cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Inkovia
Náboženstvo
Štátne náboženstvo bolo synkretizmom hlavných bohov, vedľajších božstiev, lokálnych animistických predstáv, prírodných kultov, obradov spojených s mágiou a primitívnych fetišov. V štátnom kulte zohrávali dôležitú úlohu kláštorné spoločenstvá. Pri obradoch bolo časté obetovanie zvierat (morčiat a lám), zriedkavo ľudí.
Pôvodne bol najvyšším bohom Viracocha (Huiracocha) – boh stvoriteľ, neskôr získal prvenstvo boh slnka Inti. Ďalší významní bohovia boli Illapa – boh hromu a dažďa a bohyňa Mesiaca a manželka Slnka Quilla. Vládca (inka) sa považoval za syna Intiho a jeho žena za stelesnenie Quilly. Medzi pospolitým ľudom sa obľube tešila Pachamama – matka zeme, ktorú dodnes uctievajú v horách, sčasti v podobe Panny Márie.
Kultúra a veda
thumb|Reprezentácia inkského kipu Inkovia skultúrnili 40 druhov rastlín a domestikovali najviac zvierat v Amerike (kačica, lama, pes, morča, alpaka).
Správu ríše uľahčovali dokonalé cesty vedúce priamo cez hory, močiare či pralesy. Stavali sa aj kvalitné visuté mosty. Vozy sa nepoužívali, preto cesty boli pravdepodobne určené najmä pre karavány lám a peších. Používali aj zavlažovacie kanály. Na stavbu palácov sa používali veľké kamenné bloky, ktoré boli na milimetre presne opracované, aby do seba zapadali. V chrámoch pre boha slnka viseli zlaté a strieborné platne.
Keramika je spravidla úžitková, s jednoduchou geometrickou maľovanou výzdobou.
Písmo Inkovia nevyvinuli, na „zapisovanie“ údajov, najmä štatistických, sa používal systém šnúrok s uzlami (kipu). Podľa novších názorov však kipu slúžilo ako plnohodnotné písmo.
Na vysokej úrovni bolo zlatníctvo. Preslávené boli početné inkské zlaté poklady, ktorých väčšinu získali (a roztavili na ingoty) Španieli.
60P/Tsuchinshan
60P/Tsuchinshan je periodická kométa, ktorá bola objavená na observatóriu Tsuchinshan 11. januára 1965. Jej orbitálna perióda je 6,785 rokov.
77P/Longmore
77P/Longmore je periodická kométa, ktorú objavil Andrew Jonathan Longmore 10. júna 1975. Jej orbitálna perióda je 6,835 rokov.
65P/Gunn
65P/Gunn je periodická kométa, ktorú objavil James E. Gunn 17. októbra 1970. Jej orbitálna perióda je 6,803 rokov.
84P/Giclas
84P/Giclas je periodická kométa, ktorú objavil Henry L. Giclas 8. septembra 1978. Jej orbitálna perióda je 6,965 rokov.
88P/Howell
88P/Howell je periodická kométa, ktorú objavil Ellen Howell 29. augusta 1981. Jej orbitálna perióda je 5,5 rokov.
91P/Russell
91P/Russell je periodická kométa, ktorú objavil Kenneth S. Russell 14. júna 1983. Jej orbitálna perióda je 7,663 rokov.
98P/Takamizawa
98P/Takamizawa je periodická kométa, ktorú objavil Kesao Takamizawa 30. júla 1984. Jej orbitálna perióda je 7,4 rokov.
99P/Kowal
99P/Kowal je periodická kométa, ktorú objavil Charles Thomas Kowal 24. apríla 1977. Jej orbitálna perióda je 15,06 rokov.
Vysoká porta
náhľad|Brána na rytine z roku cca 1840 náhľad|Brána v roku 2006 Vysoká porta alebo Vysoká Porta (osman. tur. باب عالی,, ) alebo len Porta je označenie úradu veľkovezíra Osmanskej ríše od polovice 17. storočia (1654), od 18. storočia používané najmä Európanmi ako metonymia vzťahujúca sa na centrálnu vládu Osmanskej ríše, príp. na samotnú Osmanskú ríšu ako štát. Úrad veľkovezíra bol faktickým mocenským centrom ústrednej vlády od 18. storočia do zániku ríše v roku 1922 (s výnimkou období posilnenia sultánskej moci, najmä počas vládnutia sultánov Mahmuda II. a Abdülhamida II.).
Americký historik Gustav Bayerle, ako aj Brockhaus Enzyklopädie (1989) a Malá československá encyklopedie (1987) uvádzajú, že pôvodne výraz označoval sultánovu rezidenciu (palác Topkapı Sarayı), v ktorom zasadal Diván (Divân-ı Hümâyûn) – najvyššia rada ríše a najvyšší justičný orgán. Maďarský historik Gábor Ágoston obdobne spomína, že termín označoval osmanskú ústrednú vládu ešte pred rokom 1654 a bol odvodený od toho, že zasadnutia Divánu, ktorému do roku 1475 osobne predsedal sultán, sa často konali pri bráne sultánskeho paláca.
Etymológia
náhľad|Priečelie brány s [[Tugra|tuğrou (kaligrafickým monogramom) sultána Abdülmecida I. a rokom jej postavenia (1259 Anno Hegirae, t. j. 1843) ]] Termín Vysoká porta je prekladom tureckého výrazu Bâb-ı Âli (doslovne: „vysoká“ resp. „vznešená brána“). Do európskych jazykov sa dostal prostredníctvom francúzštiny (Sublime Porte), ktorá bola v tom čase diplomatickým jazykom (lingua franca).
Všeobecne sa za pôvod tohto pomenovania považuje odvodenie z názvu jednej z brán sultánskeho paláca Topkapı Sarayı v Istanbule, cez ktorú boli prijímané zahraničné diplomatické misie. Podobne ako označenie kráľovský či cisársky „dvor“ v európskych monarchiách sa v Osmanskej ríši zaužívalo označenie „Vysoká porta“ pre najvyšší vládny orgán, resp. vo veľmi špecifickej podobe pre sídlo tohto orgánu (budovu alebo sústavu viacerých budov). Obdobným termínom je zastaraný titul japonského cisára (používaný aj na označenie cisárskeho dvora, príp. celého Japonska) mikádo (doslovne: „vznešená brána“).
Podľa tureckého historika İsmaila Hakkıho Uzunçarşılıho, odvolávajúceho sa na kroniku z druhej polovice 18. storočia od Ediba Efendiho, sa výraz Bâb-ı Âli objavil ako alternatíva k Bâb-ı Âsafî, Paşa Kapısı, Vezir[-i a'zam] Kapısı alebo Sadr-ı a'zam Kapısı počas vlády Abdülhamida I. (17741789). V archívnych dokumentoch sa podľa neho výraz Bâb-ı Âli používal v súvislosti s oficiálnym sídlom a rezidenciou (resp. domácnosťou) veľkovezíra Nevşehirliho Damata İbrahima Paşu (máj 1718 – september 1730) aj Köprülü Mehmeda Paşu (september 1655 – október 1661).
Dejiny
náhľad|Veľkovezír (cca 1809) náhľad|Reis ul-küttap (cca 1809) Pôvodne mal veľkovezír v kompetencii výkon rozhodnutí Divánu (Divân-ı Hümâyûn) a riešenie okrajových záležitostiach, na ktoré Divánu nezostával čas. Jednou z najdôležitejších výsad, ktoré veľkovezír získal na sklonku vlády sultána Mehmeda II., bola právomoc usporadúvať ikindi divânı (popoludňajší diván), ktorý sa – prinajmenšom od vlády Süleymana I. pravidelne schádzal vo veľkovezírovom sídle po popoludňajšej modlitbe (ikindi), teda po zasadnutí Divánu v sultánskom paláci. V piatok sa vo veľkovezírovom sídle schádzal cuma divanı (piatkový diván), ktorý mal justičné právomoci. Podľa Mehmedovho zákonníka bol veľkovezír ''„nadriadený všetkých vezírov a veliteľov. [...] vo všetkých záležitostiach sultánov absolútny zástupca.“'' Od roku 1475 veľkovezír predsedal zasadnutiam Divánu miesto sultána. Ale až do polovice 17. storočia veľkovezír nedisponoval samostatným úradom v rámci centrálnej vlády. Jeho administratívnu agendu zabezpečoval Âmedi Kalemi, jeden z úradov fungujúcich v rámci Divánu, v ktorom mal âmedi na starosti osobný byrokratický aparát veľkovezíra a reis ul-küttap (vrchný pisár) spravoval veľkovezírovu korešpondenciu a zmluvy s predstaviteľmi zahraničných štátov či so zahraničnými obchodníkmi.
Pôvodne sa v historiografii pokladal za vznik Vysokej porty rok 1718 – začiatok veľkovezirátu Nevşehirliho Damata İbrahima Paşu (máj 1718 – september 1730), ktorý mal zavŕšiť integráciu jednotlivých oddelení Divánu do úradu veľkovezíra, čím sa pôvodne skôr súkromná rezidencia veľkovezíra s nestálym sídlom etablovala ako inštitúcia v rámci centrálnej vlády ríše. V súčasnosti sa počiatky Porty spájajú s rokom 1654, kedy bol veľkovezírom Derviş Mehmed Paşa (marec 1653 – november 1654), ktorý sa podľa osmanského dejepisca Na'īmā Muṣtafa Efendiho 1. júla 1654 presťahoval zo svojho paláca, pôvodne náležiaceho veľkovezírovi Bayramovi Paşovi (február 1637 – august 1638), do zrekonštruovaného paláca, ktorý predtým patril veľkovezírovi Halilovi Paşovi (november 1616 – január 1619 a december 1626 – apríl 1628). İ. H. Uzunçarşılı poznamenáva, že veľkovezír Köprülü Mehmed Paşa (september 1655 – október 1661) sa do tohto paláca presťahoval po tom, čo získal do držby sultánsku pečať. T. Artan kontruje tomuto tvrdeniu tým, že prameň z 18. storočia, o ktorý sa İ. H. Uzunçarşılı opiera, spomína len presťahovanie do „bývalého veľkovezírskeho paláca“ a teda nemožno spoľahlivo určiť, že išlo práve o palác D. M. Paşu, ale iba doložiť, že v čase vzniku prameňa existovala trvalá rezidencia vyhradená veľkovezírovi. Zároveň dodáva, že otázka kedy presne došlo k odčleneniu veľkovezírovej rezidencie od sultánskeho paláca a kde sa takto vzniknutý veľkovezírsky palác nachádzal, nie je v historiografii spoľahlivo zodpovedaná.
V druhej polovici 17. storočia, najmä počas veľkovezirátu Köprülü Mehmeda Paşu (september 1655 – október 1661), došlo k presunu významných úradov zo sultánskeho paláca do veľkovezírovho paláca, čím sa začala utvárať Vysoká porta (Bâb-ı Âli). Význam Divánu, ktorý sa stretával v sultánskom paláci, postupne klesol a napokon v 18. storočí jeho funkciu mocenského centra nahradil diván zasadajúci vo veľkovezírovom sídle. Podľa S. J. Shawa tento proces etablovania Vysokej porty ako mocenského centra centrálnej vlády vyvrcholil v roku 1794, integrovaním úradov Beylik, ktorý vydával dekréty a ďalšie dokumentov (mimo tých, ktoré náležali rezortu financií) a Âmedi. Reis ul-küttap bol poverený riadením aktivít na Porte. Za týmto účelom založil úrad veľkovezírovho pisára (mektubî-i sadaret odasi), ktorý mal na starosti taktiež korešpondenciu veľkovezíra s ostatnými vládnymi inštitúciami.
V priebehu 18. storočia sa s narastajúcim významom Porty prehlbovala aj jej vnútorná štruktúra. Koncom 18. storočia Vysokú portu tvorila veľkovezírova rezidencia (t. j. jeho domácnosť), diván a komplex úradov, na ktorých čele stáli traja vysokopostavení úradníci – reis ul-küttap (vrchný pisár), çavuş başı (vrchný súdny úradník) a kâhkya bey (majordóm). Veľkovezírov diván bol pokračovateľom ikindi divanı a schádzal sa pravidelne, pričom slúžil ako najvyšší justičný orgán. V súvislosti s krízou, v ktorej sa ríša v uvedenom storočí ocitla, k nemu pribudli ďalšie špecializované poradné orgány (müşavere, meşveret), ktorým spravidla tiež predsedal veľkovezír. Cavuş başı pôvodne slúžil na sultánskom dvore, kde zodpovedal predovšetkým za výkon rozsudkov Divánu. V Porte získala jeho funkcia inú podobu – zabezpečoval administratívnu činnosť týkajúcu sa výberu a prípravy prípadov, ktoré mal prerokovať veľkovezírov diván. Kâhkya bey, ktorý bol pôvodne majordómom veľkovezírovej domácnosti, sa stal faktickým zástupcom veľkovezíra pre vnútropolitické a vojenské záležitosti, hoci je nutné zdôrazniť, že počas veľkovezírovej neprítomnosti v Istanbule (kvôli účasti na vojenských ťaženiach) ho zastupoval úradník zvaný kaymakam. Opis náplne činnosti kâhkya bey sa v jednotlivých prameňoch z 18. storočia značne líšia, je však známe, že v 19. storočí sa vyprofiloval na ministra vnútra.
V súvislosti s posilňovaním pozície veľkovezíra sa už v prvej polovici 18. storočia objavili snahy sultánov zreformovať a posilniť vojenské inštitúcie, čo sa dostalo do popredia koncom 18. storočia, po porážke v dvoch rusko-tureckých vojnách (v rokoch 17681774 a 17871792). Reformné snahy Selíma III. (Nový poriadok), ktorých hlavnou časťou bola práve modernizácia vojska, zastavilo povstanie janičiarov v roku 1807. Príležitosť sa opäť objavila po rozpustení janičiarskych oddielov v roku 1826, ale už po smrti Mahmuda II. (1839) sa sultáni vo svojich reformačných a modernizačných snahách sústredili na iné oblasti ako vojenstvo. Hoci sultáni neskôr občasne obsadzovali pozície v administratíve a diplomatických službách aj vojenskými hodnostármi, nové ozbrojené sily nikdy plne nezískali administratívny charakter akým pôvodne disponovali zaniknuté vojenské inštitúcie. Zastaranosť armády ani vnútorný konflikt medzi absolventmi vojenských škôl (mektepli) a dedičnými vojenskými hodnostármi (alaylı) v dôstojníckom zbore neumožňoval, aby sa z ozbrojených síl stala relevantná mocenská sila – k tomu došlo až začiatkom 20. storočia, vzostupom mladotureckého hnutia, ktoré ktvorili práve mektepli. Jedinou mocenskou protiváhou Porty preto bol sultánsky dvor.
Ešte na začiatku 19. storočia Vysokú portu tvorila aj domácnosť veľkovezíra, následne pozostávala len z administratívnych budov a veľkovezír obýval samostatný palác.
Panvová kosť
Panvová kosť (lat. os coxae) tvorí tzv. pletenec dolnej končatiny (lat. cingulum membri inferioris); vzniká spojením troch pôvodne samostatných kostí: V detstve sú tieto kosti pospájané chrupavkou v tvare písmena „Y“ (lat. cartilago ypsiloformis), ktorá okolo 14.–16.roka osifikuje. Jej stred je v oblasti jamky bedrového kĺbu.
Pravá a ľavá panvová kosť sa vpredu spájajú v lonovej spone (lat. symphisis pubica), vzadu sa kĺbom spájajú s krížovou kosťou (lat. os sacrum). Vzniká tak kostený prstenec, ktorý tvorí bázu trupu a na ktorý sa pripájajú kosti dolných končatín - panva (lat. pelvis).
Medzigalaktický priestor
Medzigalaktický priestor je priestor medzi galaxiami. Obyčajne neobsahuje žiaden prach ani plyn a je veľmi blízky vákuu.
Outer space
Ľuľok zemiakový
Ľuľok zemiakový alebo zemiak (iné slovenské názvy pozri nižšie; lat. Solanum tuberosum) je hospodársky veľmi významná viacročná hľuznatá plodina z čeľade ľuľkovité (Solanaceae).
Hľuza tejto rastliny (alebo jedlo z nej pripravené) sa volá zemiak.
Vedecké synonymá
Synonymá poddruhu Solanum tuberosum subsp. andigenum (pozri nižšie) sú:
Slovenské názvy
Odborné slovenské názvy sú: ľuľok zemiakový, zemiak  , nevhodne (bohemizmus): ľuľok hľuznatý , staršie: ľuľok zemiak  , zriedkavo zemiak hľuznatý, staršie zemiak obyčajný ; u Reussa lilek bambulatý. Hľuza (resp. jedlo z hľuzy) sa volá zemiak.
Hovorové názvy rastliny aj hľuzy (resp. jedla z hľuzy) sú krumpeľ alebo krumpľa. Ľudovo zriedkavo a zastarano zriedkavo sa pre hľuzu a rastlinu vyskytuje aj bohemizmus brambor. Pre úplnosť treba poznamenať, že názvom krumpľa (resp. jeho jazykovými variantmi) a názvom brambor sa v minulosti (do 19. storočia) alternatívne označovala slnečnica hľuznatá (Helianthus tuberosus).
Reuss (1853) uvádza popri vyššie uvedenom odbornom názve aj tieto hlavné ľudové názvy: "bobál, zemně, zemče, zemniak, zemčatko, zemník, zemské jablko, kobzole, žampák, jablúško, švábka, brambor, krumple, kromple, erteple, grúle, zemiaky, rožky, poliaky, miškovky, štrangiary, kvetniaky".
Vážný (1924) uvádza (spolu s presným určením ich geografického rozšírenia) tieto ľudové/nárečové názvy: "bandory, bandorky, bandury, bandurky; bobále; brambory, brambore; bumbury; butky; erteple, ertepue; grule, gruľe; grumbír, grumble, grumbole, grumple, chrompľe kompere, krompachy, krompašky, krompaky, krompačky; krompari; krompele, kromple, krompli; krompere; krumpire; krumple, krumpole, krumpolce; kruple; repa; švábky, švábočky; zemáky, zemiaky, zemnáky, zemňáky, zemňoky, zemky".
Súčasné zdroje uvádzajú tieto nárečové názvy  :
Poznámka: Slová označené hviezdičkou sú z webových stránok narecie.sk, ktoré nemusia byť úplne spoľahlivé.
Význam
Zemiaky patria medzi najvýznamnejšie poľnohospodárske plodiny; väčší význam pre ľudskú výživu majú len pšenica, ryža a kukurica. Za svoju obľubu vďačia nenáročnosti na prírodné podmienky a predovšetkým mimoriadne vysokým hektárovým výnosom. Ich široké uplatnenie v európskom poľnohospodárstve na začiatku 19. storočia ochránilo Európu od cyklických hladomorov a „epidémií“ skorbutu. Český botanik a buditeľ Jan Svatopluk Presl ich vo svojom Rostlinopise považuje za „najväčší úžitok, ktorý ľudstvo z objavenia Ameriky malo."
Vnútorná systematika
Jedno z mnohých možných vnútorných delení ľuľka zemiakového je takéto:
ľuľok zemiakový (Solanum tuberosum):
Vzhľad
Zemiak rastie ako bylina s hranatou, bohato rozvetvenou stonkou, priamou alebo poliehavou, porastenou krátkymi chĺpkami. Dorastá do výšky 60 až, výnimočne až. Listy sú striedavé, mierne ochlpené, s drobnými žliazkami, stopkaté, pomerne veľké, 30 až dlhé. Kvety sú najčastejšie biele, ružové alebo fialové so sýto žltými až oranžovými peľnicami. Plody sú zelené alebo žltozelené bobule s priemerom 2 až obsahujúce biele semená. Podzemná časť je charakteristická zväzkovitými koreňmi s hľuzami rozličných elipsoidných až nepravidelných tvarov, najčastejšie s okrovo žltou až svetlohnedou, u niektorých kultivarov červenou až červenofialovou pokožkou.
Biológia
right|thumb|Kvet ľuľka zemiakového Ľuľok zemiakový je kultúrna rastlina s tetraploidným genómom (2n = 48). Zemiaky majú v každom lokuse 4 nezávislé gény. Zo všetkých kultúrnych plodín má zemiak najbohatšie genetické zdroje. Zemiak má dve centrá biodiverzity: tzv. andské centrum v okolí jazera Titicaca, kde rastú kultivary adaptované na podmienky krátkeho dňa, a čilské centrum v oblasti okolo 40° južnej geografickej šírky, s adaptáciou na dlhý deň. Z čilského centra pravdepodobne pochádzajú predchodcovia európskych kultúrnych odrôd. V týchto oblastiach sa vyskytujú mnohé lokálne kultúrne a polokultúrne odrody a tiež mnoho divokých príbuzných druhov s rôznym stupňom ploidie (až hexaploidné odrody). Mnohé z týchto divokých druhov sa dajú so zemiakom krížiť a tým je možné získavať požadované vlastnosti (skoré dozrievanie, odolnosť voči chorobám). Zemiaky na komerčné účely sa rozmnožujú vegetatívne z hľúz. Pravé semeno sa používa predovšetkým na šľachtiteľské účely. U mnohých kultúrnych odrôd však závažný problém pre šľachtenie predstavuje peľová sterilita.
Výskyt
Pôvodnou oblasťou výskytu zemiakov sú podhorské a horské oblasti Ánd v dnešnom Peru. V súčasnosti sa pestujú ako poľnohospodárska plodina prakticky na celom svete s výnimkou trópov, arktických a subarktických oblastí.
Dejiny
Na základe archeologických nálezov a podľa moderných molekulárnych metód sa dá usudzovať, že zemiaky boli domestikované v oblasti dnešného Peru približne pred 4 a 5 tisíckami rokov. V horských podmienkach, kde sa nedarilo kukurici, bola domestikácia zemiakov podmienkou vzniku vyspelejšej civilizácie. Inkovia nazývali tieto odolné hľuzy „papa“ a toto pomenovanie zostalo zemiakom v latinskoamerickej španielčine dodnes. Horské oblasti Peru, Bolívie a Čile sú dnes centrom biodiverzity zemiakov s veľkým množstvom lokálnych odrôd a divokých príbuzných. Zemiaky boli pre ríšu Inkov podobným darom nebies, akým bola pre ríšu Aztékov kukurica. Zemiaky sa konzumovali buď priamo, alebo sa uchovávali v podobe sušeného prášku (chuno). Inkovia z nich tiež vyrábali alkoholický nápoj „chacha“ podobný pivu. Okrem toho sa zemiaky využívali aj na medicínske účely. Na ich dôležitosť v uvedenej kultúre poukazuje aj niekoľko zemiakových božstiev.
Keď ríšu Inkov v prvej polovici 16. storočia dobyli Španieli, putovali do Európy okrem mnohých ton zlata a striebra aj niektoré exotické rastliny, medzi nimi aj zemiaky. V roku 1565 dostal prvú väčšiu zásielku zemiakov z Cusca ako dar španielsky kráľ Filip II. Neskôr začali španielski námorníci používať zemiaky ako hlavnú potravinu, čo im nevdojak pomáhalo ako prevencia proti skorbutu. Nezávisle od španielskych dobyvateľov sa zemiaky v roku 1585 dostali do Anglicka na palube slávnej Golden Hind Francisa Drakea. V Británii a predovšetkým v Írsku, ktoré má podobné prírodné podmienky ako horské oblasti Peru, sa zemiaky začali bežne pestovať v druhej polovici 17. storočia. Anglickí a írski kolonisti ich potom so sebou priviezli do Severnej Ameriky.
Zemiaky boli v kontinentálnej Európe spočiatku prijímané so značnou nedôverou a obavami. Ľudia ich považovali za pohanskú a nekresťanskú plodinu, za plodinu nečistú a ohrozujúcu zdravie. Prípadne sa používali iba ako okrasná exotická rastlina na dvoroch veľmožov a v kláštorných záhradách. Niektorí vtedajší lekári predpisovali zemiaky ako zaručený liek proti širokej škále ochorení od hnačiek po tuberkulózu. Dokonca sa odporúčali ako afrodiziakum. Tieto nepodložené tvrdenia a nedôvera voči zemiakom trvali takmer dve storočia. Až okolo roku 1740 rozpoznal význam zemiakov pruský kráľ Fridrich II. Veľký a nariadil ich pestovanie vo vtedajšom Prusku.
Zemiaky na Slovensku
Na Slovensko sa zemiaky dostali ešte neskôr, pravdepodobne okolo roku 1754 – prvýkrát sa o nich však zmienil až mních Cyprián z Červeného Kláštora v Pojednaní o poľnohospodárstve na Spiši z roku 1768. Iná zmienka z roku 1786 hovorí o tom, že zemiaky na územie Spiša priniesli tamojší rodáci študujúci na univerzitách v západnej Európe. Tomáš Šváby, jeden z týchto študentov, nechal zemiaky rozmnožiť vo Veľkej Lesnej. Odtiaľ potom vzišlo ľudové pomenovanie zemiakov – „švábka“, s ktorým sa aj v súčasnosti ešte môžeme stretnúť. V polovici 18. storočia sa zemiaky začali pokusne pestovať aj na Liptove.
left|thumb|Hľuzy ľuľka zemiakového
K rozšíreniu pestovania zemiakov prispela katastrofálna neúroda obilia v rokoch 1771 až 1773. Až nasledujúce poľnohospodárske reformy panovníčky Márie Terézie presadili pestovanie nových plodín – zemiakov, kukurice, tabaku, ďateliny. Rozmach pestovania zemiakov nastal však až na začiatku 19. storočia v severných oblastiach Slovenska, kde chladnejšie podnebie a menej úrodná pôda nepriali pestovaniu obilia, no zemiakom vyhovovali. Zemiaky sa postupne stali jednou z hlavných zložiek výživy obyvateľstva a vyslúžili si označenie „druhý chlieb“. V rokoch 1842 – 1848 došlo k dočasnému útlmu produkcie zemiakov. Dôvodom bola epidémia plesne zemiakovej šíriaca sa celou Európou.
Pravdepodobne prvým šľachtiteľom zemiakov na Slovensku bol rímskokatolícky kňaz Jozef Agnelli z Čár pri Senici. Začal s touto činnosťou už v roku 1872 a podarilo sa mu vyšľachtiť tri nové odrody. V roku 1946 bola v Malom Slavkove pri Kežmarku založená prvá šľachtiteľská stanica, ktorá sa o dva roky neskôr presunula do Veľkej Lomnice. Výsledkom jej pôsobenia bolo spolu 17 vyšľachtených odrôd, z nich sa 9 dodnes pestuje.
Nutričná charakteristika
Bežné konzumné zemiaky obsahujú približne 24 % sušiny, z toho približne 75 % tvorí škrob a asi 2 % rozpustné cukry. Bielkoviny tvoria okolo 510 % sušiny a tuky okolo 0,4 % sušiny. Hľuzy ďalej obsahujú významné množstvá kyseliny citrónovej, polyfenolov, minerálnych látok (Mg, Fe, Zn, Cu, Mn, P, I, Ni, Ca, K a iných) a vitamínov C, B1, B2 a PP. Obsah vitamínu C je premenlivý v závislosti na dobe a spôsobe uskladnenia zemiakov a obvykle sa pohybuje v rozmedzí 925 mg/100g. Práve obsah vitamínu C a schopnosť zemiakov uchovávať tento vitamín robí zo zemiakov tzv. ochrannú potravinu proti skorbutu. Vo výžive plnia zemiaky aj ďalšie funkcie, a to objemovú (dostatočne zaplňujú tráviacu sústavu) a sýtiacu (poskytujú dostatok energie vo forme sacharidov). Zároveň sa zemiaky odporúčajú ako diétna strava, pretože obsahujú výrazne menej sušiny než obilniny a teda aj menej využiteľnej energie.
Toxické látky
Zemiaky obsahujú toxické glykoalkaloidy, predovšetkým solanín a chakonín. Pri teplotách nad 170 °C sa tieto látky čiastočne rozkladajú.
V hľuzách je najväčšia koncentrácia alkaloidov pod šupkou a zvyšuje sa, ak sú zemiaky vystavené svetlu. Zemiaky na svetle tiež zelenajú, obsah alkaloidov však nemusí so zelenou farbou hľúz priamo súvisieť. Vyšší obsah alkaloidov je v okolí očiek (púčiky na hľuze) a v blízkosti poranenia hľuzy. Pri predávkovaní môže dôjsť aj k smrteľnej otrave, napriek tomu sa však otravy zemiakmi vyskytujú len vzácne. Dochádza k nim spravidla v prípadoch, keď dieťa zje väčšie množstvo plodov (nie hľúz), ale s ohľadom na ich nepríjemnú chuť a neveľký počet na jednej rastline ide o veľmi nepravdepodobnú udalosť. Obsah alkaloidov je jednou z vlastností, ktoré sa sledujú počas šľachtenia.
Šľachtitelia sa snažia neprekročiť koncentráciu solanínu 0,2 mg/g. No aj u moderných odrôd s koncentráciou solanínu pod týmto limitom môže po osvetlení dôjsť k jej zvýšeniu nad 1 mg/g solanínu. Pri bežne udávanej nebezpečnej dávke 200 mg solanínu to znamená, že dospelý človek môže skonzumovať zdravie ohrozujúcu dávku v jednom väčšom zelenom zemiaku či v cca zdravých zemiakov.
Pestovanie
right|thumb|Zemiakový porast Zemiakom vyhovuje chladnejšie vlhké podnebie, aké prevláda na severe Európy a USA, v Rusku a prípadne aj vo vyšších polohách teplejších klimatických oblastí. Zemiaky však neznášajú mrazy, pri dlhotrvajúcich teplotách mierne pod bodom mrazu hľuzy zmrznú. Teplota je veľmi dôležitá pre klíčenie hľúz. Hľuzy sa prebúdzajú pri teplotách okolo 6 °C, pre ďalší rast sú optimálne denné teploty okolo 20 °C a nočné teploty okolo 15 °C. Zemiaky sú pomerne nenáročné na typ pôdy, nevyhovujú im však pôdy príliš zamokrené, nehumózne naviate piesky a pre strojový zber sa tiež nehodia príliš kamenité pôdy.
Svetová produkcia
Podľa ročenky FAO sa svetová plocha, na ktorej sa zemiaky pestujú medzi rokmi 1970-2008 zmenšila z pôvodných 20,8 miliónov ha na 18,2 miliónov ha. Priemerný výnos však v tomto období vzrástol zo 14,3 t/ha na 17,3 t/ha. V konečnom dôsledku tak celková svetová produkcia zemiakov v uvedenom období vzrástla z 298 miliónov ton na 314 miliónov ton.
Najväčší producenti zemiakov:
Najvyššie hektárové výnosy presahujúce 50 t z hektára dosahujú pestovatelia na Novom Zélande, v Holandsku výnosy presahujú 45 t z hektára, v USA, Belgicku, Nemecku, Francúzsku, Dánsku a Spojenom kráľovstve hektárové výnosy presahujú 40 t (údaje za rok 2008). Podľa údajov FAO sa približne 52 % svetovej produkcie zemiakov využíva ako potravina, 34 % ako krmivo, 11 % tvoria sadbové zemiaky a 3 % sa spracúvajú v priemysle na škrob a lieh (údaje za rok 2005). V krajinách EÚ sa zemiaky ako krmivo už takmer nevyužívajú, nahrádza ich predovšetkým sója a kukurica.
Na Slovensku sa výnosy v posledných rokoch pohybujú na úrovni 17 ton z hektára (v roku 2006 14 t/ha) a plocha pestovaných zemiakov zaberá približne 0,9 % celkovej výmery ornej pôdy u nás (údaj z roku 2007).
Skladovanie
Je dôležité skladovať zemiakové hľuzy v tme, suchu a chlade, nie však v mraze. Ideálne podmienky sú pri teplote 3 – 4 °C a relatívnej vzdušnej vlhkosti okolo 55 %. Dôležité je tiež dobré vetranie. Vyššie teploty vedú k predčasnému klíčeniu zemiakov, ktoré sprevádza zvyšovanie obsahu jedovatého solanínu v hľuzách. Mráz ničí zemiaky, pretože v nich dochádza k hydrolýze škrobu na nízkomolekulárne oligosacharidy a poškodené hľuzy potom ľahko podliehajú hnilobe. Pre poľnohospodárske potreby sa zemiaky uskladňovali hroblovaním (jama v zemi, do ktorej sú nasypané zemiaky a následne pokryté senom, ktoré udržuje sucho a zeminou, ktorá vytvára kryciu vrstvu pred vonkajšími vplyvmi). Takáto hroblica musela byť zabezpečená vetracou šachtou, ktorá sa v čase veľkých mrazov zapchávala maštaľným hnojom. Takto uskladnené zemiaky sa potom môžu skrmovať hospodárskymi zvieratami.
Aby sa zabránilo predčasnému klíčeniu a súčasne kvôli ničeniu spór plesní používa sa v niektorých krajinách rádioaktívne ožarovanie zemiakov. Takto ožiarené hľuzy sa síce nestávajú rádioaktívnymi, mnoho ľudí sa však takýchto potravín z neznalosti bezdôvodne bojí.
Spracovanie
right|thumb|Rôzne druhy zemiakov v predaji Väčšina produkcie zemiakov v rozvinutých krajinách sa ďalej priemyselne spracúva (udáva sa približne 75 %). Vyrába sa z nich predovšetkým škrob a etanol či už na potravinárske alebo priemyselné účely. Značnú časť zemiakov spracováva potravinársky priemysel na výrobu potravinových polotovarov a hotových výrobkov, ako sú hranolčeky, lupienky, krokety a podobne. V európskych krajinách tvoria zemiaky a výrobky z nich podstatnú časť kalorického príjmu populácie.
Choroby a škodcovia
Zemiaky sú napádané mnohými chorobami a škodcami. Zrejme najznámejším dôkazom tohto tvrdenia je tzv. Veľký hlad v Írsku, kde bola v rokoch 1845 až 1849 plesňou zemiakovou (Phytophtora infestans) zničená celá úroda zemiakov. Dôsledkom boli ťažké straty na životoch (odhady hovoria o 1/2 až 1 a 1/2 milióne mŕtvych) a masová emigrácia. Táto katastrofa významne ovplyvnila britské a hlavne írske dejiny a niektoré jej dôsledky sú v Írsku viditeľné dodnes.
Choroby väčšinou delíme na:
1. Hubové a bakteriálne
right|thumb|[[Pleseň zemiaková]] Ochrana proti plesniam spočíva v pestovaní odolných odrôd, aplikácii fungicídov a správnej agrotechnike.
3. Vírusy a viroidy
Niektoré kmene vyššie uvedených vírusov sú karanténne. Význam vírusových chorôb je u zemiakov znásobený faktom, že sa zemiaky bežne množia vegetatívne a preto neprechádzajú očistným štádiom semena. Ochrana spočíva v používaní certifikovanej sadby, odstránení vektorov insekticídmi alebo fungicídmi, používaní rezistentných odrôd a odstraňovaní infikovaných rastlín.
Vyšší škodcovia
right|thumb|Larvy pásavky zemiakovej na zemiakovom liste Medzi najvýznamnejších škodcov patrí háďatko zemiakové (Globodera rostochiensis a G. pallida), ktoré je tiež karanténne. Tento škodca dokáže v pôde prežívať pomerne dlho, takže pozemky ním zamorené nie je možné používať na pestovanie zemiakov po dobu 20 – 25 rokov aj dlhšie. Notoricky známym škodcom je tiež pásavka zemiaková, ktorej larvy sa živia zemiakovými listami.
Substancia
Substancia (z lat. substantia = stav, podstata, zosobnenie < substare = byť v čom/pod čím) môže byť:
2005 QP87
2005 QP87 je planétka zo skupiny Amor, patriaca súčasne medzi objekty pravidelne sa približujúce k Zemi (NEO). Jej dráha nie je doposiaľ definitívne určená, preto jej nebolo doteraz pridelené katalógové číslo.
Popis objektu
Vzhľadom na to, že bola pozorovaná iba jeden mesiac počas jej najväčšieho priblíženia k Zemi, nebolo možné uskutočniť spektroskopický výskum. Preto o jej chemickom zložení nie je nič známe. Jej priemer je odhadovaný na základe hviezdnej veľkosti a keďže nie je známe ani albedo jej povrchu, je preto do veľkej miery neistý rovnako ako údaje o hmotnosti a strednej hustote, uvedenej v pripojenej tabuľke.
História
Planétka bola objavená 31. augusta 2005 okolo 03:07 svetového času (UTC) na snímkach získaných 0,9-metrovým ďalekohľadom s CCD kamerou na Steward Observatory, Kitt Peak, v rámci programu FMO (Fast Moving Object) Spacewatch. Planétku objavil Štefan Kürti zo Slovenska on-line cez internet a ďalšie pozície získal profesionálny astronóm M. T. Read. Dňa 31. augusta 2005 o 21:49 UTC preletela rýchlosťou 2,73 km/s v minimálnej vzdialenosti 1,122 mil. km od stredu Zeme. Na jej sledovaní sa podieľalo tiež observatórium na juhočeskej Kleti.
Výhľad do budúcnosti
Zo znalosti súčasných elementov dráhy planétky vyplýva, že minimálna vypočítaná vzdialenosť medzi jej dráhou a dráhou Zeme je 895 tis. km. Najbližšie veľké priblíženie k Zemi na vzdialenosť 4,92 mil. km sa očakáva 18. septembra 2031. V 21. storočí dôjde ešte k ďalším priblíženiam tohto telesa k Zemi, a to v rokoch 2042, 2071 a 2082. Aj keď patrí k blízkozemským planétkam, nemôže Zem ohroziť.
Karel Laštovka
Prof. JUDr. Karel Laštovka, (* 14. december 1876, Kolín – † 10. jún 1941, Praha) bol český a slovenský pedagóg, bol rektor Univerzity Komenského v Bratislave.
V rokoch 1921–1939 bol riadnym profesorom správneho práva na Právnickej fakulte UK v Bratislave.
2005 TA
2005 TA je planétka zo skupiny Apollo, patriaca súčasne medzi objekty pravidelne sa približujúce k Zemi (NEO). Pretože sa v budúcnosti môže priblížiť k Zemi, bola zaradená tiež medzi potenciálne nebezpečné planétky (PHA). Jej dráha nie je doposiaľ definitívne určená, preto jej nebolo doteraz pridelené katalógové číslo.
Popis objektu
Vzhľadom na to, že bola pozorovaná iba päť dní počas najväčšieho priblíženia sa k Zemi, nebolo možné uskutočniť spektroskopický výskum. Preto o jej chemickom zložení nie je nič známe. Jej priemer je odhadovaný na základe hviezdnej veľkosti a keďže nie je známe ani albedo jej povrchu, je preto do veľkej miery neistý rovnako ako údaje o hmotnosti a strednej hustote, uvedenej v pripojenej tabuľke.
Výhľad do budúcnosti
Zo znalosti súčasných elementov dráhy planétky vyplýva, že minimálna vypočítaná vzdialenosť medzi jej dráhou a dráhou Zeme je 277 tis. km. Najbližšie veľké priblíženie k Zemi na vzdialenosť 441,3 tis. km sa očakáva 4. októbra 2034. V 21. storočí dôjde ešte k ďalším priblíženiam tohto telesa k Zemi, a to v rokoch 2018, 2041, 2053, 2070 a 2088. Nebezpečnejšie priblíženie k Zemi sa očakáva 5. októbra 2099; ďalšie potom v rokoch 2100 a 2102, ale pravdepodobnosť zrážky so Zemou nie je príliš vysoká a jej kumulatívna hodnota v období do roku 2102 bola vyčíslená na 1,8×10-6 (tj. 1:556 000). Na turínskej stupnici je preto klasifikovaná stupňom 0, na palermskej -7,30. Ak by však ku kolízii došlo, bola by rýchlosť stretu telesa so Zemou približne 12,14 km/s. Vzhľadom k odhadovaným rozmerom by jej kolízia so Zemou nespôsobila pravdepodobne žiadne škody.
Mezoamerické indiánske jazyky
Mezoamerické indiánske jazyky alebo stredoamerické indiánske jazyky sú indiánske jazyky, ktorými sa hovorí/-lo v Mezoamerike.
Veľká väčšina z nich vymrela. Dnes ešte existuje asi 70 z nich.
Guaicura
Guaicura (alebo Guaycura, Guaicura, Guaycuara, Guayacura, Guaicuri, Waikuri, Waikura) bol indiánsky kmeň žijúci na juhu polostrova Baja California (Dolná Kalifornia) v dnešnom Mexiku. Hovoril guaicuraskými jazykmi.
Kresťanskodemokratická únia Nemecka
Kresťanskodemokratická únia Nemecka (🇩🇪), skratka CDU je kresťanskodemokratická a liberálnokonzervatívna politická strana v Nemecku. Od svojho vzniku v roku 1945 je hlavnou politickou silou v krajine a vyhrala posledné 3 spolkové voľby.
Súčasným predsedom strany a kandidátom na kancelára je Armin Laschet, ministerský prezident spolkového štátu Severné Porýnie-Vestfálsko. Kancelárkou Nemecka za CDU je Angela Merkelová, bývala predsedníčka strany. Medzi najznámejšie osobnosti z histórie strany patria Konrad Adenauer či Helmut Kohl, obaja bývalí kancelári a predsedovia strany.
Sesterskou stranou a hlavným partnerom CDU je Kresťanskosociálna únia v Bavorsku s ktorou tvorí koalíciu od roku 1949. V súčasnosti koalícia vedie vládu so Sociálnodemokratickou stranou Nemecka.
História
Kresťanskodemokratická únia bola od svojho vzniku v roku 1945 koncipovaná ako strana dvoch hlavných kresťanských konfesií (katolíkov a protestantov) pôsobiacich na území Nemecka a hlásila sa k trom základným duchovným prúdom a tradíciám: kresťanskosociálnemu, liberálnemu a konzervatívnemu. Pôvodne pôsobila iba v oblastiach západnej okupačnej zóny. Prioritne sa zameriavala na aktivity v jednotlivých regiónoch. Postupne sa jej podarilo vybudovať pomerne široko organizovanú členskú základňu.
V roku 1949 Kresťanskodemokratická únia vyhrala prvé voľby v Nemeckej spolkovej republike a so ziskom 31 % hlasov sa stala najsilnejšou politickou stranou. Jej vtedajší líder Konrad Adenauer sa stal prvým spolkovým kancelárom. V rokoch jeho vlády (1949 –1963) bola Kresťanskodemokratická únia vládnucou stranou. V roku 1957 v koalícii s FDP získala absolútnu väčšinu všetkých hlasov voličov. V roku 1969 bola nútená prejsť do opozície, keď ju vystriedala koalícia SPD a FDP. Do čela politiky sa strana vrátila v roku 1982 a pod vedením Helmuta Kohla zotrvala v tejto pozícii nasledujúcich 17 rokov.
Po zjednotení Nemecka začala Kresťanskodemokratická únia pôsobiť na celom území štátu. V nových spolkových krajinách sa stala najsilnejšou politickou stranou. Voľby v roku 1998 znamenali zásadnú zmenu postavenia Kresťanskodemokratická únia a výraznú stratu jej pozícií. Kresťanskodemokratická únia si nedokázala udržať voličskú podporu najmä medzi robotníkmi a tiež nebola schopná aktivizovať vlastných voličov. V súčasnosti má približne 800 000 individuálnych a kolektívnych členov.
V parlamentných voľbách 18. septembra 2005 zvíťazila CDU/CSU so ziskom 40,8 % hlasov tesne pred dovtedy vládnucou SPD, ktorá získala 38,4 % hlasov. Rozloženie síl bolo tesné. Obe strany sa rozhodli uzavrieť spoločnú koalíciu na čele s predsedníčkou CDU Angelou Merkelovou.
Ideológia
Kresťanskodemokratická únia kladie hlavný dôraz na činnosť straníckych organizácií v jednotlivých spolkových krajinách, ktoré si zachovávajú výraznú autonómiu, čo vyplýva i zo samotného názvu únia. Popri krajinských zväzoch v Kresťanskodemokratickej únii pôsobia i tzv. stranícke združenia ako napr. Únia mládeže, Únia žien, Únia seniorov, Kresťansko-demokratickí zamestnanci, Združenie stredného stavu a hospodárske združenie, Komunálne politické združenie a Stredonemecké združenie. Tieto združenia sú kolektívnymi členmi strany zjednotené kresťanským učením.
Politická strana Kresťanskodemokratická únia nepatrí k masovým stranám a jej elektorát zasahuje do všetkých vrstiev spoločnosti. Tvoria ho podnikatelia, vysoké kruhy administratívy, ale aj roľníci, robotníci, ženy v domácnosti, dôchodcovia či študenti. I napriek tomu, že strana Kresťanskodemokratická únia je otvorená všetkým konfesiám, najväčšiu podporu má medzi katolíkmi.
Kresťanskodemokratická únia patrí viac k ortodoxne konzervatívnym stranám. Vo svojom programe presadzuje ochranu súkromného vlastníctva a odmieta štátne zásahy. Presadzovanie sociálne trhového hospodárstva v politike Kresťanskodemokratickej únie bolo namierené proti prejavom komunizmu. Nemá bezprostredný vzťah k cirkvám, ale podporuje kresťanské hodnoty, ktoré cirkvi vyzdvihujú (podpora rodiny v spoločnosti, odmietanie liberalizácie interrupcií, presadzovanie cirkevného školstva a pod.).
Tradičnými baštami Kresťanskodemokratickej únie sú južné oblasti krajiny, hlavne vidiek a Porýnie.
Polysacharid
Polysacharidy sú sacharidy zložené z veľkého počtu molekúl jednoduchých cukrov, spojených navzájom kyslíkovými mostíkmi. Relatívna molekulová hmotnosť je vysoká (až niekoľko tisíc) a prejavuje sa zmenou niektorých vlastností v porovnaní s mono- alebo disacharidmi. Polysacharidy sa zvyčajne nerozpúšťajú vo vode, len napučiavajú, nemajú sladkú chuť. Pre organizmy sú to látky zásobné alebo stavebné. Stavebnou jednotkou polysacharidov býva väčšinou glukóza. Ich molekulový vzorec je (C6H10O5)n.
Najvýznamnejšie polysacharidy sú škrob a celulóza. Nekryštalizujú a vo vode sa iba ťažko rozpúšťajú, a to iba na nepravý koloidový roztok. Pôsobením minerálnych kyselín alebo enzýmov sa štiepia na glukózu.
Heteropolysacharidy
Heteropolysacharidy sú sacharidy obsahujúce dva alebo viac typov monosacharidových jednotiek.
Škrob
Nie je jednotná látka.Skladá sa z amylózy a amylopektínu. Stavebnou jednotkou oboch zložiek je alfa-D glukopyranóza. Glykozidová väzba v amylóze vzniká reakciou poloacetálového hydroxilu jednej molekuly a hydroxilovej skupiny na štvrtom atóme uhlíka nasledujúcej molekuly D-glukózy. Čiastočnou hydrolýzou (hydrolýzami alebo enzýmami) sa štiepi makromolekula škrobu na dextríny-polysacharidy s nižšou relatívnou molekulovou hmotnosťou. Dextríny sa používajú ako technické lepidlá. Pokračujúcou hydrolýzou vzniká disacharid maltóza a napokon monosacharid D-glukóza. Hlavným zdrojom škrobu sú niektoré časti rastlín. Zemiakové hľuzy majú až 20 % škrobu, obilniny až 50 - 80 %. Škrob je základná zložka potravy.
Sinclair Lewis
Sinclair Lewis (* 7. február 1885, Sauk Centre, Minnesota, USA – † 10. január 1951, Rím, Taliansko) bol americký spisovateľ.
V roku 1926 získal Pulitzerovu cenu za román Arrowsmith a v roku 1930 ako prvý Američan Nobelovu cenu za literatúru.
Tayov-Sachsov syndróm
Tayov-Sachsov syndróm alebo Adsonov syndróm alebo Sachsova choroba alebo gangliozidióza, skratka TSD (z angl. Tay-Sachs disease), je dedičná metabolická choroba spôsobená nedostatkom lyzozomálnych hydroláz. Je to autozomálne recesívne dedičné ochorenie. Symptómy ochorenia sa prejavia, keď sa v nervových bunkách mozgu nahromadí škodlivé množstvo gangliozidov (derivátov mastných kyselín). Prejavuje sa čerešňovo-červenou škvrnou na sietnici oka. Tieto dôsledky sú spôsobené nedostatočnou aktivitou hexózaminidázy A.
Formy
Tayov-Sachsov syndróm má rôzne formy, ktoré sú rôzne závažné. Klasifikovať sa dá podľa toho, kedy sa začinajú prejavovať prvé príznaky.
Detská TSD
Klinické prejavy sa objavujú už počas prvých 6. mesiacov života; ochorenie je letálne (smrteľné). Nervové bunky sa pod vplyvom množstva gangliozídií rozširujú a spomaľuje sa tak mentálny aj fyzický vývin. Pacienti sú prevažne slepí a hluchí, neschopní prehĺtať a pohybovať sa. Smrť obyčajne nastáva do piatich rokov.
Mládenecká TSD
Klinické prejavy sa objavujú vo veku 2-10 rokov. Je veľmi vzácne. Pacienti majú problémy pohybovať sa, majú neistú chôdzu, problémy prehĺtať a rozprávať. Smrť nastáva medzi piatym až pätnástym rokom života.
Neskorá TSD alebo LOTS (Late Onset Tay-Sachs Syndrome)
Nastupuje vo veku 20-30 rokov a nie je smrteľná. Prejavuje sa neistou chôdzou, spomaleným vývinom a psychickými poruchami (hlavne schizofréniou). Pacienti sú prevažne pripútaní na invalidný vozík, ale psychické poruchy sa dajú kontrolovať liekmi, a tak môžu viesť relatívne normálny život.
Birituálne füzesabonské pohrebisko v Strede nad Bodrogom
Birituálne füzesabonské pohrebisko v Strede nad Bodrogom alebo birituálne pohrebisko ľudu neskorej otomanskej kultúry v Strede nad Bodrogom je pohrebisko na západnom úpätí vrchu Bakhegy v Strede nad Bodrogom, ktoré vzniklo na začiatku bronzovej doby, a ktoré preskúmal roku 1955 Belo Polla.
Úvod
Streda nad Bodrogom je dnes už známou archeologickou lokalitou. Je bohatým areálom na prehistorické pamiatky z neolitu – mladšej kamennej doby (5000 -~3300 pred Kr.), eneolitu – medenej doby (3300 – 2300 pred Kr.), bronzovej doby (2300750 pred Kr.), halštatskej (750 – 450 pred Kr.) i hradištnej až po stredovek. Potvrdil to i záchranný výskum na füzesabonskom pohrebisku z bronzovej doby roku 1955.
Streda nad Bodrogom leží v Medzibodroží, v južnom Zemplíne, v okrese Trebišov, na území bohatom na významné archeologické lokality ako Zemplín, Somotor, Borša, Čerhov a iné. Na jar a v jeseni roku 1955 sa tu uskutočnil záchranný výskum. Pohrebisko v Strede nad Bodrogom sa rozprestiera na parcele č. 478 a to na úpätí západného svahu vrchu Bálványhegy, miestne zvanom Bakhegy, ktorého západná časť sa znižuje k mŕtvemu ramenu Bodrogu. Táto západná časť pohrebiska bola už dávnejšie narušená stavbou tamojšej „cigánskej“ osady. Pri týchto prácach, ako udávajú miestni obyvatelia, ako aj v predchádzajúcich rokoch bolo zničené väčšie množstvo kostrových hrobov bez toho, že by boli tieto nálezy hlásené, až na nepatrné zvyšky, ktoré sa dostali do zbierok Štátneho východoslovenského múzea v Košiciach. Zberom získané materiály potvrdili pravdivosť tvrdenia miestnych obyvateľov.
Na pohrebisko upozornil miestny obyvateľ a majiteľ domku č. p. 50 Štefan Nagy, ktorý pri kopaní odpadovej vody narazil niekedy koncom marca 1955 na hrob skrčenca z okruhu ľudu fűzesabonskej (čiže neskorej otomanskej) kultúry. Hrob, ktorého hĺbka bola 100 cm, bol narušený a nájdený keramický materiál (pozri opis hrobu č. l) bol odovzdaný pracovnému stredisku AÚ SAV v Košiciach, ktoré tam potom vykonalo záchranný výskum.
Z uskutočneného prieskumu sa dalo usúdiť, že ide o pohrebisko väčšieho rozsahu a bolo nebezpečenstvo, že by mohlo byť rigolovaním pre vinice i stavbou obytných domkov zničené. Preto sa muselo prikročiť k záchrannému výskumu. Cieľom bolo nájsť a odkryť ohrozené hroby a zachrániť hrobový a iný inventár. Vzhľadom na to, že bolo treba predovšetkým zachraňovať na miestach najviac ohrozených, konal sa výskum sondážnou metódou na území, ktoré ešte nebolo vysadené vinicami, alebo porušené výstavbou. V prvej etape záchranného výskumu. t. j. od 13. apríla do 19. mája 1955, sa odkrylo spolu 7 sond a v druhej etape t. j. od 8. septembra do 21. októbra 1955, 12 sond, ktoré sa nachádzajú na časti spomenutej parcely, a to v záhradách domov p. č. 48, 49.50 (pozri plán pohrebiska). Boli preskúmané i kontrolné bloky medzi sondami.
Záchranným výskumom, pri ktorom sa odkrylo spolu 69 hrobov (z toho dva eneolitické), sa nepodarilo zistiť okraj ani jadro pohrebiska. Pohrebisko sa pravdepodobne rozprestiera na severozápadnej časti spomenutej parcely. Veľká časť z neho bola zničená, a zachránené hroby tvoria iba torzo tohto pomerne veľkého, ešte nepreskúmaného füzesabonského pohrebiska, ktorému časovo korešponduje i fuzesabonské sídlisko na sever od tejto lokality vzdialené vzdušnou čiarou cca 1500 m na vŕšku zvanom Kompoš.
Pohrebné zvyky
Rozmery a celková rozloha pohrebiska v Strede nad Bodrogom, keďže záchranným výskumom nebolo systematicky preskúmané, nie je celkom jasná. Prebádaný priestor je iba malou časťou pohrebiska, ktoré sa pravdepodobne rozprestieralo na celej ploche spomenutej parcely a tiahlo sa od úpätia Bakhegyu na západ až k mŕtvemu ramenu Bodrogu. Túto domnienku podopiera i zberom získaný keramický materiál.
thumb|230px|Hrob číslo 26.V pochovávaní mŕtvych v Strede nad Bodrogom prevažoval pohreb spaľovaním a nedohorené kosti s milodarmi boli uložené do hrobu. Práve preto sa toto pohrebisko líši od veľkých doteraz známych odkrytých pohrebísk či už v Maďarsku alebo na východnom Slovensku. V lokalitách, ktoré sú síce v Maďarsku, ale v bývalej Zemplínskej stolici, do ktorej patrila aj Streda nad Bodrogom, Megyaszó a Hernádkak, tvorili žiarové hroby iba nepatrný zlomok, alebo sa tam vôbec nenašli. Roku 1932 sa odkrylo veľké pohrebisko v Megyaszó, kde bolo vykopaných 225 len kostrových hrobov. Podobne i pri výskume v Hernádkaku roku 1934 bolo odkrytých 137 hrobov, z ktorých len tri boli žiarové. Podobné čisto kostrové hroby sa zistili pri výskume v Barci III. a v Nižnej Myšli.
Kým pri žiarových hroboch sa dá hovoriť o akýchsi hrobových skupinách, kostrové hroby nijaké skupiny nevytvárajú.
Pri žiarových hroboch boli nedohorené kosti poukladané do jednej rovinky. Milodary boli uložené buď tesne pri kostiach, alebo na nedohorených kostiach. Asi v dvoch prípadoch boli kosti uložené do misky položenej hore dnom. Výnimku v týchto žiarových hroboch tvorili iba dva hroby, v ktorých boli nedohorené kosti mŕtveho uložené do prikrytej nádoby. V prvom prípade boli v džbáne prikrytom miskou. Podobne bol vystrojený i hrob 41, v ktorom boli kosti pohádzané do väčšej hrncovitej nádoby, priklopenej miskou s vysokou dutou nôžkou. Tieto hroby už pripomínajú urnové hroby, ktoré sa vyskytujú na pilinských pohrebiskách v Čani, Haniske pri Košiciach a v Barci. Žiarovisko sa pri tomto výskume nezistilo.