cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Puškinovo múzeum
Zrod a vývin múzea
Medzi najzapálenejších zástancov tejto myšlienky patril vtedajší riaditeľ Rumiancevovho múzea I. V. Cvetajev. Podarilo sa mu zaobstarať pozemok i financie na stavbu múzejnej budovy. Základný kameň múzea bol položený 17. augusta 1898. Značnú časť finančných prostriedkov venoval podnikateľ a diplomat J. S. Nečajev-Maľcov. Hoci verejnú súťaž na projektanta budovy vyhral architekt P. S. Bojcov práce na projekte budovy galérie boli zverené architektovi R. I. Klejnovi. Klejn sa pri realizácii projektu i samotnej stavby obklopil skupinou významných architektov a staviteľov tej doby a popri nich prácami na stavbe prešiel rad mladých ruských architektov.
left|thumb|200px|[[Paul Gauguin, Café de Nuit v Arles, 1888, olej na jutovom plátne]]V roku 1904 boli stavebné práce ukončené. Slávnostné otvorenie múzea pod názvom ''Múzeum krásnych umení Alexandra III. pri Moskovskej cárskej univerzite (Музей изящных искусств имени императора Александра III при Московском императорском университете'') sa konalo 31. mája (13. júna) 1912. Pod týmto názvom múzeum existovalo až do roku 1932 kedy dostalo názov Štátne múzeum výtvarných umení (Государственный музей изобразительных искусств). O ďalších päť rokov k tomuto názvu pribudlo meno velikána ruskej literatúry A. S. Puškina.
Významný prelom v existencii múzea znamenala Októbrová revolúcia. V duchu svojich revolučných myšlienok - aby sa s umeleckými cennosťami a výtvormi ľudského ducha zoznámili široké vrstvy ľudu - dekréty o evidencii a ochrane umeleckých pamiatok otvorili cestu k formovaniu múzea odňatím zbierok súkromníkom a ich umiestnením do centrálnych depozitárov. Dekrét o zákaze vývozu umeleckých a historických pamiatok do zahraničia, vydaný v septembri 1918, znamenal záchranu cenného umeleckého dedičstva. V závere roku 1924 boli slávnostne otvorené dve sály obrazovej galérie s inštalovanou výstavou zo zozbieraných umeleckých cennosti a zo zbierok prenechaných iných múzeami, medzi nimi i napr. petrohradskou Ermitážou.
thumb|[[Jean-Baptiste Camille Corot, Zámok Pierrefonds, 1860 - 1861, olej na plátne]]Rok 1924 možno považovať za začiatok systematického obohacovania zbierok umeleckých diel v múzeu. Do tohto obdobia spadá zisk viacerých významných diel, napr. Krajina s Herkulom a Bakchom od Nicolasa Poussina, Táborisko a Satira na lekárov od Antoina Watteaua ako aj diela iných francúzskych umelcov: J. H. Fragonarda, J. S. Chardina a J. L. Davida. V roku 1929 boli zbierky obohatené o štyri diela holandského umelca Rembrandta.
Bibliografický záznam
Bibliografický záznam (angl. bibliographic record) je usporiadaná množina bibliografických údajov a ďalších údajov, ktoré zahŕňajú formu a obsah dokumentu. Je to základný bibliografický text, ktorý má deskriptívnu, identifikačnú, lokalizačnú, informačnú a substitučnú funkciu. Čiže: popisuje dokument, identifikuje dokument, informuje o tom, kde sa dokument nachádza, podáva informáciu o jeho obsahu a zastupuje dokument.
Puškinovo múzeum
Zrod a vývin múzea
Významný prínos pre umelecké zbierky rodiaceho sa múzea predstavovali kolekcie obrazov pochádzajúce z petrohradských súkromných zbierok - napr. zbierka z panstva rodu Šeremetevovcov, zbierka grófa P. S. Stroganova či zbierka významného ruského zberateľa umenia na prelome 19. a 20. storočia D. I. Ščukina. Súčasne zbierkový fond bol neustále obohacovaný umeleckými predmetmi, ktoré múzeu venovali iné obrazárne, napr. Tretiakovská galéria. Takto múzeum získalo z Tretiakovskej galérie kolekciu byzantských ikon; viacero vzácnych malieb múzeum nadobudlo z moskovského Múzea dejín náboženstva.
Budova galérie bola značne poškodená počas druhej svetovej vojny. Múzejné exponáty sa v tom čase nachádzali v meste Novosibirsk. Vzápätí po oslobodení sa začalo s opravou budovy a s prípravami na opätovné otvorenie múzea. 3. októbra 1946 sa múzeum otvorilo pre verejnosť. Opäť sa naplno obnovila vedecká a popularizačná práca ako aj dopĺňanie zbierok pretrvávajúce prakticky do súčasnosti.
Od roku 1994 je organickou súčasťou Puškinovho múzea tzv. Múzeum súkromných zbierok.
Zbierkový fond
Zbierkový fond Puškinovho múzea zahŕňa umelecké zbierky západoeurópskeho umenia od antiky do 20. storočia. Ich základom bola kolekcia sadrových kópií antických skulptúr, rímskych sôch a mozaík.
Po skončení druhej svetovej vojny sa múzeum obohatilo časťou zbierok pochádzajúcich z drážďanskej Gemäldegalerie, medzi ktorými bol i svetoznámy tzv. Priamov poklad, pochádzajúci z trójskych nálezov Heinricha Schliemanna.
Galéria sa môže pochváliť kolekciami významných európskych maliarskych škôl počnúc talianskou renesanciou a končiac francúzskymi impresionistami a postimpresionistami. Zbierkový fond v súčasnosti obsahuje takmer šesťsto tisíc exponátov výtvarného a úžitkového umenia, archeologických nálezov ale aj mincí a umeleckých fotografií.
Dejiny Lučenca
Toto je článok o dejinách Lučenca.
Najstaršie dejiny
Archeologické nálezy ukazujú na osídlenia v miestach, kde sa dnes nachádza Lučenec, už v praveku. Medzi obcou Vidiná a časťou Lučenca Opatovou boli nájdené pracovné nástroje z doby kamennej vyrobené z chalcedónu. Z obdobia staršieho eneolitu (4.tisícročie pred Kr.) pochádza medený sekeromlat, nájdený v Lučenci. Nálezmi z doby bronzovej sú džbánok (staršia doba bronzová), osem bronzových mečov z Opatovej a meč z Lučenca-Tuhára. V lučenskom lese bola nájdená súčasť konského postroja z doby bronzovej. Z obdobia sťahovania národov pochádzajú urny nájdené v miestnej časti Parný mlyn. V tomto období sa na území Lučenca striedali kmene Jazygov, Kvádov, Ossov, Svévov, Hunov, Avarov, Kotínov a ďalších. V šiestom a siedmom storočí sem prichádzajú Slovania ako prví stáli obyvatelia. V 10. storočí sa k nim pridávajú Maďari.
Uhorsko
V roku 1128 postavil Lambert kaplnku na počesť Panny Márie, údajne v Lučenci. Je to prvá (neoverená) správa o Lučenci. V roku 1190 sa po prvýkrát spomína kláštor Valis lucida v dnešnej Opatovej. Patril cistercitom a bol založený na pozdvihnutie poľnohospodárstva v oblasti Horného Poiplia, ktorá bola málo kolonizovaná. Kláštor ležal na križovatke obchodných ciest (Horné Uhorsko – Dolné Uhorsko, západ – východ), preto sa usudzuje aj na jeho obchodnú funkciu. Pôvodná osada Lučenec sa nachádzala niekde medzi Opatovou a Vidinou. Lokalitu, ktorá sa nazývala Eb hát sa dosiaľ nepodarilo presne identifikovať.
V 13. storočí boli pánmi Lučenca rôzne šľachtické rody, napríklad Zaah (Zach), Szemere Kačič, Tomaj a ďalšie. Z rokov 1239-1240 máme ďalšiu zmienku o cistercitoch v Lučenci a v Lučenci-Tuhári. Samotný názov Lučenca (ako TERRA LUCHUNCH) je však uvedený prvýkrát až v listine [kráľa Bela IV. z 3. augusta 1247. V roku 1262 sa zas uvádza názov LOSUNC, v roku 1271 (in) LUSUNCH, v roku 1275 (in) LOSUNCH, TERRA LOSUNCH, v roku 1277 a v roku 1280 POSESSIO LUSUNCH, v roku 1299 TERRA LUSUNCH. Z roku 1299 údajne pochádza aj listina, v ktorej sa už Lučenec uvádza ako mesto, ale nevedno, kde by sa táto listina mala nachádzať. Z roku 1327 je zmienka „VILLE SEU CIVITATIS LUCHUNCH“ – „dedina či mesto Lučenec“, obkolesené priekopou a ohradou (palánkom). V 30. rokoch 14. storočia sa Lučenec uvádza ako farnosť (plebania).
V 13. až 14. storočí sa Lučenec hospodársky nerozvinul natoľko, aby sa mohol stať slobodným mestom. Vyplývalo to z jeho polohy mimo hlavných tranzitných ciest. Lučenec bol pôvodne poddanskou obcou, patriacou k Divínskemu hradnému panstvu (Dyen, Dyuen). V roku 1393 kráľ Ľudovít Veľký daroval panstvo rodu Lossonczyovcov (Lučenských) a Lučenec (LOCHON) daroval šiestim bratom Lossonczyovcom. V roku 1406 im kráľ Žigmund Luxemburský držbu Lučenca potvrdil. V roku 1404 sa uvádza názov LOSONCZ.
V roku 1442 Lučenec ovládli prívrženci Jána Jiskru, bývalí husitskí bojovníci z Čiech a Moravy. Na kopci v Opatovej zriadili z kláštora pevnosť, ktorej velil Matej z Kněžic. 7. septembra 1451 sa pri Lučenci odohrala bitka medzi jiskrovcami a vojskom Jiskrovho konkurenta Jána Huňadyho. Hoci Huňady velil šesnásťtisícovej armáde a Jan Jiskra iba okolo 4500 mužom (z toho do 500 mužov boli obrancovia lučeneckej pevnosti), zvíťazil Jiskra. Zmocnil sa celého huňadyovského tábora a ponechal ho vojakom ako korisť. Priebeh bitky, ktorá je snáď najznámejšou kapitolou lučenských dejín, zaznamenali viacerí kronikári, napr. Ján Thúróczi, Ján Dlugosz či Anton Bonfinius. Michal Behaim o bitke napísal básnickú pieseň. V roku 1451 sa Lučenec prvýkrát uvádza ako mesto (oppidum).
Mestské práva Lučenca potvrdil v roku 1542 kráľ Ferdinand I. svojím zákonným článkom XXXIV. V roku 1552 vymrel smrťou Štefana Lossonczyho rod Lučenských po meči, lučenské majetky tohto rodu pripadli po praslici z časti dcére Anne, ktorá mala ako prvého manžela Krištofa Uhnada, ako druhého Žigmunda Forgácha.
V roku 1554 Lučenec obsadili Turci a podržali si ho takmer 40 rokov. Mesto patrilo do majetku fiľakovského sandžaku. V tureckých prameňoch sa uvádza ako LUŠENIČA. Po vymretí rodu Országh Guthi po meči smrťou Krištofa získala jeho pozemky dcéra Borbala Orsághová-Guthiová s manželom. Lučenec mal päť zemepánov: Žigmund Forgách, Štefan Török, Gašpar Homonnay, Pavel Nyáry a Žigmund Balassa. Prvým známym richtárom (bíró) Lučenca bol v roku 1582 Štefan Bencze. Z roku 1573 pochádza zmienka o Opatovej: Apadfalwa. Vojny s Turkami i protihabsburské stavovské povstania v Uhorsku umŕtvovali rozvoj mesta.
Na prelome 16. a 17. storočia sa prejavili následky reformácie aj v Lučenci. Najprv prevzali roku 1590 jediný rímskokatolícky kostol v meste luteráni, roku 1608 kalvíni a to spolu s farou, školou i pozemkami Katolíckej cirkvi. Väčšina obyvateľov mesta sa prihlásila ku kalvinizmu.
V Lučenci v tejto dobe pracoval mlyn a neskôr malý pivovar. Väčšina obyvateľov sa venovala poľnohospodárstvu – pestovaniu obilnín, chovu dobytka, oviec, vinohradníctvu a lesnému hospodárstvu. V 17. storočí nastal rozmach cechov. Ako prvý sa v roku 1619 zorganizoval cech krajčírov a remenárov. Postupne vznikali ďalšie cechy: zbrojársky (1636; fiľakovsko-lučenský cech), hrnčiarsky (1643), zámočnícko-kováčsky (1666), cech gombičkárov (1693), cech súkenníkov (1703), cech krajčírov (1713), cech halenárov (1722).
Okolo roku 1620 bola vraj v Lučenci, konkrétnejšie v pivnici domu na Fiľakovskej ceste, v drevenej truhle schovaná Svätoštefanská koruna spolu s korunovačnými klenotmi.
V roku 1622 obsadili mesto vojaci protihabsburského šľachtica Gabriela Betlena. Veliteľ Andrej Krásnohorský vyrúbil pre mesto daň 3000 florénov, dal popraviť 130 občanov a veľkú časť Lučenca jeho vojaci vypálili. Zhoreli vraj aj listiny, potvrdzujúce mestské privilégiá.
Nové privilégiá schválil panovník Ferdinand II. v roku 1625. Opätovne boli potvrdené v roku 1635. V roku 1688 sa Lučenec uvádza ako LUČENIČ. Z roku 1671 pochádza listina Oppidi Losoncz s mestskou pečaťou. Po páde fiľakovského hradu v roku 1682 sa do Lučenca začali presúvať významné protestantské rodiny a remeselníci.
Podobne ako v Lučenci našlo ohlas stavovské povstanie Imricha Tökölyho z rokov 1678 až 1685 (k vernosti cisárovi sa miestna šľachta vrátila roku 1683), tak sa zapojili desiatky Lučenčanov aj do povstaleckej armády Františka Rákociho II. (povstanie v rokoch 1703 až 1711; posledné veľké stavovské povstanie). Významným kuruckým dôstojníkom a diplomatom bol lučenský rodák Pavel Ráday, medzi vyšších dôstojníkov patril ešte napríklad František Tolvay. V roku 1706 zriadil Rákoci cez Lučenec poštovú linku. V tom roku tiež zriadil stály stoličný dvor. V roku 1709 padlo za obeť cholere okolo 300 obyvateľov. Po ohlásení mieru v Satu Mare roku 1711 sa lučenskí šľachtici opäť vrátili k vernosti panovníkovi.
V roku 1722 sa uvádza v Lučenci 6 cechov a 11 remesiel. V roku 1732 sa súpise zlatníckych majstrov uvádza aj meno jedného Lučenčana.
V roku 1723 sa v Lučenci objavujú prví Židia – rodina Abraháma Lorincza. V súpise Cigánov – Rómov sa v roku 1725 uvádza 15 rómskych rodín. V roku 1731 bolo podľa konfesie v Lučenci 1500 kalvínov, 100 luteránov, 30 rímskokatolíkov a 2 izraeliti.náhľad|Neogotický kalvínsky (reformovaný) kostol v historickom jadre Lučenca. Bol postavený v rokoch 1851-1853
Stoličné zasadnutia sa konali v Lučenci v rokoch 1714, 1716, 1730 a 1734. Do roku 1730 zasadal stoličný súd výlučne v Lučenci, potom už striedavo v Lučenci a Szécsény. Stoličný dom, stoličné zhromaždenia a zemepánske rody spomína aj Matej Bel vo svojich Historicko-geografických vedomostiach o novom Uhorsku (1742).
V roku 1755 časť Lučenca vyhorela. Podpaľači boli chytení a popravení obesením. Motív ich činu nie je známy. V tomto roku bola tiež zriadená rímskokatolícka škola. V roku 1766 bola premiestnená pošta z Lučenca do obce Halič. Do Lučenca sa pošta vrátila až v roku 1842.
V roku 1770 bolo v meste 200 remeselníckych dielní. V roku 1773 sa píše o 124 remeselníkoch. O Lučenci sa píše v tvare LUCŽENECZ, ale o Lučenci-Tuhári v tvare Lossoncz-Tugar. Z roku 1772 máme zachovaný súpis rodových mien, je ich vyše 300. V roku 1771 bol vydaný urbár mesta Lučenec a obcí Tuhár a Opatová.
náhľad|vľavo|Katolícky kostol Navštívenia Panny Márie postavený roku 1783
V rokoch 1817 a 1819 boli v Lučenci veľké požiare. V roku 1831 epidémia cholery, ktorá bola prvým impulzom pre začatie Východoslovenského roľníckeho povstania, zasiahla aj Lučenec.
V roku 1827 evanjelici a. v. zriadili v Lučenci seniorátne gymnázium. Kalvínske gymnázium sa vyvinulo v rokoch 18331834 na kolégium a lýceum s výučbou filozofie, teológie a práva.
V roku 1828 mal Lučenec 3000 obyvateľov, 216 domov a 229 remeselníckych dielní. Obecný notársky úrad bol zriadený v roku 1838. V roku 1842 bolo v meste zavedené verejné osvetlenie. V roku 1844 bola otvorená prvá detská opatrovňa. V roku 1845 bola založená manufaktúra na spracovanie kože. V roku 1846 bola zlá úroda, preto obyvateľstvo schudobnelo. V tomto roku bola však založená prvá sporiteľňa, ako aj prvé noviny Pelikán. V roku 1847 bolo v Lučenci 334 remeselníckych majstrov, ktorí zamestnávali 275 tovarišov a 267 učňov.náhľad|Pohľadnica textilky v Opatovej zo zač. 20. storočia
Nie nadarmo však zvykne byť mesto prirovnávané k fénixovi, ktorý vstáva z popola, lebo Lučenec sa z tejto katastrofy pozoruhodne rýchlo pozviechal. Na pôdoryse vyhoreného kalvínskeho barokového kostola bol v roku 1853 postavený neogotický chrám, ktorý je dnes jedným z najvýraznejších symbolov mesta. Evanjelický kostol bol dostavaný v roku 1859, katolícky kostol bol obnovený v roku 1850. Novú katolícku faru dal postaviť rožňavský biskup Adalbert Bartakovič. V roku 1850 sa začali viesť tzv. mestské knihy. O tri roky neskôr vznikol v Lučenci slúžno-sudcovský úrad. V roku 1854 bola založená zlievareň na spracovanie niklu a kobaltu, ktorá zamestnávala 50 robotníkov. V roku 1862 vznikol liehovar a tiež Spolok pre rozvoj priemyslu a remesiel (363 členov). V roku 1865 bol do Lučenca zavedený telegraf. V roku 1870 vzniklo štátne gymnázium. Mestu bol XVIII. zákonným článkom z roku 1871 zriadený magistrát.náhľad|Budova prvej detskej opatrovne v Lučencináhľad|Rakottyayho smaltovňanáhľad|Kino Apollo
Rýchly rozvoj priemyslu a obchodu nastal najmä po rakúsko-uhorskom vyrovnaní. V meste i v jeho okolí vzniklo viacero tovární: v roku 1867 vznikol parný mlyn, v roku 1868 textilka v Opatovej, v roku 1870 vznikol pivovar, v roku 1884 Sternlichtova smaltovňa (exportovala do Európy aj do Severnej Ameriky), v roku 1890 továreň na hlinené výrobky na Slatinke-Čurgov, v tom istom roku továreň na umelé hnojivá, v roku 1892 vznikla Rakottyayho smaltovňa (v roku 1910 mala už 1000 zamestnancov z pôvodných 50 exportovala do Európy), v roku 1903 rafinéria liehu, v roku 1904 továreň na poľnohospodárske stroje (300 až 400 robotníkov), v roku 1906 droždiareň, v roku 1907 továreň na výrobu umelého ľadu, v roku 1908 Ipeľské tehelne atď. V roku 1911 všetky továrne zamestnávali 3800 robotníkov. Počet obchodníkov vzrástol v období od roku 1890 do roku 1914 zo 107 na 374. Boli založené viaceré banky a peňažné ústavy. Vybudovala sa železnica, najprv na Budapešť a Zvolen, postupne aj na Balassagyarmat, Poltár, Katarínsku Hutu a Halič. Polia a lesy patrili cirkvám, mestu a veľkostatkárom. V roku 1875 bol založený dobrovoľný hasičský spolok. (Mesto postihli roku 1887 požiar a v roku 1899 povodeň.) V roku 1884 bol zriadený mestský park. V roku 1894 bola postavená nová radnica. Od roku 1899 mal Lučenec elektrické verejné osvetlenie. V roku 1901 mestská nemocnica, v roku 1910 prvé stále kino Apollo. Od roku 1902 malo mesto telefonické spojenie.
Predvojnové Česko-Slovensko
náhľad|vľavo|Panoráma Lučenca od cintorína v roku 1926 Po skončení vojny žiadala Hornonovohradská Slovenská národná rada pod vedením Dr. Ľudovíta Bazovského pripojenie horného Novohradu (teda aj Lučenca) k Česko-Slovensku. 3. januára 1919 prišla do Lučenca 30. rota pešieho pluku česko-slovenskej armády pod velením npor. Jozefa Ejema. 20. januára vyhlásil Dr. Bazovský, že pripojenie Lučenca k Česko-Slovenskej republike je konečné. V máji však do Lučenca vtrhli boľševici z Maďarskej červenej armády a nastolili tu Maďarskú, potom Slovenskú republiku rád. V okolí Lučenca bojovala s boľševikmi česko-slovenská armáda, ktorá ich napokon z územia vytlačila. Maďarskí boľševici opustili Lučenec 24. júna. To už bola 20 dní podpísaná Trianonská zmluva o hraniciach medzi Maďarským kráľovstvom a mladou republikou.náhľad|Budova Imcy v roku 1926
Politika centralistických česko-slovenských vlád a konkurencia zahraničného priemyslu viedli k odbúraniu lučenského priemyslu. Silno postihnuté boli remeslá a maloobchod. Rakottyayho smaltovňa zanikla, Sternlichtova nevyužívala dostatočne kapacitné možnosti. Držala sa továreň na poľnohospodárske stroje, dobre prosperovala továreň na šamotové a kachľové pece. V Lučenci pôsobili ešte Novohradská továreň, továreň na výrobu likérov, Parný mlyn, Stavebné hmoty, opatovská textilka atď. V roku 1923 v Lučenci vznikli Okresný súd, policajný komisariát a štátna nemocnica. V roku 1925 boli postavené neologická synagóga a budova YMCA (dnes Základná umelecká škola), kalvínska cirkev si otvorila teologický seminár a mesto bolo zapojené do energetickej siete vysokého napätia. Po roku 1929 sa začali zriaďovať autobusové spojenia s okolitými obcami.
Hospodárska kríza v rokoch 1930 až 1934 priniesla vysokú nezamestnanosť. Výrobu čiastočne prevádzkovali len tehelňa a Parný mlyn.
Počas prvej republiky mala v meste významný vplyv Komunistická strana Česko-Slovenska. Organizovala tu početné štrajky, napr. štrajk zamestnancov opatovskej textilky v roku 1927. Českí kultúrni pracovníci, profesori a verejní činitelia mali na život mesta pozitívny vplyv, spolužitie Slovákov a Maďarov sa tiež dá označiť ako dobré. Napriek tomu, vyskytli sa aj prejavy iredentizmu. Z hľadiska konfesie boli najpočetnejší rímskokatolíci (vyše 9000 vyznávačov), druhí boli luteráni (2800), na treťom mieste židia (2300) a až na štvrtom mieste sa nachádzali kedysi dominantní kalvíni.
Horthyovské Maďarsko
náhľad|Maďarská štátna polícia pochoduje obsadeným Lučencom (10.11.1938) Viedenskou arbitrážou, podpísanou 2. novembra 1938 ministrami zahraničných vecí Nemecka a Talianska, bol Lučenec, spolu s ďalšími mestami na juhu Slovenska, pripojený k Maďarskému kráľovstvu. 10. novembra obsadilo Lučenec maďarské vojsko. Vyše 3000 Slovákov opustilo mesto.
Pri vojenských udalostiach z konca roku 1944 bola poškodená väčšina budov v meste, 93 z nich bolo úplne zničených. Niekoľko občanov mesta prišlo o život. 14. januára 1945 obsadili Lučenec sovietske a rumunské vojská.
Povojnové Česko-Slovensko a druhá Slovenská republika
Po vojne boli skonfiškované majetky lučenských Maďarov. Viacerí z nich boli nútení odísť do Maďarska. Asociálni rómski občania boli zaradení do pracovných táborov.náhľad|Leták kritizujúci vpád vojsk Varšavskej zmluvy do Česko-Slovenska zhodený z lietadla v auguste 1968 v Lučenci.
Začalo sa pracovať na obnove hospodárstva. Do Lučenca bol v roku 1946 premiestnený závod na výrobu nábytku. Po februárovom prevrate, kedy sa dostali k moci komunisti, boli všetky továrne v meste znárodnené. V nasledujúcom období vznikli aj nové fabriky: závod tabakového priemyslu, strojársky závod, závod automobilových opravovní, keramický závod, Mäsopriemysel. Uskutočnila sa modernizácia Ipeľských tehelní a vlnárskych závodov. Veľkoobchod, maloobchod a služby sa stali súčasťou socialistického sektora. V poľnohospodárstve sa krátko po vojne v pozemkovej reforme veľkostatky rozparcelovali drobným roľníkom a bezzemkom, aby sa po úplnom uchopení moci komunistami opäť scelili, tentoraz pod Jednotné roľnícke družstvá. Obdobie komunistickej totality sa v Lučenci prejavilo intenzívnou výstavbou. Vznikli nové závody, školy, boli postavené nemocnica, poliklinika, chirurgický pavilón, pošta, amfiteáter, kultúrny dom (dnes B.S. Timravy), budova Okresného národného výboru a najmä nové sídliská. Opačnou stranou mince bol nedostatok záujmu o kultúrne pamiatky mesta. Lučenskí komunálni politici dali zbúrať historické meštianske domy na Námestí republiky, takisto secesný klenot Café Corso na Masarykovej ulici, zanedbali synagógu, kaštiele, pôvodné kino Apollo, nechali schátrať bývalé spoločenské centrum Redutu, nachádzajúcu sa v centre mesta. V roku 1982 sa v neďalekých Boľkovciach konali Majstrovstvá sveta v parašutizme. Pre tento účel bol postavený hotel Pelikán.
Po roku 1989 prebehla privatizácia, fabriky sa dostali do súkromných rúk. V poslednej dobe o mesto prejavili záujem aj zahraniční investori. Najväčšou takouto investíciou bola zatiaľ investícia americkej spoločnosti Johnson Controls, ktorá postavila v Lučenci závod na výrobu výplní do automobilových sedačiek. V súvislosti s plánovaným priemyselným parkom boli postavené dva kancelárske mrakodrapy. V deväťdesiatych rokoch bola otvorená Zlatá ulička s butikmi a pohostinstvom. Dobrý zvuk má na Slovensku novopostavený hotel Reduta. Postavili sa aj nové byty. Extraligoví basketbalisti z BK E.S.O Lučenec majú modernú, európskym štandardom vyhovujúcu halu na Výstavisku, pokroky sa urobili aj v záujme rozvoja futbalu a hokeja. Mesto má veľký turistický potenciál, ktorý však ešte len čaká na svoje využitie. Sľubné je potvrdenie existencie termálnych prameňov v neďalekých Rapovciach. Niektoré historické pamiatky sa rekonštruovali, napr. kaštieľ na Malej Vsi, či meštiansky dom na Vajanského ulici. Reduta sa už plne využíva na svoj pôvodný účel. S inými pamiatkami je to horšie – synagóga stále chátra a jeden z opatovských kaštieľov je už prakticky ruinou. Skupina miestnych nadšencov však naďalej nerezignuje na zámer zviditeľňovať Lučenec aj jeho históriou.
Nirvana (album)
Nirvana je výberový album (best of) americkej grungeovej kapely Nirvana, vydaný v roku 2002.
Zoznam skladieb
Autorom všetkých skladieb je Kurt Cobain okrem uvedených výnimiek.
Ulmaridae
Ulmaridae je čeľaď pŕhlivcov z triedy medúzovce.
Tauridský Chersonézos
thumb|Staroveký Chersonesus Tauricus na mape vydanej v [[Londýne okolo roku 1770.]] Tauridský Chersonézos (iné názvy: Taurský/Skýtsky Chersonézos, Taurský/Skýtsky Chersonésos, Chersonézos, Chersonesus, Tauris, Taurida ; po grécky Tauriké alebo Tauris alebo Taurida; po latinsky Taurica alebo Chersonesus Taurica) je staroveký názov polostrova Krym. Podľa niektorých autorov však ide o novovekú chybu a v staroveku Tauris označoval iné územie.
V gréckej mytológii naň Artemis preniesla Ifigéniu z Aulidu, kde ju zachránila pred obetovaním. Ifigénia tu pôsobila ako Artemidina kňažka.
Národná botanická záhrada Izraela
náhľad|Vstupná brána náhľad|Botanik [[Alexander Eig vysádza v záhrade prvý strom - 1931]] Národná botanická záhrada Izraela sa nachádza v severnej časti kampusu Hebrejskej univerzity v Jeruzaleme na vrchu Skopus.
Záhrada bola založená v roku 1931 profesorom Ottom Wartburgom, vedúcim katedry botaniky na Hebrejskej univerzite v Jeruzaleme, a botanikom doktorom Alexandrom Eiglom. Išlo o prvú botanickú záhradu na území Izraela i na celom Prednom Východe. Po roku 1948 bol vrch Skopus od Izraela izolovaný a záhrada nasledujúcich 19 rokov pustla. V roku 1967 prevzal Izrael opäť kontrolu nad celým kampusom, avšak k výraznému zlepšeniu situácie v záhrade nedošlo. Až v roku 1980 boli podniknuté prvé kroky na obnovenie pôvodnej funkcie záhrady. V roku 1988 bola záhrada slávnostne znovuotvorená a od tej doby slúži ako vedecké a vyučovacie centrum i ako miesto na relaxáciu.
Súčasťou Národnej botanickej záhrady Izraela je tiež archeologický park, v ktorého komplexe sa nachádza niekoľko židovských pohrebných jaskýň z obdobia Druhého chrámu. Jednou z týchto jaskýň je známa Nikanorova hrobka. Táto jaskyňa je mimo iného miestom posledného odpočinku dvoch sionistických aktivistov: Leona Pinskera a Menachema Usiškina.
Argouges
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Moštenica
Moštenica je obec na Slovensku v okrese Banská Bystrica.
Dejiny
Prvá písomná zmienka o obci pochádza z roku 1340 pod názvom Mosnyce. Našiel sa tu žiarový hrob lužickej kultúry z mladšej doby bronzovej.
Obec sa vyvinula pri thurzovských hutách (scedzovacej a rafinačnej), na území patriacom do chotára Podkoníc. Od roku 1503 do začiatku 18. storočia boli huty významným článkom banskobystrického mediarskeho podniku, potom ich adaptovali na spracovanie železnej rudy. Do roku 1804 tu pracovali dve zlievacie pece, v rokoch 17961870 hámor na skujňovanie surového železa z Hronca.
Obyvatelia pracovali v miestnych mediarskych, potom železiarskych strediskách, na píle a v štátnych lesoch. Počas SNP bola v Moštenici partizánska nemocnica. V okolí pôsobili silné partizánske oddiely.
NGC 3818
NGC 3818 je galaxia v súhvezdí Panna, ktorú objavil britsko-nemecký astronóm William Herschel 5. marca 1785.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 11,7.
María José Martínezová Sánchezová
María José Martínezová Sánchezová (* 12. august 1982, Yecla, Španielsko) je súčasná španielska profesionálna tenistka. Počas svojej kariéry vyhrala 2 turnaje WTA v dvojhre a 12 turnajov vo štvorhre.
Môlča
Môlča je obec na Slovensku v okrese Banská Bystrica.
Pamiatky
Obec bola v marci 1945 vypálená ustupujúcimi nemeckými vojakmi. Zhorelo 12 domov aj s hospodárskymi budovami.
Ricardo Montalbán
Ricardo Montalbán (* 25. november 1920, Mexiko, Mexiko – † 14. január 2009, Los Angeles, Kalifornia, USA) bol americký divadelný, seriálový a filmový herec mexického pôvodu. Jeho hlas sa objavil vo viacerých reklamách a animovaných filmoch.
Na začiatku kariéry hral malé divadelné roly. Prvú filmovú rolu si zahral v roku 1942 vo filme Five Were Chosen.
Elektronický podpis
alt=|náhľad|Podpísanie a overenie dokumentu s použitím kryptografie Elektronický podpis sú elektronické identifikačné údaje autora (odosielateľa) elektronického dokumentu, pripojené k nemu.
Elektronickým podpisom sa v širšom význame môže označovať aj jednoduché nešifrované uvedenie identifikačných údajov (osobné údaje, ďalej názov a sídlo spoločnosti, rodné číslo atď.) na konci textu v elektronickej (digitálnej) forme, ktoré umožňuje identifikovať (teda jednoznačné určiť) označenú osobu, ale nie pravosť údajov a celistvosť podpísaného dokumentu ani autentizáciu podpísaného.
Kvalifikovaný elektronický podpis je elektronický podpis v podobe, kde je možné overiť pravosť dokumentov a autentifikáciu podpísaného. Toto je zaručené spravidla kryptografickými metódami. Zaručený elektronický podpis môže byť vyhotovený iba pomocou certifikovanej aplikácie, bezpečného zariadenia na vyhotovenie elektronického podpisu a kvalifikovaného certifikátu. Zaručený elektronický podpis dokumentu zabezpečuje:
Dlhodobá archivácia
Na rozdiel od vlastnoručného podpisu, dôveryhodnosť a overiteľnosť elektronického podpisu s časom klesá. Dôvodom je klesajúca bezpečnosť algoritmov, ktoré boli použité na jeho vyhotovenie a expirácia a dostupnosť údajov potrebných na jeho overenie (napríklad zoznamy zneplatnených certifikátov). Dĺžka platnosti podpisovacieho certifikátu býva typicky jeden alebo niekoľko rokov, ale pre potreby archivácie je často potrebné zabezpečiť overiteľnosť v horizonte niekoľkých desaťročí. Počas takéhoto dlhého obdobia môžu byť pôvodné algoritmy prelomené útokmi na slabiny, ktoré v času podpisu neboli známe. Ďalej je možné predpokladať zásadný nárast výpočtového výkonu, ktorý uľahčuje prelomenie algoritmov hrubou silou. Preto je potrebné elektronické podpisy počas archivačnej doby udržiavať, napríklad pravidelným vkladaním archívnej časovej pečiatky. Tá prepodpisuje pôvodný podpis a dáta potrebné na jeho overenie.
Papias z Hierapolisu
Papias (2. storočie) bol apoštolský otec, hieropolský biskup. Jeho fragmentárne zachovaná práca „Výklad kázní Pána“ (okolo r. 130) zhŕňa slová a skutky Ježiša Krista a jeho učeníkov. Zmieňuje sa o Markovom evanjeliu, ktoré zoraďuje udalosti tak, ako ich apoštol Peter rozprával svojim poslucháčom. V súvislosti s apoštolom Matúšom konštatuje, že svoje evanjelium napísal podľa pravidiel hebrejského žánru (hebraidi dialekto), „usporiadane“.
Garbage
Garbage je americká alternatívna rocková založená v meste Madison vo Wisconsine v roku 1993. Jej členmi sú škótska hudobníčka Shirley Manson (vokály, gitara) a americkí hudobníci Duke Erikson (basová gitara, gitara, klávesy, perkusie), Steve Marker (gitara, klávesy) a Butch Vig (bicie, perkusie). Všetci štyria členovia sú zapojení do písania textov a produkcie. Skupina predala celosvetovo viac ako 17 miliónov nahrávok.
Hoci album Beautiful Garbage zaradil časopis Rolling Stone medzi 10 nejlepších albumov roku 2001, vzhľadom k predchádzajúcim albumom išlo o komerčný „prepadák“. Na konci turné k albumu Bleed Like Me ohlásili dočasný rozchod. Skupina sa dala opäť dokopy v roku 2007, aby nahrala nové skladby pre album najväčších hitov Absolute Garbage. Skupina sa opäť obnovila v roku 2011 a vydala svoj piaty štúdiový album Not Your Kind of People (2012), cez nezávislé vydavateľstvo Stunvolume Records.
Hudobný štýl
Skupina Garbage tvorí pop, ktorý spája s viacerými ďalšími žánrami. Medzi tieto žánre patria trip-hop, grunge, rocková hudba 80. rokov, techno, power pop a shoegazing.
Skupinu inšpirovali interpreti ako Roxy Music, The Pretenders, Siouxsie and the Banshees, Curve, Cocteau Twins,  Patti Smith a David Bowie.
Kalichovky
Systematika
kalichovky (Stauromedusae/Lucernarida):
Lars Boom
Lars Anthonius Johannes Boom (* 30. december 1985, Vlijmen, Holandsko) je profesionálny holandský cyklokrosár a cestný cyklista. Lars Boom je pretekárom UCI ProTímu Belkin Pro Cycling Team, avšak predtým pretekal za juniorské a kontinentálne tímy. V roku 2008 vyhral Majstrovstvá sveta v cyklokrose.
Daniel Silva
Daniel Silva (* 19. december 1960) je americký spisovateľ špionážnych románov.
3C 35
3C 35 je kvazar v súhvezdí Kasiopeja.
Saint-Gervazy
Saint-Gervazy je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Puy-de-Dôme, v regióne Auvergne.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Systém
Systém (z gr. sýstéma = členitý celok zložený z viacerých častí) alebo po slovensky v mnohých významoch sústava môže byť:
Borovy
Borovy sú obec v Česku v okrese Plzeň-juh v Plzenskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 230 obyvateľov, z toho 119 mužov a 111 žien, pričom priemerný vek v obci bol 41,9 roka (muži 40,5 roka, ženy 43,4 roka).
Prvá písomná zmienka o obci pochádza z roku 1358.
NGC 3819
NGC 3819 je galaxia v súhvezdí Lev, ktorú objavil anglický astronóm John Herschel 18. januára 1828.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 14.
José Mujica
José Alberto Mujica Cordano (* 20. máj 1935, Montevideo) je uruguajský politik, bývalý člen partizánskej organizácie Tupamaros a bol prezidentom Uruguaja.
Na začiatku 60. rokov sa pripojil k formujúcej sa mestskej guerillovej skupine Tupamaros, neskôr bol viackrát zatknutý, no podarilo sa mu tiež niekoľkokrát úspešne ujsť, podieľal sa aj na veľkom úteku z väznice Punta Carretas, ktorú zorganizovalo viac ako 100 členov Tupamaros v r. 1971. Bol niekoľkokrát políciou postrelený a opätovne ho chytili v r. 1972. Po vojenskom prevrate v r. 1973 bol premiestnený do prísne stráženej vojenskej väznice, kde boli väzni vystavovaní obzvlášť zlému zaobchádzaniu; Mujica bol vyše 2 roky držaný na samotke na dne úzkej studne. Väzni tu boli zadržiavaní v podstate ako rukojemníci štátu, ktorí by boli okamžite popravení, keby ich druhovia z Tupamaros obnovili svoje aktivity. Bol prepustený až po 13 rokoch, v r. 1985, po obnovení demokracie. V r. 1992 Mujica a ďalší bývalí členovia Tupamaros založili ľavicovú stranu Hnutie ľudovej účasti, ktoré sa zakrátko integrovalo do väčšieho politického subjektu Široká koalícia (Frente Amplio).
Je ženatý so svojou bývalou spolubojovníčkou z Tupamaros, súčasnou senátorkou Lucíou Topolanskou. Sú bezdetní a žijú na malej farme na predmestí Montevidea, pričom Mujicov prostý životný štýl je podčiarknutý aj tým, že jeho jediným zapísaným majetkom je 23 ročný Volkswagen Chrobák.
Guignicourt-sur-Vence
Guignicourt-sur-Vence je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Ardennes, v regióne Champagne-Ardenne.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 297 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
Pac-Man
náhľad|Screenshot z hry „Pac-Man“ Pac-Man je japonská plošinová počítačová hra vyvinutá spoločnosťou Namco. Prvýkrát bola uvedená v Japonsku 22. mája 1980. Veľmi skoro sa stala populárnou, neskôr až kultovou hrou. Stala sa symbolom všetkých počítačových hier, predlohou pre mnoho mutácií, populárnych piesní či pre televízny seriál. Pac-Man vo svojej dobe vytvoril úplne nový typ hry, pretože v dobe vzniku Pac-Mana bola väčšina hier typu "strieľačky", alebo sa podobali Pongu (prvá primitívna hra na TV).
Princíp hry
Hráč ovláda žlté koliesko s ústami a okom, Pac-Mana, v bludisku vyplnenom bodkami tzv. pac-dotmi, ktoré má Pac-Man za úlohu všetky zjesť. Tým postupuje do ďalšieho levelu (opäť v rovnakom bludisku). V bludisku sa tiež pohybujú štyria farební duchovia, ktorí sa poväčšine snažia Pac-Mana dobehnúť (každý svojím vlastným spôsobom). Na začiatku hry je v bludisku iba červený duch a ostatní sú zavretí v akomsi domčeku uprostred obrazovky, postupne sa však do bludiska dostanú všetci. Keď Pac-Mana ktorýkoľvek z nich chytí, hráč stráca jeden z troch životov a začína znova uprostred bludiska, ale bodky, ktoré už zjedol, sa znova neobjavujú. Na obranu proti duchom sú v každej úrovni štyri väčšie bodky, ktoré môže Pac-Man zjesť – duchovia potom na chvíľu zmodrajú a Pac-Man môže pre zmenu naháňať ich (a pri kontakte ich zjesť). Po zjedení ducha z neho zostanú len oči, ktoré sa vrátia doprostred bludiska, a tam sa duch obnoví. Vpravo a vľavo na hracej ploche sú vchody do tunela, ktorými môže Pac-Man aj duchovia prechádzať z jednej strany na druhú (t. z. keď vojdú na jednej strane, objaví sa na strane opačnej).
V mieste, odkiaľ Pac-Man začína hrať, sa občas objavuje ovocie, ktoré mu pridá body. Za každú zjedenú bodku je desať bodov, za prvého ducha je 200 bodov, za druhého ducha 400 bodov, za tretieho 800 a za posledného 1600. Za 10000 bodov dostane hráč život navyše.
NGC 3820
NGC 3820 je galaxia v súhvezdí Lev, ktorú objavil nemecký astronóm Heinrich Louis d’Arrest 29. apríla 1865.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 14,5.
Aucey-la-Plaine
Aucey-la-Plaine je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Manche, v regióne Dolná Normandia.
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Melchiti
Melchiti je označenie pre príslušníkov chalcedónskeho vyznania v Sýrii a Egypte (väčšina obyvateľstva týchto území bola monofyziti ). Väčšinou šlo o grécke obyvateľstvo miest (kde ale nemuselo tvoriť väčšinu). V období, keď Arabi obsadili tieto pôvodne byzantské územia mali melchiti určité výsady a ich komunity boli považované za byzantské enklávy. Melchiti prestali dosť skoro používať gréčtinu a osvojili si arabčinu, prestali sa tiež považovať za Grékov, na rozdiel od jazykovo poturčených Karamanlidov.
Slovo melchiti doslova znamená cisárovi, cisárski (prívrženci), keďže sa pridŕžali vierovyznania chalkedónskeho snemu, teda boli tej istej viery ako byzantský cisár. (Koreň m-l-k v semitských jazykoch znamená kráľ, cisár.) Dnes sa označenie melchiti používa pre gréckokatolíkov na Blízkom Východe.
Patrick McGoohan
Patrick McGoohan (* 19. marec 1928, Queens, New York, New York, USA – † 13. január 2009, Santa Monica, Kalifornia) bol americký herec.
Saint-Hérent
Saint-Hérent je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Puy-de-Dôme, v regióne Auvergne.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Alexandr Markovič Ostrovskij
Alexandr Markovič Ostrovskij (🇷🇺), 🇺🇦 (* 25. september 1893, Kyjev, Ukrajina, vtedy Ruské impérium – † 20. november 1986, Lugano, Ticino, Švajčiarsko) bol ukrajinský matematik. Zaoberal sa veľkým množstvom matematických odvetví, najmä algebrou, teóriou čísel, geometriou, topológiou, reálnou analýzou, komplexnou analýzou, diferenciálnymi rovnicami a numerickou matematikou.
Guincourt
Guincourt je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Ardennes, v regióne Champagne-Ardenne.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 96 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
Cornelius Jansen
Podľa Jansena prvotný hriech pokazil ľudskú prirodzenosť a žiadostivosť zlého je následkom onoho pokazenia a vlastnou podstatou dedičného hriechu. Tým človek stratil nadprirodzený dar, t. j. schopnosť milovať Boha.
E.R.A.
E.R.A. je prvý štúdiový album hip-hopovej skupiny Kontrafakt. Album vyšiel 17. októbra 2004 pod vydavateľstvom Sony Music.
Ako hostia sa na ňom predstavili P13, Orion, Vec, Čistychov, WWO a spevák Dávid Čokoláda. O väčšinu hudobných produkcii sa postaral Anys, po jednom urobil DJ Wich, Molodoy a holandský producent Jordan River Banks.
Prvý videoklip bol urobený k skladbe „E.R.A.“, videoklip mal premiéru 5. októbra 2004. ) Klip sa natáčal v Prahe a o jeho realizáciu sa postaral Romeo.
Ďalší klip bol urobený na skladbu „Moji ludia“, o ktorého realizáciu sa postaral Roman Šustek. Klip bol natočený na remix DJa Wicha, ktorý sa neskôr objavil na Rytmusovej výberovke Si zabil. Štvrtý klip bol urobený na live verziu skladby „Nelutujem“.
Album sprevádzalo množstvo mediálne rozoberaných situácii, či už vyjadrenie členov Kontrafaktu v časopise Život ohľadom bonusového skitu, v ktorom sa nachádza paródia na súťaž zvanú "Multimilionár", v ktorom parodovali členovia Kontrafaktu mnohé slovenské popové celebrity alebo kontroverzné vystúpenie na odovzdávaní cien Music Box Awards 2004 (skupina Kontrafakt získala cenu pre najúspešnejšiu slovenskú skupinu), kde skupina v živom vystúpení predviedla skladbu „Piču o mne víš!“ v necenzúrovanej verzii. Ďalším škandálom bol spor medzi Kontrafaktom a vydavateľstvom Brjan Music.Členovia Kontrafaktu nesúhlasili so zaradením ich skladby „E.R.A.“ na výberovku SK Hity 01 a požadovali náhradu nemajetkovej ujmy vo výške troch miliónov korún. Neskôr si vydavateľstvo Brjan Music priznalo chybu a sľúbilo skupine finančné vyrovnanie, ktorého výška nebola zverejnená. Koncom roka 2005 sa šírili nepravdivé informácie o tom, že Kontrafakt opustilo vydavateľstvo Sony Music, no Rytmus situáciu objasnil a Kontrafakt v tom čase iba pozmenil zmluvu so Sony Music.
Album získal platinovú platňu za predaj. Do konca roka 2004 sa z albumu predalo 10 000 kusov.
Basilique du Sacré-Cœur de Bruxelles
Bazilika bola postavená na pamiatku 75. výročia belgickej nezávislosti. Základný kameň položil kráľ Leopold II. 12. októbra 1905, dokončená však bola až v roku 1971.
Budětice
Budětice je obec v Česku v okrese Klatovy v Plzenskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 293 obyvateľov, z toho 153 mužov a 140 žien, pričom priemerný vek v obci bol 45,7 roka (muži 43,7 roka, ženy 48,0 roka).
Berlínske krízy
Berlínske krízy boli súčasťou Studenej vojny. Počas existencie Západného Berlína sa stali dve väčšie krízy.
Historický kontext
Berlín sa po druhej svetovej vojne stal symbolom víťazstva spojencov. Ale už krátko po vojne sa zmenil na symbol rozdelenia sveta tzv. železnou oponou (Winston Churchill, 5.3.1946).
Bývalé hlavné mesto hitlerovského Nemecka, bolo rozdelené podľa vzoru Nemecka na štyri okupačné zóny kontrolované štyrmi víťaznými mocnosťami – Britániou, USA, Francúzskom a Sovietskym zväzom. Spravované bolo štvorstrannou Spojeneckou kontrolnou komisiou.
V roku 1947 sa Berlín zmenil na vysunutú oblasť stretávania sa Východu zo Západom. Berlín sa nachádzal hlboko v sovietskom okupačnom území (približne od najbližšej hranice iného sektoru). Stal sa výkladnou skriňou západného kapitalizmu, jeho predsunutou špionážnou a propagandistickou základňou. Rovnako aj miestom náboru východonemeckých pracovných síl unikajúcich z bývalého sovietskeho sektoru, neskôr NDR.
Význam berlínskej polohy sa ukázal napríklad pri vojenskom potlačení revolty východonemeckých robotníkov v roku 1953, ktorá sa odohrala priamo pred kamerami západných žurnalistov. Na základe týchto a predchádzajúcich udalostí bolo jasné, že NDR a ZSSR sa budú snažiť o zmenu štatútu západného Berlína. A to buď začlenením Západného Berlína do budúceho NDR, alebo jeho demilitarizáciu a neutralizáciu. V tej dobe sa Západný Berlín stal akýmsi mikrokozmom európskych geopolitických pomerov.
Blokáda Berlína
Prvá vážna kríza sa odohrala v rokoch 1948 až 1949. Predchádzali jej zjednocovacie snahy spojencov, ktorí sa po počiatočných nezhodách(najmä zo strany Francúzska) dohodli na zjednotení sektorov pod svojou správou, s následným vznikom samostatného štátu a jeho zaradenia do marshallovho plánu. Blokádou Berlína reagovali sovietske úrady na tieto zjednocovacie procesy.
V marci 1948 opustil Spojeneckú kontrolnú komisiu poverenú kontrolou Berlína jej predseda maršal Sokolovskij. Následne sovietske úrady oznámili, že budú kontrolovať vlaky prichádzajúce z trizonie, spoločného americko-britsko-francúzskeho sektora. To bola tzv. malá blokáda. Prvého júna toho roku sa zástupcovia troch veľmocí v trizónii dohodli na spolkovom usporiadaní Nemecka, oddelení meny a vylúčení ZSSR z kontroly Porúria. V trizónii bola zavedená nemecká marka a západné okupačné úrady ju hodlali zaviesť aj v Západnom Berlíne. Následne Sovieti uzavreli tri hlavné prístupové cesty do Berlína a odrezali ho od spojencov.
Cieľom Sovietov bolo „vyhladovať“ Západný Berlín. V pozadí boli snahy u udržanie kontroly Porúria, ako ekonomického jadra Európy a zjednotenie demilitarizovaného Nemecka, na ktoré by mali svoj vplyv. Nasledoval však vznik leteckého mostu pomocou ktorého boli do Berlína prepravené milióny ton tovaru a zásob. Ako reakcia na vzniknutú situáciu bola 4. apríla 1949 vytvorená Severoatlantická aliancia, ktorá mala za cieľ kolektívnu obranu západných demokracií, západného Nemecka ako aj Západného Berlína (členom sa stalo napríklad aj Turecko, od ktorého Sovieti vyžadovali územné ústupky).
23. mája 1949 bol vyhlásený „základný zákon“ SRN, po ktorom v roku 1951 získalo SRN úplnú vnútornú suverenitu. Reakciou na definitívne oddelenie západných sektorov bol vznik Nemeckej demokratickej republiky v rámci bývalého sovietskeho sektora. Sovieti podcenili západných spojencov a v máji 1949 začali blokádu obmedzovať. V roku 1950 sa blokáda skončila úplne. Táto kríza definitívne zatiahla železnú oponu v Európe, nevyvrcholila však ozbrojeným stretom, čo predznamenalo vývoj celej studenej vojny. Superveľmoci sa nikdy neuchýlili k útokom na seba navzájom. Útočili cez prostredníkov v treťom svete.
Lumbeho vila
náhľad|Pohľad na vilu z [[Lumbeho zahrada|Lumbeho záhrady]] Lumbeho vila je neskoro klasicistický objekt, ktorý sa nachádza v severozápadnej časti pražských Hradčian na ulici „U Brusnice“, západným smerom od Jazdiarne Pražského hradu, severne od horného konca Jelenej priekopy neďaleko od hradčianskeho Nového sveta. Od roku 2005 ju užíval prezident ČR Václav Klaus, ktorý tu býval so svojou manželkou Liviou Klausovou. Od roku 2013 ju užíva jeho nástupca, prezident Miloš Zeman.
História
Ide o miesto, ktoré kedysi slúžilo aj ako pohrebisko. Archeologickými prieskumami tu boli potvrdené hroby pochádzajúce už z 10. storočia, išlo zrejme o príslušníkov vtedajšieho kniežacieho ranostredovekého dvora.
V minulosti tu bola cisárska bažantnica a iné pomocné hospodárske budovy, ktoré tu nechal vybudovať Rudolf II. Habsburský. Súbor priliehal k blízkemu hospodárskemu dvoru, ktorý sa nachádzal v tesnej blízkosti Jazdiarne Pražského hradu. Dom s popisným číslom 188 zakúpil v roku 1852 od Heliodora Heindla pražský politik a lekár Karel Lumbe. Na začiatku 20. storočia v ňom býval maliar Miloš Jiránek, ktorý tu tiež namaľoval niekoľko nevšedných pohľadov na neďaleký Pražský hrad. Okolité pozemky sú dodnes známe pod názvom „Lumbeho záhrady“, tie patrili bratovi Karla Lumbeho, profesorovi Josefovi. Od dedičov Karla Lumbeho dom aj s pozemkami v roku 1925 odkúpil československý štát. Objekt potom dlhé roky slúžil rôznym účelom: bývali v ňom zamestnanci hradu, slúžil aj ako skladisko. V minulosti bol objekt tak veľmi schátraný, že sa uvažovalo o jeho demolácii. V 90. rokoch 20. storočia, kedy na Pražskom hrade úradoval prezident Václav Havel, bol prebudovaný na ubytovňu určenú pre oficiálne štátne návštevy.
Súčasnosť
Na začiatku 21. storočia, v roku 2004 si objekt za svoje bydlisko vybral vtedajší prezident Českej republiky Václav Klaus. Český štát nechal s nákladmi 52 miliónov korún chátrajúci objekt prebudovať na reprezentatívne sídlo hlavy štátu.
Inštinktívne a vedomé
Inštinktívne a vedomé je u Junga korelácia prírody a kultúry u Léviho-Straussa.
3C 390.3
3C 390.3 je rádiová galaxia v súhvezdí Drak.
NGC 3821
NGC 3821 je galaxia v súhvezdí Lev, ktorú objavil britsko-nemecký astronóm William Herschel 26. apríla 1785.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 12,8.
Rhôna (rieka)
Rhôna alebo Rhona (fr. Rhône) je európska rieka prameniaca vo Švajčiarsku. Preteká kantónmi Valais, Vaud, Ženeva v dĺžke a potom prechádza na územie Francúzska (Rhône-Alpes, Provence-Alpes-Côte d’Azur) a po ďalších  sa vlieva do Stredozemného mora. Celková dĺžka rieky je teda. Plocha jej povodia je.