cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Južná Afrika (štát)
Apartheid
Pojem apartheid úzko súvisí s Juhoafrickou republikou, avšak jeho politiku uplatňovali britskí i holandskí kolonizátori, dávno pred vznikom tohto pojmu. Už od druhej polovice 19. storočia sa začalo obmedzovať sťahovanie černošského obyvateľstva do belošských regiónov. Platili napríklad zákony určujúce počet rodín, ktoré sa môžu usadiť v okolí belošskej farmy. V oblasti Natalu vznikli rezervácie sústreďujúce černochov podľa kmeňovej príslušnosti. Avšak najväčší rozmach diskriminácie nastal po skončení druhej svetovej vojny, ktorá priniesla postupný rozpad koloniálneho impéria, demokratizačné procesy v mnohých krajinách, hospodársku prosperitu i štrajky. Vládne kruhy neváhali a začali hľadať prostriedky, ktorými by dokázali čo najkrutejšie potlačiť akékoľvek pokusy o odpor. Významnú úlohu pri realizácii týchto plánov hrala tajná organizácia afrikánskych (búrskych) krajných nacionalistov Broederbond (z holandčiny, čo znamená Bratstvo), ktorá vznikla roku 1918. Táto organizácia nikdy nevstupovala do popredia politického zápasu, a pôsobila prostredníctvom Nacionalistickej strany (ďalej len NS), ktorá existovala legálne a v parlamente počtom mandátov zaberala druhé miesto. NS reprezentovala záujmy najmä veľkých afrikánskych vlastníkov pôdy. Hlavným cieľom Broederbondu a NS však bolo upevniť rasistický režim. Nacionalisti nazvali svoj akčný program “apartheid”, čo v afrikánčine znamená “oddeľovanie”, “oddelená existencia a vývoj”. S týmto programom víťazne vstúpila do parlamentných volieb v máji roku 1948. Za hlavnú tézu prehlásila neprípustnosť rasovej integrácie. Nacionalisti zneužili náboženské cítenie Afrikáncov, ktorí boli vo väčšine presvedčení kalvinisti náležiaci k holandským reformným cirkvám. Stranícki ideológovia tvrdili, že každej rase je zhora daný osobitý osud, cesta vývoja, a teda aj spôsob života. Afrikánci sú „panský ľud“ a „vyvolený národ“, že všetko obyvateľstvo sveta tvorí pyramídu. Na jej vrchole sú Afrikánci, nižšie ostatní bieli, ešte nižšie Židia, potom miešanci, Indovia a najnižšie Afričania. Z ich „filozofie“ vyplývalo, že európsky spôsob života sa údajne nehodí pre Afričana a africký spôsob života sa nehodí pre Európana; že každá rasa môže dosiahnuť rozvoj len vtedy, ak pôjde vlastnou cestou, ktorá mu bola určená. Asimilácia, strata „čistoty krvi“ alebo porušenie predurčeného spôsobu života znamená pre každú rasu alebo národ osudný ústup z cesty. Biela „vyššia rasa“ v takom prípade degraduje. Apartheid, t. j. rasové oddelenie, poskytuje jediné správne riešenie rasového problému.
Súčasný vývoj
Južná Afrika je dnes demokratickou krajinou, časť belochov sa odsťahovala do Európy, Severnej Ameriky, či Austrálie, ale väčšina zostala. Údaje o emigrácii v 90. rokoch sa značne líšia; za najpravdepodobnejšie možno považovať odhad asi 10 000 vysťahovaných belochov v priemere za rok (roku 1996 žilo v JAR 4,4 mil. belochov). Černošské rezervácie boli zrušené, mnohí černosi sa sťahujú do miest, kde sa však sami rozdeľujú podľa kmeňovej príslušnosti. Pri mestách tak vznikajú tzv. townships (Soweto pri Johannesburgu), mestské prívesky bez kanalizácie, elektriny a vodovodu. Oblasti, do ktorých sa bojí vkročiť aj polícia a kde na podporu zníženia kriminality boli postavené vysoké stožiare, z ktorých celú noc svietia halogénové svetlá. Prvotný strach a obava z čiernej väčšiny striedajú prvé vzájomné kontakty. Černosi vstupujú tam, kde predtým nesmeli, belosi tam, kde sa predtým báli čo i len nahliadnuť. Kriminalita je stále obrovská, ale v posledných rokoch sa ju darí znižovať a dá sa povedať, že sa týka len určitých oblastí.
Demografia
Až 80 % občanov tvoria potomkovia bantusky hovoriacich Afričanov, z ktorých najpočetnejší sú Zuluovia, Khosovia a Sothovia. Bielych Juhoafričanov je približne 8 %, väčšina z nich pochádza z rodín európskych kolonizátorov a hovoria prevažne afrikánčinou. Miešanci tvoria necelú desatinu populácie a obyvateľov pôvodom z Ázie, najmä Indov sú približne 2%. Zvyšky starobylých afrických národov sa nachádzajú hlavne v južnej Afrike kde žijú v zložitých podmienkach poľnohospodárov.
Asi 68% obyvateľov sa hlási ku kresťanstvu. Afrikánci sú oddanými stúpencami Holandskej reformovanej cirkvi. Približne 28% čiernych Juhoafričanov vyznáva animizmus a tradičné domorodé náboženstvá. V menšine sú zastúpené tiež hinduizmus a islam.
Administratívne členenie
Krajina sa člení na 9 provincií: Západné Kapsko, Severné Kapsko, Východné Kapsko, Slobodný štát, Gauteng, KwaZulu-Natal, Limpopo, Mpumalanga, Severozápadná provincia.
Kondor veľký
Kondor veľký alebo kondor golierkatý (Vultur gryphus) je dravec z čeľade supovcovitých, jeden z najväčších lietajúcich vtákov.
Závod protipožiarnej ochrany Železníc Slovenskej republiky
náhľad|vpravo|CAS 32 Tatra 815
Južná Afrika (štát)
Ekonomika
JAR je priemyselne vyspelou krajinou, ktorá vďačí za svoje bohatstvo najmä obrovským zásobám nerastných surovín, ale donedávna i vďaka neľudskému zachádzaniu a vykorisťovaniu pôvodného obyvateľstva. V krajine sa ťaží zlato, diamanty, platina, železná ruda, mangán, meď, atď. Priemysel (najmä hutnícky, strojársky, textilný, potravinársky) sa podieľa na celkovom HDP 31,2%, poľnohospodárstvo 3,6% a služby 65,21%. Menovou jednotkou je juhoafrický rand (ZAR).
Kondor veľký
Opis
Má tmavé zafarbenie s belavými predlakťovými letkami na vrchnej strane, zafarbenými podobne ako príslušné veľké a stredné krovky a biely golier. Hlavu a časť krku má holú, ako ostatní príslušníci podradu - na hlave sa mu však tiahne počínajúc od polovice zobáka až na temeno hrebeňovitý výrastok. Koža holej časti je bradavičnatá a červeno zafarbená. Ostatné znaky sú charakteristické pre celý podrad. Nosové štrbiny oboch strán vzájomne komunikujú - nemajú kostenú priehradku, zobák je relatívne slabší, s hákom iba na konci čeľuste, a nohy, bez výrazného charakteru dravčích nôh, nesú na prstoch iba slabšie pazúry. Z prstov je najdlhší prostredný. Jeho priemerná výška je asi 110 centimetrov a môže dosahovať hmotnosť až 12 kilogramov. Rozpätie krídel môže mať i viac ako 3 metre. Lieta vo výške až do 7000 metrov a môže sa dožiť do 70 rokov. Jeho najbližší príbuzný je kondor kalifornský (Gymnogyps californianus).
Pôsobisko
Areál kondora veľkého sa rozprestiera v Južnej Amerike v Andách, od Ekvádora až po Patagóniu a Ohňovú zem.
Potrava
Kondor veľký sa živí zväčša zdochlinami, pri tom sa správa ako supy Starého sveta a načína prvú brušnú dutinu. Jeho nezvyčajne veľké krídla (má najväčšiu plochu krídel medzi vtákmi) mu dovoľujú pri plachtivom lete prekonávať jednak veľké plošné vzdialenosti, jednak výškové rozdiely. Kondory sledujú jeden druhého a zletujú sa na zdochliny. Útoky na živú zver sú zriedkavé, a ak sa vyskytnú ide vždy o mladé, alebo choré zvieratá.
Mláďatá
Samec kondora veľkého je väčší, ako samica. Hniezdia na skalách, bez výraznejšej úpravy hniezda, často iba na holej skale. Znášajú dve vajcia. Inkubačný čas je okolo dvoch mesiacov. Mláďatá sa vyvíjajú pomaly a starajú sa o nich obaja rodičia. Celkom operené sú v 6 mesiacoch. Pohlavnú zrelosť dosahujú v siedmom až ôsmom roku.
Chov v zoo
Na Slovensku sa jeho chovu systematicky venuje Zoologická záhrada Košice. V roku 2011 sem bola na dožitie prevezená staršia chovná samica zo Zoo Krakov. Pochádza z voľnej prírody, bola odchytená ešte v sedemdesiatych rokoch minulého storočia v Argentíne. V rokoch 2016 až 2017 v tu bol zostavený nový pár - samec pochádza z poľskej Zoo Poznaň a samica zo Zoo Zlín. Podiel na záchrane druhu: V roku 2022 tu niekoľko mesiacov pobývala aj mladá samica odchovaná v krakovskej zoo, ktorá bude v krátkom čase premiestnená v rámci repatriačného európskeho záchranného  programu do voľnej prírody v Argentíne.
V minulosti druh vystavovala aj Zoo Bojnice.
Závod protipožiarnej ochrany Železníc Slovenskej republiky
Závod protipožiarnej ochrany železníc Slovenskej republiky bol závodný hasičský zbor Železníc Slovenskej republiky, ktorého hlavnou úlohou bolo dbať na bezpečnosť železničných tratí a v prípade potreby vykonávať záchrannú činnosť.
Po zrušení závodu v roku 2014 pri železničných udalostiach zasahujú príslušníci Hasičského a záchranného zboru.
Dejiny
Už v roku 2008 Ministerstvo dopravy, pôšt a telekomunikácií uvažovalo o presune požiarnej ochrany na Hasičský a záchranný zbor. Želeničný hasiči pred zrušením fungovali 60 rokov. V marci 2014 boli pochybnosti o potrebe závodných hasičov. Po zrušení v roku 2014 prešla časť zamestnancov (tri útvary) pod ZSSK. Útvary Bratislava, Nové Zámky a Košice mali prejsť pod ZSSK, útvary Zvolen, Žilina a Čierna nad Tisou mali prejsť na ŽS Cargo.
Činnosť
V roku 2008 zamestnával 178 ľudí a 9 riadiacich pracovníkov. Za trojročné obdobie 20052007 došlo v rámci ZSSK k 83 požiarom a ku škode 541 061 eur, ale uchránených bolo 7,6 mil. eur. V prípade ŽS Cargo v rovnakom období k 80 požiarom, škode 272 190 eur a uchránenému majetku 5,5 mil eur. V roku 2013 boli na hasičskú činnosť vydané 4 mil eur. Počas roka mali približne 200 zásahov.
Útvary
V roku 2008 boli zboru útvary rozmiestnené nasledovne :
Vozidlá
Vozidlá používané Závodom protipožiarnej ochrany železníc SR:
Majstrovstvá sveta vo florbale mužov 2004
Majstrovstvá sveta vo florbale mužov 2004 boli v poradí 5. majstrovstvá sveta vo florbale mužov, ktoré organizuje Medzinárodná florbalová federácia (IFF). Konali sa od 18.23. mája 2004 v Zürichu a Klotene, vo Švajčiarsku, za účasti 19 tímov rozdelených do 2 divízií. Pôvodne sa "B" divízie malo zúčastniť aj družstvo 🇵🇱, ale odhlásilo sa z turnaja na poslednú chvíľu. Švajčiarsko hostilo po ME 1995 svoje druhé medzinárodné podujatie mužov. Víťazom sa piatykrát (piatykrát v rade) stali florbalisti 🇸🇪, keď vo finále porazili prekvapujúceho finalistudružstvo 🇨🇿. 🇫🇮 sa druhýkrát v histórii MS muselo uspokojiť iba s 3. miestom.
Posledné družstvo "A" divízie zostúpilo v nasledujúcich MS do "B" divízie. Opačne putoval víťaz "B" divízie. Keďže Poľsko sa nezúčastnilo turnaja, do "C" divízie nezostúpil nikto.
Kuej-šan
Kuej-šan alebo Kuej-šan Tao/Kuej-šan-tao (pchinjin: Guishan (Dao), angl. prepis Kueishan(tao); po slovensky ostrov korytnačej hory) je ostrov vulkanického pôvodu, nachádzajúci sa na severozápadnom pobreží Taiwanu. V minulosti bola na ostrove vojenská základňa, v súčasnosti (od roku 2000) je tu zriadená prírodná rezervácia.
Ostrov je tvorený prevažne andezitovými Lávovými prúdmi a vulkanoklastikami a predstavuje posledné zvyšky stratovulkánu. Vek vulkánu sa odhaduje na koniec pleistocénu, no v oblasti stále pretrváva fumarolická akivita.
Risorgimento
thumb|Priebeh zjednotenia Talianska Risorgimento (doslova "opätovný rozkvet", "obrodenie") bol politický a spoločenský proces, ktorým došlo k zjednoteniu jednotlivých štátov na Apeninskom polostrove do jedného.
Trvanie tohto procesu je sporné, ako začiatok sa udáva 1789/1796/1815/1847(1848), ako záver 1870/1871 /1919. Najčastejšie sa azda možno stretnúť s hranicami 1815 (Viedenský kongres) /1847(1848; revolúcia 1848) na jednej strane a 1870 (pripojenie Ríma)/ 1871 (koniec Francúzsko-pruskej vojny) na druhej strane, hoci sa posledné mestá pridali k Talianskemu kráľovstvu až Saintgermainskou zmluvou po prvej svetovej vojne.
RGB
thumb thumb|iná verzia prekrývania základných farieb thumb|obrázok tvorený oddelením základných farieb
RGB je aditívny farebný model, pri ktorom svetlo želanej farby vzniká zmiešaním červeného, zeleného a modrého svetla vhodnej intenzity. Používa sa vo farebnej fotografii, osvetľovacej a zobrazovacej technike (farebné monitory, projektory).
Základné alebo primárne farebné zložky sú: červená (R z angl. Red), zelená (G z angl. Green) a modrá (B z angl. Blue). Pre tieto farby je charakteristické, že ľudské oko má najlepšiu citlivosť práve pre ich vlnové dĺžky (630, 530 a 450 nm). Všetky viditeľné farby sú vlastne kombináciou týchto troch základných farebných zložiek. Miešanie farieb je založené na aditívnom spôsobe, čiže sčítaním (pridávaním farby k farbe).
V prípade najbežnejšej 8-bitovej kvantizácie, umožňujúcej 256 diskrétnych hodnôt, môžu jednotlivé farebné zložky nadobúdať celočíselné hodnoty z intervalu <0,255> (<00,FF> v šestnástkovej sústave). Čierna farba má v modeli RGB hodnotu 0 – 0 – 0, teda žiadna zo základných farieb nie je zastúpená. Naopak v bielej farbe sú zastúpené všetky základné farby v ich maximálnych hodnotách, čiže je zapísaná ako 255 – 255 – 255. Číselná hodnota vyjadruje množstvo základnej farby, ktorá sa nachádza vo výslednej farbe. Napríklad červená farba sa zapisuje ako 255 – 0 – 0, zelená ako 0 – 255 – 0 a modrá ako 0 – 0 – 255.
Pohyby Zeme
Zem vykonáva v priestore voči všetkým ostatným telesám pohyb. Jej dráha a orientácia v priestore je zložená z množstva periodických i neperiodických pohybov, ktoré vykonáva jednak pod vplyvom zotrvačnosti, ďalej pod vplyvom gravitácie Slnka, Mesiaca, planét a iných telies slnečnej sústavy i mimo nej.
Základné pohyby, ktoré najvýznamnejšie vplývajú na život na Zemi, sú obežný pohyb a rotačný pohyb. Zem obieha okolo Slnka po elipse veľmi podobnej kružnici priemernou rýchlosťou /s voči Slnku. Zároveň rotuje okolo svojej osi a to takmer konštantnou rýchlosťou /s, respektíve /h (merané na rovníku). Rotácia Zeme okolo jej osi je príčinou striedania dňa a noci na Zemi, zatiaľčo jej obeh okolo Slnka je príčinou zmeny ročných období.
Dráha
thumb|Obeh Zeme okolo Slnka; fialovou šípkou je naznačená rotácia okolo osi Zem obieha okolo Slnka v strednej vzdialenosti 149,6 miliónov km priemernou rýchlosťou /s. Stredná vzdialenosť Zeme od Slnka sa stala jednou zo základných astronomických jednotiek dĺžky a označuje sa ako astronomická jednotka. Má skratku AJ alebo AU z anglického Astronomical Unit.
Smer, ktorým obieha Zem okolo Slnka, sa nazýva prográdny alebo priamy smer. Rovnakým smerom obiehajú všetky ostatné planéty slnečnej sústavy.
Priemerná rovina, v ktorej obieha Zem okolo Slnka, sa nazýva ekliptika. Používa sa ako základná rovina, voči ktorej určujeme sklony dráh všetkých telies v slnečnej sústave.
Afélium a perihélium
V najvzdialenejšom bode svojej dráhy, v aféliu (odslní), je Zem od Slnka vzdialená a vtedy sa pohybuje najpomalšie – rýchlosťou /s. V najbližšom bode svojej dráhy, v perihéliu (príslní) je od Slnka vzdialená a jej obežná rýchlosť je /s. Medzi perihéliom a aféliom teda Zem na svojej dráhe nepatrne spomaľuje, medzi aféliom a perihéliom sa jej rýchlosť zvyšuje. V priebehu jedného roka rýchlosť Zeme kolíše asi o /s. Zmeny rotačnej rýchlosti v priebehu roka sú naproti tomu oveľa menšie, ale na rozdiel od zmien obežnej rýchlosti nezvratné.
Zmena vzdialenosti od Slnka však nie je príčinou striedania sa ročných období. Zem prechádza perihéliom okolo 4. januára, dva týždne po zimnom slnovrate, kedy paradoxne na severnej pologuli vrcholí zima. Aféliom zase Zem prechádza dva týždne po letnom slnovrate, kedy je na severnej pologuli leto. Oveľa väčší vplyv na teploty ako okamžitá vzdialenosť od Slnka má totiž uhol, pod ktorým slnečné lúče dopadajú. Kvôli pomalšiemu pohybu Zeme v okolí afélia (v lete) trvá leto na severnej pologuli o niečo dlhšie ako zima.
Doba obehu
Doba obehu Zeme okolo Slnka sa stala jednou zo základných jednotiek času. Nazývame ju rok. Obeh Zeme okolo Slnka sa však môže vzťahovať na rôzne body alebo telesá, podľa čoho rozlišujeme niekoľko typov obehov, ktorých dĺžky sa od seba nepatrne líšia. Poznáme rok siderický, tropický a anomalistický. Tropický rok, ktorý je základom kalendárneho roku, má dĺžku 365 dní, 5 hodín, 48 minút a 45,4 sekúnd. Siderický rok je obeh Zeme voči hviezdam, čiže časový okamih, ktorý pri pozorovaní zo Zeme uplynie medzi dvoma najväčšími uhlovými priblíženiami Slnka k určitej hviezde, pričom predpokladáme, že poloha hviezd na nebeskej sfére je stála a nemenná. Anomalistický rok je zase doba, ktorá uplynie od prechodu Zeme aféliom (alebo perihéliom) do najbližšieho prechodu. Táto perióda nie je totožná so siderickým rokom, pretože obežná dráha Zeme sa otáča v priestore (stáčanie perihélia) a afélium a perihélium sa pomaly pohybujú v smere obehu Zeme. Stáčanie perihélia je pohyb vyplývajúci z Einsteinovej teórie relativity. Po prvýkrát bolo toto stáčanie objavené pri planéte Merkúr. Počas jedného siderického obehu Zeme sa tieto dva body posunú na svojej dráhe o 11,6 oblúkových sekúnd dopredu. Tropický rok je čas, za ktorý prejde Zem (alebo zdanlivo Slnko) na svojej dráhe dvakrát po sebe jarným bodom. Pretože aj jarný bod je v pohybe, má tropický rok inú hodnotu ako siderický a anomalistický rok.
Ročné obdobia
Zemská os nie je rovnobežná s kolmicou na ekliptiku, ale odkláňa sa od nej v uhle, ktorý v súčasnosti dosahuje hodnotu približne 23,5°. Tento sklon zemskej osi spolu s obehom Zeme okolo Slnka má za následok striedanie ročných období. Pri obehu je striedavo severná a južná pologuľa v rôznych dobách privrátená k Slnku. Na privrátenej pologuli slnečné lúče prechádzajú cez podstatne tenšiu vrstvu atmosféry, ktorá ich pohlcuje. Čím hrubšiu vrstvu atmosféry musí slnečné žiarenie prekonávať, tým viac je pohlcované a menej ho dopadne na povrch. Preto sú na privrátenej pologuli, kde slnečné žiarenie prechádza cez tenšiu vrstvu, vyššie teploty ako na odvrátenej. Na privrátenej pologuli je práve leto a na odvrátenej zima. Keď sú obidve pologule obrátené k Slnku približne rovnomerne, nastáva jedno z prechodných období medzi letom a zimou a to buď jar alebo jeseň.
Odklon zemskej osi od kolmice na ekliptiku spôsobuje tiež vznik polárnych dní a nocí.
Pohyb okolo spoločného ťažiska s Mesiacom
Vzhľadom na to, že Zem má veľmi hmotný Mesiac a ťažisko ich vzájomného obehu leží pod povrchom Zeme, Zem vykonáva pri svojom obehu okolo Slnka kývavé pohyby, ktoré planétu jednak mierne striedavo približujú a vzďaľujú od Slnka jednak spôsobujú jej striedavý pohyb nad a pod rovinou ekliptiky. Siderická perióda jedného obehu zemského jadra okolo ťažiska obehu Zem – Mesiac je totožná s dobou obehu Mesiaca okolo Zeme – 27,321 66 dňa.
Rotácia
thumb|Animácia znázorňujúca rotáciu Zeme okolo jej osi thumb|Rozsah možného sklonu zemskej osi Zemská os je priamka, ktorá prechádza stredom Zeme a pretína povrch Zeme v dvoch bodoch, ktoré nazývame póly. Okolo tejto osi sa Zem otočí takmer konštantnou rýchlosťou, ktorá na rovníku dosahuje hodnotu /s. Jedna otočka okolo jej osi trvá 24 hodín. Táto časová jednotka sa nazýva synodický (slnečný) deň a je o približne 4 minúty dlhšia ako siderický (hviezdny) deň. Tento rozdiel je spôsobený tým, že pri jednej otočke okolo osi sa Zem posunie aj na svojej dráhe okolo Slnka, čím sa Slnko na zemskej oblohe zdanlivo posunie východným smerom. Aby pozorovateľ na Zemi videl prechádzať Slnko po sebe dvakrát rovnakým bodom, musí sa Zem otočiť o väčší uhol, ako je 360°.
Keďže Zem je približne guľa, Slnkom je osvetlená vždy len jedna jej polovica. Rotácia Zeme okolo osi spôsobuje striedanie dňa a noci. Za 1 hodinu sa Zem otočí o 1/24 svojho obvodu, čo je 15° zemepisnej dĺžky. Na každých 15° preto pripadá jedno časové pásmo.
Spomaľovanie rotácie
Pod vplyvom slapových síl Mesiaca sa rotácia Zeme pomaly spomaľuje. Dĺžka dňa na Zemi sa zväčšuje asi o tisícinu sekundy za 100 rokov. V čase svojho vzniku teda Zem rotovala omnoho rýchlejšie a súčasná 24-hodinová perióda sa dosiahla miliardami rokov slapového spomaľovania Mesiacom. Podobne Zem pôsobila aj na rotáciu Mesiaca, ktorá sa časom zmenila na viazanú. Teoreticky sa bude rotácia Zeme spomaľovať až do okamihu, kedy sa zmení na viazanú rotáciu voči Mesiacu. Takúto vzájomnú viazanú rotáciu dvoch telies nazývame stacionárna rotácia. V skutočnosti však k tomuto okamihu nestihne dôjsť, pretože slnečná sústava medzičasom zanikne.
Zmeny sklonu osi a polohy pólov
Sklon zemskej osi sa pomaly mení a preto os nesmeruje stále do rovnakého bodu oblohy. V súčasnosti smeruje do blízkosti hviezdy Polárky, ale napríklad zhruba pred 13 000 rokmi smerovala zemská os k hviezde Vega. Tento krúživý pohyb zemskej osi sa nazýva precesia. Jeden precesný obeh zemskej osi okolo pólu ekliptiky sa nazýva Platónsky rok a má dĺžku 25 700 rokov. Ani samotná os nemá pevnú polohu vzhľadom na zemské teleso a v dôsledku toho sa priesečníky osi so zemským povrchom (póly) tiež pomaly pohybujú. Perióda zmien polohy pólov nie je úplne pravidelná a nazýva sa Chandlerova perióda. Navyše sa v cykle 42 000 rokov mení sklon osi ku kolmici na ekliptiku a to v rozsahu 22,1 – 24,5°.
Ďalšie pohyby
Okrem spomenutých pohybov vykonáva Zem ešte niekoľko ďalších pohybov. Ako teleso slnečnej sústavy sa Zem napríklad zúčastňuje na obehu okolo jadra Galaxie.
Lorenzo Da Ponte
Lorenzo Da Ponte, pôvodným menom Emanuele Conegliano (* 10. marec 1749, Vittorio Veneto, Taliansko – † 17. august 1838, New York, USA) bol taliansky básnik a libretista.
Život
Pôvodom Žid, konvertoval k rímskokatolíckej cirkvi. Meno, pod ktorým je známy, patrí biskupovi, ktorý ho pokrstil. Zmenu viery zobral natoľko vážne, že vstúpil do seminára a bol vysvätený na kňaza. V roku 1774 sa stal profesorom klasickej literatúry v Trevise. Bol však príliš nepokojný a za svoje názory, ktoré verejne hlásal, ho opakovane napomínali predstavitelia cirkevnej aj svetskej moci. Roku 1776 mal za rousseauovsku kritiku vtedajších spoločenských pomerov zakázanú výuku a v roku 1779 ho dokonca v neprítomnosti odsúdili na pätnásťročné vyhnanstvo. Najprv odišiel do Drážďan, ale roku 1781 sa usadil vo Viedni a podarilo sa mu dosiahnuť najvyššie možné postavenie. Stal sa dvorným básnikom cisára Jozefa II. po Pietrovi Metastasiovi. Nesmrteľným sa stal vďaka libretám, ktoré napísal pre Wolfganga Amadea Mozarta (Cosi fan tutte, Figarova svadba, Don Giovanni). V čase príprav premiéry Dona Giovanniho sa zdržiaval s Mozartom v Prahe. Okrem toho však napísal celý rad libriet aj pre Antonia Salieriho, Vicenta Martína y Solera, F. G. Bianchiho a mnoho ďalších skladateľov ktorých mená už upadli do zabudnutia. Ovládal zrejme veľmi dobre viacero rečí, pretože písal s hlbokým citom pre jazyk v niekoľkých jazykoch: taliansky, latinsky, nemecky, francúzsky a anglicky.
Po smrti Jozefa II. ešte krátko pracoval pre jeho nástupcu Leopolda II. Z neznámych dôvodov ho však prepustili, odišiel do Londýna, kde okrem toho, že pokračoval v dráhe libretistu v divadle King´s Theatre sa stal aj kníhkupcom, antikvárom a nakladateľom. Dostal sa do finančných problémov a pretože sa musel starať o početnú rodinu, hľadal možnosť lepšie honorovanej činnosti za morom.
V roku 1804 odišiel do New York s úmyslom pobudnúť tam len nejaký čas, ale do Európy sa už nikdy nevrátil. Pretĺkal sa všelijak. Jeden čas dokonca viedol obchod s potravinami vo Philadelphii a súkromne vyučoval taliančinu. Nakoniec sa mu v roku 1825 podarilo získať miesto profesora talianskej literatúry na Columbia College (teraz Columbia University). Bol prvým univerzitným profesorom židovského pôvodu a zrejme aj prvým profesorom kňazom. V roku 1828, vo veku 79 rokov sa stal americkým občanom.
Snažil sa uviesť do Ameriky taliansku operu; aj jeho pričinením bola päťdesiat rokov pred založením vychýrenej Metropolitnej opery postavená v New Yorku prvá samostatná operná budova. Presadil uvedenie Dona Giovanniho v roku 1825 v New Yorku.
Zomrel 17. augusta 1838 v New Yorku. Pochovali ho na katolíckom cintoríne na Manhattane blízko starej katedrály sv. Patrika. Cintorín neskôr zrušili a tak jeho pozostatky previezli na cintorín Calvary Cemetery v Queense, bez toho, aby sa vedelo, o koho ide. Miesto jeho skutočného hrobu nie je známe.
Ďalšie literárne diela
Da Ponte okrem tvorby libriet písal po celý život poéziu. Zachovali sa oslavné verše na rôzne kráľovské osobnosti, niektoré z nich však sa však podobajú na hanopisy. Pôvabné a precítené sú sonety, ktoré písal na pamiatku svojej ženy (18 sonetov – 1832). Okrem toho je autorom historicky cenného vlastného životopisu, ktorý vyšiel v New Yorku roku 1807). Najdôležitejšie sú však jeho štvordielne Pamäti (New York 1723 – 1727). Kniha je pútavým obrazom prelomovej doby konca 18. a začiatku 19. storočia, ale aj veľkým príbehom autorovho bohatého a premenlivého života. V roku 1970 vyšli aj v českom jazyku.
Nábojovo viazaná štruktúra
thumb|Farebné CCD v TV kamere s malým rozlíšením thumb|Detail rovnakého snímača (ľavý dolný roh) na ktorom sú viditeľné mikrošošovky a Bayerov filter Nábojovo viazaná súčiastka alebo skrátene CCD je z anglického charge-coupled device, prekladané aj ako nábojovo viazaná štruktúra alebo súčiastka/obvod s nábojovou väzbou. Je to označenie pre elektrický jav presunu elektrického náboja po ploche v elektronických (polovodičových) prvkoch. Náboj je prenášaný pomocou sústavy elektród, na ktoré sú privádzané navzájom posunuté synchronizačné signály. Tento jav sa dnes využíva len v jedinom prvku, ktorý sa stal pre neho synonymom – v plošných optických snímacích prvkoch používaných pre záznam obrazovej informácie. Náboj, ktorý vznikne po osvetlení polovodiča vďaka vnútornému fotoelektrickému javu, je postupne vysúvaný k okraju prvku, kde je elektricky zosilnený a následne spracovaný.
Používa sa napr. vo videokamerách, digitálnych fotoaparátoch, faxoch, scanneroch, čítačkách čiarových kódov, ale aj v množstve vedeckých prístrojov, akými sú napríklad astronomické ďalekohľady (vrátane Hubblovho ďalekohľadu).
História
Willard Boyle a George E. Smith z Bellových laboratórií v roku 1969 zostavili koncept CCD. V roku 2009 za tento vynález dostali Nobelovu cenu za fyziku. Vynález sa viaže k vývoju určitého typu pamäťového registru, ktorý funguje ako CCD bez prístupu svetla, respektíve CCD obrazový snímač je posuvný register vystavený pôsobeniu svetla. Pri preberaní ceny vo výške 500 000 $ od Americkej národnej akadémie v roku 2006 si Boyle zavzpomínal na chvíle vzniku CCD. Práca na samotnom koncepte, ktorá zahŕňala teoretický opis a rozkreslenie schémy funkcie, im trvala iba približne hodinu. Potom už ostávalo len skonštruovať funkčný prototyp CCD.
Princíp činnosti
CCD snímač využíva, podobne ako všetky ostatné svetlocitlivé súčiastky, fyzikálny jav známy ako fotoefekt. Tento jav spočíva v tom, že častice svetla (fotóny) pri náraze do atómu dokážu previesť niektorý z jeho elektrónov zo základného do tzv. excitovaného stavu.
Málaš
Málaš je obec na Slovensku v okrese Levice.
Nábojovo viazaná štruktúra
Princíp činnosti
Odovzdajú mu pritom energiu E=ν.h, kde ν je frekvencia fotónu (u viditeľného svetla rádovo v stovkách THz) a h je tzv. Planckova konštanta.
V polovodiči sa takto uvoľnený elektrón odvedie pomocou elektród. Na podobnom princípe pracuje aj fotodióda alebo fotočlánky, ktoré sa používajú ako zdroj elektrickej energie.
U CCD je však elektróda od polovodiča izolovaná tenučkou vrstvou oxidu kremičitého SiO2, ktorý sa chová ako dokonalý elektrický izolant, takže fotoefektom uvoľnené elektróny nemôžu byť odvedené preč.
Činnosť CCD sa skladá z troch fáz:
Príprava CCD
V tejto fáze sú z CCD bez prístupu svetla odobraté všetky voľné elektróny, čím sa z neho vymažú všetky zvyšky predchádzajúceho obrazu.
Expozícia obrazu
Na elektródy označené na obrázku číslom 1 sa privedie kladné napätie a na CCD sa nechá pôsobiť svetlo (napríklad v digitálnom fotoaparáte sa otvorí uzávierka). Dopadajúce fotóny excitujú v polovodiči elektróny, ktoré sú potom priťahované ku kladne nabitým elektródam. Po elektrónoch ostanú v polovodiči tzv. diery, ktoré voči svojmu okoliu vykazujú kladný náboj a sú priťahované elektródou na spodnej strane CCD. Hranice pixelov sú na obrázku znázornené zvislými bodkovanými čiarami. Pretože na pixel vľavo dopadlo viac fotónov, zhromaždilo sa u jeho elektródy viac elektrónov, než u pixelu vpravo.
Expozícia CCD svetlom
Odčítanie obrazu
Postup odčítavania obrazu, 1. krok Postup odčítavania obrazu, 2. krok Postup odčítavania obrazu, 3. krok thumb|right|Animácia posunu náboja v CCD Po zavretí uzávierky sa začnú na skupiny elektród rovnakého čísla privádzať synchronizované impulzy. To znamená, že na elektródach 2 sa začne pozvoľna zvyšovať napätie, zatiaľ čo na elektródach 1 sa súbežne zníži. Vďaka tomu sú skupiny elektrónov priťahované pod elektródy 2. Impulz sa "posunie" na ďalšiu elektródu a elektróny ho poslušne nasledujú. Následne sa celý dej opakuje, až kým sa skupiny nazhromaždených elektrónov neodčítajú všetky. Odpočet sa deje na konci čipu, kde je výstupný zosilňovač. Ten zosilní pomerne malý elektrický náboj, zodpovedajúci počtu nachytaných elektrónov v jednotlivých pixeloch, na úroveň vhodnú pre ďalšie spracovanie obrazu.
Konštrukcia CCD
Od zostrojenia prvého prototypu, ktorý prvýkrát držali v ruke Boyle a Smith, prekonalo CCD mohutný vývoj a vlastnosti moderných CCD sú podstatne pokročilejšie. CCD snímače delíme do dvoch základných kategórií, a to lineárne a plošné CCD.
United States Army Rangers
thumb|V súčasnoti používaný náplecník jednotiek Rangers.
Nábojovo viazaná štruktúra
Lineárne CCD
Lineárne CCD sú vhodné pre záznam jednorozmerného obrazu, prípadne ak druhá os rozmeru je riešená fyzickým posuvom. Typickým príkladom čítania jednorozmerného obrazu je skener čiarového kódu, ktorý naprieč obrázkom kódu (nemusí být nutne kolmo na jednotlivé čiary kódu) vykoná odčítanie rozdielov medzi čiernou a bielou farbou a na výstupe dá množinu impulzov zodpovedajúcich čiaram v kóde. Táto množina impulzov sa potom spracuje a prevedie do číselnej podoby a spracuje požadovaným spôsobom. Skenery čiarového kódu bývajú aj iného typu, kde samotný lineárny snímač je nahradený podstatne jednoduchšou fotobunkou, silným červeným alebo laserovým svetlom a rotujúcim/vibrujúcim zrkadlom. Snímač odčítava sériu impulzov podobne, ako lineárne CCD iba s tým rozdielom, že dopadajúce svetlo nie je "čiara", ale lúč dopravený pomocou zrkadla.
United States Army Rangers
United States Army Rangers skrátene Army Rangers je termín označujúci špecializovaný druh ľahkej pechoty Armády Spojených štátov.
Zoznam kultúrnych pamiatok v obci Most pri Bratislave
Toto je zoznam kultúrnych pamiatok v obci Most pri Bratislave v okrese Senec.
United States Army Rangers
Prvé jednotky Rangers
Prvú jednotku Rangers založil na začiatku 18. storočia Benjamin Church v štáte Massachusetts pre ochranu pohraničných oblastí pred Indiánmi, v ktorých boli polovojenské jednotky neefektívne. Neskôr založil podobnú jednotku Robert Rogers z New Hampshire. Dve Rangerské roty, známe ako Rogers' Rangers (Rogerovi Rangeri), podporovali britské vojská proti Francúzom v Kanade v oblasti štátu New York a Rieky svätého Vavrinca.
Druhá svetová vojna
thumb|Náplecník jednotiek Rangers používaný počas druhej svetovej vojny. Počas druhej svetovej vojny bol z dobrovoľníkov 1. obrnenej a 34. pešej divízie (odkiaľ pochádzalo 80% mužstva) vytvorený špeciálny prápor pomenovaný 1. prápor Rangers. Výcvik práporu sa začal v Škótsku pod vedením britských inštruktorov Commandos. Následne vznikli ďalšie štyri prápory. Rangers boli nasadení ako prvé vlny útokov pri obojživelných operáciach Torch a Husky. Pod vedením Williama O. Darbyho sa zúčastnili aj bitky o Citernu, kde bola 29. januára veľká časť 3. a 5. práporu zajatá. Počas operácie Overlord pristál 5. prápor Rangers s prvou vlnou amerických vojsk na úseku Dog White na pláži Omaha. 2. prápor Rangers sa zúčastnil známeho útoku na Pointe du Hoc. Na Pacifickom bojisku bol v 26. septembra 1944 vytvorený 6. prápor Rangers, ktorý sa zúčastnil vylodenia na Filipíny a útoku na Cabanatuan. Po skončení vojny boli tieto jednotky rozpustené.
Kórejská vojna
thumb|Prislušníci US Army Rangers počas hliadky. Počas Kórejskej vojny bol vytvorením prvej novej roty Rangers poverený Ralph Puckett. V nasledujúcom období jednotky Rangers neboli nikdy väčšie ako rota a boli vždy pridelené väčším celkom. Po skončení vojny opäť väčšinu jednotiek Rangers rozpustili. Zostala len škola Rangers vo Fort Beningu v štáte Georgia.
Vietnamská vojna
Opätovná potreba špeciálnych jednotiek tohto typu sa prejavila počas Vietnamskej vojny. Od roku 1966 operoval v krajine 75. pluk Rangers (75th Ranger Infantry Regiment) ako prieskumná zložka 101. výsadkovej divízie. Niekoľko ďalších rôt pripadlo aj iným jednotkám. Celkovo vo Vietname operovali roty C, D, E, F, G, H, I, K, L, M, N, O a P. Presadzovali sa najmä pri hliadkach diaľkového prieskumu (tzv. LRRP - Long Range Reconnaissance Patrol). Tieto akcie boli pozemné prieskumné misie na veľké vzdialenosti, často do mierili do oficiálne neprístupných oblastí Kamobdže a Laosu pozdĺž Ho Či Minovej cesty. Boli pri nich získavané informácie o pohyboch nepriateľa, navádzané letecké útoky, vyhodnocované výsledky bombardovania, vytvárané pasce atď. Jednotky sa niekoľkokrát zúčastnili akcií na oslobodenie vojnových zajatcov, alebo získaní zajatcov z radov VĽA či Vietkongu. Pri niektorých akciách používali vojaci čierne odevy Vietkongu a dokonca namiesto predpísanej vojenskej obuvy nosili tenisky, alebo vietnamské sandále, ktoré boli pohodlnejšie a navyše mätúce pre nepriateľských stopárov.
Súčasnosť
Prvý stály prápor bol zriadený v roku 1974 vo Fort Benningu a druhý vo Fort Lewise v štáte Washington. Prvýkrát boli tieto oddiely bojovo nasadené na Grenade v roku 1983. V roku 1984 bol zriadený ďalší prápor vo Fort Beningu. V roku 1987 vznikol z týchto troch práporov samostatný 75. pluk Rangers (75. Ranger Regiment).
75. pluk Rangers je elitná jednotka ľahkej pechoty americkej armády, ktorá operuje minimálne so silou roty to znamená 150 členov, ojedinele čaty - 50 členov. Je určená na diaľkový hĺbkový prieskum, na špeciálne zaisťovacie operácie, úderné a podporné akcie. Rangers väčšinou podporujú menšie elitné skupiny napríklad Delta Force. Pluk Rangers sa skladá z troch práporov, z ktorých každý má približne 1600 osôb. 1. prápor Hunter Army Airfield, štát Georgia, 2. prápor Fort Lewis, štát Washington, 3. prápor Fort Benning, štát Georgia.
Kritériá výberu členov sú prísne. Záujemcovia musia mať stredoškolské vzdelanie, absolvovať päťmesačný základný výcvik, trojtýždňový výsadkársky kurz a trojtýždňový Vstupný program Ranger. Vzhľadom na to, že tieto jednotky operujú vo väčších počtoch nie sú nasadzované na príliš utajované akcie.
Nábojovo viazaná štruktúra
Lineárne CCD
Ďalším príkladom zariadení s použitím lineárneho CCD je fax alebo počítačový scanner. Tie slúžia na "prečítanie" väčšej plochy dvojrozmerného obrazu, ktorý sa voči lineárnemu CCD snímaču pohybuje (prípadne je zabezpečený pohyb samotného snímača). Snímač prečíta jeden riadok obrazu (typicky na papieri), následne sa obraz posunie o nepatrný krok a snímač prečíta ďalší riadok. Proces sa opakuje až do konca načítania celého obrazu (dokumentu). Vo faxe sa pohybuje papier, v stolovom skeneri sa naopak pohybuje snímač spolu s osvetlením a príslušnou optikou.
Ďalšie príklady použitia lineárnych snímačov:
TDI CCD (Time delay and intedration CCD):
Jedným z pomerne moderných typov použitia lineárnych CCD je skenovanie priestoru v 360° uhle (panoráma), typicky používané pre kriminalistické alebo vedecké použitie. V tomto prípade je použitá trojica lineárnych CCD snímačov, pričom každý z nich sníma jednu z farieb RGB a obrazový procesor následne skladá plnofarebný obraz.
Plošné CCD
Vo väčšine zariadení (kamery, digitálne fotoaparáty atď.) je však nutný okamžitý záznam dvojrozmerného obrazu.
Základná konštrukcia dvojrozmerného CCD je v princípe spojením mnohých lineárnych CCD snímačov na jedinom čipe, pričom sa vytvorí súvislé pole, poväčšine obdĺžnikového tvaru. Ale náboje na koncoch radov nevstupujú do samostatných obrazových zosilňovačov pre každý rad, ale najprv do ďalšieho lineárneho CCD, ktoré je k radom kolmé a pomocou tohto CCD sa odčítaný stĺpec náboja postúpi k jedinému zosilňovaču na jeho konci.
Existuje však viacero rôznych konštrukcií dvojrozmerných CCD snímačov, ktorých cieľom je zlepšenie úžitkových vlastností súčiastky (napríklad zrýchlenie čítania).
Záznam farebného obrazu
Farebný obraz sa zaznamenáva pomocou CCD snímača v zásade dvoma metódami. Buď sa použijú pre každú z troch základných farieb RGB tri samostatné CCD snímače, pred ktoré sa umiestnia dichroické filtre pre príslušnú farbu, alebo sú farebné filtre umiestnené priamo na čipe snímača v šachovnicovom vzore.
Trojčipová konštrukcia
Toto riešenie sa používa zväčša v profesionálnych a poloprofesionálnych videokamerách, kde veľkosť či hmotnosť kamery nie je kritický faktor. Je označované ako 3CCD alebo 3MOS (Panasonic).
Farebný CCD snímač (jednočipové riešenie)
V drvivej väčšine digitálnych fotoaparátoch, menších amatérskych videokamerách a rade ďalších zariadení sa používa záznam farebného obrazu jediným CCD snímačom, ktorý má farebné filtre umiestnené priamo na snímači nad každým jedným pixelom. Farebné filtre farebného systému RGB sú šachovnicovo rozmiestnené po celej ploche, pričom simulujú vlastnosti ľudského oka, ktorý je najcitlivejší na zelenú farbu. Preto je zelených pixelov 50%, a o zvyšných 50% sa napoly delia červená a modrá farba. Toto riešenie si v roku 1976 nechal patentovať Bryce Bayer a nazýva sa Bayerova mriežka.
Obraz sa z takéhoto CCD načíta bežným spôsobom a až v ďalších obvodoch sa plnohodnotná farba jednotlivého pixelu (zložená z červenej, zelenej a modrej zložky) poskladá interpoláciou z najbližších (susedných) pixelov.
Výhodou je veľmi jednoduché a lacné riešenie, nenáročné na konštrukciu a použitie. Nevýhodou je strata až 2/3 svetelnosti obrazu, pretože farebné filtre pre každý pixel prepustia len príslušnú časť (tretinu) z celkového spektra dopadnutého svetla a zvyšok (väčšina) sa stratí.
Konštrukcia
Bunky reálneho CCD snímača sú v skutočnosti výrazne zložitejšie ako je tu popísané. Každá bunka totiž okrem samotnej svetlocitlivej plochy obsahuje ďalšie časti ako pomocné elektródy, pomocné obvody na resetovanie bunky pred expozíciou a podobne. Základný polovodič musí pre správnu funkciu týchto jednotlivých častí obsahovať aj rôzne prímesy novšie typy nezriedka obsahujú aj obvody elektronickej uzávierky. Tradičná mechanická uzávierka je totiž výrobne veľmi nákladná, a ako dodatočný mechanický prvok znamená zvýšenú poruchovosť zariadenia, preto väčšina spotrebnej elektroniky využíva u CCD iba elektronickú uzávierku. Elektródy sú na povrchu polovodiča väčšinou vytvorené z napareného hliníku, ktorý sa správa ako takmer dokonalé zrkadlo, a teda väčšinu dopadajúceho svetla odráža. Tým sa výrazne zmenšuje efektívna plocha bunky, pretože na svetlo citlivé miesta sú v polovodiči len tie, nad ktorými nie sú elektródy alebo iné pomocné obvody bunky. CCD tak má výrazne nižšiu citlivosť ako by umožňovala plocha kremíkového čipu, keby bola využitá celá pre premenu svetla na elektrinu. Z tohto dôvodu sa v záverečných fázach výroby priamo na čipe pre každú bunku vytvárajú mikroskopické šošovky, ktoré sústreďujú svetlo z väčšej plochy práve na aktívnu časť bunky.
Veľkosti a rozlíšenia CCD snímačov
Základným meradlom rozmeru snímača CCD sa stala veľkosť políčka kinofilmu, ktorá je 36 ×. Obrázok na kinofilme má pomer strán 3:2 a je označovaný ako plný formát (full frame). Pomer strán amatérskych digitálnych fotoaparátov, televíznej obrazovky alebo počítačového monitora bol donedávna zväčša 4:3, dnes sa podstatne viac presadzujú širokouhlé formáty 16:9, zatiaľ čo profesionálne digitálne fotoaparáty používajú prevažne pomer strán 3:2. Niektoré fotoaparáty majú pomer strán prepínateľný.
Počet využiteľných obrazových bodov (pixelov) je v CCD snímači vždy o niečo menší, ako je ich celkový fyzický počet. U farebného snímača (s Bayerovou mriežkou) sú pixely na okrajoch nepoužiteľné kvôli interpolácii. Výrobcovia digitálnej elektroniky takiež často nechávajú na okrajoch snímačov tzv. ochranné pásma. Najčastejším dôvodom je konštrukčná tolerancia pri montáže optiky. Tabuľka a obrázok zobrazujú štandardizované veľkosti bežne používaných CCD snímačov. thumb|Pomer veľkostí běžných CCD snímačov
* APS-C formát je interpretovaný rôzne, podľa výrobcu. Kým Canon má snímače označované ako APS-C v rozmere 22,2 x ; Nikon, Pentax, Sony a iné firmy ho majú 23,6 x 15,6.
Rozlíšenie snímača
Rozlíšenie sa udáva v megapixeloch (resp. miliónoch obrazových bodov). Bežné CCD snímače majú rozlíšenie zhruba od 1 do 16 Mpix, ale existujú aj snímače s rozlíšením výrazne nižším (napríklad v optických myšiach) alebo aj vyšším (snímače typu 645 alebo snímače v rôznych vedeckých zariadeniach, najmä astronomických ďalekohľadoch, družiciach apod.) Vyššie rozlíšenie snímača však neznamená automaticky, že je lepší. Na celkovej výslednej kvalite obrazu sa podieľa viacero faktorov, ako je popísané nižšie.
Dynamický rozsah
thumb|Dynamický rozsah obrazového snímača a dopad zosilnenia Dynamický rozsah udáva rozsah odtieňov od úplne čiernej k najsvetlejšej bielej, ktorú je ešte CCD snímač schopný rozlíšiť. Dynamický rozsah je na jednej strane limitovaný kapacitou každej bunky CCD (koľko elektrónov vzniknutých interakciou s fotónmi je schopná pojať) a z druhej strany hladinou vlastného šumu bunky.
Šum, je neželaný elektrický náboj alebo signál, spôsobený samovoľným uvoľňovaním elektrónov aj bez pôsobenia fotónov. Tieto elektróny sú pochopiteľne priťahované k expozičnej elektróde rovnako, ako elektróny vyprodukované svetlom obrazu a pričítavajú sa k hodnote svetelnej expozície danej bunky. Pretože okamžitá hodnota šumu sa líši bunku od bunky a je náhodná, je prakticky nemožné šum z obrázkov úplne odstrániť. Do hry preto vstupujú rôzne zložité algoritmy obrazového procesoru, ktorý na základe špecifických vlastností konkrétneho snímača výpočtami "predvída" vznik šumu a danú vypočítanú hodnotu z celkovej hodnoty nameranej z bunky odčíta. K dosiahnutiu veľkého dynamického rozsahu pri prijateľnej šumovej úrovni je potrebné, aby rozmery snímača boli čo najväčšie (dosiahne sa tak veľká kapacita každej bunky a tým aj zväčšenie odstupu užitočného signálu od šumu). Preto malé formáty snímačov a/alebo snímače s veľmi vysokým rozlíšením majú vždy výrazne horšie šumové vlastnosti, než snímače väčšie a/alebo s nižším rozlíšením. Pre vedecké prístroje sa šum CCD snímača znižuje jeho chladením (zvyčajne tekutým dusíkom, héliom a pod).
Medzi základné vlastnosti CCD snímača, patrí okrem rozlíšenia aj jeho základná citlivosť. Udáva sa v ISO hodnotách, čo je veličina používaná v klasickej fotografiu pre citlivosť filmového materiálu. Digitálne fotoaparáty sú väčšinou vybavené prepínačom citlivosti, ktorý funguje ako zosilňovač obrazového signálu s prepínateľným zosilnením. Vzhľadom na to, že hladina šumu je u CCD snímača konštantná, zvýšením citlivosti sa zvyšuje mimo užitočného obrazového signálu aj šum (na obrázku modrou farbou).
Vinetácia
Na jednotlivé pixely CCD snímača dopadá maximum svetla iba zo smeru kolmého k rovine snímača. Hneď ako dopadajú lúče zošikma, je ich účinnosť (svetelnosť) zmenšená. Bohužiaľ u bežného objektívu dopadajú lúče kolmo len v prostriedku obrazu a smerom ku okrajom sa ich uhol zväčšuje. To sa prejaví ako postupné stmavovanie obrazu smerom k okrajom. Z tohto dôvodu sú na optiku pre digitálne fotoaparáty kladené vyššie nároky, než na optiku filmových fotoaparátov.
NGC 1203
NGC 1203 je galaxia v súhvezdí Eridanus, ktorú objavil americký astronóm Francis Preserved Leavenworth v roku 1886.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 13,8.
Alžbeta Luxemburská
Alžbeta Luxemburská alebo Alžbeta Habsburská (* 28. február 1409 Vyšehrad, Uhorsko – † 17. december 1442, Ráb, Uhorsko) bola jedinou dcérou Žigmunda Luxemburského a jeho druhej manželky Barbory Celjskej, manželka rímskonemeckého kráľa Albrechta II. Habsburského (= rakúskeho vojvodu Albrechta V.) a faktická vládkyňa Uhorska v rokoch 14391442.
Rodina a nároky na trón
Alžbetin otec Žigmund bol posledným Luxemburgovcom na cisárskom tróne.
Alžbeta bola z otcovej strany po starom otcovi Karolovi IV. Luxemburskom dedičkou Českého kráľovstva, po starej mame Alžbete Pomoranskej dedičkou Poľska po vetve kujavských Piastovcov. Z matkinej strany bol jej starým otcom gróf Herman II. Celjský, ktorého otcom bol Herman I. a matka Katarína Bosnianska (ktorá bola potomkom srbskej dynastie Nemanjićovcov a Kataríny, dcéry uhorského kráľa Štefana V.). Alžbeta bola teda hlavnou nárokovateľkou na tróny niekoľkých slovanských území. Dokonca bola po prastarej mame Alžbete Přemyslovne dedičkou uhorských Arpádovcov. Bolo to síce vzdialené príbuzenstvo, ale ostatní dediči Arpádovcov boli približne rovnako príbuzensky vzdialení.
Manželstvo
V roku 1411 bola Alžbeta v Bratislave zasnúbená s Albrechtom Habsburským, budúcim rakúskym arcivojvodom. Albrecht mal vtedy štrnásť rokov, Alžbeta dva roky. V roku 1422 sa za Albrechta vydala, vďaka čomu sa Albrecht stal po smrti Alžbetinho otca Žigmunda Luxemburského českým a uhorským kráľom. Alžbeta sa stala po jeho boku kráľovnou.
Keď Albrecht 27. októbra 1439 zomrel, Alžbeta bola v piatom mesiaci tehotenstva. Albrecht pred smrťou vyhlásil, že ak sa narodí syn, má sa stať jeho následníkom. Alžbeta dúfala, že sa jej narodí mužský potomok, ale bola presvedčená, že bude vládnuť ako regentka. Podporu našla najmä v banských a obchodných mestách Slovenska, v ktorých bola nemecká väčšina. Jej očakávania sa splnili a v Komárne porodila syna Ladislava. Keďže sa narodil po smrti otca, prezývali ho Pohrobok. Alžbeta ho chcela narýchlo korunovať, aby to však mohla urobiť, musela sa zmocniť svätoštefanskej koruny, ktorá bola uložená v stráženej miestnosti hradu Vyšehrad (Visegrád). Krádežou poverila svoju komornú, Helenu Kottannerovú, ktorá si našla aj pomocníka. Strážcovia nepočuli pílenie zámkov ani vysadzovanie dverí a tak sa 15. mája 1440 konala korunovácia. Väčšina uhorskej šľachty však Ladislava za panovníka neprijala a korunovali poľského kráľa Vladislava III. Jagelovského za uhorského kráľa Vladislava I.
Kráľovná, ako dedička aj Českého kráľovstva, teda poverila českého šľachtica Jána Jiskru ochranou záujmov svojho syna. Medzi znepriatelenými tábormi vypukli boje, najväčšie sa odohrávali práve na území Slovenska. Po uzavretí mieru koruna zostala Vladislavovi, ale po jeho smrti mala pripadnúť Ladislavovi. Keď však mal Ladislav sotva tri roky, jeho matka pár dní po podpísaní mieru s Vladislavom za záhadných okolností zomrela (pravdepodobne ju otrávili).
Dedičstvo
Alžbetin jediný syn Ladislav V. Pohrobok sa stal po Vladislavovej smrti rakúskym arcivojvodom, českým a uhorským kráľom. Ladislav však krátko pred sobášom zomrel bez potomka a kráľovstvá sa dostali pod vládu iných panovníckych dynastií.
Alžbetine dcéry Anna, durínska vojvodkyňa (14321462), a Alžbeta, poľská kráľovná (14371505), prežili svojho brata a výhodnými sobášmi znovu získali majetky svojej rodiny.
Fretterans
Fretterans je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Saône-et-Loire, v regióne Burgundsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.