cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Paul Gilbert
Mr. Big
Keď Billy Sheehan v roku 1988 odišiel zo skupiny Davida Lee Rotha, pridal sa k Paulovi Gilbertovi, ktorý takisto odišiel zo svojej predchádzajúcej skupiny Racer X. Obaja, spoločne s Patom Torpeym na bicích a so spevákom Ericom Martinom, založili skupinu Mr. Big. V roku 1991 mala skupina obrovský úspech v Japonsku. Stala sa slávnou vďaka ich druhému albumu Lean Into It a baladou "To Be With You", ktorá mala v médiách obrovskú hranosť. Skladba dosiahla #1 v hitparáde Billboard Hot 100. Paul Gilbert hral v skupine až do konca 90. rokov. Opustil skupinu v roku 1997 a teraz sa venuje sólovej kariére. Paula nahradil Richie Kotzen. Skupina Mr. Big sa rozpadla v roku 2002.
Projekty
V roku 2004 Paul, Mike Portnoy, Dave LaRue a Daniel Gildenlöw urobili projekt nazvaný Led Zeppelin tribute s názvom skupiny "Hammer of the Gods". V septembri 2005 spolu s Mikeom Portnoyom, Seanom Maloneom a Jasonm McMasterom urobili projekt The Rush tribute. Skupina sa volala "Cygnus and the Sea Monsters". V máji 2006 sa zišli zase Paul, Mike Portnoy, Gary Cherone a Billy Sheehan, ako Amazing Journey: A Tribute to The Who. Urobili tri vystúpenia. Skupina na počesť The Who po koncerte úplne rozbila svoj aparát.
Paul bol takisto prizvaný ako hosťujúci gitarista na sólovom albume Neala Morseho – Sola Scriptura.
V roku 2007 Paul Gilbert koncertoval s Bruce Bouilletom, kvôli svojmu prvému inštrumentálnemu albumu Get Out of My Yard, ktorý vyšiel v roku 2006.
Gilbertove nové inštrumentálne CD Silence Followed by a Deafening Roar vyšlo v Japonsku 23. januára 2008, v Európe to bolo 31. marca 2008 a v Amerike 8. apríla 2008.
Ovplyvnenie a štýl
Čo sa týka Paulovho ovplyvnenia, spomína veľa rôznych umelcov. Boli to predovšetkým Jimmy Page, Robin Trower, Judas Priest, Yngwie Malmsteen, Akira Takasaki, Jimi Hendrix, Kiss, Van Halen, Randy Rhoads a The Ramones. Je takisto veľkým fanúšikom skupín The Beach Boys a The Beatles. Na Live DVD Space Ship, poukazuje na to, že George Harrison je jeden z jeho obľúbených gitaristov. Časopis Guitar World ho radí medzi jedného z 50. najrýchlejších gitaristov všetkých čias. Spolu s ním sú to okrem iných aj Buckethead, Eddie Van Halen a Yngwie Malmsteen.
Paul Gilbert komponuje hudbu rôznych štýlov, akými sú napr. pop, rock, metal, blues, jazz, funky a klasická hudba.
Inštruktor
Paul Gilbert mal svoju vlastnú rubriku v anglickom gitarovom časopise Total Guitar, v ktorom predvádzal gitarové techniky na stránkach aj na priloženom CD. Koncom 80. a začiatkom 90. rokov písal inštruktážne gitarové články pre časopis Guitar Player Magazine, pod názvom "Terrifying Guitar 101". Jeho obdobie spolupráce s časopisom Total Guitar zahŕňa 31 častí a to až do novembra 2006. Paul takisto pravidelne vyučuje na Guitar Institute of Technology (GIT) a je aj "plateným dekanom" pobočky GIT v Japonsku.
Pred presťahovaním sa do Los Angeles, žil v Japonsku. Tam sa učil rozprávať po japonsky, ako aj jeho kolega z vydávateľstva Shrapnel, Marty Friedman, ktorý stále v Japonsku žije a rozpráva plynule po japonsky.
Vybavenie
Paul Gilbert primárne používa svoje Ibanez PGM signature gitary, ľahko identifikovateľné podľa namaľovaných "f-dier" na tele gitary. Aj keď prvé PGM modely gitár mali tremolo Ibanez Lo-Pro/Edge, veľa jeho gitár (ako aj jeho hlavný model PGM300) bolo vybavených pevným tremolom, ako model Ibanez PGM301. Spoločne so svojími signature modelmi, Paul často používa svoju nálepkami olepenú gitaru "Dino" Ibanez RG750. Okrem toho, používa aj širokú škálu lubových gitár Ibanez a gitár s plným telom. Nedávno začal používať gitaru so špeciálnym dizajnom – Ibanez Iceman s otočeným telom.
Veľa rokov používa zosilovače firmy Laney, chváliac ich, že majú "the best natural distortion of any tube amp ever heard" – "najlepšie prirodzené skreslenie zo všetkých zosilovačov, ktoré kedy počul". Lenže odkedy v roku 2007 vyrazil na turné s G3, Joe Satriani a John Petrucci ho inšpirovali, aby sa pozrel bližšie na zvuk svojich gitár. Výsledkom bol Marshall Vintage Modern series. Paul počas Európskeho vystúpenia G3-ky používal dve Marshall 2266c kombo zosilovače. Gilbert používa niekoľko efektov. Ďalej používa Dunlop Wah, delay, flanger/chorus, Electro-Harmonix electric mistress flanger a MXR phaser 90 v zapojení s delay pedálom v efektovej slučke svojho Laney zosilovača. Na pódiu bol videný ako používa aj Fulltone OCD Overdrive. Naposledy 30. septembra na koncerte The Benefit for Cliff v House of Blues v Los Angeles.
Taktiež používa ADA predzosilovače a regálové efektové jednotky, tzv. racky, predtým prepínané do Marshallov. V súčasnosti používa Marshall Vintage Modern 2266c kombo zosilovač.
Paul takisto používa modifikovaný vintage ADA Flanger zo 70. rokov. Môžete ho počuť v skladbe 'Bucket of Rocks' a 'Snowball of Doom' na DVD.
Paulov flanger je modifikovaný tak, že mení intenzitu signálu tak, že výsledný zvuk sa podobá zvuku padajúcej bomby.
V intre na albume "Get Out Of My Yard", používa Boss DD-3 Delay pedál k dosiahnutiu zmeny signálu slučky efektu na začiatku skladby. Bolo to takisto ukázané Paulom na inštruktážnom DVD toho istého názvu.
Piper Halliwellová
Piper Halliwellová je fiktívna postava amerického televízneho seriálu Čarodejnice. Jej postavu stvárnila herečka Holly Marie Combsová, ktorá hrala vo všetkých 187 epizódach.
Prvá séria
Na začiatku prvej série (1998-1999), šesť mesiacov po smrti svojej babičky Penny Halliwellovej, sa Piper spolu so sestrami presťahuje späť do rodinného domu po babičke. V noci návratu Phoebe z New Yorku sestry nájdu v podkroví knihu kúziel. Potom, čo Phoebe prečíta zaklínadlo z knihy, tri sestry, z ktorých každá dostane magickú silu, zistia, že ich osud je stať sa najmocnejšími dobrými čarodejnicami, aké svet kedy poznal. Piper získava schopnosť zastaviť čas. Hneď na to zisťuje, že jej priateľ Jeremy je démon a chce ich zabiť. Počas tejto sezóny Piper pracuje v reštaurácii Quake ako kuchárka a neskôr ako jej manažérka. Zamiluje sa tiež do opravára Lea. Neskôr sa ukáže, že Leo je tzv. Biele svetlo - strážny anjel dobrých čarodejníc.
Druhá séria
V druhej sérii (1999-2000) Piper opustí prácu v Quake a pustí sa do vlastného podnikania v podobe klubu P3. Potom čo zistí, že nemôže byť s Leom, pretože je biele svetlo, sa s ním rozchádza. Čoskoro si ale v snahe o normálny vzťah začne so susedom Danom Gordonom. Vzťah s Leom však takisto pokračuje a Piper sa tak dostáva do milostného trojuholníku. Nakoniec príde k záveru, že jej srdce stále patrí Leovi, rozíde s Danom a zmieruje sa s Leom. Stále zdokonaľuje svoje schopnosti čarodejnice aj majiteľky klubu. Vo finále série chce zistiť viac o Leovi ako o bielom svetle a tak sa spolu s ním vydáva za „staršími“.
Tretia séria
Na začiatku tretej série (2000-2001) sa Piper a Leo po mesiaci vracajú z návštevy „starších“. Starší im však vzťah zakazujú a tak sa musia rozísť. Leo ale Piper navrhuje aby sa vzali; „starší“ by už nemali moc rozbiť ich vzťah. Chcú sa teda tajne zosobášiť, no pred „staršími“ to nedokážu utajiť. Leo je potrestaný a Piper má zlomené srdce. Keď však dokážu, že ich vzťah nijako nezasahuje do záchrany nevinných, „starší“ im nakoniec sobáš v polovici tretej série povolia. Na konci Piper objavuje svoju novú schopnosť molekulárneho zrýchľovania, schopnosti vyhodiť predmety do vzduchu. Vďaka nej a Prue je odhalená ich totožnosť čarodejníc, čo vedie k sérii katastrofálnych udalostí zakončených smrťou Piper. Phoebe však napokon urobí obchod so „Zdrojom všetkého zla“ a vráti čas. Piper je nažive, no pri boji s démonom Shaxom umiera jej staršia sestra Prue.
Štvrtá séria
V štvrtej sérii (2001-2002) sa Piper najskôr nedokáže zmieriť so smrťou svojej staršej sestry Prue. Používa mnoho kúziel na jej oživenie, no bezúspešne. Už navyše nechce byť čarodejnica. Ona a Phoebe však na začiatku série odhaľujú, že majú mladšiu nevlastnú sestru Paige Matthewsovú, ktorej zachránia život. Paige sa k nim nakoniec pripojí a obnoví silu troch. Piper ju síce spočiatku odmieta, no neskôr ju prijme za svoju sestru a zaúča ju čarodejníctvu. V polovici série sa Piper aj jej sestry dostávajú na pokraj smrti keď bojujú proti „Zdroju všetkého zla“. Nakoniec víťazia, no novým zdrojom sa stane Phoebin priateľ Cole Turner. Aj toho sa im na konci série podarí zničiť. V poslednej časti sestry navštevuje „Anjel osudu“ a ponúka im život bez mágie a démonov. Sestry napokon odmietajú a na úplný záver Piper Anjel osudu zvestuje, že čaká dlho očakávané dieťa.
Piata séria
Piata séria (2002-2003) sa spočiatku nesie hlavne v znamení Piperinho tehotenstva. Jej nenarodené dieťa je stále silnejšie. Piper očakáva, že sa jej narodí dcéra, keďže bola v budúcnosti, kde mala dievča. Na prekvapenie sa jej však v polovici série narodí chlapec. Dostáva meno Wyatt Matthew Halliwell. Piper ho nechá požehnať od čarodejníc rodu Halliwellových, no aj napriek tomu o majú o jej syna od začiatku záujem démoni. Vo finále prichádza k sestrám chlapec z budúcnosti Chris, ktorý im chce pomôcť v boji s titánmi. Pri veľkej bitke umiera mnoho „starších“; situácia sa vyvinie tak, že Piperin manžel Leo sa stáva starším a musí ju aj syna opustiť. Piper sa s tým nedokáže zmieriť a tak na ňu Leo použije kúzlo na zmiernenie žiaľu.
Šiesta séria
V prvej časti šiestej série (2003-2004) stráca Piper pamäť a pridáva sa k bojovníčkam Valkýram žijúcim na ostrove Walhalla, pretože je to pre ňu lepšie ako žiť s bolesťou potom čo ju Leo opustil. Nakoniec ju ale sestry privádzajú späť a Piper sa s odchodom svojho manžela zmieri. V polovici série jej sestry Paige a Phoebe zisťujú, že Chris z budúcnosti ja vlastne druhý syn Piper a Lea. Keď sú Leo a Piper uväznení v inej sfére, opäť sa zblížia a počnú Chrisa. Až potom sa Piper dozvedá, že je opäť tehotná, a že Chris je jej syn. Na konci série, keď je už Piper vo vysokom štádiu tehotenstva, sa ukrýva v magickej škole, kde je v bezpečí. Správca školy a zároveň „starší“ Gideon sa ale snaží celý čas Wyatta zabiť. V poslednej časti, po tom, čo Leo a Piperine sestry zachránia svet a zničia Gideona, Piper porodí svojho druhého syna Chrisa.
Siedma séria
Na počiatku siedmej série (2004-2005) sú Piper a Leo posadnutí hinduistickými mníchmi. Neskôr sa Leo stáva Avatarom (mocnou neutrálnou bytosťou, ktorá sa snaží vytvoriť utopickú realitu). To najskôr Piper nevie, no po pár častiach sa dozvedá pravdu a spolu s Phoebe a Paige napokon v polovici série pomôžu Avatarom pri vytvorení Utópie. Ukáže sa však, že to bola chyba a tak sa spájajú s démonom Zankouom, aby Utópiu odvrátili. Potom, čo „starší“ zistia, že sa Leo pridal k Avatarom, dostáva trest. Sám si ale nakoniec vyberá, že chce byť s Piper a stáva sa smrteľníkom. Na konci série Piper kúzlom (aj keď nechcene) privoláva z budúcnosti svojho syna Wyatta. Vo finále ide sestrám naozaj o život, keď bojujú s démonom Zankouom. Piper, Paige a Phoebe napokon démona zničia a využijú vzniknutú situáciu tak, aby si všetci mysleli, že zahynuli v dome. Všetci démoni aj smrteľníci si teraz myslia, že sú mŕtve a tak môžu žiť normálnym životom.
Ôsma séria
V prvých častiach ôsmej a poslednej série (2005-2006) žijú sestry pod inými identitami. Ako sa však ukazuje, Piper si nevybrala zrovna najlepšiu; na začiatku série je zatknutá, pretože má identitu kriminálničky. Piper aj jej sestry si časom uvedomujú, že životy po inými identitami sa im začínajú komplikovať a tak sa opäť vracajú do normálneho života. Asi v polovici série stretáva Piper anjela smrti a zisťuje, že si prišiel po Lea. Chce ho všetkými možnými spôsobmi zachrániť. Nakoniec urobí obchod a nechá ho zmraziť do tej doby, než príde k veľkému súboju, o ktorom sa sestry dozvedajú. V ďalších častiach sa Piper vyrovnáva s dočasnou stratou Lea. Sestry porazia mocnú Triádu, no v závere série a celého seriálu zisťujú, že Christy, sestra Billie (mladá čarodejnica, ktorú si vzali v prvej časti série pod ochranné krídla) je zlá a proti Piper, Phoebe a Paige navedie aj Billie. Finále seriálu tak končí veľkým súbojom medzi ňou, sestrami, Billie a Christy. Všetci okrem samotnej Piper a Billie zomierajú. Piper cestuje v čase, aby zachránila životy svojich sestier.
Komunistická strana Peru – Svetlý chodník
right|thumb|Vlajka hnutia Svetlý chodník
Komunistická strana Peru - Svetlý chodník (špan. Partido Comunista del Perú – Sendero Luminoso, PCP-SL) viac známa len ako Svetlý chodník (Sendero Luminoso) je maoistická guerilová organizácia pôsobiaca v Peru.
Skupina sa v Peru považuje za teroristickú organizáciu. Je predmetom odsudzovania kvôli brutalite a násiliu, ktoré páchala proti svojim politickým odporcom, roľníkom, voleným štátnym funkcionárom ale aj celkovo civilnému obyvateľstvu, ktoré s nimi nespolupracovalo. Svetlý chodník často organizoval aj sabotáže a teroristické útoky proti civilnej a ekonomickej infraštruktúre, neskôr sa tiež začal zapájať do obchodov s kokaínom. Skupina je tiež na zozname teroristických organizácií viacerých iných štátov, vrátane USA, EÚ a Kanady.
Vznik
Prvýkrát sa hnutie prejavilo na univerzite San Cristobál v Huamange v regióne Ayacucho, kde Guzmán učil. Mnoho jeho študentov si osvojilo radikálnu ideológiu hnutia a medzi rokmi 1973 a 1975 Svetlý chodník získal kontrolu v študentskych radách nielen v Huamange, ale aj na univerzitách v Huancayo a La Cantuta a jeho členovia mali významnú účasť aj vo viacerých univerzitách v Lime. O nejaký čas neskôr, keď na univerzitách prehrali viacero študentských volieb, vrátane Guzmánovej vlastnej v Huamangu, rozhodli sa ich opustiť a začali sa viac zapájať do aktivít smerujúcich k ozbrojenému povstaniu. Zhromažďovali zbrane a do konca 70. rokov sa transformovali na rozsiahlu paramilitantnú organizáciu s ústredným velením, ktorého jadro tvorili takmer výlučne univerzitní profesori a študenti.
Začínajúc 17. marcom 1980 Svetlý chodník organizoval sériu tajných mítingov v Ayacuche, kde Ústredný výbor vytvoril revolučné vedenie, ktoré organizovalo milície k presunu do strategických oblastí v provinciách k začiatku ozbrojeného boja. Skupina tiež udržovala vlastnú vojenskú školu a výcvikové tábory, kde boli militanti cvičený v taktikách partizánskeho boja, používania zbraní a tiež maoistickým praktikám sebazdokonaľovania a sebadisciplíny.
Guerrillová vojna
Keď peruánska vojenská vláda v r. 1980 povolila voľby prvýkrát po dvanástich rokoch, Svetlý chodník bol jednou z niekoľkých ľavicových politických skupín, ktoré sa ich rozhodli bojkotovať a namiesto toho odštartovali proti vláde partizánsku vojnu. 17. mája 1980, v predvečer prezidentských volieb napadli členovia skupiny volebný úrad a spálili schránky s neoznačenými volebnými lístkami v meste Chuschi v Ayacucho, čo sa pokladá za ich prvý "akt vojny". náhľad|Oblasti pôsobenia Svetlého chodníka v [[Peru]] Počas 80.tych rokov organizácia výrazne nabrala na sile, počet jej členov dosiahol vyše 23 000 a do roku 1991 mal už Svetlý chodník pod kontrolou veľkú časť vidieka v centrálnom a južnom Peru a výrazne sa tiež prejavoval aj na predmestiach hlavného mesta Limy, kde jeho členovia podnikali útoky proti civilnému obyvateľstvu a infraštruktúre. Napr. v júni 1985 odpálili výbušninu v aute blízko vládneho a justičného paláca, v roku 1983 zapríčinili rozsiahle výpadky prúdu zničením transformačných veží a vypálili tiež Bayerovu priemyselnú továreň, pričom ju úplne zničili. V jednom z ich posledných útokov 16. júla 1992 odpálili silnú bombu na Taratskej ulici v luxusnej štvrti Miraflore v Lime, pričom zahynulo 25 ľudí a ďalších 155 sa zranilo.
Na vidieku sa pokúšali zabezpečovať si podporu praktizovaním tzv. "ľudových súdov", pri ktorých svojvoľne odsudzovali na smrť miestnych štátnych úradníkov, zámožných obchodníkov, zlodejov dobytka či iných medzi chudobným vidieckym obyvateľstvom neobľúbených ľudí. Túto podporu však nie vždy dostávali a tak sa stávalo, že medzi Svetlým chodníkom a miestnym roľníckym obyvateľstvom vznikali konflikty, a to hlavne potom, ako peruánska vláda začala podporovať roľnícke domobranné skupiny zvané rondas. Konflikty vyvrcholili, keď v marci 1983 rondasisti v provincii Huancasancos v mestečku Lucanamarca brutálne zabili miestneho veliteľa Svetlého chodníka, Olegaria Curitomaya. Ako odpoveď na to členovia Svetlého chodníka 3. apríla 1983 napadli Lucanamarcu a ďalšie okolité dediny a zavraždili v nich celkovo 69 ľudí, vrátane žien a detí. Táto udalosť sa stala známa ako Lucanamarcský masaker a bola prvým z viacerých veľkých útokov Svetlého chodníka proti roľníckej komunite.
Počas vojny bol Svetlý chodník v ozbrojenom konflikte okrem vládnych vojsk a nimi podporovaných milícií rondas aj s inou významnou guerrillovou skupinou, umiernenejším Revolučným hnutím Tupaca Amaru. Stál však aj za mnohými individuálnymi vraždami svojich oponentov, politikov, odborárov, aktivistov, no aj cudzincov pôsobiacich v Peru a tiež niekoľkých turistov. Z týchto aktov najväčšie pobúrenie spôsobila napr. vražda populárnej afro-peruánskej aktivistky Maríe Eleny Moyanovej z 15. februára 1992, či vražda 2 poľských a talianskeho kňaza z augusta 1991.
Reakcia vlády
Vláda spočiatku zareagovala na akcie Svetlého chodníka dosť vlažne, čo však organizáciu len viac posilnilo. Až 29. decembra 1981 vláda vyhlásila výnimočný stav v troch Andských regiónoch; Ayacucho, Huancavelica a Apurímac, pričom poslala do týchto oblastí armádu a povolila vojenskej sile svojvolné zatýkanie podozrivých osob.
Vojenské jednotky však často porušovali ľudské práva, používali neprimerané násilie a zabili mnoho nevinných civilistov, ničili dediny, vraždili a mučili ľudí podozrivých z podpory organizácie a tiež sa stali zodpovednými za niekoľko veľkých masakier civilného obyvateľstva spôsobených počas konfliktu (napr. usmrtenie 74 civilistov v Accomarce zo 14. augusta 1985). Štát okrem nasadenia armády do boja proti Svetlému chodníku široko zapojil aj tajné služby, ktoré sa ale tiež stali zodpovedné za mnoho zverstiev, predovšetkým za masakre v La Cantuta (10 obetí) a Barrios Altos (15 obetí), ktoré priamo v Lime spáchali ich polovojenské eskadry smrti známe ako Grupo Colina, navyše na podnet samotného prezidenta Alberta Fujimoriho (ktorý bol za to neskôr odsúdený na 25 rokov väzenia). Vládne jednotky tiež brutálne potlačili viacero väzenských vzbúr, pričom usmrtili stovky zadržaných členov Svetlého chodníka. V konečnom dôsledku všetky tieto aspekty zapríčinili, že mnohý ľudia v Peru začali vnímať Svetlý chodník ako menšie zlo a jeho podpora sa do začiatku 90. rokov zvyšovala.
Po páde vlády prezidenta Alberta Fujimoriho dočasný prezident Valentín Paniagua založil "Komisiu pre pravdu a zmierenie" kvôli vyšetrovaniu konfliktu. Tá vo svojej záverečnej správe z roku 2003 zverejnila, že medzi rokmi 1980 až 2000 zahynulo alebo zmizlo kvôli ozbrojenému konfliktu v Peru 69 280 ľudí. Uvádza, že Svetlý chodník je zodpovedný za polovicu obetí konfliktu, za zvyšok sú zodpovedné vládne jednotky a v menšej miere aj iné malé guerrillové skupiny a miestne milície.
Zajatie Guzmána a pád hnutia
12. septembra 1992 peruánska polícia zatkla Guzmána a niekoľko ďalších lídrov Svetlého chodníka v apartmáne nad tanečným štúdiom v štvrti Surquillo v Lime. Polícia monitorovala apartmán spolu s viacerými ďalšími podozrivými miestami, kde boli videní členovia skupiny. Guzmána odhalila prehliadka odpadkového koša apartmánu, kde objavili prázdnu tubu od kožného krému proti psoriáze, ktorou Guzmán trpel. Zatknutie prišlo práve v čase, keď aktivity Svetlého chodníka dosahovali svoj vrchol a po mnohých aktoch teroru bolo veľa ľudí presvedčených o tom, že by mohol reálne destabilizovať vládu a uchopiť moc v krajine.
Hoci vysoká aktivita Svetlého chodníka nejaký čas pokračovala aj po Guzmánovom zatknutí, keď v r. 1993 začal hovoriť o mieri, organizácia sa rozdelila, niektorí členovia súhlasili s Guzmánom, iný nie. V tej militantnejšej frakcii Guzmánovu rolu lídra prevzal Oscar Feliciano Ramirez, ktorého zatkli peruánske úrady až v r. 1999. Po Ramirézovom zatknutí sa skupina ešte viac roztrieštila, guerrillové aktivity rapídne klesli a do oblastí v ktorých predtým organizácia pôsobila, sa vrátil relatívny pokoj.
Napriek silnému oslabeniu militantná frakcia Svetlého chodníka nazývaná Proseguir (Napred) stále existuje, pričom jej aktivity do roku 2010 pozvoľna narastali. Napr.9. júna 2003 členovia skupiny zaútočili na tábor v Ayacucho a zobrali 68 zamestnancov argentínskej spoločnosti Techint a troch policajtov ako rukojemníkov. V januári 2004 sa v interview pre médiá muž známy ako "súdruh Artemio " predstavil ako nový líder organizácie a povedal, že pokiaľ vláda nedá amnestiu vrcholným lídrom Svetlého chodníka, opäť začnú s násilnými akciami. 22. decembra 2005 prepadli policajnú hliadku v regióne Huánuco a zabili 8 policajtov, na čo prezident Alejandro Toledo vyhlásil v regióne výnimočný stav. 19. februára 2006 polícia zabila Hectora Aponteho, veliteľa, ktorý bol pravdepodobne za útok v Huanacu zodpovedný. V decembri 2006 bola v súvislosti s aktivitami Svetlého chodníka peruánska armáda opäť poslaná do regiónu. V októbri 2008 pri útoku guerríl na vojenský konvoj zahynulo 12 vojakov a 7 civilistov. V súčasnosti sú navyše frakcie Svetlého chodníka výrazne zapojené do obchodu s kokaínom, ktorý, podobne ako FARC v Kolumbii, využívajú na financovanie svojich aktivít. Podľa vládnych zdrojov sa počet členov Svetlého chodníka odhadoval v roku 2006 asi na 300. Po roku 2010 bolo vďaka zvýšeným aktivitám peruánskej armády a polície viacero veliteľov frakcii Svetlého chodníka zneškodnených a 12. februára 2012 bol zadržaný aj súdruh Artemio. Následne na to vyhlásil prezident Ollanta Humala frakciu Svetlého chodníka v oblasti rieky Huallaga za porazenú a oznámil zámer definitívne zneškodniť aj zvyšné frakcie militantov.
Geológ
náhľad|Geológ z Geologickej služby USA pri zbere vzoriek z fumaroly na [[Mount Baker.]] Geológ (z gréčtiny) je odborník v geológii. Geológovia sa zaoberajú výskumom stavby zemského telesa, ako aj procesmi a silami, ktoré ju formujú. Základ ich práce spočíva v systematickom prieskume sledovanej oblasti, zbere vzoriek a vo vytváraní geologických máp skúmaného územia a následnej interpretácie výsledkov výskumu. Ide o odbornú profesiu, prelínajúcu sa s niekoľkými ďalšími, ktoré sa v bežnej reči nerozlišujú. Medzi ďalšie príbuzné profesie patria paleontológovia, vulkanológovia, seizmológovia, mineralógovia, hydrogeológovia, či petrológovia.
náhľad|Geologický výskum často zahŕňa okrem terénnej časti aj laboratórnu prácu Medzi základné pracovné pomôcky patrí geologické kladivo, ktoré slúži jednak pre odštepovanie vzoriek, ale súčasne ako základné geologické meradlo používané v teréne pri fotografovaní geologických objektov. Ďalšou pomôckou je geologický kompas, s ktorého prispením je možné uskutočniť exaktné meranie rôznych geologických štruktúr v teréne, ako je ich orientácia voči svetovým stranám a sklon. Pomocou ceruzky a papiera potom geológovia vytvárajú náčrt základnej mapy terénu. Tento náčrt sa najčastejšie zakresľuje priamo v teréne do štandardnej topografickej mapy.
Okrem terénnej práce sa geológovia obyčajne venujú aj laboratórnemu štúdiu, často v období kedy poveternostné podmienky neumožňujú terénny výskum. Analyzujú odobraté vzorky hornín za účelom ich presného zloženia alebo vlastností. Pracujú pri tom s rôznymi prístrojmi napr. polarizačným alebo rudným mikroskopom, elektrónovým mikroanalyzátorom až po röntgenové zariadenia. Výsledky svojho výskumu sumarizujú v záverečných správach ku projektom, ktoré riešia a/alebo neskôr publikujú v odborných vedeckých časopisoch.
Školenie a štúdium
Príprava na prácu geológa obyčajne zahŕňa štúdium základov fyziky, matematiky, chémie a predovšetkým geologických predmetov ako je všeobecná geológia, mineralógia, paleontológia, stratigrafia, petrológia, hydrogeológia, štruktúrna geológia a sedimentológia, prípadne ďalšie nadväzné predmety. Keďže sa od geológa očakáva aspoň krátkodobá terénna práca, značný význam sa kladie na terénne mapovanie a prácu s GIS. Vo väčšine krajín je pre študentov geológie organizovaný ešte v prvom stupni vysokoškolského štúdia niekoľko týždňov trvajúci mapovací kurz. Štúdium prvého stupňa vysokej školy v odbore geológia trvá 3 až 4 roky, v závislosti od krajiny a školského systému.
Uplatnenie a možnosti zamestnania
Geológovia pracujú v širokom spektre štátnych agentúr, súkromných spoločností, neziskových organizácií a akademických inštitúcií. Sú najímaní alebo sa podieľajú na hodnotení stavebných prác a stavenísk, vyhľadávaní nerastných surovín, environmentálnych projektoch, ochrane životného prostredia, ochrane pred geohazardmi ako sú zemetrasenia, následky sopečných erupcií a podobne. Môžu pracovať na dohodu ako členovia širších kolektívov odborníkov rôznych odvetví, alebo sú stálymi zamestnancami špecializovaných geologických služieb a agentúr (na Slovensku napr. ŠGÚDŠ).
Zaujímavosť
Harrison H. Schmitt, jeden z členov posádky Apolla 17 bol geológ. Išlo o jediného vedca, ktorý sa zatiaľ dostal na povrch Mesiaca.
Birgitz
Birgitz je obec v Rakúsku v spolkovej krajine Tirolsko v okrese Innsbruck-vidiek.
Žije tu 1274 obyvateľov (1.1.2010).
George H. W. Bush
George Herbert Walker Bush (* 12. jún 1924, Milton, Massachusetts, USA† 30. november 2018, Houston, Texas, USA) bol americký obchodník a politik, bývalý kongresman, veľvyslanec, riaditeľ CIA (1976-1977), 43. viceprezident a následne 41. prezident USA (v rokoch 1989 – 1993).
Život
Narodil sa v meste Milton v štáte Massachusetts v rodine politikov. Jeho otec Prescott Bush bol senátor za štát Connecticut.
Vzdelanie získal na prominentnej Phillips Andover Academy a vo veku 18 rokov sa zapísal do námorníctva, kde sa ako pilot bojového lietadla zúčastnil druhej svetovej vojny na pacifickom bojisku. Po skončení vojny sa oženil s Barbarou Pierce a vyštudoval ekonómiu na Yale University v New Heaven v štáte Connecticut. V roku 1964 vstúpil do politiky za republikánsku stranu. V rokoch 1971 až 1972 pôsobil ako veľvyslanec USA pri OSN. Neskôr v rokoch 1976-1977 viedol americkú tajnú službu CIA. V roku 1978 pôsobil ako profesor na Rice University.
V rokoch 1981 až 1989 pôsobil ako viceprezident Ronalda Reagana. 20. januára 1989 bol zvolený za 41. prezidenta USA. Vo funkcii nahradil Reagana. Počas jeho vlády došlo k pádu berlínskeho múru a rozpadu východného bloku. Podieľal sa na vytvorení medzinárodnej koalície proti irackej anexii Kuvajtu, ktorá viedla k vojne v Perzskom zálive. V prezidentských voľbách v roku 1992 ho porazil kandidát demokratickej strany Bill Clinton.
Jeho najstarší syn, George W. Bush, bol 20. januára 2001 zvolený za 43. prezidenta USA.
George H. W. Bush zomrel v piatok 30. novembra 2018.
Zoznam kultúrnych pamiatok v obci Lietava
Zoznam kultúrnych pamiatok v obci Lietava v okrese Žilina.
Samer (kantón)
Samer je francúzsky kantón v departemente Pas-de-Calais v regióne Nord-Pas-de-Calais. Tvorí ho 18 obcí.
The Hunting Party (album)
The Hunting Party je v poradí šiesty štúdiový album americkej rockovej skupiny Linkin Park. Album, produkovali členovia skupiny Mike Shinoda a Brad Delson. Bol vydaný spoločnosťou Warner Bros. Records 13. júna 2014. Je to prvý album od albumu Meteora, ktorý nebol produkovaný Rickom Rubinom, ktorý produkoval predchádzajúce tri albumy tejto skupiny. The Hunting Party neobsahuje toľko prvkov elektronického rocku ako predchádzajúce dva albumy.
Maracó (department)
Maracó je jeden z 22 departmentov argentínskej provincie La Pampa.
Obyvateľstvo
Podľa odhadu INDEC mal department v roku 2005 už 60 148 obyvateľov.
Kanina (okres Mělník)
Kanina je obec v Česku v okrese Mělník v Stredočeskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 62 obyvateľov, z toho 36 mužov a 26 žien, pričom priemerný vek v obci bol 44,4 roka (muži 43,1 roka, ženy 46,2 roka).
Moussy (Nièvre)
Moussy je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Nièvre, v regióne Burgundsko.
Pleubian
Pleubian je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Côtes-d’Armor, v regióne Bretónsko.
Moussy (Nièvre)
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Pleubian
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Moussy (Nièvre)
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Saint-Nicolas-de-la-Haie
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Richard I. (Anglicko)
Richard I. Levie srdce (* 8. september 1157, Oxford , Anglicko – † 6. apríl 1199, Châlus, Francúzsko) bol anglický kráľ od roku 1189. Jeho vojenské úspechy mu získali prezývku Levie srdce (Coeur de Lion, Lion Heart), moslimovia mu hovorili Melek-Ric alebo Malek al-Inkitar – Kráľ Anglicka.
Paródia
Paródia je literárne, filmové, hudobné alebo iné dielo zosmiešňujúce druhé dielo a myšlienky v ňom obsiahnuté, no nie priamo, ale verným a slepým stotožňovaním sa s jeho ideami. V hraničných situáciach nám tak odhaľuje nedostatky a chyby ideí a myšlienok kritizovaného diela.
Pleubian
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Richard I. (Anglicko)
Francúzska výchova
thumb|left|Francúzsko v roku 1154 Bol tretím synom anglického kráľa Henricha II. a akvitánskej vojvodkyne Eleonóry Akvitánskej.
Nevyrastal v Anglicku, ale v Anjou, centre ríše jeho rodičov. V mladosti bol silne ovplyvnený kultom rytierstva, ktorý si neskôr osvojil. 6. januára 1169 zložil spolu s otcom a bratmi Henrichom a Geoffreyom prísahu vazalskej poslušnosti francúzskemu kráľovi Ľudovítovi VII. (prvému manželovi Richardovej matky) za Akvitánsko, lebo anglická kráľovská rodina bola síce suverénnym vládnucim rodom na svojich anglických územiach, ale na územiach, ktoré jej členom patrili vo Francúzsku podliehali francúzskemu kráľovi, ku ktorému mali lénnu povinnosť. V apríli toho roku sa stal formálne akvitánskym vojvodom.
V roku 1173 spoločne s oboma bratmi povstal proti otcovi, vojvodstvo akvitánske išlo so zbraňou v ruke proti jednému zo svojich dvoch kráľov - Henrichovi II. a podporovalo kráľa druhého - Henricha Mladíka. Vzbúrených potomkov podporila aj kontinentálna šľachta. Anglický kráľ teda naverboval brabantských žoldnierov. Po mnohých násilnostiach na oboch stranách bol v Montlouis v septembri 1174 uzatvorený mier pri ktorom Henrich II. odovzdal synom ich podiel na vláde v určených krajinách.
K ďalšiemu rodinnému nedorozumeniu prišlo roku 1180, kedy Henrich Mladík opäť odišiel na francúzsky dvor. Po jeho náhlej smrti v roku 1183 otec navrhol Richardovi, aby odovzdal Akvitánsko najmladšiemu Jánovi. Richard práve neoplýval ochotou vzdať sa úrodnej zeme v ktorej strávil mladosť a Ján sa preto spoločne s podporou brata Geoffreya pokúsil získať Akvitánsko silou. Spor skončil uzavretím zmieru na konci roku 1184. Richarda podporovala matka, otec stranil najmladšiemu Jánovi a striedavo svoju podporu všetkým kandidátom na trón prejavoval Filip II. August. Keď mu Richard zložil lénnu prísahu za kontinentálne územie a potom sa na stranu francúzskeho kráľa priklonil i Ján, Henrich II. bol už na konci síl. Bol donútený podpísať mierovú dohodu s Filipom a so synmi. Krátko potom v roku 1189 opustený a zradený zomrel bez toho, aby sa s Richardom zmieril.
Križiacka výprava
thumb|Súboj Richarda so Saladinom (dobová miniatúra) Richard bol korunovaný za anglického kráľa 3. septembra 1189 vo Westminsterskom opátstve. Krátko potom, 11. decembra, vytiahol Richard spoločne so svojim spojencom, francúzskym kráľom Filipom, na križiacku výpravu do Svätej zeme. 7. augusta 1190 vyplával z Marseille a 24. septembra sa stretol s Filipom na Sicílii. Nepriaznivé počasie im nedovolilo pokračovať v ceste do Svätej zeme, rozhodli sa preto prezimovať na mieste. Už tu sa však objavili prvé spory, keď sa Filip zamiloval do Richardovej sestry Jany, vdovy po sicílskom kráľovi. Richard odmietal túto lásku akceptovať, a preto Filip čoskoro Sicíliu opustil. Francúzskeho kráľa na ostrove vystriedala Richardova matka Eleonóra, ktorá mu priviezla budúcu manželku – navarrskú princeznú Berengariu.
Richard mal tridsaťdva rokov a podľa súčasníkov bol svetlovlasý, prchký, veľmi vysoký (196 cm) a napriek svojmu veku nebol dosiaľ ženatý. Dodnes sa spochybňuje jeho sexuálna orientácia. Slovami Richardovho súčasníka:
V apríli 1191 vyplával Richard na Cyprus, kde sa 12. mája s Berrengáriou oženil. Potom sa novomanželia vydali do Svätej zeme. Tu sa Richardovi podarilo poraziť dovtedy neporazeného Saladina a rozhodol, kto je právoplatným kráľom Jeruzalema. Porazenému Guyovi z Lusignanu navrhol, aby sa stal kráľom Cypru. Po dobytí Akka dal chladnokrvne povraždiť takmer 2 600 zajatcov.
Po úspešnej bitke pri Arsufe sa Richard takmer rok snažil so Saladinom vyjednávať. V lete 1192 dobyl Jaffu. Konečná dohoda so Saladinom bola potvrdená 2. septembra 1192 a zahŕňala päťročné prímerie, križiacke dŕžavy na palestínskom pobreží od Bejrútu po Jaffu a prístupnosť Jeruzalema pre kresťanských pútnikov z Európy. Potom sa vydal na spiatočnú cestu do Európy.
Rakúske väzenie
thumb|left|upright|Richardov náhrobok (Katedrála Notre-Dame, Rouen) Pri návrate z výpravy ho na Vianoce 1192 zajal neďaleko Viedne babenbergský vojvoda a vládca Rakúska a Štajerska Leopold V., ktorý mal s Richardom spory už z doby, kedy v Svätej zemi spoločne dobyli mesto Akko. Pri tejto výprave prišlo k ostrým sporom o to, či sú koruhvy Leopolda V. svojim významom rovnocenné koruhvám Richarda I. Pravým dôvodom vzájomnej nevraživosti však bol skôr spôsob delenia koristi. Teraz mal však Leopold V. Richarda pevne v rukách a požadoval za neho vysoké výkupné. V pozadí Richardovho zajatia však stáli v skutočnosti iní ľudia – cisár Henrich VI. a francúzsky kráľ Filip II.. Leopold bol len prostredník a ako verný vazal cisára len plnil jeho rozkazy.
6. januára 1193 sa Henrich VI. v Regensburgu stretol so svojim vznešeným zajatcom. Vo februári 1193 bolo dohodnuté, že Richard dá za svoje prepustenie cisárovi 100 000 hrivien striebra a polovicu z tejto sumy dostane Leopold Babengberský ako veno Eleonóry Anglickej, ktorá sa vydá za jeho syna. Zároveň anglický kráľ sľúbil prepustenie svojich cyperských zajatcov, Izáka Komnena a jeho dcéry, príbuzných rakúskeho vojvodu. V definitívnej dohode spísanej v júni 1193 vo Wormse bol Richardov sľub, že do siedmich mesiacov od svojho prepustenia pošle svoju neter Eleonóru synovi rakúskeho vojvodu, aby sa s ňou oženil. Ak by sa mu nevesta nepáčila, bude Richard sľubu zbavený.
Vládu v Anglicku medzitým riadil Richardov brat Ján Bezzemok (neskorší kráľ), podporovaný francúzskym kráľom Filipom II. Po prepustení, vo februári 1194 sa Richard pustil do vojny proti Filipovi II. Ten bol s hroziacou situáciou asi dobre oboznámený, keď po Richardovom prepustení povedal Jánovi Bezzemkovi:
Opäť išlo o udržanie anglických lén na území francúzskeho kráľovstva.
Do doby, kedy bol Richard v zajatí, je tiež zasadená legenda o slávnom anglickom zbojníkovi Robinovi Hoodovi.
Vojna s Francúzskom a Richardova smrť
thumb|upright|Richardova smrť pri hrade Châlus (dobová miniatúra) Vojna sa vyvíjala priaznivejšie pre anglickú stranu. V januári 1199 Filip dokonca musel začať rokovanie o mieri. Následná dohoda vydávala do rúk Angličanov rad oporných bodov v Normandii a Vexine, ktorých sa predtým zmocnili Kapetovci. Jej realizácii však zabránila Richardova smrť, ktorú spôsobilo poranenie šípom vo vojne s miestogrófom z Limoges pri obliehaní hradu Châlus (v dnešnom departemente Haute-Vienne, 35 km juhozápadne od Limoges). Richard bol zranený 26. marca, po lekárskom zákroku, kedy sa chirurg snažil šíp z chrbtice vybrať, ho začala sužovať horúčka a infekcia. Umierajúci Richard stačil včas vyrozumieť svoju matku, ktorá žila v kláštore Fontevrault a 6. apríla jej zomrel v náručí. Richardovo srdce bolo pochované v Katedrála Notre-Dame v Rouene, telo v opátskom kostole vo Fontevrault a vnútornosti na hrade Chalus.
Podľa názoru historikov bol Richard veľmi statočný a zdatný rytier, avšak úplne mu chýbali vladárske schopnosti jeho otca a čiastočne i vojvodcovské kvality. Svoj prídomok – Levie srdce – nezískal ako ocenenie svojich udatných činov, ako by sa mohlo zdať, ale bol mu pridelený až po jeho smrti.
Zoznam kultúrnych pamiatok v obci Lietavská Lúčka
Toto je zoznam kultúrnych pamiatok v obci Lietavská Lúčka v okrese Žilina.
Brandenberg
Brandenberg je obec v Rakúsku v spolkovej krajine Tirolsko v okrese Kufstein.
Žije tu obyvateľov.
Brandberg
Brandberg je obec v Rakúsku v spolkovej krajine Tirolsko v okrese Schwaz.
Žije tu obyvateľov.
Peter Oszlík
Peter Oszlík (* 13. marec 1982, Štúrovo) je slovenský herec maďarskej národnosti.
Študoval na Gymnáziu v Bratislave a na VŠMU v rokoch 2002 – 2006. Účinkoval v Jókaiho divadle. Od roku 2006 je členom Divadla Andreja Bagara v Nitre. Ďalej je členom združenia Teatro Tatro.
Vimy (kantón)
Vimy je francúzsky kantón v departemente Pas-de-Calais v regióne Nord-Pas-de-Calais. Tvorí ho 20 obcí.
Pleudaniel
Pleudaniel je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Côtes-d’Armor, v regióne Bretónsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zoznam kultúrnych pamiatok v obci Lysica
Toto je zoznam kultúrnych pamiatok v obci Lysica v okrese Žilina.
Zebra Grévyho
Zebra Grévyho (iné názvy: zebra bielobruchá, prvozebra Grévyho; lat. Equus grevyi) je najväčší druh zebry. Jej výška v kohútiku sa pohybuje medzi 140 –. Dĺžka tela je okolo 240 – a môže dosahovať hmotnosť okolo. Nápadné je jej čiernohnedé až čierne pruhovanie, ktoré je zreteľné až po kopytá. Má veľké zaoblené uši, ktoré pripomínajú oslie uši. Rovnako aj hlas týchto zebier je podobný viac osliemu híkaniu ako erdžaniu ostatných druhov zebier. Mláďatám zebier Grévyho rastie hriva cez celý chrbát až po koreň chvosta.
Výskyt
Zebry Grévyho žijú v malých stádach alebo ako jednotlivci. Teritórium týchto zebier je najväčším známym teritóriom medzi bylinožravcami. Tieto zebry znášajú lepšie chlad a niesu tak závislé na vode ako ostatné druhy zebier.
Moux-en-Morvan
Moux-en-Morvan je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Nièvre, v regióne Burgundsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Mediolanum Capta Est
Mediolanum Capta Est je koncertný album skupiny Mayhem.
Karol Salva
Karol Salva (pseudonymy Čebratský, Karol Častolovský, Peter zo Žulotýna) (* 11. august 1849, Liptovská Sielnica – † 21. január 1913, Cleveland, Ohio, USA) bol jeden z najvplyvnejších vydavateľov slovenskej literatúry; zároveň aktivista, učiteľ, evanjelický kňaz, spisovateľ, národný a osvetový pracovník a kníhtlačiar
Životopis
Jeho otcom bol Ján Salva, kováč (1819 – 1871), matkou Zuzana, rodená Lovichová. Mal ešte brata a štyri sestry. Manželka sa volala Emília Lehotská (1859 – 1897). Z tohto manželstva mal syna Milana (nar. 1891) a ešte dve dcéry. S druhou manželkou, Máriou Pivkovou (1870 – 1951) mal ďalšie tri dcéry a troch synov, medzi nimi aj Fedora Ivana Salvu (1901 - 1988), krajanského pracovníka v USA.
Navštevoval ľudovú školu v Liptovskej Sielnici, potom v rokoch 1863 – 1867 slovenské evanjelické gymnázium vo Veľkej Revúcej. V rokoch 1867 – 1868 študoval na gymnáziu v Levoči a v školskom roku 1868 – 1869 ma učiteľskom ústave v Revúcej. V rokoch 1869 – 1885 bol pomocným učiteľom v Sielnici a v rokoch 1885 – 1887 v Klenovci. V roku 1887 bol z učiteľského miesta suspendovaný úradmi pre panslávske aktivity. V roku 1888 sa vyučil za sadzača v srbskom Osijeku a následne pôsobil ako kníhtlačiar v Ružomberku. V roku 1909 emigroval do USA. Pôsobil ako redaktor Amerikánsko-slovenských novín, Raráška a Slovenského denníka, ktoré vychádzali v Pittsburghu. V roku 1910 absolvoval teologické skúšky a po vysvätení bol v rokoch 1910 – 1911 evanjelickým farárom v Pleasant City. V rokoch 1911 – 1913 bol kňazom v meste Cleveland (Ohio). Zomrel v meste Cleveland (Ohio), pochovaný je na tamojšom cintoríne Brooklyn Hights Cemetery.
Počas štúdia v Revúcej pôsobil ako divadelný ochotník. Ochotnícke divadlo pomáhal po roku 1869 zakladať aj v niektorých obciach na Liptove (Liptovská Sielnica, Liptovský Trnovec, Ružomberok). V roku 1871 založil Čitateľský spolok v Liptovskej Sielnici a stal sa jeho knihovníkom a zapisovateľom. Od roku 1887 bol za článok s názvom „Čo Slovák, to človek“, uverejnený v časopise Domový kalendár, vyšetrovaný uhorskými orgánmi.
Bol propagátorom česko-slovenskej vzájomnosti. V roku 1895 bol vedúcim učiteľskej delegácie na národopisnej výstave v Prahe. Bol členom Muzeálnej slovenskej spoločnosti, ktorej daroval početné knihy, najmä z vlastnej produkcie. Sám publikoval články v rôznych slovenských denníkoch, kalendároch a časopisoch. Jeho články mali často ľudovýchovný obsah, prípadne boli pedagogicky zamerané. Za svoje názory, články a publikačno-vydavateľské aktivity bol prenasledovaný. Napokon sa z existenčných dôvodov vysťahoval do štátu Ohio v USA.
S českým jazykovedcom Karolom Kálalom pripravil česko-slovenský a slovensko-český slovník (1896).
Karol Salva ako kníhtlačiar
Po vyučení za sadzača na radu Ivana Branislava Zocha a s pomocou Štefana Marka Daxnera založil kníhtlačiareň v Ružomberku. V roku 1888 zamestnával v podniku šesť ľudí, ale v roku 1898 už 34. Neskôr pri tlačiarni zriadil aj kníhkupectvo, papiernictvo a centrálny sklad pre knihy dovážané zo slovanských krajín. V roku 1900 zriadil filiálku v Liptovskom Mikuláši. Jeho tlačiareň bola neustále cieľom útokov a šikany zo strany uhorských úradov. V roku 1898 bol v súdnom procese v Bratislave odsúdený na dva mesiace väzenia a pokutu 100 zlatých. V roku 1909 z dôvodu finančnej tiesne odpredal kníhtlačiareň Jánovi Páričkovi. V rokoch 1888 – 1909 bolo v jeho kníhtlačiarni vytlačených 258 titulov v náklade trištvrte milióna výtlačkov. Tlačil a vydával aj periodiká ako napr. Tlačil a vydával aj edície kníh v tzv. Lacnom čítaní (1890 – 1895), ktoré mali prinášať slovenskému čitateľovi najmä novinky zo svetovej literatúry. V rokoch 1896 – 1898 vydával edíciu tolstojovských diel pod názvom Poučné čítanie, ktorú pripravoval tolstojovec Dušan Makovický.
Zoznam kultúrnych pamiatok v obci Nededza
Toto je zoznam kultúrnych pamiatok v obci Nededza v okrese Žilina.
Breitenbach am Inn
Žije tu obyvateľov.
Vitry-en-Artois (kantón)
Vitry-en-Artois je francúzsky kantón v departemente Pas-de-Calais v regióne Nord-Pas-de-Calais. Tvorí ho 28 obcí.
KD
KD môže byť skratka pre:
Kly
Kly sú obec v Česku v okrese Mělník v Stredočeskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 1 308 obyvateľov, z toho 663 mužov a 645 žien, pričom priemerný vek v obci bol 37,0 roka (muži 36,0 roka, ženy 38,1 roka).
Zebra kvaga
Zebra kvaga môže byť:
Konětopy
Konětopy môžu byť:
Ľudovít Štúr
Je po ňom pomenovaná planétka (3393) Štúr. V roku 2015 vyrobila RTVS dokumentárny film o jeho živote a diele – Ľudovít Štúr (scenár Eva Tkáčiková a Miloslav Gdovin, réžia Fedor Bartko).
Rodisko, rodičia a životné pomery
Ľudovít Štúr sa narodil 28. októbra 1815 v obci Uhrovec (vtedy Zay-Uhrovec), ležiacej v južnej časti Strážovských vrchov, ako druhé z piatich detí národne uvedomelého učiteľa miestnej evanjelickej školy Samuela Štúra a Anny Štúrovej, rod. Michalcovej. Pokrstený bol 29. októbra 1815 v evanjelickom chráme v rodisku. Súrodencami Ľudovíta Štúra boli starší brat Karol (18111851), mladší Samuel (18181861), sestra Karolína (1826 – 1859) a najmladší brat Janko (18271907). Ich otec Samuel Štúr, podľa Hurbanovho svedectva „muž učený, charakteru vážnosť a úctu vymáhajúceho na každom, kto zblížil sa jemu“, prišiel z Trenčína, aby v Zay-Uhrovci prijal ponúknuté miesto učiteľa. Ľudovítov otec Samuel sa narodil v Lubine, kam sa presťahoval Ľudovítov starý otec Pavel z Trenčína; Pavel mal prezývku „Trenčan“, ktorá je zapísaná aj v matrike pri krste Samuela, aj pri úmrtí Pavla.
Štúdiá
Základné vzdelanie získal v Uhrovci u svojho otca. V roku 1827 odišiel študovať na nižšie gymnázium do Rábu (dnešný Győr), kde si jeho usilovnosť a bystrosť nadaného žiaka všimol najmä profesor Leopold Petz, pôvodom Slovák, ktorý bol známy svojím obdivom k antickému umeniu a vzdelanosti. Leopold Petz orientoval svojich žiakov aj na diela slovanských autorov a prebudil tak u mladého Ľudovíta Štúra záujem o svet Slovanstva. Po absolvovaní dvoch ročníkov v Rábe sa Ľudovít Štúr zapísal na evanjelické lýceum v Bratislave (18291834), kde už študoval jeho starší brat Karol.
Najmä pre pokročilý vek profesora Palkoviča, ktorý mu nedovoľoval prednášať v stanovenom rozsahu učivo, založili študenti v roku 1829 samovzdelávací spolok Spoločnosť česko-slovenskú (zakladanie slovenských študentských spolkov a spoločností bolo na evanjelických lýceách bežné, napr. Spoločnosť česko-slovenská na viedenskom lýceu vznikla roku 1823, na kežmarskom lýceu roku 1824, po bratislavskej vznikali Spoločnosti najmä z iniciatívy jej členov aj v roku 1832 v Levoči a Prešove, 1838 v Banskej Štiavnici a i. ). Medzi zakladateľov bratislavskej Spoločnosti patrili Karol Štúr, Samo Chalupka, Daniel Lichard a Samuel Godra. Prvým predsedom sa stal profesor J. Palkovič, výkonnými funkcionármi boli však jej podpredsedovia Samo Chalupka, Karol Štúr, Michal Miloslav Hodža, Tomáš Horš, Samuel Samoslav Vanko a Ľudovít Štúr. K hlavným úlohám Spoločnosti patrilo aktívne sa vzdelávať v rodnej reči, cvičiť sa v gramatike, písať literárne práce a študovať dejiny slovanských národov.
Po príchode do Bratislavy sa stal jedným z jej členov. Zo zápisníc Spoločnosti vyplýva, že bol aktívnym a svedomitým študentom. Jeho húževnatosť priniesla svoje plody aj v celkovom štúdiu na lýceu. Z predmetov si zvlášť obľúbil dejepis, čítal antických autorov, zaujímal sa o estetiku a dejiny umenia. Spomedzi slovanských spisovateľov si vážil diela J. Hollého, J. Kollára, P. J. Šafárika, F. Palackého a iných.
Na jeseň 1835 sa stal podpredsedom Spoločnosti (bývalo zvykom, že post predsedu zastával niektorý z profesorov). V rámci rozvíjania hlbšieho národného povedomia organizovali členovia Spoločnosti rôzne slávnosti, návštevy a podujatia. Jednou z významných aktivít niektorých členov Spoločnosti bola vychádzka na Devín 24. apríla 1836. Akcia bola, vzhľadom na spoločenskú situáciu, pripravovaná v tajnosti. Na Devíne spomenul Štúr vo svojom príhovore históriu Veľkej Moravy a po odznení básní a piesní si účastníci výletu zvolili k svojmu menu druhé, slovanské meno, ktoré mali verejne používať. Tak prijal Hurban ku krstnému menu Jozef slovanské meno Miloslav, August Škultéty – Horislav a pod. Štúr si pridal meno Velislav (týmto menom sa však podpisoval už aj predtým v Spoločnosti česko-slovenskej).
V školskom roku 1836/1837 sa vystupňovala nespokojnosť lyceálnych študentov so školským senátom a učiteľmi. Dôsledkom študentských nepokojov bol zákaz všetkých študentských spoločností a spolkov v Uhorsku. Štúr ako zástupca profesora Palkoviča sa preto snažil preniesť časť náplne bývalej Spoločnosti do svojich prednášok v rámci vyučovania.