cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Beyond the Wall of Sleep
Inšpirácia
Podľa Lovecrafta bol príbeh inšpirovaný článkom v New York Tribune z 27. apríla 1919. Článok bol založený na správe polície štátu New York a písal o rodine Slaterových alebo Slahterových ako spodine obyvateľstva mestečka Catskill.
Nova, spomínaná na konci Lovecraftovej poviedky je reálna hviezda známa ako GK Persei; citácia pochádza z diela Garretta P. Servissa Astronomy with the Naked Eye (1908).
Názov poviedky mohol byť inšpirovaný poviedkou A. Bierceho "Beyond the Wall" (1909); bolo všeobecne známe, že Lovecraft jeho práce v roku 1919 čítal. Román Jacka Londona Before Adam (1906), ktorý obsahoval koncept dedičnej pamäte, obsahuje pasáž s nasledovným znením: "Nor...did any of my human kind ever break through the wall of my sleep."
Dej poviedky
Rozprávačom je muž, ktorý v tom čase slúžil ako začínajúci lekár v psychiatrickom ústave. To, čo tu na prelome rokov 1900 – 1901 zažil, viedlo k jeho presvedčeniu, že sny – teda aspoň ich menšia časť – majú podstatne hlbší význam, ako je im prikladaný, a že sú prejavom prenosu človeka do inej formy duchovnej existencie, ktorá môže byť dôležitejšia ako naše reálne pozemské bytie.
Pacient, ktorého v ten zimný deň priviezli štyria policajti, sa volal Joe Slater. Bol to typický obyvateľ Catskillských hôr, potomok koloniálnych rodín, degenerovaných vzájomným krížením v rámci izolovaných komunít. Tulák a lovec, a dokonca i v rámci svojej komunity považovaný za čudáka pre svoje záhadné sny, o ktorých po prebudení divoko rozprával a ktorých obsah vzápätí zabúdal. Tieto jeho stavy boli s postupujúcim vekom stále častejšie, až jedného dňa došlo k tragédii, ktorá ho dostala do ústavu pre mentálne chorých: Po hlbokom spánku, do ktorého upadol po pitke deň predtým, sa náhle zobudil s neľudským revom; vykrikoval že sa musí dostať do akéhosi "obrovského zrubu so žiariacou strechou, stenami a podlahou, kde znie hlasná hudba prichádzajúca z diaľky", a že musí zabiť "istú vec, ktorá žiari, chveje sa a smeje". V tomto amoku ubil päsťami k smrti jedného zo svojich susedov a utiekol do zimného lesa. Miestni sa ho neodvážili prenasledovať a dúfali, že zmrzne; keď však aj o niekoľko dní neskôr počuli stále jeho krik, pochopili, že sa ho budú musieť zbaviť sami. Vytvorili pátraciu skupinu, ku ktorej sa neskôr pridal i miestny policajt a o 3 dni neskôr našli Slatera v bezvedomí ležiaceho v dutine stromu. Po odvoze do väznice a ošetrení tvrdil, že si na zabitie svojho suseda nepamätá, že sa prebral až so skrvavenými rukami nad jeho mŕtvolou a v panike utiekol. Ráno, tretí deň po svojom uväznení, dostal prvý záchvat. Jeho spánok začal byť nepokojný a následne ho posadla taká zúrivosť, že mu museli 4 chlapi nasadiť zvieraciu kazajku. Blúznil 15 minút o "zelených palácoch svetla, vesmírnych oceánoch, podivnej hudbe a prízračných horách." Najviac však spomínal akúsi tajomnú žiariacu bytosť, ktorá sa mu vysmievala a ktorá mu zrejme strašným spôsobom ublížila; jeho jediným prianím bolo zabiť ju a tak sa jej pomstiť. Aby ju dostihol "vzlietne do priepastí prázdnoty a spáli každú prekážku, ktorá sa mu postaví do cesty". Potom záchvat náhle ustal, pričom si z neho Slater opäť nič nepamätal. V priebehu týždňa mal ďalšie dva podobné záchvaty, ktoré však takisto vzdorovali vysvetleniu – Slater bol analfabet a žil v spoločnosti ľudí s veľmi nízkou inteligenciou, preto sa jeho predstavivosť nedala vysvetliť zdrojmi z literatúry či počúvaním povestí. Hoci ho súd odsúdil za vraždu, bol vzápätí zbavený svojprávnosti a umiestnený do ústavu, v ktorom pracoval autor príbehu.
Rozprávač, mladý lekár s profesionálnym záujmom o sny, sa s nadšením vrhol do skúmania svojho nového pacienta. Zo sledovania jeho záchvatov získal pocit, že v tejto degenerovanej osobe sa musí ukrývať niečo, čo sa nedá pochopiť konvenčnými vedeckými metódami. Zistil, že v snoch je Slater významnou a mocnou osobnosťou žijúcou v akomsi fantazijnom svete, ktorá má jediného nepriateľa – akúsi éterickú bytosť, ktorú nepovažoval za človeka. Tá mu strašne ublížila a jeho snová osobnosť sa chcela za každú cenu pomstiť. V snovom svete si boli obe entity podobné a vládli v realite nepredstaviteľnou silou. Mladý lekár, hnaný zvedavosťou, oprášil svoj starý výskum prenosu mentálnej energie a snažil sa počas Slaterových záchvatov naladiť na jeho "mentálnu frekvenciu". Nezostávalo mu však veľa času, pretože jeho pacient evidentne zomieral.
Poslednú noc života Joa Slatera sa mu to konečne podarilo. Spojil sa v sne s bytosťou, ktorá obývala/komunikovala cez telo Joa Slatera a dozvedel sa, že jeho telo čoskoro zahynie, aby duchovná forma mohla prenasledovať svojho dávneho protivníka. Potom sa spojenie prerušilo. Nakrátko sa však lekárovi ešte podarilo s neborákom spojiť a obdržať nasledovnú správu: ''„Joe Slater je mŕtvy. Je preňho lepšie, že zomrel, lebo nebol schopný uniesť živú myseľ kozmickej bytosti. Jeho obmedzené telo nevydržalo proces vzájomného prispôsobenia kozmického a pozemského bytia. Na to v ňom bolo príliš mnoho zo zvieraťa a príliš málo z človeka.“'' Správa ďalej pokračovala informáciou o povahe týchto bytostí, pričom jednou z nich sa v snoch stával i mladý lekár. Tieto entity mohli žiť takmer večne, v rôznych časoch a rôznych miestach, v telách ľudí i bytostí z iných planét. O utlačovateľovi nechcela bytosť hovoriť, len uviedla, že ho ľudia poznajú/vnímajú ako vzdialenú hviezdu menom Algol – Diabolská hviezda. Nemohla ho poraziť, lebo bola obmedzená fyzickým telom; po jeho smrti jej však už nič nebráni v prenasledovaní svojej Nemesis. Po prerušení spojenia lekár zisťuje, že Joe Slater je mŕtvy. Svoj príbeh popíše nadriadenému, ten ho však nepovažuje za pravdivý a domnieva sa, že sa mladík nervovo zrútil; dokonca mu zariadi dlhú platenú dovolenku na zotavenie. Považuje Slatera za dementného paranoika a zdroj jeho výplodov pripisuje miestnym povestiam. Lekár-rozprávač však vie svoje a dokladuje to citátom známeho astronóma zo správy o hviezde Nova Persei, ktorá sa náhle objavila v blízkosti Algolu.
Filmy
Príbeh bol v roku 2006 upravený do podoby filmu s názvom Beyond the Wall of Sleep, v réžii Barretta J. Leigha a Thoma Maurera. Titulná scéna filmu bola vytvorená Jymom Davisom a Kennym Jensenom.
V roku 2009 bola poviedka adaptovaná do podoby ďalšieho, tentoraz krátkeho filmu s rovnomenným názvom Nathanom Fisherom.
Hudba
Poviedka inšpirovala pieseň s názvom "Behind the Wall of Sleep" od heavy metalovej skupiny Black Sabbath, uvedenej na albume z roku 1970 Black Sabbath. Cover verzia tejto piesne sa objavila v roku 1994 na EP Behind the Wall of Sleep americkej heavy metalovej skupiny Macabre. Autorom ďalšej cover verzie je Static-X na CD vydanom ako pocta skupine Black Sabbath s názvom Nativity in Black, Vol. 2: A Tribute to Black Sabbath.
Heavy metalová skupina Sentenced má pieseň menom "Beyond the Wall of Sleep" na svojom albume North from Here z roku 1993, pričom text sa zdá byť takisto inšpirovaný Lovecraftovou poviedkou. Heavy metalová skupina Manticora má takisto pieseň s názvom "Beyond the Wall of Sleep" na motívy jeho poviedky; objavila sa na albume Roots of Eternity.
Dark Wave projekt Sopor Aeternus nahral pieseň s názvom "Beyond the Wall of Sleep" inšpirovanú týmto príbehom; skladba je k dispozícii na nahrávke La Chambre d'Echo: Where the Dead Birds Sing (2004).
Bola ňou inšpirovaná i skladba "All Nightmare Long" od skupiny Metallica.
Metalová skupina Opeth spomína "The wall of sleep" v piesni "Pyre" z albumu Heritage (2011), no nie je jasné, či odkazuje na Lovecraftovu poviedku alebo pieseň od Black Sabbath; album totiž vykazuje silný hudobný vplyv 70-tich rokov 20. storočia.
Skupina The Smithereens nahrala skladbu s názvom "Behind The Wall Of Sleep", ktorá je na ich albume z roku 1986 Especially For You; skladba však nemá spojitosť s Lovecraftovou poviedkou.
Pipriac
Pipriac je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Ille-et-Vilaine, v regióne Bretónsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Piré-sur-Seiche
Piré-sur-Seiche je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Ille-et-Vilaine, v regióne Bretónsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Volition
Volition Inc. je odnož počítačovej firmy Parallax, ktorá bola založená v roku 1996 v USA.
História
Firma, pôvodne založená ako Parallax software, tvorca populárnej hernej série Descent, sa v roku 1996 rozdelila na dva vývojárske tímy: Outrage Entertainment a Volition, Inc. Prvým veľkým projektom, ktorým sa spoločnosť Volition zapísala do povedomia herného sveta bola hra Descent: FreeSpace, ktorá bola vydaná v roku 1998. O rok neskôr bolo vydané pokračovanie s názvom FreeSpace 2. Medzi ďalšie úspešné tituly patria série Summoner a najmä Red Faction, ktorá je známa aj u nás.
Volition Inc. sa v roku 2000 dostala do rúk ďalšej vývojárskej spoločnosti THQ, čím sa ovplyvnil vývoj niektorých herných titulov. Napr. séria hier FreeSpace bola zastavená, zdrojový kód hry FreeSpace 2 sa uvoľnil pre verejnosť a odvtedy sa komunita hráčov hier FreeSpace márne dožaduje pokračovania tejto série. Hoci sa tím Volition vyjadril, že by rád v tejto sérii pokračoval, rozhodujúce slovo má THQ.
Cestayrols
Cestayrols je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Tarn, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Cestayrols má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod.
Obyvateľstvo
Cestayrols má 489 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
Vlasta Winkelhöferová
Vlasta Winkelhöferová (* 15. január 1932, Praha – † 22. marec 2022 ) bola česká japanologička, spisovateľka a prekladateľka.
Život a dielo
Po absolvovaní odboru japanológia-koreanistika na Filozofickej fakulte Univerzity Karlovej v roku 1955 tu pôsobila najskôr ako asistenka, neskôr ako odborná asistentka so zameraním na modernú japonskú literatúru, moderný jazyk a folklór. V období normalizácie nútene odišla. Uplatnenie našla v Orientálnom oddelení Štátnej jazykovej školy v Prahe.
Spolu s Libušou Boháčkovou je spoluautorkou prvých českých dejín japonskej kultúry: Vějíř a meč – Kapitoly z dějin japonské kultury (vydané v roku 1987) a s Miroslavom Novákom dejín modernej japonskej literatúry, Japonská literatura od roku 1868. Do češtiny preložila tvorbu autorov ako: K. Abe, Džun’ičiró Tanizaki, Jasunari Kawabata, Kenzaburó Óe, Jukio Mišima, N. Šiga, O. Dazai, Dž. Kinošita, Haruo Umezaki, T. Takeda. S manželom Janom Winkelhöferom napísala po pobytoch v Japonsku v 60. rokoch cestopis Sto pohledů na Japonsko. Manžel Jan Winkelhöfer bol po roku 1989 veľvyslancom Česka v Japonsku.
Ocenenia a členstvá
Vlasta Winkelhöferová bola členkou nasledujúcich združení: European Association for Japanese Studies, Českej orientalistickej spoločnosti, Obce prekladateľov a Obce spisovateľov. Bola tiež členkou poradného zboru (Rady) organizácie The Asiatic Society of Japan.
Za svoju knihu Dějiny odívání – Japonsko bola v roku 1999 vyznamenaná Hlávkovou cenou. V roku 2012 jej bola udelený Rád vychádzejúceho slnka so zlatými lúčmi a rozetou, čo je druhé najvyššie vyznamenanie Japonska udelované cudzincom. V roku 2013 získala striebornú pamätnú medailu Senátu.
Kasym-Žomart Tokajev
Kasym-Žomart Kemeluly Tokajev (* 17. máj 1953, Almaty, Kazašská SSR, ZSSR) je kazašský štátnik a politik, prezident Kazašskej republiky a najvyšší vrchný veliteľ ozbrojených síl Kazašskej republiky od 20. marca 2019 predseda zhromaždenia ľudu Kazachstanu.
Predseda Senátu Parlamentu Kazašskej republiky od 16. októbra 2013 do 20. marca 2019. Generálny riaditeľ Kancelárie OSN v Ženeve od 12. marca 2011 do 16. októbra 2013. Predseda vlády Kazašskej republiky (október 1999 - január 2002). Minister zahraničných vecí Kazašskej republiky (1994 - 1999, január 2002 - január 2007). Mimoriadny a splnomocnený veľvyslanec. Doktor politických vied.
V roku 2019 sa Tokajev ujal úradu prezidenta Kazachstanu po rezignácii Nursultana Nazarbajeva. Tokajev, člen vládnucej strany Nur Otan, kandidoval v nasledujúcich predčasných voľbách, ktoré sa konali 9. júna 2019 s podporou Nazarbajeva ako nominant strany, pričom zvíťazil so 71% hlasov, čo medzinárodné organizácie prijali s kritikou. Po úplnom zložení prísahy do úradu 12. júna 2019 sa Tokajev zaviazal pokračovať v Nazarbajevovej politike v oblastiach rozvoja krajiny vrátane sociálnych a ekonomických reforiem. Počas svojho predsedníctva uzákonil niekoľko reforiem vrátane zvýšenia platov pracovníkov, zníženia korupcie, zrušenia trestu smrti a decentralizácie miestnej samosprávy. Od roku 2020 Tokajev znášal ekonomický pokles a problémy spôsobené pandémiou COVID-19 a vojnou v Afganistane a snažil sa vyriešiť rastúcu infláciu Kazachstanu, obavy z domáceho terorizmu, nelegálnej migrácie, obchodovania s drogami, rozvoja jadrovej energie, ako aj zavedenie očkovania proti COVID-19. V roku 2022 odvolal celý kazašský kabinet po prebiehajúcich kazašských protestoch, ktoré sa začali 2. januára.
Odkedy sa Tokajev stal prezidentom, jeho politický vplyv a úloha v Kazachstane neustále rástli. Aj keď sa Tokajevovej vláde podarilo udržať stabilitu krajiny, zabezpečiť politickú transformáciu a uzákoniť nové reformy, zostala autoritárska pri porušovaní ľudských práv.
Detstvo
Narodil sa 17. mája 1953. Rodné mesto - Almaty. Jeho otec, Kemel Tokajev, pôsobil počas druhej svetovej vojny v radoch sovietskej armády, za čo mu bol udelený Rád a štátny znak „Za odvahu“. V kazašskej SSR bol známy ako autor v tom čase populárnych detektívnych kníh. Jeho matka, Turar Shabarbaeva, pracovala ako učiteľka na Univerzite cudzích jazykov.
Vzdelávanie
K.K. Tokajev vyštudoval Moskovský štátny inštitút medzinárodných vzťahov (MGIMO) v roku 1975, absolvoval preddiplomovú stáž na veľvyslanectve ZSSR v ČĽR, v rokoch 1983-1984 absolvoval stáž v Pekinskom lingvistickom inštitúte. V roku 1992 absolvoval Diplomatickú akadémiu Ministerstva zahraničných vecí Ruskej federácie.
Kariéra
Svoju kariéru začal v roku 1975 na ministerstve zahraničných vecí ZSSR a bol vyslaný pracovať na sovietske veľvyslanectvo v Singapurskej republike. V roku 1979 sa vrátil do štábu ministerstva zahraničných vecí ZSSR. V rokoch 1984-1985 pracoval na ministerstve zahraničia ZSSR, potom bol vyslaný na sovietske veľvyslanectvo v Čínskej ľudovej republike, kde pracoval do roku 1991 ako druhý tajomník, prvý tajomník a poradca.
V roku 1992 bol vymenovaný za námestníka ministra zahraničných vecí Kazašskej republiky. V roku 1993 sa stal prvým námestníkom ministra zahraničných vecí Kazašskej republiky. V roku 1994 bol vymenovaný za ministra zahraničných vecí Kazašskej republiky. V marci 1999 sa stal podpredsedom vlády Kazašskej republiky. V októbri 1999 bol dekrétom prezidenta Kazašskej republiky so súhlasom parlamentu vymenovaný za predsedu vlády Kazašskej republiky. V januári 2002 sa stal štátnym tajomníkom - ministrom zahraničných vecí Kazašskej republiky. V rokoch 2003 až 2007 - minister zahraničných vecí Kazašskej republiky. Na tejto pozícii sa aktívne podieľal na globálnom procese nešírenia jadrových zbraní.
Pomarančový džús
thumb|Pohár pomarančového džúsu
Kasym-Žomart Tokajev
Kariéra
V januári 2007 bol zvolený za predsedu Senátu parlamentu Kazašskej republiky. V roku 2008 bol zvolený za podpredsedu Parlamentného zhromaždenia OBSE.
Pomarančový džús
Pomarančový džús je tekutý extrakt z plodov pomarančovníka, ktorý sa vyrába vylisovaním alebo vyžmýkaním pomarančov. Vyrába sa z niekoľkých rôznych odrôd, napr. krvavé pomaranče, pupočníky, pomaranče valencia, klementínky a tangerínky. Okrem rozdielov v použitých pomarančoch obsahujú niektoré odrody aj rôzne množstvo šťavy. Mechúriky obsahujúce šťavu z pomaranča sa počas výrobného procesu môžu ponechať alebo odstrániť. Šťavnatosť týchto mechúrikov závisí od mnohých faktorov, napríklad od druhu, odrody a ročného obdobia.
Kasym-Žomart Tokajev
Kariéra
V marci 2011 bol vymenovaný za zástupcu generálneho tajomníka OSN, generálneho riaditeľa Kancelárie OSN v Ženeve a osobného zástupcu generálneho tajomníka OSN na konferencii o odzbrojení. Pôsobil aj ako generálny tajomník konferencie o odzbrojení. Zvolen za predsedu Rady ministrov zahraničných vecí SNŠ a Šanghajskej organizácie pre spoluprácu.
Pomarančový džús
Komerčná pomarančová šťava s dlhou trvanlivosťou sa vyrába pasterizáciou šťavy a odstránením kyslíka z nej. Tým sa odstráni veľká časť chuti, čo si vyžaduje neskoršie pridanie ochucovadla, ktoré sa zvyčajne vyrába z pomarančových produktov. Okrem toho sa niektoré šťavy ďalej spracúvajú sušením a neskoršou rehydratáciou šťavy alebo jej zahustením a neskorším pridaním vody do koncentrátu.
Zdravotná hodnota pomarančovej šťavy je diskutabilná: má vysokú koncentráciu vitamínu C, ale aj veľmi vysokú koncentráciu jednoduchých cukrov, porovnateľnú s nealkoholickými nápojmi. V dôsledku toho sa niektoré vládne výživové odporúčania upravili tak, aby sa pomarančový džús nahradil surovým ovocím, ktoré sa trávi pomalšie, a aby sa obmedzila jeho denná spotreba.
Kasym-Žomart Tokajev
Kariéra
20. marca 2019 zložil prísahu ako prezident Kazašskej republiky.
9. júna 2019 zvíťazil v predčasných prezidentských voľbách so ziskom 70,96% a bol zvolený za prezidenta Kazašskej republiky. 12. júna 2019 zložil v súlade s článkom 42 Ústavy Kazašskej republiky prísahu a oficiálne nastúpil do funkcie hlavy štátu.
Od roku 2007 člen strany „Nur Otan“ a člen predsedníctva politickej rady strany „Nur Otan“. Člen rady bezpečnosti Kazašskej republiky. Mimoriadny a splnomocnený veľvyslanec. Doktor politických vied. Riadny člen Svetovej akadémie humanitných a prírodných vied. Člen „Rady mudrcov“ Mníchovskej bezpečnostnej konferencie. Čestný profesor univerzity v Šen-čene (ČĽR) a diplomatickej akadémie Ministerstva zahraničných vecí Ruskej federácie. Čestný predseda kazašskej rady pre zahraničné vzťahy. Čestný dekan Ženevskej školy diplomacie a medzinárodných vzťahov. Podľa Ruskej biografickej spoločnosti bol zaradený do zoznamu laureátov „Osobnosti roka - 2018“.
Predsedníctvo
Od 20. marca 2019 je súčasným prezidentom Kazašskej republiky. Pôvodne sa predpokladalo, že podľa ústavy bude na čele krajiny až do konca volebného obdobia prvého prezidenta Nursultana Nazarbajeva. Nasledujúce prezidentské voľby v Kazachstane sa mali konať v roku 2020. Tokajev však následne v roku 2019 vyhlásil predčasné voľby.
Jedným z prvých Tokajevových prvých krokov v prezidentskom úrade bolo premenovanie hlavného mesta štátu Astana na Nur-Sultan na počesť bývalého prezidenta Nazarbajeva, ako uviedol vo svojom prvom inauguračnom prejave. Návrh podporil kazašský parlament a poslanci mesta Maslikhat a 23. marca K.K. Tokajev podpísal dekrét č. 6 o premenovaní mesta ; Dekrét č. 1 hovoril o udelení N.A. Nazarbajevovi najvyššie štátne vyznamenanie - zlatá hviezda „Ľudový hrdina“.
Po nástupe do funkcie prezidenta Kazachstanu uskutočnil 3. apríla 2019 svoju prvú oficiálnu návštevu Ruskej federácie.
9. apríla 2019 v televíznom príhovore k obyvateľom Kazachstanu K.K. Tokajev oznámil usporiadanie predčasných prezidentských volieb, ktoré sa uskutočnia 9. júna 2019. Podľa K.K. Tokajeva je to nevyhnutné na odstránenie akejkoľvek neistoty.
23. apríla 2019 Nursultan Nazarbajev oznámil, že strana Nur-Otan nominuje doterajšieho prezidenta K.K. Tokajeva za kandidáta vo voľbách. Tokajev súhlasil s nomináciou na túto pozíciu, aby „pokračoval v strategickom smerovaní prvého prezidenta“.
15. marca 2020 prezident Kazachstanu K.K. Tokajev podpísal dekrét o zavedení výnimočného stavu v Kazašskej republike z dôvodu šírenia koronavírusu.Tokajev povedal: „Pre mňa nie je nič dôležitejšie ako život každého krajana.“ Povedal tiež, že „neexistuje ekonomika bez ľudí“, preto je zdravie občanov prioritou práce vlády.
Politické názory
K otázke prekladu kazašského jazyka do latinského písma na druhej schôdzi Národnej rady 20. decembra 2019 Kasym-Žomart Tokajev uviedol: „V tejto veci sa netreba ponáhľať. Je potrebné starostlivo, overene, komplexne analyzovať a vypracovať všetky aspekty zavedenia novej abecedy. Navrhované tri varianty latinskej abecedy sa ukázali ako nedokonalé. Preto je k tomuto problému potrebný skutočne vedecký prístup, ktorý sa nedá zjednodušiť. Nehovoríme o jednoduchej transpozícii azbuky do latinky, potrebujeme reformu kazašského jazyka, jeho modernizáciu. Čakáme na autoritatívne stanovisko našich vedcov. Opäť vyhlasujem, že reformujeme kazašský jazyk “.
Tokajev kritizoval pôvodnú verziu latinskej abecedy kazašského jazyka: „Národná komisia neprišla ku konečnému rozhodnutiu o latinskej abecede, preto je príliš skoro na použitie apostrofov v novinách alebo inde.“ Po tomto vyhlásení sa začalo intenzívne pracovať na zavedení novej abecedy, po prijatí ktorej 19. februára Tokajev všetkým zablahoželal k „historickej udalosti“.
8. februára 2019 na pojednávaní v Senáte parlamentu Kazašskej republiky o obchodnej politike v EAEU Tokajev uviedol: „Integrácia je vo svojej podstate najťažším hľadaním rovnováhy záujmov. V integrácii nemôžu existovať nijakí outsideri a porazení, víťazmi by mali byť všetci účastníci procesu."
Prezident Kazachstanu tiež poveril ministerstvo zahraničných vecí, aby začalo konanie o pripojení druhého opčného protokolu k Medzinárodnému paktu o občianskych a politických právach. Oznamoval poľudšťovanie článku 174 trestného zákona Kazašskej republiky („Podnecovanie sociálnej, národnostnej, kmeňovej, rasovej, triednej alebo náboženskej nenávisti“) a dekriminalizáciu článku 130 trestného zákona, ktoré budú preložené do správneho poriadku. Prezident oznámil prijatie súboru opatrení zameraných na zabezpečenie racionálneho využívania pôdy, zabezpečenie zodpovednosti a otvorenosti štátnych štruktúr, transparentnosť rozpočtového procesu a zlepšenie mechanizmov sociálnej pomoci.
Osobný život
Teraz rozvedený, bol Kasym-Žomart Tokajev ženatý s Nadeždou Tokajevovou, s ktorou ma jedného syna.
Jeho syn Timur Kasymžomartovič Tokajev (narodený v roku 1984) je kandidát politických vied, podnikateľ v oblasti ropy, ktorý taktiež stojí na čele charitatívnej nadácie pomenovanej po jeho starom otcovi - Kemelovi Tokajovi.
Kasym-Žomart Tokajev, rodený hovorca kazašského jazyka, hovorí tiež po rusky, mandarínsky a anglicky a ovláda francúzsky jazyk. 13 rokov bol prezidentom Kazašskej federácie stolného tenisu.
Vyznamenania
Ocenenia zahraničných krajín
Knihy
Je autorom 10 kníh o medzinárodných vzťahoch.
Tokajev K. Preodoleniye: diplomaticheskiye ocherki. — Almaty: 2003. — 652 s. ISBN 9965-588-08-2
Tokajev K. Preodoleniye: Diplomaticheskiye ocherki kazakhstanskogo ministra. — Moskva: Mir, 2003. — 463 s. (Lider. XXI vek) ISBN 5-03-003605-9
Diplomaticheskaya sluzhba Respubliki Kazakhstan: uchebnoye posobiye / pod obshch. red. K. Tokajeva. — Almaty: Edel'veys, 2004. — 543 s. ISBN 9965-602-12-3
Tokajev K. Svet i ten': ocherki kazakhstanskogo politika. — Moskva: Vostok-Zapad, 2008. — 542 s. ISBN 978-5-478-00887-1
Tokajev K. Preodoleniye. Ocherki diplomata. Moskva: TSLNG, 2009. — 511 s. («Mezhdunarodnyye otnosheniya») ISBN 978-5-902665-55-7
Taylorova správa
Taylorova správa zistila, že hlavným dôvodom katastrofy bolo zlyhanie polície, ktorá zápas organizovala. Správa odporučila, aby všetky veľké štadióny mali namiesto tribún na státie tribúny na sedenie. Futbalová liga v Anglicku a Škótska futbalová liga zaviedli predpisy, ktoré vyžadovali aby kluby v dvoch najvyšších divíziách (Premier League a EFL Championship) splnili toto odporúčanie do augusta 1994.
V správe sa uvádzalo, že tribúny na státie nie sú vo svojej podstate nebezpečné, ale anglická vláda napriek tomu rozhodla, že žiadne tribúny na státie nebudú povolené.
Ďalšie odporúčania Taylorovej správy zahŕňali body, ako je predaj alkoholu na štadiónoch, turnikety a ceny vstupeniek, odstránenie bariér a oplotenia z tribún (keďže mnohí fanúšikovia Liverpoolu boli pridusení na smrť o obvodové oplotenie na štadióne v Hillsborough)
Vyšetrovanie
Po katastrofe v Hillsborough bol Peter Taylor poverený vedením vyšetrovania udalostí. Vyšetrovanie Taylora trvalo celkovo 31 dní a zverejnil dve správy: predbežnú správu, ktorá obsahovala udalosti dňa a príčiny tragédie a záverečnú správu, ktorá načrtla všeobecné odporúčania ohľadom zvýšenia bezpečnosti na futbalových štadiónoch.
Zistenia
Taylor dospel k záveru, že 15. apríla polícia zlyhala a hoci katastrofe predchádzali aj iné príčiny, hlavným dôvodom katastrofy bolo zlyhanie policajných zložiek. Pozornosť sa sústredila na rozhodnutie otvoriť bránu C, ktorá nemala turnikety a slúžilia len ako únikový východ. Navyše, začiatok zápasu mal byť podľa Taylora oneskorený, tak ako sa to už veľakrát urobilo na iných štadiónoch a zápasoch.
Policajná kontrola
Na otázku, prečo nebolo podniknutých viac opatrení na preverovanie fanúšikov a zlepšenie toku fanúšikov prichádzajúcich k štadiónu zo západu, kde bola oblasť pri turniketoch malá a nevhodne usporiadaná vyššie hodnotení policajti odpovedali, že nemali dôvod predvídať problémy, keďže predchádzajúce zápasy prebehli bez väčších incidentov. V skutočnosti jediné dve predchádzajúce "príležitosti", kedy bola tribúna Leppings Lane použitá na vyplnenie celej severnej a západnej strany štadióna, boli v dvoch semifinále, v rokoch 1987 a 1988. V roku 1987 bol zápas naplánovaný zápas s výkopom o 12:00 ale pre neskoré príchody fanúšikov na tribúny bol oneskorený o štvrťhodinu.
K potrebe otvorenia brány C došlo kvôli nebezpečnej tlačenici pri turniketoch. Stalo sa to preto, že oblasť pri turniketoch jednoducho nedokázala zvládnuť vysoký počet, fanúšikov, ktorý na štadión prichádzali nepretržite.
Otvorenie brány C
V dôsledku nedostatočného počtu turniketov sa vypočítalo, že by trvalo do 15:40 (zápas sa mal začať o 15:00) aby sa všetci držitelia vstupeniek dostali na tribúnu Leppings Lane, ak by nebola otvorená brána C. Brána C bola otvorená, aby vpustila fanúšikov dovnútra pretože počet fanúšikov vstupujúcich na tribúnu sa políciou nepredpokladal väčší ako kapacita celkovej plochy na státie. Keď sa fanúšikovia dostali cez bránu C na tribúnu väčšina fanúšikov vstupujúcich na túto tribúnu zamierila k sektorom 3 a 4 (najmä z dôvodu, že ich tak navigovali smerové šípky v útrobách tribúny). Tieto sektory už ale boli plné a fanúšikovia sa v tesnom priestore na seba začali tlačiť. náhľad|306x306bod|Grafika tribúny so sektormi 3 a 4 kde sa chybou polície nahromadilo 3000 divákov (o 1300 viac než to bolo odporučané) Keďže sektory 3 a 4 boli plné už o 14:50 tunel mal byť uzavretý pre tieto sektory uzatvorený. V riadiacej miestnosti určenej pre políciu, kde bol výhľad na jednotlivé sektory na tribúnach a na dav pri turniketoch, malo byť jasné, že tunel pre sektory 3 a 4 musel byť uzatvorený. Ak by boli pri otvorení brány C vydané rozkazy v tomto zmysle, fanúšikovia mohli byť nasmerovaní do prázdnych sektorov na krídlach tribúny a tejto katastrofe sa ešte dalo predísť. Nevydanie tohto rozkazu bola chyba najväčšieho kalibru.
Štandardným postupom pre ligové zápasy bolo odhadnúť veľkosť prichádzajúcich fanúšikov hostí a určiť, koľko sektorov je potrebné otvoriť, a potom zaplniť každý sektor na státie jeden po druhom. V prípade zápasov, kedy vstupenky boli vypredané už vopred, ako bol napríklad tento semifinálový zápas, bol prijatý iný prístup. Fanúšikovia mohli po príchode na štadión vstúpiť do akéhokoľvek sektoru, do ktorého sa im zachcelo. Neexistovali žiadne mechanické ani elektronické prostriedky na výpočet, kedy jednotlivé sektory dosiahli svoju maximálnu kapacitu. Fungovalo to na princípe, že dohliadajúci policajt urobil len vizuálnu obhliadku, a keď usúdil, že sektor je už plný naviedol fanúšikov k vstupom do iných sektorov.
V praxi to znamená, že jednotlivé sektory sa napĺňali až do bodu, kedy to fanúšikovia tolerovali. O 14:52 pri otvorení brány C boli sektory 3 a 4 už aj tak dosť preplnené. Polícia tam ale otvorením brány C vpustila fanúšikov v počte, ktorý už rozhodne nebol únosný čo spôsobilo katastrofu.
Tlačenica v sektore 3 a 4
Oficiálna kapacita jednotlivých sektorov bola stanovená na 2 200 divákov, ale Výkonný výbor pre zdravie a bezpečnosť zistil, že by sa mala znížiť na 1 693 divákov. Bolo to z dôvodu, že bariéry a obvodové brány nezodpovedali Zelenému sprievodcovi.(Zelený sprievodca je príručka o bezpečnosti divákov na štadiónoch, ktorú financovala vláda Spojeného Kráľovstva) Odhaduje sa, že krátko po štarte zápasu bolo vo sektoroch 3 a 4 viac ako 3000 divákov. Osudnú tlačenicu spôsobilo preľudnenie.
Alkohol a problémové správanie
Objavili sa obvinenia, že správanie fanúšikov Liverpoolu prispelo ku katastrofe. Tvrdenia sa sústredili okolo pitia alkoholu pred zápasom a pokusom fanúšikov Liverpoolu dostať sa na ihrisko bez vstupenky. Hoci Lord Taylor uznal, že to situáciu zhoršilo, išlo iba o sekundárne faktory. Odhady svedkov o počte opitých fanúšikov neboli jednotné a pohybovali od menšiny až po veľkú časť davu. Hoci bolo jasné, že mnohí fanúšikovia pili, Lord Taylor jednoznačne uviedol, že väčšina z nich opití rozhodne neboli. Dospel k záveru, že tvorili zhoršujúci faktor a že polícia v snahe racionalizovať svoju stratu kontroly precenila prvok opitosti v dave.
Pokusy dostať sa na štadión bez vstupeniek
Druhé z obvinení opisovalo, že sa fanúšikovia pokúsili dostať na štadión bez vstupeniek alebo s falošnými vstupenkami. Polícia South Yorkshire naznačila, že neskorý príchod fanúšikov mal za cieľ dostať sa na štadión bez vstupeniek. Analýza elektronického monitorovacieho systému a analýza Health and Safety Executive a výpovede očitých svedkov však ukázali, že celkový počet ľudí, ktorí vstúpili na tribúnu Leppings Lane, bol menej ako oficiálna kapacita tribún. Taylorova správa teda túto priťažujúcu okolnosť odmietla.
Kritika polície
Taylor zakončil svoju správu kritikou polície South Yorkshire popisom vyšších dôstojníkov vo velení ako „defenzívnych a vyhýbavých svedkov“, ktorí odmietli prijať akúkoľvek zodpovednosť za chybu.
Vplyv na štadióny v Británii
náhľad| [[The Den, otvorený v roku 1993, sa stal prvým novým štadiónom plne v súlade s bezpečnostnými odporúčaniami Taylorovej správy.]] Taylorova správa mala hlboký vplyv na bezpečnostné normy pre štadióny vo Veľkej Británii. Obvodové a bočné oplotenia boli odstránené a mnoho špičkových štadiónov bolo zrekonštruovaných na štadióny s tribúnami na sedenie. Štadión Deva v Chester City FC bol prvým anglickým futbalovým štadiónom, ktorý spĺňal bezpečnostné odporúčania Taylorovej správy. Štadión The Den klubu Millwall FC bol prvým postaveným štadiónom, ktorý spĺňal tieto odporúčania.
V júli 1992 vláda oznámila uvoľnenie nariadenia pre nižšie dve anglické ligy (teraz známe ako League One a League Two). Zákon sa nevzťahuje na Škótsko, ale škótska Premiership sa rozhodla, že každý štadión, ktorý je v tejto lige musí mať štadióny s tribúnami na sedenie.
Dôsledky
V dôsledku Taylorovej správy väčšina klubov zrekonštruovala alebo prestavala svoje štadióny (čiastočne a v niektorých prípadoch úplne), zatiaľ čo iné kluby postavili úplne nové štadióny.
Chudobnejšie kluby na to dostávali dotácie. Fanúšikom sa táto zmena spočiatku nepáčila, pretože do nových tribún sa zmestilo menej divákov ako do starých a zvýšili sa ceny vstupeniek.
Leo albus
Leo albus alebo Leo Albus (v preklade z lat.: biely lev) je kamenná skulptúra ležiaceho leva z prvej polovice 13. storočia. Ide o najstaršiu románsku kameňosochársku prácu na území dnešného Slovenska. Socha bola pravdepodobne zhotovená domácim umelcom z travertínu. V priebehu storočí sa jej poloha niekoľkokrát zmenila. Skulptúra sa najprv nachádzala v exteriéri pred už dnes neexistujúcim južným portálom, neskôr pred jednou z kanónií. V súčasnosti je umiestnená v lapidáriu Katedrály svätého Martina v Spišskej Kapitule.
Opis
Leo albus je skulptúra ležiaceho leva bez hrivy s otvorenou knihou medzi labami. Pomenovanie biely lev socha získala vďaka travertínu, ktorý má prevažne biele sfarbenie Proporcie tela leva sú naznačené v nízkom reliéfe, najmä v oblasti papule. Svojím jednoduchým spracovaním svedčí o práci domáceho umelca, čo môže poslúžiť aj ako výpoveď o tom, ako si miestni obyvatelia predstavovali leva. Pôvodná funkcia a umiestnenie sú interpretované rôzne. Motív knihy nasvedčuje tomu, že ide o symbol evanjelistu Mareka. Práve Evanjelium podľa Marka sa začína správou o pôsobení Jána Krstiteľa na púšti, ktorej symbolom je práve lev.
Motív leva v kresťanskom mysticizme symbolizuje víťazstvo kresťanstva nad pohanstvom. To môže naznačovať, že socha bola určená do interiéru chrámu. Podľa iných teórií bol ale vznik Lea alba priamo spojený s architektúrou chrámu alebo súvisel s výzdobou južného portálu či jednej z kanónií. Existuje hypotéza, že sa jednalo o dvojicu levov umiestnených pred portálom, ako to bolo podľa iných súdobých vzorov v oblasti nemecky hovoriacich krajinách alebo na území dnešného Chorvátska či Česka. Dobrým príkladom komparácie sú tzv. kouřimští lvi v Kostole svätého Štefana v Kouřime (prvá tretina 13. storočia, dnes Národní muzeum v Prahe) alebo dve sochy levov pred portálom Kláštora Porta Coeli v Předklášteří pri Tišnove, ktorých výtvarná hodnota a kvalita je vzdialená štylizovanej forme Lea alba. Námet sochy leva bol pravdepodobne prenesený z románskeho sochárstva v Itálii, odkiaľ sa rozšíril ďalej do strednej Európy. Z uhorského prostredia je zachovaným príkladom lev z portálu (tzv. porta speciosa) Ostrihomskej katedrály (asi 12. storočie). Počas archeologického výskumu v roku 2006 neďaleko Rotundy Dvanástich apoštolov v Bíni objavili fragment hornej časti leva (začiatok 13. storočia), ktorý bol pravdepodobne súčasťou dvojice levov pred portálom bývalého premonštrátskeho kláštora (dnes Kostol nanebovzatia Panny Márie). Hlavný zdroj motívu siaha až do ranokresťanského umenia, ktoré sa inšpirovalo z bohatých predlôh antického rímskeho umenia.
V odbornej literatúre je Leo albus uvádzaný ako jeden zo zriedkavých príkladov románskej kameňosochárskej práce na území dnešného Slovenska. Datovanie sochy sa spájalo s výstavbou Katedrály svätého Martina v druhej polovici a prípadne v tretej štvrtine 13. storočia. Novšie práce sochu datujú do prvej tretiny 13. storočia. Na základe nových zistení výskumu sa potvrdzuje aj jej umiestenie na podstavci pri južnom portáli. Umiestnenie sochy je stále predmetom vedeckej diskusie. Do 70. rokov 20. storočia bol Leo albus umiestený pred kanóniou č. 15. Neskôr bol premiestnený na prízemie katedrály pri severnom portáli. Po výskume a rekonštrukčných prácach medzi rokmi 2009 až 2013 bola socha umiestená na druhom poschodí v lapidáriu Katedrály svätého Martina. V roku 2009 vydala Slovenská pošta poštovú známku v nominálnej hodnote 0,50 €, s vyobrazením Lea alba, od akad. mal. Petra Uchnára a Mgr. art. Petra Biľaka.
Pezinské tehelne
Pezinské tehelne (neoficiálne Pezinská tehelňa; maď. Bazini Téglagyár; v minulosti Prvá parná tehelňa Imricha Rosslera, Západoslovenské tehelne, š.p. so sídlom v Pezinku, Pezinské tehelne, š.p.; od 1. januára 1996 Pezinské tehelne, a.s.) je tehelňa v Pezinku na Tehelnej ulici čislo 9, ktorá bola založená v roku 1872. Závod patrí medzi najstaršie tehliarske prevádzky na Slovensku.
Dejiny
Vznik závodu podmienil výskyt kvalitných tehliarskych ílov na úpätí Malých Karpát, ktoré sedimentovali v období ponónskeho mora v treťohorách.
Pôvodný sortiment tvorili keramické kachle a ručne vyrábaná plná tehla. Prvá rozsiahlejšia mechanizácia nastala po prvej svetovej vojne (1925), najmä za majiteľa Krisera. Bol vybudovaný objekt lisovne č. 1, ktorý sa skladal z poloautomatickej linky na výrobu tehál, nadpecnej sušiarne a kruhovej Hoffmanovej pece. V tom období patril tento objekt medzi najmodernejšie, technicky vyspelé prevádzky. S menšími úpravami pracoval až do roku 1973.
V roku 1895 bola založená Prvá parná tehelňa podnikateľa Imricha Rosslera. O štyri roky sa začala výstavba prvej Hoffmanovej kruhovej pece (tzv. kruhovky), ktorá v tom čase patrila medzi najmodernejšie tehliarske zariadenia na svete. Po zaniknutí Pálffyovskej tehelne dostal povolenie vystavať v Pezinku ďalšiu tehelňu viedenský podnikateľ Spitzer. Zlatý vek prežívalo pezinské tehliarstvo dvadsiatych a tridsiatych rokoch 20. storočia počas vlastníctva viedenského podnikateľa Štefana Krisera. Zavedením 3 Gibbsonových kruhových pecí sa pezinská tehelňa stala jednou z najmodernejších tehelní v Česko-Slovensku a Strednej Európe vôbec. Napriek tomu, že v závode boli umelé sušiarne, mala prevádzka 80-percentný sezónny charakter. V októbri robotníkov prepúšťali a do práce nastupovali v marci nasledujúceho roku.
Po oslobodení sa Pezinské tehelne (účastinná spoločnosť) Pezinok dostali pod národnú správu, ktorá pôsobila do 7. marca 1946. Na základe vyhlášky Ministerstva priemyslu Československa číslo 1206 z 9. mája 1946 a číslo 2046 z 24. októbra 1946 vytvorili zo závodov na Slovensku národný podnik Západoslovenské tehelne so sídlom v Pezinku. Do tohto národného podniku začlenili aj Pezinské tehelne.
V rámci industrializácie Slovenska vybudovali kotolňu, rekonštruovali sušiareň tehál na typ Kerazont, ktorá svojou technickou úrovňou predstavovala v tom období špičku v sušiarenstve. Zvýšila sa výroba, začalo sa pracovať na dve smeny s celoročnou prevádzkou s objemom výroby 65 – 70 miliónov tehlových jednotiek (nemecký formát - rozmer 24 x 12 x 6,5 cm).
V týchto rokoch došlo k vyťaženiu starého hliniska a začalo sa s prípravou na otvorenie nového hliniska, ktoré sa uskutočnilo v rokoch 1959 – 1960. Celú ťažbu suroviny z tohto hliniska zabezpečovali korčekové rýpadlá a doprava dieselovými lokomotívami.
V rámci ďalšej rekonštrukcie a výstavby dali roku 1960 do prevádzky objekt výroby tehál a sušiareň typu Altner o kapacite 15 miliónov tehlových jednotiek. V rokoch 1962 – 1965 zlikvidovali starú odležiareň na škridlu a začali s výstavbou komplexu prípravne a odležiarne o kapacite 8000 m³ suroviny na škridlu a na ostatné tehliarske výrobky. Súčasne začali práce na výstavbe lanovej dráhy a nakladacej stanice v hlinisku, ktorá mala nahradiť nevyhovujúcu a málo efektívnu dopravu dieselovými lokomotívami.
V máji 1964 vypukol v závode z nezistených príčin veľký požiar, ktorý úplne zničil lisovňu a sušiareň škridiel nad pecou číslo 2 a 3. Ihneď po požiari odstránili trosky a rumoviská a postupne zabezpečovali prevádzku pece číslo 2 a 3 a výrobu škridiel v lisovni typu Bűhrer. Súčasne začali práce na výstavbe novej lisovne škridiel, na poloautomatike typu Keller a Kellerových sušiarní. Tieto objekty odovzdali do prevádzky roku 1969. Počas výstavby boli v prevádzke objekty lisovne číslo 1 na výrobu dierových tehál a drenážnych trubiek o priemere 5 – 16 mm, lisovňa typu Bűhrer s výrobou škridiel a výroba tehál CV 103 v novej lisovni.
Celkový objem výroby predstavoval po požiari 45 miliónov tehlových jednotiek. V roku 1967 dali do prevádzky novú lanovú dráhu z hliniska.
V roku 1980 sa podnik zlúčil s s národným podnikom Ponitrianske tehelne v Zlatých Moravciach, pričom vznikol podnik Západoslovenské tehelne n. p. (ZST).
Táto celovláknitá tunelová pec je plnoautomatizovaná a už v roku 1986 spĺňala všetky kritéria na kvalitný výpal produktov. Kvalitný výpal produktov pri veľmi nízkej spotrebe zemného plynu zabezpečovala vláknitá výmurovka. V roku 1988 bola modernizovaná technológia výroby veľkorozmerných murovacích blokov. Táto plnoautomatizovaná linka spĺňala všetky kritériá vzťahujúce sa na kvalitu výrobkov, produktivitu práce a celkové náklady. Ďalšia výstavba závodu sa začala roku 1973 likvidáciou objektu strediska č. 1, ktorý bol z technickej a bezpečnostnej stránky nevyhovujúci. Navyše sušiareň strediska zničil koncom roka 1973 požiar. Na mieste zbúraného strediska č. 1 začali s výstavbou modernej, progresívnej tehliarskej linky odborovej koncepcie, ktorá po dokončení zvýšila tehliarsku výrobu i efektívnosť výroby.
Závod úspešne zvládol problémy s výstavbou a skúšobnej prevádzky na progresívnej tehliarskej linke, ako aj úlohy spojené s vybudovaním tunelovej pece na výpal krytiny a zautomatizovanie sťahovky a nakládky suchej škridly.
Pod štátnym podnikom Západoslovenské tehelne so sídlom v Pezinku pôsobil až do roku 1990, keď sa odčlenil od Západoslovenských tehelní a vytvoril štátny podnik Pezinské tehelne. Od 1. januára 1996 sú Pezinské tehelne akciovou spoločnosťou.
Dcérska spoločnosť
V polovici roku 1999 bola založená dcérska akciová spoločnosť s názvom Pezinské tehelne - Paneláreň, a.s., ktorá poskytuje odberateľom kompletný sortiment tehliarskych výrobkov – pálené murovacie materiály pre obvodové murivo TermoBRIK, TermoBRIK SUPRA, SUPRA PLUS, pálené murovacie materiály pre priečky, akustické murivo TermoBRIK AKUSTIK, AKUSTIK PLUS, materiál pre ostatné murivo. Na zabezpečenie komplexnosti ponúkaného sortimentu vyrába spoločnosť Pezinské tehelne - Paneláreň, a.s. aj keramické nosníky s priestorovou výstužou, keramické stropné vložky a keramické preklady.
Vajce ako potravina
thumb|Smažené slepačie vajcia s mrkvou, parmezánom a smotanou
Vajce ako potravinu ľudia a ich predkovia konzumujú už milióny rokov. V juhovýchodnej Ázii ľudia domestikovali sliepky a zbierali ich vajcia na potravu už v období 1 500 rokov pred Kristom. Najčastejšie sa konzumujú vajcia hydiny, najmä kurčiat. Vajcia iných vtákov vrátane pštrosov a iných vtákov z radu bežcov sa síce tiež konzumujú pravidelne, ale oveľa menej často ako vajcia kurčiat. Ľudia môžu konzumovať aj vajcia plazov, obojživelníkov a rýb. Vajíčka rýb konzumované ako potrava sú známe ako ikry alebo kaviár.
Vajíčka vtákov a plazov sa skladajú z ochrannej škrupiny, bielka a žĺtka (vitellus), ktoré sú uložené v rôzne tenkých blanách. Vo vaječných žĺtkoch a celých vajciach sa nachádza veľké množstvo bielkovín a cholínu. Hojne sa využívajú v kuchyni. Napriek výživovej hodnote vajec existujú určité potenciálne zdravotné problémy vyplývajúce z obsahu cholesterolu, kontaminácie salmonelou a alergie na vaječné bielkoviny.
Sliepky a iné zvieratá znášajúce vajcia sa vo veľkom chovajú na celom svete a masová produkcia slepačích vajec je celosvetovým odvetvím. Odhaduje sa, že v roku 2009 sa na celom svete vyprodukovalo 62,1 milióna ton vajec z celkového počtu približne 6,4 miliardy nosníc. V dopyte a očakávaniach existujú regionálne rozdiely, ako aj súčasné diskusie týkajúce sa metód hromadnej produkcie.
AirPods
AirPods sú bezdrôtové Bluetooth slúchadlá vyrobené spoločnosťou Apple Inc. Obsahujú rôzne nové užívateľské interakcie – napríklad vybratím jedného slúchadla z ucha sa pozastaví prehrávanie a naopak, dvojité kliknutie na samotné slúchadlá môže buď aktivovať asistentku Siri, alebo prehrať alebo pozastaviť prehrávanie hudby. Pre plnú funkčnosť slúchadiel AirPods sú požadované zariadenia bežiace na minimálnom iOS 10.2, macOS Sierra alebo watchOS 3. Automaticky sa synchronizujú cez iCloud na všetkých zariadeniach, užívateľ si takto môže prepnúť na iné podporované zariadenie, ktoré sú prihlásené k rovnakému Apple ID. Môžu tiež prehrávať zvuk z ľubovoľného zariadenia, ktoré podporuje technológiu Bluetooth 4.0 alebo vyšší, vrátane zariadení Android (ktoré môžu tiež ovládať prehrávanie pomocou gest s dvojitého kliknutia).
História
AirPods boli predstavené 7. septembra 2016 spoločne s iPhone 7 a Apple Watch Series 2. Apple pôvodne plánoval uvoľniť AirPods koncom októbra, ale spoločnosť odložila dátum vydania. Dňa 13. decembra 2016 spoločnosť Apple vydala AirPods iba pre svoj oficiálny online obchod. K dispozícii v kamenných predaniach ako napríklad Apple Store, autorizovaný predajcovia spoločnosti Apple a vybraný predajcovia až 20. decembra 2016.
Od vydania verzie iOS 10.3 môžu užívatelia nájsť chýbajúce AirPods tým, že spustia "pípanie" prostredníctvom aplikácie "Find My iPhone".
V roku 2017 na podujatí s názvom Apple Special Event spoločnosť ukázala bezdrôtovo nabíjacie puzdro. 20. marca 2019 bol tento nový typ bezdrôtovo dobíjateľných AirPods predstavený a uvedený do predaja.
1. generácia
Apple do AirPods vytvoril svoj vlastný čip, W1, ktorý pomáha optimalizovať používanie batérie a spracováva pripojenie Bluetooth 4.2, ako aj audio.
V každom AirPode sú dva mikrofóny: jeden v úrovni ucha, smerom von a druhý v dolnej časti tzv. kmeňa.
Každý AirPod váži 4 g a jeho nabíjacie púzdro váži 38 g. Na jedno nabitie vydrží jeden AirPod hrať po dobu asi piatich hodín, a nabíjanie po dobu 15 minút poskytne 3 hodiny počúvania. Nabíjacie puzdro môže nabíť AirPods celkom na 24 hodín používania. Pomocou mechanického otvorenia sa zistilo, že každý AirPod obsahuje vo svojej tzv. stopke batériu 93 miliwatthodín, zatiaľ čo nábíjacie puzdro obsahuje 1,52 watt-hodinovú alebo 398 mAh pri 3,81 V batériu.
2. generácia
Druhá generácia AirPods obsahuje procesor H1, ktorý podporuje hands-free pokyn "Hey Siri", pripojenie Bluetooth 5 a Apple tvrdí, že poskytujú o 50% viac výdrže počas hovoru a rýchlejšie pripojenie k zariadeniu. 2. generáciu AirPods je možné zakúpiť s rovnakým nabíjacím púzdrom aké mala prvá generácia, no líši sa schopnosťou bezdrôtového nabíjania, ktoré možno použiť s nabíjačkami Qi. Samotné puzdro na bezdrôtové nabíjanie je možné zakúpiť samostatne za cenu 89 € a je kompatibilné s prvou generáciou AirPods.
3. generácia
Tretia generácia Airpods má výdrž až 6 hodín počúvania na jedno nabitie. Majú nový tvar dizajnu, tlakom ovládanie senzora, odolné voči potu a vode (IPX4).
Kompatibilita
AirPods sú kompatibilné s akýmkoľvek zariadením, ktoré podporuje Bluetooth 4.0 alebo vyššie, vrátane zariadení so systémom Android no niektoré funkcie môžu byť obmedzené. AirPods majú plnú funkčnosť s nasledujúcimi zariadeniami:
Grapefruitový džús
thumb|Džbán bieleho grapefruitového džúsu thumb|Nakrájaný ružový grapefruit
Grapefruitový džús je tekutý extrakt z grapefruitov. Je bohatý na vitamín C a chutí sladkokyslo až veľmi kyslo. Medzi jeho varianty patrí biely grapefruitový, ružový grapefruitový a rubínovo-červený grapefruitový džús. Je dôležitý v medicíne kvôli jeho interakciám s mnohými bežnými liekmi vrátane kofeínu a liekov, ktoré môžu zmeniť ich správanie v tele. Používa sa tiež vo viacerých koktailoch, ako napríklad sea breeze (pozostáva z grapefruitovej šťavy, vodky a brusnicovej šťavy), salty dog, grapefruit mimosa a grapefruit radler.