cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Úrad pre územné plánovanie a výstavbu Slovenskej republiky
Úrad pre územné plánovanie a výstavbu Slovenskej republiky vznikol 1. júna 2022 na základe rozhodnutia Národnej rady. Odo dňa svojho zriadenia vykonáva všetky činnosti potrebné k zabezpečeniu riadneho chodu úradu a k prechodu práv a povinností v oblasti územného plánovania, výstavby a vyvlastnenia podľa doterajších všeobecne záväzných právnych predpisov z Ministerstva dopravy a výstavby Slovenskej republiky na úrad od 1. januára 2023.
Paul Greengard
Jeho druhou manželkou bola nemecká sochárka Ursula von Rydingsvardová.
Úrad pre územné plánovanie a výstavbu Slovenskej republiky
náhľad|Logo Úradu pre územné plánovanie a výstavbu SR
Kompetencie úradu
Úrad je s účinnosťou od 1. januára 2023 ústredným orgánom štátnej správy pre územné plánovanie (okrem ekologických aspektov), výstavbu a vyvlastnenie.
Martin Hypký
predseda Úradu pre územné plánovanie a výstavbu Slovenskej republiky
Milota Sidorová
podpredsedníčka pre územné plánovanie
Viktor Očkay
generálny tajomník služobného úradu
Bučač
Bučač je mesto na západnej Ukrajine, ležiace v oblasti Haliče (dnešná Ternopiľská oblasť) na rieke Strypa. Mesto má približne 12 tisíc obyvateľov.
Poloha a prírodné podmienky
Historické centrum Bučača sa rozkladá v údolí a na pahorkoch nad pravým (západným) brehom rieky Strypa, v 20. storočí vyrástli nové štvrte aj na ľavom brehu. Reliéf mesta je dosť členitý, lesnaté pahorky sú od seba oddelené malými údoliami, zbiehajúcimi sa k rieke. Do Strypy sa v meste spadnúť niekoľko potokov.
Dejiny
thumb|left|170px|Bučacká radnica
Prvá písomná zmienka o osídlení je z roku 1260.
Na základe lublinskej únie v roku 1569 pripadlo mesto Poľskému kraľovstvu. Za svoju existenciu bolo mesto niekoľkokrát vydrancované Tatármi, Turkami a Rusmi.
Po prvom delení Poľska od roku 1772 patrilo Habsburskej monarchii, v rokoch 1809 až 1815 Ruskému impérium, v rokoch 1815 až 1918 opäť Rakúskemu cisárstvu, ktoré sa v roku 1867 premenilo na Rakúsko-Uhorsko.
Po 1. svetovej vojne od 1. novembra 1918 bolo mesto súčasťou Západoukrajinskej ľudovej republiky. Na konci mája a na začiatku júna 1919 krátky čas mesto bolo bydliskom prezidenta ZURL Evhena Petruševyča, jej vlády a hlavného veliteľstva armády.
Od 4. júla roku 1919 do 18. septembra 1939 bolo mesto súčasťou 2. poľskej republiky; v septembri 1939 po prepadnutí Poľska Nemeckom a Sovietskym zväzom bolo pripojené k Sovietskemu zväzu (Ukrajinská SSR).
Po nacistickom vpáde do ZSSR od júla 1941 do 25. marca 1944 a od 6. apríla do 21. júla 1944 bolo obsadené Nemeckom. Potom bolo až do vyhlásenia ukrajinskej nezávislosti súčasťou Sovietskeho zväzu.
Úrad pre územné plánovanie a výstavbu Slovenskej republiky
Zákony
Zákon o územnom plánovaní Zákon o výstavbe
Bučač
Historické pamiatky
thumb|right|170px|Socha Nepoškvrneného počatia P. M.
Úrad pre územné plánovanie a výstavbu Slovenskej republiky
Externé odkazy
https://stavebnyurad.gov.sk/
Malé Arménsko
Malé Arménsko alebo Malá Arménia môže byť:
Nedožerská cesta
Patrí medzi najdôležitejšie a najvyťaženejšie prievidzské ulice a je súčasťou hlavného prieťahu mesta, cesty I/64 od Novák na Žilinu. Je pokračovaním Necpalskej cesty a začína na križovatke s Veľkonecpalskou ulicou. Križuje železničnú trať Prievidza – Nitrianske Pravno, následne prechádza kruhovým objazdom a popri nákupných centrách opúšťa mesto ako cesta I/64.
Borágová ulica (Bratislava)
Ulicu tvorí zástavba rodinných domov.
Arménske kráľovstvo v Kilikii
Arménske kráľovstvo v Kilikii (spolu s obdobím Arménskeho kniežatstva v Kilikii označované aj ako Malé Arménsko alebo aj ako Malá Arménia ) bol stredoveký štát, dedičná monarchia rozprestierajúca sa na území dnešného Turecka v Malej Ázii v Kilikii v rokoch 1198 až 1375. V kráľovstve od jeho vzniku vládli dynastie Rubenovcov, Hethumovcov (12261341) a Lusignanovcov.
Rubenovská Kilikia
V roku 1187 sa kilikijským kniežaťom stal Levon II. Vďaka jeho vojenským a diplomatickým úspechom sa mu krajinu podarilo nielen ubrániť proti útokom okolitých moslimských a križiackych krajín, ale svoje panstvo aj ďalej rozšíril. Udržiaval dobré vzťahy so západnými cisármi - Fridrichom I. a jeho synom Henrichom VI., ktorým poskytol pomoc v priebehu tretej križiackej výpravy, ale aj s Pápežským štátom. Vďaka priateľským vzťahom a prísľubu cirkevnej únie sa mu podarilo vyjednať povýšenie kniežatstva na kráľovstvo. Korunovácia Levona II. za kráľa sa tak uskutočnila na arménske ortodoxné Vianoce, 6. januára 1198. Korunovácie sa zúčastnili pápežskí aj nemecko-rímski vyslanci, mohučský arcibiskup Konrád, ale aj sýrsky jakobitský biskup a arménsky katolikos Grigor Abirad. Korunu Levon získal od rímsko-nemeckého cisára Henricha VI.
Levon II. bol úspešným diplomatom a panovníkom, ktorý aktívne dokázal zasahovať i do diania v okolitých krajinách. Často mu bol už jeho súčasníkmi prisudzovaný titul "Veľký". V krajine a v arménskej cirkvi sa snažil zaviesť viaceré západné prvky. Na území krajiny sa vďaka pápežskému vplyvu takisto usadili križiacke rytierske rády johanitov a teutónskych rytierov. Ekonomicky sa krajine darilo vďaka obchodu s talianskymi mestskými štátmi, hlavnou exportnou komoditou Kilikie bolo drevo.
Významnú úlohu v nasledujúcom období v dejinách kráľovstva zohrávalo Antiochijské kniežatstvo. Po smrti antiochijského kniežaťa Bohemunda III. sa dedičom trónu stal iba trojročný Raimond Ruben, syn dcéry arménskeho vládcu Rubena III. Moc v Antiochii však získal jeho strýko Bohemund IV. z Tripolisu. Odsunutý a vyhnaný Raimond Ruben sa ocitol v Arménii, kde bol kráľom vrúcne prijatý. Následkom jeho vyhnania bola vojna o antiochijské následníctvo. Levon II. v Raimondovom záujme začiatkom 13. storočia viackrát vtrhol do Antiochijska, a keďže nemal v tom čase potomka, ustanovil Raimonda v roku 1211 za dediča krajiny pre prípad, že by iného potomka nesplodil. Okrem Antiochijčanov Levon v Raimondovom mene bojoval aj s Bohemundovými moslimskými spojencami. V roku 1216 sa Arménom podarilo obsadiť Antiochiu a dosadiť Raimonda na kniežací stolec. Levon však následne musel svoje oddiely stiahnuť na sever, kde na hraniciach prebiehal konflikt s rúmskym sultánom Kajkausom, a Raimondova vláda v Antiochii sa rýchlo rozpadla. Knieža sa nemohol opierať o vojenskú silu a po tom, čo si navýšením daní znepriatelil svojich poddaných, musel v roku 1217 z Antiochie utiecť späť do Arménska.
V Arménsku sa kráľovi Levonovi II. medzitým v roku 1216 narodila dcéra Izabela a vzťahy medzi Levonom a Raimondom Rubenom sa začali zhoršovať, až nakoniec kráľ za svoju dedičku definitívne určil Izabelu. V roku 1219 Levon zomrel a na trón nastúpila neplnoletá Izabela, za ktorú vládol regent Adam z Bagrasu. Už v roku 1221 bol však Adam v uliciach hlavného mesta zavraždený a regentská moc v krajine prešla na Hethumovca Konštantína z Baberonu. Moc sa pokúsil získať aj Raimond Ruben, ktorý povstal v Tarse. Nezískal však dostatočnú podporu a mesto regentovi Konštantínovi otvorilo brány. Raimond Ruben bol porazený a popravený. Regent Konštantín uzavrel spojenectvo s Bohemundom IV. a Izabela bola vydatá za Bohemundovho štvrtého syna Filipa. Filip, ktorý pochádzal z latinského prostrediasíce musel prestúpiť na arménske kresťanstvo, avšak v novej krajine i napriek tomu nezapadol. V krajine získavali čoraz väčší vplyv a d ôležité posty latinskí antiochijskí Francúzi. Vzťahy medzi Filipom a Arménmi sa vyhrotili, až bol Filip nakoniec v roku 1224 uväznený pre pokus o útek a krádež korunovačných klenotov. Krátko na to bol vo väzení otrávený. Kráľovná Izabela netúžila po vláde a rozhodla sa utiahnuť do kláštora. Na nátlak Hethumovcov však bola prinútená sa druhýkrát vydať za syna regenta Konštantína z Baberonu Hethuma, ktorý bol následne v roku 1226 korunovaný za jej spoluvládcu. Moci v krajine sa tak ujali Hethumovci.
Hethumovci a mongolská nadvláda
náhľad|[[Miniatúra (maliarstvo)|Miniatúra zobrazujúca Kristových predkov (rodokmeň), Evanjeliár zo Sebaste z roku 1262 od Tora Roslina, folio 15, 1262, Walters Art Museum, Baltimore]] Hethum I. musel počas svojej vlády svoju politiku orientovať najmä na západ a sever. Po štvrtej križiackej výprave ešte viac upadla byzantská moc a Rumský sultanát obsadil odľahlé byzantské dŕžavy na juhu Malej Ázie. Sultán Kajkubad I. okolo roku 1233 od Arménov získal časť Antalyjského zálivu, a zaviazal Arménov platiť tribút. Z tohto obdobia sa zachovali aj bilingválne mince, ktoré dokazujú väčší rúmsky vplyv na krajinu.
V štyridsiatich rokoch zo severu prišla nová hrozba v podobe Mongolov. V roku 1243 v bitke pri Köse Dağ porazili Rumský sultanát a sultánova rodina pred Mongolmi utiekla do Malej Arménie. Hethum I. však utečencov odovzdal Mongolom a požiadal chána o spojenectvo a ochranu. V nasledujúcom období viedol Hethum I. s Mongolmi priateľské vzťahy. Najprv mongolské hlavné mesto Karakorum navštívil Hethumov brat Smbat a v roku 1253 mongolského chána v jeho domovine navštívil sám kráľ. V Karakorume, hlavnom meste Mongolskej ríše uzavreli obojstranne výhodnú spojeneckú zmluvu. Arméni následne vďaka mongolskej podpore znovudobyli niektoré staré územia (veľkú časť územia kedysi ovládaného Filaretom Brachamiom) a pod ich závislosť sa dostala aj Antiochia. Arménske vojská zase pomáhali Mongolom dobyť mestá ako Aleppo, Bagdad, či Damask.
Situácia sa zmenila po smrti chána Möngkeho v roku 1259. Mongolská ríša sa decentralizovala a nová mongolsko-perzská ríša Ilchanát ďalej nepokračovala vo vzájomnej pomoci a riešila svoje vlastné problémy v Perzii. V roku 1262 Hethum I. porazil zo severu prichádzajúcich turkických Karamancov, zároveň však musel čeliť aj útokom silnejších mamlúkov na juhu. Vydal sa preto hľadať podporu k Mongolom v Ilchanáte, avšak mamlúci medzitým vtrhli do jeho krajiny a vyplienili bohaté prístavné mestá. Okrem toho v bitkách zabili alebo zajali viacerých Hethumových potomkov. Keď sa Hethum bez pomoci vrátil späť do krajiny našiel svoje panstvo zdevastované. Po tom, čo sa z mamlúckeho Egypta Hethumovi podarilo získať späť svojho syna Levona, kráľ abdikoval a vstúpil do kláštora, kde krátko na to zomrel.
Obdobie vlády Levona III. bolo význačné pre rozvoj umenia. Podobne ako jeho otec aj Levon III. svoju politiku opieral o moc Mongolov od ktorých očakával pomoc proti mamlúkom. Pomoc proti moslimom Levon hľadal aj na západe, kde ale prestíž kráľovstva pre mongolskú orientáciu jeho panovníkov upadla. Arménski vyslanci sa zúčastnili koncilu v Lyone (1274), kde požadovali pomoc proti moslimom, a svoje žiadosti viackrát neúspešne opakovali aj v nasledujúcich rokoch. I napriek mongolskej podpore mamlúcky sultán Kalávún v roku 1281 spojené arménsko-mongolské sily pri Homse porazil, a Arméni sa následne v mieri z roku 1285 museli zaviazať platiť mamlúkom vysoký tribút, prepustiť všetkých zajatcov, poskytnúť moslimským kupcom obchodujúcim s mamlúkmi slobodný prechod krajinou a sľúbiť, že nebudú stavať žiadne nové hrady. Ďalšia vláda Levona III. krajine priniesla obdobie pokoja. Boli obnovené vojnami zdevastované mestá a prístavy a darilo sa aj obchodu. V roku 1289 však Levon III. zomrel a na trón nastúpil Hethum II.
náhľad|[[Iluminácia zobrazujúca Marca Pola v prístave Aias (Ayas), manuskript Le Livre des Merveilles od majstra z Mazarinu, folio 7, 14101412, Bibliothèque nationale de France, Paríž]] náhľad|Miniatúra zobrazujúca kráľa [[Hethum II.|Hethuma II. a Gházánovych Mongolov na oslave v roku 1303, manuskript Fleur des Histoires d'Orient od Hethuma z Koryka, folio 36,13071325, Bibliothèque nationale de France, Paríž]] Podobne ako jeho predchodcovia aj Hethum II. udržiaval priateľské vzťahy s Mongolmi a sobášnou politikou sa snažil spojiť aj s Cyperským kráľovstvom a Palaiologovcami v Byzantskej ríši. Po tom, čo v roku 1291 padlo mesto Akko, zostali Arméni v boji proti mamlúkom na pevnine sami. V roku 1293 sa do hlavného mesta Sis z Hromkly napadnutej mamúkmi premiestnilo sídlo arménskeho katolika. Kráľ sa snažil hľadať pomoc v západných európskych krajinách, avšak vojenskú pomoc nezískal. V roku 1292 Hethum II. abdikoval v prospech brata Thora, ktorému avšak naďalej pomáhal pri vláde ako spoluvládca. Podľa iných historikov šlo len o dočasné ustanovenie za vládcu počas Hethumovej neprítomnosti v krajine. V roku 1295 totiž Hethum hľadal pomoc u Mongolov v Ilchanáte a v roku 1296 sa spolu s bratom Thorom vydal na diplomatickú misiu do Konštantínopola. Ich absenciu v krajine využil ich ďalší brat Smbat, ktorý sa ujal moci a počas návratu svojich bratov zajal. Thora nechal uškrtiť a Hethuma oslepil. V roku 1298 však Smbatova vláda padla po inom prevrate uskutočnenom jeho ďalším bratom Konštantínom III. Zlá vojenská situácia, mamlúcka ofenzíva a podpora domácich šľachticov umožnili oslepenému Hethumovi utiecť zo zajatia a Konštantína zvrhnúť. Obaja vzbúrení bratia boli následne poslaní do exilu do Konštantínopola. Hethum II. vládol sám až do roku 1303, keď abdikoval v prospech svojho synovca, Thorovho syna Levona IV., a vstúpil do františkánske rádu. Z politiky však ani tentoraz definitívne neodišiel a naďalej sa podieľal na vláde ako regent. V tomto období sa po tom, čo vládca Ilchanátu Mahmúd Gházán prijal islam, zhoršila situácia kresťanov. To sa prejavilo v roku 1307, keď boli Hethum II. a Levon IV. na návšteve mongolského emira Bilarga v Anazarbe spolu s celým sprievodom zavraždení. Príčinami ich vraždy bolo Hethumovo odmietnutie výstavby mešity v Adane a jeho dávnejšia kritika anazarbského emira v liste mongolskéhmu chánovi Öldžejtüovi. Mongolský chán vrahov síce potrestal, avšak situácia kresťanov v Levante sa zhoršovala naďalej.
náhľad|Iluminácia zobrazujúca kráľa [[Levon V.|Levona V. (IV.) ako sudcu, manuskript č. 107 tzv. Assises d'Antioche od Sargia Pitsaka, 1331, Biblioteca Marciana, Benátky]] Po vražde oboch kráľov prešla moc v roku 1307 na Hethumovho brata Ošina. Jeho vláda bola spojená s vnútroštátnou nestabilitou spôsobenou zahraničnými zmenami. Ošin sa snažil udržiavať dobré vzťahy s Mongolmi i západnými krajinami. Na sérii miestnych koncilov spolu so svojimi podporovateľmi opätovne deklarovali ideu cirkevnej únie, za ktorú očakával vojenskú pomoc zo západu. Voči týmto snahám sa už tradične ohradil arménsky klér a samotný pápež neuveril Ošinovým schopnostiam a možnostiam cirkevnú úniu presadiť. Výsledkom neúspešných rokovaní bola konfiškácia majetku johanitského rádu. Neskôr sa Ošin síce pokúsil s johanitmi vyjednať návrat ich majetku výmenou za vojenskú pomoc, bol avšak odmietnutý. V roku 1320 bol následne Ošin otrávený rovnomenným arménskym šľachticom Ošinom z Koryku, ktorý sa zároveň prehlásil regentom za maloletého Levona V. Ošin z Koryku taktiež uväznil a následne zavraždil kráľovu sestru Izabelu, vdovu po cyperskom kráľovi Amaurym a jej synov, a Levona oženil so svojou dcérou Alicou. Po tom, čo Levon V. v roku 1329 dospel a ujal sa vlády, sa však svojej manželky a tesťa zbavil, a za ženu si vzal Konštanciu Aragónsku, vdovu po cyperskom kráľovi Henrichovi II.
V tomto období zanikla mongolská ríša Ilchanát a pre storočnú vojnu v Európe sa Kilikia ocitla ešte vo väčšej izolácii. Napriek tomu sa pomerne dobre darilo arménskemu obchodu s Európou a prekvital najmä prístav Aias (dnešný Yumurtalık). Obchodným a mocenským súperom naďalej zostávali mamlúci, čo viedlo k ďalším bojom a porážkam Kilikie. V roku 1322 Aias padol a o rok neskôr bol Levon prinútený podpísať nevýhodný mier, ktorý znamenal stratu polovice výnosov z prístavného obchodu a platbu pravidelného tribútu vo výške 1,2 milióna strieborných dirhamov. Levon presadzoval silme prozápadnú a prokatolícku politiku. Vymieňal vysokých arménskych úradníkov za katolíkov a viazal krajinu na Cyprus a Západ, kde sa snažil oživiť myšlienky križiackych výprav. Jeho politika mu však priniesla nepopularitu u arménskych šľachticov a ako porušenie mierových dohôd a zámienka novej vojny bola chápaná aj mamlúkmi, ktorí na Arméniu opätovne zaútočili, a prinútili kráľovstvo sa od západu izolovať. Levon V. však porušil aj tieto zmluvy a obnovil rokovania s pápežom, čo vyústilo do vzbury miestnych šľachticov a Levonovej vraždy v roku 1341. Keďže Levon nezanechal žiadneho legitímneho následníka, vláda hethumovskej dynastie sa skončila.
Lusignanovci a zánik kráľovstva
Arménski šľachtici korunu najprv ponúkli Jánovi Lusignanovi, synovi zavraždenej cyperskej kráľovnej Izabely. Ján však nebol najmladším preživším synom a ponuku preto prenechal svojmu bratovi Guyovi, ktorí slúžil v Byzantskej ríši. Guy sa v roku 1342 dostal do Arménie, kde začal vládnuť pod menom Konštantín. Pre svoju katolícku orientáciu však podobne ako predtým Levon V. nebol miestnymi šľachticmi srdečne prijatý a v roku 1344 bol preto zvrhnutý a spolu s tromi stovkami francúzskych latinských šľachticov zavraždený. Moci sa ujal jeho synovec Konštantín V., ktorý následne vládol až do roku 1363, a prežil aj svojich dvoch synov. Jeho vláda je spojená s bojmi s Karamanským sultanátom na severe a mamlúkmi na juhu. Pomoc Arméni hľadali u Cyperčanov, ktorým ponúkli prístav Korykos, a vďaka ktorým sa kresťanským silám podarilo obsadiť posledný arménsky územný zisk - Antalyu. Naopak neúspešné boli boje na mamlúckej hranici, kde už za vlády vlády postupne Arméni prišli o mestá Adanu a Tarsus, či pevnosť Aias. Arméniu v tomto období zasiahla aj Čierna smrť, veľké škody však napáchala aj mamlúkom.
náhľad|Hlavné mesto Sis. náhľad|Náhrobok Levona VI. (V.), [[14. storočie, Bazilika Saint-Denis, Paríž]] Po smrti Konštantína V. na trón nastúpil jeho bratranec Konštantín VI. Spojencom Arménska naďalej zostal Cyprus, ktorý sa pokúsil zaútočiť na mamlúcku Alexandriu. Neúspešný útok mamlúci pomstili a v roku 1369 bol cyperský kráľ Peter I. zavraždený. Konštantín VI. chcel s mamlúkmi vyjednať kapituláciu, avšak v roku 1373 bol zavraždený. Novým panovníkom bol korunovaný jeho príbuzný Levon VI. Nového kráľa ale neprijali všetci a za pretendenta sa prehlásil moslimský Hethumovec Ašot, ktorý vyrastal v Káhire. V krajine navyše vládol chaos a mamlúcke vojská postupne v rokoch 13731375 obsadili všetky arménske pevnosti, vrátane hlavného mesta Sis. Moci na území Kilikie sa ako mamlúcki guvernéri ujali Ramazanovci. Levon VI. sa síce v Európe pokúšal získať podporu pre obnovenie kráľovstva, avšak pomoc nezískal. V roku 1393 zomrel v exile v Paríži a jeho de facto prázdny kráľovský titul prijal cyperský kráľ Jakub I. Kráľovstvo bez územia sa tak stalo súčasťou dovtedajšej únie Cyperského kráľovstva a Jeruzalemského kráľovstva.
Sociálna štruktúra
Právny systém krajiny bol založený na duálnosti svetského a cirkevného kánonického práva a stál na náboženskej a svetskej obyčaji spojenej s rímskou, byzantskou a blízkovýchodnou právnou tradíciou. Zdrojmi práva boli kráľovské dekréty, medzinárodné dohody, cirkevné kánony a rozhodnutia miestnych cirkevných koncilov vydané arménskym katolikom ako oficiálne rozhodnutia (napr. Koncil v Sis z roku 1243). Podobne ako v rímskom práve boli i v Arménii významné aj právne názory významnejších právnikov. Využívali sa aj cudzokrajné právne zbierky (napr. asýrske právo, či antiochijské právo určené pre nelatinské obyvateľstvo - tzv. Assises d’Antioche). Existovala duálna štruktúra súdov (svetské a cirkevné), ako posledný súd však vždy pôsobil kráľ.
Umenie
Na území, kde sa štát rozprestieral sa do dnešných dní zachovalo viacero ruín poničených miest, palácov, či chrámov. Mnohé z nich nesú takisto pozostatky monumentálneho maliarstva. Známe sú aj kilikijské kovotepecké strieborné diela z Monastiera Skevra, či arménske knižné iluminácie. Významné manuskripty pochádzajú z Hromkly (dnešné Rum Kalesi). Autorom siedmich z nich je umelec Toros Roslin. Významný vplyv na umenie malo byzantské výtvarné umenie, moslimské umenie a najmä po koncile v Sis (1252) aj latinské (západné) umenie.
Zoznam panovníkov
Nasleduje zoznam panovníkov arménskeho kráľovstva v Kilikii.
Rubenovci
Hethumovci
Lusignanovci
Necpalská cesta
Necpalská cesta je ulica v Prievidzi, mestskej časti Prievidza I Staré Mesto.
Patrí medzi najdôležitejšie a najvyťaženejšie prievidzské ulice a je súčasťou hlavného prieťahu mesta, cesty I/64 od Novák na Žilinu. Je pokračovaním ulice Matice slovenskej a začína na kruhovom objazde, kde križuje ulicu T. Vansovej a končí na križovatke s Veľkonecpalskou ulicou pri Lidli, kde na ňu nadväzuje Nedožerská cesta.
Baltazár Karol Habsburský
Baltazár Karol Habsburský (* 17. október 1629, Madrid, Španielsko† 9. marec 1646, Zaragoza) bol španielsky infant a princ astúrsky z rodu Habsburgovcov.
Životopis
Narodil sa ako piate dieťa a prvý syn španielskeho kráľa Filipa IV. a jeho prvej manželky Izabely Bourbonskej. Všetci jeho súrodenci, až na najmladšiu Máriu Terezu (1638-1683), neskoršiu manželku francúzskeho kráľa Ľudovíta XIV., zomreli ako batoľatá.
Po jeho smrti sa Filip IV. sám rozhodol pre sobáš so synovou zamýšľanou nevestou, svojou neterou Máriou Annou. Tá mu okrem dvoch dcér dala aj troch synov, z ktorých však iba jediný, neskorší kráľ Karol II., sa dožil dospelosti. Zomrel v roku 1700 bez potomkov a jeho smrťou rod španielskych Habsburgovcov po meči definitívne vymrel.
Diego Godín
náhľad|Godín ešte v drese Villarrealu CF náhľad|Hráči Atlética Madrid oslavujúci titul Diego Roberto Godín (* 16. február 1986, Rosario, Uruguaj) je profesionálny uruguajský futbalista hrajúci talianskom veľkoklube Inter a v uruguajskej reprezentácii na pozícii stredného obrancu.
CA Cerro/Nacional Montevideo
Kariéra Diega Godína sa začala v uruguajskom tíme CA Cerro. Vo veku 17 rokov predvádzal perfektné výkony a následne prestúpil do jedného z najlepších uruguajských mužstiev, do Nacionalu Montevideo. V Nacionale sa stal po veľmi krátkej dobe kapitánom mužstva.
Villarreal CF
V auguste 2007 podpísal 5-ročný kontrakt so španielskym prvoligovým klubom Villarreal CF. Vo Villarreale taktiež predvádzal perfektné výkony a pomohol tak tímu k najlepšiemu umiestneniu (2.) v španielskej La Lige v histórii.
Atlético Madrid
Dňa 1. novembra 2013 predĺžil svoj kontrakt s Atléticom Madrid. V sezóne 2013/14, ktorá bola počas jeho pôsobenia v klube pre klub najúspešnejšia zaznamenal Godín 4 góly. Medzi najdôležitejšie z nich patril gól na 1–1 17. mája 2014 proti FC Barcelone, čím zariadil Atléticu prvý titul po 18 rokoch a gól vo finále Ligy majstrov UEFA, keď otvoril skóre v zápase s Realom Madrid. Los Colchoneros nakoniec prehrali 1–4.
Na konci minulej sezóny (2017/2018) skončilo Atlético Madrid v lige na druhej priečke, Godín v tejto sezóne nevstrelil žiadny gól.
Inter
V roku 2019, ešte pred koncom ligovej sezóny 2018/2019 bol oficiálne oznámený Godínov prestup do talianskeho Interu Miláno.
Pierre-Emerick Aubameyang
Pierre-Emerick Emiliano François Aubameyang (* 18. jún 1989, Laval, Francúzsko) je útočník narodený vo Francúzsku reprezentujúci Gabon, ktorý momentálne pôsobí v anglickom klube Chelsea FC.
V roku 2015 sa stal Africkým futbalistom roka. V sezóne 2016/17 sa stal kráľom strelcov v nemeckej Bundeslige. Je prvým hráčom v 21. storočí ktorý dokázal dať hattrick (tri góly v jednom zápase) v Ligue 1, Fußball-Bundesliga, FA Premier League, La Liga.
19. mája 2022 Patrick-Emerick Aubameyang oficiálne oznámil svoj reprezentačný odchod po 73 zápasoch a 30 strelených góloch.
Dijon FCO (hosťovanie)
V sezóne 2008/09 mieril do francúzskeho klubu Dijon. Jeho výkony v tomto francúzskom klube viedli k tomu, že sa objavil vo World Soccer´s talent Scout (najväčšie futbalové talenty sveta). Pôsobenie v klube ukončil s desiatimi gólmi a dvoma asistenciami.
Lille OSC (hosťovanie)
Deň po skončení hosťovania v Dijon prišiel do ďalšieho francúzskeho klubu Lille OSC. V novom tímu nenadviazal na skvelý minulý rok a pôsobenie v tíme ukončil iba z dvoma gólmi v štrnástich zápasoch. Iba štyrikrát sa dostal do základnej zostavy.
AS Monaco (hosťovanie)
Po nevydarenom hosťovaní v Lille OSC zamieril do AS Monaco. V tíme strávil polovicu sezóny.
AS Saint-Étienne
Jeho štvrtým a posledným hosťovaním vo Francúzsku bolo AS Saint-Étienne. Neskôr ho francúzsky klub kúpil z AC Milána za nešpecifikovanú sumu (niektoré zdroje uvádzajú 2 milióny eur). Sezónu 2010/11 ukončil so štyrmi gólmi a troma asistenciami. Vo februári 2012 dal svoj prvý hattrick proti FC Lorient. Bol nenahraditeľnou súčasťou tímu. Polovicu gólov AS Saint-Étienne v sezóne strelil práve Pierre-Emerick Aubameyang. 20. apríla 2013 nastúpil Aubameyang do základnej zostavy vo finále Coupe de la Ligue. Saint-Étienne vyhrali 1:0 a Aubameyang vyhral svoju prvú trofej v profesionálnej kariére. Aubameyang si svojimi výkonmi spravil meno tak žiadaným, že sa oňho zaujímali veľké futbalové kluby. Nakoniec sa rozhodol prestúpiť do nemeckého veľkoklubu Borussia Dortmund.
Borussia Dortmund
4. júla 2013 sa Aubameyang pripojil k Borussi Dortmund a podpísal zmluvu na päť rokov. V novom klube si debut odkrútil v nemeckom superpohári 27. júla 2013 proti Bayernu Mníchov, nastúpil na posledných 18 minút zápasu, zápas skončil víťazstvom 4:2. 10. augusta debutoval Aubameyang v Bundeslige, hneď v prvom zápase dokázal streliť hattrick proti Augsburgu, dal gól zo svojej prvej strely v lige. Aubameyang sa stal prvým hráčom Gabonu, ktorý sa objavil v nemeckej najvyššej súťaži. 27. novembra strelil svoj prvý gól v Lige majstrov pri víťazstve 3:1 proti SSC Neapol. V sezóne 2014/15 vyhral s tímom nemecký pohár. 31. júla 2015 podpísal Aubameyang zmluvu, ktorá mala trvať do roku 2020. V sezóne 2015/16 sa z 25 gólmi stal druhým najlepším strelcom ligy za Robertom Lewandowskim. V sezóne 2016/17 strelil v nemeckej Bundeslige 31 gólov a stal sa najlepším strelcom ligy. 27. mája 2017 strelil víťazný gól vo finále nemeckého pohára proti Eintrachtu Frankfurt 2:1.
Arsenal
31. januára 2018 prestúpil do Arsenalu za rekordný poplatok, údajne išlo o 56 miliónov libier. 3. februára debutoval Aubameyang za Arsenal proti Evertonu v Premier League pri domácom víťazstve 5:1; Auba strelil v zápase štvrtý gól. Aubameyang si udržal skvelú formu pri víťazstve nad Stoke 3:0 sa stal prvý hráč ktorý skóroval päťkrát v prvých šiestich ligových zápasov v klube. Sezónu 2017/18 ukončil s desiatimi gólmi a štyrmi asistenciami v Premier League a bol posledným strelcom Arsenalu pod vedením Arsèna Wengera. Do októbra 2018 strelil Aubameyang 16 gólov v zápasoch Premier League od svojho februárového príchodu. Podľa štatistik Opty mu stačilo na gól v priemere 104,6 minút, čo znamenalo rekord v najlepšom priemere na gól v histórii Premier League (minimálne 10 gólov). Aubameyang zaznamenal prvý hattrick pri víťazstve 4:2 nad Valenciou 9. mája 2019 v semifinále Európskej ligy. Aubameyangov hattrick znamenal, že sa Arsenal dostal do finále Európskej ligy. Stal sa prvým hráčom Arsenalu ktorý strelil hattrick v semifinále Európskej ligy. Aubameang sa v sezóne 2018/19 stal kráľom strelcov a získal Zlatú kopačku Premier League; spoločne s Mohamedom Salahom a Sadiom Maném, všetci strelili 22 gólov. Vo finále Európskej ligy odohral celých 90 minút no Arsenal prehral s Chelsea 1:4. 1. augusta 2020 premenil penaltu vo finále FA Cupu a Arsenal vyhral nad Chelsea 2:1, Aubameyang vyhral svoju prvú trofej s Arsenalom, a stal sa prvým Afričanom, ktorý vyhral FA Cup ako kapitán. 29. augusta 2020 strelil gól a dal aj penaltu v penaltovom rozstrelu proti Liverpoolu v Community Shield, zápas skončil 2:1 po penaltovom rozstrele.
FC Barcelona
náhľad|Pierre-Emerick Aubameyang v drese BVB 2. februára 2022 prestúpil Aubameyang do Barcelony a podpísal zmluvu do 30. júna 2015. Debutoval 6. februára proti Atleticu Madrid, keď nastúpil ako náhradník pri víťazstve 4:2. Za Barcelonu prvýkrát skóroval 20. februára proti Valencii, pri víťazstve 4:1 sa podieľal troma gólmi.
Francúzsko U21
Aubameyang za Francúzsko do 21 rokov odohral iba jeden priateľský zápas 11. februára 2009 proti Tunisku (1:1) náhľad|Pierre-Emerick Aubameyang v drese Arsenalu
Gabon
V A-tímu gabonskej reprezentácie debutoval 28. marca 2009 v kvalifikačnom zápase proti Maroku a gólom prispel k výhre 2:1.
S Gabonom sa predstavil štyrikrát na Africkom pohári národov v rokoch 2012, 2015, 2017 a 2021.
Klubové
''K 24. februáru 2022'' Poznámky
1 Európska liga UEFA
3 DFL-Supercup
4 FA Community Shield
Medzinárodné
''K 4. januáru 2022''
Úspechy
AS Saint-Étienne
Borussia Dortmund
Arsenal
Externé zdroje
https://www.transfermarkt.com/pierre-emerick-aubameyang/profil/spieler/58864
Hry o život: Skúška ohňom (kniha)
Hry o život: Skúška ohňom (Catching Fire) je román pre mládež od spisovateľky Suzanne Collinsovej.
Je druhou knihou trilógie Hry o život. Odohráva sa v bližšie neurčenej budúcnosti, kedy sa na území terajších Spojených štátov rozprestiera fiktívny Panem, krajina tvorená vládnucou časťou – Sídlom a dvanástimi obvodmi. Príbeh je písaný z pohľadu hlavnej hrdinky, sedemnásťročnej Katniss.
Dej
Katniss Everdeen a Peeta Mellark napriek porušeniu pravidiel prežili 74. ročník Hier o život a zvíťazili. Katniss sa vrátila k rodine a k svojmu dávnemu priateľovi Galovi, doma ale vôbec nie je nič také, ako si predstavovala. Do vzťahu s Galom sa vnieslo napätie. Gale sa vyjadrí, že Katniss miluje, ale ona nemá jasno v tom, čo k nemu cíti. Medzi ľuďmi sa navyše šepká o vzbure, ktorú mohli spôsobiť ona a Peeta. Katniss na svoje zdesenie zisťuje, že nevedomky spôsobila viacero problémov. Všetko vyvrcholí počas takzvaného "turné víťazov". V 11. obvode Katniss prednesie o Rue, svojom spojencovi v Aréne, také dojemné slová, že ľudia jej vzdajú verejnú poctu, čo sa prieči praktikám Sídla. Starý muž, ktorý to tiež spôsobil, bol mierotvorcami (udržiavateľmi poriadku) zavraždený, ten istý osud čakal aj starostu a ďalších.
Prezidentovi Snowovi, diktátorovi ovládajúcemu Panem, sa táto situácia vôbec nepáči. Preto pri príležitosti tretieho štvrťstoročia hier dal zorganizovať ďalšie jedinečné hry. V nich sa do Hier súťažiaci nebudú žrebovať spomedzi obyčajných teenagerov, ako je bežne praxou, ale len spomedzi doterajších víťazov Hier. A nakoľko Katniss je jedinou žijúcou ženskou víťazkou v 12. okrese, je jej jasné, že Hier sa musí zúčastniť aj ona. Rovnako chápe, že je to taktika prezidenta Snowa, ako sa jej zbaviť.
Pri 75. hrách sa Katniss a Peeta teda opäť vracajú do arény a v nej vznikne spojenectvo medzi nimi, Finnickom (výhercom 65. hier), Mags (výherkyňa 9 – 11. hier), Johannou (71. hry) a ďalšími dvoma predchádzajúcimi víťazmi Wiress a Beetee. Peeta a Katniss pokračujú v predstieraní svojho milostného vzťahu. Peeta pred verejnosťou vyhlási, že sa tajne zosobášili a čakajú s Katniss dieťa, aby získali súcit divákov. Wiress zistí, že celá aréna je navrhnutá ako veľké "hodiny" a každú hodinu prichádzajú nové hrozby. Počet vyvolených tým aj veľmi rýchlo klesá, no nie dostatočne rýchlo, aby došlo iba k jednému víťazovi. Vďaka Beeteemu sa Katniss podarí s energiou nabitým šípom silové pole arény rozbiť.
K záveru sa Katniss napokon zobudí vo vznášadle. Zistí, že Plutarch Heavensbee (hlavný organizátor hier) je v skutočnosti jeden z rebelov a skoro polovica vyvolených boli spojenci rebelov. Spoločne im išlo o to, aby Katniss zostala nažive, pretože ona je "drozdajka" – symbol revolúcie v Paneme. Zlá správa je ale, že ďalší súťažiaci – Enobaria, Peeta a Johanna, boli unesení sídlom a 12. obvod (jej vlasť) je celý zničený...
Avenue Montaigne
thumb|Avenue Montaigne Avenue Montaigne (doslova Montaignova trieda) je ulica v Paríži. Nachádza sa v 8. obvode. Je rovnako ako neďaleká Avenue des Champs-Élysées a Rue du Faubourg-Saint-Honoré známa vysokou koncentráciou obchodov s luxusným tovarom. Nachádzajú sa tu predajne spoločností ako Chanel, Christian Dior, Gucci, Louis Vuitton, Armani, Prada, Versace, Valentino, Dolce & Gabbana, Nina Ricci, Ralph Lauren, Bvlgari, ST Dupont a iné.
Poloha
Ulica spája námestia Place de l’Alma a Rond-point des Champs-Élysées-Marcel-Dassault. Je orientovaná z juhozápadu na severovýchod.
Dejiny
V roku 1672 tu bola len poľná cesta medzi zeleninovými záhradami. Nazývala sa tiež Allée des Soupirs (okolo roku 1720) alebo Avenue verte (Zelená cesta) okolo roku 1750. V roku 1770 dal Abel-François Poisson de Vandières (1727 – 1781), riaditeľ kráľovských stavieb, vysadiť po oboch stranách aleje brestov a cesta bola premenovaná na Allée des Veuves (Aleja vdov), lebo tu bola obľúbená promenáda osamelých žien. Miesto, kde sa nachádzalo len niekoľko tanečných sál, sa objavilo v románe Tajnosti parížske Eugèna Suea.
V roku 1850 bola aleja premenovaná na Avenue Montaigne podľa spisovateľa Michela de Montaigne (1533 – 1592). Počas svetovej výstavy v roku 1855 tu postavili palác umenia. Potom tu boli postupne postavené elegantné domy, ktoré úplne zmenili doterajší chudobný charakter štvrte.
Po druhej svetovej vojne sa tu usídlil Christian Dior, čím začal rozvoj ulice ako miesta luxusu.
Chladiaci faktor
Chladiaci faktor je koeficient výkonnosti chladiaceho stroja, ktorý vyjadruje jeho efektívnosť. Označuje sa  a je bezrozmerný.
Účelom chladiacich strojov je odobrať teplo z prostredia z nižšou teplotou a odovzdať ho prostrediu s vyššou teplotou. Tento prenos tepla sa vykonáva v pracovnom cykle zariadenia a je naň potrebné vynaložiť prácu.
Definícia
kde:
Frontenac (Gironde)
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Charlie Clouser
Charles Alexander "Charlie" Clouser (* 28. jún 1963, Hanover, New Hampshire, USA) je americký hudobný skladateľ, hudobník a hudobný programátor. V rokoch 1994 – 2000 bol členom skupiny Nine Inch Nails a venuje sa aj produkovaniu soundtrackov a remixovaniu skladieb.
Remixy
Spoli z Reznorom pracoval na soundtracku k filmu Taky normálny zabijaci, kde remixovali napríklad "Something I Can Never Have" z NIN albumu Pretty Hate Machine. Remixy "Dragula" od Rob Zombie možno nájsť na soundtracku Matrix, a "Reload" sa objavil na soundtracku Matrix Reloaded.
Filmové a televízne projekty
Clouser pracuje aj ako filmový a televízny skladateľ, pracoval na hudbe k sérii Saw. Rovnako aj pre filmy Resident Evil:. Zánik (2007), Zlovestné ticho (2007), Rozsudok smrti (2007), Temná voda (2005) a Stepfather (2009). Pre televíziu pracoval na seriáloch ako Las Vegas: Kasíno (NBC), Na plný plyn (Fox) a Numb3rs (CBS). Okrem toho zložil ústrednú skladbu k seriálu American Horror Story. Pre dokument Moog o hudobnom priekopníkovi Robertovi Moogovi, v ktorom sa aj objavil, zložil pieseň „I Am Spaceman“.
Marturos
Marturos je slovenská melodic metalová kapela pôvodom z Prievidze (Trenčiansky kraj, Slovensko). Kapelu založili v roku 2015 speváčka Maggee Marturos a bubeník Matúš Minich. Neskôr sa k nim pridali gitarista Roman Kevický, basgitarista Juraj Ondrejmiška a druhý gitarista Adrián Rajnoha. Spoločne nahrali v roku 2019 ich prvý štúdiový album Nameless, ktorý vyšiel pod záštitou českého vydavateľstva Support Underground.
Prvý oficiálny videoklip vydali v júli 2020 k singlu As You Sow, So Shall You Reap. Ďalší singel The Path vyšiel taktiež s klipom v septembri 2021. Poslednú trojicu singlov vydaných ako predzvesť druhého štúdiového albumu zavŕšila skladba Idea Arachno v apríli 2022.
Druhý štúdiový album Thy Will Be Done vyšiel 19. septembra 2022. Na zvuku a produkcii sa podieľal Ľubomír Mazák (Randal Group Production, Rita Studio).
Vo februári 2023 vyšlo prvé oficiálne lyrics video k singlu Plastic Sea.
Remixes 2: 81–11
Remixes 2 81-11 je druhé pokračovanie kompilácie Remixes 81 – 04.
3-disková verzia
CD 1
CD 2
CD 3
Poltárska pahorkatina
Poltárska pahorkatina je geomorfologická časť Lučenskej kotliny, podcelku Juhoslovenskej kotliny. Zaberá územie v okolí rieky Ipeľ a jej prítokov v okrese Poltár, Rimavská Sobota a Lučenec.
Polohopis
Územie zaberá centrálnu časť Juhoslovenskej kotliny, presnejšie severnú časť Lučenskej kotliny. Na východe susedí Oždianska pahorkatina (časť Rimavskej kotliny), južne a západne nadväzujú Novohradské terasy a severne sa nachádza Cinobanské predhorie, čoby podcelok Revúckej vrchoviny a jej časti Lovinobanská a Málinská brázda. Územie odvodňuje rieka Ipeľ a jeho prítoky Slatinka na západe a Suchá na východe.
Poltárska pahorkatina leží v Banskobystrickom kraji, na území okresov Rimavská Sobota, Lučenec a Poltár. Z významných sídiel sa tu na západe okrajovo nachádza Lučenec, na severe Kalinovo a Poltár a na východe Hrnčiarska Ves. Okrajom územia vedie rýchlostná cesta R2 a stredom pahorkatiny cesta I/16 zo Zvolena cez Lučenec do Rožňavy a cesta II/595 do Poltára. Hlavný cestný ťah na západe kopíruje železničná trať Zvolen – Košice a centrálnou časťou vedie železničná trať Lučenec – Utekáč.
Turizmus
Mierne zvlnená krajina je pre turistov zaujímavá predovšetkým kvôli historickým pamiatkam, pretože ide zväčša o hospodársky využívané územie bez rozsiahlejších lesov a vyšších vrchov.
Ulica T. Vansovej
Ulica T. Vansovej je ulica v Prievidzi.
Patrí medzi dôležité prievidzské ulice a vytvára prepojenie cesty I/64 s autobusovou i železničnou stanicou a Bojnickou cestou. Začína na kruhovej križovatke s ulicou Matice slovenskej a Necpalskou cestou a končí na križovatke s Bojnickou cestou, Šumperskou ulicou a ulicou Andreja Hlinku.
Golden Skans
„Golden Skans“ je skladba britskej indie rockovej skupiny Klaxons, ktorá bola vydaná dňa 22. januára 2007. Dosiahla 16. miesto v rebríčku UK Singles Chart. Skladba pochádza z ich prvého albumu Myths of the Near Future, ktorý bol vydaný dňa 29. januára 2007.
Gaillan-en-Médoc
Gaillan-en-Médoc je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Gironde, v regióne Akvitánsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Gabarnac
Gabarnac je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Gironde, v regióne Akvitánsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Nultý album
Nultý album (s podtitulom Pôvodné nahrávky z rokov 1976 – 1978) je názov kompilácie dvanástich skladieb slovenskej skupiny Modus, ktorú v roku 2023 zostavil hudobný producent Juraj Čurný a v tom istom roku vydalo hudobné vydavateľstvo Opus.
V prípade tejto kompilácie ide o zbierku piesní, ktoré, okrem „S tou nádejou choď spať“, boli v rokoch 1976–78 vydané na 7" singloch. Mali potenciál, podobne ako Zvoňte, zvonky od skupiny Prúdy, byť zbierkou na debutovom albume kapely Modus. V tomu čase bola na adresu skupiny v komunistickom denníku Rudé právo zverejnená poznámka „Modus se shledal v prvcích kosmopolitních...“, ktorá spôsobila, že z albumu s piesňami, ktoré už boli pred jeho vydaním federálnymi hitmi nakoniec nič nebolo.
Nitriansky kraj (1948 – 1960)
Nitriansky kraj bol správny celok v Česko-Slovensku, ktorý existoval v rokoch 1948 – 1960. Jeho centrom bola Nitra. Kraj mal rozlohu 7 940 km².
Vznikol na južnom Slovensku 24. decembra 1948 na základe administratívnej reformy, pri ktorej bolo k 31. decembru 1948 zrušené krajinské zriadenie. Krajský národný výbor bol zriadený 1. januára 1949 a v roku 1955 mal 16 okresov. Kraj bol zrušený k 30. júnu 1960 počas ďalšej administratívnej reformy, pri ktorej vznikli nové kraje. Územie Nitrianskeho kraja bolo vtedy zahrnuté do Západoslovenského kraja, s výnimkou okresu Prievidza, ktorý sa stal súčasťou Stredoslovenského kraja.
Okresy
Pri vzniku mal Nitriansky kraj tieto okresy:
Nábrežie svätého Cyrila
Nábrežie svätého Cyrila je ulica v Prievidzi.
Patrí medzi frekventované prievidzské ulice, keďže do centra privádza dopravu od Handlovej. Je pokračovaním Cesty pod Banskou a začína pri premostení Handlovky, po ktorej pravom brehu vedie až na križovatku s Nadjazdovou ulicou, ulicou Matice slovenskej a Nábrežím svätého Metoda, kde končí.
Gajac (Gironde)
Gajac je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Gironde, v regióne Akvitánsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Bitka o Hadí ostrov
Bitka o Hadí ostrov sa konala vo večerných hodinách 24. februára 2022 na ukrajinskom Haďom ostrove v severnom Čiernom mori počas ruskej invázie na Ukrajinu. Bitka skončila víťazstvom Ruska, ktoré ostrov obsadilo.
Pozadie
vľavo|thumb|Hadí ostrov v Čiernom mori Hadí ostrov je 18-hektárový skalnatý ostrov 50 km od južného pobrežia Ukrajiny, ktorý je pre Ukrajinu strategicky výhodný vďaka svojej polohe. Nachádza sa v Čiernom mori na okraji ukrajinských výsostných vôd blízko Rumunska. V auguste 2021 usporiadal ukrajinský prezident Volodymyr Zelenskyj tlačovú akciu na ostrove, počas ktorej povedal: „Tento ostrov, rovnako ako zvyšok nášho územia, je ukrajinskou krajinou a my ho budeme brániť zo všetkých síl."
Bitka
Dňa 24. februára 2022, v prvý deň ruskej invázie na Ukrajinu v 2022, ukrajinská štátna pohraničná stráž oznámila, že okolo 18:00 miestneho času sa Hadí ostrov stal terčom útoku lodí ruského námorníctva. Plavidlá ruskej čiernomorskej flotily, krížnik Moskva a hliadková loď Vasilij Bykov, ostreľovali ostrov svojimi palubnými delami.
Keď sa ruská vojnová loď identifikovala a dala pokyn ukrajinským vojakom umiestneným na ostrove, aby sa vzdali, ich odpoveď bola „Ruská vojnová loď, choď do riti.“ Zvukový záznam z výmeny zdieľal internetový denník Ukrajinska pravda a neskôr jeho autentickosť potvrdili aj ukrajinské vládne zdroje.
Neskôr večer Štátna pohraničná stráž uvidela, že komunikácia s ostrovom bola prerušená. O 01:00 moskovského času oznámili, že ruské sily ostrov po námornom a leteckom bombardovaní, ktoré zničilo všetku infraštruktúru na ostrove, dobyli. Po bombardovaní sa časť ruských vojakov vylodila na Hadí ostrov, aby nad ním prebrali kontrolu. Jeden z ukrajinských vojakov naživo vysielal okamih, keď ruská vojnová loď začala ostreľovať ostrov.
Pôvodne sa predpokladalo, že 13 príslušníkov pohraničnej stráže, ktorí predstavovali celú ukrajinskú vojenskú prítomnosť na ostrove, bolo zabitých po tom, čo sa odmietli vzdať. Následne však ukrajinské námorníctvo potvrdilo, že pohraničníci boli vzatí do ruského zajatia.
Ruská spravodajská agentúra Interfax uviedla, že 82 ukrajinských vojakov z Hadieho ostrova bolo zajatých a prepravených do Sevastopoľu, avšak o mŕtvych a o bombardovaní ostrova sa tento zdroj nezmienil. Rusi podľa agentúry TASS potopili 16 ukrajinských lodí pri ich pokuse o útok na Čiernomorskú flotilu.
Reakcia
Vzdorné posledné slová ukrajinskej pohraničnej stráže „Ruská vojnová loď, choď do r**i!“   sa stali virálnymi a stali sa protestným pokrikom pre Ukrajincov a ich priaznivcov po celom svete. The Week prirovnal frázy k „Remember the Alamo“ z Texaskej republiky z 19. storočia.
Galgon
Galgon je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Gironde, v regióne Akvitánsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Monardová ulica (Bratislava)
Monardová ulica je slepá ulica v Bratislave, v mestskej časti Podunajské Biskupice. Nekrižuje sa so žiadnou ulicou.
Hry o život: Skúška ohňom
Hry o život: Skúška ohňom môže byť:
Gans
Gans je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Gironde, v regióne Akvitánsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je. Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Nauplios
Nauplios (Nauplios) môže byť v gréckej mytológii:
Julián Podoba
Život
Narodil sa ako najmladší zo šiestich dietí v rodine poľnohospodára Jána Podobu. Jeho otec bol dlhoročným starostom obce Ostratice a za prvej Česko-Slovenskej republiky bol senátorom v Národnom zhromaždení v Prahe. Julián ako deväťročný odišiel z domu študovať na gymnázium v Bratislave, býval na katolíckom internáte v Svoradove. Absolvoval Masarykovo štátne reálne gymnázium v Bratislave (teraz Gymnázium (Bratislava, Grösslingová 18) . Nasledovalo štúdium na Lekárskej fakulte Univerzity Komenského v rokoch 1936 - 1940. Po ukončení štúdia začal pracovať na internej klinike v Bratislave pod vedením prof. Ladislava Dérera, ktorý je pokladaný za zakladateľa internej medicíny na Slovensku.
Výskum
Po druhej svetovej vojne (1945 - 1948) absolvoval študijný pobyt v Prahe na III. internej klinike Univerzity Karlovej. Pripojil sa k pracovnej skupine, ktorá vykonala v Česku prieskum ochorení vznikajúcich z nedostatku jódu. Vďaka tomu získal svoje celoživotné zameranie na endokrinológiu, predovšetkým záujem o ochorenia štítnej žľazy a ochorenia z nedostatku jódu.
Následne inicioval podobný prieskum aj na Slovensku. V rokoch 1949 - 1953 vyšetril so svojimi spolupracovníkmi v 602 obciach viac ako 157 tisíc osôb všetkých vekových kategórií, čo predstavovalo vtedy 3,2 % celkovej populácie. Zistil mentálne poškodenia a ľahké poškodenia mozgu v rozsiahlych oblastiach: na Žitnom ostrove, na severozápadnom Slovensku (Trenčín, Kysuce, Orava) a v oblasti Slovenského rudohoria. Mentálne poruchy mali spoločnéhoho menovateľa, ktorým bol nedostatok jódu v organizme, zistený vyšetrením moču postihnutých. Ochorenie sa nazývalo endemický kreténizmus a endemická struma (zväčšenie štítnej žlazy prejavujúce sa hrvoľom na krku).
Predbežné výsledky výskumu vyústili už v roku 1951 do zriadenia Endokrinologického ústavu pod záštitou ministerstva zdravotníctva. Jeho prvý riaditeľom sa stal Julián Podoba. V roku 1954 bol Endokrinologický ústav inkorporovaný do novovzniknutej Slovenskej akadémie vied a v roku 1967 bol premenovaný na Ústav experimentálnej endokrinológie SAV.
Julián Podoba viedol supervíziu programov jódovej profylaxie do roku 1969, kedy rezignoval na funkciu riaditeľa po začatí normalizačného procesu a až do svojho odchodu do dôchodku (1987) bol vedúcim Oddelenia endemickej strumy. Julián Podoba nebol členom koministickej strany, bol katolíkom a vzdelaným človekom.