cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Lesná železnica Sučany – Struháreň
Trať začínala na Struhárni a na Kantorskej lúke pod turčianskou vetvou hlavného veľkofatranského hrebeňa, spájala sa na Kaplne a viedla cez Sklabinský Podzámok a Turčiansku Štiavničku a končila v Sučanoch pri Prefe kde bolo prekladisko.
Železnica patrila Ladislavovi Révaiovi, grófovi z významného uhorského šľachtického rodu Révaiovcov. Odbočka do Kantorskej doliny patrila martinskému urbáru.
Dnešný stav
Priemyslový areál pri trati sa po zrušení úzkokoľajky rozrástol, vlečka bola predĺžená až ku oblúku trati. Teleso úzkokoľajky poslúžilo pre oplotenie areálu. V ďalšom priebehu je sledovateľný súbeh tohto normálne rozchodného telesa starej jednokoľajky. Po prekročení Kantorského potoka sa ich trasy rozchádzajú, v mieste sú dochované opery oboch mostov po stranách cestného mostu. Taktiež zostali opery mostu cez staré koryto Podhradského potoka za cestou na Podhradie.
Potom je ešte trochu viditeľné teleso na pravom brehu Kantorského potoka (cesta na ľavom) a to je na dlhšiu dobu všetko. Za Turčianskou Štiavničkou využila telesa úzkokoľajky cesta, aj s ľavobrežným úsekom pod zrúcaninou hradu Sklabiňa. V Sklabinskom Podzámku pokračovala železnička po ľavom brehu asi o 200 metrov dlhšie než asfaltka, voľný pruh pod svahom a umiestenie niekdajšieho mostu sú zrejmé. Na konci obce trasa po štvrtýkrát prechádza Kantorský potok a vstupuje na zarastený ľavý breh. Ale nie je tu nič k videniu, ťažko kúsok násypu pri ďalšom bývalom moste za úrovňou horárne Maršalová, kde sa trať vracala na pravý breh. Asfaltová cesta medzi tým prechádza okolo horárne vyššie v svahu, potom klesá späť a za rozšíreným priestranstvom s bývalým nákladiskom opäť využíva teleso železničky.
Chlum (Volary)
Chlum leží v katastrálnom území Chlum u Volar o rozlohe 7,92 km2. Chlum leží aj v katastrálnom území Horní Sněžná o rozlohe 7,79 km2.
Lesná železnica Sučany – Struháreň
Dnešný stav
O niekoľko sto metrov ďalej, ešte pred prekonaním prietokom spod Kľaku, v kilometri 9,6 Kaplna sa nachádzala odbočka. Po pravej strane cesty sa tu dochoval kus násypu urbárskej trate zarastený štátnymi smrekmi, stále s jamkami po podvaloch. Za mostom cez prítok teleso pod cestou krátko pokračuje, zároveň sa na opačnej strane cesty objavuje zarastený násyp trate na Struháreň.
V Kantorskej doline, dnes opäť majetku martinského urbáru, prakticky žiadne pozostatky dávno zrušenej trate nenájdete, aj keď jej teleso využila súčasná lesná cesta len z časti. Len v strednom úseku je na opačnom (pravom) brehu potoka patrná kamenná rovinka. Málo stôp zostalo aj po druhej vetve – na Struhárni v mieste výhybne a nákladiska sa nachádza drevárska manipulačná plocha. Vyššie údolím po žltej turistickej značke (vedie na Kľak, vrch s výborným rozhľadom) sa po jednom a tri štvrte kilometri nachádza stará rampa na ľavej strane cesty v značnom sklone, kde zrejme lesná železnica kedysi končila.
Hnacie vozidlá
Jeden parný rušeň Orenstein & Koppel (výr. č. 8198) s troma nápravami s prezývkou Lujza tu slúžil do roku 1946 potom bol prevezený na lesnú železničku Viglaš a odtiaľ do stredoslovenských sklárni v Zlatne.
Po roku 1946 pribudol dieselový rušeň Gébus typ BN30, ktorý tu slúžil do ukončenia prevádzky.
Álasja
Álasja (sans.) je pohodlnosť, lenivosť, apatia.
STOPY
STOPY je edícia kníh vydavateľstva Mladé letá.
Zameriavala sa na žánre, zaujímavé pre mládež a tak v rokoch 1964 až 1990 vydalo 130 kníh a 18 opakovaných vydaní. Prevažne dobrodružná, no tiež historická, detektívna a sci-fi literatúra pochádzala najmä od nemeckých, poľských, anglických, amerických a sovietskych autorov.
Od decembra 2015 začali knihy v edícii znova vychádzať. Knihy sú vydávané pôvodnom formáte s tvrdými väzbami bez prebalu.
Plavucha
Plavucha je priezvisko, pozri Plavucha (priezvisko), napr.:
Cramchaban
Cramchaban je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Charente-Maritime, v regióne Poitou-Charentes.
Mansle (kantón)
Mansle je francúzsky kantón v obvode Confolens v departemente Charente v regióne Poitou-Charentes. Tvorí ho 26 obcí.
Cramchaban
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Alamosaurus
Alamosaurus je vyhynutý rod veľkého bylinožravého sauropóda, žijúceho v období vrchnej kriedy (pred približne 70 až 66 Ma) na území dnešných Spojených štátov (Nové Mexiko, Utah a Texas). Jeho jediným druhom je Alamosaurus sanjuanensis.
Cramchaban
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Vítonice
Vítonice môžu byť:
NGC 1466
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 11,4.
Jánkmajtis
Jánkmajtis je obec v Maďarsku v Sabolčsko-satmársko-berežskej župe v obvode Fehérgyarmati.
Má rozlohu 2503 ha a žije tu 1729 obyvateľov (2007).
Passau
Passau (po slovensky aj Pasov ) je mesto bez okresu v Bavorsku na juhu Nemecka a centrom okresu Passau. Nachádza sa na hranici s Rakúskom na sútoku troch riek – Inn, Dunaj a Ilz – spôsobujúcich časté a silné hmly. Má viac ako 50 tisíc obyvateľov.
Dejiny
V 6. storočí sa v okolí Passau usídlili Bavori a postavili tu svoj vojvodský dvorec, na ktorého mieste vznikol po založení biskupstva ženský kláštor, neskôr nazývaný Niedernburg (dolné mesto, hrad na rozdiel od hornej, biskupskej časti mesta). V roku 739 založil svätý Bonifác v Passau biskupstvo. V roku 789 povýšil Karol Veľký rivala passauských biskupov, biskupstvo Salzburg, na arcibiskupstvo. Passauskí biskupi šírili kresťanstvo ďalej na východ. Podľa tradície prijali z Passau krst veľkomoravskí Mojmírovci a ich kniežatstvo sa dostalo do jurisdikcie passauského biskupstva. V 10. storočí za biskupa Pilgrima smerovali misie z Passau až k Maďarom do Panónie, ale úsilie pokrstiť maďarského vládcu Gejzu bolo neúspešné rovnako ako snahy o povýšenie passauského biskupstva na misijné centrum pre Rakúsko, Korutánsko, Moravu a Uhorsko. Pilgrim sa svoj cieľ dokonca pokúsil dosiahnuť sfalšovanými pápežskými listinami, ktoré dokazovali, že do Passau bolo v 8. storočí prenesené arcibiskupstvo z rímskeho Laureaca (rakúsky Lorch). V roku 999 sa passauskí biskupi stali svetskými pánmi mesta. K ich dŕžavám pribudli v roku 1161 z rozhodnutia cisára Fridricha I. Barbarossu ešte rozsiahle pozemky benediktínskeho opátstva Niedernburg, siahajúce až k českým hraniciam. Mocné a bohaté passauské biskupstvo tak ovládalo medzi ríšskymi biskupstvami najrozsiahlejšiu oblasť. V roku 1217 povýšil cisár Fridrich II. Hohenstaufský pasovského biskupa Ulricha na ríšske knieža. V roku 1219 začali biskupi stavbu pevnosti Obernhaus (Veste Obernhaus).
Passau sa úspešne ekonomicky rozvíjal vďaka výhodnej polohe na dunajskej vodnej ceste, zásluhou ktorej bola od nepamäti dopravným uzlom spájajúcim sever s juhom i východ so západom. V stredoveku tadiaľ prechádzala Zlatá cesta, dôležitá obchodná cesta vedúca z Rakúska do českých zemí. Cez Passau prechádzali obchodníci so soľou, ťaženou v alpskom podhorí, i kupci zo stredomorskej oblasti. I preto tu bol v roku 1133 postavený drevený most cez rieku Inn, 1278 nasledoval kamenný most cez Dunaj. V roku 1255 získal Passau významné privilégia, ale zostal aj naďalej majetkom biskupov. Ďalšie pokusy bohatých mešťanov (1298, 1367) o nezávislosť boli neúspešné. V roku 1552 uzavreli v Passau dohodu o vyznaní cisár Karol V. Habsburský a protestantský kurfirst Móric Saský, ktorá predznamenala neskoršie podpísanie augsburského mieru (1555). V roku 1676 sa tu konala svadba Leopolda I. Habsburského s Eleonórou Magdalénou Falcko-Neuburskou. V roku 1683 sa cisár znovu uchýlil do mesta v dobe obliehania Viedne Turkami. Vtedy navštevoval nedávno postavený pútnický kostol Mariahilf a modlil sa tu za odvrátenie tureckého nebezpečenstva.
V rokoch 1634 a 1650 zasiahla mesto morová epidémia. 1662 a 1680 ho citeľne poškodili požiare. Biskupi potom povolali do svojich služieb talianskych architektov, ktorí postavili veľa nádherných barokových stavieb. Napríklad v roku 1668 začal Carlo Lurago dostavbu dómu sv. Štefana, v rokoch 1712 – 1730 bola postavená nová biskupská rezidencia. V roku 1789 bola v Passau založená manufaktúra na výrobu porcelánu. V roku 1803 bolo passauské duchovné kniežatstvo sekularizované a pripojené k Bavorsku, v roku 1871 spoločne s ním pripadlo Nemecku. V roku 1821 sa Passau znovu stal sídlom biskupa.
Charakter mesta
Passau je známy ako mesto troch riek. Stekajú sa tu Dunaj, Inn a Ilz. Napriek tomu, že Inn, tvoriaci tu hranicu medzi Nemeckom a Rakúskom, je z nich najmohutnejší, Dunaj je dlhší, a preto je Inn považovaný za jeho prítok. Staré centrum mesta leží na výbežku medzi sútokom Innu a Dunaja, nové štvrte za riekami na priľahlých kopcoch. Vďaka svojej malebnosti a barokovej architektúre (dóm sv. Štefana, Staré mesto) je často navštevovaný turistami. Na základe zákona z roku 1966 tu bola založená univerzita, kde dnes študuje cca 5 tisíc študentov.
Doprava
Priamo v centre mesta sa nachádza železničná stanica a okolo mesta vedie diaľnica spájajúca Regensburg s Linzom. Dôležitými dopravnými tepnami sú aj rieky Dunaj a Inn, po ktorých sa uskutočňujú vyhliadkové plavby okolo Passau i do okolitých miest.
Panoráma
thumb|center|600px|Passau – mesto na sútoku troch riek
Žerotice
Žerotice je obec v Česku v okrese Znojmo v Juhomoravskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 329 obyvateľov, z toho 166 mužov a 163 žien, pričom priemerný vek v obci bol 41,2 roka (muži 39,1 roka, ženy 43,3 roka).
Prvá písomná zmienka o obci pochádza z roku 1253.
Alalach
thumb|Sýria v 2. tisícročí pred Kr. Alalach, dnes Tell Atčana, je praveké a antické mesto neďaleko ohybu rieky Orontes blízko sýrskych hraníc v dnešnom Turecku.
Jármi
Jármi je obec v Maďarsku v Sabolčsko-satmársko-berežskej župe v obvode Mátészalkai.
Má rozlohu 1237 ha a žije tu 1319 obyvateľov (2007).
NGC 1485
NGC 1485 je galaxia v súhvezdí Žirafa, ktorú objavil americký astronóm Lewis A. Swift 24. februára 1886.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 12,8.
Ilonse
Ilonse je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Alpes-Maritimes, v regióne Provence-Alpes-Côte d’Azur.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Plavucha (priezvisko)
Známi nositelia
Pozri v článku Plavucha.
Oyé
Oyé je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Saône-et-Loire, v regióne Burgundsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Majstrovstvá Južnej Ameriky v basketbale mužov 2016
Tieto majstrovstvá zároveň slúžili ako kvalifikácia juhoamerických družstiev na Majstrovstvá Ameriky 2017. Kvalifikovalo sa na ne 5 najlepších družstiev. Rovnako 5 družstiev sa kvalifikovalo aj do A divízie novovzniknutej panamerickej kvalifikácie na MS 2019.
Účastníci
Pozn: Číslo v zátvorke udáva umiestnenie vo svetovom rebríčku FIBA k októbru 2015.
15. máj
Narodenia
thumb|upright|[[Claudio Monteverdi (* 1567)]] thumb|upright|[[Madeleine Albrightová (* 1937)]] thumb|upright|[[Mike Oldfield (* 1953)]] thumb|upright|[[Veronica Campbellová-Brownová (* 1982)]] thumb|upright|[[Andy Murray (* 1987)]]
Úmrtia
thumb|upright|[[Gottfried Semper († 1879)]]
Dáni (priezvisko)
Dáni je maďarské priezvisko. Na Slovensku sa najviac vyskytuje v Seredi, Bratislave a Drnave (okres Rožňava). V Česku je veľmi zriedkavé.
Známi nositelia
Pozri v článku Dáni (rozlišovacia stránka).
Montembœuf (kantón)
Montembœuf je francúzsky kantón v obvode Confolens v departemente Charente v regióne Poitou-Charentes. Tvorí ho 12 obcí.
Júsuf al-Basír
Abú Ja’kúb Júsuf ibn Ibráhím al-Basír, po hebrejsky Josef ben Avraham ha-Roe (* okolo r. 960–970 – † okolo 1040) bol židovský filozof a teológ, príslušník sekty karaitov, ktorý formuloval princípy karaistickych dogiem.
Jeho polemika smerovala proti kresťanom a rôznym sektám. Odmietal hermeneutickú metódu analogického chápania (arabs. kijás, hebr. hekeš - analógia).
Charron, Girardot et Voigt 1906
Charron 1906 bol 3 tony vážiaci, štvorkolesový automobil jednoduchej konštrukcie so 4,5 mm hrubým pancierom, ktorý chránil vodiča i bojový priestor. Poháňal ho benzínový motor s výkonom 30 hp. Predné okná bolo možné v bojovom nasadení chrániť pancierovými okenicami. V zadnej časti sa nachádzala otočná veža so skoseným predkom, vyzbrojená guľometom Hotchkiss kalibru 6,5 mm. Posádku tvorili 3 až 4 ľudia.
Prototyp bol prevezený do Petrohradu a náročne skúšaný. Skúškam síce vyhovel, no zlá ekonomická situácia cárskeho Ruska po prehranej vojne nakoniec väčší kontrakt znemožnila. Vozidlo bolo vyrobené pravdepodobne iba v niekoľkých kusoch.
Jéke
Jéke je obec v Maďarsku v Sabolčsko-satmársko-berežskej župe v obvode Kisvárdai.
Koncha
Koncha (cez latinské concha - lastúra, mušľa z gréckeho konché rovnakého významu) je klenba v tvare štvrť gule využívaná na zaklenutie apsidy, niky, exedry alebo edikuly.
V románskom období boli konchou klenuté apsidy. V renesancii, baroku, klasicizme niky, poprípade exedry. Koncha románskej apsidy bola často pokrytá nástennou maľbou tróniaceho Krista v mandorle (Kristus Pantokrator) a anjelmi posledného súdu. Nika býva v konche dekorovaná štukovou mušľou.
Euthykles
Euthykles alebo Euthyklés (Euthykles, iný prepis: Euthyklés) môže byť:
Fortuna Düsseldorf
Fortuna Düsseldorf je futbalový klub pochádzajúci z nemeckého mesta Düsseldorf ležiaceho v Severnom Porýnii-Vestfálsku. Založený bol v roku 1895 v do ligy vstúpili v roku 1913. Momentálne hrá tím najvyššiu nemeckú Bundesligu do ktorej postúpil v sezóne 2011/2012.
Žerůtky (okres Znojmo)
Žerůtky sú obec v Česku v okrese Znojmo v Juhomoravskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 241 obyvateľov, z toho 131 mužov a 110 žien, pričom priemerný vek v obci bol 41,3 roka (muži 40,6 roka, ženy 42,1 roka).
Cravans
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Kálmánháza
Kálmánháza je obec v Maďarsku v Sabolčsko-satmársko-berežskej župe v obvode Nyíregyházai.
Má rozlohu 3724 ha a žije tu 2048 obyvateľov (2007).
Dányi (priezvisko)
Dányi je maďarské priezvisko. Na Slovensku sa najviac vyskytuje v Kováčovej (okres Rožňava) a Tornali.
Známi nositelia
Pozri v článku Dányi.
Gaston Lachaise
náhľad|Pohyblivá figúra [[1927, Národná galéria v Austrálii]] náhľad|Stojaca žena Gaston Lachaise (* 8. máj 1882, Paríž – † 10. október 1935, New York) bol významný francúzsky sochár, pôsobiaci v USA.
Sochárstvo vyštudoval vo Francúzsku, kde aj začala jeho umelecká kariéra. V rokoch 18991903 vystavoval na parížskych Salónoch, väčšinu svojho tvorivého života ale prežil v Spojených štátoch.
Tvoril najmä ženské akty z lešteného bronzu alebo kameňa, ktoré mali monumentálne rozmery. Je však aj autorom plastík zvierat a reliéfov na verejných budovách v New Yorku (Rockefellerovo centrum).
Lachaisova najslávnejšia práca Stojaca žena (1932), zmyselný ženský akt s točitými, kužeľovitými končatinami, je typickým príkladom jeho tvorby. Bol tiež známy aj ako znamenitý maliar portétov. Je autorom búst slávnych umelcov a slávnych literárnych osobností, akými boli John Marin, Marianne Mooreová a E. E. Cummings.
V modernom sochárstve reprezentuje Lachaisova tvorba klasickú líniu, ktorou sa vyznačovala tvorba iného francúzskeho sochára A. Maillola.
Nokturná (Debussy)
Skladba má tri časti:
Zloženie orchestra: tri flauty, dva hoboje, anglický roh, dva klarinety, tri fagoty, štyri lesné rohy, tri trúbky, tri pozauny, tuba, činely, malý bubon, tympany, dve harfy, sláčikové nástroje (1. a 2. husle, violy, violončelá, kontrabasy) a ženský zbor (8 sopránov a 8 altov). Typická dĺžka skladby je približne 24 minút.
Oblaky sú tichou a diskrétnou kompozíciou. Zachycujú oblohu vo svojej nemennosti, ktorú narúšajú iba pomaly plynúce oblaky. Harmonicky je táto časť založená na jednoduchom slede akordov v 6/4 takte. S prvou časťou kontrastuju Slávnosti - prinášajú oživenie, šum a rytmus. Evokujú večernú slávnosť v lese. V strede skladby je použitý vynikajúci pochodový motív, ktorý znázorňuje pochod mestskej gardy. Úloha bola zverená anglickému rohu a sordinovaným trúbkam. Pochod je výrazný, no napriek tomu znie akoby pod závojom, nevymyká sa z celkovej atmosféry a je skvelou ukážkou Debussyho kompozičnej práce. V Sirénach skladateľ zhudobnil svoje milované more. Poslúchač sa dostáva na tichú a melancholickú morskú hladinu, nad ktorou sa vznáša lákavý spev Sirén. Tento obraz spolu s orchestrom dotvára spev ženského zboru bez textu.
Aj keď dielo bolo prijaté v čase premiéry skôr vlažne, dnes je uznávané a radí sa k skladateľovým najlepším počinom.
Sup tmavohnedý
Sup tmavohnedý (Aegypius monachus) je druh z čeľade jastrabovité a jediný druh rodu sup (Aegypius). Obýva južnú Palearktídu. V súčasnej dobe je rozšírený v južnej Európe (najmä Španielsko), Ázii a čiastočne v Severnej Afrike. V Európe hniezdi okrem Španielska aj na Malorke, v Bulharsku, v Grécku a na Kryme. Ide o čiastočne ťažného vtáka. Podľa Medzinárodnej únie na ochranu prírody a prírodných zdrojov sup tmavohnedý patrí medzi takmer ohrozené druhy, trend celkovej populácie je klesajúci, síce má Európska populácia stúpajúci trend, avšak oveľa väčšia Ázijská je na poklese.
George Albee
George Wilson Albee (* 20. december 1921 – † 8. júl 2006) bol americký psychológ, ktorý sa zameriaval na psychopatológiu intelektuálneho vývinu narušených dospelých, na duševné zdravie a vplyvy prostredia.
Sup tmavohnedý
Opis
Dorastá dĺžky 98 –. Operenie sa u pohlavia nelíši.
Výskyt a stav na Slovensku
Do konca roku 1999 bolo zo Slovenska známych 8 pozorovaní, posledné 25. mája 1946 v Slovenskom krase. Počas prvých 12tich rokov 21. storočia bol pozorovaný dvakrát, 23. júna 2011 v nadmorskej výške nad vrchom Babia hora spolu so supom bielohlavým na hranici s Poľskom, kam aj zaleteli a druhýkrát v máji 2012 nad juhovýchodnými svahmi pohoria Vihorlatské vrchy  letiac na Ukrajinu smerom k mestu Užhorod.
Hniezdenie
Hniezdo má v na stromoch v lese. Samica zvyčajne znáša jedno vajce. Mláďa je v hniezde štyri mesiace a rodičia sa o neho starajú. Keď mláďa povyrastie a naučí sa lietať, lieta s rodičmi. Mláďa nemôže jesť tuhé povrchové mäso a preto musí počkať až ho zje rodič a až potom môže jesť mäkšie tkanivá.
Potrava
Sup tmavohnedý je dravý vták, ktorý sa živí zdochlinami, prevažne stredne veľkými a veľkými zdochlinami cicavcov.
Ochrana
Je zákonom chránený, spoločenská hodnota je 5000 € (Vyhláška MŽP č. 170/2021).
Aeolosauridae
Aeolosauridae je vyhynutá čeľaď sauropódomorfov zo skupiny Titanosauria. Vyskytovali sa v období vrchnej kriedy (pred približne 93 až 65 Ma) na územiach dnešnej Brazílie a Argentíny.
Zástupcovia
Do čeľade sú radené tieto rody:
Spišský Jeruzalem
Spišský Jeruzalem (iné názvy pozri nižšie) je unikátny krajinársky koncept a urbanisticko-architektonický súbor trinástich samostatných sakrálnych stavieb (sedem božích múk, štyri kaplnky, katedrála a biskupský palác) a dvoch dnes nezachovaných lokalít (JablonovRybníky a archeologické nálezisko na Pažici). Komplex stavieb sa prevažne rozkladá na území plošiny Pažice, travertínovej kopy Sivá Brada, Spišskej Kapituly a lokality JablonovRybníky. Vytýčené body mali pripomínať utrpenie a ukrižovanie Ježiša Krista, vrcholiac na návrší Sivá Brada ako Golgota, pri slávení pašiových hier a mystérií. Koncept kalvárie predstavuje pomyselnú kópiu Jeruzalema tzv. Calvario Jerusalem v mierke 1:1. Kalvária bola vybudovaná medzi rokmi 16661675 a jej iniciátorom bol spišský prepošt Juraj Baršoň Predlohou kalvárie bola pravdepodobne Kalwaria Zebrzydowska v Poľsku. Spišský Jeruzalem je pravdepodobne najstaršia známa kalvária toho typu na Slovensku
Názov
Poznámka: Spišská diecéza používa ako oficiálny názov kalvárie formálny a menej formálny, ale všeobecne známy a rozšírený názov. V dokumentoch Spišskej diecézy sú niekedy oba tvary spolu. Všeobecné platí, že menej formálny tvar sa vždy uvádza ako druhý. Slovenská odborná literatúra používa menej formálny tvar, ktorý je všeobecne známy a rozšírený. Oficiálny názov nesprávne opisuje celý komplex ako kalváriu, avšak iba úsek od Kaplnky svätého Františka Xaverského po Kaplnku svätého Kríža na Sivej Brade sa považuje za kalváriu (t.j. krížová cesta) v tradičnom ponímaní.
História výstavby
Traduje sa, že pred vznikom Spišského Jeruzalema tu boli rôzne menšie púte na travertínovú kopu Sivá Brada alebo na Pažici blízko miesta, kde dnes stojí Kaplnka svätej Rozálie. Vznik kalvárie ovplyvnil fakt, že na začiatku 17. storočia boli tunajší obyvatelia protestanti. Mnohé kostoly sa ocitli v rukách protestantov. Ohniskom katolíkov a neskôr samotnej rekatolizácie ostala Spišská Kapitula. Jedným z prostriedkov protireformácie na území Uhorska bolo pôsobenie jezuitskej rehole. Jezuiti pôsobili na Spiši od roku 1643 až do zrušenia ich rehole v roku 1773 cisárom Jozefom II. Podporovali rôzne duchovné cvičenia, exorcizmy, náboženské divadlá alebo mystéria pre zvýšenie emotívneho zážitku veriacich.
Okolo roku 1659 na Spiš prišiel krakovský kanonik Jozef Bernard Zebrzydowski, ktorý bol vymenovaný do úradu farára Spišského Podhradia. Pravdepodobne udržoval úzke kontakty s jezuitmi v Spišskej Kapitule, spišským županom Štefanom Čákim alebo so spišským prepoštom Jurajom Baršoňom. Podľa hypotézy Vladimíra Olejníka sa spišský prepošt Juraj Baršoň dozvedel o Kalwarii Zebrzydowskej od Jozefa Bernarda Zebrydowského. Iniciátormi výstavby Spišského Jeruzalema boli horlivý rekatolizátor, jezuita a spišský prepošt Juraj Baršoň a predstavený Kongregácie Matky umierajúcich a zomretých Štefan Goszton v polovici 17. storočia. Predlohou kalvárie sa stala pravdepodobne Kalwaria Zebrzydowska, ktorú začal stavať Mikołaj Zebrzydowski z Krakova v roku 1601. Plány kalvárie možno priniesli mnísi z kláštora do Spišského Podhradia (mesto bolo súčasťou tzv. spišského zálohu).
V roku 1666 spišský kanonik Ján z Betlanoviec nechal postaviť uprostred Pažice Kaplnku svätej Rozálie, ktorá mala pripomínať palác Herodesa Antipasa. Súčasne bola kaplnka pamiatkou morovej epidémií na Spiši. Poloha bola zvolená so zámerom výstavby kalvárie v symbolickej vzdialenosti od Večeradla (Katedrála svätého Martina). Neskôr spišský prepošt Juraj Baršoň nechal postaviť Kaplnku svätého Františka Xaverského (1669), ktorá reprezentovala rímsku pevnosť Antóniu. Poslednou kaplnkou v projekte Spišského Jeruzalema bola Kaplnka svätého Kríža na Sivej Brade (okolo roku 1675), ktorá mala predstavovať Golgotu. V rovnakom roku boli postupne postavené božie muky, predstavujúc hradby Jeruzalema, po obvode Pažice okolo ciest do Spišskej Kapituly. Meno architekta je neznáme. Pravdepodobne išlo o domáceho majstra. Projekt kalvárie bol prerušený odchodom spišského prepošta Juraja Baršoňa, ktorý bol menovaný do úradu jágerského biskupa.
Koncept kalvárie narušila výstavba Kaplnky svätého Jána Nepomuckého na Pažici (17711778), ktorej výstavbu nariadil spišský prepošt Jozef Karol Zbiško. Počas výstavby však vznikol spor medzi Spišskou Kapitulou, ktorá bola výlučným vlastníkom Pažice a spišským prepoštom pre jeho svojvoľné konanieaj keď išlo o sakrálnu stavbu. Napriek sporom bola kaplnka neskôr dokončená. Po odchode a zrušení rehole Jezuitov koncept Spišského Jeruzalema postupne začal upadať. V druhej polovici 19. storočia boli na Pažici vysadené borovice čierne, ktoré mali pripomínať cédre v okolí Jeruzalema. Na prelome 19. a 20. storočia lokalita JablonovRybníky, ktorá prestavovala Getsemanskú záhradu postupne zanikla. Neskôr sa na území Pažice konali menšie púte veriacich z okolitých dedín. Pri Kaplnke svätého Kríža sa pravidelne 4. mája a 14. septembra konali slávnostné bohoslužby.
Menšie rekonštrukčné práce sakrálnych objektov na Pažici prebehli na začiatku 20. storočia. Úpadok kalvárie dovŕšilo obdobie socializmu v Česko-Slovensku. Spišský Jeruzalem v roku 2001 znovu objavil krajinár doc. Ing. Peter Jančura, Ph.D., vedúci Katedry plánovania a tvorby krajiny na Fakulte ekológie a environmentalistiky vo Zvolene v rámci realizácie projektu: „Krajinný ráz regiónov Slovenskej republiky" pre Slovenskú agentúru životného prostredia, pre ktorú tiež pracoval. Jednou z riešených lokalít bola práve Hornádska kotlina. Súčasťou spomínaného projektu bola spracovaná aj štúdia „Identifikácia krajinného rázulokalita Spišský Hrad a okolie". Napriek tomu, že o objave bolo publikovaných niekoľko článkov, záujem o nevšednú kalváriu veľký nebol. Naštartoval ho, na návrh Ing. Imricha Fülöpa, zástupcu riaditeľa Úradu Košického samosprávneho kraja a Mgr. Ľubice Dojčárovej z odboru kultúry Košického samosprávneho kraja, až projekt „Spišský Jeruzalem“, zameraný na rozvoj cestovného ruchu, ktorý bol pripravovaný od roku 2009 v rámci projektu Európske hlavné mesto kultúry Košice 2013 a programu Košického samosprávneho kraja Terra Incognita. Pre zabezpečenie realizácie projektu bolo dňa 20. decembra 2010 podpísané: „Memorandum o spolupráci“ medzi Biskupským úradom v Spišskej Kapitule a zástupcami Košického a Prešovského samosprávneho kraja. V zmysle uvedeného memoranda obstaral Košický samosprávny kraj spracovanie „Urbanisticko-architektonickej štúdie“, ktorej cieľom bol urbanisticko-architektonický návrh revitalizácie religióznej krajiny, vrátane ideového riešenia pravdepodobných trás Veľkonočného mystéria, a ktorá dala základ celému projektu. V tom čase sa do výskumu zapojili okrem pracovného tímu aj ďalší historici. Spoločnými silami poskladali mozaiku „Calvario Jerusalem“ unikátnej koncepcie kalvárie na Pažici. Spišská diecéza na vlastné náklady urobila niekoľko menších opráv na Kaplnke svätého Kríža (1989), Kaplnke svätej Rozálie (1993), Kaplnke svätého Františka Xaverského a Kaplnke svätého Jána Nepomuckého (2010). Na základe programu INTERREG V-A PoľskoSlovensko boli v roku 20192020 zrekonštruované Božie muky, Kaplnka svätej Rozálie a Kaplnka svätého Františka Xaverského.
Koncept
vľavo|náhľad|Mapa Jeruzalema (s vyznačenými miestami utrpenia Ježiša Krista) od Christián Adrian Cruys, známy pod menom Adrichomius, [[1584, Národná knižnica Izraela, Jeruzalem]] Baroková Kalvária pri Spišskej Kapitule zodpovedá konceptu kalvárie tzv. Calvario Jerusalem v mierke 1:1. Jezuiti sa pravdepodobne inšpirovali výstavbou Kalwarie Zebrzydowskej v Poľsku, ktorá bola postavená analogicky k stredovekej mape Jeruzalema. Polohopis Spišského Jeruzalema odpovedá pootočenej stredovekej mape Jeruzalema o 90° proti smeru hodinových ručičiek. Na výber polohy kalvárie vplývalo viacero faktorov ako využitie travertínu, ktorý pripomína štruktúru kamenných hradieb. Teplé podnebie a suchomilné svahy Pažice, imitujúc stredomorskú atmosféru Izraela a Palestíny, dotvárali Borovice čierne na severnej strane, ktoré pripomínali cédre.
Jeruzalem bol po stáročia cieľom kresťanských pútnikov, ako napríklad Bazilika Božieho hrobu, aby si pripomenuli posledné dni a utrpenie Ježiša Krista. Križiaci prinášali informácie a popisy Jeruzalema. Počas osmanských vojen však bola púť do Svätej zemi znemožnená. Vo zvyšku západnej Európy sa začalo s výstavbou kalvárii, ktoré mali pútnikom a veriacim pripomenúť miesta utrpenia Ježiša Krista. Podstatou koncepcie kalvárie typu Calvario Jerusalem je rozmiestnenie jednotlivých sakrálnych objektov v urbanisticky upravenej krajine. Umiestenie sakrálnych objektov bolo do symbolicky rovnakého prostredia ako v Jeruzaleme. Geografická poloha a orientácia svetových strán je približná. Body zodpovedajú symbolickému zámeru na Pažici, Krížovej hore, Sivej Brady a lokality JablonovRybníky. Vzdialenosti medzi bodmi sú analogické k historickej rekonštrukcií udalostiam z posledných dní Kristovho života (medzi 6.8. aprílom v roku 30 podľa: ), ktoré sú opísané v knihe Liber peregrinationis z roku 1294 od dominikánskeho mnícha Riccolda. náhľad|Plán kalvárie typu Calvario Jerusalem v [[Kalwaria Zebrzydowska|Kalwarii Zebrzydowskej, Poľsko]]Jezuiti založili v Spišskej Kapitule v roku 1647 školu, viedli filozofické dišputy v slovenskom jazyku a organizovali náboženské divadlá alebo mystéria. Spišský Jeruzalem sa tak stal vhodnou kulisou pre tieto mystéria, čo potvrdzujú aj miestne názvy (napr. Krížová hora). Mystéria boli náboženským divadlom, ktoré boli často rozsiahle dramatické námety s výjavmi zo života Ježiša Krista. V našom slovenskom prostredí ich poznáme pod pojmom pašiové hry, ktoré organizovali jezuiti počas Veľkého týždňa. Predstavovali jednotlivé časti z evanjelií, opisujúce Poslednú večeru, zatknutie a súdenie Ježiša Krista, jeho smrť a pochovanie. Podľa teórie Miroslava Varšova sa pašiové hry alebo náboženské divadlá na kalvárii odohrávali v slovenskom jazyku (idiomate vulgari). Doposiaľ sa však nepodarilo nájsť v archívoch zápis pašiových hier spojených priamo so Spišským Jeruzalemom.
Oživenie konceptu Spišského Jeruzalema prišlo až po jeho znovuobjavení v roku 2001. Na základe výskumu krajinárov a historikov vznikol projekt Spišského Jeruzalema. Každoročne sa tu koná duchovno-kultúrny festival tzv. „Dni Spišského Jeruzalema" (posledný májový víkend) s cieľom priblížiť históriu pútnictva, koncept Spišského Jeruzalema a Kristovo utrpenie (opakovane hraná živá krížová cesta s prvkami pašiových hier).
Komplex stavieb
náhľad|Mapa Spišského Jeruzalema|vľavo
Katedrála svätého Martina
Katedrála svätého je rímskokatolícka katedrála v Spišskej Kapitule, miestnej časti mesta Spišské Podhradie v okrese Levoča. Ide o katedrálny chrám spišskej diecézy a zároveň aj farský kostol. Z architektonického hľadiska sa jedná o románsko-gotickú katedrálu, postavenú v prvej tretine 13. storočia ako románsky chrám trojtraktového priestoru s westwerkom na západe. V koncepte Spišského Jeruzalema predstavuje Katedrála svätého Martina Večeradlo (teda Posledná večera a ustanovenie Eucharistie).
Lokalita JablonovRybníky
Lokalita JablonovRybníky severne od Pažice a juhovýchodne od obci Jablonov za Vavrincovým potokom predstavuje údolie rieky Cedron a Getsemanskú záhradu. Výskum starších mapových podkladov potvrdil existenciu dvoch rybníkov na Vavrincovom potoku. V polovici 19. storočia lokalitu parkovo upravili, čím vznikla symbolická Getsemnaská záhrada, kde sa Ježiš Kristus modlil, bol zradený a zajatý. Poloha Getsemanskej záhrade súvisela s výhľadom na symbolickú krajinu Spišského Jeruzalema. Lokalita je najlepšie zachytená na mape z roku 1860. Getsemanská záhrada postupne zanikla a dnes už táto lokalita neexistuje.
Archeologická lokalita na Pažici
Archeologická lokalita na Pažici predstavuje zvyšky staršieho benediktínskeho Kláštora svätého Martina z 11. storočia. Zaniknutý kláštor bol postavený na vyvýšenine zvanej Hora svätého Martina (Mons sancti Martini) oproti Spišskej Kapitule. V 70. rokoch 20. storočia prebehol archeologický výskum pod vedením Adriána Vallášeka, ktorý odhalil kaplnku, baptistérium, priorský dom, studňu a rôzne obytné alebo hospodárske budovy. Súčasťou kláštora bol pravdepodobne opevnený komplex alebo hospic. Areál kláštorného komplexu postupne s rozvojom Spišskej Kapituly strácal význam a pravdepodobne v 15. storočí zanikol. Ďalšie objasnenie kláštora je predmetom bádania. Zvyšky kláštorného komplexu pravdepodobne v koncepcii Spišského Jeruzalema predstavujú na úrovni hypotézy Jeruzalemský chrám (teda Ježiš Kristus pre veľkňazom Annášom).
Kaplnka svätej Rozálie
náhľad|Kaplnka svätej Rozálie Kaplnku dal postaviť v roku 1666 spišský kanonik Ján z Betlanoviec ako prvú a najstaršiu časť kalvárie, čo potvrdzuje kronikársky zápis. Ide o ranobarokovú kaplnku s hexagonálnym pôdorysom. Kaplnka je zaklenutá hviezdicovitou hrebienkovou klenbou. V interiéri sa nachádzal baldachýnový rokokový Oltár svätej Rozálie z roku 1701 s ústredným motívom svätice a sochami anjelov. Žiaľ, dodnes sa zachoval iba murovaný oltárny podstavec s kamennou menzou a priestorom na oltárny kameň s relikviami. Oltárny obraz svätej Rozálie sa v priebehu storočí stratil. Exteriérovú výzdobu (štyri obrazy, ktoré viseli na stenách kaplnky) zhotovil v roku 1708 spišský kanonik akustód Peter Martinovszky. Nad portálom kaplnky sa nachádza vytesaný rok 1666. Strecha má tvar šesťbokého ihlana.
Kaplnka bola zasvätená svätej Rozálie ako ochrankyne proti moru a cholere v roku 1667 spišským prepoštom Jurajom Baršoňom, čo potvrdzuje dekrét na relikviári z oltára. K vzniku kaplnky sa viaže legenda, podľa ktorej je pamiatkou na morovú epidémiu na Spiši medzi rokmi 16621664. V roku 1662 vrcholila v okolí Spišskej Kapituly a Spišského Podhradia. Počas morovej epidémie bola z karanténnych dôvod na určitý čas zakázaná účasť na bohoslužbách v Spišskej Kapitule. Jezuiti v snahe neprerušiť pastoračnú činnosť zriadili na Pažici provizórnu kaplnku pre veriacich, kde vo sviatky a nedele slávili svätú omšu. Kaplnka svätej Rozálie bola pravdepodobne postavená po morovej epidémií na mieste provizórnej kaplnky.
Spišský prepošt Juraj Baršoň nechal po vysvätení kaplnky založiť fundáciu na jej vydržiavanie o sume 100 uhorských zlatých a 200 zlatých na odslúženie dvanástich omší k úcte svätej Rozálie a za zakladateľa kaplnky a jeho rodičov. Ku kaplnke pravidelne chodili pútnici a procesie. Jedna z najväčších procesií sa odohrala 4. septembra 1778. Neskôr sa procesie obmedzili na Prosebné dni a utorky. Veľké opravy kaplnky sa odohrali v rokoch 1935, 1945 a 19911993. V roku 2019 bola kaplnka kompletne zreštaurovaná v rámci grantového programu INTEREG. Kaplnka svätej Rozálie v koncepcii Spišského Jeruzalema predstavuje palác Herodesa Antipasa (teda Ježiša Krista pred Herodesom). Podľa inej teórie poloha kaplnky odkazovala na starý palác Hasmoneovcov (z rodu pochádzal samotný Herodes), ktorý stál uprostred Horného mesta. To potvrdzuje samotný fakt, že Herodes postavil svoj palác pri západných hradbách Horného mesta. Z biblických správ nie možné určiť, kde sídlil Herodes počas veľkonočných sviatkov. Stavitelia kalvárie pravdepodobne stotožnili sídlo Herodesa s polohou paláca Hasmoneovcov.
Kaplnka svätého Františka Xaverského
S vznikom kaplnky sa spája legenda. Podľa nej mal v roku 1669 prepošt Juraj Baršoň po neúspešných pokusoch ostatných exorcistov vyhnať z istej Poľky zlého démona pomocou obrazu svätého Františka Xaverského. Zlý démon si mal vybrať medzi opustením tela ženy alebo pobozkaním obrazu. Na pamiatku úspešného exorcizmu dal prepošt Juraj Baršoň postaviť na Pažici kaplnku zasvätenú svätému Františkovi Xaverskému. Kaplnka bola do polovice 18. storočia cieľom pútnikov, najmä chorých a mrzákov, s prosbou o uzdravenie. Po vzniku Spišského biskupstva a následne hygienických opatrení Márie Terézie a Jozefa II. o pochovávaní, spišský biskup Karol Salbeck zakázal pochovávať okolo Katedrály svätého Martina. Nový cintorín pre kanonikov a laických bratov bol premiestený ku kaplnke okolo roku 1787. Neďaleko kaplnky bol v roku 1888 nasadený les Borovice čiernej, ktorý mal ochraňovať hroby na cintoríne. V roku 1796 sa spomína, že kaplnka je zničená. Na začiatku 19. storočia došlo k jej renovácii spišským kanonikom Jozefom Čechom, ktorý v roku 1829 ako košický biskup zriadil jej fundáciu o sume 50 uhorských zlatých. K poslednej veľkej oprave kaplnky došlo v roku 1900 a neskôr chátrala. V roku 2010 Spišská diecéza na vlastné náklady opravila kaplnku. V roku 2019 bola kaplnka kompletne zreštaurovaná v rámci grantového programu INTEREG.
V koncepte Spišského Jeruzalema predstavuje Kaplnka svätého Františka Xaverského rímsku pevnosť Antóniasídlo rímskej posádky v Jeruzaleme a miesto, kde Pilát odsúdil Ježiša Krista (teda Ježiš pred Pilátom, odsúdenie Ježiša, bičovanie a korunovanie tŕňovou korunou). Kaplnka pripomína pevnosť Antónia svojou dispozíciou, ktorá je mestskou pevnosťou pristavanou zvnútra k mestským hradbám. Podobne aj Kaplnka svätého Františka Xaverského plní dvojakú funkciuz prednej strany ide o kaplnku a zo zadnej má výklenok smerujúci podobne ako božie muky k cestám po obvode Pažice, ktoré symbolizujú jeruzalemské hradby.
Kaplnka svätého Kríža
náhľad|Kaplnka svätého KrížaKaplnka svätého Kríža bola postavená z iniciatívy Kongregácie Matky umierajúcich a zomretých založeného jezuitom Štefanom Gosztonym v polovici 17. storočia. Ďalšími iniciátormi boli spišský kanonik Ján z Betlanoviec a spišský prepošt Juraj Baršoň na travertínovej kope Sivá Brada okolo roku 1675. Ide o barokovú jednoloďovú stavbu s podkovovitým záverom presbytéria. Interiér je zaklenutý pruskou klenbou. Fasáda kaplnky je zdôraznená plochým stredným portikom zakončený tympanónom. Nad segmentovým portálom je otvor tzv. poľnej kazateľnice. Kaplnka bola medzi rokmi 17711782 rokokovo upravená a odráža jej súčasný stav. O pôvodnom vzhľade kaplnky je málo informácií. Podľa písomných prameňov išlo o malú kaplnku. V interiéri uprostred pravdepodobne vyvieral prameň, ktorý zohrával významnú rolu počas púti alebo procesií. V minulosti okolo kaplnky vyvieralo 14 prameňov. Prameň vo vnútri bol zakrytý posuvnou kamenno doskou. vľavo|náhľad|Oltár [[Svätý Kříž|Svätého Kríža z roku 1804, interiér Kaplnky svätého Kríža]] V interiéri sa nachádzal kríž z roku 1699, ktorý nechal vyhotoviť spišský kanonik a titulárny opát Blahoslavenej Panny Márie v Kereki Bernard Forstner. Ďalej sa tu nachádzal barokový obraz Kladenie Krista do hrobu z polovice 18. storočia a neskorobarokový hlavný Oltár Blahoslavenej Panny Márie z roku 1749. Na oltár prispeli veriaci, Kongregácia Blahoslavenej Panny Márie a spišský kanonik Jakub Répássy o sume 100 uhorských zlatých. Pôvodný menší oltár, ktorý veľmi nevyhovoval jezuiti predali a odviezli do Olcnavy. V tom istom roku nechal páter Peter Balga, predstavený kongregácie, zhotoviť pred vstupom do kaplnky kamennú menzu, ktorú doplnil o skupinu sôch Kalvárie (uprostred kríž s Máriou Magdalénou a po stranách sochy Bolestnej Panny Márie a apoštola Jána. Počas osláv v roku 1751, teda na sté výročie štatútov a potvrdenia Kongregácie Blahoslavenej Panny Márie bol zriadený v kaplnke dočasný oltár s jezuitskou symbolikou.
V roku 1804 bola kaplnka vybavená novým Oltárom Svätého Križa a menším bočným Oltárom svätého Františka Xaverského. Pravdepodobne išlo o oltár z Kaplnky svätého Františka Xaverského, ktorá bola v tom čase prázdna a vážne poškodená. Oltár Svätého Kríža obsahuje v stipese menzy Boží hrob vo forme niky. Týmto spôsobom bola dodržaná tradícia výstavby kalvárií, ktorá sa často vyskytovala u mnohých podobných konceptov. V kaplnke bola malá drevená empora s menším organom a základné liturgické vybavenie ako prenosné spovednice. Kurátorom kaplnky bol vždy prefekt kňazského domu v Spišskej Kapitule. Exteriérovú výzdobu v roku 1765 zvalil prudký vietor. Predstavený kongregácie František Pinka, dal zhotoviť nový drevený kríž s namaľovaným korpusom tela Ježiša Krista na medenom plechu. Kamenná menza bola odstránená v roku 1782. Drevený kríž bol nahradený kamenným, ktorý v roku 1896 znova poškodil prudký vietor. Krátko na to bol nahradený dreveným krížom. V roku 1900 bol vztýčený kovový kríž na príkaz spišského biskupa Pavla Smrečányiho. Neskôr bol nahradený kamenným krížom. Sochy boli prichytené k podstavcom železnými klinmi.
S vznikom kaplnky sa spájajú zázraky, ktoré sa udiali v kaplnke okolo roku 1675. Napriek tomu, že do polovice 18. storočia prevláda púť, najmä chorých a mrzákov, s prosbou o uzdravenie ku Kaplnke svätého Františka Xaverského, od 90. rokov 17. storočia sa tieto púte postupne premiestnili ku Kaplnke svätého Kríža. Procesie sa konali každoročne s menšími prestávkami kvôli vojenským nepokojom a epidémiám. Veľké procesie s účasťou spišských prepoštov a okolitej šľachty sa uskutočnili v rokoch 1691, 1696, 1698, 1699, 1702 a 1722. Od roku 1695 sa púte ku kaplnke spájajú s činnosťou kongregácie. Počas osláv v roku 1751 bol zriadený v kaplnke dočasný oltár. Dve hlavné procesie sa konali na sviatok Nájdenia svätého Kríža (3. máj) a Povýšenia svätého Kríža (14. september). V roku 1699 bola kaplnka prvýkrát opatrená odpustkami pre pútnikov. náhľad|Kaplnka spolu s kamenným krížom a zastaveniami krížovej cestyPrestavba kaplnky započala položením základného kameňa 19. augusta 1771. Kameň bol umiestený do základu záveru presbytéria. Obsahoval nádobu s relikviami a pamätný nápis. Iniciátorom prestavby bol spišský kanonik Tomáš Watter, Po jeho smrti bol poverený páter Michael Frigeri. Po zrušení Spoločnosti Ježišovej v roku 1773, ktorej bol členom prácu na prestavbe zanechal. V roku 1779 na prestavbe kaplnky na vlastné náklady pokračoval bývalý jezuita František Xaverský Makay. Pri prestavbe bol na určitý čas odstránená kamenná exteriérová menza, pod ktorou sa objavil štvorhranný kameň s otvorom. V kameni sa nachádzal medený medailón zabalený do červeného hodvábu. Na medailóne sa nachádza vročenie 1749, kráľovský erb a kruhopis: „Za vlády Márie Terézie". Na reverze bol nápis: „Deo Optimo Maximo Amen. Ku cti Ukrižovaného Pána, nášho otca a Božej rodičky Márie. MDCCIL, Za predstavenstva Pátra Balgu, S. J." Kameň s medailónom bol umiestnený pod oltár v kaplnke. Kaplnka bola dokončená až v roku 1782.
Napriek dlhotrvajúcej prestavbe tradícia púti ku kaplnke na sviatky Nájdenia a Povýšenia svätého Kríža nijak neupadla. Záujem pútnikov a prispievateľov na prestavbu vzbudili odpustky, ktoré pre kaplnku vymohol prvý spišský biskup Karol Salbeck. Pútnikom ich udelil 14. júna 1779 pápež Pius VI. V roku 1804 založil kaplnke fundáciu 200 uhorských zlatých bývalý spišský a neskôr ostrihomský kanonik František Draveczky. Význam kaplnky v priebehu posledných storočí upadol. Kaplnka bola opravovaná v rokoch 1924 a 1938. Kaplnka bola po roku 1989 čiastočne opravená. Napriek tomu, že kaplnka ako jediná sakrálna stavba Spišského Jeruzalema slúži liturgickým účelom dodnes. Každoročne sa v nej 14. septembra slávi sviatok Povýšenia svätého Kríža. Oživená bola tradícia krížovej cesty od Kaplnky svätého Františka Xaverského ku Kaplnke svätého Kríža. Kaplnka v koncepte Spišského Jeruzalema predstavuje Golgotu a Boží hrob (teda miesto Ukrižovania Ježiša Krista a Ukladanie Ježiša do hrobu).
Božie muky
náhľad|Jedna z božích múk neďaleko Spišskej Kapituly|vľavo Božie muky sú orientované na južnom a severnom okraji Pažice. V súčasnosti je ich sedemjužný okraj obsahuje tri a severný štyri. Božie muky boli postavené postupne okolo roku 1675. Ide o štvorboké kamenné a piliere s nikou. Božie muky sú situované na vysokých bralách, aby pôsobili monumentálnym dojmom. Niky sú natočené pozdĺž ciest okolo Pažice z juhu a severu. Vo výklenku boli pravdepodobne umiestnené pašiové obrazy, obrazy Kristovho umučenia alebo zo života Krista. Pôvodné obrazy sa nezachovali (napr. Kristus na Olivovej hore, Kristus nesúci kríž, Bolestná Panna Mária, svätý Jozef, svätý Peter a svätý Ján Nepomucký), pretože v priebehu storočí boli viackrát vymenené. V roku 1701 sa spomína istý maliar Gašpar zo Spišského Podhradia, ktorý namaľoval obraz pre jednu z božích múk. Okolo roku 1900 namaľoval nové obrazy istý maliar Springer z Levoči.
Kaplnka svätého Jána Nepomuckého
náhľad|Kaplnka svätého Jána Nepomuckého Kaplnka svätého Jána Nepomuckého je najväčšou kaplnkou na Pažici. Ide o rokokovú kaplnku s nepravidelným oktogonálným pôdorysom a polkruhovým presbytériom na východnej strane. Kaplnka je zaklenutá kupolu a na bokoch pruskou klenbou. V interiéri sa nachádza tabuľa s nápisom zdôrazňujúci výber svätého Jána Nepomuckého ako jej patróna a dátum výstavby. V kaplnke bol oltár, ktorý sa však nezachoval. Strecha má oktogonálnu kupolu s lucernou na vrchu. Kaplnka bola postavená z iniciatívy posledného spišského prepošta Jozefa Karola Zbiška v rokoch 17651766. Počas výstavby však vznikol spor medzi Spišskou Kapitulou, ktorá bola výlučným vlastníkom Pažice, a prepoštom Jozefom Karolo Zbiškom pre jeho svojvoľné konanieaj keď išlo o sakrálnu stavbu. Napriek sporom bola kaplnka neskôr dokončená. Svedčí o tom pamätná tabuľa s nápisom.
Prepošt Zbiško pre kaplnku v roku 1771 založil fundáciu, podľa ktorej sa v nej mala slúžiť dvakrát do mesiaca omša za zakladateľa kaplnky. Okolo roku 1778 púte ku kaplnke upadli. Kaplnku potom zasiahol blesk a bola poškodená strecha a pamätná tabuľa. V roku 1796 bola obnovená. Dodržiavanie fundácie pokračovalo ešte v roku 1804. Okolo roku 1849 sa v blízkosti kaplnky utáborilo približne 3000 ruských Kozákov cára Mikuláša I. Dvaja z nich sú pochovaní severne od kaplnky. Na jar v roku 1935 udrel do kaplnky opäť blesk a poškodil strechu. Ešte v tom roku bola strecha opravená. Okolo roku 2010 bola strecha kaplnky odcudzená a neskôr nahradená novou plechovou strechou. V roku 2018 bola do interiéru kaplnky umiestnená zmenšená kópia oltára svätého Jána Nepomuckého, ktorý pre kaplnku Kňazského seminára v Spišskej Kapitule v roku 1944 zhotovil Martin Benka.
Kaplnka svätého Jána Nepomuckého pravdepodobne nesúvisí s konceptom Spišského Jeruzalema. Poloha kaplnky pri porovnaní s mapou starovekého Jeruzalema zodpovedá palácu Hasmoneovcov, ktorý sa však podľa evanjelia nespája s utrpením Ježiša Krista.
NGC 1435
NGC 1435 je reflexná hmlovina v súhvezdí Býk, ktorú objavil nemecký astronóm Ernst Wilhelm Leberecht Tempel 19. októbra 1859. Nachádza sa v blízkosti hviezdy Merope v hviezdokope Plejády.
Vario LF3
Konštrukcia
Nároky na množstvo prepravených osôb v električkách sa každý rok zvyšujú. Preto vzrástla potreba veľkokapacitných vozidiel, ako napríklad Tatra KT8D5, ktoré sa v súčasnosti úspešne modernizujú. Súčasne je potrebné ich počet zvyšovať, čo pri KT8D5 nie je možné. Niektoré dopravné podniky sa rozhodli rekonštruovať staršie električky na veľkokapacitné trojčlánkové (Brno – Tatra K3R-N, Plzeň – Tatra K3R-NT). Druhú možnosť, dodávku nových vozidiel, využila Ostrava v podobe električky Vario LF3.
Ide o jednosmerný osemnápravový motorový električkový vozeň, pozostávajúci z troch článkov, ktoré sú spojené kĺbmi a harmonikou. V pravej bočnici sa nachádza pätoro dverí. V každom článku sa nachádza nízkopodlažná časť. Podiel nízkej podlahy na temenom koľajnice dosahuje 50 percent z celkovej plochy. Vysokopodlažné časti nad TK sa vyskytujú v prvej tretine prvého článku, tretej tretine posledného článku a v oboch kĺboch nad podvozkami.
Vario LF3 je vybavené asynchrónnou elektrickou výbavou TV Europulse, odpruženými podvozkami Komfort a polopantografom. Dizajn čiel navrhol Ing. arch. Pelikán. Jeden striedač je určený pre jeden podvozok. Na riadenie a diagnostiku elektrickej výbavy sa používa mikroprocesorový distribuovaný riadiaci systém CECOMM. Výbava je umiestnená na streche vozidla.
Vlajka Antiguy a Barbudy
right|thumb|230px|Vlajka Antiguy a Barbudy Vlajka Antiguy a Barbudy je červená s veľkým klinom v tvare rovnoramenného trojuholníka zo základňou na hornom okraji a s hrotom v strede dolného okraja. Klin je rozdelený na tri vodorovné polia, čierne, modré a biele. V čiernom pruhu je žlté vychádzajúce slnko s deviatimi lúčmi, symbolizujúce nástup novej éry rozkvetu ostrova. Klin tvaru písmena V naznačuje tiež víťazstvo nad kolonializmom. Červená farba symbolizuje činorodú dynamiku obyvateľstva, čierna africký pôvod väčšiny ľudu, modrá nádej a spolu s bielou a žltou zároveň slnko, more a piesočnaté brehy ostrova, teda ako hlavnej turistickej príťažlivosti. Vlajka bola zavedená v roku 1967 a pri vyhlásení nezávislosti roku 1981 sa nezmenila.
Plaucha
Plaucha môže byť:
Dejiny tankov
Prvá svetová vojna
náhľad|Little Willie V prvej svetovej vojne nastal veľký problém, pretože boje prebiehali v zákopoch. Ani jedna armáda sa nemohla pohnúť z miesta. Kto zaútočil, ten mal okamžite obrovské straty spôsobené guľometmi a delostrelectvom nepriateľa.