cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Milan Majerský
Mladosť, štúdium, pedagogické pôsobenie
V rokoch 2013 až 2015 zastával pozíciu riaditeľa (polovičný pracovný úväzok) Katolíckeho pedagogického a katechetického centra n. o. V roku 2016 úspešne obhájil titul PhD. na Katolíckej univerzite v Ružomberku, v študijnom programe: Teória vzdelávania náboženskej výchovy, s názvom dizertačnej práce: Využitie pohybových aktivít v katechéze.
Politická činnosť
Majerský v roku 1990 spoluzakladal klub KDMS v Levoči. Od roku 1998 bol poslancom mestského zastupiteľstva v Levoči. Túto pozíciu zastával tri volebné obdobia (do roku 2010). Od roku 2009 je poslancom Prešovského samosprávneho kraja. V komunálnych voľbách v roku 2010 kandidoval na post primátora Levoče s podporou širokej koalície KDH, OKS, SaS, SDĽ a SDKÚ-DS, voľby však prehral o 12 hlasov. Získal 2 174 (45,24 %) hlasov, kým obhajujúci primátor Miroslav Vilkovský s podporou strán ĽS-HZDS, SF a SMER-SD 2 186 (45,49 % hlasov). Následne sa kvôli tesnej prehre vo voľbách od roku 2010 opakovane súdil o post primátora mesta Levoča
Primátor Levoče (20142017)
V roku 2016 mesto Levoča pod jeho vedením nakúpilo pozemky s cieľom vybudovať individuálnu bytovú výstavbu (v cene 17 €/m², uznesenie č.10) a následne oslovilo realizačnú firmu, ktorej tejto pozemky mesto predalo priamo, bez súťaže (za cenu 10 €/m², uznesenie č. 7), čo osobne v diskusii TV Levoča potvrdil aj zástupca primátora.
Za rok 2016 Levoča v hospodárení skončila na 130. mieste zo 138. hodnotených miest. Úrokové zaťaženie mesta sa však znížilo zo 108 000 € (rok 2016) na 75 000 € (rok 2017).
Pod vedením primátora Majerského Levoča obsadila 74. miesto zo 100 hodnotených samospráv v rebríčku Transparency International za rok 2016. Za jeho primátorovania bol 30. septembra 2015 otvorený nový zimný štadión a schválený zákaz hazardu (máj 2016). V máji 2016 ako prvý primátor na Slovensku podpísal memorandum o spolupráci s Mestským mládežníckym parlamentom. V auguste 2017 začala výstavbu výrobných hál spoločnosť Helske s.r.o., ktorá ako nový investor v hnedej priemyselnej zóne mesta Levoča vytvorí do konca roka 2018 120 nových pracovných miest. S rekonštrukciou vstupného bodu mesta – Košickej brány sa začalo v septembri 2017 a celkovo sa preinvestuje 500 000 €. Okrem toho mesto za jeho vedenia investovalo do ďalších menších rekonštrukcií: fontána dobročinnosti, detské ihrisko na sídlisku Západ , oprava chodníkov na sídlisku Západ a pod.
V apríli 2016 ohlásil kandidatúru na post predsedu KDH (Kresťanskodemokratického hnutia). Neskôr sa tejto kandidatúry vzdal, ale v júni bol zvolený za podpredsedu Kresťanskodemokratického hnutia.
Predseda Prešovského samosprávneho kraja (2017súčasnosť)
V máji 2017 ohlásil kandidatúru na predsedu Prešovského samosprávneho kraja za koalíciu strán KDH – OĽANO – SaS – NOVA. Dňa 4. 11. 2017 bol zvolený za predsedu Prešovského kraja. Pri historicky najvyššej volebnej účasti v kraji (29,95 %) víťazil v deviatich okresoch a získal 40,4 % hlasov oproti Petrovi Chudíkovi (SMER-SD) so 30,6 % a štyrmi víťaznými okresmi.
V roku 2022 opätovne kandidoval na post predsedu PSK. Vo voľbách ho okrem KDH podporili SaS, SME RODINA a ZA ĽUDÍ. Mandát obhájil, keď získal 111 343 hlasov (42,01 %) a zvíťazil nad Michalom Kaliňákom, ktorý získal 31,39 % hlasov.
Voľby do NR SR 2020 a predseda KDH
Vo voľbách do Národnej rady SR vo februári 2020 Majerský kandidoval z druhého miesta kandidátky KDH. Získal 33 516 prednostných hlasov (tesne za predsedom KDH Alojzom Hlinom), keďže KDH však získalo len 4,65 % hlasov, do parlamentu sa nedostal.
6. mája 2020 ohlásil Majerský kandidatúru na predsedu KDH na plánovanom augustovom sneme. Jeho kandidatúru podporila okrem iného KDMS aj Združenie kresťanských seniorov Slovenska. Snem KDH sa konal 22. augusta 2020 v Ružomberku. Majerský na ňom bol zvolený za predsedu KDH, ako jediný kandidát získal 278 z 326 hlasov delegátov.
Názory na politické témy
Milan Majerský v rozhovore pre Denník N uviedol že „Podpísanie dohody je štandardný postup.“ Podporuje uzatvorenie zmluvy DCA so Spojenými Štátmi, poukazuje pritom na vyjadrenia americkej veľvyslankyne že žiadne základne tu nebudú a straty suverenity v dôsledku prítomnosti americkej armády sa neobáva.
Športová kariéra
Bol aktívnym športovcom. Hrával hádzanú, hokej a basketbal. Venoval sa aj cyklistike.
S basketbalom začal vo veku 15 rokov, basketbale hráva na pozícii pivota so svojou výškou 200 cm. S klubom BK Kovohuty Krompachy pôsobil v extralige mužov. V sezónach 2002/03 a 2003/04 hral 1. slovenskú basketbalovú ligu za klub BK 04 AC LB Spišská Nová Ves. V roku 2004 so Spišskou Novou Vsou vybojoval víťazstvo v prvej lige a postup do extraligy. Neskôr bol hráčom klubov BK 95 Prešov a BK Slovenský Orol v Levoči, v druhej lige východ nastupoval za Levoču aj už ako župan v roku 2018 vo veku 46 rokov.
Vyhlásenie k deportáciám židov zo Slovenska (október 1987)
Vyhlásenie k deportáciám židov zo Slovenska je dokument, ktorý podpísalo 24 osôb, zväčša disidentov, z ktorých viacerí boli katolícki aktivisti. Adresovali ho ako prejav "ľútosti a odprosenia" za deportácie Židov počas vojny židovskej náboženskej obci a židovským spoluobčanom na Slovensku. Bolo zverejnené v októbri 1987, malo však dosah aj mimo Slovenska.
Príprava a zverejnenie
Ján Čarnogurský v ankete časopisu Kritika & Kontext priznal, že myšlienka Vyhlásenia vznikla v rozhovoroch s Borisom Lazarom, ktorý mu dal prečítať strojopis dizertačnej práce Ivana Kamenca na túto tému. Vyhlásenie bolo kolektívnym dielom. Hlavnými autormi podľa Mikloška boli Korec, Čarnogurský a Jablonický. Hudobný skladateľ Roman Berger, si dodnes myslí, že Vyhlásenie napísali Čarnogurský s Tatarkom.
Text vyšiel v domácom samizdate Náboženstvo a súčasnosť, dôležitejšie však bolo jeho publikovanie v zahraničí. Anton Hlinka prečítal Vyhlásenie na zhromaždení bývalých väzňov koncentračného tábora Mauthausen. Text dokumentu potom odvysielali Slobodná Európa i Hlas Ameriky, vyšiel v slovenskej i českej emigrantskej tlači. Vyhlásenie vyšlo aj v takmer všetkých izraelských novinách. (Komunistická tlač písala o koncentračnom tábora Dachau a prítomnosti biskupa Dominika Kalandu. )
Inšpiráciu tohto vyhlásenia možno hľadať aj v exulantskom vyhlásení Rady slobodného Československa, Stála konferencia slovenských demokratických exulantov z roku 1984, ktoré je napísané v slovenčine a tiež deklaruje ľútosť a hanbu.
Koinos
Koinos môže byť:
Vyhlásenie k deportáciám židov zo Slovenska (október 1987)
Obsah a interpretácia
Rada slobodného Československa vydala podobné vyhlásenie (k tragédii občanov židovského vierovyznania za druhej svetovej vojny) 14. apríla 1984 (o tri roky skôr), v ktorom sa uvádza:"...nacisti z Čiech a Moravy vyviezli 67 tisíc a zo Slovenska, kde ľudácky totalitný režim vydal drastické protižidovské zákony, bolo vyvezené vyše 57 tisíc občanov židovského vierovyznania do nacistických koncentrákov smrti. Prevažná väčšina ich tam zahynula. ... demokratickí Česi a Slováci nemali nič spoločné s týmto ohavným zločinom. Odmietame tiež tézu niektorých inonárodných politických kruhov, že celý slovenský národ nesie zodpovednosť za túto tragédiu, lebo za druhej svetovej vojny podľahol fašizmu."Pokiaľ vo vyhlásení z roku 1984 je explicitne uvedený ľudácky totalitný režim, vo vyhlásení z roku 1987 nie je uvedený:"sa stali uprostred druhej svetovej vojny .. Deportácie a ďalšie protižidovské opatrenia boli v slovenských rukách. Ponechávame historikom spravodlivé posúdenie celkovej absurdnej medzinárodnej situácie tých čias, v ktorej sa všeobecne ustupovalo pred násilím a v ktorej existovali neslýchané tlaky, čo obmedzovali priestor celkom slobodného konania."Aj keď hovorca ÚZ ŽNO hodnotil Vyhlásenie pozitívne ako dobre myslený akt, upozorňuje, že už v roku 1987 bolo jasné, že sa niektorí signatári "politicky artikulujú a že vykazujú sympatie k Slovenskému štátu rokov 19391945." "... chceli odprosiť v mene nášho svedomia, v mene ľudskosti a kresťanskí signatári i v mene náboženskej viery ..."Čo vtedajšia Pravda hodnotila ako "provokáciu pohrobkov slovenského klérofašistického režimu a ideovodiverzných centrál.“
Vyhlásenie 1990
Pred Vianocami 1990 prijala Národná rada pod predsedníctvom Františka Mikloška Vyhlásenie k deportáciám Židov zo Slovenska, ktorého text sformuloval poslanec Anton Hykisch a prečítala poslankyňa Zuzana Mistríková. Všetci poslanci prejavili súhlas tým, že povstali z miest.
Slovenská politika
náhľad|Titulný list periodika Slovenská politika Slovenská politika sú noviny, ktoré vychádzali na Slovensku po roku 1918.
Aristogeitón (sochár)
Aristogeitón bol grécky sochár v 5. storočí pred Kr. Aristogeitón, grécky sochár neznámeho pôvodu, tvoril pravdepodobne v polovici 5. storočia pred Kr. Staroveký cestovateľ Pausanias vo svojej sprievodcovskej príručke po Grécku uvádza, že Aristogeitón s Hypatodórom zhotovili niekoľko sôch, ktoré Argejčania venovali ako votívne dary do Delf: „''V blízkosti koňa sú i iné votívne dary Argejčanov, vodcovia totiž tých, ktorí s Polyneikom tiahli do Téb, Talaov Adrastos, Oineov Tydeus, potomci Proita, totiž Hipponoov Kapaneus, Ifidov Eteoklos, ďalej Polyneikes a Hippomedón, syn Adrastovej sestry. Neďaleko zhotovili Amfiaraov voz, stojí na ňom vozataj Batón, blízky priateľ Amfiaraov. Posledný z nich je Alitherses. Tieto sochy sú dielom Hypatodóra a Aristogeita a podľa argejského rozprávania ich týto umelci zhotovili z prostriedkov získaných po víťaznej bitke pri argejskej Oinoe, keď argejské vojsko a aténske pomocné zbory premohli Lakedaimončanov. ''“ Uvedená bitka sa odohrala na hranici medzi Spartou a Argolidou okolo roku 460 pred Kr.
Slovenská politika
Slovenská politika vychádzala v Prahe, neskôr v Bratislave každý deň okrem pondelka ako orgán Republikánskej strany poľnohospodárskeho a maloroľníckeho ľudu. Mal prílohu Športový pondelok. Uverejňoval aj romány na pokračovanie - veľa zahraničných, z domácich napr. Čachtická pani, Jánošík, Spipšské tajomstvo, Studňa lásky a i.
Bitka o Habartov
Bitka o Habartov (v tom čase Habersbirk) bola prvý ozbrojený stret medzi česko-slovenskými četníkmi a sudetskými Nemcami. Niekedy je označovaná za prvú bitku druhej svetovej vojny.
Prehľad udalostí
V roku 1938 žilo v Habartove 3135 obyvateľov, z toho 207 Čechov. Slúžili tu 4 četníci: práporčík Jan Koukol (veliteľ), strážmajster Jan Pardus, strážmajster Antonín Křepela, strážmajster Matěj Příbek. Na četnícku stanicu prišlo v priebehu roka niekoľko výhražných anonymov (adresované najmä Pardusovi). 12. septembra bola situácia v Habartove napätá. Na križovatkách boli rozmiestnené hliadky takzvaných ordnerov.
Ráno 13. septembra došlo k prvému incidentu. Strážmajster Pardus narazil pri ceste z úradu do kiosku na dav Nemcov. Dočkal sa od nich urážok, avšak napadnutý zatiaľ nebol. Situácia sa v priebehu dňa priostrovala. Nemci sa začali pripravovať na boj s prítomnými četníkmi. Na veži kostola sa objavila ríšska zástava s hákovým krížom. Pardus a Koukol sa vydali na obecný úrad, aby nastolili poriadok v obci. Nikto z prítomných si na nich zatiaľ netrúfol a na miesto sa dostali bez ujmy. Tu sa však situácia zhoršila a hrozilo jej vyeskalovania na ozbrojený stret. Obaja četníci sa vrátili na stanicu, kam ich odprevádzal nemecký dav. Ten sa pred stanicou čiastočne rozišiel.
Časť vzbúrencov neskôr prenikla do budovy, vznikla prestrelka, pri ktorej zomrel Jan Koukol a veliteľ vzbúrencov Otto Plass. Strážmajster Příbek bol zranený. Nemci boli po vyše dvoch hodinách zo stanice vyhnaní.
Zakrátko bola zlynčovaná Růžena Pardusová predvedená pred budovu četníckej stanice. Četníkom bolo dané ultimátum – pokiaľ nezložia zbrane, bude zastrelená. Četníci potom začali bez zbraní vychádzať, prvý Příbek, za ním Křepela a nakoniec Pardus. Ozbrojenci na Pardusa raz vystrelili, následne ho dav začal surovo lynčovať (napríklad mu v ušných lalokoch prepichovali hákové kríže).
Okolo 14. hodiny do obce dorazil autokar s 11 četníkmi z pohotovostného oddielu v Sokolove (Falknov). Tí okamžite začali boj s Nemcami, pri ktorom boli zabití četníci Stanislav Roubal a Vladimír Černý. Nemci boli zahnaní na útek. Následne bolo za obcou nájdené dobité telo četníka Křepelu.
Ján Loisch
Ján Loisch (* 23. november 1878, Veľký Slavkov† 1945) bol slovenský kultúrny historik.
Študoval nemecký a maďarský jazyk a filozofiu v Kluži, kde získal profesorský diplom. Od roku 1903 bol profesorom evanjelického gymnázia v Budapešti, neskôr na Spiši. Ján Loisch bol spišský regionalista, autor literárnohistorických a biografických portrétov spišských básnikov (Rudolf Weber a i.). Zostavil zborník o Spiši a publikoval v spišských regionálnych časopisoch (Karpathen Post) a vydal mapu Spiša.
Bitka o Suomussalmi
Bitka okolo Suomussalmi a na Raatskej ceste prebiehala od 30. novembra 1939 do 8. januára 1940 a predstavuje najväčšie fínske víťazstvo v Zimnej vojne a jednu z najdrvivejších porážok v histórii Červenej armády. Zoskupenie plukovníka Siilasvua zložené z torza 9. pešej divízie a bojovej skupiny Susi (ktoré dohromady nemali ani silu jednej kompletnej divízie) v tejto bitke celkom zničilo 47. armádny zbor I. F. Dašitseva tvorený dvomi posilnenými divíziami, tankovou brigádou a plukom tzv. Fínskej oslobodeneckej armády (FOA).
Opis oblasti
Oblasť okolo Suomussalmi sa nachádza v severnom Fínsku a je celkom nevhodná pre vedenie modernej mobilnej vojny. Ide o mierne zvlnenú krajinu nepriestupných pralesov, močiarov, jazierok a jazier. Niekoľko metrov až desiatky metrov vysoké pahorky ju pretínajú od severu na juh (teda kolmo k predpokladaným smerom postupu sovietskych jednotiek). Stav komunikácii medzi sovietsko-fínskymi hranicami a Suomussalmi bol extrémne zlý. Fakticky existovali iba dve relevantné – dvojpruhová štrkom vysypaná lesná cesta Suomussalmi – Raat a ešte horšie zjazdná komunikácia Suomussalmi – Juntusranta. Komunikačná sieť medzi Suomussalmi a fínskym vnútrozemím bola naproti tomu podstatne hustejšia a navyše bola značne posilnená celkom novou (a Sovietom neznámou) železničnou traťou, ktorá siahala až do Hyrynsalmi, malého mestečka ležiaceho 25 míľ (40 kilometrov) juhozápadne od Suomussalmi.
Fínska armáda
Fínska strana si bola vedomá nevhodnosti danej oblasti pre vedenie mobilnej vojny a obrovských logistických problémov, ktoré by Červená armáda musela riešiť pri väčšom útoku cez ňu, a preto nepredpokladala, že by tu nepriateľ nasadil väčšie sily. Pre obranu a prípadné výpady na nepriateľské územie tu bol umiestnený jediný samostatný prápor domobrany pod vedením majora Kariho. Úder celého armádneho zboru predstavoval pre Fínov šok, ale ani výhoda úplného prekvapenia, ktoré ZSSR docielil, nemohla vyvážiť ostatné potom veľmi negatívne okolnosti.
Keď fínske velenie naplno pochopilo rozsah a cieľ nepriateľského úderu, najskôr vyslalo na sever niekoľko menších jednotiek pre vystuženie obrany. Plán teda zo začiatku zostával rovnaký. Potom však maršal Mannerheim dospel k rozhodnutiu, ktoré neskôr označil za jedno z najťažších vo svojom živote: celkom sa spoľahol na hlásenie tajnej služby ohľadom síl Červenej armády zhromažďujúcich sa proti Mannerheimovej línii, vyhodnotil tieto sily ako nedostatočné, a napriek tomu, že očakával v blízkej dobe masívny úder na hlavnom fronte na Karelskej šiji, neváhal odoslať väčšinu svojich rezerv severne od Ladožského jazera. Najväčšia časť posíl tu získala práve oblasť Suomussalmi. Predstavovala ju nekompletná 9. pešia divízia, ktorej veliteľ, plukovník Siilasvuo, dostal rozkaz zničiť všetky nepriateľské invázne sily v oblasti. Plán sa opieral o špecifiká miestneho terénu, rozdielne schopnosti oboch armád a maximálne ťažil z neschopnosti Červenej armády koordinovať akcie jednotlivých jednotiek, najmä potom pokiaľ ide o spoluprácu medzi 163. a 44. divíziou, ktoré mali byť držané a zničené oddelene.
Červená armáda
47. armádny zbor vyslaný proti Sumoussalmi predstavoval mimoriadne silné zoskupenie, ktorého úlohy siahali ďaleko za jednoduché ovládnutie oblasti. V skutočnosti boli jeho ciele považované za minimálne rovnako dôležité ako hlavný úder proti Mannerheimovej línii. Očakávalo sa od neho, že kliešte vytvorené 163. a 44. divíziou a pričlenenými jednotkami rozdrvia obrancov Suomussalmi a budú pokračovať do fínskeho vnútrozemia smerom na prístav Oulu. Jeho dosiahnutím, ktoré bolo plánované do 14 dní po zahájení konfliktu, by bolo Fínsko rozťaté na dve časti a odrezané od akýchkoľvek dodávok či pomoci zo strany Švédska.
Plán, ktorého duchovnými otcami boli Mereckov a Vorošilov a ktorého detaily mal dopracovať veliteľ 9. armády Čujkov, bol však veľmi vágny a vychádzal z nezmyselných predpokladov. Nebral do úvahy miestne podmienky, nezaoberal sa zjavnou nepripravenosťou Červenej armády na boj v subpolárnych podmienkach, bez zjavného dôvodu predpokladal minimálny odpor až podporu miestneho obyvateľstva. Viac ako riešením vojenských otázok sa zaoberal detailnou prípravou vojenskej prehliadky, ktorú mala 44. divízia po príchode do Oulu usporiadať. Najväčšou trhlinou plánu však bola úplná závislosť na faktoch, že Fíni nebudú klásť odpor a boje sa skončia do konca decembra, pretože sovietske velenie nebolo schopné zaistiť zásobovanie svojich jednotiek. Neexistovali žiadne varianty plánu pre boje a plnohodnotné zásobovanie zboru po 21. decembri, velenie celkom otvorene počítalo s tým, že v tej dobe budú už boje ukončené a armáda si zaobstará väčšiu časť potravín z dobytej oblasti. Keď potom postup červenoarmejcov narazil na prudký odpor Fínov a plán sa zrútil, zrútilo sa spolu s ním aj sovietske velenie v oblasti.
Divízni velitelia Zelencev a Vinogradov, veliteľ zboru Dašitsev a veliteľ armády Čujkov sa navzájom obviňovali z neschopnosti, sabotáží a zbabelosti a odmietali prevziať zodpovednosť za situáciu. Velitelia oboch divízií zúfalo prosili o povolenie k prebytiu sa z obkľúčenia, ale obaja ich nadriadení, za sekundovania politických komisárov, o ich žiadosti nevedeli rozhodnúť a odmietali patričné rozkazy vydať. Čujkov potom vydal absurdné inštrukcie v zmysle držať posty a pútať na seba nepriateľské sily a doplnil ich nesplniteľnými sľubmi zásobovania vzdušnou cestou. V tejto zúfalej situácii sa nakoniec velitelia divízií vzbúrili a pokúsili sa prebiť domov bez ohľadu na rozkazy velenia, ktoré ich už zjavne odpísalo. Čakali však príliš dlho.
Bitka začína – pád Suomussalmi
Červená armáda začala útok ráno 30. novembra 1939. Pôvodný plán počítajúci s kliešťami tvorenými 163. a 44. divíziou musel byť opustený, pretože 44. divízia nedorazila na bojisko včas. Útok teda začala sama 163. divízia s k nej pripojenou časťou 21. tankovej brigády a podpornými jednotkami FOA. Ťažiskom útoku sa stala komunikácia Juntusranta-Suomussalmi. Časť odlúčených jednotiek zaútočila aj po komunikácii Raat-Suomussalmi.
Hlavný úder 163. streleckej divízie dopadol na nič netušiacu nekompletnú rotu pohraničnej stráže poručíka Ela. Jeho zúfalé volanie o pomoc tvárou v tvár takmer dvestonásobnej presile nepriateľa bolo jeho nadriadenými zo začiatku vyhodnotené ako panikárenie a bolo mu povedané, že musí bojovať lepšie. Túto odpoveď dostal aj na druhú žiadosť popoludní. Posilnená niekoľkými odlúčenými pohraničníkmi a neodvedenými príslušníkmi domobrany (teda väčšinou príliš mladými, resp. príliš starými) pokračovala jeho jednotka v zúrivých ústupových bojoch na trase Juntusranta-Linna-Palovara. 2. decembra sa zachytila tesne pred Linnou a na niekoľko hodín celkom zastavila sovietsky postup, ale nepriateľ využil svoju početnú prevahu a keď neuspel s priamym útokom, začal ju obkľučovať zo severu. Elo teda ustúpil priamo do osady Linna, Sovieti ho však nasledovali natoľko tesne, že už nestihol evakuovať jej obyvateľov. 3. decembra o osadu vypukol zúrivý boj.
Priame údery boli odrazené, ale rozsiahle obchvatné manévre, ktorým Elo nemohol pre nedostatok mužov zabrániť, určili osud stretnutia. 3. decembra večer, po 4 dňoch nepretržitých bojov bez výraznejších posíl, už sčasti obkľúčený a s takmer 2/3 mužov mŕtvych alebo ťažko ranených, Elo neuniesol situáciu a zastrelil sa. Jeho nástupca, poručík Arainne, prikázal okamžite opustiť Linnu bez ohľadu na obyvateľov, ktorých sa nepodarí evakuovať, a pokračoval v ústupových bojoch. Juhozápadne od Palovary bola jeho rota konečne posilnená o dve čaty odlúčené roty Kontula, ale aj napriek tomu nemohla táto skupina zastaviť nástup 163. divízie, ktorá na lepšej ceste a voľnejšom priestore nabrala rýchlosť.
V rovnakej dobe major Kari dokonale pochopil, že nie je schopný splniť pôvodné rozkazy o vpáde na sovietske územie (jeho prápor pri pokuse o ich splnenie narazil na odpor minimálne pluku podporovaného tankmi a po ťažkých stratách musel ustúpiť), a začal sa presúvať smerom k Suomussalmi. Jeho rozkazy boli vzápätí potvrdené fínskym velením, ktoré už celkom prehodnotilo svoj názor na „panikárenie“ a začalo k Suomussalmi odosielať všetky dostupné a uvoľniteľné jednotky z okolia. Ale už bolo neskoro, kľúčový bod Palovara padol 4. decembra a bolo zjavné, že na relatívne voľnom a prehľadnom priestore medzi Palovara a Suomussalmi sa so svojimi silami nemôže podariť nepriateľa zadržať. Fínske velenie preto rozhodlo o vyprázdnení Suomussalmi a zaujatí obranných pozícií západne a juhozápadne od jazier Niskanselka a Haukipera. Toto rozhodnutie bolo potvrdené 5. decembra. Ten istý deň začalo fínske velenie do oblasti urýchlene sťahovať jednotky z ďalších oblastí, ktoré neboli vystavené nepriateľskému útoku, najmä potom išlo o 16. samostatný prápor rozmiestnený skôr okolo cesty na Kuusamo. Ten sa stretol s prieskumnými jednotkami 163. divízie, ktoré Zelencev vyslal po dobytí Palovary severným smerom, a zahnal ich späť. Hlavná časť práporu sa rozložila okolo jazera Piispa, aby znemožnila rozvíjať postup Červenej armády týmto smerom a pripravila vlastné akcie proti tylovým pozíciám nepriateľa. Začala tiež vysielať hliadky monitorujúce presuny nepriateľských kolón, tieto patroly sa však zatiaľ boju pokiaľ možno vyhýbali.
Major Kari vyslal časť jednotiek, aby dohliadli na evakuáciu a zničenie Suomussalmi a so zvyškom pokračoval v zdržiavacom a ústupovom boji so sovietskymi jednotkami postupujúcimi k Suomussalmi po Raatskej ceste. V priebehu 5. decembra dosiahol obrovský úspech, keď jeho muži napadli a zničili nepriateľskú predsunutú jednotku podporovanú dvomi tankmi a zmocnili sa kompletnej sady sovietskych šifier. Vďaka tomuto úspechu potom Fíni po celý zvyšok bitky zachytávali a dešifrovali sovietsku rádiokomunikáciu v reálnom čase, čo zmarilo veľa sovietskych plánov. Karimu sa podarilo celkom zastaviť postup nepriateľských síl na šiji medzi jazerami Kuomas a Kuivas, ale vzhľadom k nezadržateľnému postupu nepriateľa na Suomussalmi zo severu mu bolo jasné, že bude nutné túto pozíciu opustiť.
Karta sa obracia
8. decembra sa Zelencev pokúsil rozšíriť kontrolu nad oblasťou, ale neúspešne. 662. pluk nedokázal na severe vstúpiť do Puolanky cez tvrdý odpor 16. samostatného práporu a bol s ťažkými stratami odrazený späť. V priebehu bojov bol ťažko zranený veliteľ 16. práporu major Pallari. Na juhozápade bol zasa po ťažkých bojoch odrazený pokus dvoch plukov o prekročenie Haukipery. Už tak zlé počasie sa začalo zhoršovať. V oblasti sa začali objavovať až dvojmetrové snehové záveje a teplota v noci klesala hlboko pod −20 °C. Keď ani opakovanie útokov o deň neskôr neprinieslo efekt, rozhodol sa Zelencev obmedziť svoju útočnú aktivitu a vyčkať na pomoc 44. divízie. Zdá sa, že sa stále domnieval, že všetko je pod kontrolou, pretože aj keď pripustil nedostatočnosť svojej údernej sily, stále neveril, že by mohla byť jeho pevná pozícia ohrozená a zrejme ani nemal patričný prehľad o stave a plánoch ohľadom zásobovania.
Ale 9. decembra sa začali v oblasti rozmiestňovať dva pluky 9. pešej divízie a Fíni sa chopili iniciatívy. Teraz, keď už bolo na fínskej strane dostatok mužov, aby bolo možné uvoľniť jednotky aj pre iné úlohy, ako boli zdržiavacie boje okolo ciest, mohol Siilasvuo názorne demonštrovať kvalitatívnu prevahu fínskych jednotiek. Fíni vybavení lyžami a sobími záprahmi mali väčšiu voľnosť manévrovania a rýchlosť presunov, ako ruskí pešiaci bez lyží, o tankoch a autách nehovoriac. Zatiaľ čo Rusi boli pútaní na sprevádzkované cesty, fínske jednotky sa prirodzene pohybovali neprestupnými bažinami a lesmi a po zamrznutých hladinách jazier a cesty ich zaujímali iba potiaľ, pokiaľ ich mohli zablokovať pre presuny nepriateľa. Počasie sa zhoršovalo a začali sa prejavovať ďalšie neduhy Červenej armády.
Sovietske uniformy síce neboli pre mrazivé počasie ideálne, ale stačili by, pokiaľ by ich nositelia vedeli, ako sa za extrémnych mrazov chovať. Takto to bol problém. Čo však bolo vyložene zlé, bola olivová farba týchto uniforiem, ktorá robila zo sovietskych vojakov na bielom snehu ideálne terče. Objavovali sa problémy so zbraňami, ktoré neboli odskúšané pre subpolárne podmienky a ťažké mrazy. Tento fakt ešte zhoršovala úplná nepripravenosť sovietskych vojakov, ktorí nemali tušenie, ako zbrane v takomto mrazivom počasí udržiavať.
Ďalšou ranou pre sovietske akcie bol fakt, že s príchodom Siilasvuových jednotiek sa objavil fenomén, ktorého boli červenoarmejci dosiaľ ušetrení – samostatne pôsobiaci ostrelovač. Fínski ostreľovači (civilným povolaním väčšinou lovci) predstavovali elitu v celosvetovom rozsahu (dodnes sa držia v prvej desiatke rebríčka najúspešnejších ostreľovačov histórie dvaja Fíni bojujúci za Zimnej vojny). Pohybovali sa pustatinou a zabíjali prednostne veliteľov či červených komisárov. Za tejto situácie sa začala prejavovať stádovosť sovietskych vojakov, ktorí nedokázali samostatne konať. Nebola to iba ich vina – plány akcií zväčša poznali iba veliteľ jednotky, jeho zástupca (možno) a komisár. Pokiaľ všetci padli, vojaci zväčša neboli schopní pokračovať a buď sa zastavili a čakali na rozkazy, alebo sa vrátili späť. U Fínov naopak bola aspoň s hrubým plánom zoznámená celá jednotka (u špeciálnych prepadových kománd boli podrobne inštruovaní všetci muži) a ich oddiely väčšinou pokračovali v akcií aj za situácie, kedy všetci dôstojníci i poddôstojníci padli. Ďalšou slabinou Sovietov bola nulová voľnosť konania – vždy sa riadili podľa podrobných rozkazov a plánov, bez ohľadu na to, ako nezmyselné sa ukázali.
11. decembra tesne na poludnie začal Siilasvuo mohutný úder cez jazero Haukipera južne od mesta. Jeho ťažisko smerovalo nie proti Suomussalmi, ale východne od neho, smerom na šiju medzi jazerami Kuomas a Kuivas a k jazeru Kianta. Účelom tohto úderu bolo zničiť sovietske jednotky rozmiestnené v priestore medzi jazerami Kuivas, Kuomas a Kianta, pretnúť južnú zásobovaciu trasu 163. divízie vedúcu po Raatskej ceste a súčasne znemožniť 44. divízii spojiť sa 163. divíziou. Súčasne boli vedené rušivé akcie proti severným pozíciám červenoarmejcov okolo jazera Niskanselka.
Oslobodenie Suomussalmi a zničenie 163. streleckej divízie
Od 14. do 16. decembra vykonali Fíni niekoľko pokusov o útok proti kľúčovým pozíciám 163. divízie v Suomussalmi a severne od neho, ale boli odrazení so značnými stratami. Siilasvuo preto rozhodol počkať na príchod delostrelectva a väčšieho počtu mínometov. Pokračoval však v narúšaní sovietskych logistických trás a niektorých čiastkových útokoch proti odlúčenejším postom. 16. prápor zatiaľ postúpil smerom k juhu a zvyšoval tlak proti 163. divízii zo severu. Výsledkom boli prudké boje o šiju medzi jazerami Ala a Kova, ktoré trvali sa striedavými úspechmi až do 20. decembra. Na šiji pri jazere Kuivas sa zatiaľ zmenila situácia a skôr skúšobné a rušivé útoky z 14. a 15. decembra boli 16. a 17. vystriedané vážnymi pokusmi o prielom, v druhom prípade podporovaný tankmi. Tie ale zlyhali (čiastočne preto, že Siilasvuo prednostne pridelil tu umiestneným jednotkám svoje prvé delo, ktoré dostal 16. decembra). Situácia sa potom stabilizovala až do noci z 19. na 20. decembra, kedy fínske prepadové jednotky začali preventívne a rušivé údery proti roztiahnutej formácii 44. divízie.
20. decembra začal Siilasvuo konečne disponujúci delostreleckou podporou akcie na definitívne obkľúčenie Suomussalmi a 24. decembra ho takmer dokončil. Zelencev zareagoval zbesilými údermi všetkých voľných jednotiek v smere na juhovýchod, aby sa spojil so 44. divíziou, pričom sa mu po prvýkrát dostalo výraznej vzdušnej podpory. Už mu bolo jasné, že je v pasci, a hodlal otvoriť jej čeľuste násilím, dokiaľ to ide. Navyše mu došlo, aký veľký je problém so zásobovaním, a že sľuby jeho nadriadených sú nerealistické. Jednu chvíľu to vyzeralo, že fínske pozície oddeľujúce sovietske divízie padnú, ale nakoniec sa ich podarilo udržať, okrem iného vďaka úplnej neschopnosti „elitnej“ 44. divízie účinne podporiť snaženie svojich súdruhov vlastnými akciami. 25. decembra Zelencev zopakoval svoj úder, ale cez noc posilnené Fínske pozície odolali. Zároveň mu začali narastať problémy v súvislosti s fínskymi útokmi zo severu a proti zásobovacím trasám. 25. a 26. decembra síce ešte severnou cestou dorazili dve zásobovacie kolóny, respektíve to, čo z nich napriek extrémne silnej ochrane zostalo, boli však posledné. Na Raatskej ceste zatiaľ pokračovali boje na šiji Kuivas-Kuomas. Fíni neuspeli vo svojich pokusoch o posunutie svojich pozícií na východ, ale ich prepadové komandá zničili nepriateľovi poľnú kuchyňu, jeden tank a niekoľko áut. Vyčerpaná 44. pešia divízia už jasne celkom stratila schopnosť a vôľu bojovať a obmedzila sa len na obranu svojej kolóny.
Zúfalý Zelencev, ktorý teraz už celkom jasne chápal svoju situáciu, sa obrátil na svojich nadriadených s prosbou o povolenie prebiť sa z obkľúčenia. Argumentoval, že jeho mužom hrozí smrť hladom a že pokiaľ by vyrazil okamžite severovýchodným smerom, Fíni ho nedokážu zastaviť. Upozorňoval, že Suomussalmi je momentálne bezcenným zhoreniskom a že akákoľvek snaha a postup na západ je odsúdená k nezdaru. Dašitsev aj Čujkov však jeho žiadosť zamietli a prikázali mu opevniť sa v Suomussalmi, ktoré malo byť bránené ako predmostie pre neskoršie akcie proti fínskemu vnútrozemiu. Bol to samozrejme nezmysel, ale Zelencev sa podriadil. Bolo prisľúbené zásobovanie vzdušnou cestou a skorá pomoc od 44. divízie. Opatrná sondáž Vinogradova, ktorý sa pokúšal naznačiť, že jeho jednotky sú na tom zle a nemusia byť schopné daný úlohu splniť, bola natoľko razantne odmietnutá, že s plánom navonok súhlasil. Je však zrejmé, že si jeho nezmyselnosť dobre uvedomoval. Fíni sa zatiaľ pripravovali na záverečnú fázu bitky o Suomussalmi a počasie sa prudko zhoršilo. Teploty v noci bežne klesali k −30 °C. Stále viac Sovietov v Suomussalmi trpelo omrzlinami a hladom. Zelencevovi muži začali slabnúť a zomierať.
27. decembra začal Siilasvuo generálny útok na Zelencevove pozície. Ťažiskom útoku bolo Hulkoniemi na západnej časti perimetra. Sovieti kládli zúfalý odpor, ale ich kŕčovité a nekoordinované akcie nemali proti systematickým úderom koncentrovaných fínskych síl šancu. Obranný perimeter bol vo svojej strednej časti rozbitý, jednotky v jeho severnej časti boli zničené, zatiaľ čo južná časť bola natlačená priamo do Suomussalmi. Súčasne sa časť fínskych jednotiek presunula na severozápad, aby zablokovala poslednú zmysluplnú ústupovú trasu. Ďalej na severe zatiaľ rozbila bojová skupina Kari systém hliadok a opevnených bodov strážiacich komunikácie a preťala hlavné cesty na toľkých miestach, že sa akékoľvek ich využitie stalo celkom utopickým. Zelencev pochopil, že toto je koniec, a keď zúfalosť jeho situácie podčiarklo prvé kolo vzdušného zásobovania (pre celú divíziu sa podarilo dodať dve vrecia dokonale zmrazených suchárov), rozhodol sa, že svojich mužov v Suomussalmi zomrieť nenechá a 28. decembra pred poludním prikázal na vlastnú zodpovednosť svojim jednotkám v Suomussalmi prebiť sa severovýchodným smerom. V mestečku zostalo iba malé množstvo mužov, ktorým pripadla nezávideniahodná úloha zbrzdiť nástup Fínov, nevydržali však ani hodinu. Ich súdruhom sa prielom síce podaril, ale bojová formácia sa pod útokmi fínskych ostreľovačov a prepadových kománd čoskoro rozpadla na dav pološialených mužov, ktorí odhadzovali zbrane a naslepo sa predierali snehom a závejmi tam, kde tušili východ.
Po zvyšok dňa aj deň nasledujúci Fíni čistili blízke okolie Suomussalmi, likvidovali ruské opevnené body na komunikáciách na sever a severovýchod od mesta a napadali ustupujúce kolóny. 29. – 30. decembra začal Siilasvuo systematickú likvidáciu sovietskych jednotiek rozmiestnených na trase Palovara – Juntusranta, zatiaľ čo skupina Kari likvidovala odlúčené sovietske jednotky na sever od Palovary. Odpor nepriateľa bol chaotický a končil zväčša jeho útekom. Zelencev zmizol, buď spáchal samovraždu, alebo sa pridal k tisícom ďalších utečencov, ktorých uchvátila „belaja smerť“.
Zničenie 44. pešej divízie
Sily generála Vinogradova skladajúce sa z elitnej 44. „Stalinovej“, respektíve „Modrej“ divízie, pluku FOA a časti 21. tankovej brigády boli roztiahnuté v 50 kilometrov dlhej kolóne medzi dedinou Raat a šijou pri jazere Kuivas a každým dňom bolo jasnejšie, že už nedokážu naplno zaistiť ani obranu seba samých, nieto robiť akékoľvek ďalšie akcie. Po rozprášení 163. divízie bolo zrejmé, že 44. je na rade a nemá šancu fínsky útok prežiť. Vinogradov sa pokúšal upozorniť velenie na svoju situáciu a zúfalo ich prosil o rozkaz ustúpiť, ktorý nedostal. Čujkov a Dašitsev si jeho žiadosti prehadzovali medzi sebou a ich (skôr neformálne) inštrukcie sa pohybovali od požiadaviek vydržať a pripraviť útok na Suomussalmi po celkom súkromné náznaky, že pokiaľ vydá rozkaz k ústupu, oni ho asi popraviť nenechajú. Vinogradov, ktorému sa nechcelo vziať na seba zodpovednosť a skončiť pred vojenským súdom, sa rozhodol vytrvať, dokiaľ nedostane rozkaz k ústupu alebo posily.
1. januára 1940 popoludní začali fínske jednotky presun na východiskové pozície generálneho útoku proti 44. divízii. Využili ku svojim presunom zamrznuté hladiny jazier nachádzajúce sa južne od Raatskej cesty a sústredili sa do štyroch úderných skupín, z ktorých najzápadnejšia sa nachádzala v tyle čelného zoskupenia 44. divízie pri jazere Kuomas a najvýchodnejšia pri dedine Raat neďaleko rusko-fínskych hraníc. Úder bol zahájený nad ránom 2. januára a napriek tomu, že to niekde nebolo jednoduché, rozťal ruskú kolónu na 5 častí. Zúfalé pokusy ruských jednotiek o jej znovuspojenie zlyhali. Zdesený Vinogradov zúfalo prosil o pomoc alebo výslovné povolenie prebiť sa späť, ale Čujkov aj Dašitsev boli k jeho prosbám hluchí a vôbec sa neobťažovali na jeho žiadosti reagovať. Dôstojníci 44. divízie prosili svojho veliteľa, nech vydá rozkaz k ústupu sám, alebo nech im aspoň povolí prebiť sa na vlastnú päsť, ale Vinogradov to odmietal a bol rozhodnutý počkať na rozhodnutie zhora. Zatiaľ fínske jednotky systematicky osekávali jednotlivé enklávy jeho divízie, rozbíjali ich a pobíjali ich obrancov. Násilne zverbovaní príslušníci FOA začali masovo dezertovať a likvidovať svojich komisárov. Potom sa pokúšali buď utiecť domov, alebo vyhľadávali Fínov, vzdávali sa im a poskytovali im spravodajské informácie výmenou za nádej, že dostanú vo Fínsku azyl. Teploty sa v noci naďalej držali pri −30 °C a sovietski vojaci, ktorí prišli počas bojov 2. januára o posledné poľné kuchyne, zomierali hladom a na podchladenie. Niektorým začali dochádzať náboje. Napriek tomu možno všeobecne povedať, že ešte 5. januára kládli jednotky 44. divízie zúrivý odpor na väčšine významných opevnených postov. Až tento deň večer bola 44. divízia obkľúčená natoľko pevne, že bolo možné povedať, že pasca je celkom uzatvorená.
6. januára už bola situácia natoľko zúfalá, že sa Vinogradov rozhodol konať a krátko po poludní začal zúrivý pokus o prielom aspoň z enkláv východnej časti, bol však odrazený. Na večer preto vydal rozkaz „každý sám za seba“. Zachránilo sa iba niečo medzi 3 000 – 5 000 mužmi. Väčšina z tých, čo prešli späť na územie ZSSR, tak urobila bez zbraní a iba z milosti Fínov, ktorí buď zo súcitu, či kvôli šetreniu nábojmi nestrieľali na „hladom a zimou šialené bytosti, v ktorých už nezostalo pranič ľudského“, ako neskôr popisovali utekajúceho nepriateľa.
Polykles z Atén
náhľad|Socha spiaceho Hermafrodita v [[Louvre, rímska kópia gréckeho originálu zrejme od Polyklea, cca 150 pred Kr.]] Polykles bol grécky sochár v 2. storočí pred Kr. Polykles, syn Timarchida z Atén, bol žiakom aténskeho sochárskeho majstra Stadiea. Rímsky spisovateľ Plínius jeho pôsobenie datuje do čias 156. olympiády (v rokoch 156 až 152 pred Kr.). To prakticky potvrdzuje aj grécky cestovateľ Pausanias, ktorý po navšteve Olympie do svojej sprievodcovskej príručky zaznamenal, že zhotovil sochu Amynta z Efezu, olympijského víťaza v pankratiu dorastencov v roku 156 pred Kr.
Podľa odborníkov svedectvom jeho tvorby je aj poškodený epigrafický nález na podstavci z Eleteie vo Fókide, podľa typu písma datovaný do 2. storočia pred Kr., ktorý hlása:
Vlastní Mongoli (Vonkajší a Vnútorní)
Vlastní Mongoli alebo Mongoli sú etnikum žijúce jednak v dnešnom štáte Mongolsko (historický názov: Vonkajší Mongoli) a jednak v dnešnej Číne (najmä) vo Vnútornom Mongolsku a severnom Sin-ťiangu (iné názvy: Južní Mongoli, Čínski Mongoli, Vnútorní Mongoli).
Charakteristika
Delia sa na severnú a južnú skupinu. Príslušníci severnej skupiny žijú v Mongolsku. Sú to najmä Chalchovia (Chalcha). Meno Chalcha majú od 16. storočia. V ich etnogenéze sa odrazili staromongolské i nemongolské prvky. V období mandžusko-čínskej nadvlády sa severní vlastní Mongoli označovali aj ako Vonkajší Mongoli. Dnes Chalchovia fakticky splynuli s početnými menšími susednými etnikami v Mongolsku (Darigangovia, Chotgojovia atď.) a spolu tvoria hlavný národ Mongolska, ktorý sa často tiež označuje ako (vlastní) Mongoli (podrobnosti pozri v článku Mongoli (národ v dnešnom Mongolsku)). V Mongolsku žijú okrem vlastných Mongolov v zmysle tohto článku aj napríklad niektorí západní Mongoli (Ojrati), niektorí Buriati a niektorí Kazaši.
Príslušníci južnej skupiny žijú v Číne. Vznikli v 16. storočí a od 17. storočia sú označovaní aj ako Vnútorní Mongoli a dnes známi aj ako Južní Mongoli alebo Čínski Mongoli (hoci to nie sú všetci Mongoli Číny). Za svojho predka považujú Alčbolda, druhého zo synov chána Dajana. Patria sem najmä Čachari, Chorčinovia, Džarúti, Bárinovia, Oniutovia, Chešigtenovia, Charčinovia, Üdzemčinovia, Tümeti, Chúčitovia a Suniti. Niektoré z týchto etník žijú aj v Mongolsku, v takom prípade ich mongolská časť patrí k severnej skupine. V Číne žijú okrem vlastných Mongolov v zmysle tohto článku aj napríklad niektorí západní Mongoli (Ojrati) a niektorí Buriati.
Polykles Starší
Polykles bol grécky sochár v 4. storočí pred Kr. Polykles bol pravdepobne aténsky sochár, činný v 4. storočí pred Kr. Rímsky spisovateľ Plínius uvádza, že pôsobil hlavne za čias 102. olympiády, teda v rokoch 372 až 368 pred Kr.
V niektorých odborných publikáciách ako napr. od historikov A. Furtwänglera alebo G. Becattiho sa uvádza, že Polykles (starší) bol autorom sochy Hermafrodita (táto socha bola pravdepobne originálom jej rímskej kópie z múzea Louvre ), o ktorej sa zmienil Plínius, pretože podľa nich svojím štýlovým prevedením odkazuje skôr na obdobie 4. storočia pred Kr. Jean Marcadé, francúzsky znalec antického umenia, tomuto umelcovi pripisuje sochu aténskeho politika Alkibiada, o ktorej nám zanechal správu starogrécky spisovateľ Dión Chrysostomos, že bola zobrazená aj s jeho telesnými nedostatkami. Marcadé tiež predpokladá, že tento Polykles mohol byť autorom sochy mýtického macedónskeho kráľa Koina, ktorej podstavec (zrejme v neskoršej kópii menom Polykla signovaný) objavili v roku 1842 v Ríme.
Jang Hjon-sok
Jang Hjon-sok (🇰🇷, hanča: 梁玄錫, 🏴󠁧󠁢󠁥󠁮󠁧󠁿󠁧󠁢󠁥󠁮󠁧󠁿; * 2. december 1969, Soul, Kórejská republika) je juhokórejský hudobný magnát, hudobník a producent. V 90. rokoch sa preslávil ako člen skupiny Seo Taiji and Boys. Keď sa skupina rozpadla, stal sa zakladateľom a výkonným riaditeľom nahrávacej spoločnosti YG Entertainment, ktorá v Kórejskej republike patrí medzi tie najväčšie.
19921996: Seo Taiji & Boys
Skupina Seo Taiji & Boys vznikla v roku 1991 a jej členmi boli So Tchä-dži, I Ču-no a Jang Hjon-sok. Ich slávny singel „Nan arajo“ (🇰🇷; 🏴󠁧󠁢󠁥󠁮󠁧󠁿󠁧󠁢󠁥󠁮󠁧󠁿) ovplyvnil kórejskú hudobnú scénu vo veľkej miere. Kritika sa na nich valila za rôzne albumy, no najviac kvôli piesni „Sidäjugam“ (🇰🇷; 🏴󠁧󠁢󠁥󠁮󠁧󠁿󠁧󠁢󠁥󠁮󠁧󠁿), ktorú kórejská etická komisia pre umenie a kultúru takmer zakázala z dôvodu textu nevhodného pre mládež. Nesúhlas fanúšikov bol obrovský a čiastočne mohol za to, že v júli 1996 bol zákon o predbežnej cenzúre zrušený. Seo Taiji & Boys sa v roku 1996 rozpadli a členovia začali so sólovými aktivitami.
1998súčasnosť: YG Entertainment
V roku 1998 založil Jang Hjon-sok YG Entertainment a vydal svoj prvý sólový album obsahujúci aj pieseň, ktorú zložil So Tchä-dži. Od rozpadu Seo Taiji & Boys to bola ich prvá hudobná spolupráca. Jang priniesol so svojou spoločnosťou veľmi úspešných interpretov, hlavne Jinusean, 1TYM, Se7en, Big Bang a 2NE1. Neskôr sa do YG pridali Tablo, Epik High a PSY. Od roku 2012 prišli do spoločnosti postupne aj Lee Hi, Akdong Musician, Winner, iKON, BLACKPINK, Zion.T a Sechs Kies.
Osobný život
V marci 2010 Jang vyhlásil, že už 9 rokov chodí s bývalou členkou skupiny Swi.T, I Un-džu, ktorá je od neho o 12 rokov mladšia. 5. augusta 2010 I Un-džu porodila ich prvú dcéru menom Jang Ju-džin. V apríli 2012 Jang počas súťaže K-pop Star povedal, že sa páru narodilo druhé dieťa, syn Jang Sung-hjon. I Un-džu je mladšou sestrou I Čä-džina, člena skupiny Sechs Kies.
Bojovník
Bojovník môže byť:
Eugen Holly
Eugen Holly (pseud. Egon Erich Stampf; * 9. máj 1896, Stupava† po roku 1940) bol spisovateľ nemeckej národnosti na Slovensku a redaktor novín.
The Crown (seriál)
The Crown je životopisný dramatický televízny seriál o Alžbete II., kráľovnej Spojeného kráľovstva. Prvá séria bola vydaná 4. novembra 2016 na Netflixe. Druhá séria bola vydaná 8. decembra 2017.
Dej
The Crown sleduje život Kráľovnej Alžbety II. od jej svadby v roku 1947 dodnes. Prvá séria pokrýva udalosti do roku 1955. Druhá séria má pokrývať udalosti od Suezskej krízy v roku 1956 do rezignácie predsedu vlády Harolda Macmillana po škandále Profumo v roku 1963. Tretia séria bude zahŕňať päť ročné aféru princeznej Margaréty s baronetom Roddym Llewellynom.
Eugen Holly
Kariéra
Študoval na gymnáziu v Bratislave, počas prvej svetovej vojny študoval v Berlíne na technickej univerzite. Po návrate na Slovensko po vojne od roku 1919 bol redaktorom Volkstimme, týždenníka Korzó, od roku 1925 bol redaktorom Grenzbote a neskôr aj ich zodpovedným redaktorom.
Spočiatku sa orientoval na nemecké robotnícke hnutie v Bratislave a zaujímal protičeskoslovenské postoje. V druhej polovici 20-ych rokov bol korešpondentom zahraničných, najmä rakúskych novín. Bol to bilingválny bratislavský žurnalista a vynikol ako fejtonista. Po Viedenskej arbitráži sa ako redaktor novín angažoval v intenciách maďarského iredentizmu. Emigroval do Maďarska.
Dielo
Je autorom 2 románov, 2 básnických zbierok, cestopisu, noviel, 3 veselohier, historických drám a dvoch filmových scenárov.
Prepadnutie železničnej stanice Pribeník
Prepadnutie železničnej stanice Pribeník (vtedy železničná stanica Kráľovský Chlumec na území obce Perbeník) bol ozbrojený vojenský prepad pohraničnej oblasti južne od Kráľovského Chlmca zo strany maďarských ozbrojených skupín Szabadcsapatok a Rongyos gárda, ktorý sa uskutočnil v noci z 13. na 14. októbra 1938 s cieľom vykonávať diverznú a prieskumnú činnosť na česko-slovenskom území.
Výsledkom bolo urýchlené stiahnutie maďarskej ozbrojenej patroly na maďarské štátne územie po nastalej neprehľadnej situácii v blízkosti hraničnej čiary.
Predchádzajúce udalosti
Na základe Mníchovskej dohody prijatej dňa 30. septembra 1938 bolo Česko-Slovensko zaviazané do troch mesiacov vyriešiť územné nároky Maďarska. Začiatkom októbra sa začali v severnom Maďarsku organizovať ozbrojené skupiny, ktorých úlohou bolo ilegálne prechádzať do ČSR a vykonávať tam podvratnú činnosť s cieľom destabilizácie pohraničných oblastí.
Česko-slovenská strana
Obranu priestoru od hraničnej čiary až po líniu opevnenia zabezpečovali poľné hliadky práporu Stráže obrany štátu 33 „Michalovce“. Na jednotlivých pevnostných úsekoch boli rozmiestnené jednotky zmobilizovaného hraničiarskeho práporu 10. Za pevnosťami sa zdržovali ďalšie česko-slovenské vojenské útvary.
V celom vtedajšom okrese Kráľovský Chlumec platilo v čase útoku pre zločiny vzbury, vraždy, podpaľačstva a všeobecného ohrozenia poškodzovaním cudzieho či verejného majetku stanné právo.
Maďarská strana
Ozbrojené skupiny Szabadcsapatok, resp. Rongyos gárda boli začiatkom októbra 1938 pôvodne sústredené v okolí mesta Vásárosnamény. Sústredili sa najmä na nedobudovaný úsek opevnenia na Podkarpatskej Rusi.
Maďarské jednotky vykonávali vojenskú špionáž a diverznú činnosť na celom úseku štátnej hranice s cieľom zbierať informácie o existencii pevností, o ich približnom rozmiestnení a reakčnej schopnosti prítomnej posádky.
Rudolf Weber
Rudolf Weber (* 15. október 1843, Poprad† 10. február 1915, Budapešť) bol slovenský publicista, editor a učiteľ.
Prepadnutie železničnej stanice Pribeník
Priebeh prepadu
Maďarská ozbrojená patrola v sile troch mužov prekročila hraničnú čiaru postupujúc po ceste z obce Lácacséke. Na česko-slovenskej strane sa ocitla na území obce Pribeník (vtedy Perbeník, do ktorého spadala aj železničná stanica Kráľovský Chlmec (vtedy Kráľovský Chlumec, dnes stanica Pribeník). Stanica sa nachádza na dôležitej železničnej trati Košice – Čop, v tom čase čiastočne ochromenej odstúpením Slovenského Nového Mesta Maďarsku.
Rudolf Weber
Narodil sa v rodine Jána Samuela Webera a jeho manželky Jany. Študoval na gymnáziu v Pešti a v Prešove, kde absolvoval aj evanjelickú teológiu, štúdiá skončil na univerzite v Berlíne a v Paríži. Pred odchodom do zahraničia pôsobil ako vychovávateľ baróna a neskôr známeho maliara Ladislava Medňanského v Strážkach. Po návrate pôsobil ako profesor evanjelického gymnázia v Budapešti. Jeho brat bol Samuel Weber.
Prepadnutie železničnej stanice Pribeník
Priebeh prepadu
Po predošlom nezdare o prielom opevnenia na Podkarpatskej Rusi bol útok vedený prieskumne s cieľom zistenia priepustnosti úseku opevnenia v okolí Kráľovského Chlmca. To sa nachádzalo vo dvoch sledoch medzi intravilánmi Kráľovského Chlmca a Pribeníka.
Rudolf Weber
Venoval sa zbieraniu, skúmaniu a vydávaniu ľudového folklóru a literárnych textov písaných v spišskom nemeckom nárečí, v ktorom tvoril a uverejňoval aj vlastné básne, najmä v Szepesi Hirmök a v Zipser Boten. Bol editorom starých textov o spišskom regióne, najmä prác J. Buchholtza a S. Augustíniho. Publikoval fejtóny, recenzie, články a odborné príspevky v periodikách Kaschauer Zeitung, Magyar Tanügy, Karpathen Post a i.