cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Hanga Roa
V obci sa nachádza tiež múzeum a katolícky kostol. Po zavedení internetu tu vzniklo množstvo internetových kaviarní. Obec má multifunkčný štadión Estadio de Hanga Roa, ktorý je základňou futbalového klubu Easter Island national football team.
Eva Siracká
Životopis
Eva Siracká sa narodila v Uherskom Hradišti, no už od detstva žila na Slovensku. Po štúdiu na vysokej škole pracovala v Onkologickom ústave v Bratislave. Bola prvou ženou na Slovensku, ktorá sa venovala tomuto odboru. V roku 1969 získala polročné štipendium na Karolinska Institutet v Štokholme. Neskôr sa začala venovať klinicky orientovanému výskumu v Ústave experimentálnej onkológie SAV až do roku 1991. Počas svojej práce navštívila aj zahraničné pracoviská a jeden rok pracovala v Berlíne. V roku 1990 založila v Bratislave Ligu proti rakovine.
Vzdelanie
Študovala na Lekárskej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave v rokoch 19451951.
Sedanka (Vladivostok)
Sedanka je predmestie Vladivostoku, ktoré sa nachádza na brehu Amurského zálivu v Sovietskom rajóne. Je pomenovaná podľa rieky Sedanka pretekajúcej jej územím.
V oblasti Sedanka sa narodila Anna Ščetinina - prvá žena na svete, ktorá slúžila ako námorná kapitánka.
Luo-chan-kuo
Luo-chan-kuo (Siraitia grosvenorii) je trvalá lianovitá rastlina z čeľade tekvicovité (Cucurbitaceae). Pochádza z južnej Číny a severného Thajska. Jej zelený plod, ktorý po usušení zhnedne je známy ako arhatovo ovocie, Budhovo ovocie, príp. mníšske ovocie. Druh je pomenovaný po britskom fotografovi Gilbertovi Grosvenorovi. Rastlina je vo voľnej prírode vzácna a pestuje sa pre svoje plody, z ktorých sa pripravuje chladený alebo teplý nápoj. Používajú sa tiež v tradičnom čínskom lekárstve. Výťažok z plodov je tristokrát sladší ako cukor a používa sa ako prírodné nízkokalorické sladidlo v Číne.
Opis
vľavo|náhľad|Vnútro plodu Dosahuje výšku 3 až 5  m a šplhá sa po iných rastlinách vďaka úponkom, ktorými sa okolo nich zachytáva. Úzke srdcovité listy sú dlhé 10 až 20 cm. Plody majú tvar gule s priemerom 5 až 7 cm, sú hladké a majú žltohnedú alebo zelenohnedú farbu. Majú tvrdú ale tenkú šupku. Obsahujú veľa sladkých semien.
Pestovanie
Pôvodný je a najviac sa pestuje na juhu ČĽR v autonómnej oblasti Kuang-si v horách v blízkosti Kuej-Linu, ďalej sa pestuje aj v provinciách Kuang-tung, Kuej-čou, Chu-nan a Ťiang-si. Tieto hory poskytujú rastlinám tieň a často sú ponorené do hmly, vďaka čomu sú rastliny chránené pred slnkom. Napriek tomu je podnebie v týchto provinciách dostatočne teplé. Rastie tu aj divoko, ale veľmi zriedkavo, bola teda zušľachtená a je pestovaná už stovky rokov. Zmienka o pestovaní v provincii Kuang-si sa dochovala v záznamoch z roku 1813. Na začiatku 21. storočia sa v Kuejlinských horách pestujú na plantážach s rozlohou 16 km² a zberá sa ročne 10 000 plodov. Najviac plantáží je v okresoch Jung-fu a Lin-Kuej, ktoré sú preslávené neobvykle vysokým počtom storočných ľudí. Niekedy sa to pripisuje konzumácii ovocia a nezničenej prírode, miestny však veria, že to je pokojným životným štýlom a jednoduchou stravou.
Villalet
Villalet je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Eure, v regióne Horná Normandia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Saulxures-sur-Moselotte (obec)
Saulxures-sur-Moselotte je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Vosges, v regióne Lotrinsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Villegats (Eure)
Villegats je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Eure, v regióne Horná Normandia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Dejiny kresťanstva
Dejiny kresťanstva sú odvetvím histórie, ktoré sa zaoberá historickým vývojom kresťanského sveta a myslenia, dejinami jednotlivých kresťanských cirkví a spoločenstiev od vzniku kresťanstva ako židovskej sekty okolo roku 33 nášho letopočtu po dnešnú dobu. Okrem chápania dejín kresťanstva ako historiografickej oblasti možno dejiny kresťanstva a jednotlivých cirkví chápať i teologicky ako samostatnú teologickú disciplínu dejín spásy, či ako cyklus boja dobra a zla (Augustín z Hippa).
Kresťanstvo vzniklo v ázijskom Blízkom východe, v Palestíne (Judea/Galilejsko) ako následok pôsobenia židovského kazateľa Ježiša Krista, ktorého kresťania považujú za Spasiteľa a Mesiáša. Ježiš Kristus si spomedzi Židov vybral učeníkov (z nich najmä 12 apoštolov), ktorým v priebehu posledných troch rokov svojho života odovzdával svoje učenie, aby ho následne oni mohli šíriť ďalej do celého sveta. (Mk 16,15: „Choďte do celého sveta a hlásajte evanjelium všetkému stvoreniu“). V priebehu prvých troch storočí sa kresťanstvo i napriek odporu vládnucich vrstiev rozšírilo v rámci Rímskej ríše i do okolitých krajín a získalo viac prívržencov.
Prvou kresťanskou krajinou (oficiálne) bolo staroveké Arménske kráľovstvo. V 4. storočí sa kresťanstvo stáva legálnym a postupne i oficiálnym náboženstvom Rímskej ríše a spolu s jej výbojmi a kultúrou sa rozšírilo na ďalšie územia. S rozvojom kresťanského spoločenstva je spojená i hierarchizácia cirkvi a rozvoj ich štruktúr, vznik významných náboženských obcí a centier - pentarchia Rím - Konštantínopol - Alexandria - Antiochia - Jeruzalem, i vznik prvých kompetenčných a teologických sporov medzi jednotlivými oblasťami a osobami kresťanského života. Už v 4. storočí sa kresťanstvo otriasalo v bojoch s heretickými hnutiami, ktorých existencie sa nezbavilo do dnešných čias.
Cirkevné udalosti a spory sa najmä počas ranokresťanského obdobia snažilo cirkevné spoločenstvo riešiť na ekumenických konciloch, či miestnych synodách. Najmä menšie, či novšie cirkevné správne jednotky - diecézy si často pýtali radu pri riešení problémov od významnejších a uznávaných centier ako Rím, či Konštantínopol. V priebehu prvých desiatich storočí tak medzi týmito diecéznymi stolcami a patriarchátmi vznikali kompetenčné rozpory, ktoré sa neskôr prehĺbili o spory teologické, či mocenské a vyústili do Veľkej schizmy v roku 1054. Od toho okamihu bola kresťanská cirkev rozdelená medzi východnú Ortodoxnú cirkev a západnú Latinskú katolícku cirkev, ktoré sa každá riadila svojimi vlastnými pravidlami a mali vlastné historické vývoje. Zároveň už v tomto období existovali ďalšie kresťanské cirkvi a spoločenstvá, ktoré sa v priebehu prvých storočí odčleňovali (ako napr. nestoriáni, či koptské východné cirkvi). V ďalšom období zase následne vznikali ďalšie autokefálne východné cirkvi a nové katolícke cirkvi, zjednotené s Rímom, ktoré vznikali ich odštiepením sa od východných cirkví.
Stredovekú cirkev charakterizovali viaceré znaky, medzi nimi misijná činnosť, rozvoj kláštorného života, či univerzít zakladaných pod jej vedením, ako aj rozvoj teologického myslenia, rozvoj kánonického práva a rozvoj cirkevných štruktúr. Na Západe to ďalej boli veľké pápežské schizmy, či snahy o cirkevnú úniu s Východom. Spolu s rozširovaním kresťanskej viery boli spojené i sväté vojny a medzi nimi najmä križiacke výpravy. Veľkým zlomom v kresťanských dejinách bolo i husitské hnutie, ktoré otvorilo dvere veľkému reformnému hnutiu, ktoré sa v Európe udialo v priebehu 16. a 17. storočia - tzv. reformácii.
V rámci reformácie vznikli viaceré nové protestantské hnutia a cirkvi a anglikánska cirkev. Latinská cirkev na udalosti reagovala zvolaním Tridentského koncilu a reformou svojej politiky i zvyklostí. V tomto období vypuklo medzi jednotlivými kresťanskými cirkvami i viacero náboženských vojen, medzi nimi najmä Tridsaťročná vojna, ktorá sa skončila Vestfálskym mierom riadiacim sa heslom „Cuius regio eius religio“. (Koho panstvo, toho náboženstvo).
Spolu s rozvojom zámorských ciest sa kresťanstvo rozšírilo i do Ameriky, či neskôr i do Austrálie a ďalekej Ázie, kde i dovtedy ale existovali menšie východné cirkvi. V novodobých dejinách sa v rámci kresťanských cirkví snažia niektorí jej príslušníci o ekumenický prístup k svojim bratom vo viere a o spoluprácu, ktorá sa v minulosti nie vždy vyvíjala, resp. bola zhatená vzájomnými konfliktami. Dnes je kresťanstvo najrozšírenejším náboženstvom na svete s takmer dvomi miliardami veriacich.
náhľad|Rozdelenie kresťanských spoločenstiev na časovej osi
Pôvod
náhľad|[[Ježiš Kristus, mozaika Hagia Sofia]] Starovekí Židia sa delili do troch hlavných náboženských prúdov - bohatých a konzervatívnych kňazov - saducejov, ktorí uznávali len písanú podobu zákona, farizejov, ktorí uznávali i ústne komentáre židovských náboženských textov a reformných essénov (esejcov), ktorí hlásali nevyhnutnosť Novej zmluvy s Bohom. Pravdepodobne jedným z esénov, alebo nimi ovplyvneným kazateľom bol aj Ján Krstiteľ a isté sympatie k esénom mal aj Ježiš Kristus.
Ježiš sa narodil v judskom kráľovstve kráľa Heroda, ktoré boli klientským štátom Rímskej ríše. O jeho detstve sa nevie veľa. Po Herodovej smrti sa jeho kráľovstvo stalo rímskou provinciou, ktorou zotrvalo i v nasledujúcom období. V Palestíne Ježiš i verejne pôsobil a posledné tri roky svojho života hlásal svoje učenie a radostnú zvesť (gr. evanjelium), podľa biblických textov konal i zázraky. Kristovo učenie sa odvrátilo od hmotných prísľubov blaha a do centra stavalo lásku k bližnému a duchovný cieľ - spásu. Spomedzi ľudí si v tomto čase vybral i niekoľko pomocníkov, medzi nimi najmä najbližší kruh 12 apoštolov. Okolo roku 30 až 33 bol Ježiš rímskou vládou (Pontským Pilátom) ukrižovaný na žiadosť židovskej jeruzalemskej veľrady (sanhendrín), ktorá bola jeho (pre ňu heretickým) učením pobúrená. Podľa Ježišových následníkov Ježiš tretieho dňa vstal z mŕtvych a ešte 40 dní pobýval so svojimi učeníkmi a pripravoval ich na ich poslanie a jeho odchod k Bohu. Na 40. deň podľa Biblie Ježiš vstúpil do neba, kde prebýva po pravici svojho otca. Podľa Biblie bol Ježiš Spasiteľom a Mesiášom, ktorého smrť a zmŕtvychvstanie prinieslo jeho nasledovníkom spásu.
Pramene
Najstaršími biblickými (teologickými i historickými) prameňmi sú Skutky apoštolov, listy apoštola Pavla a štyri kánonické evanjeliá (podľa Mareka, Matúša, Lukáša a Jána), ktoré vznikli už v prvom storočí. Následne sú to najmä spisy Didaché (Učenie Pána hlásané národom dvanástimi apoštolmi). Objavili sa i iné texty, ktoré sa prehlasujú byť evanjeliami, či inými biblickými textami, avšak ich pravosť býva spochybňovaná a sú nazvané apokryfmi, napr. Tomášovo evanjelium, Evanjelium podľa Judáša a iné. O Ježišovom pôsobení hovorí aj rímsky historik Flavius Iosephus, ktorý o ňom vo svojom diele Židovské starožitnosti tvrdí nasledovné:
Novší historici a štúdiá však spochybňujú túto citáciu a pripisujú ju neskoršiemu kresťanskému opisovateľovi Flaviovho textu. Prikláňajú sa k tomu i filologické výskumy.
Prvé hnutia
Zároveň zarovno s kresťanstvom sa v Palestíne, ale i v celej Rímskej ríši šírili i iné učenia, ktoré mali niektoré znaky podobné s kresťanstvom. Medzi nimi boli napr. mithraisti či učenie Šimona Mága. Samotní prví Kristovi nasledovníci sa vo svojej činnosti odlišovali. Jednak tu bol smer potulných galilejských mudroslovných kazateľov, následne jeruzalemské židokresťanské hnutie (ebioniti, elchasaiti, hebreji či nazorejci) v ktorom sa rozlišuje apoštolský židovský a neapoštolský židovský smer a smer helenistický. Súhrn Kristových prívržencov a "misionárov" jeho učenia teda nemožno zúžiť len na okruh jeho apoštolov (po ktorých sa toto obdobie i nazýva - Apoštolská doba). V raných obdobiach sa nedalo vždy presne odlíšiť, ktoré hnutie bolo heretické, nakoľko neexistovali presne ucelené dogmy a autority, ktoré by ich plošne určili. Rady vyskytujúce sa v listoch apoštolov nemali charakter cirkevno-správny ale skôr poradný a teologický.
Spočiatku apoštoli a ich nasledovníci šírili kresťanstvo len medzi Židmi. Zlom nastal po konvertovaní farizeja Šavla na kresťanstvo. Šavol (odvtedy známy ako apoštol Pavol z Tarsu) bol vzdelaným Židom s vplyvnými kontaktami a rímskym občianstvom. Pôvodne prenasledoval kresťanov, avšak po jeho zázračnom obrátení sa stal veľkým šíriteľom kresťanstva. Okolo roku 50 sa v Jeruzaleme uskutočnil tzv. apoštolský snem, na ktorom sa jeho účastníci rozhodli, že kresťanstvo možno šíriť aj medzi nežidov - pohanov. Pavol a podobne aj ďalší apoštoli začali podnikať cesty po celej východnej časti Rímskej ríše. Pavlova činnosť sa zameriavala aj na vedenie bohatej korešpondencie s cirkevnými obcami, ktoré založil. Práve vďaka Pavlovej činnosti sa kresťanstvo zmenilo zo židovskej sekty na náboženstvo, ktoré sa šírilo na rozsiahlom území a Pavol si za svoju činnosť vyslúžil prezývku Apoštol národov. Apoštol Pavol zároveň vo svojich listoch (epištolách) maloázijské cirkvi v Galatii, či Filipanov varuje pred falošnými prorokmi.
Medzi prvé centrá kresťanskej viery patrila antiochijská obec, založená svätým Petrom. V Antiochii sa rozvíjal najmä helenistický prúd kresťanského hnutia a vôbec po prvýkrát objavilo označenie kresťan (christian) (Sk, 11,26). Ďalšie obce vznikli v egyptskej metropole Alexandrii, kde kresťanstvo šíril apoštol Marek. Pomerne rýchlo si kresťanstvo našlo cestu i do gréckych obcí ako Efez, Korint, Galatia, Ikonium, či Solún. Kresťanské misie sem viedol najmä Pavol, ktorý s miestnymi cirkvami viedol i bohatú korešpondenciu. Okrem neho tu však pôsobili i misionári z iných obcí (ako napr. Apollos z Alexandrie). Apoštol Tomáš mal zase veľký úspech v Mezopotámskej Edesse, ktorá bola až do vrcholného stredoveku centrom východných kresťanov a odkiaľ pochádzalo obrovské množstvo relikvií (napr. list kráľa Abgara Ježišovi, či Abgarov obraz - edesské plátno). Naopak tradičné centrá helénskej filozofie ako Atény neboli kresťanstvom dlhé obdobie príliš nadchnuté. Zaujalo ich síce kresťanské učenie o tolerancii a pokání, zároveň však odmietali teórie o zmŕtvychvstaní. V Ríme je prvá prítomnosť kresťanov doložená najneskôr v 40. rokoch prvého storočia (Klaudiov edikt o vyhnaní Akvilly a Priscilly).
Prenasledovanie kresťanov
S rozširovaním kresťanstva bol spojený vznik ďalších obcí v Rímskej ríši i mimo nej. Do cesty šíreniu novej viery sa spočiatku postavili najmä ortodoxní Židia a Veľká jeruzalemská rada. Už krátko po Kristovom umučení bol v Jeruzaleme ukameňovaný prvý mučeník svätý Štefan. Rímske úrady na kresťanov pôvodne nazerali ako na Židov a preto v duchu náboženskej zmierlivosti voči povoleným náboženstvám (religio licita) voči nim nezasahovali. Už čoskoro sa však voči kresťanom nepriateľsky naladili i rímske úrady (a niektorí cisári), ktorí nevedeli pochopiť nový kult vyznávajúci neznámeho osobného neviditeľného a jedného Boha. Niektorí Rimania dokonca kresťanov pre ich neúčasť na verejnom kulte považovali za ateistov. Okolo kresťanov sa navyše nieslo isté rúško tajomna, ktoré vytvorilo priestor na ohováranie a obviňovanie neznámeho. Tak sa nakoniec i napriek tomu, že sa Rím pôvodne voči odlišným náboženstvám v ríši staval neutrálne, začala situácia meniť v neprospech prvých kresťanov.
Situácia sa zhoršila najmä v hlavnom meste Ríme, kde v roku 64 vypukol obrovský požiar, z ktorého cisár Nero obvinil kresťanov. Prvé prenasledovanie nebolo systematické, takže sa nedá porovnávať s prenasledovaniami za vlády Domiciána, Diokleciána či Galéria, spôsobilo však presun kresťanov ešte viac do úzadia. Prvé kresťanské obce sa ukryli na odľahlých miestach, či v mestských katakombách alebo na vidieku. O kresťanoch sa začali šíriť reči, ktoré ich obviňovali z travičstva a príprav rôznych sprisahaní. Nie všetci cisári však kresťanov prenasledovali. O kresťanoch sa v tomto období zmieňujú aj rímski pohanskí autori ako Tacitus, Seutonius, či Jozef Flávius. Plinius Mladší, bitýnsky správca si od cisára Trajána pýtal radu ako voči kresťanom postupovať, rímsky historik Tacitus kresťanov a situáciu popísal nasledovne:
Ďalšie prenasledovanie po Nerovom nastalo sa vlády Domiciána. V 2. storočí, keď sa vlády v Ríme ujala severovská dynastia nastalo pre kresťanov pokojné obdobie, pretože prípadné prenasledovania vychádzali len zo strany správcov provincií. V roku 212 sa dokonca kresťania podobne ako ostatní obyvatelia ríše prostredníctvom Constitutio Antoniniana stali rímskymi občanmi. Naplno sa prenasledovania začali v 3. storočí vládou Maximiána. Obeťou Maximiánovho prenasledovania bolo veľké množstvo kresťanov, medzi nimi i prvého protipápeža Hyppolyta. Najtvrdšie prenasledovanie pretrvávalo počas vlády cisárov Décia, Valeriána a Diokleciána. Práve za vlády cisára Décia bol vydaný edikt, ktorý (až na výnimku pre židov) prikazoval obyvateľom ríše uctievať cisára ako božstvo. Obyvatelia ríše, ktorí sa odmietli zúčastňovať na dni verejných modlitieb supplicatio, boli odsúdení na smrť. Medzi kresťanskými mučeníkmi bol aj pápež Fabián. Po jeho smrti vypuklo druhé protipápežstvo, keď sa Novacián prehlásil za Fabiánovho nástupcu. Posledné veľké prenasledovanie sa odohralo koncom 3. storočia za vlády Diokleciána a jeho spoluvládcov (Dioklecián rozdelil ríšu na dve časti so štyrmi vládcami). Dioklecián však neprenasledoval len kresťanov, ale i iné náboženstvá v ríši, medzi nimi najmä manichejcov. Prenasledovanie na Západe sa predbežne skončilo po tom, čo sa cisárom stal Konštantín, na Východe bol náboženský zmier zjednaný Nikomedijským ediktom z roku 311, ktorý vydal zomierajúci cisár Galerius.
Iné zdroje Galeriov edikt označujú za serdický. Jeho trvanie a významnosť však nebola dlhá, pretože v roku 313 bol prekrytý tzv. Milánskym ediktom vydaným cisárom Konštantínom a Liciniom. Situácia sa pre slobodu vierovyznania v ríši začala meniť.
Vývoj kresťanstva v antike
náhľad|[[Konštantín I. (cisár)|Konštantín Veľký, mozaika Hagia Sofia]] Samotní kresťania sa v prvých storočiach o politiku a svetské záležitosti príliš nezaujímali. Postupom času si kresťania začínali uvedomovať, že koniec sveta nepríde tak skoro ako očakávali a začali prehodnocovať svoj postoj k svetským záležitostiam. Začali sa viac venovať politike a verejnému životu, rozvíjalo sa ich umenie a vznikali prvé snahy o prepojenie kresťanstva s antickou vzdelanosťou a kultúrou.
Od najranejších období sa v rámci kresťanstva začala tvoriť i štruktúra cirkvi. Pôvodne bola pomerne jednoduchá, veriaci sa schádzali na tajných zhromaždeniach (ecclesia) a na ich čele stáli starejší (presbyteri), pomocníci (diakonovia) a episkopi (nástupcovia apoštolov, neskôr označovaní ako biskupi). Jednotlivé spoločenstvá (cirkvi) sa postupne integrujú a členovia spoločenstiev sa stávajú bratmi a sestrami, tvoria tajomné Kristovo telo (corpus Chrisiani mysticum).
Problémom kresťanskej vierouky zostávalo, že bola značne roztrúsená a stála len na autorite jednotlivých apoštolov, resp. kazateľov, či biskupov. Existovali síce posvätné texty biblie, neexistovali však ucelenejšie dogmy, vysvetlenia a školy, ktoré by kresťanské učenie zjednotili. Takisto sa spočiatku takmer nik (až na apoštola Pavla) nevenoval filozofickému aspektu viery, a sa kresťanské učenie opieralo výlučne o sprostredkované teologické informácie o Zjavení.
Prvá kresťanská inteligencia sa sformovala už v 2. storočí. Šlo o cirkevných otcov, ktorí boli zväčša biskupmi vo významnejších kresťanských obciach. Ich učenie sa podľa latinského slova patres označuje ako patristika. Cirkevní otcovia v najranejšom období sa venovali najmä spisom na obranu viery - apologézam. náhľad|[[Klement Alexandrijský|Kliment Alexandrijský]] Medzi prvých priekopníkov patril mimo iné svätý Justinus. Práve svätý Justín ako vzdelaný filozof, ktorý študoval i staroveké spisy ako jeden z prvých otvoril kresťanstvu dvere k starogréckym filozofom, na ktorých kresťanské učenie neskôr nadviazalo, Sokrata dokonca nazval kresťanom pred Kristom. Ďalšími významnými apogolétmi boli i Athénagoras z Atén, či Irenej z Lyonu. Spolu s rozvojom teologického hnutia sa ale vytvoril i priestor pre prvé herézy. Jedným z prvých heretikov bol biskup Markión zo Sinope spolu so svojimi prívržencami (markionizmus). Niektoré ranokresťanské herézy mali značne gnosticistický rozmer - napr. učenie Valentina Egyptského (valentinovci) a väčšina apokryfných diel je tiež gnostického charakteru. Asi najvýznamnejšie gnostické diela (a apokryfy) sú rukopisy z Nag Hammádí.
Na druhú stranu, nie všetci kresťania boli otvorení prijať čo i len časť pohanského učenia. Významným kresťanským otcom na Západe bol Kartáginec Tertulián, ktorý síce ovládal rímsku rétoriku (pôsobil v súdnictve), zásadne však odmietal gréckych filozofov a klasikov. I napriek tomu však Tertulián priniesol kresťanstvu mnohé inovácie a práve uňho sa začala formovať kresťanská prirodzeno-právna škola. Po jeho smrti však západná časť ríše v patristických elitách na čas ustúpila Východu. Vo východných metropolách Alexandii a Antiochii vznikajú v 2.3. storočí prvé veľké teologicko-filozofické školy. Zrejme najvýznamnejšími mysliteľmi Východu boli Klement Alexandrijský a Órigenes.
V druhom a treťom storočí zároveň vzniká i ucelenejšia štruktúra cirkevnej správy. Cirkevné spoločenstvo sa zbavilo prvotného spoločenského radikalizmu. Z biskupov sa stali nielen správcovia jednotlivých diecéz ale i sudcami v sporoch, či neskôr im bola zverená i obrana miest. Takisto sa vytvárajú prvé zaužívané pravidlá a zvyklosti. Nový biskup napr. žiada okolité diecézy, či významnejšie kresťanské sídla (metropoly) o "prijatie do spoločenstva" (communio). Pri kostoloch vznikajú takisto ďalšie úrady pomocníkov biskupa - sekretári, či pokladníci. Naďalej pôsobia aj staršie funkcie diakonov, či presbyterov. <
Kresťanstvo po Milánskom edikte
Pravdepodobne najvýznamnejšou udalosťou v ranokresťanských dejinách bolo prijatie Milánskeho ediktu (právne skôr reskriptu alebo výnosu). Edikt spolu vydali západný cisár Konštantín I. a východný cisár Licinius v roku 313. Podľa ranokresťanského historika Eusébia z Kaiserie za zázračnú zmenu v cisárskej politike mohlo nebeské znamenie, ktoré sa cisárovi Konštantínovi zjavilo pred bitkou na Milvijskom moste. Edikt nezrovnoprávnil len kresťanstvo, ale priniesol slobodu vierovyznania pre všetky náboženstvá. Pravdou však zostáva, že po jeho prijatí to bolo najmä kresťanstvo, ktoré sa rozmohlo a ktoré sa stávalo dominantným hnutím v Rímskej ríši.
Legalizácia kresťanstva spustila nevídaný rozvoj kresťanského sveta. Začalo vznikať prvé kresťanské umenie, prvé kresťanské chrámy a znásobila sa tvorba literárnych diel. Sám cisár Konštantín, ktorý hoci prijal krst až tesne pred smrťou, sa počas svojej vlády horlivo zaujímal o kresťanstvo a držal patronát nad prvými ekumenickými koncilmi. Konštantín daroval cirkvi prvé kostoly a majetky, sám dokonca založil prvú baziliku nad hrobom svätého Petra vo Vatikáne. Konštantín ďalej preniesol ťažisko rímskej moci na Východ, kde založil mesto Konštantínopol. Mesto na mieste staršej osady Byzantion sa stalo Novým Rímom, ktorý mal byť narozdiel od svojho predchodcu kresťanský. Jeho matka svätá Helena zase stála pri vzniku pútnickej tradície. vľavo|náhľad|[[Prvý nicejský koncil, Konštantín I. a biskupi sa ustanovujú na Kréde]]
Prvý koncil v Nikáji a arianizmus
náhľad|[[Prvý nicejský koncil (325)]] Čoskoro po legalizácii kresťanstva sa ukázala nutnosť zvolania všeobecného koncilu, na ktorom by sa scelila kresťanská náuka a vyriešili najpálčivejšie problémy. V roku 325 sa preto v maloázijskej Nikáji konal prvý ekumenický koncil (Prvý nicejský koncil), ktorý odštartoval dlhodobú tradíciu všeobecných koncilov. Okrem všeobecných koncilov sa v kresťanských spoločenstvách často konali i čiastkové synody, či miestne koncily, ktoré riešili problémy trápiace určité konkrétne diecézy. Výsledkom koncilu v Nikáji bol prvý všeobecný ucelený program kresťanskej viery - nicejské vyznanie viery - Krédo.
Výsledkom koncilových jednaní bolo aj zavrhnutie ariánskej viery. Podľa učenia egyptského kňaza Areia bol Kristus stvorený a nie splodený a teda nebol rovnakej podstaty ako Boh Otec, čo by znamenalo, že Kristus je odlišný od božského Otca a jemu podriadený. Areios bol poslaný do vyhnanstva, no neskôr mu bolo povolené vrátiť sa. I napriek pohotovej reakcii Areiových odporcov sa arianizmus nepodarilo hneď poraziť a ten sa rozšíril po celej Rímskej ríši a stúpencov našiel i v radoch germánskych kráľovstiev. Medzi germánskych Gótov kresťanstvo priniesol rímsky biskup Wulfila, ktorý dokonca preložil do ich jazyka Bibliu. Neskôr, keď bol arianizmus v Rímskej ríši Germáni tento smer i pre kultúrno-politické príčiny horlivo opatrovali. Ostrogótsky ariánsky kráľ Theodorich I. dokonca uväznil pápeža Jána I. Úplne sa arianizmus podarilo odstrániť až v 8. storočí a to najmä vďaka Frankom, ktorých kráľ Chlodovik I. v roku 498 prijal katolícky krst. Ďalším veľkým ranokresťanským sporom, pôvodne schizmou bol donatizmus.
Rím po Konštantínovi I.
V roku 381 Theodosius I. zvolal do Konštantínopola druhý ekumenický koncil, na ktorom bolo opäť odsúdené ariánstvo i jeho odnože a znovu bolo schválené nikajské vyznanie viery. O dva roky neskôr boli oficiálne zakázané olympijské hry a postupne bolo z rôznych dôvodov zatvorených, či zničených viacero pohanských chrámov (medzi nimi Diov chrám v Olympii, či alexandrijské Serapeum). Moc kresťanskej cirkvi v tomto období bol už vďaka autorite jednotlivých predstaviteľov značný. Milánsky biskup Ambróz sa dokonca postavil voči samotnému cisárovi a ten musel vykonať pokánie za svoje činy.
Vzťah kresťanov a pohanov pôvodne nebol vyhrotený. Ako však kresťanstvo sililo, začalo sa jeho postavenie prejavovať i vo vzťahu k pohanom a naberať silnejúci odpor a nenávisť. Nikdy sa však kresťanská antipatia voči nim nepreniesla do podobného prenasledovania, aké zažili kresťania v starovekom Ríme. Predsa sa však už v tomto období objavili individuálne excesy ako napríklad zavraždenie alexandrijskej novoplatoničky Hypatie v roku 415. vľavo|náhľad|[[Kláštor svätej Kataríny, Sinaj]]
Mníšstvo a patristická filozofia
vľavo|náhľad|[[Augustín z Hippa, najstaršie známe zobrazenie, freska v Lateráne]] náhľad|Kláštory, pútnické miesta a šírenie monasticizmu z Egypta (4. až 6. storočie). náhľad|[[Bazil Veľký, jeden z kapadóckych otcov]] Nový priestor na šírenie kresťanstva bol však pre prvotnú kresťanskú myšlienku dvojsečnou zbraňou. Objavilo sa totiž riziko zosvetštenia záujmov cirkvi a taktiež kresťanská filozofia začala meniť svoj ráz. Reakciou na nové smerovanie spoločenstva k svetskej spoločnosti bol vznik pustovníckeho života v Egypte. Medzi prvých priekopníkov a tzv. púštnych otcov patril svätý Anton Veľký. Pachomios Veľký zase v protiklade s osamelým pustovníctvom vyzdvihol život v komunite mníchov a stal sa zakladateľom cenobitského (koinobitského) kláštorného života.
V 4. storočí sa na Východe rozvíjala teologická škola kapadóckych otcov. Jeden z jej predstaviteľov, Bazil Veľký, bol zároveň zakladateľom hnutia baziliánov. Ich kláštorné pravidlá sa od egyptskej mníšskej tradície líšili. Kláštorný život chápal nie ako osamelé pustovníctvo v cele, či v jaskyni ale ako hierarchické spoločenstvo so spoločným cieľom, do ktorého osoby vstupujú zo slobodnej vôle a ku ktorého zásadám sa slobodne zaväzujú. Na Západe isté pravidlá - regule vytvoril Augustín z Hippa a k tvorbe vlastnej rehole či rádu dochádza až v 6. storočí (Benedikt z Nursie).
Najmladší z kapadóckych otcov Gregor Nysský vo svojich ranokresťanských dielach spojil platónsku tradíciu a kresťanský mysticizmus. Na Západe v platónskom duchu pokračoval nástupca Ambrosia Milánskeho - Augustín z Hippa. Bohatý a vzdelaný konvertita sa už počas svojho života tešil obrovskému uznaniu a o jeho diela bol obrovský záujem. Jeho dielo bolo dokonca jeho prívržencami publikované nedokončené bez jeho vedomia. Jedným z Augustínových prelomových diel bol spis O Božej obci, ktorá zápasí s pozemskou svetskou ríšou. V antickom období, v ktorom už bolo cítiť úpadok západného Ríma a cítiť skepsu a úpadok tak Augustín vniesol do filozofie nového ducha. Predstavil prvú kresťanskú politickú teóriu, akýsi konkordát medzi svetskou vládou a náboženstvom, nie však teokraciu. Augustínov prínos pre kresťanstvo nespočíval len v kresťanskej filozofii a teológii (v ktorej až do obdobia Tomáša Akvinského nemal naozajstnú konkurenciu), ale i v práve a politológii.
Augustín taktiež bojoval proti heréze britského mnícha Pelagia, ktorého učenie bolo značne deterministické a odmietalo účinnosť Božieho Milosrdenstva a nutnosť krstu. Spásu duše pripočítalo len ľudskému správaniu. Ďalším Augustínovým úspechom bol zmier s herézou novaciánov a donatistov, ktorí si vytvorili vlastnú rigidne-zélotskú, dobre organizovanú a štruktúrovanú cirkev. Odmietali do kresťanského spoločenstva prijať bývalých kresťanských odpadlíkov (tzv. lapsi).
Začiatkom 5. storočia preložil Svätý Hieronym Bibliu do latinčiny (tzv. Vulgáta). I vďaka tomu sa latinčina postupne stala najbežnejším jazykom kresťanských vzdelancov na Západe. Na Východe obdobné postavenie získala gréčtina.
Od 3. storočia vznikajú prvé diela o cirkevných dejinách. Medzi raných historikov patria napr. Eusébios z Cézarey a následne Sokrates Scholastikos a Evagrios Scholastikos.
Herézy a ekumenické koncily
náhľad|[[Nestoriánska cirkev|Nestoriánski kňazi počas kvetnej nedele na nástennej maľbe zo 7.8. storočia, Západná Čína]] náhľad|Rozšírenie kresťanstva v Ázii|vľavo náhľad|Motív dobrého pastiera, katakomby|vľavo V 4. storočí sa na Východe rozpútal spor s novou herézou vyvolanou konštatinopolským patriarchom Nestorom (nestoriánstvo). Spor, ktorý sa viedol medzi antiochijskou školou (zastupovanou Nestoriom) a alexandrijskou školou (Klement Alexandrijský) sa týkal Kristovho božstva. Podľa Nestorovho učenia matka Ježiša Krista nebola Bohorodičkou (Theotokos - Θεοτόκος) ale len nositeľkou Krista Christotokos (Χριστοτόκος). To by znamenalo, že Kristus sa nenarodil ako Boh, ale že božstvo v Kristovi iba prebývalo - t.j. bol by dvoma osobami zároveň. Nestoriánstvo (a okrem neho i pelagianizmus) bolo odsúdené na Efezskom koncile (3. ekumenický) v roku 431 zvolanom cisárom Theodosiom II.
Krajnú opozíciu nestoriánom vytvorilo učenie monofyzitov (monos + fyzis - jedna podstata), ktorého prvým hlavným prívržencom bol kňaz Eutyches. Ten naopak úplne spochybnil Kristovu ľudskosť a videl v Ježišovi iba jednu osobu - Božiu. Na stranu monofyzitov sa postavila aj alexandrijská škola (a patriarcha), kým Konštantínopol a najmä Rím ju odmietli. Eustyches bol dočasne zosadený, avšak cisár Theodosius II. pod vplyvom alexandrijského patriarchu Eustycha na tzv. lupičskej (alebo aj zbojníckej) synode v Efeze rehabilitoval. Pápež Lev I. pobúrený tým, že jeho poslovia neboli vypočutí požadoval zvolanie nového koncilu. Ten sa vykonal až po smrti cisára Theodosia II. v Chalkedóne (451). Koncil znovu odsúdil nestoriánsto a okrem neho i monofyzitizmus. Oficiálna náuka Kristovej dvojosobnosti - diofyzitizmus a hlavný kresťanský smer sa preto od tohto obdobia podľa koncilu nazýva aj (post)chalcedónske kresťanstvo.
Na Západe sa roku 476 sa rozpadla rímska cisárska moc a hlavnú autoritu od cisárov postupne prevzali pápeži. Ich moc silnela už v priebehu 5. storočia. Pápež Lev I. Veľký napríklad dosiahol záchranu mesta Rím a jeho obyvateľov pred vyvraždením Atilovými Hunmi. Pápeži prijali pôvodne pohanský titul rímskych cisárov pontifex maximus a legitimizovali svoju svetskú moc nad Západom prostredníctvom tzv. Konštantínovej donácie. náhľad|Chiró, Kristove monogramy, Vatikán, cca 350.
Ranokresťanské umenie
Ranokresťanské umenie bolo výrazne ovplyvnené orientálnym chápaním umenia a mystickými tradíciami judaizmu. V prvých dvoch storočiach sa prísne dodržiaval zákaz akéhokoľvek figurálneho zobrazovania - zákaz modlárstva - idolatrie. Z toho dôvodu sa nezachovali výraznejšie prejavy umenia. Od 3. storočia sa pomaly zaviedlo používanie obrazov. Táto zmena súvisela s procesom prispôsobovania sa k antickej kultúre a tradíciám Rímskej ríše. Už za vlády Konštantína I. sa presadilo budovanie rozsiahlejších svätýň ako odpoveď na rýchly nárast počtu kresťanov v Rímskej ríši.
Medzi prvé miesta, kde sa mohlo kresťanské umenie prejaviť patria katakomby v Ríme, Neapole a na Sicílii, neskôr prvé kresťanské sídla vôbec. Špecifickými typmi ranokresťanskéhu umenia boli koptské a arménske kresťanské umenie. Od 6. storočia rozpoznávame byzantské umenie, ktoré sa vyvinulo z rankresťanského a okrem neho rôzne západné (najmä germánske - ostrogótske, vizigótske,...) školy. Nakoniec na Západe prevládol románsky štýl a na Východe sa ďalej rozvíjalo umenie Byzantskej ríše a kresťanské orientálne štýly.
náhľad|[[Hagia Sofia, najväčšia kresťanská bazilika raného stredoveku]]
Raný stredovek
Stredoveká spoločnosť bola pomerne odlišná od spoločnosti antickej. Európsky kultúrny prerod na základoch rímskeho práva, gréckej múdrosti a kresťanského učenia trval mnohé storočia a najmä spočiatku boli na Západe nositeľmi antického dedičstva kresťanské inštitúcie. Barbarské národy, ktoré svojou nacionalizáciou premohli rímsky občiansky systém si na Západe vytvorili viaceré kráľovstvá, ktoré však poväčšinou nedokázali dlhodobo pretrvať. Kresťanské cirkvi (koncilová i ariánska) sa pokúšali na kresťanstvo skonvertovať čo najviac kmeňov. Spolu s konverziou sa menil i charakter pohanskej spoločnosti, germánske obyčajové právo i vnímanie sveta. Od 6. storočia vznikajú i prvé ucelenejšie zbierky cirkevných zákonov - kánonov, vznikajú zbierky Dionýziana, Hispana, či pseudo-izidoriánske dekretálie a iné falzifikáty Franskej ríše.
Justiniánske obdobie
náhľad|Cisár [[Justinián I., mozaika v bazilike San Vitale, Ravenna]] Odlišný vývoj v tomto období badať na Východe. Cisár Justinián I. sa ešte síce pokúsil obnoviť moc rímskej ríše na Západe a jeho obdobia prinieslo definitívne víťazstvo nad pohanstvom, zároveň však už naznačovalo postupný úpadok. V roku 529 bola zatvorená Platónska akadémia, v talianskom Monte Cassino však zase začala pod vedením Benedikta z Nursie vznikať nová benediktínska epizóda kresťanstva a vzdelanosti. Vláda raných východorímskych (a byzantských) vládcov ešte nesie isté znaky cézaropapizmu. Byzantský panovník stál na čele kresťanského spoločenstva a aktívne zasahoval do diania v cirkvi. Patriarchov i pápeža považoval za svojich podriadených a mal určité výsady v rámci liturgie, zároveň ich však vždy vykonával ako laik a nenahrádzal úlohu kléru. Za vlády Justiniána sa kresťanstvo šíri ďalej do Núbie i na Balkán, kde sa usídlili rôzne kmene. I vďaka cisárovnej Theodore, ktorá však podporovala monofyzitizmus (resp. miafyzitizmus) sa však do týchto oblastí rozšíril najmä neortodoxný smer kresťanstva. Rozkol medzi kresťanmi sa v religióznej Byzancii prejavoval i bežnom živote. Napríklad vo frakciách športových tímov v Hipodróme podľa niektorých názorov modrí predstavovali najmä ortodoxiu a zelení monofyzitizmus. Takisto sa viac začali prehlbovať ideové rozpory medzi Východom a Západom, vznikajú prvé rozkoly ako akakiánska schizma, či tzv. spor o tri kapitoly. Práve tento problém mal riešiť Druhý konštatinopolský koncil v roku 553 zvolaný cisárom Justiniánom I. Nasledujúci cisári sa spory s monofyzitmi snažili vyriešiť kompromismi, ktoré však riešenie nepriniesli, ba čo viac pobúrili všetky zúčastnené strany. Učenia monotheletizmu a monoenergizmu (presadzovaným za vlády Hérakleia) tak boli nakoniec tiež odsúdené, monotheletizmus Tretím konštatinopolským koncilom v rokoch 680681. náhľad|Expanzia [[islamu od 7. storočia po jeho vrchol|vľavo]]
Islam
V 6. storočí sa kresťanstvu objavil nový ideologicko-mocenský oponent - islam. Arabský prorok Mohamed odsúdený svojimi spoluobčanmi v Mekke odišiel do susednej Mediny, kde v roku 622 vytvoril ummu - moslimské spoločenstvo. Pod vlajkou nového náboženstva následne umma začala zjednocovať arabské kmene pod centrálnu správu a konvertovať ich príslušníkov k islamu. Čoskoro sa Arabská ríša stala dostatočne silnou, aby mohla vyzvať susedné veľmoci - kresťanskú Byzantskú ríšu a zoroastrijskú Perzskú ríšu. Obe ríše vyčerpané vzájomnými bojmi nedokázali efektívne zabrániť arabskej expanzii. Kým Perzská ríša sa rozpadla, Byzancia dokázala i napriek strate východných provincií voči arabskému tlaku odolať. Arabi sa v 6. a 7. storočí stali pánmi nad východnými kresťanskými územiami obývanými monofyzitmi a nestoriánmi. Tí sa voči cudzím dobyvateľom nestavali príliš nepriateľsky, pretože v nich videli záchrancov pred nenávidenou centralizáciou a ortodoxiou reprezentovanou Konštantínopolom. Zároveň však plynutím času redli rady príslušníkov týchto cirkví z dôvodov konverzie jej členov na islam. To bolo podporované i tým, že kresťania (a príslušníci iných náboženstiev) v arabskom svete platili zvláštnu náboženskú daň džizju.
Arabskú invazívnu politiku sa podarilo zastaviť až v 8. storočí. Medzi najvýznamnejšie strety patria druhý neúspešný arabský útok na Konštantínopol v rokoch 717718 na Východe a bitka pri Tours (alebo Poitiers) v roku 732 na Západe. Na Východe sa v nasledujúcich storočiach Byzantskej ríši podarilo skonsolidovať svoju moc a byť Arabom prinajmenšom rovným protivníkom až pokým neboli porazení Seldžuckými Turkami v bitke pri Mantzikerte. Na Západe zase od 9. storočia hispánski vladári zahájili sériu dlhých bojov o polostrov - reconquistu.
Translatio imperii
náhľad|Korunovácia [[Karol Veľký|Karla Veľkého pápežom Levom III.]] Najvýznamnejším pápežom tejto doby bol zrejme Gregor I. Veľký, ktorý nadviazal na snahy niektorých ranejších pápežov a sformoval ideu zvrchovanosti pápežskej moci. Stal sa tak zakladateľom svetskej moci neskoršieho Pápežského štátu. Gregor taktiež zreformoval kresťanskú liturgiu a pripisuje sa mu i zavedenie gregoriánskeho chorálu.
Z hľadiska právno-politického bolo významným počinom prevzatie moci Karolovcom Pipinom, ktorý zvrhol Merovejovcov a ktorý získal legitimitu vlády prostredníctvom pomazania pápežom Zachariášom. Tento akt takisto vytvoril predpoklad pre budúcu spoluprácu Franskej ríše a pápežstva. Zachariášov nástupca pápež Štefan II. získal vďaka Frankom rozsiahle územia a položil základ budúceho Pápežského štátu - Patrimonia Sancti Petri. Pravdepodobne v tomto období vznikla aj legenda a falzifikát tzv. Konštantínovskej donácie.
Veľkým zlomom v kresťanskom svete bolo obnovenie západného kresťanského cisárstva v roku 800 po tom, čo pápež Lev III. upustil od politiky viazania sa na Byzantskú ríšu a preniesol moc na Západ (tzv. translatio imperii). Karol Veľký sa tak po vyše 300 rokoch stal prvým cisárom Západu a ako taký nemal menšie ambície, než zjednotiť celú Európu a rozšíriť kresťanstvo i medzi pohanské kmene Sasov a Slovanov. Ešte za vlády Karola Veľkého takmer prišlo k zjednoteniu oboch ríš, pretože na Východe práve vládla cisárovná Irena. Sobáš sa však nakoniec nezrealizoval a obe ríše sa rozišli. Byzantská ríša nikdy neuznala svojich oponentov za sebe rovných - t. j. za rímskych cisárov. Západných panovníkov (a neskôr napr. aj srbských, či bulharských cárov) považovala buď len za kráľov alebo maximálne za národných cisárov - napr. Frankov (imperator Francorum v dohode z roku 812). Karolínska ríša sa v priebehu ďalších storočí pretransformovala na Svätú ríšu rímsku (neskôr s dodatkom národa nemeckého).
Krst Britských ostrovov a nemeckých zemí
Už vo štvrtom a piatom storočí začalo kresťanstvo prenikať do Írska, kde úspešne pôsobil najmä írsky národný svätec Patrik. Svätý Kolumb zase kresťanstvo rozšíril medzi škótskych Piktov. Misie v Írsku a Škótsku sa ukázali byť pomerne úspešné. Miestna cirkev mala čiastočne inú štruktúru ako inde v kresťanskom svete. Nebola totiž založená na diecéznom charaktere, ale jej hlavnými bunkami boli početné kláštory na vidieku. Práve vďaka írskemu kresťanskému hnutiu v latinskom svete zľudoveli mnohé prvky kláštorného života ako súkromná spoveď, pokánie a rozhrešenie, či individuálne duchovné vedenie laikov. Ich prostredníctvom sa na britských ostrovoch šírila vzdelanosť a v rámci svojej činnosti mnísi šírili kresťanstvo i do iných zemí (tzv. iroškótske misie). Významným misionárom z radov Iroškótov bol svätý Kolumbán, ktorý pôsobil v Gálii a Burgundsku. Kolumbánovi nasledovníci následne kresťanstvo rozšírili i do germánskych zemí.
Svätý Bonifác sa stal apoštolom Nemecka so zvláštnou mocou od pápeža Gregora III. Počas jeho pôsobenia boli v Nemecku, najmä v Bavorsku a Durínsku riadené početné nové biskupstvá. Zakladal tiež nové kláštory a ničil staré pohanské posvätné miesta. V roku 744 založil jeden z najvýznamnejších európskych kláštorov vo Fulde. Na Bonifácovo dielo naviazal Anglosas Willibrord Klemens, ktorí evanjelizoval Frízov a Dánov. Z hamburského misijného arcibiskupstva sa kresťanstvo šírilo ďalej medzi Jutov a škandinávske kmene. Vytrvalým protivníkom kresťanského sveta boli Sasovia, ktorých porazil až Karol Veľký. Kresťanstvo postupne prijali až po tom, čo padol ich posvätný stĺp Irminsul. Karol Veľký takisto franskú cirkev plne podriasil a napojil na pápežský stolec v Ríme a zavŕšil reformu miestnej cirkvi. Obdobie vlády Karola Veľkého - tzv. karolínska renesancia priniesla nové oživenie kresťanstva a antickej tradície na Západe. Centrom karolínskej cirkevnej reformy sa stal karolínsky kláštor v Kornelimünsteri pri Aachene. O čosi neskôr sa začali i kresťanské misie k Slovanom. vľavo|náhľad|Jednanie o ikonách, [[Ján Skylitzes|Skylitzova kronika]] vľavo|náhľad|Patriarcha [[Fotios počas ruského útoku na Carihrad]] náhľad|[[Druhý nicejský koncil (787)]] náhľad|[[Nedeľa ortodoxie|Víťazstvo ortodoxie (ikona zo 14.15. storočia)]]
Obrazoborectvo
Na Východe sa arabská expanzia v 7. a 8. storočí podpísala na morálke a filozofii Byzancie. Ríša, ktorá sa zmietala v nepokojoch zúfalo hľadala riešenie neutešenej situácie. Pod dojmom, že Boh ríšu zavrhol pre idolatriu - uctievanie idolov - ikon, sa v Byzantskej ríši rozhorel boj obrazoborcov a ikonodulov. Ako prvý cisár s touto myšlienkou prišiel Lev III. Pápež i vtedajší patriarcha s jeho konaním nesúhlasili. Hlavným ideovým zástancom ikonodulov v tomto období bol Ján Damascénsky, ktorý zdôrazňoval, že obrazy možno uctievať, pretože Ježiš mal dve podstaty a obrazy sa nevzťahujú na jeho božskú - nebeskú podstatu ale len na pozemské pôsobenie. Ikonodulovia tak vychádzali z platónskeho učenia o dvoch svetoch. Najtvrdšie prenasledovanie obrazofilov a ikon nastalo za vlády Konštantína V., ktorý do Konštantínopolu zvolal prvý ikonoklastický koncil. Obrazoborectvo pokračovalo i za vlády Leva IV., avšak nedosahovalo brutalitu vedenú jeho otcom. V nasledujúcom storočí sa na čas obnoviť podarilo kult ikon (vláda cisárovnej Ireny - Druhý nikájsky koncil), avšak následne prišla druhá ikonoklaztická vlna. Posledným obrazoboreckým cisárom bol Theofilos. Po jeho smrti sa však z podnetu cisárovnej regentky Theodory, ktorá vládla v mene jej syna Michala III. novým patriarchom namiesto obrazoborca Jána Grammatika stal Metod I. a v nasledujúcom roku 843 uskutočnila synoda, ktorá obrazoborectvo definitívne odsúdila.
Fótiova schizma a misie k Slovanom
Po tom, čo v roku 858 rezignoval konštatinopolský patriarcha Ignatios I., nástupca patriarchu Metoda I. dosadil cisár Michal III. a ceasar Bardas na patriarchálny stolec Fótia, ktorý bol síce veľkým učencom, no do tej doby len laikom. Fotios svoju voľbu oznámil ostatným patriarchom. Proti jeho voľbe sa však postavili viacerí východní biskupi, ktorí stáli na strane zosadeného Ignatia a so žiadosťou o pomoc sa obrátili na pápeža. Nový pápež Mikuláš I., ktorý bol silnou a neústupnou osobou, ktorá chcela presadiť ideu pápežského primátu do Konštantínopola v roku 861 vyslal legátov, ktorí mali vec prešetriť. Presvedčený správami gréckych mníchov, podľa ktorých sa k nemu Ignatios odvoláva, v roku 863 na synode v Lateráne Fotia exkomunikoval a za patriarchu uznal Ignatia. Fotios sa odmietol podriadiť a reagoval exkomunikáciou pápeža na miestnej synode. Do sporu pritom vniesol aj teologický spor o Filioque. Skutočné dôvody sporu však neboli čisto kánonické a stáli za nimi spory o jurisdikciu nad územiami v Ilýrii a Taliansku. Fótiova schizma bola síce následne uhasená, avšak významne otvorila dvere neskoršej Východnej schizme. vľavo|náhľad|[[Cyril a Metod apoštoli Slovanov]] náhľad|[[Kostol svätej Margity Antiochijskej (Kopčany)|Kostol Margity Antiochijskej v Kopčanoch, 9.10. storočie]] náhľad|[[Sedmopočetníci, Slivnický kláštor]]
Byzantské misie k Slovanom
Slovanské kmene v okolí Moravy boli už dlhší čas christianizované misiami z Talianska a Bavorska. Miestni vládcovia sa však chceli osamostatniť od fransko-bavorského vplyvu (a to ako po mocenskej tak i kultúrnej stránke). Požiadali preto pápeža, aby im poslal misionárov, ktorí by mohli na ich území šíriť kresťanstvo v ich jazyku a chceli tiež, aby sa Veľká Morava stala samostatnou cirkevnou provinciou. Pápež však nedokázal požiadavku kniežaťa Rastislava splniť a Moravania sa preto s obdobnou žiadosťou obrátili na Konštantínopol. Miestny patriarcha Fotios a Michal III. súhlasili, a tak sa v rokoch 862/863 započala byzantská misia na Veľkej Morave.
Misiu viedli bratia Cyril a Metod, ktorí boli vzdelaní a ovládali i jazyk južných Slovanov. Ešte pred príchodom na Veľkú Moravu vytvorili písmo hlaholiku, ktorá mala pokryť špecifické potreby slovanského jazyka. Do kultúrnej staroslovienčiny preložili i Starý zákon a okrem neho i ďalšie významné texty (náboženské a právne). Na Veľkej Morave solúnski bratia narazili na odpor bavorských kňazov a okrem toho museli svoje preklady a praktiky misijnej činnosti obhajovať ako pred tzv. trojjazyčníkmi (867), tak i pred pápežmi (Hadrián II. a Ján VIII.). Učenie obhájili a svätý Metod sa na Veľkej Morave dokonca stal arcibiskupom. Po smrti vierozvestcov a výmene na pápežskom stolci (Štefan V.) sa situácia pre staroslovienčinu a jej obhajcov obrátila. Liturgický jazyk bol zakázaný a žiaci vierozvestcov museli Veľkú Moravu opustiť pretože nový panovník Svätopluk bol zástancom latinského rítu a jazyka.
Hoci ich misia priamo v regióne Veľkej Moravy nezanechala výraznejšie trvácnejšie stopy (napr. používanie staroslovienskeho liturgického jazyka), žiaci solúnskych vierozvestcov, najmä tzv. sedmopočetníci po odchode z Veľkej Moravy šírili kresťanstvo u južných Slovanov (najmä Bulharov a Srbov). Na Morave staroslovienčina postupne upadala a jej posledným zábleskom bol Sázavský kláštor, ktorý pretrval až do 11. storočia.
vľavo|náhľad|[[Románske umenie v Leóne (San Isidoro, panteón)]] vľavo|náhľad|[[Bazilika San Vitale, Ravenna]]