cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Štylistický variant frazémy
Štylistický variant frazémy je voľnejšie označenie hociktorého zo základných typov variantnosti, medzi ktorými sú nejaké štylistické rozdiely. V takomto zmysle sú štylistickým variantom napr. podoby niečo dosiahlo vrcholu (na pozadí základného morfologického variantu niečo dosiahlo vrchol), vyrásť z detských nohavičiek (na pozadí základného lexikálneho, slovotvorného variantu vyrásť z detských nohavíc).
Dennevy
Dennevy je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Saône-et-Loire, v regióne Burgundsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Štylistická klasifikácia frazém
Štylistická klasifikácia frazém je jedno z najstarších triedení jednotiek frazeológie. Spočiatku sa z tohto hľadiska frazémy delili na príznakové a bezpríznakové (u nás J. Mihál). Toto triedenie však nebolo pre frazeológiu primerané. Ďalšie štylistické triedenie vychádzalo z vydeľovania niekoľkých špecifických skupín frazém (humorné, ironické, dysfemické a pod.), ale ani toto triedenie nebolo dostatočne všeobecné. Novší prístup k štylistickému triedeniu frazém vychádza z predpokladu, že v rámci takejto klasifikácie je potrebných viacej stupňov rozdelenia. Na prvej rovine ide podľa neho o rozdelenie podľa základnej štylistickej opozície, teda na frazémy knižné a hovorové. Na druhom stupni sa postupuje podľa toho, či je uvedená polarizácia zastúpená vo výraznej miere alebo tlmene. Spojením týchto dvoch krokov sa vydeľujú štyri základné druhy frazém zo štylistického hľadiska, a to výrazne knižné, výrazne hovorové frazémy, frazémy s tlmenou hovorovosťou a frazémy s tlmenou knižnosťou. Posledné dva typy sa vyznačujú tým, že sa môžu uplatňovať takmer vo všetkých textoch, a preto sa označujú súborne aj termínom medzištylová, resp. neutrálna frazeológia (p.). Až na ďalšom, už treťom stupni štylistického triedenia sa vydeľujú také typy, ako básnická frazeológia, publicistická frazeológia (v rámci pólu knižnej frazeológie) a na druhej strane žartovná, ironická, familiárna a pod. frazeológia (v rámci pólu hovorovej frazeológie). V minulosti sa štylistický charakter pripisoval aj termínu ľudová frazeológia. Jeho štylistická povaha sa však inkorporovala do názvu hovorová frazeológia, a tak sa názov ľudová frazeológia novšie uplatňuje v rámci klasifikácie frazém podľa pôvodu, a to ako označenie frazém ľudového pôvodu.
Mihál (priezvisko)
Mihál je priezvisko odvodené od mena Michal. Najčastejšie je v Kútoch (okres Senica), Bratislave a v Leviciach.
Známi nositelia
Pozri v článku Mihál.
Tabuová frazéma
Tabuová frazéma je podľa J. Mihála (1959) skupina štylisticky príznakových frazém, ktorú vyčleňuje popri skupine štylisticky bezpríznakových (neutrálnych) frazém pri pokuse o triedenie frazém z hľadiska štylistiky. Za tabuové frazémy pokladá napr. krpcami striasť, byť pod borievčom, pásť Abrahámove husi a i''. ''Sú to teda frazémy, ktorými sa zjemňujúco pomenúvajú, resp. vyjadrujú nepríjemné veci zo života (smrť, choroba, strata a pod.).
Rivières (Charente)
Rivières je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Charente, v regióne Poitou-Charentes.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Tertium comparationis
Tertium comparationis je znak, črta, rys, vlastnosť a i., spoločné pre comparatum i comparandum, t. j. porovnávací základ.
Michael Gernhardt
Michael Landon Gernhardt (* 4. máj 1956, Mansfield, Ohio, USA) je astronaut USA, ktorý bol v období rokov 1995 až 2001 na štyroch vesmírnych misiách ako letový špecialista. Na nich strávil 43 dní a absolvoval 4 výstupy do voľného priestoru tzv. EVA. Je evidovaný ako 331. človek vo vesmíre.
Rivières (Charente)
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Michael Gernhardt
Životopis
Vo svojom rodnom meste Mansfeld absolvoval základnú i strednú školu. V roku 1974 začal vysokoškolského štúdia v odbore fyzika na Vanderbildtovej univerzite. Zakončil ich roku 1978. V rokoch 1974 až 1984 pracoval na niekoľkých projektoch výskumu ropných polí v oceánoch a tiež pokračoval v štúdiu na univerzite v Pensylvánii. Tu roku 1991 získal titul doktora. V rokoch 1984 až 1992 bol vedúcim pracovníkom organizácií zaoberajúcich sa výskumami oceánov. Roku 1992 sa dostal do NASA, Houstonu, kde absolvoval potrebný výcvik astronautov a roku 1993 bol do ich zostavy zaradený. V rokoch 1995 až 2001 letel štyrikrát do vesmíru. Zostal slobodný.
Lety do vesmíru
Dr. Gernhart prvýkrát letel v raketopláne Endeavour na desaťdňovú misiu STS-89, podľa COSPAR 1995-048A ako člen päťčlennej posádky. Počas letu na krátku dobu vypustili a zas zachytili družice Spartan 03 a WSF. Štart aj pristátie boli na Floride, na myse Canaveral.
Druhá termodynamická veta
Druhá termodynamická veta alebo druhý termodynamický zákon je fyzikálny zákon nasledujúceho znenia:
Rivières (Charente)
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Druhá termodynamická veta
To znamená, že sa tepelná energia nemôže samovoľne premieňať na mechanickú prácu. Maximálny možný stupeň premeny tepla na prácu vykonáva ideálny tepelný stroj pracujúci v Carnotovom cykle.
Michael Gernhardt
Lety do vesmíru
Tri mesiace po predchádzajúcom letu letel znova v rovnakom raketopláne a s rovnakým zložením posádky. Mali za úlohu dokončiť úlohy z misie STS-83. Misia označená ako STS-94, v COSPAR 1997-032A bola 15 denná, veľmi úspešná, s množstvom prenosov na svetové televízne stanice a zakončená tiež na Floride.
Vo svojich 45 rokoch letel na orbitálnu dráhu okolo Zeme štvrtýkrát. Išlo o misiu STS-104 v raketopláne Atlantis, podľa COSPAR 2001-028A, smerovanú na ISS, teda Medzinárodnú vesmírnu stanicu. Na palube mali Spacelab a univerzálny prechodový modul Quest, ktorý pripojili k ISS a tiež v ňom vyskúšali nové postupy pri použití skafandru na EVA. Aj tentokrát bol štart aj pristátie na KSC.
Žakýlske pleso
Žakýlske pleso je malé jazierko v Štiavnických vrchoch v katastrálnom území obce Podhorie, pod Žakýlskym hradom. Jazero vzniklo po ukončení vulkanickej činnosti v treťohorách. V súčasnosti je chráneným územím (prírodná pamiatka), od roku 1986.
Tatra T5C5
Konštrukcia
T5C5 bola vyvinutá na popud mesta Budapešť. V jej električkovej sieti neexistovali až na výnimky obratiská, dopravný podnik tak musel nakupovať iba obojsmerné vozidlá. V 70. rokoch, keď už takmer všetci výrobcovia vyrábali iba jednosmerné vozidlá, potrebovala Budapešť nutne obnoviť vozidlový park. Všetko sa vyriešilo až typom T5C5. Ide o jednosmerné štvornápravové motorové električkové vozidlo vybavené dverami na oboch stranách vozidla, teda je možné vytvoriť obojsmernú súpravu električkami spriahnutými zadnými čelami k sebe.
Napájacie napätie je 600 V jednosmerných, štandardná prevádzka je s normálnou polaritou (+ v troleji, − v koľajach), podľa požiadaviek dopravných podnikov je možné vozidlá upraviť aj na obrátenú polaritu (Košice, Brno, Ostrava)
Prototypy
V roku 1978 boli vyrobené dva prototypy označené ev.č. 8011 a 8012. Po nutných skúškach sa oba dostali ešte toho istého roku do Budapešti, kde získali čísla 4000 a 4001. Oba boli zaradené do prevádzky v roku 1979 ako školská súprava. Od roku 1980 je súprava v bežnej prevádzke, pravdepodobne dosiaľ (2006).
Prevádzka
V rokoch 1978 až 1984 bolo vyrobených celkom 322 vozňov.
Frits Zernike
Frits Zernike (* 16. júl 1888, Amsterdam, Holandsko - † 10. marec 1966, Amersfoort) bol holandský fyzik.
V roku 1953 dostal Nobelovu cenu za objav metódy fázového kontrastu a skonštruovanie fázovo kontrastného mikroskopu. . Táto metóda umožňuje pozorovať vnútro bunky bez potreby farbenia, ktoré bunku usmrcuje.
Skalický trdelník
náhľad|Skalický trdelnik Skalický trdelník je sladký kysnutý pekárenský výrobok, ktorý je typický pre región Záhorie na Slovensku, konkrétne oblasť Skalice. Ako prvému pokrmu z prihlásených slovenských tradičných výrobkov sa mu podarilo získať ochranné zemepisné označenie registrované Európskou komisiou v rámci celej Európskej únie. Označenie „Skalický trdelník“ budú mať len trdelníky vyrobené na území okresu Skalica ohraničenom riekami Morava, Teplica a Myjava a hranicami s Českom.
História
Výroba Skalického trdelníka sa datuje už od začiatku 19. storočia. Ľudová tradícia hovorí, že výrobný recept na Skalické trdelníky vlastnil sedmohradský kuchár grófa, básnika a spisovateľa Jozefa Gvadányiho, ktorý pôsobil v meste Skalica v rozmedzí rokov 1783 – 1801. Prvým zachovaným písomným dokumentom o Skalickom trdelníku je rukopis maďarského básnika Gyulu Juhásza. Ten pôsobil na Skalickom gymnáziu ako profesor. Ďalšie písomné zmienky o tomto tradičnom pokrme sa nachádzajú v knihe Ferdinanda Dúbravského Slobodné mesto so zriadeným magistrátom Uhorská Skalica – 1921 a takisto aj v regionálnom časopise Jídelníček z roku 1977.
Charakteristika
Suroviny: pšeničná múka, vajcia, droždie, mlieko, cukor, soľ, muškátový orech, aróma, citrón, vlašské orechy, bravčová masť, maslo, vanilínový cukor, mletý cukor.
Skalický trdelník má tvar dutého valca. Vykysnuté cesto sa namotá na trdlo a na ňom pečie. Spôsob pečenia je na prípravu pomerne náročný. Požadovaný efekt sa dosahuje neustálym otáčaním a občasným pomastením v sálavom teple z pripravenej pahreby alebo žiariča, ktoré dodáva výrobku špecifickú vôňu a chuť. Existuje množstvo domáckych spôsobov pečenia tejto cukrovinky. Cesto sa napríklad namotá namiesto trdla na plechovku alebo drevený kolík, následne obalí hliníkovým alobalom a strčí do predom vyhriatej rúry.
Vlastnosti:
Zoznam miestnych a mestských častí na Slovensku
Zoznam miestnych a mestských častí na Slovensku obsahuje abecedný prehľad všetkých oficiálne určených miestnych častí obcí a mestských častí miest na Slovensku.
Sisteron (kantón)
Sisteron je francúzsky kantón v obvode Forcalquier v departemente Alpes-de-Haute-Provence v regióne Provence-Alpes-Côte d'Azur. Tvorí ho 5 obcí.
Moravská Nová Ves
Moravská Nová Ves je obec v Česku v okrese Břeclav v Juhomoravskom kraji. 1. januára 2013 tu žilo 2 613 obyvateľov, z toho 1 257 mužov a 1 356 žien, pričom priemerný vek v obci bol 41,3 roka (muži 39,8 roka, ženy 42,7 roka).
William Henry Harrison
William Henry Harrison (* 9. február 1773, Charles City County, Virgínia – † 4. apríl 1841, Washington D.C.) bol americký vojenský dôstojník, politik a 9. prezident USA v roku 1841.
Bol prvým prezidentom, ktorý zomrel počas trvania mandátu. Inaugurovaný bol ako 68 ročný. Bol najstarším úradujúcim politikom až po Ronalda Reagana v roku 1981, a posledný prezident narodený pred Deklaráciou nezávislosti. Zomrel po 32 dňoch v úrade na komplikovaný zápal pľúc. Bol najkratšie úradujúcim prezidentom v histórii USA.
Abbozzo
Abbozzo [vyslov: aboco] (tal.) je vo výtvarnom umení:
Abbevillien
thumb|Pästné kliny abevilllienskej kultúry Abbevillien (podľa fr. mesta Abbeville) alebo protoacheuléen alebo (vo Francúzsku) starší acheuléen (alebo staršie chelléen či chellská kultúra) bola archeologická kultúra starého paleolitu:
V užšom (novšom) zmysle sa pojem už používa len pre európske nálezy, inak nálezy spadajú pod olduvan.
Pre abbevillien je charakteristické, že po ňom nasleduje acheuléen, preto sa aj novšie nazýva starší acheuléen či protoacheuléen. Materiálne sú charakteristické hrubé a tupé pästné kliny so zachovanou kôrou pazúrikovej hľuzy a kľukatým ostrím hrán. Nástroje sa vyrábali otĺkaním kamenného jadra iným kameňom.
V Európe jadro abbevillienu spadá do teplého obdobia interglaciálu günz-mindel (550 000 – 475 000 pred dneškom).
Kolískou bola asi Afrika. Neskôr sa abbevillien rozšíril  do  Európy a v niektorých deleniach aj do Ázie.
Svrbík
Svrbík je priezvisko rozšírené na Slovensku a v Česku. Najviac nositeľov tohto priezviska sa vyskytuje v okrese Trenčín.
Štatistika
Obce podľa počtu nositeľov priezviska
Slovensko
Tvrdohlavý Kéraban
Tvrdohlavý Kéraban (1883, Kéraban le têtu) je dobrodružný román s od francúzskeho spisovateľa Julesa Verna z jeho cyklu Podivuhodné cesty (Les Voyages extraordinaires).
Obsah románu
Dej románu sa začína v tureckom Istanbule, ležiacom na oboch brehoch úžiny Bospor, ktorá oddeľuje Európu od Malej Ázie. Tu žije bohatý obchodník s tabakom Kéraban. Jeho dom stojí v ázijskej štvrti Scutari (dnes Üsküdar), zatiaľ čo kanceláriu má v európskej časti mesta, takže musí každý deň využívať prievoz.
Kérabana navštívi v kancelárii jeho obchodný partner z Rotterdamu Jan Van Mitten so svojim sluhom Brunom. Na schôdzke sa Kéraban rozhodne pozvať Van Mittena na večeru do svojho domu. Keď sa všetci chcú prepraviť cez úžinu, Kéraban zistí, že táto preprava bola zaťažená novú osobitnou daňou. Táto daň Kérabana, ktorý kriticky vystupuje proti vláde, veľmi rozhnevá, a pretože je strašne tvrdohlavý, nechce nepatrný poplatok zaplatiť. Rozhodne sa preto, že podnikne sedemsto kilometrov dlhú cestu okolo Čierneho mora, aby sa bez platenia dostal na druhú stranu úžiny. Cesty v Kérabanovom kočiari (Kéraban totiž neverí modernej technike a odmieta používať vlak) sa musí chtiac-nechtiac zúčastniť aj Van Mitten. Nemôže odmietnuť, pretože by svojho hostiteľa urazil. Jediným problémom nastávajúcej cesty je to, že Kéraban sa musí vrátiť do Istanbulu najneskôr do šiestich týždňov, aby mohol zariadiť svadbu svojho synovca Ahmeta s dievčaťom menom Amasia, ktorá sa musí vydať do svojich sedemnástich narodenín, inak nezdedia sto tisíc tureckých libier.
Ak by teraz čitatelia očakávali, že bude nasledovať klasické Vernovo "cestopisné" rozprávanie, sú milo prekvapení. Až do Odesy, kde sa k cestovateľom pripojí Ahmet s Amasiou, prebehne síce cesta celkom pokojne (okrem napadnutia Kérabanovho koča diviakmi), ale potom nastanú veľké problémy predovšetkým vďaka najatým banditom, ktorí sa snažia zabrániť chystanej svadbe. Vo svižnom slede nasledujú za sebou napínavé epizódy, v ktorých vystupujú ruskí kozáci, morskí piráti alebo divokí Kurdi a nechýba ani únos Amasie.
Keď sa nakoniec všetci šťastne dostanú späť do Istanbulu, nastáva nový problém. Svadba Ahmeta s Amasie sa môže konať len v európskej časti mesta, kam sa však Kéraban nemôže bez zaplatenia onoho dodatočného poplatku za prievoz dostať. Situácia však originálne vyrieši. Istý známy artista chce totiž prekročiť Bospor na lane, ktoré je v dĺžke 1300 metrov natiahnuté medzi oboma jeho brehmi. To využije Kéraban a nechá sa artistom previezť do Európy po lane.
Nezávislé Albánsko
Medzinárodne uznanie a charakter štátu boli výsledkom londýnskej konferencie veľvyslancov (1912 – 1913). Albánska politická reprezentácia na čele s prezidentom Ismailom Qemalom predložila konferencii memorandum požadujúce garanciu suverenity albánskeho štátu. Veľmoci spočiatku kalkulovali s Albánskom ako autonómnym územím v rámci Osmanskej ríše, táto alternatíva ale bola v marci 1913 definitívne zamietnutá ako nereálna. Otázka delimitácie hraníc nového štátu sa stala predmetom sporu medzi veľmocami – najmä Rakúsko-Uhorskom a Ruskom, ktoré malo záujem na rozšírení svojho vplyvu na Balkáne prostredníctvom hájenia záujmov okolitých balkánskych štátov – Srbska, Čiernej Hory a Grécka. Do diplomatického konfliktu vstupovalo na strane Rakúsko-Uhorska Taliansko.
30. mája 1913 sa balkánske štáty zaviazali rešpektovať nezávislosť Albánska. Delimitácia hraníc nového štátu bola definitívne ukončená 11. augusta, avšak pre albánsku politickú reprezentáciu znamenala sklamanie – cca 30 % etnických Albáncov sa ocitlo mimo územia Albánska. Vo Vlore sa konštituovala vláda pod Qemalovym vedením, zatiaľ čo v lete 1913 na albánskom území začala pôsobiť Medzinárodná kontrolná komisia zložená zo zástupcov šiestich veľmocí. V októbri 1913 vznikla vláda v Drači, ktorá vystupovala voči Qemalovej vláde. Krajina upadla do nestability. 21. februára 1914 bola pretransformovaná na kniežatstvo s nemeckým princom Wilhelmom von Wied ako hlavou štátu.
Názov
Vo vyhlásení nezávislosti sa ako názov štátu uvádza Shqipëria (Albánsko). V historiografii sa používajú aj pomenovania nezávislé Albánsko (albán. Shqipëria e mosvarme), Albánsky štát (Shteti Shqiptar), nezávislý štát Albánska (Shteti i pavarur shqiptar). Časť anglickojazyčnej odbornej literatúry používa označenia Albánska republike (angl. Albanian Republic) resp. Republika Albánsko (Republic of Albania).
Vyhlásenie nezávislosti a bezprostredná odozva
náhľad|vľavo|Ismail Qemali so svojím vládnym kabinetom oslavuje prvé výročie vyhlásenia nezávislosti Albánska (Vlora, 28. november 1913). náhľad|Ismail Qemal (1844 – 1919), prvý prezident Albánska, vo funkcii od 29. novembra 1912 do 22. januára 1914. 28. novembra 1912 bola v meste Vlora (Vlorë) vyhlásená nezávislosť Albánska, na znak čoho zaviala na budove tmavočervená zástava s čiernou dvojhlavou orlicou.
Životaschopnosť nového balkánskeho štátu sa ale ocitala v ohrození. Obdobne ako pri vzniku Prizrenskej ligy v roku 1878, aj pri vyhlásení nezávislosti išlo z pohľadu Albáncov o krok sebazáchovy pred začlenením albánskeho územia okolitých štátov. Srbi a Gréci vstupovali do prvej balkánskej vojny s úmyslom rozdeliť si albánske územie približne na rieke Shkumbini, zatiaľ čo Čiernohorci hľadeli na mesto Skadar (Shkodër), kvôli ktorému rozpútali 8. októbra vojnový konflikt. Osmanská ríša tiež nepriala odčleneniu Albáncov, no jej vojská nedokázali zastaviť nápor armád Balkánskeho zväzu, nieto ešte aby mohli pomýšľať na vystúpenie proti snahám albánskej politickej reprezentácie vo Vlore. Zbory albánskych dobrovoľníkov, ktoré sa postavili na odpor proti srbsko-grécko-čiernohorskej ofenzíve, zaznamenali iba prechodné úspechy. Disponujúc len skromnou osmanskou výzbrojou nedokázali dlhodobo vzdorovať kvalitnejšími armádami Balkánskeho zväzu.
Ubránenie myšlienky národnej samostatnosti nebolo možné bez medzinárodnopolitických faktorov a diplomatickej intervencie veľmocí. Albánsko sa so svojou štátotvornou snahou dostalo na pomedzie záujmových sfér Rakúsko-Uhorska a Ruska na západnom Balkáne.
Albánska politická reprezentácia si uvedomovala dôležitosť medzinárodných garancií novovzniknutého štátu. Na jej čele stál Ismail Qemali, vlorský bej, ktorý získa politické skúsenosti počas pôsobenia v istanbulskom parlamente. Bezprostredne po svojom zvolení za prezidenta dočasnej vlády odtelegrafoval nóty európskym veľmociam:
O vyhlásení nezávislosti boli informované aj okolité balkánske štáty a Vysoká porta. Dočasná vláda zároveň deklarovala neutralitu v prebiehajúcom vojnovom konflikte.
V centre pozornosti Čiernej Hory bolo získanie Skadary, ktorá sa stala primárnym cieľom ofenzívy čiernohorskej armády spustenej 8. októbra. Vytvorenie „predpolia“ na južnom brehu Skadarského jazera by umožnilo zasahovať do vnútorných pomerom albánskeho územia, najmä ovplyvňovaním katolíckych Albáncov. Kráľ Mikuláš I. plánoval presunúť hlavné mesto z Cetinje do Skadary.
Spoločným záujmom Rakúsko-Uhorska a Talianska bolo zabrániť vstupu tretej mocnosti do jadranského priestoru, ako aj zamedziť posilneniu Srbska a Čiernej Hory. U oboch veľmocí sa prejavil čulý záujem o územie Albánska už po Berlínskom kongrese, keďže si uvedomovali jeho strategickú polohu pri Otrantskom prielive. Rakúsko-uhorská zahraničná politika sledovala zaistenie bezpečného prieplavu prielivom pre svoje loďstvo. Z tohto dôvodu bolo jej jednoznačným cieľom zamedziť prístup Srbska k moru. U rakúskych diplomatov tkvela obava, že by to mohlo vytvoriť priestor pre námornú základňu Ruska, ktoré tradične vystupovalo ako „patrón“ pravoslávnych (ortodoxných) balkánskych národov. Hoci by sa tento – z pohľadu Viedne katastrofický – scenár nenaplnil, už len samotné územné posilnenie Srbska, vzrast jeho ekonomickej nezávislosti na monarchii a nárast prestíže medzi juhoslovanskými národmi ohrozovalo rakúsko-uhorskú záujmovú sféru na Balkáne.
Taliansko by si ovládnutím albánskeho pobrežia zabezpečilo kontrolu nad oboma pobrežiami prielivu, ktorý je v najužšom bode len 75 km široký, čím by dokázalo vytvoriť účinnú blokádu Jadranského mora. Navyše Taliani celú záležitosť vnímali aj ako otázku národnej bezpečnosti, keďže prípadná námorná základňa cudzej mocnosti v Albánsku by bola vzdialená len cca 80 km od talianskej pevniny.
Albánska otázka na londýnskej konferencii
náhľad|Delimitačné návrhy prednesené na londýnskej konferencii veľvyslancov. náhľad|„Bežte odomňa, krvilačné beštie!“ Karikarúra z februára 1913 zobrazuje Albánsko ako dievča, ktoré sa bráni pred opicou (Čiernou Horou), hadom (Srbskom) a šelmou (Gréckom). Čiernohorci sa orientujú na pravú ruku (Skadar) a Gréci na ľavú (Janina). náhľad|Essad Paša (1863 – 1920), Qemalov hlavný politický konkurent, neskôr premiér Albánska (6. október 1914 – 23. február 1916). Rýchly postup vojsk Balkánskeho zväzu prekvapil európske veľmoci. Ich prvoradým záujmom bolo zachovať si kontrolu nad delením bývalých osmanských území. Vyhrocujúci sa spor o budúcnosť Albánska medzi Rakúsko-Uhorskom a Ruskom viedol britského ministra zahraničných vecí sira Edwarda Greya k obavám, že prípadný rakúsko-ruský konflikt v tomto regióne môže prerásť do európskej vojny medzi mocenskými blokmi. Preto navrhol vyriešiť sporné otázky na nezáväznom stretnutí v niektorom z hlavných miest. Ostatné vlády s tým súhlasili a 11. decembra bolo ohlásené konanie neoficiálnej konferencie v Londýne. Na nej sa pod predsedníctvom Greya zišli veľvyslanci veľmocí v Londýne – za Francúzsko Pierre Paul Cambon, za Rusko gróf Aleksandr Konstantinovič Benckendorff, za Nemecko Karl Max Fürst von Lichnowsky, za Rakúsko-Uhorsko gróf Albert von Mensdorff-Pouilly-Dietrichstein a za Taliansko markíz Guglielmo Imperiali.
Diskusia o budúcnosti Albánska sa niesla v dvoch rovinách – v určení jeho štátoprávneho postavenia (autonómia alebo suverenita) a vo vymedzení jeho hraníc. Ešte v decembri medzi veľmocami panovala zhoda, že Albánsko formálne zotrvá v Osmanskej ríši ako autonómny celok, no v marci – po obnovení bojov a fakticky definitívnej porážke Osmanov – už jednoznačne zvíťazila koncepcia nezávislého štátu. Udialo sa tak pod vplyvom Rakúsko-Uhorska, ktoré revidovalo svoju zahraničnopolitickú líniu podpory Vysokej porty ako „bariéry proti Slovanom“ – novou brzdou srbských ašpirácií na západnom Balkáne sa mal stať nezávislý albánsky štát. Voči osamostatneniu resp. čo i len zautonómneniu Albánska sa preto prirodzene stavalo Srbsko, Čierna Hora a Grécko. Tie svoje požiadavky na rozdelenie celého územia hájili historickými dôvodmi (napr. spravovanie regiónu Grékmi, Srbmi a Bulharmi počas obdobia Byzantskej ríše) či popieraním existencie Albáncov ako národa, o ktorom hovorili ako o islamizovaných Srboch resp. Grékoch, čo rázne odmietlo Rakúsko-Uhorsko a Taliansko. Veľmoci si uvedomovali, že ustanovenie Albánska je nevyhnutným prvkom udržania rovnováhy medzi rakúsko-uhorskou a ruskou záujmovou sférou na Balkáne. Omnoho náročnejšia úloha spočívala v druhej rovine riešenia albánskej otázky – v delimitácii štátnych hraníc.
Pri delimitačných diskusiách sa uvažovalo nad štyrmi návrhmi (albánskym, rakúsko-uhorským, srbsko-čiernohorsko-gréckym a ruským). Z hľadiska územného rozsahu najambicióznejší z nich bol predložený albánskou dočasnou vládou, podľa ktorej sa mali hranice vytýčiť nasledovne:
Qemalova vláda tak nadviazala na staršiu koncepciu „štvorvilálejtového Albánska“, z ktorej vynechala sandžak Novi Pazar a ďalšie územia na východ od Skopje a na juh od Prevezy. Avšak v diplomatických kruhoch bolo vopred zrejmé, že tento návrh je nepriechodný.
V záujme Albáncov vystupovalo Rakúsko-Uhorsko (podporované Talianskom), ktoré hájilo delimitáciu na etnickom princípe, t. j. podľa etnicity väčšinového obyvateľstva. Prvoradým cieľom rakúsko-uhorskej diplomacie bolo zamedziť Srbsku prístup k moru. Preto už na prvej schôdzi presadila, že Albánsku pripadne nepretržitá línia územia na jadranskom pobreží od aktuálnych hraníc Čiernej Hory po Grécko, pričom Srbsku sa poskytne exteritoriálne obchodné spojenie s morom, čo Srbi odmietali. Taliansko sa zasadzovalo o naplnenie albánskych nárokov na územia Epiru. Rím si od toho sľuboval možnosť rozšíriť svoj vplyv aj do východného Stredomoria, kde v taliansko-osmanskej vojne (1911 – 1912) získal Dodekanéske ostrovy. Viedeň s obavou hľadela aj na ambície Čiernej Hory a preto presadzovala začlenenie Skadary do Albánska, čo sa neskôr stalo predmetom značných kontroverzií. Rakúsko-taliansky návrh tak rátal s územím siahajúcim od Skadary až okolie mesta Peć (Pejë) na severe, ďalej so zahrnutím Ðjakovice (Gjakova), Prizrene, Debaru a Ochridu na východe, pričom na juhu mala hranica siahať až takmer k Preveze.
Srbsko, Čierna Hora a Grécko sa potom, čo narazili na odpor voči zámeru prerozdeliť si celé albánske územie, snažili prinajmenšom čo najväčšmi minimalizovať rozsah albánskeho štátu. Ich návrh „malého moslimského Albánska“ počítal len s oblasťou okolo Draču, Tirany, Elbasanu, Beratu a Vlory. Sever si nárokovali Čiernohorci, severovýchod a východ mal pripadnúť Srbsku, ktoré trvalo na aspoň jednom prístave na Jadrane (konkrétne uvažovalo o meste Drač). Gréci prejavovali záujem o celý Janinský vilájet a sandžak Korçë.
Ako zástanca nárokov štátov Balkánskeho zväzu vystúpilo Rusko, ktorého návrh sa od „malého moslimského Albánska“ prakticky odlišoval len priznaním oblasti Gjirokastry (Gjirokastër) na juhu. Naproti tomu mala Skadar pripadnúť Čiernej Hore, Kosovo a Metohija spolu so severo-východným územím Srbsku a južné oblasti po okolie mesta Korçë Grécku. Ruská diplomacia vo svojom zámere získala podporu Francúzska.
Diskusia o delimitácii hraníc sa niesla v mimoriadne napätej atmosfére. S obavami sa hľadelo na rakúsko-uhorské vojenské prípravy prebiehajúce od začiatku novembra, na ktoré Petrohrad reagoval povolaním záložného vojska. Po dosiahnutí konsenzu nad problémom srbského nároku na prístupu k Jadranu v decembri 1912, sa objektom ďalších kontroverzií stala otázka Skadary. Rakúsko-Uhorsko rozhodne trvalo na jej začlenení do Albánska, oddôvodňujúc to etnickými (väčšinu obyvateľstva mesta tvorili Albánci) aj ekonomickými argumentmi. To bolo v protiklade so záujmami Čiernej Hory, ktorá vstupovala do vojny s vidinou získania Skadary, a tým aj v rozpore s postojom Ruska. Neoblomnosť oboch strán umierňovalo Nemecko a Spojené kráľovstvo. Britskí diplomati sa oprávnene obávali, že Petrohrad nebude po ústupku vo veci srbského spojenia s morom ochotný ustúpiť požiadavkám Viedne, hoci uznávali opodstatnenosť rakúsko-uhorských argumentov ohľadne Skadary. Postoj Londýna navyše ovplyvňovalo riziko zhoršenia britsko-ruských vzťahov. Ako podotkol stály námestník britského ministerstva zahraničných vecí barón Arthur Nicolson v telegrame veľvyslancovi v Petrohrade:
Patovú situáciu napokon vyriešil ústupok Rakúsko-Uhorska. 21. marca Rusko pristúpilo na ponechanie Skadary Albánsku, výmenou za značné územné zisky pre Čiernu Horu a Srbsko na severe a severovýchode regiónu. Mimo Albánska sa tak ocitlo územie kmeňov Gruda a Hoti na severe od Skadarského jazera, ako aj Kosovský vilájet s mestami Peć, Ðjakovica, Prizren a Debar. Rakúsko-uhorská diplomacia bola nútená učiniť tento „kompromis“ aj z dôvodu, že počas rokovaní nenašla dostatočnú oporu u Nemecka a Talianska.
Srbsko a Čierna Hora boli o dohode oboznámené 28. marca, no odmietli rešpektovať rozhodnutie veľmocí a pokračovali v okupácii vymedzeného územia a obliehaní Skadary. Viedni neprialo aj to, že reálny záujem na presadení záverov konferencie malo z veľmocí len Rakúsko-Uhorsko. Berchtold preto informoval ostatné veľmoci o odhodlaní využiť „donucovacími prostriedkami“ ponúkané medzinárodným právom pre mierovú dobu (uvažovalo sa o námornej blokáde), pričom následne zdôraznil, že pokiaľ sa k rakúsko-uhorskému kroku nepridajú, Viedeň učiní tak sama. Riziko separátnej akcie donútilo veľmoci k akcii – spoločnej námornej demonštrácii. 5. apríla dorazila k prístavnému mestu Bar medzinárodná flotila. Jej veliteľ, britský viceadmirál sir Cecil Burney, požadoval pod hrozbou námornej blokády bezodkladné ukončenie obkľúčenia Skadary. Ani to však nedonútilo kráľa Mikuláša I. zmeniť postoj a Burney začal 10. apríla blokovať pobrežie od Baru po ústie rieky Drin. Hoci Srbsko následne stiahlo svoju armádu, čiernohorský panovník naďalej odolával vôli veľmocí.
Situáciu navyše skomplikovala kapitulácia veliteľa skadarskej posádky Essada Pašu uzavretá 23. apríla. Čiernohorský kráľ Mikuláš I. pristúpil na Essadove podmienky – jeho štyridsaťtisícovému vojsku umožnil „čestne“ opustiť mesto, s výzbrojou a zásobami potravín na tri týždne, uznal ho za albánske knieža pod suverenitou osmanského sultána a navyše mu poskytol sumu 10 000 libier šterlingov. Nasledujúci deň korunný princ Danilo triumfálne vkročil do mesta. Neoblomnosť Mikuláša I. odstúpiť mesto ohrozovala prestíž Rakúsko-Uhorska, ktoré počítalo s nutnosťou vojenskej intervencie. Motiváciou mal byť aj prísľub veľmocí poskytnúť kráľovstvu finančnú pomoc ak uposlúchne ich rozhodnutie. V opačnom prípade hrozilo, že nezíska žiadne financie, tak potrebné na zregenerovanie hospodárstva po vojne. Mikuláš I. sa preto – len deň pred vypršaním rakúsko-uhorského ultimáta (4. mája) – podvolil požiadavke veľmocí. Predanie mesta pod medzinárodnú kontrolu sa ale nezaobišlo bez rozbrojov – 13. mája odchádzajúci čiernohorskí vojaci zapálili a vyrabovali mestský bazár. Napokon v lete 1913 získala Čierna Hora ako „odmenu“ pôžičku 6 000 000 frankov.
Vyriešením skadarskej krízy sa zabránilo prepuknutiu konfliktu, ktorý mohol prerásť do celoeurópskej vojny. Avšak otázka albánskych hraníc týmto nebola uzavretá. Podpisom mierovej zmluvy s Osmanskou ríšou (30. mája) sa balkánske štáty zaviazali rešpektovať vznik nezávislého Albánska v hraniciach vymedzených rozhodnutím veľmocí. Delimitačné rokovania konferencie boli definitívne ukončené 11. augusta, ustanovením južnej hranice. Na jej presnom vyčlenení pracovala ešte ďalšie štyri mesiace šesťčlenná komisia zložená z veľmocami delegovaných odborníkov. Tá sa snažila vyčleniť územie na základe objektívnych kritérií. Do úvahy sa pôvodne brala etnicita a jazyková príslušnosť (obcovací jazyk) obyvateľstva. Pre veľkú jazykovú premiešanosť územia, keďže často aj členovia jednej rodiny používali viacero jazykov, napokon prihliadali na geografické a hospodárske faktory. Rámcová dohoda bola podpísaná 17. decembra 1913. Zatiaľ čo severná a východná hranica bola vytýčená na úkor albánskych záujmov, delimitáciu grécko-albánskeho pohraničia možno v istom zmysle vnímať ako „spravodlivejší“ krok. Do Albánska sa totiž dostal približne rovnaký počet Grékov (cca 35 000), ako bol počet Albáncov na území prenechanému Grécku.
Albánska politická reprezentácia bola z výsledkov sklamaná, keďže cca 30 % etnických Albáncov sa ocitlo mimo hraníc nového štátu. Mocnosti ale delimitácie hraníc neposudzovali primárne z etnického či ekonomického hľadiska. Ich cieľom bolo v prvom rade nájsť rovnováhu medzi záujmami Rakúsko-Uhorska a Ruska. Túto skutočnosť výstižne ilustruje vyjadrenie E. Greya v Dolnej snemovni:
Na politickej forme a pravidlách vnútorného usporiadania sa veľmoci zhodli 29. júla. V jedenásťbodovom vyhlásení sa veľmoci dohodli na tom, že Albánsko bude neutrálnym dedičným kniežatstvom, ktorého neutralitu bude garantovať šestica veľmocí. Na minimálne desaťročné obdobie sa ustanovila Medzinárodná kontrolná komisia (MKK), do ktorého mala každá veľmoc delegovať po jednom zástupcovi, pričom ďalším členom bol jeden delegát z Albáncov. Do jej kompetencie spadala príprava ústavy, dohliadanie nad vnútornou správou krajiny a konečnou demarkáciou hraníc. Organizácia žandárstva sa mala dostať do kompetencie malej neutrálnej mocnosti. Spočiatku sa rátalo so Švédskom, napokon bolo touto úlohou poverené Holandsko.
Vývoj do ustanovenia Albánskeho kniežatstva
náhľad|Princ Wilhelm so svojou manželkou Sofiou pri príchode do mesta Drač (7. marec 1914).
Vysoký stupeň „internacionalizácie“, t. j. podielu vonkajšieho sveta v počiatočnom období fungovania štátu, bol dôsledkom dvoch faktorov. Jednak veľmoci zastávali názor, že Albánci ešte nedosiahli stupeň politickej vyspelosti potrebný pre úplnú samosprávu, jednak medzi mocenskými blokmi pretrvávala značná animozita a nedôvera a takýmto zdieľaným, kolektívnym dohľadom nad novovzniknutým štátom sa mali navzájom kontrolovať.
Legislatívnu iniciatívu malo časom prebrať Národné zhromaždenie, zložené z 21 poslancov volených priamo, po troch z každej zo siedmych administratívnych jednotiek, a 10 poslancoch menovaných kniežaťom. Členmi ex officio mali byť predstavení moslimských, pravoslávnych a katolíckych veriacich ako aj komisár Národnej banky. Funkčné obdobie Národného zhromaždenia trvalo štyri roky. Vládny kabinet sa zodpovedal kniežaťu.
Výber kniežaťa mali na starosti veľmoci. Diplomati vyberali vhodného panovníka na základe toho, aby nepredstavoval žiadnu národnostnú či konfesijnú prekážku, ktorá by mohla prispieť k ďalšej eskalácii napätia. Albánska politická elita si uvedomovala, že monarcha nemôže byť moslimom, katolíkom ani pravoslávnym, nakoľko by sa s ním značná časť obyvateľstva nedokázala stotožniť. Ich ambícia posadiť na trón člena britskej kráľovskej rodiny narazila na odpor Rakúsko-Uhorska, ktoré taktiež vylúčilo šľachtica francúzskeho či talianskeho pôvodu. Neúspešní boli aj katolíci, ktorých Rím vnímal ako rakúsko-uhorských „protežantov“. Knieža katolíckej konfesije bolo tiež v rozpore s ruskými záujmami. Nakoniec v novembri 1913 padlo definitívne rozhodnutie na princa Wilhelma Friedricha Heinricha von Wied, príbuzného nemeckého cisára Wilhelma II., vierovyznaním protestanta, ktorý napokon do Albánska dorazil 7. marca 1914 na palube rakúskej lode Taurus, doprevádzaný francúzskou, anglickou a talianskou loďou. Pristál v Drači, ktorú si vybral za svoje sídlo. Na čele slávnostného výboru privítal Essad Paša a odovzdal mu novú albánsku generálsku uniformu. Wilhelm si toto mesto zvolil pravdepodobne preto, lebo na rozdiel od tradičného centra Skadary mohol byť ako prístav chránený medzinárodnými námornými silami a v prípade potreby poskytoval možnosť rýchlej evakuácie.
Členovia MKK dorazili do Albánska v lete 1913. Prakticky od začiatku vyvstávali konflikty medzi MKK a dočasnou vládou vo Vlore, ktorú veľmoci vnímali ako exponenta rakúsko-uhorských záujmov a nepokladali ju za rovnocenného partnera. Qemaliovi naproti tomu prekážalo, že zahraniční zástupcovia rozhodujú o nakladaní s peniazmi, ktoré do Albánska prúdili aj z niektorých albánskych emigrantských kolónii. Nezhody medzi MKK a vlorskou vládou využil Essad Paša, ktorý v októbri 1913 založil vlastnú vládu v Drači. Tá nadviazala kontakty s MKK a začala konkurovať vláde vo Vlore. Mocenské súperenie sa spolu s protichodnými záujmami veľmocí v MKK podpísali na politickej nestabilite, ktorá po vypuknutí prvej svetovej vojny prerástla až do stavu anarchie. Viliam opustil Albánsko 3. septembra 1914 a tým zaniklo šesťmesačné albánske kniežatstvo.
Politický systém
Politický systém, t. j. komplex vzťahov v oblasti politiky medzi štátnymi orgánmi, politickými organizáciami, záujmovými skupinami a všetkými ďalšími aktérmi, sa začal utvárať bezprostredne po deklarácii nezávislosti z 28. novembra 1912, ktorou došlo k vyhláseniu prvého albánskeho štátu v moderných dejinách. Nezávislé Albánsko sa konštituovalo ako parlamentná republika.
Zhromaždenie vo Vlore dospelo k štyrom zásadným ústavným rozhodnutiam, ktoré utvorili charakter nového štátu:
Primárne zdroje
Publikované dokumenty
Sekundárne a terciárne zdroje
Monografie
Slovníky
Články v periodikách
Internetové zdroje
Monrose
Monrose sú nemecká dievčenská skupina založená v roku 2006. Skupina vznikla na základe nemeckej verzie televíznej speváckej show Popstars, do ktorej finále sa dostala a nakoniec súťaž vyhrala trojica speváčok: Mandy Capristo, Senna Guemmour a Bahar Kızıl.
Dievčatá majú na svojom konte 3 albumy a 2 hity, ktoré sa dostali na samotnú špičku hitparády nielen v Nemecku, ale aj v Rakúsku a Švajčiarsku. Za azda u nás najznámejší singel Hot Summer si dievčatá odniesli cenu Comet za najlepšiu pieseň roku 2007.
V roku 2009 získali ďalšiu cenu Comet, tentokrát ako najlepšia skupina. V tomto roku 2010 vydali nový album pod názvom Ladylike a ku nemu aj vydali pilotný singel s videom Like a Lady.
Asociácia organizácií spisovateľov Slovenska
náhľad|Sídlo na Laurinskej 2 v Bratislave
Asociácia organizácií spisovateľov Slovenska (skr. AOSS) vznikla v roku 1990 ako strešná organizácia viacerých spisovateľských organizácií, ktoré vznikali po roku 1989. Jej vznik si vyžiadalo ministerstvo kultúry pre zjednodušenie komunikácie. Po čase z AOSS vystúpil Spolok slovenských spisovateľov (SSS). AOSS je do dnešných dní organizáciou organizácií a nemá vlastnú členskú základňu.
AOSS je vydavateľom časopisu Romboid, organizuje súťaž v poézii "Wolkrova Polianka", udeľuje literárnu "Cenu AOSS" a cenu pre zahraničných prekladateľov slovenskej literatúry - "Cenu P. O. Hviezdoslava". Predsedom AOSS je od 16.11.2021 prozaik a publicista Peter Juščák.
Textotvorné potencie frazém
Textotvorné potencia frazém je možnosť štruktúrneho a sémantického obmieňania frazém v texte. Teória textotvorných potencií frazém sa objavila v polovici sedemdesiatych rokov v bývalom Sovietskom zväze. Analýzou textotvorných potencií sa zisťuje úloha a podiel frazeologických jednotiek v rámci celého inventára jazykových prvkov, ktoré sú podstatné pre daný text a na druhej strane sa skúmajú v rámci tejto teórie spôsoby realizácie frazeologických jednotiek z hľadiska potrieb textu. Výskumy ukázali, že podiel frazeologických jednotiek na výstavbe textu vzrastá s mierou štuktúrnej a sémantickej prestavby jej základnej podoby, čiže s narastaním protirečení na osi uzuálne, resp. ustálené a aktuálne. Od textotvorných potencií treba odlíšiť tzv. derivačné potencie frazeologických jednotiek, ktoré nie sú kontextovo viazané. Textotvorné potencie vyplývajú z troch základných druhov zmien, ktorým podliehajú frazémy v texte. Sú to modifikačné, kombinačné a transformačné zmeny. Pri modifikačných zmenách môže ísť o prestavbu 1) v rámci frazémy, a to
Majstrovstvá Karibiku v basketbale 1998
Majstrovstvá Karibiku v basketbale 1998 boli v poradí 14. majstrovstvá Karibiku v basketbale mužov a žien, ktoré organizuje Karibská basketbalová konfederácia (CBC). Konali sa v Belize City, v Belize v dňoch od 19.26. júna 1998, za účasti 4 mužských a 6 ženských tímov. Pôvodne sa malo na turnaji predstaviť až 10 mužských tímov. Medzi nimi aj družstvá Trinidadu a Tobaga. Zápasy sa hrali v aréne Civic Centre. V mužskej kategórii získalo titul domáce 🇧🇿, v ženskej kategórii zvíťazili 🇧🇸.
Tieto majstrovstvá zároveň slúžili ako kvalifikácia na Centrobasket mužov 1999 a žien. Kvalifikovali sa na ne iba víťazné družstvá z oboch kategórií.
Dettey
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Mika Hannula
Mika Hannula (* 2. apríl 1979, Huddinge, Švédsko) je švédsky reprezentant v ľadovom hokeji.
Reprezentácia
Mika Hannula získal v švédskom reprezentačnom drese striebornú medailu na majstrovstvách sveta v roku 2003 a zlatú olympijskú medailu na Zimných olympijských hrách 2006 v Turíne. Nosí reprezentačný dres číslo 51.
Zimné olympijské hry 2006
Po rozpačitom úvode, keď v základnej skupine skončilo Švédsko až na treťom mieste po prehrách s Ruskom 0:5 a Slovenskom 0:3, už nezaváhalo. V štvrťfinále zdolalo Švajčiarsko 6:2, v semifinále Česko 7:3 a vo finále severského rivala Fínsko tesne 3:2.
Majstrovstvá sveta 2006
Tréner Bengt-Ake Gustafsson ho nominoval na Majstrovstvá sveta v hokeji 2006 v lotyšskej Rige.
Puchmajerovej jazierko
Puchmajerovej jazierko je drobné rašeliniskové jazero v Oravskej Magure na severnom svahu pod vrchom Minčol. Leží v pramennej oblasti potoka Hruštínka v nadmorskej výške Zaberá plochu  a je hlboké 5. Okolie jazierka sa vyznačuje ako podmáčané rašelinisko. Západne od jazierka sa nachádzajú močaristo-rašelinné lúčky. Okolité rašeliniská sa vytvorili na nepriepustných terasách, ktoré vznikli rozsiahlymi zosuvmi.
Názov
Jazierko je pomenované podľa významnej českej botaničky Marie Puchmajerovej, ktorá robila v lokalite výskum v roku 1942. V obci Zázrivá je Puchmajerovej jazierko známe pod menom Morské oko.
Ochrana prírody
Je chráneným územím od roku 1976, súčasť CHKO Horná Orava - Zóna B, ochraňuje sa slatinná vegetácia (štvrtý stupeň ochrany). V oblasti sa nachádzajú viaceré vzácne a kriticky ohrozené druhy rastlín, napr. rosička anglická (Drosera anglica), blatnica močiarna (Scheuchzeria palustris), šťúrovník dutolistý (Scorpidium scorpidoides).
Damofón
Damofón (Damofón) môže byť:
John Tyler
John Tyler (* 29. marec 1790, Charles City County, Virgínia – † 18. január 1862, Richmond, Virgínia) bol desiatym prezidentom Spojených štátov v rokoch (1841 – 1845), pôvodom z Virgínie. Tyler pred jeho zvolením za prezidenta slúžil ako štátny zákonodarca, guvernér, zástupca Spojených štátov Amerických a senátor.
Oleh Viktorovyč Šynkarenko
Oleh Viktorovyč Šynkarenko (* 20. február 1976, Záporožie) je ukrajinský novinár a spisovateľ.
Životopisné údaje
Vyštudoval Záporožskú inžiniersku akadémiu (inžinier automatizácie a prístrojového vybavenia), Klasickú súkromnú univerzitu (prekladateľ z angličtiny) a Medzinárodnú akadémiu novinárstva (Intajour, Hamburg). Pracoval ako inžinier a tiež novinár niekoľkých miestnych novín. Od roku 2008 žije v Kyjeve, kde sa angažuje v oblasti žurnalistiky. Prevádzkuje webovú stránku literárnej súťaže "Koronacija slova". Od roku 2002 viedol záporožský filmový klub "Schodženňa". Nakrúcal zábery pre internetové médium Telekrytyka (projekt VideoTeKa).
Počas Euromajdanu napísal viacero článkov o udalostiach na Ukrajine pre americké internetové médiá. Písal aj pre projekty Institute for War & Peace Reporting a Future Challenges..
Od roku 2013 pracuje pre rozhlasovú stanicu Hromadske Radio, kde pripravuje programy "Filosofskyj baraban" a "Mechanyka Revolucii."
Literárna tvorba
Prvú poviedku napísal v konci 80. rokov. Školská vášeň pre sci-fi, post-modernizmus a čierny humor ovplyvnila štýl jeho prózy, ktorý nadobudol veľmi groteskný uhol. Publikoval v časopisoch "NAŠ", "ŠO" a "Chreščatyk". V roku 2006 získal literárnu cenu vydavateľstva "Smoloskyp" na zbierku poviedok "Ako úplne zmiznúť"] ("Smoloskyp". Kyjev, 2007). V roku 2009 ukončil svoj prvý román, predbežne s názvom Dobrú chuť!, venovaný mládežníckej subkultúre kanibalov.
Román Kaharlyk (2013) - satirická antiutópia zachycujúca život na Ukrajine o sto rokov neskôr. Po ruskej okupácii sa Ukrajina vrátila do stredoveku. Protagonista, ktorého psychické schopnosti boli zneužité k výrobe počítačov ruských vojenských satelitov, sa pokúsi získať stratenú pamäť a aj svoju manželku. Preto sa vydáva do tajomného mesta Kaharlyk, kde sa v dôsledku nedávnych skúšok jadrových zbraní navždy zastavil čas.
Ronsenac
Ronsenac je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Charente, v regióne Poitou-Charentes.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Vietor
Vietor je pohybujúci sa vzdušný prúd, ktorý vzniká v dôsledku vyrovnávania tlaku medzi oblasťami s rôznym atmosférickým tlakom. Je to prízemný horizontálny prúd vzduchu prúdiaci z tlakovej výše do tlakovej níže. Pri jeho popise je podstatný jeho smer, rýchlosť a ochladzovací účinok.
Rýchlosť (sila) vetra sa klasifikuje buď presným určením jeho rýchlosti (kilometre za hodinu, metre za sekundu, míle za hodinu), alebo v stupňoch, ktoré sa určujú odhadom podľa Beaufortovej stupnice. Rýchlosť vetra sa v čase výrazne mení, preto sa často udáva priemerná rýchlosť vetra (za určité obdobie, napr. 1 alebo 5 minút) a nárazová rýchlosť vetra (maximálna rýchlosť pri jednorazovom náraze).
Smer vetra sa udáva podľa smeru odkiaľ vietor fúka - buď presnejšie pomocou azimutu (0 až 360°), alebo v meteorológii pomocou svetových strán (spravidla s presnosťou na 22,5°, t. j. s rozlíšením napr. na S, SSV, SV, VSV, V, ... smer).
Rýchlosť i smer vetra sa meria anemometrom.
Vietor je odpradávna ničiacim živlom i pomocníkom človeka. Víchrice spolu s povodňami sú najväčším zdrojom škôd v podmienkach strednej Európy, pri poslednej veľkej víchrici v novembri 2004 bola zničená veľká časť lesov Vysokých Tatier. Vietor je jedným z hlavných činiteľov spôsobujúcich eróziu a zvetrávanie hornín.
Transformačná metóda
Transformačná metóda je metóda skúmajúca tranformačné možnosti frazém v porovnaní s tranformačnými možnosťami v pravidelnom jazyku, čím možno určovať mieru idiomatickosti frazém, pretože každá frazém má veľmi špecifický a individuálny súbor realizovateľných transformácií.
Hiiumaa (ostrov)
Hiiumaa (🇸🇪 je jeden z estónskych ostrovov v Baltskom mori. Hiiumaa sa nachádza v severozápadnej časti Západoestónskeho súostrovia, severne od ostrova Saaremaa a západne od ostrova Vormsi. Zemepisné súradnice stredu ostrova sú 58° 53' 17" severnej šírky a 22° 41' 10" východnej dĺžky. Ostrov má rozlohu, je druhým najväčším ostrovom v Estónsku, a dosahuje maximálnu nadmorskú výšku.
Názov
V najstarších prameňoch sa ostrov vyskytuje ako Dageida, čo môže byť latinské spodobenie švédskeho názvu Dagö, odvodeného z dag („deň“) a ö („ostrov“). Je tiež možné, že zložka dag tu zastupuje časté škandinávske mužské meno, a že to nie je „denný ostrov“, ale „Dagov ostrov“. Estónsky názov Hiiumaa sa vykladá ako hiid („obr“) a maa („zem“, „územie“), teda „zem obrov“. Zaujímavé je aj porovnanie s fínčinou, ktorá má pre ostrov označenie Hiidenmaa, v ňom nájdem slovo hiisi (genitív hiiden), významovo zodpovedajúce estónskemu hiis (genitív hiie), teda „háj“, a to háj svätý, obetný, prípadne metonymicky aj božská bytosť, ktorá bola v háji uctievaná. Nie je vylúčené, že táto etymológia je pôvodná.
Geológia a geografia
Ostrov je tvorený prevažne vápenecom a morskými usadeninami antropogénu. Pôdy sú prevažne štrkové a pieskové.
Flóra
V lesoch sú zastúpené prevažne borovice. Na brehoch sú rozsiahle porasty tŕstia.
Obyvateľstvo
Najväčšie mesto na ostrove je Kärdla. Obyvateľstvo sa zaoberá predovšetkým rybolovom a spracovaním rýb, ale tiež poľnohospodárstvom a chovom dobytku.