cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Slovenskí kameramani po roku 1989
Inštitucionálne a divácke zázemie slovenského filmu po roku 1989
Aj z toho dôvodu môžeme počas prvých rokov slovenskej kinematografie len ťažko hovoriť o nejakom špecifickom a jednotnom štýle či pravidelne sa objavujúcich témach. V súvislosti s tým ochabol o slovenskú kinematografiu aj divácky záujem. Prieskum z roku 2002 ukázal, že 54,4% populácie nebolo v kine viac ako 2 roky alebo vôbec nikdy. Situácia sa postupne začala zlepšovať od roku 2005, kedy už vláda rozdeľovala 85 miliónov Sk a v roku 2006 dokonca 175 miliónov Sk. Problémom však naďalej zostávala situácia v Slovenskej televízií, ktorá sa napríklad v rokoch 2003 – 2008 podieľala ako koproducent len na šiestich hraných celovečerných tituloch. Relatívnu finančnú stabilitu tak slovenský film získal až v roku 2008 založením audiovizuálnu fondu a prijatím zákona o audiovízií. Ďalším výrazným posunom smerom k väčšej stabilite bol tiež príchod digitálnych nahrávacích zariadení, ktoré umožnili tvorcom výrazne znížiť výrobné náklady a zjednodušiť proces tvorby a zároveň priniesli aj revolúciu v kameramanskej profesii.
Štylistické a tematické tendencie v hranom a dokumentárnom filme po roku 1989
V súvislosti s vyššie zmieneným je tak pomerne pochopiteľné, že situácia v slovenskej kinematografii po roku 1989 nebola spočiatku veľmi priaznivá. Ďalším „klincom do rakvy“ slovenského filmu je tiež skoré úmrtie viacerých klasikov slovenského filmu. Spomedzi kameramanov ide napríklad o Viktora Svobodu (1993), Karola Kršku (1989) či Benedikta Krivošíka (1992) a spomedzi ďalších tvorcov o Štefana Uhra (1993), Stanislava Barabáša (1994), Jána Lacka (1991), Vlada Kubenka (1993), Dezidera Ursínyho (1995) alebo Tibora Vichtu (1990). Zároveň s tým sa mnoho významných tvorcov kvôli inštitucionálnym a finančným problémom (za všetkých aspoň Juraj Herz, Fero Fenič a Igor Luther – ten sa do slovenského filmu vrátil až v roku 2009) presunulo, resp. zostalo v zahraničí. V neposlednom rade tiež viacerí významní kameramani, ako Vincent Rosinec, Tibor Biath, František Lukeš, Oskar Šághy, Alexander Sterlinger a Vladimír Ješina (a tiež režisér Peter Solan) s tvorbou skončili a ďalší zasa tvorili už len veľmi sporadicky, ako Stanislav Szomolányi (1 celovečerný film, 2 inscenácie), Stanislav Doršic (1 televízny film), Alojz Hanúsek (1 celovečerný dokument, niekoľko TV cyklov a inscenácií) a spomedzi režisérov napr. Dušan Hanák (1 hraný a 1 dokumentárny celovečerný film) a Eduard Grečner (2 celovečerné filmy). Slovenskú kinematografiu tak po roku 1989 viac či menej dôstojne reprezentovalo len niekoľko solitérov zo staršej generácie ako kameramani Ján Ďuriš, Dodo Šimončič, Ladislav Kraus a Vladimír Holloš či režiséri Miloslav Luther, Juraj Jakubisko, Vlado Balco, Martin Slivka, Dušan Trančík a Dušan Rapoš. Ani títo tvorcovia však počas svojej kariéry nevytvorili také množstvo filmov, aby sme v začiatkoch 90. rokov mohli hovoriť o skutočnej tematickej či štylistickej línii.
V začiatkoch našej kinematografie navyše chýbali aj významní mladí režiséri, keďže na Slovensku začala Filmová a televízna fakulta na VŠMU pôsobiť až od roku 1990. Spomedzi ponovembrovej generácie tvorcov sa uchytil jedine Martin Šulík s kameramanom Martinom Štrbom, Juraj Nvota a dokumentaristi Ladislav Kaboš a Pavol Barabáš, ktorí dokázali pravidelne zásobovať slovenské kiná kvalitnými hranými či dokumentárnymi filmami. Situácia sa začala postupne meniť až začiatkom nového milénia. Vtedy začala vznikať línia, tzv. „lifestylových“ mestských filmov, reprezentovaná filmami Zostane to medzi nami (Miro Šindelka), či O dve slabiky pozadu (Katarína Šulajová) atď., ktorú však môžeme považovať za zaujímavú skôr z dôvodu, že sa voči nej začala vyhraňovať generácia nasledujúca. Podstatným pre tento rozvoj bol najmä príchod prvých absolventov z novozaloženej Filmovej a televíznej fakulty na VŠMU (1990), kde okrem iných učili Martin Slivka a Dušan Hanák, a s tým aj príchod dokumentaristickej „Generácie 90“ a nových mladých režisérov a kameramanov. Tu treba rozhodne spomenúť autorov ako Jaroslav Vojtek, Peter Kerekeš, Róbert Kirchhoff, Juraj Lehotský či Zuzana Piussi. Od tohto obdobia sa začala vzostupná kvalita a časom aj kvantita filmovej tvorby na Slovensku, kde sa vytvorila celá jedna sociálne kritická línia dokumentárnych a neskôr aj hraných slovenských filmov. Tá sa primárne snažila o autentické zobrazenie súdobých problémov na Slovensku, kde využívala práve štylistické prvky dokumentarizmu a nadviazala na módnu líniu sociálnych drám v Európe.
Jednotliví slovenskí kameramani po roku 1989
Jednotlivých slovenských kameramanov po roku 1989 si môžeme rozdeliť do niekoľkých skupín. Prvou skupinou sú slovenskí kameramani pracujúci prevažne v zahraničí, ako Igor Luther, Alexander Šurkala (tvorí prevažne v Česku – Habermanův mlýn, Karamazovi, Bez doteku) či Braňo Pažitka (Osmdesát dopisů, Danielův svět, Televise bude!). Druhú skupinu tvoria kameramani predchádzajúcej generácie Ján Ďuriš, Dodo Šimončič, Ladislav Kraus a Vladimír Holloš. Títo kameramani nakrútili počas posledných 25 rokov slovenskej kinematografie niekoľko zaujímavých celovečerných filmov. Tretiu skupinu tvoria tvorcovia, ktorí začali nakrúcať tesne po nežnej revolúcii, ako Martin Štrba a Peter Bencsík. Poslednú, štvrtú skupinu tvoria súčasní mladí kameramani. Pomerne veľký pretlak mnohých mladých kameramanov s obdobným počtom celovečerných filmov spôsobil, že nespomínam viacerých zaujímavých ako Tomáš Zednikovič (Anjeli, 38), Ivan Finta (Láska na vlásku, Keep smiling), Martin Žiaran (Nebo, peklo… zem, Marhuľový ostrov), Peter Kelíšek (Mŕtvola musí zomrieť, Nickyho rodina) a Tomáš Juríček (Kandidát, Konečná stanica).
Igor Luther
Igor Luther patrí k starším slovenským kameramanom, ktorí začali svoju tvorbu ešte v šesťdesiatych rokoch 20.storočia. Je starším bratom režiséra Miloslava Luthera a bratrancom kameramana Doda Šimončiča. Už na FAMU začal spolupracovať s významnými režisérmi slovenskej novej vlny Jurajom Jakubiskom i Elom Havettom, s ktorými najskôr nakrútil viacero študentských, ako napr. Svätá Jana (Elo Havetta, 1963), Dešť (Juraj Jakubisko, 1965) či Předpověď: nula (Elo Havetta, 1966) a neskôr aj celovečernom hranom filme Kristove roky (Juraj Jakubisko, 1967). Ako kameraman sa takisto podieľal na dvoch slovensko-francúzskych koprodukčných filmoch s režisérom Alain Robbe-Grilletom – Eden a potom a Muž, ktorý luže. Po okupácii Československa vojskami Varšavskej zmluvy emigroval v roku 1969 do Paríža. Neskôr sa presťahoval do Hamburgu a potom do Mníchova. Vo svojej emigrácii spolupracoval s mnohými významnými režisérmi ako Michael Verhoeven, Andrzej Wajda, Volker Schlöndorff alebo Michael Haneke, ale aj so slovenským exulantom Stanislavom Barabášom. Čoskoro sa svojim novým dynamickým a svetelným autentickým štýlom presadil medzi európske kameramanské špičky.
V Lutherovej tvorbe po roku 1989 stojí za zmienku predovšetkým, zatiaľ posledná spolupráca s Volkerom Schlondorffom na filme Služobníčkin príbeh (1990). V tejto dystopickej vízii totalitného sveta môžeme opätovne vidieť kompozične výborne riešené masové scény, ktorými tvorcovia poukazujú na poslušnosť davu. Po čase Luther opätovne zavítal do Česka, kde nakrútil oceňovanú Postel, v ktorej sa takisto vrátil k čiernobielej štylizácii. Tá sa do príbehu o boji mužstva a ženstva jednoznačne hodila, rovnako ako Lutherov štýl svietenia v ktorom sa snaží odblokovať zbytočné svetelné zdroje a tým aj ich nereálnu „dokonalosť“. V Česku ešte nakrútil poviedkový film Praha očima, v ktorom sa podieľal na poviedke Artemia Benkiho. V roku 2001 nasnímal festivalovými cenami ovenčenú, opulentnú thajskú historickú drámu Legenda o Suriyothai, kde opätovne uplatnil svoj talent pri kompozične inovatívnom snímaní veľkých masových scén, ale tiež vdýchol obrazom exotický pôvab. Vzhľadom na vyššie zmienené je to celkom pochopiteľné, keďže ázijské kultúry často obľubovali práve väčšiu elimináciu svetla.
V neposlednom rade však treba spomenúť aj posledné dva Lutherove kameramanské zárezy, pri ktorých po prvýkrát spolupracoval so svojim bratom Miloslavom Lutherom. Prvým je komédia Tango s komármi, ktorá vznikla v „rodinnom kruhu“ a s menšími nákladmi. V nej sa Igor Luther prvýkrát vo svojej kariére zúčastnil natáčania celovečernej komédie, ale zachoval si svoj výrazný „tienistý“ rukopis. O tomto filme samotný Igor Luther povedal: ''„Dobehli ma vlastné tiene, štýl svietenia v protiklade „svetla k tieňu“ sa nemohol uplatniť. Moje skúsenosti mi hovoria, že práca s novými, pružnejšími emulziami alebo digitálnou kamerou sú síce uľahčujúce, ale jednoznačne citlivejšie a problematickejšie na svietenie.“ Druhým je už nákladný Krok do tmy'', ktorý sa v príbehu vrátil k udalostiam 50. rokov 20. storočia. Táto téma sadla Igorovi Lutherovi rozhodne viac, keďže tu mohol lepšie uplatniť svoju charakteristickú prácu so svetlom a s veľkými scénami.
Pre jeho kamermanský štýl je charakteristická už spomínaná zaujímavá kompozičná technika pri nakrúcaní veľkých scén, ale aj inklinácia k väčšiemu „tieňu“, tzn. k eliminácii rušivého svetla, a tým aj väčšej autenticite a prirodzenosti. ''„Každé pridané svetlo je nutné posadiť citlivo alebo ho radšej hneď vypnúť, aby sa obraz nezvrátil do umelého sveta televízneho štúdia. Význam v hľadaní pre mňa ideálneho svetla je v tzv. „negatívnom“ svietení, odblokovaní zbytočných zdrojov a nežehlení tieňov, ktoré sú „životodárne“. Práve tie dodávajú obrazu na prirodzenosti, hĺbke a vytvárajú plastickú atmosféru,“'' povedal o svojom štýle Luther.
Ján Ďuriš
Ďalší z absolventov FAMU, Ján Ďuriš, pochádza síce zo staršej generácie, ale svoje najvýznamnejšie filmy nakrútil v 80. a 90. rokoch. Známy je predovšetkým pre svoju spoluprácu s Jurajom Jakubiskom. V oblasti hranej tvorby Ján Ďuriš kameramansky debutoval vo filme Jána Zemana Hra na telo (1979). S Jurajom Jakubiskom natočil jeden koprodukčný seriál Teta (1987) a 5 celovečerných filmov (Pehavý Max a strašidlá, 1987, Takmer ružový príbeh, 1990, Post Coitum, 2004, Nejasná správa o konci sveta, 1997 a Bathory, 2008), pričom za snímku Nejasná správa o konci sveta získal na festivale v Montreale Cenu za kameru a za film Post Coitum ocenenie Kamera 2005. V období po roku 1990 sa ako kamerman tiež podieľal na úspešných filmoch v réžii Jířího Chlumského – Nedodržaný sľub a 7 dní hriechu. Ako kameramana si ho vážia predovšetkým pre jeho profesionalitu a prispôsobivosť. Z toho vyplýva aj jeho rozmanitá filmografia.
Dodo Šimončič
Ďalší z absolventov pražskej FAMU, bratranec spomínaného Igora Luthera, začal svoju kariéru absolventským filmom Sladké hry minulého leta (1969) režiséra Juraja Herza, za ktorú hneď získal svoje prvé ocenenie Zlatú nymfu na festivale v Monte Carlo. Za jeho čarovnú „impresionistickú kameru“ si ho okamžite začali vážiť aj ďalší slávni slovenskí filmári, ako Elo Havetta, s ktorým nakrútil Slávnosť v botanickej záhrade i Ľalie poľné, Juraj Jakubisko, pre ktorého vytváral magické obrazy v Perinbabe a Kristových rokoch či Dušan Hanák, ktorému vdýchol lyriku do filmu Ružové sny. Rozhodne treba spomenúť aj jeho ďalšie spolupráce s režisérom Jurajom Herzom na filmoch Petrolejové lampy (1971), Sladké starosti (1984), Galoše šťastia (1986).
Ich spolupráca pretrvala aj do ďalšej dekády. Ešte v 90. rokoch sa stretli pri nakrúcaní dvoch zahraničných filmov a to pri nemeckom televíznom filme Die Dumme Augustine a rakúskej dráme Mozart, viac ako princ, ktorá sa na rozdiel od Formanovho Amadea verne pridržiavala historických faktov. Zatiaľ ich posledným spoločným filmom, je poviedka Čestný občan z poviedkového filmu Slovensko 2.0, kde sa obaja „harcovníci“ prezentovali štylisticky najzaujímavejším príspevkom, čomu samozrejme vo veľkej miere prispela malebnosť Šimončičových krajiniek. Spomedzi jeho tvorby z porevolučného obdobia stoja za zmienku aj dve snímky nakrútené s Martinom Mináčom Všichni moji blízcí a Nickyho rodina, kde svojou kamerou sprítomnil atmosféru prelomu 30. a 40. rokov.
Kameramanský rukopis Doda Šimončiča azda najlepšie popísal časopis Svet v recenzii na Slávnosť v botanickej záhrade: „Ohňostroj plný jemných farieb a hrejivej atmosféry, ktorá na nás dýcha zo známych obrazov maliarov impresionistov.“ Zásluhu na tom do výynamnej miery nesie aj Šimončič, pre ktorého je charakteristická aj jemná práca s farbou čo bolo najzreteľnejšie v Ružových snoch. Pri pohľade na Šimončičove filmy sa jednotlivé obrazy skutočne zdajú byť viac maľbami ako kameramanskými zábermi.
Martin Štrba
Podobne ako môžeme o Martinovi Šulíkovi povedať, že „prerušil veľké mlčanie generácií“ a azda ako jediný v období 90. rokoch nakrúcal skutočné autorské filmy, môžeme o Martinovi Štrbovi pre zmenu tvrdiť, že si ako jediný zachoval kameramanskú poetiku predchádzajúcich generácií a zatienil všetkých svojich generačných súputníkov. V období 90. rokov sa až na niekoľké výnimky podieľal na väčšine významných slovenských filmov. Netreba však zabúdať na to, že Martin Štrba je takisto fotograf. Fotografiu študoval na SUPŠ v Bratislave, na čo nadviazal štúdiom kamery na FAMU. Pri fotografii istý čas zostal a spoločne s Mirom Švolíkom, Vasilom Stankom ai. patrí do fotografického hnutia nazývaného Slovenská nová vlna. Slovenskej novej vlne sa venoval aj vo svojom režisérskom debute Vlna verzus breh (2014).
Ako kameraman začínal v Štúdiu krátkych filmov. Jeho prvou celovečernou prácou bola pozícia hlavného kameramana na filme Dušana Rapoša F.T. na cestách (1988). Hneď jeho druhá práca na celovečernom filme znamenala obrovský význam pre slovenskú filmovú tvorbu. Spoločne s Martinom Šulíkom nakrútili film Neha (1991) a odvtedy začali plodnú spoluprácu, ktorá pretrváva dodnes. Už v Nehe pritom prejavil Štrba talent v prenášaní Šulíkových vízií na filmový materiál, keď kombinoval zábery z a  kamery a dodal pomerne naturalistickému prostrediu a zložitým psychologickým vzťahom zvláštne čaro.
Druhou celovečernou spoluprácou oboch tvorcov bol film Všetko čo mám rád, ktorý už za niekoľko rokov zapadol do zlatého fondu kinematografie. Štrbov štýl, ktorý sa neopája len vo výrazných obrazových kompozíciách, ale pomáha aj k významovému rozšíreniu situácií, výborne ladí so Šulíkovým režijným štýlom. Obraz podporuje vnútorné, implicitné deje a akcentuje pomalé tempo.
Následne odbehol ku Štefanovi Semjanovi a jeho Na krásnom modrom Dunaji (1994), aby sa v roku 1995 vrátil k spolupráci so Šulíkom na jeho filme Záhrada. Ten je všeobecne považovaný za najlepší slovenský film 90. rokov o čom svedčia nadšené kritiky i ocenenia na festivaloch. Tu Štrba vykresal nádhernú poetickú kameru ako z pera slovenských klasikov a významne akcentoval poetický príbeh filmu. V podobnom duchu sa niesli aj ďalšie dva spoločné filmy a to Orbis pictus (1997) a Krajinka (2000). V tomto období stojí za zmienku aj práca na filme Rivers of Babylon. Rok 2005 už priniesol radikálnu zmenu poetiky, kde Štrba vo filme Slnečný štát alebo hrdinovia robotníckej triedy využíva chladnejšie farby a obmedzenejšiu farebnosť. Spoločne nakrútili aj zaujímavé dokumentárne snímky ako Klíč k určování trpaslíků podle deníku Pavla Juráčka (2002) alebo dokumentárny cyklus Zlatá šedesátá (2009). Naposledy sa stretli pri natáčaní poviedkového filmu Slovensko 2.0.
V neposlednom rade treba spomenúť aj spoluprácu s Agnieszkou Holland, ktorej robil kameramana pri filmoch Jánošík – pravdivá história, kde opäť úradovali poetické zábery kamery a miniséria Hořící keř, kde verne vykreslil dobovú atmosféru konca 60. rokov.
V roku 1998 sa Štrba presťahoval do Česka a nadviazal tam spoluprácu s viacerými významnými režisérmi ako Ján Hřebejk (Líbánky, Odpad, město, smrt) či Vladimír Michálek (Je třeba zabít Šekala, Babí léto, O rodičích a dětech). Nesmierne zaujímavou skúsenosťou bola pre Štrbu vraj aj spolupráca s Věrou Chytilovou na filme Hezké chvilky bez záruky (2006).
Kameramanský štýl Martina Štrba je ľahko rozpoznateľný. Ako jediný zástupca lyrizujúcej kamery, tak typickej pre starších kameramanov ako Vincent Rosinec či Dodo Šimončič, udržiava kontinuitu v slovenskej kameramanskej tvorbe. Zároveň, ako dokazujú aj jeho ďalšie filmy má výborný čuch na dobrých režisérov (alebo dobrí režiséri naňho?) a ako dokázal v Slnečnom štáte má pomerne veľký štylistický rozsah.
Mladá generácia kameramanov
Mladú súčasnú generáciu kameramanov spája predovšetkým to, že ide o absolventov FTF VŠMU, taktiež spolupráca s režisérmi Generácie 90 a pohybovanie sa niekde medzi hranou a dokumentárnou tvorbou.
Martin Kollár
Narodil sa v roku 1971 v Žiline. Vyštudoval kamerovú tvorbu na FTF VŠMU v Bratislave, ktorú absolvoval v roku 1997. Okrem filmu sa venuje aj dokumentárnej fotografii, sústreďujúcej sa na každodenný život v postsovietskych krajinách. Od roku 1987 vystavoval svoje fotografie v Dome fotografie v Bratislave, Prahe a Ostrave a v roku 1999 získal štipendium pre mladých umelcov Pépiniéres Européennes (Luxemburg). V roku 2001 mu vyšla kniha fotografií „Obrazová správa o stave krajiny – Slovensko 2001.“ Ako kameraman sa podieľal predovšetkým na výrazne štylizovaných filmoch Petra Kerekša 66 sezón, Ladomírské morytáty a legendy, Ako sa varia dejiny, Zamatoví teroristi a Pomocníci. V oblasti hranej tvorby očaril aj snímkou Koza (2015) Ivana Ostrochovského.
Jeho výrazne štylizované obrazy plné centrálnych kompozícií a geometricky usporiadanej mizanscény pôsobia v žánri dokumentárneho filmu skutočne neotrelo. Zároveň dodávajú snímke značnú sebareflexivitu a nadhľad a takisto zaujímavú a výraznú štylizáciu, ktorá tak dômyselne obchádza zaužívaný trend „hovoriacich hláv“. Rovnaký spôsob snímania zvolil aj vo filme Koza, kde týmto spôsobom snímal roadmovie dvoch antihrdinov.
Tomáš Stanek
Vyštudoval odbor fotografie na SUPŠ v Bratislave a následne kameru na Vysokej škole múzických umení. Rovnako ako ostatní kameramani jeho generácie, aj Stanek sa venuje nakrúcaniu dokumentárnych i hraných filmov. V roku 2008 nadviazal dlhoročnú spoluprácu s Jarom Vojtekom a to krátkym dokumentom Malá domov (2008). Neskôr spolu nakrútili viacero dokumentov ako Hranica (2009), Cigáni idú do volieb (2012) a na stredometrážnom dokumente Neviditeľný hrdina z cyklu Slovenské kino (2014). Ich poslednou spoluprácou je hraný film Deti (2014), za ktorý získal v Pekingu ocenenie za najlepšiu kameru. O tomto filme Stanek povedal: ''„Počas prípravy sme sa veľa rozprávali, bolo pre mňa výzvou rozzáberovať jednotlivé poviedky, vytvoriť výtvarný charakter každému príbehu zvlášť a vysporiadať sa so špecifikami tohto projektu. Aj vďaka malému a flexibilnému štábu sme mohli improvizovať a naplno využívať aj dokumentárnu metódu nakrúcania. Niektoré princípy snímania a práce s nehercami sme si vyskúšali už pri iných projektoch.“'' Aktuálne pracuje na hranom filme Agáva (Ondrej Šulaj). Spolupracoval aj na štylizovanom krátkom hranom filme Výstava (2012) a dlhometrážnom dokumente Cesta Magdalény Robinsonovej (2008), v ktorom očaril svojou zaujímavou štylizáciou koncentračného tábora a na dokumentárny portrét ozvláštňujúcimi kamerovými jazdami.
Taktiež tvorba Tomáša Staneka je typická výraznou štylizáciou a inscenovaním mizanscény, ale iným spôsobom ako v prípade Martina Kollára, čo dosvedčuje aj film Cesty Magdalény Robinsonovej. Jeho tvorba však nie je úplne jednoliata, často pracuje aj s klasickými veristickými postupmi, pretože ako tvrdí: ''„Nejde ani tak o to presadiť sa. Bavia ma rozdielne režisérske tvorivé prístupy. S každým režisérom je proces iný. Ako kameraman musí byť človek veľmi otvorený. Byť akýmsi širokým lievikom, filtrom a z množstva tém, nápadov a obrazov povyberať to, čo bude fungovať.“''
Juraj Chlpík
Aj Juraj Chlpík absolvoval odbor fotografie na Strednej škole umeleckého priemyslu v Bratislave (1995) a kameru na Vysokej škole múzických umení (1995 – 2000), kde ukončil aj doktorandské štúdium. Ako kameraman nakrútil desiatky reklám, videoklipov a krátkych filmov. V roku 2001 robil kameramana na filme Hana a jej bratia. Spolupracoval tiež na celovečernom filme Slepé lásky (2008). Takisto ide o výrazne štylizovaný dokument, ktorý prekvapí jednak animovanými pasážami a takisto stredovými kompozíciami a lyrickosťou kamery. V roku 2010 sa predstavil aj ako režisér a scenárista krátkometrážnym dokumentom Identity Petržalky, ktorým nadviazal na svoju na rovnomennú fotografickú výstavu z roku 2006. V roku 2009 robil kameramana hraného filmu Dom Zuzany Liovej, ktorý je modernou sociálnou európskou drámou. V ňom prevláda neštylizovanie reality a teda presne opačný postup ako v prípade Slepých lások. Zatiaľ posledným nasnímaným filmom je Prvá: Hana Gregorová z dokumentárneho cyklu o výnimočných slovenských ženách.
Juraj Chlpík tak predstavuje ďalšieho tvorcu, ktorý neustále osciluje medzi inscenovaním a skutočnosťou, hraným a dokumentárnym filmom. Jeho kameramanská práca pre film Dom predstavuje zaujímavý míľnik, keďže do slovenského hraného filmu priniesla autenticitu a neštylizovanosť moderných európskych sociálnych drám.
Norbert Hudec
Norbert Hudec vyštudoval v roku 1997 Vysokú školu múzických umení v Bratislave, odbor Kamera. V súčasnosti pôsobí na VŠMU ako pedagóg. Ako kameraman spolupracoval na viacerých filmoch Juraja Lehotského ako Pohreb je vlastne premiéra (1997), Dvojičky (1999) a Zázrak (2013), v ktorom sa opätovne prejavil výrazne dokumentaristický štýl režisérov Generácie 90, podporený neštylizovanou kamerou snímajúcou hrdinov v autentickom prostredí a v chladných farbách. Spomedzi filmov iných režisérov pracoval na filmovom projekte Slovensko 2.0 (2014) a Vojtekovom Cigáni idú do volieb (2012)
Za jeho veristické postupy vo filme Zázrak, prirovnávali kameru k filmom bratov Dardennovcov. "Prirovnávanie kamery v Zázraku k filmom bratov Dardennovcov je pre mňa veľkou poctou, ale musím sa priznať, že mimo jednej scény som, žiaľ, ich filmy doteraz nevidel. Vizuál nášho filmu sa odvíja priamo od témy a súvisí so snahou sprostredkovať divákovi realistický pohľad na príbeh hlavnej postavy a vtiahnuť ho priamo do deja. Som zvedavý, aká bude reakcia divákov na inom kontinente a či sa prejavia možné rozdiely v pohľade na svet" , prezradil. Štylizáciu jeho filmov, tak azda najvýraznejšie definuje práve dokumentárny a neštylizovaný spôsob nakrúcania.
Ján Meliš
Aj vo väčšine jeho filmoch je výrazná vysoká miera štylizácie. Jeho prácu s kamerou charakterizuje takisto využívanie stredových kompozícií. Ako jediný s vybraných kameramanov zostal dodnes výlučne pri dokumentárnom filme.
Savigny-sur-Grosne
Savigny-sur-Grosne je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Saône-et-Loire, v regióne Burgundsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Arktické ostrovy
thumb|Mapa ostrovov
Arktické ostrovy (v minulosti Franklinove ostrovy) je rozsiahla skupina čiastočne zaľadnených ostrovov v Severnom ľadovom oceáne na sever od Kanady.
Nachádzajúce sa na severnom vrchole Severnej Ameriky a majú rozlohu približne 1 407 770 km2. Táto skupina 36 563 ostrovov v Severnom ľadovom oceáne zaberá veľkú časť teritórií severnej Kanady - väčšinu teritória Nunavut, Severozápadné teritóriá a Yukonské teritóriá. Súostrovie prejavuje niektoré efekty klimatickej zmeny, s niektorými počítačovými odhadmi určujúcimi to, že topenie tam prispeje k zdvihnutiu morskej hladiny o 3,5 cm do roku 2100.
História
Britské nároky na ostrovy boli založené na prieskumoch Martina Frobishera v 70. rokoch 16. storočia. Kanada mala pôvodne nadvládu len nad časťami ostrova, ktoré odtekali do Foxe Basin, Hudsonovho zálivu a Hudsonovho prielivu. Kanadská nadvláda bola ustanovená do roku 1880, keď ich Británia prepísala Kanade. The District of Franklin - založený v roku 1895 - zahŕňal skoro všetky ostrovy, ale bol rozpustený po stvorení teritória Nunavut v roku 1999. Kanada nárokuje všetky vodné cesty Severozápadného priechodu ako časť kanadských vnútroštátnych vôd, ale USA a väčšina námorných krajín ich považuje za medzinárodné. Nezhoda okolo stavu priechodov vyvolala obavy Kanady o presadzovaní právnych predpisov v oblasti životného prostredia, národnej bezpečnosti a celkovej nadvláde. Na východe od Ellesmerovho ostrova leží ostrov Hans, ktorého vlastníctvo je momentálne sporné medzi Kanadou a Dánskom.
Geografia
Ostrovy sa rozprestierajú asi 2 400 km pozdĺžne a 1 900 km z pevniny ku Cape Columbia, najsevernejšiemu bodu na Ellesmere ostrove. Na západe sú ohraničené Beaufortovým morom; na severozápade Severným ľadovým oceánom; na východe Grónskom, Baffinovým zálivom a Davisovým prielivom; na juhu Hudsonovým zálivom a Kanadskou pevninou. Jednotlivé ostrovy sú od seba oddelené a od pevniny skupinou vodných ciest spolu známych ako Severozápadný priechod. Dva veľké polostrovy, polostrov Boothia a polostrov Melville sa rozprestierajú na sever od pevniny.
Súostrovie sa skladá z 36 563 ostrovov, z ktorých 94 je klasifikovaných ako hlavné ostrovy, sú väčšie ako 130 km2 a dokopy zaberajú plochu 1 400 000 km2. Ostrovy súostrovia s plochou väčšou ako 10 000 km2 v zostupnom poradí sú: * SZT = Severozápadné teritóriá, NU = Nunavut
Po Grónsku sú ostrovy najväčšia svetová arktická plocha pevniny. Ich podnebie je polárne a terén pozostáva z tundry, výnimkou sú vysokohorské oblasti. Väčšina ostrovov je neobývaná. Ľudské osídlenie je extrémne riedke a rozptýlené.
Copa Telmex 2009
Copa Telmex 2009 bol tenisový turnaj mužov, ktorý sa konal v dňoch od 16. do 22. februára 2009  na otvorených antukových dvorcoch v argentínskom meste Buenos Aires. Titul v dvojhre získal Španiel Tommy Robredo, ktorý vo finále porazil Argentínčana J. Mónaca. Bol to jeho deviaty titul v dvojhre na okruhu ATP. Titul vo štvorhre získali Španieli Marcel Granollers Pujol a Alberto Martín, ktorí vo finále porazili španielsky pár Nicolás Almagro, Santiago Ventura Bertomeu. Pre M. Pujola to bol druhý a pre A. Martína tretí titul vo štvorhre na okruhu ATP.
Dvojhra mužov
🇪🇸 Tommy Robredo vs. 🇦🇷 Juan Mónaco 7-5 2-6 7-65
Štvorhra mužov
🇪🇸 Marcel Granollers Pujol / 🇪🇸 Alberto Martín vs. 🇪🇸 Nicolás Almagro / 🇪🇸 Santiago Ventura Bertomeu 6-3 5-7 10-8
Zoznam astronomických článkov/L
Tento index bol automaticky vygenerovaný podľa tejto kategorizácie. Obsahuje 84 článkov. Aby sa nové články zobrazili v tomto indexe, musia byť zaradené aspoň do jednej z vymenovaných kategórii. Nové a upravené kategórie sa zohľadnia pri nasledujúcom generovaní.
l?
L² Puppis
l
L Carinae
la
La Superba – Labuť (súhvezdie) – Lacaille 8760 – Lacaille 9352 – Lagúna (hmlovina) – Lalande 21185 – Lambda Aquarii – Lambda Arietis – Lambda Aurigae – Lambda Serpentis – Lambda Tauri – Lambda Ursae Majoris – Lambda-CDM model – Laniakea – Laomedeia (mesiac) – Larisa (mesiac) – Lawrence Hargrave – Lawrence Hugh Aller – Lawrence Parsons
lá
László Detre
lb
LBV 1806-20
le
LEDA 3234374 – Lenka Kotková – Leo Minoridy – Leonidy – Lesath – Letný trojuholník – Letopočet – Lev (súhvezdie) – Lev I (trpasličia galaxia) – Lev II – Lev Matematik – Levi ben Geršom – Levia hriva – Levov triplet – Lewis A. Swift – Lewis Boss
lé
Léda (mesiac)
lg
LGS 3
lh
LHS 288 – LHS 292 – LHS 3508
li
Libračný bod – Librácia (astronómia) – Libridy – Libya Montes – Lidija Petrovna Ceraská – Lietajúca ryba (súhvezdie) – LIGO – Lich (pulzar) – Liisi Oterma – Lincoln Near-Earth Asteroid Research – Linda A. Morabitová – Lissajousova obežná dráha
lí
Líška (súhvezdie)
lk
LkCa 15 b
lo
Lodný stožiar (súhvezdie) – Loď Argo (súhvezdie) – Logaritmické pravítko (súhvezdie) – Loge (mesiac) – Lowell Observatory
lu
Luboš Kohoutek – Lucida (hviezda) – Lucien d’Azambuja – Ludwig Franz Benedict Biermann – Lukáš Drozd – Lunar Gateway – Lunar Orbiter 1 – Lunar Orbiter 2 – Lunar Orbiter 3 – Lunar Orbiter 4 – Lunar Orbiter 5 – Lunácia – Lunochod – Luyten 726-8 – Luytenova hviezda
ly
Lyman Spitzer – Lymanova séria – Lyotov filter – Lyridy – Lysitea (mesiac)
Zsédeny
Zsédeny je obec v Maďarsku vo Vašskej župe v obvode Sárvár.
Má rozlohu 643 ha a žije tu 192 obyvateľov (2007).
Zoznam kultúrnych pamiatok v obci Bíňovce
Toto je zoznam kultúrnych pamiatok v obci Bíňovce v okrese Trnava.
Sibiu (župa)
thumb|Poloha župy v Rumunsku
Sibiu alebo Sibiňská župa je župa v Rumunsku približne v strede krajiny. Má rozlohu, žije tu 421 724 obyvateľov a jej sídlom je mesto Sibiu.
Nuaillé-sur-Boutonne
Nuaillé-sur-Boutonne je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Charente-Maritime, v regióne Poitou-Charentes.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Cœuvres-et-Valsery
Coeuvres-et-Valsery je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Aisne, v regióne Pikardia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Apoštolská cirkev na Slovensku
náhľad|Apoštolská cirkev v obciach Slovenska (v %) podľa sčítania v roku 2021. Apoštolská cirkev na Slovensku je protestantská cirkev. Špecificky je zameraná evanjelikálne, letnično-charizmatického smeru. Je súčasťou celosvetového cirkevného spoločenstva Assemblies of God (AoG), ktoré spolu s ostatnými letničnými a charizmatickými cirkevnými spoločenstvami má asi 750 miliónov členov. V rámci Európy patrí do Letničného Európskeho spoločenstva (PEF), ktoré má 4 milióny členov.
História
Počiatky Apoštolskej cirkvi na Slovensku siahajú do roku 1907. V tomto roku boli v oblasti Vysokých Tatier a západného Slovenska sformované domáce zbory, ktorých členovia v roku 1924 vytvorili prvé spoločenstvá Apoštolskej viery na Slovensku. Apoštolská viera na Slovensku bola mnoho rokov nepriamo ovplyvňovaná Apoštolskou misiou, založenou v roku 1906 v Portlande v USA, ktorá pravidelne posielala do miestnych cirkevných zborov slovenskú literatúru a noviny. Niektorí z kazateľov týchto zborov boli v priamom kontakte s účastníkmi duchovného prebudenia na Azusa Street, v Los Angeles, USA a s duchovným prebudením v Nórsku. Napriek tomu, že jednotlivé cirkevné zbory dôsledkom misijného pôsobenia rástli, Apoštolská cirkev na Slovensku nepožiadala pred druhou svetovou vojnou o registráciu a tak v roku 1948, keď prevzal moc komunistický režim, veriaci z existujúcich zborov začali mať problémy. Boli považovaní za ilegálnu sektu, prenasledovaní a obmedzovaní až do roku 1977, kedy bola prijatá Ústava Apoštolskej cirkvi na Slovensku a cirkev sa stala štátom uznanou. Prelomom v živote cirkvi bol rok 1989, keď príchod demokracie umožnil jej plné fungovanie a misijné pôsobenie. V tomto období začala Apoštolská cirkev rásť a v roku 2001 podľa sčítania ľudu mala už 26 zborov, 20 zborových staníc a 3 905 členov s deťmi a návštevníkmi.
Súčasnosť
V súčasnosti vzrástol počet cirkevných zborov na 36. Popri nich pôsobí približne 20 kazateľských staníc a podľa sčítania z roku 2021 má 9 044 členov. Cirkev vníma svoje poslanie v misijnom budovaní zborov a službe veriacim, v prinášaní morálnych a etických hodnôt Písma do praktického života, ako aj v sociálnej službe.
Apoštolskú cirkev na Slovensku vedie biskup a Rada cirkvi, ktorú tvoria zástupcovia biskupa zodpovední za rôzne oblasti práce a oblastní správcovia, ktorí zastupujú oblasti, ktoré sa zhodujú s administratívnym členením Slovenska.
Smerovanie cirkvi je založené na "Veľkom príkaze Pána Ježiša - milujte", na "Veľkom poverení - choďte a čiňte" a na Božom zmocnení zo Sk. 1,8, kde Pán hovorí: „Očakávajte v Jeruzaleme na moc z výsosti a budete mi svedkami...“ Evanjelizácia a misia, domáca aj zahraničná, sú základnými piliermi jej služby. Preto zakladanie zborov a vzdelávanie nasledujúcej generácie považuje za nevyhnutnosť k budovaniu cirkvi. Sociálny rozmer sa prejavuje napríklad aj v oblasti práce so závislými na drogách - Teen Challenge, vo väzniciach a s prepustenými z väzníc v rámci Slovenského väzenského spoločenstva, s mládežou, dorastom a deťmi v rámci zborov, či cez Royal Rangers. Diakonia a charita ACS pracuje v detských domovoch a s ľuďmi v núdzi v rôznych oblastiach.
Apoštolská cirkev na Slovensku je členom Evanjelickej aliancie, Združenia evanjelikálnych cirkví, Slovenského väzenského spoločenstva, pozorujúcim členom Ekumenickej rady cirkvi, spolupracuje s Trans world Radio, Slovenskou biblickou spoločnosťou a združením Ježiš pre Každého.
Obce s najvyšším percentuálnym počtom veriacich
údaje : Sčítanie obyvateľov, domov a bytov v roku 2021
Obce s najvyšším počtom veriacich
údaje : Sčítanie obyvateľov, domov a bytov v roku 2021
Národnostné zloženie veriacich
údaje: Sčítanie obyvateľstva, 2011.
Stephen Cole Kleene
Stephen Cole Kleene (* 5. január 1909, Hartford, Connecticut, USA – † 25. január 1994, Madison, Wisconsin) bol americký matematik a informatik, ktorý svojou prácou pomohol položiť základy teoretickej informatiky.
Spolu s Alonzom Churchom (ktorého bol Kleene študentom), ako aj s Alanom Turingom, Emilom Postom, či Kurtom Gödelom je považovaný za zakladateľa odvetvia matematickej logiky, tzv. teórie rekurzívnych funkcií, obzvlášť významná je jeho práca v teórii vypočítateľnosti. Je po ňom pomenovaných viacero matematických konceptov, napr. Kleeneho hierarchia, Kleeneho algebra, či Kleeneho hviezdička (tiež nazývaná iterácia alebo Kleeneho uzáver) a s ňou úzko súvisiace Kleeneho plus (kladná iterácia). Taktiež vynašiel regulárne výrazy a spolu s Alonzom Churchom aj lambda kalkul. Jeho meno nesú aj Kleeneho s-m-n veta a Kleeneho-Rosserov paradox. Bol tiež priekopníkom intuicionizmu.
Správna výslovnosť mena Kleene je /ˈkleɪniː/ (ako anglické „clay-knee“), nie /ˈkliːniː/ alebo /ˈkliːn/. Jeho syn, Ken Kleene pri tejto príležitosti napísal: ''„Pokiaľ je mi známe, táto výslovnosť je nesprávna vo všetkých existujúcich jazykoch. Podľa mňa túto novátorskú výslovnosť vynašiel môj otec.“''
Životopis
Kleene sa narodil v roku 1909, v Hartforde, Connecticut. Študoval na Amherst College (Amherst, Massachusetts, USA), kde v roku 1930 získal titul bakalára, neskôr na Princetonskej univerzite, kde v roku 1934 získal aj doktorát (PhD). Jeho dizertačnú prácu s názvom A Theory of Positive Integers in Formal Logic (Teória prirodzených čísel vo formálnej logike) viedol ako školiteľ Alonzo Church. V tridsiatych rokoch pomohol k rozvoju lambda kalkulu, ktorý vynašiel Church, takou mierou, že dnes býva považovaný aj za jeho spoluzakladateľa. V roku 1935 začal pracovať na katedre matematiky Wisconsinsko-Madisonskej univerzity, kde strávil väčšinu svojho profesionálneho života. Počas Druhej svetovej vojny pôsobil v americkej armáde.
Kleeneho výuka na Wisconsinsko-Madisonskej univerzite v oblasti matematickej logiky vyústila v troch knihách: Introduction to Metamathematics (Úvod do metamatematiky) (1952), The Foundations of Intuitionistic Mathematics (Základy intuicionistickej matematiky) (1965; spolu s Richardom Eugeneom Vesleym) a Mathematical Logic (Matematická logika) (1967). V prvej z týchto kníh Kleene uverejnil významný alternatívny dôkaz Gödelovych viet o neúplnosti a druhá je považovaná za klasický americký titul o intuicionistickej logike.
Kleene mal so svojou manželkou Nancy Elliottovou štyri deti. Po celý život sa venoval rodinnej farme v Maine. Venoval sa tiež horolezectvu a kanoistike, zaujímal sa o prírodu a životné prostredie, bol aktívnym ochrancom prírody.
Zsennye
Zsennye je obec v Maďarsku vo Vašskej župe v obvode Szombathely.
Má rozlohu 502 ha a žije tu 94 obyvateľov (2007).
Trenčianske Jastrabie
Trenčianske Jastrabie je obec na Slovensku v okrese Trenčín.
Prírodné pomery
V katastrálnom území obce sa nachádza časť prírodnej pamiatky Svinica. Obcou preteká Jastrabský potok.
Doprava
Okolo obce prechádza cesta I. triedy č. 9 ako aj železničná trať medzi Trenčínom a Topoľčanmi. V obci vyúsťuje aj asfaltová cesta k chate pod Inovcom.
Satumarská župa (Rumunsko)
thumb|Poloha župy v Rumunsku
Satumarská župa (iné názvy: Satmárska župa, Satmarská župa; rumunsky Județul Satu Mare) je župa na severozápade Rumunska. Má rozlohu, žije tu 367 281 obyvateľov (aj Slováci). Je súčasťou karpatského euroregiónu a jej sídlom je mesto Satu Mare.
Dušan Švento
Dušan Švento (* 1. august 1985) je slovenský futbalista, ktorý nastupuje ako ľavý obranca alebo záložník. Skoro päť rokov bol hráčom rakúskeho klubu Red Bull Salzburg, kde prestúpil v júni 2009 zo Slavie Praha. Odchovanec Ružomberka, pôsobí v súčasnosti v klube Slavia Praha.
FC Red Bull Salzburg
Švento prišiel do rakúskeho Salzburgu v júli 2009 zo Slavie Praha. Rýchlo sa prepracoval do základnej zostavy a už po prvej sezóne 2009/2010, oslavoval so Salzburgom majstrovský titul. Druhé ligové víťazstvo zaznamenal v drese červených býkov v sezóne 2011/2012. V 35. kole zvíťazili na ihrisku Wiener Neustadt 5:1 a pred posledným kolom sa stali s náskokom 6 bodov rakúskym majstrom, pred druhým Rapidom Viedeň.
Odohral za klub dovedna 183. zápasov(128. zápasov v rakúskej bundeslige,11.v rakúskom pohári a 44. v európskej lige) a strelil 22.gólov. .
Ars (latinské slovo)
Ars je latinské slovo, ktoré znamená umenie, technika - cvičením nadobudnutá schopnosť, veda.
Zoznam kultúrnych pamiatok v obci Bohdanovce nad Trnavou
Toto je zoznam kultúrnych pamiatok v obci Bohdanovce nad Trnavou v okrese Trnava.
Savigny-sur-Seille
Savigny-sur-Seille je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Saône-et-Loire, v regióne Burgundsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Vyhliadková veža (Košice)
Vyhliadková veža sa nachádza na vrchu Hradová v Košiciach.
Parametre veže
Veža je 21,51 metrov vysoká priestorová oceľová konštrukcia doplnená drevom, ktoré je použité ako nášľapná vrstva podlahy. Štvornohý stôl má konzolové vyloženia troch vyhliadkových terás vo výške 10,88 m, 13,6 m, 16,32 m. Vyhliadkové plošiny sú chránené drevenou ihlanovou strechou s plechovou krytinou.
Správa
right|thumb|Pohľad z vyhliadkovej veže Správy športových a rekreačných zariadení mesta Košice
Iné projekty
.
Elektronická hudba
Elektronická hudba môže byť:
Láska cez internet
Ocenenie
Meg Ryan bola za svoju rolu vo filme nominovaná na Zlatý glóbus.
Giurgiu (župa)
thumb|Poloha župy v Rumunsku
Giurgiu je župa v Rumunskom Valašsku na juhu krajiny. Má rozlohu 3 526 km², žije tu 297 859 obyvateľov a jej sídlom je mesto Giurgiu.
Vila Nova de Gaia (okres)
right|thumb|Vila Nova de Gaia
Ars combinatoria
Ars combinatoria (lat.) alebo ars magna alebo Lullovo umenie je umenie skladať, kombinovať, vynachádzať. Je to postup, ktorý formuloval R. Lullus a pomocou ktorého - podľa Lulla - možno rôznou kombináciou pojmov získať nové poznatky.
Orignolles
Orignolles je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Charente-Maritime, v regióne Poitou-Charentes.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Víkend hokejbalových šampiónov
Víkend hokejbalových šampiónov je popredný hokejbalový turnaj na Slovensku, ktorého sa môžu zúčastniť majstri a vicemajstri regionálnych hokejbalových súťaží z celého Slovenska. Turnaj o titul "kráľa regionálnych hokejbalových líg Slovenska" sa bude v roku 2017 po piaty raz konať v Aréne 71 v Gajaroch.
Turnaj sa hrá podľa pravidiel Slovenskej hokejbalovej únie, systémom 5+1. Vo všetkých doterajších ročníkoch šlo o dvojdňové zápolenie popredných slovenských tímov. Mužstvá môžu nastúpiť iba s hráčmi, ktorých mali na súpiske v sezóne, v ktorej získali titul alebo v prebiehajúcej sezóne. Z tohto pravidla sú umožnené štyri výnimky. náhľad|Víkend hokejbalových šampiónov 2012
1. ročník
Prvý ročník sa v roku 2012 stal za účasti ôsmich mužstiev korisťou Havana Teamu Skalica, v drese ktorého nastúpili i zvučné mená zo slovenskej hokejbalovej extraligy. Druhé miesto získal majster Zohorskej hokejbalovej ligy (ZHbL) - Lizards Stupava a bronz putoval k majstrovi ligy z Trenčína (Marsboro Trenčín).
2. ročník
náhľad|Víkend hokejbalových šampiónov 2013 - víťaz Vikings Skalica Druhý ročník v roku 2013 opäť najviac prial Záhorákom. Majster Skalickej hokejbalovej ligy - Vikings Skalica vo finále zlomil odpor zástupcu ZHbL HBT Slovan Bratislava a po roku tak opäť Skaličania triumfovali nad spojenou záhorácko-bratislavskou súťažou. Bronz si odniesli hráči z Prešova, ktorí až do semifinále nepocítili chuť prehry.
Konečné poradie:
3. ročník
náhľad|Víkend hokejbalových šampiónov 2015 Tretí ročník sa hral za účasti desiatich mužstiev a po prvý raz v zimnom termíne - v januári 2015. V ňom sa karta po prvý raz obrátila a Záhoráci prišli o svoju nadvládu. Skalický zástupca - Indiáni Skalica totiž vo finále podľahli 2:3 (po polčase 1:2) Farme Petržalka a z titulu kráľ regionálnych líg sa tešil po prvý raz hviezdami nabitý zástupca ZHbL.
Konečné poradie:
4. ročník
Štvrtý ročník Víkendu hokejbalových šampiónov sa konal počas víkendu 30. a 31. januára 2016, opäť v Gajaroch. Zúčastnilo sa ho rekordných dvanásť tímov z celého Slovenska. Turnaj sa z tohto dôvodu po prvý raz hral novým systémom. Mužstvá boli rozdelené do štyroch skupín, po tri tímy. Víťaz skupiny si vybojoval postup priamo do štvrťfinále, zvyšné tímy čakalo osemfinále. Nervydrásajúce play-off prinieslo mnoho kvalitného hokejbalu. Prekvapením bol skorý a razantný koniec Prešovčanov, pred turnajom považovaných za jedných z favoritov. Skončili však už medzi osmičkou najlepších a to po výprasku 1:8 od Indiánov Skalica. Vo finále si to napokon rozdali finalisti z uplynulého ročníka - Indiáni Skalica a Farma Petržalka. Šťastie sa v roku 2016 usmialo na Skaličanov. Tí si pripísali celkové prvenstvo za víťazstvo 3:1 nad dosluhujúcim šampiónov. Tretie miesto vybojoval Havana Team za triumf 4:1 nad pozitívnym prekvapením turnaja Teamom Sharks zo Senca.
Individuálne ocenenia turnaja:
5. ročník
Turnaj majstrov sa aj po piaty raz konal v Aréne 71 v Gajaroch, a to v dňoch 28. a 29. januára 2017. Nakoľko sa na poslednú chvíľu z turnaja odhlásil výber Fans Nitra, boja o titul kráľa regionálnych líg sa zúčastnilo jedenásť výberov z celého Slovenska, ktoré boli rozdelené do štyroch základných skupín.
V náročnej konkurencii si vybojovali priamy postup do štvrťfinále výbery: Farma Petržalka, Panthers Senica, Chili Pezinok a Indiáni Skalica. O ďalších postupujúcich rozhodovalo osemfinále. Do zoznamu ôsmich najlepších tímov napokon pribudli Paluto Luky Sport Prešov, Predators Poprad, Lizards Stupava a Hbk Krupina.
Vo štvrťfinále nebola núdza o prekvapenia a dovtedy mimoriadne suverénni zástupcovia skalického hokejbalu boli vystavení krutému faktu vyradenia. Indiáni neprešli cez Lizards Stupava, Senica skončila na štíte Popradčanov. Ešte napínavejšie boje ponúklo semifinále, v ktorom si vybojovali postup do finále zástupcovia Krupiny a Farma Petržalka. Z celkového víťazstva sa napokon tešili hráči Farmy, ktorá v nervydrásajúcom boji pokorila súpera 3:2 po samostatných nájazdoch a opäť získala titul kráľa regionálnych líg Slovenska. Tretie miesto vybojovali po nájazdoch Popradčania.
Individuálne ocenenia turnaja:
6. ročník
Víkend hokejbalových šampiónov sa v roku 2018 konal na novom pôsobisku. Po prvý raz sa o titul kráľa regionálnych líg bojovalo na severe Slovenska - v žilinskej hale na Bôriku, a to v dňoch 18. a 19. augusta 2018. Suverénom tohto ročníka sa stali hráči Farmy Petržalka, ktorí nedali žiadnemu zo súperov nárok na úspech. Bez jedinej prehry sa prebojovali až do finále, v ktorom zdolali veľkého rivala z I. SHbL Bratislava - Záhorie, Stupavu Lizards a pripísali si na konto ďalšie prvenstvo. Tretie mesto získal „domáci“ Mikomix, ktorý dokázal v napínavom súboji zlomiť odpor Liptákov - Funky Monkeys.
Poradie na prvých miestach:
Individuálne ocenenia:
7. ročník
Siedme pokračovanie boja o titul kráľa hokejbalových regiónov bude opäť v Žiline. V dňoch 10. a 11. augusta 2019 do haly na Bôriku pricestujú mužstvá z ôsmich súťaží z celého Slovenska, aby bojovali o prestížnu trofej a zápis na putovný pohár. Turnaja sa zúčastní celkovo desať tímov.
Coincy (Aisne)
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Jasy
Jasy je municípium v severovýchodnom Rumunsku. Podľa sčítania z roku 2011 malo 290 422 obyvateľov (štvrté najľudnatejšie mesto v Rumunsku). Metropolitná oblasť mesta Jasy mala v roku 2018 približne 500 000 obyvateľov a po Bukurešti je druhou najľudnatejšou v Rumunsku.
Jasy bolo hlavným mesto Moldavského kniežatstva od 16. storočia do roku 1861 a dočasne aj Rumunského kráľovstva počas prvej svetovej vojny.
Nachádza sa tu najstaršia Rumunská univerzita Universitatea Alexandru Ioan Cuza a prvá rumunská technická vysoká škola Universitatea Tehnică Gheorghe Asachi din Iași. Predstavuje najvýznamnejšie univerzitné mesto v krajine, nachádza sa tu 5 univerzít alebo vysokých škôl. Žije tu asi 60 000 študentov.
Veľká Hradná
Veľká Hradná je obec na Slovensku v okrese Trenčín.
Leží v severnom výbežku sprašovej Nitrianskej pahorkatiny v blízkosti Považského Inovca na hornom toku Hradnianskeho potoka. Teraz má obec 263 obytných domov a 640 obyvateľov, katastrálny výmer, v strede obce je nadmorská výška 290 metrov, v chotári od 251 do 767 metrov. V katastrálnom území obce sa nachádza časť prírodnej pamiatky Svinica.
Názov
Už samotný názov nasvedčuje tomu, že ide o starobylosť. Hradná, hradište, hradisko sú názvy, ktoré sa často objavujú v dobách veľkomoravských. Bývali útočišťom v nebezpečných situáciách, najmä počas maďarských vpádov koncom 9. storočia.
Veľká Hradná – 1329 locus castri Garadna, 1439 Alsowradna, 1493 Nag Hradna, 1598 Nagy Hradna, 1773 Welka Hradna.