cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Dejiny kresťanstva
Anglikánstvo
Úplne iný rozmer ako na kontinente mala reformácia na Britských ostrovoch, kde bola najmä otázkou spojenou s dynastickými ambíciami a otázkou prestíže. Anglický kráľ Henrich VIII. totiž odmietol pápežovu autoritu po tom, čo ho pápež Klement VII. a canteburský arcibiskup Thomas Wolsey odmietli rozviesť s manželkou Katarínou Aragónskou. Henrich VIII. preto Wolseyho zosadil a uväznil. Novým arcibiskupom sa stal Thomas Cranmer, ktorý stál na kráľovej strane. Naopak, nový kancelár Thomas More sa postavil proti Henrichovým reformným zámerom.
V roku 1534 tzv. Supremačným aktom vznikla anglikánska cirkev na ktorej čelo sa postavil anglický kráľ. Dogmaticky nebola tak odlišná od katolicizmu ako protestantské cirkvi, ktoré sama prenasledovala. Zjednodušila sa liturgia a za vlády Eduarda VI. vzniklo anglikánske vyznanie viery (v rámci neho sa zaviedlo napr. prijímanie pod obojím, vedenie bohoslužby v národnom jazyku a zrušenie povinného kňazského celibátu). Rozpory v krajine prinieslo hromadné zatváranie kláštorov Henrichom VIII., naopak, pomerne pozitívne krajina vítala zrušenie pápežských desiatkov. V nasledujúcom období vznikol prvý preklad biblie do angličtiny (1611) i nová liturgická kniha (Book of Common Prayer).
Krátke katolícke intermezzo priniesla ešte vláda Márie Katolíckej (Krvavej), avšak jej sestra Alžbeta I. sa opäť prinavrátila ku anglikánstvu. V roku 1563 cirkevná synoda prijala 39 článkov anglickej konfesie. Iná situácia bola v Škótku, kde sa prostredníctvom reformátora Johna Knoxa šíril kalvinizmus (a presbyterianizmus). V Írsku zase reformácia s výnimkou severu uplatnenie nenašla a krajina zostala prevažne katolícka. Anglická krajina bola plná náboženských rozporov. O moc a vierovyznanie bojovali všetky vierovyznania a bežné boli náboženské prenasledovania. V roku 1605 dokonca katolíci plánovali tzv. prachové spiknutie proti presbyteriánskemu Jakubovi VI. Spiknutie však bolo odhalené a nasledovné oslavy viedli k vzniku tradície Bonfire night.
Boje o reformáciu
Predchádzajúci výpočet náboženských sporov nie je kompletný. Takisto výpočet reformných hnutí nie je konečný (okrem nich vznikli napr. hnutia antitrinitárov, talianskych sociniánov, sedmohradských sabbatistov, holandských mennonitov a ďalšie. vľavo|náhľad|[[Tridentský koncil, Johann Lucas Kracker]] vľavo|náhľad|[[Cornelius Jansen (15851638)]]
Tridentský koncil a protireformácia
Veľkým bojovníkom proti reformácii sa stal pápež Pavol III. Prvé reformy sa uskutočnili v zložení pápežskej kúrie, ktorú obsadili prísne a religiózne osobnosti. V roku 1540 pápež schválil reformný rád jezuitov - Spoločnosti Ježišovej Ignáca z Loyoly. Rád sa vyznačoval prísnou poslušnosťou pápežstvu a jeho úlohou bola najmä misia a vzdelávanie v duchu katolicizmu. Vo filozofii sa katolicizmus naďalej obrazal k tomizmu. Novoscholasticizmus našiel uplatnenie u jezuitov, ktorí spravovali významné európske univerzity (napr. Salamanca). Na území Slovenska mali jezuiti pod správou Trnavskú univerzitu. Medzi významných katolíckych mysliteľov tohto obdobia patria napr. Luis de Molina, Juan de Mariana, Francisco de Vitoria, či Francisco Suárez. Významná bola i katolícka umelecká škola, ktorú reprezentvali napr. El Greco, Lope de Vega, či Miguel Cervantes. Za pontifikátu Gregora XIII. došlo k reforme kalendára (tzv. gregoriánska reforma). Významné myšlienky priniesla novoveká katolícka škola mysliteľov do oblasti medzinárodného práva. V novoscholastickej ideológii zase možno badať prvé znaky modernej ekonómie.
Morálnu autoritu cirkvi zabezpečila nová generácia populárnych svätcov (často zakladateľov cirkevných spoločenstiev) ako Filip Neri, Terézia z Ávily, Kamil de Lellis, Ján z Kríža, Angela Mericiová, či František Saleský. Vznikli tak rády uršuliniek, milosrdných bratov, vincentiek, lazaristov, trapistov, boromejok a mnohé iné.
Jansenizmus
Ako reakcia proti náboženskému centrizmu pápežskej kúrie vzniklo reformné hnutie aj v rámci Katolíckej cirkvi. Nizozemský biskup Cornelius Jansen pod vplyvom kalvinizmu vo svojej knihe o svätom Augustínovi zdôraznil význam Božieho milosrdenstva na spasenie a jeho pôsobenie voči dedičnému hriechu. Centrom jeho učenia sa stal ženský Kláštor Port-Royal. Jansenizmus bolo rigidné hnutie, ktoré na teologické otázky a na hriešnosť hladelo prísne. To spôsobilo, že len málo ľudí podľa nich mohlo pristúpiť k prijímaniu sviatostí. Podobne ako kalvíni i jansenisti verili v predestináciu, čo však bolo katolíkmi výrazne odmietané a náuka tak bola v roku 1653 pápežom Inocentom X., a neskôr v roku 1712 bulou Unigenitus Dei Filius pápeža Klementa XI. odsúdená. Jansenizmus si spojencov hľadal medzi galikanistami a episkopátmi (či febronianistami). V boji proti jezuitskému hnutiu však i vďaka podpore francúzskeho kráľa Ľudovíta XIV. neuspel, a vo Francúzsku sa neujal. vľavo|náhľad|Barokový oltár v [[Levoča|Levoči (Starý minoritský kostol)]] náhľad|Barokový [[Opátstvo Melk|Kláštor v Melku]]
Barok
Odpoveďou na ťaživú situáciu v Európe bol odklon od klasického homocentrického renesančného zmýšľania a návrat k religionistike a v zbožnosti. Európa zmietaná náboženskými vojnami a morovými epidémiami začala hľadať riešenia v modlitbách a v uctievaní Boha. Nešlo však o návrat k stredovekému umeniu. Barok bol obdobím protikladov. Spomedzi farieb vynikala najmä tmavá (čierna, hnedá) a zlatá farba. Porovnávala sa svetskosť a duchovnosť, život a smrť. Stále vynikala latinská vzdelanosť, avšak stále častejšie sa prejavovali aj národné jazyky a prvky. Znakom baroka bola taktiež monumentalita a oslavnosť, literárne osoby boli špeciálne, hyperbolizované, prekonávali svoje problémy a zlé vlastnosti. Často boli nábožensky orientované (mučeníci alebo bojovníci za vieru).
Prístup k umeniu a filozofii baroka bol najmä spočiatku odlišný v katolicizme a protestantizme. Kým Katolícka cirkev v duchu protireformácie a Tridentského koncilu umenie výrazne podporovala, niektoré protestantské cirkvi podobne ako obrazoborci v stredoveku zatracovali náboženské maľby a sochy ako idoly. Barok našiel uplatnenie v celej Európe od Portugalska po Rusko a dostal sa aj za more.
Dianie v ortodoxnom svete
náhľad|Portrét patriarchu Nikona náhľad|Zajatie [[Feodosia Morozova|Feodosie Morozovovej (staroverskej mučeníčky) V. Surikov (18841887, Tretiakova galéria)]] Po páde Konštantínopola ortodoxný svet na čas upadol do zdanlivého zostupu, Osmani si podmanili i ortodoxný Balkán a zastavili sa až pri bránach Viedne. Podobne na tom boli aj ostatné východné denonymie (nestoriáni, kopti, arménska či sýrska cirkev). Kresťania sa v moslimských krajinách stali občanmi druhej úrovne a bežné boli ich prenasledovania, či platenie náboženskej dane, čo viedlo k ich konverzii. Významné centrá nestoriánstva sa okrem moslimských krajín nachádzali aj v Indii.
Už v 15. storočí sa z krízy podarilo dostať Moskovskému kniežatstvu, ktorého knieža Ivan III., manžel byzantskej princeznej Zoé Palaiologiny prijal titul cisára (cára) a samovládcu všetkých Rusov. Rus nikdy neprijala florentskú cirkevnú úniu a po páde Byzantskej ríše v nej vznikla teória prenesenia rímskej moci do Ruska. Z Moskvy sa stal tzv. Tretí Rím. Priekopníkom tejto teórie bol Filofej Psovský. S rozvojom ruskej moci sa následne pravoslávie šírilo ďalej na východ a sever. Prerod v Rusku zažila taktiež byzantská sakrálna architektúra.
17. storočie možno v rusko-ortodoxných dejinách charakterizovať ako boj s katolíckym poľsko-litovským štátom. Rusko sa dostalo do veľkej anarchie (15841613) z ktorej sa dostalo až po nástupe Romanovcov. Kým v katolíckom svete sa už prejavil zápas o oddelenie cirkevnej a svetskej moci, v Rusku patriarchova moc závisela podobne ako v Byzancii od cárovej milosti. Od roku 1589 bol ruský moskovský patriarchát autokefálny. I v Rusku sa podobne ako v Európe objavili herézy či snahy o reformy (napr. staroverci), ktorí odmietli liturgické reformy patriarchu Nikona. Cársky režim a patriarchát tieto snahy však zásadne odsúdil a trestal.
Reforma ruskej cirkvi nastala za vlády Petra I. Ambiciózny panovník nestrpel v cirkvi odpor a sám predsedal cirkevným synodám. V roku 1721 vznikla vrcholná kolektívna organizácia ortodoxnej správy - tzv. Najsvätejší synod. Synod plne podliehal cárskej moci. Cirkev bola podriadená cárovi nielen organizačne ale aj vieroučne. Peter, ktorý ako mladý precestoval západnú katolícko-protestantskú Európu mal však odišné zmýšľanie ako ortodoxný klér, čo mu u kléru prinieslo značnú nepopularitu. Namiesto byzantského kalendáru sa takisto v Rusku začal používať zastaralý juliánsky kalendár (kým v Európe bol bežný gregoriánsky). Cári v Rusku takisto obmedzili moc kláštorov a niektoré ich majetky znárodnili.
Muž, ktorý sa hral na Boha
Muž, ktorý sa hral na Boha je triler z lekárskeho prostredia, od amerického spisovateľa Robina Cooka.
Dejiny kresťanstva
Dianie v ortodoxnom svete
V období novoveku začínajú vznikať tzv. východné katolícke cirkvi, ktoré vznikali väčšinou pripojením sa nekatolíckych východných cirkví alebo ich častí ku Katolíckej cirkvi. Prijali jej učenie vrátane primátu pápeža, ale zachovali si východný obrad a ďalšie špecifiká (napr. možnosť vysviacky ženatých mužov za kňazov). Príkladom takéhoto zjednotenia je napríklad Brest-Litovská únia z roku 1596 (kresťania na Ukrajine a v Bielorusku), či Užhorodská únia z roku 1646 a mnohé ďalšie. V súčasnosti existuje vyše 20 takýchto cirkví.
Kresťanstvo v Amerike a Ázii
Spolu so zámorskými objavmi sa do Ameriky od roku 1492 šírila i kresťanská viera. Spočiatku šlo njamä o španielsky a portugalský katolicizmus. Na rozdelenie sfér vplyvu medzi tieto katolícke národy mala vplyv Tordesillaská zmluva vytvorená na nátlak pápeža Alexandra VI. Zmluvu však neuznávali Francúzi a protestani. náhľad|Kolonizácia Ameriky, zelené a fialové sú španielske a portugalské, najmä katolícke územia, červené sú britské (najmä protestantské územia), modrou sú zvýraznené francúzske územia Po tom čo v rokoch 15191521 Hernando Cortés rozvrátil Aztécku ríšu sa začalo s christianizáciou Mexika, už pred tým vznikli kresťanské obce na Karibských ostrovoch. Francisovi Pizzarovi sa pre Španielov podarilo rozvrátiť ríšu Inkov. Kresťanstvo v Amerike pomáhali šíriť rehoľné rády. Spočiatku to boli najmä františkáni.a dominikáni, neskôr aj iné spoločenstvá. V roku 1542 sa v španielskej časti ríše zrušilo otroctvo Indiánov a dominikán Bartolomej de Las Casas dokonca zostavil nové zákony, ktoré Indiánov zrovnoprávnili s dobyvateľmi. Za svoju činnosť bol Bartolomej nazvaný apoštolom Indiánov. Deficit v potrebe pracovnej sile kolonialisti vyriešili privezením černoských Afričanov. Od 17. storočia v Amerike pôsobili aj jezuiti, ktorí mali veľký podieľ na vytvorenie indiánskych rezervácií a šírení vzdelanosti. V roku 1609 bola zriadená prvá jezuitská rezervácia pre Guaranov v Paraguaji, neskôr podobné rezervácie vznikali i v ďalších španielskych kolóniach a v portugalskej Brazílii. K jezuitskému rádu patril aj svätý Peter Claver, ktorý sa stal patrónom misií u černoskej populácie.
Muž, ktorý sa hral na Boha
Dej
Je veľa spôsobov, ako umrieť. V hypermodernej nemocnici sa k nim pridruží ďalší - najstrašnejší zo všetkých. Mladá lekárka Cassandra Kingsleyová oddane ľúbi svojho manžela Thomasa, vynikajúceho kardiochirurga, ktorý ako prvý použil novú, úspešnú metódu operácie srdca a získal pocit, že je všemohúci, lebo často rozhoduje o ľudskom bytí či nebytí.
Cassandru trápia dva problémy: v súkromí ju znepokojuje, že jej manžel sa v poslednom čase veľmi zmenil, v nemocnici jej zasa nedá pokoj séria záhadných úmrtí, ktoré postupne prestáva považovať za nešťastné náhody. Cassandra sa pustí hľadať pravdu - a začne spoznávať skutočný význam slova hrôza...
Dejiny kresťanstva
Kresťanstvo v Amerike a Ázii
Iná situácia bola v Severnej Amerike, ktorú osídľovali najmä protestantské národy. Do Ameriky medzi prvými odchádzali ľudia, ktorí boli vo svojich materských krajinách prenasledovaní pre svoju vieru. Prvé britské osady v Amerike preto založili puritáni (pútnici na lodi Mayflower), ktorí boli nútení odísť zo Starého Sveta. Neskôr k osídlovateľom pribudli aj osadníci z Nizozemska, nemeckých krajín a Francúzska. Kým Francúzi osídľujúci najmä Louisiana a Quebec boli katolíci, Nemci a Briti boli najmä reformovaného vierovyznania, čo sa prejavilo aj na dnešnom usporiadaní náboženstva v USA.
Okrem Ameriky kresťanskí misionári začali v novoveku pôsobiť i v Ázii a neskôr aj v Austrálii. Kým Portugalci v Indii, Číne a Japonsku šírili prostredníctvom jezuitov katolicizmus, britskí kazatelia šírili v Austrálii a neskôr aj v Indii protestantizmus. V Indii pôsobil aj významný jezuita František Xaverský. Španieli zase priniesli katolicizmus na Filipíny. Jezuiti vo svojich misiách k domorodému ázijskému obyvateľstvu pristupovali opatrne a pripúšťali i istý synkretizmus, či ctenie si miestnych tradícií. S tým však nesúhlasili iné rády a nakoniec aj pápežská stolica, čo viedlo k úpadku misijných úspechov. Úspechy kresťanských misií v orientálnej, duchovne bohatej Ázii tak boli menej úspešné, než christianizácia v Amerike. vľavo|náhľad|[[Voltaire, najznámejší osvietenec a deista, zakladal svoje teórie na racionalite]] vľavo|náhľad|[[Jean-Jacques Rousseau, tzv. duchovný otec Francúzskej revolúcie, osvietenský mysliteľ, veľký kritik cirkvi a monarchizmu, zakladal svoje teórii na vôli a cite]]
Obdobie osvietenstva
Ako reakcia na religiózne obdobie reformácie a protireformácie vznikol skeptický mysliteľský smer osvietenstva. Osvietenstvo bolo širokým filozoficko-politicko-ekonomickým prúdom, ktorý tvorila nejednotná masa učencov. Hlavným cieľom bol prerod spoločenstva k vzdelanosti - vznik sveta moderného človeka. Základnými filozofickými východiskami pre nové obdobie boli racionalizmus a empirizmus, ktorému sa podriaďovalo aj metafyzično (nadzmyselno). To viedlo k vzniku širšieho ateistického hnutia. Hoci osvietenstvo vzniklo v Anglicku, azda najznámejším ohniskom bolo Francúzsko.
V osvietenstve možno badať dva prúdy. Jedným boli rozliční myslitelia a filozofi, druhým prúdom boli tzv. osvietenskí panovníci, ktorí vo svojich krajinách zavádzali nové reformy. V niektorých krajinách dochádza k sekularizácii dovtedy typicky cirkevných odvetví (napr. školstva), iné krajiny ako Francúzsko začali hľadať cestu k sekulárnemu štátu. Pomerne sekulárne tendencie sa uskutočnili za vlády Jozefa II. (a čiastočne už Márie Terézie) aj v habsburských krajinách - zatváranie kláštorov, poštátňovanie cirkevných škôl, či tolerančný patent (tzv. jozefinizmus) náhľad|[[John Wesley, jeden zo zakladateľov metodizmu, maľba William Hamilton]] náhľad|Útok na Bastilu [[14. júla 1789 odštartoval Veľkú francúzsku revolúciu]] Narozdiel od religiózneho novoveku a baroka bolo obdobie osvietenstva znovu antropogénne. Vznikli prvé deklarácie ľudských práv a vymedzovali sa politické práva. Ako odozva na liberalizujúce revolučné hnutia následne vznikali aj zárodky konzervativizmu (Edmund Burke). V spoločnosti bolo takisto možné naďalej badať aj socialistické prvky (napr. Sprisahanie rovných).
Osvietenstvo prinieslo rozvoj aj kresťanskému hnutiu. Pokračovala, či skôr vrcholila generácia jezuitského vzdelávania z ktorého radov vyšli viacerí myslitelia. Z reformných katolíckych hnutí naďalej pokračovala generácia jansenizmu a vo febronianizme našli uplatnenie myslitelia prikláňajuci sa k ideám konciliarizmu. Najmä v Nemecku sa rozvíjalo náboženské hnutie pietizmu. V Amerike George Whitefield a kongregacionalistický kazateľ Jonathan Edwards zase stáli na čele tzv. Prvého veľkého prebudenia. V Anglickom Oxforde v nadväznosti naň vzniklo protestantské hnutie metodistov, ktoré sa sformovalo okolo tzv. Oxfordského svätého klubu založeného bratmi Charlesom a Johnom Wesleyom. Silne antimaterialistické hnutie, ktoré hladalo správnu metódu spasenia sa následne dokázalo rozšíriť do celého protestantského sveta. vľavo|náhľad|[[Kult najvyššej bytosti]] V osvietenstve možno badať pôvod moderných vied a takisto aj pôvod veľkého odporu teologických dogiem založených nie na rozume, ale na viere. Objavili sa hlasy po redukcii náboženstva a dogiem, a šírili sa i názory o tzv. kulte najvyššej bytosti, či deistické hnutie. Na druhú stranu býva osvietenstvo niekedy označované aj ako kresťanské hnutie, pretože vznikalo v kresťanskom svete, a jeho významní členovia, aj keď často zastávali deistické stanovisko, a zásadne brojili proti cirkevnému klerikalizmu, nikdy cirkev oficiálne neopustili (Voltaire, Denis Diderot). Kým v anglických krajinách sa deizmus presadzoval najmä ako životný štýl básnikov, či slobodomurárov, vo Francúzsku sa to, čo sa začalo ako kritika vzdelancov postupne v širokých masách dokázalo zmeniť na fanatizmus a neskôr dokonca prepuknúť v revolúcie (najmä Veľká francúzska revolúcia).
Veľká francúzska revolúcia
Veľká francúzska revolúcia pôvodne neniesla protikresťanské znaky, ale bola namierená skôr voči sociálnemu stavu v krajine. Jedným z francúzskych privilegovaných stavov však bol klér, ktorý vlastnil bohaté majetky. Po tom, čo sa situácia vo vzbúreneckých kruhoch radikalizovala sa vo Francúsku pristúpilo k zatvoreniu necharitatívnych rádov a kláštorov, následne však došlo aj k zhabaniu cirkevných statkov (1790). Francúzska cirkev bola odčlenená od pápeža a bola vytvorená národná cirkev. To však väčšina kléru odmietla. Začalo sa preto prenasledovanie katolíckeho duchovenstva, ktoré rozličným spôsobom postihlo asi 40 000 duchovných. Občianska ústava kňazstva zjednotila územno-správny rozsah diecéz a departmentov. Zrušený bol aj povinný celibát a celková zaužívaná štruktúra fungovania cirkvi bola naštrbená. V roku 1792 sa začal všeobecný teror a vraždy nepriateľov (i z radov cirkví) boli na bežnom poriadku. Po nástupe jakobínov Maximiliána Robspierra k moci bol dokonca v krajine zavedený štátny kult Rozumu, neskôr nahradený tzv. kultom Najvyššej bytosti.
Situácia pre katolíkov sa zlepšila až po prevzatí moci direktóriom, ktoré však uzákonilo odluku cirkvi od štátu. Reštaurácia katolicizmu nastala za vlády Napoleona. V roku 1801 uzavrel s Katolíckou cirkvou konkordát. Postavenie Katolíckej cirkvi bolo obnovené a štát sa zaviazal k plateniu mzdy kléru výmenou za to, že sa cirkev vzdá svojich zhabaných majetkov. V roku 1804 sa Napoleon Bonaparte sám korunoval cisárom, čím pokoril pápeža a zaužívaný systém legitimity. Po tom, čo v roku 1808 Napoleon obsadil Pápežský štát vzťahy ešte viac ochladli a pápež Napoleona exkomunikoval.
Spolu s rozvojom napoleonskej vlády sa Európou šírili aj myšlienky revolúcie a vlna sekularizácie. Siuácia sa začala vracať do poriadku až po Napoleonovom páde v roku 1815 na Viedenskom kongrese, ktorý bol víťazstvom konzervatívnych síl v Európe. Výsledky koncilu však už nedokázali natrvalo obnoviť to, čo Francúzska revolúcia naštrbila. náhľad|[[Pius IX.]]
Kresťanstvo a moderna
19. storočie prinieslo Európe i celému svetu značnú sekularizáciu, ktorej počiatky ale možno badať už v osvietenstve. Na Viedenskom kongrese sa cirkev mlčky vzdala zhabaných statkov a zmenilo sa aj jej postavenie. Narozdiel od stredovekého, či predvestfálskeho sveta musela Katolícka cirkev (a ešte viac protestantské cirkvi) v rokovaniach vystupovať voči štátom ako rovnocenný (ak nie ako podriadený) spoločník. Svätá stolica v tomto období svoju politiku v jednotlivých krajinách začína presadzovať najmä prostredníctvom konkordátov alebo cirkumskripčných búl.
V Nemecku sa v 19. storočí rozvíjalo ako protestantské tak aj katolícke hnutie. Zvlášť katolicizmus znovu naberal na sile a vznikli viaceré významné hnutia ako Tübingenská škola, či hermesianizmus. Proti vplyv katolíckeho náboženstva v Nemecku sa najmä v neskoršom období (po zjednotení Nemecka) postavil nemecký kancelár Otto von Bismarck. Obdobie rokov 1871 až 1887 následne v Nemecku býva označované aj ako Kulturkampf (kultúrny boj). Bolo vydaných viacero zákonov, napr. proti politickému zneužívaniu kazateľní (1871). Boli tiež zrušené všetky kláštory a zakázaná činnosť jezuitského rádu (1872). V roku 1873 bol zavedený štátny dozor nad školami a povinné preškolovanie kňazov. V roku 1875 bol zavedený obligatóry civilný sobáš (ním sa neskôr inšpirovali v Uhorsku). Katolícki veriaci na boj reagovali založením Deutsche Zentrumspartei (Zentrum), ktorá pomerne rýchlo získala veľkú podporu a Bismarck bol preto nútený nájsť s pápežom Levom XIII. kompromisné riešenie. náhľad|[[Prvý vatikánsky koncil|I. vatikánsky koncil]] 19. storočie sa najviac prekrýva s pontifikátom Pia IX. Jeho pontifikát bol spočiatku miestnym obyvateľstvom vítaný, avšak v roku 1848/1849 bol pre neochotu pomôcť zjednotiť Taliansko nútený dočasne opustiť Rím. Po roku 1860 Pápežský štát stratil významné územia a Rím bol od dobytia uchránený len za pomoci Francúzov. Po páde Napoleona III. však Taliani zjednotenie krajiny pripojením Ríma dokončili a pápežovi zostalo iba územie Vatikánu. Zmier medzi Talianskom a Vatikánom nenastal a obe strany odmietali ustúpiť. K dohode došlo až v roku 1929 tzv. Lateránskymi zmluvami uzavorenými medzi Benitom Mussolinim a Piom XI. náhľad|Pápež [[Lev XIII., známy najmä svojimi sociálnymi encyklikami (napr. Rerum novarum)]] Najdlhšie vládnuci pápež novodobých dejín (a pravdepodobne aj vôbec) Pius IX. za svojho pontifikátu urobil viacero reforiem. V roku 1854 vyhlásil dogmu o nepoškvrnenom počatí Panny Márie (encyklika Ineffabilis Deus), v roku 1864 vydal protimodernistickú encykliku Quanta cura a jej prílohu Syllabus omylov v ktorých mimo iné zavrhol socializmus, komunizmus, panteizmus, či naturalizmus. Pravdepodobne najvýznamnejším krokom jeho potifikátu však bolo zvolanie Prvého vatikánskeho koncilu v roku 1868 (Aeternis Patris).
Prvý vatikánsky koncil
Koncil prebiehal v rokoch 18691870. De facto bol ukončený pre prusko-francúzsku vojnu, formálne však bol ukončený až v roku 1960. Pre náhle prerušenie neboli prejednané viaceré otázky, ktoré sa následne stali témami II. vatikánskeho koncilu. Z I. vatikánskeho koncilu vzišli najmä dva významné dokumenty - dekrét o viere Dei Filius a konštitúcia Pastor aeternus.
náhľad|[[Pierre Teilhard de Chardin, zakladateľ filozofického smeru teilhardizmu|vľavo]]
Postmoderný svet
20. storočie prinieslo vo svete značnú modernizáciu. Rozvoj vedy a techniky či hrôzy dvoch svetových vojen ovplyvnili i náboženské myslenie. I napriek celkovému rastu počtov veriacich v novodobom období čoraz viac ľudí začalo opúšťať kresťanské cirkvi a priklonilo sa k ateizmu. Kresťanské hnutia zase reformovali svoje štruktúry a niektoré svoje postoje, rozvinula sa aj idea ekumenizmu. Výrazným posunom prešla aj najväčšia z kresťanských cirkví - Katolícka cirkev, v rámci ktorej sa uskutočnil reformný Druhý vatikánsky koncil.
V myšlienkovom smere nastalo čiastočné uvoľnenie dogmatiky a objavili sa nové prúdy ako kresťanský fundamentalizmus, či kresťanský liberalizmus. V katolíckej cirkvi sa naďalej rozširovalo učenie novotomizmu (napr. Étienne Gilson, Jacques Maritain), vznikali však aj iné prúdy ako personalizmus Emmanuela Mouniera, či obrovský oponent novotomizmu teilhardizmus (Pierre Teilhard de Chardin), ktorý bol pôvodne autoritami odmietaný. Kresťanské hnutie takisto dopomohlo k obnove iusnaturalistických myšlienok (napr. John Finnis).
V 20. storočí sa mimo iné začalo v kresťanskom svete stále viac a viac rozmáhať Hnutie obnovy v Duchu Svätom. V protestantských cirkvách šlo pôvodne o tzv. Letničné hnutie, neskôr v 60. rokoch v nadväznosti naň vzniklo všeobecné (protestantské aj katolícke) charizmatické hnutie. Na ne nadviazali neocharizmatické hnutie (Viničné hnutie a Hnutie Viery) a novo-apoštolská reformácia.
Predkoncilové obdobie
náhľad|[[Pius XI.]] Začiatkom 20. storočia vystriedal významného reformátora a politika Leva XIII. zbožný Pius X. Pius bol nábožensky založený pápež, ktorý narozdiel od svojho predchodcu nedbal príliš o politiku, ale orientoval sa najmä na výstavbu cirkvi a boju proti herézam a modernizmu. Mimo iné zreformoval Rímsku kúriu, cirkevnú hudbu a kňazský breviár. Založil úradný tlačový orgán Svätej stolice – Acta Apostolicae Sedis. V roku 1904 ustanovil komisiu na vypracovanie nového Kódexu kánonického práva (CIC – Codex iuris canonici). Vydaný bol však až v roku 1917 pápežom Benediktom XV., ktorý Pia vystriedal v čase vypuknutia I. svetovej vojny.
V roku 1922 sa novým pápežom stal Pius XI., ktorého hlavnou ideou a heslom bolo Kristovo kráľovstvo. Pius XI. bol bojovný pápež, ktorý viedol rokovania o konkordátoch s viacerými európskymi krajinami. Po tom, čo dojednal zmier s Talianskom dokonca uzavrel konkordát s Hitlerovským Nemeckom. Tzv. Ríšsky konkordát bola prvá medzinárodná zmluva, ktorú nacistické Nemecko uzavrelo. Kým pápež v zmluve s ideologickým nepriateľom hľadal obranu pred prenasledovaním a konfliktami medzi katolíkmi a štátom, Hitler v zmluve videl otvorenie medzinárodného poľa nemeckej diplomacii. Hlavným nepriateľom Pia XI. bol komunizmus, ktorý v tomto období spôsobil smrť tisícov kresťanov v Rusku, Španielskej občianskej vojne, v Mexiku a inde. Pius XI. preto proti nemu rázne vystúpil v encyklike Divini Redemptoris. V roku 1937 Pius s encyklikou Mit brennender Sorge vystúpil aj proti nacizmu. Šlo o jedinú encykliku 20. storočia nevydanú v latinskom jazyku. Druhej svetovej vojny sa však už energický pápež nedožil a novým pápežom sa v roku 1939 stal Pius XII.
Pius XII. počas druhej svetovej vojny vystupoval voči nacistickej politike pomerne zmierlivo a opatrne. Odsúdil síce nacistické vyčínanie proti Židom a iným menšinám a takisto sa snažil o udržanie mieru a zmiernenie škôd, zároveň však z obáv nevykonal razantnejšie priame zásahy. Naopak Hitler, ktorý bol pôvodne k cirkvi tiež opatrný a navonok aj priateľský, neskôr v Nemecku zaviedol viaceré proticirkevné opatrenia (zatváranie škôl, rušenie príspevkov, obmedzenie výuky teológie, útoky na kláštory a iné porušovania konkordátu). Problémy s nacistickou mašinériou a obdobný vývoj v tomto období mali aj protestanské cirkvi.
Pontifikát Pia XII. pokračoval aj po druhej svetovej vojny až do roku 1958. Jeho nástupcom sa stal Ján XXIII. Jeho pontifikát síce netrval dlho, avšak svojim smerovaním výrazne ovplyvnil chod v Katolíckej cirkvi.
Druhý vatikánsky koncil
Koncil sa konal v rokoch 19621965 na podnet reformného pápeža Jána XXIII. Chorľavý pápež však už koncil do konca nedoviedol a tak jeho druhú polovicu viedol Pavol VI. Koncil okrem iného začal program tzv. aggiornamenta - prispôsobenia. Dal podnet k reforme rímskokatolíckej liturgie, obnove východných katolíckych cirkví a formuloval vzťah Katolíckej cirkvi k iným kresťanských cirkvám a spoločenstvám a k nekresťanským náboženstvám. Koncil býva považovaný za najvýznamnejší medzník novodobých kresťanských (a najmä katolíckych) dejín. Zúčastnilo sa ho 2540 účastníkov, vrátane osôb z komunistických krajín. Jeho výsledkom bolo 16 rôznorodých dokumentov (deklarácie, konštitúrie, dekréty). S výsledkami koncilu neboli spokojní všetci členovia cirkvi a objavili sa i názory, ktoré ho odmietli a naďalej sa pridržiavali (resp. sa pridržiavajú) predkoncilových ustanovení. Napr. tradicionalisti odmietajú reformovanú liturgiu a pridržiavajú sa tridentskej, sedesvakantisti zase odmietajú závery koncilu a novodobých pápežov celkovo.
Katolícka cirkev v 20. a 21. storočí
náhľad|Pápež [[Benedikt XVI. kedysi prezývaný aj „Boží rotvajler“]] vľavo|náhľad|[[Ján Pavol II. v roku 1985]] Katolícka cirkev po Druhom vatikánskom koncile zásadne zmenila svoju tvár. Pavol VI. ako pápež začal konať prvé novodobé pápežské cesty po zahraničí. Navštívil dokonca aj USA, Filipíny, Hongkong, či moslimský Irán a býval preto označovaný aj ako Flying Paul (Lietajúci Pavol). Zrušil Zoznam zakázaných kníh a názov Svätého ofícia zmenil na Kongregáciu pre náuku viery. Pavol VI. započal takisto nový kurz cirkevnej politiky voči komunistickej Východnej európe - tzv. Ostpolitik a za jeho pontifikátu takisto prišlo k zmieru s Východnou cirkvou.
V roku 1978 bol po smrti Pavla VI. novým pápežom zvolený Ján Pavol I., ktorého pontifikát však trval len tridsať dní. Krátko po jeho smrti sa objavili fámy o jeho možnom zavraždení, čo však nebolo preukázané. Novým pápežom sa stal Ján Pavol II. (Karol Wojtyla), prvý pápež slovanského pôvodu (Poliak). Obdobie potifikátu Jána Pavla II. bolo dlhé a obsažné. Okrem 14 encyklík bol za jeho pontifikátu vydaný Kódex kánonov východných cirkví a Kódex kánonického práva. Známe boli jeho cesty po celom svete, ktorých vykonal viac než ktorýkoľvek jeho predchodca. Často sa diskutuje i o jeho morálnom význame pri páde východného bloku, keďže významne prispel k rozvoju cirkvi v ňom.
Ekumenizmus
V 19. a 20. storočí sa medzi kresťanmi začali stále častejšie objavovať názory, že kresťania majú zabudnúť na svoje predošlé spory a začať medzi sebou spolupracovať a zjednocovať sa vo viere. Vývoj ekumenistického hnutia si prešiel dlhým vývojom, ktorý bol (a je) pre citlivosť náboženskej otázky pomerne zložitý a pomalý. Prvé kroky k zjednoteniu kresťanov vychádzali najmä z protestantských cirkví a pôvodne smerovali najmä k ostatným protestantským cirkvám. Medzi prvé kroky k zjednoteniu možno zaradiť vznik mládežníckej kresťanskej organizácie YMCA v roku 1844, či vznik ženskej kresťanskej organizácie YWCA v 1855.
Obrovský prerod zažilo ekumenické hnutie po druhej svetovej vojne. V roku 1948 vznikla Svetová rada cirkví, ktorá združovala väčšinu kresťanských cirkví okrem katolíckej. Katolícky (ale aj ortodoxný, či anglikánsky) názor k ekumenizmu bol pôvodne opatrný, pretože prílišné otvorenie diskusií mohlo podľa konzervatívnych názorov viesť k strate viery. V tomto duchu ešte encyklika Humanii genris z roku 1950 vystúpila proti zbližovaniu sa za každú cenu - tzv. irenizmus. Výrazným počinom ale bola Pápežská rada pre napomáhanie jednoty kresťanov, ktorá vznikla v roku 1960. Na vlnu ekumenických tendencií sa naladil aj Druhý vatikánsky koncil, kde boli prijaté rozhodnutia o ekumenizme (1964) a o náboženskej slobode (1965). Ako prvé sa Katolícka cirkev pokúsila obnoviť vzťahy s pravoslávnou cirkvou, ktorá bola katolicizmu dogmaticky bližšia ako protestantizmus, a ktorá podobne ako katolicizmus zachovávala apoštolskú postupnosť. 7. decembra 1965 pápež Pavol VI. a konštatínopolský patriarcha Athinagoras I. odvolali vzájomnú exkomunikáciu katolíckej a pravoslávnej cirkvi z roku 1054. Katolícka cirkev sa v nasledujúcom období taktiež stala pozorovateľom Svetovej rady cirkví, nevstúpila však do nej.
V roku 1999 sa zástupci katolíckej církvi a luteránskych církví dohodli na spoločnom stanovisku v otázke ospravedlnenia, a v roku 2006 sa k tejto dohode pripojili i metodistické cirkvi. V roku 2001 bola takisto v rámci Ekumenického európskeho stretnutia prijatá Ekumenická charta.
V 20. storočí sa začal aj rozhovor a spolupráca s predstaviteľmi judaistickej obce. Ekumenizmus samozrejme okrem priaznivcov získal i mnohých odporcov.
Volejbal na Panamerických hrách 1959
V mužskej kategórii obhájilo titul domáce 🇺🇸, ktoré sa vo finálovej skupine umiestnilo pred 🇧🇷. U žien zvíťazila 🇧🇷, keď v jedinej hranej skupine vyhrala všetky zápasy.
Savigny (Vosges)
Savigny je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Vosges, v regióne Lotrinsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Benát
Benát je vrch v pohorí Pohronský Inovec. Leží nad obcou Machulince, približne východne od mesta Zlaté Moravce.
Poloha
Nachádza sa v juhozápadnej časti pohoria, v geomorfologickom podcelku Veľký Inovec. Vrchol leží v Nitrianskom kraji, na území okresu Zlaté Moravce a v katastrálnom území obce Žitavany. Severným úpätím prechádza Rudná magistrála zo Zlatých Moraviec na Veľký Inovec, z ktorej vedie na vrchol značený chodník.
Opis
Benát je najzápadnejším z mohutnejších vrchov hrebeňa, ktorý sa tiahne západo-východným smerom k masívu Veľkého Inovca. V mapách sú pod týmto názvom označené dve blízke kóty, pričom vrchol má priradené až tri rôzne hodnoty nadmorskej výšky (, a  ). V severnej časti masívu sa nachádza rozsiahly kameňolom. Východne susedí Krivá, južne leží Čierny vrch , západne Čertov vrch a severovýchodne Prosný vŕštek  a Hrádok. Vrch je súčasťou povodia Žitavy, kam smeruje potok Bočovka z juhovýchodných svahov i Suchý potok zo západne situovaných svahov. Najbližšími sídlami sú na severozápadnom úpätí situované Obyce a Machulince, západne ležiace Žitavany a juhovýchodne ležiace Čaradice.
Výhľady
Zmiešaným lesom pokrytý vrch, umožňuje iba veľmi málo miest na rozhľad. Z nich sú viditeľné najmä okolité vrchy pohoria, no z vhodných miest aj pohorie Vtáčnik, Tribeč a časť Podunajskej nížiny.
Villers-en-Vexin
Villers-en-Vexin je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Eure, v regióne Horná Normandia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Ms. Jackson
„Ms. Jackson“ je skladba americkej alternatívnej hip-hopovej skupiny OutKast. Vydaná bola dňa 3. februára 2001, ako druhý singel z ich štvrtého štúdiového albumu Stankonia. Singel obsadil 1. miesto v americkom rebríčku Billboard Hot 100 a v roku 2002 vyhral cenu Grammy v kategórii Best Rap Performance by a Duo or Group. V októbri 2011 ho časopis NME zaradil na 81. miesto vo svojom zozname "150 Best Tracks of the Past 15 Years" a časopis Rolling Stone ho zaradil na 55. miesto v zozname "100 Best Songs of the 2000s".
Senaide
Senaide je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Vosges, v regióne Lotrinsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Sauville (Vosges)
Sauville je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Vosges, v regióne Lotrinsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
César Milstein
César Milstein (* 8. október 1927, Bahía Blanca, Argentína† 24. marec 2002, Cambridge, Spojené kráľovstvo) bol argentínsky imunológ a lekár.
V roku 1984 získal Nobelovu cenu za fyziológiu alebo medicínu za výskum imunitného systému a monoklonálnych protilátok. Cenu spolu s ním dostali Georges Köhler a Niels Kaj Jerne. Köhler a Milstein majú zásluhu predovšetkým na vypracovaní techník s pomocou ktorých je možné monoklonálne protilátky vyrábať.
Pochádzal z argentínskej židovskej rodiny ukrajinského pôvodu. Vyštudoval medicínu na Univerzita Buenos Aires. Od roku 1958 pôsobil na University of Cambridge.
Oslianska kotlina
Oslianska kotlina je geomorfologický podcelok Hornonitrianskej kotliny na strednom Slovensku. Nachádza sa v povodí rieky Nitry v južnej časti okresu Prievidza a na severnom okraji okresu Partizánske.
Vymedzenie
Oslianska kotlina je najjužnejšou z Hornonitrianských kotlín a v južnej časti nadväzuje na Podunajskú pahorkatinu. Obklopujú ju zo severu Nitrické vrchy, podcelok Strážovských vrchov a Rudnianska kotlina, na severovýchode Prievidzská kotlina (obe podcelky Hornonitrianskej kotliny), na juhovýchode Vysoký Vtáčnik (podcelok Vtáčnika) a juhu Rázdiel, podcelok pohoria Tribeč. Na západe rovinaté územie prechádza do Nitrianskej nivy, podcelku Podunajskej pahorkatiny.
Osídlenie
Oslianska kotlina patrí medzi menšie územia a z veľkej časti je poľnohospodársky využívané. Nachádzajú sa tu len stredne veľké obce Oslany, Čereňany, Bystričany a Horná Ves.
Doprava
Centrálnou časťou kotliny vedie dôležitá dopravná tepna Hornej Nitry, cesta I/64. V južnej časti sa pripája cesta II/512 zo Žarnovice. Veľký význam pre osobnú i nákladnú dopravu zastáva železničná trať Nové Zámky – Prievidza.
Sega
náhľad|Logo náhľad|Sídlo v Tokiu
Sega Corporation (japonsky 株式会社 セ ガ, Kabušiki-gaiša Sega) je nadnárodná softvérová a hardvérová vývojárska firma a bývalý gigant v oblasti domácich počítačov, konzol a videohier. V roku 2001 firma opustila výrobu konzol a zamerala svoju pozornosť na vývoj software.
1. etapa (1940 - 1988)
Roku 1951 Bromely presťahoval sídlo firmy do Tokia a registroval ju u tunajších úradov ako SErvice GAmes of Japan. O štrnásť rokov neskôr, v roku 1964, sa Service Games zlúčili s Rosen Enterprises, čo dalo vzniknúť firme Sega Enterprises. Rok na to vyšla prvá hra, simulátor ponorky, pod názvom Periscope a stala sa okamžite celosvetovým hitom.
Významnou udalosťou tejto rušnej etapy predstavuje rok 1984, kedy sa Sega dostáva pod krídla multimiliardového japonského konglomerátu CSK, a je premenovaná na Sega Enterprises Ltd. So sídlom v Japonsku. O dva roky neskôr už obchoduje akciami na Tokijskej burze a zároveň dochádza k expanzii na americký trh, podporovaným založením pobočky Sega of America. Firma naberá čerstvý vietor do plachiet, vydáva Sega Master System a v roku 1991 svetlo sveta vidí maskot - ježko Sonic.
2. etapa (1989 - 2001)
Roku 1989 Sega predstavuje svoj Mega Drive a zaujíma druhé miesto na svetovom poli elektronickej zábavy, tesne za spoločnosťou Nintendo. V priebehu ďalšieho roka vznikajú úspešné tituly, ako boli napr. Golden Axe alebo Altered Beast. Vývoj v oblasti digitálnych hier predznamenáva koniec éry 8-bitových strojov a scénu začínajú ovládať 16-bitové konzoly. Sega vydáva časopis Sega Vision.
K slovu sa dostáva 2. generácia hier, ktorá nastupuje za búrlivej kampane proti Nintendu, ktorú vyjadruje jej slogan "Genesis does what Nintendon't" (voľne: Genesis vie to, čo Nintendo nezvládne). Buduje kultúru a drví obľúbenú sériu od Nintenda - Super Mario Bros. - svojím Sonicom, ktorý je "dynamickejší, farebnejší, lepšie ozvučený a neuveriteľne hrateľný!". Genesis (t.j. Mega Drive pod severoamerickým pomenovaním) spôsobuje rozruch v herných kruhoch, ktorého výsledkom je 65% pozícia na americkom trhu. Táto nadvláda trvá až do roku 1994, teda do vydania SNES (Super Nintendo Entertainment System). Nástup pokročilej konzola Nintenda vytvára prepad Segy na 35%. Sega odpovedá kooperáciou s TimeWarner a otvára vlastný káblový televízny kanál zameraný na používateľa Genesis a na prezentácie nových hier. Protiútok pokračuje, v Jokohame je otvorený druhý zábavný park Segy. Zavŕšením kampane mala byť konzola Sega Saturn.
Akokoľvek sa Saturn dobre predával v Japonsku, za oceánom sa stretol s vlažným prijatím. Viazla dodávka toľko potrebného herného softvéru tretích strán (zrejme kvôli príliš zložitému programovaniu hardvéru) a tiež pomerne vysoká cena (o 100 USD prevyšujúca cenu Sony PlayStation). Situáciu sa management Segy pokúsil zachrániť expedíciou poslednej konzoly - Sega Dreamcast roku 1998. Nástup bol sľubný, Dreamcast predstavoval konzolu s najrýchlejším nárastom predaných hier do prelomového roku 2000, kedy Sony vydalo svoj PlayStation 2 (čo bolo ostatne udávané ako jeden z dôvodov pre ukončenie výroby konzol).
Dreamcast predstavoval poslednú hernú konzolu od Segy. Nakoniec, ako posledná rana, na konzolový trh vstúpil Microsoft so svojím Xboxom, ktorý spolu so Sony a Nintendom etablujú 6. generáciu konzol, ktorej sa Sega už nezúčastňuje. Necháva dôjsť výrobu Dreamcastu, ktorého posledný exemplár opustil výrobnú linku v roku 2001.
Ešte v priebehu roka 2000 je Sega Enterprises, Ltd. Premenovaná na Sega Corporation. So zmenou mena zastavuje všetky hardvérové ​​aktivity v oblasti herných konzol a zameriava sa len na oblasť vývoja software a herných automatov (napr. Sega Lindbergh).
3. etapa (2001 - súčasnosť)
Produkcia herných automatov je počas roka 2001 spojená so systémom Sega NAOMI (New Arcade Operation Machine Idea), odvodenom od hardware Dreamcast. Púšťa sa tiež do multiplatformovej emisie hier tiež pre donedávna konkurenčné spoločnosti a ich konzoly (PlayStation 2, GameCube, Game Boy Advance, Nintendo DS, PlayStation Portable, Xbox, Xbox 360 a predbežne aj pre PlayStation 3 a Wii).
Ťažkú ranu priniesol rok 2003, koncern CSK, ktorý Segu držal nad vodou, sa rozhodol ďalej jej aktivity nepodporovať a vohnal ju do aukcie. Jeden z akcionárov, firma Sammy, kupuje zvyšok firmy. Že bola táto operácia úspešná, potvrdil rok 2004, kedy sa teraz novo pomenovaná firma Sega Sammy Holdings Inc. stala najväčším herným výrobcom na svete.
25. januára 2005 Sega predáva dcérsku spoločnosť Visual Concepts, ktorá pre firmu vytvárala športové herné série, spoločnosti Take Two Interactive za 24 miliónov USD.
Villers-sur-le-Roule
Villers-sur-le-Roule je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Eure, v regióne Horná Normandia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Česko-slovenská kolónia Togo
náhľad|Česko-Slovensko a Togo na mape sveta
Česko-slovenská kolónia Togo (čes. Československá kolonie Togo) bol nikdy neuskutočnený koncept česko-slovenskej kolónie v západnej Afrike. Za autora tejto myšlienky je považovaný český cestovateľ Jan Havlas, ale aj český orientalista Alois Musil alebo dobrodruh Emil Holub, ktorým myšlienka česko-slovenskej kolónie nebola cudzia. Je nutné spomenúť, že oficiálne dokumenty sa v žiadnom prípade nespomenuli o možnosti, že by oblasť Toga pripadla pod správu novovzniknutého Česko-Slovenska, preto je na predstavu česko-slovenského zámorského územia nutné skôr nazerať len ako na akési „želanie“ niektorých obyvateľov, než historickú skutočnosť. Naozaj bolo povojnové Togo rozdelené medzi Francúzsko a Veľkú Britániu.
Historické súvislosti
Myšlienka vzniku česko-slovenskej kolónie mala najbližšie po konci prvej svetovej vojny, kedy prebiehala mierová konferencia vo Versailles s porazeným Nemeckom. Tam se rozhodlo, že Nemeckému cisárstvu budú odobrané jeho územia za morom. Ich súčasťou bolo aj dnešné Togo, vtedy známej ako Togoland. Roku 1919 Havlas vydal brožúru České kolonie zámořské, v ktorej ako najvhodnejšie územia ku kolonizácii vybral práve Togo. Jedným z mnoha dôvodov, prečo sa malo stať česko-slovenskou kolónií zrovna táto oblasť je fakt, že vtedajší populácie Toga v bývalej nemeckej kolónii roku 1912 sčítavali ľahko cez milión a rozloha zaujímala zhruba tretinu Česko-Slovenska (to pre predstavu malo v čase vzniku 140 446 km², zatiaľ čo dnešná Togo má 56 789 km²). Súdilo sa, že by česko-slovenské úrady nemali so správou územia väčší problém. Tá mala byť dosiahnutá pomocou skúsených česko-slovenských légií, ktoré sa vracali zo Sibíri cez Tichý oceán a ďalej cez Atlantik, pričom v Togu ešte po Nemcoch zostala čiastočná koloniálna správa a poriadok, ktorý bol Čechom, žijúcim niekoľko storočí v nemeckom priestore, blízky. V tranzite vtedy bolo cez 60 000 česko-slovenských legionárov.
Možná správa
Ak by sa Togo naozaj vtedy stalo kolónií Česko-Slovenska, uvažovalo sa, že by sa odtiaľ mohla do česko-slovenského prístavu v Hamburgu dovážať železná ruda a tamojšie tovary ako kakao, káva, proso či kože, čo sa javilo ako obrovský benefit pre česko-slovenských továrnikov. Niektorí cestovatelia, napríklad Vilém Nemec, mali predstavu, že by sa v kolónii mohli angažovať veľké podniky ako Škoda alebo ČKD a vybudovať tu svoje továrny, čím by sa využila miestná pracovná sila. Ďalšie zástancovia ideje počítali s tým, že tunajší obyvatelia sa budú vzdelávať za pomoci českých učiteľov, podobne ako sa dialo v Podkarpatskej Rusi. V Togu by tiež Čechoslováci prvýkrát vo väčšej miere narazili na choroby typické pre africký kontinent ako spavú chorobu, zimnicu či maláriu.
Cena Jána Hollého
Cena Jána Hollého za umelecký preklad je slovenská literárna cena, udeľovaná raz ročne výborom Sekcie pre umelecký preklad pri Literárnom fonde, ktorý ju chápe ako „najvyššie ocenenie prekladateľskej práce v oblasti umeleckej literatúry na Slovensku“. Pomenovaná je po básnikovi a prekladateľovi z hnutia bernolákovcov, Jánovi Hollom. Prvýkrát bola udelená v roku 1968 za preklady, vydané v roku 1967.
Cena sa v zmysle súčasného štatútu (2022) udeľuje v dvoch kategóriách: Cena v obidvoch kategóriách pozostáva z diplomu a finančnej odmeny do výšky 1 200 eur. V prípade nedostatočnej úrovne navrhovaných prekladov sa cena neudelí.
Laureáti
Zoznam prekladateľov umeleckej literatúry ocenených Cenou Jána Hollého.
Za rok 1967:
Za rok 1968:
Za rok 1969:
Za rok 1970:
Za rok 1971: a 1972
Za rok 1973:
Za rok 1974:
Za rok 1975:
Za rok 1976:
Za rok 1977:
Za rok 1978:
Za rok 1979:
Za rok 1980:
Za rok 1981:
Za rok 1982:
Za rok 1983:
Za rok 1987:
Za rok 1989:
Za rok 1990:
Za rok 1991:
Senones (obec)
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Cena Jána Hollého
Laureáti
Za rok 1994:
Senones (obec)
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Cena Jána Hollého
Laureáti
Za rok 1995:
Za rok 1997:
Za rok 1998:
Za rok 1999:
Za rok 2000:
Za rok 2001:
Za rok 2002:
Za rok 2003:
Za rok 2004:
Za rok 2005:
Za rok 2006:
Za rok 2007:
Za rok 2008:
Za rok 2009:
Za rok 2010:
Za rok 2011:
Za rok 2012:
Za rok 2013:
Za rok 2014:
Za rok 2016:
Za rok 2017:
Za rok 2018:
Za rok 2019:
Za rok 2020:
Villettes
Villettes je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Eure, v regióne Horná Normandia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Ahmed Ben Bella
Ahmed Ben Bella (* 25. december 1916, Marnie - † 11. apríl 2012, Alžír) bol alžírsky politik, vojak a revolucionár. Bol prvým prezidentom nezávislého Alžírska, a to v rokoch 1963-1965.