cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Matt Dallas
Životopis
Dňa 7. januára 2013 oznámil na sociálnej sieti Twitter zasnúbenie s partnerom, ktorý je hudobník Blue Hamilton. O dva roky neskôr uzavreli manželstvo. Pred Vianocami 2015 spolu oznámili prostredníctvom videa na YouTube adopciu dvojročného syna Crowa.
Dassault Mirage III
Dassault Mirage III je francúzske jednomotorové stíhacie lietadlo, vyvinuté spoločnosťou Dassault Aviation. Celkovo bolo vyrobených 1422 lietadiel Mirage III a okrem francúzskeho letectva boli tieto stroje súčasťou vzdušných síl mnohých iných krajín.
Vznik a vývoj
Hoci išlo o realizovateľný návrh, v januári 1954 prišla francúzska vláda s novými požiadavkami, ktoré sformulovala na základe skúseností z kórejskej vojny (1950 – 53). Nové špecifikácie boli nasledovné:
Súťaže sa zúčastnilo šesť spoločností so svojimi návrhmi lietadiel. Breguet Br.1002, Morane-Saulnier MS.1000 a Nord HARPON boli čoskoro vyradené. Do užšieho výberu sa dostali návrhy Mystere Delta,  Sud-Est SE. 212 Durandal a Sud-Ouest SO.9000 Trident. Na základe každého z nich mala byť vyrobená dvojica prototypov. Spoločnosť Dassault sa pustila do výroby prvých dvoch prototypov MD.550 Mystère Delta, ktoré však boli trochu odlišné od predchádzajúceho konceptu s rovnakým názvom. Prvý z týchto strojov sa vzniesol k oblohe 25. júna 1955. Lietadlo bolo dolnoplošník s delta krídlom s rozpätím. Bolo vyrobené z konvenčnej ľahkej zliatiny, pohonný systém pozostával z dvoch motorov MD.30 (každý s ťahom 7,35 kN) a maximálna vzletová hmotnosť stíhačky bola.
Mystère Delta mohla zrýchliť na Mach 1.15, ale hneď od začiatku programu bolo jasné, že výkonnejšími motormi by mohol stroj dosahovať vyššiu rýchlosť. Preto po počiatočných testoch vzniká vylepšená verzia, nazvaná Mirage I. Rozdielov v porovnaní s Mystere Delta bolo viacero: upravené čelné sklo, závesník v strede trupu pre jednu raketu vzduch-vzduch, rozpätie krídel sa znížilo o, trup bol mierne skrátený, zvislá chvostová plocha zmenšená. Pohon zabezpečovala dvojica modernizovaných prúdových motorov MD.30R (každý s ťahom 9,61 kN) a doplnkový raketový motor SEPR 66 s ťahom 15 kN. Mirage I prvýkrát vzlietol v decembri 1956 a pri maximálnej vzletovej hmotnosti dosiahol maximálnu rýchlosť mach 1,6.
Ďalší prototyp dostal označenie Mirage II a mal už byť vybavený rádiolokátorom Dassault Aladin, poháňaný dvomi prúdovými motormi Turbomeca Gabizo s prídavným spaľovaním a dvomi raketovými motormi (každý s ťahom 7,35 kN). Na začiatku roku 1956 bol však tento projekt z dôvodu nedostatočnej veľkosti zrušený.
Dassault si rýchlo uvedomil obmedzenia, vyplývajúce z konštrukcie ľahkého stíhacieho lietadla, preto už na začiatku marca 1956 navrhol dva ťažšie varianty – Mirage III a Mirage IV. Mirage III bola jednomotorová verzia stíhacieho lietadla a Mirage IV väčšia dvojmotorová verzia, ktorá mala slúžiť francúzskemu letectvu ako jadrový bombardér.
Dňa 3. septembra 1956 vydalo francúzske letectvo nové požiadavky na skonštruovanie záchytnej stíhačky, schopnej operovať za každého počasia. Lietadlo malo byť navrhnuté tak, aby dokázalo čeliť vtedajšej najväčšej hrozbe, t. j. nadzvukovým bombardérom lietajúcim vo výškach 12 000 –. Definitívne sa tak upustilo od konceptu ľahkého stíhacieho lietadla, na ktorého počiatku bol MD.550.
Naruhito
Naruhito (徳仁 * 23. február 1960, Tokio, Japonsko) je 126. japonský cisár. Jeho otec Akihito je prvým japonským cisárom (1989 - 2019), ktorý nie je považovaný za božského. Na trón nastúpil 1. mája 2019 a jeho éra sa nazýva Reiwa (🇯🇵).
Dassault Mirage III
Vznik a vývoj
V čase zavedenia Mirage IIIC do výzbroje Armée de l'a i., pracoval už Dassault na vývoji viacúčelového variant, prispôsobeného aj pre útoky na pozemné ciele. Prototyp tohto nového lietadla, nazvaného neskôr Mirage IIIE, prvýkrát vzlietol v apríli 1961. Spolu s tým prebiehal aj vývoj verzie Mirage IIIR, určenej pre taktický prieskum z nízkych až stredných letových hladín, počas dňa i noci. V čase zavedenia Mirage IIIC do výzbroje Armée de l'air, pracoval už Dassault na vývoji viacúčelového variantu, prispôsobeného aj pre útoky na pozemné ciele. Prototyp tohto nového lietadla, nazvaného neskôr Mirage IIIE, prvýkrát vzlietol v apríli 1961. Spolu s tým prebiehal aj vývoj verzie Mirage IIIR, určenej pre taktický prieskum z nízkych až stredných letových hladín, počas dňa i noci. Vzhľadom na to, že na Strednom východe prevláda bezoblačné a slnečné počasie, požadoval Izrael lacnejšiu verziu stíhačky, ktorá by nebola vybavená avionikou do každého počasia. V septembri 1966 zaslali Izraelčania objednávku na 50 nových lietadiel v tomto prevedení, ktoré dostali označenie Mirage 5. Dassault sa pustil do realizácie požadovaných úprav a prvý prototyp Mirage 5 vzlietol 19. mája 1967. Vzrastajúce napätie na Strednom východe viedlo k tomu, že dňa 3. júna 1967 uvalil francúzsky prezident Charles de Gaulle embargo na vývoz Mirage 5 do Izraela. Toto opatrenie sa však minulo účinku a o dva dni neskôr Izrael vstúpil do vojny s arabskými krajinami. Aj napriek uvedenému embargu sa produkcia Mirage 5 nezastavila a o rok neskôr zišla z výrobnej linky aj posledná stíhačka z várky, určenej pre Izrael. Hoci v tom čase už prebiehal vo Francúzsku výcvik izraelských pilotov a krajina uhradila za stroje celú sumu, nové Mirage 5 Izrael nakoniec nezískal. Musel akceptovať vrátenie platby a všetkých 50 lietadiel bolo zaradených do francúzskeho letectva pod označením Mirage 5F.
Konštrukcia
thumb|Izraelský Mirage IIICJ thumb|Cvičná verzia Mirage IIIBZ thumb|Argentínsky Mirage IIIEA thumb|Švajčiarsky prieskumný stroj Mirage IIIRS thumb|Mirage 5 čilského letectva
Mirage IIIC
Lietadlo Mirage IIIC bolo veľmi podobné verzii Mirage IIIA, od svojho predchodcu však bolo asi pol metra dlhšie – dĺžka trupu dosahovala. Išlo o plnohodnotnú záchytnú stíhačku, ktorú poháňal jeden prúdový motor Atar 09B a jeden prídavný raketový motor SEPR 84. V jednomiestnom kokpite sedel pilot na vystreľovacom sedadle Martin-Baker Mark 4, ktoré bolo neskôr nahradené verziou „Mark 6“ s parametrami 0/0 (pilot sa mohol katapultovať už pri nulovej výške a nulovej rýchlosti lietadla).
Mirage IIIC bol vyzbrojený dvojicou kanónov DEFA 552 kalibru, umiestnenými pod prívodmi vzduchu. Palebný priemer každého z kanónov bol 125 nábojov a kadencia asi 1300 rán/minútu, čo predstavovalo asi šesťsekundovú dávku. Úsťová rýchlosť bola /s. Kanóny mali účinný dostrel. Piloti však málokedy spustili streľbu na vzdialenosť menšiu ako z obavy, že by si mohli poškodiť vlastný stroj troskami zostreleného lietadla. Mirage IIIC mala tri závesné body, jeden pod trupom a jeden pod každým krídlom. Čoskoro však pribudol pod krídlami ďalší pár a lietadlo tak malo celkovo päť závesníkov. Hlavnou zbraňou stíhačky mala byť protilietadlová strela s poloaktívnym navádzaním Matra R.530, ktorá bola nesená na jednom podtrupovom závesníku. Strela niesla bojovú časť s hmotnosťou a jej účinný dosah bol. Výhody, ktoré poskytovala Matra R.530 nad vtedajšími protivníkmi, však boli limitované nedokonalým rádiolokátorom Cyrano. Ten bol často zahltený falošnými odrazmi od zeme, nedokázal v malých výškach ani len určiť správnu vzdialenosť cieľa a R.530 tak bola nepoužiteľná. Na vnútorných podkrídelných závesníkoch mohli byť nesené dve prídavné palivové nádrže s objemom 625, 1100, 1300 alebo 1700 litrov. Na vonkajších podkrídelných pylónoch mohla byť zavesená ďalšia výzbroj v podobe dvoch protilietadlových rakiet krátkeho dosahu AIM-9 Sidewinder s tepelným navádzaním. Mirage IIIC francúzskeho letectva boli vyzbrojené domácimi strelami s infra-červeným navádzaním Matra R.550 Magic. Izraelská verzia Mirage IIICJ mala integrované izraelské strely krátkeho dosahu Šafrir I.
Mirage IIIB
Mirage IIIB bola dvojmiestna tréningová verzia, ktorá nemala rádiolokátor Cyrano. V porovnaní s Mirage IIIC bol trup „béčka“ asi o meter dlhší a oba kanóny boli odstránené, aby v kabíne vznikol priestor pre miesto inštruktora.
Modernizácia v rámci programu ROSE
V roku 1998 bolo 33 pakistanských Mirage IIIE zmodernizovaných v rámci programu ROSE (Retrofit of strike element). V spolupráci s francúzskou spoločnosťou Sagem bol integrovaný nový navigačný/útočný systém a radarový výškomer. Kabína pilota bola vybavená Head-up displejom, multifunkčnými displejmi a ovládacie prvky boli prerobené podľa konceptu HOTAS (hands-on-throttle-and-stick). Lietadlá získali nové výmetnice klamných cieľov, ale hlavne moderný palubný rádiolokátor FIAR Grifo M. Tento radar, ktorý je talianskou kópiou amerického APG-68, dokáže sledovať ciele, letiace v nižšej letovej hladine a zároveň na ne navádzať rakety.
Mirage IIIR
Mirage IIIR je variant, určený na taktický prieskum v nízkych a stredných výškach počas dňa i noci. Tento stroj má drak z verzie Mirage IIIE a avioniku z Mirage IIIC. Nie je vybavený rádiolokátorom, ale boli mu ponechané oba kanóny a závesníky. V nose lietadla je umiestnených až päť filmových kamier OMERA.
Mirage 5
Na rozdiel od "trojky" má Mirage 5 dlhý štíhly nos, ktorý predlžuje trup lietadla asi o. Ďalšou charakteristickou črtou, ktorou sa odlišujú od seba jednotlivé verzie, je Pitotova trubica. U Mirage 5 sa toto zariadenie nachádza pod nosom lietadla, zatiaľ čo predchádzajúce verzie ho majú priamo v špičke nosa. Na žiadosť Izraela neboli nové stíhačky vybavené žiadnym rádiolokátorom. Prázdny priestor v nose lietadla vyplnila elektronika, ktorá sa pôvodne nachádzala za kabínou pilota. Tým vznikla možnosť na rozšírenie vnútorných palivových nádrží. Lietadlu pribudli ďalšie dva závesné body, čím sa zvýšil ich celkový počet na sedem. Výsledkom týchto úprav bola lacnejšia stíhačka, ktorá mala o 32% vyššiu kapacitu palivových nádrží ako Mirage IIIC a mohla niesť až 14 bômb.
Vojna o vodu
V 60. rokoch 20. storočia sa medzi Izraelom a jeho susedmi rozpútal konflikt, ktorý dostal označenie "Vojna o vodu". Ako už názov napovedá, príčinou boli vodné zdroje Izraela, ktoré sa snažili okolité arabské krajiny odkloniť, čo by znamenalo zredukovanie prítoku vody do Izraela asi o 35%. Dňa 19. augusta 1963 vypukol boj medzi izraelskými a sýrskymi jednotkami, pričom dvaja izraelskí vojaci prišli o život. Strety medzi izraelskou a sýrskou armádou sa neobmedzili iba na boje pozemných jednotiek, ale čoskoro sa zapojilo i letectvo. Pri prvom vzdušnom súboji na seba narazila dvojica izraelských Mirage IIICJ a osem sýrskych stíhačiek MiG-17. Izraelcom sa podarilo zasiahnuť jeden z MiGov, ten sa však dokázal bezpečne vrátiť na základňu.
Dňa 13. novembra 1964 sa dvojica Mirage IIICJ stretla s vyspelejším protivníkom, sýrskymi MiG-21. Piloti na oboch stranách odpálili niekoľko rakiet typu vzduch-vzduch, ani jedna však nazasiahla svoj cieľ.
Dňa 14. júla 1966 zabezpečovali Mirage IIICJ vzdušné krytie ostatným izraelským bojovým lietadlám, ktoré útočili na pozície sýrskych pozemných jednotiek. K bojovej zóne sa blížili štyri sýrske MiG-21, ktorým bola naproti poslaná štvorica Mirage IIICJ. Jeden z MiGov sa podarilo pomocou kanónu zneškodniť, čím si Mirage IIICJ pripísal svoj vôbec prvý zostrel. Rovnako išlo o prvý izraelský zostrel MiGu-21.
Ďalší MiG bol zostrelený nad Galilejským morom 15. augusta 1966, potom, čo sa snažil zaútočiť na izraelskú loď.
Dňa 11. novembra 1966 boli traja izraelskí vojaci zabití mínou v blízkosti jordánskej hranice. Počas následných odvetných úderov bol zostrelený jeden jordánsky Hawker Hunter.
Dva egyptské MiG-19 padli za obeť jedinému Mirage IIICJ potom, čo dňa 29. novembra 1966 narušili izraelský vzdušný priestor. Jeden z MiGov bol zostrelený raketou Matra R.530, čo predstavovalo prvé izraelské víťazstvo vo vzdušnom súboji pomocou strely vzduch-vzduch.
Šesťdňová vojna
Dňa 7. apríla 1967 začalo sýrske ostreľovanie izraelských traktorov v poľnohospodárskej oblasti, ktoré prerástlo do ostreľovania izraelských osád pozdĺž spoločnej hranice a položilo základy pre budúcu Šesťdňovú vojnu. Na poludnie toho istého dňa zaútočilo päť letiek Izraelských vzdušných síl (vrátane jednej letky Mirage IIICJ) na pozície sýrskych jednotiek na Golanských výšinách. Útok bol prerušený ešte pred dokončením po tom, čo boli v blízkosti detegované sýrske MiG-21. Útočné lietadlá uvoľnili priestor letke stíhačiek Šakah, ako boli lietadlá Mirage III v Izraeli označené. V následnom vzdušnom súboji boli dva z MiGov nad Damaskom zostrelené. Keď sýrske ostreľovanie izraelských osád pokračovalo aj v poobedňajších hodinách, izraelské Mirage IIICJ vzlietli o 14:45 opäť a zostrelili ďalší MiG-21. O 16:30 hliadkovalo šesť Mirage IIICJ nad severným Izraelom, pričom narazili na ďalšie štyri MiG-21. Izraelcom sa podarilo tri z nich zostreliť, čím sa celkový počet zostrelov v daný deň stíhačkami Mirage IIICJ zvýšil na 6 lietadiel.
Šesťdňová vojna sa začala ráno 5. júna 1967 spustením leteckej operácie „Moked“. Asi 200 izrelských lietadiel, vrátane 53 stíhačiek Mirage IIICJ, uskutočnilo rázny preventívny útok na egyptské letecké základne. Izraelským vzdušným silám sa podarilo zničiť väčšinu egyptských lietadiel ešte na zemi. Stíhačky Mirage mali za úlohu zaútočiť na najvzdialenejšie a najlepšie chránené letecké základne, ako napr. Abu-Sweir, Cairo West, Helwan. Následne operácia „Moked“ pokračovala útokom na jordánske, sýrske a iracké letecké základne. Lietadlá Mirage boli opäť v čele útoku, aby vybojovali vzdušnú nadvládu a zničili nepriateľské pozemné ciele. Do konca vojny zostrelili lietadlá Mirage 48 arabských stíhačiek, pričom niekoľko týchto strojov Izraelci sami stratili.
Opotrebovávacia vojna
Koniec Šesťdňovej vojny neznamenal zastavenie bojov medzi Izraelom a jeho arabskými susedmi. Krátko na to vypuklo medzi týmito krajinami viacero konfliktov, ktoré dostali označenie Opotrebovávacia vojna a zúrili až do roku 1970. Do tejto vojny bolo opäť zapojené aj izraelské letectvo, vrátane stíhačiek Mirage IIICJ. Niekoľko letiek Mirage IIICJ bolo premiestnených na bývalú egyptskú základňu Bir Gifgafa, ktorá bola po dobití tohto územia Izraelom premenovaná na Refidim. Prvý zostrel si Mirage III pripísali dňa 8. júla 1967 a týkal sa egyptského MiGu-21, ktorý sa snažil narušiť izraelskú operáciu proti egyptskému delostrelectvu. Dňa 15. júla 1967 bolo zničených ďalších šesť MiGov, pričom v rámci týchto vzdušných súbojov bol zaznamenaný prvý zostrel izraelskou raketou Šafrir. K ďalšiemu zostrelo raketou Šafrir došlo 29. mája 1968 a obeťou izraelského Mirage sa tentoraz stal sýrsky MiG-21. Stíhačky Mirage boli občasne použité aj pri útokoch na pozemné ciele, ale od 4. augusta 1968 boli nasadzované výhradne len na ochranu vzdušného priestoru a záchytné misie. Taktické bombardovanie prešlo plne na plecia útočných lietadiel A-4 Skyhawk, ktoré boli čerstvým prírastkom v Izraelských vzdušných silách.
Hoci sa tieto strety konali pravidelne od konca Šesťdňovej vojny, za oficiálny začiatok Opotrebovávacej vojny sa považuje 3. marec 1969, keď Egypt vyhlásil odstúpenie od dohody o prímerí z roku 1967. Lietadlá Mirage sa zúčastnili väčšiny z 97 súbojov medzi izraelskými a arabskými stíhačmi, pričom si pripísali veľké množstvo zostrelov. Prvenstvo v zostrele nepriateľského lietadla novou raketou Šafrir 2 pripadlo opäť stíhačke Mirage a uskutočnilo sa 24. júna 1969. Dňa 11. septembra bolo zostrelených 11 egyptských MiGov a do konca vojny stretol podobný osud tucty ďalších arabských lietadiel. Asi k najznámejšiemu vzdušnému súboju došlo 30. júla 1970, kedy zmiešaná letka izraelských stíhačiek Mirage a Phantom zostrelila päť MiGov-21, riadených ruskými pilotmi. Tri z týchto zostrelov si pripísali stroje Mirage. Potýčky medzi Izraelom a Sýriou mali za následok taktiež niekoľko zostrelených sýrskych stíhačiek, vrátane štyroch MiGov-21, zničených 11. decembra 1969.
Jomkipurská vojna
Predohrou k Jomkipurskej vojne bola prieskumná misia, ktorú dňa 13. septembra 1973 uskutočnili štyri izraelské F-4 Phantom nad územím severozápadnej Sýrie. Okamžite proti nim vzlietlo 16 sýrskych MiG-21 a začalo ich prenasledovať. Lietadlá F-4 nalákali MiGy nad Stredozemné more, kde už hliadkovalo viacero izraelských stíhačiek, vrátane ôsmich Mirage IIICJ. V priebehu počiatočných bojov bolo zostrelených 8 sýrskych MiGov, zatiaľ čo Izrael stratil len jeden Mirage. Letecké súboje pokračovali počas následných pokusov o záchranu pilota, pričom boli zostrelené ďalšie štyri MiGy-21.
Od vypuknutia Jomkipurskej vojny (6. októbra 1973) boli izraelské lietadlá Mirage a Nesher nasadzované výhradne na vybojovanie vzdušnej prevahy. Stíhačky Mirage zaznamenali počas tohto konfliktu množstvo zostrelov a zožali tak opäť veľký úspech.
V úvodných dňoch vojny strážili Mirage IICJ izraelský vzdušný priestor, aby zabránili možným útokom na svoje mestá a dôležité zariadenia. Počas jedného takého hliadkovania sa stíhačke Mirage podaril kuriózny zostrel, ktorým zničila raketu s plochou dráhou letu KSR-2, vypustenú z egyptského Tu-16. Na tretí deň vojny zaútočila na leteckú základňu Refidim štvorica egyptských Su-7. Lietadlám Mirage sa podarilo zo základne vzlietnuť aj napriek prebiehajúcemu útoku a všetky štyri egyptské stíhačky zostreliť. Dňa 24. októbra, v posledný deň bojov medzi Izraelom a Egyptom, sa uskutočnil veľký súboj medzi ôsmimi Mirage a dvanástimi MiGmi. Pri tomto strete, ktorý prebehol nad územím Egyptu, bolo zostrelených 7 MiGov, zatiaľ čo všetky lietadlá Mirage sa vrátili bezpečne na základňu. V priebehu celej vojny stratilo izraelské letectvo len 12 stíhačiek Mirage.
Vojna o Falklandy
Vo vojne o Falklandy sa lietadlá Mirage III zúčastnili jediného vzdušného súboja, z ktorého však nevyšli víťazne. Dňa 1. mája 1982 vzlietli zo základne Rio Gallegos dve argentínske stíhačky Mirage IIIEA a zamierili smerom k Falklandským ostrovom. Ako prvá ich zachytila obsluha rádiolokátora britského torpédoborca HMS Glamorgan, ktorá na nepriateľa naviedla dvojicu hliadkujúcich lietadiel Sea Harrier. Tieto moderné námorné stíhačky boli vybavené palubným rádiolokátorom Blue Fox, ktorý im umožnil zachytiť Mirage na vzdialenosť. Poručík Barton, pilot jedného z britských Sea Harrier, sa dostal za argentínske Mirage, pilotované kapitánom "Paco" Cuerva a poručíkom Carlosom Perona. Keď bol asi za Peronovou stíhačkou odpálil jednu zo svojich dvoch rakiet Sidewinder. Poručík Barton zostal prekvapený, pretože očakával, že raketa sa okamžite navedie priamo na cieľ. Sidewinder sa však prepadol pod krídlo lietadla a pilot ju na okamih vôbec nevidel. Keďže išlo o jeho vôbec prvé použitie strely Sidewinder, myslel, že zlyhala a chystal sa vystreliť ďalšiu. V tom však zbadal stúpajúci Sidewinder, ktorý asi po štyroch sekundách dostihol svoj cieľ a premenil Mirage na oranžovú ohnivú guľu. Argentínsky pilot sa však stihol z poškodeného stroja katapultovať a zachrániť si život. Šťastena stála pri ňom i naďalej, lebo Perona neskončil v studených vodách Atlantiku, ale podarilo sa mu pristáť na pevnine. Súbežne s tým prenasledoval poručík Thomas, pilot druhého Sea Harrieru, lietadlo kapitána Cuervu. Ten sa snažil uniknúť klesavou zatáčkou dolu v oblakoch, a tak po ňom Thomas vypálil tepelne navádzanú strelu Sidewinder. Raketa minula a Mirage zmizol v oblakoch. Kapitán Cuerva však nemal toľko šťastia ako jeho kolega. Pre nedostatok paliva si pýtal povolenie pristáť na najbližšej základni, ktorá však bola pod paľbou britských lodí. Nakoniec dostal povolenie na núdzové pristátie, ktoré sa okamžite chystal uskutočniť. V zúfalej snahe znížiť hmotnosť, odhodil Cuerva svoju radarom navádzanú strelu. Neskúsení alebo nervózni strelci protilietadlových batérií predpokladali, že sú obeťou náletu a spustili na Mirage paľbu. Lietadlo sa spolu s pilotom zrútilo do mora južne od základne Port Stanley.
Súčasní
Pakistan Gabon
Bývalí
Argentína Austrália Brazília Čile Francúzsko Izrael Juhoafrická republika Libanon Španielsko Švajčiarsko Venezuela
Špecifikácie (Dassault Mirage IIIE)
right|400px
Výkony
Maximálna rýchlosť: /h vo výške
Hilary Duffová
Život a kariéra
náhľad|Hilary (vpravo) so sestrou Haylie (vľavo) v roku 2008
1987 – 2000: Detstvo a začiatky kariéry
Narodila sa 28. septembra 1987 v Houstone, v štáte Texas. Má staršiu sestru Haylie a jej rodičmi sú Susan Colleen (rod. Cobb), žena v domácnosti, ktorá sa stala filmovou a hudobnou producentkou a Robert Erhard Duff, partner v obchodnom reťazci. Hilary vyrastala medzi Houstonom a San Antoniom, kde mal jej otec obchodné reťazce. Povzbudené svojou matkou sa Hilary so sestrou zapísali na hodiny herectva, spevu a baletu. Sestry získali roly v lokálnych divadelných produkciách a neskôr sa zúčastnili turné baletnej produkcie The Nutcracker v San Antonio. V záujme šoubiznisu sa sestry spolu s matkou presťahovali v roku 1993 do Kalifornie, zatiaľ čo ich otec zostal kvôli obchodu v Houstone. Sestry boli niekoľko rokov obsadzované do mnohých televíznych reklám. Vďaka svojej hereckej kariére mala Duffová domáce vzdelávanie od svojich 8 rokov. Dvojica tiež predvádzala rôzne značky oblečenia. Duffová povedala: ''„Moja sestra a ja sme prejavili skutočný záujem o vystupovanie a naša matka na to: Ako môžem povedať svojim deťom nie? Je to rovnaké, ako u detí, ktoré sa zaujímajú o šport a rodičia ich do toho tlačia, a podporujú ich.“''
Po skončení baletu sa vrhla na filmové plátno. V roku 1998 sa jej podarilo získať rolu Wendy vo filme Casper a Wendy.
2000 – 2007: Hlavný úspech s herectvom a hudbou
Objavila sa ešte v menších seriálových rolách ale celkovo prelom nastal až v roku 2001, kedy si zahrala hlavnú úlohu v seriáli Lizzie McGuire, kde rovnomennú postavu aj stvárnila. Predstavila sa ako plachá blondína, ktorá prežíva každodenné starosti dospievajúcich. Seriál mal veľkú sledovať u jej rovesníkov a Hilary doslova katapultoval medzi herečky s nádejnou budúcnosťou.
V roku 2002 sa objavila vo vojenskom prostredí, v rodinnej komédií Kadetka Kelly. Tiež v rovnakom roku vydala aj svoj prvý album Santa Claus Lane a neskôr sa jej podarilo natočiť aj soundtrack k seriálu Lizzie McGuire.
V roku 2003 sa rozhodla ukončiť seriál Lizzie McGuire, čo bolo pre mnoho ľudí veľkým sklamaním. Preto sa produkcia aj spolu s Hilary rozhodli natočiť ešte film kde sa v obľúbenej role predstaví. Film sa volá Rímske prázdniny. V rovnakom roku sa objavila aj po boku herca Steva Martina vo filme Dvanásť do tucta, kde sa ukázala ako jedna z detí. Tiež sa jej podarilo vydať ďalší album s názvom Metamorphosis s predajom cez 5 miliónov kópií. Hilary sa vyjadrila k jej albumu tak, že sa v ňom nachádza všetko čo má rada a určite si tam nájde každý svoj štýl. Za tento album sa jej podarilo vyhrať ocenenie Kids' Choice Awards za najlepšiu speváčku roka.
Hilary sa predstavila v hlavnej úlohe filmu Moderná popoluška (2004). Film bol viac smerovaný k životu dospievajúcich, ale získal si veľký úspech a filmoví kritici boli nadšení jej hereckým výkonom, a hereckým výkonom jej kolegu Chada Michaela Murraya.
V roku 2006 sa objavila spoločne na filmovom plátne aj so staršou sestrou Haylie vo filme Miliónové kočky.
2007 – 2013: Dignity a televízia
V roku 2007 vydala album Dignity a tiež aj niekoľko hudobných DVD. V roku 2009 sa objavila vo filme According to Greta. Názory filmových kritikov na jej herecký výkon boli rôzne. Obdržala aj cenu za „Najlepšiu zlodejku scén“ za postavu menom Olivia Burke zo seriálu Gossip Girl. Tiež sa objavila aj v seriál Community. O rok neskôr si zahrala dcéru alkoholičky vo filme Bloodworth. Bola nahradená herečkou Rose McGowan v dráme Dead Awake.
V roku 2013 sa objavila po boku Charlieho Sheena v úspešnom seriáli Dva a pol chlapa.
Osobný život
V roku 2001 sa potvrdilo, že Duffová bola vo vzťahu s tínedžerskou hereckou hviezdou Aaronom Carterom. Neskôr s ním hosťovala v epizóde Lizzie McGuire. Tento vzťah priťahoval pozornosť médií kvôli údajnému milostnému trojuholníku medzi Duffovou, Carterom a herečkou Lindsay Lohanovou. Duffová a Carter pokračovali vo vzťahu ďalšie tri roky, no nakoniec svoj vzťah ukončili.
V júli 2004 sa 16-ročná Duffová začala stretávať so spevákom skupiny Good Charlotte, Joelom Maddenom, ktorý mal vtedy 25 rokov. Po dlhom období bulvárnych špekulácií v júni 2005 Duffovej matka oznámila v rozhovore pre časopis Seventeen, že spolu chodia. Madden spolupracoval s Duffovou na jej kompilačnom albume Most Wanted. V novembri 2006 sa rozišli.
V roku 2007 začala randiť s hráčom Kanadskej národnej hokejovej ligy (NHL), Mikeom Comriem. Svoje zásnuby oznámili vo februári 2010 a zosobášili sa 14. augusta 2010 v Santa Barbare v Kalifornii. 20. marca 2012 porodila ich syna Lucu Cruza Comrieho. 10. januára 2014 oznámili, že sa priateľsky rozišli a naďalej sa budú spolupodieľať na výchove ich syna. Vo februári 2015 podala žiadosť o rozvod s Comriem, pričom uviedla neprekonateľné rozdiely a požiadala o starostlivosť o ich syna. Rozvod bol ukončený vo februári 2016.
Po rozchode s Comriem randila s osobným trénerom Jasonom Walshom od augusta 2015 do novembra 2016.
Od januára 2017 je vo vzťahu so skladateľom Matthewom Komom. Intenzívne spolupracovali na jej albume ''Breathe In. Breathe Out.'' z roku 2015. Titulnú skladbu napísal a produkoval Koma. 8. júna 2018 oznámili, že je tehotná. Dňa 25. októbra 2018 porodila ich dcéru Banks Violet Bair. Duffová a Koma sa potom v máji 2019 zasnúbili a 21. decembra 2019 zosobášili. 24. októbra 2020 oznámila prostredníctvom Instagramu svoje tretie tehotenstvo. 24. marca 2021 sa páru narodilo tretie dieťa, Mae James Bair.
Pollis
Pollis môže byť:
5-Metylcytidín
5-Metylcytidín (m5C ) je modifikovaný nukleozid, ktorý vzniká metyláciou cytidínu. Skladá sa teda z báze cytozínu, na ktorom je naviazaná metylová skupina, a pentózy ribózy. Bázou tohto nukleozidu je teda 5-metylcytozín. 5-Metylcytidín je prítomný ako súčasť RNA u zvierat, rastlín i u baktérií.
Metylácia cytozínu je bežná úprava po replikácii DNA, čím vzniká deoxy analóg 5-metylcytidínu.
Oissy
Oissy je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Somme, v regióne Pikardia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Liberálna strana
Liberálna strana môže byť:
Alexander Grigorjevič Aruťuňan
Alexander Grigorjevič Aruťuňan (arm. Ալեքսանդր Գրիգորի Հարությունյան; * 23. september 1920 - † 28. marec 2012) bol arménsky a sovietsky skladateľ, klavirista a pedagóg. Národný umelec ZSSR (1970). Laureát Stalinovej ceny prvého stupňa (1949).
Životopis
Narodil sa 23. septembra 1920 v Jerivane (dnes Jerevan). V rokoch 1934 – 1941 študoval na Komitasovom Jerevanskom konzervatóriu kompozíciu u S. V. Barchudarjana a V. G. Taliana a klavír u O. A. Babasiana. V rokoch 1942 – 1943 sa ďalej zdokonaľoval na konzervatóriu v klavírnej triede K. N. Igumnovova, v rokoch 1944 – 1946 študoval kompozíciu a polyfóniu pod vedením Ch. S. Kušnareva.
V rokoch 1946 – 1948 študoval pri Arménskom dome kultúry v Moskve kompozíciu a polyfóniu u G. A. Litinského, inštrumentáciu u N. A. Pejka, analýzu u V. A. Zuckermana, orchestráciu u D. R. Rogaľa-Levického a A. M. Veprika, klavír u B. M. Berlina.
Vystupoval ako klavírny sólista, interpretoval vlastnú tvorbu. V rokoch 1954 až 1990 bol nepretržite riaditeľom Arménskej filharmónie.
V rokoch 1965 až 2008 vyučoval kompozíciu na Jerevanskom konzervatóriu, od roku 1977 bol profesorom. Bol jedným z členov Arménskej mocnej hŕstky.
Člen Zväzu skladateľov ZSSR od roku 1939, člen predstavenstva Zväzu skladateľov Arménska, člen Zväzu filmárov Arménskej SSR od roku 1975.
Člen poroty Medzinárodnej súťaže hráčov na dychové nástroje (Moskva 1957), člen poroty súťaže skladateľov o najlepšie povinné dielo na Medzinárodnú husľovú súťaž G. Wieniawskieho (Poznaň, Poľsko 1967), predseda poroty Medzinárodnej súťaže dychových kvintetov (Narbonne, Francúzsko 1990), predseda poroty Medzinárodnej trúbkarskej súťaže (Moskva 1997).
Bol členom KSSZ od roku 1952. Zomrel 28. marca 2012 v Jerevane. Je pochovaný v Panteóne Komitasovho parku. náhľad|280x280bod| Pamätná tabuľa v Jerevane na budove Zväzu skladateľov Arménska
Tvorba
Tvorivý štýl skladateľa, ktorý sa vyvíjal koncom 40. rokov 20. storočia, vychádza z bohatého hudobného dedičstva Arménska a zároveň z princípov klasicistickej a romantickej hudby, čo sa prejavuje jednak v dôslednom dodržiavaní klasického sledu rýchlych a pomalých častí a vo využívaní žánrov, akými sú suity a koncerty. Veľký význam v skladateľovej tvorbe majú tradície arménskych ľudových spevákov - ašugov, ktorých hudba je založená na rôznych druhoch improvizácie. Skladby sú plné výrazu, zmyselnosti, nostalgie a irónie.
V skladateľovej tvorbe možno vyčleniť niekoľko období: diela povojnového obdobia a začiatku 50. rokov sú charakteristické princípmi rozvoja témy a kombináciou veľkých štruktúr, ktoré vytvárajú veľkú emocionálnu intenzitu. Diela tohto obdobia, akými sú Slávnostná predohra, Symfónia, Concertino pre klavír a orchester - sú duchom blízke dielam A. I. Chačaturjana.
V 60. a 70. rokoch nepoužíval dramatické prvky, čím docielil väčšiu prehľadnosť prednesu a zameral sa na klasické formy. Najväčším úspechom v tomto období bola opera Sajat-Nova (libreto napísal A. S. Chandžjan), a taktiež početné diela v neoklasicistickom štýle, medzi ktoré patrí Koncert pre lesný roh a orchester, Variácie pre trúbku a orchester a i.
Od roku 1980 sa v skladateľovej tvorbe prejavuje túžba syntetizovať rôzne štýly, ako napríklad v koncertoch pre trombón a tubu s orchestrom (prvé koncertné skladby pre tieto nástroje v dejinách arménskej hudby), ako aj napr. husľový koncert Arménsko-88, ktorý je považovaný za jedno z najlepších diel skladateľa. Koncert venovaný pamiatke obetí Spitakkského zemetrasenia spája štýl barokovej hudby, klasickú formu a sofistikovanú lyriku romantickej palety zvukov.
Množstvo skladateľových diel pre dychové nástroje (najmä trúbkový koncert venovaný Timofejovi Dokšicerovi) je zaradených do repertoáru popredných svetových interpretov. Na mnohých pódiách sveta zazneli koncertné skladby pre dva klavíry Arménska rapsódia a Sviatočná (s perkusiami), napísané v spolupráci s Arnom Babadžaňanom.
Juha Kankkunen
Juha Matti Pellervo Kankkunen (* 2. apríl 1959, Laukaa, Fínsko) je bývalý fínsky jazdec rely. Jeho továrenská tímová kariéra v Majstrovstvách sveta v rely trvala od roku 1983 do 2002. Počas svojej kariéry vyhral 23 svetových rely a štyri tituly majstra sveta, ktoré boli vtedy rekordmi v sériách. Jedine Sébastien Loeb získal odvtedy viac titulov majstra sveta, ale žiadny jazdec zatiaľ nezopakoval Kankkunenov úspech, a to víťazstvo s tromi rôznymi továrenskými tímami.
Kankkunen podpísal v roku 1983 zmluvu s Toyotou a svoje prvé víťazstvo v Majstrovstvách sveta v rely mal po troch rokoch v tíme. Jeho výkony ho dostali k dohode s tímom Peugeot v roku 1986 a Kankkunen sa stal najmladším majstrom vôbec. Keď sa Peugeot stiahol zo súťaže po zákaze Skupiny B, Kankkunen prešiel do továrenského tímu Lancie a stal sa prvým jazdcom, ktorý úspešne obhájil svoj titul. V roku 1991 v tíme Lancia vyhral rekordný tretí titul majstra sveta.
V roku 1993 sa znovu vrátil Kankkunen späť do tímy Toyota a vyhral štvrtý titul. Po diskvalifikácii Toyoty a 12-mesačnom zákaze v roku 1995 sa Kankkunen vrátil do seriálu majstrovstiev sveta až počas sezóny 1997, kedy prišiel do tímu Ford. Po prechode do tímu Subaru v roku 1999 získal svoje prvé víťazstvo po viac ako piatich rokoch. Predtým, ako po sezóne 2002 odišiel z účasti na majstrovstvách sveta v rely, jazdil na čiastočný úväzok pre Hyundai.
Medzi Kankkunenove úspechy mimo Majstrovstiev sveta v rely patrí víťazstvo v Rely Dakar v roku 1988 a v Race of Champions v rokoch 1988 a 1991. Po jeho odchode z aktívneho pretekania, pôsobil v oblasti politiky a biznisu. V rokoch 2007 až 2011 bol Kankkunen držiteľom svetového rýchlostného rekordu /h na ľade s vozidlom Bentley Continental GT.
Futsal na Hrách Juhovýchodnej Ázie 2017
Futsal na Hrách Juhovýchodnej Ázie 2017 bol futsalový turnaj v rámci multišportového podujatia Hier Juhovýchodnej Ázie 2017. Konal sa v Shah Alam, v Malajzii v dňoch od 18.27. augusta 2017, za účasti 5 mužských a 5 ženských tímov. Futsalový turnaj sa na hrách organizuje od roku 2007 a toto bolo jeho 4. vydanie. Všetky zápasy sa odohrali v aréne Panasonic Sports Complex s kapacitou 870 divákov. Tituly obhájili obe družstvá Thajska, ktoré vyhrali svoje skupiny. Bronzové družstvo žien Indonézie získalo na hrách svoju prvú medailu.
Juha Kankkunen
Kariéra
Kankkunen vyrastal na rodinnej farme v Laukaa v Strednom Fínsku, blízko trasy Rely Fínska. Jeho otec jazdil rely a pretekal na ľade ako hobby, a naučil Juhu pretekať na ľade. Kankkunen začal jazdiť, keď mal 7 rokov, a svoje prvé auto mal v dvanástich rokoch. V rely debutoval v roku 1978 a svoje prvé majstrovstvá sveta v rely jazdil v roku 1979 v Rely Fínska, kde skončil na 14. mieste s vozidlom Ford Escort RS2000. Trénerom Kankkunena bol Timo Mäkinen, priateľ jeho otca, a mal finančnú podporu od Tima Jouhkiho, budúceho manažéra mnohých fínskych rely jazdcov ako Tommi Mäkinen a Mikko Hirvonen.
Futsal na Hrách Juhovýchodnej Ázie 2017
Účastníci
Pozn.: Číslo v zátvorke udáva umiestnenie vo svetovom futsalovom rebríčku k 16. augustu 2017.
Juha Kankkunen
1983 – 85: Toyota
Vzhľadom k dobrým výsledkom Toyoty vo Fínsku, Kankkunen podpísal zmluvu s tímom Toyota Team Europe, ktorého prezidentom bol v tom čase Ove Andersson. Vo svojej prvej sezóne s vozidlom Toyota Celica Twincam Turbo ako spolujazdec majstra sveta v rely z roku 1979, Björna Waldegårda, jeho tri výstupy v šampionáte viedli k 6. miestu na Rely Fínska, 7. miestu na Rely Veľkej Británie a odchod do ústrania na Rely Pobrežia Slonoviny. Nasledujúci rok, Kankkunen ukončil štyri preteky Majstrovstiev sveta so svojím novým spolujazdcom, Fredom Gallagherom, nedokončil tri a skončil piaty v domácej súťaži. V roku 1985, začal sezónu prekvapivým víťazstvom na Rely Safari, čím sa stal prvým jazdcom, ktorý vyhral rely na prvýkrát. Pokračoval v ďalších štyroch pretekoch a získal svoje druhé víťazstvo na Rely Pobrežia Slonoviny, kde skončil s rovnakým počtom trestných minút (4hodiny a 46 minút), ako jeho tímový kolega Waldegård, ale vyhral tajbrejkom.
1986: Peugeot
left|thumb|Juha Kankkunen na Rely Sanremo 1986 Kankkunenove výsledky s Toyotou Celicou mu pomohli k príchodu do popredného tímu Peugeot. S tímom Peugeot podpísal zmluvu na sezónu 1986, pričom nahradil Ariho Vatanena, ktorý sa stále zotavoval zo svojej skoro smrteľnej nehody počas predchádzajúcej sezóny. Kankkunen sa tak chopil príležitosti, pričom dostal Peugeot 205 T16 druhej generácie a zvíťazil v Rely Švédska, Rely Grécka a Rely Nového Zélandu, pričom na stupňoch víťazov sa objavil ešte v troch ďalších súťažiach. Sezóna skončila kontroverzne, keď prvé automobily Skupiny B dostali zákaz na ďalšiu sezónu, po smrteľnej nehode Henriho Toivonena na Rely Francúzska, čo rozzúrilo šéfa tímu Peugeot, Jeana Todta, a neskôr bol tím Peugeot vyradený z Rely Sanremo v Taliansku, čo viedlo k trojnásobnému víťazstvu Lancie. Aj napriek prechodu Peugeotov 205 T16 cez predštartovnú kontrolu, usporiadateľ nariadil preskúmanie podvozkových častí, kde boli nelegálne bočné prahy. Kankkunen dokončil sezónu pretekom Rely Olympus v USA, a viedol o bod pred Markku Alénom. Hoci Alén porazil Kankkunena, majstrom sveta bol po odvolaní sa Peugeotu len jedenásť dní. FIA predpokladane anulovala tresty v Rely Sanremo pre Peugeot, čím sa stal Kankkunen najmladším šampiónom v histórii.
1987: Lancia
V náväznosti na rozhodnutie FIA, ktoré zakázalo Skupinu B, tím Peugeot sa stiahol z Majstrovstiev sveta a Kankkunen prešiel do Lancie Martini, továrenského tímu Lancie Majstrovstiev sveta v rely, kde riadil Lanciu Delta HF 4WD. V Lancii sa cítil dobre a mal svoj debut na Rely Monte Carlo, kde jeho Lancia viedla až do poslednej etapy, kedy šéf Lancie Cassare Fiorio prinútil Kankkunena skončiť ako druhý za tímovým kolegom Mikim Biasionom. Kankkunen neskôr vyhral Rely Olympus tým, že porazil Biasiona o 12 sekúnd v 6-hodinovej súťaži. V tesnej bitke o titul majstra sveta vytlačil svojich tímových kolegov Biasiona a Aléna víťazstvom v koncosezónnej Wales Rally of Great Britain. Na odovzdávaní cien Autosport Awards, získal Kankkunen cenu "International Rally Driver Award" za druhý prebiehajúci rok. Napriek tomu, že sa stal úspešným obhajcom titulu majstra sveta, nemal ľahké prijatie tímových príkazov, ktoré boli navrhnuté tak, aby boli v prospech Biasiona, talianskej hviezdy v talianskom automobile, aby na sezónu 1988 nezmenil pôsobisko.
1988 – 89: Toyota
Kankkunen sa rozhodol vrátiť späť do tímu Toyota Team Europe. Aj keď prvýkrát skončil piaty na Rely Safari s Toyotou Supra Turbo, jeho obrana titulu sa hneď ukázala ako neúspešná. Toyota debutovala s novou Toyotou Celica GT-Four ST165 na Rely Francúzska, ale auto trpelo problémami so spoľahlivosťou. Kankkunen sa dostal do ústrania kvôli problémom s troch po sebe idúcich súťažiach, čo mu nepridalo body v zozname a skončil na 37. mieste. Ale, okrem Majstrovstiev sveta v rely, dosiahol veľký úspech v Rely Dakar, kde vyhral na Peugeote 205 T16 na prvýkrát potom, čo jeho krajanovi Arimu Vatanenovi ukradli Peugeot 405 T16. Kankkunen tiež jazdil za Peugeot v pretekoch Pikes Peak, kde skončil druhý za víťazom a tímovým kolegom Arim Vatanenom a stal sa prvým víťazom Race of Champions vôbec a stal sa prvým "Šampiónom šampiónov". Sezóna 1989 bola v prospech Toyoty. Kankkunen získal prvé víťazstvo s Toyotou Celica GT-Four na Rely Austrálie a tretie miesto na Rely Francúzska a Wales Rally of Great Britain. Jeho výsledky ho umiestnili na tretie miesto v šampionáte jazdcov, po Biasionovi a Firiovi z Lancie. Toyota získala najlepšie kariérové umiestnenie v pozíciách konštruktérov.
1990 – 92: Lancia
V čase, keď Kankkunen mal svoje dlho-očakávané víťazstvo pre Toyotu, podpísal dohodu s tímom Lancia na sezónu 1990. V polovici sezóny sa Kankkunen dostal len na 4. miesto v majstrovstvách a Toyota bola na čele s novým jazdcom Carlosom Sainzom. Aj keď Kankkunen neskôr zopakoval víťazstvo v Austrálii a získal svoje piate pódiové umiestnenie v sezóne v Sanreme, Sainz si išiel pre dominantný titul. Kankkunen sa umiestnil na 3. mieste, medzi svojimi tímovými kolegami Didierom Auriolom a obhajcom majstra sveta Mikim Biasionom. Lancia vytlačila Toyotu a získala tak svoj rekordný štvrtý titul konštruktérov v rade.
V sezóne 1991, vyhral Kankkunen Rely Safari, Rely Grécka, prvýkrát domáce Rely Fínska a Rely Austrálie tretí rok v rade. Pred koncosezónnou Wales Rally of Great Britain Sainz viedol nad Kankkunenom o jeden bod v šampionáte. Víťazstvom v Rely Veľkej Británie nad Kennethom Ericssonom a Sainzom sa stal Kankkunen prvým človekom, ktorý získal tretí titul od uvedenia Majstrovstiev sveta v rely v roku 1973. Jeho 150 bodov počas sezóny, je stale rekordom pre najviac bodov v sezóne. Bolo to tiež prvýkrát, čo dvaja jazdci získali päť víťazstiev počas sezóny Majstrovstiev sveta v rely. v Race of Champions sa stal Kankkunen druhým dvojnásobným víťazom potom, čo poradil Auriola vo finále.
V sezóne 1992 sa Kankkunen umiestnil na stupňoch víťazov v každej z deviatich súťaží, ktorých sa zúčastnil, ale víťazom sa stal len na Rely Portugalska. Pred posledným rely, Sainz viedol o dva body pred Kankkunenom a Auriol, ktorý rekordne šesťkrát vyhral počas sezóny viedol o tri body. Sainzove víťazstvo v Wales Rally of Great Britain pred Ari Vatanenom a Kankkunenom, spolu s Auriolovým nedokončením, potvrdilo titul v prospech Španiela.
1993 – 96: Toyota
right|thumb|Toyota Celica Turbo 4WD (GT-4 ST185), s ktorou Juha Kankkunen vyhral Wales Rally GB 1993 Potom, čo Lancia odstúpila z Majstrovstiev sveta v rely po sezóne 1992, Kankkunen sa vrátil do Toyoty, kde jazdil s Toyotou Celica GT-4 ST185, s ktorou ho Sainz porazil v minulej sezóne. Napriek tomu, že jazdil od polovice sezóny s dvomi náhradnými spolujazdcami kvôli krvácaniu do mozgu, ktoré utrpel Juha Piironen, Kankkunen pokračoval aby získal rekordný štvrtý titul majstra sveta, víťazstvom v piatich z jeho desiatich súťaží; Rely Safari s Piironenom, Rely Argentíny, Rely Austrálie a Wales Rally of Great Britain so svojím novým spolujazdcom Nickym Gristom a Rely Fínska s Denisom Giraudetom, pretože Grist bol dopredu dohodnutý s Arminom Schwarzom. Kankkunenove víťazstvo vo Wales Rally of Great Britain mu poznačilo kariéru 20. miestom v seriáli, čím prelomil rekord svojho krajana Markku Aléna, ktorý mal dovtedy najviac víťazstiev. Kankkunen a jeho tímový kolega Didier Auriol na 3. mieste priniesli Toyote korunu konštruktérov, prvú vôbec pre japonskú automobilku. Stal sa tiež druhým motoristickým športovcom, ktorý bol vyhlásený za Finnish Sportsman of the Year, potom, čo v roku 1982 sa v rovnakej kategórii umiestnil pilot Formule 1 Keke Rosberg.
Častuška
Častuška je krátka ruská ľudová báseň, prípadne pieseň. Častušky sa rozšírili hlavne v 2. polovici 19. storočia. Pôvodne mali obsah najmä milostný, neskôr hojne humoristický a satirický, v sovietskej ére často propagandistický. V rôznych variáciách si žáner obľubu uchováva dodnes.
Juha Kankkunen
1993 – 96: Toyota
V sezóne 1995 s dvomi pretekmi navyše, Kankkunen mal v sezóne zhodné výsledky a držal sa na čele šampionátu o sedem bodov pred druhým Colinom McReaom zo Subaru. V predposlednom kole Rely Španielska viedol takmer o minútu pred Sainzom a McRaeom a zdalo sa, že mieri k svojmu prvému víťazstvu v Majstrovstvách sveta v rely na asfalte, a takisto k svojmu piatemu titulu. Ale, chyba, buď jeho alebo jeho spolujazdca Grista vyústila do havárie a ukončenia preteku. Po skončení súťaže bol tím Toyota uznaný za vinného z vykonania nelegálnej obchádzky reštriktoru turbodúchadla na automobiloch Toyota Celica GT-Four ST205. Tímu bol udelený 12-mesačný zákaz zo strany FIA. Jazdci Toyoty, Kankkunen, Auriol a Armin Schwarz boli tiež zbavení všetkých bodov v šampionáte. Prezident FIA, Max Mosley vyhlásil, že: "neexistuje žiadny náznak, toho, že jazdci boli vedomí o tom, čo sa deje". V nasledujúcom roku Kankkunen pretekal pre súkromné tímy Toyoty v troch súťažiach a skončil na 4. mieste v Rely Švédska, na 3. mieste v Rely Indonézie a na 2. mieste v Rely Fínska.
Častuška
Častuška sa obvykle skladá zo štyroch viet. Väčšinou má rýmovú štruktúru a-b-a-b, a-b-c-b menej často a-a-b-b, čím má veľmi blízko k limeriku, poetickému útvaru obľúbenému najmä v Anglicku (ten má nádchovú štruktúru a-a-b-b-a). Slovo častuška je odvodené od ruského slova časty, teda častý, čo pravdepodobne upozorňovalo na časté opakovanie refrénu. Je však tiež možné, že to súvisí s druhým významom slova, teda „rýchly“, čo by odkazovalo k rýchlemu spevu častušky. V piesňovej forme bola častuška poväčšinou sprevádzaná balalajkou alebo akordeónom.
Juha Kankkunen
1997 – 98: Ford
left|thumb|Juha Kankkunen na Rely Fínska 1997 V polovici sezóny 1997, Kankkunen prestúpil do továrenského tímu Ford, kde nahradil Armina Schwarza. Vstúpil do továrenského tímu M-Sport príliš neskoro, a musel bojovať o titul sám, pričom jeho rola bola podporená Fordom a tímovým kolegom Carlosom Sainzom. Druhú súťaž, Rely Grécka začal s tímom dobre, až pokým musel uvoľniť miesto Sainzovi, kvôli tímovému výberu. Kankkunen pokračoval a dokončil Rely Indonézie a Rely Nového Zélandu len pár sekúnd za Sainzom. Vo svojej domácej Rely Fínska, prehral z obhajcom titulu Tommim Mäkinenom z tímu Mitsubishi len o 7 sekúnd. Bol to najtesnejší víťazný rozdiel v histórii súťaže. Po koncosezónnej súťaži RAC Rally skončil Mäkinen štvrtý, za španielom Sainzom.
Kankkunen ostal v tíme Ford aj počas sezóny 1998 s Brunom Thirym ako svojím novým spolujazdcom, potom ako Sainz znovu prestúpil do tímu Toyota. Ford už vyvíjal nový Focus WRC a posledný rok pre tím s Escortom WRC bol bez víťazstva. Kankkunen dojazdil v siedmich súťažiach na pódiové umiestnenia, a Ford a Kankkunen skončili na 4. mieste vo svojich samostatných majstrovstvách. Pre sezónu 1999, Ford podpísal zmluvu s Colinom McRaeom z tímu Subaru World Rally Team, a Kankkkunen sa dostal na jeho miesto v tíme Subaru.
1999 – 2000: Subaru
Kankkunenova prvá sezóna s tímom Subaru World Rally Team a s automobilom Subaru Impreza WRC 22B zvíťazil na Rely Argentíny a Rely Fínska. V Argentíne získal svoje prvé víťazstvo po piatich rokoch, pričom predbehol svojho tímového kolegu Richarda Burnsa v poslednej etape a zvíťazil len o 2,4 sekundy. Kankkunen bol pripravený prijať tímový rozkaz vo forme zámerného 10-sekundového trestu, ale pred televíznymi kamerami šéf tímu Subaru, David Richards vyhlásil, že tam neboli žiadne tímové rozkazy. Vo svojej domácej súťaži porazil Burnsa, čo bolo jeho posledným víťazstvom v Majstrovstvách sveta v rely. Už tretí rok v rade sa Kankkunen umiestnil na 4. mieste, kým Mäkinen dosiahol jeho rekordné štyri tituly. Sezóna 2000 bola pre Kankkunena sklamaním. Jeho najlepším výsledkom bolo 2. miesto na Rely Safari, kde vyhral Richard Burns. S ďalšími dvomi pódiovými umiestneniami sa celkovo umiestnil na 8. mieste.
Neskoršia kariéra
left|thumb|Juha Kankkunen na Rely Fínska 2001 right|thumb|Juha Kankkunen na Rely Fínska 2010 Subaru a Kankkunen nedospeli k dohode na sezónu 2001 a Kankkunen ukončil len jednu súťaž počas sezóny, a to Rely Fínska s továrenským tímom Hyundai. Odstúpil potom, čo mal jeho Hyundai Accent WRC niekoľko technických problémov. Pre sezónu 2002 tím Hyundai spočiatku ponúkal Kankkunenovi plný 14-súťažový program, ktorý ho ale nezaujal a dohoda bola upravená tak, aby obsahovala len deväť súťaží na štrku. Napriek vývoju nového Accentu WRC, Hyundai nebol schopný napádať vrcholové tímy ako Peugeot, Ford či Subaru. Kankkunenove 5. miesto na Rely Nového Zélandu bolo jeho najlepším výsledkom v sezóne. Ale, Kankkunen a dlhodobí jazdci tímu, Freddy Loix a Armin Schwarz prispeli k tesnému 4. miestu pre Hyundai, ktoré je najlepším karérovým umiestnením pre tím v šampionáte konštruktérov. Po skončení sezóny odišiel Kankkunen z Majstrovstiev sveta v rely.
Začiatkom roka 2007, Kankkunen vytvoril nový rýchlostný rekord na ľade so svojím súkromným Bentley Continental GT v zamrznutom Botnickom zálive, blízko mesta Oulu. Dosiahol priemernú rýchlosť /h v oboch smeroch na "lietajúcom kilometri", pričom dosiahol maximálnu rýchlosť /h. Predchádzajúci rekord bol /h, ktorú dosiahlo Bugatti EB110 Supersport. Bentley bolo skoro celkom sériové, okrem ochranného rámu v kabíne, niektorých aerodynamických prvkov a nízkej teploty paliva a kalibrácie. Pneumatiky boli od Nokian Tires s hrotmi. Technické podpora poskytovali Nokian a Bentley Motors. Kankkunen zlepšil v roku 2011 rekord na /h, s automobilom Bentley Continental Supersports convertible, poháňaný palivom E85. Bentley vyrobilo limitovanú edíciu Supersports na poctu tomuto úspechu. 100 modelov bude najvýkonnejšími cestnými automobilmi, ktoré kedy značka Bentley vyrobila.
Dňa 23. júna 2010 Kankkunen oznámil, že sa zúčastní Rely Fínska 2010, pri príležitosti 60-teho výročia tejto súťaže. Jazdil so svojím dlhoročným spolujazdcom Juhom Repom na automobile Ford Focus WRC 09 pre tím Stobart M-Sport Ford Rally Team. Na jeho vek nad 51 rokov, skončil na pôsobivom 8. mieste.