cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Bachovský absolutizmus
Charakteristika
Z hľadiska Slovákov mal Bachov absolutizmus výhodu, že v nižších úradoch bolo povolené používať národné jazyky, teda aj slovenčina (po roku 1867, keď sa úradným jazykom stal maďarský jazyk to maďarské vládne kruhy v Pešti zakázali). Ďalšou výhodou bolo, že prenasledovaným národom a vodcom ich národných hnutí (na Slovensku napríklad Ľudovít Štúr), poskytoval ochranu pred maďarizáciou. Do úradov sa dostali viacerí Slováci, vznikli slovenské gymnáziá, vyšiel protestantský patent.
Predohra
Porážka pri Világoši v auguste v roku 1849, keď maďarská armáda musela kapitulovať, znamenala zlikvidovanie posledného ohniska revolúcie v Európe. V Uhorsku nastupovala reakcia a teror. Velenie generála Alfreda zu Windisch-Grätza - v tom čase vrchný veliteľ rakúskej armády - v Maďarsku, prevzal generál Julius von Haynau. Tento maďarské povstanie zakrátko potlačil.
Cisárski generáli a viedeňské vládne kruhy zavrhli svojho bývalého spojenca, akým bolo slabé národné hnutie Slovákov a dali prednosť dohode a spolupráci s bohatými kruhmi vysokej šľachty, združujúcej sa okolo maďarskej Starokonzervatívnej strany. Habsburgovci a ich pomáhači, keď bola ich vláda ohrozená v revolúcii, ale aj tesne po nej, navonok zdôrazňovali, že budú realizovať politiku národnej rovnoprávnosti. Potom, keď došlo k zmene na tróne, nový cisár František Jozef I. v nástupnom manifeste 2. decembra 1848 sľuboval zachovávanie slobody, národnej rovnoprávnosti, rovnosti všetkých občanov pred zákonom a účasť zástupcov národov rakúskej monarchie a zákonodarnej moci. Ale po víťazstve kontrarevolúcie už nebol dôvod, pre ktorý by tieto sľuby bolo potrebné realizovať.
Obdobie Bachovho absolutizmu
Po zrušení konštitučnej ústavy a vyhlásení absolutizmu od 1. januára 1850 dochádzalo k ďalšiemu obmedzovaniu občianskych slobôd a upevňovaniu kontrarevolučného režimu. Patentom z 13. apríla 1851 cisár František Jozef I. vymenoval ako poradný orgán ríšsku radu, ktorá mu mala pomôcť realizovať absolutistickú a centralistickú formu vlády. Osobitným patentom z 31. decembra 1851 (tzv. Silvestrovské patenty) cisár odvolal konštitučnú ústavu zo 4. marca 1849 (tzv. Oktrojovaná ústava) a ponechal z nej v platnosti len zrušenie poddanstva a formálnu občiansku rovnoprávnosť. Tu tiež vyhlásil nerozlučné spojenie Uhorska s ostatnými oblasťami rakúskej monarchie. Novým tlačovým zákonom z 27. marca 1852 sa zaviedla kontrola nad dovozom novín a časopisov zo zahraničia a cenzúra nad domácou periodickou i neperiodickou tlačou. V roku 1853 bol prijatý urbársky patent, ktorý rozširoval zákon o zrušení poddanstva, ale v podstate zvýhodňoval zemepánov. Vlastníctvom roľníkov sa stali iba tie pozemky, ktoré boli zapísané v tereziánskom urbári, ostatnú pôdu ďalej vlastnili bývalí feudáli – šľachta, cirkev, štát a mestá. Od roku 1855 zasadali urbárske súdy a rozhodovali o komasácii (sceľovanie rozdrobenej vrchnostenskej pôdy) a segregácii (oddeľovanie roľníckych lesov a pozemkov od vrchnostenských). JE TO OBDOBIE SILNEJ CENZÚRY!
V druhej polovici roku 1849 sa na Slovensku do vedenia štátnej správy dostávali nepriatelia slovenského národného hnutia, hlavne predstavitelia reakčnej maďarskej Starokonzervatívnej strany a stúpenci cisárskej Viedne, ktorí z triednych i nacionálnych príčin nežičili slobodnému slovenskému národnému životu. Vtedy dochádza k prenasledovaniu účastníkov slovenských povstaleckých výprav a k ich žalárovaniu. Ťarcha absolutizmu, centralizácie a germanizácie doľahla na Slovensko ťažšie, ako na ostatné oblasti Uhorska. Tento útlak sa v porovnaní s predrevolučnými pomermi, s dobou metternichovského absolutizmu, zväčšil.
Ľudovít Štúr, Jozef M. Hurban, Michal M. Hodža a ich iní spolupracovníci sa len pomaly vzdávali svojej dôvery v cisársku Viedeň a nádejí na spravodlivé riešenie slovenskej otázky. Štúr ešte v apríli 1849 tvrdil, že viedenská vláda sa postará o vytvorenie samostatného slovenského kniežatstva. Keď v lete toho istého roku agitoval po celom Slovensku, aby získal čo najviac dobrovoľníkov pre slovenské povstalecké jednotky, využíval to súčasne na rozvinutie presvedčovacej kampane medzi naším obyvateľstvom za odtrhnutie Slovenska od Uhorska a vytvorenie slovenského kniežatstva, či vojvodstva, podriadeného priamo Viedni. Mnohí Slováci vtedy až do roku 1851 agitovali za rovnoprávny zväzok národov v habsburskom mocnárstve, dovolávali sa priazne rakúskej vládnucej triedy, vysielali delegácie do Viedne, ktoré žiadali urýchlenú realizáciu národnej rovnoprávnosti a podávali v tom zmysle aj petície cisárovi a ministerstvu vnútra. Stále verili, že sa ich úsilie skončí priaznivým výsledkom, a keď sa tento stále neobjavoval, tvrdili, že “čo sa vlečie, neutečie".
No vytriezvenie muselo prísť. Slovenské národné hnutie sa rozdelilo na dva vzájomne súperiace tábory, bolo roztrieštené a dostalo sa do vážnej krízy. Aktivita štúrovcov - pokrokovej vrstvy stúpencov slovenského národného hnutia – bola udusená nepriazňou vlády a malý tábor slovenskej inteligencie i stredných vrstiev sa rozkladal. Jeho malá časť – Staroslováci – viac-menej spolupracovali s cisárskou Viedňou. Väčšia časť – štúrovci – boli vytisnutí z politického rozhodovania nad budúcimi osudmi Slovenska a ich čelní predstavitelia dokonca postavení pod policajný dozor. Preto Štúr koncom roku s trpkosťou tvrdil, že “my teraz nemôžeme nič urobiť pre statných našich".
Medzi pozoruhodné podujatia Staroslovákov v rokoch 185052 patrí ich rozsiahla kampaň na založenie Matice slovenskej – ako vrcholného vedeckého, kultúrneho a osvetového spolku všetkých Slovákov. Štúrovci označili budúcu Maticu za baštu staroslovenčiny a žiadali úradnú vrchnosť o obnovenie celoslovenského kultúrneho spolku Tatrínu, ktorý účinne pôsobil už v rokoch 18441848. Oživenie Tatrínu úradná vrchnosť nepovolila. Padol aj plán Jonáša Záborského na vytvorenie literárneho spolku na vydávanie slovenskej literatúry. Daniel Gabriel Lichard a jeho spolupracovníci sa nechceli vzdať nádejí, že sa im podarí predsa len od ministerstva vnútra dosiahnuť povolenie na založenie Matice slovenskej. Pomáhali mu pritom hlavne Ján Kollár, Jonáš Záborský, Karol Kuzmány, J. K. Viktorin a ďalší. Nepochopenie vo vlastných radoch a nežičlivosť vládnych kruhov prinútila slovenských národovcov odložiť realizáciu tohto významného plánu až do roku 1863. V tejto dobe sa nepodarilo dosiahnuť ani povolenie oživenia ľudovýchovných a osvetových slovenských spolkov, ktoré tvorili mimoriadne dôležitú formu spájania sa vedenia slovenského národného hnutia zloženého z inteligencie s ľudovými vrstvami. To bolo tiež príčinou hlbokého úpadku slovenského národného života v dobe bachovského absolutizmu.
Porevolučné pomery v poľnohospodárstve v našich krajoch boli neutešené. Zostalo v nich veľa feudálnych prežitkov, aj keď tieto už podstatne nenarušili charakter kapitalistických vzťahov. Aj v Uhorsku sa vtedy staré statkárske hospodárstvo menilo na rýdzo kapitalistické – „junkerské“. Uhorského priemyslu sa vo zvýšenej miere zmocňovali rakúski a iní zahraniční kapitalisti, ktorí nielenže ovládali uhorský trh, ale drancovali aj surovinovú základňu tejto zeme. Podľa súčasných štatistík, ktoré treba brať s rezervou, v dobe zrušenia poddanstva, bolo v Uhorsku asi 65 % celkovej užívanej pôdy v rukách statkárov ako ich vlastníctvo. Len 28 % pôdy sa zmenilo na vlastníctvo oslobodených roľníkov.
V slovenských krajoch percento pôdy, ktoré vlastnili priamo roľníci, bolo oveľa nižšie, než v južných, úrodných maďarských krajoch. Nedôsledné vyriešenie agrárnej otázky v revolúcii roku 1848/49, slabá industrializácia krajiny, časté hladové roky (r. 185152, 1855, 1856, 1858 atď.), rastúci počet roľníkov zbavených pôdy – to všetko spôsobilo značnú pauperizáciu ľudových más, zvyšovalo množstvo nezamestnaných a tým aj relatívny prebytok pracovných síl.
Trvalá podvýživa, nevhodná strava, zlé hygienické podmienky boli často príčinou rozličných epidémií a vysokej úmrtnosti nášho ľudu. Nákazlivé choroby ničili nielen obyvateľstvo chudobných Horniakov, ale aj Slovákov usídlených na Dolnej zemi. Na Slovensku do roku 1876 neexistovala verejná lekárska starostlivosť a počet nemocníc, lekárov a lekární bol minimálny.
Na Slovensku, hlavne po revolúcii roku 1848/49, začalo silnieť masové vysťahovalectvo, ktoré neprestalo ani v neskorších obdobiach. Ním boli najviac postihnuté hornaté, neúrodné kraje Slovenska. Roku 1855 začínajú už napr. z Liptova odchádzať roľníci i bezzemkovia do ďalekej Ameriky. Hlavný prúd našich vysťahovalcov smeroval do Báčky, Banátu, Sriemu a Vojvodiny, do oblasti dnešného Maďarska, Rumunska a bývalej Juhoslávie.
Zánik absolutizmu a Októbrový diplom
Viedenský centralizmus obmedzujúci občianske a národné práva nenávidela väčšina obyvateľov mnohonárodnostnej rakúskej monarchie. Čakala len na vhodnú príležitosť, aby mohla proti nemu vystúpiť. Táto sa približovala tým viacej, čím rýchlejšie sa viedenská vláda dostávala do vnútropolitických ťažkostí. Jednou z nich bol narastajúci štátny dlh, ktorý v roku 1853 pre výlohy spojené s rakúskou okupáciou Valašska, prevyšoval 2000 miliónov zlatých. Zastaviť stúpanie štátneho dlhu sa vláde nepodarilo ani vypísaním štátnej pôžičky. Nerozmyslená vojna so Sardíniou v rokoch 185859 zapríčinila, že štátny dlh ďalej enormne vzrástol. Francúzsko-talianske vojská spôsobili Rakúšanom krvavú porážku a prinútili habsburskú monarchiu uzavrieť mierovú zmluvu v Zürichu, ktorou stratili bohatú lombardskú provinciu. To bolo predzvesťou úplnej likvidácie habsburského panstva v severnom Taliansku. Dôsledky tejto porážky otriasli hospodárskou stabilitou mocnárstva, viedli k politickým reformám a nakoniec aj k odstráneniu nenávideného režimu.
Viacerí slovenskí národovci sa domnievali, že prišla vhodná doba pre boj za národné práva. Andrej Radlinský a jeho prívrženci vtedy chceli odovzdať tzv. plnomocenstvá o slovenských kultúrnych, školských a administratívno-správnych požiadavkách ministerstvu školstva a vnútra vo Viedni. Podobné žiadosti sa chystali predostrieť aj Rozšírenej ríšskej rade, v ktorej sa spoliehali hlavne na chorvátskeho J. J. Strossmayera a rumunského hodnostára Šaganu. Teda už v tejto dobe sa začína, čo aj len v hrubých rysoch, formulovať nový politický program slovenského národného hnutia.
Vtedy sa už mnohí na Slovensku domnievali, že národná rovnoprávnosť má aj u nás otvorené dvere. Viedeňská vláda 23. júla 1860 vydala proklamáciu, v ktorej sa síce hovorilo o nemčine a maďarčine, ako „o krajinských rečiach“, ale prisudzovali sa isté práva aj jazykom nemaďarských národov. Tieto práva sa v budúcnosti nerešpektovali.
V poslednej štvrtine roku 1860 sa Rozšírená ríšska rada, reprezentujúca rakúsku vládnucu triedu, dohodla so šľachtickou maďarskou Starokonzervatívnou stranou. Výsledkom tejto dohody bol pamätný cisársky októbrový diplom (20. október. 1860). Formálne obnovoval historické práva jednotlivých územných celkov. Celistvosť ríše zostala zachovaná iba v oblasti zahraničnej politiky, vojenstva, dopravy a financií. Mali sa zvolávať krajinské snemy, ktoré by vysielali svojich zástupcov do ríšskej rady. Tým sa formálne skončilo obdobie bachovského absolutizmu.
S októbrovým diplomom nebola spokojná maďarská vládnuca trieda, lebo v podstate obnovoval len pomery z roku 1847 a degradoval Uhorsko na úroveň rakúskych provincií, prečo napätie medzi Viedňou a Pešťou stále vzrastalo. Tento pamätný diplom živil nádeje mnohých Slovákov, hlavne svojím ustanovením, podľa ktorého si mestá a obce mohli v záležitostiach školských, cirkevných i obecných sami rozhodovať, akú rokovaciu reč budú používať. Aj keď sa tu sľubovala národná rovnoprávnosť, nespomínali sa nijaké záruky na zabezpečenie jej dodržiavania.
Októbrový diplom na Slovensku bol, napriek všetkým výhradám, signálom k čulejšiemu politickému životu. Prišla rozhodná doba, v ktorej sa museli slovenskí národovci pustiť do zápasu za nacionálne i sociálne požiadavky. Pretože v štáte nastala nová situácia, museli aj oni s ohľadom na ňu vytvárať nový nacionálny program, ktorý potom vyústil v tzv. Memorandové požiadavky Slovákov, vyhlásené na veľkom národnom zhromaždení v Martine v lete roku 1861. Noviny a časopisy mali teda v rokoch 18581861 veľký podiel na formovaní toho nového politického programu i na aktivácii národného hnutia vo všetkých našich krajoch.
Fouju
Fouju je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Seine-et-Marne, v regióne Île-de-France.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Kasia Mnasithea
Kasia Mnasithea bola olympijská víťazka pretekov dvojkolesových vozov so štvorzáprahom žrebcov v roku 153.
Kasia Mnasithea, dcéra Marka Vetléna Laita z Élidy, zvíťazila v Olympii na 233. hrách v pretekoch dvojkolesových vozov so štvorzáprahom žrebcov (tethrippon pólón). Tethrippon žrebcov sa stal olympijskou disciplínou v roku 384 pred Kr. Na olympijských hrách býval jazdec alebo vozataj v pretekoch zväčša anonymný a olympijský veniec si vždy odniesol len majiteľ víťazného voza alebo koňa a neprekážalo, aby tým majiteľom mohla byť aj žena. Olympijské víťazstvo Kasie Mnasithey uvádza epigrafický nález (IvO 233, IvO = W. Dittenberger a K. Purgold, nápisy Olympia, Berlin 1896.) na podstavci jej nezachovanej sochy, objavený severovýchodne od olympijského Prytaneia.
Hrádky
Hrádky môže byť:
Edelschrott
Edelschrott je trhová obec v Rakúsku v spolkovej krajine Štajersko v okrese Voitsberg.
Žije tu obyvateľov.
Čihadlo
Čihadlo môže byť:
Nadine Kleinertová
Nadine Kleinertová (* 20. október 1975, Magdeburg) je nemecká atlétka, venujúca sa vrhu guľou. Na letných olympijských hrách 2004 získala striebornú medailu.
Osaka 2007
Na MS v atletike 2007 skončila na treťom mieste pokusom z piatej série (19,77 m). Bol to jej rekord sezóny 2007 Na prvú Valeriu Viliovú strácala 77 cm.
Miragaia (dinosaurus)
Opis
Tento asi 6 metrov dlhý dinosaurus má najdlhšiu krčnú časť chrbtice z celej svojej skupiny. Krčná chrbtica predstavovala zhruba 1,8 metra (30% celkovej dĺžky chrbtice). Krk tvorí najmenej 17 stavcov. Tento dlhokrký stegosaurus bol zrejme zvýhodnený napríklad dosahom na vyššie rastúcu vegetáciu. Je dokladom prispôsobenia stegosaurov na zmenené podmienky životného prostredia.
V kultúre
Miragaia sa objavuje v druhej epizóde amerického televízneho dokumentu Dinosaur Revolution z roku 2011.
Michal Novák
Michal Novák (* 29. september 1947, Bratislava) je slovenský vedec, profesor v odbore mikrobiológie a imunológie, ktorý sa venuje výskumu Alzheimerovej choroby.
Život
V roku 1971 získal titul MVDr. v odbore veterinárskeho lekárstva na Univerzite veterinárskeho lekárstva v Košiciach. Následne do roku 1978 ďalej pôsobil na univerzite ako doktorand a odborný asistent. V rokoch 1978-1980 pracoval na Helmitologickom ústave SAV (dnes Parazitologický ústav SAV) v Košiciach. Neskôr v rokoch 1980-1995 na Virologickom ústave SAV v Bratislave. V roku 1985 získal Národnú cenu za medicínu. V tomto období absolvoval post-doktorandskú prax na Univerzite v Cambridge v Spojenom kráľovstve. Od roku 1996 vedie Neuroimunologický ústavu SAV. Na Slovensku sa venuje výchove mladých vedeckých pracovníkov v Neuroimunologickom inštitúte Slovenskej akadémie vied (SAV). Je spoluzakladateľom Centra Memory v Bratislave, ktoré od roku 2002 poskytuje komplexné služby pacientom chorým na Alzheimerovu chorobu.
Výkal
thumb|Konský výkal
Výkal(y) (synonymá pozri nižšie) sú zvyšky nestrávenej potravy vylučované organizmom (inak než dávením).
Synonymá
Pri zvieratách sú synonymami aj trus, výtrus, pri jednotlivých typoch zvierat aj bobok (výkal menších prežúvavcov alebo hlodavcov), husacinec (výkal husi), lajno (výkal dobytka), kravinec (výkal kravy), koňacinec/kobylinec (výkal koňa) a kuracinec/kurínec/slepačinec (výkal kury/sliepky).
Pri ľuďoch sú synonymami aj ľudský výkal, ľudské výkaly, stolica (takto najmä v medicíne) a expresívne človečinec.
Všeobecná charakteristika
Výkaly sú nestráviteľné zvyšky potravy, odumreté črevné bunky a črevné baktérie. 70% výkalov tvorí voda. Objem výkalov sa zväčšuje s obsahom vláknin v potrave. Hnedé sfarbenie je spôsobené obsahom žlčových farbív (napríklad sterkobilín).
Z hrubého čreva sú vyprázdnené defekáciou. Tvar sa líši podľa stavu tráviaceho systému, ovplyvneného potravou a zdravím. Zdravá stolica je polotuhá a v črevách je typicky formovaná. Malé kúsky tuhších, hustejších výkalov sa objavia, ak črevný pohyb nie je kompletný a výkaly sú vrátené z konečníka do čriev, kde sa voda absorbuje. Pri rýchlom prechode črevami sú výkaly vodnaté (tzv. hnačka)
Výkaly z pohľadu medicíny
V medicíne sa výkaly (lat. faeces) nazývajú stolica. Výkony a choroby súvisiace so stolicou sa začínajú na kopro- alebo sterko-.
Vyšetrenie stolice a konečníka je dôležitou súčasťou chirurgických, biochemických, urologických a gynekologických výkonov. Nazýva sa vyšetrenie per rectum (z lat. cez konečník) a robí sa v rukaviciach s pomocou mezokainového gélu.
Výkaly sú niekedy potrebné pre mikrobiologické testy na určenie črevných patogénov. Najčastejšie je podrobená mikroskopickému vyšetreniu, kde sú viditeľné časti črevných parazitov, napr. pásomnice.
Chorobná zmena v organizme je často sprevádzaná aj zmenou vzhľadu, konzistencie, pachu alebo sfarbenia stolice alebo moču a slúži ako jeden z prvých varovných príznakov, že v organizme prebiehajú patologické zmeny. Príkladom môže byť žltá, mastná či neobvykle zapáchajúca stolica, ktorá poukazuje na problémy s trávením tukov, nedostatočnej činnosti pankreasu, cystickej fibróze, či celiakii.
Eliminácia výkalov
Hlavné články: Toaleta (WC), Latrína, Žumpa, Kanalizácia
Praktické a alternatívne využitie výkalov
Podobným príkladom môže byť netopierí trus, ktorý v oblasti výskytu netopierej kolónie znamená nevyhnutné živiny pre šváby, chrobáky a iný hmyz.
Trus zvierat sa (okrem vyššie zmienených príkladov z prírody) často používa ľudmi ako hnojivo, či už priamo (zakomponovaním trusu do pôdy) alebo po spracovaní (napr. kompostovanie). Výkaly dobytka alebo koní je možné využiť viacerými spôsobmi:
Lussac-les-Châteaux (kantón)
Lussac-les-Châteaux je francúzsky kantón v departemente Vienne v regióne Poitou-Charentes. Skladá sa z 10 obcí.
Kamenný vrch
Kamenný vrch môže byť:
Anenský vrch
Anenský vrch môže byť:
Hippos z Élidy
Hippos (Hippos) bol olympijský víťaz v boxe dorastencov v roku 380 pred Kr.
Hippos z Élidy bol na 100. olympijských hrách v roku 380 pred Kr. korunovaný olivovým vencom za víťazstvo v dorasteneckom boxe. Olympijský program hier sa o túto disciplínu rozšíril na 41. hrách v roku 616 pred Kr.
Za toto víťazstvo sa Hippovi dostalo veľkej pocty, keď mu v olympijskej Altide medzi sochami slávnych olympijských víťazov vztýčili sochu. Jeho sochu ešte v druhom storočí videl cestovateľ a spisovateľ Pausanias, ktorý zaznamenal, že jej tvorcom bol sochársky majster Damokritos zo Sikyónu.“''
Ploník
Ploník môže byť:
Velký Špalíček
Velký Špalíček je nákupné a zábavné centrum v Brne, nachádza sa v mestskej časti Brno-střed, v katastrálnom území Město Brno. Miesto, kde stojí budova Velkého Špalíčka, bolo súčasťou stredovekej zástavby mesta Brna, v roku 1944 bolo zbombardované a stavby zbúrané nová výstavba začala až v rokoch 1996 až 1998. Centrum bolo otvorené 1. septembra 2001.
Montboucher
Montboucher je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Creuse, v regióne Limuzínsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Údolí Chlébského potoka
Údolí Chlébského potoka môže byť:
AANS
AANS môže byť:
Vratíkov
Vratíkov môže byť:
NGC 2283
NGC 2283 je galaxia v súhvezdí Veľký pes, ktorú objavil britsko-nemecký astronóm William Herschel 6. februára 1785.
Radenthein
Radenthein je obec v Rakúsku v spolkovej krajine Korutánsko v okrese Spittal an der Drau.
Žije tu obyvateľov.
Cappelle-la-Grande
Cappelle-la-Grande je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Nord, v regióne Nord-Pas-de-Calais.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
NGC 2284
NGC 2284 je štvorhviezda v súhvezdí Blíženci, ktorú objavil nemecký astronóm Heinrich Louis d’Arrest 20. apríla 1865.
Majstrovstvá sveta v ľadovom hokeji 2014 – III. divízia
Majstrovstvá sveta v ľadovom hokeji 2014 – III. divízia bol hokejový turnaj štvrtej (najnižšej) kategórie v rámci Majstrovstiev sveta v ľadovom hokeji, ktoré každoročne organizuje Medzinárodná hokejová federácia. Turnaj skupiny so 6 účastníkmi sa hral v Kockelscheueri v Luxembursku od 6. do 12. apríla 2014. Bulharsko ako víťaz postúpilo do II. B divízie Majstrovstiev sveta v ľadovom hokeji 2015.
André Bucher
André Bucher (* 19. október 1976, Neudorf) je bývalý švajčiarsky atlét, ktorý sa venoval behu na 800 m.
V roku 2001 vyhral jackpot na seriáli mítingov zvaných Zlatá liga spolu s ďalšími piatimi atlétmi. V máji 2007 sa rozhodol ukončiť kariéru.
Fresnes-sur-Marne
Fresnes-sur-Marne je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Seine-et-Marne, v regióne Île-de-France.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Nultá termodynamická veta
Stav termodynamickej rovnováhy je definovaný tak, že telesá musia mať rovnaké teploty (podľa 2. termodynamického zákona teplo tečie spontánne len z telesa s vyššou teplotou na teleso s nižšou teplotou). Zákon teda možno preformulovať:
Nultý termodynamický zákon je reflexívny (teleso je v termodynamickej rovnováhe samo so sebou) a navyše aj tranzitívný (ekvivalencie možno otočiť). Pre tu uvedené vlastnosti sa zákon nazýva tiež aj ako zákon teplomera pretože nám vlastne hovorí že ak kalibrujeme teplomer - teleso B podľa telesa A, ktoré slúži ako referencia, možno potom teplomerom zmerať teplotu akéhokoľvek telesa C a nepotrebujeme aby došlo do kontaktu s referenčným stavom (telesom A). Zákon dostal zvláštne očíslovanie (nultý) pretože bol formulovaný až začiatkom dvadsiateho storočia, keď už existovali tri termodynamické zákony. Avšak jeho hlboký význam pre termodynamiku ho posunul na začiatok.
Atmosférický front
thumb|Odlišné vzduchové hmoty, ktoré zasiahli Severnú Ameriku a iné kontinenty sú od seba oddeľené frontálnou hranicou. Na tomto obrázku arktický front oddeľuje arktickú od polárnej vzduchovej hmoty, zatiaľ čo polárny front oddeľuje polárny vzduch od teplých vzduchových más.
Atmosférický front je hranica oddeľujúca dve vzduchové hmoty rozdielnych hustôt a je to základnou príčinou meteorologických javov. Na meteorologických mapách sú fronty znázornené použitím rôznych farebných čiar a symbolov, čo záleží na druhu frontu. Front obvykle oddeľuje vzduchové hmoty odlišnej teploty a vlhkosti vzduchu. Studené fronty môžu byť charakteristické úzkymi pásmi búrok alebo tzv. dry lines (front oddeľujúci vlhký a suchý vzduch). Teplé fronty sú obvykle sprevádzané vrstevnatou oblačnosťou a hmlou. Po prechode frontu sa obvykle oblačnosť rozpadá a nastáva rýchle vyjasnenie. Niektoré fronty sú charakteristické tým, že nespôsobujú žiadne zrážky a vytvárajú len malú oblačnosť, hoci tam existuje konštantný posun vetra.
Studené a oklúzne fronty sa všeobecne pohybujú zo západu na východ, zatiaľčo teplé fronty sa pohybujú smerom k zemskému pólu. Pre veľkú hustotu vzduchu v prúde frontu, studené a studené oklúzne fronty sa pohybujú rýchlejšie ako teplé fronty a teplé oklúzne. Horské prekážky a teplé vodné hladiny môžu spomaliť pohyb frontov. Front sa stane stacionárnym, ak tlak z oboch strán frontov je približne vyrovnaný, to spôsobí, že tento front sa stane nepohyblivým (stacionárnym). Tento front je najbežnejší na otvorenom oceáne.
Synoptická mapa
Synoptická mapa počasia je špeciálny typ mapy počasia, ktorý poskytuje prehľad o javoch počasiach v určitej geografickej oblasti v špecifikovaný čas, spracovanou z informácií z pozemných meteorologických staníc. Meteorologické mapy sú vytvorené vykreslením alebo sondovaním hodnôt príslušných veličín ako tlak, teplota a oblačnosť, ktoré na geografickej mape pomáhajú nájsť obrysy napr. atmosférických frontov. Synoptické mapy počasia majú špeciálne symboly, ktoré znázorňujú frontálny systém, danú oblačnosť, zrážky, alebo ďalšie dôležité informácie. Napríklad znak H (na slovensku V - Vysoký) môže reprezentovať vysoký tlak naznačujúci bezveterné počasie. Symbol L (na slovensku N - Nízky) na druhej strane reprezentuje nízky tlak, ktorý väčšinou súvisí s oblačným počasím. Mnohé symboly nie sú používané len pre frontálne zóny a ďalšie ohraničené plochy na meteorologických mapách, ale tiež pre znázornenie súčasného počasia v rôznych oblastiach na týchto mapách počasia. Okrem toho oblačné oblasti pomáhajú určiť typ frontu a pozíciu.
Divadlo Thália
História
Divadlo bolo pôvodne založené skôr ako putovné divadlo, nie ako kamenné sídlo v Košiciach. Bolo založené v roku 1969 no osamostatnilo sa až v roku 1990. Po 21 rokoch pôsobnosti zmenila pomenovanie z „scéna“ na názov „divadlo“. Divadlo založil významný režisér Sándor Beke. Jeho výrok „mesto v ktorom jazdia električky, dokáže podporiť aj divadlo", len podporilo túto zásadnú zmenu. Divadlo do dnes pôsobí ako zájazdové a vystupuje v menších aj väčších mestách a obciach.
Stranícke rozhodnutie z roku 1959 chcelo, aby popri v Komárne sídliacom Divadle Matesz, bolo vytvorené ďalšie maďarské oblastné divadlo. Podľa pôvodných plánov sa malo nachádzať v Rožňave. Od roku 1969 sa podarilo založiť divadlo s neoficálnym názvom Divadlo Vox Humana. Neskôr sa v Košiciach rozhodovalo o novom mene, a nakoniec sa rozhodlo pre meno Thália – múza divadelníctva.
Dnešné divadlo tak nieslo názov Scéna Thália. Prvým riaditeľom Scény Thália bol Sándor Beke a prvým dramaturgom Sándor Gál. Združenie divadla bolo tvorené časťou komárňanského Mateszu: Ferenc Lengyel, Ilona Gombos, Béla Várady, Mihály Gyurkovics, Zsuzsa Varga a László Csendes. Neskôr sa uskutočnilo aj výberové konanie, po ktorom sa k divadlu pridali: Mária Kövesdi Szabó, Jolán Tamás, Eszter Bittó, György Érsek a Lajos Horváth.
Budova
Prvou premiérou divadla bola komédia „Sluha dvoch pánov“ 29. novembra 1969 v kultúrnom dome Gemerskej Hôrky. Dôvodom bol fakt, že košické sídlo divadla ešte nebolo pripravené na prevádzku. Budovu dnešného divadla postavili v roku 1935. Spočiatku budova slúžila ako telocvičňa a kultúrna sála maďarskej priemyslovky (dnes Stredná priemyselná škola Jozefa Szakkaya). Práce na rekonštrukcii týchto priestorov vykonávali členovia súboru. V polovici roku 1970 sa v týchto priestoroch predstavil súbor prvý krát košickým divákom.
V druhej polovici 90. rokov pribudla k divadlu ešte jedna menšia scéna s názvom Máraiho štúdio, umiestnené na Timonovej ulici č. 3. Túto zrekonštruovanú budovu odovzdali v septembri 2002, pričom do fasády je umiestnený reliéf z hry Sándora Máraiho Košickí mešťania (dielo Imricha Schrammela). Na dielo prispela Umelecká akadémia Maďarskej republiky. Hľadisko Thálie má kapacitu 304 miest (Veľká sála: 205, Máraiho štúdio: 99). Ročne dohrá Divadlo Thália Színház 160-170 predstavení a zhruba 60 predstavení v Košiciach.
Posledná rekonštrukcia väčšej budovy na Mojmírovej ulici prebehla v roku 2013 počas aktivít Košice - Európske hlavné mesto kultúry 2013.
Riaditelia
S výnimkou štyroch rokov medzi rokmi 1990 – 2011 viedol košické Divadlo Thália Színház Peter Kolár. V medziobdobí rokov 1996 – 1999 bol riaditeľov divadla Tibor Fabó. V roku 1993 divadlo zakúpilo budovu, v ktorej sa nasledujúci rok otvorilo Máraiho štúdio. Budova prebehla rekonštrukciou v rokoch 1994 – 2002. Veľká sála divadla je v zriaďovateľskej pôsobnosti Košického samosprávneho kraja. Od roku 2011 vedie Divadlo Thália Színház režisér József Czajlik.
Erkki Aaltonen
Erkki Aaltonen (* 17. august 1910, Hämeenlinna, Fínsko† 8. marec 1990 Helsinki) bol fínsky hudobný skladateľ a pedagóg.
Životopis
Študoval na Helsinskom konzervatóriu. Venoval sa komornej tvorbe, je autorom štyroch symfónií, 2 klavírnych koncertov a množstva piesní.
Konvalinkový vrch (prírodná pamiatka)
Lokalita
Samotný Konvalinkový vrch s nadmorskou výškou 260291 metrov geomorfologicky spadá do celku Ralská pahorkatina, podcelku Dokeská pahorkatina, okrsku Jestřebská kotlina a podokrsku Jestřebská rovina. vľavo|náhľad|Temeno Konvalinkového vrchu s otvormi po stavbe Rozloha chráneného územia vedeného teraz ako prírodná pamiatka je teraz 3,02 ha, výška je od 260 do, nad okolitým terénom je 30 metrov. Rastie tu borovicový les s výskytom borovice lesnej, smrekovca opadavého, smreka obyčajného a brezy previsnutej. Z kveteny okrem rojovníka tu rastie tučnica česká a vstavačovec český. Zo zástupcov fauny tu bolo zaznamenaných 20 druhov vtákov, ďalej vretenica severná a jašterica živorodá. Lúky v okolí sú od roku 1990 kosené. Vrch pôdorysne oválneho tvaru je z tretiny na katastri 659 061 obce Jestřebi, zvyšok v katastri 628 212 Doksy u Máchova jazera.
Pretože na úpätí vrchu nadväzujú chránené lúky Slunečného dvora, majú obe chránené územia spoločnú informačnú tabuľu. Na vrchole skaly sú dobre viditeľné vytesané otvory po stavbe hradu. náhľad|Spoločná tabuľa pamiatky aj rezervácie
Vyhlásenie
Štátnou prírodnou rezerváciou bol Konvalinkový vrch vyhlásený Ministerstvom kultúry 20. augusta 1954 pod číslom 57.407 / 54.
Krápník
Krápník môže byť:
NGC 2285
NGC 2285 je dvojhviezda v súhvezdí Blíženci, ktorú objavil nemecký astronóm Heinrich Louis d’Arrest 20. apríla 1865.
Križiacke výpravy do východného Stredomoria
Križiacke výpravy (do východného Stredomoria) (1096-1291) boli križiacke výpravy s cieľom oslobodiť „Boží hrob“ a „Svätú zem“ (t. j. Palestínu) z rúk moslimov.
Príčiny
Pomoci sa ochotne ujala rímskokatolícka cirkev, ktorá na to mala veľa dôvodov. Bola najväčším feudálnym vlastníkom, mala teda na vojensko-kolonizačnom hnutí rovnaký záujem ako veľkí feudáli (šľachtici), chcela si podrobiť východnú-pravoslávnu cirkev a rozmnožiť počet diecéz (cirkevných obvodov, ktoré jej museli platiť poplatky), potrebovala získať v oblasti vplyv. Okrem toho jej ľudia, ktorí odchádzali s výpravou, darovali svoje úspory alebo dávali svoj majetok pod jej ochranu. Ako oficiálny dôvod na dobytie územia označila cirkev „oslobodenie Božieho hrobu“ (podla kresťanského náboženstva bol v Jeruzaleme hrob Ježišov) a násilie páchané Seldžukmi na kresťanských pútnikoch v Sýrii a Palestíne.
Hlavným dôvodom, prečo sa ľudia zúčastňovali výprav boli nesprávne predstavy o bohatstve tohto územia a predstavy o tom, ako ľahko možno tieto územia dobyť.
Jednotliví účastníci mali svoje vlastné ciele. Veľkí svetskí šľachtici chceli ovládnuť nové bohaté krajiny, drobní šľachtici a rytieri sa hnali za korisťou a slávou a katolícka cirkev sa usilovala podrobiť si východnú cirkev.
Križiacke výpravy znamenali veľké hospodárske vypätie najmä západnej Európy (predovšetkým Francúzska a Nemecka), prispeli k dokonalejšiemu poznávaniu východných krajín a k prehĺbeniu hospodársko-obchodných stykov s nimi. Hospodársky z križiackych výprav ťažili stredomorské prístavné mestá (najmä talianske a juhofrancúzske).
Mortroux
Mortroux je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Creuse, v regióne Limuzínsko.
Križiacke výpravy do východného Stredomoria
Vývoj vo východnom Stredomorí a okolí
Tureckí Seldžuci (ktorí boli od začiatku 11. storočia moslimovia) v roku 1040 dobyli ríšu Ghasenovcov v Iráne a Indii a následne dobyli iné islamské územia, najmä ríšu Bújovcov v južnej Perzii, Sýriu ako časť ríše Fátimovcov, Bagdad (1055), Jeruzalem (1071) a koncom 11. stor. územia Byzantskej ríše Arménsko a väčšinu Malej Ázie (t. j. dnešné ázijské Turecko). V Egypte (a inde) vládli už dávno islamskí Fatimovci.
Mortroux
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Križiacke výpravy do východného Stredomoria
Vývoj vo východnom Stredomorí a okolí
Po roku 1092, keď zomrel Malik Šach, sa jeho Seldžucká ríša jednak rozpadla na niekoľko sultanátov s centrami v Ikonione (ikonský sultanát), Damasku (damasský sultanát), Mosule (mosulský sultanát) a pod. a jednak Sýriu opäť získali Fatimovci a vo východnom Iráne vznikla ríša tureckých Chovaresmovcov. O pár rokov neskôr (1097) za tejto situácie do oblasti dorazili križiaci.
Vyhlásenie križiackych výprav
thumb|Pápež [[Urban II. na koncile v Clermonte vyzval na oslobodenie Svätej zeme]] Na jeseň roku 1095 na veľkom cirkevnom koncile v juhofrancúzskom Clermonte pápež Urban II., ktorého byzantský cisár viackrát požiadal o pomoc proti Seldžukom (obávajúc sa oprávnene, že napokon dobyjú Carihrad) a ktorý už predtým o svojich plánoch informoval európske kniežatá, vyhlásil začatie križiackych výprav na 15. august 1096.
Mortroux
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Križiacke výpravy do východného Stredomoria
Výprava chudoby
Na jar 1096, t. j. ešte pred 15. augustom, sa konala Výprava chudoby, ktorá predchádzala rytierskej križiackej výprave. Zúčastnili sa jej predovšetkým chudobní roľníci (aj deti). Tiahli neozbrojení, bez zásob potravín a bez peňazí, cestou lúpili a vraždili. Samozrejme, že obyvatelia krajín,kade tiahli, ich vraždili tiež. Roľníci pochádzali hlavne z oblasti severného Francúzska a západného Nemecka. V rámci tejto výpravy došlo k dovtedy najväčším židovským pogromom v Porýní a južnom Nemecku. Napriek protestom biskupov boli úplne zničené tri židovské obce (Worms, Mohuč, Speyer). Silno preriedené oddiely, ktoré napriek varovaniu byzantského cisára preplávali Bospor, boli v októbri v prvej bitke porazené Seldžukmi pri Xerigordone.
Mortroux
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Križiacke výpravy do východného Stredomoria
Prvá výprava (1096 - 1099)
Hlavný článok: Prvá križiacka výprava
V auguste 1096 sa začala 1. (typická) križiacka výprava, ktorej sa zúčastnili predovšetkým feudáli (rytieri rôznych kniežat), ale aj vyšší. Usilovali sa rozšíriť svoje panstvá a získať na Východe vplyv a bohatstvo. Výprava sa skladala zo štyroch menších výprav, ktoré vyšli z viacerých miest v Európe. Jednotlivé skupiny prechádzali po súši od jari až do zimy roku 1096 cez Uhorsko. Jeden nedisciplinovaný prúd, ktorý v oblasti Trenčína prešiel z Moravy na Slovensko, kde plienil, bol potom v júni rozprášený v okolí Nitry. Výpravy sa zúčastnilo spolu asi 330 000 križiakov. Do Palestíny sa dostalo okolo 40 000.
Stretli sa na jar roku 1097 v Carihrade. Tu byzantský cisár križiakov urýchlene dopravil do Malej Ázie, ale najprv museli prisľúbiť, že (bývalé) byzantské územia po dobytí zostanú (aspoň ako vazali) v Byzantskej ríši. 19. júna križiaci odovzdali Byzantskej ríši dobytú Nikaiu a 29. júna porazili sultána z Ikonionu pri Dorylaione (dnes: Eskišehir). V Malej Ázii hroznou horúčavou umierali denne desiatky rytierov oblečených do ťažkých brnení. Keď sa im 1098 podarilo doraziť do Malého Arménska (založeného koncom 11. stor. v dnešnom juhovýchodnom Turecku utečencami z Arménska dobytého Seldžukmi), načerpali síl, odpočinuli si a tiahli ďalej. Založili svoj prvý štát, Edesské grófstvo na čele s Balduinom Boulogneským, a 3. júna dobyli Antiochiu, jedno z najväčších miest východného Stredomoria, a založili tu kniežatstvo na čele s Bohemundom Tarentským, na ktoré si neustále robila nároky Byzantská ríša. Za významnej pomoci janovských a benátskych kupcov, ktorí im po mori dovážali drevo na baranidlá a podobne, sa im 15. júla roku 1099 po nesmierne krvavej bitke podarilo zmocniť sa Jeruzalema a založiť prísne kresťanské Jeruzalemské kráľovstvo (1099-1244). Keď posádka mesta bola porazená, začala sa hromadná masakra obyvateľov mesta. Križiaci nebrali ohľad na to či im v ceste za korisťou stojí moslim alebo žid, žena alebo dieťa, muž alebo starec. 28. júna potom ešte križiaci porazili vojsko vezíra al-Afdala z Egypta. Prvými vládcami Jeruzalemského kráľovstva bol Gottfried (Bohumír) Bouillonský (1099-1100), jeho brat Balduin (I) Boulogneský (1100-1118) a Balduin (II) Bourgský (1118-1131).
Na okolí existovali tri územia podriadené Jeruzalemskému kráľovstvu - grófstva, z toho dve vojvodstvá: Tripolis a Edessa a jedno kniežatstvo Antiochia. Neskôr vznikli aj ďalšie križiacke štáty, nie nevyhnutne podriadené Jeruzalemu.
Počas ďalších výprav (pozri dolu) križiaci striedavo strácali a získavali Jeruzalem, ale boli využití aj na dobytie iných území (napr. Byzantskej ríše).
Druhá výprava (1147-1149)
Hlavný článok: Druhá križiacka výprava
Po obsadení Edessy atabegom Zengim z Mosulu roku 1144 sa uskutočnila druhá križiacka výprava pod vedením francúzskeho kráľa Ľudovíta VII. a nemeckého kráľa Konráda III. (české pramene uvádzajú aj české knieža Vladislava II.), ktorá sa vcelku skončila neúspešne. Hlavnú časť nemeckej armády porazil pri Dorylaione sultán z Ikonionu v októbri 1147, zvyšok tejto hlavnej časti sa pri Nikaii pridal k Francúzom tiahnucim pri pobreží mora. Konrad sa vybral späť smerom na Carihrad. Pešiaci vedení biskupom Ottom z Freisingu boli porazení koncom roku 1147 juhovýchodne od Antiocheie. V roku 1148 sa nemecký a francúzsky kráľ stretli v Jeruzaleme, odkiaľ podnikali spoločné výpravy proti Damasku a Ascalonu. Obaja boli neúspešní a vrátili sa domov (Konrád v septembri 1148 a Ľudovít v apríli 1149).
Tretia výprava (1189 - 1192)
Hlavný článok: Tretia križiacka výprava
Impulzom tretej križiackej výpravy bolo obsadenie Jeruzalema sultánom Saladinom v roku 1187, po ktorom sa územie križiackych štátov zredukovalo na Tripolis, Antiocheiu a palestínske pobrežné mestá. Novým križiackym hlavným mestom bol Akkon (=Acre) v Izraeli. Saladin už predtým roku 1174 dobyl od Fatimovcov Egypt a zmocnil sa okrem iného veľkej časti mosulského sultanátu.
Štvrtá výprava (1202-1204)
Hlavný článok: Štvrtá križiacka výprava
Štvrtá výprava, ktorú vyhlásil roku 1199 pápež Inocent III. po neúspešnom križiackom „podniku“ nemeckého cisára Henricha VI., nesúvisela priamo s oslobodzovaním svätých miest v Palestíne, ale mala výlučne koristnícky charakter. Zúčastnení šľachtici sa stretli v Benátkach a po dohode s Benátčanmi (výmenou za dlhové moratórium) roku 1202 proti pápežovej vôli obsadili Zadar (ktorý roku 1186 prešiel od Benátok k Uhorsku) a dalmátske mestá (zabraté predtým Byzantskou ríšou). Potom roku 1203, po dobytí Drača a Korfu, - na žiadosť Izáka Angela (brata byzantského cisára Alexeia III., ktorý ho zosadil) i Alexeia IV. (syna Izáka, švagra nemeckého cisára), ako aj na popud Benátok, ktoré Byzantská ríša predtým zbavila bývalých výsad - križiaci dobyli Carihrad, hlavné mesto Byzantskej ríše. Po vzbure miestnych obyvateľov proti nadvláde cudzincov a následnom opätovnom dobytí Carihradu v roku 1204, vytvorili tu križiaci na mieste Byzantskej ríše na 50 rokov (12041261) tzv. Latinské cisárstvo a niekoľko menších panstiev. Križiaci tak načas zničili Byzantskú ríšu, bývalú východnú časť Rímskej ríše.
Detská výprava (1212)
Hlavný článok: Detská križiacka výprava
Len epizódou bolo zorganizovanie detskej križiackej výpravy. Jej iniciátori tvrdili, že nevinné deti (ktoré boli vo veku 8-12 rokov) pre svoju mravnú čistotu (nezaťažené hriechmi) môžu v boji proti neveriacim dosiahnuť väčšie úspechy ako ozbrojené vojská. Kým výpravu francúzskych mladých ľudí sa podarili zastaviť ešte v Marseille, dostali sa „vojská“ (asi 7000 detí - iné pramene 12000) z rýnsko-lotrinskej oblasti v auguste až do Janova. Keďže si nemohli dovoliť plavbu na lodi, niektorí sa vrátili domov, niektorí išli do južného Talianska  a ostatných lodiarski špekulanti (ktorí mali zabezpečiť ich prevoz) predali do otroctva do Egypta, alebo severného Francúzska.
Piata výprava (1217 - 1221)
Hlavný článok: Piata križiacka výprava
Piatu výpravu, nazývanú tiež Výprava Ondreja II. (tými, čo ju nepovažujú za „veľkú“ výpravu), začal roku 1217 uhorský kráľ Ondrej II. Spolu s rakúskym vojvodom Leopoldom VI. vyrazili zo Splitu do Svätej zeme, kde z Akka podnikli tri neúspešné výpravy proti Saracénom (stredoveké označenie pre Arabov). Ondrej sa v roku 1218 vrátil domov a ostatní križiaci, ku ktorým sa pridali dolnorýnski a frízski moreplavci, potom už mali len dobyvateľské ciele a obliehali Damiettu v nílskej delte. Damietta síce roku 1219 padla, ale už 8. septembra 1221 ju opäť stratili.
Šiesta výprava (1228-1229)
Hlavný článok: Šiesta križiacka výprava
Šiesta výprava, nazývaná alternatívne Výprava Fridricha II. alebo Piata výprava, je zaujímavá tým, že došlo prvýkrát k pokusu o diplomatické dosiahnutie križiackych cieľov. Fridrich roku 1228 dorazil po mori do Akkonu a 18. februára 1229 podpísal s egyptským sultánom Kamelom (synovcom Saladina) v palestínskej Džafe zmluvu, podľa ktorej sa podarilo opäť dočasne (do roku 1244) získať Jeruzalem (okrem dvoch budov), Betlehem a Nazaret, vrátane spojenia s pobrežím. Napriek pápežovmu odporu sa Fridrich v Jeruzaleme potom dal korunovať za kráľa, ale o šesť mesiacov neskôr po kritike obyvateľstva odplával domov.
Siedma výprava (1248-1254)
Hlavný článok: Siedma križiacka výprava
Túto výpravu, nazývanú tiež Šiesta výprava, viedol francúzsky kráľ Ľudovít IX. (neskôr vyhlásený za svätého), ktorý chcel útokom na Egypt znovu získať Jeruzalem dobytý roku 1244 Kamelovym synom Ejubom (nové križiacke hlavné mesto bol Akkon). V júni 1249 dobyl egyptskú Damiettu, ale pri ťažení na Káhiru ho v apríli 1250 Egypťania porazili a zajali pri Al-Mánsúra. Po zaplatení vysokého výkupného odplával do Akkonu, odkiaľ de facto do roku 1254 ovládal Palestínu, lebo využíval zmätky v Egypte, kde Ejubovcov vyvraždila vojenská kasta (Mameluci). Mameluci boli potom v rokoch 1250 - 1517 vládcami Egypta.
Ôsma výprava (1270)
Hlavný článok: Ôsma križiacka výprava
Ôsmu výpravu, nazývanú tiež Siedma, vyvolalo niekoľko úspešných výprav vedených egyptským (t. j. mameluckým) vládcom Baibarom I. proti križiackym štátom v rokoch 1261 až 1272, potom ako zjednotil Egypt a Sýriu a porazil (roku 1259) Mongolov. Jeho výpravy uspeli najmä vďaka sporom medzi talianskymi obchodníckymi mestami, rytierskymi rádmi, barónmi a jeruzalemskými kráľmi a podarilo sa mu o. i. dobyť Džafu a (r. 1268) Antiocheu.
V dôsledku tohto vývoja sa francúzsky kráľ Ľudovít IX. vypravil na svoju druhú križiacku výpravu, ale na žiadosť svojho brata Karola I., kráľa neapolského sa križiaci vylodili v Tunise. Ľudovít sa v Tunise nakazil morom a zomrel 25. augusta 1270. Križiacku výpravu zrušili, len anglický princ Eduard sa plavil ďalej do Akkonu, kde s Baibarom roku 1271 uzavrel 11-ročné prímerie.
Koniec výprav
Z kresťanských štátov vzniknutých v rámci križiackych výprav sa udržalo len Malé Arménsko (v pol 12. stor. dobyté Byzantskou ríšou kvôli pozemnému spojeniu s križiackymi územiami; 1198 cirkevná únia s Jeruzalemským kráľovstvom; 1375 dobyté Egyptom) a Cyperské kráľovstvo (pozri hore Tretia výprava; už okolo 1250 nový vedúci križiacky štát; od roku 1269-1291 k nemu patrilo aj Jeruzalemské kráľovstvo; roku 1489 napokon pripadol Cyprus Benátkam). Z tzv. križiackych štátov zostal len už uvedený Cyprus.
Rytierske rády
V čase križiackych výprav vzniklo niekoľko križiackych rytierskych rádov - templári (1119 v Jeruzaleme), johaniti (1048 v Jeruzaleme), Rád nemeckých rytierov (1190 v Akkone, 1226 presídlil do Pruska), Rytieri božieho hrobu a podobne, ktorých úlohou bolo ochraňovať dobyté územia.
Rytiersky rád templárov presídlil na Cyprus, v rokoch 1300-1302 dobyl späť ostrov Arwad pri Tartuse, ale už roku 1303 sa vzdal aj tohto svojho posledného bodu  a roku 1312 ich zrušili vo Francúzsku. Rytiersky rád johanitov tiež utiekol na Cyprus, roku 1309 potom presídlil na ostrov Rodos (odtiaľ názov „rodoskí rytieri“) a roku 1530 potom na Maltu (odtiaľ „maltézski rytieri“).
Dôsledky
Križiackymi výpravami vzrástol vplyv a bohatstvo cirkvi a pápeža. Západoeurópske krajiny sa zmocnili obchodných ciest po Stredozemnom mori, ktoré boli predtým v rukách najmä Byzancie. Prístavné talianske mestá Benátky a Janov, ktorým už Byzancia nemohla konkurovať, zaznamenali veľký rozvoj, čo neskôr uľahčilo vznik prvých kapitalistických vzťahov v týchto mestách. Európania sa za križiackych výprav oboznámili s vyspelou arabskou kultúrou a výrobou: nové poznatky o výrobe skla, hodvábu, kobercov, stavbe veterných mlynov, či zavodňovaní polí. Novými plodinami pre Európanov boli špenát, citrusy, ryža a mak. Získali sa aj nové vedomosti z rôznych vied a začalo sa (podľa arabského vzoru) viacej dbať o hygienu.
Moncontour (kantón, Vienne)
Moncontour je francúzsky kantón v departemente Vienne v regióne Poitou-Charentes. Skladá sa z 10 obcí.
Edelsgrub
Edelsgrub je obec v Rakúsku v spolkovej krajine Štajersko v okrese Graz-okolie.
Žije tu 705 obyvateľov (31. 12. 2010).
Frétoy
Frétoy je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Seine-et-Marne, v regióne Île-de-France.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Svätá rodina
thumb|Svätá rodina, [[James Collinson, 1878]] Svätá rodina v rímskokatolíckej cirkvi označuje rodinu tvorenú Pannou Máriou, sv. Jozefom a Ježišom Kristom. V rímskokatolíckej cirkvi je uvádzaná ako príklad pre život všetkých rodín, ako vzor lásky a svornosti.
Svätej rodine je na Slovensku zasvätených viacero kostolov. Medzi najznámejšie z nich patrí Kostol Svätej rodiny v Petržalke postavený v roku 2003, ktorý v tom istom roku navštívil pápež Ján Pavol II. a odslúžil pred ním svätú omšu.
V rímskokatolíckej cirkvi na Slovensku sa sviatok Svätej rodiny slávi v nedeľu po Narodení Pána alebo 30. decembra. V gréckokatolíckej cirkvi tento sviatok neexistuje.