cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Židia v Španielsku
Druhý zlatý vek Sefardov (pol. 12. stor. – pol. 13. stor.)
V polovici 12. storočia boli podmienky v kresťanských kráľovstvách natoľko priaznivé, že sa začala rozvíjať nielen kresťanská, ale tiež znovu židovská kultúra. A obrovskú rolu pritom hrali práve Židia, ktorí si z moslimského juhu priniesli veľké množstvo znalostí. V tomto období pôsobil Abraham ibn Ezra, Nachmanides či Benjamín z Tudely, zároveň to bola doba, kedy sa rozvíjala kabala. Pre európsku kultúru má však omnoho väčší význam podivuhodná súhra medzi Židmi a kresťanskými duchovnými pri prekladateľskej činnosti – Židia prekladali odborné moslimské knihy z oboru astronómie, medicíny, matematiky či filozofie z arabčiny do katalánčiny a kresťanskí duchovní potom z katalánčiny do latinčiny. náhľad|vľavo|Alhambrský dekrét, ktorým boli Židia vypovedaní
Reštrikcia a vyhnanie Židov
V polovici 13. storočia bol takmer celý Pyrenejský polostrov dobytý kresťanmi. Nasledujúce desaťročie kresťanskí panovníci ešte stále potrebovali židovskú finančnú a kolonizačnú podporu, už na nej však neboli závislí toľko ako predtým, pretože svoje financie čerpali z vazalských poplatkov, ktoré im platili zvyšné moslimské štáty. Boli preto vydávané nariadenia, ktoré síce Židom zaručovali isté práva, na druhej strane však znamenali napríklad obmedzenie výstavby synagóg.
Roku 1348 sa však celou Európou prehnala čierna smrť, ktorou bezprostredne nasledovala vlna pogromom. Obdobne tomu bolo v Španielsku – v dôsledku moru zahynulo až 50 % obyvateľstva, čo viedlo k obrovskej hospodárskej kríze. Za pôvodcu všetkých problémov boli považovaní Židia. V dôsledku štvavej protižidovskej kampane bolo v Španielsku počas nasledujúcich desaťročí povraždených 50 000 Židov, 11 000 ich bolo násilne pokrstených a množstvo ďalších predaných do otroctva. Židovský majetok pripadol kráľovi.
Židia sa ocitli pod tlakom – žili v neustálom strachu. Východisko nachádzali buď v odchode z krajiny alebo v konverzii ku katolicizmu. Konverzie boli podporované niekoľkými spôsobmi – či už to bola hrozba vyhostenia, násilné krsty či zvýhodňovanie konvertitov. Situácia sa neustále zhoršovala (tiež vďaka pôsobeniu Vincenca z Ferrery), roku 1478 bola zriadená inkvizícia (vedená Tomásom de Torquemada), ktorá mala k dispozícii rozsiahlu sieť udavačov, a ktorá mala preskúmať či konvertiti ku katolíctvu tajne ďalej nezostávajú Židmi. Nasledujúceho roku došlo k spojeniu Kastílie a Aragónska; Ferdinand II. Aragónsky a Izabela Kastílska sa snažili obe kráľovstvá zjednotiť aj nábožensky, čomu boli Židia samozrejme prekážkou, a tak sa rozhodli roku 1492 Židov zo svojej krajiny vyhnať, a to aj bez ohľadu na to, že to pre hospodárstvo krajiny bude znamenať veľkú ranu (Židia de facto ovládali dvorské financie).
Asi 50 000 Židov sa rozhodlo nechať pokrstiť, ostatným 150 000 Židom bola daná trojmesačná lehota na opustenie krajiny. Mnohí Židia však ani k hraniciam krajiny nedošli, pretože cestou boli prepadnutí a povraždení. Tí, ktorí prežili, potom emigrovali do Nizozemska, Francúzska, Talianska, severnej Afriky alebo Osmanskej ríše. Vo všetkých týchto krajinách Sefardi utvorili silné komunity.
20. storočie
Pred vyhlásením republiky v roku 1931 žilo v Španielsku len málo Židov. Ich práva boli totiž značne obmedzené. Zanedlho po vyhlásení republiky sa do Španielska začali schádzať ako Sefarditi z Maroka a Blízkeho východu, tak Aškenázi zo strednej a východnej Európy. Národné povstanie z roku 1936 síce malo jasne protižidovský podtext, ale generál Franco ponúkol v Španielsku útočište utečencom pred nacizmom a konečne v roku 1967 udelil židovským komunitám plné uznanie. Súčasná španielska komunita je jedna z rastúcich. V súčasnosti sa v Španielsku nachádza približne 12 000 osôb židovského vyznania, z čoho viac než štvrtina žije v Madride a Barcelone.
Ústredná knižnica Filozofickej fakulty Univerzity Komenského v Bratislave
náhľad|Sídlo knižnice na Gondovej 2
Ústredná knižnica Filozofickej fakulty Univerzity Komenského v Bratislave je akademická knižnica slúžiaca na podporu pedagogického a vedecko-výskumného procesu na Filozofickej fakulte UK. Jej riaditeľkou je PhDr. Daniela Gondová.
Knižnica ako súčasť celouniverznitnej Akademickej knižnice poskytuje knižničné služby študentom a vedeckým pracovníkom hociktorej z fakúlt Univerzity Komenského. Právnické aj fyzické osoby mimo UK sa tiež môžu prihlásiť do knižnice. Do knižnice sa v elektronickom formáte ukladajú aj záverečné práce.
Je to aj školiace stredisko pre študentov Katedry knihovníctva a vedeckých informácií. Obsahuje 350 000 knižničných jednotiek a sprostredkováva aj hypertextové dokumenty.
Mys z Tarasu
náhľad|Boxer z Quirinalu, Museo Nazionale Romano v [[Ríme, odborníci sa túto sochu boxera s mnohými zraneniami pokúsili (je to hypotéza) identifikovať so známym starovekým boxerom Mysom z Tarasu.]] Mys (Mys) bol olympijský víťaz v boxe v roku 336 pred Kr.
Mys z Tarasu zvíťazil v boxe na 111. olympijských hrách v roku 336 pred Kr. V Olympii sa box (pygmé) zaradil do programu na 23. hrách v roku 688 pred Kr.  V starovekom Grécku mal box voľnejšie pravidlá a bol tvrdší ako dnešný. Dovoľovalo sa všetko okrem držania súpera, chmatov a úderov na pohlavné orgány. Boxer mal remencami ovinuté päste a zápasil vo vyhradenom priestore. Boj trval tak dlho, kým sa neskončil pre jedného zo súperov víťazstvom.
Podľa starovekých paremiológov Zénobia a Diogeniana si boxer Mys (, ποντίκι/μυς „Myš“) vybojoval olympijské víťazstvo po mnohých utŕžených ranách. Jeho bolestné utrpenie sa v antike stalo podnetom k vzniku príslovia: zúbožený „ako myš v ihrisku“.
Teppo Numminen
Teppo Numminen (* 3. júl 1968, Tampere, Fínsko) je bývalý fínsky hokejový obranca.
Klubový hokej
Teppo Numminen meria 189 centimetrov a váži 89 kilogramov. Strieľa pravou rukou. Svoju hokejovú kariéru začínal v tíme svojho rodného mesta, Tappara, no v NHL hral už od roku 1988 za tím Winnipeg Jets, ktorým bol vydraftovaný v úvodnom drafte NHL roku 1986. Zostal v tíme Winnipeg Jets aj potom, ako sa stal tímom Phoenix Coyotes. V sezóne 2003/04 hral na ľade v drese Dallas Stars a po lockoute v NHL počas sezóny 2004/05 prešiel 4. augusta 2005 do tímu Buffalo Sabres.
Poltárica
Poltárica je potok na území okresu Poltár, ktorý je ľavostranným prítokom rieky Ipľa, s celkovou dĺžkou 16,8 km.
Prameň
Pramení v Stolických vrchoch, v podcelku Málinské vrchy, na východnom svahu vrchu Burkuš (809,4 m n. m.) v nadmorskej výške okolo 760 m n. m.
Smer toku
Smer toku je po sútok s Polovnom na juhovýchod, odtiaľ po Poltár na juh, potom k ústiu na západ
Ústie
Ústí do rieky Ipeľ v Lučenskej kotline východne od obce Breznička v nadmorskej výške okolo 219 m n. m.
== Obce ==
Uhorský potok
náhľad|Uhorský potok pretekajúci obcou Uhorské Uhorský potok (starší názov Uhorštiansky potok) je potok na území okresu Poltár, je to ľavostranný prítok Ipľa s dĺžkou 12,2 km a je tokom III. rádu.
Prameň: v Stolických vrchoch, v podcelku Málinské vrchy, na južných svahoch vrchu Burkuš (809,4 m n. m.) v nadmorskej výške okolo 720 m n. m.
Geomorfologické celky: 1.Stolické vrchy, podcelok Málinské vrchy, 2.Revúcka vrchovina, podcelok Cinobanské predhorie, 3.Juhoslovenská kotlina, podcelok Lučenská kotlina, časť Poltárska pahorkatina
Prítoky: sprava prítok z doliny Veľké skalné, Neklenský potok, Krná, Slatina, Držkovo, zľava prítok spod Uhorského (530,8 m n. m.) a Zlatná
Ústie: do Ipľa na území mesta Poltár (pri časti Zelené) v nadmorskej výške 224,7 m n. m.
Obce: Krná a Uhorské
John Austin
John Austin (* 3. marec 1790, Creeting Mill, Spojené kráľovstvo – † 1. december 1859, Weybridge, Spojené kráľovstvo) bol anglický právnik a filozof práva.
Jeho hlavným dielom bola práca "Pôsobnosť právnej vedy" - The Province of Jurisprudence Determined -1832, ktoré malo vplyv na ďalší vývoj v oblasti práva. Ďalej Prednášky o právnej vede - Lectures on Jurisprudence) - vydané posmrtne.
Život
Bol synom mlynára z Ipswichu. Stal sa prvým profesorom právnej vedy na Londýnskej univerzite. V rokoch 1826-1828 bol na študijnom pobyte v Nemecku. V rámci pedagogickej činnosti často podliehal frustrácii, čo vyvrcholilo jeho odchodom z katedry. Jeho dielo sa stalo slávnym až po jeho smrti.
Jeho manželka bola spisovateľka Sarah Austinová.
Melčice-Lieskové
Melčice-Lieskové je obec na Slovensku v okrese Trenčín.
Polohopis
Obec Melčice-Lieskové leží v údolí stredného Považia v pohorí Bielych Karpát na pravej strane Váhu medzi Trenčínom a Novým Mestom nad Váhom. Terajšia obec vznikla v roku 1975 zlúčením dovtedy samostatných Melčíc a Zemianskeho Lieskového, ktoré sa spojilo už v roku 1914 s Malými Žabokrekmi. Súčasťou obce je i kopaničiarska časť Dolina. Melčická dolina vyhlásená za chránený prírodný útvar je zaujímavá nielen z prírodovedného hľadiska.
Dejiny
Do písanej histórie sa však prvýkrát Melčice dostávajú až na konci 14. storočia. V listine z roku 1398, ktorou kráľ Žigmund Luxemburský daroval Beckovské panstvo Ctiborovi zo Ctiboríc sa uvádzajú popri ostatných okolitých obciach pod názvom „Myliche“.
Obec Zemianske Lieskové sa naopak nespomína ani v jednej kráľovskej donácii, pretože bola od počiatku vyňatá z rozsiahleho komplexu hradu Beckov. Ako majetok rodiny Slopnianskej (podľa dediny Slopná pri Považskej Bystrici) sa v písomných prameňoch objavuje až v roku 1478. Často menila majiteľov - v roku 1496 dostal obec od rodiny Slopnianskej Osvald Rozvadský z Malých Stankoviec, svoje diely mali v obci píšucej sa ako Nemeslieszko, alebo Leskowe nobilium aj Žambokrétyovci. Susedné Malé Žabokreky (Samokregh, Sabokrek, Vágzsambokrét), boli ich dedičným majetkom, naposledy ich vlastnil barón Július Szálavský, tajný radca, a koncom 19. storočia trenčiansky župan.
V priebehu 17. storočia sa obce začali osídľovať na nehostinných od intravilánu vzdialených kopaniciach. V období medzi prvou a druhou svetovou vojnou vznikla osada Dúžniky. Táto prirodzeným spôsobom zanikla v päťdesiatych rokoch.
Melčice patrili k typickým kuriálnym obciam Beckovského panstva, jednotlivé čiastky vlastnili takmer 2 desiatky šľachtických rodín (Bánfiovci, Rozgoňovci, Kanižajovci, Nádašdyovci ...). Po vytvorení komposesorátu v roku 1648 majetky v Melčiciach dostalo tzv. 12 hradných rodín, patrili medzi ne napr. Beréniovci, Esterháziovci, Drugethovci, Horeckí, Medňanskí, Rátkaiovci, Pongrácovci, ... Svoje diely tam mali aj miestni zemania Melčickí.
Ešte komplikovanejšie majetkové pomery boli v Zemianskom Lieskovom, ktoré vlastnili koncom 16. storočia Apponiovci, Madočániovci, Perényiovi, Sugoňovci, rodiny Raymanus. Jej majetkové čiastky prešli v roku 1751 vydajom Zuzany Raymanovej na Silvayovcov.
Starostovia obce
Chronologický zoznam predstaviteľov správy obce
Ešte za 1. Československej republiky mali Melčice významnejšie postavenie ako okolité obce. Dôvodom bolo zriadenie obvodného notariátu, ktorý riadil štátny notár.
Do roku 1939 spravovalo obec obecné zastupiteľstvo a obecná rada na čele z richtárom, neskôr so starostom. Za Slovenského štátu spravovali a zodpovedali za chod obce menovaní komisári.
Po roku 1945 zabezpečovali spravovanie obce miestne národné výbory, ktoré boli zriaďované ako orgány štátnej správy. Predseda MNV bol volený z členov rady MNV a bol výkonným pracovníkom miestneho národného výboru. Tajomníka volila rada MNV, a poslancov volili občania obce.
Varenne-l’Arconce
Varenne-l’Arconce je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Saône-et-Loire, v regióne Burgundsko.
Melčice-Lieskové
Starostovia obce
Melčice:
Varenne-l’Arconce
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Melčice-Lieskové
Starostovia obce
Od roku 1945 – Ľudovít Fabian, predseda MNV
Od roku 1948 – Ján Zbudila, predseda MNV
Od roku 1954 – Štefan Borsek ml., predseda MNV, Štefan Hrabovský, tajomník MNV
Od roku 1954 – Štefan Hrabovský, predseda MNV;
Od roku 1965 – František Matúš, predseda MNV, Adam Misároš, tajomník MNV
Od roku 1969 – Štefan Dobiáš, predseda MNV, Ivan Misároš, tajomník MNV
Od roku 1971 – Gustáv Lehotský, predseda MNV, Adam Misároš, tajomník MNV
Zemianske – Lieskové:
Od roku 1945 – Ján Vlček, predseda MNV
Od roku 1971 – Adam Chlapík, predseda MNV
Melčice – Lieskové:
Od roku 1975 – Adam Chlapík, predseda MNV, Adam Misároš, tajomník MNV
Od roku 1983 – Ondrej Hladký, predseda MNV
Od roku 1986 – Milan Srvátka, predseda MNV, Milan Pavlík, tajomník MNV
Od roku 1990 – Milan Pavlík, starosta obce
Od roku 1992 – Jozef Hulvák, starosta obce
Od roku 1994 – Jozef Hulvák, starosta obce
Od roku 1998 – Jozef Hulvák, starosta obce
Od roku 2003 – Ľudmila Nechutná, Ing., starostka obce
Od roku 2006 – Miroslav Matiáš, Ing., Starosta obce
Od roku 2010 – Miroslav Matiáš, Ing., Starosta obce
Courtrizy-et-Fussigny
Courtrizy-et-Fussigny je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Aisne, v regióne Pikardia.
Melčice-Lieskové
Starostovia obce
Od roku 2014 – Miroslav Matiáš, Ing., Starosta obce
Od roku 2018 – Katarína Remencová, Mgr., Starostka obce
Courtrizy-et-Fussigny
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Melčice-Lieskové
Stavebné pamiatky v Melčiciach
Neskororenesančný rímskokatolícky kostol Najsvätejšej Trojice je zaiste starší, ako ukazuje letopočet 1611, vytesaný na zárubni žobráčne v jeho blízkosti. V interiéri kostola, v pravej časti presbytéria, je historicky a umelecky cenný epitaf Martina Melčického z roku 1652 s erbom v oválnej kartuši. V kostole sa nachádza i krypta rodiny Melčických.
Na silnú komunitu židovskej náboženskej obce poukazuje synagóga. Pôvodne honosná budova s bohato členeným priečelím bola po 2. svetovej vojne prestavaná a ako stavebno-kultúrna pamiatka znehodnotená. Dnes slúži ako výrobná prevádzka súkromnej firmy.
Stavebné pamiatky v Zemianskom Lieskovom
Na starších základoch zemianskej kúrie bol postavený barokovo-klasicistický kaštieľ rodiny Silvayovcov, dnes zrenovovaný do pôvodnej podoby. Jeho súčasťou bol rozsiahly anglický park, tiahnuci sa pozdĺž hlavnej cesty do Melčíc. Dnes slúži rímskokatolíckemu ženskému rádu.
Kaštieľ Žambokrétyovcov v bývalých Malých Žabokrekoch, dnes v časti Lieskové, je dvojkrídlová neskoroklasicistická budova z polovice 19. storočia. Majitelia ju predali začiatkom 20. storočia Júliusovi Szálavskému, trenčianskemu županovi. Dnes slúži ako školská jedáleň a družina.
Zub času poznačil i kúriu rodiny Nedeckých a Ostrolúckych.
Pomníky
V miestnom parku stojí socha Jána Smreka.
TKM
TKM môže byť:
Ján Kozák
Ján Kozák môže byť:
Daniel Abse
Daniel Abse, známy aj ako Dannie Abse (* 22. september 1923, Cardiff, Spojené kráľovstvo – † 28. september 2014 ) bol waleský spisovateľ a básnik píšuci po anglicky.
Životopis
Pochádza zo židovskej rodiny, je mladším bratom politika a reformátora Lea Abseho a významného psychoanalytika Wilfreda Abseho. Študoval medicínu na University of Wales, Westminster Hospital a King's College v Londýne.
Abseho prvý zväzok poézie After Every Green Thing bol publikovaný v roku 1949. Jeho autobiografická práca Ash on a Young Man's Sleeve vyšla v roku 1954. Získal Welsh Arts Council Award v roku 1971 a 1987, Cholmondeley Award v roku 1985. Od roku 1983 je členom Royal Society of Literature.
Po desaťročia ho spájali so severozápadnou časťou Londýna - hlavne s Hampsteadom a jeho okolím - kde aj žil. Mnoho rokov písal stĺpček pre Ham & High (Hampstead and Highgate Express), miestne noviny; články boli neskôr vydané v knižnej forme.
Daniel Abse žije v Golders Green a v letnom dome v Ogmore-by-Sea, v rodnom Walese. V júni 2005, keď šoféroval z Golders Green do Ogmore-by-Sea, sa stal účastníkom dopravnej nehody, pri ktorej na mieste zomrela jeho 78-ročná manželka Joan; Daniel utrpel len zlomeninu rebra.
Bousín
Bousín je obec v Česku v okrese Prostějov v Olomouckom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 141 obyvateľov, z toho 63 mužov a 78 žien, pričom priemerný vek v obci bol 42,7 roka (muži 42,1 roka, ženy 43,2 roka).
Motešice
Motešice sú obec na Slovensku v okrese Trenčín. Obec Motešice je zložená z troch miestnych častí, Horné a Dolné Motešice a Peťovka. Obec leží na úpätí dvoch vetiev Strážovských vrchov na najsevernejšom výbežku Nitrianskej pahorkatiny, čo je podoblasť Podunajskej nížiny. Je to na rozhraní povodia Váhu a Nitry v údolí potoka Machnáč.
V obci je rímskokatolícky kostol Narodenia Panny Márie z 12. storočia a kaplnka sv. Jána Nepomuckého z roku 1767.
Aurignacien
Aurignacien [oriňasjen, fr.] je archeologická kultúra zo začiatku mladého paleolitu rozšírená od Blízkeho východu až po západnú Európu (35 tis. pred Kr.27 tis. pred Kr.). Je to prvá jasná mladopaleolitická kultúra (jej nositeľom bol už homo sapiens).
Dejiny bádania
Lokalitu preskúmal paleontológ a archeológ Édouard Lartet, ktorý prišiel skúmať lokalitu v roku 1860. Na základe získaných nálezov vyčlenil vo svojej periodizácii paleolitu (založenej na paleontologických nálezoch) tzv. obdobie mamutov. Gabriel de Mortillet si neskôr všimol špecifickosť tunajšej industrie. Nedokázal však aurignacien správne chronologicky zaradiť, a preto ju v svojej periodizácii paleolitu vynechal.
Pojem aurignacien použila až v roku 1906 Henri Breuil a Émil Cartailhac ako označenie mladopaleolitickej industrie, ktorú zaradili medzi (stredopaleolitický) moustérien a solutréen. Henri Breuil rozdelil aurignacien na 3 stupne - staršiu, strednú a mladšiu. Pôvodný Breuilov pojem starší aurignacien bol v 30. rokoch nahradený samostatnou kultúrou tzv. périgordian, ktorú definoval Denis Peyrony v roku 1933. Breuilovu periodizáciu upravila tiež Dorothy Garrod, ktorá definovala mladší stupeň aurignacienu ako tzv. gravettien.
Antropológia
náhľad|Škrabka z Aurignac (Francúzsko) Nositeľmi aurignacienu sú už anatomicky homo sapiens. Prieskum jaskyne Cueva Bajondillo v Španielsku odhalil industriu staršiu než 40 tisíc rokov. Najstaršie kostrové pozostatky z prostredia európskeho aurignacienu sú známe z rumunskej lokality Peștera cu Oase. Medzi najvýznamnejšie lokality patrí aj moravská Mladečská jaskyňa, kde sa našlo sedem lebiek anatomicky moderných ľudí. Tieto lebky sú najstarším pozostatkami homo sapiens v strednej Európe, ich vek bol prostredníctvom rádiokarbónovej metódy datovania určený na 31 tisíc rokov.
Liffey
náhľad|Rieka Liffey v [[Dubline]] Liffey je rieka vo východnom Írsku pretekajúca cez Dublin. Meria.
Priebeh toku
Sprvu tečie na západ, po pribratí Ballydonnell Brooku tečie prechodne na severozápad, následne sa oblúkom smerujúcim na sever stáča na juhozápad a výrazne meandruje. Pod obcou Kilbride vteká do vodnej nádrže Pollaphuca Reservoir, do ktorej zľava ústi Kings River a pod priehradným múrom pokračuje severovýchodným smerom. Medzi mestami Ballymore Eustace a Kilcullen tečie meandrujúc na západ, odtiaľ k Newbridge na severozápad a potom na severovýchod. Na dolnom toku, pri meste Leixlip, už tečie na východ a preteká priamo cez centrum Dublinu, ktorý rozdeľuje na dve polovice. Ústi do Írskeho mora v zálive Dublin Bay.
Mestá
Liffey postupne preteká cez tieto mestá:
Využitie
Na rieke sú vybudované tri väčšie vodné elektrárne, na hornom toku sa nachádzajú dve vodné nádrže Pollaphuca Reservoir, malá priehrada je aj pri meste Leixlip. Za vysokého stavu vody je rieka splavná z Dublin Harbour k Heuston Station. V Dubline do rieky vyúsťujú kanály Grand Canal a Royal Canal, ktoré prepájajú Liffey s riekami Barrow, resp. Shannon.
Vysielač Kosztowy
Vysielač Kosztowy alebo sa nachádza v centrálnej časti Sliezskeho vojvodstva, neďaleko Mysłowíc.
Vysielanie
V súčasnej dobe je možné z vysielača prijímať:
Trenčianske Stankovce
Trenčianske Stankovce sú obec na Slovensku v okrese Trenčín. Obec vznikla spojením obcí Malé a Veľké Stankovce, Rozvadze a Sedličná.
Polohopis
Nachádza sa v centrálnej časti Trenčianskej kotliny, na ľavom brehu Váhu, približne juhozápadne od Trenčína. Obcou preteká Selecký potok a niekoľko menších vodných tokov, ktoré ústia západne od obce do starého koryta Váhu. V katastrálnom území obce sa nachádzajú prírodné pamiatky Malostankovské vresovisko a Selecký potok.
Severným okrajom obce vedie cesta I/9 z Chocholnej na Nováky, centrom prechádza cesta II/507 z Beckova do Trenčína, na ktorú sa pripájajú miestne komunikácie. Najbližším mestom je severovýchodne ležiaci Trenčín,  juhozápadne leží Nové Mesto nad Váhom a  juhovýchodne ležia Bánovce nad Bebravou.
Dejiny
Osídlenie lokality v dávnych časoch potvrdzujú nálezy medzi Veľ­kými Stankovcami a Selcom, kde však doteraz nebol vykonaný odborný prieskum. Novodobé dejiny obce tak začínajú rokom 1345, kedy sa objavuje nateraz najstaršia písomná zmienka o osade „possessio Stanuk“. Pôvodná obec sa neskôr (pred rokom 1410) rozdelila na Veľké (possessio seu villa Noghstankouecz) a Malé Stankovce (Parva Stank). Dedina bola sprvu majetkom rodu Stankovcov, po jej vy­mretí (neskôr len Malé Stankovce) to boli rody Barsonyi, Kolocsanyi, Ruttkay, Décsi, Ottlík, Szilvay a Trsťanský. Veľké Stankovce patrili do majetku Trenčianskeho hradu, neskôr spadal pod majer v susedných Veľkých Bierovciach.
Na začiatok 13. storočia (1212) spadá prvá písomná zmienka o „terra Rozowag“ (dnešná časť Rozvadze), neskôr aj pod názvami Rozvacz, Raxowag či Roswasosade. Vlastnil ju gróf Juraj z Pe­zinku, neskôr zemiansky rod Demjan a Pribic, dočasu potom blízky hrad, majer vo Veľkých Bierovciach a od roku 1746 pod samostatný majer v Rozvadzoch. Najmladšou miestnou časťou je Sedličná, ktorá sa ako „Sedlisna“ v listinách spomína až v roku 1403. Zemiansku dedinu vlastnili rodiny Sedlických, Kopčaškov, Bremečkov, Gloszov, Dubnických, Adamovských, Turzovcov a iné.
Obyvatelia týchto dedín sa živili prevažne poľnohospodárstvom, chovom poľnohospodárskych zvierat, rybolovom, no tiež ťažbou a spracovaním dreva. Vodný mlyn sa vo Veľkých Stankovciach spomína už v roku 1549, v roku 1875 sa spomína pri mlyne aj píla na vodný po­hon. V 17. storočí cez Váh premávala kompa, bežné bolo používanie menších lodiek. Prevádzkované už v tom čase boli remeslá a živnosti, napr. v roku 1683 spomínaní mäsiari a tkáč, neskôr krčmári, mlynár, kováč, zámočník či stolár. V 19. storočí tu mali prevádzky aj panské pále­nice vo Veľkých Stankovciach a v Rozvadzoch a tehelňa vo Veľkých Stankovciach.
Fara v susedných Veľkých Bierovciach pochádza z roku 1332 – 36, kedy tu už stál aj kostol. Pod farnosť patril aj mlyn vo Veľkých Stankovciach, polia a lúky v Malých Stankovciach.
Medzi tragické udalosti patrí okrem častých povodní najmä nájazd tureckého vojska na okolité dediny v roku 1663, kedy bolo zabitých, zajatých alebo odvlečených aj niekoľko obyvateľov týchto dedín. v roku 1708 sa v blízkosti obce stretli cisárske i kurucké vojská. Malé Stankovce, Veľké Stankovce, Sedličná a Rozvadze sa zlúčili v roku 1972.
Pamiatky
Trenčianske Stankovce si zachovali časť svojráznej ľudovej kultúry, ktorá má v regióne silné korene. Jedinečný je stankovský ľudový kroj, no tiež ľudová hudba. Dodnes stoja zvyšky mly­nov, sýpky a staršie ľudové zvony, murovaná neskoroklaskistická zvonica s kamennou plastikou z roku 1859 vo Veľ­kých Stankovciach, v Sedličnej zvonica so zvonom z 18. sto­ročia a tiež zvonice v Malých Stankovciach. V Malých Stankovciach stojí evanjelický kostol z roku 1784, židovská synagóga a cintorín v Sedličnej sa nezachovali a zanikli po II. sveto­vej vojne. Súčasnú sakrálnu architektúru prezentuje rímsko-katolícky kostol z roku 1994.
Saint-Bris-des-Bois
Saint-Bris-des-Bois je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Charente-Maritime, v regióne Poitou-Charentes.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Doug Janik
Klubový hokej
Doug Janik meria 189 centimetrov a váži 94 kilogramov. Strieľal ľavou rukou. Svoju hokejovú kariéru začínal v univerzitnom mužstve univerzity v Maine. Janik bol draftovaný v úvodnom drafte NHL roku 1999 v druhom kole ako 55. v celkovom poradí tímom Buffalo Sabres.
Reprezentácia
Janik reprezentoval Spojené štáty v rokoch 1999 a 2000 v juniorskej kategórii na majstrovstvách sveta.
Brodek u Konice
Brodek u Konice je obec v Česku v okrese Prostějov v Olomouckom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 913 obyvateľov, z toho 440 mužov a 473 žien, pričom priemerný vek v obci bol 42,7 roka (muži 41,4 roka, ženy 43,9 roka).
Iné projekty
.
Basketbal na Letných olympijských hrách 2004
náhľad|Finálový zápas mužov medzi Argentínou a Talianskom
Basketbal na Letných olympijských hrách 2004 bol basketbalový turnaj v rámci multišportového podujatia Letných olympijských hier 2004, ktorý sa konal v Aténach, v Grécku v dňoch od 15.28. augusta 2004, za účasti 12 mužských a 12 ženských tímov. Basketbalový turnaj sa na hrách organizuje od roku 1936 a toto bolo jeho 16. vydanie. Zápasy sa hrali v dvoch aténskych arénach: Hellinicon Olympic Arena a Olympic Indoor Hall. Nováčikmi olympijského turnaja boli 3 družstvá žienČesko, domáce Grécko a Nigéria.
Olympijský titul získalo družstvo mužov 🇦🇷 po finálovom víťazstve nad 🇮🇹. Ženský turnaj vyhrali 🇺🇸 a získali svoj piaty titul, keď vo finále zvíťazili nad 🇦🇺.
Kvalifikácia
náhľad|Umiestnenie ženských tímov na LOH 2004
1. august
Narodenia
thumb|upright|[[Giancarlo Giannini (* 1942)]] náhled|upright|[[Douglas Dean Osheroff (* 1945)]] thumb|upright|[[Milka Zimková (* 1951)]]
Úmrtia
thumb|upright|[[Corazon Aquinová († 2009)]]
Boeing B-17 Flying Fortress
Boeing B-17 Flying Fortress („Lietajúca pevnosť“) bol americký štvormotorový ťažký bombardér používaný americkým letectvom počas druhej svetovej vojny. Používaný bol najmä pre denné nálety nad európskymi bojiskami.
Vznik a vývoj
Dňa 8. augusta 1934 U.S. Army Air Corps (USAAC) vyhlásilo súťaž na výrobu nového ťažkého bombardéra, ktorý by nahradil zastarávajúci typ Martin B-10. Medzi rozhodujúce požiadavky patril najmä dostup s plnou záťažou bômb do výšky 10 000 stôp a výdrž najmenej 4 hodiny letu rýchlosťou 200 míľ/h (/h) rovnako plne zaťažený bombami. Letectvo rovnako chcelo, ale nežiadalo to priamo v podkladoch dolet asi 2 000 míľ a maximálnu rýchlosť do 250 míľ/h (/h). Americké letectvo sa v tej dobe pokúšalo podobnými strojmi posilniť svoje základne na Havajských ostrovoch, v Paname a na Aljaške. Definitívne rozhodnutie o výbere malo padnúť na Wright Field v Daytone v štáte Ohio. Do súťaže sa okrem Boeingu prihlásili aj stroje, aj firmy Douglas a Martin, išlo o typy Douglas DB-1 a Martin Model 146.
náhľad|vľavo|Boeing XB-17 (Model 299) náhľad|vľavo|Boeing XB-17 (Model 299) po havárii, 30. október 1935
Prototyp Boeingu B-17, bol označený ako Model 299 a firma ho postavila na vlastné náklady. Na jeho vytvorení sa podieľal konštrukčný tím vedeným E. Giffordom Emerym a Edwardom Curtisom Wellsom. Nový typ v sebe skombinoval vlastnosti experimentálneho bombardovacieho stroja Boeing XB-15 a dopravného Boeing 247. B-17 mohol niesť umiestnených v bombovnici za kabínou. Jeho obranu tvorilo pôvodne 5 0.30" guľometov. Poháňali ho hviezdicové motory Pratt & Whitney R-1690, každý s výkonom 750 ks (600 kW) s optimálnym výkonom v 7 000 stopách . Prvý let prototypu sa uskutočnil 28. júla 1935. 20. augusta prototyp preletel zo svojho domovského letiska v Seattli na Wright Field za 9 hodín a 3 minúty, s priemernou rýchlosťou /h, čo bolo podstatne viac ako jeho konkurenti. Armáda bola výkonmi nového stroja natoľko nadšená, že objednala 65 strojov ešte pred ukončením súťaže. Ich názor sa však rýchlo zmenil po havárii stroja 30. októbra, pri ktorej zahynuli dvaja skúšobní piloti. Letectvo následne svoju predošlú objednávku stornovalo a požiadalo o výrobu 133 strojov Douglas B-18 Bolo.
náhľad|vpravo|Boeing Y1B-17 počas letu, 1937
Dňa 17. januára 1936 však letectvo predsa len požiadalo o skúšobnú sériu 13 strojov YB-17, na ktorých boli okrem mnohých podstatných zmien v konštrukcii inštalované aj výkonnejšie motory Wright R-1820-39 Cyclone. Týchto 13 strojov bolo postupne zavedených do skúšobnej prevádzky. 12 z nich v Langley Field vo Virgínii a jeden na Wright Field. 14. vyrobený YB-17 (výrobného čísla 37-369), ktorý bol pôvodne postavený pre pozemné testy pevnosti draku, bol neskôr upravený a boli doň inštalované turbokompresory. Prvý let tohto upraveného stroja sa uskutočnil, kvôli problémom s ich inštaláciou až 29. apríla 1938. Modifikácie na tomto prototype stáli firmu Boeing 100 000 dolárov a pokračovali až do roku 1939 kedy boli s konečnou platnosťou ukončené. Upravený stroj mal väčší dostup a dolet. Stroj bol odovzdaný armáde 31. januára 1939 a bol označený ako B-17A. Bol to prvý operačne nasadený variant stroja B-17.
Počas nasledujúcej vojny bolo vytvorených viacero ďalších variánt po verziu G.
Nasadenie
náhľad|vľavo|Formácia lietadiel B-17G Flying Fortress [[Fifteenth Air Force|15. leteckej armády USA nad Maďarskom, 1944]] náhľad|vpravo|Bombardéry B-17F Flying Fortress [[401st Bombardment Squadron|401. bombardovacej letky 91. bombardovacej skupiny zo základne Bassingbourn vo Veľkej Británii, 1943]] náhľad|vpravo|Skupina lietadiel B-17F Flying Fortress nad [[Schweinfurtom v Nemecku, 17. august 1943]]
Po vstupe USA do vojny boli B-17 nasadené primárne pre denné nálety nad okupovanú Európu, ich hlavným cieľom sa stali nemecké priemyselné oblasti a mestá. Tieto nálety mala zaisťovať americká 8. letecká armáda v Spojenom kráľovstve a 15. letecká armáda v Taliansku. Ich činnosť sa dopĺňala s akciami britského Bomber Command, ktoré operovalo svojimi ťažkými bombardérmi najmä v noci. Stroje B-17 sa zúčastnili operácie Pointblank, ktorá mala zaistiť leteckú nadvládu Spojencov na nebi západnej Európy, a pripraviť pôdu pre operáciu Overlord. B-17 však boli nasadené v menšej miere aj v Pacifiku.
Podľa predvojnovej koncepcie amerického letectva, bol B-17 strategickou zbraňou; so svojím veľkým dostupom a doletom, schopný spôsobovať veľké škody hlboko v nepriateľskom tyle a navyše vysokou mierou pasívnej ochrany. Medzi najväčšie kvality stroja, ktoré si pochvaľovali najmä ich posádky, patrila jeho výdrž a konštrukčná pevnosť, ktorá umožňovala zniesť veľké bojové poškodenie, núdzové pristátia „na bruchu“, či schopnosť letu len s jedným funkčným motorom. To spôsobilo, že napriek tomu, že bol stroj porovnateľný s bombardérom B-24 Liberator, letci 8. leteckej armády všeobecne viacej obľubovali B-17.
Technické údaje
B-17 je štvormotorový samonosný dolnoplošník pre 10 člennú posádku. Kovová kostra krídel a chvostových plôch je potiahnutá duralom, krycie plechy sú rovnako duralové. Hviezdicové motory poháňajú 3-listé nastaviteľné vrtule. Podvozok je zaťahovací, hlavné podvozkové nohy sa zaťahovali do vnútorných motorových gondol, zadné koleso do trupu.
B-17F Flying Fortress
375px|right
Aminokyselina
thumb|200px|Schéma usporiadania karboxylovej skupiny (-COOH) a aminoskupiny (-NH2) v alfa-aminokyselinách. Písmeno "R" označuje variabilnú časť molekuly, odlišnú pre každú alfa-aminokyselinu, tzv. [[bočný reťazec.]] Aminokyselina (iné názvy: aminokarboxylová kyselina, amínová kyselina ; do polovice 70. rokov 20. stor.: amínokyselina  ) je jedna z organických zlúčenín obsahujúcich v molekule aminoskupinu (primárnu, sekundárnu či terciárnu) a karboxylovú skupinu. Okrem týchto skupín môžu obsahovať i iné funkčné skupiny (napríklad druhú aminoskupinu, druhú karboxyskupinu a ďalšie substinenty).
Z metabolického hľadiska, teda podľa možností ich zapojenia do metabolizmu cukrov a tukov, sa delia na glukogénne (pri ich štiepení vznikajú medziprodukty metabolizmu cukrov), ketogénne (odbúravajú sa látky, ktoré tvoria tuky) a glukogénne i ketogénne (štiepia sa zvyčajne na dva fragmenty, z ktorých jeden sa zapája do metabolizmu cukrov s druhý do metabolizmu tukov). Majú amfotérny charakter (napr. tvoria sodné soli aj hydrochloridy) a prejavujú reakcie amínov (napr. acylácia) i karboxylových kyselín (napr. esterifikácia). Súčasná prítomnosť skupín NH2 a COOH umožňuje spojenie amidovou väzbou CONH a vznik laktámov, respektívne polyamidov. Najznámejším priemyselne vyrábaným polyamidom je polyamid 6, (NH(CH2)5CO)n, vyrábaný z ekaprolaktámu. Prírodné polyamidy sú proteíny, v ktorých sa ako stavebné jednotky vyskytuje najčastejšie asi 20 L -α-aminokykelín so všeobeným vzorcom NH2CHRCOOH líšiacich sa substituentom R (tzv. bočným reťazcom).
Skratky a chemické vlastnosti
Aminokyseliny sa v bežnej praxi označujú skratkami. V biochémii sa vačšinou používajú trojpísmenové skratky. Jednopísmenové skratky sa používajú hlavne na zapisovanie sekvencie bielkovín.
V niektorých prípadoch nie je jasné, ktorá aminokyselina je prítomná. V tom prípade sa používajú špeciálne skratky, ktoré môžu predstavovať niekoľko aminokyselín:
Pyrolyzín a selenocysteín
Okrem základných 20 aminokyselín sa počas proteosyntézy pridávajú do reťazca bielkoviny ešte dve aminokyseliny: selenocysteín ("21. aminokyselina") a pyrolyzín ("22. aminokyselina"). Týmto aminokyselinám prislúchajú tzv. stop kodóny – v oboch prípadoch naznačujú tieto kodóny zaradenie týchto špeciálnych aminokyselín namiesto zastavenia translácie. Selenocysteín je kódovaný stop kodónom UGA (opal), ktorý je "prekódovaný" na selenocysteín pomocou špecifickej sekvencie (SECIS elementu), ktorá sa nachádza v mRNA kódovanej bielkoviny. Selenocysteín sa syntetizuje priamo na tRNA pred samotnou transláciou. Dráha syntézy selenocysteínu je u baktérií a eukaryotov/archeónov odlišná. Pyrolyzín bol objavený len u archeónov a baktérií a odpovedá mu stop kodón UAG (amber). Nie je však jasné, či tieto kodóny odpovedajú i skutočným signálom na zastavenie translácie alebo je takisto prítomná špeciálna sekvencia, ktorá naznačuje jeho zaradenie do bielkoviny. Podľa štúdií existuje špeciálna sekvencia i pre pyrolyzín (PYLIS sekvencia), ktorá však (minimálne v geneticky upravenej E. coli) nie je nutná pre zabudovanie pyrolyzínu do bielkovín. Je však možné, že táto sekvencia zvyšuje kvalitu translácie tohto kodónu u archeónov.
Ďalšie aminokyseliny v živých organizmoch
Okrem 20 základných proteínogénnych aminokyselín sa v bielkovinách môžu nachádzať aj ďalšie aminokyseliny, ktoré vznikajú druhotne, úpravou už hotovej bielkoviny pomocou post-translačných modifikácií. Takýmito aminokyselinami sú napr. hydroxyprolín a N-trimetyllyzín.
V živých objektoch sa prirodzene nachádzajú aj neproteínogénne aminokyseliny, väčšinou ako medziprodukty metabolizmu aminokyselín. Takýmito aminokyselinami sú napr. homoserín, homocysteín, ornitín, citrulín a iné.
Syntéza aminokyselín
Rastliny a baktérie dokážu syntetizovať všetky aminokyseliny z anorganických látok. Naproti tomu živočíchy si dokážu tvoriť len niektoré aminokyseliny (a aj to len premenou iných, hotových aminokyselín), iné (tzv. esenciálne aminokyseliny) musia dostávať hotové z potravy.
Dusík potrebný na produkciu aminokyselín získavajú rastliny z pôdy vo forme dusičnanov alebo amoniaku. Dusičnany sa redukujú na amoniak dvojicou enzýmov, nitrátreduktázou a nitritreduktázou. Amoniak sa zabudováva pomocou enzýmov GS (glutamínsyntetáza) a GOGAT (glutamátsyntáza, nazývaná tiež glutamín-oxoglutarát-aminotransferáza). Produktmi sú glutamín (Gln) a kyselina glutámová (Glu). Z nich sa potom vytvárajú všetky ostatné aminokyseliny.
Ivanovce
Ivanovce je obec na Slovensku v okrese Trenčín.
Poloha
Obec Ivanovce sa nachádza v západnej časti Slovenska. Matematickogeografická poloha obce je určená súradnicami 48°49´ s. g. š. a 17°54´ v. g. d. Podľa administratívneho členenia Slovenska patrí do Trenčianskeho kraja a leží v juhozápadnej časti okresu Trenčín. Katastrálne územie obce hraničí na severozápade s obcami Chocholná-Velčice a Melčice-Lieskové. Na východe s obcou Krivosúd-Bodovka a na juhu s obcou Štvrtok. Západná hranica je zároveň hranicou kraja. V týchto miestach katastrálne územie hraničí s obcami Nová Bošáca a Bošáca.
Katastrálne územie obce má rozlohu 1 415,5 ha. Je vlastne zložené z dvoch častí, ktoré sú pretiahnuté v smere SZ - JV. Obec leží v juhovýchodnej časti katastrálneho územia.
Reliéf územia prechádza od rovinatých častí v oblasti rieky Váh (Trenčianska kotlina) cez pahorkatinu (Bielokarpatské podhorie) do vrchoviny (Bošácke bradlá) a najvyššia časť katastrálneho územia je hornatina (Lopenícka hornatina).
Referencie
PhDr. Viera Němejcová-Pavúková, CSc. Krásy Slovenska. 1978
Carterova doktrína
Carterova doktrína je koncepcia zahraničnej politiky USA v 80. rokoch 20. storočia. Začala sa uplatňovať po sovietskej invázii do Afganistanu. Spojené štáty sa obávali, že ZSSR môže preniknúť až k Perzskému zálivu. Americký prezident Carter v januári 1980 vyhlásil, že akýkoľvek takýto pokus bude považovaný za ohrozenie životných záujmov USA. Z Carterovej doktríny de facto vychádza americká blízkovýchodná politika dodnes.
Benvenuto Cellini
Svoj Vlastný životopis (1558 - 1562) začal písať ako päťdesiatosemročný, po dokončení sochy Persea. Keďže mu však písanie nešlo ľahko, v pokračovaní Životopisu Benvenuta Celliniho ním samým spísaným ako znie celý názov memoárov, pokračoval jeho mladý pomocník, ktorému ho diktoval. Na rukopise, ktorý je uložený v knižnici Laurenziane vo Florencii, sú Celliniho vlastnoručné korektúry. Ďalšiu časť rukopisu spálil, keďže si bol vedomý, že jeho ľudová florentčina nedosahuje úroveň učenej literatúry.
Iberi
thumb|Približná poloha iberského osídlenia (iberovia v užšom zmysle). Iberi, staršie Iberovia, boli kmene obývajúce Pyrenejský polostrov v staroveku a čiastočne aj v praveku.
Benvenuto Cellini
Celliniho rukopis nakoniec vyšiel bez zmien až v roku 1728 v Neapole, dovtedy toto jedinečné dielo kolovalo medzi čitateľmi iba v opisoch. Dielo, ktoré od svojho vydania patrí medzi svetovú literatúru, predstavuje unikátny pamätník doby, umenia a ľudí.
Iberi
Názov Iberi sa používa:
Dejiny
Charakteristická bola pre nich pomerne rozvinutá kultúra, ktorá (u Iberov v užšom zmysle) spájala domáce prvky s vplyvmi z východného Stredomoria. Vplyvy východného Stredomoria boli badateľné v neolite a eneolite (medenej dobe). Okolo 2500 pred Kr. badať vplyv Cypru, v 2. polovici 3. tisícročia vzniká vo východnom Španielsku civilizácia Los Milares a v Portugalsku Vila Nova de Sao Pedro. V eneolite tu bola kultúra zvoncovitých pohárov, v bronzovej dobe kultúra El Argar.
Okolo roku 1100 pred Kr. sa tu podľa tradície v okolí Gadiru usadili prví fenickí kolonisti, ale archeologicky doložené sú až z 8. stor. pred Kr. Feničania založili Cádiz a na juhu sa vyvinula samostatná civilizácia Tartessos. Od 8. storočia si konkurovali Feničania a Gréci, v roku 540 získalo prevahu fenické Kartágo. Preto pramene z antického obdobia Iberov označujú ako žoldnierov Kartága a starovekého Grécka - bojovali na Sicílii (397 a 395 pred Kr.), v peloponézskych vojnách, v Kartágu i pod vedením Hannibala.
Od 6. storočia možno hovoriť o svojráznej „iberskej civilizácii“, ktorá dosiahla vrchol v 4. storočí pred Kr.
V druhej púnskej vojne sa dostali pod nadvládu Ríma.
Charakteristika
Iberi neboli národom v pravom zmysle slova, skôr sa tak označovalo obyvateľstvo časti Pyrenejského polostrova. Žili v samostatných opevnených mestách, čo podľa historikov údajne svedčí o ich defenzívnej povahe a politickej nejednotnosti. Mali však i vlastnú menu, iberské mince, ktoré sa začali raziť približne v roku 250 pred Kr. ako napodobeniny gréckych mincí. Mince z neskoršieho obdobia sú dvojjazyčné, ibersko-latinské. Ich razenie sa skončilo okolo roku 45.
Existovali tri kultúrne oblasti so značnými kultúrnymi rozdielmi:
Pozemný hokej na Hrách Spoločenstva národov
Pozemný hokej na Hrách Spoločenstva národov je turnaj v pozemnom hokeji, ktorý sa koná v rámci multišportového podujatia Hier Spoločenstva národov. Hry Spoločenstva národov organizuje Federácia Hier Spoločenstva národov (CGF). Do programu hier bol turnaj prvýkrát zaradený na 16. hrách Spoločenstva národov v roku 1998 v malajzijskom Kuala Lumpur. Odvtedy sa sa na ňom predstavuje pravidelne, v mužskej i ženskej kategórii. Na turnaji dominujú družstvá Austrálie, ktoré zvíťazili 7-, resp. 4-krát.
Valencia (jazykoveda)
Lexikálna valencia
Lexikálna valencia je schopnosť slova vstupovať do rôznych kombinácií s inými slovami (question -vital question, pressing question, to raise a question, a question of a great importance). Je daná vnútornou štruktúrou slovnej zásoby daného jazyka (napr. príd. meno prettysa spája u osôb len s ženským rodom, preto = a pretty girl, pretty women NOT a pretty boy). Zo synonymického radu slov vstupuje do určitej kolokácie obvykle len jedno.
Gramatická valencia
Gramatická valencia je schopnosť slova vystupovať v rôznych gramatických (a syntaktických) štruktúrach: heavy+N, heavy+inf.-heavy to lift; kind+N(a kind man),kind +prep.+N(kind to people). Obmedzenia gramatickej valencie sú dané gramatickou štruktúrou jazyka. Gramatická valencia slov je predovšetkým daná ich príslušnosťou k slovnému druhu. Nie všetky slová toho istého druhu musia však nutne mať totožnú gramatickú valenciu (napr. to propose s.t., to propose to do s.t. alebo to suggest s.t.,ale NIE to suggest to do s.t.) Gramatická valencia môže signalizovať rôzne významy.
Spájateľnosť
Spájateľnosť (spojovateľnosť) môže byť:
Varenne-Saint-Germain
Varenne-Saint-Germain je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Saône-et-Loire, v regióne Burgundsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Kathleen Winsorová
Kathleen Winsorová (* 16. október 1919, Olivia, Minnesota, USA - † 26. máj 2003, New York, New York ) bola americká spisovateľka, autorka romantickej novely Večná Ambra.
Brodek u Prostějova
Brodek u Prostějova je mestečko v Česku v okrese Prostějov v Olomouckom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 1 540 obyvateľov, z toho 760 mužov a 780 žien, pričom priemerný vek v obci bol 39,0 roka (muži 37,7 roka, ženy 40,3 roka).
Stratigrafia Marsu
thumb|Topografická mapa povrchu Marsu. Stratigrafia Marsu je vedná disciplína v planetológii, ktorá sa snaží rozčleniť základné stratigrafické jednotky na Marse. V súčasnosti sa skladá z troch základných jednotiek, ktoré boli vyčlenené na základe fotografií sond Viking zo 70. rokov 20. storočia. Vzhľadom na získavanie stále nových dát zo sond z posledného desaťročia, ktoré okolo Marsu obiehajú či po ňom jazdia, prechádzajú podstatnou revíziou. Keďže zatiaľ nie je možné získať geologické vzorky priamo z hornín na povrchu, je celá stratigrafia založená na pozorovaní vrchnej vrstvy kôry, respektíve na prejavoch impaktov cudzích telies na povrch.
Množstvo kráterov, ich prekrytie či stupeň erózie je návodom, podľa ktorého sa dá určiť približný vek pozorovanej časti. Tato nepriama metóda je teda iba orientačná a tak sa v budúcnosti môže ľahko stať, že veľká časť stratigrafie bude pozmenená, či upravená a že dáta hornín budú spresnené. Súčasné členenie je tedy iba orientačné, slúži na hrubý popis udalostí.
Na určovanie relatívneho veku hornín sa využíva model veku kráterov, ktorý je známy z Mesiaca. Oproti Marsu sú totiž krátery na Mesiaci veľmi dobre zmapované a spočítané, keďže Mesiac je dlhodobo pozorovaný, čo umožnilo určiť početnosť veľkých zásahov a získať tak časovú os. K tomu bol Mesiac tiež navštívený ľuďmi počas projektu Apollo (11 až 17), ktorí priviezli vzorky mesačnej horniny z miest pristátí. Vzorky boli následne datované pomocou rozpadových radov, čo určilo ich absolútny vek medzi 3,6 až 3,75 miliardami rokov. Keďže moduly pristávali na miestach s nízkym výskytom kráterov, došlo sa k záveru, že pred 3,8 miliardami rokov bol povrch Mesiaca ťažko bombardovaný. Následným jednoduchým porovnaním stupňa erózie kráterov, výskytom ich prekrytia sa dá zhruba datovať vek oblastí na Marse, ktoré sú krátermi pokryté. Na tomto základe sa v súčasnosti určuje vek povrchu.
Antisemitizmus
Pôvod slova
Slovo Semiti je odvodené od mena biblického mena Sem (syn Noema, predok Abraháma, ktorý je podľa legendy praotcom Židov i Arabov). Slovo antisemitizmus sa pravdepodobne prvýkrát použilo v roku 1860 v práci Antisemitské predsudky rakúskeho židovského učenca Moritza Steinschneidera. Steinschneider slovo použil na charakterizáciu myšlienok Ernesta Renana o „semitských“ a „árijských“ rasách. V 19. storočí boli domnelo vedecké teórie týkajúce sa rás, civilizácií a pokroku v Európe veľmi rozšírené. Veľkým zástancom tejto formy rasizmu bol pruský nacionalistický historik Heinrich von Treitschke. Na rozdiel od Renana a ďalších autorov bolo v jeho spisoch slovo semitský v podstate synonymom slova židovský.
Nemecký politický agitátor Wilhelm Marr použil slovo antisemitizmus v roku 1879 v svojej knihe Cesta k víťazstvu germánstva nad židovstvom (Der Weg zum Siege des Germanentums über das Judentum) v zmysle „nenávisť voči Židom“. Táto nenávisť popísaná novým slovom sa tak javila ako vedecky podložená, racionálna. Marrova kniha sa stala veľmi populárnou a Marr v tom istom roku založil Antisemitskú ligu (Antisemiten-Liga), prvú nemeckú organizáciu, ktorá sa otvorene angažovala v boji proti údajnej hrozbe Nemecka zo strany Židov a presadzovala ich násilný odsun z krajiny.