cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Chamouille
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Antracit
Antracit je druh čierneho uhlia, ktorý sa vyznačuje najnižším obsahom prchavých horľavých látok (12 – 8 % hmotnosti), vysokým obsahom uhlíka (90 – 96 %) a veľkou výhrevnosťou. Je to čierne uhlie, ktoré bolo vystavené veľkému tlaku a teplu. Z hľadiska klasifikácie uhlia nemá samostatné postavenie. Je prechodným členom medzi antracitovým uhlím (8 – 12 % prchavých látok) a metaantracitom (1 – 3 % prchavých látok).
Vlastnosti
Pod mikroskopom sú pozostatky rastlinných pletív pozorovateľné iba s ťažkosťami. Má silný, takmer až kovový lesk. Lom je lastúrnatý, s ostrými hranami. Je veľmi viskózne, tvrdosť podľa Mohsovej stupnice 2 – 2,5. Hustota sa pohybuje okolo 1 – 1,1 kg/dm³. Nedá sa spekať. Má dobrú elektrickú vodivosť.
Výhrevnosť sa pohybuje od 33,9 do 34,8 MJ/kg (8 100 – 8 350 kcal/kg).
Využitie
Antracit, spomedzi všetkých druhov uhlia, produkuje pri spaľovaní najmenej nežiaducích emisií. Po zapálení dobre horí stálym plameňom.
Slovak Telekom
{{Infobox Spoločnosť (generálny riaditeľ) }} náhľad|Logo od februára 2006 do januára 2012 náhľad|Sídlo na Bajkalskej 28 v Bratislave
Slovak Telekom je najväčší slovenský poskytovateľ služieb pevnej telefónnej linky, internetu a IPTV (digitálnej televízie na IP platforme). Svoje služby predáva pod marketingovým názvom Telekom. Slovak Telekom je súčasťou spoločnosti Deutsche Telekom AG a svoje služby predáva tradične s predajom technologických zariadení. Taktiež vlastní internetový portál Zoznam.sk a ďalšie firmy.
Vlastnícke vzťahy
Spoločnosť je súčasťou nadnárodnej skupiny firiem Deutsche Telekom Group (Frankfurt, Amtlicher Handel: DTE/NYSE: DT). Majoritným akcionárom spoločnosti Slovak Telekom, a. s., je spoločnosť Deutsche Telekom AG s podielom 100 % akcií.
Slovak Telekom, a. s., vlastnil do 1.7.2010 100 % akcií spoločnosti T-Mobile Slovensko, a. s., ktorá bola poskytovateľom portfólia služieb mobilnej komunikácie. Po jej plnom začlenení do svojich štruktúr vtedajšia spoločnosť T-Mobile Slovensko zanikla. Ďalšími dcérskymi spoločnosťami Slovak Telekomu sú
Produkty a služby
Slovak Telekom, a.s., poskytuje svojim zákazníkom:
Optická sieť
Slovak Telekom, a.s., v súčasnosti pracuje na rozširovaní pokrytia optickou sieťou. Optika je v súčasnosti dostupná na vybraných sídliskách v Bratislave, Banskej Bystrici, Lučenci, Košiciach, Nitre, Trenčíne, Prešove, Žiline, Poprade, Michalovciach a vo Zvolene, Brusne, Podbrezovej, Krupine...
T-Mobile Slovensko
Spoločnosť T-Mobile Slovensko prevádzkovala štyri siete - sieť GSM (v pásmach 900 a 1800 MHz), verejnú dátovú sieť VDS, analógovú sieť NMT a sieť 3G UMTS. Sieť GSM bola budovaná od roku 1997 pomocou technológie švédskej spoločnosti Ericsson. Používanie analógovej siete NMT sa na Slovensku datuje od roku 1991. T-Mobile Slovensko vdýchol tejto sieti nový život, keď nasadil technológiu Flash-OFDM alebo tiež FLARION, ktorá umožňuje rýchle dátové prenosy. Technológiu Flarion využil ako prvý operátor na svete pre celonárodné nasadenie. 25. februára 2006 ako prvý mobilný operátor na Slovensku spustil komerčnú prevádzku siete UMTS.
Vlastnícke vzťahy
100 % akcií spoločnosti T-Mobile Slovensko vlastnila akciová spoločnosť Slovak Telekom. Majoritným vlastníkom Slovak Telekomu je nemecká telekomunikačná spoločnosť Deutsche Telekom AG (100%)
K prvému júlu 2010 spoločnosť T-Mobile Slovensko zanikla a všetky jej aktivity a zamestnanci boli začlenení do materskej spoločnosti Slovak Telekom.
Predvoľby
Telekomunikačný úrad Slovenskej republiky prideľuje jednotlivým operátorom predvoľby, alebo tzv. prefixy. Zoznam predvolieb je uvedený v článku Slovenské telefónne predvoľby. Spoločnosť T-Mobile Slovensko mala Telekomunikačným úradom SR pridelené, a teda svojim zákazníkom prideľuje tieto predvoľby:
Vzhľadom na možnosť prenosu telefónneho čísla medzi mobilnými operátormi je potrebné príslušnosť telefónneho čísla do siete T-Mobile Slovensko overiť na webe, alebo na infolinke operátora. Taktiež je možné si aktivovať upozornenie na prenesené číslo pred uskutočnením hovoru.
Rys španielsky
Je to vzácny, zákonom chránený rys menší ako polovica rysa ostrovida. Žije v odľahlých mokradiach a vrchovinách južného Španielska v húštinách a na otvorených priestoroch. Loví najmä králiky, mláďatá jeleňovitých a kačice.
Kelo (priezvisko)
Známi nositelia
Pozri v článku Kelo.
Ják
Ják je obec v Maďarsku vo Vašskej župe v obvode Szombathely.
Má rozlohu a žije tu 2 533 obyvateľov (2007).
Krkonošský národný park
Krkonošský národný park (, KRNAP) je chránené územie na severovýchode Česka blízko hraníc s Poľskom. Územie z väčšej časti spadá do geomorfologických celkov Krkonoše (konkrétne podcelky Krkonošské hřbety, Krkonošské rozsochy a Vrchlabská vrchovina) a Krkonošské podhůří.
Národný park bol založený 17. mája 1963 a v roku 1986 bol park rozšírený o ochranné pásmo. Park vyhlásili 4 roky po tom ako bol v Poľsku založený Karkonoski Park Narodowy. Celková rozloha parku je 54,969 ha a výmera chráneného územia je 18,642 ha. V roku 1992 boli český a poľský národný park zaradený do biosférickej rezervácie UNESCO.
Anastasiya Kuzmina
Anastasiya Vladimirovna Kuzmina (rod. Šipulina; * 28. august 1984, Ťumeň, Sovietsky zväz, dnes Rusko) je bývalá slovenská biatlonistka ruskej národnosti, ktorá predtým ako začala reprezentovať Slovensko, reprezentovala Rusko. Je majsterka sveta v biatlone v pretekoch šprintu na 7,5 km. Je trojnásobnou olympijskou víťazkou v biatlone a získala aj tri strieborné medaily na Olympijských hrách.
Na Zimných olympijských hrách 2010 vo Vancouveri vyhrala zlatú medailu v rýchlostných pretekoch na a striebornú medailu v stíhacích pretekoch na. Víťazstvo z rýchlostných pretekov následne obhájila na Zimných olympijských hrách 2014 v Soči. Na olympijských hrách v Pchjongjangu 2018 získala zlato v pretekoch s hromadným štartom na 12,5 km a dve striebra v stíhacích pretekoch na 10 km a vytrvalostných pretekoch na 15 km. V Pjongčchangu 2009 v pretekoch s hromadným štartom na 12,5 km získala striebro. V Chanty-Mansijsku 2011 v pretekoch šprintu na 7,5 km získala bronz. Do zbierky doplnila zlato v pretekoch šprintu na 7,5 km na konci svojej kariéry v Östersunde 2019, čím získala celkovú zbierku medailí z majstrovstiev sveta.
Životopis
Anastasiya Kuzmina sa narodila 28. augusta 1984 v Ťumeni vo vtedajšom Sovietskom zväze (dnes Ruská federácia). Jej pôvodné ruské meno je Anastasija Vladimirovna Kuzmina (🇷🇺 Анастасия Владимировна Кузьмина), rod. Šipulinová (rus. Шипулина). Aj jej o tri roky mladší brat, Anton Vladimirovič Šipulin (🇷🇺 Антон Владимирович Шипулин) je v súčasnosti biatlonový pretekár, ale na rozdiel od svojej sestry reprezentuje Rusko.
V roku 2006 sa na sústredení na lanovke v rakúskom Dachsteine zoznámila s Danielom Kuzminom, bývalým ruským a súčasným izraelským reprezentantom v behu na lyžiach, za ktorého sa v apríli 2007 vydala. . V júni toho istého roku sa jej narodil syn Jelisej. V decembri 2008 získala slovenské občianstvo. Momentálne žije v Banskej Bystrici. V roku 2015 sa jej narodila dcéra Olívia.
Aktívne ovláda slovenský, ruský a anglický jazyk. Vyštudovala na právnickom inštitúte v ruskom Ťumeni. Anastasiya je členkou Vojenského športového centra Dukla Banská Bystrica, ktoré patrí pod Ministerstvo obrany SR. Medzi jej záľuby patrí varenie, hudba a rada sa venuje svojej rodine. Je vysoká a váži.
V roku 2022 podľa denníka N odmietla komentovať agresiu Ruska, ktoré napadlo Ukrajinu, a vyslovila sa za mier.
Športová kariéra
V súčasnosti je jej bežeckým a kondičným trénerom manžel Daniel Kuzmin, streleckým trénerom bol Juraj Sanitra, ktorého začiatkom roku 2018 vystriedal Čech Tomáš Kos, ktorý trénoval v Slovinsku. Jazdí na lyžiach značky Fisher. Servismanmi sú bratia Fabien a Quentin Blondeauovci z Francúzska.
Ruská reprezentácia
V ruskom národnom biatlonovom tíme pôsobila až do roku 2006. Dosahovala výborné výsledky v rôznych juniorských európskych a juniorských svetových súťažiach. Neskôr ju z reprezentácie vylúčili kvôli materským povinnostiam a od Európskeho pohára 2006 sa už nezúčastňovala žiadnych súťaží v ruskej reprezentácii.
Vo Svetovom pohári debutovala ako dvadsaťjedenročná 7. januára 2006 na pretekoch v nemeckom Oberhofe. Štartovala v šprinte na a skončila na 63. mieste. V streľbe v ľahu spravila štyri chyby, v stoji dve chyby. Strata na víťazku súťaže Kati Wilhelmovú z Nemecka predstavovala 5:07,8 minúty. Prvé body si do rebríčka Svetového pohára pripísala 29. novembra na pretekoch vo švédskom Östersunde. Vo vytrvalostných pretekoch na 15 kilometrov skončila na 13. mieste. Spravila jednu streleckú chybu na poslednej štvrtej položke. Na víťaznú Irinu Malginovovú z Ruska stratila 2:04,6 minúty.
Slovenská reprezentácia
Slovensko reprezentuje od decembra 2008. Prvýkrát 19. decembra 2008 v treťom kole na pretekoch kategórie IBU Cup v talianskom Val Martello. V disciplíne šprint žien na skončila s piatimi streleckými chybami (2+3) na 11. mieste so stratou 2:50,5 na víťazku Oľgu Anisimovovú z Ruska. Do hodnotenia si pripísala 30 bodov.
Prvých pretekov kategórie Svetového pohára sa zúčastnila v rakúskom Hochfizene, v šprinte na skončila na 36. mieste. Na prvú pretekárku Svetlanu Slepcovovú stratila 2:16,4 minúty. Chybu spravila iba v streľbe v ľahu. Svoje prvé tímové preteky v kategórii Svetového pohára absolvovala v rakúskom Hochfizene, kde štartovala v štafetovom behu na 4 x 6 kilometrov. Slovenský tím skončil v zložení Martina Halinárová, Anastasiya Kuzmina, Natália Prekopová a Ľubomíra Kalinová na 14. mieste so stratou 7:44,8 minúty na víťazné nemecké pretekárky. V streľbe v ľahu trikrát dobíjala náboj a bežala dve trestné kolá. V streľbe stoji bola bezchybná. Vôbec prvé pódiové umiestnenie zaznamenala na Majstrovstvách sveta 2009, kde v pretekoch s hromadným štartom na skončila na druhom mieste.
V marci 2010 si prevzala od ministra obrany SR Jaroslava Bašku pamätnú medailu ministra obrany 3. stupňa a vojenský odznak náčelníka generálneho štábu SR 1. triedy. Krátko po olympijskom úspechu vo Vancouveri, v apríli 2010 si v Bratislave prevzala najvyššie možné ocenenie Slovenského olympijského výboru – Zlaté kruhy SOV. Ten istý mesiac, 8. apríla sa stala čestnou občiankou mesta Banská Bystrica. V roku 2010 vyhrala anketu o najlepšiu športovkyňu v olympijskej disciplíne Ministerstva obrany Slovenskej republiky. Obhájila tak svoje víťazstvo z roku 2009.
Začiatkom roka 2011 ukončila spoluprácu s trénerom Jurajom Sanitrom, ktorá trvala od septembra 2009. Podľa vyjadrenia Juraja Sanitru bol hlavný problém v názorovej nezhode na strelecký tréning s jej manželom a trénerom Danielom Kuzminom. Krátko na to nadviazala spoluprácu s Rusom Alexandrom Chlusovičom. V januári 2012 opäť obnovila trénerskú streleckú spoluprácu s Jurajom Sanitrom. Anastasiya Kuzmina sa vyjadrila, že dôvodom bol najmä fakt, aby sa čo najlepšie pripravila na Majstrovstvá sveta v Ruhpoldingu a aby dobre reprezentovala Slovensko. V roku 2018 Sanitru nahradil Tomáš Kos, ktorý trénoval v Slovinsku.
Na jar 2019 naznačovala koniec individuálnej kariéry.
Pchjongčchang 2009
Na Majstrovstvách sveta 2009 v Pchjongčchangu skončila v pretekoch šprintu na na 7. mieste so stratou +1:07,3 minúty na prvú Nemku Kati Wilhelmovú. O deň neskôr v stíhacích pretekoch na skončila na 17. mieste so stratou +1:41,9 minúty na prvú Švédku Helenu Jonssonovú. Vo vytrvalostných pretekoch skončila na 29. mieste so stratou 4 minút a 10 sekúnd víťazku. Štartovala aj v zmiešanej štafete, kde skončil slovenský tím na 10. mieste. Anastasia bežala na prvom úseku. V ženskej štafete skončila na 13. mieste, bežala na druhom úseku.
Najväčší úspech dosiahla v pretekoch s hromadným štartom na, kde získala striebornú medailu. Absolvovala dve trestné kolá po tom, ako minula v streľbe v stoji po jednom terči na tretej a štvrtej streľbe. Anastasia vyrovnala najväčší úspech slovenského biatlonu v samostatnej histórii. Bolo to jej vôbec prvé pódiové umiestnenie vo Svetovom pohári (preteky Majstrovstiev sveta boli súčasťou Svetového pohára). Na druhom mieste skončila v stíhacích pretekoch na na Majstrovstvách sveta 1999 Martina Halinárová.
Chanty-Mansijsk 2011
Na Majstrovstvách sveta 2011 v Chanty-Mansijsku získala bronzovú medailu v rýchlostných pretekoch na, keď prehrala len s Nemkou Magdalenou Neunerovou a s Fínkou Kaisou-Leenou Mäkäräinenovou. Na tomto šampionáte sa ešte v troch ďalších disciplínach skončila v prvej desiatke. Hoci v stíhacích pretekoch spravila až 6 streleckých chýb (2+1+0+3), umiestnila sa so stratou 2:59,9 minúty na siedmom mieste. Strelecký nezdar zopakovala aj vo vytrvalostných pretekoch na 15 kilometrov, kde si vďaka piatim minutým terčom (1+0+2+2) pripísala päť trestných minút. Skončila na deviatom mieste so stratou 4:36,5 minúty na víťaznú Švédku Helenu Ekholmovú. V pretekoch s hromadným štartom na 12,5 kilometrov sa umiestnila na desiatej priečke. S tromi chybnými výstrelmi a následnými troma trestnými kolami stratila dovedna na víťazku Magdalenu Neunerovú 44,6 sekundy. Štartovala aj v štafete, spoločne s Janou Gerekovou, Martinou Chrapánovou a Martinou Halinárovou skončili na siedmom mieste. V zmiešanej štafete sa umiestnili mimo prvej desiatky, na dvanástom mieste. V tíme boli okrem nej aj Jana Gereková, Miroslav Matiaško a Pavol Hurajt. V oboch štafetách bežala na prvom úseku.
Ruhpolding 2012
Na Majstrovstvách sveta v biatlone 2012 zaznamenala najlepší výsledok v individuálnej súťaži v disciplíne pretekov s hromadným štartom, kde skončila na ôsmom mieste. V pretekoch s hromadným štartom stratila na majsterku sveta Toru Bergrovú 1:01,9 min. V slovenskej štafete, ktorá skončila na ôsmom mieste bežala na druhom úseku a mala dva dobité náboje. Na prvom úseku štafety bežala Jana Gereková, na treťom Martina Chrapánová a na poslednom Paulína Fialková. Vo vytrvalostných pretekoch spravila tri strelecké chyby a skončila na 10. mieste. V šprinte sa umiestnila podobne ako vo vytrvalostných pretekoch na desiatom mieste so stratou 1:19,8 na víťaznú Magdalenu Neunerovú. V stíhacích pretekoch spravila až 5 streleckých chýb a prepadla sa z 10. miesta, na ktorom súťaž začínala, na konečné 19. miesto. Anastasiya Kuzmina nastúpila aj v zmiešanej štafete, v tíme spolu s Jankou Gerekovou, Matejom Kazárom a Dušanom Šimočkom skončili na siedmom mieste.
Nové Město na Moravě 2013
Anastasiya Kuzmina súťažila aj na Majstrovstvách sveta v biatlone 2013. V úvodnej disciplíne podujatia šprint na obsadila so stratou 1:04,9 minúty na prvú Olenu Pidrušnú sedemnáste miesto. Zaznamenala dve trestné chyby. Na prvej streleckej položke po druhom netrafenom terči sa jej zasekla nábojnica v puške. Zdržala sa približne 41 sekúnd. V následných stíhacích pretekoch na si pozíciu zo šprintu vylepšila o tri miesta. Skončila na 14. mieste, bežala 4 trestné okruhy. Najbližšie k medailovému umiestneniu bola vo vytrvalostných pretekoch na 15 kilometrov. Ešte do posledného streleckého úseku bola na tretej priečke, ale na poslednej položke spravila jednu trestnú chybu a predbehla ju Ukrajinka Valj Semerenková. Celkovo na ňu stratila 12,5 sekundy, za Nórkou Torou Bergerovou, ktorá súťaž vyhrala zaostala o 1:55 minúty. V štafetovom behu na 4 x 6 kilometrov obsadili slovenské reprezentantky v zložení Jana Gereková, Anastasiya Kuzminová, Martina Chrapánová a Paulina Fialková celkové ôsme miesto. V zmiešanej štafete na 2 × + 2 ×  skončili pretekári v zložení Jana Gereková, Anastasiya Kuzmina, Pavol Hurajt a Matej Kazár na siedmom mieste. V tesnom súboji zdolali Spojené štáty o jednu desatinu sekundy. Ako aj v ženskej, tak i v mužskej štafete bežala na druhom úseku.
Vancouver 2010
Na sústredení v rakúskom stredisku Obertilliach 31. decembra 2009 pri tréningu spadla na ľavú ruku. Utrpela zlomeninu tretej a štvrtej záprstnej kostičky. Absolvovala operáciu v Lienzi, kde jej lekári lekári vystužili postihnuté kostičky titanovými drôtmi. Kvôli tomuto zraneniu vynechala aj dva preteky Svetového pohára.
V tabuľke najúspešnejších športovcov na týchto olympijských hrách skončila spolu s jedenástimi ďalšími športovcami na 17. mieste s bilanciou jedna zlatá a jedna strieborná medaila. Ale medzi biatlonistami skončila s Oľgou Zajcevovou a Olem Einarom Bjørndalenom na treťom mieste.
Soči 2014
náhľad|vpravo|Soči 2014 Pred olympiádou predniesla slávnostný sľub prezidentovi Slovenskej republiky Ivanovi Gašparovičovi spolu s bežcom na lyžiach Martinom Bajčičákom. Na slávnostnej ceremónii sa zúčastnilo 43 športovcov z viacerých odvetví.
Na Zimných olympijských hrách v Soči získala zlatú medailu v úvodných biatlonových pretekoch šprintu na 7,5 kilometrov. Slovenská reprezentantka štartovala s číslom 33. Zvíťazila časom 21:06,8 min. Na druhom mieste skončila Ruska Oľga Viluchinová so stratou 19,9 sekundy. Tretia bola Ukrajinčanka Vita Semerenková, ktorá stratila na víťazku Kuzminu 21,7 sekundy. Všetky tri pretekárky zaznamenali čistú streľbu, aj v ľahu, ako aj v stoji. V bezprostrednej reakcii v mix zóne povedala reportérovi RTVS:
Priamy prenos vysielala naživo aj RTVS, jeho sledovanosť dosiahla 38,6 % podiel na trhu, čo predstavovalo 631-tisíc divákov. Slávnostný ceremoniál s odovzdávaním medailí sa konal deň po pretekoch, v pondelok. Víťazný rozdiel medzi Anastasiyou Kuzminou a druhou Oľgou Viluchinovou bol vôbec najväčší v histórii tejto disciplíny na olympijských hrách. V roku 1992 na olympiáde v Alberville vyhrala túto súťaž Sovietka Anfisa Rezcovová pred Nemkou Antje Miserskou-Harveou o 15,9 sekundy. Po Michalovi Martikánovi, Petrovi Hochschornerovi a Pavlovi Hochschornerovi, a Elene Kaliskej sa stala sa štvrtým slovenským športovcom, ktorý obhájil zlatú olympijskú medailu. Stala sa aj prvou ženou v histórii, ktorá obhájila zlatú olympijskú medailu v niektorej individuálnej biatlonovej disciplíne. Pre Slovensko to bola celkovo piata medaila zo zimných olympijských hier v ére samostatnosti, po striebornej medaily Radoslava Židka na Hrách v roku 2006, svojej jednej zlatej a striebornej medaily z Vancouveru 2010, a po bronzovej medaily Pavla Hurajta na tej istej olympiáde v biatlonovej disciplíne pretekov s hromadným štartom na 15 kilometrov. Víťazstvo, ale ani body sa jej však nezapočítalo do hodnotenia Svetového pohára, keďže práve od týchto olympijských hier nie sú olympijské hry súčasťou Svetového pohára.
V utorok 11. februára nastúpila na stíhacie preteky z prvého miesta s náskokom 19,9 sekundy na Oľgu Viluchinovú. Na začiatku pretekov bolo slnečné počasie, ale ku koncu pretekov padla hmla. Anastasiya Kuzmina skončila nakoniec na šiestom mieste, hoci až do záverečnej streľby bola na medailovej pozícii. Vyjadrila sa, že trať bola rozbitá a na mokrom podklade sa pri každom pokuse o silný odraz zabárala do snehu viac ako súperky, ktoré vážia menej kilogramov. V televíznom rozhovore pre RTVS ihneď po súťaži sa ospravedlnila priaznivcom za preteky.
Vo vytrvalostných pretekoch na skončila na 27. mieste.
Pchjongčchang 2018
Sezónu 2017/2018 začala účasťou v pretekoch Svetového pohára s úmyslom výraznejšie sa presadiť aj na tomto fóre. Po nevydarených pretekoch vo švédskom Östersunde Kuzminová absolvovala preteky v Hochfilzene, Annency a v Oberhofe, kde zaknihovala sériu fantastických výsledkov s bilanciou štyroch výhier a dvoch druhých miest. Tieto umiestnenia jej vyniesli priebežné vedenie v celkovom hodnotení Svetového pohára. V nasledujúcich pretekoch v Ruhpoldingu a v Antholtz-Anterselve síce nastal mierny útlm, druhým miestom v poslednej súťažnej disciplíne pred olympiádou v Pchjongčchangu sa však Kuzminová skvele naladila na pôsobenie pod piatimi kruhmi.
V januári 2018 bola potvrdená jej účasť na Zimných olympijských hrách 2018 v kórejskom Pchjongčchangu. V prípade zisku zlatej medaily sa mohla stať prvou biatlonistkou so zlatým hetrikom.
Stíhacie preteky na 10 km
Stíhacie preteky na prebehli za oveľa priaznivejších podmienok. Kuzminová chcela zabudnúť na výsledky zo šprintu, po ktorých bola značne sklamaná. Strata 53,9 sekúnd síce nebola najmenšia, s výbornou bežeckou formou však mohla pomýšľať na solídny výsledok. Po dvoch streľbách však Kuzminová dokázala zmazať celé manko na Nemku Lauru Dahlmeierovú a pred treťou streleckou položkou ju dokonca predbehla. Prílišná motivácia jej napokon ako sama uviedla zviazala na strelnici ruky a dvakrát chybovala. Na štvrtej položke ešte raz minula jednu položku a tak sa na ňu dotiahla Francúzka Anais Bescondová, ktorá počas celých pretekov minula iba raz. Kuzminová však napriek štyrom chybám ostala v boji o medaily znova kvôli vynikajúcemu bežeckému času. V napínavom súboji o druhé miesto Kuzminová pred cieľovou páskou dokázala predbehnúť Bescondovú o 2 stotiny sekundy. Prvú priečku si kvôli výbornej streľbe znova vybojovala Nemka Laura Dahlmeierová.
Vytrvalostné preteky na 15 km
Vo vytrvalostných pretekoch na sa umiestnila na 2. mieste. Kuzminová získala svoju piatu olympijskú medailu a siedmu slovenskú. Spolu s Paulínou Fialkovou (na 5. mieste) sa zaslúžila o najúspešnejšie slovenské preteky na zimných olympijských hrách: dve pozície v najlepšej päťke. Kuzminová však naznačila, že po olympiáde ukončí kariéru.
Preteky s hromadným štartom na 12,5 km
Dňa 17. februára vyhrala preteky na s hromadným štartom časom 35:23,0 a jednou streleckou chybou.
Pódiové umiestnenia
Vysvetlivky:
Umiestnenia podľa miesta konania
náhľad|Anastasiya Kuzmina v januári 2010 na štarte pretekov v [[Rasen-Antholz|Anterselve]] náhľad|vpravo|Anastasiya Kuzmina v decembri 2012 počas pretekov v rakúskom Hochfilzene. V pozadí Švédka [[Anna Karin Strömstedtová.]]
Ukončenie kariéry
Na Zimnej olympiáde 2018 pripustila ukončenie kariéry: „Hovorila som, že je to moja posledná sezóna, aby som sa trochu uvoľnila. Nie je jednoduché, keď športovec stále naháňa výsledky. Veľa rokov som v športe, tvrdo pracujem a drina sa odráža aj na psychickej únave. Keď ideš nadoraz teraz, nemôžeš ísť aj zajtra či stále. Treba sa aj uvoľniť. Na ďalšiu olympiádu si už netrúfam, to je jediné, čo viem," poznamenala. Už o dva týždne po Olympiáde sa však zúčastní pretekov Svetového pohára. Mohla by získať celkové vedenie, na Fínku Kaisu Mäkäräinen stráca len 15 bodov. Ukončenie kariéry zároveň označila za predčasné. Zároveň poďakovala ostatným biatlonistkám, Paulíne a Ivone Fialkovým a Terézii Poliakovej: „To sú tie dievčatá, ktorým to budem môcť pokojne odovzdať, keď raz skončím s biatlonom.“
Eicca Toppinen
Hru na violončelo študoval na Sibeliovej akadémii v Helsinkách, kde sa stretol s Paavom Lötjönenom, Anterom Manninenom a Maxom Liljom, s ktorými spolu založili skupinu Apocalyptica.
Gus Hansen
Gus Hansen (* 13. február 1974, Kodaň, Dánsko) je dánsky profesionálny hráč pokru, ktorý v súčasnosti žije v Monaku. Má prezývku „The Great Dane“ (Veľký Dán).
Životopis
Pred tým, než sa stal v roku 1997 profesionálnym hráčom pokru hrával Hansen backgammon a tenis. V roku 2000 sa presťahoval do New York City a pokúsil sa živiť hraním backgammonu, ale toto odvetvie bolo na neho príliš malé. Sám sa označuje za profesionálneho gamblera a vsádzal na rôzne športové podujatia.
Pokrová kariéra
Hansen začal hrať poker v roku 1993 v Ocean View Card Room v Santa Cruz v Kalifornii, kedy tu na výmennom pobyte študoval na The University of California v Santa Cruz. Je notoricky známy hlavne pre svoj agresívny štýl hry, v pokrovej terminológii nazývaný "loose aggressive". Je povestný svojím zvyšovaním sádzok alebo blafovaním so skoro hociktorými dvoma kartami, čo jeho súpera vedie k dorovnávaniu (či dokonca zvyšovaniu) jeho stávok.
Na konci roku 2007 jeho celkové príjmy zo "živých" turnajov tvorili viac než 5 000 000 dolárov. Vo februári roku 2012 sa jeho príjmy vyšplhali na 10,210,073 dolárov čím sa radí na 15. miesto celosvetového rebríčka celkových zarobených výher.
Asanácia
Asanácia môže byť:
Svetová kvalifikácia v basketbale žien na LOH 1988
Svetová kvalifikácia v basketbale žien na LOH 1988 bola svetová kvalifikácia v basketbale žien na Letné olympijské hry 1988 v Soule, ktorú organizovala Medzinárodná basketbalová federácia (FIBA). Konala sa v štyroch malajzijských mestách: Kuala Lumpur, Ipoh, Kota Kinabalu, Malaka a Singapure, v dňoch od 6.19. júna 1988. Zúčastnilo sa jej 24 tímov, ktoré súťažili o 6 postupových miest na olympijský turnaj. Víťazom turnaja sa stal.
Biologická antropológia
Biologická antropológia (iné názvy: fyzická antropológia (v širšom zmysle), antropológia (v užšom zmysle), antropobiológia, zriedkavo: bioantropológia, nepresne: biológia človeka - angl. human  biology, v 19. stor. aj prírodopis človeka) je veda študujúca variabilitu, morfológiu a fyziológiu ľudského organizmu v rámci rôznych rasových, etnických a kultúrnych skupín populácie v priestore a čase.
Študuje mechanizmy biologickej evolúcie, genetickej dedičnosti, ľudskej adaptability a (druhovej) rozličnosti, integruje primatológiu, morfológiu a paleontológiu vo vzťahu k ľudskej evolúcii.
Dejiny
Zakladateľmi fyzickej antropológie ako samostatného vedného odboru boli v polovici 19. storočia Paul Pierre Broca (1824-1880) a Franz Boas (1858-1942). Fyzická antropológia teda vznikla skôr, ako boli publikované známe dve kľúčové teórie 19. storočia:
Niektoré rané štádiá biologickej antropológie sú dnes zavrhnuté ako pseudovedecké. Týka sa to predovšetkým antropometrie, ktorá využívajúc meranie istých častí ľudského tela (napr. lebky - tzv. cefalitický index) robila závery o charaktere, správaní a nadaní danej osoby.
Wolf 1977
biologická antropológia: Podobne (s vynechaním historickej antropológie) je zadelená "antropológia" (t.j. podľa obsahu hesla biologická antropológia) v Malej československej encyklopédii. Ako náplň takto vymedzenej fyzickej antropológie (v užšom zmysle) sa tam uvádza, že sa "zaoberá ontogenézou a variabilitou telesných znakov."
Freudig et al. 2004
prírodovedno-biologicky orientovaná antropológia/prírodovedná antropológia:
Prechod od prírodovednej k neprírodovednej antropológii (napr. kultúrnej antropológii) tvorí sociálna antropológia v nemeckom ponímaní (vrátane demografie) a etnológia.
Soukup 2005
klasické disciplíny fyzickej antropológie (v šišom zmysle): Okrem toho fyzická antropológia využíva poznatky disciplín anatómia, etológia, primátológia, biochémia, populačná genetika, molekulárna genetika, evolučná biológia, ekológia a ďalších biolgických disciplín.
Aplikovaná antropológia vytvára predpoklady na využitie poznatkov a metód antropológie v iných vedných odvetviach (v spoločenskej praxi).
Adam Deadmarsh
Adam Deadmarsh (* 10. máj 1975, Trail, Britská Kolumbia) je bývalý hokejový útočník a hráč klubov NHL Quebec Nordiques, Colorado Avalanche a Los Angeles Kings.
V drese Colorada získal Stanley Cup v roku 1996. V roku 2001 ho vymenili do Los Angeles, kde hrával okrem iného aj so slovenským hokejistom Žigmundom Pálffym.
Ako naturalizovaný Američan reprezentoval Spojené štáty na Zimných olympijských hrách v rokoch 1998 a 2002.
Jákfa
Jákfa je obec v Maďarsku vo Vašskej župe v obvode Sárvár.
Má rozlohu 2011 ha a žije tu 544 obyvateľov (2007).
Luchat
Luchat je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Charente-Maritime, v regióne Poitou-Charentes.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Janko Kráľ
Janko Kráľ (* 24. apríl 1822, Liptovský Mikuláš – † 23. máj 1876, Zlaté Moravce), často označovaný ako básnik-búrlivák, bol slovenský národný buditeľ, predstaviteľ romantizmu a jeden z najvýznamnejších a najradikálnejších básnikov štúrovskej generácie.
Životopis
náhľad|Pamätná tabuľa bývalých študentov [[Evanjelické lýceum v Bratislave|Evanjelického lýcea v Bratislave (Meno Janka Kráľa sa nachádza pri roku 1842).]]
Detstvo
Janko Kráľ sa narodil 24. apríla 1822 do rodiny mäsiara a krčmára Jana Kráľa a jeho ženy Žofie. Vzdelanie získaval vo svojom rodisku, v Liptovskom Mikuláši, na základnej škole (18281834). V rokoch 18351837 navštevoval gymnázium v Šajavskom Gemeri. 4. septembra 1837 sa zapísal na lýceum v Levoči, kde študoval do roku 1841. Z tohto obdobia sa zachovali dve jeho latinské práce, z toho jedna báseň, ale ťažko tu ešte konkrétne hovoriť o jeho básnických prvotinách. Z Kráľových levočských učiteľov treba spomenúť Pavla Tomáška a Michala Hlaváčka. V rokoch 18411842 študoval na lýceu v Kežmarku, kde ho učil Ján Benedikti.
Stretnutie so štúrovcami
20. septembra 1842 sa vo veku 20 rokov zapísal na evanjelické lýceum v Bratislave, v centre mladých štúrovcov na čele s námestníkom Juraja Palkoviča – Ľudovítom Štúrom. Tu začal písať svoje prvotiny, vtedy ešte v češtine a od roku 1843 už v Štúrovej slovenčine. Podľa klasifikačných záznamov študoval s priemerným prospechom. Aktívne sa zapájal do literárnych a najmä zberateľských prác Katedry reči a literatúry československej. Istý čas dokonca býval u Ľudovíta Štúra.
1. januára 1844 spolu s ďalšími 23 študentmi podpísal list proti odvolaniu Ľudovíta Štúra z funkcie námestníka a profesora. Požiadavky študentov sa nebrali na vedomie, a tak si Janko Kráľ 5. februára vyžiadal polročné vysvedčenie. 7. marca 1844 odišiel spolu s ďalšími 13 najvernejšími študentmi do Levoče. Do Levoče však neprišiel, ostal v Liptovskom Mikuláši, a skúšky si dokončil externe. V Liptovskom Mikuláši sa aktívne zúčastnil na prípravách založenia Tatrína. Vtedy už patrí Kráľ k najuznávanejším mladým štúrovským básnikom. Neskôr však Štúr na Kráľa zanevrel pre jeho tvrdohlavú povahu, v liste zo 17. septembra 1845 napr. písal, že mu Kráľ poslal list „impertinentný a grobiansky“, kritizujúci Národné noviny, resp. slabú pozíciu slovanského princípu v nich. Štúr pevne veril, že sa „za takýmto neznalcom a sektárom nikto nedá“.
vľavo|náhľad|Busta Janka Kráľa v [[Kulpíne, Vojvodina, Srbsko (V lete roku 1846 tu učil deti pravoslávneho biskupa Jovu a dcéry zemana Djordja Stratimiroviča).]]
Potulky po Európe
20. septembra 1844 cestoval Janko Kráľ po stopách národného hrdinu – Juraja Jánošíka v Malohonte, na Kokave a v Klenovci, potom aj v jeho rodisku – v Terchovej. Z týchto ciest odišiel pravdepodobne do Pešti, kde robil skúšky a zrejme už vtedy sa zamestnal ako pisár v kancelárii advokáta Alexandra Boleslavína Vrchovského.
Od roku 1845 do roku 1847 putoval Kráľ po Slovensku a Dolnej zemi. Z týchto troch rokov básnikovho života sa zachovali len útržkovité informácie. V júni 1845 sa nachádzal v chorvátskom Karlovci a v Záhrebe. V auguste toho istého roku sa vrátil do svojho rodiska, na Liptov, kde zotrval až do konca októbra. V roku 1846 cestoval opäť na Dolnú zem – v lete pôsobil ako vychovávateľ dcér zemana Stratimiroviča a detí popa Jovu v Kulpíne. 24. septembra sa zúčastnil na schôdze báčsko-sriemskych učiteľov a v správe o nej v Slovenských národných novinách im vyčíta maďarizáciu. 29. septembra 1846 bol v Báčskej Palanke, odkiaľ náhle zmizol (podľa niektorých zdrojov až do Turecka a Besarábie). Od tohto zmiznutia až do apríla 1847 nie sú nijaké zachované zmienky o jeho živote.
Saint-Martin-la-Patrouille
Saint-Martin-la-Patrouille je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Saône-et-Loire, v regióne Burgundsko.
Janko Kráľ
Potulky po Európe
20. apríla 1847 je v Orlovi tatranskom odkaz: „Panu J. K. v P.“ (podobne aj v číslach z 15. mája 1847 a 17. decembra 1847), tento odkaz je s najväčšou pravdepodobnosťou venovaný Jankovi Kráľovi, ktorý sa v tom čase mal zrejme nachádzať v Pešti, kde pracoval vo Vrchovského kancelárii.
Saint-Martin-la-Patrouille
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Janko Kráľ
Potulky po Európe
Na Slovensko sa vrátil až v polovici roka 1847. V Príbelciach sa stretol s Rotaridesom a Paulínym. Potom putoval južným Slovenskom, odkiaľ chcel ísť na východné Slovensko, ale začiatkom augusta navštívil znova Liptov. Po matkinej smrti (21. august 1847) odišiel z Liptova do Pešti.
Saint-Martin-la-Patrouille
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Janko Kráľ
Potulky po Európe
7. februára 1848 napísal z Vrchovského kancelárie list Samovi Bohdanovi Hroboňovi. To je posledný autentický dokument Janka Kráľa z čias pred revolúciou, ktorej prvý impulz z 15. marca 1848 v Pešti osobne zažil.
Revolúcia
náhľad|Pamätná tabuľa Janka Kráľa na radnici v [[Šahy|Šahách.]] V marci roku 1848 sa po prvých impulzoch revolúcie ponáhľal na Slovensko, do hontianskych dolín a aktívne veršami i so zbraňou v ruke spolu s príbelským učiteľom Jánom Rotaridesom burcoval poddaný ľud do povstania proti feudálom. Vyzývali sedliakov spáliť urbárske tabely a v obciach Horné Plachtince, Dolné Plachtince a Stredné Plachtince a Príbelce vyvolali ľudové povstanie, ktoré bolo potlačené 30. marca 1848.
Od 25. marca až do 30. marca, keď ho chytili, žil Kráľ spolu s povstalcami najaktívnejším životom. Po chytení, týraní a mučení ho spolu s Rotaridesom odviedli do väznice v Šahách. Protesty a žiadosti o prepustenie Kráľa z väzenia slovenskej a slovanskej verejnosti v Žiadostiach slovenského národa 10. mája 1848, do tažkého väzeňia zatvorení.Slovenskí ľud  ku hájeňiu slobodu povzbudzoval… žjadame…“,  v požiadavkách skupiny Požegskej, mesta Križevici, Koprivnica, Bakra, župy Záhrebskej a Varadžínskej či predtým Hurbanove žiadosti v stolici Nitrianskej ostali nevypočuté a Kráľ ostal väznený v Šahách a neskôr v Pešti až do januára 1849. V Pešti Kráľa väznili na Kerepesskej ulici. Odsúdili ho na smrť.
Od 16. marca 1849 pobudol znova v Liptovskom Mikuláši, kde dočasne velil v liptovskomikulášskom stoličnom dome dobrovoľníkom a národnej garde. Cisársky komisár Vietoris ho koncom marca opäť uväznil. Po vyslobodení koncom marca odišiel do Viedne cez Moravu, o tejto jeho ceste vyšla správa aj v novinách. Vo Viedni chcel vodcov slovenského revolučného hnutia ovplyvniť skôr k sociálnym ako nacionálnym výbojom. Rokovania vo Viedni nedopadli úspešne a Kráľ sa utiahol na Moravu k predrevolučnému priateľovi Bedřichovi Rozehnalovi do Hulína, kde strávil asi 5 mesiacov intenzívnou literárnou prácou.
V septembri roku 1849 sa znova zúčastnil revolučných bojov v Krupine ako kapitán slovenských dobrovoľníkov. Revolúcia už v tomto čase prekročila svoj vrchol a tak ani Kráľova účasť v nej nemohla byť aktívnejšia.
21. novembra 1849 skončil túto službu a odišiel do Pešti.
vľavo|náhľad|Pamätná tabuľa na budove v [[Lučenec|Lučenci, v ktorej v roku 1850 pôsobil Janko Kráľ.]]
Štátne služby
Od roku 1850 vykonával prechodne funkciu námestníka hlavného slúžneho a sudcu v Modrom Kameni – s čím zrejme súvisí oznam v slovenských novinách o jeho „zmaďarizovaní“. V Lučenci vyšetroval odbojníkov a zbehov, ale neskôr pôsobil ako podriadený stoličný úradník v Balážskych Ďarmotách, kde pracoval až do roku 1854. Tu sa stretol s Boženou Němcovou.
7. apríla 1851 sa oženil s Máriou Modrány. V rokoch 1852, 1853, 1857 a 1861 sa im narodili štyri deti.
V marci roku 1854 pracoval ako okresný adjunkt pri slúžnovskom úrade preložený do Čadce. V decembri roku 1858 ho preložili do Martina ako adjunkta pri okresnom úrade. Tu sa stretával aj s Jánom Bottom. V roku 1860 ho znova preložili do Kláštora pod Znievom, kde pôsobil ako okresný súdny adjunkt. V tomto čase písal publicistické predmemorandové články, ktoré potom v memorandovskom roku (1861) vyústili do jeho nového básnického vzplanutia.
V júni roku 1861 sa Kráľ aktívne zúčastňoval na memorandovom zhromaždení. Písal nové, ako sa ukázalo posledné básne a v Pešťbudínskych vedomostiach uverejnil článok na obranu Memoranda. 250px|náhľad|Memorandový reliéf Hlas povstania od [[Ján Koniarek|Jána Koniarka v Martine.]] 25. februára 1862 ho preložili za prísediaceho súdu Tekovskej župy do Zlatých Moraviec.
V roku 1868, po rakúsko-maďarskom vyrovnaní (1867), zbavili Kráľa aj tohto skromného úradu v Zlatých Moravciach a preto si musel rýchlo urobiť advokátsku skúšku. Tu potom biedne prežíval ako výpomocný prísažný pravotár a pisár v cudzích advokátskych kanceláriách (naposledy u Emila Bittnera).
Smrť
23. mája 1876 o 7. hodine ráno Janko Kráľ podľahol brušnému týfusu. Podľa tradície mu dali na mŕtve prsia rodinný kancionál (zbierka náboženských piesní) v koženej väzbe s mosadznými sponkami a na okraj rakvy priložili jeho fajku s pipasárom (čutorou).
Nekrológ
Ešte v deň jeho smrti spísal Vladimír Všeslav parte v maďarčine (v úmrtnom oznámení je udaný zlý vek Janka Kráľa):
Hrob
Pohreb Janka Kráľa sa konal 25. mája o 5. hodine popoludní v Zlatých Moravciach. Bol pochovaný za neveľkého sprievodu levického evanjelického kňaza Michala Massányho. Jeho hrob riadne neoznačili, nachádzal sa na ňom len kríž z topoľového dreva, na ktorý vyryl dlátom otec Kráľovho zaťa básnikovo meno. Kvôli nedostatočnému označeniu hrobu, na ktorý po desaťročia nik nechodil po vysťahovaní Kráľovej rodiny zo Zlatých Moraviec, nemožno s určitosťou zistiť, kde ho pochovali. Jeho hrob vraj leží hneď vedľa hrobu pravotára Missuru, ktorý skonal tesne pred Kráľom. Tento hrob bol označený kamenným pomníkom a vedľa neho od roku 1996 stojí mramorový pomník na básnikovu pamiatku. Jeho symbolický hrob je aj na Národnom cintoríne v Martine. vľavo|náhľad|Symbolický hrob na [[Národný cintorín v Martine|Národnom cintoríne v Martine.]] Prvotný podnet na zistenie polohy hrobu dal prezident Masaryk a jeho dcéra Alice. Napriek iniciatíve Matice slovenskej a jej tajomníka Štefana Krčméryho sa miesto posledného odpočinku Janka Kráľa nepodarilo zistiť. V ten istý deň, 15. augusta 1923 napíše list aj Anastáziin muž – Edmund Kacziány, ktorým doplňuje svoju ženu a píše, že bol viackrát pri Kráľovom hrobe a v roku 1905 pri jeho hrobe ležalo 45 bezmenných hrobov, takže by nevedel určiť kde presne leží hrob. Navrhuje, rovnako ako jeho žena, aby mu na cintoríne v Zlatých Moravciach postavili pamätník. K listu pridáva odporúčanie, že ich známy zo Zlatých Moraviec – Dr. Koloman Benkö, by možno vedel určiť, kde ležia Kráľove pozostatky. Ale Benkö nevedel.
11. augusta 1925 prekopala komisia, pod vedením pražského antropológa Jindřicha Matiegku, zem okolo Missurovho hrobu. Komisia, ale nenašla nič, čo by pripomínala truhlu a kosti.
Nová iniciatíva hľadať hrob Janka Kráľa prišla po 15 rokoch od nového matičného tajomníka Stanislava Mečiara. Znova prebehlo vypočúvanie najstarších obyvateľov Zlatých Moraviec a napriek tomu, že nik nevedel povedať, kde je Kráľ pochovaný, sa opäť kopalo – tentoraz podľa poradia zapísaných v matrike úmrtia. V roku 1940 vykopali pozostatky kostry s ružencom v rukách (bol evanjelik a mal aj evanjelický pohreb). Mečiar to vysvetlil tak, že mu ho dala v poslednej chvíli Kráľova slúžka – katolíčka. Ale Kráľovci žili už pred Jankovou smrťou v biednych podmienkach, takže si slúžku nemohli dovoliť.
3. novembra 1940, za prvej Slovenskej republiky, uložil sprievod Hlinkovej gardy vykopané pozostatky do novej kovovej rakvy a ako Kráľovu kostru ju previezli zo Zlatých Moraviec do Martina na Národný cintorín. Na čelnom mieste ho znova pochovali a na hrob dali skromný kamenný pomníček s označením: Janko Kráľ. Proti Mečiarovej exhumácii sa v tlači postavil Rudo Brtáň.
Keďže nález a prevoz Kráľových pozostatkov nepôsobil presvedčivo a ľudia ho chápali s politickým podtextom antičeskoslovenskej akcie, tak na zlatomoravskom cintoríne 23. mája 1966, k výročiu 90. rokov Kráľovej smrti, odhalili na jeho počesť mramorový pomník s textom, že „na týchto miestach bol pochovaný Janko Kráľ, 18221876, slovenský revolučný básnik“.
Šógi
right|thumb|300px|Počiatočné rozostavenie šógi dosky. Podstavce na zajaté figúrky možno vidieť po bokoch.
Kelo
Kelo môže byť:
Janko Kráľ
Hrob
Podľa niektorých teórií umrel Janko Kráľ na choleru a pochovali ho aj so slamníkom a hrob dezinfikovali vápnom. Pre náhlu smrť na infekčné ochorenie neoznačili viditeľnejšie hrob, takže už začiatkom 20. storočia nepoznali jeho presné miesto. Podľa iných dohadov spáchal samovraždu. Literárny historik Rudo Brtáň tvrdil, že ho údajne ako samovraha pochovali na vtedajšom kraji cintorína, v časti pre evanjelikov. Faktom zostáva, že v matrike veľkoslažanskej evanjelickej cirkvi je zapísaná ako príčina Kráľovej smrti „hagymáz“ – po slovensky brušný týfus.
Osobnosť
náhľad|Socha Janka Kráľa v [[Liptovský Mikuláš|Liptovskom Mikuláši.]] Osobnosť Janka Kráľa a jeho poéziu vnímali jeho súčasníci veľmi protichodne. Janka Kráľa vychovávala láskavá matka a prísny otec, ktorý sa vraj správal k rodine hrubo – čo sa podpísalo zrejme na jeho povahe (neskôr sa tento model opakoval v jeho manželstve s Máriou Modrányovou). Mal vznetlivú povahu, bol impertinentný, cynický, ale poctivý a pracovitý.
Šógi
Šógi (v japončine 将棋, anglicky "Shogi") alebo japonský šach je dosková hra pre dvoch hráčov. Patrí do tej istej skupiny hier ako šach, čínsky šach, makruk, alebo čaturanga. V Japonsku ide nesporne o najrozšírenejšiu šachovú hru.
Janko Kráľ
Osobnosť
Povahou predstavoval Kráľ buriča a revolucionára, jeho poézia mala emotívny a myšlienkový náboj. Patril k samotárom, zaujímal sa však o zložité osudy slovenského národa a prežíval ich s hlbokou účasťou. Napĺňal predstavu rodeného básnika: písať priam musel, málokedy menil, čo už napísal, len málo textov prepracoval, ostatné nechal v nečitateľných náčrtoch alebo zničil. Vedel po francúzsky, anglicky, nemecky, maďarsky, poľsky, rusky, srbsky, česky.
Jeho poéziu, plnú revolučných a liberálnych názorov, vnímal ľud kontroverzne. Niektorí ho chválili, ako napríklad Ľudovít Štúr, ktorý o ňom povedal, že Kráľ je „názorný básnik… ktorý obraz slovenského života do najvybitejšej formy vylial“, J. M. Hurban ho označil ako básnika „ktorý ukáže Slovákom, čo je to básnictvo“ a Bedřich Rozehnal o jeho poézii povedal: „geniálnejších básní slovenských, ba československých jsem nečetl“. Časom sa však ich mienka menila a Kráľ si, aj kvôli jeho povahe, nachádzal čoraz viac neprajníkov.
Šógi
Šógi doska má deväťkrát deväť políčok s dvadsiatimi figúrkami na každej strane. Na rozdiel od šachu, v ktorom je iba za istých okolností možné vymeniť pešiaka za inú figúru, v šógi môžu skoro všetky figúrky povýšiť a získať tak nové pohybové schopnosti. Nesporne ale najzaujívavejšia odlišnosť je dokladanie. V šógi vyhodené figúrky putujú do súperovho zajatia. Tento ich následne môže doložiť do hry. Najmä vďaka dokladaniu sa zo šógi stala dynamická hra, ktorá len zriedka skončí remízou.
Janko Kráľ
Osobnosť
Pre príznačné nekonformné postoje a nepredvídateľné správanie ho prezývali „divný Janko“. Božena Němcová o ňom v roku 1853 povedala: „bystrá hlava… nejestetickejší člověk… věčná opozice… hrozný podivín… ten člověk přece jen v blázinci zemře“; a v roku 1858: „divný chlap a veliký cynik… ale přece poctivý a básnik váš největší“. J. M. Hurban o Kráľovi v roku 1877: „básnik, mučedlník a po mnohých útrapách podivín“.
Šógi
Hráči a materiál
Dvaja hráči hrajú na doske s deviatimi stĺpcami (anglicky "file") a deviatimi riadkami (anglicky "rank"). Jednotlivé políčka dosky nie sú farebne odlíšené.
Každý hráč má k dispozícii 20 figúrok, ktoré majú tvar klinu. O aký typ figúrky ide je dané znakom napísaným na jej najväčšiu plochu. Jednotlivé typy figúrok sa od seba, i keď len veľmi málo, líšia veľkostou a pomerom strán. Klinovitý tvar ale zostáva pri všetkých zachovaný. Rovnako ako doska, ani fgúrky nie sú farebne odlíšené. To kto vlastní danú figúrku je dané smerom, v ktorom je orientovaný "klin". Hráčove figúrky smerujú "od neho" a naopak figúrky jeho súpera "k nemu". Väčšina figúrok môže po dosiahnutí súperovho tábora povýšiť (podrobnejšie v pravidlách). Povýšenie sa označuje tak, že sa figúrka prevráti na druhú stranu.
Janko Kráľ
Osobnosť
Jeho presnú podobu nepoznáme, no zachovali sa viaceré populárne podobizne. Jedna z nich sa využila pri modelovaní sochy Janka Kráľa, umiestnenej v Sade Janka Kráľa v bratislavskej Petržalke.
Šógi
Hráči a materiál
Každý hráč má k dispozícii nasledovné figúrky:
Janko Kráľ
Rodičia a súrodenci
Jankov otec, Ján Kráľ, pracoval ako mäsiar a krčmár, zosobášil sa so Žofiou, rodenou Šľachtovou. 24-ročnú Žofiu si bral ako 3- ročný vdovec, ktorý mal z minulého manželstva jednu dcéru – Máriu. Ján so Žofiou mali spolu 5 detí, z čoho dve predčasne zomreli. Janko vyrastal so štyrmi súrodencam,i a to s nevlastnou sestrou Máriou a troma bratmi – Jozefom, Ondrejom a Adamom. Žofia zomrela 21. augusta 1847. Jeho matka bola, ako sám povedal, jedinou ženou, ktorú kedy miloval. Otca, ktorý skonal v roku 1854, naopak nenávidel za to, ako sa správal k matke. S týmto sa zveril Božene Němcovej, ktorá to spomenula v liste priateľke Žofii Rotttrovej-Podlipskej 17. mája 1853:
Šógi
Hráči a materiál
Niektoré názvy korešpondujú z názvami šachových figúr, no ide len o "hrubý" preklad z Japončiny.
Janko Kráľ
Manželka a deti
7. apríla 1851 sa v Horných Ozorovciach oženil s vtedy 17-ročnou, Máriou Polexínou Modrányovou. Mária bola dcéra úradníka Zayhovho panstva v Uhrovci a sestrou zabudnutého štúrovského básnika Karola Alexandra Modrányho, s ktorým sa zoznámil počas revolučných bojov, kde velil Karol Modrány ako kapitán slovenskému dobrovoľníckemu zboru. 26. a 31. júla 1876 si Mária ako 42-ročná po smrti svojho manžela podala žiadosť, aby mohla dostávať penziu po bývalom štátnom úradníkovi. Dostávala skromnú penziu a odsťahovala sa zo Zlatých Moraviec do Levíc za jej najstarším synom – Vladimírom. Neskôr žila s Anastáziou a Mladenom, s ktorým prešla všetky jeho zamestnanecké štácie až po Turdu v dnešnom Rumunsku. Počas prvej svetovej vojny sa odsťahovala z Turdy k svojej najstaršej vnučke – Mladenovej dcére – Irene do Polomky, kde žila vydatá za učiteľa Samuela Pála. 30. septembra 1916 tu Mária ako 82-ročná zomrela. náhľad|Tabula na dome, v ktorom sa narodil Janko Kráľ. 15. marca 1852 sa mu narodil syn Vladimír Všeslav. Na otcovom parte sa podpísal ako Aladár, teda si pomaďarčil krstné meno. V čase otcovho skonu pôsobil ako pomocník verejného notára v Leviciach. Neskôr sa stal v tomto meste samostatným advokátom. Počas rakúskej okupácie Bosny a Hercegoviny v roku 1879 musel narukovať do vojny (podobne ako napríklad aj Hurbanov syn – Svetozár Vajanský alebo nádejný básnik Jozef Bohuslav Bella). Pri bojových akciách dostal maláriu a po predčasnom návrate do Levíc umrel na zápal mozgových blán 2. mája 1881 ako 29-ročný. Zanechal po sebe aj literárne rukopisné práce: prozaické úvahy Búrka a Na horách liptovských a básne Dumka, Janko a Anička, v ktorých sú cítiť ozveny jeho otca.
Šógi
Hráči a materiál
Názov figúrky, jej typ, je napísaný na povrchu pomocou znakov kandži. Tradične sa používajú dva znaky napísané kruzívou a čiernou farbou z oboch strán, no existuje mnoho variácií: