cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Philippe de Broca
Životopis
Vnuk maliara a syn fotografa Philippe de Broca nastúpil na technickú školu fotografie a filmu na Rue de Vaugirard, ktorú ukončil v roku 1953. Potom sprevádzal ako kameraman expedíciu nákladných áut Berliet na severnojužnom prechode Afriky. Skupinu ale po ceste opustil a s fotoaparátom rok cestoval po africkom kontinente. Vo Francúzsku nakrúcal priemyselné filmy a potom absolvoval vojenskú službu v armádnej kinematografickej škole, v Nemecku a potom v Alžírsku ako spravodajca. Tento pobyt v armáde je pre neho veľmi dobrou školou. Zvykne si na réžiu a naozaj sa naučí filmovať. Počas alžírskej vojny natáčal inštruktážne filmy pre regrútov.
„Populárny filmár“ podľa vlastnej definície Philippe de Broca vytvoril veľmi osobný štýl, jemnú zmes ľahkosti, humoru a melancholickej vážnosti.
V roku 1957 sa Philippe de Broca stal asistentom réžie Henriho Decoina, potom sa stretol s budúcimi filmármi novej vlny a neskôr s kritikmi Cahiers du cinéma. Bude asistentom prvých filmov Clauda Chabrola ako napr.: Le Beau Serge (1957) alebo Les Cousins ​​​​(1958) a Françoisa Truffauta vo filme Les Quatre cents coups (1958). Nakrútil svoj prvý celovečerný film v roku 1959, Les Jeux de l'amour. Najal si mladého herca Jeana-Pierra Cassela, s ktorým v roku 1960 nakrútil ďalšie dva celovečerné filmy Le Farceur a L'Amant de cinq jours. Spolu s Un Monsieur de compagnie, natočeným v roku 1964, tieto prvé tri filmy okamžite definovali štýl Philippa de Brocu, ktorý dal celému jeho dielu osobitnú farbu: ľahkosť tónu s istou závažnosťou, melanchóliou či napínavosťou. Pre sentimentálne komédie si našiel skladateľa Georgesa Deleruea, ktorý vždy vedel skomponovať tú správnu hudbu pre film. De Broca natočil film Srdcový kráľ (1966), ktorý je bohužiaľ komerčným neúspechom, jeden z dôvodov je aj temnejší dej filmu. Jean-Pierre Cassel svojou eleganciou a rafinovanosťou dokonale stelesňuje „super“ hrdinu: zasnenú, vzdušnú postavu, neustále v pohybe, túžiacu uniknúť pred váhou pozemských, sociálnych a morálnych problémov. Tento hrdina, akýsi kinematografický dvojník filmára, zažije počas de Brocovej kariéry niekoľko variácií. Po Casseliho prvých filmoch sa dej a choreografia ďalších Brocových projektov zmení. V honbe za šťastím, ktoré neustále vytráca, podarí v roku 1964 vo filme Muž z Ria (obrovský úspech u publika) neohrozená a akrobatická postava, ktorú s humorom a ležérnosťou stelesnil Jean-Paul Belmondo. Potom, keď dozrie, je to Jean Rochefort, ktorý zosobní „super“ hrdinu, a to všetko v pohybe a fantázii vo filme Sukničkár z roku 1978, herec hrá úlohu jemného a zasneného idealistu. Philippe Noiret bude tiež jedným z jeho filmových dvojníkov, vo filme Rozmarná Maria (1969), potom vo veľkých populárnych komédiách 70. rokov ako Nežné kura (1978) a Ukradli torzo Jupitera (1980). Herec stelesňuje rovnakú epikurejskú postavu, ale plynutie času sa upokojilo a urobilo filozofickejšie dianie filmov.
Philippe de Broca nakrútil aj dobrodružné filmy. Muž z Ria v roku 1964 inauguruje žáner, pričom Belmondo ako „obyčajný človek“ je napriek sebe vtiahnutý do neobyčajných dobrodružstiev. S tým istým hercom nakrútil de Broca v roku 1965 Muž z Hongkongu podľa predlohy Julesa Verna, úchvatný film, ktorý v hektickom tempe mieša dobrodružstvá, fantáziu a exotiku. V roku 1973 sa opäť stretávajú pri filme Muž z Acapulca. Hlavná postava, autor špionážnych románov, sa stáva strojcom príbehu a podľa svojej fantázie násobí prechody tam a späť medzi fikciou a realitou. Nenapraviteľný (1975), v ktorom Belmondo hrá úlohu sympatického gaunera, je tiež úspešný. V 80. a 90. rokoch Philippe de Broca pokračoval v nakrúcaní exotických dobrodružných komédií ako Afričan (1983) s Philippom Noiretom a Catherine Deneuve alebo Amazonka z roku 2000 s Jean-Paulom Belmondom. Ale jeho inšpirácia sa už vyznačuje určitou dýchavičnosťou.
Philippe de Broca vytvoril aj niekoľko skvelých historických komédií ako Cartouche (1962), s Jean-Paul Belmondom a Claudiou Cardinale, miešajúc lyrizmus a tragédiu, čo tiež prinieslo filmárovi jeho prvý komerčný úspech. V roku 1987 nakrútil de Broca Šuani v hlavných úlohách Philippe Noiret a Sophie Marceau. Film sa stretol len so zmiešaným ohlasom, no filmár sa s publikom opäť zišiel v roku 1997 adaptáciou románu Paula Févala v mušketierovke Hrbáč, v ktorom bol Daniel Auteuil plný zápalu a energie a prefíkaný Fabrice Luchini.
V 90. rokoch sa Philipe de Broca obrátil k televízii, pre ktorú režíroval tucet televíznych filmov vrátane Pozri sa na mňa, keď ťa opustím (1993) alebo Madame Sans-gêne (2002).
Darbazi (architektúra)
Historický vývoj
Pôvod stavby darbazi pravdepodobne vychádza zo štruktúry starovekého halového domu, ktorý bol rozšírený najmä v Trácii, Malej Ázii, na Kryme, Kaukaze,v Iráne, Pamíre alebo Indii či Etiópii medzi 5. až 3. storočím pred Kr. V každom regióne sa prispôsobil miestnym tradíciám. Na území dnešného Gruzínska sa darbazi rozvinulo do niekoľkých rozmanitých foriem. Išlo najmä o kruhový alebo oválny tvar s centrálnym priestorom. Nad týmto priestorom sa nachádzala pyramidálna klenba, ktorá bola podopretá dvomi, tromi alebo štyrmi drevenými stĺpmi. Klenbu tvorili navzájom prekrývajúce sa trámy tzv. gvirgvini, ktoré sa smerom hore zužovali. V hornej časti sa nachádzal otvor, ktorý osvetľoval miestnosť a odvádzal dym z ohniska. Analogickým príkladom rozvoja formy halového domu je megarón. Najstaršie zvyšky darbazi sa v Gruzínsku našli počas archeologických vykopávok neďaleko obce Urbinisi, pričom sú podobné halovému domu v historickej provincii Chevsuretia alebo sýpke v provincii Pšavi (4.3. storočie pred Kr.). Najstarší opis darbazi je uvedený vo Vitruviovom diele De architectura (Desať kníh o architektúre; približne rok 20 pred Kr.), kde je opísaný ako kolchidský dom so štvorhrannou pyramidálnou strechou a otvorom uprostred.
Major League Soccer
MLS bola založená v roku 1993 ako súčasť úspešnej kandidatúry na usporiadanie Majstrovstiev sveta vo futbale 1994. Prvú sezónu odohralo v roku 1996 desať tímov. Na začiatku sa MLS stretávala s veľkými finančnými problémami, v novembri 2001 bola kvôli finančným problémom liga zrušená, dva dni po zrušení sa však na pokyn amerického podnikateľa Lamara Hunta (vlastník tímov Columbus Crew a Sporting Kansas City v MLS a Kansas City Chiefs v NFL) liga obnovená. Od tej doby sa liga rozšírila na 29 tímov, všetky tímy začali hrať na štadiónoch určených priamo na futbal. Návštevnosť prekonávala NHL a NBA a do ligy začali prichádzať hviezdy ako napr. David Beckham. MLS získala televízne práva a začala sa pohybovať v kladných číslach.
Darbazi (architektúra)
Historický vývoj
Zo staroveku známa forma darbazi sa ďalej rozvíjala aj v priebehu stredovekej gruzínskej architektúry v podobe ľudového domu. Išlo o jednoduchý halový dom v tvare obdĺžnika. Otvor bol umiestnený uprostred nad štvorcovým priestorom vo vnútri, ktorý podopierali štyri drevené stĺpy nesúce trámy. Stĺpy a trámy boli väčšinou zdrobnené jemnou rezbou geometrických alebo florálnych vzorov. Najviac zdobený bol masívny materský stĺp v tvare T, obdĺžnika či lichobežníka tzv. deda bodzi, ktorý niesol váhu pyramidálnej klenby. Vo veľkej miere sa vyskytoval v historických provinciách Kartli, Kachetia a Samcche-Džavachetia. Neskôr pyramidálna klenba trochu viac pripomínala tvar kupoly. Ojedinele bola konštrukcia darbazi vyhotovená z kameňa. Tento typ bol rozšírený v historických provinciách Karli a Meschetia. Konštrukcia darbazi pravdepodobne ovplyvnila štruktúru gruzínskych chrámov s centrálnou kupolou a okulom. V každom prípade nešlo o odkaz na štruktúru antických alebo ranokresťanských centrálnych stavieb rozšírených v Stredomorí, ako je napríklad mauzóleum či martýrium a ďalšie.
Od stredoveku až do 18. storočia bola výstavba darbazi veľmi populárna, pretože štruktúra stavby veľmi dobre odolávala zemetraseniu v seizmických oblastiach Zakaukazska. Stavba darbazi ako typ ľudového príbytku v Gruzínsku do 20. storočia neupadla. Od 18. storočia bola štruktúra stavby predmetom etnografických štúdií. V Gruzínsku prevládali dva základne typy darbazi: jednopriestorové (veľký centrálny priestor s chodbou vpredumiestnosť alebo časť v dome) rozšírené v provincii Kartli a halové (kde boli všetky obytné časti usporiadané pod jednou strechou) rozšírené v provincii Samcche-Džavachetia a Trialetia. V južných oblastiach bolo ohnisko nahradené krbom. V polovici 19. storočia prešla svetská architektúra v Gruzínsku pod modernými vplyvmi transformáciou. Novým štandardom domov sa stalo poschodie, podkrovie, balkón alebo okná. Darbazi ako tradičná forma príbytku celkom nezmizla, ale minimalizovala sa na menšiu miestnosť v dome.
Major League Soccer
Formát súťaže
Na konci základnej časti získa tím s najviac získanými bodmi MLS Supporters' Shield a bude mať výhodu domáceho prostredia v play-off.
Philippe de Broca
Životopis
Počas svojej kariéry bol Philippe de Broca veľmi lojálny k svojim hercom a technikom. Ako spoločníkov na cestách mal scenáristu Daniela Boulangera, kameramana Jeana Penzera a skladateľa Georgesa Delerueho. Les Films Ariane, ich zakladateľ Alexandre Mnouchkine a producent Georges Dancigers pravidelne podporovali jeho kariéru.
Major League Soccer
Formát súťaže
Po základnej časti nasleduje play-off, ktoré vyvrcholí v novembri. Do play-off postupuje deväť najlepších tímov z každej konferencie pričom najlepších sedem postúpi priamo do osemfinále a tímy na ôsmom a deviatom mieste čaká šestnástfinále. Víťazovia konferencií sa v novembri stretnú o MLS Cup.
Tímy v sezóne 2023
V sezóne 2023 v lige pôsobí 29 tímov, ktoré sú rozdelené do dvoch konferencií. V sezóne 2023 pribudol tím St. Louis City SC.
Externé odkazy
https://www.mlssoccer.com/
Philippe de Broca
Životopis
Režisér zomrel na rakovinu v novembri 2004. Jeho hrob v Belle-Île v Bretónsku nesie epitaf „Veľa som sa smial“.
Štýl
Štýlom Philippa de Brocu je však v podstate mužský štýl. Ženy, aj keď sú veľmi prítomné, sú len zriedka v centre príbehu. Až na pár výnimiek (ako Chère Louise v roku 1971 s Jeanne Moreau) inak je hrdinom vždy muž, obklopený viacerými ženskými postavami, často patriacimi k rôznym generáciám. Väčšina de Brocových filmov má oslnivé herecké obsadenie. Režisér sa obklopuje množstvom často veľmi obľúbených hercov. Ich jednotlivé partitúry sa spájajú vo veľkom zbore, ako napríklad v Ťahať diabla za chvost (1968), s Yvesom Montandom, Madeleine Renaud, Jeanom Rochefortom či Jean-Pierre Marielle, alebo v búrlivých duetoch ako Nežné kura (1978) (Philippe Noiret / Annie Girardot) alebo Afričan (1983) (Philippe Noiret a Catherine Deneuve).
Viktor Lorenc
Viktor Lorenc (* 23. august 1843, Kroměříž† 21. august 1915, Levoča) bol slovenský strojárenský odborník, vynálezca a horolezec.
Životopis
V rokoch 18491854 navštevoval obecnú školu, 18541848 reálku v Kroměříži následne 18581862 vo Viedni. Pokračoval štúdium techniky vo Viedni (18621868), ktorú ukončil v roku 1868 titulom inžinier.
Následne pracoval ako pracovník techniky vo Viedni (18681870), inžinier Hornouhorskej železiarskej spoločnosti v Krompachoch (18701889), v rokoch 18891909 viedol technickú kanceláriu v Budapešti, od roku 1905 podnikal.
Angažoval sa v slovenskom národnom hnutí. Od roku 1861 člen Slovenskej študentskej spoločnosti, od 1863 Slávie vo Viedni.
Autor viacerých vynálezov a patentov, v roku 1890 prispel k modernizácii železiarní v Krompachoch elektrolytickým spôsobom získania medi a striebra z tetraedritov. Usiloval sa zvýšiť povedomie o zdravotnom stave hutníkov a baníkov; podnikanie v oblasti klimatickej liečby však nebolo úspešné.
Ako horolezec uskutočnil niekoľko prvovýstupov (z Morského oka do Žabieho sedla a iné.), propagoval horolezectvo a zimnú turistiku.
Líbya (historické územie)
Líbya je staroveké historické územie v Severnej Afrike medzi Egyptom, Aithiopiou a Atlantikom. Územie zahŕňalo súčasné štáty Maroko, Alžírsko, Tunisko a Líbyu. Jej obyvatelia sú predkami súčasných Berberov.
Libya bol aj názov oboch rímskych provincií Libya superior ( Kyrenaika vo východnej Líbyii) a Libya inferior (Marmarika medzi Egyptom a Kyrenaikou).
Festival Áčko
Festival študentských filmov Áčko je filmový festival študentských audiovizuálnych diel, vytvorených ako súčasť výučby študijných programov v odbore filmové umenie a multimédia. Svojim programom sa primárne zameriava na prezentáciu aktuálnej kinematografickej tvorby študentov nielen Filmovej a televíznej fakulte VŠMU, ale aj iných vzdelávacích inštitúcii zameraných na filmové umenie a multimédiá. Zároveň otvára diskusiu medzi študentami – začínajúcimi tvorcami a odborníkmi o aktuálnom stave a smerovaní filmovej tvorby. V roku 2022 sa koná jeho 26. ročník. Organizuje ho Vysoká škola múzických umení v Bratislave.
Idea festivalu
Hlavnou úlohou festivalu je inšpirovať, motivovať a podporovať mladých nádejných tvorcov vo vytváraní nových filmových/audiovizuálnych projektov. Prostredníctvom projekcií a následných diskusií vytvára priestor na vzájomnú konfrontáciu a nadviazanie spolupráce nielen v rámci Slovenska, ale aj v zahraničí. Zároveň sa im touto prehliadkou otvára brána k účasti na ďalších domácich, či zahraničných festivaloch.
Festivalová porota
O víťazoch súťažných oddelení rozhoduje Malá porota zložená zo študentov Katedry audiovizuálnych štúdií a filmovej kritiky a Veľká porota z predstaviteľov Literárneho fondu, organizácií ako LITA či SAPA a aktívnych tvorcov slovenskej audiovízie. Veľká porota udeľuje ceny za najlepší film, najlepší hraný film, najlepší dokumentárny film, najlepší animovaný film, najlepší scenár, najlepšiu kameru, najlepší zvuk, najlepší strih, najlepšie vizuálne efekty a najlepší divácky film. Ceny môžu byť udelené iba vysokoškolským študentom.
Mailhoc
Mailhoc je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Tarn, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Mailhoc má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod.
Obyvateľstvo
Graf vývoja obyvateľstva:
Fólkvangr
náhľad| "Freya" (1882) od Carla Emila Doeplera Fólkvangr (stará nórčina: [ˈfoːlkˌwɑŋɡz̠], „pole hostiteľa“ alebo „pole ľudí“ alebo „pole vojska“ ) je v nórskej mytológii lúka alebo pole, nad ktorým vládne bohyňa Freyja, kam ide polovica z tých, ktorí zomreli v boji, zatiaľ čo druhá polovica ide k bohovi Odinovi do Valhaly. Iní boli po smrti privedení do Fólkvangru. Napríklad v Egilsovej ságe vyhlásila svetom unavená ženská postava, že už nikdy neochutná jedlo, kým nebude obedovať s Freyou. Fólkvangr je dosvedčený v Poetickej Edde, zostavenej v 13. storočí zo skorších tradičných zdrojov, a v Prozaickej Edde, ktorú v 13. storočí napísal Snorri Sturluson. Podľa Prozaickej Eddy sa v rámci Fólkvangru nachádza Freyjina sieň Sessrúmnir.
Svedectvá
V básni Grímnismál zhromaždenej v Poetickej Edde Odin (preoblečený, alebo Grímnir) hovorí mladému Agnarovi, že Freyja prideľuje miesta vo svojej sále Fólkvangr polovici tých, ktorí zomrú, zatiaľ čo Odin dostane druhú polovicu (Fólkvang je tu poangličtinovaný na Fôlkvang a Folkvang).
V kapitole 24 Prozaickej Eddy Gylfaginning, High hovorí Ganglerimu (opísanému ako kráľ Gylfi v prestrojení), že Freyja je „najslávnejšia z asov “, že Freyja má príbytok v nebesiach nazývaný Fólkvangr a že „kedykoľvek jazdí do boja dostane polovicu zabitých a druhú polovicu Odin. High potom pokračuje popisom Freyinej siene Sessrúmnir.
Egilova sága
V Egilsovej ságe, keď Egill Skallagrímsson odmietne jesť, jeho dcéra Þorgerðr (tu poangličkovaná ako „Thorgerd“) hovorí, že zostane bez jedla, a tak zomrie od hladu, a potom sa stretne s bohyňou Freyou.
Britt-Mari Näsström hovorí, že „ako prijímateľka mŕtvych je jej [Freyjin] príbytok otvorený aj pre ženy, ktoré utrpeli vznešenú smrť“. Näsström poukazuje na potenciálne ďalšie spojenie v ságe Hervarar sága ok Heiðreks, kde sa kráľovná obesí v dísarsalre (stará nórčina „sieň Dís “) po tom, čo zistila, že jej manžel zradil jej otca aj brata. Näsström poznamenáva, že "tým Dísom by sotva mohol byť niekto iný ako samotná Freyja, prirodzená vodkyňa kolektívnych ženských božstiev nazývaných dísir, a miesto kráľovninej samovraždy sa tak zdá byť spojené s Freyjou."
Implikácie
Rudolf Simek teoretizuje, že meno Fólkvangr „určite nie je oveľa staršie ako samotný Grímnismál“ a dodáva, že popis Gylfaginning sa drží blízko popisu Grímnismál, no opisy Gylfaginning dodávajú, že Sessrúmnir sa nachádza vo Fólkvangre. Podľa Hildy Ellis Davidsonovej je Valhalla „dobre známa, pretože hrá veľkú úlohu v obrazoch boja a smrti“, no význam iných sál v nórskej mytológii, ako napríklad Ýdalir, kde prebýva boh Ullr, a Freyjin Fólkvangr, je stratený.
Britt-Mari Näsström kladie dôraz na to, že Gylfaginning hovorí, že „kedykoľvek ide do boja, berie polovicu zabitých“ a interpretuje Fólkvangr ako „pole bojovníkov“. Näsström komentuje, že:"Freyja prijíma zabitých hrdinov bojiska celkom s úctou ako Odin. Jej dom sa volá Sessrumnir, „plný mnohých miest“ a pravdepodobne plní rovnakú funkciu ako Valhalla, „sieň zabitých“, kde bojovníci po boji jedia a pijú pivo. Napriek tomu sa musíme pýtať, prečo sú v staroseverskom pohľade na posmrtný život dva hrdinské raje. Mohol to byť dôsledok rôznych foriem zasvätenia bojovníkov, kde sa zdalo, že jedna časť patrila Odinovi a druhá Freyji. Tieto príklady naznačujú, že Freyja bola vojnová bohyňa a dokonca sa objavuje ako valkýra, doslova „tá, ktorá si vyberá zabitých“."Siegfried Andres Dobat poznamenáva, že „vo svojej mytologickej úlohe vyberačky polovice padlých bojovníkov pre svoju ríšu smrti Fólkvangr sa však bohyňa Freyja ukazuje ako mytologický vzor pre Valkýr a dísir“.
Kamenné lode a protogermánske posmrtné miesto
V dokumente z roku 2012 Joseph S. Hopkins a Haukur Þorgeirsson navrhujú spojenie medzi Fólkvangrom, Sessrúmnirom a mnohými kamennými loďami nájdenými po celej Škandinávii. Podľa Hopkinsa a Haukura Fólkvangr a Sessrumir spoločne vykresľujú obraz lode a poľa, čo má širšie dôsledky a môže spájať Freyju s „Isis“ Suebov.
Moderný vplyv
Začiatkom 20. storočia vytvoril Karl Ernst Osthaus „Folkwang-Gedanke“ alebo „Folkwang-Konzept“, že umenie a život môžu byť zladené. Na tomto koncepte bolo založených niekoľko kultúrnych inštitúcií nesúcich názov Folkwang (nemecký zápis Fólkvangr). Medzi tieto inštitúcie patrí Museum Folkwang v Essene (otvorené v roku 1902), vydavateľstvo Folkwang-Verlag (založené v roku 1919), Folkwang Kammerorchester Essen (založené v roku 1958), Folkwang-Musikschule v Essene (založené v roku 1974) a Folkwang Universität der Künste o hudbe, divadle, tanci, dizajne a akademických štúdiách.
Račnov
Račnov môže byť:
Moschos
Moschos môže byť:
Atlas of Peculiar Galaxies
Atlas of Peculiar Galaxies je astronomický katalóg. Obsahuje 338 nezvyčajných galaxií s fotografiami.
Dejiny
Katalóg vytvoril americký astronóm Halton Arp v 60. rokoch 20. storočia a v roku 1966 ho vydal California Institute of Technology. Býva nazývaný aj Arp-katalóg, skrátene aj APG. Vo svojich prácach i prácach iných astronómov hľadal galaxie nezvyčajného vzhľadu. Každý objekt sledoval päťmetrovým teleskopom v Palomar Observatory a za dobrých podmienok vyhotovil fotografie.
Arp usporiadal katalóg do skupín čisto podľa morfologických kritérii. Katalóg bol východzím bodom mnohých detailných skúmaní nezvyčajných a vzájomne pôsobiacich galaxií.
Le Margnès
Le Margnès je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Tarn, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Le Margnès má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod.
Obyvateľstvo
Le Margnès má 45 obyvateľov (2009).
Buxières-d’Aillac
Buxières-d’Aillac je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Indre, v regióne Centre-Val de Loire.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
STS-134
STS-134 bola posledná plánovaná misia amerického raketoplánu Endeavour. Cieľom misie bola doprava a montáž magnetického spektrometra AMS-02 a plošiny ELC-3 na Medzinárodnú vesmírnu stanicu (ISS). V priebehu misie boli uskutočnené tiež 4 výstupy do otvoreného vesmíru (EVA).
Štart bol pôvodne naplánovaný na 29. apríl 2011, ale pre technické problémy bol preložený, najprv len na 2. mája, ale nasledujúci deň po zrušení odpočítavania sa zistilo, že opravy si vyžadujú viacej času. NASA oznámila, že ďalší pokus o štart nebude skôr, než 16. mája 2011 o 14:56 stredoeurópskeho času, kedy napokon raketoplán úspešne odštartoval a dosiahol obežnú dráhu. S ISS sa spojil 18. mája o 12:14
Posádka
Posádka bola vymenovaná v auguste 2009.
V zátvorkách je uvedený celkový počet letov do vesmíru vrátane tejto misie.
Pathé
náhľad|Ústredie Pathé v [[Paríž|Paríži.]] Pathé (iné názvy: Pathé Frères, Pathé Consortium Cinéma, Pathé Distribution, AMLF a Renn Productions) je názov rôznych francúzskych firiem, ktoré založili a pôvodne riadili bratia Pathé z Francúzska od roku 1896.
Pathé je významná filmová produkčná, výrobná a distribučná spoločnosť, ktorá prostredníctvom svojej dcérskej spoločnosti Pathé Cinémas a televíznych sietí v celej Európe vlastní niekoľko reťazcov kín.
Spoločnosť, ktorej meno sa spája s históriou kinematografie, bola založená a riadená vo Francúzsku, pôvodne bratmi Pathéovými: Charlesom a Émilom Pathé. Začiatkom 20. storočia sa Pathé stala najväčšou spoločnosťou na výrobu a distribúciu filmov a zariadení na svete. V roku 1908 Pathé vymyslelo úvodnú logo scénu, ktorá bola premietaná v kinách pred celovečerným filmom.
Pathé je po Gaumontovi druhou najstaršou stále fungujúcou filmovou spoločnosťou na svete. Začiatkom 21. storočia vlastní Pathé Jérôme Seydoux a Gaumont Nicolas Seydoux. V druhej polovici 20. storočia bol šéfom Pathé Claude Berri.
CDC
CDC môže byť skratka:
Buzançais (obec)
Buzançais je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Indre, v regióne Centre-Val de Loire.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Televízny dokumentárny film
Televízny dokumentárny film, skrátene aj televízny dokument je druh dokumentárneho filmu vytvoreného špeciálne pre televíznu produkciu a distribúciu.
Dokumentárny film
Dokumentárny film podľa Václava Sklenářa je dokladom, zápisom, protokolom, svedectvom o určitej skutočnosti, o určitom fakte. Dokumentarista má skutočnosť danú pred sebou. Len ju objavuje, zobrazuje a podáva ju svojim pohľadom. Zdrojom dokumentárneho filmu je fakt, ten je aj zdrojom dramatickosti filmu. Dokumentaristu charakterizuje ako hľadača, objavovateľa faktu. Cituje výrok Dzigu Vertova: "Objektív je presný, neomylný a musí byť umiestnený do stredu udalostí, reálnych faktov, natáčaných mimo ateliérov, bez hercov, bez scénografie, námetu a scenára...Som filmové oko. Som okom kamery. ... Som mechanický prístroj, ktorý vám ukazuje svet ako ho vidieť môžem iba ja. ... Som v ustavičnom pohybe. Blížim sa k predmetom a vzďaľujem sa od nich. ... Oddnes už film nepotrebuje psychologické či detektívne drámy, divadelnú scénografiu. Oddnes sa už nebude točiť Dostojevský ani Nat Pinkerton. Všetko je obsiahnuté v novom ponímaní filmovej kroniky. V životnom príbehu má rozhodujúcu váhu: 1. filmové oko .... ktoré ponúka svoje vidím, 2. filmový strihač, ktorý ako prvý takto usporiada videné jednotlivé okamihy života."
Klasifikácia žánrov
Dokumentárny film sa vyskytuje v mnohých žánroch. Klasifikácia žánrov:
Prvé vysielanie
Prvé televízne experimentálne vysielanie v Česko-Slovensku sa uskutočnilo už v roku 1947. Vtedy technici Česko-slovenského rozhlasu a Vojenského technického ústavu vytvorili prvý televízny reťazec česko-slovenskej výroby. Použili kamery, vysielače aj prijímače. Obraz sa vtedy z kamery v laboratóriu prostredníctvom káblov premietal v neďalekej reštaurácií. Tento proces uviedli aj pri prvej doloženej prezentácií povojnovej Česko-slovenskej televízie v marci 1948.
Začiatok televízneho vysielania
Rok 1956 bol charakteristický uvoľňovaním pomerov. Po smrti Josifa Stalina v roku 1953 a následnom XX. Zjazde ÚV KSS sa do umenia dostávalo viac zmýšľania nielen kreatívneho, ale aj kritického. Viac ako na hranej tvorbe sa to však prejavilo pri dokumentárnom filme. To však pritiahlo obmedzenia totalitného režimu rýchlejšie ako u hranej tvorby. Vývin dokumentárneho filmu určovala miera liberalizácie a nastoľovania poriadku.
3. novembra 1956 začína na Slovensku vysielať televízia. Prvou spravodajskou reláciou boli Televízne aktuality a zaujímavosti a od 1. januára 1958 sa v televízii objavili aj Televízne noviny. Prvou televíznou hlásateľkou sa stala Hilda Michalíková, prvým režisérom Július Mazanec a prvým kameramanom televízneho vysielania Emil Rožňovec. Oproti filmovým týždenníkom a aktualitám premietanými v kinách mala televízia viacero výhod: väčšiu dostupnosť pre diváka, aktuálnosť, čo bola jej najväčšia devíza. V televízii boli v spravodajstve od začiatku prítomní spíkri, často boli využívané fotografie a v porovnaní s filmovými týždenníkmi obsahovalo menej šotov. Všetky tieto výhody televízie dospeli k logickému vyústeniu – televízie začali vysielať filmové týždenníky, čo pri rapídne sa narastajúcom počte majiteľov televíznych prijímačov znamenalo nielen nárast popularity týchto reportáží, ale aj vznik televízneho dokumentárneho filmu.
Televízia mohla svoju aktuálnosť naplno ukázať na vysielaní živých prenosov, najmä v prospech režimu. Dôležité udalosti ako manifesty alebo zjazdy vládnucej strany tak boli vysielané do domácností po celom Slovensku. Zo začiatku televízia vysielala len v niektoré dni, od roku 1959 sa však vysielanie v Bratislave zaradilo každodenným vysielaním na úroveň napr. toho pražského.
Vrchol televíznej dokumentárnej tvorby - 60. roky
Televízna filmová dokumentárna tvorba sa sústredila najmä v Štúdiu krátkeho filmu. Medzi jeho najznámejších pracovníkov patril Martin Slivka, ktorého tvorba bola charakteristická najmä etnografickými témami – Deti a hudba (1969), Človek a hra (1968) či Fašiangy (1969). V televíznom dokumente započal svoju kariéru aj Dušan Hanák. Ten vytváral filmovo-hudobné reflexie ako Metamorfózy (1965), Impresia (1966) či Sonáta alebo hľadanie šťastného čísla (1966). Ďalšie opisy vytvárala aj dvojica autorov Rudolf Urc a Dušan Kulíšek, napríklad dvojdielny dokument o generáloch SNP Jánovi Golianovi a Rudolfovi Viestovi Generáli (1969). Autorskú dvojicu vytvoril aj Martin Slivka spolu s Miloslavom Kubíkom filmom Monológy (1964). Filmom Opojená (1969) štartuje svoju kariéru aj Miloslav Luther.
Úpadok - 70. roky
Medzi televíznou a kinematografickou dokumentárnou tvorbou bolo len málo rozdielov, a aj kvalita bola takmer na rovnakej úrovni. Hlavne preto, lebo tvorcovia boli pri oboch typoch dokumentu tí istí. Po tvorivých 60. rokoch však prichádzajú sedemdesiate roky a tie sú príznačné hlavne kontrolou a cenzúrou. Tak ako je na ústupe filmová tvorba hraná, rovnako ustupuje aj dokument. Nevyhovujúce filmy boli často posielané do trezorov, kde sa mnohé stratili alebo zničili. Jedným z najvýznamnejších dokumentov je film o Karolovi Plickovi v réžii Martina Slivku - Na počiatku bola pieseň (1970). Objavujú sa aj dokumenty športového charakteru - Antonín Panenka a Josef Panáček (1978), sociálneho charakteru - Niet cudzích detí (1976), vedecko-technického charakteru Signály z budúcnosti (1971) aj dokumenty z oblastia umenia - Maliar Važca - Ján Hála (1979)
Tematická rozmanitosť a sloboda - 80. roky - súčasnosť
Popularita televízie stále rástla v osemdesiatych rokoch sa režim definitívne uvoľňuje. Priamym prenosom vytvárajú kontrast záznamy, napríklad z obľúbených spartakiád - Československá spartakiáda 1985 (1985). Historickú témy spracúva dokument Diagnózy svedomia (1982) režiséra Cyrila Valšíka, ktorý cez rozprávanie lekára rekonštruuje atentát na Heydricha. Do medicínskeho prostredia spadajú filmy Matkin úsmev (1982) o predčasne narodených deťoch, Život z bubliny (1980) o pôrode do sterilného prostredia či Ľudský faktor (1981) rekonštruujúci skutočné udalosti z lekárskeho života. V deväťdesiatych rokoch sa populárnymi stávajú televízne cykly - teda niečo na spôsob dokumentu na pokračovanie - Ako ich nepoznáte (1998), Dejiny cirkvi (1997) či Portréty (1993). V novom miléniu sa popularite tešia najmä publicistické žánre - talk show, či reality show.
Chrbát
Chrbát môže byť:
CCS
CCS môže byť skratka pre:
Toyota Supra
Toyota Supra je športový automobil/grand tourer, ktorý v rokoch 1979 až 2002 vyrábala japonská automobilka Toyota Motor Corporation. Dizajn Toyoty Supra bol odvodený z Toyoty Celica, ale bol dlhší a širší. Striedavo Toyota zastavovala používanie prefixu Celica a začala nazývať automobil iba ako Supra. Kvôli podobnosti a predchádzajúcemu názvu Celica, je mnohokrát nesprávne používaný názov pre Toyotu Supra a naopak. Všetky štyri generácie používali radový šesťvalcový motor.
V roku 1998 Toyota zastavila predaj Supry v USA a v roku 2002 Toyota oficiálne zastavila výrobu Supry v Japonsku.
Ako ikonický športový automobil, sa Supra objavila v mnohých videohrách, filmoch, hudobných videách a televíznych show. Medzi niektoré zo známych použití Supry patria série videohier Gran Turismo, Forza Motorsport, Need for Speed a Midnight Club a film Rýchlo a zbesilo z roku 2001.
Mark I (1978-1981)
right|thumb|1979 Toyota Celica Supra Prvá generácia Supry bola skoro celkom na základe Toyoty Celica liftback, ale bola dlhšia o 129,5 mm. Dvere a zadná časť zdieľala s Celicou, ale predné panely boli predĺžené kvôli montáži väčšieho radového šesťvalca namiesto radového štvorvalca z Celicy. Plán Toyoty v tom čase bolo so Suprou konkurovať populárnemu Datsunu (v súčasnosti Nissan) Z-car.
1978
V apríli 1978 Toyota začala s výrobou Supry Mark I v Japonsku, ako Toyota Celica XX, pričom bola predávaná súbežne s Cecilcou. V januári 1979 debutovala v USA. USA Mark I (karosársky kód MA46) bol pôvodne vybavený 12-ventilovým radovým šesťvalcom (4M-E) SOHC s objemom 2563 cm³ a výkonom 82 kW/111 koní. V apríli 1978 japonská Mark I (karosársky kód MA45) bola ponúkaná s 2,0-litrovým 12-ventilovým radovým šesťvalcom (M-EU) SOHC s výkonom 82 kW/111 koní. Japonská Supra bola vybavená menším 2,0-litrovým motorom. Oba motory boli dodávané s elektronickým vstrekovaním paliva.
Voliteľné možnosti prevodoviek pre Mark I boli buď 5-rýchlostná manuálna (W50) alebo voliteľná 4-rýchlostná automatická prevodovka (A40D). Obe prevodovky mali prevod do rýchla. Pohonné ústrojenstvo pre Supru má pevnú zadnú nápravu. Takisto mala Supra kotúčové brzdy na všetkých kolesách a štvorprvkové zadné pruženie s vinutý mi pružinami, priečnou panhardskou tyčou a stabilizátorom. Predné pruženie pozostávalo zo vzpier MacPherson a stabilizátora.
Vo vnútri Supry boli jedným z voliteľných možností elektrické okná a centrálne zamykanie ako časť komfortnej výbavy. Komfortná výbava tiež pozostávala z tempomatu a strešného okna.
1979
V roku 1979 (modelový rok 1980) japonská Mark I bola v ponuke s 12-ventilovým prepĺňaným radovým šesťvalcom (M-TEU) SOHC s objemom 1988 cm³ a výkonom 108 kW/147 koní. Motor bol vybavený turbodúchadlom Garrett T03, ale bez medzichladiča. To bol prvý motor Toyotu, ktorý používal turbodúchadlo.
Oficiálna webstránka Toyoty Supra tiež uvádza, že mala pridané voliteľné kožené sedadlá a automatickú klimatizáciu.
1980
V auguste 1980 (modelový rok 1981) dostala Supra zväčšenie zdvihového objemu motora 5M-E na 2759 cm³. Bol to stále 12-ventilový motor s rozvodom SOHC, ale poskytoval výkon 87 kW/118 koní a krútiaci moment 197 Nm. V poslednom roku generácie Mark I, dosahovala zrýchlenie z 0 na 96 km/h za 10,24 sekundy a 1/4 míle prekonala za 19,5 sekundy s koncovou rýchlosťou 125 km/h.
Tiež v roku 1980 nová výbava Sports Performance Package sa stala voliteľnou možnosťou, pričom obsahovala športové pruženie, vyššie pneumatiky s bielymi bokmi a predný a zadný spojler. V poslednom roku bola tiež v každej Supre ponúkaná 8-skladbová kazeta.
1982
Pre rok 1982 na severoamerickom trhu bol motor Celicy Supry 12-ventilový radový šesťvalec (5M-GE) DOHC s objemom 2759 cm³. Jeho výkon bol 108 kW/147 koní a krútiaci moment 210 Nm. Motor mal kompresný pomer 8,8:1 pre dosiahnutie výkonu a pokročilý vákuový rozdeľovač. Automobil dosahoval zrýchlenie z 0 na 96 km/h za 9,8 sekundy a za 17,2 sekundy pokoril 1/4 míle s koncovou rýchlosťou 130 km/h.
Štandardnou prevodovkou pre tento rok bola 5-rýchlostná manuálna W58 a 4-rýchlostná automatická A43DL. Obe prevodovky mali prevod do rýchla, pričom automatická prevodovka mala uzamykací menič krútiaceho momentu. Modely roku 1982 mali prevodový pomer zadného diferenciálu 3,72:1. Nezávislé zavesenie bolo upravované a navrhnuté Lotusom a obsahuje hrebeňové riadenie a vpredu vzpery MacPherson. Vzadu mali vlečné rameno s vinutými pružinami a stabilizátorom. Brzdenie Celicy Supry obstarávali kotúčové brzdy na všetkých kolesách.
1983
Pre modely roku 1983 bol zvýšený výkon motorov 5M-GE na 112 kW/152 koní a krútiaci moment na 216 Nm. Toyota zmenila tiež zadný prevodový pomer na 4,10:1 pre modely P-Type a 3,73:1 pre modely L-Type.
Vo vnútri neboli v skutočnosti žiadne zmeny, ale medzi zmeny exteriéru patrili elektrická anténa, zásterky proti blatu po novom na každom modeli a pridané boli aj ostrekovače predných svetlometov na modeloch P-Type.
1984
V roku 1984 zmenila Toyota pekný kúsok Supry. V modeloch s 5-rýchlostnou manuálnou prevodovkou bol výkon zvýšený na 119 kW/162 koní a krútiaci moment na 221 Nm. Tento nárast bol dosiahnutý úpravou sacieho potrubia a zvýšením kompresného pomeru na 9,2:1. Ďalšie významné zmeny na modeloch s 5-rýchlostou prevodovkou bola zmena prevodového pomeru zadného diferenciálu na 4,30:1. Všetky Supry s automatickou prevodovkou ostali bez zmien, až na zadný prevodový pomer, ktorý sa zmenil na 4,10:1.
Mark III (1986-1992)
right|thumb|1989-1992 Toyota Supra thumb|right|1986-1992 Toyota Supra zozadu V máji 1986 bola Toyota pripravená na vypustenie ďalšej generácie Supry. Spojenie medzi Celicou a Suprou bolo pretrhnuté; začali tak vznikať dva kompletne rozdielne modely. Celica bola zmenená na predný náhon, kým Supre ostala platforma so zadným náhonom. Hoci Mark II a Mark III mali podobný dizajn motorizácia bola doplnená o výkonnejší 3,0-litrový radový šesťvalec s výkonom 149 kW/202 koní. Hoci bol dostupný iba s atmosférickým nasávaním, prepĺňaná verzia bola dostupná od modelového roku 1987. Supra tak bola teraz mechanicky podobná Toyote Soarer pre japonský trh.
Nový motor v Supre Mark III, Toyota 7M-GE bol vlajkovou loďou medzi motormi arzenálu Toyoty. Obe verzie tohto motora mali 4 ventily na valec a dve vačkové hriadele v hlave valcov. Prepĺňaný motor 7M-GTE bol prvým menej distribuovaným motorom ponúkaným v USA, ktorý používal senzor polohy vačkových hriadeľov riadený výfukoým vačkovým hriadeľom.
Celkovo sa vyrobilo 108 565 kusov Supry Mark III.
Mark IV (1992-2002)
S novým modelom Supry urobila Toyota veľký skok v smere viac sériového vysokovýkonného automobilu. Znova použila pomocný rám, pruženie a pohonné ústrojenstvo z Z30 Soarer (Lexus SC300/400), pričom testovací predvýrobný model sa začal vyrábať v decembri 1992 v množstve 20 kusov, a oficiálna masová výroba začala v apríli 1993. Nová Supra bola kompletne predizajnovaná, s oválnym tvarom karosérie a dvomi novými motormi: atmosférický Toyota 2JZ-GE s výkonom 163 kW/223 koní pri 5800 otáčkach za minútu a krútiacim momentom 280 Nm pri 4800 otáčkach za minútu a dvoma turbodúchadlami prepĺňaný 2JZ-GTE s výkonom 206 kW/280 koní a krútiaci moment 431 Nm pre japonské verzie. Pre exportné modely (Amerika/Európa) Toyota upravila turbomotor Supry (menšie turbodúchadlá, s oceľovými lopatkami, väčšie palivové vstrekovače, atď.). Týmito úpravami sa výkon zvýšil na 239 kW/320 koní pri 5600 otáčkach za minútu a krútiaci moment 427 Nm pri 4000 otáčkach za minútu. Prepĺňaný variant dosahoval zrýchlenie z 0 na 96 km/h za 5,0 sekúnd (z 0 na 100 km/h: 5,3 sekundy) a 1/4 míle (402 metrov) za 13,3 sekundy s koncovou rýchlosťou 175 km/h. Turbo verzia bola testovaná do rýchlosti 270 km/h, ale automobily boli obmedzené na 180 km/h v Japonsku a 250 km/h v ostatných krajinách. Európske verzie tiež mali nasávanie vzduchu otvormi v kapote.
Predaj v Kanade bol ukončený v roku 1996 a pre USA v roku 1998. Výroba pokračovala v Japonsku do augusta 2002, kedy bola ukončená kvôli obmedzujúcim emisným štandardom.
Technické údaje
left|thumb|Toyota Supra použitá vo filme [[Rýchlo a zbesilo]]
Marsal
Marsal môže byť:
Marnaves
Marnaves je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Tarn, v regióne Midi-Pyrénées.
Polohopis
Marnaves má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod.
Obyvateľstvo
Marnaves má 79 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
Eva Antoshchenko Múčková
Eva Antoshchenko Múčková, M.A. (* 1972) je popredná slovenská vietnamistka, prekladateľka a odborníčka na vietnamskú literatúru.
Život
Eva Antoshchenko Múčková, je dcérou Jána Múčku, prvého slovenského vietnamistu. Rovnako ako on študovala na Filozofickej fakulte UK v Prahe, po štúdiách strávila jedenásť rokov vo Vietname.
V súčasnosti žije a pôsobí v Moskve na Moskovskej univerzite na Inštitúte ázijských a afrických štúdií. Venuje sa vietnamským prekladom do slovenčiny a ruštiny. Momentálne pracuje na preklade Hočiminových básní do slovenčiny.
Marsal (Tarn)
Marsal je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Tarn, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Marsal má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod.
Celon
Celon je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Indre, v regióne Centre-Val de Loire.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Ján Mucha (hokejista)
Ján Mucha (* 11. január 1984, Malacky) je slovenský hokejista, hrajúci na poste obrancu.
Marsal (Tarn)
Obyvateľstvo
Marsal má 280 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
Ján Mucha (hokejista)
Kluby
Ján Mucha je odchovancom HC Slovan Bratislava. V sezónach 2009/10 a 2010/11 bol hráčom účastníka českej extraligy HC Energie Karlovy Vary, pričom v sezóne 2010/11 hosťoval v tíme prvej českej ligy KLH Chomutov.
Do Karlových Varov prestúpil z HC Mountfield České Budějovice, kde pôsobil od sezóny 2001/02. Pre sezónu 2011/12 si hľadá nové pôsobisko, pretože KLH Chomutov neprejavil záujem o jeho ďalšie hosťovanie a vedenie HC Energie Karlovy Vary s ním zmluvu nepredĺžilo.
Ceaulmont
Ceaulmont je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Indre, v regióne Centre-Val de Loire.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Gaumont
The Gaumont Film Company, často skrátená na Gaumont, je francúzska filmová spoločnosť so sídlom v Neuilly-sur-Seine vo Francúzsku. Založená inžinierom-vynálezcom Léonom Gaumontom (18641946) v roku 1895 a je najstaršou existujúcou filmovou spoločnosťou na svete, ktorá vznikla pred inými firmami ako Pathé (založená v roku 1896), Titanus (1904), Nordisk Film (1906) alebo Paramounta Nikkatsu (1912).
Gaumont prevažne produkuje, koprodukuje a distribuuje filmy a v roku 2011 95 % konsolidovaných výnosov Gaumontu pochádzalo z filmovej divízie. Spoločnosť sa čoraz viac stáva producentom televíznych seriálov so svojou americkou dcérskou spoločnosťou Gaumont International Television, ako aj s existujúcimi francúzskymi výrobnými funkciami.
Najstaršia filmová spoločnosť na svete Gaumont bola aj výrobcom fotoaparátov, laboratórii na tlač filmov (GM Film), filmových štúdií (Cité Elgé) a okruhu kín.
Majstrovstvá klubov FIFA 2025
Majstrovstvá klubov FIFA 2025 bude 21. ročník Majstrovstiev klubov FIFA, medzinárodnej futbalovej klubovej súťaže pod hlavičkou FIFA. Turnaj sa bude hrať v Spojených štátoch od júna do júla 2025. Na tomto turnaji sa prvýkrát predstaví 32 tímov.
Vzniku turnaja
Majstrovstvá klubov FIFA bolo každoročné podujatie, ktoré sa konalo v zime pre víťazov kontinentálnych klubových súťaží. Súťaž vznikla v roku 2000 a bez prestávky sa hrala od roku 2005. Koncom roka 2016 prezident FIFA Gianni Infantino navrhol počiatočné rozšírenie turnaja na 32 tímov. Koncom roka 2017 FIFA diskutovala o rozšírenie turnaja na 24 tímov, pričom prvý ročník by sa hral v roku 2021 a turnaj by sa hral každé štyri roky, čím by nahradil Pohár konfederácií FIFA. V roku 2019 bolo na zasadnutí v Miami schválené rozšírenie turnaja na 24 tímov a prvý ročník bol naplánovaný v roku 2021 a tento turnaj mala hostiť Čína ale kvôli pandémii COVID-19 sa turnaj nekonal.
Infantino v decembri 2022 oznámil, že na rok 2025 je stále plánovaná verzia turnaja s 32 tímami, ale návrh musí vyžadovať schválenie šiestich konfederácii. Navrhované rozšírenie kritizovala FIFPRO, globálna únia profesionálnych hráčov, ako aj World Leagues Forum, ktorá zastupuje profesionálne ligy; obe organizácie vyjadrili obavy o blaho hráčov v dôsledku pridaných zápasov v už aj tak preplnenom hernom kalendári. La Liga tiež kritizovala plán a vo vyhlásení uviedla, že zváži právne kroky na zablokovanie expanzie.
23. júna 2023 FIFA potvrdila, že Spojené štáty budú hostiť turnaj v roku 2025 a bude slúžiť aj ako príprava na Majstrovstvá sveta vo futbale 2026. 32 tímov bude rozdelených do ôsmich skupín pričom z každej skupiny postúpia prví dvaja do vyraďovacej fázy. Formát bude napodobňovať formát používaní na Majstrovstvách sveta vo futbale v rokoch 1998 až 2022.
Hincova veža
Hincova veža je od severozápadu prvá z troch elevácií v ozubenom, ale ináč takmer vodorovnom úseku hlavného hrebeňa Vysokých Tatier na slovensko-poľskej hranici. Leží v závere Mengusovskej doliny nad Štrbským Plesom, približne severozápadne od Popradu.
Majstrovstvá klubov FIFA 2025
Pridelenie miest a kvalifikácia
14. februára 2023 rada FIFA schválila pridelenie miest pre turnaj v roku 2025 na základe „súboru objektívnych metrík a kritérií“. UEFA získala najviac miest a to 12, CONMEBOL získal šesť miest. Štyri miesta dostali AFC, CONCACAF a CAF, zatiaľ čo OFC a hostiteľská asociácia dostali po jedno mieste. Rada FIFA 14. marca schválila kľúčové princípy zoznamu prístupových práv pre turnaj. Vzhľadom na súťaže ukončené počas štvorročného obdobia od roku 2021 do roku 2024 sú tieto zásady nasledovné:
Ak klub vyhrá dve alebo viac sezón v najvyššej klubovej súťaži, nahradí ho ďalší tím podľa podľa klubového rebríčka za štvorročné obdobie. Bude sa uplatňovať obmedzenie dvoch klubov na zväz, s výnimkou majstrovských klubov, ak viac ako dva kluby z toho istého zväzu vyhrajú najvyššiu klubovú súťaž svojej konfederácie. Metóda výpočtu štvorročného hodnotenia klubov v rámci každej konfederácie bude založená na športových kritériách počas sezón ukončených medzi rokmi 2021 a 2024 a bude dokončená po konzultácii s konfederáciami a zainteresovanými stranami.
Hincova veža
Názov
Názov veže vychádza z mena Veľkého Hincovho plesa.
Majstrovstvá klubov FIFA 2025
Kvalifikované tímy
Na základe vyššie spomínaných pravidiel a pridelených miest sa do turnaj kvalifikovali tieto tímy
Externé odkazy
https://www.fifa.com/tournaments/mens/clubworldcup/qatar2020
Hincova veža
Poloha
Nachádza sa v strednej časti Tatier, v geomorfologickom podcelku Východné Tatry a časti Vysoké Tatry. Leží na slovensko-poľskej hranici, na pomedzí Prešovského kraja a Malopoľského vojvodstva. Južná časť hrebeňa zasahuje do okresu Poprad a katastra mesta Vysoké Tatry, severná patrí do Powiatu tatrzańského a gminy Tatranská Bukovina. Najbližšími sídlami sú južne situované Štrbské Pleso a Vyšné Hágy, juhovýchodne sa nachádza Nová Polianka, Tatranská Polianka, Tatranské Zruby a Starý Smokovec a severovýchodne Tatranská Javorina. Vrch sa nachádza v Tatranskom národnom parku v slovenskej i poľskej časti a južná časť aj do národnej prírodnej rezervácie Mengusovská dolina.
Opis
Hincova veža sa nachádza v hlavnom hrebeni Vysokých Tatier, medzi Rysmi a Veľkým Mengusovským štítom, konkrétne medzi Východným Mengusovským sedlom (Východným Mengusovským štítom) a Vyšnou Hincovou priehybou (Hincovou kopou). Hincova veža sa vypína nad Dolinou Rybiego Potoku a Mengusovskou dolinou. Západne leží mohutné Veľké Hincovo pleso, severovýchodne Czarny Staw pod Rysami.
Severným smerom sa nachádza Mních, Miedziane , Opalony Wierch a Nižný Žabí štít , východným Mlynár , Vyšný Žabí štít , Ťažká veža , Rysy , Žabia veža  a Vysoká , južným Zlomisková veža , Kôpky , Ostrva , Mengusovský Volovec , Patria  a Satan  a západným Veľké Solisko , Hlinská veža , Kôprovský štít  a Veľký Mengusovský štít. Severne sa nachádza Dolina Rybiego Potoku, z ktorej voda odteká Rybím potokom do Bielej vody a Dunajca, južne a západne sa nachádza Mengusovská dolina, ktorou vodu odvádza Hincov potok, zdrojnica rieky Poprad. Na vrchol nevedie značený turistický chodník.
Výhľady
Turisticky voľne neprístupný skalnatý vrchol umožňuje kruhový rozhľad. Viditeľné sú mnohé vrcholy a okolité doliny Vysokých Tatier, severná časť hrebeňa Belianskych Tatier a východná časť Nízkych Tatier s Kráľovou hoľou, nezriedka aj mnohé vrchy v južnom Poľsku.
Prístup
Štít sa nachádza na území národnej prírodnej rezervácie a Tatranského národného parku, preto je dostupný len s horským vodcom. Do Mengusovského sedla vedie od rázcestia Czarny Staw pod Rysami zeleno značený turistický chodník.
Chabris
Chabris je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Indre, v regióne Centre-Val de Loire.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Marzens
Marzens je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Tarn, v regióne Midi-Pyrénées.
Polohopis
Marzens má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod.
Obyvateľstvo
Marzens má 302 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
Frederika Hannoverská
Frederika Hannoverská (* 18. apríl 1917, Blankenburg am Harz, Nemecko† 6. január 1981, Madrid, Španielsko) bola rodom britská, hannoverská a brunšvická princezná a ako manželka Pavla I. grécka kráľovná v rokoch 19471964.
Životopis
Frederika bola jedinou dcérou posledného braunschweigského vojvodu a nárokovateľa hannoverského trónu Ernesta Augusta a jeho manželky Viktórie Lujzy Pruskej, jedinej dcéry nemeckého cisára Viliama II. Jej starý otec z matkinej strany Viliam II. bol bratom gréckej kráľovnej Žofie, ktorá bola matkou jej manžela Pavla.
Rodina
9. januára 1938 sa v Aténach vydala za gréckeho korunného princa Pavla. Pár mal 3 deti:
Le Masnau-Massuguiès
Le Masnau-Massuguiès je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Tarn, v regióne Midi-Pyrénées.
Polohopis
Le Masnau-Massuguiès má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod.
Obyvateľstvo
Le Masnau-Massuguiès má 306 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
Chaillac
Chaillac je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Indre, v regióne Centre-Val de Loire.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.