Iliušin_Il-28
Konštrukcia
Skúšobný nosič torpéd Il-28T bol v OKB skonštruovaný, postavený a odskúšaný v rokoch 1950 - 1951 na základe nariadenia vlády z 10. júna 1950. Bol určený na torpédovanie z malých aj veľkých výšok paroplynovými torpédami typu 45-36 používanými ešte počas 2. svetovej vojny a novšími typu T AB a TOZ. Od bombardovacieho stroja sa odlišoval hlavne predĺžením bombového úseku z 4 270 mm na 6 430 mm, čo umožnilo niesť po jednom sériovom torpéde typu 45-36ANU, 45-36AV, TAS, RAT alebo po jednej míne. Mohli byť používané ešte nekontaktné dnové míny z druhej svetovej vojny AMD-500 a AMD-1000 s indukčnou rozbuškou aj povojnové typy míny “Desna”, “Lira” alebo “Sarpej”. Okrem toho kvôli centráži odľahčili chvostové plochy a odinštalovali pravý predný kanón. Zameriavanie pri torpédovaní z malej výšky sa vykonávalo zameriavačom PTN-45, ktorého spodná časť vystupovala z obrysov trupu a mala sférický priehľadný prekryt. Torpédovanie z veľkých výšok bolo vykonávané pomocou zameriavača PP-1. Použitie zameriavača PTN-45 s automatom smeru umožnilo vypracovať novú taktiku torpédovania z malých výšok. Nosič torpéd mohol zhadzovať torpéda v bezpečnej vzdialenosti od streľby lodných kanónov a mohol zhadzovať dve torpéda naraz s odchýlkou kurzu asi jeden stupeň čo zvyšovalo pravdepodobnosť zásahu námorného cieľa. Výsledky torpédovania sa zaznamenávali fotoaparátmi umiestnenými v zadnej časti stroja. S menšími úpravami mohol byť Il-28T používaný ako bombardér s bežným nákladom bômb. Predĺženie bombového úseku a umiestnenie nafukovacieho záchranného člna LAS-3 si vynútilo zmenšenie vnútorných palivových nádrží a kvôli zachovaniu doletu inštalovanie prídavných palivových nádrží na koncoch krídel. Prvý skúšobný Il-28T vzlietol 9. januára 1951, kedy skúšobný pilot V. K. Kokkinaki a vedúci inžinier A. P. Vinogradov ako navigátor prelietli stroj z Centrálneho letiska v Moskve na letisko LII. Lety podľa programu závodných skúšok začali 25. januára 1951 a o tri mesiace neskôr sa k prvému stroju pripojil aj druhý skúšobný Il-28T-1. Normálna letová hmotnosť stroja bola 18 670 kg a maximálna 21 620 kg. Pri použití urýchľovačov P SR-15-1500 narástla vzletová hmotnosť na 22 100 kg. Maximálna rýchlosť mierne klesla na 874 km/h vo výške 5 000 m. 21. apríla 1951 S. V. Iliušin potvrdil výsledky závodných skúšok Il-28T a stroj bol odovzdaný na štátne skúšky v NII-15 Vojenských námorných síl vo Feodosii. Tie boli vykonávané v máji až júli 1951. Ako hlavný nedostatok uvádzali vojenskí skúšobní letci silné vibrácie stroja počas letu s otvoreným bombovým úsekom pri rýchlosti 500 - 700 km/h, ktoré vyvolávali chvenie ručičiek prístrojov a zameriavača a sťažovali tak zameriavanie. Tieto vibrácie boli odstránené namontovaním špeciálnych štítkov na prednú časť otvorených dverí bombového úseku čo preukázali kontrolné skúšky, ktoré začali 25. októbra 1951. 21. novembra 1951 veliteľ námorného letectva generálplukovník letectva Je. N. Preobraženskij potvrdil výsledky štátnych skúšok Il-28T v súlade s ktorými nosič torpéd a mín Il-28T s motormi VK-1 mal byť prijatý do výzbroje. Stroj sa však sériovo nevyrábal. Príčinou bolo zdĺhavé doladenie torpéda 45-36MAN, ktoré bolo do výzbroje prijaté až v roku 1956 ako 45-56NT. Taktiež ani predlženie bombového úseku Il-28T nedovolilo zväčšiť počet torpéd RAT-52 vo vnútornom priestore. Il-28T sa pokúšali vylepšiť inštalovaním motorov VK-5. Prvý let takého stroja bol vykonaný 22. júna 1953. Závodné skúšky trvali len 5 dní a boli ukončené 27. júna po vykonaní 14 letov. Rovnako ako v prípade Il-28RM však zlepšenie bolo príliš malé. Maximálna rýchlosť vzrástla len o 24 km/h a dolet o 177 km. Podstatne sa skrátil len rozbeh a to o 305 m. Štátne skúšky Il-28T s motormi VK-5 nedokončil kvôli problémom s novými motormi ako napríklad nestále otáčky motora v rôznych režimoch letu alebo vysokej teplote spalín. Lietadlo bolo odoslané na odstránenie nedostatkov, ale táto práca nebola dokončená pretože sa objavila nová munícia v podobe reaktívnych torpéd RAT-52 (A-2). Il-28T však mohol, napriek predĺženiu bombového úseku, niesť len jedno torpédo RAT-52 a nemal teda žiadne opodstatnenie voči klasickým bombardovacím Il-28. Od leta 1951 prichádzali Il-28 aj do výzbroje plukov námorného letectva. Spočiatku to boli “čisté” bombardovacie stroje, ale neskôr bolo Radou Ministrov ZSSR rozhodnuté o ich úprave na nosiče reaktívnych leteckých torpéd RAT-52. Táto munícia bola vyvinutá v NII-2 (teraz GosNII AS) pod vedením G. Ja. Dillona a prijatá do výzbroje vo februári 1953. Torpéda mali pri celkovej hmotnosti 627 kg bojovú nálož s hmotnosťou 243 kg a boli poháňané prachovým raketovým motorom, ktorý im umožňoval dosiahnuť vo vode rýchlosť 58-68 uzlov. Podstatné tiež bolo, že mohli byť zhadzované z výšky 1 500 m až do praktického dostupu Il-28 pri rýchlosti do 800 km/h. V prvej etape vývoja tejto verzie boli vykonané len minimálne úpravy sériového Il-28 a v druhej sa pracovalo na zvýšení počtu nesených torpéd. 28. marca 1953 boli dva stroje Il-28 prispôsobené na umiestnenie torpéda RAT-52 v bombovom úseku odovzdané na štátne skúšky a 14. decembra 1953 sa začala ich sériová výroba. Od roku 1953 sa začalo osvojovanie novej zbrane letectva flotíl. Bola vypracovaná taktika spoločnej činnosti nosičov torpéd Il-28 a Tu-14 s prieskumnými Il-28R pri odhaľovaní a ničení námorných cieľov ako samostatnými lietadlami, tak aj v skupinách do veľkosti letky. Posádky vykonávali zhadzovanie torpéd salvou na povel vedúceho. V zložitých meteorologických podmienkach sa na zameriavanie a zhodenie RAT-52 používali rádiolokačné zameriavače PSBN-M. Okrem RAT-52 boli v tom čase vo výzbroji sovietskeho mínonosného a torpédonosného letectva aj paroplynové torpéda vyrobené ešte pred Veľkou vlasteneckou vojnou. Predpokladalo sa, že pri torpédovaní z malej výšky bude pravdepodobnosť zničenia námorného cieľa vyššia ako pri použití RAT-52, ktoré na polygónoch dosahovalo pravdepodobnosť zničenia cieľa od 17% do 38%. Avšak vysoká rýchlosť Il-28 vylučovala jeho použitie ako nosiča starých torpéd 45-36MAN (torpédo kalibru 450 mm vz.36) pri torpédovaní z malých výšok. Podarilo sa ich modernizovať tak, že bolo možné torpédovanie z výšky 120-230 m pri rýchlosti 550-600 km/h. Súčasne boli modernizované aj paroplynové torpéda 45-36MAB pre torpédovanie z veľkých výšok. Adaptácia Il-28 pre torpédovanie paroplynových torpéd z malých aj veľkých výšok bola vykonávaná dvomi hlavnými smermi: vývoj špecializovaného Il-28T s vnútorným podvesením torpéd typu 45-36 a úprava lietadla pre vonkajšie podvesenie torpéd typu RAT-52 a 45-36 na bokoch trupu. V bombovom úseku Il-28 bolo umiestnené jedno torpédo RAT-52. Metodika činnosti pri zhadzovaní torpéda sa len málo líšila od obyčajného bombardovania. Na zamerivanie sa používal zameriavač OPB-6. Počas útoku navigátor zadával hĺbku činnosti torpéda, navádzal lietadlo na bojový kurz a zameriaval ako pri obyčajnom bombardovaní. Vo vypočítanom bode zameriavač automaticky vykonal všetky operácie pri zhadzovaní torpéda. To po opustení bombového úseku padalo ako obyčajná letecká bomba a až vo výške 500 m sa otváral padák, ktorý bol v čase vniknutia do vody odstreľovaný. Po aktivácii prachového motora torpédo rýchlosťou 130 km/h smerovalo k cieľu. Od momentu zhodu do zničenia cieľa prešlo najviac 35 sekúnd. Vojenské velenie však chcelo zvýšiť počet torpéd RAT-52 nesených na Il-28. Preto 29. júla 1953 začali závodné skúšky dvoch skúšobných Il-28T s motormi VK-1, ktoré mohli v bombovom úseku niesť dve torpéda RAT-52. To bolo dosiahnuté rozšírením tohto úseku. Skúšky s novým tvarom trupu v oblasti úseku ukázali len nepodstatné zhoršenie letových chrakteristík. Pri hmotnosti lietadla 21 215 kg s dvomi torpédami RAT-52 mal Il-28 dolet 2 306 km a maximálna rýchlosť vo výške 4 000 m klesla na 854 km/h. Napriek kladnému hodnoteniu skúšajúcich nebola táto verzia sériovo vyrábaná. Bolo rozhodnuté vybaviť Il-28 námorného letectva vonkajšími trámovými držiakmi BD-4 na bokoch trupu. S nimi Il-28 ( tiež dostal index “T” ) mohol niesť až tri torpéda RAT-52: jedno v bombovom úseku a dve zvonku. Pri použití paroplynových torpéd mohlo lietadlo niesť dve torpéda 45-56NT na vonkajších držiakoch. Na vonkajších držiakoch bolo taktiež možné niesť míny AMD-500. Stroj, niekedy označovaný ako Il-28-118  taktiež vykonal skúšky v roku 1955, ale podvesenie takýchto ťažkých torpéd a mín viedlo k tomu, že sa predné koleso len ťažko zdvíhalo pri štarte, pri veľkých rýchlostiach dochádzalo k chveniu ( “bafting” ), pri pristávacom manévri s jedným torpédom na vonkajšom podvese bolo možné zatáčať len na stranu podveseného torpéda. Na tento variant sa mal prestavať istý počet Il-28 pre námorné letectvo, ale nedošlo k tomu, pretože torpédonosné Il-28 už prestali od druhej polovice 50tych rokov spĺňať požiadavky flotily a v roku 1956 bolo rozhodnuté o prezbrojení torpédonosného letectva na Tu-16.