cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Emanuel Moravec
Publicista
V roku 1936 vydal knihu Válečné možnosti ve střední Evrope a válka v Habeši. V nej znovu vyslovil obdiv k fašistickému Taliansku. Napriek kritike, ktorú Moravec v armádnych kruhoch zožal za niektoré svoje články a knihy, jeho prestíž ako autora a vojenského odborníka stále stúpala. V roku 1938 sa vo svojich prácach opakovane zaoberal nebezpečenstvom, ktoré jeho vlasti hrozí zo strany nacistického Nemecka. V jeho textoch sa objavovali úvahy o nutnosti spolupráce Československa s Poľskom a fašistickým Talianskom.
Mníchovská dohoda
V tridsiatych rokoch Emanuel Moravec otvorene podporoval politiku tzv. hradnej skupiny, do ktorej patrili demokraticky orientovaní politici okolo Masaryka a Beneša. Na pohrebe T. G. Masaryka (1937), ktorého celý život uznával ako veľkú autoritu, viedol Prahou vojenský sprievod a stál pri jeho rakve na čestnej stráži.
Počas Mníchovskej krízy v roku 1938 patril Emanuel Moravec k najrozhodnejším odporcom československej kapitulácie a pristúpenia na mníchovský diktát. Na svojich prednáškach a vo svojich článkoch vyzýval na ozbrojený odpor proti Nemecku.
V septembri 1938 Moravca v rámci mobilizácie pridelili k zemskému vojenskému veliteľstvu do Košíc, ale nakoniec sa ocitol v Znojme. Stal sa členom Výboru na obranu republiky a ako zástupca tohto výboru sa stretol s prezidentom Edvardom Benešom zakrátko po podpísaní Mníchovského diktátu. Pre Moravca bolo podpísanie Mníchovskej dohody obrovským sklamaním a odvtedy Edvarda Beneša celkom otvorene nenávidel. Pre tento svoj neskrývaný nepriateľsky postoj k vláde a prezidentovi bol donútený opustiť Vysokú školu vojenskú, preložili ho do Pamätníka oslobodenia v Prahe na Žižkove a hlavný štáb mu zakázal publikovať. Plukovník Moravec však odmietol rozkaz uposlúchnuť a začal publikovať pod pseudonymom E. Herold. Vzápätí bol 14. 11. 1938 poslaný do výslužby. V októbri toho roku sa druhý raz rozviedol. Dôvodom rozvodu bola jeho nevera so šestnásťročnou služobnou Jolanou Emmerovou, ktorá sa o štyri roky neskôr stala jeho treťou ženou.
Protektorát
Po vytvorení Protektorátu Čechy a Morava uvažoval Moravec o emigrácii do Kostariky. Prežíval obdobie strachu a beznádeje, bál sa, že ho zatknú a popravia za jeho články proti nacistom. Pokúšal sa vrátiť do armády, tá už ale bola v likvidácii a tak mu nevyhoveli.
Nacisti mu však nakoniec ponúkli spoluprácu a dokonca mu v roku 1939 umožnili vydať knihu V úloze mouřenína - Československá tragedia 1938. Následne ho nacisti pozvali na okružnú poznávaciu cestu po Nemecku, aby sa presvedčil o tom, čo všetko urobili dobré vo svojej krajine. Moravec sa z cesty vrátil nadšený. Na želanie okupantov dostal možnosť pracovať v rozhlase. Svoje rozhlasové komentáre po roku zhrnul do knihy Ve službách nové Evropy. Stal sa z neho aktívny a nadšený propagátor nacistickej ideológie. Už v prvom roku protektorátu ho Česi znenávideli a on pre istotu používal tri byty, ktoré z dôvodu svojej bezpečnosti neustále striedal. Spolupracoval s SD, nacistickou rozviedkou, a dokázal si nájsť cestu ku K. H. Frankovi. Po príchode zastupujúceho ríšskeho protektora Reinharda Heydricha v roku 1941 do Prahy, ho 28. septembra 1941 Moravec navštívil a osobne prisahal vernosť nemeckej ríši. Emanuel Moravec pôsobil aj na svoju rodinu. Jeho syn Igor vstúpil do SS, mladší syn do Hitlerjugend a jeho tretia žena Jolana sa stala konfidentkou Gestapa. Od roku 1941 bol predsedom organizácie Kuratorium pro výchovu mládeže v Čechách a na Morave. Táto organizácia, združujúca povinne českú mládež vo veku od desať do osemnásť rokov, vychovávala mládež v nacistickom duchu k lojálnosti k okupačnej správe. Ako priaznivec Heydricha sa v roku 1942 stal členom protektorátnej vlády vo funkcii ministra školstva a ľudovej osvety. Po atentáte na Heydricha sa stala Moravcova pozícia vo vláde ešte silnejšou. Hácha ani ostatní už nemali odvahu mu odporovať. Moravec sa stal takisto myšlienkovým otcom vyhlášky, ktorou protektorátna vláda vypisovala odmenu 10 miliónov korún pre toho, kto dolapí páchateľa atentátu či privedie políciu na jeho stopu. V roku 1942 sa aktívne podieľal na likvidácii českej fašistickej strany Vlajka a 1. 1. 1943 so súhlasom K. H. Franka pozastavil činnosť Národnej obce fašistickej. Moravec sa tak zbavil svojich politických konkurentov. Zvyšných českých fašistov sa mu po roku 1943 podarilo včleniť do Národného súručenstva, ktoré Emil Hácha pôvodne založil ako stranu, ktorá mala pomáhať zadržiavať tlak okupantov. Často vystupoval v rozhlase a písal do novin. Nabádal občanov na spoluprácu s Nemcami. Československá vláda v Londýne na čele s Benešom ťažko niesla Moravcove výstupy, ktoré poškodzovali povesť ČSR v zahraničí, a preto bolo rozhodnuté o vykonaní atentátu naň. Na tento účel bola zostavená skupina TIN s parašutistami Cupalom a Švarcom. Parašutistov však počas heydrichiády zastrelilo Gestapo, a atentát sa tak neuskutočnil.
Samovražda
5. mája 1945 vypuklo Pražské povstanie. Moravec nasadol pred Kolowratským palácom vo Valdštejnskej ulici, kde malo sídlo jeho ministerstvo, do policajného kamiónu a odišiel na schôdzku K. H. Frankom. Na Malostranskom námestí sa ale nemecká kolóna dostala pod paľbu povstalcov, a tak sa kolóna vydala na Pražský hrad cez Klárov. Auto, v ktorom sedel Moravec, malo počas cesty problémy pre nedostatok paliva a tak šofér vystúpil, aby ho dolial z kanistra. V tom okamihu Moravec vytiahol z vrecka revolver a v kabíne auta sa zastrelil. Vodič mŕtvolu zaviezol do budovy biskupského gymnázia vo Winterovej ulici, kde sídlilo veliteľstvo pražskej poriadkovej polície. Na dvore gymnázia bolo telo pochované a 7. júna 1945 exhumované. Moravcov najmladší syn zahynul počas vojny pri spojeneckom bombardovaní, najstarší bol po vojne popravený pre účasť v jednotkách SS.
Emanuel Moravec sa stal symbolom kolaborantstva s nacistickým okupačným režimom. Podľa najznámejšieho nacistického kolaboranta, Nóra Vidkuna Quislinga ho tiež prezývali „český Quisling“.
NGC 5632
NGC 5632 je hviezda v súhvezdí Panna, ktorú objavil americký astronóm George Phillips Bond 9. mája 1853.
Saint-Pierre-la-Vieille
Saint-Pierre-la-Vieille je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Calvados, v regióne Dolná Normandia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 361 obyvateľov (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Dojčenie
Dojčenie (iné názvy: pridájanie, nadájanie, plekanie, nárečovo: pleganie, pľekanie, pľaganie, prse dávanie, nesprávne alebo nárečovo: kojenie, dokonavý vid: pridojenie, pridojčenie, nadojčenie) je prirodzené živenie dieťaťa (dojča alebo batoľa) alebo mláďaťa vlastným materským mliekom.
Z vyššie uvedených výrazov by sa výrazy (pri)dojčenie/pridájanie/pridojenie/nadájanie mali z jazykového hľadiska používať najmä v súvislosti s ľuďmi, ale používajú sa bežne aj vo vzťahu k živočíchom. Výraz plekanie (podobne pleganie/pľekanie/pľaganie) by sa mal podľa kodifikačného slovníka používať vo vzťahu k živočíchom, ale v nárečiach a historicky sa používa aj na ľudí.
Charakteristika
Výlučné dojčenie počas prvých šiestich mesiacov života zabezpečuje optimálny rast, vývin a zdravie. Po tomto časovom úseku prispieva k správnemu rastu, vývinu a zdraviu dojčaťa a batoľaťa dojčenie spolu s vhodnými príkrmami.
Vickers Vimy
Vickers Vimy bolo britské ťažké bombardovacie lietadlo vyvinuté ku koncu prvej svetovej vojny. Lietadlo navrhol Rex Pierson. Prvý prototyp vzlietol 30. novembra 1917. Napriek tomu, že z troch prototypov boli dva zničené, typ preukázal dobré výkony a v marci 1918 bola objednaná výroba tak v materskej továrni ako aj licenčná výroba v ďalších 3 firmách (celkovo bolo počas vojny objednaných 1130 kusov). Na konci vojny, 31. októbra 1918, RAF vlastnilo len tri kusy v operačnom stave, dva sa nachádzali pri skúšobných jednotkách, tretí patril Independent Force vo francúzskom Nancy a bol pripravený k náletom na ciele v Nemecku. Na základe Vickers Vimy vznikli civilné stroje Vimy Commercial a Vernon.
Služba
Prvou jednotkou RAF vyzbrojenou Vickers Vimy sa stala až v júli 1919 58. peruť v Egypte. Vickers Vimy slúžil v rámci Royal Air Force na strednom východe do roku 1925, kedy ho nahradil typ Vickers Virginia. V severnom Írsku doslúžil v roku 1929.
Civilná verzia, Vimy Commercial, so zväčšeným trupom, sa vyrábala v roku 1919, väčšinou pre zahraničných zákazníkov. Prvý Vimy-Commercial vzlietol 13. apríla 1919 ešte s vojenským sériovým číslom K107 (neskôr stroj získal civilné registračné číslo G-EAAV). Najmä Čína objednala typ vo veľkom množstve 100 kusov, ale problémy s platbami pravdepodobne spôsobili nedokončenie objednávky.
Diaľkové prelety
thumb|right|Štart Alcocka a Browna z [[Newfoundlandu, 14. jún 1919]]
Viac ako vojenským použitím sa Vickers Vimy preslávil diaľkovými preletmi.
Lev Diakon
Lev „Leon“ Diakon (gr. Λέων ο Διάκονος, lat. Leo Diaconus; * 950, Kaloe, Malá Ázia † okolo 1000, Malá Ázia) bol byzantský spisovateľ, historik a šľachtic.
Vzdelanie Diakon získal v hlavnom meste Byzantskej ríše Konštantínopole, kde sa aj stal palácovým diakonom. Vďaka svojej dobrej vzdelanosti v oblasti života šľachty a vtedajšej politiky sa stal vyhľadávaným zdrojom pre interpretáciu dejín Byzantskej ríše, Bulharska a Kyjevskej Rusi. V roku 986 sprevádzal cisára Bazila II. na jeho výprave proti Bulharom. Známa mu je však aj ranejšia výprava kniežaťa Sviatoslava I. Igoreviča do Bulharska.
Dielo
Desaťdielne dielo popisuje byzantské dejiny v rokoch 959 až 976, t.j. obdobie vlád Romana II. a maloázijských aristokratov Nikefora II. Fóku a Jána I. Tzimiska, s ktorými v diele značne sympatizuje a heroizuje. Zemepisné a etnografické údaje sú uňho antikvariátne, t.j. používa staré označenia národov a krajín (Huni, Skýti, Troglodyti,...). Dielo sa zachovalo v odpise z 12. storočia.
Chvála na cisára Bazila II., býva pripisovaná Levovi Diakonovi, čo je však málo pravdepodobné, pretože vo svojom diele sa Diakon na cisárovu osobu spomína skôr negatívne.
Pajštúnska ulica
Pajštúnska ulica je ulica v Bratislave, v mestskej časti Petržalka. Nachádza sa v miestnej časti Lúky.
Vznikla 1. apríla 1991, dovtedy bola spolu s Kutlíkovou súčasťou Kalininovej ulice Je pomenovaná podľa hradu Pajštún.
Acetylkoenzým A
Acetylkoenzým A (skr. acetyl-CoA, často i ako CH3CO~SCoA) je derivát kyseliny octovej, v ktorom sa acetylový zvyšok viaže na koenzým A. Acetylová skupina je viazaná tioesterovou väzbou na tiolovú (–SH) skupinu koenzýmu. Táto väzba sa označuje i ako makroergická, teda energeticky veľmi bohatá, pretože hydrolýza tejto väzby má vysokú hodnotu Gibbsovej voľnej energie (okolo -31 kJ/mol). Vďaka tejto väzbe ide o jednu z kľúčových molekúl v energetickom metabolizme bunky (napríklad Krebsovom cykle).
Účtová osnova
Účtová osnova je zoznam všetkých syntetických účtov so záväzným číselným a slovným označením, usporiadaných podľa ich ekonomického obsahu, ktoré môže podnik (organizácia) v rámci svojho účtovníctva používať.
Účtová osnova môže byť uzavretým alebo otvoreným zoznamom syntetických účtov. V prípade otvoreného zoznamu, ho môže účtovná jednotka dopĺňať o potrebné účty. V takom prípade hovoríme o rámcovej účtovej osnove. Finančné účtovníctvo riadi Ministerstvo financií Slovenskej republiky, ktoré vydáva rámcové účtové osnovy a podrobnosti o postupoch účtovania.
Jednotlivé syntetické účty sa v rámcovej účtovej osnove delia do účtových tried, triedy sa ďalej členia do účtových skupín a skupiny sa delia na jednotlivé účty. Podstatou rozdelenia je desiatková sústava. Rámcová účtová osnova obsahuje desať tried po desať skupín a v každej skupine sa nachádza desať účtov.
Dačov Lom
Dačov Lom je obec na Slovensku v okrese Veľký Krtíš.
Polohopis
Obec leží v centrálnej časti Krupinskej planiny, v údolí potoka Lihovec, približne 17 km severozápadne od Veľkého Krtíša. Dačov Lom patrí do regiónu Hont, no nachádza sa na pomedzí s východne situovaným Novohradom. Obcou prechádza cesta V. KrtíšZvolen. Východne od obce sa nachádza výcvikový priestor Lešť.
Dejiny
Vznik súčasnej obce sa datuje do roku 1943, kedy došlo k zlúčeniu Horného a Dolného Dačovho Lomu. Pôvodná osada Lom je písomne doložená v roku 1333, no existuje predpoklad skoršieho osídlenia. Dôležitým svedkom dávnej histórie je kostol, postavený najneskôr v prvej polovici 13. storočia v románskom slohu. V obci sídlil rod Dačovcov, ktorí tu už od roku 1337 mali majetky a obec spravovali. Podľa ich rodu sa zaužíval názov Dačov Lom. V 16. storočí sa spomína Horný aj Dolný Dačov Lom a pôvodná obec sa začala nazývať Horný (Dačov) Lom. Hoci mali Dolný aj Horný Lom samostatnú obecnú samosprávu, na úradné dokumenty používali spoločné pečatidlo, s kruhopisom Dačov Lom a zobrazením lemeša (časť pluhu). Tento motív bol použitý aj v novom erbe obce, ktorého hlavný motív tvorí červený štít a dopĺňa strieborný lemeš a dvojica zlatých ruží.
Vzhľadom na prírodné podmienky tvorilo hlavný zdroj obživy poľnohospodárstvo, chov hovädzieho dobytka a oviec, no svoje miesto si našli aj remeslá. Spomínajú sa kováči, kolári, stolári a obuvníci, cirkev i obec prevádzkovali mlyn. Domy a hospodárske budovy sa stavali spočiatku drevené, neskôr murované z kameňa, pokrývané slamenou strechou. Domy boli podpivničené a bežnou súčasťou gazdovstiev boli obilné komory a stodoly. Tak ako na celej planine, aj v okolí Dačovho Lomu sa nachádza početné laznícke osídlenie, ktoré obsadzovalo odľahlé pozemky s menej úrodnou pôdou. Mnohé usadlosti miestni predali prisťahovalcom zo severných častí Slovenska, no po vzniku družstva ich pôvodné poslanie zaniklo a mnohé laznícke osady sú dnes opustené.
Dačov Lom patril do Hontianskej stolice, od roku 1850 Hontianskej župy a do roku 1880 slúžnovského okresu Bzovík, neskôr Krupina. Súčasťou krupinského okresu bola obec aj do roku 1960, následne patrila 8 rokov do okresu Zvolen a od roku 1968 je súčasnosťou okresu Veľký Krtíš. Počas sčítania v roku 1715 mal Horný Dačov Lom 33 a Dolný 21 domácností, podrobné správy zo sčítania v roku 1828 uvádzajú spolu 169 domov a 1016 obyvateľov. Pri sčítaní pred zlúčením obcí mal Horný Dačov Lom 534 a Dolný 407 obyvateľov. Úbytok obyvateľov je badateľný počas celej druhej polovice 20. storočia a už pred rokom 1989 ich počet poklesol pod 500.
Po druhej svetovej vojne sa v obci rozbehlo budovanie občiansko-technickej vybavenosti. Pravidelné autobusové spoje premávali do vtedy okresného sídla Krupina od roku 1948, o rok neskôr bol do obce zavedený elektrický prúd a telefónne spojenie. V tom istom roku bolo založené JRD, čím sa výrazne zmenil ráz krajiny aj v okolí Dačovho Lomu. Rekonštrukciou bývalej mliekárne sa vybudoval kultúrny dom, ktorý bol rozšírený v roku 1954. V jeho blízkosti vznikla aj autobusová garáž a požiarna zbrojnica, kino zahájilo prevádzku v roku 1957. Poštový úrad bol zriadený v roku 1954, budova Jednoty s pohostinstvom bola opravená v rokoch 196465 a obecný vodovod bol v akcii Z vybudovaný v rokoch 197280. Nový kultúrny dom sa v obci buduje už od roku 1991.
Evanjelický kostol
Evanjelický kostol, jednoloďová románsko-gotická stavba pôvodne z 13. storočia. Z tohto obdobia sa dochoval románsky portál. Kostol bol upravovaný v 15. storočí, kedy bola vybudovaná polygonálne ukončená svätyňa s hviezdicovou klenbou. Ďalšie úpravy nasledovali v roku 1713, kedy vznikol maľovaný kazetový strop a v roku 1905, kedy dostal súčasnú podobu. Taktiež vnútorné zariadenie kostola pochádza z tohto obdobia. Predstavaná veža je eklektická, dekorovaná je oblúčkovým vlysom a nárožnými vežicami, ukončená je ihlancovou helmicou.
Klement II.
Klement II., rodným menom Suitger, gróf z Morslebenu a Hornburg, (* 1005, Hornburg, Nemecko – † 9. október 1047, Pesaro, Taliansko) bol 149. pápež katolíckej cirkvi od 25. decembra 1046 do svojej smrti 9. októbra 1047.
Životopis
Pochádzal zo šľachtickej rodiny v Sasku. V rokoch 1040 – 1046 bol biskupom v Bambergu.
Bol zvolený na návrh rímskeho kráľa Henricha III. po abdikácii Gregora VI. 20. decembra 1046. Henrich III. najprv chcel, aby bol zvolený hamburský arcibiskup Adalbert. . Bezprostredne po zvolení korunoval Henricha a jeho manželku Anežku z Poitou za rímskeho cisára a cisárovnú.
Toxikologické skúšky v roku 1959 preukázali v jeho pozostatkoch prítomnosť značného množstva prudko jedovatého oloveného cukru (octanu olovnatého). Je teda možné, že bol otrávený, ale vzhľadom na to, že súdobí liečitelia látku často používali pri liečbe (najmä u pohlavných chorôb a hnačiek), sa pápež mohol stať aj jednou z radu ich nechcených obetí.
Uhorsko-poľská kronika
Uhorsko-poľská kronika alebo Chronicon Hungarico-Polonicum je uhorská kronika z prvej polovice 13. storočia (vznikla asi medzi rokmi 1234 - 1241), ktorá podáva obraz uhorských dejín značne odlišný napr. od Anynymovej kroniky či Kroniky Šimona z Kézy.
Až do 19. storočia bola v uhorskej historiografii prakticky neznámym dielom, dnes prežíva jej výskum (aspoň v Poľsku a na Slovensku) renesanciu.
Charakteristika
Kronika vznikla na dvore Arpádovca Kolomana Haličského (1208 - 1241), ktorý v tom čase ovládal južné Uhorsko, a jeho manželky Salomey, dcéry krakovského kniežaťa Leška Bieleho. Koloman bol v roku 1214 korunovaný za haličského kráľa, no zakrátko bol odtiaľ vyhnaný spoločne so Salomeou. Dôvodom na jej vznik bola asi snaha legitimovať politické ambície Kolomanovho dvora, najmä právo na Chorvátsko a Halič.
Kronika je známa v dvoch variantoch - dlhšom a kratšom. Dlhší variant kroniky pozostáva z troch častí: Chronica Hungarorum (Kronika Uhrov), ktorá obsahuje opis činov Aquilu (Atila), kráľa Uhrov ako i opis ich putovania a vojenských víťazstiev až po ich usadenie sa v Slovanskej krajine (Sclavonia). Vita sancti Stephani (Život svätého Štefana) je postavený na odpise  Hartvikovho Života sv. Štefana. Tretia časť, Chronica Polonorum (Kronika Poliakov), ktorá v kratšom variante chýba, obsahuje popis intervencií poľského kráľa Boleslava do uhorských záležitostí a dosadenie Ladislava I., svojho príbuzného na trón. Kronika nadväzuje, podobne ako iné kroniky, na stratené Gesta Hungarorum vetera (Skutky Uhrov) z 11. storočia. Slovenské vydanie z roku 2009 obsahuje faksimile kroniky z kódexu Zamojských, latinský text a slovenský preklad.
Obsah
Z obsahu kroniky sú významné najmä nasledujúce fakty:
Autor Uhrov stotožňuje s Hunmi. Funkciu Arpádovcov a Arpádovcov iných kroník nahrádza hunský kráľ Atila ("Aquila") a jeho rod. Kronika rozpráva príbeh ako Atila dobyl slovanské územia "Chorvátsko a Sclavoniu", ktoré krátko predtým ovládal istý kráľ Kazimír (možno posledný Mojmírovec), ktorého ale zabili vlastní poddaní (Atila prišiel do Panónskej panvy s pôvodným cieľom dobyť Rímske cisárstvo, ale po anjelskom vnuknutí sa zameral na Kazimírove územia). Úspešne dobytému územiu dal Atila po dobytí meno Ungaria (teda Uhorsko). Atila následne krajinu definitívne získal prostredníctvom sobášov so Slovankami.
Sclavonia
Vo väčšine textu kronika (úplne) stotožňuje (a striedavo používa) termíny Sclavonia a Ungaria (teda Uhorsko). V 9. kapitole však stotožňuje vo vzťahu k 20. rokom 11. storočia s termínom Sclavonia Nitrianske kniežatstvo, keď Imricha, ako knieža (vojvodu) Nitrianskeho kniežatstva (vojvodstva), označuje ako „Henricus dux Sclavonie“. J. Steinhübel k tomu píše: Kronikár teda Nitriansko bez rozpakov nazval Slovenia, čiže Slovensko, a poznal aj hranice, ktoré toto slovanské či presnejšie slovenské kniežatstvo oddeľovali od ostatného Uhorska, a veľmi presne ich opísal. V 3. kapitole sa dá výraz Sclavonia alternatívne chápať aj len ako Slavónsko.
Uhorská koruna
Keď Adelaida čakala na pôrod predstaviteľa (rátajúc od Aquilu) v poradí štvrtej generácie Arpádovcov (Aquilovcov), zjavil sa jej sv. Štefan, prvomučeník. Oznámil jej, že porodí syna, ktorému ako prvorodenému pripadne koruna a kráľovstvo, a zároveň jej prikázal, aby mu dala jeho meno. Ďalšie udalosti sa vyvíjali v zmysle spomínaného zjavenia, keď syna Gejzu a Adelaidy pokrstil sv. Vojtech a dal mu meno Štefan. Štyri roky po Gejzovej smrti vyslal Štefan biskupa Astrika do Ríma k pápežovi s prosbou o kráľovskú korunu. Avšak tesne predtým učinil to isté aj krakovský knieža Meško (historický Boleslav Chrabrý), ktorý vyslal biskupa Lamperta k pápežovi Leonovi (historický Silvester II.) s rovnakou žiadosťou. Pápež už bol rozhodnutý poslať kráľovskú korunu do Krakova, jeho rozhodnutie však zmenilo zjavenie, v ktorom mu anjel zvestoval, aby korunu určenú pre Poliakov dal Štefanovi. Pápež poslúchol božské vnuknutie a poslal korunu do Uhorska. Naplnil sa tak sľub, ktorý svojho času dostal v zjavení Aquila.
Keď sa krakovský vyslanec biskup Lampert dozvedel o pápežovom rozhodnutí, upadol do hlbokého zúfalstva. V argumentácii, ktorou pápež utešoval Lamperta, zohrala významnú úlohu spomínaná Adelaida. Pápež zdôraznil, že práve ona presvedčila Gejzu, aby prijal kresťanskú vieru. Následne sa stretol poľský posol s a uhorským a vyjadrili si vzájomné porozumenie. Bol to predobraz neskoršieho stretnutia Štefana s Meškom v novopostavenej katedrále v Ostrihome, ktorá bola zasvätená sv. Vojtechovi, apoštolovi Poliakov a Uhrov. Na tomto stretnutí bolo potvrdené uhorsko-poľské porozumenie:
Kronika sa končí rozprávaním o kráľovi Ladislavovi, ktorý získal právo vlády nad Haličom.
William Thomson
William Thomson (* 26. jún 1824, Belfast – † 17. december 1907, Netherhall pri Largse (Škótsko)), známy skôr pod svojim šľachtickým menom Lord Kelvin of Largs bol škótsko-írsky fyzik a vynálezca.
Do desiatich rokov bol vzdelávaný svojim otcom. S ním prešiel na univerzitu v Glasgowe. Ako pätnásťročný už písal rozpravy o vedení tepla. Neskôr študoval na univerzite v Cambridge a potom pracoval v Paríži u H. V. Regnaulta, kde sa venoval kalorimetrii. Po návrate bol menovaný za profesora fyziky, ktorým bol neuveriteľných 53 rokov (1846 – 1899).
Počas svojho života zostrojil celý rad vynálezov. Napríklad kvadrantový elektromer, prístroje na meranie elektriny v atmosfére, nový typ buzoly, a mnoho ďalších.
Je po ňom pomenovaná jednotka teploty kelvin a takzvaný Jouleov-Thomsonov efekt.
Osobne sa tiež podieľal na kladení transatlantických káblov, za čo bol povýšený do šľachtického stavu a materiálne zaistený.
Archaická spoločnosť
Archaická spoločnosť je v sociológii označenie pre prvú spoločnosť v dejinách ľudstva, najstaršiu fázu ľudskej kultúry. Existovala pred neolitom.
Po nej chronologicky nasledovali:
Ján Vesel (rozlišovacia stránka)
Ján Vesel môže byť:
NGC 5633
NGC 5633 je galaxia v súhvezdí Pastier, ktorú objavil britsko-nemecký astronóm William Herschel 11. mája 1787.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 12,2.
Adrastea (mesiac)
Adrastea alebo Jupiter XV je druhý z Jupiterovych známych mesiacov (počítané od najbližších k planéte). Objavili ho David C. Jewitt a G. Edward Danielson na fotografiách odoslaných sondou Voyager 2 v roku 1979. Dostal označenie S/1979 J 1. Oficiálne bol pomenovaný podľa gréckej postavy Adrasteia. Adrastea bola prvým prírodným satelitom objaveným z fotiek privezených medziplanetárnymi sondami.
Fyzikálna charakteristika
náhľad|Fotka objavenia Adrastei z dňa 8. júla 1979 Voyagerom 2 Adrastea má nepravidelný tvar a rozmery 20x16x pozdĺžne. Zloženie a hmota nie sú známe, ale predpokladá sa že hustota je ~0.86 g/cm³ a hmotnosť ~2×1015 kg. Podľa hustoty sa predpokladá, že je zložená z ľadu s pórovitosťou 10 – 15%. Nie sú známe žiadne povrchové útvary kvôli nízkemu rozlíšeniu dostupných fotografií.
Obežná dráha
Adrastea je najmenší a druhý najbližší člen vnútorných satelitov Jupitera. Okolo planéty obieha vo vzdialenosti ~ (1,806 Jupiter radii) vo vnútri hlavného prstenca. Obežná dráha má veľmi malú excentricitu ~0,0015 a inklináciu ~0,03° vzhľadom k rovníku Jupitera. Adrastea rotuje synchrónne s dĺžkou svojej obežnej periódy, čo znamená, že je k planéte otočená stále tou istou stranou. Jej dlhšia os je otočená smerom k Jupiteru.
Spojenie s prstencami Jupitera
Adrastea je najväčším prispievateľom materiálu do prstencov Jupitera kvôli jeho množstvu v okolí jej obežnej dráhy. Tento materiál pozostáva hlavne z častí vyvrhnutých štyrmi malými vnútornými satelitmi Metis, Adrastea, Amalthea a Thebe pri nárazoch meteoritov.
Prieskum
Adrastea bola objavená na fotografiách odoslaných sondami Voyager 1 a Voyager 2, kde sa však javila iba ako bod. Sonda Galileo bola schopná rozpoznať jej tvar ale obrázky ostávajú naďalej veľmi nezreteľné.
Dieppe-sous-Douaumont
Dieppe-sous-Douaumont je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Meuse, v regióne Lotrinsko.
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Božejov
Božejov je mestečko v Česku v okrese Pelhřimov v kraji Vysočina. 1. januára 2012 tu žilo 647 obyvateľov, z toho 338 mužov a 309 žien, pričom priemerný vek v obci bol 41,2 roka (muži 40,1 roka, ženy 42,3 roka).
Thel
Thel je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Rhône, v regióne Auvergne-Rhône-Alpes.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Malý Rozsutec
Malý Rozsutec je vrch Malej Fatry. Nachádza sa v Krivánskej časti pohoria, približne východne od Terchovej.
Poloha
Vrch sa nachádza na severnom okraji pohoria, v geomorfologickom podcelku Krivánska Fatra a jej časti Rozsutce. Vrch leží v Žilinskom kraji, v okrese Žilina a zasahuje na katastrálne územie obce Terchová a čiastočne, východným úpätím na územie obce Zázrivá. Najbližším vrcholom je južne ležiaci Veľký Rozsutec, západným susedom je na bočnom hrebeni situovaná Rovná hora a severným smerom je sedlom Rovná hora oddelený Pupov.
Opis
Malý Rozsutec, charakteristickým skalným cimburím a strmými vápencovými stenami, tvorí so susedným Veľkým Rozsutcom nezameniteľnú siluetu severnej časti Malej Fatry. Výrazné skalnaté bralo, tvoriace vrcholovú časť prakticky zakončuje hlavný hrebeň Krivánskej Fatry. Vďaka polohe na okraji pohoria, nadmorskej výške a skalnatému vrcholu ponúka zaujímavý výhľad. Tvorí najvyšší vrch v horskom chrbte, ktorý v západo-východnom smere zakončuje pohorie a v sedle Medzirozsutce je kolmo napojený na južne smerujúci hlavný hrebeň. Okolím vedie množstvo značených chodníkov, sprístupňujúcich Rozsutce zo všetkých okolitých obcí.
Severozápadnú časť masívu odvodňuje Biely potok, juhozápadnú Hlboký potok, oba prítoky Varínky. Východné svahy odvodňuje potok Biela a severné prítoky Petrovského potoka do Zázrivky.
Počas merania pomocou systému GNSS (Globálny navigačný satelitný systém) a metódy RTK bola v roku 2017 zistená nadmorská výška vrcholu
Výhľady
Poloha vrchu na severnom okraji Krivánskej Fatry v blízkosti Veľkého Rozsutca naň lákajú množstvo turistov. Ponúka zaujímavý výhľad na mnohé vrchy hlavného hrebeňa Krivánskej Fatry. Nižšia nadmorská výška v porovnaní s mnohými okolitými vrchmi spôsobuje o niečo menší výhľad, napriek tomu je možné zhliadnuť mimo okolitých vrchov napríklad Tatry, Chočské vrchy, Oravské, Kysucké a Moravsko-sliezske Beskydy.
Ozbrojené sily
300px|náhľad|Symbolické zastúpenie všetkých piatich hlavných zložiek [[United States Armed Forces|Ozbrojených síl Spojených štátov. Zľava (podľa vlajkonosičov, po vlajke USA): armáda, námorná pechota, vojenské námorníctvo, vzdušné sily a pobrežná stráž]]
Ozbrojené sily sú súhrn všetkých ozbrojených zložiek štátu (príp. kontingenty/súhrn ozbrojených síl členských štátov medzinárodnej organizácie, napr. ozbrojené sily OSN), ktoré sú určené v čase brannej pohotovosti alebo v čase zvýšeného ohrozenia štátu na obranu alebo ochranu štátu pred vojenským alebo nevojenským ohrozením. Teória výstavby a prípravy ozbrojených síl na vedenie ozbrojeného zápasu tvorí jednu zo zložiek vojenskej vedy.
Z hľadiska ženevských konvencii je základnou vlastnosťou ozbrojených síl, že sú prostredníctvom svojho veliteľa zodpovedné vláde bojujúcej strany. Do ozbrojených síl môžu byť zahrnuté aj niektoré zložky udržujúce verejný poriadok (napr. polícia). V rámci ženevských konvencií ozbrojené sily nezahŕňajú len pravidelné ozbrojené sily, dobrovoľnícke pomocné jednotky, ale aj napr. partizánske jednotky.
Typológia a delenie
Z hľadiska zloženia ozbrojených síl (armády) a charakteru ich príslušníkov sa rozlišuje:
Ozbrojené sily sa podľa výzbroje rozdeľujú na:
Podľa dosiahnutného stupňa bojovej pohotovosti a pripravenosti sa ozbrojené sily delia na:
Podľa predurčených úloh sa ozbrojené sily delia na:
Rusko
Ozbrojené sily Ruskej federácie (RF) sú organizačne rozdelené na Pozemné vojsko RF, Vzdušno-kozmické sily RF a Vojenské námorníctvo RF. Vzdušno-kozmické sily sa ďalej členia na Vojenské vzdušné sily RF, Vojsko protivzdušnej a protiraketovej obrany RF a Kozmické vojsko RF. V rámci ruských ozbrojených síl existujú tiež dva samostatné druhy vojsk: Raketové vojsko strategického určenia RF a Vzdušno-výsadkové vojsko RF.
Slovensko
Ozbrojené sily Slovenskej republiky (OS SR) sú v súčasnosti organizačne rozdelené na Pozemné sily OS SR, Vzdušné sily OS SR a ďalšie jednotky a útvary podriadené priamo Generálnemu štábu OS SR.
Spojené štáty
Ozbrojené sily Spojených štátov tvorí päť hlavných zložiek: Armáda Spojených štátov, Vzdušné sily Spojených štátov, Vojenské námorníctvo Spojených štátov, Zbor Námornej pechoty Spojených štátov a Pobrežná stráž Spojených štátov.
Diskografia Duffy
Toto je zoznam diskografie Duffy, waleskej pop/soulovej speváčky. Duffy vydala jeden štúdiový album, tri single a štyri videoklipy s vydavateľstvom A&M Records.
EP
"-" značí nenachádza sa v rebríčku
Podpora (promotion)
Podpora (iné názvy: promotion [promoušn], propagácia, marketingová komunikácia, prostriedky marketingovej komunikácie; po anglicky promotion; pozor na zámenu s pojmom podpora predaja - sales promotion) sú aktivity, ktoré sprostredkujú podstatné informácie o výrobku a presviedčajú cieľových spotrebiteľov o výhodnosti jeho nákupu. Podpora je jedno z tzv. 4 P, teda súčasť marketingového mixu.
Takmer synonymný je pojem komunikačný mix (promotional mix/communication mix), ktorý predstavuje konkrétnu kombináciu nástrojov podpory (pozri nižšie). Pojem komunikačná politika sa chápe buď ako synonymum pojmu podpora alebo ako synonymum pojmu komunikačný mix.
Komunikácia
Základom podpory je (technická) komunikácia. Podrobnosti o proces komunikácie pozri pod komunikácia a marketingová komunikácia (komunikovanie).
Nástroje podpory
Základnými nástrojmi podpory sú tieto štyri "premenné" či prostriedky:
Konkrétna kombinácia nástrojov podpory sa nazýva komunikačný mix (podniku).
MS-DOS
Microsoft Disk Operating System (skratka z MS-DOS) firmy Microsoft bol dominantný operačný systém pre PC-kompatibilnú platformu počas 80-tych rokov 20. storočia. Bol to jeden z prvých operačných systémov určených pre jednoduchú obsluhu bežným používateľom. Neobsahoval ešte grafické prostredie, príkazy sa zadávali v textovom režime pomocou príkazového riadku.
História
Začiatky tohoto operačného systému spadajú do roku 1981, keď spoločnosť IBM (International Business Machines) spolu s výrobcom procesorov spoločnosťou Intel začala vyrábať prvý osobný počítač s názvom IBM PC 5150. IBM však mala problém s dokončením vlastného operačného systému TopView. Preto IBM pristúpila k možnosti zakúpiť operačný systém od iného dodávateľa – vtedy od málo známej firmy Microsoft.
Firma Microsoft medzitým zakúpila za 50 000 dolárov od firmy Seattle Computer Products (SCP) systém QDOS (Quick and Dirty Operating System) vytvorený pre platformu Intel 8086 založený na operačnom systéme pre CP/M od Garyho Killdala. Potom bol Microsoftom systém preportovaný pre IBM PC 5150 a licencovaný firme IBM pod názvom MS-DOS 1.0.
Cena PC 5150 bola v prepočte asi 3300 eur. Počítač obsahoval procesor Intel 8086 o takte 4,77 MHz, pamäť 64 kB RAM, monochromatický monitor, klávesnicu, disketovú mechaniku a MS-DOS. Za iné operačné systémy (aj kvalitnejšie) si musel zákazník doplatiť. Tento počítač dosiahol za niekoľko mesiacov značnú popularitu, a komerčného úspechu (milión predaných kusov). Keďže MS-DOS bol súčasťou dodávky, zákazníci si väčšinou nedokupovali iný operačný systém.
Obmedzenia
Ako každý systém, aj MS-DOS bol poplatný dobe svojho vzniku. V čase jeho vytvorenia sa nepredpokladal taký búrlivý vývoj v oblasti počítačového hardvéru. Preto bol systém obmedzený na 640 KB operačnej pamäte RAM, podobne nejestvovala podpora veľkokapacitných pevných diskov a pod. Jedným z problémov MS-DOSu je správa pamäte. Procesor Intel 8086 umožňuje adresovať iba 1MB operačnej pamäte RAM. Tento priestor bol operačným systémom rozdelený na 640 KB tzv. konvenčná pamäť a zvyšok do 1 MB bol používaný pre tieňovanie BIOSu a pre účely periférnych zariadení. Pomocou emulátorov napr. EMM bolo síce možné pracovať aj s väčšími pamäťami formou stránkovania, ale to spôsobovalo spomalenie práce. Neskoršie procesory využívali pre správu „hornej pamäte“ ovládač himem.sys. Stále však ostalo zachované delenie pamäte na konvenčnú a hornú. Takéto rozdelenie spôsobovalo problémy aplikačnému softvéru, ktorý si musel nároky na RAM parametrizovať v zavádzacích súboroch.
Klony
Neskôr boli hlavne z dôvodu licenčnej politiky Microsoftu vytvorené klony operačného systému MS-DOS, ktoré používali rovnakú príkazovú sadu. Tieto klony voláme všeobecne DOS (Disk Operating System). Príkladom je napr DR-DOS, FreeDOS a pod.
Uvoľnený zdrojový kód
V marci 2014 Computer History Museum so súhlasom firmy Microsoft zverejnilo zdrojové kódy prvých verzií systému (1.1 a 2.0) pod licenciou Microsoft Research License Agreement, ktorá zakazuje komerčné použitie. Microsoft 28. septembra 2018 oznámil, že zdrojové kódy verzií 1.25 a 2.0 zverejnil na protáli GitHub. Vzťahuje sa na ne licencia MIT.
Bitka pri Sekigahare
Bitka pri Sekigahare (jap. šindžitai: 関ヶ原の戦い; kjúdžitai: 關ヶ原の戰ひ;Sekigahara no Tatakai, ľudovo známa ako Rozdelenie ríše (天下分け目の戦い, Tenka Wakeme no Tatakai), bola rozhodujúca bitka, ktorá prebehla 21. októbra 1600 a ktorá vydláždila cestu k šógunátu pre Iejasu Tokugawu. Hoci trvalo ešte ďalšie tri roky, kým Tokugawa získal a upevnil si svoju moc nad klanom Tojotomi a daimjómi, Sekigahara je vo všeobecnosti považovaná za neoficiálny začiatok Tokugawského bakufu, poslednému šógunátu, ktorý vládol v Japonsku.
Bitka sa odohrala pri mestečku Sekigahara, ktoré sa nachádza v prefektúre Gifu. Vojská Iejasu Tokugawu bojovali proti vojskám vedeným Micunari Išidom, ktoré boli lojálne Hidejorimu, synovi Hidejošiho Tojotomiho. Obrat v bitke nastal, keď Hideaki Kobajakawa, ktorý bol na strane Išida, počas boja zradil spojencov. Hoci na začiatku boja stál Kobajakawa úplne bokom od bitky, nezúčastnil sa boja, Tokugawa nariadil svojim ašigaru strieľať na oddiely Kobajakawu, načo Kobajakawa začal bojovať na strane Tokugawu. Podľa zdroja bolo nasadenie pechoty vyzbrojenej mušketami signálom pre Hideakiho k útoku na vojská Išida. V skutočnosti to bola zrada Kobajakawu, ktorá viedla k rozhodujúcemu víťazstvu Tokugawu a ukončila boje medzi Radou piatich starších.
Pozadie a zámienka
Napriek tomu, že Hidejoši Tojotomi zjednotil Japonsko a upevnil svoju moc, jeho nešťastná invázia do Kórei významne oslabila moc klanu Tojotomi, ako aj ostatných verných, ktorí pokračovali v službe a podpore klanu po Hidejošiho smrti. Kórejska invázia tiež zhoršila pokračujúci konflikt medzi veliteľmi armády a úradníkmi Hidejošiho. Prítomnosť Hidejošiho a jeho brata Hidenagu prinútila obe strany obmedziť sa maximálne na hádky ale po ich smrti sa konflikty obnovili a rozvinuli do otvorených nepriateľských akcií. O klane Tojotomi bol známe, že vznikol z roľníkov. V dôsledku to, ani Hidejoši, ani nikto z jeho rodiny nemohol byť uznaný alebo akceptovaný ako šógun. Následná smrť Tošiie Maedu prerušila všetky spojenia a dôvody priateľstva medzi oboma stranami.
Najmä Kijomasa Kato a Masanori Fukušima verejne kritizovali úradníkov, obzvlášť Micunariho Išidu a Jukinagu Konišiho. Iejasu Tokugawa využil túto situáciu, naverboval a nasmeroval ich nevraživosť proti slabému klanu Tojotomi.
Začiatok
Smrť Tošiie Maedu, posledného vazala Oda (Tokugawa ostal ako jediný žijúci spojenec a bývalý priateľ Nobunagu) znamenala, že už neostal žiaden ďalší protivník pre Iejasu Tokugawu, ktorý by mal vážnosť, hodnosť, reputáciu a celkový vplyv v rámci klanu Tojotomi. Z tohto dôvodu sa mnohí obávali, že Tokugawa uprie práva Hidejorimu Tojotomimu, ako Hidejoši Tojotomi urobil s právami Nobunaga Oda. Tieto obavy bolo obzvlášť evidentné medzi lojálnymi úradníkmi, ktorí podozrievali Tokugawu z podnecovania nepokojov medzi Tojotomiho bývalými vazalmi.
Kagekacu Uesugi, jeden z Hidejošim vymenovaných regentov, sa postavil proti Iejasuovi, aby si vybudoval svoju armádu. Keď ho Tokugawa oficiálne obvinil a požadoval, aby prišiel do Kjóta obhájiť sa pred cisárom, Uesugiho hlavný radca, Kanecugu Naoe reagoval protiobvinením, ktoré tak zosmiešnilo urážkami a osočovaním Tokugawu, že Tokugawa bol rozzúrený.
Na to Tokugawa povolal na pomoc rôznych prívržencov a viedol vojská na sever do útoku proti Uesugimu, ktorý bol obvinený Tokugawom z velezrady klanu Tojotomi. Micunari Išida sa chytil príležitosti, odpovedal na výzvu a vytvoril alianciu proti Tokugawovým prívržencom. Išida, v spolupráci s Jošicugom Otanim a Ekeiom Ankokudžim, sa zmocnil početných daimjóv a držal ich ako rukojemníkov v osackom hrade a postavil armádu do boja proti Tokugawovi. Táto západná aliancia bola oficiálne vedená Terumotom Mórim, ale Móri sa nezúčastnil boja.
Klan Tojotomi sa nezúčastnil na tejto bitke a ani sa oficiálne nepridal k žiadnej strane.
Bitka
Išida, vo svojim sídelnom hrade Sawajama, sa stretol s Jošicugom Otani, Nagamorim Mašita a Ekeim Ankokudžim. Tu vytvorili alianciu a pozvali Terumota Móriho do jej čela.
Išida potom oficiálne vyhlásil vojnu Tokugawovi a 19. júla obliahol hrad Fušimi, ktorý bol obsadený Mototadom Toriim - vazalom Tokugawu. Následne západné vojská dobyli niekoľko Tokugawských základní v regióne Kansai. V priebehu mesiaca sa západné vojská presunuli do provincie Mino, kde sa nachádza Sekigahara.
Počas návratu do Eda, Tokugawa dostal správy o situácií v Kansai a rozhodol sa rozvinúť svoje vojská. Mal za spojencov niekoľko bývalých Tojotomiho daimjóv, ktorí boli v západnej armáde a tak rozdelil svoje oddiely a pochodoval na západ k osackému hradu. Hlavné vojská Iejasu Tokugawu pochodovali po Tókaidó, kým jeho syn Hidetada viedol inú skupinu cez Nakasendó. Hidetadové vojská však uviazli, keď sa pokúsili obliehať hrad Ueda, ktorý patril Masajukiovi Sanadovi. Hoci vojská Tokugawu mali okolo 38 000 mužov a ohromnú výhodu nad 2 000 mužmi Sanadu, neboli schopní obsadiť strategickú dobre bránenú pozíciu. Výsledkom bolo, že Hidetadové sily sa nedostali na bojové pole pri Sekigahare.
Vediac, že Tokugawa vedie svoje vojská na Osaku, Išido sa rozhodol opustiť svoje pozície a pochodoval na Sekigaharu. 15. septembra obe strany začali rozmiestňovať svoje sily. Východné vojská mali 75 000 mužov, kým západné 128 000.
Napriek tomu, že mali západné vojská obrovskú taktickú výhodu, Tokugawa však oslovil mnoho daimjóv na strane Išidu a sľúbil im léna a zhovievavosť po bitke, keď vymenia stranu. Toto viedlo časť západných veliteľov, ktorí držali kľúčové pozície k tomu, že zaváhali, keď boli tlačení, aby poslali posily alebo sa zapojili do bitku, keď už sa vyvinula.
Hidemoto Móri a Hideaki Kobajakawa boli dvaja takýto daimjóvia. Boli v takých pozíciách, že ak by sa rozhodli uzavrieť vojská Tokugawu, západné vojská by reálne obkľúčili Tokugawu z troch strán. Hidemoto Móri, nabudený sľubmi Tokugawu presvedčil aj Hiroie Kikkawu, aby sa nezúčastnil bitky.
Bitka mohla mať dopad aj na Hidejošiho, ak by jeho 15 000 spojeneckých vojakov nebolo naviazaných na pevnosť, v ktorej prečíslili nepriateľov 15 000 ku 500. Pevnosť patrila Fudžitakovi Hosokawovi.
Dôsledky
thumb|left|300px|Súčasný pamätník bitky pri Sakigahare
Iejasu Tokugawa prerozdelil zeme a léna zúčastnených. Vo všeobecnosti odmenil tých, ktorí mu pomáhali a zbavil pôdy, potrestal a vyhnal do exilu tých, ktorí bojovali proti nemu. Takto Tokugawa získal vládu nad množstvom území, ktoré kedysi patrili Tojotomimu. Micunari Išida, Jukinaga Koniši a Ekei Ankokudži boli verejne popravení. Vplyv a vážnosť klanu Tojotomi a zvyšku jeho lojálnych vazalov bol drasticky znížený, hoci v pohľadu klanu Tojotomi bola bitka technicky iba interný konflikt medzi Tojotomiho vazalmi; predsa len Iejasu Tokugawa sa stal neskoršie šógunom (Japonsky: Seii Taišógun), získal postavenie, ktoré bolo voľnené od pádu Ašikagaského šógunátu. Táto zmena v oficiálnych hodnostiach tiež obrátila podriadenú pozíciu klanu Tokugawa. V každom prípade, Tokugawa nepodnikol žiaden casus belli proti klanu Tojotomi; radšej podnikol politické manévre na zničenie Tojotomiho raz a navždy.
Pozri aj Obliehanie Osaky.
Klan Šimazu pripisoval porážku slabej špionáži - spravodajskej službe. Hoci neboli vyhnaní zo svojej domovskej provincie Sacuma, neboli úplne lojálni voči Tokugawskému šógunátu. Mali výhodu veľkej vzdialenosti od hlavného mesta a výbornej špionáže a na konci Tokugawského šógunátu, demonštrovali, že sú virtuálne autonómnym kráľovstvom nezávislým od Tokugawského šógunátu.
Tose vládol klan Čosokabe, ktorý bol zbavený titulov, domova a poslaný do exilu. Bývalí služobníci Čosokabe sa nikdy úplne nepodriadili vláde nového klanu Jamauči. V skutočnosti klan Jamanuči robil rozdiely medzi svojimi služobníkmi a bývalými služobníkmi klanu Čosokabe tým, že im dával nižšie postavenie ako ich aj diskriminoval. Tieto triedne rozdiely pretrvávali po generácie od pádu klanu Čosokabe.
Tri z týchto šógunátom nepodchytených skupín počas dvoch storočí spolupracovali na zvrhnutí Tokugawského šógunátu.
Saint-Pierre-sur-Dives
Saint-Pierre-sur-Dives je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Calvados, v regióne Dolná Normandia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 3611 obyvateľov (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Bring the Light
„Bring the Light“ je názov debutového singlu britskej kapely Beady Eye. Vyšiel 22. novembra 2010 a za menej než dva dni si ho z oficiálnej stránky (kde ho bolo možné zadarmo stiahnuť) vypočulo viac ako 600 000 ľudí. K singlu je aj strana B, pieseň „Sons of The Stage“, ktorá je pôvodnes nahraná skupinou World of Twist. Singel dosiahol v britskom rebríčku UK Indie Chart 16. miesto.
Karbid vápenatý
thumb|right|Karbid vápenatý náhľad|ADR tabuľka Karbid vápenatý alebo acetylid vápenatý (CaC2) ľudovo nazývaný karbid.
Karbid vápenatý je vysoko reaktívny s vodou za vzniku acetylénu a hydroxidu vápenatého:
Tvarom a tvrdosťou je len málo odlišný od bežnej kamennej triešte. Jeho farba je od svetlofialovej, cez hnedú až po tmavosivú. Pri reakcii so vzdušnou vlhkosťou sa granuly karbidu vápenatého pokrývajú svetlohnedou až svetlosivou vrstvou hydroxidu vápenatého. Samotný karbid vápenatý nemá žiadne škodlivé účinky na ľudský organizmus, avšak pri styku s vlhkou pokožkou dochádza k jeho premene na následne vzniknutý produkt hydroxid vápenatý má mierne leptavé účinky na pokožku. Ďalšie poškodenie pokožky je spojené s rapídnym úbytkom vlhkosti a teda jej vysušením. Preto sa neodporúča prichádzať priamo do styku s karbidom vápenatým.
Výroba
Vyrába sa z koksu, uhlia (obe zložky sú zdrojom veľmi čistého uhlíka) a oxidu vápenatého (CaO) pri vysokej teplote bez prístupu vzduchu.
Využitie
Karbid sa využíva na výrobu acetylénu, ktorý sa používa na zváranie alebo rozpaľovanie železa.
Dostupnosť a skladovanie
Karbid vápenatý sa pre svoju vysokú reaktívnosť s vodou skladuje vo vodotesných plastových nádobách alebo vreckách. Je ho možné kúpiť v špecializovaných predajniach za cenu cca 8 € za kilogram. Dostupný je v rôznych rozmeroch granulátu (od niekoľko milimetrov až po 15 cm).
Agility
náhľad|Agility preteky Agility (po slovensky pohyblivosť, obratnosť, zručnosť) je kynologický šport, pri ktorom pes pod vedením psovoda prekonáva prekážky rozostavané na parkúre v poradí určenom rozhodcom. Víťazom na pretekoch sa stáva tím, ktorý prebehne parkúr v čo najkratšom čase a bez trestných bodov. Na plemene nezáleží.
Cíbik chochlatý
Cíbik chochlatý alebo cíbik obyčajný (lat. Vanellus vanellus) je druh z čeľade kulíkovité. Obýva nížiny s nevysokou vegetáciou palearktídy. Podľa Medzinárodnej únie na ochranu prírody a prírodných zdrojov cíbik chochlatý patrí medzi takmer ohrozené druhy, trend celkovej populácie je klesajúci, populácia v Európe podľa výsledkov projektu Pan-European Common Bird Monitoring Scheme, prebiehajúci v 21 krajinách, mierne klesá od roku 1980. Toto potvrdzujú aj najnovšie poznatky, na základe ktorých je predpokladaný pokles o 3049% v priebehu trochu generácií (27 rokov). Podľa výsledkov zimného sčítania došlo k silnému poklesu stavov v Európe a západnej Ázii v rokoch 19882012. Z ostatnej časti jeho areálu rozšírenia nie sú k dispozícii žiadne aktuálne dáta.
Agility
Prekážky
Prekážky sa v agility delia do troch kategórií. Poznáme prekážky skokové, zónové a priebežné. Pre všetky prekážky platí, že nesmú byť nebezpečné pre psa ani pre psovoda a musia svojimi rozmermi zodpovedať ustanoveniam daným Reglementom FCI a Pravidlami Agility ASKA.
Skokové prekážky
náhľad|Jednoduchá skoková prekážka náhľad|Dvojitá skoková prekážka náhľad|Kruh Skokové prekážky, ako už názov napovedá, prekonáva pes ich preskočením, pričom je žiaduce, aby ju prekonal bez zhodenia niektorej jej časti.
Cíbik chochlatý
Výskyt a stav na Slovensku
Cíbik chochlatý bol v čase mapovania v rokoch 1980 - 1999 najrozšírenejší bahniak. Odhadovaný počet hniezdiacich párov je 2 500 - 5 000, zimujúcich jedincov 0 - 1 000. Veľkosť populácie i územie na ktorom sa vyskytuje vykazujú mierny pokles od 20 - 50%. Ekosozologický status v roku 1995 žiadny. V roku 1998 LR:lc, LR - menej ohrozený druh, lc - najmenej ohrozený taxón. V roku 2001 LR - menej ohrozený. V roku 2014 VU C1 - zraniteľný. Európsky ochranársky status nezaradený SPEC. Stupeň ohrozenia S - vyhovujúci ochranársky status.
Agility
Jednoduchá skoková prekážka
Pes musí preskočiť ponad tyč tak, aby ju nezhodil. Psovod psa navádza gestami a zvukovými povelmi, pričom sa nesmie psa dotknúť, ani sám preskočiť prekážku, či zhodiť krídlo.
Občianska spoločnosť
Občianska spoločnosť alebo civilná spoločnosť môže byť:
Agility
Dvojitá skoková prekážka
Je to prekážka, ktorú tvoria dve jednoduché skokové prekážky stojace za sebou vo vzdialenosti 30-55 centimetrov (v závislosti od veľkosti psa). Tyč prvej prekážky je umiestnená vyššie ako tyč druhej.
Skok ďaleký
Skok ďaleký je skoková prekážka pozostávajúca z dvoch až piatich elementov, ktoré sú od seba rovnomerne vzdialené. Počet elementov závisí od veľkostnej kategórie, ktorá sa práve preteká. Všetky štyri rohy prekážky sú označené 120 cm vysokými tyčami.
Kruh
Kruh je pneumatika z motocykla zavesená do rámu, ktorého rozmery určuje reglement. Pneumatika sa musí dať nastaviť do potrebnej výšky. Úlohou psa je preskočiť vnútrom pneumatiky.