Tenké_črevo
Tenké črevo človeka
1. Sliznica má typickú vilóznu architektúru. Klky (villi intestinales) sú štíhle výchlipky (evaginácie) s riedkou strómou, ktorá okrem roztrúsených zápalových buniek obsahuje arteriolu, kapilárnu sieť a venulu; v ose klku prebieha tenkostenná lymfatická cieva. Klky majú listovitý tvar v duodéne, v jejúne a ileu sú štíhle, prstovité. Povrch klkov tvorí cylindrický epitel, nasadajúci na tenkú bazálnu membránu, ktorá oddeľuje epitel od lamina propria. (obr.3) Pomer dĺžky klkov a krýpt u dospelého človeka kolíše od 3 – 6 : 1, u detí sa však považuje aj pomer 2 : 1 za normálny. Klky sú vyššie v jejúne než v ileu, sú kratšie u detí a vyššej vekovej populácii. Väčšinu buniek cylindrického epitelu na povrchu klkov tvoria enterocyty (absorpčné bunky). Majú svetlú cytoplazmu, ovoidné, bazálne uložené jadrá a charakteristický pruhovaný kefkovitý lem na luminálnom voľnom povrchu. Kefkovitý lem pozostáva z tesne usporiadaných mikroklkov. Tie sú na povrchu pokryté glykoproteínom, nazývaným glycocalyx, obsahujúcim množstvo enzýmov (enzýmy kefkovitého lemu). Hlavnou funkciou enterocytov je absorpcia živín, bilancovaný príjem a sekrécia iónov. Medzi absorpčnými bunkami sú nepravidelne distribuované pohárikovité bunky. Apikálnu polovicu ich cytoplazmy vypĺňa hlien (neutrálne a kyslé mukosubstancie), ktorý zatláča jadro k bazálnej časti bunky. Bunka tak nadobúda tvar pohárika s nôžkou. Pohárikovitých buniek pribúda smerom od duodéna cez jejúnum do ilea. Vylučovaný hlien vytvára na povrchu epitelu ochranný film a zvlhčuje povrch. M-bunky (membránové bunky) sa vyskytujú v miestach nahromadenia subepiteliálneho lymfatického tkaniva. Sprostredkujú svojou tenkou membránou styk lymfocytov s prostredím tenkého čreva. Medzi enterocytmi sú ojedinele roztrúsené chumáčikovité bunky, ktoré majú na povrchu chumáčiky vyšších a hrubších mikroklkov. Ich funkcia nie je známa.. Enterocyty sú neustále obnovované. Opotrebované sa odlučujú, rozpadávajú sa a z nich sa uvoľňujú enzýmy. V Lieberkuhnnových kryptách je taktiež viac druhov buniek. Nediferencované, kmeňové bunky sú vysoké, štíhlejšie než enterocyty, na luminálnom povrchu majú menej mikroklkov. Vyznačujú sa vysokou mitotickou aktivitou. Z nich sa diferencujú všetky typy intestinálnych epitelových buniek. Pohárikové bunky sú podobné ako na klkoch. V bazálnych oblastiach krýpt sa vyskytujú skupiny Panethových buniek. Majú pyramídový tvar, bazálne lokalizované okrúhle jadro a granulovanú apikálnu cytoplazmu. Granule sa farbia svetlo červeno v rezoch farbených hematoxylínom a eosínom. Prisudzuje sa im sekrécia peptidáz. Obsahujú lyzozomálne enzýmy, ťažké kovy. Môžu zohrávať úlohu pri eliminácii kovov, nešpecifickej imunite a regulácii črevnej mikroflóry. Enteroendokrinné bunky predstavujú heterogénnu bunkovú populáciu, ktorá produkuje rôzne polypeptidové hormóny. Sú to malé bunky zaobleného alebo pyramídového tvaru, lokalizované v bazálnej časti epitelovej vrstvy, z ktorej odovzdávajú svoj sekrét do lamina propria. Najviac týchto buniek je v epiteli krýpt, ojedinele sa nájdu aj na klkoch. V cytoplazme obsahujú granule, ktoré sú variabilne farbiteľné rôznymi technikami. Časť endokrinných buniek preukazuje chromafinitu (bunky enterochromafínne) a argentafinitu, t. j. schopnosť redukovať roztok soli chrómu alebo striebra na častice kovu, čím sa bunka tmavo zafarbí; iné bunky sú argyrofilné, čiže majú schopnosť vychytávať z roztoku soli striebra, ktoré je potom možné redukčným činidlom zredukovať, a bunku tak zafarbiť. V tenkom čreve je možné rozlíšiť niekoľko podtypov enterochromafínnych buniek na základe morfológie a funkčnej aktivity. Produkujú napr. serotonín, neurotransmiterovú substanciu P, motilín, somatostatín, sekretín, cholecystokinín, gastrín inhibujúci polypeptid. Argyrofilné bunky produkujú enteroglukagón. Súčasťou normálneho intestinálneho epitelu sú intraepitelové lymfocyty. Väčšina z nich sú T lymfocyty. Ich počet kolíše od 9 do 40 na 100 epitelových buniek. Lamina propria je riedke spojivové tkanivo vnútri klkov a medzi kryptami. Pozostáva z kolagénových, retikulínových aj elastických vlákien, fibroblastov, glykosaminoglykánovej matrix, v ktorej prebiehajú krvné kapiláry, lymfatické cievy a nervy. Obsahuje aj lymfocyty, plazmatické bunky, eozinofily, makrofágy, mastocyty a ojedinelé hladko svalové vlákna. V celom rozsahu tenkého čreva sa vyskytujú lymfoidné uzlíky s priemerom 0,6 až, najpočetnejšie sú v distálnej časti. Môžu zaberať celú hrúbku sliznice a zasahovať cez muscularis mucosae až do submukózy. Peyerove plaky sú agregáty lymfoidných nodulov v ileu. Lymfoidné tkanivo v čreve umožňuje obranu organizmu proti antigénom prítomným v zažívacom trakte. Je známe taktiež pod označením GALT (gut-associated lymphoid tissue). Najspodnejšou časťou sliznice je muscularis mucosae (svalová vrstva sliznice), s priemernou hrúbkou 38 nm. Je tvorená vnútornou cirkulárnou a vonkajšou longitudinálnou vrstvou hladkých svalových vláken a sieťou elastických vláken