cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Obchod v stredovekých a ranonovovekých Košiciach
Hospodárské privilégiá 14. storočia
Po porazení odbojnej šľachty kráľ Karol Róbert udelil mestu niekoľko hospodárskych privilégií. Za dynastie Anjuovcov sa mestá stali oporou kráľovskej moci a podpora ich bohatosti bola v ich najvyššom záujme v protiklade ku mocnej šľachte. Z toho plynul aj neskorší titul slobodné kráľovské mesto (používaný od 15. storočia). Už v priebehu 14. storočia Košice získali maximálne výhody potrebné pre rozvíjanie ich obchodného potenciálu:
Predmet košického obchodu
Z Košíc sa vyvážali predovšetkým poľnohospodárske výrobky a nerastné suroviny. Medzi najvýznamnejšie komodity patrili drevo, smola, med, kože, vzácne kovy a rudy (meď), hovädzí dobytok a kone, mäso, víno, plátno a barchet. Predovšetkým meď, kožušiny a víno boli predávané až do Pomoranska (Stralsund, Štetín), Holandska a Anglicka. Tovar sa transportoval riečnou cestou hore Hornádom plťami. Okrem samotných Košíc po jeho toku fungovalo niekoľko ďalších riečnych prístavov, napr. Veľká Lodina. Na severe využili riečne toky Popradu, Dunajca a z Visly do mora. Po súši sa tovar prepravoval veľkými vozmi, zvanými aj maže alebo košické fúry.
Košické vývozné artikle podnietili i rozvoj priľahlej banskej oblasti. Pre zvýšenie obratu si bohatí košickí mešťania otvárali rudné šachty v baniach Rožňave, Smolníku, Gelnici a Telkibánye. Poľnohospodárske produkty boli dodávané zo stále sa rozširujúceho košického domínia.
Košice - hlavný sklad tovarov
V pomere k blízkym hornouhorským mestám Košice platili ako hlavný sklad tovarov (depositio generalis mercium). V praxi to fungovalo tak, že kupci prichádzajúci z Poľska, Pruska a Ruska mohli tovar vyložiť podľa svojho výberu buď tu, alebo v mestách Levoča, Kežmarok, Bardejov. Tieto vyspelé hornouhorské mestá mali na rozdiel od Košíc len čiastkové právo skladu. Na druhú stranu kupci prichádzajúci od juhu spoza Tisy, zo Sedmohradska, Moldavska, Valašska alebo Turecka, už podliehali len generálnemu skladu v Košiciach.
Košickí kupci mohli podľa privilégia z roku 1390 cez Krakov vyvážať tovary až do Pruska a Ruska. Zachádzali aj do Čiech a na Moravu. Opačným smerom sa snažili preniknúť až do Rumunska, ale v Sedmohradsku sa stretli s veľkou konkurenciou miestnych kupcov. Obchodný rádius Košíc na juhu tak siahal len po Veľký Varadín, kde tovary prevzávali kupci bohatých sedmohradských miest. Veľký Varadín bol spolu s Debrecínom hlavným odbytiskom remeselníckych produktov košických cechov.
Ďalším znakom košického obchodu bola neexistencia "investičnej spätosti veľkoobchodníkov s miestnymi výrobcami, remeselníkmi". Tento fakt sa ukázal veľmi zraniteľným bodom v hospodárskom postavení Košíc pri zmenách obchodných trás v ranom novoveku.
Zahraniční kupci v Košiciach
O tom, že Košice boli v stredoveku uznávanou obchodnou metropolou, svedčí množstvo cudzincov, ktorí sa tu usádzali. Boli medzi nimi kupci z českých krajín, Poľska, Pruska, Haliče, Nemecka, Talianska, Srbska, Valašska, Moldavska a aj z takých ďalekých krajín ako Nizozemska, Anglicka či Španielska. Na jednom z košických huštákov, v Čermeli, bola jedna ulica nazvaná Venice (Platea Veneti, 1524), kde boli pravdepodobne usadení talianski obchodníci.
Mnohí kupci žiadali o priznanie tunajších mestských práv, od čoho si sľubovali zrušenie colných obmedzení. Preto bola rada mesta nútená prijať v roku 1453 opatrenie, ktoré malo zneužívaniu zamedzovať. Prijatie za košického občana mala predchádzať vysoká kaucia 32 mariek striebra so záväzkom, že sa novomešťan v Košiciach do roku ožení a kúpi nehnuteľnosť.
Kupecký dom
Koncentrácia kupcov v meste si vyžadovala zriadenie stáleho kupeckého domu, ktorý slúžil pre potreby jednaní a obchodov kupcov a na ich prechodné ubytovanie. Kupecký dom stál na čestnom mieste, južnom rohu Hlavnej a Hnilnej ulice (dnes Alžbetina). K domu patrila aj susedná budova, v ktorej bol umiestnený kúpeľ.
Okrem kupeckého domu košickej gildy existovali v meste aj súkromné kupecké domy, ktoré si tu skupovali zahraniční obchodníci. V rokoch 1404 – 1433 tak vlastnili svoj dom v Košiciach kupci z Toruňe. Vlastný dom mali aj Krakovčania. A naopak i Košičania mali vlastné domy v oboch poľských mestách.
Gilda
Úzky okruh najbohatších košických kupcov si vytvoril osobitnú organizáciu cechovného typu – kupeckú gildu. Tým sa chceli odlíšiť od ostatného mešťanstva, ktoré obchodovalo v malom a sporadicky. Prvá zmienka o gilde pochádza z roku 1446, ale pravdepodobne vznikla ďaleko pred týmto rokom, keďže jej pravidlá boli spísané „podľa starých zvyklostí“. Jej členmi mohli byť ženy i muži. Vyučiť sa obchodu bolo drahou záležitosťou, trvajúcou 7-8 rokov. Členovia gildy boli zároveň najvplyvnejšími persónami v mestskej rade. Cechové zhromaždenia sa konali štyrikrát ročne.
Košický obchod v ranom novoveku
Na prelome 15. a 16. storočia po objavení Ameriky došlo k zmene dôležitých obchodných trás, ktoré sa priamo dotýkali Košíc. Úpadok vplyvu Hanzy sa dotkol torunského a následne krakovského obchodu. Taktiež nastal zásadný odklon hlavnej obchodnej trasy zo západu do Ruska mimo Krakov cez Varšavu a Balt. Nové obchodné vzťahy sa v rámci Uhorska orientovali smerom na západ, nie viac na sever. Svedčia o tom aj klesajúce výnosy z cla na krakovské tovary:
Úpadok košického obchodu bol spôsobený aj nepreviazanosťou s miestnymi remeslami a monopolom Turzovcov a Függerovcov na banské produkty. Košice stratili svoje postavenie rovnocenného partnera Krakova a Vroclavu a stali sa iba provinčným distributérom tovarov v oblasti Horného Uhorska a Sedmohradska. Stále viac tovarov do Košíc prichádzalo z Viedne.
Zmenil sa aj sortiment dovážaných a vyvážaných tovarov. Do Košíc prichádzalo najmä žiadané sliezske súkno, klobúky a čepce, nožnice, drôty a papier. Najdôležitejším vývozným košickým artiklom v období novoveku na západné trhy bolo tokajské víno. Túto doménu si košickí obchodníci úzkostlivo strážili, aj keď neboli jediným mestom, ktoré bohatlo na tejto komodite. Do Sedmohradska sa naopak vyvážali košické remeselnícke výrobky a hlavne zbrane. Od druhej polovice 16. storočia sa do popredia dostal aj vývoz dobytka do rakúskych a juhonemeckých oblastí.
Osmanská expanzia a protihabsburské stavovské povstania vniesli do oblasti permanentnú nestabilitu obchodných tradícií. Kupci boli prepadávaní a tovary konfiškované. Mestské vinice a záhrady boli premenené na pastvu pre vojenské kone. K roku 1696 mali Košice iba troch kupcov obchodujúcich s Viedňou a Vroclavom. Ešte v roku 1555 tvorili príjmy mesta z tridsiatku 23,63% všetkých príjmov. V roku 1698 to bolo úbohých 4,89%.
NGC 3722
NGC 3722 je galaxia v súhvezdí Pohár, ktorú objavil americký astronóm Francis Preserved Leavenworth v roku 1886.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 14,1.
Samoobslužná zóna (banka)
Samoobslužná zóna je priestor umiestnený v pobočke či expozitúre banky, v ktorom sa spravidla 24 hodín denne nachádza viacero druhov automatov a iných samoobslužných zariadení na samoobslužné vybavenie (časti) potrieb bankových zákazníkov.
Na prístup do zóny je potrebná platná platobná karta. Samoobslužná zóna je klientom prístupná 24 hodín denne. V samoobslužných zónach sa nachádzajú spravidla zariadenia:
Stráž (okres Domažlice)
Stráž je obec v Česku v okrese Domažlice v Plzenskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 240 obyvateľov, z toho 131 mužov a 109 žien, pričom priemerný vek v obci bol 40,2 roka (muži 39,1 roka, ženy 41,5 roka).
Žofia Bavorská (1376 – 1428)
Žofia Bavorská (* 1376, Mníchov – † 4. november 1428, Bratislava) bola druhá manželka Václava IV. a rímska a česká kráľovná. Žofiinými rodičmi boli politicky málo významný mníchovsko-bavorský vojvoda Ján II. Bavorský a jeho manželka Katarína z Gorice; Žofia tak bola neterou Václavovej prvej ženy Johany Bavorskej.
Svadba s Václavom IV.
Budúca kráľovná vyrastala v Landshute u svojho strýka Fridricha, staršieho otcovho brata, ktorý bol rovnako ako Václav IV. priaznivcom lovu. Roku 1388 ju vzal strýko do Prahy, kde sa venoval okrem iného aj politickým rokovaniam. Vraj pôvabná dvanásťročná princezná kráľa Václava IV. okúzlila, navyše asi podobne ako politické služby, ktoré mu jej strýko mohol ponúknuť. Nevestinho otca zastupoval pri vyjednávaní sobáša práve vojvoda Fridrich.
Nielen z tohto kroku je zrejmé, že Václav IV. rozhodne nebol tak neschopným panovníkom, ako ho popisujú niektoré zaujaté kroniky. Sobášom s nemajetnou Žofiou totiž upevnil svoju moc a postavenie, rovnako si ním pripútal odbojných Wittelsbachovcov.
Svadba sa konala 2. mája 1389 v Chebe. Václava a Žofiu oddal kráľov kancelár Ján, kamminský biskup. Kráľ bol totiž vo vlečúcom sa spore s pražským arcibiskupom Jánom z Jenštejna, ktorý komplikoval aj Žofiinu korunováciu za českú kráľovnú; tú mohol vykonať jedine arcibiskup.
V čase vznikajúceho husitstva
130px|náhľad|Znak Wittelsbachovcov na vitráži [[kláštor Seligenthal|kláštora Seligenthal]] Venné mestá Žofia získala až nejaký čas po smrti poslednej manželky Václavovho otca cisára Karola IV., cisárovnej-vdovy Alžbety Pomoranskej. Pri ich spravovaní prejavovala dobrý ekonomický cit a svoj majetok dokonca rozmnožila. Získala panstvo Potštejn s Kostelcom nad Orlicí či hrady Lichnice a Bradlec a svoj záujem venovala aj zakladateľskej činnosti.
15. marca 1400 bola Žofia konečne arcibiskupom Olbramom zo Škvorca, synovcom Jána z Jenštejna, korunovaná za českú kráľovnú. V rokoch 1402 – 1403 v čase odboja proti kráľovi Václavovi a jeho internácii vo Viedni sa kráľovná Žofia zdržiavala vo svojich východočeských venných mestách, predovšetkým v Hradci Králové.
Kráľovná Žofia sa v ďalších rokoch preslávila ako poslucháčka a veľká obdivovateľka Jána Husa. Dochádzala do Betlehemskej kaplnky na jeho kázanie a rovnako ako kráľ Václav ho dlho chránila. V septembri 1410 v kráľovských listoch pápežovi spoločne s Václavom žiadala zrušenie kliatby nad Husom. Vzťah Jána Husa ku kráľovnej bol zrejme blízky, ako sa dá vyvodiť zo srdečných zmienok o nej v Husových kostnických listoch. Rozhodná Žofia sa nakoniec katolíkom zdala väčšou hrozbou než váhavý kráľ. Obaja sa však nakoniec museli stiahnuť v obrane Husovho učenia do pozadia. Za zmienku stojí aj to, že kráľovná správne predvídala nepokoje po smrti Majstra Jána Husa.
Kráľovná vdova
Václav IV. zomrel v roku 1419 po správach o prvej pražskej defenestrácii a zrejme komplikované, ale relatívne spokojené manželstvo tak skončilo. Ani z Václavovho druhého manželstva sa nenarodil dedič. Po Václavovej smrti sa Žofia uchýlila pod ochranu švagra Žigmunda, ktorého nástupníctvo na český trón podporovala. Nejaký čas bola Žofia správkyňou kráľovstva a 6. októbra 1419 poprední českí páni uzavreli s kráľovnou Žofiou spolok na obranu „práva a rádu zemského“.
Doba však donútila Žofiu vzdať sa úradu a Žigmund musel svoje záujmy hájiť sám. Kráľovná-vdova si na ňom vydobyla pevné sídlo v Pressburgu, kam odišla na Narodenie Ježiša Krista (25. decembra 1419). So Žigmundom sa tiež sporila o náhrady za svoj majetok. Z tohto pohľadu sú zvláštne zvesti o tom, že s ním Žofia mala pomer. Uhorský kráľ vraj uvažoval o tom, že kráľovnú-vdovu znovu vydá, zrejme za poľského kráľa Vladislava II. Jagela. Žofia Bavorská zomrela 4. novembra 1428 v dnešnej Bratislave. Podľa poslednej vôle chcela byť uložená k poslednému odpočinku v Mníchove v rodnom Bavorsku, jej prianie však nebolo splnené - bola pochovaná v bratislavskej katedrále sv. Martina.
Ugandský šiling
Ugandský šiling je mena, ktorou sa platí v štáte Uganda.
Majstrovstvá Ameriky v basketbale
náhľad|Krajiny na majstrovstvách Ameriky mužov Majstrovstvá Ameriky v basketbale je najvyššie celoamerické medzinárodné podujatie národných družstiev v basketbale, ktoré riadi Americká basketbalová federácia (FIBA America). Jeho história siaha do roku 1980, kedy sa v Portoriku konali prvé majstrovstvá Ameriky mužov, a o 9 rokov neskôr v Brazílii aj prvé majstrovstvá Ameriky žien. Ide tak o najmladšie kontinentálne majstrovstvá v basketbale a prebieha s 2-ročnou periodicitou (od roku 2017 so 4-ročnou periodiciou). Najviac prvenstiev zaznamenali družstvá 🇺🇸 u mužov a 🇧🇷 u žien.
Majstrovstvá Ameriky zároveň slúžia ako kvalifikácia panamerických družstiev na majstrovstvá sveta či Letné olympijské hry. Nie vždy sa preto družstvá Spojených štátov zúčastňujú turnaja, keď si už predtým vybojovali postup na spomínané podujatia.
Ugandský šiling
V januári 2014 bol kurz za 1 euro = cca 3 500 Ugandských šilingov.
Majstrovstvá Ameriky v basketbale
Účasti družstiev na majstrovstvách Ameriky mužov
(do 2022)
Saint-Saturnin-sur-Loire
Saint-Saturnin-sur-Loire je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Maine-et-Loire, v regióne Pays-de-la-Loire.
Majstrovstvá Ameriky v basketbale
Účasti družstiev na majstrovstvách Ameriky žien
(do 2021)
Saint-Saturnin-sur-Loire
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Jannis Varoufakis
Janis Varufakis (* 24. marec 1961, Atény) je grécky ekonóm, bývalý minister financií v prvej vláde Alexisa Tsiprasa v roku 2015. Sám sa charakterizoval ako marxistický politik. Napísal knihu Adults in The Room: My Battle With Europe‘s Deep Establishment (Dospelí v miestnosti: Môj zápas s európskym establišmentom).
Kariéra pred vstupom do politiky
Narodil sa v Aténach, jeho otec bol chemik, ktorý bojoval v gréckej občianskej vojne (1946 – 49) na strane komunistov, začo bol poslaný do vyhnanstva. Neskôr však vstúpil do socialistickej strany PASOK. Vyštudoval matematiku a ekonómiu na univerzite v Essexe, kde po štúdiu začal vyučovať. Vyučoval aj na iných anglických univerzitách, aj na Cambridge. Pôsobil aj na univerzite v Sydney, v Aténach a v Turíne. Do svojho vstupu do politiky pôsobil na Texaskej univerzite. V rokoch 20042006 spolupracoval s Jeorjom Papandreu, ktorého neskôr ako premiéra kritizoval.
Politická kariéra
Po víťazstve Tsiprasovej SYRIZA vo voľbách v januári 2015 bol Varufakis vymenovaný za ministra financií. Musel riešiť ďalšie problémy gréckej ekonomiky, kedy boli Európskou úniou požadované nové úsporné opatrenia a ďalšia pôžička, čo bolo ale v rozpore s Tsiprasovými predvolebnými sľubmi, teda že ďalšie úsporné opatrenia a pôžičky nebudú. Rovnakého presvedčenia bol aj Varufakis. Pri rokovaniach o opatreniach s európskymi predstaviteľmi bol Varufakis obviňovaný z neochoty spolupracovať a zo sabotáže nového záchranného programu pre Grécko. Agentúra Bloomberg opublikovala názor, že Varufakis je výborný ekonóm, ktorý však nedokáže spolupracovať s inými politikmi. Známy americký ekonóm James K. Galbraith sa vyjadril, že Varufakis je jedným z najlepších súčasných ekonómov a správne predvídal, že rokovania s Európskou úniou budú tým pádom veľmi zložité. Varufakis pri rokovaniach odmietal prijať novú pôžičku a začať nové úsporné opatrenia, podľa neho to ešte viac uškodí gréckej ekonomike. Prišiel tiež s nápadom vyhlásenia referenda, kde by sa Gréci sami vyjadrili, či chcú úspory a pôžičku prijať. Gréci v hlasovaní návrh odmietli, no premiér Tsipras sa nakoniec rozhodol prijať veľmi podobné úsporné opatrenia a pôžičku vo výške 80 miliárd. Varufakis odstúpil z postu ministra financií deň po skončení referenda, čo môže naznačovať na rozkoly v strane SYRIZA. Zo SYRIZA musel odísť, spolu s ďalšími odporcami úsporného balíčka, no do novovzniknutej strany Laiki Enotita sa nepridal a z politiky sa stiahol. Na Varufakisa bola opozíciou podaná žaloba, že pri vyjednávaniach so zahraničnými politikmi o úsporných opatreniach mal dávať premiérovi nepravdivé informácie, aby sa dohoda nikdy neuskutočnila. Podľa ich obvinenia bolo Varufakisovým tajným plánom zaistiť odchod Grécka z eurozóny. Varufakis tieto tvrdenia poprel.
Súkromný život
Je ženatý s umelkyňou Danai Stratou, je ateista. Obdivuje motorky a je známy svojím výstredným obliekaním. Na rokovania s predstaviteľmi Európskej únie často chodil na motorke a v neformálnom oblečení.
Kniha
VAROUFAKIS Janis. Dospeláci v miestnosti: Môj zápas s európskym establišmentom. Žilina : Absynt, 2019. 624 s. ISBN 978-80-8203-123-5.
Mauritánska železnica
Mauritánska železnica je jedinou železničnou traťou v Mauritánii. Jedná sa o jednokoľajnú trať normálneho rozchodu s dĺžkou 704 km. Spája povrchové bane na železnú rudu v oblasti Zouérat s prístavom Nuadhibú. Je prevádzkovaná Société Nationale Industrielle et minière (Štátny priemyselný a banský podnik).
Výstavba
Trať bola vybudovaná z iniciatívy francúzskej koloniálnej správy Francúzskej západnej Afriky, ktorú vyvolali objavy bohatých nálezísk železnej rudy v okolí horského masívu Kidjo Idždil. Prípravné práce na výstavbu, ktoré sa začali v r. 1940, prerušila druhá svetová vojna, boli obnovené v r. 1952. Stavbu financovala akciová spoločnosť Société Anonyme des Mines de Fer de Mauritanie (MIFERMA), ktorá prijala formálne rozhodnutie o začatí výstavby 21. marca 1960. Prvý kilometer bol slávnostne uvedený do prevádzky 5. marca 1961 a stavba bola dokončená 25. marca 1963. Slávnostné zahájenie prevádzky na celej trati sa uskutočnilo až 16. júna 1963 za účasti mauritánskeho prezidenta, hoci kolaudácia prebehla 21. apríla a prvý vlak prešiel po tratí už 1. júna.
V r. 1974 bola trať znárodnená ako súčasť majetku spoločnosti MIFERMA a jej správa prešla pod štátny podnik Société Nationale Industrielle et minière. V rokoch 1976 až 78 sa trať stala cieľom útokov a sabotáží ozbrojencov fronty Polisario.
V najbližších rokoch sa plánuje modernizácia trate, aby sa zvýšila jej využiteľnosť a tiež vybudovanie novej vlečky do povrchovej bane Guelb al-Aouj.
Tunel Šum
Trasa bola projektovaná tak, aby viedla mauritánskym územím pozdĺž hranice so Západnou Saharou. Trať vedie od Atlantického oceánu východným smerom až k zlomu hranice v blízkosti mesta Šum a tam sa stáča na sever. V tomto zlome bola trasa pôvodne projektovaná v úpätí horského útesu, ktorý však leží už na území Západnej Sahary, vtedy spravovanej Španielskom. Francúzi a Španieli nenašli dohodu, ktorá by umožnila exteritoriálne vedenie železnice, preto musel byť vybudovaný útesom tunel, ktorý leží na mauritánskej strane hranice. Tunel, ktorý vedie v značnom spáde žulovým masívom, je 1893 m dlhý a bol nazvaný pamätníkom európskej hlúposti v Afrike.
Keď v r. 1976 južná časť Západnej Sahary pripadla na krátku dobu Mauritánii, bol v r. 1978 vybudovaný obchvat tunela v dĺžke 5 km, ktorý vedie relatívne rovinatou púšťou. Od toho roku nie je tunel v prevádzke.
Popis
Na trati sú 2 stanice (mimo vlečiek k baniam a prístavu) a 7 zastávok, ktoré sú vo vzdialenostiach približne 60 km. Trať nemá automatické zabezpečenie, riadenie prevádzky je zaisťované vysielačkami. Najmenší polomer oblúka je 1000 m, najväčší pozdĺžny sklon je 5‰. Priemerná rýchlosť vlakov je 38 km/h. Ročne sa po trati prepraví asi 14 miliónov ton nákladu a jej ročný výkon je 16,6 miliardy tonokilometrov.
Vlaky
Na trati je prevádzkovaná predovšetkým nákladná doprava železnej rudy. Nákladné vlaky, ktoré patria k najdlhším na svete, sú dlhé až 2,5 km a skladajú sa z 200 až 210 vozňov s nákladom 84 ton na každom z nich, pri nápravovom zaťažení brutto 26 t. Nákladné vlaky, doplnené služobnými vagónmi sú prevádzkované denne (3 v každom smere) a sú ťahané 3 až 4 dieselelektrickými lokomotívami General Motors EMD SD40 s výkonom po 2430 kW.
Niektoré vlaky sú kvôli preprave automobilov prevádzkované ako zmiešané a sú doplnené sprievodnými osobnými vozňami (I. a II. triedy). Raz až dvakrát ročne sú zo Šumu do Zouaretu vypravované tzv. púštne vlaky; ide o osobné vlaky pre turistov, ktoré sú ťahané staršími dieselovými rušňami CC Alsthom.
Údržba
Prevádzka na tejto extrémnej trati vyžaduje značnú údržbu, ktorá je zabezpečovaná špeciálnymi pracovnými čatami. Ich základne sú od seba vzdialené cca 150 km a ich hlavnou úlohou je odstraňovanie naviateho piesku, čo sa robí predovšetkým ručne lopatami. Okrem toho je správa trate vybavená špeciálnym vlakom, ktorý trať pravidelne prechádza a zametá piesok z koľají, a ďalej automatickou podbíjačkou.
1325 Inanda
1325 Inanda je planétka s priemerom 12 km, ktorú objavil juhoafrický astronóm Cyril V. Jackson 14. júla 1934.
Protagonista
Protagonista alebo hrdina je hlavná (kladná) postava v literatúre, filmovom umení alebo počítačových hrách. Prenesene sa tento termín používa na označenie vedúcej osobnosti alebo priekopníka vo všeobecnosti (napr. protagonista reforiem).
Prvá starogrécka dráma zrejme pozostávala len z chóru a náčelníka chóru. Predpokladá sa, že Thespis uviedol na scénu prvého herca (protagonistu), aby pridal deju vyššiu variabilitu a spád.
Blansko
Blansko je okresné mesto v Juhomoravskom kraji. Leží v údolí rieky Svitavy 20 km severne od Brna. Centrum má nadmorskú výšku 276 m, väčšia časť mesta sa rozkladá na svahu nad ľavým brehom Svitavy. Blansko má rozlohu 18,29 km² a má 21 057 obyvateľov (k 31. decembru 2009).
NGC 3723
NGC 3723 je galaxia v súhvezdí Pohár, ktorú objavil Andrew Ainslie Common v roku 1880.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 13,3.
Majstrovstvá sveta v lakrose mužov 2014
Majstrovstvá sveta v lakrose mužov 2014 boli v poradí 12. Majstrovstvá sveta v lakrose mužov, ktoré organizuje Medzinárodná lakrosová federácia (FIL). Konali sa v Denveri, v americkom štáte Colorado od 10.19. júla 2014, za účasti 38 tímov. Na turnaji sa predstavilo rekordných 38 tímov a nováčikmi turnaja boli družstvá Belgicka, Číny, Izraela, Kolumbie, Kostariky, Ruska, Thajska, Turecka a Ugandy. Všetky zápasy sa hrali v areáli štadióna Dick’s Sporting Goods Park, ktorého hlavný štadión má kapacitu 18 000 divákov. Komplex obsahuje ďalších 24 ihrísk, z ktorých sa použilo 8 hracích plôch. Svoj tretí titul získali reprezentanti Kanady, ktorí vo finále zvíťazili nad domácimi Spojenými štátmi. Bronzové družstvo Irokézov získalo svoju prvú medailu na MS.
Chardeny
Chardeny je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Ardennes, v regióne Champagne-Ardenne.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 43 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
Carlos Santana
Carlos Augusto Alves Santana (* 20. júl 1947, Autlán de Navarro, Jalisco, Mexiko) je pôvodom mexický gitarista, je držiteľom ceny Grammy.
Jeho sláva začala koncom 60. a začiatkom 70. rokov, keď bol členom skupiny Santana, ktorá vo svojej tvorbe spájala salsu, rock, blues a jazz fusion. Zvuk kapely bol charakteristický práve jeho zvláštnym, bluesovým štýlom hry na sólovú gitaru s hudobným pozadím, ktoré tvorili typicky latinskoamerické perkusiové nástroje ako sú napríklad timbales a conga.
Tento štýl interpretácie si Carlos Santana zachoval aj vo svojej sólovej tvorbe v nasledujúcich desaťročiach, v ktorých dokázal na seba upútať pozornosť fanúšikov populárnej hudby aj hudobnej kritiky.
V roku 1998 bola skupina Santana uvedená spolu s Carlosom Santanom, Jose Chepito Areasom, Davidom Brownom, Mike Carabellom, Greggom Roliem a Michaelom Shrievem do Rokenrolovej siene slávy.
Časopis Rolling Stone dal v roku 2003 Carlosa Santanu na 15. miesto v rebríčku 100 najlepších gitaristov všetkých čias.
Jacopo Torriti
Údaje o jeho živote sú veľmi strohé. Podľa dochovaných záznamov sa predpokladá, že sa narodil v toskánskom meste Torrita di Siena a bol františkánskym mníchom.
Známy je najmä podľa dochovaných diel, z ktorých najväčší ohlas zaznamenali jeho práce na výzdobe rímskych kostolov - Lateránskej baziliky, Baziliky Santa Maria Maggiore a taktiež na výzdobe horného kostola Baziliky svätého Františka v Assisi.
Bazilika Santa Maria Maggiore
Za jeho najvýznamnejšie dielo je považovaná mozaiková výzdoba apsidy Baziliky Santa Maria Maggiore, pochádzajúca z rokov 1292 - 1296. Toto majstrovské dielo, signované JACOB(US) TORRITI PICTOR H(OC) OPUS MOSAIC(UM) FEC(IT) (ANNO) DOMINI MCCLXXXXVI, predstavuje jeden z vrcholov rímskeho mozaikového umenia. Obklopená ornamentami na zlatom podklade s vtákmi, kvetinami a zvieratami zaujíma stred polkupoly apsidy kruhová mozaika Korunovanie Panny Márie. Ústrednú dvojicu predstavujú postavy Panny Márie a Ježiša Krista sediace na širokej pohovke na pozadí hviezdami posiatej oblohy. Svedkami aktu korunovania Bohorodičky sú anjeli, svätci ako aj historické postavy, napr. pápež Mikuláš IV. (objednávateľ diela) či kardinál Jacopo Colonna.
Mozaiku dopĺňa päť scén zo života Panny Márie vyobrazených na pruhu medzi oknami kupoly.
Bratríci
Charakteristika
Jadro bratríckeho vojska tvorili českí bojovníci, ktorí odišli z krajiny po porážke husitského hnutia v bitke pri Lipanoch. Bratrícke vojská najskôr vstúpili do služieb šľachticov či kapitánov ako bol napr. Fridrich z Ostrogu alebo Ján Jiskra z Brandýsa. V roku 1453 z jeho vojska dezertovalo a osamostatnilo sa množstvo bratríkov pod vedením Petra Aksamita, ktorý si zriadil svoje sídlo na hrade Plaveč. Ďalšie oddiely bývalých husitských bojovníkov pôsobili nezávisle na západnom Slovensku pod velením Čecha Vaňka z Rachmanova. Bratríci obsadili alebo získali viaceré hrady a mestá, napr. Jasov, Jelšavu , Kežmarok , Richnavu a vybudovali niekoľko poľných táborov napr. v Haligovciach, Chmeľove, Zelenej hore pri Hrabušiciach , Spišskej Teplici, Gajaroch a Vyšehrade v Turci, dobudovali tiež predhradie Spišského hradu , čím z neho vytvorili jeden z najväčších hradov v Strednej Európe.
Jacopo Torriti
Bazilika svätého Jána v Lateráne
Jacopo Torriti je autorom dodnes obdivovanej mozaiky vo výklenku apsidy Lateránskej baziliky v Ríme.
Bratríci
Charakteristika
Idey husitstva sa preniesli i do života v táboroch. Panovala v nich priam biblická atmosféra, z najudatnejších bojovníkov boli vyberaní velitelia, korisť sa delila rovnakým dielom pre všetkých. Do roku 1458 patrilo bratríkom tridsaťšesť táborov a hradných pevností a ich vojská mali 15 – 20 tisíc ozbrojených bojovníkov. Vojensky ovládali celé východné a sčasti i stredné Slovensko a predstavovali vážnu politickú a bojovú silu v dynasticko-magnátskych zápasoch v Uhorsku v druhej polovici 15. storočia. Z obavy z ich narastajúcej sily sa už od r. 1453 na kráľovskom dvore organizovali proti nim bojové výpravy. Prvá výprava, ktorú proti nim viedol v r. 1454 mladší syn Jána Huňadyho Ladislav sa skončila prímerím.
Jacopo Torriti
Bazilika svätého Jána v Lateráne
V centre mozaiky z malého pahorku vyrastá Kristov kríž; spod pahorku vyvierajú štyri potoky, symboly štyroch evanjelistov; jelene a ovce prichádzajú k prameňom čo má symbolizovať Kristov krst v rieke Jordán.
Bratríci
Charakteristika
Úpadok bratríckeho hnutia nastal po nástupe Mateja Korvína na uhorský trón. V bitke pri Blatnom Potoku v roku 1458, v ktorej utrpeli bratrícke oddiely prvú vážnu porážku (zahynul v nej i Peter Aksamit) sa naštrbila jednota ich hnutia. Súčasne s ďalšími porážkami (v Poľsku – pri vrchu Žebrák a v Rakúsku – pri Marcheggu) od nich odpadli mnohí uhorskí feudáli. V dôsledku týchto okolností boli bratríci nútení neustále meniť svoju dislokáciu. Najväčšia časť z nich sa uchýlila na západnom Slovensku, kde po neúspešnom pokuse o dobytie Trnavy dal veliteľ rakúskych bratríkov Henrich Šmikovský zo Žďáru (syn husitského hajtmana Jána Šmikovského zo Žďáru, zomr. po 1442) okolo roku 1461 postaviť dobre opevnený tábor vo Veľkých Kostoľanoch pri Piešťanoch. Tu bola v roku 1467 zvedená rozhodujúca bitka, znamenajúca definitívny zánik bratríctva na Slovensku. Henrich Šmikovský zo Žďáru bol zabitý v roku 1465 v Rakúsku.
Jacopo Torriti
Bazilika svätého Jána v Lateráne
Okolo kríža sú zhromaždené postavy štyroch apoštolov spolu s Pannou Máriou a sv. Jánom Krstiteľom. Apoštolom chýbajú tradičné atribúty, no rozoznáme ich vďaka tomu, že umelec zanechal na mozaike ich mená. Každý s apoštolov drží v rukách zvitok s textom charakterizujúcim jeho osobu - sv. Peter TU ES CHRISTUS FILIUS DEI VIVI (Ty si Kristus, Syn živého Boha), sv. Pavol SALVATOREM EXPECTAMUS DOMINUS IESUM CHRISTUM (Očakávaný Spasiteľ, Pán Ježiš Kristus), sv. Ján Evanjelista IN PRINCIPIO ERAT VERBUM (Na počiatku bolo Slovo) a sv. Ondrej TU ES MAGISTER MEUS CHRISTE (Ty si učiteľ môj Kristus).
náhľad|Stavba Noemovej archy, okolo 1290, freska, [[Bazilika svätého Františka, Assisi]]
Bazilika svätého Františka v Assisi
Autorstvo fresiek so starozákonnými výjavmi (napr. Stvorenie Adama, Obetovanie Izáka, Stavba Noemovej archy) ako aj prác s kristologickým námetom (Svadba v Káne Galilejskej, Zvestovanie Panne Márii) v hornom kostole Baziliky svätého Františka v Assisi sa pripisuje Jacopovi Torritimu. Na výzdobe interiéru baziliky sa spolu s Torritim podieľal aj jeho súčasník Filippo Rusuti.
Ďalšie práce
Objavy a reštaurácie nástenných malieb, prevedené v posledných desaťročiach, rozšírili okruh umeleckého pôsobenia Jacopa Torritiho. Tak bolo možné umelcovi pripísať autorstvo fresiek napr. v Bazilike Santa Maria in Aracoeli, v pápežskej kaplnke Sancta Sanctorum či Bazilike Santi Quattro Coronati.
In aeternum
In aeternum (lat.) je na veky, do večnosti.
Južný ostrov (Nový Zéland)
náhľad|Južný ostrov oddelený Tasmanovým morom od Austrálie náhľad|Južný ostrov v rámci Nového Zélandu
Južný ostrov (maorsky: Te Wai Pounamu) je jeden z dvoch hlavných ostrovov Nového Zélandu. Má rozlohu a 1 038 400 obyvateľov (jún 2011). Od Severného ostrova je oddelený širokým Cookovým prielivom. Od Austrálie ho oddeľuje Tasmanovo more, južné brehy obmýva Tichý oceán.
Geografia
Rozlohou sa Južný ostrov zaraďuje na 12. miesto a vďaka členitému pobrežiu dosahuje pobrežná čiara až. Hornatý ostrov pokrývajú po celej dĺžke Južné Alpy, dosahujúce výšku vrcholom Mount Cook, pričom ďalších 17 vrcholov presahuje nadmorskú výšku.
Obyvateľstvo
Populácia ostrova obýva prevažne pobrežné oblasti. Najväčším mestom je silným zemetrasením v roku 2010 a 2011 poškodený prístav Christchurch, ktorý má približne 367 700 obyvateľov (jún 2011). K významným sídlam patria i mestá:
Meng-c’ (filozof)
Meng-c’ (,, lat. Mencius; * 372 pred Kr.† 286 pred Kr.) bol čínsky filozof, predstaviteľ konfucianizmu.
1326 Losaka
1326 Losaka je planétka s priemerom 87 km, ktorú objavil juhoafrický astronóm Cyril V. Jackson 14. júla 1934.
TEDOM L12
Konštrukcia
Konstrukčne je TEDOM L 12 odvodený od plne nízkopodlažného mestského modelu TEDOM C 12. S ním sa prakticky zhoduje predná, nízkopodlažná časť (340 mm nad vozovkou) autobusu po druhé dvere, umiestnené približne uprostred dĺžky vozidla. Zadná časť vozidla je prístupná po dvoch schodoch. TEDOM L12 je linkový dvojnápravový autobus so samonosnou karosériou. Rám karosérie je zvarený z tenkostenných uzavrených profilov z nerezovej oceli. Opláštenie je vytvorené z hliníkových plechov, čelá vozidla a strecha sú vyrobené zo sklolaminátu. Interiér je tepelne izolovaný rohožou s hliníkovou fóliou. Tvrdené okenné sklá sú do karosérie vlepené. Pre vstup a výstup cestujúcích slúžia dvoje dvojkrídlové, elektropneumaticky ovládané dvere na pravej bočnici, pričom oboje ústia do nízkopodlažného priestoru. Motor a prevodovka sú umiestnené pod podlahou v zadnej, vysokopodlažnej časti autobusu. Tri plynové bomby (každá o objeme 320 l) pre CNG sú umiestnené na streche v prednej časti voza. V ponuke výrobcu je i dieselová verzia s označením C 12 D, jej výroba sa však v najbližšej dobe neplánuje.
Výroba a prevádzka
Prvé dva autobusy typu L 12 boli vyrobené v roku 2007, jeden z nich bol prvýkrát predstavený na Autosalóne v Nitre na jeseň toho roku. Druhý prototyp, spolu so sériovým vozom z roku 2008 (bol vystavený na brnianskom Autotecu 2008), zakúpila spoločnosť Znojemská autobusová doprava PSOTA.
Pontgibaud (obec)
Pontgibaud je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Puy-de-Dôme, v regióne Auvergne.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Štichov
Štichov je obec v Česku v okrese Domažlice v Plzenskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 72 obyvateľov, z toho 40 mužov a 32 žien, pričom priemerný vek v obci bol 46,4 roka (muži 46,3 roka, ženy 46,4 roka).
.zr
.zr bola internetová národná doména najvyššej úrovne pre Zair. Pretože sa však Zair v roku 1997 premenoval na Konžskú demokratickú republiku, pôvodná doména .zr bola zrušená a nahradila ju doména .cd.
NGC 3724
NGC 3724 je galaxia v súhvezdí Pohár, ktorú objavil americký astronóm Francis Preserved Leavenworth v roku 1886.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 14,1.
Świebodzice
Świebodzice je mesto v Poľsku v Dolnosliezskom vojvodstve v okrese Powiat świdnicki v rovnomennej gmine.
Saint-Sauveur-de-Flée
Saint-Sauveur-de-Flée je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Maine-et-Loire, v regióne Pays-de-la-Loire.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
In concreto
In concreto (lat.) je konkrétne, v skutočnosti, v určitom prípade, fakticky. Opakom je in abstracto.
Ľadovcový fjord v Ilulissate
Ľadovcový fjord v Ilulissate sa nachádza severne od polárneho kruhu a  západne od Grónskeho pevninského ľadovcového príkrovu, blízko mesta Ilulissat. Fjord je dlhý a  široký. Na konci fjordu ústi ľadovec Jakobshavn Isbræ, ktorý je najproduktívnejší ľadovec na severnej pologuli.
Ľadovec sa pohybuje rýchlosťou 20 až 35 metrov za deň. Časté sú aj ľadovcové hory vysoké, ktoré vznikajú v zlome ľadovcového masívu. Plávajúce ľadovce často dosiahnú vzdialenosť k 40° až k 45 °rovnobežke (južne od Britských ostrovov na úrovni mesta New York).
Paveway IV
náhľad|Laserom navádzaná bomba Paveway IV na lietadle Harrier GR9. náhľad|RAF Tornado GR4 s podvesenými Paveway IV Paveway IV je presne navádzanou bombou typu vzduch-zem od spoločnosti Raytheon. Ide o najnovší prírastok zo série bômb Paveway a jej vývoj sa začal v roku 2003.
Vlastnosti
Paveway IV vznikla pridaním systému navádzania a riadiacich plôch k telu tzv. "hlúpej" (neriadenej) bomby typu MK82. Hlavné zdokonalenie oproti predchádzajúcim Paveway II/III predstavuje duálny systém navádzania. Spočíva v kombinácii GPS/INS (Inerciálny navigačný systém) a laserového navedenia. V závislosti na konkrétnych podmienkach môže pilot na navedenie použiť buď jeden z týchto systémov, alebo obidva súčasne.
Operačné nasadenie
Paveway IV bola zaradená do výzbroje RAF v roku 2008 a ešte v tom istom roku bola bojovo nasadená v Afganistane na lietadlách Tornado GR4. V roku 2011 použili Briti túto muníciu v Líbyi počas operácie Ellamy. Formácie britských stíhačiek bombardovali strategické budovy líbyjskej vlády a obrnenú techniku jednotiek Muammara Kaddáfího. V septembri 2014 použili britské Tornáda bomby Paveway IV na ničenie ťažkého delostrelectva Islamského štátu v severozápadnom Iraku. Pozície Islamského štátu v Sýrii boli bombardované bombami Paveway IV prostredníctvom britských Eurofighter Typhoon.
Používatelia
Spojené kráľovstvo Saudská Arábia
Buddy Miles
Buddy Miles narodený ako George Allen Miles (* 5. september 1947, Omaha, Nebraska, USA† 26. február 2008, Austin, Texas) bol americký rockový a funkový bubeník.
Hral v zostave Jimiho Hendrixa Band of Gypsys, ktorá bola hudobne činná od roku 1969 do Hendrixovej smrti v roku 1970.
Keltská hudba
thumb|Škót hrajúci na gajdy. Keltská hudba je pojem využívaný hudobnými vydavateľstvami, obchodmi a časopismi na pomenovanie rozsiahlej skupiny hudobných žánrov, ktoré sa vyvinuli z ľudových hudobných tradícií keltského etnika, žijúceho v Európe - v súčasnosti enklávy v Spojenom kráľovstve (Škótsko, Wales, Cornwall, Man), Írsku a vo Francúzsku (Bretónsko). Termín sa rovnako vzťahuje na ústne odovzdávané tradicionály, ako aj na populárnu hudbu, ktorá často obsahuje len nepatrné známky pôvodnej ľudovej hudby.
Geografické rozšírenie
Ako keltská hudba sa však označujú aj (hlavne folklórne) hudobné prejavy z oblastí Cornwallu, Walesu a ostrova Man v Spojenom kráľovstve), Galície, Kantábrie a Astúrie v Španielsku, Bretónska vo Francúzsku a z Portugalska. V Bretónsku je keltská tradícia obvzvlášť silná, početné festivaly sa konajú celoročne.
Keltská hudba ovplyvnila hudobné žánre aj inde vo svete vďaka Írom/Škótom žijúcim v rôznych, hlavne anglicky hovoriacich krajinách. Napr. v USA írski prisťahovalci výrazne ovplyvnili americké žánre ako bluegrass a country.
Kysáč
Kysáč (,, , alebo v slovenčine nesprávne Kisáč) je obec v Srbsku, vo Vojvodinskom autonómnom kraji v okrese Nový Sad.
Prvá písomná zmienka pochádza z 13. storočia. V obci sa nachádza evanjelický kostol z roku 1795 a pravoslávny chrám z roku 1773. Na základných školách sa vyučuje srbsky aj slovensky.
Demografia
V obci žije 5 576 obyvateľov. Priemerný vek je 40,3 rokov (38,9 u mužov a 41,6 u žien). Obec má približne 1 966 domácností, priemerný počet osôb na jednu domácnosť je 2,78. Táto obec je väčšinou obývaná Slovákmi (podľa sčítania ľudu v roku 2010). Posledné tri sčítania zaznamenali pokles populácie. V roku 1964 bolo založené kultúrno-informačné stredisko (dnes Kultúrne centrum), ktorého súčasťou bolo aj Rádio Kysáč, najstaršia lokálna rozhlasová stanica vo Vojvodine.
Sťahovanie Slovákov do Kysáča
Prvým slovenským osadníkom v Kysáči bol Michal Vardžík (1736 – 29. 11. 1792), syn Jána Vardžíka a Anny N., ktorý prišiel s manželkou Evou, rod. Malíkovou (1742 – 20. 11. 1812), so synom Jánom a s dcérami Juditou (1771) a Máriou (1773), ktorí sa do Kysáča prisťahovali z Piliša, z Peštianskej stolice roku 1773 (v niektorých spisoch sa hovorí, že prvým slovenským osadníkom Kysáča bol Juraj Vardžík - toto meno sa viac praktikuje). Po príchode rodiny Vardžíkovej sa začína postupné sťahovanie Slovákov do Kysáča. V tom istom roku na príkaz panstva z Futogu do Kysáča sa presťahovali tri evanjelické rodiny: Čizmadia, Németh a Pap.
Sťahovanie Slovákov prebiehalo zhruba v troch časovo vymedzených etapách a to: v prvej etape v období rokov 1690 – 1710, v druhej etape v období rokov 1711 – 1740 a v tretej v období rokov 1740 – 1790. Sťahovanie potom pokračovalo v 19. storočí (s presahom až do začiatku 20. storočia), keď sa slovenskí poddaní postupne posúvajú zo severnejších slovenských stolíc do južnejších a v neustálom pohybe prenikajú na juh, zo Zadunajska, do dolnozemských oblastí medzi Dunajom a Tisou, ako aj do Zátisia. Tam potom znovu-zakladali početné obce, ba neraz i kompaktnejšie zoskupenia týchto obcí, a to jednak sami, jednak i s príslušníkmi iných národov (s Maďarmi, Nemcami, Srbmi, Rumunmi, etc.). Všetko to bolo podmienené rôznorodými kolonizačnými akciami a procesmi, aké nemali obdobu nikde inde vo vtedajšej Európe a dajú sa prirovnať azda iba k migráciám do USA.
Dnešný Kysáč, ktorý dnes administratívne patrí do širšieho spoločenstva obcí mesta Nový Sad, bol znovu osídlený srbským obyvateľstvom asi roku 1750. Nespokojní poddaní sa v dôsledku takých nepriaznivých pomerov a v snahe zlepšiť si postavenie vysťahovali z Futockého panstva. Tak napríklad keď Čarnojevićovci roku 1765 nanucovali poddaným novú zmluvu a keď i fyzicky trestali a palicovali svojich poddaných osadených v Hložanoch a v Kysáči, väčšina kysáčskych rodín sa chcela odsťahovať do Potisia a 18 rodín na komorský majetok do Šovy (Schowe, dnes Ravno Selo), kam sa niekoľko rodín presťahovalo. Takto teda neprekvapuje skutočnosť, že roku 1767 z pôvodných srbských zakladateľov obce zostalo len 39 rodín. Súčasne s presťahovaním prebiehal aj opačný proces, keď na opustené poddanské usadlosti prichádzali nové rodiny. Tak napríklad do Kysáča sa roku 1766 prisťahovalo 10 rumunských rodín a roku 1768 ďalších 26 srbských rodín. Práve takéto nepriaznivé pomery a to nie len na Futockom panstve, ale aj v celokrajinských rámcoch, boli medzi iným príčinou rozsiahlej reformy, známej urbárskej regulácie Márie Terézie v Uhorsku, ktorou sa v rokoch 1767 – 1773 mali upraviť dane a stabilizovať vzťahy medzi zemepánmi, poddanými a štátom. Práve v tomto období novým majiteľom Futockého panstva sa stal Andrej Hadík, uhorský gróf a rakúsky poľný maršal slovenského pôvodu a župan Báčskej stolice. V roku 1773 z Kysáča odchádza 15 srbských rodín čo umožnil príchod nových osadníkov, a to nie len príchod srbských, ale aj nových nemeckých a francúzskych rodín do Futogu, maďarských rodín do Piroša (dnes Rumenka), ako aj prvých slovenských osadníkov do Hložian (po roku 1770) a do Kysáča (od roku 1773).
Základným prameňom pri výskume sťahovania Slovákov do Kysáča je Pamätnica cirkve Františka Jesenského, druhého kysáčskeho evanjelického farára, a najmä jeho súpis Tabella, locum originis et annum adventus ad Kysáč illorum evangelicorum qui anno 1798 in septembri Kysačini erant, ostendens, ktorý vznikol na základe tzv. koledových záznamov kurátorov pri príležitosti kanonickej vizitácie superintendenta banského okolia Martina Hamaliara v Kysáči 15.septembra 1798. K týmto prameňom bolo treba tiež prirátať doplnené a opravené súpisy z roku 1802, ako aj iné záznamy zachované v tejto vzácnej kronike. F. Jesenský v tejto kronike uvádza zakaždým tieto údaje: meno hlavy rodiny, kto teda platil cirkevnú daň, potom pôvodnú stolicu, osadu, odkiaľ prišiel, ako aj rok, v ktorom sa prisťahoval (žiaľ, tieto vzácne súpisy vznikli po uplynutí dvadsaťpäť až tridsať rokov od začiatku sťahovania Slovákov, keď z prvých osadníkov už viacerí aj boli pomreli, aj sa boli odsťahovali z Kysáča). Hoci tieto vzácne pramene neboli dosiaľ uverejnené, viacerí autori, ktorí sa zaoberali minulosťou Kysáča, najmä miestni evanjelický farári F. Steltzer, K. Langhoffer, P. Turčan, ale i historici J. Maliak, J. Sirácky a iní, nekriticky, útržkovito a skôr ilustratívne preberali údaje z týchto súpisov, ba nesprávne uvádzali aj meno prvého prisťahovalca a iné veci. V snahe získať čím viacej informácií o sťahovaní Slovákov do Kysáča sú dôkladne porovnané Jesenského súpisy, urbárske a iné pramene, a najmä matričné knihy. Žiaľ, zatiaľ sa nepodarilo objaviť matričné záznamy z rokov 1773 – 1783, teda z prvých desiatich rokov, keď kysáčski Slováci patrili pod správu novofutockej rímskokatolíckej cirkvi. Niektoré údaje poskytuje zborová ev. a. v. matrika v Petrovci, najmä zápisy z rokov 1783 – 1786, keď Kysáč bol fíliou tohto zboru a osobitne prvá kysáčska matričná knihu z rokov 1786 – 1831.
Demografia 1773 – 1780
Po prvých štyroch evanjelických rodinách, ktoré do Kysáča prišli roku 1773, v ďalšom roku sa prisťahovala 1 rodina, v roku 1775 ani jedna a potom v roku 1776 až 26, v roku 1777 ich prišlo 17, v roku 1778 prišli 3 a v roku 1779 iba 2 rodiny, resp.jednotlivci. Keď 14. októbra 1779 Futocké panstvo vykonalo súpis slovenských evanjelikov v Kysáči, ukázalo sa, že v 47 domoch bývalo 325 obyvateľov, a to 77 mužov a žien, čiže 154 dospelých a 171 detí (94 chlapcov a 77 dievčat), ktorí boli užívateľmi 23 poddanských usadlostí. Roku 1780 sa prisťahovali ďalší 4 osadníci, a tak v rokoch 1773 – 1780 bolo v Kysáči spolu 57 osadníkov.
Ahmed II.
Ahmed II. alebo Ahmet II. alebo po arabsky Ahmad II. (* 25. február 1643 – †6. február 1695) bol v rokoch 16911695 sultán Osmanskej ríše. Narodil sa a vyrastal v paláci Topkapı Sarayı.
Kysáč
Ďalšia vlna sťahovania sa do Kysáča (1780 – 1790)
Z analýzy súpisov poddaných v urbárskych tabuľkách z tzv. druhého premeriavania chotára v Kysáči 12. januára 1781 vidieť, že v obci bolo zapísaných 130 gazdov, 1 pravoslávny kňaz a traja želiari s domom, spolu teda 134 daňovníkov, srbských, rumunských a slovenských poddaných. Hoci prešlo iba 7 rokov od začiatku sťahovania Slovákov do Kysáča, tento údaj svedčí o pomerne značnom tempe rastu slovenského obyvateľstva.
Príchod nových slovenských prisťahovalcov intenzívne pokračoval v ďalších rokoch: roku 1781 prišlo 13 rodín, v roku 1782 neprišiel nik, v roku 1783 ich prišlo 9, v roku 1784 26, v roku 1785 21, v roku 1786 73, v roku 1787 33, v roku 1788 24, v roku 1789 26 a v roku 1790 40 rodín, alebo jednotlivcov. Súčasne s usadzovaním, výstavbou skromných príbytkov, usilovným obrábaním pôdy, postupným narastaním počtu slovenského obyvateľstva a s vytváraním väčšinovej slovenskej komunity sa čoraz výraznejšie prejavuje snaha kysáčskych osadníkov o vytvorenie podmienok pre spoločenskokultúrny a najmä cirkevný a školský život. Tieto snahy sa u nich začali zjavne ukazovať najmä po roku 1781, keď bol vydaný Tolerančný patent cisára Jozefa II. V týchto, pre evanjelikov a.v. priaznivejších časoch Kysáčania boli fíliou cirkevného zboru v Petrovci. V roku 1785 si už založili slovenskú ľudovú školu, keď už mali aj učiteľa a v škole súčasne aj modlitebnicu.
Ahmed II.
Bol synom sultána Ibrahima I. a jeho manželky Hatice Muazzez. Na trón nastúpil po svojom bratovi Süleymanovi II. roku 1691.
Kysáč
Ďalšia vlna sťahovania sa do Kysáča (1780 – 1790)
V období zakladania školy v Kysáči bolo 541 obyvateľov, ibaže ich presný súpis sa zatiaľ nepodarilo objaviť. Roku 1788 sa Kysáčania cirkevne osamostatnili od matkocirkvi v Petrovci a založili slovenský evanjelický a.v. cirkevný zbor. Vtedy si povolali aj prvého farára Michala Slamaya, ktorý tu pôsobil v rokoch 17881794. V osemdesiatych rokoch 18. storočia, a najmä v potolerančných rokoch, ako to vidno z uvedených údajov, v Kysáči naďalej prebiehal azda najintenzívnejší proces prisťahovávania slovenských poddaných, lebo sa v tomto desaťročí prisťahovalo 225 osadníckych rodín, resp. jednotlivcov. Niektorí autori uvádzajú, že najviac Slovákov sa do Kysáča prisťahovalo v rokoch 17761786. V roku 1787 v prvom tzv. Jozefínskom súpise obyvateľstva v Kysáči bolo 1 720 obyvateľov, 236 rodín a 197 domov, ale v tomto súpise nebola vykázaná národnostná príslušnosť obyvateľstva. Roku 1789 v Kysáči bolo 919 slovenských obyvateľov.
Prisťahovalectvo v 90. rokoch 18. storočia a začiatkom 19. storočia
V januári 1795 v Kysáči bolo 1 289 Slovákov. V rokoch 17941805 bol v Kysáči druhým farárom František Jesenský, príčinlivý evanjelický farár a vynikajúci organizátor, pedantný kronikár, vzdelanec a jeden z prvých slovenských spisovateľov. Počas jeho pôsobenia bol medzi inými vystavaný aj evanjelický kostol v Kysáči (v rokoch 17941799). Intenzívny primárny proces sťahovania Slovákov do Kysáča prebiehal v rokoch 17731798, teda v priebehu jedného štvrťstoročia, v podstate do konca 18. storočia, a to už bol čas, keď sa slovenská dedina sformovala, o čom svedčia aj údaje o počte obyvateľov.