cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Had (súhvezdie)
Had (Serpens) je jedno z 88 súhvezdí modernej astronómie, ako aj jedným zo 48 súhvezdí zavedených Ptolemaiom. Medzi modernými súhvezdiami je jedinečné tym, že sa rozdeľuje na 2 časti, Hlava hada a Chvost hada. Medzi týmito dvoma súhvezdiami leží súhvezdie Hadonos, človek držiaci hada.
Legenda
Had, znak opatrnosti a múdrosti, bol podľa legendy pomocníkom lekára Asklépia, ktorý sa tiež dostal na oblohu ako Hadonos. Had mu pomáhal hľadať v lese liečivé byliny a korienky. Preto býval Aeskulap zobrazovaný s palicou, po ktorej sa vinie had. Je to symbol neustále sa ohrozujúceho života. S týmto obrázkom sa ešte môžeme stretnúť v mnohých starých lekárňach, v starých lekárskych knihách a aj v znaku dnešných lekárov. Podľa trochu inej legendy Hadonos s Hadom bojoval a roztrhol ho na dve časti – na Hlavu Hada a Chvost Hada.
Asterizmy
Had je medzi všetkými 88 súhvezdiami jedinečné – ako jediné je totiž rozdelené na dve časti, na asterizmus Hlava Hada, ktorý tvorí jeho západnú časť a asterizmus Chvost Hada, ktorý tvorí jeho východnú časť. Medzi nimi je súhvezdie Hadonos. Tieto dve časti súhvezdia sa však spomínajú vždy len pod jedným názvom Had. Zodpovedá tomu aj označenie hviezd Flamsteedovými číslami: Začínajú od západnej časti Hlavy Hada a postupne vzrastajú smerom na východ, kde potom rovnako pokračujú do Chvosta Hada, akoby súhvezdie ani nebolo rozdelené.
Hlava Hada (Serpens Caput)
left|thumb|[[Hoagov objekt]] Väčšia časť súhvezdia je Hlava Hada (Serpens Caput) na západ od Hadonosa, ktorá obsahuje aj najjasnejšiu hviezdu súhvezdia alfa s názvom Unukalhai, ktorá sa niekedy skrátene volá aj Unuk. Jej názov pochádza z z arabského Unk al Hayyah alebo Unuk El Haia, čo znamená „šija hada“. Zriedkavejšie sa používa aj latinský názov Cor Serpentis, čiže „srdce hada“. Táto pomerne jasná hviezda 2,6 magnitúdy prevyšuje svietivosť Slnka 35-krát. Vo vzdialenosti 62“ má sprievodcu jasného 11,5 magnitúd. Nie je to fyzická dvojhviezda, na rozdiel od bety, ktorá nemá nijaký názov. Jasnosti zložiek beta Serpentis sú 3,7 a 9,2 mag. a ich vzájomná vzdialenosť je 31“. Na vyhľadanie slabšieho sprievodcu potrebujeme ďalekohľad s priemerom objektívu aspoň. Od Zeme sú vzdialené 95 svetelných rokov. Beta je najspodnejšia hviezda z „kríža“ nachádzajúceho sa pod Severnou korunou a tvoreného okrem nej ešte hviezdami kappa, gama, ró a iota. Ľahšie ako beta sa dá rozlíšiť hviezda delta Serpentis s jasnosťou zložiek 4,5 a 5,4 magnitúd, ktorých vzdialenosť je 4“. Na ich rozlíšenie stačí už ďalekohľad. Medzi hviezdami beta a gama Serpentis, asi 10° od Unukalhai je R Serpentis, premenná hviezda typu Mira Ceti.
V Hlave Hada sa nachádza jedna z najkrajších guľových hviezdokôp severnej oblohy M5. Leží v juhozápadnom (pravom dolnom) okraji súhvezdia. Má celkovú jasnosť 6,2 mag., čiže leží takmer na hranici viditeľnosti voľným okom. Leží vo vzdialenosti asi 25 000 až 27 000 svetelných rokov a obsahuje zhruba 60 000 hviezd.
Nachádza sa tu tiež netypická prstencová galaxia, Hoagov objekt.
Chvost Hada (Serpens Cauda)
Takmer na rozhraní so súhvezdím Štít, sa nachádza hviezdokopa aj hmlovina, pričom obe majú katalógové označenie M16. Hmlovina je známa pod menom Orlia hmlovina. Je to veľmi známa hmlovina obsahujúca tmavé prachové stĺpy, "stĺpy stvorenia", v ktorých vznikajú hviezdy.
Poloha
Had je letné súhvezdie, ktoré sa nachádza nad ekliptikou po oboch stranách Hadonosa. Hoci nájsť Hadonosa je pomerne komplikované, s Hadom je to o niečo jednoduchšie. Hlava Hada sa totiž dvíha priamo pod výrazným obrazcom Severnej koruny, východne od Pastiera.
Rieumes (kantón)
Rieumes je francúzsky kantón v departemente Haute-Garonne v regióne Midi-Pyrénées. Tvorí ho 16 obcí.
Somme
Somme môže byť:
Stará Pazova
Stará Pazova je okresným mestom, totiž správnym centrom rovnomennej obce. V súlade s administratívnym členením Srbska celá obec, čiže okres zahrňuje deväť osád a má 65 792 obyvateľov.
Slovenčina je v Starej Pazove jedným z úradných jazykov.
Geografia
vľavo|náhľad|Panoramický pohľad na Starú Pazovu a jej okolie
Reliéf a poloha
Stará Pazova sa nachádza v najjužnejšej časti Strednej Európy v širšom zmysle tohto geografického termínu. Presnejšie, leží na južnom okraji Panónskej panvy, na úrodnom rovinatom kraji Sriem.
Osada s priľahlým chotárom má rozlohu 64,68 km² a hraničí sa na severe s okresom Inđija a na ostatných stranách sveta s chotármi osád patriacich do staropazovského okresu. Sú to: na západe Golubince, na juhu Vojka a Nová Pazova a na východe Staré Bánovce.
Geografická poloha osady je výnimočne priaznivá, lebo sa nachádza medzi dvoma najväčšími mestami v krajine. Leží severozápadne od Belehradu, hlavného mesta Srbska a  juhovýchodne od Nového Sadu, hlavného mesta Vojvodiny. Vďaka takejto polohe sa v osade a jej okolí križujú lokálne, regionálne a medzinárodné cesty (diaľnice Európska cesta 70 a Európska cesta 75) a nachádza sa v nej aj významný železničný uzol.
Podnebie
Stará Pazova leží v miernom klimatickom pásme s pravidelným striedaním ročných období. Letá sú horúce a suché, zimy sú chladné so snehovými zrážkami, zatiaľ čo sú pre jar a jeseň charakteristické teplejšie počasie a výdatné zrážky. Priemerná teplota v januári dosahuje –1 ºC, v júli je to 21,6 ºC. Celoročný priemer je 11 ºC.
Na tomto území často dujú vetry, predovšetkým košava a chladný severný vietor – severák. Košava je juhovýchodný vietor, ktorý može dosiahnuť rýchlosť 120 km/h. Duje niekoľko dní za sebou počas celého roka, okrem letných mesiacov. Najveternejšie mesiace sú február, marec, apríl a november.
Priemerný ročný úhrn zrážok je 648 mm. Najvyššie zrážky pritom pripadajú na mesiace máj, jún a júl, najnižšie na marec a október. Priemerné množstvo oblačnosti v percentách pokrytia oblohy býva okolo 54%. Celková doba slnečného svitu je 2167 hodín ročne.
Názov
Existujú rôzne nepotvrdené teórie o pôvode názvu Pazova. Väčšinou predpokladajú, že ide o skomoleninu nejakého slova zo srbochorvátčiny alebo staroslovienčiny. V rakúskych archívnych prameňoch sa vyskytuje názov Pradium Pahsoe, druhý variant je Praedium Bahsoe.
Roku 1792 bola založená nová osada juhovýchodne od Pazovy. Nemeckí kolonisti sa prisťahovali v jeseň 1791, keď pre výstavbu príbytkov bolo už na ten rok neskoro. Z vďačnosti Pazovanom, ktorí ich počas zimy uchýlili u seba, títo noví usadlíci dali svojej osade meno Nová Pazova a pôvodná Pazova vtedy dostala pomenovanie Stará.
Dejiny
V okolí Starej Pazovy sú objavené bohaté archeologické nálezy, ktoré patrili kultúre bronzovej, železnej a mladšej kamennej doby (neolit). Rozprestierala sa tu aj Vučedolská kultúra (30002400 pred Kr.) patriaca do medenej doby. V staroveku túto oblasť obývali mnohé národy: Ilýri, Kelti, Rimania, Avari, Slovania. Keltské kmene sem začali prenikať polovicou 4. storočia pred Kr. Toto územie sa roku 20 po Kr. stalo súčasťou Rímskej ríše a jej provincie Panónia. Až po zánik Západorímskej ríše rieka Dunaj bola v tejto oblasti hranicou Rímskej ríše – Limes Romanus. V stredoveku tu sídlili Avari, Maďari a neskoršie Turci. vľavo|náhľad|Slovenský národný dom vľavo|náhľad|Slovenská evanjelická fara z roku 1894, zvaná ešte aj Hurbanovská fara, dnes sídlo Ústredného archívu [[Slovenská evanjelická augsburského vyznania cirkev v Srbsku|SEAVC v Srbsku.]]
Vznik osady a prví osadníci
Rozhodujúci vplyv na vznik a vývin Starej Pazovy a okolitých osád, mali významné medzinárodné udalosti z druhej polovice 17. a prvej polovice 18. storočia, ktorých následkom bolo zabratie tohto územia Habsburgovcami a odchod Osmanských Turkov.
Roku 1683 sa bitka pri Viedni skončila porážkou Osmanských Turkov. Piata rakúsko-turecká vojna pokračovala do rozhodujúcej porážky Turkov 11. septembra 1697 v bitke pri Zente (dnes Senta, Srbsko) cisárskym vojskom pod velením Eugena Savojského. Turci boli donútení uzavrieť s Habsburgovcami roku 1699 Karlovský mier. V auguste 1716 Eugen Savojský porazil Osmanských Turkov pri Petrovaradíne a 16. augusta 1717 aj pri Belehrade. 21. júla 1718 bol podpísaný mier v Požarevci medzi Habsburskou monarchiou a Benátskou republikou na jednej strane a Osmanskou ríšou na strane druhej. Osmani stratili všetky územia ležiace severne od Dunaja a Sávy. Celé Uhorsko a tým aj jeho Dolná zem, kam patrilo aj územie dnešnej Vojvodiny, boli oslobodené spod tureckého jarma. Ked Turci odišli, južné kraje Dolnej zeme zostali takmer vyľudnené. Viedenská vláda hneď začala tie kraje osídľovať, predovšetkým z vojenských, ale aj hospodárskych pohnútok. Osídľovaním vytvárala pevný obranný systém proti prípadnému tureckému vpádu. Na druhej strane napriek tomu, že tam pôda bola močaristá, začala sa obrábať, čo malo značný hospodársky význam. Pazova ako sídlisko sa prvý raz spomína v spisoch z roku 1716, keď sa južná časť Sriemu stala časťou Habsburskej monarchie. Bola založená najprv ako dedinská osada panónskeho typu a osídľovali ju severovýchodne od terajšieho sídla Srbi pôvodom z krajov južne od riek Sávy a Dunaja, ktoré vtedy boli časťou Osmanskej ríše. Onedlho za starousadlíkmi prišli Srbi z Liky, horského regiónu v dnešnom Chorvátsku, vtedy patriaceho do Habsburskej monarchie. Roku 1745 sa Pazova dostala pod správu habsburského vojska ako súčasť Vojenskej hranice, pozostávajúcej sa z niekoľko dištriktov. Pazova prislúchala Slavónskej vojenskej hranici a jej Petrovaradínskemu provizoriátu. V dobe 17601770 sa obyvatelia presídlili na miesto terajšieho sídla, pre nadmernú zamokrenosť terénov, na ktorých predtým bývali. Vtedy začalo i húfnejšie osídľovanie.
Osadzovanie Slovákov
Roku 1770 sa do Starej Pazovy začali sťahovať Slováci. Väčšina z nich mala svoj pôvodný domov na dnešnom strednom Slovensku, prevažne vo vtedajších uhorských stoliciach: Hontianskej, Novohradskej a Zvolenskej. Sčasti však boli aj z Turčianskej stolice, z Gemera, Liptova a Oravy. Sťahovali sa do Pazovy v rámci tretej etapy migrácie Slovákov na Dolnú zem, najčastejšie po viacročných migračných prestávkach v osadách južného Novohradu, alebo v osadách Peštianskej stolice v prvej etape sťahovania. V druhej etape medzičasom v najväčšom počte prípadov pobudli v osadách Báčsko-bodrockej, Békešskej, Čongrádskej alebo Sabolčskej stolice. Hlavnou príčinou slovenského vysťahovalectva boli ťaživé hospodárske a sociálne podmienky, značná preľudnenosť a nedostatok existenčných možností v rodných krajoch.
V prvom roku kolonizácie Pazovy Slovákmi, do osady sa prisťahovalo 65 rodín slovenských evanjelikov. Väčšina bola predtým, od roku 1758 usídlená v Selenči, vo feudálnej Báčke, na majetku katolíckeho arcibiskupstva v Kaloči. Kaločský arcibiskup sa roku 1769 rozhodol vysťahovať ich zo svojho veľkostatku. Využil to nájomca pustatiny Pazovy Eliáš Bohn, aby ich na vlastné náklady a na základe cisárskeho povolenia nasťahoval do Pazovy. Aby si pozbierali úrodu, bolo im dovolené v Selenči zostať do jari 1770. Cisárske povolenie podpísal vo Viedni 26. septembra 1769 syn cisárovnej Márie Terézie Jozef II. ako jej spolupanovník. Bol to vlastne návrh a súčasne i rozhodnutie Dvornej rady o presťahovaní slovenských rodín zo Selenče do pustatiny s vtedajším názvom "Praedium Pahsoe". Prvých dvadsať rodín podľa správy veliteľa petrovaradínskeho pluku plukovníka Raškoviča sa tam nasťahovalo 21. mája 1770. Usadlíci neboli ihneď zaradení do vojnových súpisov a do hraničiarskej služby, lebo podľa hraničiarskeho zákona mali voľné prvé tri roky. Museli však vysušovať močaristú pôdu, kopať kanály a studne, stavať si domy.
Pod habsburskou vojenskou správou
Kým bola pod správou habsburského vojska, ako súčasť Vojenskej hranice, mala Stará Pazova charakter väčšej dedinskej osady panónskeho typu so špecifickým relatívne pravidelným pôdorysom. Zákrokom vojenských vrchností formovaná bola podľa územných plánov vojenských inžinierov ako usporiadaná ulicovka, založená na geometrickej schéme uličnej siete. Podľa Hlavného návodu na osídľovanie z roku 1772, platného pre osady na územiach získaných po vytlačení Turkov, určená bola šírka hlavných ulíc na 34 až 38 metrov, kým vedľajšie ulice mohli mať šírku 11 až 16 metrov. Pozemky na stavbu domov mali šírku min. 23 metrov a dĺžku 143 až 190 metrov.
Vďaka svojej výhodnej polohe v ústrednej časti východného Sriemu, na pol cesty medzi Zemunom a Petrovaradínom, Stará Pazova bola vojensko-správnym sídlom vojenskej posádky – kompánie (stotiny) a jej kapitána až do úradného zrušenia Vojenskej hranice. Obyvateľstvo bývalo a pracovalo v rodinných družstvách – zádruhách, ktoré bolo na území Vojenskej hranice zakázané deliť na menšie (rodinné) celky. Všetka pôda patrila rakúskemu panovníkovi, ktorý ju namiesto platu rozdeľoval ako léno jednotlivým hraničiarom, podľa početnosti zádruhy. Každá hraničiarska zádruha bola povinná ako protihodnotu za užívanie lénnych pozemkov živiť a do vojska dať stanovený počet hraničiarov. Tie ktoré mali do štyroch pre vojsko súcich chlapov, dávali jedného a tie ktoré ich mali päť alebo viac, dávali dvoch členov do hraničiarskej služby.
Jedinou požiadavkou prvých slovenských kolonistov voči vrchnosti pred sťahovaním do Pazovy bolo, aby im dovolila v novom sídle mať svojho kňaza a učiteľa. Túto požiadavku sa im podarilo aj presadiť, takže mali svojho kňaza a učiteľa (sprvu v jednej osobe) už v roku príchodu. V tom istom roku si vybudovali modlitebňu a založili cirkevný zbor a ľudovú školu s vyučovacím jazykom slovenským. Roku 1771 si slovenská komunita vystavala kostol z nepálených tehál a bez veže. Neskôr, roku 1781 cisár Jozef II. vydal Tolerančný patent, ktorým zaručil slobodu vierovyznania v Habsburskej monarchii. V rokoch 1786 a 1787 ho doplnil intimátmi, ktorými dovolil evanjelikom používať zvony a stavať veže pri svojich modlitebniciach. Cisárov znášanlivý postoj využili Pazovania a roku 1786 si zadovážili cisárske povolenie na stavbu kostola s vežou, o niečo skôr pred vydaním intimátu, ktorým to bolo dovolené v celej monarchii. Roku 1788 bol postavený nový, terajší slovenský evanjelický kostol z pálených tehál. Ide o stavbu s chórom a jednoloďovým priestorom ukončeným polokruhovou oltárnou apsidou. Celej stavbe dominuje veža v barokovom štýle. Srbská komunita si dnešný pravoslávny kostol sv. Eliáša postavila roku 1827 v blízkosti zbúraného staršieho kostola, o ktorom sa údaje nezachovali.
Revolučné udalosti z rokov 18481849 zasiahli aj Starú Pazovu. Na Májovom zhromaždení v Sriemskych Karlovciach bola vyhlásená Srbská Vojvodina. Do jej územia patrila aj Stará Pazova, ako aj celý východný Sriem. Vyše sto Pazovanov šlo pod velením Jozefa Miloslava Hurbana do srbského táboru v Sriemskych Karlovciach, aby spolu so Srbmi bojovali proti košútovcom. V novembri 1849 správa Vojenskej hranice bola znovu vrátená na územia z predrevolučných rokov.
V Rakúsko-Uhorsku
náhľad|Súbor prvého slovenského divadelného predstavenia v Starej Pazove (1903): Juraj Ježo, Ida Roháčová, Ferdo Vlček, Ľudmila Hurbanová, [[Adam Vereš a Ján Križan (šepkár)]]
Po rakúsko-uhorskom vyrovnaní roku 1867 vystriedala Rakúske cisárstvo dualistická Rakúsko-uhorská monarchia. O rok neskôr prišlo aj k uhorsko-chorvátskemu vyrovnaniu. Parlament Chorvátsko-slavónskeho kráľovstva sa dožadoval demilitarizácie Vojenskej hranice pod zámienkou, že nebezpečenstvo vojny z Osmanskou ríšou už prešlo. Demilitarizácia sa začala roku 1869 a v prípade Slavónskej vojenskej hranice bola dokončená roku 1881. Stará Pazova odvtedy prináležala Sriemskej župe v autonómnom Chorvátsko-Slavónsku v rámci Uhorska. Odvtedy sa začala rýchlejšie vyvíjať. Rodinné zádruhy sa rozčleňovali a nové domy sa stavali na konci záhrad. Začal sa rýchly rozvoj remesiel a obchodu. Lénne pozemky sa teraz podľa zákona z roku 1850, konečne mohli stať skutočným vlastníctvom užívateľov. Dovolené bolo neobmedzené nadobúdanie majetku každej osobe.
O vývoj osady koncom 19. storočia sa zaslúžilo aj založenie okresnej správy a súdu, no najviac výstavba železnice. Prvý vlak cez Starú Pazovu prešiel roku 1873. Budova železničnej stanice bola postavená roku 1883. Od roku 1888 tadiaľto premával legendárny Orient Express na trase Paríž–Konštantínopol. Železnica prispela k organizovaniu týždenných trhov, takže osada za krátku dobu vyrástla na chýrečné trhovisko. Založené boli peňažné ústavy, ktoré neskoršie prerástli na úverové banky, čo vplývalo na rozvoj priemyslu. Začiatkom 20. storočia boli tu priemyselné objekty predovšetkým tehelne a mlyny. Významné budovy sporiteľňu a hotel Petrovič, ktoré podnes charakterizujú centrum mesta, dal roku 1905 postaviť srbský veľkostatkár Nikola Petrovič. Hotel vystavali v eklektickom a sporiteľňu v secesnom architektonickom štýle, príznačnom pre začiatok 20. storočia v Európe.
Rozprúdil sa aj kultúrno–osvetový život. Roku 1878 bola založená Staropazovská čitáreň – najstaršia kultúrna ustanovizeň miestnych Srbov a Slovákov. Hlavným zameraním čitárne bolo uspokojiť čitateľské potreby obyvateľov, ale aj vychovávať nových budúcich čitateľov. Po rokoch bol knižný fond rozdelený do dvoch čitární – Srbskej remeselníckej a Slovenskej pospolitej čitárne, založenej roku 1893. Slovenská pospolitá čitáreň usporadúvala aj divadelné predstavenia a hudobné zábavy. Roku 1903 bolo založené Slovenské ochotnícke divadlo a predvedené prvé slovenské divadelné predstavenie v Starej Pazove.
V prvom juhoslovanskom štáte
V novom slovanskom štáte mali Slováci prajnejšie podmienky pre národný život, ako kultúrny tak aj náboženský. Dolnozemskí Slováci, kedže ostali mimo územia materského štátu, si zakladali vlastné národnostné inštitúcie. Roku 1921 sa v Starej Pazove konala synoda Slovákov evanjelikov z Vojvodiny, na ktorej sa osamostatnila Slovenská evanjelická augsburského vyznania cirkev v juhoslovanskom štáte. Staropazovský rodák Adam Vereš bol roku 1929 vyvolený za jej prvého biskupa. Roku 1928 si staropazovskí Slováci založili Slovenský národný dom. Jeho sídlom sa stal cirkevný dom, postavený roku 1894 na mieste kde predtým bola cirkevná škola, ku ktorému pristavali sálu kapacity 1300 divákov. Dom bol inštitúciou v ktorej pôsobili: čitáreň, divadlo, spevokoly, orchestre a folklór.
Telovýchovná organizácia Sokolská jednota, založená roku 1906 a obnovená po vojne, získala svoje miestnosti roku 1931, keď bol postavený Sokolský dom. V období medzi dvoma svetovými vojnami táto organizácia sa zúčastnila na mnohých celoštátnych sokolských zletoch, ako aj na všeslovanskom sokolskom zlete v Prahe roku 1926. vľavo|náhľad|Sokolský dom, bývalé sídlo Sokolskej jednoty vľavo|náhľad|Bytová a komerčná budova v centre mesta
Počas druhej svetovej vojny
V čase druhej svetovej vojny osada sa ocitla v Nezávislom štáte Chorvátsko. Východná časť Sriemu formálne patrila do tohto bábkoveho štátu, ale ju zo strategických dôvodov nacistické Nemecko malo pod svojím dozorom a čiastočne pod svojou správou. Stará Pazova sa našla v pomedzí vtedy (do konca vojny) nemeckých osád Novej Pazovy, Nových Bánoviec a Inđije a bola tu silná obranná línia nemeckého generálneho štábu. Mnohí Staropazovania sa zúčastnili hnutia odporu. Asi 130 z nich zahynulo v bojoch a devätnásti boli zajatí a popravení. Medzi nimi aj bratia Barnákovci, Janko Čmelík, Martin Dvornický, bratia Feldyovci, Ondrej Mišík, Ján Sýkora a iní. V Srieme si hnutie roku 1942 vybojovalo niekoľko slobodných partizánskych území.
V povojnovej Juhoslávii
Roku 1948 bola rozpustená Matica slovenská v Juhoslávii, strešná ustanovizeň juhoslovanských Slovákov, založená roku 1932 v Báčskom Petrovci. Činnosť jej miestnych odborov prevzali lokálne kultúrno–osvetové spolky. V tom istom roku bol v Starej Pazove založený Slovenský kultúrno–umelecký spolok hrdinu Janka Čmelíka, ktorý vzal na seba organizáciu kultúrnych podujatí, umeleckého a zábavného života a pestovania kultúry staropazovských Slovákov.
Vyvíjali sa aj lokálne masovokomunikačné prostriedky. Roku 1967 bol založený Staropazovský rozhlas najprv pod názvom Rádio Vojka a neskôr, roku 1978 premenovaný na Rádio Stará Pazova. Od samého začiatku vysielal relácie nielen v srbčine, ale aj v slovenčine. Kvôli vysielaniam v slovenčine bola roku 1985 založená slovenská redakcia.
V 70. a 80. rokoch boli vystavané moderné verejné budovy: mestská radnica, kultúrny dom, mestská knižnica, zdravotné stredisko, stredná škola, miestna a školské športové sály, autobusová stanica. Vybudované boli moderné športové ihriská, ako aj dopravná a technická infraštruktúra. V tomto období prišlo k rozmachu súkromného drobného podnikania v meste. Zakladané boli malé súkromné výrobné podniky, čo miestna samospráva podnecovala stimulačnou daňovou politikou. Počas tejto novej vlny hospodárskeho rozvoja, Stará Pazova bola jedným z najrýchlejšie sa vyvíjajúcich a najperspektívnejších prostredí v bývalej Juhoslávii. Bola veľmi príťažlivá nielen pre drobných podnikateľov, ale aj pre ekonomických migrantov zo zaostávajúcich regiónov Juhoslávie, najmä z Bosny a Kosova. Mesto sa vtedy rozšírilo zvlášť severozápadným smerom, ale aj v strede mesta boli vystavané nové bytové budovy a celkove sa zvýšil stupeň urbanizácie.
Vývoj počtu obyvateľov
Po ukončení kolonizácie v 18. storočí sa demografická situácia v Starej Pazove až po druhú svetovú vojnu menila predovšetkým v dôsledku prirodzeného prírastku. Pre veľký prirodzený prírastok v 19. storočí, existovala aj emigrácia Slovákov, ktorí od roku 1848 vypúšťali roje nových osadníkov do obcí ležiacich na úpätí Fruškej Hory (Slankamenské Vinohrady) a na rieke Sáve alebo v jej blízkosti (Boľovce, Dobanovce, Ašaňa).
Po druhej svetovej vojne počet obyvateľov stúpal najviac v dôsledku migrácií. Mechanický prílev obyvateľstva motivovaný priaznivou ekonomickou situáciou v meste, bol vysoký počnúc 60. rokmi 20. storočia. K novému prílevu prisťahovalcov došlo v 90. rokoch 20. storočia, v období občianskej vojny v Juhoslávii, keď si tu našli útočisko srbskí utečenci z Chorvátska a Bosny. Mnohí z nich sa natrvalo usadili v Starej Pazove.
Národnostné zloženie obyvateľstva
Mesto je známe svojou etnickou, kultúrnou a konfesionálnou rôznorodosťou. Najpočetnejší národ sú Srbi, po nich Slováci. Po druhú svetovú vojnu boli Slováci najpočetnejší zo všetkých komunít. Neskôr sa národnostné zloženie výrazne zmenilo v dôsledku migračných pohybov obyvateľstva v bývalej Juhoslávii, lebo medzi ekonomickými migrantmi, ktorí sa sem sťahovali zo zaostávajúcich regiónov bolo najviac Srbov. Srbskú komunitu zväčšili aj utečenci z Chorvátska a Bosny počas občianskej vojny v Juhoslávii.
Aj po týchto demografických zmenách je Stará Pazova mestom s najväčším počtom Slovákov v Srbsku. Podľa sčítania obyvateľstva z roku 2011, tu žije 5105 obyvateľov hlásiacich sa k slovenskej národnosti.
Kultúrne organizácie a združenia
náhľad|Oslava 25. výročia Slovenského divadla v Starej Pazove (1928) náhľad|Staropazovský slovenský divadelný súbor (1929)
Tradičná ľudová kultúra
Napriek tomu, že Stará Pazova predstavuje mestské a prímestské prostredie, medzi miestnymi Slovákmi sa vo veľkej miere zachovala tradičná ľudová kultúra. Táto sa vyznačuje viacerými zvláštnosťami. Svojrázny je staropazovský slovenský ľudový kroj, ktorý si udržal mnohé archaické prvky. Špecifický je aj pazovský spôsob vokálnej interpretácie tradičných slovenských ľudových piesní (tzv. pazovské spievanie). Zachovalo sa tu aj množstvo zvykoslovných tradícií, rodinných a kalendárnych. Jedna z najznámejších lokálnych kalendárnych tradícii je chodenie s paničkami.
Kulinárske špeciality
Pre slovenskú vojvodinskú a tak aj staropazovskú kuchyňu sú typické múčniky: rožky, záviny, buchty a pod. Najznámejšou lokálnou kulinárskou špecialitou sú pazovské rožky – kýfle. Záviny sa tu tradične pripravujú v dvoch variantoch: z tenkého lístkového cesta (tzv. rejteš) alebo z kysnutého cesta (tzv. retešík).
Pokiaľ ide o hlavný chod, lokálna kuchyňa, ako srbská tak aj slovenská, je známa hlavne bravčovým mäsom. Príznačné sú jedlá z mletého mäsa: mäsové gule – ťufty, ako aj plnené kyslé kapustné listy – sárma.
Mégevette
Mégevette je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Haute-Savoie, v regióne Rhône-Alpes.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Planétka typu P
Planétka typu P má nízke albedo a v elektromagnetickom spektre sa javí ako červená. Predpokladá sa, že sa skladajú z organicky bohatých silikátov, uhlíka a silikátov neobsahujúcich vodu, možno s vodným ľadom vo vnútri telesa. P-typy sú najčastejšie vo vnútri pásma planétok a za ním.
Tenzing Norgay
Tenzing Norgay, GM, OSN, rodným menom Namgyal Wangdi, nazývaný aj Šerpa Tenzing (* máj 1914, Tengboche alebo Tse Chu† 9. máj 1986, Dárdžiling), bol šerpský horolezec a sirdar. Dňa 29. mája 1953 spolu s Edmundom Hillarym ako prví zdokumentovane a dokázateľne dosiahli vrchol Mount Everestu. Časopis Time Norgaya zaradil medzi 100 najvplyvnejších ľudí 20. storočia.
Život a výpravy
thumb|left|170px|Tenzing Norgay na vrchole [[Mount Everestu, 29. máj 1953]]
Narodil sa v rodine budhistických Šerpov ako 11. z 13 detí v nepálskej dedine Tengboche alebo v Tse Chu v Tibete, na dohľad od Mount Everestu. Jeho pôvodné meno bolo zmenené na žiadosť tibetského lámu. Keď jaky jeho rodičov vyhubila choroba, musel ísť do služby. V roku 1935 sa dostal ako nosič do britskej prieskumnej expedície z Tibetu. Napokon ho mrzelo, že viac nevyužili mimoriadnu periódu dobrého počasia. Na jeseň bol s ďalšou výpravou v oblasti Káčaňdžungy. Na jar 1936 sa s britskou výpravou dostal na Severné sedlo, potom ich zahnal predčasný monzún. Na jeseň bol so Shiptonovou expedíciou v oblasti Nandádéví. V roku 1938 dosiahol 5. tábor a výšku 8 000 m, za čo dostal od vedúceho Harolda Tilmana titul „Snežný tiger“.
Za vojny robil prieskumníka pre indickú armádu. S rodinou sa usadil v indickom Dárdžilingu. V roku 1947, po dlhej pauze vynútenej druhou svetovou vojnou, sa dal najať excentrickým Kanaďanom Earlom Denmanom a zle pripravený dobrodružný pokus o Everest skončil poniže Severného sedla. V roku 1950 Čína obsadila Tibet, ale horolezcom sa otvoril Nepál. Tenzing bol aj v Tilmanovej prieskumnej expedícii z južnej strany Everestu. Potom sa zúčastnil neúspešného britského pokusu o Nangá parbat. Na jar 1951 šiel s Francúzmi na Nandádéví. Keď dvaja lezci zmizli, v rámci pokusu o ich záchranu alpsky vystúpil s L. Dubostom na východný vrchol. V tom roku sa ešte vybral so Švajčiarmi do oblasti Káčaňdžungy.
Vo švajčiarskej expedícii na jar 1952 robil sirdara i výškového lezca s Raymondom Lambertom. Ich pokus o zdolanie vrcholu otočili vo výške asi 8 600 m, tesne pod Južným vrcholom. Prinútil ich k tomu pomalý postup, pokročilá hodina a vietor. Opakovaná výprava na jeseň končila nižšie pre zlé počasie. Cestou dolu dostal maláriu a skončil v nemocnici. Tam ho zastihla pozvánka na historickú britskú výpravu – a zoslabnutý Tenzing veľmi váhal, takmer nešiel.
Vojensky organizovaná výprava plukovníka Johna Hunta sa mu páčila menej, než ľudsky citlivejší prístup Lamberta, ale ako uznávaný sirdar dokázal utlmiť spory medzi nosičmi a vedením. Napokon 29. mája 1953 s Edmundom Hillarym ako prví zdokumentovane a dokázateľne vystúpili na vrchol Mount Everestu. Po návrate navštívil množstvo krajín, dostal vysoké medaily od anglickej kráľovnej, nepálskeho kráľa aj indickej vlády. Viacero štátov sa chcelo chváliť jeho úspechom. Zomrel v Dárdžilingu na mozgovú porážku.
Grostenquin (obec)
Grostenquin je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Moselle, v regióne Lotrinsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Biafra (štát)
right|thumb|Vlajka right|thumb|Geografická poloha
Biafra, dlhý tvar Biafranská republika, bol väčšinou štátov sveta neuznaný štát Ibov, ktorý existoval v rokoch 1967 až 1970 na juhovýchode Nigérie. V roku 1970 bol potlačený federálnymi jednotkami po občianskej vojne.
Marcel Carné
Marcel Carne (* 18. august 1906, Paríž, Francúzsko – † 31. október 1996, Clamart) bol francúzsky filmový režisér.
Životopis
Narodil sa a vyrastal v Paríži, po neradostnom detstve sa nechal očariť vtedy stále ešte pomerne novým umením – kinematografiou.
Začínal ako filmový kritik koncom 20. rokov, bol editorom týždenníka Hebdo-Films, a v rokoch 1929 – 1933 pracoval v Cinémagazine a Cinémonde.
Ulan-Ude
Ulan-Ude (, buriat. Улаан-Yдэ, do roku 1934 Verchneudinsk (Верхнеу́динск)) je hlavné mesto Buriatska v rámci Ruskej federácie, s približne 437 tisíc obyvateľmi.
Poloha
Nachádza sa predhorí hôr Jablonovyj Chrebet, na sútoku riek Selenga a Uda, približne juhovýchodne od Bajkalského jazera v nadmorskej výške, približne  od Moskvy. Mesto leží na transsibírskej magistrále a začína sa tu Transmongolská magistrála vedúca cez Ulanbátar do Pekingu.
Dejiny
Ulan-Ude bolo založené v roku 1666 ruskými kozákmi ako zimný tábor (pôvodne označovaný ako Udinsk). Neskôr v roku 1689 rozšírený ako pevnosť. Mestské práva získal v roku 1775. V rokoch 1775 - 1935 sa mesto nazývalo Verchneudinsk (rus. Верхнеудинск) Čoskoro jeho význam pre výhodnú polohu narastal. V roku 1783 sa stal centrom ujezdu. Bol dôležitou dopravnou križovatkou v regióne Zabajkalska, ale aj priemyselné centrum. Bol i miestom politického vyhnanstva, kam posielala svojich odporcov cárska vláda. Mesto sa výrazne rozvíjalo po vybudovaní železnice (transsibírska magistrála). Počas občianskej vojny mesto napokon obsadili boľševici. V roku 1934 mesto premenovali na Ulan-Ude čo v buriatčine znamená Červená Uda.
Masterboy
Masterboy je nemecká eurodance hudobná skupina, ktorá vznikla začiatkom 90. rokov 20. storočia. V 90. rokoch mala veľký úspech v Európe, Ázii, Oceánii a Južnej Amerike. Patrila a patrí medzi reprezentatívne skupiny štýlu „high energy“. Medzi známe skladby skupiny Masterboy patria „Anybody“, „Everybody Needs Somebody“, „I Got To Give It Up“, „Feel The Heat Of The Night“, „Is This The Love“, „Generation Of Love“ a " Land of dreaming ".
Rieux-Volvestre (kantón)
Rieux-Volvestre je francúzsky kantón v departemente Haute-Garonne v regióne Midi-Pyrénées. Tvorí ho 10 obcí.
Zagersdorf
Zagersdorf je obec v Rakúsku v spolkovej krajine Burgenland v okrese Eisenstadt-okolie.
Žije tu obyvateľov.
Externé odkazy
Oficiálna stránka
Chassagne-Montrachet
Chassagne-Montrachet je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Côte-d’Or, v regióne Burgundsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Hudobná skupina
Hudobná skupina alebo kapela je spoločenstvo viacerých ľudí, ktorí hrajú na nejaký hudobný nástroj a/alebo spievajú. Sú známe hudobné skupiny rôznych hudobných štýlov a žánrov. Obyčajne vystupujú na koncertoch, v kluboch a nahrávajú albumy. Termín sa používa v populárnej alebo ľudovej hudbe nie vobec
Staré Mesto (Žilina)
náhľad|Pohľad z [[Námestie A. Hlinku (Žilina)|Námestia A. Hlinku na Burianovu vežu, Katedrálu Najsvätejšej Trojice a Farské schody]] Staré Mesto v Žiline je mestská časť, ktorej hlavnou súčasťou je historické jadro mesta s mestskou pamiatkovou rezerváciou.
Historickým centrom Žiliny je známe štvorcové námestie s laubňami (arkádami). Námestie malo veľa pomenovaní. Dnes sa volá Mariánske námestie. Okolo celého námestia sú historické meštianske domy a kostol. Všetky domy na centrálnom námestí majú arkády (nazývané aj laubne). K námestiu vedú malé historické uličky, z ktorých dve majú zachované laubne.
Dole pod farskými schodmi je Námestie Andreja Hlinku kde je postavená socha Andreja Hlinku. Na tomto námestí je supermarket TESCO (bývalý PRIOR) a Považská galéria umenia, ktorá prešla rekonštrukciou. Ďalej je tu nové obchodno-zábavné centrum OC Mirage. Na Hlinkovo námestie naväzuje Národná ulica, ktorá je plná obchodíkov a reštaurácii. Národná ulica končí pri železničnej stanici. Budovy na Národnej ulici pochádzajú z prelomu 19 a 20. storočia.
Počet obyvateľov Starého mesta bol k 30. júnu 2023 8 781.
Planétka typu E
Planétka typu E je typ asteroidu s povrchom tvoreným z enstatitu a achondritu. E-typy tvoria veľké zoskupenie asteroidov vo vnútornej časti pásma planétok známej ako Maďarská rodina, ale smerom von z tohto pásma sa stávajú vzácnymi. Niektoré sú od vnútornej časti pásma značne vzdialené, ako napríklad 64 Angelina. Predpokladá sa, že sú zvyškami z povrchov iných asteroidov.
Majú vysoké albedo (0,3 alebo viac), čo ich odlišuje od bežných M-typov. Ich spektrum prechádza do červenej. Pravdepodobne preto, že pochádzajú z vonkajších častí pôvodných asteroidov, sú malých rozmerov, iba traja členovia majú priemer okolo 50 km, všetky ostatné majú menej ako 25 km. Aubrity pochádzajú z asteroidov typu E.
Somme (departement)
Somme (80) je departement vo Francúzsku, pomenovaný podľa rovnomennej rieky.
Planétka typu E
SMASS klasifikácia radí túto skupinu medzi X-typy.
Grundviller
Grundviller je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Moselle, v regióne Lotrinsko.
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Meillerie
Meillerie je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Haute-Savoie, v regióne Rhône-Alpes.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Götzis
Götzis je trhová obec v Rakúsku v spolkovej krajine Vorarlbersko v okrese Feldkirch.
Žije tu 10 795 obyvateľov (31. 3. 2012).
Sústava automatického riadenia
Sústava automatického riadenia (iné názvy: autopilot, automatický pilot, automatické riadenie, systém automatického riadenia lietadla , automatické riadenie lietadla ) je zariadenie, pripojené k hlavnej sústave riadenia lietadla, ktoré po jeho uvedení do činnosti automaticky riadi lietadlo.
Sústava automatického riadenia má počiatky v roku 1912 v konštrukcii Američana E. A. Sperra.
Dukla Banská Bystrica
Dukla Banská Bystrica môže byť:
Rosinky
Rosinky sa nachádzajú východne od sídliska Vlčince. Južne od Rosiniek je samostatná obec Rosina, ktorá patrila k Žiline len do roku 1990. Juhovýchodne sa k Rosinkám pripája mestská časť Trnové.
Na Rosinkách sa veľmi rýchlo buduje individuálna bytová výstavba rodinných domov. Cez Rosinky premáva MHD - autobus č. 24 na linke Strážov-Trnové.
Cez mestskú časť Rosinky pretekajú dva potoky. Jeden je Rosinka tečúca z obce Rosina a druhý je menší potôčik Trnovka tečúci z mestskej časti Trnové. V časti Rosinky sa tieto dva potoky zlievajú a pri vodnom diele Žilina vtekajú do Váhu ako potok Rosinka.
Po roku 2000 bola na Rosinkách vybudovaná kanalizácia, ktorá sa postupne rozširuje do celého Trnového.
Andrésy
Andrésy môže byť:
Čadca (okres)
Do roku 1922
Až do roku 1922 bolo územie dnešného okresu Čadca súčasťou Trenčianskej župy. Z pohľadu slúžnovských okresov patrilo spočiatku územie do horného okresu, neskôr do tretieho horného okresu a od prvej polovice 19. storočia do Žilinského okresu. V roku 1856 pri delení územia Trenčianskej župy vznikol slúžnovský obvod v Čadci. Od roku 1862 sa územie stalo súčasťou žilinského slúžnovského obvodu a v Čadci bolo sídlo podslúžneho. Po obnovení župnej samosprávy bol v roku 1872 znovuvytvorený slúžnovský obvod Čadca, ktorý vydržal až do roku 1922.
Roky 1923 – 1960
Okres Čadca vznikol pri administratívnom členení ČSR v roku 1923. Oproti dnešnému stavu však neobsahoval územie obce Dlhá nad Kysucou a ani juhovýchod územia (okolie Krásna nad Kysucou a obce Bystrickej doliny). Územie sa stalo najskôr súčasťou Považskej župy, po zániku župného usporiadania a prechode na krajinské zriadenie v roku 1928 súčasťou Slovenskej krajiny a po obnovení žúp v roku 1940 Trenčianskej župy. Po obnovení ČSR nastal v roku 1945 návrat ku krajinskému zriadeniu a územie sa stalo znovu súčasťou Slovenskej krajiny.
V roku 1949 získal okres Čadca územie dnešnej obce Dlhá nad Kysucou (dovtedy časť obce Dlhé Pole) a Turkova, oboje sa stalo súčasťou Turzovky, obec Dlhá sa v roku 1954 osamostatnila. Zároveň nastal prechod na krajské zriadenie a územie okresu Čadca sa stalo súčasťou Žilinského kraja.
Po roku 1960
Pri reorganizácii krajov a okresov v roku 1960 bol zrušený okres Kysucké Nové Mesto a jeho územie bolo začlenené do okresu Čadca. Zároveň sa z okresu Žilina presunula obec Riečnica. Celé územie sa stalo súčasťou novovzniknutého Stredoslovenského kraja, kde zotrval až do zrušenia krajov v roku 1990.
Po novom krajskom usporiadaní v roku 1996 sa okres Čadca stal súčasťou Žilinského kraja a znovu sa odtrhol okres Kysucké Nové Mesto, avšak v zmenšenej podobe, keď mesto Krásno nad Kysucou a obce Dunajov, Zborov nad Bystricou, Klubina, Stará Bystrica, Radôstka a Nová Bystrica zostali súčasťou okresu Čadca.
Poloha
Okres leží v severozápadnej časti Žilinského kraja a tvorí severnú časť regiónu Kysuce. Na severozápade susedí s Českom (okres Vsetín a okres Frýdek-Místek), na severovýchode s Poľskom (powiat cieszyński a powiat żywiecki), na východe s okresom Námestovo, na juhovýchode s okresom Dolný Kubín, na juhu s okresmi Žilina a Kysucké Nové Mesto a na juhozápade s okresom Bytča. Tvar okresu je pretiahnutý v smere západ-východ. Prevažne hornaté územie je rozdelené medzi viaceré pohoria: Javorníky na juhozápade, Turzovská vrchovina a Moravsko-sliezske Beskydy na severozápade, Jablunkovské medzihorie na severovýchode, Kysucké Beskydy na východe a Kysucká vrchovina na juhovýchode. Najvyšším vrchom okresu je vysoká Veľká Rača v Kysuckých Beskydách na hranici s Poľskom.
Hlavným vodným tokom je rieka Kysuca, jej najväčšími prítokmi sú Čierňanka a Bystrica. Najväčšou vodnou plochou je vodárenská nádrž Nová Bystrica na hornom toku Bystrice.
Obyvateľstvo
Do okresu Čadca patrí 23 obcí, z toho tri so štatútom mesta (Čadca, Turzovka a Krásno nad Kysucou). Okrem nich sú v okrese tri obce s viac ako 5 000 obyvateľmi (Oščadnica, Raková a Skalité). Väčšina inštitúcii (úradov) a škôl okresu sídli v Čadci, no niektoré školy otvorili svoje pobočky aj v iných mestách. V obciach Skalité, Čierne, Svrčinovec a Oščadnica sa hovorí aj goralským alebo poľským nárečím. Väčšina obyvateľov býva v obciach v údoliach riek, ale po okolitých kopcoch sú desiatky roztrúsených osád (kopaníc), ktoré sa v priebehu 20. storočia postupne vyľudnili a dnes slúžia predovšetkým na rekreačné účely.
Doprava
Hlavným cestným koridorom okresu je postupne budovaná diaľnica D3, ktorá vo finálnom stave povedie zo Žiliny cez Krásno nad Kysucou, Čadcu a Skalité k hraniciach s Poľskom súbežne s cestami I/11 a I/12. Zatiaľ sú vybudované úseky Čadca – Svrčinovec (v plnom profile), Svrčinovec – Skalité – štátna hranica (v polovičnom profile) a Oščadnica – Čadca (v polovičnom profile, neoznačený ako diaľnica). V úseku po Svrčinovec bude D3 súčasťou E75 (ktorá ďalej povedie po I/11 do Česka). Kvôli zložitému terénu sú na území okresu na diaľnici D3 v prevádzke tri tunely: tunel Horelica (Čadca), tunel Svrčinovec a tunel Poľana (Skalité) a viacero vysokých mostov vrátane najvyššieho mosta na Slovensku : mosta Valy (Čierne).
Pešiak
Pešiak môže byť:
Čadca (okres)
Doprava
Ďalším medzinárodným cestným ťahom je cesta I/10 z Česka cez Makov do Bytče, ktorá je súčasťou E442. Regionálnu sieť ciest II. triedy tvoria: II/487 z Makova cez Turzovku do Čadce (tvoriaca spojenie medzi cestami I/10 a I/11), II/520 z Krásna nad Kysucou cez Novú Bystricu do Námestova (tvoriaca spojenie Kysúc a Hornej Oravy), II/541 z Turzovky do Kotešovej a II/484 z Turzovky cez Klokočov na hranicu s Českom.
V železničnej doprave je hlavným koridorom dvojkoľajná elektrifikovaná trať zo Žiliny cez Čadcu do Česka, súčasť bývalej Košicko-bohumínskej železnice. Dopravným uzlom je pohraničná stanica Čadca, kde na túto trať nadväzujú jednokoľajná elektrifikovaná trať cez Skalité do Poľska a jednokoľajná neelektrifikovaná regionálna trať do Makova.
ZTS Dubnica
ZTS Dubnica môže byť:
Saint-Béat (kantón)
Saint-Béat je francúzsky kantón v departemente Haute-Garonne v regióne Midi-Pyrénées. Tvorí ho 22 obcí.
La Celle-Saint-Cloud
La Celle-Saint-Cloud môže byť:
Simón Bolívar
Simón José Antonio de la Santísima Trinidad Bolívar Palacios y Blanco [bolibar] (* 24. júl 1783, Caracas, Venezuela – † 17. december 1830, Santa Marta, Kolumbia) bol venezuelský generál a politik, jeden z hlavných predstaviteľov juhoamerického boja za nezávislosť od Španielska.
Životopis
Bol synom šľachtica španielskeho pôvodu; po smrti rodičov odišiel roku 1799 študovať do Španielska, kde sa roku 1802 oženil. Na krátku dobu sa vrátil do vlasti v rokoch 1803 - 1804 a definitívne roku 1807.
Zapojil sa do hnutia, ktoré sa snažilo o oslobodenie od španielskej nadvlády, a keď v roku 1810 junta v Caracase vyhlásila nezávislosť, vyslala Bolívara ako vyjednávača do Anglicka. V roku 1812 sa zúčastnil na neúspešnom povstaní venezuelských republikánov pod vedením Francisca de Mirandu. Po Mirandovej kapitulácii potom v Cartagene organizoval ozbrojené sily, ktoré sa v roku 1813 zmocnili Caracasu; Bolívar získal titul Osloboditeľ (El Libertador).
V roku 1814 sa mu na krátku dobu podarilo oslobodiť aj Bogotu, ale v nasledujúcom roku po opakovanej porážke odišiel hľadať pomoc na Jamajku, neskôr na Haiti. V roku 1816 sa znova vrátil s vojskom a dobyl Angosturu (dnešný Ciudad Bolívar), ktorá sa stala sídlom revolučnej vlády. Po víťazstve pri Boyacá v roku 1819 bola veľká časť Novej Granady oslobodená a začlenila sa do Veľkej Kolumbie (federácia dnešnej Venezuely, Kolumbie, Panamy a Ekvádoru), vytvorené na kongrese v Angosture; Bolívar sa stal prezidentom Veľkej Kolumbie.
Ďalšie víťazstvá nad španielskymi vojskami v rokoch 1821 až 1822 upevnili Bolívarove postavenie. Bolívar prispel k oslobodeniu Peru a roku 1821 bol zvolený za jeho prezidenta. Definitívnu porážku Španielom zasadili v roku 1824 Bolívar pri Ayacucha a Sucre pri Juníne. Roku 1825 bolo Horné Peru na jeho počesť pomenované Bolívia.
Bolívarov plán na vytvorenie panamerickej federácie kongres latinskoamerických štátov v Paname v roku 1826 neprijal. Veľkú Kolumbiu zmietali stále väčšie nezhody, ktoré Bolívar nebol schopný zvládnuť. V rokoch 1827 – 1828 sa odtrhli Peru a Bolívia. Sklamaný odstúpil v roku 1828 z prezidentského úradu a stiahol sa do ústrania. V rokoch 1829 – 1830 sa od Venezuely odtrhli Kolumbia a Ekvádor; Bolívar, chorý na tuberkulózu, zomrel roku 1830.
O úcte, ktorú dodnes Bolívar v Južnej Amerike požíva, svedčí napríklad aj to, že jeho rodná zem, Venezuela, nesie oficiálny názov República Bolivariana de Venezuela (Bolívarská venezuelská republika). Meno Bolívar má tiež venezuelská mena.
Chassey
Chassey je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Côte-d’Or, v regióne Burgundsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Chatou
Chatou môže byť:
Fryderyk Chopin
Fryderyk Chopin (* 22. február alebo 1. marec 1810, Żelazowa Wola pri Varšave, Poľsko – † 17. október 1849, Paríž, Francúzsko) (celým menom Fryderyk Franciszek Chopin [šopén], francúzsky Frédéric François Chopin) bol poľský hudobný skladateľ a klavírny virtuóz obdobia romantizmu, ktorý je známy svojimi takmer výlučne klavírnymi skladbami.
Chopinov otec bol francúzsky emigrant, matka pochádzala zo schudobneného šľachtického rodu z Poľska. Frédéric Chopin prežil krásne detstvo vo Varšave. V roku 1816 sa začal učiť hru na klavíri u Čecha Vojtěcha Živného a už v siedmich rokoch sa pokúšal o svoje prvé skladby. Od roku 1822 bol žiakom varšavského lýcea a medzi rokmi 1826–1829 sa učil u Józefa Elsnera hudobnú teóriu na konzervatóriu. Potom vyšla tlačou jeho prvá skladba „Klavírne rondo c mol“. Po škole slávil úspech koncertovaním vo Viedni, Prahe, Tepliciach a Drážďanoch. V roku 1830 opustil Poľsko a vydal sa do Viedne. Jeho umenie, šarm, prenikavá inteligencia a vybrané spôsoby k nemu pútali pozornosť spoločnosti. V roku 1831 sa presídlil do Paríža, kde pôsobil tiež ako učiteľ hudby. Nadviazal tu vzťah s George Sandovou, ale zostal až do konca života slobodný. V rokoch 1838–1839 sa zdržiaval na Malorke (George Sandová jeden z ich pobytov líčila v „Zime na Malorke“), kde ťažko ochorel pľúcnou chorobou. Často sa zdržiaval v kúpeľoch po celej Európe, v roku 1848 cestoval aj po Anglicku a Škótsku. Tuberkulóze podľahol 17. októbra 1849 v Paríži. Tu je pochovaný, jeho srdce v striebornej schránke je však uložené vo Varšave. Na Chopinovu počesť sa vo Varšave konajú medzinárodné súťaže mladých klaviristov.
Detstvo
thumb|left|Chopinove rodisko v obci Żelazowa Wola Frédéric Chopin sa narodil v obci Żelazowa Wola nachádzajúca sa západne od Varšavy v Sochaczewskom okrese, vo vtedajšom Varšavskom kniežatstve. Jeho otec, Mikołaj Chopin (francúzsky Nicolas Chopin), pôvodom Francúz z Lotrinska, emigroval do Poľska v roku 1787 vo veku 16 rokov a slúžil v poľskej národnej garde počas Kościuszkovho povstania. Zároveň tiež vyučoval deti poľskej šľachty, okrem iného Skarbekeov, s ich dcérou, Justynou Krzyżanowskou sa oženil.
Justynin brat bol otcom neskoršieho generála Únie Włodzimierza Krzyżanowského.
Sobáš Mikołaja a Justyny sa konal v bazilike v Brochówe v Mazovskom vojvodstve. V tomto chráme bolo tiež pokrstené ich druhé dieťa, jediný syn, narodený 1. marca 1810 „Fryderyk Franciszek Chopin“. Roku 1892 bol vo farskom kostole nájdený dokument, ktorý uvádza ako dátum narodenia 22. februára 1810, ale obvykle je uvádzaný ako dátum narodenia 1. marec. Ďalšími Chopinovými súrodencami boli sestry Ludwika (* 1807), Isabella (* 1811) a Emilia (* 1812). thumb|upright|Mikołaj Chopin podľa [[Ambroży Mieroszewski|Mieroszewského, 1829]] V októbri 1817, vo veku Chopinových siedmich rokov, sa rodina presťahovala do Varšavy. Otec prijal ponuku od lexikografa Samuela Lindeho vyučovať francúzštinu na varšavskom lýceu. Škola sa nachádzala v Saskom paláci a Chopinova rodina bývala v jeho areáli. V roku 1817 veľkovojvoda Constantine zmenil využitie paláca (pre potreby armády) a lýceum sa presťahovalo do Kazimierzského paláca, v areáli dnešnej Varšavskej univerzity. Rodina žila v priestornom apartmáne na druhom poschodí susednej budovy. Fryderyk Chopin navštevoval toto lýceum v rokoch 1823 až 1826.
Poľský duch, kultúra a jazyk plne prestupoval Chopinov domov a Chopin tak nezvládol francúzštinu perfektne, a to ani neskôr pri pobyte v Paríži. Louis Enault, životopisec, si vypožičal citát George Sandovej, ktorá Chopina popísala ako „poľskejšieho ako Poľsko samotné“. thumb|left|upright|Justyna Chopinová podľa Mieroszewského, 1829
Celá Chopinova rodina bola veľmi muzikálna. Otec hral na husliach a flaute, matka hrala na klavíri a dávala hodiny. Vďaka rodičom sa tiež Fryderyk skoro zoznámil s hudbou v mnohých jej formách.
Józef Sikorski, hudobník a Chopinov súčasník vo svojich pamätiach Wspomnienie Chopina sa zmieňuje, že ako dieťa Chopin často plakal, keď jeho matka hrala na klavíri. Vo veku šiestich rokov sa už pokúšal reprodukovať hudbu a tiež sa pokúšal o nové melódie. Prvé klavírne lekcie mu poskytovala jeho staršia sestra Ludwika.