cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Majonéza
Zloženie
Na výrobu majonézy bola v Československu v roku 1959 stanovená oborová norma, podľa ktorej sa majonéza skladá z vaječných žĺtkov, rastlinného oleja, octu a soli. Okrem iného bolo určené, že kilogram majonézy obsahuje 8 vaječných žĺtkov a že podiel oleja činí 78 %.
Problém kvality
Zrušením oborových noriem počiatkom 90. rokov 20. storočia došlo ku znížení kvality priemyselne vyrábaných majonéz. Tá sa výrazne nezlepšila ani po zavedení českej potravinárskej vyhlášky č. 326/2001 Sb., ktorá stanovuje, že podiel oleja v majonéze môže byť od 10 do 85 % a na kilogram výrobku stačí jeden vaječný žĺtok. Majonézy sú tak nastavované vodou, zahustené zahusťovadlami (napríklad guarovou alebo xanthanovou gumou) a ofarbené, aby získali prirodzenú farbu.
Niektorí výrobcovia však nedodržujú ani tieto minimálne požiadavky, čo preukázal v roku 2012 rozbor časopisu dTest. Niektorým výrobcom po prevedení testov bolo odobrané ocenenie kvality Klasa.
Gmina Sadowne
Gmina Sadowne je vidiecka gmina v Poľsku v Mazovskom vojvodstve.
Má rozlohu 144,72 km² a žije tu 6270 obyvateľov (2006), priemerná hustota zaľudnenia je 43,33 osôb/km².
Sídlom powiatu, v ktorom sa gmina nachádza, je mesto Węgrów.
Daniel Auteuil
Daniel Auteuil (* 24. január 1950, Alžír, Alžírsko) je francúzsky herec, režisér a spisovateľ. Je dvojnásobný držiteľ francúzskej filmovej ceny César.
Životopis
Daniel Auteuil študoval na Cours Florent. Po vyštudovaní sa chcel stať hercom.
Po svojom divadelnom debute v parížskom Théâtre National de Paris debutoval Daniel Auteuil vo filme L'Agression (1974) od Gérarda Pirèsa. Potom prešiel k školáckym rolám v dobromyseľných komédiách, ako Disciplína musí byť (1979), Nenapraviteľní (1980) a Nenapravitelní na prázdninách (1982) od Clauda Zidiho alebo Rien ne va plus (Už nič nejde) (1979) od Jeana-Michela Ribesa. Potom si zahral romantickejšiu postavu s Isabelle Adjani v Clara a šikovní chlapci (1981) od Jacquesa Monneta. V roku 1985 mu Claude Berri ponúkol rolu Ugolina v Jean od Floretty a v Manon od prameňa. Daniel Auteuil prostredníctvom tejto postavy odhaľuje vynikajúce schopnosti pre dramatické úlohy. Jeho výkon ocenili diváci aj kritici. Potom nasmeruje svoju kariéru k vážnejším úlohám, natáčaním s Michelom Devillem (Le Paltoquet, 1986), Claudom Sautetom (Srdce v zime, 1992) a André Téchiné (Moje obľúbené obdobie, 1993). V tragickej historickej dráme Kráľovná Margot (1994) od Patricea Chéreaua si zahral Henriho de Navarre, budúceho Henricha IV. Jeho účinkovanie vo filme Ôsmy deň (1996) režiséra Jaca Van Dormaela, kde nakrúcal po boku herca s Downovým syndrómom, bol ospevovaný na filmovom festivale v Cannes. Daniel Auteuil sa stáva ústrednou postavou francúzskej kinematografie. Ľahšiu rolu nachádza s postavou rytiera Lagardèra v populárnom filme Hrbáč (1997) od Philippa de Brocu. V roku 1998 odišiel do Veľkej Británie natočiť film The Lost Son Chrisa Mengesa v angličtine. Vo filme taktiež hrá Nastassja Kinski, Ciarán Hinds a Bruce Greenwood. Film bol hitom u britského publika. Kariéra Daniela Auteuila sa naďalej mieša s rovnakým úspechom populárnej kinematografie a umeleckej kinematografie. Obracia sa rovnako vo filme KOndoMÉDIA (Francis Veber, 2001) ako vo filme Dievča na moste (Patrice Leconte, 1999), za ktorý opäť získal Césara za najlepší mužský herecký výkon. S P. Lecontom sa opäť obracia vo Prekliatie ostrova St. Pierre, kde stelesňuje strnulého, no veľmi láskavého kapitána v kanadskom chlade minulého storočia. Markíz de Sade vo filme Benoîta Jacquota taktiež hral rozčarovaného komunistu vo filme Petites coupés (Pascal Bonitzer, 2003) a stal sa aj rytierom vo filme Rencontre avec le dragon, idúc za svojím snom „mladého muža“: neustále sa meniacou identitou, pôvodom či profesiou. Po návrate ku komédii Jeden zostáva, druhý odchádza (Claude Berri, 2005) sa vracia do komornejšej kinematografie s filmom To Paint or Make Love (2005) od bratov Larrieuovcov, ale aj do trileru v Utajený (2005) od Michaela Hanekeho, čím si zachováva smer svojej zvedavosti a obozretnosti. Rok 2006 zostáva rokom úspechu; komédie Dablér (F. Veber) a Entente Cordiale (Vincent de Brus). V roku 2019 si zahral v oceňovanom filme Zažiť to znovu, režiséra Nicolasa Bedosa. Medzi jeho najnovší film patrí Nová hračka, jedná sa o reamake Veberovho filmu z roku 1976.
Daniel Auteuil vedie skvelú divadelnú kariéru. Pracoval aj pre televíziu v telenovelách (Le Fargeot, 1974) a televíznych hrách. V roku 1985 si vyskúšal spev nahrávkou dvoch 45-iek, „Que la vie me pardonne“ a „Where she is?“.
Gmina Sadowie
Gmina Sadowie je vidiecka gmina v Poľsku v Svätokrížskom vojvodstve.
Má rozlohu 81,71 km² a žije tu 4289 obyvateľov (2006), priemerná hustota zaľudnenia je 52,49 osôb/km².
Sídlom powiatu, v ktorom sa gmina nachádza, je mesto Opatów.
Évans
Évans je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Jura, v regióne Franche-Comté.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Huskvarna
Huskvarna (švédska výslovnosť: [ˈHʉ̂ːsˌkvɑːɳa]) je východná časť Jönköpingu, mesta vo švédskej provincii Småland a má asi 24 000 obyvateľov. Vzdialenosť od centra mesta Jönköping je asi 5 km. Názov mesta Huskvarna znamená v preklade domaci mlyn.
V rokoch 1911 až 1970 išlo o vlastnú mestskú obec. Geograficky rástla spolu s mestom Jönköping najmä v 50. rokoch 20. storočia. Od reformy miestnej správy v roku 1971 patri Husquarna administratívne pod obec Jönköping.
Gmina Samborzec
Gmina Samborzec je vidiecka gmina v Poľsku v Svätokrížskom vojvodstve.
Má rozlohu 85,37 km² a žije tu 9007 obyvateľov (2006), priemerná hustota zaľudnenia je 105,51 osôb/km².
Sídlom powiatu, v ktorom sa gmina nachádza, je mesto Sandomierz.
Alkamenes (sochár)
náhľad|Ares Borghésky, rímska kópia originálu z rokov cca 420–410 pred Kr., [[Musée du Louvre]] Alkamenes alebo Alkamenés bol grécky sochár v 5. storočí pred Kr.
Biografia
Sochár Alkamenes pochádzal zrejme z Atén. Na vrchole bol asi v rokoch 440 až 400 pred Kr. Bol žiakom a neskôr súperom slávneho sochárskeho majstra Feidia. Pracoval v Aténach, alebo neďaleko nich a je známych asi 12 jeho diel, z ktorých mnohé boli kopírované Rimanmi. Zhotovoval hlavne mramorové sochy bohov, ale pracoval i s bronzom, zlatom a slonovinou. Už v staroveku ho zaraďovali medzi najväčších umelcov svojej doby.
Diela
Alkamenovi sa z následne uvedených 12. diel možno neprávom pripisuje západný štít Diovho chrámu v Olympii a súsošie Prokny a Itya na aténskej Akropole.
Afrodita v Záhradách
Afrodita v Záhradách sa zachovala v niekoľkých kópiach. Ide o známu sochu pripisovanú Alkamenovi, slávnu už v staroveku. Kópia jej hlavy sa nachádza v múzeu v Tripolise. Jej výraz je pokojný a podľa účesu pripomína niektoré sochy Parthenónu. Staroveký autor Lukianos pri opise ako by mala vyzerať dokonalá socha Afrodity uviedol, že jej ruky by mali byť tvarované podľa Alkamenovej Afrodity.
Plínius opísal sochársku súťaž o zhotovenie krajšej Afrodity medzi Alkamenom a Agorakritom, tiež žiakom Feidia, v ktorej si palmu víťazstva odniesol Alkamenes. Pausanias o tejto soche zaznamenal:„''O štvrti zvanej Záhrady Aténčania nehovoria nič zvláštneho, práve tak ako nehovoria nič o chráme Afrodity, ba ani o soche Afrodity, ktorá stojí v blízkosti svätyne. Jej socha má podobu kvádra ako hermovky, nápis na nej hlása, že je Nebeská Afrodita (Urania) najstaršia z bohýň Osudu zvaných Moiry. Socha Afrodity v Záhradách je dielo Alkaména a patrí k najpozoruhodnejším aténskym pamiatkam.''“ Štvrť v Záhradách (Képoi) sa nachádzala v juhovýchodnej časti mesta, južne od chrámu Dia Olympského (Olympieia) pri rieke Ilisos. Aténsku Afroditu Nebeskú považovali za najstaršiu z Moir, bohýň osudu, dcér Krona a Euónymy, a za sestru Erínyí.
Západný štít Diovho chrámu v Olympii
náhľad|Sochy zo západného štítu Diovho chrámu, Archeologické múzeum v Olympii V polovici 5. storočia pred Kr. zhotovili pre veľký olympijský chrám, venovaný Diovi, dva prekrásne monumenálne sochárske súbory. Grécky historik Pausanias vo svojej sprievodcovskej príručke po Grécku uvádza, že západný šít chrámu vyzdoboval Alkamenes a východný Paiónios. Výzdoba západného štítu znázorňovala boj, ktorý nasledoval po svadbe kráľa Peiritooa, keď kentaurovia, prítomní na svadbe, podnecovaní nahnevaným bohom vojny Areom, chceli uniesť ženy, ale premohli ich Lapithi vedení Théseom, Peiritoovým priateľom, ktorý mu svojho času pomáhal pri únose krásnej Heleny. Apolón je rozhodcom tohto zápasu, dvíha ruku, aby rozhodol o víťazstve.
Prestavbu Diovho chrámu financoval významný aténsky rod Alkmeonovcov, v tom čase v exile, a zrejme preto bola na západnom štíte zobrazená práve Peiritoova svadba, v ktorej viedol Lapithov k víťazstvu ich hosť aténsky kráľ Théseus. Je prirodzené, že Alkmeonovci chceli pripomínať tento hrdinský čin a tiež zaimponovať svojim krajanom, ktorí chodili do Olympie aspoň raz za štyri roky.
Podľa niektorých znalcov umenia sa Alkamenovi autorstvo výzdoby západneho štítu Diovho chrámu v Olympii pripisuje neprávom.
Hermes Propylejský
náhľad|Kópia sochy Herma Propylejského, Archeologické múzeum v Istanbule Socha Herma Propylejského bola podľa Pausania umiestnená pri vchode na aténsku Akropolu, zvanom Propyleje. Pausanias pripisuje autorstvo tejto sochy slávnemu aténskemu filozofovi Sokratovi, ktorého otec Sófroniskos bol sochár. Nápis MDAI(A) 29 (1904) 179-186 na kópii tejto sochy, datovaný do 2. storočia, nájdený v Pergamone však dokazuje, že autorom sochy bol Alkamenes. Podľa odborníkov ale skutočnú podobu originálu tejto sochy z Akropole nepoznáme.
Súsošie Prokny a Itya
Sochy Prokny a jej syna Itya sa nachádzajú v múzeu na Akropole, pod inventárnými číslami 1358 a 2789 Štylisticky sú blízko sochám z výzdoby západnému štítu Parthenonu. Súsošie Prokny a Itya stálo podľa Pausania kedysi na Akropole: „Proknu, odhodlanú usmrtiť synčeka, i samého Itya sem venoval Alkamenes.“
Hekaté Epipyrgidia
náhľad|Hekaté Epipyrgidia, rímska kópia originálu (cca 420 pred Kr.) od gréckeho sochára Alkamena, Regale Museum Antiquitatum náhľad|Socha Asklépia, kópia od Alkamena alebo Feidia z 5. stor. pred Kr., [[Kapitolské múzeá]] náhľad|Náhrobná stéla, pripisuje sa škole sochára Alkamena, cca po roku 420 pred Kr., Museo Nazionale, Neapol Pausanias pripisuje Alkamenovi aj autorstvo aténskej sochy Hekaty Epipyrgidie: „''Z bohov však Aigičania uctievajú najviac Hekatu a každoročne usporiadavajú Hekatinu slávnosť, tvrdiac, že im slávnosť zostavil Trák Orfeus. Vo vnútri okrsku je chrám, drevená socha, dielo Myrónovo, má jednu tvár a telo má tiež len jedno: podľa môjho názoru Alkamenes prvý vytvril trojitú podobu Hekaty s telami navzájom spojenými, Aténčania ju nazývajú Ochrankyňa hradu (Epipyrgidia). Stojí vedľa chrámu Niké zvanej Bezkrídla (Apteros).''“ Hekatu, bohyňu tajomných síl podsvetia a ochrankyňu kúziel, oslavovali v Aténach 16. dňa mesiaca metageitnión (začiatkom septembra)
Socha Area
Za Alkamenovo dielo sa považuje aj Ares Borghésky z múzea v Louvru (podľa niektorých odborníkov je Alkamenovo autorstvo tejto sochy sporné) Socha znázorňuje boha vojny, nahého s helmou na hlave. Sochu pokladajú za rímsku kópiu.
Súsošie Héfaista a Atény
V Héfaistovej svätyni nad Agorou ("Théseion"), postavenej v 5. storočí pred Kr., stálo bronzové súsošie Héfaista a Atény, ktoré bolo zhotovené približne v roku 421 pred Kr. sochárom Alkamenom. Rímsky autor Cicero uvádza, že Alkamenova socha Vulcana (Héfaista) bola v Aténach veľmi cenená. Héfaistova podoba škaredého krívajúceho boha zodpovedala tradícii ako sa tento boh zobrazoval. O soche Atény nám zanechal správu Pausanias:„''Za Hrniačiarskym trhom (Kerameikos) a stĺporadím zvaným kráľovské (stoa Basileos) je chrám Héfaistov. Vôbec ma neprekvapilo, že pri ňom stojí socha Atény, lebo poznám báj o Erichthoniovi. A prečo má tá Aténa modré oči, to som vypátral ako povesť pri Líbyjcoch. Podľa nich je Aténa totiž dcéra Poseidóna a Tritónskej bažiny, a preto sú jej oči modré ako Poseidónove.''“
Héfaistov chrám patrí medzi najlepšie zachované grécke chrámy. Bol postavený v rokoch 450 až 440 pred Kr. v dórskom slohu s iónskymi prvkami. V staroveku ho mylne prisudzovali Théseovi, odtiaľ je jeho druhý názov Théseion.
Socha Dionýza
Pausanias uvádza, že sa pri Dionýzovom divadle v Aténach (na juhovýchodnom svahu aténskej Akropole) v jednom okrsku nachádzali dve Dionýzove svätyne a dve sochy Dionýza. Jedna socha zvaná Eleutherská (najstaršia z dreva) a druhá, ktorú zhotovil Alkamenes zo zlata a slonoviny. Z rozmerov objaveného podstavca tejto sochy, znalci mohli vypočítať, že táto socha bola vysoká od 5,5 do 6,25 metra.
Socha Asklépia
Alkamenova socha boha Asklépia sa podľa Pausania nachádzala v arkádskej Mantineii, a to v jednej miestnosti dvojitého chrámu rozdeleného stenou. Druhá miestosť chrámu bola zasvätená bohyni Léto a jej deťom. Ich sochy vytvoril Praxiteles.
Súsošie Atény a Hérakla
Súsošie predstavujúce bohyňu Aténu a hrdinu Herakla, od sochárskeho majstra Alkamena, stálo kedysi v Heraklovej svätyni v boiótskych Tébach. Pausanias zaznamenal, že to boli dve kolosálne sochy v podobe reliéfov. Tieto diela do svätyne venoval Lykov syn Thrasyboulos a tí Aténčania, ktorí s ním zvrhli vládu tridsiatich tyranov (vláda tridsiatich tyranov padla v roku 403 pred Kr. ).
Encrinomenos
Podľa Plínia Alkamenes, žiak Feidia, ktorý tvoril z mramoru, zhotovil bronzovú sochu päťbojára zvanú Encrinomenos Rovnako ako jeho majster, Alkamenes nepoužíval len jeden materiál a pracoval vo viacerých mestách. Socha bola zhotovená pre víťazného päťbojára a encrinomenos je ten, kto je vybraný pre hry.
Náhrobná stéla, lúčenie Orfea a Eurydiky
Náhrobná stéla predstavujúca bolestné, ale zdržanlivé lúčenie Orfea a Eurydiky je dielo, ktoré sa pripisuje škole sochára Alkamena. Je to pravdepodobne rímska kópia originálu z obdobia po roku 420 pred Kr. Podľa gréckych mýtov Orfeus, keď mu zomrela manželka Eurydiké, zostúpil do podsvetia a svojim spevom tak očaril Háda, že mu Eurydiku vrátil. Keď sa už spolu vracali na svet, Orfeus sa napriek zákazu za zaostávajúcou Eurydikou obzrel a navždy ju stratil.
Falletans
Falletans je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Jura, v regióne Franche-Comté.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Andromaché
Andromaché (iné názvy: Andromacha, Andromache; lat. Andromacha alebo Andromache) môže byť:
Andromache môže byť aj:
Fay-en-Montagne
Fay-en-Montagne je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Jura, v regióne Franche-Comté.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Gmina Sanok
Gmina Sanok je vidiecka gmina v Poľsku v Podkarpatskom vojvodstve.
Fay-en-Montagne
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Gmina Sanok
Má rozlohu 231,38 km² a žije tu 16802 obyvateľov (2006), priemerná hustota zaľudnenia je 72,62 osôb/km².
Sídlom powiatu, v ktorom sa gmina nachádza, je mesto Sanok.
Gmina Sanniki
Gmina Sanniki je vidiecka gmina v Poľsku v Mazovskom vojvodstve.
Gmina Santok
Gmina Santok je vidiecka gmina v Poľsku v Lubuskom vojvodstve.
Gmina Sanniki
Má rozlohu 94,57 km² a žije tu 6542 obyvateľov (2006), priemerná hustota zaľudnenia je 69,18 osôb/km².
Gmina Santok
Má rozlohu 168,3 km² a žije tu 7570 obyvateľov (2006), priemerná hustota zaľudnenia je 44,98 osôb/km².
Sídlom powiatu, v ktorom sa gmina nachádza, je mesto Gorzów.
Gmina Sanniki
Sídlom powiatu, v ktorom sa gmina nachádza, je mesto Gostynin.
Gmina Sarnaki
Gmina Sarnaki je vidiecka gmina v Poľsku v Mazovskom vojvodstve.
Má rozlohu 197,3 km² a žije tu 5250 obyvateľov (2006), priemerná hustota zaľudnenia je 26,61 osôb/km².
Sídlom powiatu, v ktorom sa gmina nachádza, je mesto Łosice.
Základňa výcviku a mobilizačného doplňovania
Základňa výcviku a mobilizačného doplňovania (ZaVaMD) je útvar Ozbrojených síl Slovenskej republiky.
Jej poslaním je „plniť úlohy výcviku jednotiek PS a ostatných súčastí OS SR. Jeho úlohou je zabezpečovať výcvik jednotlivca, odborný výcvik, výcvik a vzdelávanie poddôstojníkov, výcvik personálu do operácie MKM a byť pripravený vykonať bojové stmelenie mobilizovaných útvarov.“ Základnňa sídli v Martine a je zároveň veliteľstvom Posádky Martin.
Dejiny
Základňa výcviku a mobilizačného doplňovania vznikla k 1. novembru 2016 reorganizáciou vtedajšieho Práporu výcviku. Veliteľ práporu, podplukovník Róbert Kecső, sa stal veliteľom 12. mechanizovaného práporu a veliteľom Základne sa k 1. novembru stal plk. Ľubomír Podhorec.
24. mája 2022 Základňa získala bojovú zástavu od prezidentky Zuzany Čaputovej. Pri tejto príležitosti minister obrany Jaroslav Naď vyhlásil: „Profesionáli zo Základne výcviku a mobilizačného doplňovania v Martine plnia nesmierne dôležité úlohy výcviku príslušníkov OS SR. Sú to oni, ktorých výcvikom prechádzajú noví profesionálni vojaci v radoch Ozbrojených síl SR, pričom len tento rok pripravili na službu vlasti 657 čakateľov. Samozrejme, veľmi dôležitá je aj ďalšia odborná príprava a špecializovaný výcvik. Na svoju prácu môžu byť právom hrdí.“
Podriadené jednotky
Podriadenými súčasťami Základne sú :
Gmina Ścinawa
Gmina Ścinawa je mestsko-vidiecka gmina v Poľsku v Dolnosliezskom vojvodstve.
Má rozlohu 164,56 km² a žije tu 10571 obyvateľov (2006), priemerná hustota zaľudnenia je 64,24 osôb/km².
Sídlom powiatu, v ktorom sa gmina nachádza, je mesto Lubin.
Gmina Sawin
Gmina Sawin je vidiecka gmina v Poľsku v Lubelskom vojvodstve.
Sídlom powiatu, v ktorom sa gmina nachádza, je mesto Chełm.
Fétigny (Jura)
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Motorový rušeň 754
Motorový rušeň radu 754 (do roku 1988 označovaný ako T 478.4) je typ dieselového rušňa s elektrickým prenosom výkonu určený najmä pre osobnú dopravu, ktorý vznikol ako evolúcia o čosi staršieho typu 753 (T 478.3) zástavbou alternátora pre elektrické vykurovanie súprav. Šlo o vôbec prvý sériovo vyrábaný typ motorového rušňa, ktorý dokázal dodávať osobným vozňom elektrický prúd v Československu. Lokomotív malo byť pôvodne vyrobených oveľa viac, ale v dôsledku úmyselne založeného požiaru závodu ČKD Naftové motory v Prahe-Smíchove v lete 1980 bola výroba zastavená po vyrobení 86 kusov. Po obnovení výroby už ČSD stratili záujem o výrobu ďalších lokomotív a objednávka ďalších sérií bola stornovaná.
Vznik a vývoj
náhľad|245x245bod|ZSSK 754.005 prichádza do Bratislavy s REx-om 1720 z Prievidze. V roku 1967 vypracoval vtedajší Výskumný ústav dopravný správu k štátnej úlohe "Navrhnúť kompletné riešenie vozby nákladnej a osobnej dopravy na neelektrifikovaných tratiach", z ktorej vyplývala okrem iného aj potreba vývoja nového motorového rušňa s výkonom približne 2500 k. Takýto rušeň mal podľa vyššie uvedenej správy VÚD prevziať vozbu ťažkých rýchlikov a expresov s tým, že z celkového výkonu spaľovacieho motora približne 1 840 kW bude 300 až 400 kW rezervovaných pre generovanie elektrického prúdu určeného pre vykurovanie vlakových súprav. V rovnakom roku bol kolégiom Ministerstva dopravy schválený Záväzný plán rozvoja motorovej trakcie u ČSD do roku 1980, ktorý bol dopracovaný až do podoby Koncepčnej štúdie ku konečnému stavu motorizácie. Tieto materiály pritom zahŕňali aj prebiehajúcu elektrifikáciu hlavných tratí. Koncepčná štúdia pritom predpokladala aj nasadenie lokomotív s výkonom až 3 600 k, ktoré mali ťahať jednak najťažšie rýchliky a nákladné expresy, jednak sa s nimi počítalo pre prípad výluk trolejového vedenia na vedenie významných vlakov na už elektrifikovaných tratiach. Od roku 1967 tak v ČKD pracovali na vývoji nového rýchlikového motorového rušňa s výkonom 2 500 k, z ktorého sa neskôr stal typ T 499.0 (v roku 1988 preznačený na 759). Ten sa podľa objednávky z januára 1971 mal stať vôbec prvým typom s elektrickým vykurovaním vlakových súprav, ktoré požadovala Medzinárodná železničná únia. S meškaním vývoja typu T 499.0 však požiadavky na vývoj oveľa výkonnejšej lokomotívy slabli, až napokon vyhasli úplne.
Z dobových prameňov ale vyplýva, že Federálne ministerstvo dopravy počítalo ešte s jednou alternatívou - evolúciu "okuliarníkov", rady T 478.3 zástavbou vykurovacieho alternátora. V prospech tejto alternatívy hovorilo viacero faktorov, asi najdôležitejší bol politický. Najvýkonnejšie lokomotívy totiž mal podľa dohôd dosiahnutých na pôde Rady vzájomnej hospodárskej pomoci vyrábať výlučne ZSSR. Okrem toho, ČSD mali v pamäti aj mnohé detské chyby rušňov T 478.3, ktoré pritom využívali v maximálnej možnej miere osvedčené komponenty svojich predchodcov. Aj napriek tomu v dopracovanej Koncepcii Federálneho ministerstva dopravy týkajúcej sa trakčných vozidiel ČSD z roku 1973 sa ako hnacie vozidla nezávislej trakcie s elektrickým vykurovaním súprav objavujú iba rušne T 446.1 (ako evolúcia T 466.0, od roku 1988 rada 735) vyrábaná v TSM Martin a T 499.0 vyrábaný v ČKD. S budúcimi rušňami dnes označovaných ako 754 sa tak ešte oficiálne nerátalo. Na prelome rokov 1974 a 1975 však boli napriek rôznym problémom dokončené dva prototypy rady T 499.0. Tieto stroje však sklamali ešte pred svojim dokončením - pôvodne požadovanú maximálnu prípustnú hmotnosť prekročili o 3,5 tony, čím sa vôbec nemohli dostať na niektoré trate, na ktoré mali byť pôvodne nasadené. To viedlo predstaviteľov Federálneho ministerstva dopravy k tomu, aby začali uvažovať o modifikácii rušňov T 478.3 s použitím vykurovacieho alternátora.
Prvá konzultácia medzi predstaviteľmi FMD a ČKD prebehla 24. mája 1974 a už 11. júna ministerstvo požiadalo ČKD o začiatok vývoja nového typu rušňa, dnešnej rady 754. Ani to však ešte neznamenalo červenú pre rušne T 499.0, pretože FMD o rok nato objednalo ich desaťkusovú overovaciu sériu. ČKD ju však mohlo vyrobiť až v roku 1979, čo bolo pre ČSD neskoro, rušne T 499.0 boli odmietnuté, a naopak, bolo jasné, že sériovej výroby sa dočkajú práve rušne T 478.4
Hoci bolo potrebné prepracovať prakticky celú elektrickú časť pôvodných rušňov T 478.3, vývoj nového rušňa bol veľmi rýchly a už v decembri 1975 boli vyrobené prvé dva prototypy, ktoré boli v máji 1976 podrobené testom.
Aktuálna prevádzka u ZSSK
V posledných rokoch sa tieto rušne pravidelne ukazujú hlavne na výkonoch v oblasiach Bratislava, Zvolen, Košice a Humenné. ZSSK väčšinu týchto rušňov pretrela do korporátneho náteru blonski. Zostalo už len pár retro kúskov. Rušne rady 754 vozia najčastejšie vlaky kategórie R (rýchlik) a REx (regional expres). Od nového grafikonu, ktorý sa zmenil v decembri 2022, sa tieto rušne znova začali objavovať na Ponitrí. Kvôli veľkej poruchovosti motorovej jednotky 861 sa zopár týchto rušňov presunulo do RD Nové Zámky.
Gruzínske národné futbalové mužstvo
Gruzínske národné futbalové mužstvo reprezentuje Gruzínsko na medzinárodných futbalových akciách, ako sú Majstrovstvá sveta, Majstrovstvá Európy alebo Liga národov UEFA. Gruzínsko sa nikdy nekvalifikovalo na svetový ani európsky šampionát. V Lige národov sa nachádzajú v C-divízii.
Pavol Danišovič
Pavol Danišovič (* 23. september 1955, Trnava) je slovenský hudobný redaktor, hudobný skladateľ a výkonný riaditeľ Štúdia L+S.
Životopis
Pavol Danišovič sa narodil v Trnave, ale pochádza z dediny Boleráz. V detstve vystriedal niekoľko koníčkov, neskôr ho začala zaujímať hudba. Prvým hudobným nástrojom, ktorý mal boli bicie nástroje, neskôr gitara. Jeho otec mu dokonca pomohol vyrobiť elektrickú gitaru. Ako štrnásťročný bol Pavol Danišovič v Boleráze kapelníkom chlapčenskej bigbítovej kapele The Beavers.
Na základnej škole chodil do Ľudovej školy umenia, kde študoval hru na gitaru. Na strednú školu chodil Pavol Danišovič na Chemickú priemyslovku v Bratislave. Po nej pokračoval na Prírodovedeckej fakulte v štúdiu chémie, no ukončil tam len jeden semester. Po prijímačkách pokračoval v štúdiu na inej škole: študoval hudobnú vedu na Filozofickej fakulte UK. V poslednom ročníku vysokej školy dostal pracovnú príležitosť v Hlavnej redakcii zábavných programov Slovenskej televízie. Stretol tam osobnosti ako Boris Filan, Katarína Svetková či Karol Strážnický, no mal aj príležitosť pracovať ako dramaturg u režiséra Jána Roháča. štúdium na Filozofickej fakulte UK ukončil roku 1981.
Už počas základnej vojenskej služby, ktorú absolvoval blízko Popradu dostal ponuku robiť hudobného redaktora v Slovenskom rozhlase. Bolo to v čase, keď bol z tejto pozície vyhodený Fero Hora. Do práce ho vtedy prijímal vtedajší vedúci redakcie, Pavol Zelenay.
Od roku 1979 bol Pavol Danišovič dramaturgom v Československej televízii, od roku 1983 pracoval ako hudobný redaktor v Československom rozhlase. Cez agentúru Forza spolupracoval pri dramaturgii programov ako boli Miss Slovensko či Zlatý slávik, niekoľko rokov robil na programoch usporiadaných pri odovzdávaní cien Aurel.
Pavol Danišovič popri štúdiu hrával vo viacerých amatérskych hudobných skupinách. Od roku 1982 začal komponovať hudbu. Spolupracoval s textárom Romanom Spišiakom. Je autorom viacerých známych piesní Beáty Dubasovej, no skladal aj iným interpretom, napríklad aj Petrovi Lipovi. Beátu Dubasovú poznal od roku 1981, kedy bol v porote na festivale Košický zlatý poklad. Prvý Beátin hit, „Maznáčik“, nahrali so skupinou Kamene, ktorou boli v nahrávacom štúdiu v skutočnosti len Pavol Danišovič s Pavlom Zelenayom.
Pavol Danišovič sa v roku 1991 stal programovým riaditeľom Rádia Rock FM. V súčasnosti je výkonným riaditeľom Štúdia L+S. Je moderátorom pravidelnej rozhlasovej relácii Dvojbodky, v ktorej bol dlhšiu dobu stály hosťom Milan Lasica, ktorého neskôr vystriedal Martin Huba.
Gmina Secemin
Má rozlohu 164,13 km² a žije tu 5171 obyvateľov (2006), priemerná hustota zaľudnenia je 31,51 osôb/km².
Sídlom powiatu, v ktorom sa gmina nachádza, je mesto Włoszczowa.
Gmina Sędziejowice
Gmina Sędziejowice je vidiecka gmina v Poľsku v Lodžskom vojvodstve.
Má rozlohu 120,17 km² a žije tu 6523 obyvateľov (2006), priemerná hustota zaľudnenia je 54,28 osôb/km².
Sídlom powiatu, v ktorom sa gmina nachádza, je mesto Łask.
Gmina Sędziszów
Má rozlohu 145,71 km² a žije tu 13116 obyvateľov (2006), priemerná hustota zaľudnenia je 90,01 osôb/km².
Sídlom powiatu, v ktorom sa gmina nachádza, je mesto Jędrzejów.
Dolnovážska niva
Vymedzenie
Podcelok leží v západnej časti Podunajskej pahorkatiny a susedí na severe s Trenčianskou kotlinou a Bielokarpatským podhorím (podcelky Považského podolia), západný okraj vymedzuje Trnavská pahorkatina a južným smerom sa tiahne Podunajská rovina. Na juhovýchode pokračuje Podunajská pahorkatina Nitrianskou pahorkatinou a východným smerom vytvára zreteľnú hranicu Inovecké predhorie (podcelok Považského Inovca).
Chránené územia
Na území Dolnovážskej nivy leží niekoľko maloplošných chránených území:
Doprava
Údoliami riek vedú dôležité komunikácie a Považie nie je výnimkou. Z juhozápadu vedie popri Váhu dôležitá medzinárodná cesta E 75 v trase diaľnice D1 (Bratislava – Trenčín – Žilina), v jej blízkosti vedie i cesta I/61 (Bratislava – Žilina) a železničná trať Bratislava – Žilina. Južnou časťou územia prechádza rýchlostná cesta R1 (Trnava – Nitra), v trase ktorej vedie E 58.
Gmina Sędziszów Małopolski
Gmina Sędziszów Małopolski je mestsko-vidiecka gmina v Poľsku v Podkarpatskom vojvodstve.
Má rozlohu 154,29 km² a žije tu 22670 obyvateľov (2006), priemerná hustota zaľudnenia je 146,93 osôb/km².
Sídlom powiatu, v ktorom sa gmina nachádza, je mesto Ropczyce-Sędziszów.
Coxova reneta
Podľa Inštitútu pre výskum potravín predstavuje coxova reneta viac ako 50% výmery britských jabĺk.
Coxova reneta je veľmi vyhľadávaná vďaka svojej chuti. Vyžaduje stabilné prostredie a býva náchylná k chorobám, ako je chrastavitosť, múčnatka a vredovitosť. Zrejme „je to výsledok“, toho že jablko chovatelia krížili s inými odrodami Cox pre zlepšenie výnosov.
Externé odkazy
[http://www.orangepippin.com/apples/coxs-orange-pippin.aspx Coxova reneta. Obsiahly zdroj informácií o jablkách a ovocných sadoch]
Střešovické skály
Střešovické skály sú prírodná pamiatka ev. č. 419 na území hlavného mesta Prahy. Oblasť spravuje Agentúra ochrany prírody a krajiny ČR.
Ochrana
Predmetom ochrany sú pieskovcové skaly s prirodzenými jaskyňami a puklinami, geologicky aj krajinársky významné.
Florentia
Florentia je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Jura, v regióne Franche-Comté.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Villemontoire
Villemontoire je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Aisne, v regióne Pikardia.
Poloha obce
Villemontoire má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Villemontoire má 213 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
Foncine-le-Bas
Foncine-le-Bas je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Jura, v regióne Franche-Comté.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Gmina Sejny
Gmina Sejny je vidiecka gmina v Poľsku v Podleskom vojvodstve.
Má rozlohu 218,01 km² a žije tu 4106 obyvateľov (2006), priemerná hustota zaľudnenia je 18,83 osôb/km².
Sídlom powiatu, v ktorom sa gmina nachádza, je mesto Sejny.
Foncine-le-Haut
Foncine-le-Haut je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Jura, v regióne Franche-Comté.
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Gmina Sękowa
Sídlom powiatu, v ktorom sa gmina nachádza, je mesto Gorlice.
Gazdov
Gazdov je vrch vo Veporských vrchoch, krajinnom celku Slovenského rudohoria. Leží nad obcou Osrblie, približne juhozápadne od Brezna.
Poloha
Nachádza sa v západnej časti Veporských vrchov, v geomorfologickom podcelku Balocké vrchy. Leží v Banskobystrickom kraji, v okrese Brezno a zasahuje na katastrálne územie obce Hronec a Osrblie. Najbližšími sídlami sú severne situované Osrblie a Hronec, západne sa nachádza obec Strelníky, juhovýchodne Sihla, Lom nad Rimavicou a Drábsko a východne Čierny Balog.
Opis
Gazdov leží na západe centrálnej časti Veporských vrchov, v hrebeni, vedúcom z Hájneho grúňa severovýchodným smerom cez Turníky  na Kraklovú. Východne sa nachádza Poľana, Havaška , Ludkov vrch , Tlstý javor a Obrubovanec , južne Zákľuky , Ramža , Kopce , Brusniansky grúň  a Turníky , západne Hájny grúň , Vepor , Ostrý grúň , Hrb  a Jeleňová   a severne Veľké Čelno , Smolová , Samanovský vrch  a Kraklová. Oblasť patrí do povodia rieky Hron, kde vodu z východných svahov odvádza Kamenistý potok, zo západných Osrblianka, oba smerujúce do Čierneho Hrona. Na vrchol nevedie značená turistická trasa.
Výhľady
Vrchol pokrýva súvislý lesný porast, ktorý neumožňuje rozhľad. Z lokalít s riedkou vegetáciou je možné pozorovať najmä okolité vrchy Veporských vrchov, Poľanu a Nízke Tatry.
Prístup
Na vrchol nevedie značený turistický chodník, no severným úbočím prechádza červeno značená Rudná magistrála zo Sedla pod Hrbom cez Tri vody a Hronček na Obrubovanec a do sedla Tlstý javor. Na rázcestie Na Štompe vedie aj modrá značka z Hronca.
Adam Mišura
Adam Mišura (* 4. apríl 1902, Demänová – † 16. máj 1960, Okoličné) bol spoluobjaviteľ Demänovskej jaskyne slobody.
Život
Adam Mišura sa narodil v Demänovej ako syn tamojšieho horára. Neskôr sa priženil do Závažnej Poruby, kde prežil tridsať rokov svojho života. Pôsobil tu ako „hajči“ – zamestnanec obce, ktorý strážil dedinu, horu a polia. Patril k horlivým členom domáceho hasičského zboru. Po vojne sa zamestnal v Stavoindustrii ako robotník. Zomrel náhle 16. mája 1960 ako päťdesiatosemročný v robote, na textilke v Okoličnom. Mal dve dcéry, dvojičky – Emíliu a Ruženu. Dom v Závažnej Porube, kde prežil väčšinu svojho života, vybavil nový majiteľ pamätnou tabuľou.
Objavenie jaskyne
Demänovskú jaskyňu slobody objavil český speleológ Alois Král, no Adam Mišura sa označuje ako spoluobjaviteľ. Keď 3. augusta 1921 Alois Král vstúpil do jaskyne, pošmykol sa a zlomil si nohu. Adam Mišura ho vyniesol z doposiaľ úplne neznámych priestorov a tak mu zachránil život. Keby tak neurobil, jaskyňa by pravdepodobne pochovala svojho „prvého ľudského návštevníka“ a jej objavenie by sa posunulo o niekoľko mesiacov, či rokov. Král bol za objav odmenený vtedajším prezidentom T.G. Masarykom, Adam Mišura však odmenený nebol.
EFL Cup
EFL Cup (historicky a hovorovo označovaný ako League Cup, slov. Ligový pohár, v súčasnosti zo sponzorských dôvodov známy ako Carabao Cup) je anglický futbalový pohár založený v roku 1960 a riadený ligovou asociáciou pre tímy z prvých štyroch najvyšších líg v Anglicku, ktoré asociácia spravuje. Najúspešnejším tímom je Liverpool FC s deviatimi víťazstvami. Popri ligovom pohári sa hrá v Anglicku aj najstarší turnaj na svete FA Cup, ktorú riadi anglická futbalová asociácia a je otvorená aj pre tímy z nižších súťaží.
Aktuálnym držiteľom titulu je Manchester United, ktorý vo finále v roku 2023 porazil Newcastle United 2:0 a vyhral svoj šiesty Ligový pohár.
História
Prvýkrát sa konal v rokoch 1960–61 ako futbalový ligový pohár a je jednou z troch najvyšších domácich futbalových súťaží v Anglicku spolu s Premier League a FA Cup hoci má pravdepodobne oveľa nižšiu prestíž. Pohár sa končí vo februári, dávno pred ďalšími dvoma, ktoré končia v máji. Liga ho zaviedla ako reakciu na rastúcu popularitu európskeho futbalu a tiež na výkon moci nad FA. Liga taktiež využila zavedenie reflektorov na štadiónoch, ktoré umožnili hranie zápasov vo večerných hodinách v strede týždňa. Po premenovaní futbalovej ligy na anglickú futbalovú ligu v roku 2016 bol turnaj od sezóny 2016/2017 premenovaný na EFL Cup.
Status
Hoci je EFL Cup jednou zo štyroch domácich trofejí, ktoré môžu anglické ligové tímy dosiahnuť, má oveľa nižšiu prestíž ako ligový titul alebo FA Cup. Víťazi EFL Cupu dostávajú odmenu 100 000 libier (udeľovanú Futbalovou asociáciou - FA) a finalisti dostanú 50 000 libier, čo sa považuje za relatívne bezvýznamné pre tímy najvyššej súťaže, v porovnaní s napríklad výhrou 2 miliónov libier v FA Cupe.Niektoré kluby opakovane postavili slabšiu zostavu v súťaži, čím sa zvyšuje pravdepodobnosť vypadnutia veľkých klubov. Mnohé tímy v Premier League, najmä Arsenal a Manchester United, využili súťaž na to, aby poskytli mladým hráčom cenné skúsenosti z veľkých zápasov. Následne ho mnohí fanúšikovia začali sarkasticky opisovať ako „pohár Mickey Mouse“. V roku 2010 však Sir Alex Ferguson v reakcii na tvrdenie Arsèna Wengera, že víťazstvo v Ligovom pohári neukončila jeho trofejové suchoty, opísal trofej ako „trofej, ktorá stojí za výhru“. Po období úpadku, keď bola budúcnosť súťaže pravidelne spochybňovaná, došlo v posledných rokoch k oživeniu úcty k trofeji, keďže v súťaži opäť dominovali väčšie kluby Premier League a rozvojový charakter súťaže sa začal meniť. Giganti Premier League Manchester City (6), Manchester United (6), Liverpool (4) a Chelsea (3) medzi sebou vyhrali 19 ročníkov turnaja v rokoch 2000 až 2023.
Formát
Ligový pohár je otvorený pre všetkých 92 členov Premier League a Anglickej futbalovej ligy a je rozdelený do siedmich kôl organizovaných tak, aby do tretieho kola zostalo 32 tímov (s výnimkou súťaže 1961–62). Lepšie kluby a kluby ktoré hrajú v pohárovej Európe vstupujú do súťaže až v treťom kole.
Zápasy vo všetkých kolách sa hrajú na jeden zápas, okrem semifinále, ktoré sa od začiatku súťaže hrá na dva zápasy V semifinále, kde sa hrá na dva zápasy, sa pravidlo o góloch pre hostí uplatňovalo až po predĺžení. Od roku 2018 do 2019 bolo predĺženie zrušené pre všetky kolá okrem finále a pravidlo o góle pre hostí bolo zrušené pre semifinále, pričom nerozhodný výsledok viedol priamo k penaltovému rozstrelu.
Víťaz sa kvalifikuje aj do európskeho futbalu: v rokoch 1972–1973 až do sezóny 2019–20 sa víťaz kvalifikoval do  Európskej lige UEFA, a počnúc sezónou 2020-21 sa víťaz kvalifikuje do Európskej konferenčnej ligy UEFA. Ak sa víťaz na konci sezóny kvalifikuje do Európy aj iným spôsobom, toto miesto sa presunie do najvyššie umiestneného tímu Premier League, ktorý sa ešte nekvalifikoval do európskej súťaže.
Finále sa hra na jeden zápas na neutrálnej pôde na štadióne Wembley.
Trofej
náhľad|Trofej pre víťaza EFL CupuVíťazi získajú Pohár EFL. Existovali tri dizajny tejto trofeje – jej súčasný je tiež pôvodný, urna s tromi rukoväťami v gruzínskom štýle so samostatným podstavcom (pridaný neskôr). Navrhnutý a vyrobený spoločnosťou Mappin & Webb, váži 2,976 kg a meria 27 cm x 20,5 cm. Má hodnotu približne 20 000 £. Používal sa až do súťaže v rokoch 1980 – 1981 a potom sa opäť začal používať od súťaže v rokoch 1990 – 1991. Dôvodom prerušenia používania bolo uvedenie prvého sponzora súťaže – Milk Marketing Board, ktorý sa rozhodol udeľovať svoju vlastnú trofej v rokoch 1981–82 až 1985–86. Ďalší sponzor, Littlewoods, sa tiež rozhodol udeliť svoju vlastnú trofej v rokoch 1986–87 až 1989–90. Neskorší sponzori začali opäť používať originál.
Sponzorstvo
náhľad|Sponzorská trofej z oddobia, keď sa súťaž volala Milk Cup Od roku 1981 až do súčasnosti (okrem rokov 2016 – 2017) sa EFL Cup premenovával podľa hlavného sponzora, čo znamenalo, že na rozdiel od jeho staršieho súrodenca, FA Cupu, bol EFL Cup pomenovaný po svojom sponzorovi, čo mu dalo tieto názvy:
La Ville-aux-Bois-lès-Pontavert
La Ville-aux-Bois-lès-Pontavert je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Aisne, v regióne Pikardia.
Poloha obce
La Ville-aux-Bois-lès-Pontavert má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
La Ville-aux-Bois-lès-Pontavert má 115 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
Pamiatky
Nachádza sa tu cintorín 564 padlých vojakov Spojeného kráľovstva a Nového Zélandu v I. svetovej vojne.
Pražská pravoslávna eparchia
Pražská pravoslávna eparchia je jedna z dvoch eparchií na území Česka (druhou je Olomoucko-brnianska eparchia) a zároveň je jednou z dvoch eparchií v rámci Pravoslávnej cirkvi v českých krajinách a na Slovensku, ktorej eparcha môže byť zároveň metropolitom, tou druhou je Prešovská eparchia. Na čele tejto eparchie stojí od roku 2015 Michal pražský arcibiskup.
História
Súčasná eparchia je následníckou eparchiou Českej pravoslávnej eparchie, ktorá spadala pod jurisdikciu srbskej pravoslávnej cirkvi založenej v roku 1929. Jej členovia boli hlavne konvertiti z československej husitskej cirkvi a vedenie cirkvi prebral jej zakladateľ biskup Gorazd. Po jeho poprave nacistami bola eparchia ako aj celá cirkev v Československu zakázaná a prakticky zničená.
300x300px|thumb|Katedrálny chrám sv. Cyrila a Metoda
Eparchia bola obnovená až v roku 1945, kedy sa zároveň eparchia dostala pod jurisdikciu moskovského patriarchátu ako exarchát ruskej pravoslávnej cirkvi. V roku 1949 sa od nej oddelila Olomoucko-brnianska eparchia. Do roku 1992 boli pražskí biskupi zároveň metropolitami Pravoslávnej cirkvi v českých zemiach a na Slovensku, od roku 1992 môže byť metropolitom aj hlava Prešovskej eparchie.
Dukátové buchtičky
Dukátové buchtičky sú český a slovenský sladký pokrm tvorený kysnutými buchtičkami, ktoré sú poliaté teplým vanilkovým krémom. Buchtičky je možné podávať tiež podľa staršieho francúzskeho receptu so šodó, vínnou penou tvorenou predovšetkým vínom a vajcami, a môžu sa servírovať s čerstvým ovocím. Buchtičky so šodó sú tradičný stredoeurópsky pokrm, jeho variant sa varí tiež v Bavorsku. Podobné jedlá sa však pripravujú tiež v Anglicku, Francúzku a Taliansku, kde sa obdobnému krému z vaječných žĺtkov, cukru a sladkého vína hovorí zabaglione. K nahradeniu šodó vanilkovým krémom došlo v minulosti vplyvom varenia v školských a závodných jedálňach, kde šodó nezodpovedalo platným normativám a bolo nahradzované mliečnym pudingovým krémom.
Gmina Sępólno Krajeńskie
Gmina Sępólno Krajeńskie je mestsko-vidiecka gmina v Poľsku v Kujavsko-pomoranskom vojvodstve.
Má rozlohu 229,18 km² a žije tu 15907 obyvateľov (2006), priemerná hustota zaľudnenia je 69,41 osôb/km².
Sídlom powiatu, v ktorom sa gmina nachádza, je mesto Sępólno.
Gmina Sępopol
Gmina Sępopol je mestsko-vidiecka gmina v Poľsku v Varmsko-mazurskom vojvodstve.
Má rozlohu 246,58 km² a žije tu 6589 obyvateľov (2006), priemerná hustota zaľudnenia je 26,72 osôb/km².
Sídlom powiatu, v ktorom sa gmina nachádza, je mesto Bartoszyce.
Sępopol
Fontainebrux
Fontainebrux je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Jura, v regióne Franche-Comté.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
La Ville-aux-Bois-lès-Dizy
La Ville-aux-Bois-lès-Dizy je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Aisne, v regióne Pikardia.
Poloha obce
La Ville-aux-Bois-lès-Dizy má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
La Ville-aux-Bois-lès-Dizy má 186 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
Gmina Serniki
Gmina Serniki je vidiecka gmina v Poľsku v Lubelskom vojvodstve.
Má rozlohu 75,43 km² a žije tu 4833 obyvateľov (2006), priemerná hustota zaľudnenia je 64,07 osôb/km².
Sídlom powiatu, v ktorom sa gmina nachádza, je mesto Lubartów.
Senior
Senior je starší človek, ale aj najstarší a spravidla vážený člen nejakého spoločenstva.
Ako jediným objektívnym faktorom, pri posudzovaní toho, kto je senior, sa stal kalendárny vek jedinca. Kalendárny vek je relatívne jednoducho štatisticky zachytiteľný na rozdiel od tzv. biologického alebo funkčného veku. Najobvyklejšou vekovou hranicou pre označenie senior je vek 6065 rokov. Stanovenie tejto vekovej hranice so sebou prináša isté budúce komplikácie, pretože s predlžujúcou sa dĺžkou života bude nevyhnutné vekovú hranicu revidovať, aj keď nie neustále. náhľad|Obyvateľstvo Česka podľa veku Odchod do starobného dôchodku nemôže byť objektívne kritérium, kedy jedinca priradíme medzi seniorov, je však výrazným medzníkom v živote človeka samotného.
Gerona – (grécky starec) – staršie označenie pre seniora, ktoré sa dnes prakticky nepoužíva, od tohto pojmu sa však odvodzuje veda zvaná – gerontológia (veda o starnutí).
Starnutie a staroba
Starnutie – je celoživotný biologický proces, ktorý je neodvratný a ktorého výsledkom je zvýšený vek. Tiež Zavázalová Helena uvádza, že starnutie je proces všeobecný (starne celá populácia) a zároveň individuálny (starne konkrétny jedinec).
Vek – (senium) toto obdobie označuje neskoršie fázy ontogenézy, prirodzeného priebehu života. Je dôsledkom a prejavom geneticky podmienených involučních procesov modifikovaných ďalšími faktormi (choroby, životné prostredie, spôsob života )
Staroba ako etapa ľudského života je najčastejšie determinované na základe vývojovej psychológie. Obvykle sa v odbornej literatúre stretávame s nasledujúcim delením staroby:
Je však nutné poznamenať, že mnohí autori zároveň dodávajú, že o starobe spravidla hovoríme až od veku 65 rokov. Podľa českého štatistického úradu k 31. 12. 2013 dosiahlo zastúpenie osôb vo veku 65 a viac rokov 17,4%.
Zmeny v starobe – jednotlivé zmeny môžeme rozdeliť do troch základných oblastí:
Index starnutia vyjadruje, koľko v populácii pripadá osôb vo veku 65 a viac rokov na 100 detí vo veku 0-14 rokov.
Seniori na Slovensku
Populácia Slovenska starne, čoho dôkazom je zvyšujúci sa priemerný vek aj index starnutia. Je to spôsobené predovšetkým vývojom pôrodnosti, ktorý hlavne ovplyvňuje vekové zloženie obyvateľstva. Okrem úmrtnosti a pôrodnosti sa na formovaní vekovej štruktúry podieľa aj migrácia. Na Slovensku máme v súčasnosti (od roku 2020) regresívny typ vekovej štruktúry (počet obyvateľov sa znižuje). Je charakteristický nielen starnutím zdola a zhora, ale aj so začínajúcimi sa prejavmi starnutia zo stredu. Až v roku 2008 došlo k očakávanému nárastu plodnosti, čo sa pozitívne prejavilo vo zvýšení počtu detskej časti populácie. Naopak nárast početnosti 65-ročných a starších je najmä v dôsledku pokračujúcich zlepšujúcich sa úmrtnostných pomerov. Rozlišuje sa však pritom pohlavie, ženy sa dožívajú obyčajne o desatinu vyššieho veku. Hodnoty ovplyvňuje stav ekonomiky, zdravotníctva, úroveň kriminality, vojenský stav štátu, životné prostredie a veľa ďalších faktorov.
Od začiatku 90 rokov minulého storočia na Slovensku došlo k znižovaniu, predtým stagnujúcej úmrtnosti, čo viedlo k pozitívnemu trendu predlžovania života ľudí. Týka sa to nielen najmladších vekov, ale rast strednej dĺžky života možno identifikovať aj v seniorskej zložke populácie. Napríklad medzi rokmi 2000 a 2018 sa vo veku 65 rokov stredná dĺžka života predĺžila u mužov z necelých 13 rokov na viac ako 15 rokov. U žien to bolo z necelých 16,4 roka na 18,8 roka. Pozitívny trend sa týka osôb všetkých vekových kategórií, rýchlejšie sa však predlžuje život u mladších seniorov a u osôb v preddôchodkovom veku (50-64 rokov). Dynamickejšie sa pritom úmrtnostné pomery zlepšujú v mužskej časti populácie, čím dochádza k zmenšovaniu diferencií medzi pohlaviami a mužskej nadúmrtnosti aj v seniorskom veku. Väčšina prognózy populačného vývoja Slovenska počítala s ďalším kontinuálnym predlžovaním života starších ľudí. Demografická prognózy z roku 2018 predpovedala predĺženie strednej dĺžky života vo veku 65 rokov do roku 2030 u mužov o 17 (65 + 17 = 82) rokov a u žien o 20 (na 85) rokov.
Podiel seniorov (obyvateľov nad 65) rokov na Slovensku
V roku 2004 bol podiel obyvateľov nad 65 rokov na celkovom počte 11, 6% a postupne stúpal:
Seniori v Česku
Vývoj indexu starnutia od roku 2006 do roku 2013 má v Česku stúpajúcu tendenciu. To znamená, že sa zvyšuje počet seniorov nad 65+ rokov oproti deťom do 14 rokov. Boli doby, keď detí bolo vždy viac než seniorov, od roku 2006 sa pomer obrátil a pribúda seniorov. V roku 2006 bol index staroby 100,2, to znamená, že pomer seniorov a detí bol takmer v rovnováhe. Od tej doby je v Česku viac seniorov ako detí.
Podľa Českého štatistického úradu a jeho prognóz bude v roku 2050 s najväčšou pravdepodobnosťou najviac občanov vo vekovej skupine 7080 rokov. V súčasnej dobe je najpočetnejšia skupina obyvateľstva vo veku 3040 rokov (viď obrázok 1).
Z druhej tabuľky možno vyčítať aké bolo a aké pravdepodobne bude percentuálne zastúpenie seniorov v Česku v nasledujúcich rokoch. V priebehu 100 rokov sa počet seniorov zvýši o cca 2 400 tisíc.