cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Rastislav Káčer
Stranícke pôsobenie
V rozhovore pre Denník N zo 14. marca Káčer reagoval na otázku o vylúčení spolupráce s Hlasom – sociálnou demokraciou, ktoré avizoval E. Heger už na úvodnej tlačovej konferencii Demokratov, konštatovaním, že „necítim potrebu vytláčať Hlas z priestoru normálnych politických strán“, keďže strana spĺňa nutné minimum „toho, čo by malo integrovať strany, ktoré by mali mať ambíciu vládnuť v tejto krajine“. Odsúdil odmietavý postoj Hlasu k podpisu obrannej dohody so Spojenými štátmi, no vyjadril presvedčenie, že „odvtedy je ich prístup konzistentnejší a normálnejší“ a že o vylúčení spolupráce budú beztak musieť rozhodnúť kolektívne orgány strany. Podľa vyjadrenia E. Hegera v talkshow Večer Mareka Vagoviča z 21. marca Káčer „svoj postoj k Hlasu prehodnotil“, pričom snem strany schválil, že spoluprácu s Hlasom odmieta.
Politické postoje
Podstatnú časť svojej kariéry venoval úsiliu o vstup Slovenska do NATO, preto je prirodzené, že euroatlantickú integráciu Slovenska pokladá za kľúčovú pre normálny vývoj štátu. Zároveň opakovane a otvorene kritizoval politiku maďarského premiéra Viktora Orbána a ruského prezidenta Vladimira Putina. Odsudzujúc ruskú inváziu na Ukrajinu (2022), kladne zhodnotil darovanie slovenských protilietadlových a protiraketových systémov S-300 Ukrajine a ostro skritizoval bývalého predsedu vlády, predsedu opozičnej strany SMER – sociálna demokracia (SMER-SD) Roberta Fica za šírenie prokremeľských názorov. Považuje za nutné udržať medzinárodné sankcie voči Rusku dokiaľ Rusko neopustí územie Ukrajiny vrátane Krymu.
Z hľadiska vlastného politického presvedčenia sa pokladá za liberálneho konzervatívca (tzn. konzervatívca „typu klasických európskych ľudovcov z EPP [ Európskej ľudovej strany ] , teda západoeurópskeho konzervatívneho typu“), prirovnávajúc sa k mainstreamovému krídlu Kresťanskodemokratickej únie Nemecka.
V otázke ľudských práv pokladá za potrebné garantovanie rovnakých občianskych práv a služieb štátu pre LGBT osoby na Slovensku, pričom do širšieho mediálneho povedomia sa dostal keď dal v roku 2016 na zábradlie balkóna veľvyslanectva v Budapešti vyvesiť dúhovú vlajku ako „gesto akceptácie inakosti“. Pri problematike zákonnej úpravy interrupcií zastáva status quo.
Kritika za vyvesenie dúhovej vlajky
Keď veľvyslanec R. Káčer nechal na zábradlie balkóna veľvyslanectva v Budapešti vyvesiť dúhovú vlajku v čase budapeštianskeho dúhového pochodu (2. júla 2016), kriticky na to reagovali okrem iných vtedajší predseda vlády SR Robert Fico (SMER-SD) či predseda Národnej rady SR (NR SR) Andrej Danko (Slovenská národná strana), ktorý dokonca vyzval Ministerstvo zahraničných vecí a európskych záležitostí SR (MZVEZ SR), aby veľvyslanca stiahlo. R. Káčer sa týmto krokom podľa MZVEZ SR pripojil k spoločnej akcii ďalších 30 veľvyslanectiev v Budapešti. Avšak keďže túto aktivitu predtým nekonzultoval s ministerstvom, minister Miroslav Lajčák ho upozornil na to, že „zastupiteľský úrad Slovenskej republiky ako oficiálna štátna inštitúcia nemôže autonómne rozhodovať o akýchkoľvek aktivitách s politickým dosahom“.
Kritika za výroky o vláde Viktora Orbána
R. Káčer je dlhodobým kritikom politiky predsedu vlády Maďarska Viktora Orbána, za čo naňho viackrát dopadla kritika od niektorých maďarských politických predstaviteľov či médií.
Kontroverzie vyvolal výrok R. Káčera v relácii Na telo Televízie Markíza zo 7. februára 2023, kde odpovedal na otázku, či je maďarská politika v priebehu desiatich rokov schopná dopracovať sa do stavu nejakých územných nárokov na Slovensko, slovami: „Prečo desiatich rokov? [...] Keby bol býval Vladimir Putin úspešnejší a dneska ho máme na východných hraniciach, myslím si, že takýmto nárokom by sme už priamo čelili dnes, bohužiaľ.“
Maďarské ministerstvo zahraničných vecí si v reakcii na tento výrok predvolalo slovenského veľvyslanca v Budapešti. Predseda vládneho hnutia OĽaNO a poslanec NR SR Igor Matovič spolu s ďalším poslancom strany Györgym Gyimesim na tlačovej konferencii 8. februára Káčerov výrok skritizovali a vyzvali ho, aby sa ospravedlnil, čo R. Káčer odmietol učiniť, zdôrazňujúc: „Nekritizujem Maďarov [...] Je to kritika konkrétnej politiky“. I. Matovič a G. Gyimesi preto 9. februára opäť zvolali tlačovú konferenciu, na ktorej vyzvali prezidentu Z. Čaputovú, aby R. Káčera „stiahla“ z funkcie ministra zahraničných vecí. Hovorca prezidentky Martin Strižinec reagoval tým, že „[v] odvolanej vláde prezidentka odoberá poverenie ministra na návrh premiéra“, pričom takéto výzvy pokladá „za súčasť začínajúcej sa predvolebnej kampani“ a „samotný výrok ministra [...] považuje za nešťastne sformulovaný“.
Poverený predseda vlády E. Heger v reakcii na túto kritiku vyjadril ministrovi R. Káčerovi podporu. Z nepolitikov označili Káčerov výrok za neprimeraný komentátor Denníka N Marián Leško, redaktor Denníka N Zoltán Szalay či komentátor Konzervatívneho denníka Postoj Lukáš Krivošík; tí ale zároveň odsúdili aj prístupom I. Matoviča a G. Gyimesiho.
Sadio Mané
Sezóna 2017-18
26. mája počas finále Ligy majstrov UEFA 2018 proti Realu Madrid strelil Mané vyrovnávajúci gól Liverpoolu pri porážke 3:1. Stal sa tak prvým senegalským hráčom, ktorý skóroval vo finále Ligy Majstrov.
Majstrovstvá Ázie v hádzanej mužov 2002
Majstrovstvá Ázie v hádzanej mužov 2002 boli v poradí 10. Majstrovstvá Ázie v hádzanej mužov, ktoré organizuje Ázijská hádzanárska federácia (AHF). Bolo to najvyššie ázijské hádzanárske podujatie v roku 2002. Konalo sa v Isfaháne, v Iráne od 10.19. februára 2002, za účasti 7 tímov. Irán bol siedmou krajinou, kde sa konali majstrovstvá Ázie mužov. Kuvajťania sa stali druhýkrát víťazmi tohto turnaja.
Sadio Mané
Sezóna 2018-19
22. novembra 2018 Mané podpísal novú dlhodobú zmluvu s Liverpoolom. 10. marca 2019 Mané strelil dva góly pri výhre 4:2 nad Burnley, pričom druhý gól bol jeho 50. súťažným gólom za Liverpool. Vďaka jeho gólom sa stal iba piatym hráčom Liverpoolu, ktorý skóroval v šiestich po sebe idúcich zápasoch na domácej pôde v Premier League po Michaelovi Owenovi, Fernandovi Torresovi, Luisovi Suárezovi a Salahovi. O tri dni neskôr skóroval ešte dvakrát pri výhre 3:1 nad Bayernom Mníchov, aby pomohol Liverpoolu postúpiť do štvrťfinále Ligy majstrov.
Sezóna 2019-20
21. októbra bol Mané menovaný v 30-člennom užšom výbere na Zlatú loptu 2019. 2. decembra skončil na štvrtom mieste za Lionelom Messim, spoluhráčom z Liverpoolu Virgilom van Dijkom a Cristianom Ronaldom. O dva dni neskôr dal jeden gól a asistoval pri ďalších dvoch góloch, keď Liverpool porazil Everton 5:2 v Merseyside derby, čím predĺžil svoju sériu bez prehry v ligovom futbale na 32 zápasov, čo bol nový klubový rekord. Neskôr v tom istom mesiaci Liverpool vyhral Majstrovstvá sveta klubov FIFA 2019. Mané asistoval Robertovi Firminovi na víťazný gól vo finále proti Flamengu.
7. januára 2020 bol Mané vyhlásený za najlepšieho futbalistu Afriky v kategórii CAF. Je len druhým Senegalčanom (po El Hadji Dioufovi), ktorý získal toto ocenenie.
Sezóna 2020-21
20. septembra 2020 si Mané otvoril svoj strelecký účet dvomi gólmi v Premier League 2021 keď Liverpool vyhral 2:0 proti Chelsea. 2. októbra 2020 mal Mané pozitívny test na COVID-19. Vzhľadom na kolisavú formu klubu aj Maného bola sezóna 2020/21 najhoršou sezónou v jeho kariére. 23. mája 2021 v posledný deň sezóny, Mané strelil gól pri výhre 2:0 nad Crystal Palace, čím zabezpečil Liverpoolu tretie miesto a klub sa kvalifikoval do ďalšej sezóny Ligy majstrov.
Sezóna 2021-22
náhľad| Mané a Salah počas prípravného zápasu v roku 2021 18. septembra 2021 strelil Mané svoj 100. gól v Liverpoole pri domácom víťazstve 3:0 proti Crystal Palace v Premier League. Gólom proti Crystal Palace tiež Mané vytvoril nový rekord Premier League, keď sa stal prvým hráčom, ktorý skóroval v deviatich po sebe idúcich ligových zápasoch proti rovnakému súperovi. 16. októbra strelil Mané svoj 100. gól v Premier League – po Didierovi Drogbovi a Salahovi sa stal tretím Afričanom, ktorý dosiahol tento miľník. 3. mája strelil víťazný gól pri výhre 3:2 vonku nad Villarrealom v semifinále Ligy majstrov, a zabezpečil svojmu tímu postup do finále, ktoré Liverpool nakoniec prehral proti Realu Madrid 1:0.
Filantropia
V roku 2019 Mané daroval 250 000 libier na výstavbu školy vo svojom rodnom meste Bambali v Senegale. V marci 2020 Mané daroval 41 000 libier národnému výboru boja proti COVID-19 v Senegale. V roku 2021 venoval 500 000 libier na výstavbu nemocnice v Bambali. Okrem toho financoval aj výstavbu školy, čerpacej stanice a pošty pre svoju miestnu komunitu, pričom škole poskytol bezplatné notebooky a internet so službou 4G. Celkovo na tieto vylepšenia minul viac ako 700 000 libier Okrem toho vyčlenil na štipendium 70 eur mesačne každej rodine vo svojom 2000-člennom rodnom meste. To je približne ekvivalent mesačnej mzde občana Senegalu s minimálnou mzdou.
Mané je tiež ambasádorom Right To Play, medzinárodnej neziskovej organizácie, ktorej poslaním je posilniť postavenie zraniteľných detí. Spolupracoval s neziskovou organizáciou s cieľom zabezpečiť rovnosť a posilnenie postavenia mladých dievčat a žien v Senegale, čím zvýšil „povedomie o dôležitosti toho, aby mali dievčatá aj chlapci prístup k športovým a vzdelávacím príležitostiam“.
Osobný život
Počas hrania v Liverpoole Mané býval v Allertone a bol dvakrát vykradnutý, raz v novembri 2017 a znova vo februári 2019. Je praktizujúcim moslimom.
Úspechy
Red Bull Salzburg
Liverpool
Bayern Mníchov
Senegal
druhé miesto: 2019
Individuálne
Ľavicová strana (Švédsko)
Ľavicová strana (, skratka - V) je švédska ľavicová politická strana, ktorá vznikla v roku 1921 rozštiepením Švédskej sociálnodemokratickej strany. V rokoch 1967 – 1990 niesla názov Ľavicová komunistická strana. Strana je proti privatizácii a nesúhlasí s členstvom Švédska v Európskej únii, profiluje sa ako socialistická a od roku 1996 aj ako feministická. Predsedom strany je od roku 2012 Jonas Sjöstedt.
História volebných výsledkov parlamentných volieb
stred|800x800bod
Armáda (album)
Armáda je tretí štúdiový album speváčky Dominiky Mirgovej, ktorý vydalo hudobné vydavateľstvo Galgan Music v roku 2016.
CD obal a disk
Grafický návrh obalu a disku bol zvolený v čiernobielych farbách a charakteristickej staroružovej farbe ako hlavná, nosná farba, odskakujúca od podkladu. Keďže názov albumu je Armáda, pôvodne sa uvažovalo nad rôznymi podkladmi kamufláže a maskovacích vzorov, ale nakoniec sa od návrhov upustilo. Ako podklad bola nakoniec zvolená na čierno zafarbená stará stena. Dominika je na obale s dvomi bielymi čiarami na tvári, čo je charakteristickým znakom pre éru albumu Armáda. Vojenská téma sa odráža na grafickom návrhu CD disku, ktorý tvorí terč. Zoznam piesní je vyobrazený na sústredných kružniciach. Dva kvadranty tvorí zoznam piesní, jeden je s názvom „Armáda“ a jeden s fotkou Dominiky.
Booklet
CD obsahuje 8-stranový booklet obsahujúc farebné a čiernobiele fotografie speváčky, úryvky piesní, poďakovanie a autorské kredity. Zaujímavosťou je dvojfotka s titulkou „ja som vlkodlak“ vyjadrujúca pohyb, tajomno a nadprirodzenosť. Je umiestnená presne do stredu bookletu, takže pri otvorení sa obe tváre akoby od seba vzďaľovali a takto podporili motion efekt. Zadná strana obsahuje reálne fotografie fanúšikov s dvoma čiarami na tvári.
Vo vizuáloch ku koncertnému turné sa staroružová farba zmenila na oranžovú farbu reklamného partnera Manner.
Ústav etnológie a sociálnej antropológie Slovenskej akadémie vied
náhľad|Sídlo ÚESA SAV na [[Klemensova ulica (Bratislava)|Klemensovej ulici č. 19 v Bratislave]]
Ústav etnológie a sociálnej antropológie Slovenskej akadémie vied (skr. ÚESA SAV) je jeden z ústavov tretieho oddelenia Slovenskej akadémie vied. Jeho vznik bol schválený 20. decembra 1945 a svoju činnosť začal začiatkom roku 1946 pod názvom Národopisný ústav Slovenskej akadémie vied a umení. V roku 1994 bol premenovaný na Ústav etnológie SAV.
Názvy
Staršie názvy ústavu sú:
Činnosť Ústavu etnológie SAV
V súčasnosti sa toto vedecké pracovisko zaoberá základným a aplikovaným výskumom v odboroch etnológia, kultúrna a sociálna antropológia a religionistika. Hlavným poslaním ústavu je skúmať človeka a jeho sociálne vzťahy, jeho spôsob života, ako aj kultúrne tradície v komparatívnej a historickej perspektíve. Okrem základného výskumu sú na tomto pracovisku realizované aplikačné projekty, ktoré sa zaoberajú problematikou života národnostných menšín na Slovensku, vzťahmi minorít a majority, ľudských práv, rodovej rovnosti, sociálnej exklúzie a inklúzie, migrácie a kultúrnej rozmanitosti.
Základný výskum Ústavu etnológie SAV je orientovaný na etnologické a kultúrno-antropologické štúdium kultúry a spôsobu života Slovákov na Slovensku i v zahraničí. Výskum je sústredený na národnosti a etnické skupiny žijúce na našom území, ale aj na porovnávacie medzikultúrne štúdium etnických skupín a národov Európy. ÚESA SAV je zároveň sídlom redakcií odborných časopisov: Slovenský národopis, Etnologické rozpravy. Okrem toho je tiež sídlom Národopisnej spoločnosti Slovenska a jej archívov.
Hlavné výskumné oblasti:
Archívy Ústavu etnológie SAV
Pracovisko okrem vedeckého výskumu zabezpečuje zhromažďovanie, spracovávanie, ochranu a praktické využívanie archívnych fondov. Vedecké archívy pracoviska sa začali budovať v roku 1953. Textový archív obsahuje 1 486 výskumných správ. V digitálnom archíve sa nachádza viac ako 125 tisíc digitalizovaných dokumentov, predovšetkým fotografií, diapozitívov a kresieb, ktoré pochádzajú z územia Slovenska. Digitálna zbierka obsahuje aj materiály pochádzajúce zo zahraničných výskumných ciest domácich etnológov. Ústav etnológie SAV disponuje i vlastnou knižnicou, v ktorej je vyše 12 556 kníh a 53 titulov periodík, z nich je 42 zahraničných. Knižnica je dostupná pre odbornú i laickú verejnosť.
Vznik pracoviska
Národopisný ústav, respektíve dnešný Ústav etnológie SAV, vznikol na základe uznesenia prijatého na IV. konferencii vedeckých ústavov Slovenskej akadémie vied a umení (skrátene SAVU), ktorá sa konala dňa 20. decembra 1945. „''V rozprave na nej R. Žatko navrhol založenie Etnografického ústavu, kde by sa skoncentrovalo bádanie slovenskej ľudovej kultúry. Potreba vzniku pracoviska sa zdôvodnila tým, že dovtedajšie ústavy nespĺňali spomenuté poslanie bádania slovenskej ľudovej kultúry v plnej miere.''“ Nasledujúci rok 1946 bol schválený nový zákon o SAVU. Tento zákon umožnil jej autonómne, apolitické budovanie a fungovanie ako slobodnej inštitúcie, ktorej cieľom bolo vykonávanie vedeckej a umeleckej činnosti na európskej úrovni. 1. februára 1946 sa stal Národopisný ústav oficiálne jedným z 9 ústavov prvej triedy SAVU a za jeho riaditeľa bol menovaný Rudolf Žatko. Ústav mal málo odborných pracovníkov, preto si od začiatku svojej existencie prizýval na terénne výskumy a riešenie ďalších úloh externých spolupracovníkov a študentov. V tom čase bolo pre SAVU veľmi náročné získať dostatok odborných pracovníkov. Aj z toho dôvodu zastávali vedúce pozície na jednotlivých pracoviskách predovšetkým externí odborníci.
Štátny prevrat v roku 1948 so sebou priniesol aj zmenu v realizácii vedeckej praxe. V súlade s tým museli aj pracovníci Národopisného ústavu študovať sovietsku literatúru a pravidelne o tom informovať Správny výbor prostredníctvom pracovných výkazov. Na začiatku 50. rokov musela SAVU výraznejšie čeliť novým politickým a spoločenským podmienkam, ktoré so sebou priniesla zmena politickej situácie. No kým iné pracoviská sa s týmito zmenami stretli neskôr, Národopisný ústav sa s dôsledkami novej politickej situácie musel pasovať už v roku 1948. V tom čase začali porady so zástupcami Matice slovenskej. Tieto porady sa dotýkali premien v organizácií vedeckej činnosti na Slovensku a mali čiastočne ideologický motív, ktorý súvisel s politickými zmenami. Zástupcovia Matice Slovenskej dospeli k záveru, že Národopisný ústav by mal byť premiestnený do Martina a zmeniť sa na Národopisný ústav Matice slovenskej. Akadémia vied však tieto závery odmietla a Národopisný ústav ostal v Bratislave pod záštitou SAVU.
V roku 1949 sa riaditeľom stáva Ján Mjartan. Od nasledujúceho roku 1950, začal Národopisnom ústave postupne stúpať počet vedeckých pracovníkov, no zároveň sa začal výraznejšie prejavovať politický vplyv na fungovanie tohto pracoviska. ''„V máji 1950 generálny tajomník Ústredného výboru Komunistickej strany Slovenska (ďalej len ÚV KSS), Štefan Bašťovanský na IX. zjazde KSS určil pre oblasť kultúrnej a vednej politiky ako hlavné úlohy prekonanie nepriateľských ideológií a individualizmu v prospech metód kolektívnej práce, osvojenie si plánovitej vedeckej činnosti, riešenie „veľkých aktuálnych otázok nášho života“, a to na základoch ideológie marxizmu-leninizmu a uplatňovaním kritiky a sebakritiky vo vedeckej práci“''. V roku 1951 bol preto Národopisný ústav zrušený a pričlenený k Historickému ústavu ako jeho národopisná sekcia. Zrušenie bolo iba dočasné a už nasledujúci rok bola obnovená samostatnosť pracoviska pod novým názvom: Národopisný Kabinet SAVU. Rok 1952 priniesol i ďalšie premeny, ktoré sa týkali organizačných zmien v SAVU. Slovenskú akadémiu vied a umení vystriedala Slovenská akadémia vied a Národopisný Kabinet sa v roku 1953 stáva jej členom v oblasti spoločenských vied. Riaditeľom ostáva Ján Mjartan. Hlavné úlohy ústavu v tomto období boli: Národopisný ústav od svojho vzniku vplýval na vývoj etnológie. Svoj vplyv si zachovalo aj potom, ako sa stalo členom jednej zo sekcií Slovenskej akadémie vied v oblasti spoločenských vied. Pôsobenie pracoviska sa dotýkalo a zahŕňalo formy etnografickej práce, metodologické a teoretické prístupy, ale aj hľadanie rovnováhy medzi nezávislou vedou a spoločensky angažovaným odborom.
Ďalší vývoj
50. roky 20. storočia príliš nepriali humanitným vedám, ich rozvoj preto napredoval len pozvoľna. Rýchlejšiemu rozmachu humanitných disciplín bránila politika SAV, ktorá uprednostňovala technické a prírodovedné smery a jednak istá nedôvera, ktorú k humanitným vedcom prechovávali zamestnanci štátnych a straníckych orgánov. Tí im vyčítali ''„nedostatočnú ideologickú uvedomelosť, apolitickosť, a pod. Ideálom „socialistického“ spoločenskovedného výskumníka mal byť rovnako odborník, ako aj politicky i ideovo uvedomelý pracovník“''. Táto uvedomelosť sa mala prejavovať v angažovanosti pracovníkov, pričom jednou z možností bola napr. lektorská aktivita na ideologických školeniach. Aby mali štátne orgány istotu v tom, že vedeckí pracovníci napĺňajú ich normy spustili kontroly. Od roku 1958 boli spustené tzv. previerky, ktorých cieľom malo byť overenie „triednej a politickej spoľahlivosti“ zamestnancov SAV. Cieľom previerok nebolo len overovanie lojality vedcov a zamestnancov SAV k politickému režimu v Česko-Slovensku. Ich účel spočíval aj v snahe o vytvorenie zámienky pre zníženie stavu pracovníkov v štátnych inštitúciách, čiže aj v Slovenskej akadémii vied. Výsledky previerok pracovníkov Národopisného ústav SAV neboli bezproblémové, napriek tomu si pracovisko zachovalo počet zamestnancov. V roku 1958 dostáva Národopisný ústav SAV okrem iného aj novú riaditeľku, ktorou sa stala Božena Filová. Tá sa podobne ako predchádzajúce vedenie ústavu usilovala o zvýšenie počtu pracovníkov NÚ SAV, vďaka čomu v priebehu nasledujúcich 15 rokov Národopisný ústav strojnásobil počet zamestnancov. „Napriek zložitým politickým podmienka a rôznym priamym i nepriamym zásahom vládnej moci do vedeckej činnosti Národopisného ústavu SAV, jeho pracovníci dokázali vybudovať funkčné pracovisko základného výskumu vo všetkých jeho zložkách.“
NÚ SAV reagoval flexibilne a jeho pracovníci sa usilovali o sledovanie spoločenských zmien v rámci plánovania výskumu a vedeckých projektov, ktoré v tom čase ústav realizoval. Okrem sledovania premeny kultúry a spoločenskej situácie, kládli výskumníci NÚ SAV dôraz na záchranný výskum folklóru a tradícií s ním spojených, nehovoriac už o kultúre slovenských etnických menšín. Okrem vyššie uvedených projektov sa pracovníci ústavu venovali aj mnohým ďalším povinnostiam, napr. vyučovaniu, spolupráci s ľudovými umelcami a ľudovými súbormi.
V tomto období (60. roky 20. storočia) sa ústav venoval trom ústredným tematickým celkom. Išlo o: dejiny ľudovej kultúry na Slovensku, vplyv industrializácie na život a kultúru obyvateľstva a ľudovú kultúru v karpatskej oblasti. „Od roku 1967 začala vychádzať edícia Klenotnica slovenskej ľudovej kultúry – a hneď do konca desaťročia v nej publikovali dve pracovníčky NÚ SAV svoje autorské monografie“. Išlo o autorky Soňu Burlasovú a jej dielo Ľudové balady na Horehroní (1969) a Emu Kahounovú a jej dielo Ľudové vinohradnícke stavby a lisy (1969). Pracovisko NÚ SAV participovalo aj na vydaní medzinárodne úspešného diela Československá vlastivěda. Do roku 1969 sa na tomto pracovisku výraznejšie rozvíjali diskusie o predmete bádania národopisu, čo postupne posilňovalo potenciál pracoviska pre riešenie ďalšieho výskumu „súčasnosti“.
Od normalizácie po revolúciu
21. augusta 1968 po invázii vojsk Varšavskej zmluvy sa postupne začali ukazovať zmeny novej politickej situácie. V začiatku procesu tzv. normalizácie, ktorý sa datuje do jari roku 1969 zanikla v ČSSR sloboda tlače a v októbri toho istého roku bol prijatý nový tlačový zákon, ktorý opätovne zaviedol cenzúru. Vznikla Komisia pre analýzu vývoja po XIII. zjazde KSČ a uznesením, ktoré vydalo ÚV KSČ 29. septembra 1969 sa začali ďalšie previerky v štátnom aparáte a poslancov v zastupiteľských úradoch. Podľa dochovaných materiálov išlo tzv. normalizačné čistky. Tie zasiahli zvlášť silno vedecké, umelecké inštitúcie a vysoké školy. Na pracoviskách SAV, a teda aj na pracovisku NÚ SAV, nastala podobná situácia ako v 50. rokoch. Vtedajší predseda SAV dostal od ministra výstavby a techniky list s návrhom na zrušenie Národopisného ústavu Slovenskej akadémie vied s odkazom na výsledky previerky z 22. januára 1970. Národopisný ústav SAV v tom čase už nebol malým nevýznamným pracoviskom, ale dobre štruktúrovanou inštitúciou s výrazným zázemím a vplyvom v odbore. O návrhu na zrušenie NÚ SAV sa jeho vedenie dozvedelo prakticky okamžite a už ten istý deň o ňom informovalo zamestnancov. Pracovníci NÚ SAV začali voči tomuto rozhodnutiu bojovať prostredníctvom protestných listov, ktoré promptne podporili aj ďalšie slovenské a české partnerské pracoviská a organizácie. Všetky písomné protesty sú datované v období od 12. do 15. júna 1970. Vďaka tomu pracovisko získalo podporu a pomoc v priebehu jedného týždňa. Spis, ktorý sa k tejto kauze zachoval obsahuje aj obsiahly 13-stranový dokument pod názvom: K podkladovému materiálu pre akademika Filkorna o zrušení, zlúčení a reorganizácii niektorých ústavov vedecko-technickej základne v ČSSR. Tento dokument, podobne ako aj protestné listy partnerských organizácií, zohral významnú úlohu v odpovedi na návrh z listu ministra výstavby a techniky, ktorú poslal vtedajší predseda SAV Karol Šiška 17. júna 1970. V tejto reakcii ministrov návrh odmietol. V liste, ktorý obsahoval reakciu riaditeľa SAV sa okrem iného píše: „Kategoricky protestujeme proti predbežným záverom bodu 3, podľa ktorého sa má zrušiť Národopisný ústav SAV“. Hlavné argumenty za zachovanie pracoviska boli: „''NÚ SAV je najväčším vedeckým pracoviskom v odbore etnografia a folkloristika, gestorom štátnych úloh, koordinátorom medzinárodných úloh MKKK, jediným školiacim pracoviskom v odbore etnografia a folkloristika pre kandidátov vied a doktorov vied. V NÚ SAV sídli sekretariát SNS pri SAV a SNKR, v roku 1969 sa začala najväčšia úloha v odbore – Etnografický atlas Slovenska, na ktorú P SAV už vyčlenilo rozpočtové prostriedky.''“
Napriek tomu v roku 1971 zanikla východoslovenská pobočka NÚ SAV v Košiciach a ústav tak prišiel o časť pracovníkov. Nových pracovníkov prijať nemohol, pretože v roku 1971 SSR neschválila nárast pracovných síl v Slovenskej akadémií vied. Od 1. septembra toho roku platil pre celú SAV hromadný zákaz prijímať nových pracovníkov. Tento stav však netrval dlho a do roku 1973 sa pracovisku NÚ SAV podarilo získať tri nové pracovníčky. Nárast pracovníkov v ústave postupne pokračoval a do konca roku 1979 sa jeho kolektív rozšíril na viac ako 30 vedeckých a odborných pracovníkov. O ďalšie rozširovanie kolektívu usiloval ústav aj v nasledujúcich rokoch a bol úspešný. Aj napriek generačnej výmene a odchodu zakladajúcich pracovníkov do dôchodku mal NÚ SAV do konca 80. rokov okolo 50 zamestnancov. Okrem toho získal ústav nové väčšie priestory v bývalej budove Slovenského rozhlasu na dnešnom Jakubovom námestí v Bratislave. Bolo tu aj audioštúdio a dostatok miesta pre archívy a knižnicu. Priestory však vyžadovali rekonštrukciu, a tak sa sťahovanie začalo postupne od roku 1986 a prebiehalo až do roku 1989.
Okrem úspešného získavania pracovníkov zaznamenalo pracovisko viaceré úspechy vo svojej činnosti. V priebehu 70 rokov organizoval NÚ SAV národopisné bádanie na Slovensku a vedecké projekty prebiehali v koordinácií s partnerskými ústavmi v Prahe a v Brne. V rokoch 1971 až 1975 a 1976 až 1980 bol NÚ SAV hlavným pracoviskom celoštátnej úlohy (išlo o úlohu Štátneho plánu základného výskumu) s názvom Vývoj ľudovej kultúry v českých zemiach a na Slovensku, ktorú tiež koncepčne pripravil. Išlo o veľký projekt do ktorého sa zapojilo 18 pracovísk z celého Česko-Slovenska. Cieľom projektu bolo sledovať ľudovú kultúru v Česku a na Slovensku a ukázať syntetický obraz jej vývoja, aktuálnych premien a vzťahov k iným kultúram. Vďaka rôznym významným projektom, medzi inými aj projektom Etnografický atlas Slovenska ktorý pracovníci Národopisného ústavu SAV spracovávali od konca 60. rokov, sa rozvíjala na tomto pracovisku aj spolupráca s krajinami západnej Európy, hoci bola obmedzená pre politickú situáciu a byrokratické prekážky.
Po roku 1989
Rok 1989 priniesol pracovisku viacero významných zmien. Vo veľkej miere to súviselo s politickou situáciou a tzv. Nežnou revolúciou. Do prebiehajúcich procesov sa zapájali aj pracovníci SAV a ich činnosť mala podiel aj na vzniku VPN. V rámci pracovísk SAV vznikali štrajkové výbory. Dňa 27. novembra 1989 sa uskutočnil generálny štrajk. V rámci neho sa v areáli SAV konalo verejné zhromaždenie, kde sa vytvoril celoakademický štrajkový výbor pracovísk SAV. Ten následne rokoval s Predsedníctvom SAV. Padli požiadavky na odstránenie vplyvu politických strán z vedy a jej odideologizovanie. Vedci tiež žiadali o nápravu krívd páchaných na pracovníkoch SAV počas normalizácie a odstúpenie zdiskreditovaných členov P SAV. 5. decembra 1989 odstúpilo celé Predsedníctvo. Iniciatívu prebralo Fórum vedcov a výskumných pracovníkov, ktoré vzniklo 7. decembra toho roku. Vznikli návrhy na nové demokratické štruktúry a celý systém prešiel následne rozsiahlou premenou. Národopisný ústav SAV sa podobne ako ďalšie pracoviská SAV zapojil do občianskeho odporu v novembri 1989. Pracovníci sa zúčastnili generálneho štrajku 27. novembra 1989 neskôr 7. decembra toho roku aj zhromaždenia vedcov a výskumných pracovníkov v Dome odborov v Bratislave. Občianske zhromaždenia v NÚ SAV organizovalo odborové hnutie v čele s Rastislavou Stoličnou. Zmenám, ktoré sa v tomto období diali, čelilo pracovisko NÚ SAV s novým riaditeľom. Vo februári roku 1989 na vlastnú žiadosť odstúpila z postu riaditeľky PhDr. Božena Filová, CSc. Vo funkcii ju nahradil Prof. PhDr. Milan Leščák, CSc. Zmeny prišli i z hľadiska získavania finančných zdrojov. Pracovníci NÚ SAV sa museli rýchlo prispôsobovať zmeneným podmienkam, ktorým čelili od roku 1989. Týkalo sa to i financovania, získavanie finančných zdrojov po novom záviselo od množstva získaných projektov z domácich aj zahraničných agentúr. Pracovníci ústavu tiež prebrali niektoré organizačné a manažérske práce miesto administratívnych a technických pracovníkov, ktorých ubúdalo. Podobné problémy mali aj ďalšie inštitúcie. Tieto fakty a ponovembrová transformácia kultúrnych, ideových, sociálnych, ekonomických a politických podmienok v spoločnosti výrazne menili podobu vedeckej práce. Výskum už nebol podriadený ideologickým tlakom ale musel sa vyrovnávať s novými ekonomickými dopadmi. Po revolúcií sa zmenila legislatíva, ktorá sa týkala SAV. Zmena legislatívy so sebou priniesla nové podmienky pre hodnotenie a kvalitu výstupov. Po roku 1989 sa postupne premieňal aj vedecký program a smerovanie pracoviska. Vplyv na tieto premeny mali aj ukončené projekty zamerané na tradičnú ľudovú kultúru Slovenska. Výstupy z tohoto výskumu predstavovalo niekoľko syntetických prác. Napríklad tematické monografie Encyklopédia ľudovej kultúry Slovenska (1995), či ''Slovensko. Európske kontexty ľudovej kultúry'' (Stoličná, 1997, 2000). Hlavným zameraním pracoviska, ktoré dnes nesie názov Ústav etnológie SAV, sa postupne stali témy súčasnej sociálne reality na Slovensku a v ďalších európskych, ale aj mimoeurópskych krajinách.
Pracovníci Ústavu etnológie SAV
Vedeckí pracovníci
Odborní pracovníci
Sengouagnet
Sengouagnet je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Haute-Garonne, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Justin Welby
Justin Portal Welby (6. január 1956, Londýn) je anglikánsky biskup a od roku 2013 je arcibiskupom canterburským, primasom celého Anglicka.
Život
Študoval na Eton College a následne v roku 1978 získal titul bakalára v odbore dejín a práva na Trinity College v Cambridge. Jedenásť rokov pracoval v ropnom priemysle. Neskôr sa túto prácu rozhodol zanechať a nastúpiť na dráhu kňaza.
Rodina
Od roku 1979 je ženatý s manželkou Caroline a spolu majú šesť detí. Najmladšia dcéra Johanna však zomrela už v siedmich mesiacoch pri autonehode.
Václav Havel (rozlišovacia stránka)
Václav Havel môže byť:
Book of Bad Decisions
Book of Bad Decisions je dvanásty štúdiový album americkej hudobnej skupiny Clutch, ktorý vyšiel 7. septembra 2018.
Giro d’Italia 2017
Giro d'Italia 2017 bol jubilejný 100. ročník tejto Grand Tour. Začal sa v meste Alghero. V tomto ročníku sa nachádzali 2 individuálne časovky, 6 rovinatých, 8 kopcovitých a 5 horských etáp. Preteky tak dosahujú až 3609 kilometrov!
Trať
Celkovo bolo naplánovaných 21 etáp s celkovou dĺžkou 3609 kilometrov. Na pretekárov čakalo 6 rovinatých, 8 kopcovitých, 5 horských etáp a 2 individuálne časovky.
Kopanec (vrch v Spišsko-gemerskom krase)
Poloha
Nachádza sa v severovýchodnej časti Spišsko-gemerského krasu, v geomorfologickom podcelku Slovenský raj. Leží v Prešovskom kraji, v okrese Poprad a na katastrálnom území obce Vernár. Najbližším sídlom je severozápadne situovaný Vernár a južne ležiaca osada Dobšinská Ľadová Jaskyňa, juhozápadne sa nachádza Telgárt, východne Stratená a Dedinky a severovýchodne Hrabušice. Vrch je súčasťou Národného parku Slovenský raj.
Opis
Kopanec leží severne od údolia Hnilca, nad sedlom Kopanec v centrálnej časti Slovenského raja. Severným smerom sa nachádza Zbojnícka, Vysoká a Tri Kopce , východne leží Koč , Vahan , Štrbáková  a Remiaška , južne Duča , Doštianky , Ondrejisko , Borovniak  a Kopa  a západne Javorina , Popová , Kráľova skala , Kráľova hoľa , Predná hoľa  a Barbolica. Južné svahy patria do povodia rieky Hnilec, kde vodu odvádza potok Kopanec, voda zo severnej časti odteká do Hornádu Veľkou Bielou vodou a jej prítokom Štvrtockým potokom. Východným úpätím vedie rovnomenným sedlom cesta, spájajúca Stratenú a Hrabušice. Na vrchol nevedie značená turistická trasa.
Výhľady
Vrchol pokrýva nesúvislý riedky lesný porast, ktorý umožňuje obmedzený rozhľad. Z vhodných lokalít je možné pozorovať okolité vrchy Spišsko-gemerského krasu, no tiež Volovské vrchy, Stolické vrchy, východnú časť Nízkych Tatier a Vysoké Tatry.
Prístup
Na vrchol nevedie značený turistický chodník, preto prístup je možný neznačeným chodníkom zo sedla Kopanec, dostupného cestou zo Stratenej a zeleno značeným chodníkom z rázcestí Bľajzoch alebo Krivian.
Citroën Berlingo
Citroën Berlingo je automobil vyrábaný automobilkou Citroën od roku 1996. Spadá do triedy leisure activity vehicle s piatimi dverami a priestranným batožinovým priestorom alebo trojdverový model VAN. Pôvodne vznikol ako model pre rodinu a malých podnikatelov ako v minulosti verzie commerciale. Cez týždeň bolo možné automobil využívať ako VAN a cez víkend ako malé MPV. Primárne má automobil predný náhon ale vyrábal sa aj vo verzií 4x4 Dangel. Berlingo sa zúčastnil výpravy Berlingo Raid Afrika a elektrická verzia Berlingo Electrique sa zúčastnila výpravy Berlingo Misia Afrika. V roku 1997 získal medzinárodné ocenenie Van of the year.
Prvá generácia
Automobilová spoločnosť Citroën prezentovala v roku 1996 Berlingo v troch konceptoch: Berlingo Coupé de Plage, Berline Bulle (z ktorého vznikol neskôr koncept pre Citroën C3) a Berlingo Grand Large. Nakoniec bol vybraný model Grand Large ktorého neustály vývin a nové technické parametre viedli k premenovaniu názvu na Berlingo Multispace. Model Multispace je primárne určený ako rodinný model typu leisure activity vehicle. Vyznačuje sa dvomi zadnými posuvnými dverami s presklením a presklenou celou strechou. Popri ňom existovala čisto pracovná verzia VAN s tromi dverami bez presklenia nákladného priestoru.
Berlingo Electric
Berlingo so zabudovaným elektrickým motorom nesie názov Electric alebo francúzsky Electrique, vychádzal koncepčne z modelu AX Electric a C15 Electric. Platforma je zhodná s modelom Peugeot Partner Electric. Jednosmerný elektromotor typu Ventury Electric o maximálnom výkone 28kW bol schopný dojazdu viac ako 100 kilometrov. K palubným prístrojom pribudol stav nabitia batérií Saft NiCd a ekonomer. Vozidlo bolo vybavené 12 voltovou sústavou z ktorej bolo napájané aj nezávislé elektrické kúrenie Webasto. Batérie sú chladené vodou a je potrebné vymieňať chladiacu kvapalinu každých 9500km. Model Electrique pokračoval aj v druhej generácií.
Výbava automobilu
Dĺžka vozidla 4380 milimetrov dáva vyniknúť batožinovému priestoru s objemom 675 l, pri naplnení až po strechu dosahuje kapacitu 1350 l a po odstránení zadných sedadiel až 3000 l. Vybavenie vozidla disponuje prostriedkami uľahčujúcimi jazdu pre vodiča. Výhodami je automatické zapínanie a vypínanie svetiel, tempomat či parkovací senzor. Palubná doska disponuje audiosystémom s ovládaním na volante (kompatibilný s MP3 systémom), palubným počítačom s multifunkčným displejom a hands free sadou Bluetooth. Dobrý pocit v rámci interiérovej výbavy ponúka i riešenie akustiky vozidla. Vďaka absorbérom hluku a prepracovanej aerodynamike je v automobile počas jazdy tichý. Výrobcovia vozidla Berlingo sa inšpirovali širokou paletou vozidiel SUV. Všetky ovládače, i riadiaca páka ktorá je priamo integrovaná do palubnej dosky, sú ergonomického tvaru a prirodzene padnú do ruky. Komfort a pohodlnosť vozidla zaručuje i viditeľná plocha s celkovými rozmermi.
Druhá generácia Berlingo II. (B9)
Druhá generácia vozidla prišla v roku 2008 a výroba pokračovala súčasne s prvou generáciou a predstavuje jeho drahšiu verziu. Nové Berlingo bolo založené na PSA platforme. Viacero prvkov zabudovaných v novom Berlingo je spoločných s Citroën C4, ale nový Citroën je väčší a drahší. Zväčšením automobilu sa zvýšil aj nákladný priestor z 2,8 na. Vozidlo vzniklo v spolupráci s divíziou Sevel. Popri modeli Berlingo vznikol aj väčší model Nemo z produkcie Sevel. V roku 2012 prešiel model faceliftom, zmenila sa predná maska s logom značky, pribudlo LED denné svietenie a zmenili sa motorizácie.
Výbava automobilu
Automobil Berlingo zaručuje pohodlnú jazdu s 5-stupňovou manuálnou prevodovkou a kombinovanou spotrebou 8,2 l/. Ochrana pasažierov je vybavená šesticou airbagov, ale bočné a dva hlavové airbagy sú k dispozícií za príplatok. Pre ochranu voči krádeži alebo vlámaniu je automobil vybavený automatickým uzamykaním dverí a batožinového priestoru pri rozjazde. Alarm a ultrazvuková ochrana, či detektor pohybu sú dostupné k výbave takisto za príplatok.
Electric II.
V roku 2013 bola predstavená nová generácia Berlinga Electrique. Motor pochádza zo spoločného vývoja s automobilkou Mitsubishi. Je podobne ako pri predchodzej verzií typu Venturi Electric. Nový Electrique má väčší dojazd, približne 170km a dosahuje maximálnu rýchlosť 110km/h. O napájanie sa stará 80 kusov batérií typu Li-ion s napätím 3,75V na článok a kapacitou 22,5kWh. Batérie je možné nabiť na 80% kapacity zo zásuvky 380V za približne 35 minút. Automobil využíva elektromotor pre rekuperáciu energie pri brzdení a dojazde.
Galéria
Citroën 2012
Sepx
Sepx je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Haute-Garonne, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Malý Minčol
Malý Minčol môže byť:
Mucha Quartet
Mucha Quartet je mladé komorné teleso, ktoré vzniklo v roku 2003 na pôde Konzervatória v Bratislave. Tu začalo pracovať pod vedením Mgr.art. Stanislava Muchu, primária Moyzesovho kvarteta, ktoré za svojich študentských čias nieslo názov Muchovo kvarteto.
Súčasná zostava:
Seyre
Seyre je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Haute-Garonne, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Oceánsky pohár národov 2012
Oceánsky pohár národov 2012 bol deviatym ročníkom Oceánskeho pohára národov, medzinárodného turnaja pre národné tímy pod hlavičkou OFC. Skupinová fáza slúžila aj ako druhé kolo kvalifikácie na Majstrovstvá sveta vo futbale 2014. Turnaj sa hral od 1. - 10. júna 2012 a hral sa na Šalamúnových ostrovoch.
Turnaj sa mal konať na Fidži ale neskôr boli hostiteľské práva odobraté kvôli právnemu sporu medzi generálnym tajomníkom OFC Tai Nicholasom a fidžijskými úradmi. Turnaj bol potom pridelený Šalamúnovým ostrovom.
Víťazom turnaja sa stalo Tahiti ktoré vo finále zdolalo Novú Kaledóniu 1:0. Tahiti sa stali prvým tímom mimo Austrálie a Nového Zélandu ktorý vyhral Oceánsky pohár národov.
Kvalifikácia
Na turnaj sa priamo kvalifikovalo sedem tímov. O posledné miesto sa rozhodlo v kvalifikácii ktorú vyhrala Samoa. Kvalifikácia na Oceánsky pohár národov slúžila aj ako prvé kolo kvalifikácie na Majstrovstvá sveta vo futbale 2014.
Kvalifikované tímy
Na turnaji debutovala Samoa.
Štadióny
Všetky zápasy sa hrali na Lawson Tama Stadium v Honiare.
Finále
Víťazom turnaja sa stalo Tahiti.
Veľvyslanectvo Slovenskej republiky v Prahe
náhľad|Budova veľvyslanectva Veľvyslanectvo Slovenskej republiky v Prahe (skrátene VV SR v Prahe) je zastupiteľský úrad Slovenskej republiky (SR) pre Českú republiku (ČR). Vznikol po rozdelení Česko-Slovenska na dva samostatné štáty 1. januára 1993. Jeho dôležitosť spočíva v nadštandardných medzištátnych vzťahoch, ktoré medzi sebou udržiava Slovensko a Česko.
Veľvyslanectvo sídli na Pelléovej ulici 87/12 v Prahe 6. Okrem neho v Česku od 30. septembra 2013 pôsobí Honorárny konzulát SR v Brne, ktorý od jeho vzniku vedie Jaroslav Weigl.
Zoznam veľvyslancov
Veľvyslanectvo viedli mimoriadni a splnomocnení veľvyslanci:
Seysses
Seysses je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Haute-Garonne, v regióne Midi-Pyrénées.
Hyllos
Hyllos (starogr. Ὕλλος – Hyllos, ) je v gréckej mytológii syn najväčšieho hrdinu Herakla a jeho druhej manželky Déianeiry.
Seysses
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Hyllos
V čase keď bol Herakles predaný do otroctva ku kráľovnej Omfalé, jeho nepriateľ a bývalý pán, mykénsky kráľ Eurystheus, vyhnal jeho ženu Déianeiru a ich deti zo sídla v Tirynte. Heraklova rodina sa potom uchýlila u jeho priateľa trachínskeho kráľa Kéyka.
Asi po troch rokoch sa na pokyn matky dal Hyllos do pátrania po svojom otcovi. Našiel ho v Oichalii, kde vykonal pomstu na kráľovi Eurytovi za predchádzajúce urážky a aj za to, že odmietol svoju dcéru Iolu dať Heraklovi za manželku. Hyllova radosť zo stretnutia s otcom však netrvala dlho. Medzitým totiž jeho matka Déianeira poslala Heraklovi plášť, ktorý mu po oblečení spôsobil kruté bolesti. Hyllos sa preto vrátil k matke a zahrnul ju výčitkami.
Matka mu to vysvetlila a porozprávala príhodu, ktorá sa udiala pred niekoľkými rokmi. Keď sa s Heraklom krátko po svadbe vracali z Kalydónu na Tiryns, pri prechode cez rieku ich prenášal Kentaur Nessos a pretože sa mu zapáčila, chcel ju uniesť. Herakles to však spozoroval a jednou ranou ho otráveným šípom usmrtil. Umierajúci Nessos jej však ešte stihol poradiť, ako nestratiť v budúcnosti manželovu lásku. Povedal jej aby si nabrala z jeho krvi a tou nech natrie Heraklov odev v čase, keď sa straty jeho lásky bude obávať a on sa do nej opäť zamiluje. A tá situácia práve nastala, pretože Herakles sa pri ťažení proti Eurytovi stretol s jeho krásnou dcérou Iolou a jeho láska k nej vzplanula. Ona sa to dozvedela a chcela podľa Nessovej rady znovu získať lásku svojho manžela, netušiac, že ju zákerný Nessos oklamal.
Plášť, napustený Nessovou jedovatou krvou, Herakla pomaly zabíjal. Keď Hyllos vysvetlil otcovi, že Déianeira je nevinná, že len nevedomky podľahla krutej intrige, vrátil sa k nej, ale už ju nenašiel živú, sama si vzala život.
Vo veľkých bolestiach pomaly umierajúci Herakles prosil Hylla, aby ho zbavil života a skrátil jeho utrpenie, Hyllos sa však k tomu nedokázal odhodlať. Druhé otcove želanie ale splnil: vzal si krásnu Iolu za manželku.
Keď Heraklov pozemský život skončil, Hyllos sa vrátil na Tiryns, kde žil so svojou ženou do doby, kým ho mykénsky kráľ Eurystheus odtiaľ vyhnal. Hyllos potom našiel útočisko v Aténach a tam sa dožil Eurystheovej porážky i jeho potupnej smrti.
Kindermanažment
Kindermanažment alebo zriedkavo kinder manažment je dehonestujúce označenie javu, keď strategické pozície vo firme, úrade alebo inej organizácii ovládnu relatívne mladí ľudia.
Príklady použitia
Podľa zakladateliek združenia Plus 50 sa označenie ujalo ako synonymum pre vrcholové vedenie najmä v postkomunistických krajinách; dávajú ho do protikladu k funkčnému modelu obvyklému na západe, ktorý stojí na prirodzenej autorite získanej najmä skúsenosťami a znalosťami.
Bývalá štátna zástupkyňa Mária Benešová označila týmto slovom ľudí okolo Petra Dimuna. Novinár Bohumil Pečienka uvádza, že ako kindermanažment bola posmešne označovaná skupina politikov, ktorou sa obklopil Jiří Paroubek: Hašek, Tejc, Petržílek, Dimun, Hamáček. Ako kindermanažment boli úradníkmi označovaní mladí ľudia, ktorých priviedol na ministerstvo spravodlivosti Pavel Němec. V tejto súvislosti článok na iDnes.cz zmienil aj Stanislava Grossa, ktorý bol vo veku 35 rokov najmladším ministerským predsedom krajín EÚ, a iných mladých politikov, ktorí sa dostali do vedení politických strán i ministerstiev.
V internetových diskusiách a blogoch je ako kinderamanažment označované vedenie mnohých známych i neznámych firiem, najčastejšie tridsiatnikov, ale niekedy aj štyridsiatnikov (napr. Martin Roman, Aleš Hušák, Július Rezeš a mnohí ďalší).
Grant
Grant môže byť:
Léukarion z Naxu
náhľad|Podstavec zo sochy od Léukariona z Naxu, 6. stor. pred Kr. Léukarion bol grécky sochár z konca 6. stor. pred Kr.
Sochár Léukarion z ostrova Naxos je známy iba z nápisu (nápis typu bústrofédon, riadky sa striedajú, raz sprava doľava potom opačne ) na okrúhlom mramorovom podstavci zo sochy, ktorý ho identifikuje ako jej tvorcu.
Tento podstavec bol objavený v roku 1977 v oblasti Gyroulas na centrálnej náhornej plošine ostrova Naxos pri ruinách starovekého chrámu (pôvodne chrámu bohyne Demeter). Jeho výška je 0,125 m a priemer 0,42 m. Vyrobený je z naxijského mramoru, bol druhotne využitý ako podstavec pohrebného pomníka. Nachádza sa v miestnom archeologickom múzeu pod evidenčným číslom 6543.
Signac (Francúzsko)
Signac je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Haute-Garonne, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Sídlisko Sever (Pezinok)
Sídlisko Sever je najväčšie sídlisko mesta Pezinok. Nachádza sa v severnej časti mesta pri lokalite Rozálka a historickej mestskej časti Cajla. Od centra mesta je vzdialené dva kilometre.
náhľad|Zadná časť sídliska Sever v roku 2012 s pohľadom na zónu Sever II a na miesto aktuálnej výstavby zóny Sever III – Rozália V roku 2007 vznikla ulica Dona Sandtnera, kde sa od roku 2008 budoval obytný súbor Sever II. Na jeseň 2019 sa začalo s výstavbou obytnej zóny Sever III – Rozália s novou ulicou Sasinkova a od októbra 2020, na ulici Dona Sandtnera, prebieha výstavba bytových domov Severky.
Štátny znak Spojeného kráľovstva
náhľad|Štátny znak [[Spojené kráľovstvo|Spojeného kráľovstva používaný v Anglicku, Walese a Severnom Írsku]] Štátny znak Spojeného kráľovstva (🏴󠁧󠁢󠁥󠁮󠁧󠁿󠁧󠁢󠁥󠁮󠁧󠁿The Royal Coat of Arms of the United Kingdom) je oficiálny znak britského monarchu - v súčasnosti Karola III., ktorá je zároveň hlavným predstaviteľom krajiny. Znak s rôznymi obmenami je používaný aj vládou Spojeného kráľovstva a členmi kráľovskej rodiny. Tento znak vychádza z historickej tradície a nadväzuje na znaky používané anglickými kráľmi už v stredoveku a to ešte v dobe, keď Anglicko, Škótsko, Wales a Severné Írsko neboli zjednotené v jednom štátnom útvare. Štátny znak má dve verzie, jeden na používanie v Anglicku, Walese, Severnom Írsku a druhý na používanie v Škótsku.