cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Connecticut
Je tretím najmenším štátom podľa rozlohy, 29. najobývanejším a štvrtým podľa hustoty zaľudnenia.
Dejiny
Prvý európsky prieskumník v Connecticute bol Holanďan Adriaen Block. Potom ako v roku 1614 preskúmal toto územie, začali sa holandskí obchodníci s kožušinami plaviť hore riekou Connecticut River a založili pevnosť blízko dnešného hlavného mesta Hartford.
Nagykapornak
Nagykapornak je obec v Maďarsku v Zalianskej župe v obvode Pacsa.
Connecticut
Geografia
left|thumb|Kent Falls S rozlohou 9 000 km² je jeden z najmenších štátov USA. Spolu so svojimi dvoma susedmi – Massachusetts a Rhode Island tvorí historické srdce Nového Anglicka. Connecticut bol pomenovaný pôvodnými Američanmi pre jeho „prílivovú a odlivovú rieku“. Tento malý, ale husto obývaný štát, je typom konzervatívneho predmestia New Yorku s vysokým nájomným, odkiaľ ľudia dochádzajú do Big Apple zarábať peniaze, ale vyhnú sa newyorskej situácii a mestským daniam. Väčšina Connecticutu je zelený vidiek s množstvom lesov a idylických dediniek, ktoré sú typické pre štýl Nového Anglicka.
Nagykapornak
Má rozlohu a žije tu 914 obyvateľov (2007).
Connecticut
Významné mestá
left|thumb|New Haven Mesto New Haven bolo založené v roku 1638 skupinou bohatých puritánov z Londýna vo veľkom prírodnom prístave na juhu Connecticutu. Rozvinulo sa v solídnu ekonomiku založenú na love rýb a neskôr priemysle. V roku 1716 sa stalo sídlom známej Yalovej univerzity, tretej najstaršej univerzity v USA. Hlavné mesto, Hartford, je situované v centre štátu. Okrem iných múzeí tu môžete nájsť Múzeum histórie Connecticutu, v ktorom sú uchované pušky a revolvery a písací stôl, na ktorom Abraham Lincoln podpísal dokument, ktorý zrovnoprávnil všetkých otrokov počas občianskej vojny. Hartford bol tiež domovom Noaha Webstera (1758 - 1843), žurnalistu, učiteľa a lingvistu, ktorý napísal prvý americký slovník. Okrem neho tu žili dvaja známejší ľudia: americkí spisovatelia Harriet Beecher Stowe (Chalúpka strýčka Toma) a Mark Twain. V skutočnosti boli „susedia od vedľa“ a oba ich viktoriánske domy, stále zariadené tak, ako ostali, sú otvorené verejnosti. Mark Twain tu žil takmer 20 rokov, počas ktorých napísal množstvo klasických prác, ku ktorým patria aj Dobrodružstvá Huckleberryho Finna.
Ponte de D. Maria Pia
náhľad|Pohľad na most z rieky [[Douro (rieka)|Douro]] Ponte de D. Maria Pia je železničný oblúkový most, ktorý v roku 1877 postavil Gustave Eiffel. Je postavený v Porte v Portugalsku na železničnej trati do Lisabonu cez rieku Douro. Výstavba prebiehala od 5. januára 1876 do 4. novembra 1877.
Majstrovstvá sveta vo futbale 1934
right|thumb|Krajiny ktoré sa zúčastnili
Ponte de D. Maria Pia
Most tvorí jeden polkruhový oblúk z tvárneho železa s rozpätím 160 m. Most je postavený vo výške 61,2 m nad hladinou s celkovou dĺžkou 563 m a šírkou 6 m. V čase dokončenia bol most najdlhším oblúkovým mostom na svete. Most slávnostne otvoril portugalský kráľ Luís I. a bol pomenovaný podľa kráľovnej Maria Pia.
Hasdrubal
Hasdrubal bolo meno viacerých kartáginských veliteľov:
Majstrovstvá sveta vo futbale 1934
Majstrovstvá sveta vo futbale 1934, boli druhé majstrovstvá sveta a konali sa v Taliansku od 27. mája do 10. júna. FIFA vybrala ako hostiteľa Taliansko v októbri 1932. Boli to prvé majstrovstvá sveta do ktorých sa museli mužstvá kvalifikovať. 32 národných tímov vstúpilo do kvalifikácie, a z nich 16 postúpilo na záverečný turnaj do Talianska.
Taliansko sa stalo druhým víťazom v histórii keď vo finále zdolalo Česko-Slovensko 2-1.
Kvalifikácia
Tieto majstrovstvá sveta boli jedinečné v tom že predošlý víťaz Uruguaj odmietol pozvanie na protest proti európskej urážke z predchádzajúcich majstrovstiev sveta v 1930 práve v Uruguaji, stali sa tak jedinými majstrami sveta ktorý nesúťažili v nasledujúcom turnaji. Ďalší jedinečný fakt je že hostiteľ Taliansko sa musel kvalifikovať. Od nasledujúcich majstrovstiev sveta roku 1938 bol už hostiteľ automaticky nasadený do záverečného turnaja. Iba desať z 32 účastníkov kvalifikácie bolo z mimoeurópskych krajín, a iba štyria postúpili na záverečný turnaj do Talianska. Posledný účastník vzišiel len tri dni pred začiatkom turnaja, USA a Mexiko sa stretli v Ríme v jedinom zápase, ktorý vyhrali USA a tak postúpili na záverečný turnaj.
Štadióny
Deväť miest videlo tento turnaj, na deviatich štadiónoch a to:
Štvrťfinále
opakovaný zápas:
Ekibastuz GRES-2
náhľad|Ekibastuz GRES-2 Ekibastuz GRES-2 je elektráreň v Kazašskom meste Ekibastuz. Je to jedna z najväčších uhoľných elektrárni na svete. Bola postavená v roku 1987 s kapacitným výkonom 1 000 MWe a najvyšším komínom na svete s výškou 419,7 m.
Chaumoux-Marcilly
Chaumoux-Marcilly je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Cher, v regióne Centre-Val de Loire.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Monzonit
Monzonit je hlbinná vyvretá hornina prechodného zloženia medzi syenitom a dioritom. Obsahuje približne rovnaké množstvo ortoklasu aj plagioklasu.
V roku 1864 podľa vrchu Monzoni v Tirolsku termín zaviedol A. Lapparent.
Zloženie
náhľad|vľavo|Monzonit v polarizačnom mikroskope pri skrížených nikoloch, viditeľné živce, biotit a pyroxény. Monzonit sa vyznačuje približne rovnakým zastúpením draselných živcov aj plagioklasov. Voľným okom sú bežne pozorovateľné lištové až tabuľkovité plagioklasy. K-živce sú obvykle xenomorfné. Okrem živcov môže obsahovať pyroxény (hlavne diopsid a augit) alebo biotit. Niekedy môže obsahovať aj hornblend. Obsah SiO2 sa pohybuje od 49 – 62 % resp. 55 — 65 % . Má prevažne intermediárny charakter, zloženie na rozhraní syenitov a gabra. Aj preto bol niekedy nazývaný gabro-syenit. Kremeň sa v hornine nachádza iba ako akcesorický minerál. Práve neprítomnosť kremeňa umožňuje horninu spoľahlivo odlíšiť od granitu. Ak hornina obsahuje viac ako 10 % kremeňa, je označovaná ako kremenný monzonit (tzv. adamellit). Známe sú aj odrody so zvýšeným obsahom tmavých minerálov napr. olivínu. V prípade prítomnosti foidov, je hornina označovaná ako foiditický monzonit. náhľad|vpravo|Monzonit v [[Diagram QAPF|QAPF diagrame]] V prípade, že má hornina prevahu ortoklasu (K-živcov) prechádza do syenitov. Zvýšený obsah plagioklasov (vápenatých živcov) a tmavých minerálov horninu približuje zloženiu dioritu. Vulkanickým ekvivalentom monzonitu je latit.
Ekonomický význam
Na monzonity sú viazané ložiská volfrámu, molybdénu, medi a zlata. Vyleštený má vysokú estetickú hodnotu a bol používaný aj ako obkladový a stavebný kameň.
Výskyt
Monzonity často vytvárajú súčasti zložitejších magmatických telies. V Česku sú monzonity bežným okrajovým členom durbachitových telies. Známy je tiež z Ťanšanu v Kazachstane, okolia Bajkalu, Ukrajiny, Nórska, Talianska a USA.
Rozvojový pohár FINA vo vodnom póle 2007
Rozvojový pohár FINA vo vodnom póle 2007 bol 1. rozvojový pohár FINA, turnaj rozvojových národných tímov vo vodnom póle mužov, ktorý organizuje Medzinárodná plavecká federácia (FINA). Konal sa od 2.8. mája 2007 v Kuvajt City, v Kuvajte, za účasti 12 tímov. Víťazom sa stala 🇨🇴.
Velehrad (okres Uherské Hradiště)
Velehrad je obec v Česku v okrese Uherské Hradiště v Zlínskom kraji, 6 km severozápadne od okresného mesta. V roku 2011 tu žilo 1 329 obyvateľov.
Dejiny
V obci sa nachádza najstaršie cisterciánske opátstvo na Morave a každoročne 5. júla je miestom konania národnej púte. Je najnavštevovanejším pútnickym miestom Česka. V ľudovej tradícii je (mylne) stotožňovaná s hlavným strediskom Veľkej Moravy, Veligradom napriek tomu, že názov Velehrad sa prvýkrát objavuje až v listine olomouckého biskupa Jindřicha Zdíka z r. 1131.
Chaskovo (oblasť)
Chaskovo je oblasť v Bulharsku na juhu krajiny. Má rozlohu 5 543 km² a žije tu 279 067 obyvateľov. Sídlom oblasti je mesto Chaskovo.
Nagykutas
Nagykutas je obec v Maďarsku v Zalianskej župe v obvode Zalaegerszeg.
Fichtelit
Fichtelit je minerál a uhľovodík, ktorý môžeme nájsť vo fosílnom dreve, najmä v rašeliniskách. Prvýkrát bol objavený a pomenovaný v Bavorsku v pohorí Fichtelgebirge, odkiaľ pochádza aj jeho názov. Vznikať môže rôznymi spôsobmi, v rašeliniskách vzniká pod borkou borovice premenou kyseliny abietovej. Ide o pomerne vzácny minerál. V roku 1958 bol po prvýkrát objavený aj na Slovensku, v rašelinisku Rudné pri Suchej hore. Neskôr bol objavený aj na slanickom rašelinisku, ktoré však v čase objavu už prakticky neexistovalo, pretože bolo takmer celé zatopené Oravskou priehradou. Tu vznikal fichtelit pod borkou druhu Borovica horská barinná (Pinus mungo uncinata).
Nagykutas
Má rozlohu 845 ha a žije tu 475 obyvateľov (2007).
Neal Stephenson
Pôvod
Narodil sa vo Fort George G. Meade|Fort Meade, Maryland. Pochádza z rodiny inžinierov a vedcov, ktorých žartom prezýva "propeller heads", vrtule. Jeho otec bol profesorom elektrotechniky, starý otec profesorom fyziky, matka pracovala v laboratóriu biochemie a starý otec z matkinej strany bol profesorom biochémie. Stephensonova rodina sa presťahovala do Champaign-Urbana, Illinois v 1960, potom do Ames, Iowa v 1966 kde maturoval na Ames High School v roku 1977. Následne študoval na Boston University kde sa najprv zaoberal fyzikou, avšak po zistení, že by mu to umožnilo stráviť viac času na univerzitnom sálovom počítači, prestúpil na geografiu. Promoval v 1981 ako bakalár (Bachelor of Arts |B.A.) geografie s fyzikou ako vedľajším predmetom. Jeho prvý román Veľké U, The Big U, vyšiel v roku 1984. Tomu sa dostalo veľmi malej pozornosti a jeho tlač bola pozastavená až do znovuvydania, ktoré Stephenson povolil až v roku 2001. Do roku 1984 žil na tichomorskom severozápade, jeho súčasné trvalé bydlisko je Seattle, kde žije s rodinou.
Literárna práca
Po The Big U Veľkom U, Stephenson vydal eco-thriller Zodiac Zverokruh. Pred vstupom medzi prominentov 1990 románom Snow Crash Sneh ( v roku 1992), ktorý zlučuje memetiku, počítačové vírusy, a ďalšie high-tech témy, so sumerskou mytológiou a s analýzami rozdielov medzi ideológiami ako indeterminizmus (libertarianizmus), individualizmus (laissez-faire kapitalizmus) a komunizmus. Napísal v priemere jeden román každé štyri roky, menovite tieto:
S publikáciou roku 2003 Quicksilver, Stephenson debutoval The Metaweb (, main page čiastočne uchovaný v Wayback Machine 5 apríla 2006), a wiki (používajúci ten istý software ako Wikipedia) popisujúci myšlienky a historickú periódu skúmanú v románe. Od 25 apríla 2007 stránka metaweb.com už viac nie je aktívna wiki.
STS-76
STS-76 bola misia raketoplánu Atlantis. Cieľom letu bolo tretie stretnutie raketoplánu s ruskou orbitálnou stanicou Mir.
Neal Stephenson
Štýl
Vedeckofantastický prístup neznamená že je len o budúcnosti, je to uvedomenie si inakosti. Neal Stephenson
Stephenson, vo svojích raných románoch, rozpráva v pop culture ladených metaforách a vyobrazeniach, v rýchlom, melancholickom dialógu, taktiež v podrobne výpravných monológoch. Povaha jeho kníh je všeobecne viac neúctivá a menej sebavážna ako v predchádzajúcich cyberpunk románoch v porovnaní s tými od William Gibson.
STS-76
Nový člen posádky Miru
(v zátvorkách je uvedený celkový počet letov do vesmíru vrátane tejto misie)
Hlavná úloha misie
Tretie stretnutie amerického raketoplánu s ruskou orbitálnou stanicou Mir je významné tým, že na na stanicu bola  dopravená skúsená astronautka Shannon Lucidová – prvá Američanka, ktorá pracovala na Mire. Svojim približne 188 dní trvajúcim pobytom prekonala americký rekord v dĺžke pobytu vo vesmíre, ktorý do tej doby držal prvý Američan na Mire, Norm Thagard. Lucidová bola vystriedaná astronautom Johnom Blahom pri misii STS-79 v septembri 1996.
Priebeh misie
V nákladovom priestore v jeho prednej časti bolo umiestnené zariadenie pre spojenie so stanicou (Orbiter Docking System) a smerom dozadu univerzálne laboratórium Spacehab. STS-76 bol prvý let modulu Spacehab pre podporu spojenia raketoplánu so stanicou Mir. Modul slúžil najmä ako skladový priestor pre väčšie diely, určené na preloženie na stanici. Obsahoval tiež Biorack Európskej kozmickej agentúry, kde bolo nainštalovaných 11 experimentov.
Neal Stephenson
Štýl
Stephensonove knihy sú podrobne prepracované vynaliezavé zápletky rysujúce sa v rovnakom čase, v početných technologických a spoločenských ideách. To ho odlišuje od iných tradične science fiction autorov, ktorí majú tendencie sústreďovať sa na zopár technologických alebo sociálnych zmien, izolovane od ostatných. Sklony pre ucelenosť a detail ovplyvnili baroque (barokového) spisovateľa. Kniha The Diamond Age vykazuje "neo-Victorian" (neoviktoriánske) črty, využíva sebavedomie viktoriánskej éry a čo by snáď mohlo byť považované aj za žáner steampunk (steam-para). V súlade z barokovým štýlom, po tom ako sa stal uznávaným, sa knihy stali aj dlhšími. Výtlačok Cryptonomicon je viac ako tisíc strán dlhý a obsahuje rozličné úchylky, vrátane podrobného erotického príbehu starožitného nábytku a punčošiek. Charakteristickou črtou jeho štýlu sú zlomové udalosti, zvyčajne prítomné v troch štvrtinách jeho románov. Rýchlo sa rozvíjajúce zápletky v spoločnosti chaosu, zmätku, častého násilia a náhleho neobvyklého rozuzlenia, či neurčitého ukončenia sa stali pre jeho šýl typické. Takýto vzorec si udržujú všetky Stephensonove knihy vrátane Barokového cyklu.
Bibliografia
Fikcia: Náučná literatúra:
STS-76
Priebeh misie
Atlantis sa spojil s Mirom tretí deň letu o 02:34:05 UTC 24. marca 1996. Spojovacie poklopy boli otvorené zhruba o dve hodiny neskôr. Posádku raketoplánu privítal veliteľ 21. posádky Miru Jurij Onufrijenko a letový inžinier Jurij Usačov, ktorí pracovali na Mire od 21. februára 1996.
Počas piatich dní bolo na stanicu prenesených okolo 680 kg vody a dve tony vedeckého vybavenia, logistických materiálov a zásob. Výsledky experimentov a ďalší materiál boli preložené zo stanice do raketoplánu. V Bioracku astronauti pracovali na vedeckých experimentoch, ktoré sa týkali vplyvu mikrogravitácie a kozmického žiarenia na rastliny, tkanivá, bunky, baktérie a hmyz a skúmali vplyvy mikrogravitácie na stav kostí.
thumb|Snímka Miru z STS-76
Na stanicu boli prenesené experimenty: Na šiesty deň letu Godwin a Clifford vystúpili do otvoreného vesmíru (EVA). Astronauti počas 6 hodín 2 minút a 28 sekúnd pobytu v otvorenom kozme namontovali na povrch stanice štyri zariadenia na štúdium vplyvu kozmického prostredia (Mir Environmental Effects Payload – MEEP). Testovali tiež bezpečnostný systém na záchranu astronautov SAFER (Simplified Aid for EVA Rescue), ktorý bol po prvýkrát vyskúšaný počas letu STS-64.
Obe telesá sa od seba oddelili 29. marca 1996 o 01:08:03 UTC. Atlantis obletel stanicu a potom prešiel na samostatnú dráhu. Pristátie sa bolo o deň odložené kvôli zlému počasiu v Kennedyho vesmírnom stredisku. Nakoniec musel raketoplán pristáť v Kalifornii na základni Edwards AFB. Pristátie prebehlo v poriadku a stroj sa zastavil 31. marca 1996 o 13.28:57 UTC.
Ruttkay
Ruttkay môže byť
Buena Vista Social Club
Hudobný klub Buena Vista Social Club dosahoval vrchol svojej slávy klub v 40-tych rokoch 20-teho storočia. Neskôr, v roku 1999 sa tento názov preslávil ako názov amerického hudobného projektu Rya Coodera a filmu nemeckého režiséra Wima Wendersa, ktorí zostavili hudobnú formáciu Buena Vista Social Club z bývalých klubových hudobníkov a natočili rovnomenný hudobný film. Film Buena Vista Social Club, album piesní z tohoto filmu, ale aj samotná hudobná formácia sa stali legendou žánru kubánskeho latino jazzu.
Skupina Buena Vista Social Club
Skupina Buena Vista Social Club je voľné zoskupenie slávnych kubánskych hudobníkov, ktorí sa preslávili buď ako samostatní interpreti, alebo ako lídri rôznych kubánskych skupín. Mimokubánska scéna ich však prakticky objavila až natočením filmu, vďaka albumu a následný koncertom. Okolo pôvodnej skupiny sa neskôr vytvoril širší tím hudobníkov, ktorí sa taktiež označujú ako členovia BVSC.
Nagylengyel
Nagylengyel je obec v Maďarsku v Zalianskej župe v obvode Zalaegerszeg.
Má rozlohu 1024 ha a žije tu 539 obyvateľov (2007).
Neuvy-en-Champagne
Neuvy-en-Champagne je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Sarthe, v regióne Pays-de-la-Loire.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Patricia Mayrová-Achleitnerová
Patricia Mayrová-Achleitnerová (* 8. november 1986) je súčasná rakúska profesionálna tenistka. Je zverenkyňou slovenského trénera Vladimíra Pláteníka, ktorý ju trénuje od sezóny 2014.
Pohár Federácie (FED Cup)
Patricia Mayrová reprezentovala tím Rakúska v 8 zápasoch Pohára federácie s bilanciou 3-4 v dvojhre a 2-1 vo štvorhre.
Veletiny
Veletiny sú obec v Česku v okrese Uherské Hradiště v Zlínskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 553 obyvateľov, z toho 280 mužov a 273 žien, pričom priemerný vek v obci bol 42,0 roka (muži 39,9 roka, ženy 44,2 roka).
Largny-sur-Automne
Largny-sur-Automne je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Aisne, v regióne Pikardia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Timko
Timko môže byť:
Kărdžali (oblasť)
Kărdžali je oblasť na juhu Bulharska. Má rozlohu 3 209,1 km² a žije tu 164 019 obyvateľov. Sídlom oblasti je mesto Kărdžali.
Obyce
Obyce sú obec na Slovensku v okrese Zlaté Moravce.
Polohopis
Obec sa nachádza na západnom Slovensku v severnom výbežku Podunajskej nížiny, v údolí rieky Žitava. Zaberá úzku dolinu medzi výbežkami pohoria Tribeč a Pohronský Inovec. Stred obce je v nadmorskej výške, zatiaľ čo v chotári je to 230 –
Dejiny
Prvé písomné správy o obci pochádzajú z roku 1075, kedy sa spomínajú v listine hronsko-beňadického opátstva. Ďalšia známa písomná informácia pochádza z roku 1165, kedy sa Obyce spomínajú pod názvom Edeci.
Univerzitné mesto v Caracase
Univerzitné mesto v Caracase je kampus jednej z najväčších univerzít v celej Venezuele - Universidad Central de Venezuela. Rozkladá sa na ploche cez 2 km² v caracaskej mestskej štvrti Parroquia San Pedro. V roku 2000 bolo zapísané na zoznam svetového dedičstva UNESCO.
Obyce
Dejiny
V roku 1322 sa o majetok v území obce delil Sanček z Vlkasu spolu so svojimi synmi. V chotári dnešných Obýc existovali v 14. storočí aj viaceré lokality a to: Asna (terra Ozna) a Zlatníky (terra Zalathnuk), ktoré však v priebehu 15. storočia zanikli. V druhej polovici 14. storočia časť zeme na pravej strane rieky Žitava pripadla zemianskej rodine Ebedeckých.
Univerzitné mesto v Caracase
Celý stavebný komplex je majstrovským dielom architekta Carlosa Raúla Villanueva. Bol postavený v období rokov 1940 - 1960 a nesie architektonické prvky Bauhausu a modernej architektúry. Okrem hlavného architekta na projekte pracovalo niekoľko prizvaných medzinárodných umelcov. Jedná sa o jedinečné prepojenie mestského plánovania, umenia a architektúry z polovice 20. storočia.
Obyce
Dejiny
Nepríjemná udalosť sa odohrala v roku 1400, kedy Mikuláš, syn Zoboňa z Úľan nad Žitavou v Obyciach obral jej obyvateľov o všetok majetok, zobral dobytok a dedinu zničil. Krátko po roku 1476 mal svoje majetkové podiely v Obyciach aj Tomáš Malý z Laku, vlastník hrušovského hradu a jeho panstva. V roku 1504 zemianska časť obce pripadla hradu Hrušov a opátsku časť v roku 1565 kráľ Maximilián II. Habsburský daroval ostrihomskej kapitule, ktorej majetkom bola až do roku 1918.
Počas 17. storočia keď sa hranica Osmanskej ríše posunula na územie Slovenska boli Obyce začlenené do tekovskej náhije. V daňových súpisoch tzv. defteroch z tohto obdobia sa napočítalo 24 osôb platiacich daň.
Ďalšou z udalostí, ktorá nepriaznivo zasiahla obec Obyce bol požiar kvôli ktorému v roku 1831 žiadali tekovskú stolicu o podporu.
Papiereň
Za obcou Obyce smerom do Jedľových Kostolian bola v minulosti papiereň, o ktorej prvá písomná správa je z roku 1758. Vznikla na majetku ostrihomskej kapituly, ktorá ju prenajímala papierenským majstrom. V 18. storočí mala papiereň tri vodné kolesá a začiatkom 19. storočia dve čerpacie kade. Výroba v papierni bola stabilná a roku 1819 sa tu vyrobilo 3000 rysov, pričom v tom období zamestnávala približne 36 robotníkov. Papiereň vyrábala baliaci, pijavý, písací a tlačový papier, ktorý sa vozil do Bratislavy, Trnavy, Komárna, Győru a Debrecínu. V roku 1821 dostal vtedajší majiteľ Ignác Saidl ml. povolenie, aby si mohol otvoriť sklad vo Viedni. Presný rok zániku papierne nepoznáme, no podľa zachovalých údajov z roku 1858 ešte existuje. Na zachovanom hárku priesvitného papiera z roku 1827 je na ľavej polovici zobrazený jeleň a na pravej nápis OBITZ. O existencii papierne dnes svedčí už len názov časti chotára, ktorý obyvatelia nazývajú "Papierňa".
Uhoľné ložisko
Asi severozápadne od obce sa nachádza baňa na uhlie, ktorej prvé písomné správy sú z roku 1768. V nasledujúcich desaťročiach sa banský erár niekoľkokrát pokúsil o ťažbu a zúžitkovanie tohto ložiska, ktoré ale neviedli k systematickému exploatovaniu uhlia. S ťažbou sa začalo až v polovici 19. storočia, kedy kutacie právo získali viedenskí bratia Kresovci. V 60. rokoch 19. storočia prechádza baňa do majetku firmy Gerson a Sippmann, ale firma skrachovala a prešla do držby firmy Cukrovar v Šuranoch. V rokoch 1859 – 1949 sa na ťažbe vystriedalo až 16 majiteľov medzi ktorými boli napr. arciknieža Jozef Habsburg, Albert Fónó z Budapešti alebo rodina Kachelmann atď. Posledným majiteľom bane sa stal závod Handlovské uhoľné bane, ktoré v roku 1949 prerušili práce, zasypali šachty a baníci z okolitých dedín prešli do iných baní alebo povolaní. Toto rozhodnutie však nebolo prijaté s nadšením a protesty sa doručili aj k predsedníctvu vlády do Prahy. Ani to však nezmenilo nič na fakte, že lokalita sa stala nerentabilná v ťažbe uhlia.
Skláreň
V časti chotára Kopanice sa kedysi nachádzala aj skláreň, ktorej najstaršia zmienka pochádza z roku 1805. Podľa ústneho podania mal byť majiteľom starý mládenec nazývaný Hutník. Po jeho smrti roku 1885 mala skláreň zaniknúť a jeho majetky získala ostrihomská kapitula. V archívnych prameňoch z roku 1817 máme doložený súpis pozemkov sklárne a z rokov 1817, 1819 a 1843 sa zachovali spory obyvateľov obce Obyce, ktorí pracovali v sklárni, s hronsko-beňadickým panstvom ale aj ostrihomskou kapitulou.
Úverový a potravný spolok
V obci Obyce je doložená aj existencia spolkov. V roku 1902 bol založený Jánom Lukáčikom, vtedajším správcom školy, úverový a v roku 1907 potravný spolok. Úverový spolok mal 61 členov, slúžil nielen pre Obyce ale aj pre okolité obce a chránil občanov pred vtedajšou úžerou a exekúciami. Na činnosť úverového spolku nadviazal aj potravný spolok (potravné družstvo) – obchod s potravinami a zmiešaným tovarom, ktorý predstavoval konkurenciu pre vtedajších obchodníkov v obci. Z úspešnej činnosti spolkov sa postavila v roku 1933 dnešná dominanta obce Obyce – kultúrny dom. Činnosť potravného družstva skončila až v roku 1950 a v roku 1961 úverový spolok prevzala Slovenská sporiteľňa.
Názov
Názov obce pochádza pravdepodobne z osobného mena Obid, Obida.
Obyvateľstvo
Národnostné a náboženské zloženie obyvateľstva podľa údajov z roku 2001.
Kultúra
Od roku 2002 sa konajú v areáli Žliabok Podinovecké slávnosti venované regionálnemu folklóru a dychovej hudbe.
Rodney McKay
Rodney McKay je Kanaďan, ktorý pracuje pre letectvo Spojených štátov ako odborník na astrofyziku, naquadah, antické technológie a systém hviezdnej brány. Pripojil sa k misii na Atlantíde, ktorú viedla Dr. Elizabeth Weirová. Rodney McKay bol jeden z prvých dobrovoľníkov, ktorí sa podujali vyskúšať špeciálnu génovú terapiu, pri ktorej človek získa antický gén, bez ktorého nie je možné ovládať antickú technológiu. Na Atlantíde sa stal členom tímu majora (neskôr podplukovníka) Johna Shepparda.
Jaroslav Timko
Jaroslav Timko môže byť:
Chavannes (Cher)
Chavannes je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Cher, v regióne Centre-Val de Loire.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Štola Mařka
Ochrana
Predmetom ochrany je biotop 12 druhov netopierov, najmä netopiera veľkého a netopiera čierneho v banskej štôlni, ktorá slúžila na prepravu vápenca z lomu Rychtář do dnes už zaniknutej vápenky v Bohdíkove. Súčasne sa prekrýva s územím EVL ev.č. CZ0713743
Tanja Poutiainenová
Tanja Poutiainenová (* 6. apríl 1980, Rovaniemi, Fínsko) je fínska lyžiarka. Svoje prvé preteky vo Svetovom pohári vyhrala 28. februára 2004. Celkovo vyhrala osem pretekov Svetového pohára. Špecializuje sa najmä na točivé disciplíny, slalom a obrovský slalom.
Milan Timko
Milan Timko môže byť:
Vlčnov
Vlčnov je obec v Česku v okrese Uherské Hradiště v Zlínskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 3 048 obyvateľov, z toho 1 487 mužov a 1 561 žien, pričom priemerný vek v obci bol 41,2 roka (muži 39,6 roka, ženy 42,8 roka).
Liliane Bettencourtová
thumb|Portrét na francúzskej "bankovke" Liliane Bettencourtová, rodená Liliane Henriette Charlotte Schueller (* 21. október 1922, Paríž, Francúzsko – † 21. september 2017, Neuilly-sur-Seine ) bola francúzska podnikateľka a filantropka. Bola hlavným akcionárom najväčšej kozmetickej firmy L'Oréal.
Firma L´Oreál, ktorú zdedila v roku 1957, jej vyniesla vyše 20 miliárd amerických dolárov a dvanáste miesto medzi najbohatšími ľuďmi na svete. V roku 2013 bola s majetkom v hodnote 30 miliárd dolárov najbohatším Francúzom, najbohatšou ženou a deviatym najbohatším človekom sveta.
Nagypáli
Nagypáli je obec v Maďarsku v Zalianskej župe v obvode Zalaegerszeg.
Má rozlohu 634 ha a žije tu 371 obyvateľov (2007).
Marco Beltrami
Marco Edward Beltrami (* 7. október 1966, Long Island, New York, USA) je americký skladateľ filmovej hudby.
Ulsterská špeciálna polícia
thumb|Znak Ulsterskej špeciálnej polície Ulsterská špeciálna polícia (, tiež nazývaný B-Specials  alebo B-Men, skr. USC) kvázi-vojenská rezervná polícia v Severnom Írsku. Bola zriadená v októbri 1920 krátko pred rozdelením Írska. Bol to ozbrojený zbor, organizovaný čiastočne vojensky a bol povolávaný v časoch núdze ako boli povstania a vojny. Túto úlohu vykonávala počas Írskej vojny za nezávislosť v rokoch 1920 – 1922 a v 50-tych rokoch počas Pohraničnej kampane Írskej republikánskej armády.
Počas jej existencie, bolo zabitých 54 členov USC členmi IRA.
Takmer všetci jej členovia boli ulsterskí protestanti z tohto dôvodu mali katolíci v nich veľkú nedôveru. Tiež vykonali niekoľko odvetných zabíjaní a opatrení proti katolíckym civilistom v britsko-írskom konflikte počas rokov 1920 – 1922. Unionisti všeobecne podporovali USC ako príspevok k obrane Severného Írska.
Ulsterská špeciálna polícia bola rozpustená v máji 1970 po správe baróna Hunta, ktorý riadil reštrukturalizáciu bezpečnostných síl Severného Írska aby prilákal viac katolíckych regrútov a odzbrojil políciu. Funkcie a členstvo USC bolo z veľkej časti prevzaté Ulsterským obranným plukom (UDR) a zálohami Kráľovskej ulsterskej polície.
François Villon
V jeho balade „Ballade des Dames du Temps Jadis“ sa nachádza otázka „Mais où sont les neiges d'antan?“ („Kde tie lanské snehy sú?“), ktorá sa v rôznych súvislostiach používa dodnes.
Život
Villon pochádzal z chudobných pomerov. Otca stratil ešte v detstve, jeho matka žila ešte v období, keď mal François tridsať rokov. Ujal sa ho jeho strýko, vzdelaný kňaz Guillaume de Villon, ktorý mu vo veľmi mladom veku (12 rokov) umožnil absolvovať štúdium umení na parížskej Sorbonne. Roku 1449 sa Villon stal bakalárom a roku 1452 magistrom.
Po absolvovaní Sorbonny sa z neho stal sveták. Rád sedel v hostincoch, zabával sa so ženami a zúčastňoval sa rôznych krčmových bitiek. Bol kumpánom rôznych dobrodruhov z parížskeho podsvetia, výtržníkom, bitkárom, zlodejom... Jeho život bol plný škandálov, útekov pred spravodlivosťou a pobytov vo väzení. Mal však styky s najvyššou francúzskou vrstvou, ktoré mu pomáhali dostať sa na slobodu pri prípadných uväzneniach, niekedy aj spod šibenice. Prvý veľký incident absolvoval, keď pri súboji smrteľne zranil mnícha Sermaisa, za čo mu hrozil trest smrti. Ušiel z Paríža do Orleansu. Dostal však amnestiu od kráľa Karla VII. Po návrate do Paríža sa zúčastnil vykradnutia študentských ubytovní. Po jeho vyhostení z Paríža roku 1463 sa stratili všetky správy o ňom.
Básnik Villon
thumb|150px|Ilustrácia ([[drevoryt) knihy François Villon: Veľký testament (1489)]] Život a dielo Françoisa Villona je stálou inšpiráciou pre literárnu, prekladateľskú, či divadelnú tvorbu. Počas väznenia napísal podstatnú časť zbierky básní, ktoré nazval Testamenty, ktoré mali dve časti: Malý testament, v ktorom sa lúčil sa so svojimi priateľmi pri odchode z Paríža a Veľký testament, ktorý je spomienkou na mladosť, lásku, študentskú veselosť... Villon svoj strach zo smrti zakrýva iróniou. Jeho básnické príbehy sú viazané na témy parížskej krčmovej spodiny i palácovej šľachty, často ide o odkazy jednotlivým osobám.
Vo svojom diele kritizuje spoločnosť, dokázal aj zo vznešených stredovekých tém urobiť paródiu. Vysmieval sa z pastierskej poézie písanej šľachtou. Považoval ju za pokrytecké diela, nakoľko autori žili v mestách v luxuse a o vidieku nemali poňatia. Jeho verše sú drsné, pôsobia starobylo. V jeho dielach bojuje dobro so zlom, vážnosť s vtipnosťou, pobožnosť s cynizmom, pocit z krutej reality života sa strieda s prežívaním jeho darov. Do svojich diel Villon zašifroval osudy neznámych ľudí, ale aj mená svojich priateľov, či nepriateľov.
Najcharakteristickejšími odkazmi, ktoré nájdeme vo Villonových básňach sú „carpe diem“ (Užívaj dňa), „ubi sunt“ (Kde sú tí, čo tu boli pred nami?), „memento mori“ (pamätaj na smrť) a "danse macabre" (smrť všetkých spája).
Niektorými literárnymi kritikmi je Villon označovaný za prvého prekliateho básnika.
François Villon písal verše pod pseudonymom Vaillan. Známe sú aj jeho balady, ktoré boli zložené zo štyroch slôh. Prvé tri sú zo 7 až 12 veršov a posledná je zložená z piatich veršov. Táto forma veršovania sa po ňom nazýva villonská balada.
Návraty Françoisa Villona
Roku 1960 grécky umelec NONDA (s podporou vtedajšieho francúzskeho ministra kultúry André Malrauxa) venoval celé divadelné vystúpenie jedného herca Françoisovi Villonovi. Na scéne boli sochy, drevorezby a predmety venované Villonovi a obrovské, desať metrov vysoké plátno s nápisom Hommage à Villon (Pocta Villonovi) na ktorom bol zobrazený básnik na hostine so svojimi konkubínami.
Citát z knihy François Villon" Dielo, vydavateľstvo TATRAN, rok 1981, editor: Dr. Anton Vantuch, podľa filologickej interpretácie starofrancúzskeho textu Dr. Jozefa Felixa, zo zbierky balád „Kodicil” prebásnil Ivan Mojík:
Iné projekty
.
Nagyrada
Nagyrada je obec v Maďarsku v Zalianskej župe v obvode Zalakaros.
Má rozlohu 1285 ha a žije tu 516 obyvateľov (2007).
Wartortle
Wartortle (jap.: カメール, Kaméru) je Pokémon – fiktívna postava z hier, mangy, zbieracích kariet, anime a ďalších médií vytvorených Satoši Tadžirim s názvom Poketto Monsutta, Pocket Monsters alebo skrátene Pokémon.
Charakteristika
Wartortla je možné získať len v regióne Kanto, avšak prenosom sa môže dostať do akejkoľvek dosiaľ vydanej Pokémon hry. Voľne žijúci neexistujú, získať sa dá len vývojom z jeho predošlej formy, Squirtla, od 16. úrovne.
Wartortle má telo tmavomodrej farby s bledomodrými ušami a chvostom. Vyzerá ako korytnačka a tiež sa vie skryť do svojho panciera. Postupom po úrovniach sa učí napríklad útok Bite alebo Withdraw. Od 36. úrovne sa Wartortle môže vyvinúť na Blastoisa. V hrách Pokémon Red, Blue a Yellow sa vyvíja už od 32. úrovne.
Loveč (oblasť)
Loveč je oblasť v Bulharsku. Má rozlohu 4 128,8 km² a žije tu 167 931 obyvateľov. Sídlom oblasti je mesto Loveč.
Wartortle
Charakteristika
Dvojnásobné zranenie Wartortleovi spôsobujú útoky elektrického a trávového typu. Malé zranenia mu spôsobujú útoky ohnivého, vodného, ľadového a oceľového typu. V hrách Pokémon Red, Blue a Yellow sa oceľový typ nenachádza.
Externé odkazy
List of Pokémon (1–51)
Majstrovstvá Európy vo futbale 2016 – skupina A
Skupina A bola jednou zo šiestich skupín turnaja Majstrovstiev Európy vo futbale 2016. Jej účastníkmi boli 🇫🇷-hostiteľ, 🇷🇴, 🇦🇱 a. Zápasy sa hrali medzi 10.19. júnom 2016.
Benkovský potok (prítok Čierneho Váhu)
Benkovský potok je potok na hornom Liptove, v západnej časti okresu Poprad. Je to ľavostranný prítok Čierneho Váhu, meria 10,8 km a je tokom III. rádu.
Prameň
Tečie v Nízkych Tatrách, pramení v podcelku Kráľovohoľské Tatry, na severnom svahu Smrečín v nadmorskej výške približne
Opis toku
Na hornom toku tečie smerom na sever, na južnom úpätí Doštianky sa stáča na západ a pokračuje k horárni Kremeniny. Tu sa stáča severozápadným smerom, preteká dolinou Benkovo a z oboch strán priberá viaceré kratšie prítoky: sprava najprv prítok prameniaci západne od kóty 1 276,5 m, potom prítok prameniaci severne od tejto kóty, zľava prítok zo severného svahu Zadného grúňa, opäť sprava prítoky z južného a juhozápadného svahu Závrchov , zľava dva prítoky zo severozápadného svahu Grúňa. V dolnej časti doliny, pri horárni Benkovo priberá ďalej krátky pravostranný prítok z juhovýchodného svahu Koreňového grúňa a ľavostranný prítok prameniaci severovýchodne od kóty, potom ešte ďalšie ľavostranný prítok zo severného svahu tejto kóty a z tej istej strany aj prítok  z oblasti Suchého Benkova. Napokon sa vlieva do Čierneho Váhu v nadmorskej výške východne od osady Čierny Váh.
Nogent-le-Bernard
Nogent-le-Bernard je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Sarthe, v regióne Pays-de-la-Loire.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Lhotské jalovce a stěny
Lhotské jalovce a stěny je prírodná pamiatka ev. č. 1923 na severozápadnom okraji obce Lhota u Olešnice v okrese Blansko. Oblasť spravuje AOPK Brno.
Ochrana
Predmetom ochrany sú skalné steny a mrazové zruby s pestrou mozaikou spoločenstiev.
Zo vzácnych rastlinných druhov sa tu vyskytujú: vtáčia prilba biela (Cephalanthera damasonium), ľalia zlatohlavá (Lilium martagon), horec krížatý (Gentiana cruciata), veternica lesná (Anemone sylvestris), pahorec brvitý (Gentianopsis ciliata).
Z plazov jašterica krátkohlavá (Lacerta agilis)
a tiež vzácnejšie druhy vtákov ako napr.: glezg hrubozobý (Coccothraustes coccothraustes), krkavec čierny (Corvus corax), rybárik riečny (Alcedo atthis), jastrab krahulec (Accipiter nisus), strakoš obyčajný (Lanius collurio), vodnár potočný (cinclus cinclus)
Fangataufa
Geografická charakteristika
Od Tahiti je Fangataufa vzdialený. V najdlhšom rozmere meria približne a v najužšom. Je úzky, súvislú pevninu má na východnej strane, zo západnej je tvorený väčšinou len plytkým útesom a piesočnými presypmi. Jediný približne široký a  splavný prieplav do lagúny má na severe. Z geologického hľadiska je to koralový atol s výškou od vrcholu podmorskej sopky. Tá má z oceánskeho dna na výšku, a jej vek sa odhaduje na 33,3 až 34,7 mil. rokov.
V severnej časti lagúny je menší z dvoch prístavov. Má na dĺžku a hĺbku. Druhý, podstatne väčší a hlbší, je na východnej strane, s nakladacími rampami, dĺžkou a hĺbkou. Vstup do kanála je označený na oboch stranách majákmi, ale je zablokovaný plávajúcou reťazou. Vstup do lagúny je len na zvláštne povolenie vojenskej autority. Na severovýchodnej časti atolu je vybudované aj letisko s pristávacou dráhou pre transportné lietadlá.
História
Prvú zmienku o atole napísal britský moreplavec Frederick William Beechey 27. januára 1826. V roku 1841 s atol stáva francúzskym územím.
Administratívne začlenenie
Atol patrí do komunity Tureia, do ktorej patria ešte atoly Tureia, Mururoa a Vanavana.
Nukleárne výbuchy
Do širšieho povedomia sa dostal spolu s neďalekým atolom Mururoa najmä ako francúzska atómová strelnica, na ktorej boli uskutočnené pokusné atómové výbuchy francúzskych atómových bômb. Francúzsko ich tu v rokoch 1966 až 1996 testovalo takmer dve stovky, čo vyvolalo vlnu odporu nielen v samotnej Polynézii, ale aj na celom svete. Správy o presnom počte pokusných výbuchov sa líšia medzi 175 and 181.
Francúzsko tu svoje testy presunulo po tom, čo bývalá severoafrická kolónia Alžírsko vyhlásila samostatnosť. V roku 1963 odmietlo dohodu o zákaze atmosférických pokusných výbuchov atómových zbraní.
1. októbra 1963 bol 115. ženijný prápor Walk Air pridelený k dispozícii pre práce v Pacifickom testovacom centre (CEP) v rámci jadrových skúšok vo Francúzskej Polynézii. V roku 1968 boli ukončené hlavné zemné práce, letecká a cestná infraštruktúra na atole: povrchov ciest, pristávacej dráhy a obslužných plôch.
Štyri atmosférické jadrové výbuchy prebehli v rokoch 1966 až 1970, 24. augusta 1968 bol vykonaný prvý atmosférický test dvojstupňového termonukleárneho výbuchu vodíkovej bomby (operácia s kódovým označením Canopus) so silou 2,6 Mt TNT. Ďalších 10 podzemných výbuchov bolo uskutočnených medzi rokmi 1988 až 1996.
Nukleárne explózie v atmosfére otvorene kritizoval napr. laureát Nobelovej ceny mieru Albert Schweitzer a odsúdila ich v júni 1972 aj historicky prvá konferencia OSN o životnom prostredí.
15. októbra 2006 Zhromaždenie Francúzskej Polynézie prijalo správu o dôsledkoch jadrových testov, ktorá súhrnne informuje o situácii a fakte, že jadrové testy majú významný vplyv na zdravie, životné prostredie, spoločnosť a hospodárstvo Polynézie. Hospodárska, sociálna a kultúrna rada Francúzska na základe tejto správy odporúča, aby „štát uznal tieto skutočnosti a prijal plnú zodpovednosť“.
Mururoa a Fangataufa boli francúzskym štátom vyvlastnené už v roku 1964. Hlasovanie o návrhu zákona z roku 2012 v Senáte o pôžičkách pre spoločenstvo Francúzskej Polynézie vláda odmietla. .
Chéry
Chéry je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Cher, v regióne Centre-Val de Loire.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Eduard I. (Anglicko)
Eduard I. (* 17. jún 1239, Londýn, Anglicko – † 7. júl 1307, Burgh by Sands, Anglicko) zvaný Eduard Dlháň (angl. Edward Longshanks) a Kladivo na Škótov (angl. Hammer of the Scots) bol kráľ Anglicka od roku 1272 do roku 1307. Súčasne bol lordom Írska a v rokoch 1254 až 1306 vládol Gaskonsku ako vojvoda z Akvitánie vo funkcii vazala francúzskeho kráľa. Pred nástupom na trón bol bežne označovaný ako Lord Eduard. Ako najstarší syn Henricha III. bol od útleho veku zapojený do politických intríg za vlády svojho otca. V roku 1259 sa nakrátko postavil na stranu barónskeho reformného hnutia, ktoré podporilo Oxfordské ustanovenia. Po zmierení s otcom zostal lojálny počas celého následného ozbrojeného konfliktu, známeho ako Druhá barónska vojna. Po bitke pri Lewes bol rukojemníkom vzbúrených barónov, ale po niekoľkých mesiacoch utiekol a porazil barónskeho vodcu Simona de Montforta v bitke pri Eveshame v roku 1265. Do dvoch rokov bolo povstanie uhasené a keď sa Anglicko upokojilo, tak sa v roku 1270 pripojil k deviatej križiackej výprave do Svätej zeme. Akurát bol na ceste domov, keď ho v roku 1272 informovali o smrti svojho otca. Pomalým návratom sa v roku 1274 dostal do Anglicka a bol korunovaný vo Westminsterskom opátstve.
Edwardova temperamentná povaha a výška z neho robili zastrašujúcu postavu a často vyvolával strach vo svojich súčasníkoch, hoci si svojich poddaných vážil pre spôsob, akým stelesňoval stredoveký ideál kráľovského majstra ako vojaka, správcu a muža viery. Moderní historici sú v hodnotení Eduarda rozdelení; niektorí ho chválili za jeho prínos pre právo a administratívu, iní však kritizovali jeho nekompromisný postoj k jeho šľachte. Pripisuje sa mu veľa úspechov, vrátane obnovenia kráľovskej autority po vláde Henricha III. a zriadenia parlamentu ako stálej inštitúcie, ktorá umožnila funkčný systém zvyšovania daní a reformu zákona prostredníctvom zákonov. Zároveň je často odsudzovaný za vojny proti Škótsku a za vyhnanie Židov z Anglicka v roku 1290.
Detstvo a sobáš
Narodil sa vo Westminsterskom paláci v noci zo 17. na 18. jún 1239 kráľovi Henrichovi III. a Eleonóre Pronvensalskej. Meno Eduard, ktoré je anglosaského pôvodu, sa medzi anglickou aristokraciou po dobytí Normanmi bežne nedávalo, avšak Henrich bol oddaný uctievaniu Eduarda Vyznávača a rozhodol sa pomenovať svojho prvorodeného syna po svätcovi. Jeho narodenie bolo široko oslavované na kráľovskom dvore a v celom Anglicku a o tri dni neskôr bol pokrstený vo Westminsterskom opátstve. Až do nástupu na trón v roku 1272 bol bežne označovaný ako Lord Eduard. Medzi jeho priateľov z detstva patril jeho bratranec Henrich z Almainu, syn otcovho [Henricha III.] brata Richarda z Cornwallu. Henrich z Almainu zostal jeho blízkym spoločníkom po zvyšok svojho života. Eduard bol zverený do starostlivosti Hugha Giffarda – otca budúceho kancelára Godfreyho Giffarda – po Giffardovej smrti v roku 1246 bol zverený Bartolomejovi Pecchemu. Vzdelanie získal typické pre aristokratického chlapca v jeho veku, vrátane vojenských štúdií, hoci podrobnosti o jeho výchove nie sú známe.
V detstve existovali obavy o jeho zdravie a v rokoch 1246, 1247 a 1251 ochorel. Napriek tomu z neho vyrástol silný, atletický a impozantný muž. So 188 cm prevyšoval väčšinu svojich súčasníkov (z tohto dôvodu pochádza prezývka Dlháň). Historik Michael Prestwich uvádza, že jeho „dlhé ruky mu dávali výhodu ako šermiarovi, dlhé stehná zasa ako jazdcovi. V mladosti mal kučeravé blond vlasy, v dospelosti stmavli a v starobe beleli. Pravidelnosť jeho čŕt kazilo ovisnuté ľavé viečko... Jeho reč, napriek šušlaniu, bola vraj presvedčivá.“
V roku 1254 obavy Angličanov z kastílskej invázie do provincie Gaskonsko ovládanej Angličanmi prinútili kráľa Henricha usporiadať politicky výhodné manželstvo medzi pätnásťročným Eduardom a trinásťročnou Eleonórou, nevlastnou sestrou kastílskeho kráľa Alfonza X. Zosobášili sa 1. novembra 1254 v opátstve Santa María la Real de Las Huelgas v Kastílii. V rámci manželskej dohody sa Alfonz X. vzdal svojich nárokov na Gaskonsko a Eduard dostal granty na pozemky v hodnote 15 000 mariek ročne. Manželstvom nakoniec Anglicko získalo v roku 1279 Ponthieu, keď grófstvo zdedila Eleonóra.
Križiacke výpravy
V roku 1269 splnomocnenec pápeža apeloval v tom čase na princa Eduarda, aby sa podieľal na križiackej výprave po boku francúzskeho kráľa Ľudovíta IX. Na financovanie výpravy si Eduard veľa požičal, aj keď veľkosť jeho skupiny bola malá. Cieľom tejto ôsmej križiackej výpravy bolo udržať kresťanskú vieru v pevnosti Akko (Acre). Keď Ľudovít IX. počas výpravy skonal v Tunise, väčšina francúzskych síl sa vrátila domov, ale malý počet sa pridal k Eduardovi. Ten sa rozhodol pokračovať ďalej do Akko v deviatej križiackej výprave.
Po krátkej zastávke na Cypre dorazil Eduard do cieľa s trinástimi loďami. Počas tohto pobytu sa snažil o diplomaciu s Mongolmi v nádeji, že vytvorí alianciu proti sultánovi Bajbarsovi z Egypta, ale k spojenectvu nakoniec nedošlo. V roku 1271 za ním prišiel cyperský kráľ Hugo III. s početnou armádou. Tieto nové vojenské sily povzbudili Eduarda, aby prepadol mesto Ququn. Čoskoro potom Eduard podpísal desaťročnú mierovú zmluvu s Bajbarsom. Následne opustil Svätú zem a vrátil sa späť do Anglicka v roku 1272.
Wales
Jedným z prvých Eduardových úspechov ako kráľa bolo dobytie Walesu. Waleský princ Llywelyn ap Gruffydd rozšíril svoje územia, ktoré patrili anglickým šľachticom tzv. Marcher Lordom (dozorcovia anglicko-waleskej hranice). Eduard naliehal o zrušenie Zmluvy z Montgomery (z angl. Treaty Of Montgomery), ktorú uzavrel jeho otec Henrich III. v septembri 1267 s princom z Walesu. Potom, čo Llywelyn v rokoch 1274-75 opakovane odmietol uznať anglického kráľa, spustil Eduard svoje prvé ťaženie proti Walesu v rokoch 1276-77. Po porážke bol Llywelyn nútený vzdať hold Eduardovi. Stratil všetky svoje pozemky okrem malej oblasti Gwynedd na severozápade Walesu. Kráľ mu však dovolil ponechať si titul "princ z Walesu".
Škótsko
Po úspešnom ťažení obrátil Eduard I. svoju pozornosť na Škótsko, ktoré uznalo jeho kráľovskú autoritu 10. mája 1291. Mal v pláne oženiť svojho syna Eduarda II. za Margarétu, dedičkou škótskeho trónu a dcérou nórskeho kráľa Erika II. Tá však zomrela ako sedemročná a preto škótski šľachtici súhlasili, aby Eduard I. vybral jej nástupcu Jána I. Kráľ Eduard I. si ho predvolal do Westminsteru v roku 1293, a dal mu najavo aby ho podporil v ťažení proti Francúzsku. Ján I. to však neprijal, uzavrel pakt s Francúzskom a pripravil armádu na inváziu do Anglicka. Eduard I. zhromaždil svoju dovtedy najväčšiu armádu a dobyl postupne škótske mestá Berwick, Dunbar a Edinburgh. Tzv. Stone of Destiny, na ktorom boli korunovaní škótski panovníci, bol odstránený z paláca Scone Palace a prevezený do Westminsterského opátstva, kde zostal až do roku 1996.
Ján I. sa vzdal škótskej koruny a bol tri roky väznený v Tower of London, než odišiel na svoje panstvá do Francúzska. Všetci slobodní majitelia pozemkov v Škótsku museli zložiť prísahu Eduardovi I., ktorý vládol Škótsku ako provinčný miestodržiteľ. Vznikla škótska opozícia na čele s Williamom Wallaceom, ktorú Eduard I. v roku 1305 zničil. Nikdy však nedokázal dobyť celé Škótsko.
Úmrtie
Eduard I. zomrel v roku 1307 v Burgh by Sands v Cumberlande pri škótskych hraniciach, keď bol na ceste viesť ďalšie ťaženie proti Škótom, ktorých viedol Róbert I. Je pochovaný vo Westminsterskom opátstve.
Poznámky
<references group="pozn."/>
Diamantina (mesto)
Diamantina je brazílske mesto v spolkovom štáte Minas Gerais. Rozkladá sa v priemernej nadmorskej výške 1280 m v hornatom teréne pohoria Serra dos Cristais. V roku 2015 tu žilo viac ako 45 tisíc osôb.
Historické centrum mesta, s mnohými zachovanými budovami portugalskej barokovej architektúry, je od roku 1999 zapísané na zozname svetového dedičstva UNESCO.
Vznik osady je spojený s ťažbou zlata a diamantov. Okolo roku 1722 začal nárast tunajšej populácie, ktorá sa venovala predovšetkým práve ťažbe. Prírodné bohatstvo sa tu ťažilo vo veľkom meradle po väčšinu 18. storočia a ešte na začiatku 19. storočia.
Divadlo Atrapa
Divadlo Atrapa je ochotnícky divadelný súbor so sídlom v budove Galérie Umelka v Bratislave. Zakladateľom a riaditeľom je Jakub Lazarčík.
Autorské inscenácie
Divadlo Atrapa doteraz uviedlo tieto inscenácie:
Grófka Marica
Grófka Marica (nem. Gräfin Maritza) je opereta, ktorú skomponoval Emmerich Kálmán. Premiéra sa konala 28. februára 1924 v Theater an der Wien vo Viedni. Libreto v nemeckom jazyku napísali Julius Brammer a Alfred Grünwald. Aj keď ho viackrát prepisovali, Kálmán s ním nebol ani na premiére vo Viedni úplne spokojný a preto pred premiérou v Budapešti libreto nielen preložil, ale aj poopravil Zsolt Harsányi. Opereta mala obrovský úspech, valčíkový a čárdášový rytmus bol silnou stránkou skladateľa.