cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Studená vojna
Vojna vo Vietname
Prvé veľké ozbrojené stretnutie sa začalo 14. novembra 1965 v pohraničnom údolí Ia Drang. Americké jednotky tam odrazili útok severovietnamských vojsk a Vietkongu v Centrálnej vysočine a tým prakticky zabránili realizácii už rozbehnutého plánu na likvidáciu južného Vietnamu. V nasledujúcich rokoch sa v južnom Vietname rozpútala najprudšia a najväčšia vojna druhej polovice 20. storočia. Vojna eskalovala v januári roku 1968, keď Severovietnamci spolu s Vietkongom začali po celej krajine svoju poslednú zúfalú ofenzívu. Američania aj Juhovietnamci síce boli sprvu zaskočení, ale dokázali útok odraziť, čím spôsobili komunistom ďalšiu vojenskú porážku. Verejná mienka v Spojených štátoch, sa vtedy ešte viac naklonila na stranu odporcov vojny, pretože dovtedy prezentované vyhlásenia tvrdili, že Vietkong je už prakticky porazený a vojna sa čoskoro skončí. Naopak, nové správy z Vietnamu zo začiatku roka 1968 ukázali dosiaľ najtvrdšie boje, ktoré spolu s tým, že veliteľ amerických vojsk William Westmoreland žiadal ďalšie posily, vyvolali veľké rozhorčenie. 30. apríla 1969 dosiahol počet amerických vojakov vo Vietname svoj vrchol, nachádzalo sa tam 543 000 vojakov. V juhovýchodnej Ázii sa nachádzala väčšina amerických ozbrojených síl. Akékoľvek zvyšovanie počtu vojakov v oblasti by si vyžiadalo povolanie strategických záloh, čím by sa vyrovnalo niektorému z 2 predošlých svetových konfliktov. Od tohto momentu za začal počet amerických vojakov v oblasti znižovať. Verejná mienka v USA nakoniec prinútila prezidenta Nixona vydať rozkazy na úplný odchod amerických vojsk z Vietnamu. Poslední americkí vojaci priamo sa účastnici bojov opustili krajinu 29. marca 1973. V krajine zostali iba vojenskí poradcovia a inštruktori. Severný Vietnam mal naproti tomu v južnom Vietname 150 000 plne vyzbrojených vojakov. Oslabený južný Vietnam, na čele s nepopulárnou vládou a skorumpovaným aparátom, nemohol po strate podpory zo strany USA už dlhšiu dobu vzdorovať komunistickej agresii. Začiatkom roku 1975 komunistické sily vyzbrojené veľkým množstvom tankov T-54 zaútočili cez Kambodžu a Laos, rozdrvili demoralizovanú juhovietnamskú armádu a 1. mája 1975 ukončili boje dobytím Saigonu.
Počas bojov v juhovýchodnej Ázii bojujúce strany použili 14 miliónov ton bômb a inej munície, ich účinok sa rovná sile 700 atómových bômb „Little boy“, aká dopadla na Hirošimu. Celkové straty na oboch stranách sa odhadujú na asi 3,5 milióna. Z toho asi 1/3 tvorili civilisti.
Hlavné udalosti studenej vojny
Podľa Westanda dve svetové vojny väčšmi než čokoľvek iné sformovali vojnu studenú. Popri pocite systémovej spoločenskej krízy oslabili v medzinárodnej politike výnimočné postavenie Západu a zvlášť Európy a otvorili cestu fenoménom ako sledovanie svojich občanov a zahraničná špionáž. Vojny zvýšili úlohu štátu, donútili svojich občanov k mobilizácii, vyvolali v nich mimoriadnu lojalitu, prinútili ich prijať určitú úroveň obetí v prospech nie celkom zrozumiteľného konfliktu. Hlavná interpretačné línia mala v americkom a západoeurópskom diskurze zreteľný antistalinistický podtón – studenú vojnu spôsobila nepretržitá sovietska agresia, ktorá sa začala už počas druhej svetovej vojny a prešla do oficiálnej verejnej doktríny v roku 1947 (Ždanov: nezmieriteľný boj socializmu proti kapitalizmu). V sedemdesiatych rokoch prevládol realistický pohľad, podľa ktorého sovietsko-americké súperenie definovali ich strategické záujmy a bezpečnostné potreby, a tie sa od seba príliš nelíšili a tak kľúčom k pochopeniu studenej vojny sa mala stať moc sama o sebe a vytúženým stavom mocenská rovnováha, predpokladajúca vysokú mieru stability a predvídateľnosti.
V čase ukončenia druhej svetovej vojny bol globálny význam Sovietskeho zväzu na úrovni Veľkej Británie či Francúzsko, teda v porovnaní s USA neporovnateľne menší. Výnimočná schopnosť militarizácie a mobilizácie zdrojov premenila ZSSR na protivníka, ktorý sa mohol v určitých aspektoch USA vyrovnať, alebo ho dokonca neskôr prekonať. K štatútu „druhej superveľmoci“ ZSSR oprávňovala podľa Westada predovšetkým úplne iná ideológia, ktorá Moskve umožňovala spochybňovať americký systém a jeho ciele a neintegrovať sa plne do svetovej globálnej kapitalistickej ekonomiky.
Ruffey-lès-Beaune
Ruffey-lès-Beaune je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Côte-d’Or, v regióne Burgundsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Dehiscencia rany
Dehiscencia rany (lat. dehiscentio vulneris) je lekársky odborný výraz označujúci predčasný rozostup okrajov chirurgickej rany.
Sutúra (zašitie) rany zabezpečuje pevnosť rany na úrovni približne 80% pevnosti zdravej kože, avšak len za predpokladu plnohodnotnosti tkaniva, do ktorého je sutúra vložená. Pevnosť rany bez podpory šicieho materiálu stúpa v prvých dňoch hojenia len veľmi pozvoľna. Po týždni dosahuje len 3% pevnosti zdravej kože. Táto pevnosť je však už pri šetrnom zaobchádzaní schopná udržať ranu aj bez mechanickej podpory šicieho materiálu a teda horizont 7 dní je aj horizontom odstránenia sutúry z rany. 7 dní fyziologického hojenia však nie je pre odstránenie sutúry konštantný interval a varíruje podľa lokality rany a vlastností kože v lokalite (5 dní na tvári, až 14 dní na chrbte a v gluteálnej oblasti).
Skřipel
Skřipel je obec v Česku v okrese Beroun v Stredočeskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 113 obyvateľov, z toho 50 mužov a 63 žien, pričom priemerný vek v obci bol 42,9 roka (muži 46,9 roka, ženy 39,8 roka).
Zoznam kultúrnych pamiatok v obci Oravský Podzámok
Toto je zoznam kultúrnych pamiatok v obci Oravský Podzámok v okrese Dolný Kubín.
Róbert Kotian
Róbert Kotian (* 1958) je slovenský novinár, publicista a komentátor.
Secourt
Secourt je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Moselle, v regióne Lotrinsko.
Róbert Kotian
Začínal ako literárny kritik a bol pri zakladaní literárneho mesačníka pre mladých Dotyky. Neskôr pracoval pre denníky Smena, SME a týždenníky Formát, Domino Fórum. Krátko pôsobil v denníkoch Hospodárske noviny a Pravda. Spolupracoval so Slovenským rozhlasom ako dramaturg relácie Z prvej ruky, so Slovenskou televíziou na relácii Reportéri a denníkom Šport.
Secourt
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Róbert Kotian
Od roku 2015 je stály spolupracovník denníka SME. Do 9. januára 2018 bol tvorcom a moderátorom rozhlasovej diskusie Dejiny.sk.
Secourt
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Nerva
thumb|Busta Nervu thumb|right|Busta Nervu z chalcedónu (zo súkromnej zbierky) Marcus Cocceius Nerva alebo Nerva (* 8. november 35 – † 27. január 98) bol rímsky cisár v rokoch 96 – 98.
Narodil sa do vplyvnej rodiny, niektorí jeho predkovia boli senátormi. Už od mladosti postupne zastával rôzne úrady. Na trón nastúpil v 63 rokoch a vládol len 16 mesiacov. Adoptovaním Trajána založil tradíciu tzv. adoptovaných cisárov. Traján sa stal aj jeho nástupcom, čím si udobril dovtedy znesvárené vojsko. Jeho vláda patrila k pokojným obdobiam.
Svetové hry mentálnych športov
Svetové hry mentálnych športov alebo Mentalympiáda je športové podujatie na ktorom sa súťaží v mentálnych športoch: bridž, šach, go a dáma. Organizuje ju Medzinárodná asociácia mentálnych športov v spolupráci s MOV.
Druhá mentalympiáda
Konala sa v Lille od 9.23. augusta 2012.
Slovensko v bridži v kategórii Open reprezentovali Eduard Velecký, Juraj Kvoček, Ján Tomčáni a Miroslava Kemeňová. Hrali sme v skupine C, v nej sme skončili na 11. mieste z 15 družstiev. Do KO fázy súťaže sa kvalifikovali z každej skupiny 4 družstvá.
Pár Kemeňová-Tomčáni ešte nastúpil v súťaži Transnacionálnych zmiešaných družstiev, družstvo Czechoslovakia vytvorili s českým párom Pavla Hoderová a Jakub Šlémr. Družstvo skončilo na 54. mieste, súťažilo 87 družstiev.
Prvá mentalympiáda
Konala sa 3. až 18. októbra 2008 v Pekingu, navyše sa súťažilo aj v čínskom šachu.
Medailová bilancia krajín
Aspoň jednu medailu získalo 34 krajín, dokopy sa rozdelilo 35 sád medailí.
Bridž
Slovensko obsadilo súťaže družstiev v kategóriách Open a Juniori do 28 rokov.
V kategórii Juniori nastúpili: Mikolaj Albrycht, Lukáš Sidor, Robert Lukoťka, Ján Tomčáni, Miroslava Kemeňová, Stanislav Miklík, Peter Belčák - nehrajúci kapitán
V kategórii Open: Karol Lohay, Marián Henc, Pavel Mokráň, Eva Suchá, Vladimír Munka a Gejza Boros - hrajúci kapitán.
V kategórii Open štartovalo 71 družstiev, Juniori do 28 rokov 74 družstiev, Ženy 54 družstiev.
Juniori do 28 rokov
Hralo sa švajčiarskym systémom 17 kôl, zápasy sa hrali na 16 rozdaní. Prvých osem družstiev sa kvalifikovalo do štvrťfinále, pričom prvý si vyberal súpera z 5. až 8. miesta, druhý a tretí zo zostávajúcich družstiev. Štvrťfinále sa hralo na 48 rozdaní, semifinále na 60 rozdaní, finále 64 rozdaní.
Zápasy Slovenska
Poradıe na čele tabuľky po základnej častı: 1. Poľsko 320 VP 2. Francúzsko 307 VP 3. Belgicko 305 VP
Slovensko skončilo na 56 mieste s 236 VP s 13.88 VP na zápas, je to zatiaľ najlepší výsledok slovenského juniorského bridžu na svetovej scéne.
Turnaj párov
V kvalifikácii do hlavného turnaja párov sa pár Tomčáni - Albrycht umiestnil na 2. mieste a pár Lukoťka - Miklík na 18 mieste a kvalifikovali sa do semifinálových bojov. Pár Kemeńová - Sidor sa umiestnil na 48 mieste a do semifinále sa nekvalifikoval.
Open
V skupinách sa hralo systémom každý s každým. Zo skupín postúpili prvé štyri družstvá, ktoré hrali KO systémom o postup do finále.
Zápasy Slovenska
Slovensko v skupine skončilo na 14. mieste s 211 VP s 12.06 VP na zápas. Skupinu vyhralo Taliansko s 337 VP pred Brazíliou 304 VP a Estónskom 302 VP.
Šach
V šachu Slovensko reprezentovali: Eric Peterson, Alena Mrvová, Martin Mrva, Michal Meszaros, Ján Markoš, Veronika Machalová, Mária Machalová, Tomáš Likavský, Zuzana Gregorová, Rastislav Briestenský, Zuzana Borošová, Eva Repková, Peter Vavrák.
Go
V go Slovensko reprezentovali: Peter Karaliev, Lubica Hrdinová, Lucia Lašáková, Ladislav Palenčár, Ivan Oravec, Juraj Waczulík, Rudolf Krušina, Marián Hrdina, Xaver Gubas, Miroslav Poliak, Maroš Kráľ, Monika Černíková, Barbora Waczulíková.
Claude-Louis Berthollet
Claude-Louis, gróf z Berthollet (* 9. december 1748, Talloires – † 6. november 1822, Arcueil) bol francúzsky chemik a lekár.
Od roku 1794 profesor, Napoleon Bonaparte z neho spravil grófa a senátora. Objavil bieliaci účinok chlóru, traskavú ortuť, zaoberal sa amoniakom, chlórnymi soľami a pod. Významné sú jeho výskumy o chemickej afinite. Okrem toho použil pri vytváraní nového chemického názvoslovia Lavoisiersov antiflogistický systém, čím založil moderné chemické názvoslovie.
Fatma Duygu Sipahioğlová
Fatma Duygu Sipahioğlová (* 31. október 1979, Ankara) je súčasná turecká volejbalistka, ktorá hrá na poste blokára. Od januára 2015 je hráčkou klubu İdmanocağı Spor Kulübü. V tureckej reprezentácii odohrala 53 zápasov, nikdy však nebola nominovaná na Majstrovstvá sveta, Majstrovstvá Európy či na Olympijské hry. Je vysoká 1,87 m.
Ganzeville
Ganzeville je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Seine-Maritime, v regióne Horná Normandia.
Skuhrov (okres Beroun)
Skuhrov je obec v Česku v okrese Beroun v Stredočeskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 440 obyvateľov, z toho 241 mužov a 199 žien, pričom priemerný vek v obci bol 39,7 roka (muži 38,3 roka, ženy 41,4 roka).
Ganzeville
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Záložník
Záložník môže byť:
Turning Torso
náhľad|Turning Torso Turning Torso je mrakodrap vo Švédskom meste Malmö. Autorom budovy je španielsky architekt Santiago Calatrava, ktorý ju navrhol v štýle dekonštruktivizmu. Výstavba začala 14. februára 2001 a mrakodrap oficiálne otvorili 27. augusta 2005. Po dokončení sa mrakodrap stal najvyššou budovou v Škandinávii, najvyššou obytnou budovou v EÚ a druhou v Európe (po Triumph Palace v Moskve).
Calatravov pôvodný model sa skladal zo siedmich kociek, ktoré boli inšpirované tvarom otočeného ľudského tela (torza). Budova má päťuholníkový pôdorys a je zložená z deviatich častí, pričom každá časť má päť poschodí. Budova je otočená o 90 stupňov. Jadro budovy tvorí betónové „potrubie“, ktoré obsahuje 5 výťahov a schodiská. Fasádu tvoria hliníkové panely.
Mrakodrap je vysoký 190 metrov a má 54 nadzemných poschodí. Slúži ako obytný dom (150 bytov) spolu s administratívnymi priestormi (prvé dve časti). Pre svoj obytný charakter nie je verejnosti prístupný.
Majstrovstvá Ázie v netballe 2016
Majstrovstvá Ázie v netballe 2016 boli v poradí 10. majstrovstvá Ázie v netballe žien, ktoré organizuje Ázijská netballová federácia (INF Asia). Konali sa v dňoch od 31. júla7. augusta 2016 v Bangkoku, v Thajsku, za účasti 10 tímov. Pôvodne sa mal zúčastniť aj nováčik z Afganistanu, ale ten tesne pred začiatkom turnaja z neho odstúpil. Všetky zápasy sa odohrali v aréne National Stadium. Svoj druhý titul, 31 rokov od toho prvého, získala 🇲🇾, ktorá vo finálovom stretnutí zvíťazila nad 🇱🇰. Víťaz posledných dvoch turnajov🇸🇬, skončil bronzový.
Účastníci
1 Číslo udáva umiestnenie vo svetovom rebríčku INF k januáru 2016.
Všeobecná mobilizácia v roku 1938
thumb|Mobilizácia [[Česko-slovenská armáda|Česko-slovenskej armády, 1938]]
Všeobecná mobilizácia bola vyhlásená 23. septembra 1938 a v tento deň vstúpila Česko-slovenská republika do brannej pohotovosti.
Opis vládnej vyhlášky
''č.183/1938 Sb.z. a n. ze dne 23. září 1938, o vstupu státu do branné pohotovosti (mobilizace)''
''Vláda republiky Československé vyhlašuje podle §57. odst.1 a 3 zákona ze dne 13. května 1936, č. 131 Sb.z. a n., o obraně státu, den 23. září 1938, jimž byla nařízena presidentem republiky podle §23. branného zákona mobilisace, za den vstupu státu Československého do branné pohotovosti.''
Jan Syrový v.r.
Vyhlásenie mobilizácie
Takmer celý český a slovenský národ už niekoľko dní pri rádiách čakal na opatrenia na obranu vlasti. Väčšina česko-slovenského obyvateľstva prijala správu o nich a o mobilizácii armády s uspokojením a nadšením. Mobilizácia sa preto uskutočnila rýchlo a úspešne. Netrpezlivo sledovali vysielanie hlavne záložníci odvodových ročníkov, ktorých sa mala očakávaná mobilizácia týkať. Prví záložníci sa preto hlásili u svojich útvarov ihneď po vyhlásení mobilizácie.
Mobilizácia bola vyhlásená 23. septembra 1938 o 22:00 hodine. Za 24 hodín boli u väčšiny vojenských útvarov prezentované tri štvrtiny povolaných záložníkov.
Po Mníchovskej dohode však boli vojenské jednotky rozpustené.
Varín
Varín je obec na severe Slovenska v okrese Žilina.
Perschling
Perschling (od 1. decembra 2015, predtým Weißenkirchen an der Perschling) je obec v Rakúsku v spolkovej krajine Dolné Rakúsko v okrese St. Pölten (vidiek).
Žije tu obyvateľov.
Varín
Poloha
Severným okrajom obce prechádza cesta ŽilinaTerchová, z ktorej do obce odbočuje cesta III/2078. Južným okrajom obce, nábrežím Váhu, vedie dôležitá železničná trať Žilina – Košice.
Pamiatky
V katastrálnom území obce sú zrúcaniny hradu Varín a v obci je pangrácovská kúria. Zo starších pamiatkových stavieb a predmetov sa v obci nachádzajú Kostol Najsvätejšej Trojice v ktorom bol pokrstený Juraj Jánošík, kaplnky zo 17. a 18. storočia a krstiteľnice z 13. a 16. storočia.
Na budove predajne na námestí sa nachádza pamätná tabuľa venovaná obetiam holokaustu vo Varíne. Obsahuje zoznam mien 53 násilne vysťahovaných Varínčanov. 47 z nich zomrelo v koncentračnom tábore a osud ďalších šiestich je neznámy. Tabuľa bola odhalená pri príležitosti 80. výročia deportácie varínskych židov.
Dejiny
V roku 1323 bola vytvorená provincia varínskeho panstva so sídlom na hrade Varín-Starhrad. Územie bolo ohraničené na východe riekou Oravou, na juhu Váhom, na západe riekou Kysucou a severnú časť tvorila hranica poľského kráľovstva s mýtnou stanicou. Jarmočné právo získal Varín v roku 1340 od kráľa Karola Róberta. náhľad|Pamätná tabuľa venovaná Ladislavovi Pfliegelovi Erb obce Varín – Panna Mária s dieťaťom – pochádza z roku 1416. V 14. storočí sa územie varínskeho panstva zmenilo majetkovými spormi medzi hradmi Starhrad a Strečno. V roku 1430 bola obec vypálená husitmi. Listinou kráľa Ľudovíta z roku 1362 bola rozšírená právomoc richtára a Varína o mestské práva. Koncom 14. storočia udelil kráľ Žigmund Varínu ďalšie výsady, na ktoré sa Varínčania odvolávali pri sťažnosti kráľovi v roku 1432. V roku 1443 rodina Pongrácová odkúpila starohradské panstvo a zostala majiteľkou do súčasnosti. Pôvodná pongrácovská kúria bola vybudovaná v druhej polovici 16. storočia, ktorá v 17. storočí vyhorela a prestavaná bola v roku 2001.
V prvej polovici 16. storočia, počas 25 ročnej zemepánskej vojny medzi majiteľmi Starhradu a majiteľom hradu Strečno Kostkom, bola obec poznačená ničením a rozkrádaním. V roku 1501 sa Varínčania vykúpili z dedičného práva richtárstva, odkúpením richtárskeho domu s dostavníkovou stanicou.
Vo Varíne bolo v 16. a 17. storočí evidovaných 15 remeselníckych cechov. Varín ako remeselné mestečko malo 15 cechov, z ktorých 9 sa zachovalo so svojimi tradíciami až do roku 1950. Najstarší mlyn v obci sa spomína už v roku 1362 a neskôr k nemu pribudli ďalšie. V roku 1576 z darovacej zmluvy majetku Bela varínskej fare vypláva, že musela mať aj ona vlastný mlyn, avšak do dnešnej doby sa zachoval len mlyn rodiny Repáňovcov.
Najstaršie údaje o školstve vo Varíne sú z roku 1568, kedy bola škola reformovaná na latinskú. Z Varína pochádza celý rad učencov. Jeden z prvých bol bakalár Matej, ktorý vyučoval na pražskej univerzite od 30. marca 1452. Kráľ Leopold rozšíril jarmočné privilégiá v roku 1682 a oslobodil Varínčanov od platenia mýta v celom Uhorsku.
V roku 1871 prešiel Varínom prvý skúšobný vlak na budovanej železnici z Bohumína do Košíc. V roku 1922 začala elektrifikácia domácností vybudovaním menšej hydrocentrály na rieke Varínka. V blízkosti obce sa nachádza vápenka. V súčasnosti je Varín strediskovou obcou s vybudovanou infraštruktúrou.
Vo Varíne žili aj obyvatelia židovského vierovyznania, 25 rodín, ale počas fašistického režimu Jozefa Tisa utiekli a nikdy viac sa do Varína nevrátili.
Po vzniku samostatného Slovenska v 1993 obyvatelia Varína premenovali ulicu kapitána Pfliegela na ulicu Dr. Jozefa Tisu z dôvodu, že si vážia osobnosť Dr. Tisu ako prvého prezidenta Slovenského štátu a tiež ako kňaza. Kapitán Ladislav Pfliegel, hrdina SNP, zahynul v povstaní ako veliteľ lietadla druhej paradesantnej brigády v 1944 a vo Varíne sa narodil. Jozef Tiso nikdy vo Varíne nebol a ako vojnový zločinec bol usvedčený a obesený za zločiny voči ľudskosti v 1947. Obyvatelia z Varína chodievali po otvorení hraníc na národnú púť do Altöttingu v Rakúsku, lebo tam je kláštor, kde sa Tiso schovával na sklonku druhej svetovej vojny.
Kauza Ulice Dr. Jozefa Tisu
náhľad|Tabuľa Ulice Dr. Jozefa Tisu v roku 2023 Poslanci sa v decembri 1993 znovu zaoberali názvom ulice na základe protestu SDĽ a protifašistických bojovníkov, ale pôvodné rozhodnutie len potvrdili. náhľad|Stopa po odstránenej tabuli a posprejovaná brána s názvom ulice Slovák, žijúci v Prahe od roku 1983, podal v 1995 v tejto súvislosti trestné oznámenie. So žiadosťou o zrušenie varínskeho uznesenia neuspel na Ústavnom súde ani na medzinárodnom súde pre ľudské práva v Štrasburgu. Medzinárodný súd však nekonštatoval, že názov Tisovej ulice vo Varíne je v poriadku. V neprospech sťažovateľa rozhodol preto, lebo sa dožadoval ochrany práv podľa článku 8 Dohovoru, a tým je právo na rešpektovanie súkromného a rodinného života. Slovák dlhodobo žijúci v Prahe tvrdil, že vzdanie pocty Tisovi poškodilo reputáciu Slovenska, a teda zasiahlo do súkromného života všetkých jeho občanov. Medzinárodný súd si však nemyslí, že aj do života sťažovateľa, ktorý nežije na Slovensku a s Varínom nemá žiadny kontakt ani väzby.
O osem rokov sa na premenovanie pozrela ex offo Okresná prokuratúra v Žiline a skonštatovala, že prijatím uznesenia došlo k porušeniu zákona. Obec oslovila odbornú názvoslovnú komisiu pri Úrade geodézie a kartografie až po schválení premenovania ulice a malo to byť naopak. Okrem toho, že odborná názvoslovná komisia neodporučila premenovanie ulice na Tisovu, uznesenie kolidovalo aj so zákonmi o obecnom zriadení a protifašistickom odboji, ktoré zakazujú umiestňovať texty a symboly oslavujúce, propagujúce alebo obhajujúce režim Tisovej Slovenskej republiky.
V roku 2021 začala polícia trestné stíhanie pre prečin prejavov sympatií k hnutiu smerujúcemu k potlačeniu základných práv a slobôd. „Je to katastrofa a urážka židovskej komunity,“ povedal predstaviteľ občianskeho združenie B´nai B´rith Tolerancia Peter Werner a dodal, že záleží na polícii, ako rýchlo tento prípad vyšetrí, pretože to môže byť precedens aj pre iné podobné „relikvie“ na Slovensku.
V auguste 2021 zastupiteľstvo Varína odmietlo návrh poslankyne zmeniť názov ulice, nakoľko obyvatelia Varína sú na Jozefa Tisa hrdí. Varín je tak jedinou obcou na Slovensku a v Európe, ktorá má ulicu pomenovanú po človeku odsúdenom za zločiny proti ľudskosti a vlastizradu.
V októbri 2022 sa spolu so spojenými komunálnymi a krajskými voľbami konalo miestne referendum s otázkou: "Súhlasíte s premenovaním ulice Dr. Jozefa Tisu?" Referendum nebolo právoplatné keďže účasť nepresiahla 50% oprávnených voličov a dosiahla 47.13% z celkového počtu 3 036 oprávnených voličov. Proti premenovaniu sa postavilo 1 053 voličov, čo predstavovalo 74.5% hlasov. Kladná odpoveď na referendovú otázku nepadla ani v jednom z troch volebných okrskov.
História knižnice vo Varíne
náhľad|Obecný úrad Knižnica vo Varíne patrí medzi najstaršie profesionalizované knižnice v okrese. Už v roku 1959 sa stala profesionálnou knihovníčkou Mária Šipošová, ktorá pracovala v skromných podmienkach. Knižnica bola umiestnená na poschodí obecného domu a mala takmer 3 000 zväzkov. Navštevovalo ju 400 čitateľov a ročne sa vypožičalo desaťtisíc kníh. Od roku 1968 so stúpajúcim počtom kníh, čitateľov a výpožičiek, pribudla druhá knihovníčka, Mária Schmidtová. Knižnica pracovala veľmi dobre a v roku 1969 mala už 7 400 zväzkov, 603 čitateľov a 16 tisíc výpožičiek.
1. augusta 1973 bola knižnica presťahovaná na 2. poschodie Domu združených služieb, kde s novým zariadením vytvoril krásnu, priestrannú a estetickú knižnicu. Knižný fond vzrástol na 9 600 zväzkov, odoberali 22 novín a časopisov a otvorené bolo 8 hodín denne. Od roku 1977 viedla knižnicu Anna Vnuková s Máriou Kyseľovou a do zbierok pribúdalo každoročne 400 nových kníh. V knižnici bol vybudovaný skromný hudobný kútik, malá čitáreň a študovňa.
Od roku 1985 prešla knižnica pod riadenie Miestneho kultúrneho strediska vo Varíne. V roku 1991 prešla tak, ako aj ostatné miestne knižnice, pod správu obce. Prechod finančného zabezpečenia na obec sa odrazil znížením dotácií najmä na nákup kníh, ktorých pribúdalo len 100 ročne. Od 1. marca 1994 viedla knižnicu len Mária Kyseľová a výpožičná doba bola znížená na šesť hodín denne. Zavedením plynového kúrenia sa zlepšili pracovné podmienky a zvýšil sa i počet nových zväzkov, ktorých je 12 000 a ročne pribúda okolo 300. V súčasnosti má knižnica 450 čitateľov, ktorí si ročne vypožičajú 23 tisíc zväzkov kníh a periodík.
Občianska vybavenosť
Varín je dynamicky rozvíjajúca sa obec, v ktorej návštevníci a obyvatelia majú k dispozícii viacero obchodných prevádzok, reštauračných a pohostinských zariadení, zdravotnícke zariadenie, poštu, autocamping, penzióny a iné rekreačné zariadenia.
Turistika
Varín je vstupnou bránou do Národného parku Malá Fatra a jeho krivánskej časti. Ponúka možnosti ubytovania v autokempingu na brehoch rieky Varínky a v turistických chatách v rekreačnej oblasti pod Jedľovinou, kde sú vybudované aj lyžiarske vleky.
Cirkev
Varínska farnosť je súčasťou novovzniknutej Žilinskej diecézy. Do farnosti patria obce Varín, Krasňany a Nezbudská Lúčka. Súčasným správcom farnosti je od roku 2012 Mgr. Ing. František Pekara, kaplánom je Mgr. Dušan Pecko.
Gerponville
Gerponville je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Seine-Maritime, v regióne Horná Normandia.
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Kaguotvaré
Kaguotvaré alebo kaguy (Rhynochetiformes, Rhynocheti, Rhynochetoidea) je skupina (rad; podrad, nadčeľaď) letcov, donedávna zaraďovaná pod žeriavotvaré.
Ruffey-lès-Echirey
Ruffey-lès-Echirey je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Côte-d’Or, v regióne Burgundsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Záložník (vojsko)
Historický vývoj
Záložníci v strednej Európe prvý raz získali na dôležitosti až po pruskej porážke v bitke pri Jene a Auerstedte. Napoleon Bonaparte totiž Prusko donútil k drastickej redukcii armády, ktorá nesmela mať viac ako 42 000 mužov.
Systém armády bol reformovaný tak, že predpokladal krátky vojenský výcvik odvedencov, ktorí sa následne stali záložníkmi a boli nasadení až vo vojne. Takto bolo možné výrazne znížiť veľkosť armády, hoci jej vojenská sila sa dramaticky neznížila.
Majstrovstvá Afriky v hádzanej 1989
Majstrovstvá Afriky v hádzanej 1989 boli v poradí 8. majstrovstvá Afriky v hádzanej, ktoré organizuje Africká hádzanárska konfederácia (CAHB). Konali sa v Alžíri, v Alžírsku v júli 1989, za účasti 7 mužských a 6 ženských tímov. Alžírsko bolo organizátorom afrického šampionátu druhýkrát, predtým hostilo toto podujatie v roku 1976. V mužskej kategórii získalo titul piatykrát v rade domáce 🇩🇿, ktoré vo finálovom stretnutí zvíťazilo nad 🇪🇬. U žien získala titul 🇦🇴 po finálovej výhre nad 🇨🇮. Pre zlatú Angolu to bola vôbec prvá medaila.
Tieto majstrovstvá slúžili zároveň ako kvalifikácia afrických družstiev na Majstrovstvá sveta 1990, ktoré organizovalo Česko-Slovensko, resp. Kórejská republika. Z oboch kategórii sa na ne kvalifikovali iba víťazné družstvá.
Dažďový senzor
Dažďový senzor alebo snímač či detektor dažďa je spúšťacie zariadenie reagujúce na dážď a spúšťa alebo zastavuje chod pripojených systémov. Zariadenie sa používa predovšetkým v automobilovom priemysle a v zavlažovacích systémoch.
Automobily
Dažďový senzor v daždi spúšťa stierače a tiež môže automaticky zavrieť okná, aby voda nepoškodila interiér vozidla.
Senzor sa v automobiloch montuje pod čelné sklo. Je tvorený LED diódou a fotodiódou. Lúč z LED diódy sa odráža od povrchu čelného skla a v prípade, že sú na skle kvapky vody sa časť lúča láme a intenzita lúča dopadajúceho na fotodiódu je nižšia. Frekvencia lúča môže byť vo viditeľnom spektre alebo ide o infračervené žiarenie. Snímač môže tiež automaticky meniť periódu, ktorou stierače stierajú.
Zavlažovanie
V zavlažovacích systémoch dažďový senzor zabraňuje automatickému spusteniu zavlažovania v prípade, keď prší.
Hadrián
thumb|Hadriánov val Hadrián alebo (po latinsky) Hadrianus, celým menom Publius Aelius Traianus Hadrianus (* 24. január 76 – 10. júl 138) v rokoch 117 až 138 rímsky cisár z Nervovsko-antoninovskej dynastie.
Mladosť
Hadrián sa narodil v hispánskej Italice v zámožnej rodine italského pôvodu. Cisár Traján bol jeho vzdialený príbuzný.
Otec Publius Aelius Hadrianus Afer z Baetiky zomrel, keď mal Hadrián 14 rokov. O jeho výchovu sa postaral Marcus Ulpius Traianus (neskorší cisár Traján). Ako iné deti z aristokratických rodín aj Hadrián sa venoval štúdiu. Mal rád grécku literatúru a možno práve preto dostal svoju prezývku – Graeculus (Malý Grék).
Pod Trajánovým vedením sa už v mladosti vyznamenáva vo vojnách s Dákmi, v roku 107 sa stal správcom Dolnej Panónie, v roku 114 bol menovaný správcom Sýrie. V roku 117 ho krátko pred svojou smrťou cisár Traján adoptoval a stanovil za svojho nástupcu.
Vládnutie
Napriek tomu, že bol vynikajúci vojvodca, snažil sa predísť väčším vojenským konfliktom. Bol uvážlivým štátnikom a rezignoval na snahy svojich predchodcov na ovládnutie Partskej ríše. Uvedomoval si, že udržovanie tohto územia by si vyžiadalo väčšie obete, ako by prinieslo úžitok. Arménii vrátil svoju formálnu samostatnosť z toho istého dôvodu. Väčší dôraz kládol na zabezpečenie hraníc. Na severných hraniciach Británie a na južných hraniciach provincie Afriky dal postaviť nový obranný val (Hadriánov val).
Keď v Judei v roku 132 vypuklo povstanie (Bar Kochba), pritiahol na čele vojska. Povstanie sa mu podarilo potlačiť až v roku 135. Výsledkom bolo zdecimovanie židovského národa a spustošená Palestína. V Rímom ovládaných provinciách sa Hadrián snažil vštepovať pocit spolupatričnosti s ríšou, a to tak že zavádzal podľa miestnych špecifík jednotlivých území celý rad politických a administratívnych reforiem. Hadrianus zaviedol zmeny v správe ríše: cisárska rada (consilium principis) sa stala oficiálnym štátnym orgánom, zvýšil sa počet cisárskych úradníkov, ktorými namiesto prepustencov začali byť jazdci. Na základe Hadriánovho poverenia zostavil Salvius Julianus zbierku praetorských ediktov (tzv. edictum perpetuum), a tá sa stala neskôr záväznou pre súdne konanie.
Hadrianus precestoval takmer celú ríšu tak z dôvodov politických, ako aj pre osobné potešenie. Nebolo takmer krajiny v Rímskej ríši, ktorú by nenavštívil, aby sa presvedčil o jej potrebách. Dlhé roky vládol v zhode so senátom. Medzi rímskymi občanmi bol napriek tomu neobľúbený, aj keď bol všestranne talentovanou osobnosťou a milovníkom kultúry. Mal živý záujem o filozofiu a umenie, bol nadšeným uctievateľom gréckej kultúry. Rozsiahlu stavebnú činnosť vyvíjal najmä v Aténach. Sám si dal postaviť vilu v najrôznejších umeleckých slohoch pri Tibure. Dodnes sú známe za jeho vlády postavené veľkolepé budovy ako napr. Pantheón alebo Mauzóleum (dnešný Anjelský hrad).
Dlhé roky si vychovával nástupcu ktorým bol jeho švagor Lucius Julius Urs Servian, v roku 136 si však adoptoval Lucia Ceionia Commoda, ktorého pod menom Lucius Aelius Caesar ustanovil svojim nástupcom namiesto Serviana. Keď Lucius Aelius predčasne zomrel, adoptoval si v januári roku 138 Tiberia Aurelia Antonia, ktorý sa po jeho smrti (10. júla 138) stal cisárom.
Seingbouse
Seingbouse je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Moselle, v regióne Lotrinsko.
Weißenkirchen in der Wachau
Weißenkirchen in der Wachau je obec v Rakúsku v spolkovej krajine Dolné Rakúsko v okrese Krems-vidiek.
Seingbouse
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Weißenkirchen in der Wachau
Žije tu 1 444 obyvateľov (31. 3. 2009).
Seingbouse
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Pachriašteľotvaré
Pachriašteľotvaré alebo pachriaštele (Eurypygiformes, Eurypigae, Eurypygides, Eurypygoidea) je skupina (rad; podrad, nadčeľaď, infrara) letcov. Donedávna boli zaraďované pod žeriavotvaré.
Satjagraha
Satjagraha (Sanskrit: सत्याग्रह satjāgraha), voľne preložiteľná ako "Duševná sila", "sila pravdy" alebo "pridržiavanie sa pravdy" je filozofia a aplikácia nenásilného odporu vytvorená a rozvíjaná Móhandásom Karamčandom Gándhím (tiež známym ako "Mahátma" Gándhí). Gándhí rozširoval satjagrahu počas boja za nezávislosť Indie a tiež počas svojich predchádzajúcich bojov v Južnej Afrike. Teória satjagrahy ovplyvnila boj Nelsona Mandela v Južnej Afrike počas apartheidu, kampaň Martina Luthera Kinga, Ml. počas boja za občianske slobody v Spojených štátoch a veľa iných hnutí za rovnoprávnosť. Praktikant satjagrahy je satjagrah.
Význam pojmu
Satjagraha je spojením sanskritských slov satja (znamenajúci "pravda") a Agraha ("nástojčivosť" alebo "pevne sa držať"). Pre Gándhího sa satjagraha stala niečím oveľa viac než "pasívnym odporom". Stala sa silou pri uvádzaní nenásilných spôsobov jednania do života. Podľa jeho slov: "Pravda (satja) implikuje lásku, a pevnosť (agraha) plodí, a teda slúži ako synonymum pre silu. Tak som začal nazývať Indické hnutie Satjagraha, presnejšie sila ktorá sa rodí z pravdy a lásky alebo nenásilia, a vzdal som sa v tejto súvislosti použitia frázy “pasívny odpor” do takej miery, že aj v anglických textoch sme sa jej často vyhýbali a používali sme namiesto toho slovo “satjagraha”...." <!-- "'The statement that I had derived my idea of Civil Disobedience phrase to explain our struggle to the English readers. But I found that even 'Civil disobedience' failed to convey the full meaning of the struggle. I therefore adopted the phrase 'Civil Resistance.'"
Gandhi described it as follows:
I have also called it love-force or soul-force. In the application of satyagraha, I discovered in the earliest stages that pursuit of truth did not admit of violence being inflicted on one’s opponent but that he must be weaned from error by patience and compassion. For what appears to be truth to the one may appear to be error to the other. And patience means self-suffering. So the doctrine came to mean vindication of truth, not by infliction of suffering on the opponent, but on oneself.
Contrast to “passive resistance”
Gandhi distinguished between satyagraha and passive resistance in the following letter: "I have drawn the distinction between passive resistance as understood and practised in the West and satyagraha before I had evolved the doctrine of the latter to its full logical and spiritual extent. I often used “passive resistance” and “satyagraha” as synonymous terms: but as the doctrine of satyagraha developed, the expression “passive resistance” ceases even to be synonymous, as passive resistance has admitted of violence as in the case of suffragettes and has been universally acknowledged to be a weapon of the weak. Moreover, passive resistance does not necessarily involve complete adherence to truth under every circumstance. Therefore it is different from satyagraha in three essentials: Satyagraha is a weapon of the strong; it admits of no violence under any circumstance whatsoever; and it ever insists upon truth. I think I have now made the distinction perfectly clear."
Defining success
In traditional violent and nonviolent conflict, the goal is to defeat the opponent or frustrate the opponent’s objectives, or to meet one’s own objectives despite the efforts of the opponent to obstruct these. In satyagraha, by contrast, these are not the goals. “The Satyagrahi’s object is to convert, not to coerce, the wrong-doer.” Success is defined as cooperating with the opponent to meet a just end that the opponent is unwittingly obstructing. The opponent must be converted, at least as far as to stop obstructing the just end, for this cooperation to take place.
Means and ends
The theory of satyagraha sees means and ends as inseparable. The means used to obtain an end are wrapped up in and attached to that end. Therefore, it is contradictory to try to use unjust means to obtain justice or to try to use violence to obtain peace. As Gandhi wrote: “They say, 'means are, after all, means'. I would say, 'means are, after all, everything'. As the means so the end...”
Gandhi used an example to explain this: If I want to deprive you of your watch, I shall certainly have to fight for it; if I want to buy your watch, I shall have to pay for it; and if I want a gift, I shall have to plead for it; and, according to the means I employ, the watch is stolen property, my own property, or a donation. Gandhi rejected the idea that injustice should, or even could, be fought against “by any means necessary” — if you use violent, coercive, unjust means, whatever ends you produce will necessarily embed that injustice. To those who preached violence and called nonviolent actionists cowards, he replied: “I do believe that, where there is only a choice between cowardice and violence, I would advise violence....I would rather have India resort to arms in order to defend her honour than that she should, in a cowardly manner, become or remain a helpless witness to her own dishonour....But I believe that nonviolence is infinitely superior to violence, forgiveness is more manly than punishment.”
Satyagraha versus Duragraha
The essence of Satyagraha is that it seeks to eliminate antagonisms without harming the antagonists themselves, as opposed to violent resistance, which is meant to cause harm to the antagonist. A Satyagrahi therefore does not seek to end or destroy the relationship with the antagonist, but instead seeks to transform or “purify” it to a higher level. A euphemism sometimes used for Satyagraha is that it is a “silent force” or a “soul force” (a term also used by Martin Luther King Jr. during his famous “I Have a Dream” speech). It arms the individual with moral power rather than physical power. Satyagraha is also termed a “universal force,” as it essentially “makes no distinction between kinsmen and strangers, young and old, man and woman, friend and foe.”
Gandhi contrasted satyagraha (holding on to truth) with “duragraha” (holding on by force), as in protest meant more to harass than enlighten opponents. He wrote: “There must be no impatience, no barbarity, no insolence, no undue pressure. If we want to cultivate a true spirit of democracy, we cannot afford to be intolerant. Intolerance betrays want of faith in one's cause.”
Civil disobedience and non-cooperation as practised under Satyagraha are based on the “law of suffering”, a doctrine that the endurance of suffering is a means to an end. This end usually implies a moral upliftment or progress of an individual or society. Therefore, non-cooperation in Satyagraha is in fact a means to secure the cooperation of the opponent consistently with truth and justice.
Satyagraha in large-scale conflict
When using satyagraha in a large-scale political conflict involving civil disobedience, Gandhi believed that the satyagrahis must undergo training to ensure discipline. He wrote that it is “only when people have proved their active loyalty by obeying the many laws of the State that they acquire the right of Civil Disobedience.”
He therefore made part of the discipline that satyagrahis:
This obedience has to be not merely grudging, but extraordinary: "…an honest, respectable man will not suddenly take to stealing whether there is a law against stealing or not, but this very man will not feel any remorse for failure to observe the rule about carrying headlights on bicycles after dark.… But he would observe any obligatory rule of this kind, if only to escape the inconvenience of facing a prosecution for a breach of the rule. Such compliance is not, however, the willing and spontaneous obedience that is required of a Satyagrahi."
Principles for Satyagrahis
Gandhi envisioned satyagraha as not only a tactic to be used in acute political struggle, but as a universal solvent for injustice and harm. He felt that it was equally applicable to large-scale political struggle and to one-on-one interpersonal conflicts and that it should be taught to everyone.
On another occasion, he listed seven rules as “essential for every Satyagrahi in India”:
Rules for satyagraha campaigns
Gandhi proposed a series of rules for satyagrahis to follow in a resistance campaign:
Satyagraha and the civil rights movement in the United States
Satyagraha theory also influenced satyagrahi valvuloplastyMartin Luther King, Jr. during the campaigns he led during the civil rights movement in the United States:
"Like most people, I had heard of Gandhi, but I had never studied him seriously. As I read I became deeply fascinated by his campaigns of nonviolent resistance. I was particularly moved by his Salt March to the Sea and his numerous fasts. The whole concept of Satyagraha (Satya is truth which equals love, and agraha is force; Satyagraha, therefore, means truth force or love force) was profoundly significant to me. As I delved deeper into the philosophy of Gandhi, my skepticism concerning the power of love gradually diminished, and I came to see for the first time its potency in the area of social reform. ... It was in this Gandhian emphasis on love and nonviolence that I discovered the method for social reform that I had been seeking."
Satyagraha and the Jewish Holocaust
In view of the Nazi persecution of the Jews in Germany, Gandhi offered satyagraha as a method of combating oppression and genocide, stating:
"If I were a Jew and were born in Germany and earned my livelihood there, I would claim Germany as my home even as the tallest Gentile German might, and challenge him to shoot me or cast me in the dungeon; I would refuse to be expelled or to submit to discriminating treatment. And for doing this I should not wait for the fellow Jews to join me in civil resistance, but would have confidence that in the end the rest were bound to follow my example. If one Jew or all the Jews were to accept the prescription here offered, he or they cannot be worse off than now. And suffering voluntarily undergone will bring them an inner strength and joy [...] the calculated violence of Hitler may even result in a general massacre of the Jews by way of his first answer to the declaration of such hostilities. But if the Jewish mind could be prepared for voluntary suffering, even the massacre I have imagined could be turned into a day of thanksgiving and joy that Jehovah had wrought deliverance of the race even at the hands of the tyrant. For to the God-fearing, death has no terror."
When Gandhi was criticized for these statements, he responded in another article entitled “Some Questions Answered”:
"Friends have sent me two newspaper cuttings criticizing my appeal to the Jews. The two critics suggest that in presenting non-violence to the Jews as a remedy against the wrong done to them, I have suggested nothing new... What I have pleaded for is renunciation of violence of the heart and consequent active exercise of the force generated by the great renunciation.”"
In a similar vein, anticipating a possible attack on India by Japan during World War II, Gandhi recommended satyagraha as a defense: …there should be unadulterated non-violent non-cooperation, and if the whole of India responded and unanimously offered it, I should show that, without shedding a single drop of blood, Japanese arms – or any combination of arms – can be sterilized. That involves the determination of India not to give quarter on any point whatsoever and to be ready to risk loss of several million lives. But I would consider that cost very cheap and victory won at that cost glorious. That India may not be ready to pay that price may be true. I hope it is not true, but some such price must be paid by any country that wants to retain its independence. After all, the sacrifice made by the Russians and the Chinese is enormous, and they are ready to risk all. The same could be said of the other countries also, whether aggressors or defenders. The cost is enormous. Therefore, in the non-violent technique I am asking India to risk no more than other countries are risking and which India would have to risk even if she offered armed resistance.
Gandhi's combination of renunciation of violence with active acceptance of suffering also received support from Jewish thinkers. Psychiatrist Victor Frankl and psychologist Bruno Bettelheim, both Holocaust survivors, confirmed Gandhi's experience that individuals who neither submit passively nor retaliate to violence find in themselves a new sense of strength, dignity, and courage. Gandhi's approach has been compared with Frankl's. -->
Svätoplukovo námestie
náhľad|Svätoplukovo námestie, pohľad na Mestský dom náhľad|Fontána na Svätoplukovom námestí náhľad|Divadlo Andreja Bagara na Svätoplukovom námestí náhľad|Mariánsky stĺp na Svätoplukovom námestí Svätoplukovo námestie v Nitre sa nachádza v centre mesta, v mestskej časti Staré mesto, konkrétne v Dolnom meste. Svätoplukovo námestie je jedna z významných archeologických lokalít mesta. Je to najväčšie námestie v Nitre.
História
V minulosti bolo toto námestie štvorcové. Už v stredoveku bolo na mieste terajšieho námestia trhové námestie, tradícia trhov sa tu zachovala do tridsiatych rokov 20. storočia. Nachádzal sa tu kostol sv. Jakuba (prvá zmienka o kostole je z roku 1232), zbúraný bol v roku 1786. Na námestí zostala až do roku 1880 stáť veža tohto kostola, z nej sa zachoval kríž (stojí nad Svoradovou jaskyňou) a hodiny, ktoré sú umiestnené v jednej z veží Mestského domu (radnice). Mestský dom (radnicu) postavili v rokoch 188082 na mieste, kde predtým stála veža kostola sv. Jakuba.
V strede námestia bol Mariánsky stĺp od Antona Brandla, ktorý dal na pamiatku morovej epidémie (z roku 1739) v roku 1882 postaviť biskup Augustín Roskoványi. Stĺp bol viackrát premiestnený, od roku 1989 stojí na terajšom mieste, v blízkosti Mestského domu (radnice).
V roku 1883 bolo na námestí postavené prvé nitrianske divadlo s kapacitou 360 miest. Deväť metrov široké javisko bolo osvetlené petrolejovými lampami. Nitra mala v tom čase asi deväť tisíc obyvateľov. Budova stála na ploche terajšieho divadla a slúžila nitrianskej verejnosti až do jej zničenia leteckou bombou v druhej svetovej vojne. Nová budova divadla (terajšieho Divadla Andreja Bagara) bola postavená v roku 1992.
V rokoch 192931 bola podľa projektu českého architekta Josefa Marka na námestí postavená budova Poštového a telegrafného úradu (dnešná Pošta 1). Objekt patrí medzi najvýznamnejšie architektonické diela medzivojnového obdobia v Nitre. Zachoval sa takmer v autentickej podobe.
Súčasnosť
Námestie sa neustále menilo. Dnešnú podobu získalo po rozsiahlej asanácii v osemdesiatych rokoch 20. storočia.
Súčasné moderné Svätoplukovo námestie má kruhový pôdorys s fontánou umiestnenou v strede námestia. Dlažba celého námestia vytvára ornamenty, jedinečný vzor rybích šupín.
Na námestí sa pravidelne konajú rôzne spoločenské a kultúrne podujatia (mestské oslavy, jarmoky, slávnosti, koncerty, letné kino a iné).
Zo Svätoplukovho námestia je výhľad na Horné mesto, na pešiu zónu, či Kupeckú ulicu.
Elektrická jednotka 425.95
Elektrická jednotka 425.95 je elektrická jednotka, ktorú používa Železničná spoločnosť Slovensko v sieti Tatranských elektrických železníc od roku 2000.