Zbraslavský_kláštor
Literatúra a výtvarné umenie
<!-- == Přemyslovská nekropola == Cisterciáci zpočátku odmítali pohřby cizích osob kromě zemřelých klášterních hostů a až roku 1152 se v ustanovení generální kapituly objevila výjimka, kdy bylo možné přijmout k poslednímu odpočinku maximálně dva z přátel a familiářů kláštera i s manželkami. Postupem času byli cisterciáčtí mniši více naklonění pohřbívání svých dobrodinců, na čemž měla podíl síla zvyklosti, kdy byly pohřby běžné v klášterech benediktinské řehole, a také tlak vyvíjený světskými osobami. Od začátku 13. století byly již pohřby členů vládnoucí vrstvy častou záležitostí a cisterciácké kláštery byly upřednostňovány před kláštery ostatních řádů. Důvodem zřejmě mohla být víra ve větší účinnost modliteb pocházejících od tak zbožného řádu. Cisterciácké kláštery se tak staly místy posledního odpočinku členů vládnoucích rodů Arpádovců, Babenberků, Piastovců, Wittelsbachů, Wettinů a také Přemyslovců. Hroby bývaly umístěny na čestných místech klášterů – nejčastěji v ose kostela před hlavním oltářem, někdy v kapitulní síni, v křížové chodbě či ve zvláštních kaplích. Na Zbraslavi se začalo pohřbívat před dokončením východní částí chrámu v původní kapli sv. Jakuba Většího, kde byly pochovány předčasně zemřelé královské děti a srdce hrdé a ctižádostivé švábské vévodkyně Anežky. Královna Guta byla prozatímně pochována na Pražském hradě s tím, že časem měla být společně s Přemyslem Otakarem II. přemístěna na Zbraslav. Po slavném fundátorově pohřbu se začalo pohřbívat přímo v chrámu, kde roku 1320 byl „u nohou zakladatelových v jednom hrobě s Janem a Gutou, dětmi téhož zakladatele“ pohřben druhorozený syn Jána Luxemburského a Elišky Přemyslovny Otakar. O dva roky později byla uprostřed chrámu mezi sedadly mnichů pohřbena lehnická vévodkyně Markéta i s novorozeným synem Mikulášem. Následovala ji její jmenovkyně, dcera Jana Lucemburského, která byla pohřbena před stupni hlavního oltáře „spolu s jinými třemi dětmi královskými“. Roku 1326 zařídila Eliška Přemyslovna přesun ostatků svého bratra Václava III. z Olomouce a jeho ostatky spočinuly po straně otcova hrobu. Eliška byla uložena vedle svých předků „dlouho trápená horečkami a plicní chorobou“ roku 1330. O tři roky později se u matčina hrobu zastavil při návratu do Čech Karol IV., který přes deset let trávil za hranicemi českého království, a touto návštěvou symbolicky navázal na odkaz svých přemyslovských předků. Roku 1341 byla v kostele pohřbena ovdovělá dolnobavorská vévodkyně Markéta, pak roku 1386 královna Johana Bavorská a poslední pohřeb se zde uskutečnil roku 1419, kdy byl v chrámu uložen Václav IV. „na místě, které si sám vybral“. Během svého trvání byl Zbraslavský klášter předním pohřebištěm dvou dynastií českých panovníků a jejich rodin, které předčila až katedrála sv. Víta. Jednotlivé hroby umístěné v chóru měly ve výši podlahy náhrobní desky a některé zřejmě i umělecké náhrobky. První písemná zmínka o souboru kosterního materiálu vyneseného z královského pohřebiště se objevila roku 1671 a roku 1824 byly pozůstatky zapsány do farní pamětní knihy. Některé lebky byly v tomto období ukazovány jako lebky Václava II., Václava III. a blíže neurčené královny. Roku 1875 byly tři lebky uloženy do skřínky na stěně kostela a ostatní kosti do přihrádek. Josef Matiegka pak na počátku 20. století označil dochovaný kosterní materiál za pozůstatky sedmi osob. Průmyslník Cyril Bartoň přišel po vzniku ČSR s nápadem na pomník přemyslovské dynastie. Požádal o něj Josefa Václava Myslbeka, který stačil vytvořit pouze model, a poté byly lebky vloženy do opukového Památníku Přemyslovců od Jana Štursy, z nějž byly antropologem Emanuelem Vlčkem identifikovány ostatky Václava II., Elišky Přemyslovny a zřejmě jednoho z Eliščiných dvojčat – dcerky Elišky. 23. června 1991 byly přemyslovské ostatky znovu slavnostně pohřbeny do hrobu v podlaze u vstupu do presbyteria v kostele sv. Jakuba na Zbraslavi. -->