cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Dirofilarióza
Podkožná forma
Podkožnú formu dirofilariózy spôsobuje hlística dirofilaria repens. Choroba môže mať skrytý priebeh, alebo sa objavujú v podkoží na pohmat tvrdé uzlíky obsahujúce dospelého parazita. Ďalšími prejavmi ochorenia je svrbenie a sčervenanie pokožky, výskyt šupín a vypadávanie chlpov.
Srdcová forma
Srdcovú formu dirofilariózy spôsobuje hlística dirofilaria immitis. Parazit vyvoláva svojou činnosťou zápal výstelky srdca a ciev, čo sa prejavuje chronickým ochorením srdca a pľúc. Postihnutý jedinec má ťažkosti s dýchaním, kašle, trpí nechutenstvom a chudne, môžu sa vyskytnúť kŕče podobné epileptickému záchvatu. Nezriedka sa objavujú opuchy a horúčka. V moči je možné objaviť krv.
Infekcia u ľudí
Komár, ktorý nasal krv z nakazených zvierat, môže infikovať aj človeka. Nákaza sa najčastejšie prejavuje vo forme podkožných uzlíkov na hlave (45%), na očnom viečku, prípadne v okolí oka (31%), na tvári a krku (18%) a na hrudi (15%). V ľudskom organizme nie je parazit schopný rozmnožovania, čo sťažuje diagnostiku. Liečba prebieha chirurgickou cestou. (Pampiglione and Rivasi, 2000)
Diagnostika
Diagnostika dirofilariózy sa zakladá na preukázaní mikrofilárií a antigénu v krvnom sére pomocou testu ELISA. Úspešnosť testu závisí od počtu hlístic, ich pohlaví a veku, pretože test preukáže iba antigén pohlavne zrelých samíc.
Mikrofilárie sa preukazujú pomocou krvného testu. Pozitívne jedince mladšie ako 7 mesiacov sú hostiteľmi mikrofilárií neschopných dosiahnuť vývojový stupeň dospelosti, pretože sa do tela jedinca dostali transplacentárne.
Liečba
Liečba je dlhodobá a náročná, nezriedka neúspešná. Existuje niekoľko terapeutických postupov v závislosti od individuálnych potrieb jedinca. Pre odstránenie dospelých hlístic a mikrofilálií sa používajú rôzne chemoterapeutiká, ktoré môžu mať fatálne dôsledky na pacienta.
Prevencia
Vhodnou metódou prevencie najmä v oblastiach so zvýšeným výskytom hlístic je aplikácia preventívnych preparátov počas celého obdobia aktivity komárov. Komerčné preparáty obsahujú účinnú látku selemectin, ivermectin alebo milbemycinoxim. Dávkovanie odporúča výrobca.
La Penne-sur-Huveaune
La Penne-sur-Huveaune je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Bouches-du-Rhône, v regióne Provence-Alpes-Côte d’Azur.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 6335 obyvateľov (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zoznam obcí v Maďarsku (P)
Toto je zoznam obcí v Maďarsku začínajúcich sa na písmeno P.
Trent Yawney
Trent Yawney (* 29. september 1965, Hudson Bay, Saskatchewan, Kanada) je niekdajší kanadský hokejový obranca. V súčasnosti pôsobí ako tréner klubu NHL Chicago Blackhawks a zároveň aj ako asistent kanadského reprezentačného trénera Marca Habscheida (spolu s Claudeom Julienom).
Klubový hokej
Počas aktívnej kariéry hrával za kluby NHL Chicago Blackhawks, Calgary Flames a St. Louis Blues.
Jump (Madonna)
"Jump" je pieseň americkej speváčky a skladateľky Madonny z jej desiateho štúdiového albumu Confessions On A Dance Floor (2005). Skladba bola vydaná ako štvrtý a posledný singel z albumu dňa 31. októbra 2006 spoločnosťou Warner Bros. Records.
O piesni
Pieseň je inšpirovaná hudbou 80. rokov 1980. Videoklip bol natočený v Tokiu počas medzipristátia v rámci Confessions Tour.
Powiat rawicki
Powiat rawicki je powiat v Poľsku v Veľkopoľskom vojvodstve.
Žije tu 60 255 obyvateľov (k 30. 6. 2016) a sídlom je mesto Rawicz.
Zloženie powiatu:
Liubo
thumb|right|keramické figúrky z kráľovskej hrobky dynastie Han, pochádzajúce z [[1. storočie pred Kr.|1. storočia pred Kr., ktoré hrajú Liubo ]] thumb|right|Najväčšia nájdená hracia doska Liubo
Dejiny
Táto hra bola veľmi populárna počas vlády dynastie Han. Koncom vlády tejto dynastie hra Liubo stratila svoju popularitu a neskôr upadla do zabudnutia. Nahradila ju nová hra Go (Weiqi), ktorá sa hrá dodnes.
Najstarší archeologický nález tejto hry sú dve hracie dosky z kráľovskej hrobky pochádzajúce zo 4. storočia pred Kr. Viaceré ďalšie nálezy pochádzajú z obdobia 3. až 1. storočia pred Kr. Hra Liubo sa spomína aj v niektorých historických písomných dokumentoch.
Pravidlá
Pravidlá tejto hry nie sú známe aj napriek mnohým pokusom o ich rekonštrukciu. Niektoré historické popisy tejto hry si navzájom odporujú, takže sa predpokladá že pravidlá Liubo boli v rôznych dobách a lokalitách rôzne.
Hracia doska má tvar štvorca a obsahuje neobvyklé obrazce, ktoré sú iné na každej strane hracej dosky. V strede dosky sa nachádza štvorec. Každý z hráčov má k dispozícii 6 hracích kameňov svojej farby.
Claude Julien
Claude Julien (* 23. apríl 1960, Blond River, Ontário, Kanada) je niekdajší kanadský hokejový obranca. V súčasnosti pôsobí ako asistent kanadského reprezentačného trénera Marca Habscheida (spolu s Trentom Yawneym).
Klubový hokej
Od 17. januára 2003 do 14. januára 2006 bol hlavným trénerom klubu NHL Montreal Canadiens. Od júna 2007 je hlavným trénerom klubu Boston Bruins.
Vesna
thumb|Christian Bernhard Rode, Alegória Jari. 1785
Vesna je v slovanskej mytológií bohyňou jari, života a mladosti, zaháňa Morenu (zimu) a prináša teplo, radosť a zeleň na polia i do lesov. Bola mladá a krásna. Jej stromom bola breza, ktorá na jar rozkvitá ako prvá, z vtákov sa k nej viaže kukučka. V zimných mesiacoch sídlila na vrcholkoch hôr, odkiaľ sa spúšťala až vo februári, keď už nebola zima.
Zdeněk Váňa ju však považuje za úplne vymyslené božstvo.
Albayzín
Albayzín je historická štvrť Granady v dnešnom Španielsku v autonómnom spoločenstve Andalúzia.
Jej úzke a točité uličky, zachované z čias kedy oblasť ovládali Mauri, sú hlavným lákadlom turistov. V oblasti sa nachádzajú turecké kúpele, archeologické múzeum, kostol a pozostatky maurskej mešity. V štvrti sa taktiež nachádza veľké množstvo maurských domov a reštaurácií.
Štvrť bola v roku 1984 spolu s ďalšími pamiatkami zaradená na zoznam svetového dedičstva UNESCO.
Recent Songs
Recent Songs je šiesty štúdiový album kanadského hudobníka Leonarda Cohena, ktorý vyšiel v septembri 1979 v hudobnom vydavateľstve Columbia Records. Znamenal návrat k folku, po vydaní experimentálneho albumu Death of a Ladies' Man, na ktorom spolupracoval s Philom Spectorom.
Producentom albumu, nahravaného v štúdiu A&M Studios v Los Angeles, bol spolu s Cohenom Henry Lewy.
Juraj Váh
Juraj Váh (vl. m. Henrich Herzog; * 29. august 1925, Žilina – † 3. október 1976, Žilina) bol slovenský dramatik, prozaik a prekladateľ. Pseudonym: Chleb, Ján Krimlák, Milan Sloboda, Milan Varínsky.
Životopis
Jeho otec bol Ignác Herzog a matka Margita, rod. Hermannová. Študoval na gymnáziu v Žiline, potom na Slovenskej vysokej škole obchodnej v Bratislave (nedokončil). Rozhlasový pracovník, dramaturg Novej scény SND v Bratislave, od 1958 v slobodnom povolaní v Žiline. V rokoch 19741976 pracovník Čs. rozhlasu v Banskej Bystrici. Ako dramaturg bol pôvodcom viacerých dramatizácií podľa predlôh svetových autorov. Autor prozaických prác, divadelných a rozhlasových hier, televíznych scenárov, v ktorých riešil dramatické konflikty vnútorného sveta človeka, zvlášť v tzv. krajných situáciách ohrozujúcich život. Osobitné miesto v jeho tvorbe má detektívny román. Posmrtne vyšiel román s vojnovou tematikou a zbierka rozhlasových noviel. Divadelné kritiky a recenzie uverejňoval v novinách a kultúrnych časopisoch.
Leštinka
Leštinka je obec v Česku v okrese Chrudim v Pardubickom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 133 obyvateľov, z toho 64 mužov a 69 žien, pričom priemerný vek v obci bol 43,4 roka (muži 44,0 roka, ženy 42,8 roka).
Veľké medvedie jazero
Veľké medvedie jazero je jazero v severozápadnej Kanade. Výška:, rozloha: , maximálna hĺbka.
Z jazera vyteká Veľká medvedia rieka. Ťažia sa tu uránové rudy. Jazero má tektonicko-ľadovcový pôvod.
Jaskyňa v Skalke
Jaskyňa v Skalke je prírodná pamiatka v správe príspevkovej organizácie Správa slovenských jaskýň.
Nachádza sa v katastrálnom území obce Toporec v okrese Kežmarok v Prešovskom kraji. Územie bolo vyhlásené v roku 1994 a naposledy novelizované v roku 2008. Ochranné pásmo nebolo určené.
Predmetom ochrany je: Jaskyňa je prístupná návštevníkom za účelom zotavenia a poznávania jej prírodných a historických hodnôt.
4203 Brucato
4203 Brucato je planétka s priemerom 50 km, ktorú objavil C. S. Shoemaker 26. marca 1985.
Alexander Vajcík
Alexander Vajcík (* 8. február 1887, Špania Dolina – † 9. jún 1964, Banská Bystrica) bol kanonik a pápežský komorník.
Životopis
Alexander Vajcík bol bratom babičky disidenta a prvého ponovembrového federálneho ministra vnútra Jána Langoša, ktoreho Vajcík od mladosti formoval. R.k. kaplán v Banskej Bystrici (1915), správca farnosti v Banskej Bystrici (1934), zástupca školského dekana pre Banskobystrický dištrikt (od 1937). Pápežský komorník (1942).
Oľga Borisovna Lepešinská
Teória živej hmoty
Podľa Lepešinskej bunky nevznikajú delením z iných buniek, ale zo Živej hmoty, čo je akýsi všadeprítomný a večný éter, ktorý je univerzálny v tom zmysle, že z neho môže vzniknúť akákoľvek bunka či organizmus. Nová bunka vzniká vďaka vzájomnej interakcii živej hmoty a materskej bunky. Zaujímavosťou je, že Lepešinská delenie buniek uznávala, len ako príčinu delenia označila, že bunka je preplnená molekulami. Teda nová bunka je len akési neživotaschopné odpadové vrecúško. Ako dôkaz svojho tvrdenia udávala, že keď bunke dáme dostatočné množstvo živín, „molekúl“, bunka sa nimi preplní a rozdelí sa. Teória živej hmoty bola anachronizmus siahajúci až do raného novoveku, a preto absolútne stojaci mimo záujem akademickej obce.
Situácia sa zmenila v roku 1950. Trofim Denisovič Lysenko, blízky priateľ Stalina a priemerne vzdelaný agronóm, ktorý sa práve vďaka Stalinovi stal nekriticky prijímaným odborníkom na biochémiu, spôsobil svojimi amatérskymi zásahmi do sovietskeho semenárstva zaburinenie osiva, a tým významné zníženie produkcie obilnín. Aby nestratil Stalinovu priazeň, alebo azda preto, že sebavedome hľadal dôvod zaburinenia mimo dôsledky svojej intervencie, vyzdvihol teóriu Lepešinskej ako jedinú správnu a ďalej ju rozvinul. Podľa Lysenka keď bunka pôsobí na živú hmotu, tak sa z nej môže stať akákoľvek iná bunka v závislosti na aktuálnych podmienkach. Vysvetlil tak, prečo došlo k rozsiahlemu zaburineniu osiva – semeno obilnín sa premenilo v semeno buriny. Lepešinská Lysenkovo ​​rozpracovanie akceptovala.
Kvôli blízkemu priateľstva medzi Lysenkom a Stalinom, ako aj kvôli tomu, že ako Lysenko, tak aj Lepešinská boli veľmi aktívni v odstraňovaní oponentov, bola teória živej hmoty v Sovietskom zväze a jeho satelitoch bezvýhradne prijatá a vedecké pracoviská začali hlásiť absurdné pozorovanie premeny buniek jedného druhu na bunky druhu iného, ​​Československo nevynímajúc. Tieto pozorovania narástli do absurdných rozmerov, kedy bola pozorovaná napríklad premena kukučky na pinku, šošovice na hrášok alebo spontánne vyrastanie vetvy buka na breze. Poznatky genetiky boli vyhlásené za buržoáznu pavedu. Zaujímavý postoj je vyjadrený v knihe Mladý biológ, ktorá vyšla v roku 1955 v Československu:
''„Inou význačnou oblasťou, ktorá sa v Sovietskom zväze prudko vyvíja, je otázka vzniku a vývoja buniek. Takmer sto rokov sa verilo, že bunka môže vzniknúť iba z bunky. Zmyslom tohto názoru, ktorý hájil Virchov, bolo dokázať, že život možno odvodiť iba od akejsi prvotnej bunky, ktorá prirodzene nevznikla sama od seba, ale bola stvorená nejakou nadprirodzenou bytosťou. Túto dogmu rozbila O. B. Lepešinská. Dlhoročnou praxou (!) dokázala, že bunka môže vzniknúť len zo živej hmoty.“''
Teória živej hmoty bola bezo zvyšku opustená po smrti Stalina.
Starnutie buniek
Lepešinská bez akéhokoľvek konvenčného dôkazu tvrdila, že bunky starnú kvôli postupnému hrubnutiu bunkovej steny, kvôli čomu horšie vymieňajú látky s prostredím. Podľa nej bol tento proces zastaviteľný hydrogénuhličitanom sodným (sódou bikarbónou), na základe čoho navrhovala injekcie a kúpele v ňom, najmä pre starých ľudí, čo sa stretlo s odporom sovietskych lekárov. Lysenko na základe tejto teórie nakázal hnojiť polia NaHCO3, avšak po poklese výnosov sa od tejto metódy upustilo.
Powiat słupecki
Powiat słupecki je powiat v Poľsku v Veľkopoľskom vojvodstve.
Žije tu 59 246 obyvateľov (k 30. 6. 2016) a sídlom je mesto Słupca.
Zloženie powiatu:
Wickersheim-Wilshausen
Wickersheim-Wilshausen je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Bas-Rhin, v regióne Alsasko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Bytový dom na Paltramplatz
Bytový dom na Paltramplatz sa nachádza neďaleko centra Viedne v husto zastavanom desiatom viedenskom okrsku, v ktorom sa nachádza veľké množstvo bytových domov postavených prevažne počas stavebného boomu priemyselnej revolúcie. Bytový dom s 22 bytmi leží na rohu zeleného námestia, vypĺňajúc veľmi prirodzemým ale neočakávaným spôsobom medzeru v heterogénnej spleti okolitých budov. Tento nápaditý koncept pochádza zo známej architektonickej kancelárie Delugan-Meissl architects. Bol realizovaný od jari roku 2001 do leta 2002.
Genéza návrhu
Na začiatku bola idea postaviť akúsi ubytovňu, teda bytový dom určený na krátkodobý prenájom. Podľa tejto koncepcie mal mať každý nájomník bytu k dispozícii aj malý smart parkujúci pred vstupom do obytného priestoru. Na prepravu auta z ulice až po vchodové dvere bytu mal slúžiť špeciálny výťah. V rámci tohto konceptu navrhovali architekti základné vybavenie bytu ako multifunkčný nábytkový element, ukrytý za celoplošne zasklenou fasádou. Koncept sa však zdal investorovi príliš odvážny a riskantný, a tak sa rozhodol postaviť bytový dom relatívne bežného štandardu.
Fasáda
Vzhľad budovy je pravouhlá hmota matnočiernej farby, akoby potiahnutá nepravidelným rastrom pásových okien a lodžií, vložených do povrchu, vytvárajúc tento kompaktný monolit. Akoby pripomínal kabinet so šuflíkmi, ktoré sú rôzne povytiahnuté. Energeticky úspornú fasádu vytvorili v spolupráci s Technische univästität vo Viedni. Pozostáva z čiernych eternitových platní, ktoré sú schopné akumulovať solárnu energiu, využívanú na ohrev úžitkovej vody.
Konštrukčný systém
Architekti Elke Delugan-Meisslová a Roman Delugan navrhujú základný konštrukčný systém zo železobetónu s cieľom dosiahnuť voľný pôdorys a flexibilitu pri dispozícii bytov.
Dispozície objektu
Aj napriek svojej kompaktnosti sa dom snaží o jedinečné vizuálne prepojenie s okolím, čo je pre tvorbu tohto viedenského ateliéru typickým znakom. V každom byte navrhli priestrannú zasklenú lodžiu, v niektorých prípadoch prístupnú z viacerých miestností. Tieto lodžie umožňujú kontakt obyvateľov so zeleňou v okolí. Vstupnú zónu domu tvorí zasklený priestor. Na povrchu stien však dominuje žltá farba, ktorá púta pohľad na vstup bo bytového domu. K vstupu vedie zľahka stúpajúca rampa, ktorá jednak zjemňuje prevýšenie a taktiež upozorňuje na to, že sa objekt nachádza v miernom svahu. Umelecký svetelný objekt od Helmuta Reinera a široká nástupná rampa dávajú vstupnému priestoru dostatočnú reprezentatívnosť a dominantnosť. Aj strecha objektu je navrhnutá veľmi kreatívne. Tvorí zaujímavý kontrast, ktorý sa dosahuje vykonzolovaním asymetrických lichobežníkových častí strešnej roviny. Táto polygonálna, perforovaná vykonzolovaná strecha akoby sa vznášala nad budovou a vytvára nezvyčajné a originálne ukončenie hmoty budovy. Strešná terasa so saunou a relaxačnou zónou je prístupná pre všetkých obyvateľov domu a slúži 24 hodín na relaxáciu a oddych obyvateľov. Nad priestrannou terasou ustúpeného najvyššieho podlažia sa dvíha zaoblená plocha z čierneho perforovaného plechu. V nej sú integrované fotovoltaické články zásobujúce ekologickou energiou priestory schodiska a sauny. Dispozície bytov sú navrhnuté veľmi flexibilne, čomu dopomáha japonský systém posuvných dverí, čo slúži k jednoduchému variovaniu priestorov bytu z otvorených na uzavreté a naopak. súčasťou objektu je aj vnútorný dvor, kde architekti navrhli ihrisko pre najmladších nájomníkov domu. Spolu so saunou na najvyššom podlaží a priestrannou terasou vytvárajú tieto priestory zelenú oázu pokoja v centre rušnej Viedne.
Aboncourt (Meurthe-et-Moselle)
Aboncourt je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Meurthe-et-Moselle, v regióne Lotrinsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Katedrála v Seville
Katedrála v Seville je rozľahlá katedrála postavená v gotickom slohu v Seville v španielskom autonómnom spoločenstve Andalúzia.
Stavba katedrály začala v roku 1402 a trvala až do 16. storočia, v súčasnosti patrí k najrozľahlejším kostolom na svete.
Pre svoju mimoriadnu kultúrnu hodnotu bola celá stavba v roku 1987 zapísaná na zoznam svetového dedičstva UNESCO.
Liboměřice
Liboměřice je obec v Česku v okrese Chrudim v Pardubickom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 151 obyvateľov, z toho 83 mužov a 68 žien, pričom priemerný vek v obci bol 41,5 roka (muži 39,6 roka, ženy 43,7 roka).
Hradište (okres Poltár)
Hradište je obec na Slovensku v okrese Poltár.
Polohopis
Obec leží v južnej časti Veporského Slovenského rudohoria, v údolí potoka Držkovo.
Dejiny
V lokalite Hrádok je hradisko z doby bronzovej. Prvá písomná zmienka o obci pod menom Hradischa je z roku 1411, ale vznikla niekedy v 13. storočí, kedy bola vlastníctvom hradného panstva z Fiľakova. Obyvateľstvo sa zaoberalo poľnohospodárstvom a neskôr aj spracúvaním dreva (výroba dreveného riadu, kolárstvo). Obec mala 2 mlyny a v jej okolí sa nachádzali laznícke osídlenia. Prvý učiteľ v obci bol už v roku 1746.
Various Positions
Various Positions je siedmy štúdiový album kanadského pesničkára Leonarda Cohena. Nahrávanie prebiehalo v júni 1984 v štúdiu Quadrasonic Sound v New Yorku. Album, ktorý produkoval John Lissauer, vyšiel v decembri 1984 v Kanade a vo februári nasledujúceho roka v Európe. Obsahuje aj jednu z jeho najznámejších skladieb „Hallelujah“.
Zoznam skladieb
Všetky skladby napísal Leonard Cohen.
La Roque-d’Anthéron
La Roque-d’Anthéron je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Bouches-du-Rhône, v regióne Provence-Alpes-Côte d’Azur.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 5143 obyvateľov (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Powiat śremski
Powiat śremski je powiat v Poľsku v Veľkopoľskom vojvodstve.
Zloženie powiatu:
Kristián Kováč
Kristián Kováč (* 1. január 1981, Košice) je slovenský hokejový útočník.
Klubový hokej
Bol draftovaný klubom Colorado Avalanche v štvrtom kole draftu v roku 1999ako 122. v poradí.
V sezóne 2006/07 pôsobil v klube HC Košice s číslom dresu 81. O rok neskôr prestúpil do tímu rumunskej najvyššej súťaže HC Csíkszereda, kde patril k osobnostiam ligy.
Reprezentácia
(štatistické údaje v článku sú z 23. februára 2007)
Veľké jazero otrokov
náhľad|Veľké jazero otrokov Veľké jazero otrokov je jazero v severozápadnej Kanade. Leží vo výške nad morom, rozlohu má, maximálnu hĺbku. Je to najhlbšie jazero v Severnej Amerike.
Ťaží sa tu zlato. Jazero je tektonicko-ľadovcového pôvodu. Hlavný prítok je rieka Slave (Rieka otrokov) a hlavný odtok rieka Mackenzie.
Isamu Akasaki
Isamu Akasaki (, * 30. január 1929, Ciran, Japonsko – † 1. apríl 2021, Nagoja, Japonsko) bol japonský fyzik, odborník na technológiu polovodičov.
Spolu s Hirošim Amanom a Šúdži Nakamurom získal Nobelovu cenu za fyziku za rok 2014. Bola udelená za vývoj modrých svetelných diód umožňujúcich vytvorenie nového, ekologického svetelného zdroja.
Životopis
Akasaki absolvoval roku 1952 Kjótsku univerzitu a po štúdiu pracoval vo firme Kobe Kogyo Corporation, teraz začlenenej do firmy Fujitsu. Doktorát získal na univerzite v Nagoji roku 1964, kde potom začal učiť, od roku 1981 ako riadny profesor. Zároveň pôsobil v Macušitovom výskumnom ústave v Tokiu, kde sa koncom šesťdesiatych rokov začal zaoberať svetelnými diódami a neskôr urobil zásadné objavy, umožňujúce konštrukciu súčasných modrých svetelných diód. Emeritovaný bol ako profesor roku 1992, v októbri 2006 vznikol pri univerzite v Nagoji Akasakiho inštitút. Bol nositeľom Kjótskej ceny za moderné technológie (2009) a Edisonovej medaily (2011), udeľovanej americkým Inštitútom elektrického a elektronického inžinierstva (IEEE).
Britsko-írska zmluva
thumb|Podpisová strana britsko-írskej zmluvy Britsko-írska zmluva (iné názvy: anglo-írska zmluva, anglicko-írska zmluva; angl. Anglo-Irish Treaty, ír. An Conradh Angla-Éireannach) oficiálne Články dohody o zmluve medzi Veľkou Britániou a Írskom bola dohoda medzi vládou Spojeného kráľovstva Veľkej Británie a Írska a írskymi predstaviteľmi ktorým dosiahli ukončenie Írskej vojny za nezávislosť.
Dohoda bola podpísaná v Londýne 6. decembra 1921 zástupcami britskej vlády a írskymi predstaviteľmi, vrátane Michaela Collinsa a Arthura Griffitha. Írski predstavitelia považovali sami seba ako splnomocnencov, ktorí konajú v mene Írskej republiky hoci to nebolo nikdy prijaté britskou vládou. Zmluva bola ratifikovaná členmi volených kresiel poslaneckej snemovne Južného Írska a britského parlamentu. V tomto zmysle by to mohlo byť považované ako zmluva, ale nie medzi dvoma štátmi. Za de facto Írsku republiku ratifikoval zmluvu Dáil Éireann. Hoci bola ratifikovaná, rozkol viedol k Írskej občianskej vojne ktorú nakoniec vyhrala pro-dohodová strana.
Za Hrnčířkou
Za Hrnčířkou je prírodná pamiatka ev. č. 523, ktorá sa nachádza západne od obce Ohrozim v okrese Prostějov. Správa AOPK Olomouc. Na juhu od prírodnej pamiatky sa nachádza ďalšia prírodná pamiatka Brániska.
Ochrana
Predmetom ochrany je lokalita vzácneho ľanu žltého. V roku 2004 tu bol objavený nový druh pre Česko, ostrica (Carex obtusata). Okrem tejto lokality rastie v Česku už len na susednom kopci Malá horka v katastri obce Vícov.
Hiroši Amano
Hiroši Amano vyštudoval na Nagojskej univerzite, kde získal doktorát z elektrotechniky roku 1989 a potom ešte niekoľko rokov po štúdiu pracoval ako výskumník. Roku 1992 prešiel na Univerzitu Mejdžó v Nagoji, kde sa roku 2002 stal riadnym profesorom. Roku 2010 sa vrátil na Nagojskú univerzitu.
Koncentračný tábor Mauthausen-Gusen
thumb|Nácvikový priestor Mauthausenu – pohľad smerom k hlavnej bráne.
Mauthausen (pred letom 1940 známy ako Mauthausen-Gusen) bola veľká skupina nacistických koncentračných táborov, ktoré boli vybudované v okolí dedín Mauthausen a Gusen v Hornom Rakúsku, asi 20 kilometrov východne od Linzu.
Hoci najskôr pozostával z jedného tábora pri Mauthausene, časom sa rozširoval a stal sa jedným z najväčších komplexov pracovných táborov v Nemeckom kontrolovanej Európe. Okrem štyroch hlavných podtáborov, ktoré sa nazývali pobočkami, pri Mauthausene a v blízkosti Gusenu bolo v Rakúsku a v južnom Nemecku vyše 50 ďalších pobočiek, kde boli väzni využívaní ako otroci. K podriadeným táborom Mauthausenského komplexu patrili aj kameňolomy, muničné továrne, bane, zbrojovky a továrne na výrobu stíhačiek Me 262.
V januári 1945 pracovalo v táboroch riadených z centrály v Mauthausene už asi 85 000 väzňov. Aj keď presné straty na životoch v celom komplexe ostávajú neznáme, väčšina zdrojov ich uvádza v rozmedzí 122 766 až 320 000. Tábory vytvorili jeden z prvých veľkých komplexov koncentračných táborov v nacistickom Nemecku a boli jednými z posledných, ktoré oslobodili spojenecké vojská. Oba hlavné tábory, Mauthausen a Gusen I, boli jediné tábory v Európe, ktoré boli zaradené do III. kategórie, čo znamenalo, že mali byť najprísnejšími tábormi pre „nenapraviteľných politických protivníkov ríše“. Na rozdiel od iných koncentračných táborov určených pre všetky kategórie väzňov, Mauthausen bol vo väčšine prípadov využívaný na odstránenie inteligencie, čiže vzdelaných ľudí a členov vyšších spoločenských vrstiev v krajinách podrobených Nemeckom počas druhej svetovej vojny.
Koncentračný tábor Mauthausen
8. augusta 1938 boli do Mauthausenu pri Linzi poslaní väzni z koncentračného tábora Dachau, aby začali s budovaním nového tábora. Miesto nebolo vybraté len kvôli jeho blízkosti k Linzu – dopravnému uzlu, ale aj preto, lebo táto oblasť bola riedko obývaná. Hoci bol tábor od začiatku ovládaný nemeckým štátom, založila ho súkromná spoločnosť ako hospodársky podnik. Vlastníkom kameňolomu Wiener-Graben, ktorý nebol len v Mauthausene, ale aj v jeho okolí, bol podnik DEST; skratka pre Deutsche Erd- und Steinwerke GmbH. Spoločnosť vedená Oswaldom Pohlom, ktorý bol taktiež vysoko postaveným funkcionárom SS, kúpila kameňolom od mesta Viedeň a začala s výstavbou Mauthausenského tábora. O rok neskôr nariadila spoločnosť výstavbu prvého tábora v Gusene. Žula ťažená v kameňolome sa predtým používala na dláždenie viedenských ulíc, ale nacistickí predstavitelia predpokladali jej využitie na kompletnú rekonštrukciu hlavných nemeckých miest v súlade s plánmi Alberta Speera a iných architektov Nacistickej architektúry, ktoré vyžadovali veľké množstvá žuly.
Finančné prostriedky na vybudovanie Mauthausenského tábora pochádzali z rôznych zdrojov, vrátane komerčných úverov z Dresdner Bank, v Prahe sídliacej Böhmische Escompte-Bank, tzv. Reinhardtového fondu (t. j. z peňazí, ktoré boli ukradnuté väzňom koncentračných táborov) a z Nemeckého Červeného kríža.
Mauthausen pôvodne slúžil ako prísne vedené väzenie pre bežných zločincov, prostitútky a iných „nepolepšiteľných porušovateľov zákona“. 8. mája 1939 sa tábor zmenil na pracovný tábor, a začal sa používať najčastejšie na uväznenie politických väzňov.
Koncentračný tábor Gusen
thumb|right|250px|Letecký pohľad na tábory Gusen I a Gusen II Koncom roku 1939 bol už mauthausenský tábor s kameňolomom Wiener-Graben preplnený väzňami. Ich počet sa vyšplhal z 1 080 koncom roku 1938 na vyše 3 000 o rok neskôr. Približne v tom čase začala v asi vzdialenom Gusene výstavba nového tábora. Tento tábor (neskôr pomenovaný Gusen I) a jeho kastenhofenský kameňolom, boli dokončené v máji 1940. Prvých väzňov umiestnili 17. apríla 1940 v prvých dvoch barakoch (č. 7 a 8), zatiaľ čo prvý transport väzňov, hlavne z táborov Dachau a Sachsenhausen dorazil 25. mája toho istého roku.
Podobne ako blízky Mauthausen, aj Gusen využíval väzňov na otrockú prácu v žulových kameňolomoch. Okrem toho ich prenajímal rôznym miestnym podnikateľom. V októbri 1941 sa niekoľko barakov oddelilo od gusenskej pobočky ostnatým drôtom a zmenilo sa na samostatný zajatecký pracovný tábor, v ktorom nacisti väznili veľký počet vojnových zajatcov, väčšinou sovietskych dôstojníkov. V priebehu roku 1942 dosiahla výrobná kapacita oboch táborov – Mauthausenu a Gusenu – svoj vrchol. Gusen sa rozšíril o centrálny sklad SS, kde sa triedil a ďalej do Nemecka odosielal rôzny tovar ukradnutý z okupovaných území. Miestne kameňolomy a podniky neustále potrebovali novú pracovnú silu, pretože čoraz viac Nemcov bolo odvedených do Wehrmachtu.
V marci 1944 bol bývalý sklad SS prestavaný na novú pobočku, ktorá dostala názov Gusen II. Až do konca vojny slúžila ako improvizovaný koncentračný tábor. V tábore bolo asi 12 000 až 17 000 väzňov, ktorí nemali ani najzákladnejšie zariadenie. V decembri 1944 bola otvorená ďalšia časť v blízkom Lungitzi. Tu sa prerobila časť továrenskej infraštruktúry na tretiu pobočku – Gusen III. Nárast počtu pobočiek sa nedokázal vyrovnať nárastu počtu väzňov, čo spôsobilo, že baraky vo všetkých pobočkách Mauthausen-Gusenu boli preplnené. Od koncu roka 1940 do roku 1944 stúpol počet väzňov, ktorí pripadali na jednu posteľ z 2 na 4.
Sústava táborov Mauthausen-Gusen
thumb|right|250px|Mapa s vyznačením najvýznamnejších [[Zoznam pobočiek Mauthausenu|pobočiek Mauthausen-Gusenu.]]
Podobne ako sa neustále zvyšovala produkcia Mauthausen-Gusenského komplexu táborov, tak sa zvyšoval počet väzňov ako aj samotných podtáborov. Hoci tábory Gusen a Mauthausen pôvodne slúžili miestnym kameňolomom, v roku 1942 a neskôr, boli začlenené do nemeckej vojnovej mašinérie. Na pojatie zvyšujúceho sa počtu nútených robotníkov, sa začala výstavba pobočiek Mauthausenu vo všetkých častiach Rakúska. Na konci vojny obsahoval ich zoznam 101 pobočiek (vrátane 49 hlavných pobočiek ), ktoré pokrývali väčšinu moderného Rakúska – od Mittersillu južne od Salzburgu až po Schwechat východne od Viedne a od Passau na predvojnovej rakúsko-nemeckej hranici až po Loibl Pass na hranici s Juhosláviou. Pobočky boli rozdelené podľa ich hlavnej úlohy do niekoľkých kategórií:
Mauthausen-Gusen ako podnik
Vo výrobnej produkcii ako aj v zisku dosahoval Mauthausen-Gusen najlepšie výsledky zo všetkých veľkých otrockých pracovných centier vrátane: Auschwitz-Birkenau, Flossenbürg, Gross-Rosen, Marburg a Natzweiler-Struthof. Zoznam podnikov využívajúcich nútené práce tábora Mauthausen-Gusen bol dlhý a zahrňoval veľké národné korporácie ako aj malé miestne firmy a komunity. Časť kameňolomu upravili na montážny závod pre automatické zbrane Mauser. V roku 1943 bola v Gusene postavená podzemná továreň podniku Steyr-Daimler-Puch. Podobnú továreň na výrobu stíhačiek Messerschmitt otvorili v blízkosti St. Georgen. Spolu sa asi 45 väčších podnikov podieľalo na tom, že koncentračný tábor Mauthausen-Gusen dosiahol v samotnom roku 1944 zisk viac ako 11 000 000 RM. Medzi nimi boli :
Väzňov prenajímali ako otrokov. Využívali ich napríklad na prácu v miestnych farmách, pri budovaní ciest, spevňovaní a oprave brehov Dunaja, na budovanie veľkých obytných štvrti v Sankt Georgen, a nútili ich pracovať aj na archeologických vykopávkach v Spielbergu.
Po začatí strategického bombardovania nemeckého vojnového priemyslu spojeneckými vojskami sa nemeckí plánovači rozhodli presunúť výrobu do podzemia, ktoré bolo nedostupné nepriateľskému vzdušnému bombardovaniu. Väzni dostali príkaz vybudovať v Gusene I niekoľko veľkých tunelov pod kopcami, ktoré obkolesovali tábor (krycie meno Kellerbau, ). Koncom druhej svetovej vojny vykopali väzni priestory s plochou až pre továreň na malé zbrane. V januári 1944 vybudovali podobné tunely väzni z pobočky Gusen II pod dedinou Sankt Georgen (krycie meno Bergkristall, ). Vykopaním približne umožnili firme Messerschmitt, aby vybudovala montážny závod na výrobu Messerschmitt Me 262 a rakiet V2. Okrem lietadiel, slúžilo asi tunelov Gusenu II pre továrne, ktoré vyrábali rôzny vojnový materiál. Koncom roku 1944 pracovalo v podzemí približne 11 000 väzňov Gusenu I a II. Ďalších 6 500 pracovalo na rozšírení podzemnej siete tunelov a hál. Po dokončení v roku 1945, bola továreň Me 262 mesačne schopná zmontovať 1 250 lietadiel. Bola to druhá najväčšia nemecká továreň na výrobu lietadiel po taktiež podzemnom koncentračnom tábore Dora-Mittelbau.
Vyhladenie prácou
Okrem hospodárskej úlohy mal tábor aj politický význam. Prinajmenšom do roku 1942 bol tábor určený na väznenie a vraždenie skutočných aj vymyslených politických a ideologických nepriateľov Nemecka. Tábor slúžil nemeckej vojnovej mašinérii a vykonával aj vyhladzovanie prácou. Keď boli väzni po 12-hodinovej práci v kameňolome úplne vyčerpaní, alebo keď boli príliš chorí alebo príliš slabí, aby mohli pracovať, presunuli ich do tzv. Revíru („Krankenrevier“, barak pre chorých) alebo na iné miesto na vyhladenie. Spočiatku nemal tábor vlastnú plynovú komoru a takzvaných muzulmanov, väzňov príliš chorých na to, aby pracovali po tom čo boli týraní, podvyživení alebo úplne vyčerpaní, prepravili do iných koncentračných táborov na vyhladenie (najčastejšie do neslávneho zámku Hartheim, ktorý bol vzdialený ) alebo usmrtení smrtiacou injekciou a spopolnení v miestnom krematóriu. So zvyšujúcim počtom väzňov sa tento systém príliš predražoval a od roku 1940 sa Mauthausen stal jedným z mála západných táborov, ktorý používal plynovú komoru pravidelne. Zo začiatku používal iba improvizovanú mobilnú plynovú komoru – dodávku s výfukovou trubicou prepojenou dovnútra – ktorá pendlovala medzi Mauthausenom a Gusenom. V decembri 1941 dokončili trvalú plynovú komoru, ktorá mohla zabiť naraz asi až 120 väzňov.
Väzni
Až do roku 1940 tvorili najväčšie skupiny väzňov nemeckí, rakúski a česko-slovenskí socialisti, komunisti, anarchisti, homosexuáli a Rómovia. Ďalšími skupinami prenasledovaných výhradne kvôli náboženským postojom boli Sektári (takto ich nazýval nacistický režim) – bádatelia biblie a Svedkovia Jehovovi. Dôvodom ich uväznenia bolo úplné odmietnutie prísahy oddanosti Hitlerovi a ich absolútne odmietanie zapojenia sa do akejkoľvek vojenskej služby.
Neskôr boli všetky nové príchody kategórie „nechcení“, ale vzdelanci a politickí väzni tvorili až do skončenia vojny najpočetnejšiu skupinu. Počas druhej svetovej vojny sa do Mauthausenu a jeho pobočiek dostali veľké skupiny španielskych republikánov. Väčšinou bývalých republikánskych vojakov alebo aktivistov, ktorí utiekli z Francúzska po Francovom víťazstve a zajatých nemeckou armádou v roku 1940 pri francúzskej porážke alebo odovzdaných Nemcom predstaviteľmi vichystického režimu. Najväčšia z týchto skupín dorazila do Gusenu v januári 1941. Začiatkom roku 1941 presunuli takmer všetkých Poliakov a Španielov, okrem malých skupín špecialistov pracujúcich v kameňolome, z Mauthausenu do Gusenu. Tábory začali po začiatku sovietsko-nemeckej vojny v roku 1941 prijímať veľké množstvo sovietskych zajatcov. Väčšina z nich umiestnili do barakov oddelených od zvyšku tábora. Prvé skupiny určené pre nové plynové komory postavené začiatkom roku 1942 pozostávali hlavne zo sovietskych vojnových zajatcov. V roku 1944 priviezli do tábora veľkú skupinu maďarských a holandských Židov. Podobne ako v prípade ďalších veľkých skupín väzňov umiestnených do Mauthausen-Gusenu zomrela väčšina z nich na následky ťažkej práce, zlých podmienok alebo po zhodení zo steny mauthausenského kameňolomu, prezývanej dozorcami SS a kápami parašutistická stena. Týchto väzňov dozorcovia označovali ako „parašutistov bez padáka“.
Tábory Mauthausen-Gusenu prijímali počas druhej svetovej vojny denne menšie väzenské transporty; väčšinou z ostatných koncentračných táborov z Nemeckom okupovanej Európy. Väčšina väzňov v pobočkách Mauthausenu bola pred ich presunutím do ich konečnej destinácie najskôr držaná na rôznych iných miestach. Najvýznamnejšie z týchto centier pre Mauthausen-Gusen boli neslávne známe tábory Dachau a Auschwitz. Prvé transporty z Auschwitzu prišli vo februári 1942. Druhý transport v júni toho istého roku bol s asi 1 200 väzňami oveľa väčší. Podobné skupiny poslali z Auschwitzu do Gusenu a Mauthausenu v apríli a novembri 1943, a neskôr v januári a februári 1944. Nakoniec, v máji toho roku po návšteve Adolfa Eichmanna v Mauthausene, prijal Mauthausen-Gusen prvú skupinu z 8 000 maďarských židov z Auschwitzu; prvú skupinu, ktorú evakuovali z tábora pred sovietskym postupom. Spočiatku sa skupiny evakuované z Auschwitzu skladali z kvalifikovaných robotníkov pre rastúci priemysel Mauthausen-Gusenského komplexu, ale ako evakuácia pokračovala, prepravili do Mauthausenu, Gusenu, Viedne alebo Melku aj iné kategórie ľudí. thumb|right|250px|Záznam poľského politického väzňa č. 382, [[Jerzy Kaźmirkiewicz|Jerza Kaźmirkiewicza.]]
S časom, Auschwitz takmer prestal prijímať nových väzňov a väčšinu presmerovali namiesto toho do Mauthausenu. Poslednú skupinu – asi 10 000 väzňov – evakuovali v poslednej vlne v januári 1945, iba niekoľko týždňov pred sovietskym obsadením komplexu Auschwitz-Birkenau. Medzi nimi bola aj veľká skupina civilistov uväznená Nemcami po neúspešnom Varšavskom povstaní, z ktorých ale prežilo do oslobodenia iba menej ako 500. Spolu prišlo do komplexu z iných koncentračných táborov v posledných mesiacoch až 23 364 väzňov. Oveľa viac ich však zomrelo počas pochodov smrti následkom úplného vyčerpania alebo v železničných vagónoch, kde ich držali niekoľko dní pred ich príchodom bez dostatku jedla a pitia pri teplotách pod bodom mrazu. Väzenské transporty sa považovali za menej významné ako iné dôležité služby.
Mnohí z tých, ktorí prežili cestu, zomreli ešte pred registráciou, kým iní dostali čísla už zabitých väzňov. Veľa z nich potom ubytovali v tábore alebo v novozriadenom stanovom tábore v tesnej blízkosti Mauthausenskej pobočky, kde prinútili približne 2 000 ľudí byť v stanoch určených iba pre 800 väzňov a potom nechať vyhladovať. náhľad|Označovanie väzňov v koncentračných táboroch v roku 1936 (nemecky) náhľad|Základné (politický, kriminálny, asociálny, homosexuálny, svedok, emigrant) a doplňujúce označovanie väzňov nášivkami. Podobne ako v aj v iných nacistických koncentračných táboroch si neboli všetci väzni rovní. Zaobchádzali nimi v závislosti na ich kategórii, národnosti a hodnosti. Takzvaní kápovia, alebo väzni naverbovaní na dozeranie, dostávali viacej jedla a vyššiu mzdu vo forme kupónov, ktoré mohli byť v kantíne alebo v samostatnej miestnosti nachádzajúcej sa vo väčšine barakov zamenené za cigarety.
Podľa Himmlerovho príkazu z júna 1941, bol pre nich v júni 1942 otvorený bordel najprv v táboroch Mauthausen a Gusen I. V Mauthausene bol vôbec prvý bordel v baráku číslo 1. Neskôr boli takéto bordely v 10 táboroch. Účelom existencie bordelov bolo formou tejto odmeny zvýšiť pracovnú morálku mužov (ďalšími boli tabak a pod.). Tí, ktorí chceli prístup ako zákazníci (iba prominentní árijci), sa museli prihlásiť na konkrétny deň a zaplatiť dve ríšske marky za 20-minútovú „službu“ na základe vopred stanoveného harmonogramu. Z tejto sumy sa pripisovalo 45 fenigov žene donútenej k prostitúcii. Do bordelov boli „pridelené“ ženy z väzenskej kategórie „asociálne“, ktoré sa neintegrovali do nacistického štátu, a napríklad odmietli členstvo v Asociáciu nemeckých dievčat (nem. Bund Deutscher Mädel). Ďalej sa za „asociálne“ považovali aj ženy, ktoré predtým prostituovali a ktoré nedodržiavali podmienky, ktoré sa od nich potom vyžadovali. Mnoho z týchto žien, ktoré boli nútené k prostitúcii, pochádzalo z ženského koncentračného tábora v Ravensbrücku. Celkovo bolo takto nútených prostituovať asi 200 žien (z toho väčšinou Nemiek), ktoré do 90. rokov 20. storočia neboli považované za obete nacizmu a nedostali žiadne odškodné. thumb|right|250px|Jeden z Mauthausenských barakov s kameňmi zanechanými židovskými návštevníkmi na spomienku minulosti.
Ženy a deti v Mauthausen-Gusene
Hoci bol komplex Mauthausen-Gusen pracovným táborom pre mužov, s prvým ženským transportom z Auschwitzu v septembri 1944, otvorili v Mauthausene aj tábor pre ženy. Ďalšie ženy a deti prišli do Mauthausenu z Ravensbrücku, Bergen Belsenu, Gross Rosenua Buchenwaldu. Spolu s nimi prišli aj ženské dozorkyne – o dvadsiatich je známe, že slúžili v Mauthausenskom tábore, šesťdesiat v celom táborovom komplexe, v pobočkách Hirtenberg, Lenzing (hlavná ženská pobočka v Rakúsku) a St. Lambrecht. Hlavné dozorkyne v Mauthausene boli najskôr Margarete Freinbergerová a potom Jane Bernigauová. Skoro všetky dozorkyne slúžiace v Mauthausene naverbovali v rakúskych mestách medzi septembrom a novembrom 1944. Začiatkom apríla 1945 prišlo aspoň ďalších 2 500 ženských väzenkýň zo ženských pobočiek v Amstettene, St. Lambrechte, Hirtenbergu a Flossenbürgskej pobočky v Freiberg. Hovorí sa, že v Mauthausenskom tábore slúžila aj Hildegard Lächertová.
thumb|right|250px|Väzni z [[Ebensee, jednej z Mauthausen-Gusenskej pobočky, po oslobodení 80. americkou pechotnou divíziou.]] Dostupná štatistika o mauthausenských väzňoch z jari 1943 uvádza 2 400 väzňov mladších ako 20 rokov, čo bolo 12,8 % z celkového počtu 18 655. Do konca marca 1945 sa zvýšil počet na 15 048, čo bolo 19,1 % z celkového počtu 78 547 väzňov. Počet mladistvých sa v tomto časovom intervale zvýšil 6,2 krát, zatiaľ čo počet dospelých väzňov vzrástol v rovnakom čase iba štvornásobne. Tieto čísla odrážali s pokračovaním vojny zvýšený počet poľských, českých, ruských a balkánskych tínedžerov nútene pracujúcich. Tesne pred oslobodením udáva štatistika nasledovné zloženie mladistvých : 5 809 zahraničných civilných robotníkov, 5 055 politických väzňov, 3 654 židov a 330 sovietskych vojnových zajatcov. Bolo tu tiež 23 rómskych detí, 20 takzvaných „protispoločenských elementov“, 6 Španielov a 3 svedkovia Jehovovi.
Zaobchádzanie s väzňami
Hoci Mauthausen-Gusen nebol jediným koncentračným táborom kde Nemci zrealizovali ich vyhladenie prácou (Vernichtung durch Arbeit), tábor patril medzi najbrutálnejšie a najprísnejšie. Podmienky v tábore sa považovali za výnimočne neznesiteľné, dokonca aj na koncentračný tábor. Väzni netrpeli iba podvýživou, preplnenými barakmi, neustálym týraním a bitím dozorcami a kápami, ale aj výnimočne ťažkou prácou. Keďže v Mauthausene bolo priveľa väzňov na to, aby pracovali naraz v kameňolome, mnohým priradili prácu v dielni alebo inú manuálnu prácu. Práca v kameňolome prideľovali tým nešťastníkom, ktorí sa nejako previnili. Dôvody na ich poslanie na „úlohu za trest“ boli bezvýznamné a zahrňovali „zločiny“ ako napríklad nezasalutovanie okolo prechádzajúcemu Nemcovi.
Práca v kameňolome – často v neznesiteľných horúčavách alebo pri mrazoch až -30 °C viedla k výnimočne vysokej úmrtnosti. Prídely jedla obmedzovali a priemerný väzeň vážil v období 1940–1942 približne 40 kilogramov. Odhaduje sa, že priemerná energetická hodnota prídelov jedla sa znížila z 1 750 kalórií na deň počas rokov 1940 až 1942, na 1 150 až 1 460 v ďalšom období. V roku 1945 sa energetická hodnota prídelov ďalej znížila a nepresiahla 600 až 1 000 kalórií denne; to je menej ako tretina potrebnej energie potrebnej pre priemerného robotníka pracujúceho v ťažkom priemysle. To viedlo k muzulmanizácii a vyhladovaniu tisícov väzňov.
Väzni Mauthausenu, Gusenu I a Gusenu II mali prístup k oddelenému táboru pre chorých, tzv. Krankenlageru. Napriek tomu, že medzi medikmi pracovalo asi 100 väzňov, nemohli poskytnúť žiadne lieky iba základnú prvú pomoc. Preto bola táborová nemocnica, ako bola nazývaná Nemcami, v skutočnosti poslednou zastávkou pred smrťou pre tisícky väzňov a iba veľmi málo z nich malo šancu na zotavenie sa. thumb|250px|Väzni Mauthausen-Gusenu krátko po ich oslobodení thumb|right|250px|Počty mŕtvych
Kameňolom Mauthausen bol aj domovom neblaho vychýrených „schodov smrti“. Väzňov tu prinútili v rade jeden za druhým hore 186 schodmi prenášať hrubo vysekané bloky kameňov, ktoré často vážili až 50 kg. Mnohí vyčerpaní väzni sa zrútili a spadli na iných väzňov, idúcich za nimi, vytvárajúc hrozný domino efekt; prvý väzeň padajúci na ďalšieho a tak ďalej až úplne dolu.
Táto brutalita nebola náhodná. Dozorcovia z radov SS často nútili vyčerpaných väzňov vyniesť hore schodmi kamenné bloky. Tých, ktorí prežili toto utrpenie zoradili na kraji útesu známeho ako "parašutistická stena". So zbraňou namierenou na nich mali väzni dve možnosti – byť zastrelený alebo postrčiť väzňa pred ním z útesu. Medzi iné bežné vyhladzovacie metódy väzňov, ktorí boli chorí, neschopní ďalšej práce, prichytení po pokuse o útek alebo prostredníctvom kolektívnej viny patrili:
Dr. Antoni Gościński, jeden z tých, ktorí prežili, informoval po skončení vojny o 62 spôsoboch zabitia v táboroch Gusen I a Mauthausen. Hans Maršálek odhadoval, že priemerná dĺžka života nového väzňa v Gusene sa pohybovala od šiestich mesiacov v rokoch 1940 až 1942 do menej ako troch mesiacov začiatkom roku 1945.
Paradoxne, nárast priemyslu využívajúci nútenú prácu v rôznych pobočkách Mauthausen-Gusenu, viedol k podstatnému vylepšeniu podmienok pre niektorých väzňov. Zatiaľ čo sa denné prídely jedla znižovali, ťažký priemysel potreboval zručných špecialistov viac ako nekvalifikovaných robotníkov čo viedlo k obmedzeniu brutality táborových príslušníkov SS a kapov. Hoci väzňov aj naďalej denne bili a muzulmanov naďalej vyhladzovali, od začiatku 1943 povolili niektorým továrenským robotníkom prijímať od ich rodín (najčastejšie Poliakov a Francúzov) potravinové balíky. To pomohlo mnohým z nich nie len vyhnutiu sa vyhladovaniu ale aj väzňom, ktorí nemali mimo tábora žiadnych príbuzných alebo im nebolo dovolené prijímať balíky.
Straty na životoch
Presné počty mŕtvych v komplexe Mauthausen-Gusen je nemožné presne určiť, pretože väčšina táborových záznamov a dôkazov bola zničená Nemcami a novo pricestovaným väzňom často priradili číslo už zabitého väzňa. Situácia je ešte zložitejšia, lebo niektorých väzňov z Gusenu zabili v Mauthausene a aspoň 3 423 z nich poslali do Hartheimského zámku vzdialeného. Rovnako bez zmienky presných počtov, ďalších niekoľko tisíc ich zabili v mobilných plynových komorách. SS sa pred útekom z tábora 4. mája 1945 pokúsila zničiť dôkazy, pripúšťajúc identifikáciu iba asi 40 000 obetí. Počas prvých dní oslobodili poľskí väzni, členovia väzenskej organizácie odporu, hlavný táborový úrad; napriek želaniu ostatných väzňov, ktorí ho chceli spáliť.
Po vojne previezol jeden zo zachránených Poliakov dokumenty hlavného táborového úradu do Poľska, ktorý ich neskôr dal múzeu Auschwitz-Birkenau v Osvienčime. Časti úmrtných záznamov tábora Gusen I zaistili poľskí väzni, ktorí ich po vojne previezli do Austrálie. V roku 1969 odovzdali tieto záznamy stopovaciemu oddeleniu Medzinárodného Červeného kríža.
Zachránená táborová kartotéka zahrňuje osobné záznamy 37411 zavraždených väzňov, vrátane 22 092 Poliakov, 5 024 Španielov, 2 843 sovietskych vojnových zajatcov a 7 452 väzňov z 24 iných národností. Časť zachránenej kartotéky zomretých koncentračného tábor Gusenu zaznamenáva ďalších 30 536 mien.
Hlavným zdrojom informácií o počte mŕtvych v táborovom komplexe sú okrem kartoték Mauthausenských pobočiek:
Kvôli množstvu rozdielnych zdrojov sa presné straty na životoch koncentračného tábora Mauthausen-Gusen podstatne líšia od zdroja ku zdroju. Rôzni vedci ich udávajú v rozmedzí 122 766 až 320 000, s iným často uvádzaným číslom 200 000 a „vyše 150 000“.
Rôzni historici udávajú celkové straty na životoch v štyroch hlavných táboroch (Mauthausen, Gusen I, Gusen II a Gusen III) medzi 55 000 a 60 000. V prvých mesiacoch po oslobodení zomrelo v amerických poľných nemocniciach ďalších 1 042 väzňov.