most Košicko-bohumínskej železnice a Lomná vystupuje ze zovretého údolia a pokračuje do Jablunkovskej brázdy. Posledným významnejším prítokom je potok Ošetnice, ústiaci sprava na okraji mesta Jablunkov. V centre Jablunkova se Lomná v nadmorskej výške 380 m n. m. vlieva zľava do rieky Olše, ktorá jej vody odnáša ďalej do Odry.
Hlavné prítoky
(Ľ = ľavý, P = pravý)
Małgorzata Dydeková
Małgorzata Dydeková (* 28. apríl 1974, Varšava, Poľsko† 27. máj 2011, Brisbane, Austrália), v Spojených štátoch známa ako Margo Dydek, bola poľská basketbalistka, ktorá prešla štyrmi tímami WNBA. Pracovala aj ako trénerka austrálskeho tímu Northside Wizards.
S výškou 218 cm bola najvyššou profesionálnou basketbalistkou na svete.
Osobný život
Dňa 19. mája 2011, v skorej fáze svojho tretieho tehotenstva, utrpela ťažký infarkt a bola uvedená do kómy. O osem dní neskôr zomrela, mala 37 rokov.
Saint-Aubin-de-Blaye
Saint-Aubin-de-Blaye je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Gironde, v regióne Akvitánsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Ortáš
Ortáš môže byť:
Saint-Aubin-de-Branne
Saint-Aubin-de-Branne je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Gironde, v regióne Akvitánsko.
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Dóros
Dóros (starogr. Dóros, ) môže byť v gréckej mytológii:
Marie Drahokoupilová
Marie Drahokoupilová (* 12. jún 1941, Praha) je česká herečka.
Život
Po absolutóriu DAMU krátko pôsobila v kolínskom oblastnom divadle, potom na dlhšiu dobu zakotvila v pražskom libeňskom Divadle S. K. Neumanna (dnešné Divadlo pod Palmovkou). Vydala sa za rakúskeho občana, odsťahovala sa do Viedne a od roku 1980 pôsobila v slobodnom povolaní.
Zoznam pasáží v Bratislave
Toto je zoznam súčasných a bývalých pasáží v Bratislave.
Zoznam zvolených senátorov za Slovensko v parlamentných voľbách v roku 1929
náhľad|Zasadací poriadok senátu vo volebnom období 1929 - 1935 Vo voľbách do Senátu Národného zhromaždenia republiky Československej v roku 1929, ktoré sa konali súbežne s voľbami do poslaneckej snemovne, bolo za Slovenskú krajinu zvolených 31 senátorov. Išlo o najvyšší počet v histórii Česko-Slovenska, dokonca to bolo o jedného senátora viac, než volebný zákon prisudzoval slovenským volebným krajom.
Železničná zastávka Bratislava-Vrakuňa
Železničná zastávka Bratislava-Vrakuňa je železničná zastávka na železničnej trati 131 v bratislavskej mestskej časti Vrakuňa. Zastávka bola sprevádzkovaná v roku 1895 a zrušená v roku 1974. Prevádzka zastávky bola obnovená 15. októbra 2016.
Saint-Aubin-de-Médoc
Saint-Aubin-de-Médoc je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Gironde, v regióne Akvitánsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Česko-slovenská volejbalová liga mužov
Česko-slovenská volejbalová liga mužov bola najvyššia česko-slovenská volejbalová súťaž mužov. Vznikla v roku 1924 a prebiehala do roku 1992. Dobovo bola označovaná ako I. československá liga. Organizoval ju Československý volejbalový svaz (ČSVS). Najúspešnejším tímom sa stal Olymp Praha (predtým Rudá hvězda Praha), ktorý v nej dokázal zvíťaziť 9-krát.
Do roku 1954 sa hralo finále formou turnajov, v ktorých boli zastúpené najlepšie družstvá územných súťaží (najčastejšie Čechy, Morava, Slovensko). Od roku 1955 sa už hralo ligovým systémom v jednej celoštátnej skupine.
Kovy vzácnych zemín
Kovy vzácnych zemín je súhrnné označenie pre niektoré prvky 13. skupiny periodickej tabuľky, konkrétne pre skandium, ytrium a lantanoidy (prvky od lantánu po lutécium). Ide o 17 takmer nerozlíšiteľných ťažkých kovov s lesklým sivým povrchom. Aktinoidy sa do tejto skupiny nezaraďujú. Tieto prvky sa používajú v rôznych aplikáciách, ako sú elektrické a elektronické súčiastky, lasery, sklo, magnetické materiály a v priemyselných procesoch.
Skandium a ytrium sa pokladajú za kovy vzácnych zemín, pretože sa zvyčajne nachádzajú v rovnakých ložiskách rúdy ako lantanoidy a majú podobné chemické vlastnosti, ale majú iné elektronické a magnetické vlastnosti. Názov "kovy vzácnych zemín" zavádzajúci, pretože tieto prvky v skutočnosti nie sú vzácne, ale historicky trvalo dlho, než sa tieto prvky podarilo izolovať.
Tieto prvky na vzduchu pri izbovej teplote pomaly matnú a pomaly reagujú so studenou vodou za tvorby hydroxidov, pričom sa uvoľnuje vodík. Reagujú s parou za vzniku oxidov a spontánne sa vznietia pri teplote okolo 400 °C. Tieto prvky a ich zlúčeniny nemajú žiadnu biologickú funkciu okrem niekoľkých špecializovaných enzýmov, ako je napríklad bakteriálna lantanoid-dependentná metanoldehydrogenáza. Ich zlúčeniny rozpustné vo vode sú mierne až stredne toxické, ale nerozpustné zlúčeniny nie sú toxické. Všetky izotopy prométia sú radioaktívne, takže sa prirodzene nenachádza v zemskej kôre, okrem malých množstiev, ktoré vznikajú spontánnym štiepením uránu-238. Často sa nachádza v mineráloch s tóriom a menej často s uránom.
Aj keď sú kovy vzácnych zemín relatívne bežné v zemskej kôre (cér je 25. najbežnejší prvok, s koncentráciou 68 ppm je bežnejší než meď), v praxi sú tieto prvky rozmiestnené všade ako nečistoty. Na zisk kovov vzácnych zemín v dostatočnej čistote je teda nutné spracovať veľké množstvo surovej rudy, preto sa nazývajú kovy vzácnych zemín.
Kvôli svojim geochemickým vlastnostiam sú kovy vzácnych zemín rozprestrené a málokedy sa nachádzajú koncentrované v mineráloch vzácnych zemín. Kvôli tomu existuje malé množstvo ekonomicky využiteľných ložísk rúd, v ktorých sa nachádzajú. Prvý minerál vzácnych zemín, ktorý bol objavený (v roku 1787), bol gadolinit, čo je čierny minerál, ktorý sa skladá z céru, ytria, železa, kremíku a ďalších prvkov. Tento minerál bol extrahovaný z bane v dedine Ytterby vo Švédsku – až štyri kovy vzácnych zemín sú pomenované podľa tohto miesta (ytrium, terbium, erbium a yterbium).
Prvky
Ako kovy vzácnych zemín sa označujú:
Homôľka (vrch v Bachurni)
Homôľka je vrch v pohorí Bachureň. Leží nad obcou Vysoká, približne západne od Lipian.
Poloha
Nachádza sa v severozápadnej časti pohoria Bachureň. Leží v Prešovskom kraji, v okrese Sabinov a zasahuje na katastrálne územie obcí Vysoká a Torysa. Najbližším sídlom je na južnom úpätí situovaná Vysoká, západne leží Brezovička a Brezovica, severne sa nachádza Torysa a východne Ďačov.
Opis
Homôľka leží na konci rázsochy, ktorá vybieha severným smerom z vrchu Žliabky. Severne sa nachádza Kňazová, Demianka a Rohov , východne Čeliská , Predné Bandovce  a Zadné Bendovce , južným smerom Javor , Žliabky a Adamova hora  a západným  Strieborná hora , Javorinka  a Čierna hora. Masív patrí do povodia rieky Torysa; južné svahy odvodňuje Vysocký potok, východné Ďačovský potok, severné Gerginovec a západné krátke prítoky Torysy. Na vrchole stoji dvojica telekomunikačných stožiarov, no nevedie tam značený turistický chodník.
Výhľady
Vrchol pokrýva nesúvislý riedky lesný porast, ktorý umožňuje obmedzený rozhľad. Z vhodných lokalít je možné pozorovať okolité vrcholy Bachurne, susedné Branisko, Čergov, Ľubovniansku vrchovinu, Levočské vrchy, výnimočne i Belianske Tatry.
Prístup
Na vrchol nevedie značená turistická trasa, preto prístup je možný lesnými chodníkmi a cestami z okolitých sídiel.
Saint-Avit-de-Soulège
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Lékythos
náhľad|Atický lékythos s bielym pozadím, [[Hypnos a Thanatos nesúci mŕtve telo Sarpédona z bojiska pri Tróji, cca 440 pred Kr.]] Lékythos (lékythos) je typ starogréckej keramickej nádoby. Lékythos (mn. č. lékythoi), vysoká valcovitá nádoba na parfumovaný olej s užším hrdlom, vertikálnym uchom a nízkym podstavcom (mal aj podobné tvary ako arybalos alebo alabastron), slúžil hlavne ako obetný dar (pri hroboch a svätyniach), ale ojedinele bol používaný tiež v kúpeľoch a palaistre. V starovekom Grécku na výročie alebo na určité sviatky prichádzali príbuzní (alebo aj priatelia a známi) k hrobu blízkeho, ozdobili ho vlnenými stuhami, kvetmi alebo vencami a k hrobu položili aj obetný dar, ktorým bol keramický lékythos (na hroby predčasne zomrelých mladých ľudí tiež lutroforos), ozdobený väčšinou jemnými melancholickými obrázkami na bielom podklade. V Aténach sa lékythos ako obetný dar do hrobu objavuje okolo roku 600 pred Kr., ale najobľúbenejším darom pre mŕtvych sa stal v rokoch 470 až 410 pred Kr. Niektoré lékythoi mali vo vnútri falošnú nádobku, aby sa tak zmenšilo množstvo zanechaného oleja.
Tvary a typy lékythoi
Známych je päť hlavných tvarov lékythosov: Deianeira lékythos, v tvare cylindra (typ, štandardný a sekundárny), baňatý, ramenný a lékythos v tvare žaluďa. Prvý tvar Deianeira lékythosu mal čiernofigúrovú výzdobu a používal sa až do polovice 6. stor. pred Kr., lékythos v tvare cylindra (štandardný) bol predstavený na konci 6. stor. pred Kr. a lékythos v tvare cylindra (sekundárny, zvyčajne menší s väčším priemerom na ramene) v druhej štvrtine 5. stor. pred Kr. a bol uprednostňovaný do polovice storočia (potom vymizol), baňatý lékythos bol zavedený v 1. polovici 5. stor. a táto forma sa stala štíhlejšou v neskoršej fáze. Tvar ramenného lékythosu sa objavil koncom piateho stor. pred Kr. Lékythos v tvare žaluďa sa vyrábal až koncom 5. stor. pred Kr. Je veľmi vzácny.
Kuo-ťia chang-tchien ťü
Kuo-ťia chang-tchien ťü ( – Kuo-ťia chang-tchien ťü; doslova: „Národný úrad pre kozmonautiku/vesmírne lety“ [slovo „čínsky“ v originálnom názve nie je]; ; skratka: CNSA; vyskytujúce sa preklady: Čínsky národný úrad pre vesmír, Čínsky národný kozmický úrad , Čínsky národný úrad pre kozmonautiku , Čínska národná vesmírna agentúra ) je čínska civilná organizácia, ktorá je zodpovedná za smerovanie čínskeho vesmírneho programu. Ide o verejnú tvár čínskeho vesmírneho programu a slúži ako kontaktný bod pre tlačové a zahraničné organizácie. Je tiež komunikačným prostriedkom a sprostredkovateľom medzi početnými oddeleniami, akademickými inštitúciami a spoločnosťami zapojenými do čínskeho vesmírneho programu. Súčasným riaditeľom CNSA je Čang Kche-ťien.
CNSA je riadiacim orgánom civilných kozmických aktivít Číny a v podstate nerealizuje žiaden vesmírny program. Zaoberá sa len bezpilotnými družicami a medziplanetárnymi kozmickými sondami. Skutočným prevádzkovateľom čínskych štátnych vesmírnych programov je Čínska aerokozmická spoločnosť pre vedu a technológie (skratka: CASC). Čínsky pilotovaný vesmírny program zaisťuje Čínska agentúra pre pilotované kozmické lety (skratka: CMSA).
Dejiny
Organizácia vznikla v roku 1993 rozdelením čínskeho ministerstva pre letecký a kozmický priemysel na dve časti:
CNSA vznikla na základe predchádzajúceho vesmírneho (a hlavne raketového) programu, ktorý sa začal na konci 60. rokov snahou Číny o vlastný raketový nosič jadrových hlavíc. Prvá družica Tung-fang-chung 1 bola vyslaná do vesmíru v roku 1970. Vážila 173 kg a na palube mala rádiový vysielač, ktorý vysielal budovateľskú pieseň Východ je červený. V ďalších rokoch Čína vyslala niekoľko telekomunikačných satelitov, meteorologických družíc a samozrejme aj špionážne satelity.
Najväčší úspech dosiahla Čína v roku 2003, kedy došlo k vypusteniu kozmickej lode Šen-čou (Božská loď) s ľudskou posádkou. K vypusteniu lode bola použitá nosná raketa Čchang-čeng 2F (Dlhý pochod 2F). V septembri 2011 sa Číne podarilo vyslať na obežnú dráhu Zeme vlastnú kozmickú stanicu Tchien-kung 1 (Nebeský palác 1) ako odrazový mostík pre ďalšie cesty na Mesiac a Mars. V septembri 2016 bola úspešne vynesená na obežnú dráhu druhá čínska kozmická stanica Tchien-kung 2. Na konci apríla 2021 vyštartoval na obežnú dráhu Zeme modul Tchien-che (Harmónia nebies/Nebeská harmónia), ktorý je základným modulom prvej viacmodulovej čínskej kozmickej stanice Tchien-kung. CNSA pre tento projekt vyvinula zásobovacie kozmické lode Tchien-čou.
Chorvátske národné florbalové družstvo mužov
Chorvátske národné florbalové družstvo mužov je národné družstvo mužov, ktoré reprezentuje Chorvátsko v medzinárodných florbalových súťažiach, podujatiach a priateľských zápasoch. Funguje pod záštitou Chorvátskej florbalovej federácie (CFF). Prvý medzinárodný zápas absolvovalo v roku 2008. Dosiaľ nedosiahlo žiadny výraznejší úspech, keď všetky reprezentačné zápasy prehralo. Vo februári 2018 nebolo evidované vo svetovom rebríčku IFF.
Saint-Avit-Saint-Nazaire
Saint-Avit-Saint-Nazaire je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Gironde, v regióne Akvitánsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Európske dedičstvo
náhľad|Nemecká verzia loga Európske dedičstvo zahŕňa zoznam kultúrneho dedičstva, pamiatok, prírodných lokalít alebo sídiel, vrátane hmotného a nehmotného dedičstva, súčasného aj tradičného ako aj miest na území Európskej únie, ktoré si svojim významom zaslúžia nadnárodnú ochranu.
Rada Európskej únie vyzvala 20. novembra 2008 Európsku komisiu na predloženie návrhu na vytvorenie európskeho dedičstva. K iniciatíve sa postupne pridala väčšina krajín EÚ a v súčasnosti zastrešuje 18 štátov a 64 objektov (2010).
Komnénovci
Komnénovci (iné prepisy: Komnenovci alebo Komninovci; ) bola vládnuca dynastia v Byzantskej ríši v rokoch 10811185, v Epire a Trapezuntskom cisárstve. Obdobie vlády prvých Komnénovcov v Byzantskej ríši bolo spojené s oživením moci krajiny a bojmi na všetkých frontoch. Krajina opätovne nadobudla početné územia, ktoré v predchádzajúcom storočí získali Seldžuckí Turci. Rozmach prežívalo aj byzantské umenie a kultúra, početné boli komnenovské reformy v štáte a sociálne zmeny krajiny. Obdobie vlády Komnénovcov býva prezývané aj komnénovská renesancia.
Pôvod a rozšírenie dynastie
Podľa polyhistora Michala Psella, rodina pochádza z dediny Komne v Trácii, pri pobreží Čierneho mora. Prvým známym členom rodiny bol Manuel Erotikos Komnénos, ktorý získal rozsiahle majetky s hradom Kastamon v Paflagónii. Tento hrad sa stal v 11. storočí pevnosťou rodiny. Komnénovci sa rýchlo stali súčasťou silnej a prestížnej vojenskej aristokracie (dynatoi) v Malej Ázii. náhľad|Cisár [[Alexios I. (Byzantská ríša)|Alexios I. Komnénos|vľavo]] náhľad|Cisár [[Ján II. (Byzantská ríša)|Ján II. Komnénos]] Vedec a byzantológ Du Cange v 17. storočí naznačil, že rodina pochádza z rímskej šľachtickej rodiny, ktorá nasledovala Konštantína Veľkého do Konštantínopola, ale tieto tvrdenia nikdy neboli podložené byzantskými zdrojmi. Rumunský historik George Murnu naznačil v roku 1924, že Komnénovci boli arumunského pôvodu, ale tento názor sa dnes taktiež odmieta. Moderní vedci pripisujú Komnénovcom grécky pôvod.
Talpaš
Talpaš môže byť:
Komnénovci
Pôvod a rozšírenie dynastie
Potomkovia Komnénovcov sa priženili alebo vydali do kráľovských dynastií v Rusku, Francúzsku, Srbsku, Nemecku, Poľsku a Uhorsku. Komnénovci boli príbuzní s dynastiou Dukov, preto sa niekedy ich rod označuje spoločne ako dynastia "Komnenodukov". Tento vývoj situácie uľahčil Komnénovcom ich politický vzostup. Alexios I. sa oženil s Irenou Dukovou, praneterou Konštantína X. Niekoľko ďalších rodinných príslušníkov "komneno-dukovskej" dynastie pochádzalo z rodu Angelovcov, Laskaridovcov a Palaiologovcov. Mladšia dcéra Alexia I. a Ireny, Theodora, spojila svoj osud s úspešným rodom Angelovcov a jej vnuci, Izák II. Angelos a Alexios III. Angelos sa stali cisármi.
Cesta k moci
Izák I. Komnénos sa stal veliteľom východnej armády cisára Michala VI. V roku 1057 Izák proti Michalovi povstal a vyhlásil sa za cisára. Vládol ale len do roku 1059, keď na nátlak dvoranov abdikoval a stal sa mníchom. Počas svojho krátkeho vládnutia sa zaslúžil o mnoho užitočných reforiem. V nasledujúcom období Komnénovci slúžili ako generáli v byzantskom vojsku, ale až do roku 1081 nezískali väčšiu moc. V roku 1081 sa štátnym prevratom na trón dostal Izákov synovec Alexios I. Komnénos. Vládol v rokoch 1081 až 1118.
Vláda a pád Komnénovcov
náhľad|Cisár [[Manuel I. (Byzantská ríša)|Manuel I. Komnénos]] Komnénovci reprezentovali záujmy vojenskej šľachty a posilňovanie jej pozícií viedlo k decentralizácii ríše. Cisári šľachte udeľovali do správy pozemky, ktoré zahŕňali pôdu, a poddaných roľníkov. Postupne dostávali rôzne ďalšie výhody vrátane súdnej právomoci, či vyberania daní a poplatkov. Alexiovi I. sa podarilo zatlačiť Normanov z Balkánu a zlikvidoval aj Kumánov a Pečenehov. Byzantská ríša sa v tomto období spájala s talianskymi mestskými republikami, ktoré získavali za prepožičanie loďstva a peňazí obchodné privilégiá na cisárskom dvore. Aby odvrátili nebezpečenstvo seldžuckých Turkov, požiadali o pomoc križiakov, ktorí sa začali usadzovať na území ríše a znamenali nové nebezpečenstvo pre krajinu.
Za vlády Alexia I. a jeho nástupcov dosiahla Byzantská ríša obdobie stability a prosperity. Alexios I. presťahoval cisárske sídlo do konštantínopolského paláca Blacherny. Už v tej dobe väčšinu Anatólie ovládali seldžuckí Turci. Alexios I. sa preto obrátil so žiadosťou o pomoc na rímskeho pápeža Urbana II., čo nakoniec malo za následok prvú križiacku výpravu, ktorá tiahla byzantským územím a umožnila vznik križiackych štátov na území Levante. Komnénovci boli zapojení do križiackych výprav vo Svätej zemi. Alexios I. vládol pozoruhodných 37 rokov a jeho syn Ján II. vládol 25 rokov do roku 1143. Jánov syn, Manuel I. vládol ďalších 37 rokov až do roku 1180.
Rozsiahla komnenovská dynastia sa delila na mnoho vedľajších vetví. Ich členovia často zastávali najvyššie funkcie cisárskych úradníkov, miestodržiteľov alebo vojvodcov. Cisárska moc sa neodovzdávala prísne podľa pravidla otec-syn, dedenie skôr záviselo od osobnej moci a ambícií každého uchádzača o trón. V priebehu niekoľkých generácií sa vždy našlo niekoľko záujemcov schopných boja o trón. Po smrti Manuela I. v roku 1180 sa komnenovská dynastia dostala do chaosu sprisahaní a intríg. Alexios II., ktorý sa ako neplnoletý v roku 1180 dostal na trón, bol po 3 rokoch odstránený. Jeho premožiteľ, Andronikos I. Komnénos bol následne v roku 1185 tiež zvrhnutý, tentoraz ale Izákom II. z rodu Angelovcov, ktorý využil povstanie šľachty nespokojnej so zavedenými reformami. Izák II. sa pri moci ale neudržal a bol takisto zvrhnutý a oslepený svojím bratom Alexiom III. Rod Angelovcov bol z trónu odstránený roku 1204 počas štvrtej krížovej výpravy.
Po páde Konštantínopolu roku 1204 sa zvrhnutí Komnénovci chopili príležitosti a v Trabzone sa prehlásili za cisárov, čím vzniklo tzv. Trapezuntské cisárstvo. Prvým cisárom nového štátu bol Alexios I., vnuk Andronika I. Rod týchto cisárov, známy ako "Veľkí Komnénovci" (Megai Komnenoi), vládli následne v novom štáte ďalších 250 rokov, až do vlády cisára Dávida Komnéna, ktorý bol v roku 1461 definitívne porazený a popravený sultánom Mehmedom II.
Na Oklice
Na Oklice je prírodná rezervácia ev. č. 1896 neďaleko obce Milíčov v okrese Jihlava v nadmorskej výške 642669 metrov. Oblasť spravuje AOPK ČR.
Ochrana
V roku 2014 začala realizácia opatrení na podporu biodiverzity v EVL Na Oklice, cieľom je odstránenie zalesnených plôch, obnova rašelinísk, podmáčaných lúk a ďalších pôvodných plôch. Celkom budú vykonané práce v hodnote 3,5 milióna Kč.
Dôvodom ochrany je zachovanie unikátneho komplexu rašelinísk, okolitých rašelinových lúk a psicových pasienkov, ktoré slúžia ako biotop kriticky a silne ohrozených rastlinných a živočíšnych spoločenstiev i jednotlivých taxónov. Územie je významným prameniskom v tesnej blízkosti hlavného európskeho rozvodia.
Saint-Brice (Gironde)
Saint-Brice je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Gironde, v regióne Akvitánsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Jadierko (rozlišovacia stránka)
Jadierko môže byť: