cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Emirates Stadium
Ashburton Grove, zo sponzorských dôvodov známy ako Emirates Stadium je futbalový štadión nachádzajúci sa v štvrti Islington severnom Londýne a domov futbalového klubu Arsenal FC. Štadión má kapacitu 60 361 miest (všetky na sedenie). Dňa 5. októbra 2004 podpísala spoločnosť Emirates s Arsenalom 15-ročný kontrakt v celkovej odhadovanej výške 100 miliónov £. Súčasťou zmluvy bolo aj to, že Emirates bude vlastniť práva na pomenovanie štadióna a logo spoločnosti bude zobrazené na klubových dresoch.
Iné projekty
.
Externé odkazy
Štadión na stránkach klubu [[Arsenal FC].]
Uzer (Hautes-Pyrénées)
Uzer je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Hautes-Pyrénées, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zoznam častí seriálu Upírske denníky
right|300px|link=:sk:Upírske denníky (seriál) Upírske denníky (v originálnom znení The Vampire Diaries) je americký fantasy-hororový seriál od producentov Kevina Williamsona a Julie Plec, ktorý je založený na knižnej sérii rovnomenného názvu, od americkej spisovateľky L. J. Smith. Seriál mal premiéru na televíznej stanici The CW 10. septembra 2009. Na Slovensku seriál vysiela stanica TV Markíza a TV Doma.
Mucuki (trieda lodí)
Trieda Mucuki (: 睦月型 Mucuki-gata) pozostávala z dvanástich „torpédoborcov prvej triedy“ (等駆逐艦 ittó kučikukan) imperiálneho loďstva, postavených v rokoch 1924 až 1927. Jednotky triedy Mucuki nadväzovali na predchádzajúcu triedu Kamikaze, ale odlišovali sa niekoľkými zmenami. Počas druhej svetovej vojny už boli zastarané a tak slúžili hlavne ako sprievodné plavidlá a rýchle transportéry.
Všetkých dvanásť jednotiek bolo stratených počas bojov v Pacifiku. Deväť z nich mali na svedomí lietadlá, dve lode boli potopené pri stretoch s americkými hladinovými plavidlami (Nagacuki bol následne dorazený lietadlami) a jedna jednotka padla za obeť ponorke.
Vývoj a konštrukcia
thumb|left|Torpédoborec Močizuki ukazuje charakteristickú siluetu torpédoborcov triedy Mucuki s dvomi (ešte odkrytými) torpédometmi a prehnutím provy. Číslo 23 na prove zaraďuje Močizuki do 23. divízie torpédoborcov, zatiaľ čo 「キヅチモ」 je sprava doľava [[katakana|katakanou napísané meno lode.]] Stavba torpédoborcov triedy Mucuki bola financovaná z financií rozpočtového roku 1923.
Trieda Mucuki vychádzala z predchádzajúcej triedy Kamikaze a bola zároveň poslednou triedou japonských torpédoborcov, pred zavedením „špeciálnych torpédoborcov“ (特型駆逐艦 Tokugata kučikukan) triedy Fubuki. Od predchádzajúcej triedy Kamikaze sa Mucuki líšili hlavne tvarovaním provy (ktorú prevzali aj nasledujúce triedy „špeciálnych torpédoborcov“), torpédovou výzbrojou a usporiadaním mostíku.
Mostík
Hlavná nástavba mala štyri úrovne: dolné poschodie na hornej palube ( džóbu kanpan), druhé poschodie hornej mostíkovej paluby ( džóbu kankjó), mostík ( rašin kankjó) a plošinu so svetlometom a diaľkomerom. Guľomety boli oproti Kamikaze presunuté z mostíku o jednu palubu nižšie na hornú mostíkovú palubu. Otvorený mostík mal prednú stenu chránenú plechom a presklenými oknami. Nad prednou časťou mostíka bola kostra, cez ktorú sa ako ochrana pred nepriaznivým počasím dala natiahnuť plachta. Zmenila sa takisto plošina s dvojmetrovým stereoskopickým diaľkomerom na mostíku, ktorá pri triede Mucuki niesla dva 30cm svetlomety.
Pohon
Pohon väčšiny jednotiek triedy Mucuki zaisťovali dve sústavy parných turbín Kanpon. Len Jajoi a Nagacuki boli vybavené importovanými turbínami s rovnakým výkonom: Jajoi turbínami Zoelly a Nagacuki turbínami Rateau.
Každá zostava turbín Kanpon (obdobne Zoelly a Rateau) bola zložená z jednej vysokotlakovej a jednej nízkotlakovej turbíny, ktoré cez prevodovku poháňali jeden hriadeľ. Každá zostava mala výkon 19 250 k (14 158,4 kW) pri 400 otáčkach lodnej vrtule za minútu. Vysokotlakové turbíny mali každá navyše dva stupne kvôli plavbe cestovnou rýchlosťou, a ktoré boli pri plavbe maximálnou rýchlosťou vynechané.
Výzbroj
Namiesto troch dvojhlavňových 533mm torpédometov modelu 1921, aké niesla trieda Kamikaze, boli použité dva trojhlavňové nezakrytované otočné 610mm torpédomety modelu 1923. Po prvýkrát sa tak na japonských torpédoborcoch objavila torpéda kalibru 610 milimetrov, konkrétne typ 8. Neskôr mohli tieto torpédomety používať aj torpéda typu 93 – známe ako „dlhá kopija“. Jeden torpédomet bol umiestnený pred mostíkom a druhý vzadu medzi platformou svetlometu za druhým komínom a zadnou nástavbou so 120mm kanónmi. Hlavná hlavňová výzbroj aj jej rozmiestnenie zostalo zhodné ako pri triede Kamikaze, teda jeden 120mm kanón model 1914 na prednej palube, druhý na nadstavbe medzi komínmi a zostávajúce dva na zadnej nadstavbe.
Neskoršie modifikácie
Pri incidente 4. loďstva v roku 1935 bolo niekoľko torpédoborcov triedy Mucuki poškodených v tajfúne. To viedlo v rokoch 1936 až 1937 k posilneniu konštrukcie a k zakrytovaniu torpédometov. Rovnako mostík bol zaguľatený a zakrytovaný: pôvodnú voliteľnú strechu z plátna natiahnutého cez kovovú konštrukciu nahradila pevná strecha.
Počas vojny boli na prežívajúcich jednotkách montované radary a bola posilňovaná protilietadlová výzbroj na úkor 120mm diel a torpédometov. Napríklad Uzuki k 31. augustu 1944 niesol nasledujúcu výzbroj:
Pomenovanie lodí triedy Mucuki
Torpédoborce triedy Mucuki boli spočiatku značené nepárnym číslom (napríklad 第十九号駆逐艦 Dai-džúkjú-gó kučikukan ~ „torpédoborec č. 19“), pretože párne čísla boli vyhradené pre „torpédoborce druhej triedy“ (二等駆逐艦 nitó kučikukan). Spolu s triedou Mucuki sa ale už žiadne torpédoborce druhej triedy nestavali (trieda Wakatake bola posledná) a tak bolo od tohto systému upustené a po „torpédoborci č. 27“ nasledoval „torpédoborec č. 28“. V auguste 1928 došlo k premenovaniu, kedy boli jednotkám pridelené mená mesiacov lunisolárneho kalendára, prípadne mená súvisiacimi s Mesiacom.
Tambukan
Tambukan môže byť:
2867 Šteins
2867 Šteins je planétka s priemerom 5,9 km × 4 km, ktorú objavil Nikolaj Stepanovič Černych 4. novembra 1969. Okolo planétky preletela 5. septembra 2008 európska sonda Rosetta a získala o ňom množstvo údajov.
Na základe informácií zo sondy Rosetta bol tento asteroid zaradený do skupiny E. Predpokladá sa, že je zložený zo silikátov a bazaltov. Teleso má nepravidelný tvar pripomínajúci diamant a na jednej strane je obrovský impaktný kráter s priemerom 2 km. Okolo svojej osi sa otočí asi za šesť hodín a nemá nijaký mesiac.
Charles Wheatstone
Charles Wheatstone (* 6. február 1802, Gloucester, Spojené kráľovstvo - † 19. október 1875, Paríž, Francúzsko), bol britský vedec a vynálezca mnohých prelomových vedeckých vecí, ako je koncertina, stereoskop (zariadenie zobrazujúce trojdimenzionálne obrázky), playfair-kódovanie (technika šifrovania).
Najznámejší je svojim prínosom pre vývoj Wheatstonovho mostíka, pôvodne vynájdeného Samuelom Christie, ktorý sa používa na meranie neznámeho elektrického odporu. Rovnako bol kľúčovou osobou vo vývoji telegrafie.
Archa bláznů
Archa bláznů je prvý celovečerný film režiséra Ivana Balaďu. Bol natočený na motívy poviedky Antona Pavloviča Čechova ''Pavilón č. 6''. Film bol natočený v roku 1970, ale do kín sa dostal až v roku 1990, po páde socializmu v Česko-Slovensku.
Charakteristika
Základ a nadčasovosť témy je Čechovova práca, ale unikátnu formálnu a obrazovú stránku a hlavne filmovú podobu filmu dodali najmä režisér Ivan Balaďa, kameraman Juraj Šajmovič a autor scenáru Lubor Dohnal, ktorý príbeh obohatili o niekoľko rozvinutejších epizód s vedľajšími postavami, ktoré sám spisovateľ v poviedke spomína iba okrajovo.
Dej filmu
Samotný príbeh sa odohráva v nemocnici, ktorej šéf-lekárom je doktor Andrej Jefimyč Fagin. Nemocnica je v úbohom stave a pôvodne snaživý doktor už upadol do letargie. Pod vplyvom svojho okolia už ďalej nemá silu bojovať. V nemocnici sa príbeh sústreďuje najmä na už spomínaný pavilón č. 6, čo je oddelenie pre duševne chorých. K pacientom sa personál nemocnice správa nesmierne neľudsky, najmä dozorca, bývalý vojak Nikita. Druhou hlavnou postavou je Ivan Dmitrič Gorov, mladý muž, ktorý sa pod vplyvom rôznych okolností a napriek (alebo práve kvôli) svojej inteligencii, hĺbavosti a citlivosti dostal natrvalo do zdrvujúcich priestorov “blázinca”. Časom a pod vplyvom nestimulujúceho prostredia sa aj šéflekár Fagin dostane z pozície lekára do pozície hospitalizovaného/väzneného.
Vanault-les-Dames
Vanault-les-Dames je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Marne, v regióne Champagne-Ardenne.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Archa bláznů
Ohlasy
Scenárista Lubor Dohnal dal filmu pečať, ktorú zanechal aj vo filme Slávnosť v botanickej záhrade. Obidva filmy majú v sebe živočíšnosť, bláznovstvo, v istom zmysle aj odklon od ľudskosti. No z každého z týchto filmov je v konečnom dôsledku úplne iný dojem. Václav Macek sa k tomu vyjadril takto: ''„Zdalo by sa, že nemôžu mať nič spoločné. Havettova karnevalová oslava života, nespútaná zábava, prevracanie hodnôt, ktoré je aktívne, životaschopné a naproti tomu Balaďov obraz násilia, pudovosti a zla. Predsa však je v nich čosi spoločné. Je to senzualizmus, odpor, voči rozumu, racionalizmu. Presvedčenie, že život treba precítiť že ho nemožno akosi intelektuálne skonzumovať. Dalo by sa povedať, že ide aj o jeden zdroj. S tým rozdielom, že ak Slávnosť je plodom radosti, tak archa vznikla z hodín depresie.”''
Vanault-les-Dames
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Archa bláznů
Ohlasy
Postava šéflekára Fagina prejde postupne zmenou, ktorá nie je ani v ňom, ako skôr v prístupe jeho okolia ku nemu samému. Do blázinca sa sám dostáva, ale netrpí ničím iným ako depresiami, ktoré sa dajú liečiť a ľudí kvôli nim posielať do blázinca nie je potrebné. Trpí tak ako mnoho iných ľudí tzv. pocitom vyhorenia.
Vanault-les-Dames
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Archa bláznů
Ohlasy
Jednou z mála metafor, ktoré sa v tomto filme objavujú veľmi výrazne, je motív kladenia strechy na pavilón č. 6. Stavbou strechy sa “blázni” ešte viac izolujú od vonkajšieho sveta ako doteraz a postup v ich premene na skutočných bláznov bude rýchlejší. Je odkazom na situáciu ľudí u nás na začiatku sedemdesiatych rokov, kde všetci normálni sa ocitli v pasci.
Za zmienku nepochybne stoja aj celé dialógové pasáže, ktoré scenárista vybral z predlohy. Napríklad keď Fagin vysvetľuje Gromovi prečo a ako sa ľudia ocitajú v takýchto zaradeniach. Neskôr sa jeho vlastné slová naplnia aj v jeho vlastnom prípade.
Záver filmu sa odlišuje od záveru poviedky; autori filmu tento koniec pridali, aby príbeh skončil ucelene, čo Čechov nechal na domýšľavosť svojho čitateľa.
Ninegal
Ninegal resp. neskôr Ninegalla (po sumersky; po babylonsky Belet-ekallim, po churritsky Wel-tigalli / Fel-digalli, po ugaritsky Pen-digalli alebo Blt-bhtm) bol spočiatku epiteton v sumerskej mytológii znamenajúci "Pani paláca". Mohol sa vzťahovať na všetky ženské bohyne, ktoré mali súvis s palácom. Neskôr (obdobie Ur III) bol výraz stotožnený najmä s bohyňou Inanna. V iných oblastiach bol stotožnený s bohyňou Nungal.
Kilʼa Róhtás
Kilʼa Róhtás je pevnosť v Pakistane. Je veľmi rozsiahla a jej začiatky siahajú do 16. storočia. Do dnešných dní sa zachovala vo veľmi dobrom stave a je jednou z hlavných pamiatok Pakistanu. V roku 1997 bola pevnosť zapísaná na zoznam svetového dedičstva UNESCO.
La Cassaigne
La Cassaigne je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Aude, v regióne Languedoc-Roussillon.
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 189 obyvateľov (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Majstrovstvá sveta v ragby mužov 1995
Majstrovstvá sveta v ragby mužov 1995 boli v poradí 3. majstrovstvá sveta v ragby mužov, ktoré organizovala Medzinárodná ragbyová federácia (IRB). Konali sa od 25. mája – 24. júna 1995 v deviatich juhoafrických mestách: Bloemfontein, Durban, East London, Johannesburg, Kapské Mesto, Port Elizabeth, Pretória, Rustenburg a Stellenbosch. Turnaja sa zúčastnilo 16 tímov; nováčikmi boli Pobrežie Slonoviny a Južná Afrika. Titul získala domáca 🇿🇦, ktorá vo finálovom stretnutí zvíťazila nad 🇳🇿.
Pohár pre víťazaWebb Ellis Cupodovzdával vtedajší juhoafrický prezident, Nelson Mandela.
Konečné poradie
Pozn: Družstvá na 1. až 3. mieste postúpili priamo na MS 1999.
Telnice (okres Ústí nad Labem)
Telnice je obec v Česku v okrese Ústí nad Labem v Ústeckom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 746 obyvateľov, z toho 394 mužov a 352 žien, pričom priemerný vek v obci bol 40,3 roka (muži 40,6 roka, ženy 39,9 roka).
Blažkov (Krásno nad Kysucou)
Blažkov je primestská časť mesta Krásno nad Kysucou v okrese Čadca od centra vzdialená približne 3-4 km na juhovýchod. Rozlohou je to najmenšia a zároveň aj najmenej zaľudnená mestská časť mesta Krásno nad Kysucou. Čo sa však týka historickej existencie, patrí ku najstarším častiam Krásna nad Kysucou. Založená bola už v roku 1470 na príkaz mešťanov Žiliny. Nachádza sa tu aj najstaršia kaplnka v Krásne, ktorá je ako všetky iné zasvätená Sedembolestnej Panne Márii. Postavená bola v roku 1818. V cca 70 domoch žilo na konci roku 2010 okolo 400 obyvateľov.
Členenie:
Hranice s mestskou časťou:
Peter Kulašík
Prof. PhDr. Peter Kulašik, CSc. (* 25. december 1947, Prostějov) je slovenský vysokoškolský pedagóg.
Životopis
Absolvoval zahraničné pobyty vo viacerých európskych krajinách. Pôsobil ako asistent a neskôr docent na UK v Bratislave (1972-1980), ako docent na Vysokej vojenskej pedagogickej škole v Bratislave (1990-1992), ako vedúci vedecký pracovník v Politologickom kabinete SAV v Bratislave (1992-1998). Od roku 1995 je vedúcim Katedry teórie politiky a dekanom Fakulty politických vied a medzinárodných vzťahov UMB v Banskej Bystrici. Je hlavným redaktorom časopisu Politické vedy a členom redakčnej rady časopisu Ústavnosť a politika. Od roku 1999 je členom - akademikom Akadémie sociálnych vied Ruskej federácie a Československej (od 1972) a Slovenskej spoločnosti pre politické vedy (od 1993). Autor odborných monografií a štúdií v odborných časopisoch.
2869 Nepryadva
2869 Nepryadva je planétka s priemerom 50 km, ktorú objavil Nikolaj Stepanovič Černych 7. septembra 1980.
Majstrovstvá Európy III. divízie v pozemnom hokeji žien 2013
'''Majstrovstvá Európy III. divízie v pozemnom hokeji žien 2013''' boli v poradí 5. Majstrovstvá Európy III. divízie v pozemnom hokeji žien. Bolo to tretie najvyššie kontinentálne podujatie v pozemnom hokeji žien v roku 2013, ktoré organizuje Európska federácia pozemného hokeja (EHF). Konalo sa od 21.26. júla 2013 v Aténach, v Grécku za účasti 6 tímov. Víťazom sa stali hráčky Walesu, ktoré spolu s druhým Českom postúpili o 2 roky do vyššej divízie ME.
Podujatie sa konalo spoločne s turnajom IV. divízie ME mužov.
Kvalifikované družstvá
náhľad|Ženskí účastníci ME 2013 {{legend|#0000FF|Top divízia}} {{legend|#008B00|II. divízia}} {{legend|#FF0000|III. divízia}}
Číslo udáva umiestnenie v medzinárodnom rebríčku FIH k 30. júnu 2013.
James Bradley
James Bradley (* 7. marec 1693, Sherborne, Spojené kráľovstvo – † 13. júl 1762, Chalford) bol anglický astronóm, ktorý objavil aberáciu svetla (1727) a nutáciu (1748). Bol profesor astronómie na univerzite v Oxforde (od roku 1721), riaditeľ observatória v Greenwichi (od roku 1742). Zúčastnil sa viacerých expedícii za zatmeniami Slnka. Od roku 1742 bol kráľovský astronóm.
Humanoid
Humanoid môže byť:
Bosáž
Bosáž alebo bosovanie môže byť:
Fotografovanie obyvateľov domu
Fotografovanie obyvateľov domu je debutový film režiséra Dušana Trančíka z roku 1968. Snímka získala Hlavnú cenu v kategórii hraných a experimentálnych filmov na Dňoch krátkeho filmu v Karlových Varoch roku 1969. Stretnutie niekoľkogeneračnej, priam typickej slovenskej rodiny pred rozostaveným rodinným domom je príležitosťou pre spoločnú spomienkovú fotografiu. Ďalšie fotografie a fotografovania dokumentujú, ako rýchlo a radostne sa dom stavia.
Charakteristika
Zobrazuje sa tu stretnutie niekoľkogeneračnej priam typickej slovenskej rodiny pred rozostavaným domom a počas niekoľkých rodinných a životných zmien. Svadba, pohreb, narodenie, pohreb. Šťastné udalosti sú typické krásnym slnečným počasím, tie smutné zase daždivým a nevľúdnym. Kamera je staticky umiestnená na preddomí a nahrádza fotoaparát. Všetci ľudia v kompozícii sa ku kamere chovajú ako by nezaznamenávala pohyb, ale len fotila. Každá fotografia určuje špeciálnu náladu v rodine, reagujúcej na udalosť, ktorá rodinu sprevádza.
Reakcie
Trančík sám o tomto filme povedal: „Na jednej strane som sa všemožne snažil, aby moje filmy boli úprimné a pravdivé, na strane druhej, aby sa paradoxne vôbec dostali k divákovi." Je teda jasné, že ak chcel, aby sa vôbec premietali respektíve vysielali, musel pristúpiť na akúsi formu kompromisu. V tomto filme ale nesúhlas s deklarovaním vidíme aj v nostalgickej púti po starom rodičovskom dome, kde doteraz žili. Oproti novému domu má atmosféru, cítiť z neho spomienky, najmä z fotografií a obrázkov na stenách. Paradoxne preto vyznievajú rozpravy manželského páru o tom, ako sa teraz majú lepšie a ako im k tomuto šťastiu „dopomohol“ režim.
O filme v knihe Dejiny slovenskej kinematografie:
„Mladý absolvent strihu na FAMU debutoval filmom, ktorý kritici označili za „svetové jedinečné dielo“ (...) je to jeden z najvýznamnejších krátkych filmov v posledných rokoch (...) aj v európskom meradle".
''„Princíp Fotografovania obyvateľov domu je jednoduchý. Na pozadí postupne dokončovanej stavby rodinného domu sa v krátkych staticky fotograficky koncipovaných vstupoch, ktoré akoby vytvárali jeden dlhý záber, predstavujú členovia rodiny, priamo do kamery rozprávajú o sebe. S blížiacim sa koncom stavby sa menia aj ich problémy, túžby, hodnoty, svadbu strieda pohreb. Trančík v maximálne jednoduchej skratke a vo veľkom obmedzení vystihol paradox veľkých snov a malej reality, neodpustil si iróniu, ale ponechal aj istú dávku obdivu k jednoduchému človeku. Film zobrazuje krásne, tragické i tragikomické okamihy. Hoci sa sugeruje dlhý časový úsek dokončovania stavby s mnohými etnograficky príznačnými udalosťami, v snímke vystupujú autentickí stavitelia domu." ''
Soňa Kulfanová
Soňa Kulfanová (* 25. január 1940, Banská Bystrica) je herečka, inšpicientka.
Životopis
V roku 1958-1960 členka činohry DJGT vo Zvolene, 1960-1961 činohry DJZ v Prešove, 1961-1966 DPJ v Žiline, od 1980 pôsobila ako inšpicientka činohry NS v Bratislave. Ako ochotníčka pôsobila v Div. súbore A. Sládkoviča v Banskej Bystrici, 1957-1958 externe v bratislavskom Rozhl. hereckom súbore a v Čs. televízii ako hlásateľka mládežníckych relácií. V profes. divadlách vytvárala postavy dievčat a mladých žien.
Severín z Norika
Severín z Norika (* ~ 410 – † 8. január 482) je katolícky a pravoslávny svätec, známy ako „apoštol Norika“. Existujú špekulácie o jeho narodení, že sa narodil buď v južnom Taliansku alebo v rímskej provincii Afrika. Severín sám odmietal rozprávať o tom, čo robil predtým, než sa dostal do okolia Dunaja v Noriku. Spomenul však skúsenosť s púštnym mníšstvom na východe a jeho vita načrtáva vzťah medzi Severínom a Svätým Antonom Pustovníkom.
Život
Tajuplný Severín, pochádzajúci pravdepodobne z urodzeného rímskeho rodu, bol po prvýkrát zaznamenaný, ako putuje pozdĺž Dunaja v Noriku a Bavorsku, kde ohlasoval kresťanstvo, obstarával zásoby pre hladujúcich, vykupoval zajatcov od Germánov, zakladal kláštory v antickej Batave (dnes Passau) a vo Favianis (dnes Mautern an der Donau) a taktiež zakladal hospice na územiach, ktoré boli zničené z dôvodu sťahovaniu národov. Žil veľmi skromne, spával na vrecovine a prísne sa postil. V Dolnom Noriku zakladal kláštory s cieľom obnoviť kresťanskú spiritualitu a tiež pre zabezpečenie charitatívnej činnosti pre najbiednejších obyvateľov upadajúcich miest. Do istej miery podporoval aj vzdelávanie v týchto mestách. Na prelome 70-tych a 80-tych rokov 5. storočia založil utečenecké centrá pre ľudí, ktorí stratili domov kvôli nájazdom germánskych kmeňov, napokon spoluorganizoval presun obyvateľov hornodunajských rímskych miest do rímskeho mesta Lauriacum (dnes Enns).
Jeho úsilie mu získalo veľký rešpekt u mnohých, vrátane germánskeho vojvodcu Odoakra. Eugippius pripisuje Severínovi predpoveď, že sa Odoaker stane kráľom Ríma. Odoaker skutočne v roku 476 n. l. prevzal vládu od posledného (západo)rímskeho cisára Romula Augusta (nevládol však viac ako štrnásť rokov).
Severín podľa jeho neskorších životopiscov predpovedal aj zničenie mesta Astury (Rakúsko) Húnmi vedenými kráľom Atilom.
Zomrel v mestečku Favianis (dnes Mautern an der Donau), spievajúc 150. žalm. Šesť rokov po jeho smrti boli jeho mnísi z ich opátstva vyhnaní a jeho telo bolo prenesené do Talianska, kde bolo najprv uložené v Castel dell'Ovo (Neapol), neskôr však bolo prenesené do hrobky v benediktínskom kláštore pri Neapole, ktoré mu bolo zasvätené (ako Opátstvo San Severino).
Severín bol ochrancom a spirituálnym otcom Svätého Antona Pustovníka.
Zmienky o jeho živote
Severínove Vita bolo napísané Eugippiom. Okrem Eugippiovho diela, jediný dobový zdroj, ktorý spomína Svätého Severína, je Vita beati Antonii od Magnusa Felixa Ennodia, biskupa v Pavii.
Zaujímavosť
Život Sv. Severína je aj námetom beletristického diela českého spisovateľa a filozofa Egona Bondyho s názvom Severin (Praha : Votobia, 1996, 219 s. ISBN 80-7198-123-0). V knihe však autor prelína osudy Sv. Severína s vlastnými filozofickými úvahami o svete, o zmysle ľudského života, o našej zodpovednosti za seba i za druhých, a tiež o mieste či hodnote lásky v ľudskom živote (tieto myšlienky autor podáva v podobe fiktívnych listov, ktoré Severin "píše" svojej niekdajšej, v tom čase už nežijúcej, partnerke Júlii).
Vandeuil
Vandeuil je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Marne, v regióne Champagne-Ardenne.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
2870 Haupt
2870 Haupt je planétka s priemerom 37 km, ktorú objavil Edward L. G. Bowell 4. júna 1981.
Bosa
Bosa môže byť:
Drozdov (Krásno nad Kysucou)
Drozdov je súčasť mestskej časti Blažkov v meste Krásno nad Kysucou v okrese Čadca, ktorej zástavba je skoncentrovaná pozdĺž jedinej ulici - Žilinskej. Okrem osady "U Drozda" tu patria aj osady Vyšné Vane, Nižné Vane a Dielnice. Žije tu okolo 100 obyvateľov.
Nachádzajú sa tu kaplnky v osadách Vyšné a Nižné Vane, autobusová zastávka Krásno nad Kysucou-Drozdov. Drozdovom prechádza príjazdová cesta k ceste I/11 Kysucký Lieskovec - Krásno nad Kysucou. Neďaleko pod kopcom Skačkov sa nachádza pomník obetiam z 2. svetovej vojny, ktorý však patrí do obce Dunajov. Do blízkeho Dunajova sa dá dostať pešo cez most pre peších a cyklistov ponad rieku Kysuca a cestu I/11.
Hranica mestskej časti:
Aisypos z Élidy
Aisypos (Aisypos) bol olympijský víťaz v jazdeckých pretekoch pravdepodobne v roku 400 pred Kr.
Vic-en-Bigorre (obec)
Vic-en-Bigorre je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Hautes-Pyrénées, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Aisypos z Élidy
Aisypos, syn olympijského víťaza Timóna z Élidy, bol na 95. hrách v Olympii korunovaný olivovým vencom za víťaztvo v jazdeckých pretekoch. Na olympijských hrách dostihy (kelés) ako súťažnú disciplínu predstavili divákom po prvýkrát v roku 648 pred Kr. Pretekári na hrách boli väčšinou námezdní, len zriedkavo súťažili majitelia koní osobne. Olympijský veniec si ale vždy odniesol len majiteľ koňa.
Vic-en-Bigorre (obec)
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Aisypos z Élidy
Sochy Aisypa a Timóna stáli kedysi v olympijkej Altide. Ešte nezničené ich videl v druhom storočí grécky cestovateľ Pausanias, ktorý o tom uvádza: „''V Altide je umiestnený vedľa Timosthenovej sochy Timón a Timónov syn Aisypos, dieťa sediace na koni. Chlapec bol totiž tiež víťaz, a to s pretekárskym koňom a Timón bol vyhlásený za víťaza v jazde s vozom. Timónovi a jeho synovi vytvoril sochy Daidalos zo Sikyónu, ktorý taktiež zhotovil Éliďanom víťazný tropaion z lakedaimonskej bitky v Altide.''“
Skalica (mesto)
Skalica je okresné mesto ležiace v Trnavskom kraji.
Polohopis
Mesto sa nachádza na západe Slovenska v Trnavskom kraji. Na západe susedí s moravským mestom Hodonín, na juhozápade s mestom Holíč , Senica je juhovýchodne a Myjava  východne. Na severe a západe je mesto ohraničené hranicou s Českom.
Vodné plochy a pohoria
right|thumb|Skalický rybník Neďaleko Skalice na západe tečie rieka Morava a na juhozápade sa nachádzajú chovné rybníky.
Na severovýchode začínajú Biele Karpaty a kopaničiarsky región.
Názov
Pred 2. sv. vojnou niekedy nazývané aj Uherská Skalica alebo Uhorská Skalica. Najstaršie písomné zmienky o existencii Skalice pochádzajú z roku 1217 a 1256, kedy sa spomína ako Zakolcha .
Osídlenie v praveku
Slovenské Pomoravie, ktoré sa geomorfologicky delí na Záhorskú nížinu a Dolnomoravský úval, malo už v najstaršom vývoji ľudskej spoločnosti významné postavenie. Predovšetkým rieka Morava bola v praveku dôležitou tepnou hospodárskeho života nielen na tomto území, ale aj v širokej oblasti. Pozdĺž nej, ako pozdĺž potokov riek vôbec, prechádzali a prichádzali v praveku rôzne kultúrne skupiny. Územie popri Morave sa tak stalo dôležitou komunikačnou osou, sprostredkujúcou spojenie medzi severnou a južnou Európou. Táto diaľková cesta, známa ako Jantárová cesta, tvorila kultúrny most medzi Jadranom a Pobaltím, a najmä od doby bronzovej pri široko rozvetvenom pravekom obchode mala v strednej Európe veľký význam.
Na území Slovenska viedla Jantárová cesta po nezaplavenom brehu Moravy. Rieka Morava, aj priaznivé geomorfologické podmienky a dostatok úrodnej pôdy boli dôležité pri osídlení tohto územia v praveku. Prví obyvatelia si budovali osady na dunových vyvýšeninách pri koryte a ramenách rieky Moravy, pri jej vhodných brodoch, alebo aj v dolinách malokarpatských potokov.
2871 Schober
2871 Schober je planétka s priemerom 19 km, ktorú objavil Edward L. G. Bowell 30. augusta 1981.
Skalica (mesto)
Od 13. storočia
Historické obdobie Skalice sa začína na začiatku 13. storočia. Prvá spoľahlivá písomná zmienka o Skalici je až z roku 1217. Je to listina uhorského kráľa Ondreja II., ktorý daroval skalické územie dvom synom nitrianskeho župana Tomáša. Po smrti grófa Tomáša jeho synovia Sebus a Alexander začali toto územie zaľudňovať početným obyvateľstvom. Koncom 13. storočia, počas vojen, ktoré sa rozpútali po smrti kráľa Belu IV. (1270) bolo územie znovu spustošené. Niekedy v tomto období bola vybudovaná najstaršia stavba v meste – rotunda sv. Juraja.
Ľudovít I. dal povýšil skalickú osadu na slobodné kráľovské mesto 6. októbra 1372 v Trnave a dal ju opevniť murovanými hradbami. Zvyšky tohto obranného múru stoja miestami dodnes. Po smrti Ľudovíta I., územie skalice roku 1385 Žigmund založil moravským markgrófom Joštovi a Prokopovi. Žigmund by naďalej podporoval Skalicu aj naďalej a po vyplatení záložného kraja, mal neustále problémy s peniazmi a tak ju dal opäť založiť. Ako odmenu ju dostal Štibor zo Štiboríc, ktorý bol známy ako Ctibor z Beckova. Pred svojou smrťou (1414) založil v meste starobinec.
V období husitských vojen význam Skalice vzrástol najmä zo strategického hľadiska. Husitskí kňazi vybudovali pri Strážnici na ostrove rieky Moravy opevnený tábor, z ktorého robili výpady po okolí, kým ho roku 1421 nezlikvidovalo Žigmundovo vojsko, ktoré často tiahlo cez Skalicu, kde sa často i Žigmund zastavil. V roku 1432 sa husitské posádky zmocnili Skalice, po ich odchode sa Skalica opäť stala vyľudnená.
V roku 1446 sa stal uhorským regentom Ján Huňady. Začalo sa krátke obdobie, trvajúce pár desaťročí, v ktorom sa prejavila veľká budovateľská činnosť. V meste bola posádka kráľovského mesta, ktorá neprekážala budovaniu Skalice. V tomto období sa dokončievala stavba farského chrámu a bodoval sa nový františkánsky kláštor a kostol.
Od roku 1470 po rok 1660
náhľad|Románska rotunda sv. Juraja náhľad|Mestské hradby V tomto období sa odohralo veľa významných udalostí, z ktorých mnohé mali pre mesto negatívne dopady. V meste bolo v tomto období asi 600 domov. Ako to kedysi bývalo, domy boli drevené a mali slamené strechy. Preto sa často vyskytovali požiare, ktoré ničili mesto a jeho budovy.
Boli časté malé požiare. Z veľkých zdokumentovaných požiarov urobili najväčšiu škodu požiare v rokoch: 1559 – za rok boli v meste 4 požiare, ktoré úplne zničili mesto, 1583 – zhorelo 26 domov na Predmestí (práve tu najčastejšie vznikali požiare), 1592 – zhorel Farský kostol a 161 domov, 1601 – zhorelo 176 domov, 1615 – zhorelo 62 domov, 10. septembra 1620 – zhorel Farský kostol a 154 domov, 1629 – zhorel farský úrad aj s archívom, 1631 – zhorela radnica, 110 domov a Rotunda, 10. mája 1639 – zhorel Farský kostol a 296 domov – teda skoro celé mesto. Morové epidémie boli v rokoch 1535 a 1581. Od augusta 1645 do januára 1646 v Skalici opätovne vyčíňal mor.
V tomto období nastal výrazný rozvoj obchodu remesiel. Jedným z najvýznamnejších remesiel bolo vinohradníctvo. To malo v Skalici tradíciu pravdepodobne od začiatku 15. storočia, ale s veľkým vysádzaním a pestovaním viniča sa začalo v 15. – 16. storočí. V tejto dobe malo mesto svoj vlastný výčap na radnici, kde sa predávalo mestské víno. Vínom sa občas platilo aj zamestnancom mesta. O význame a úcte k vinohradníctvu svedčí aj to, že za krádež hrozna bol trest smrti, ktorý bol v roku 1616 pozmenený na pokutu 25 zlatých a v roku 1629 na pokutu 100 zlatých. Vinohradníci boli združení v Bratstve sv. Urbana, ktoré bolo založené na spôsob remeselníckeho cechu.
V Skalici bola taktiež významná výroba súkna – vyrábalo sa tu jedno z najkvalitnejších súkien v Uhorsku, ktoré bolo vyhľadávané najmä vyššími vrstvami obyvateľstva. V 17. storočí bolo v Skalici zaregistrovaných veľa cechov. Z tých najbohatších a najvýznamnejších uvádzam cechy murárov a kamenárov, súkenníkov, vinárov, čižmárov, kováčov, mäsiarov, mydlárov, kožušníkov, krajčírov, gombičkárov, remenárov, debnárov a ševcov (obuvníkov). Najbohatším cechom bol mäsiarsky cech.
Aj v tomto období pokračoval výrazný rozvoj obchodu. Neďaleko mesta prechádzala Česká cesta, ktorej význam za vlády Vladislava II. (1490 – 1516) narástol až do takých rozmerov, že v roku 1498 chcelo vedenie mesta vybudovať veľký sklad pre obchodníkov, ktorí prechádzali týmto smerom. Na toto však potrebovali povolenie od kráľa, ktorý však nevedel zaujať jednoznačné stanovisko. A tak sa nakoniec myšlienka skladu v Skalici nezrealizovala a sklad bol vybudovaný v Trnave.
V roku 1645 Skalica uzavrela obchodnú zmluvu s banskými mestami o ochrane svojho súkenníctva. Zo zmluvy vyplývalo, že zahraniční obchodníci nesmeli predávať súkno a plátno v malom, ale len vo veľkom a svoj tovar mohli skladovať len na miestach, ktoré im určil senát. Týmto sa podporil predaj a vývoz skalického (resp. uhorského) súkna a zamedzilo sa konkurenčnému predaju. 3. septembra 1645 Skalicu navštívil kráľ Ferdinand III. a v roku 1646 daroval pre Farský kostol nový organ ako odmenu za veľkú pohostinnosť pri jeho minuloročnej návšteve Skalice.
V roku 1659 do Skalice prišla rehoľa jezuitov, ktorá mala v neskoršom období pre mesto veľký prínos. Najprv boli jej mnísi ubytovaní na radnici, neskôr si kúpili dva domy na Námestí a od mesta získali v roku 1671 do prenájmu kostol na Potočnej ulici (zhabaný evanjelikom). Tento využívali až do roku 1697, kedy už boli práce na ich novom komplexe na námestí v plnom prúde. V roku 1660 začali s výstavbou svojho kolégia (gymnázia), kde vyučovali. V roku 1619 pražský organár Tobiáš Hanzel postavil vo Farskom kostole nový organ, ktorý však pri spomínanom požiari v roku 1620 zhorel.
V roku 1434 Skalicu získala do zálohy rodina Zápoľských, ktorá ju vlastnila až do roku 1526. Už v roku 1527 bol kráľ Ferdinand I. nútený založiť Skalicu strážnickým pánom zo Žerotína. Po nezhodách s vedením mesta, krádežiach dobytka, zatváraní ľudí a podobných problémoch podalo mesto v roku 1568 sťažnosť na kráľovský fiškálny súd, ktorý 17. novembra 1568 rozhodol o odobraní Skalice rodine Žerotínskych. Títo museli nadôvažok zaplatiť všetky spôsobené škody a samozrejme im ani neboli vrátené peniaze, za ktoré vlastne toto územie získali. Od tejto doby už nebola Skalica zakladaná.
Počas tureckých vojen sa predsunuté turecké vojenské oddiely dostali až na Moravu, kde v roku 1529 vyplienili mesto Strážnice. Je teda dosť možné, že oddiely prešli aj okolo Skalice, ale jej hradby ich odradili od pokusov o lúpenie.
V tomto období sa používalo útrpné právo. Skalica mala svojho úradného kata, ktorý v meste vykonával tresty a mesto ho požičiavalo aj ďalším zemepánom. V Skalici taktiež stála aj šibenica, o ktorej sa tradovalo, že je „Enem pro nás a pro naše deti“. Teda použiť ju (odvisnúť) mohli len odsúdení v meste Skalica a Skaličania a nie odsúdení v iných mestách.
Skalica mala často ťažkosti so svojimi susedmi. Najčastejšie to boli spory so Strážnicou (hlavne v roku 1575) a 20 ročný spor o hranice chotára s holíčskym panstvom.
Toto obdobie bolo však aj obdobím, kedy sa veľa stavalo. Bolo to potrebné, pretože mesto bolo po požiaroch veľmi zdecimované. V rokoch 1645 – 1650 bol postavený Evanjelický kostol na Potočnej ulici. Evanjelicko-katolícke spory však vyústili až to takých rozmerov, že bol evanjelikom kostol odobraný a mesto v ňom potom ubytovalo nové rehole, ktoré prišli do mesta. V roku 1535 dostala Skalica od kráľa Ferdinanda I. povolenie organizovať ďalšie 2 výročné trhy a od kráľa Rudolfa II. v roku 1603 povolenie na ďalšie 3 výročné trhy. V roku 1569 bola založená obec Mokrý Háj ako poddanská obec Skalice. To len svedčí o tom, že Skalica mala veľký vplyv aj na svoje okolie.
Skalica kvôli svojej strategickej polohe bývala často obsadzovaná rôznymi vojskami. V apríli 1605 okolo mesta prechádzalo povstalecké vojsko Štefana Bočkaja. Mesto z obavy pred plienením polí a drancovaním okolia vpustilo vojakov do mesta. Títo potom odtiaľto podnikali lúpežné výpravy na Moravu. Moravania sa však za plienenie kruto pomstili. Keď povstalci odišli z mesta, moravské vojsko prišlo 29. júna 1605 a urobilo najčernejší deň v histórii mesta. Mesto bolo dobyté a vydrancované spomínaným vojskom. Jeho vojaci z mesta ukradli takmer všetko, čo sa dalo odniesť. Obyvatelia sa rozutekali po okolí a mesto zostalo pár dní úplne prázdne. Nadôvažok ešte vypukol požiar, pri ktorom zhorela polovica mesta.
V roku 1650 bolo mesto obsadené prechádzajúcim švédskym vojskom, ktoré sa vracalo domov z Tridsaťročnej vojny.
Dňa 13. mája 1462 kráľ Matej Korvín potvrdil Skalici darovanie rybníka a dovolil obyvateľom si vedľa neho vybudovať ďalší, čo im 6. apríla 1464 znova potvrdil a 21. mája im potvrdil i mestské výsady. Po roku 1526 sa v meste začali usadzovať zemania, ktorí mali veľké problémy s mešťanmi. Osobitnú skupinu medzi obyvateľstvom tvorili Židia, ktorí do mesta prichádzali a obchodovali tu.
Významnou súčasťou koloritu mesta je tradičné vinohradníctvo, ktoré tu zapustilo korene pravdepodobne v druhej polovici 15. storočia. Na vinárskych mapách nielen Slovenska si Skalica najmä prostredníctvom frankovky vyhradila významné miesto
V roku 1535 nastal v Skalici mor. Františkánske záznamy hovoria, že v kláštore na mor zomreli, okrem jedného farára všetci rehoľníci a kláštor bol prázdny po 30 rokov. V meste boli aj 4 veľké požiare a v roku 1559 vyhorela takmer celá Skalica.
Od roku 1568 sa začala nová doba v dejinách mesta, ktoré už potom ostalo natrvalo slobodným kráľovským mestom.
Od 1660 po rok 1918
náhľad|Námestie slobody s kostolom sv. Michala V roku 1660 sa v Skalici usadili jezuiti, ktorí tu koncom 17. storočia zriadili aj kláštornú lekáreň a v roku 1662 založili gymnázium. V roku 1710 v meste opäť vyčíňal mor a v roku 1728 bol v meste veľký požiar. O rok neskôr 5. novembra 1729 zhorel františkánsky kostol, fara, kostol, kláštor… Menší požiar bol v roku 1739, keď v meste vypukol mor. Vo veľkom požiari 21. januára 1739 okrem 29 domov pod obranným múrom zhorelo celé mesto, vyhoreli aj školy, fara, pivovar, kostol pavlínov a kasáreň.
Búrlivé roky 1848 a 1849 rozvírili hladinu verejného života aj v Skalici. V tomto období rybníky už nejestvovali a ani pivovar už mesto nemalo. V roku 1867 postavilo mesto nový kamenný most (Zelený) pri Hornej bráne. na rekreačné ciele postavili budovy v blízkom Hájiku a pri ceste k nemu vysadili stromoradie líp.
Na začiatku 20. storočia sa prestaval mestský hostinec na mestský hotel. V roku 1908 sa v meste postavil chudobinec. Od roku 1889 bola v Skalici aj železničná stanica. Okrem mestským úradov od roku 1871 býval v Skalici kráľovský okresný súd.
Od prevratu 1918 po rok 1989
Skalica sa zapísala do celonárodných dejín v druhej polovici 19. storočia a začiatkom 20. storočia, keď sa stala pôdou pre organizovanie národno-oslobodzovacieho boja proti maďarizácií a spolu s Ružomberkom a Martinom sa stala intelektuálnym centrom tohto snaženia, ktoré sa v pamätnom roku 1918 skončilo rozpadnutím rakúsko-uhorského systému a vytvorením ČSR. V tomto roku tu mala na krátky čas sídlo Dočasná vláda pre Slovensko.
Onedlho bol vytvorený skalický okres, ktorý zahŕňal 25 obcí.
Po skončení 2. svetovej vojny, v rodiacej sa novej spoločensko-politickej situácií, sa Skalica snažila využiť postavenie okresného mesta pre rozvoj priemyslu a infraštruktúry. Bolo založených či zmodernizovaných niekoľko závodov, postavené školské a predškolské zariadenia, sídliska, športoviská. Napriek ráznemu trendu dôslednej urbanizácie sa až na niekoľko zásahov mestu podarilo zachovať vzhľad historického jadra a uchovať pre budúcnosť vzácne množstvo historických pamiatok.
V roku 1960 sa okres Skalica stal súčasťou okresu Senica.
Po roku 1989
Po roku 1989 sa i Skalica začala rozvíjať v duchu nového spoločensko-politického zriadenia. Postupne tu bolo vytvorených niekoľko stoviek súkromných podnikateľských aktivít, založené nové inštitúcie a úrady. Po oddelení samosprávnych orgánov od štátnych sa vytvoril nový orgán – mestský úrad. V roku 1991 sa Skalica stala sídlom obvodu a od roku 1996 okresu Skalica pre 21 miest a obcí severozápadného cípu Slovenska. Od roku 2004 sa okresy ako územné celky pre účely štátnej správy zrušili a okresy tak plnia iba formálnu funkciu na odlíšenie regiónov. V roku 1993 bol zriadený hraničný priechod s Českom, ktorý v súčasnosti plní len formálnu funkciu, keďže prechod štátnej hranice v rámci schengenského priestoru je za normálnych okolností umožnený kdekoľvek.
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov r. 2020 : 15 438
Etnické zloženie obyvateľstva
a iní
Pravidelné podujatia
náhľad|Pohľad na námestie z kostola sv. Michala počas Skalických dní Mesto organizuje Trdlofest, oficiálne otvorenie letnej turistickej sezóny v Skalici a ochutnávky trdelníkov.
Festival Skalické dni sa koná pri príležitosti povýšenia mesta na kráľovské mesto. Stalo sa tak 6. októbra 1372 keď bola Skalica povýšená na kráľovské mesto a získala právo usporadúvať výročné trhy – jarmoky (obyčajné trhy boli každú stredu). Tradícia ich konania sa udržala až do 20. storočia, ale najmä po 2. svetovej vojne v súvislosti s dynamickým rozvojom obchodnej siete predstavovali už len kultúrno-historickú tradíciu. Obnovila sa v roku 1991 pod názvom Skalické dni.
V meste sa koná aj cyklus chrámovej hudby Musica sacra Skalica a festival populárnej hudby Skalica music fest.
Kulinárske špeciality
Zvláštnou špecialitou ktorej pôvod sa odvodzuje zo Sedmohradska je skalický trdelník po maďarsky a rumunsky Kürtőskalács – zákusok vyrobený z kysnutého cesta, obaleného orechami a pečený na otvorenom ohni. Pred samotným pečením sa cesto postupne navinie na drevený valec (Trdlo) dlhý asi v hrúbke asi. Potom sa cesto navinuté na „trdlo“ obalí nahrubo nasekanými orechami a za stáleho otáčania sa pečie nad otvoreným ohňom. Po upečení sa zákusok stiahne z dreveného trdla popráši mletým cukrom a nakoniec sa nakrája na kolieska o hrúbke asi.
Školstvo
Materské školy: Základné školy: Stredné školy:
Cestná doprava
náhľad|Skalický obchvat Mesto Skalica nemá vybudovanú ani diaľnicu, ani rýchlostnú cestu, ani cestu I. triedy. Vedie sem len cesta II. triedy II/426, ktorá po pôvodnej trase prechádza centrom mesta. V decembri roku 2005 bol do predčasného užívania odovzdaný cestný obchvat – cesta II. triedy II/426 preložka (II/426A), postavený v r. 2003 – 2006 s celkovými nákladmi 464,987 mil. Sk. V meste sa nachádzajú 2 kruhové objazdy a viacero spomaľovacích ostrovčekov.
Železničná doprava
Skalica je napojená na sieť ŽSR. Železničná stanica v Skalici slúži ako pohraničná prechodová stanica na hranici s Českom.
Lodná doprava
V Skalici sa nachádza vnútrozemnský prístav slúžiaci na osobnú, prevažne rekreačnú plavbu. Prístav sa nachádza na Baťovom kanáli, spája Skalicu s moravskými Otrokovicami
Mestská hromadná doprava
V Skalici je od 1. marca 2009 zavedená aj mestská hromadná doprava, ktorá je vzhľadom na veľkosť mesta raritou. Premávajú tu dve pravidelné linky 100, 150 a v lete 200 do Zlatníckej doliny, tri linky vnútroštátnej regionálnej dopravy a jedna medzinárodná regionálna linka č. 910 (Integrovaný dopravný systém Juhomoravského kraja) z Hodonína do Veselí nad Moravou.
Hermochares
Hermochares alebo Hermocharés je v gréckej mytológii manžel Ktésylly z ostrova Keós. Aténčan Hermochares sa počas pýtických hier v Delfách, ktoré sa konali na počesť boha Apolóna, (boli to hudobné súťaže a pôvodne sa konali každý ôsmy rok ) zahľadel do tancujúcej Ktésylly a zamiloval sa do nej. Hermochares, aby na seba upozornil, hodil k jej nohám jablko s vyrytým nápisom, že prisahá v mene bohyne Artemis, že si ju chce vziať. Ktésylla jablko zdvihla a keďže text nahlas prečítala, mala sa mu zaviazať. Ktésylla ale zjavne o neho nejavila záujem, otočila sa a odišla. Hermochares preto vyhľadal jej otca Alkidama, od ktorého dostal pod prísahou na boha Apolóna súhlas, že sa s ňou môže oženiť.
Hneď ako pýthijské hry skončili, Alkidamas zabudol na svoju prísahu a Ktésyllu prisľúbil inému mužovi. Oklamaný Hermochares preto náhlivo odišiel za ňou k chrámu bohyne Artemis, kde Ktésylla vykonávala obvyklé obete, aby si získal jej srdce. Pri chráme bohyne Artemidy sa potom Ktésylla ovplyvnená vôľou bohyne do Hermochara na prvý pohľad zamilovala a utiekla s ním do Atén, kde sa zobrali.
V starovekom Grécku jednotlivec patril mimo svojej pominuteľnej existencie predovšetkým k istému rodu, teda potomstvu svojich predkov. Život človeka mal sčasti spoločné črty so životom svojich predkov, takisto na neho prechádzalo morálne i duchovné dedičstvo rodu, jeho sláva i dávne hriechy, za ktoré mohol byť bohmi potrestaný.
Lakeside Park
right|thumb|Lakeside Park
Lakeside Park je výšková administratívna budova v Bratislave.
Spoločnosť TriGranit Development Corporation začala výstavbu komplexu administratívnych budov pod názvom  ”Lakeside Park”, ktorý mal byť budovaný v štyroch (4) fázach na Tomášikovej a Vajnorskej ulici, a po dokončení poskytovať nájomnú plochu o rozlohe približne 90 000 m² a parkovacie miesta pre 1 850 áut.
Projekt sa nachádza priamo vedľa jazera Kuchajda v blízkosti Polus City Center. Budova poskytuje výhľad na jazero, pohoria lemujúce Bratislavu a historické centrum mesta s dominantným hradom.
Easy Mind System
Easy Mind System (používa sa skratka EMS) je systém kódov slúžiaci na označovanie mačiek podľa exteriérových znakov. Jeho základnou vlastnosťou je jednoduchosť. EMS platí od 1. januára 1991 pre uznané plemená mačiek FIFe. Každé plemeno má presne vymedzené kombinácie prípustných exteriérových znakov. Každý jedinec má svoje označenie v EMS kóde.
La Courtète
La Courtète je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Aude, v regióne Languedoc-Roussillon.
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 47 obyvateľov (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Vidou
Vidou je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Hautes-Pyrénées, v regióne Midi-Pyrénées.
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Trmice
Trmice sú mesto v Česku v okrese Ústí nad Labem v Ústeckom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 3 153 obyvateľov, z toho 1 578 mužov a 1 575 žien, pričom priemerný vek v meste bol 36,3 roka (muži 35,6 roka, ženy 37,0 roka).
Vandières (Marne)
Vandières je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Marne, v regióne Champagne-Ardenne.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Chambry
Chambry môže byť francúzska obec v:
Velké Březno
Velké Březno je obec v Česku v okrese Ústí nad Labem v Ústeckom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 2 202 obyvateľov, z toho 1 072 mužov a 1 130 žien, pričom priemerný vek v obci bol 40,5 roka (muži 38,6 roka, ženy 42,4 roka).
Kostol svätého Štefana kráľa (Nitra)
náhľad|Kostol svätého Štefana Kráľa Kostol svätého Štefana Kráľa stojí na mieste niekdajšej dediny Párovce. Ranorománsky jednoloďový kostol s polkruhovou apsidou a predstavanou vežou.
Dejiny
Kostol bol postavený z kameňa už v 10. storočí. Z pôvodnej stavby sa zachovali len základy. Nový kostol sa začal budovať v 12. storočí, pričom sa snažili zachovať pôvodný pôdorys. Kostol mal podobu jednoloďovej stavby s polkruhovou apsidou, na západnej strane lode sa nachádzala empora a nad ňou bola vybudovaná vstavaná vežička. Po viacerých útokoch bol kostol takmer zničený. Obnova prišla v 18. storočí, keď sa dostavali obvodové múry lode aj apsidy. Kamennú emporu v interiéri nahradila drevená tribúna a namiesto stredovekej sakristie bola postavená nová, ktorá ma obdĺžnikový pôdorys. Celková obnova kostola začala prebiehať v 60. rokoch, keď prišlo k narušeniu statiky veže a časti muriva.