cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Elektrická vodivosť
Výpočet
Elektrickú vodivosť G je možné vypočítať z vlastností vodiča podľa vzťahu: kde σ je konduktivita látky, S je obsah prierezu vodiča a l je dĺžka vodiča.
Vlastnosti
Elektrická vodivosť je prevrátená hodnota elektrického odporu R, tzn.
Elektrická vodivosť sa vo všeobecnosti udáva v jednotkách siemens (značka S).
Soňa Maculová
Soňa Maculová (* 20. máj 1987, Krompachy) je slovenská zjazdová lyžiarka.
Soňa Maculová reprezentovala Slovensko na Zimných olympijských hrách 2006 v Turíne. Je slobodná, vysoká 165 cm a váži 58 kg (údaj z roku 2006). Je členkou klubu v Banskej Bystrici, trénuje ju Miriam Poprocká a Anton Boris.
Soňa Maculová je majsterka Slovenska v obrovskom slalome v roku 2004 a v super-G v roku 2005. Na majstrovstvách sveta juniorov v roku 2005 skončila 12. v trojkombinácii.
Nervové tkanivo
V tele živočíchov má toto tkanivo zvláštne postavenie, pretože spája všetky ostatné tkanivá a orgány.
Nervové tkanivo sa skladá z:
Nervové bunky i väčšina neuroglie pochádza z neuroektodermu.
Filip V. (Španielsko)
Filip V. (alebo Filip z Anjou, po španielsky Felipe V.) (* 19. december 1683, Versailles, Francúzsko – † 9. júl 1746, Madrid, Španielsko) bol španielsky kráľ z rodu Bourbonovcov, zakladateľ bourbonsko-anjouovskej dynastie, ktorý vládol od 16. novembra 1700.
Životopis
Bol synom francúzskeho dauphina Ľudovíta a Márie Anny Bavorskej a vnukom Ľudovíta XIV., „kráľa Slnko“.
Filip nastúpil na španielsky trón po smrti Karola II. (1700), posledného španielskeho kráľa z rodu Habsburgovcov ako následník určený v Karolovom testamente (Filipova stará matka Mária Terézia Habsburská, manželka Ľudovíta XIV., bola sestra Karola II.). Pretože Filip V. bol francúzsky princ, vznikli u ostatných európskych veľmocí (Anglicko, habsburská monarchia) obavy, že sa Francúzsko a Španielsko spoja do jedného štátu. To by znamenalo obrovský vzrast moci Francúzska. Preto vypukla skoro okamžite po Filipovom nástupe tzv. vojna o španielske dedičstvo, v ktorej stálo Francúzsko na strane jednej a Habsburgovci, Anglicko, Savojsko, Holandsko a Portugalsko na druhej strane. Protikráľom Filipa V. bol Karol VI., sám seba označujúci Karol III. Španielsky (nie je zhodný s Karolom III., ktorý vládol 17591788!), ktorý „vládol“ od 12. septembra 1703 do 7. septembra 1714. Boje sa skončili v roku 1713 tzv. utrechtským mierom, ktorým uznalo Spojené kráľovstvo Filipa V. ako španielskeho kráľa pod podmienkou, že sa Francúzsko nikdy nespojí so Španielskom. Rakúski Habsburgovci uznali podmienky utrechtského mieru v roku 1714 a za svoj súhlas dostali španielske dŕžavy (Neapolsko, Sardínia, Milánsko) a južné Holandsko.
Rodinné pomery
2. novembra 1701 sa oženil s Máriou Lujzou Savojskou (* 1688† 1714), dcérou sardínskeho kráľa Viktora Amadea II. a Anny Márie Bourbon-Orleánskej, s ktorou mal štyroch synov:
24. decembra 1714 sa oženil s Alžbetou Farnese (* † 1766), dcérou princa Oduarda Farnese z Parmy a Piacenzy a Doroty Žofie Falckej z Neuburgu, dedičkou Parmského vojvodstva, s ktorou mal sedem detí:
Eliáš Ladiver
Eliáš Ladiver (* okolo roku 1633, Žilina – † 2. apríl 1686, Prešov) bol slovenský profesor Prešovskej školy, filozof a dramatik.
Životopis
Ako exulant žil v Toruni, Gdansku, Kráľovci (územie dnešného Ruska, tiež Kaliningrad), Lešne (Poľsko) a Jene (Nemecko). V rokoch 1678 – 81 bol rektorom školy v Sighișoare (Sedmohradsko). Neskôr sa vrátil do Prešova na znovuzriadené kolégium.
Tvorba a myslenie
Bol prívržencom aristotelovskej filozofie a protestantský scholastik. Písal filozofické rozpravy a školské divadelné hry, ktoré majú polemický charakter. Venoval sa tiež otázkam logiky, etiky, rétoriky a metafyziky. Tieto tendencie sledoval aj vo svojich dielach.
Svalové tkanivo
Svalové tkanivo je tkanivo skladajúce sa z buniek alebo syncýtií (mnohojadrové útvary), ktoré sa vyznačujú špecifickou schopnosťou kontrakcie. Hoci táto schopnosť patrí k bežným vlastnostiam živej hmoty, v prípade svalového tkaniva je výrazne vystupňovaná. 10 až 100 svalových vlákien tvorí svalový snopec.
Svalové tkanivá rozdeľujeme na:
Pučanie
Pučanie alebo gemiparia alebo gemácia môže byť:
Ivan Bátory
Ivan Bátory reprezentoval Slovensko na Zimných olympijských hrách 2006 v Turíne. Je ženatý a má dve deti, je vysoký 189 cm a váži 82 kg (údaj z roku 2006). Je členom klubu SŠŠR MV SR ŠKP Štrbské Pleso, trénuje ho Ivan Hudač.
Ivan Bátory sa umiestnil na druhom mieste na majstrovstvách sveta juniorov v roku 1995 v behu na 15 km klasickým štýlom. Bol členom štafety Slovenska na 4x10 km na zimných olympijských hrách v Nagane v roku 1998, ktorá sa umiestnila na 11. mieste. V roku 1999 sa na majstrovstvách sveta umiestnil na 12. mieste v kombinácii a v roku 2003 na 6. mieste na 15 km klasickým štýlom.
Reprezentoval Slovensko na Zimných olympijských hrách 2010 vo Vancouvri. V disciplíne behu na lyžiach mužov na 15 km voľnou technikou s intervalovým štartom skončil na 40. mieste z celkového počtu 95-tich štartujúcich.
(144898) 2004 VD17
(144898) 2004 VD17 je planétka zo skupiny Apollo, patriaca súčasne medzi objekty pravidelne sa približujúce k Zemi (NEO). Pretože sa v budúcnosti môže priblížiť k Zemi, bola zaradená tiež medzi potenciálne nebezpečné planétky (PHA). Jej dráha nie je dosiaľ definitívne určená, preto jej nebolo doteraz pridelené katalógové číslo.
Popis objektu
Aj keď je planétka pozorovaná už viac ako rok, neuskutočnil sa jej spektroskopický výskum. Preto o jej chemickom zložení nie je nič známe. Jej priemer je odhadovaný na základe hviezdnej veľkosti a keďže nie je známe ani albedo jej povrchu, je preto do veľkej miery neistý rovnako ako údaje o hmotnosti a strednej hustote, uvedenej v pripojenej tabuľke.
História
Planétku objavili 7. novembra 2004 okolo 09:14 svetového času (UTC) jednometrovým ďalekohľadom s CCD kamerou na Lincoln Laboratory Observatory v rámci programu LINEAR astronómovia M. Blythe, F. Shelly, M. Bezpalko, R. Huber, L. Manguso, D. Torres, R. Kracke, M. McCleary, H. Stange a A. Milner. V čase objavu sa nachádzala vo vzdialenosti približne 15,0 mil. km a bola spozorovaná ako objekt hviezdnej veľkosti 16,8m. Správu o jej objave dostalo Stredisko pre malé planéty nasledujúci deň.
Prvé výpočty, uskutočnené v stredisku na sledovanie potenciálne nebezpečných objektov Sentry pri Laboratóriu prúdového pohonu v Pasadene a v analogickém stredisku v Taliansku dňa 9. novembra 2004, odhalili možnosť budúcej kolízie tohto telesa so Zemou. Ako prichádzali ďalšie pozorovania tohto objektu, na ktorých sa podieľalo tiež observatórium na juhočeskej Kleti, bola dráha spresňovaná a vypočítaná hodnota pravdepodobnosti stretu s našou planétou sa zvyšovala. Preto stredisko Sentry 22. novembra 2004 priradilo tejto planétke hodnotu 1 na turínskej stupnici, teda ju zaradilo medzi objekty, ktoré si zasluhují dôkladné sledovanie, ale napriek tomu ich hrozba pre Zem nie je príliš vysoká.
Sledovanie objektu pokračovalo až do 28. januára 2005, keď sa dostalo z dosahu pozemských ďalekohľadov. Znovu ho spozoroval tím astrónomov z observatória na Mauna Kea na Havajských ostrovoch 4. marca toho istého roku. Ďalšie pozorovanie sa uskutočnilo až v novembri 2005, čo malo veľký význam pre upresnenie jeho dráhy. Vo februári 2006 bolo teleso v dosahu silnejších ďalekohľadov a bolo ho možné pozorovať až do druhej polovici júna a potom opäť od konca júla do konca roku 2006.
Výhľad do budúcnosti
Zo znalosti súčasných elementov dráhy planétky vyplýva, že minimálna vypočítaná vzdialenosť medzi jej dráhou a dráhou Zeme je 229 tis. km. Najbližšie veľké priblíženie k Zemi na vzdialenosť 3,15 mil. km sa očakáva 1. mája 2032. V 21. storočí dôjde ešte k ďalším priblíženiam tohto telesa k Zemi, a to v rokoch 2041, 2067, 2076 a 2087. K nebezpečnému stretnutiu so Zemou by malo dôjsť 4. mája 2102. Na konci februára 2006 bola kumulatívna pravdepodobnosť zrážky so Zemou v najbližších sto rokoch (t. j. do roku 2105 vrátane) najvyššia zo všetkých známych planétok a bola vyčíslená na 6,4×10−4 (t. j. menej ako 1:1 000). Na turínskej stupnici je preto klasifikovaná stupňom 2, na palermskej -0,33. Ak by ku kolízii došlo, bola by rýchlosť stretu telesa so Zemou približne /s. Vzhľadom na odhadované rozmery by jej kolízia so Zemou spôsobila veľmi rozsiahle škody. Následky dopadu takého telesa by sa rovnali explózii 15 000 MT TNT.
SuitSat
thumb|200px|SuitSat-1 vo vnútri ISS SuitSat (tiež známy ako RadioSkaf alebo Radio Sputnik) je ruský skafander Orlan po záručnej lehote, s rádiovým vysielačom umiestneným v prilbe. SuitSat-1 bol vyhodený na dočasnú obežnú dráhu okolo Zeme 3. februára 2006. Myšienku na takýto nezvyčajný satelit prvýkrát formálne predstavili na sympóziu AMSAT v októbri 2004, ale za jej pôvodcu sa označuje ruský tím ARISS, ktorý chcel takto osláviť 175. výročie založenia Moskovského štátneho technického inštitútu.
SuitSat-1
Vypustenie bolo pôvodne plánované na 6. decembra 2005, ale SuitSat-1 vstúpil na svoju vlastnú obežnú dráhu 3. februára 2006 o 23:05 UTC, keď ho vzali na kozmickú prechádzku z Medzinárodnej kozmickej stanice Valerij Tokarev a William McArthur. Hlasové správy, ktoré nahral vývojový tím a študenti z celého sveta sa zo skafandra spolu s telemetrickými dátami opakovane vysielali v mnohých jazykoch. Signál sa začal ozývať asi 15 minút po odhodení a bol prenášaný zariadením na palube ISS. Hocikto, kto zachytil signál mohol zapísať na suitsat.org podrobnosti o čase, mieste a obsahu správy. Ako dlho bude signál vysielaný sa presne nevedelo, ale osudom SuitSat-1 bolo zhorieť v atmosfére. Čoskoro po „štarte“ NASA TV oznámila, že SuitSat prestal vysielať kvôli zlyhaniu batérii, a to iba po dvoch obehoch. SuitSat-1 však pokračoval vo vysielaní, ale oveľa slabšieho signálu, ako sa pôvodne očakávalo. Nakoniec však bola misia SuitSat-1 úspešná. Skafander počas dvoch týždňov odoslal viac ako 3 500 správ, posledná bola prijatá 18. februára 2006.
Skafander dostal katalógové číslo 28933 a medzinárodné označenie (COSPAR) 2005-035C, čo je trochu nelogické, pretože je odvodené od označenia Progressu M-54 (2005-035A), s ktorým ale nemá tento skafander žiadnu spojitosť. Na palubu ISS ho 17. septembra 2001 totiž dopravil modul Pirs.
Familiárne bol nazvaný „Ivan Ivanovič“ alebo „Mr. Smith“. Rádiový signál sa niesol na rádioamatérskej frekvencii 145,99 MHz. thumb|left|200px|Vyhodenie SuitSat-1 (zľava doprava: Astronaut, SuitSat)
Satelitná bunka
Satelitné bunky alebo amficyty sú typom buniek, patriacim do skupiny neuroglie. Niekedy sú považované za modifikáciu Schwannových buniek. Nepodieľajú sa však na tvorbe myelínu. Väčšinou priliehajú na povrch neurónov v periférnom nervovom systéme a sú dôležité pre ich metabolizmus.
Neuroglia
Neuroglia, glia alebo gliová bunka je podporná nervová bunka. Spolu s neurónmi tvorí nervové tkanivo. Okrem podpornej má aj vyživovaciu, regeneračnú a ochrannú funkciu. Slúži počas embryonálneho vývoja ako "smerovač" a "sprievodca" migrácie nervových buniek. Niektoré typy neuroglie majú schopnosť fagocytovať poškodené nervové bunky. Je hlavnou zložkou bielej hmoty mozgu a miechy, predstavuje až 90% všetkých buniek nervového systému.
Mnohozárodkovosť
Polyembryónia alebo mnohozárodkovosť  môže byť:
Mikroglia
Mikroglie sú typ buniek, patriaci do skupiny neuroglie.
Sú najmenšími a menej početnými (celkovo 5% neuroglie) gliovými bunkami. Majú mezodermový pôvod a do mozgu vstupujú až v neskorom štádiu prenatálneho vývoja. Sú schopné fagocytózy a sú výrazne pohyblivé. Zúčastňujú sa na imunitnej obrane centrálnej nervovej sústavy.
Ependýmová bunka
thumb|Rez mozgovým tkanivom, ofarbený [[hematoxylínom. Vonkajšou vrstvu sú ependymálne bunky]] Ependýmocyty alebo ependýmové bunky sú typom buniek, patriacim do skupiny neuroglie.
Sú fylogeneticky aj ontogeneticky najstaršími gliovými bunkami. U vyšších stavovcov tvoria výstelku (ependým) dutín centrálneho nervového systému. Svojim usporiadaním pripomínajú jednovrstvový epitel. Na povrchu je ependým pokrytý brvami, ktoré sú zrejme jedným z mechanizmov pohybu mozgovomiechového moku.
Preraffaelisti
Preraffaelisti bolo tajné spoločenstvo, bratstvo, ktoré v roku 1848 založili mladí študenti umenia v Anglicku ako protest proti oficiálnej výuke Kráľovskej akadémie v Londýne a pokrytectvu vo viktoriánskej spoločnosti.
Zastávali presvedčenie, že skutočné umenie pochádzalo z predraffaelovského obdobia 15. storočia. Raffaelovu tvorbu považovali za vzorový príklad neautentického stvárnenia v maľbe. Inšpirovali sa literárnymi námetmi a biblickými príbehmi, preferovali čisté detaily a žiarivé farby, ktoré kombinovali so secesnými prvkami.
Spoločenstvo sa prvý raz verejne prezentovalo v roku 1849, kedy jeho členovia vystavovali svoje diela. Verejnosť ich tvorbu neprijala, keďže ich obrazy s náboženskou tématikou boli silne realistické, na rozdiel od vtedy prevládajúceho umeleckého stvárnenia plného prikrášľovania a dramatickosti.
Napriek všeobecnému nesúhlasu s ich stvárnením biblických príbehov, mytológie a stredovekých povestí, umelci vystavovali v Akadémii.
Spoločenské uznanie dosiahli až v roku 1851 vďaka anglickému umeleckému kritikovi a spisovateľovi Johnovi Ruskinovi, ktorý ich verejne obhajoval.
Preraffaelistické bratstvo sa rozpadlo v roku 1853.
Vo všeobecnosti sú prerafaelisti považovaní za predchodcov symbolizmu.
Hladká svalovina
Hladká svalovina je svalové tkanivo zložené z buniek (myocytov) pretiahnutého, vretenovitého tvaru s centrálne uloženým paličkovitým jadrom. Myofilamenty umožňujúce kontrakciu týchto buniek, zložené z aktínu a myozínu, sú na rozdiel od svalových vlákien priečne pruhovaného svalstva usporiadané do podoby siete.
Usporiadanie myocytov v hladkej svalovine:
Hladké svalstvo je v pokoji v určitom stabilnom stupni kontrakcie, ktorý nazývame svalový tonus – z tohto stavu sa môže sťahovať (kontrahovať) i uvoľňovať (relaxovať). V určitých orgánoch môže mať táto činnosť rytmický charakter. Všeobecne platí, že sa hladký sval sťahuje i uvoľňuje pomaly a prakticky nepodlieha únave. Podráždenie sa prenáša z jednej bunky na druhú prostredníctvom ich početných vzájomných spojení - preto hladká svalovina v dutých orgánoch pracuje synchrónne a vytvára tzv. kontrakčnú jednotku. Dokonca sú v nej rozosiate špeciálne, tzv. Cajalove bunky, ktoré spontánne vytvárajú rytmické vzruchy a koordinujú kontrakcie pri peristaltickej vlne. Existujú však i hladké svaly, kde sú bunky vzájomne prepojené málo a ich kontrakciu zabezpečuje nervový systém (napr. svalovina dúhovky).
Hladká svalovina je ovládaná vegetatívnym nervovým systémom.
Oligodendroglia
Oligodendroglie alebo oligodendrocyty sú typom buniek, patriacim do skupiny neuroglie. Sú strednej veľkosti, s malým počtom krátkych výbežkov.
Obklopujú axóny neurónov v centrálnej nervovej sústave a vytvárajú na nich myelínovú pošvu. Myelínová pošva vzniká rotáciou výbežku oligodendroglie okolo axónu. Jedna takáto bunka môže vytvárať myelín až pre 35 axónov. Okrem toho sa pri zvýšenom funkčnom zaťažení podieľajú oligodendroglie aj na zaistení metabolizmu neurónu. V periférnom nervovom systéme sú ich obdobou Schwannove bunky.
Srdcová svalovina
Srdcová svalovina (iné názvy: myokard, myokardium, srdcový sval, svalovina srdca, lat. myocardium ) je svalové tkanivo u stavovcov (Vertebrata).
Na povrchu majú tenkú sarkolemu, vnútro vypĺňa sarkoplazma. Aj v bunkách myokardu sú prítomné vlákna aktínu a myozínu. Ich usporiadanie je také isté ako vo vláknach priečne pruhovanej svaloviny.
Astrocyt
náhľad|Astrocyt z bunkovej kultúry Astrocyty alebo astroglie sú bunky patriacim do skupiny neuroglie.
Fraňo Kráľ
Život
Narodil sa v rodine slovenského vysťahovalca v USA, no ako dvojročný sa s matkou vrátil späť na Slovensko, pričom finančná situácia rodiny bola veľmi zlá. Vzdelanie získal v Smrečanoch, kde bývali po návrate z USA, neskôr pokračoval v štúdiu v Liptovskom Mikuláši a zmaturoval na učiteľskom ústave v Spišskej Novej Vsi. Počas štúdia musel ťažko pracovať a i kvôli zlému stravovaniu ochorel na týfus, ktorý zanechal v jeho tele trvalé stopy a neskoršie pľúcne ochorenie bolo jeho priamym dôsledkom. Narukoval na vojenskú službu, no ochorel na tuberkulózu. Liečil sa v Tatranských Matliaroch. Neskôr prešiel do českého sanatória Prosečnice. Ešte nie riadne doliečený bol zo sanatória prepustený a začal pracovať ako učiteľ v Okoličnom, neskôr bol preložený do malej dedinky Kováčovce v okrese Modrý Kameň a na ďalšie miesta. V roku 1931 sa dostal do Bratislavy, no pre svoju komunistickú ideológiu bol predčasne penzionovaný. Po vojne pracoval na Povereníctve školstva, bol členom ÚV KSS, poslancom Slovenskej národnej rady a členom predsedníctva Zväzu československých spisovateľov. V roku 1953 bol vymenovaný za národného umelca.
Tvorba
Počiatky jeho literárnej činnosti sa datujú do obdobia jeho liečenia v Tatranských Matliaroch, kde napísal a publikoval svoje prvé verše (Pravda a Nový život). Na jeho tvorbu mali veľký vplyv i stretnutia s českými avantgardnými spisovateľmi, s ktorými sa stretol počas svojho liečenia v Česku – Jiří Wolker, Vítězslav Nezval, Pavel Hora a Stanislav Kostka Neumann a iní. Spočiatku bol ovplyvnený proletárskou poéziou, neskôr poetizmom a symbolizmom, no tiež aj vojnovým utrpením. V románoch zachytil spoločenské a politické pomery Slovenska medzi svetovými vojnami; spojil v nich dokumentárnosť s lyrickými výrazovými prostriedkami. Okrem tvorby pre dospelých sa tiež venoval písaniu próz pre deti a mládež.
Strobilácia
Strobilácia je druh nepohlavného rozmnožovania, ktorý je akýmsi prechodom medzi fisipáriou a pučaním, a ktorým sa rozmnožujú medúzovce (Scyphozoa).
Prisadnuté polypové štádium sa postupne delí na ústnom konci, ale novovzniknuté jedince sa úplne neoddelia. Tak vzniká reťazec jedincov, ktorých označujeme ako strobila. Najstarší, vrchný jedinec sa postupne oddeľuje, otáča sa a volne pláva už ako mladá medúza. Tomuto štádiu hovoríme efyra. Efyre postupne dorastajú ramená a mení sa na dospelú medúzu. Z oplodnených vajíčok dospelej medúzy sa vyliahne larva – planula, ktorá prisadá na dno, mení sa na polypa a celý cyklus sa opakuje.
Hontiansko-novohradská knižnica A.H. Škultétyho
Hontiansko-novohradská knižnica A.H. Škultétyho, Veľký Krtíš je verejná knižnica s regionálnou pôsobnosťou plniaca aj funkciu mestskej knižnice. Zriaďovateľom je banskobystrický VÚC, sídli v Kultúrnom dome. Knižnica má cca. 47 000 zväzkov kníh.
Ľubomír Kolník
Ľubomír Kolník (* 23. január 1968, Nitra) je slovenský hokejista. Jeho mladší brat Juraj je tiež hokejový útočník, nevlastný brat Ivan Hrtús po ukončení aktívnej kariéry pôsobil ako asistent trénera HK Ardo Nitra.
Klubový hokej
S hokejom začínal v Plastike Nitra, no už v mladom veku ho angažovala Dukla Trenčín. V sezóne 1990/91 bol zaradený do All Stars česko-slovenskej ligy, v nasledujúcej pomohol vybojovať prvý federálny titul. V roku 1990 ho draftoval klub NHL New Jersey Devils (v 6. kole zo 116. miesta), ale v Severnej Amerike nikdy nehral.
right|thumb|250px|Ľubomír Kolník so slávnostným dresom pri príležitosti dosiahnutia 300-gólovej hranice v [[Slovenská hokejová extraliga|slovenskej extralige]]
Od ročníka 1992/1993 hrával vo Fínsku, z toho rok a pol v druhej najvyššej súťaži a polovicu sezóny v SM-liige (Lukko Rauma). Ročník 1994/95 odohral opäť v Dukle a stal sa najlepším strelcom slovenskej extraligy. Ďalší rok pôsobil znova v SM-liige v klube Kiekko Espoo.
Po návrate na Slovensko odohral päť rokov v Slovane Bratislava, kde vytvoril produktívnu dvojicu so Zdenom Cígerom, počas jeho pôsobenia klub dosiahol dva majstrovské tituly. Pred ročníkom 2001/02 prestúpil do Nitry, ďalší pôsobil vo Zvolene, od sezóny 2003/04 hrával opäť v Nitre, pôsobil ako kapitán mužstva. V ročníku 2005/06 klub dosiahol najlepší výsledok v histórii – semifinálovú účasť. Po skončení sezóny 2006/07 podpísal nový kontrakt. 7. októbra 2008 ho vedenie po prekvapujúcej prehre so Slovenskom 20 vyradilo z kádra, ako dôvod uviedlo jeho nedostatočnú výkonnosť a zaostávanie za očakávaním. Záujem o jeho služby prejavili HK Poprad a HK 36 Skalica. , napokon sa dohodol do konca sezóny so Skalicou. V klube však odohral len desať zápasov, v ktorých nebodoval a došlo k rozviazaniu zmluvy. Následne podpísal kontrakt s posledným mužstvom 1. hokejovej ligy HK Nové Zámky. Za mužstvo zaznamenal v 13 zápasoch 11 gólov, potom ukončil hokejovú kariéru.
Ľubomír Kolník je s 347 gólmi druhým najlepším strelcom slovenskej extraligy po Arne Krotákovi.
Reprezentácia
Reprezentoval Česko-Slovensko na MS 1991 (6. miesto), na podujatí zaznamenal dva góly a asistenciu. V tom istom roku sa zúčastnil aj Kanadského pohára. Za Československo odohral 47 zápasov a dal v nich 17 gólov.
Bol členom slovenského výberu pri jeho premiére na olympijských hrách (Lillehammer 1994), mužstvo bolo vyradené Ruskom vo štvrťfinále, napokon dosiahlo 6. miesto.
Na MS 1994 C-kategórie v Poprade a Spišskej Novej Vsi posilnil (vzhľadom na prebiehajúcu klubovú sezónu) Slovensko len na posledný zápas proti Bielorusku, mužstvo po víťazstve 2:1 postúpilo do B-kategórie. Aj tento turnaj, ktorý sa konal v Bratislave Slovensko vyhralo, Kolník dosiahol v 7 zápasoch 6 gólov a 5 asistencií.
Hral aj na MS 1996 (10. miesto), 1997 (9. miesto) a 1999 (7. miesto), Svetovom pohári 1996 (7. miesto) a ZOH 1998.
Ľubomír Kolník je historicky druhým najlepším strelcom slovenskej reprezentácie po Miroslavovi Šatanovi, keď v 109 zápasoch strelil 59 gólov.
Epitókia
Epitókia je špeciálny variant architómie (čo je druh fisipárie) u niektorých morských mnohoštetinavcov (Polychaeta).
Spočíva v tom, že nepohlavný jedinec oddeľuje na konci tela postupne reťaz článkov s pohlavnými orgánmi – epitokná časť. Tieto po oddelení voľne plávajú na morskej hladine, kde dochádza k výmene spermií. Epitókna časť má iba rozmnožovaciu funkciu, nevyvíja sa v samostatné indivíduum. Vývin a oddeľovanie epitokných častí je závislý od najvyššieho prílivu, ktorý nastáva pri splne Mesiaca v určitom ročnom období. Podobným procesom – „postupnou epitókiou“ sa rozmnožujú aj pásomnice (Cestodes). Vytvárajú nepravé články (proglotidy), ktoré zostávajú spojené s hlavičkou (scolex), až kým pohlavne dozrejú. Potom sa oddeľujú a slúžia na rozmnožovanie.
Krista Bendová
Krista Bendová, pseudonymy Ján Kovaľ, Kristián Benko (spolu s Jánom Kostrom), Mária Hlavatá a i. (* 27. január 1923, Kráľova Lehota – † 27. január 1988, Bratislava) bola slovenská poetka, prozaička, novinárka a dramatička, známa predovšetkým ako autorka kníh pre deti a mládež; manželka slovenského spisovateľa Jána Kostru. Písala knihy pre deti od 5 do 16 rokov. V januári 2023 Slovenská pošta vydala poštovú známku s jej podobizňou.
Životopis
Pochádzala z rodiny železničného úradníka Borisa Oldřicha Bendu a Kristíny Bendovej, rodenej Čimborovej. Jej brat bol akademik Oldrich Benda. Študovala v Kráľovej Lehote, Kremnici, Nových Zámkoch, neskôr pokračovala vo vzdelávaní na gymnáziu v Banskej Bystrici, po maturite prešla na Filozofickú fakultu Slovenskej univerzity, kde študovala slovenčinu a ruštinu. Zároveň študovala i na dramatickej akadémii v Bratislave, no zo zdravotných dôvodov štúdium v roku 1945 prerušila a už viac nedokončila. Podstúpila pomerne zdĺhavé liečenie a po roku 1948 začala pracovať vo vydavateľstve  Pravda  a vo Zväze slovenských spisovateľov. Neskôr bola krátko redaktorkou časopisov Ohník, v rokoch 1956 – 1958 časopisu Roháč, a v rokoch 1958 – 1964 aj denníka Pravda.
Od roku 1964 sa venovala iba písaniu a v roku 1983 jej udelili titul zaslúžilá umelkyňa.
Tvorba
Jej tvorba vychádzala z poézie Jána Smreka či Emila Boleslava Lukáča. Prvé verše publikovala už počas štúdií. Knižne debutovala zbierkou ľúbostno-reflexívnej lyriky Listy milému (1948). V zbierke Milenec smútok (1948) reagovala na svoju životnú situáciu podmienenú ťažkou chorobou. Zbierkou Ruky (1948) prekonala skľúčenosť vierou v zmysluplnosť ľudského života. Po schematickej zbierke Krajina šťastia (1950) sa opäť vrátila k reflektovaniu ľúbostného vzťahu muža a ženy. Do literárneho vývinu zasiahla predovšetkým ako autorka pre deti. Najmä v 60. rokoch napomohla formovanie modernej parodizačnej autorskej rozprávky a moderného humoristického žánru. Smerom k modernému prejavu sa vydala už veršovaným debutom pre deti predčitateľského veku Čačky-hračky (1949), v ktorom tradičný model riekanky ozvláštnila detským hrdinom. V ďalších zbierkach – Pioniersky pochod (1952), Čo sa robí, čo sa stalo (1950) – prevažujú ideologizujúce motívy. V zbierke Bola raz jedna trieda (1956) však už v tejto línii pokračovala v básnickom tematizovaní dobového typu dieťaťa. Tentoraz sa však nedrží intencií ideologizácie spoločenského vedomia dieťaťa, ale vytvára verše na spôsob „veselej pedagogiky“. Táto estetizácia didaktickej utilitárnosti, ktorá je pre zbierku charakteristická, zohrala vo vývine poézie pre deti pozitívnu rolu. V humoristickom trende pokračovala aj v zbieročke Cirkus Hopsasa (1957). V nasledujúcich básnických knižkách Ako Jožko Pletko poplietol si všetko (1959) a Ako Jožko Pletko upratať chcel všetko (1959) si pri dosahovaní humoristického efektu vypomohla rekvizitami situačnej komiky. Po nich nasledovali básnické miniatúry, napospol adresované deťom predškolského veku: Zázračné cvičky (1970), Tryskom na ihrisko (1970).
Od polovice 50. rokov sa venovala aj prozaickej tvorbe pre deti. Hoci v prvých knižkách – v zbieročke jemne ladených moralít Nezábudky (1955) a v kronikárskej evokácii hľadania životnej orientácie mladej hrdinky v predmníchovskej republike Prvé kroky (1959) – nepresiahla ešte úroveň dobových prác, práve v tejto oblasti dospela k najhodnotnejším výsledkom. Humoristický charakter má autorkino najúspešnejšie dielo Opice z našej police (1967). Zdrojom jeho humoru je hra založená na detskom výmysle a prežívaní fikcie ako reality. Dielo má univerzálnu adresnosť. K modernej podobe detskej beletristiky sa Bendová prepracovala aj v autorskom rozprávkovom cykle o Osmijankovi. Popularitu mu zabezpečila pôvodná rozhlasová podoba v podaní Ctibora Filčíka. Humoristické ladenie tohto diela je takisto založené na výmysle, pričom Čukovského princíp „horáznych nehorázností“ autorka zvýraznila rovinou parodicko-satirickou, karikujúcou konformizmus a stereotyp sveta dospelých. Oživená postavička, ktorá sa tentoraz zrodila na plote z postupnej detskej kresby nôh, nohavičiek, fúzatej a bradatej hlavy, tvorila médium aj v animovanej autorskej rozprávke Dobrodružstvá Samka Klamka, ktorá je konfrontáciou naivného detského myslenia a konania so životnou stereotypnosťou a fantazijnou vyprahnutosťou sveta dospelých. Práve týmto postupom Bendová vysunula z polohy primárnej detskej adresnosti k percepčnej adresnosti. Od fantazijných konfrontačných próz sa Bendová postupne dostala k próze zo skutočnosti (zo života sídliska – Rozprávky z Dúbravky, 1981).
Okrem vlastnej tvorby sa venovala tiež prekladom zo sovietskej a českej literatúry.
Externé zdroje
Literárne informačné centrum: Krista Bendová (1923); Osobnosti slovenského literárneho života
Myofibrila
Myofibrila je fibrilárny proteínový komplex, ktorý predstavuje funkčnú podstatu svalového vlákna.
Schwannova bunka
Ich funkcia v periférnom nervovom systéme (PNS) je podobná fukcií oligodendroglií v centrálnej nervovej sústave (CNS) - tvorí istú formu izolantu, ktorý zrýchľuje prenos nervového signálu. Rotáciou Schwannovej bunky okolo axónu vzniká myelínová pošva. Na rozdiel od CNS, kde rotuje iba výbežok oligodendroglie, Schwannova bunka rotuje celá a preto môže tvoriť myelín iba pre jeden axón. Ak sa pri prerušení periférneho axónu zachová jeho pošva, zohráva pri následnej regenerácii nervového vlákna úlohu vodiacej štruktúry.
Okrem mechanického významu majú Schwannove bunky význam aj pri metabolizme neurónov. Navyše sa podľa najnovších výskumov ukazuje, že za patologických podmienok je Schwannova bunka schopná fagocytózy a tým pomáhá k regenerácii nervov.
Dosiaľ sa predpokladalo, že Schwannove bunky síce neuróny obklopujú a vyživujú ich, ale k priamemu kontaktu medzi nimi nedochádza. Podľa výskumu, ktorý švédski vedci zverejnili v časopise Science však spolu tieto bunky tvoria „orgán bolesti“.
Fisipária
Fisipária alebo hovorovo delenie (mnohobunkovcov) je druh nepohlavného rozmnožovania u niektorých mnohobunkových živočíchov.
Predpokladom pre tento typ delenia je schopnosť dcérskych jedincov regenerovať chýbajúce časti. Táto regenerácia môže nastať ešte pred rozdelením jedinca – paratómia (ploskule – Turbellaria), alebo nastáva až dodatočne – architómia. Oddelenie môže byť násilné – traumatická architómia (nezmary – Hydrida), ale za určitých okolností môže byť aj normálnym spôsobom rozmnožovania (dážďovky z radu Lumbriculida). V niektorých prípadoch dôjde k vzniku viacerých dcérskych jedincov ešte skôr, ako sa oddelia od predného materského jedinca a vzniká tak celý reťazec zooidov, dočasne navzájom spojených. Tomuto spôsobu delenia hovoríme schizogenéza. U niektorých morských mnohoštetinavcov (Polychaeta) pozorujeme špeciálny variant architómie – epitókiu.
Ján Chalupka
Ján Chalupka, pseudonymy Anonymus Belae Regis Notarius, Chlk, CLVI a i. (* 28. október 1791, Horná Mičiná – † 15. júl 1871, Brezno) bol slovenský dramatik, publicista, prozaik a evanjelický kňaz.
Životopis
Narodil sa v rodine evanjelického farára Adama Chalupku (matka Anna rod. Pruniová) a nebol jediným členom rodiny, ktorý sa stal neskôr literárne činným – rovnako známym sa stal i jeho brat Samo Chalupka. Základné vzdelanie získal od otca, v rokoch 1799 – 1800 navštevoval školu v Slovenskej Ľupči, 1800 – 1802 v Brezne, 1802 – 1805 študoval na gymnáziu v Ožďanoch, v Levoči, od 1809 – 1814 na Evanjelickom kolégiu v Prešove, v Sárospataku. V 1816 – 1817 študoval teológiu, filozofiu a filológiu na univerzite v Jene.
V roku 1842 bol členom deputácie národovcov na viedenský dvor. Zasadzoval sa o to, aby sídlom Matice slovenskej bolo Brezno. Vystupoval proti maďarskému šovinizmu, ktorý považoval nielen za škodlivý, ale hlavne za nezmyselný.
Tvorba
Vďaka svojim divadelným hrám patrí medzi zakladateľov slovenskej divadelnej tradície. Svoje prvé diela písal po česky, od roku 1848 po slovensky; do slovenčiny preložil aj svoje po česky písané diela. Písal najmä divadelné hry, v ktorých zosmiešňoval lokálpatriotizmus, maďarský šovinizmus, pätolízačstvo, konzervativizmus a meštiacku zbabelosť, no venoval sa i historickým dielam, polemikám a prozaickým dielam. Jeho diela sa vyznačujú satirickým pohľadom na slovenskú spoločnosť tzv. fenomén Kocúrkovo, najmä tú jej časť, ktorá bola národne neuvedomelá. Inšpiroval sa hlavne nemeckými dramatikmi, od ktorých prevzal niektoré motívy, no zasadil ich do slovenského prostredia.
Autor anonymne vydaných a satiricky zameraných politických národnoobranných, protimaďarizačných brožúr.
Diela
náhľad|Pamätná tabuľa na [[Evanjelické lýceum (Kežmarok)|evanjelickom lýceu v Kežmarku]]
Mačacie oko (hmlovina)
Mačacie oko alebo NGC 6543 je planetárna hmlovina v súhvezdí Drak. Má vysokú plošnú jasnosť a jej relatívna jasnosť je 8,1 mag. Z hľadiska štruktúry je to najzložitejšia známa hmlovina. Vo vysokom rozlíšení Hubblovho vesmírneho ďalekohľadu v nej možno pozorovať nevšedné štruktúry – chumáče, výtrysky, vlákna a akoby oblúkové rysy.
Hmlovinu objavil 15. februára 1786 William Herschel. V roku 1864 sa vďaka práci amatérskeho astronóma Williama Hugginsa stala prvou planetárnou hmlovinou s preskúmaným spektrom.
Mačacie oko je veľmi dobre preštudovaná planetárna hmlovina. Leží takmer presne v smere severného pólu ekliptiky. Vďaka vysokej deklinácii je ľahko pozorovateľná zo severnej pologule, na ktorej sa z historických dôvodov nachádza viac veľkých ďalekohľadov.
Moderné štúdie narazili na niekoľko tajomstiev. Komplikovanosť štruktúry môže byť spôsobená čiastočne materiálom vyvrhovaným z binárnej centrálnej hviezdy, aj keď doteraz neexistuje žiadny priamy dôkaz, že by centrálna hviezda mala sprievodcu. Pri snahe zistiť relatívne zastúpenie chemických prvkov vedci narazili na veľký nesúlad medzi výsledkami dvoch odlišných metód merania. Príčina rozdielu však nie je jasná.
Centrálna hviezda
Centrálna hviezda hmloviny Mačacie oko je typu O s teplotou približne 80 000 K. Je asi 10 000× žiarivejšia ako Slnko a jej priemer je 0,65 priemeru Slnka. Spektroskopická analýza ukazuje, že hviezda stráca hmotu hviezdnym vetrom s rýchlosťou okolo 3,2×10−7 M☉ za rok, čo je zhruba 20 biliónov ton za sekundu. Rýchlosť tohto vetra je približne /s. Výpočty nasvedčujú tomu, že centrálna hviezda teraz váži o niečo viac ako Slnko, teoretické modely vývoja predpokladajú jej počiatočnú hmotnosť asi 5 Sĺnk.
Pozorovania
Hmlovinu objavil 15. februára 1786 William Herschel a v roku 1864 sa stala, vďaka Williamovi Hugginsovi, prvou planetárnou hmlovinou pozorovanou spektroskopom. Hugginsove pozorovania po prvýkrát naznačili, že sa planetárne hmloviny skladajú z extrémne zriedených plynov. Od tej doby bola NGC 6543 pozorovaná vo všetkých oblastiach elektromagnetického spektra. náhľad|Infračervená snímka NGC 6543 z [[2MASS]]
Infračervené pozorovania
Pozorovanie Mačacieho oka v infračervenom žiarení odhalilo prítomnosť hviezdneho prachu s nízkymi teplotami. Predpokladá sa, že prach vznikol počas posledných fáz predchádzajúceho života hviezdy. Absorbuje svetlo centrálnej hviezdy a znovu ho vyžaruje na infračervených vlnových dĺžkach. Zo spektra jeho infračervených emisií vyplýva, že teplota prachu je asi 70 K.
Infračervené emisie odhalili tiež prítomnosť neionizovaného materiálu ako je napr. molekulárny vodík (H2). V mnohých planetárnych hmlovinách sú molekulárne emisie rozsiahlejšie vo väčších vzdialenostiach od hviezdy, kde je viac materiálu v neionizovanom stave, ale molekulárny vodík u NGC 6543 sa zdá byť jasný až vo vnútornom okraji jej vonkajšieho hala. To môže byť spôsobené rázovými vlnami, ktoré pri kolízii vypudzujú H2 zo stredu hmloviny rôznymi rýchlosťami. thumb|Hmlovina Mačacie oko: obrázok zložený z optických snímok z [[Hubblov vesmírny ďalekohľad|Hubblovho vesmírneho ďalekohľadu a röntgenových dát z Röntgenového observatória Chandra]]
Optické a ultrafialové pozorovania
Tu zobrazená snímka z Hubblovho vesmírneho ďalekohľadu je v nepravých farbách, ktoré boli použité na odlíšenie oblastí s vysokou a nízkou ionizáciou. Vznikla z troch fotografií s filtrami izolujúcimi svetlo emitované raz ionizovaným vodíkom na 656,3 nm, raz ionizovaným dusíkom na 658,4 nm a dvakrát ionizovaným kyslíkom na 500,7 nm. Snímky boli v uvedenom poradí kombinované ako červený, zelený a modrý kanál, aj keď ich pravé farby boli červená, červená a zelená. Výsledný obrázok odhalil dve 'čapice' menej ionizovaného materiálu na okrajoch hmloviny. náhľad|Röntgenová snímka NGC 6543
Pozorovania v röntgenovej oblasti
Posledné pozorovania v röntgenových dĺžkach z röntgenového observatória Chandra ukázali vo vnútri NGC 6543 prítomnosť extrémne horúceho plynu. Obrázok na začiatku tohto článku je kombináciou optických snímok z Hubblovho vesmírneho ďalekohľadu s röntgenovými snímkami z Chandry. Predpokladá sa, že veľmi horúci plyn pochádza z prudkých interakcií rýchleho hviezdneho vetra s materiálom vyvrhnutým už skôr. Tieto interakcie vyfúkli vnútornú bublinu hmloviny.
Pozorovanie Chandry odkrylo tiež bodový zdroj na mieste centrálnej hviezdy. Neočakávalo sa, že hviezda bude silným zdrojom röntgenového žiarenia, takže jeho prítomnosť je záhadou. Môže naznačovať výskyt vysoko zahriateho akrečného disku vo vnútri binárneho hviezdneho systému.
Vzdialenosť
Dlhotrvajúcim problémom štúdia planetárnych hmlovín je, že ich vzdialenosť nie je zvyčajne dobre známa. Veľa metód pre odhad vzdialeností planetárnych hmlovín závisí na vytvorených všeobecných predpokladov, ktoré môžu byť pre uvažovaný objekt veľmi nepresné.
V posledných rokoch však pozorovania vykonané Hubblovým vesmírnym ďalekohľadom umožnili novú metódu určovania vzdialeností. Všetky planetárne hmloviny expandujú a priebežné pozorovania počas niekoľkých rokov spolu s dosť vysokým uhlovým rozlíšením umožňuje zistiť rast hmloviny na pozadí oblohy. Je typicky veľmi malý – iba niekoľko uhlových milisekúnd za rok alebo aj menej. Spektroskopickým pozorovaním možno získať rýchlosť expanzie hmloviny pozdĺž smeru pohľadu použitím Dopplerovho posunu. Potom možno porovnaním uhlovej expanzie oproti známej expanznej rýchlosti dopočítať vzdialenosť hmloviny.
Pozorovanie NGC 6543 pomocou Hubblovho vesmírneho ďalekohľadu počas niekoľkých posledných rokov bolo použité na určenie vzdialenosti hmloviny. Jej uhlová expanzná rýchlosť je približne 10 uhlových milisekúnd za rok, zatiaľ čo jej expanzná rýchlosť pozdĺž uhla pohľadu je /s. Z týchto dvoch výsledkov vyplýva, že NGC 6543 je vzdialená od Zeme asi 1 000 parsekov (3×1019 m).
Vek
Uhlovú expanziu hmloviny možno tiež využiť na odhad jej veku. Pokiaľ expanduje konštantnou rýchlosťou, potom naplniť priemer 20 uhlových sekúnd rýchlosťou 10 uhlových milisekúnd za rok by malo zabrať asi 1 000 rokov. To môžeme považovať za horný odhad jej veku, pretože vyvrhnutý materiál musel byť spomaľovaný vo chvíli, keď sa stretával s materiálom vyvrhnutým v skorších štádiách vývoja hviezdy alebo s medzihviezdnou hmotou.
Zloženie
NGC 6543 je, rovnako ako väčšina astronomických objektov, zložená väčšinou z vodíka a hélia s prímesou ťažších prvkov v malých množstvách. Presné zloženie možno zistiť spektroskopickými štúdiami. Množstvo sa vo všeobecnosti vyjadruje relatívne vzhľadom na vodík, najhojnejší prvok.
Rôzne štúdie dávajú rôzne hodnoty početnosti jednotlivých prvkov. Je to často preto, že spektrografy pripojené k ďalekohľadu nedostali všetko svetlo z pozorovaných objektov, ale získavali ho z výrezu alebo malej apertúry. Rôzne pozorovania teda často vzorkovali rôzne časti hmloviny.
Všeobecne však výsledky široko potvrdzujú, že relatívne zastúpenie vzhľadom na vodík je pre NGC 6543 u hélia asi 0,12, a u uhlíka a dusíka 3×10−4. Pre planetárnu hmlovinu ide o celkom typické hodnoty – zastúpenie uhlíka, dusíka a kyslíka je väčšie ako u Slnka, vďaka procesom nukleosyntézy obohacujúcim atmosféru hviezdy ťažšími prvkami skôr, ako je odvrhnutá do planetárnej hmloviny.
Hlbšia spektroskopická analýza NGC 6543 naznačuje, že hmlovina obsahuje malé množstvo materiálu, ktorý je veľmi vysoko obohatený ťažkými prvkami.
Kinematika a morfológia
NGC 6543 je štruktúrou veľmi zložitá hmlovina a mechanizmu alebo mechanizmom, ktoré dali vzniknúť jej komplikovanej morfológii, doteraz príliš nerozumieme. thumb|left|Obrovské halo hmloviny s priemerom 3 svetelné roky Štruktúra svetlej časti hmloviny je primárne daná interakciou rýchleho hviezdneho vetra emitovaného z centrálnej hviezdy s materiálom vyvrhnutým počas formovania hmloviny. Pri tejto interakcii sa emituje röntgenového žiarenie, ako bolo spomenuté vyššie. Hviezdny vietor „vyfúkol“ vnútornú bublinu hmloviny a, ako sa zdá, na oboch koncoch ju prerazil.
Rovnako sa očakáva, že centrálna hviezda hmloviny je pravdepodobne binárnou hviezdou (dvojhviezdou). Existencia akréčneho disku vytvoreného presunmi hmoty medzi oboma komponentami takého systému by spôsobovala polárne výtrysky, ktoré by tiež interagovali so skôr vyvrhnutým materiálom. V priebehu času by sa smer polárnych výtryskov menil kvôli precesii.
Mimo žiarivú vnútornú časť hmloviny je séria sústredných prstencov, o ktorých sa usudzuje, že boli vyvrhnuté pred formovaním planetárnej hmloviny, keď bola na asymptotickej vetve obrov na Hertzsprungovom-Russellovom diagrame. Tieto prstence sú väčšmi rovnomerne rozložené, čo značí, že mechanizmus zodpovedný za ich vytvorenie ich vyvrhoval vo veľmi pravidelných intervaloch s veľmi podobnými rýchlosťami. Ešte ďalej je rozsiahle slabé halo rozprestierajúce sa vo veľkých vzdialenostiach od hviezdy. Vznik tohto hala tiež predchádzal formovaniu hlavnej časti hmloviny.
Otvorené otázky
Napriek intenzívnemu štúdiu ukrýva hmlovina Mačacie oko stále veľa tajomstiev. Zdá sa, že sústredné prstence obklopujúce vnútornú hmlovinu boli vyvrhované v intervaloch niekoľkých stoviek rokov, v časovom rámci, ktorý je dosť ťažké vysvetliť. Pri tepelnej pulzácii, ktorá je najčastejšou príčinou vzniku planetárnych hmlovín, sa predpokladá, že má interval desiatky tisíc rokov, zatiaľ čo frekvencie menších pulzácií povrchu sa odhadujú na roky alebo dekády. Mechanizmus, ktorý by mohol vyvrhovať materiál v časových rámcoch potrebných na sformovanie sústredných prstencov v hmlovine Mačacie oko, je doteraz neznámy.
Spektrá planetárnych hmlovín sa skladajú z emisných čiar položených na pozadí spektra. Emisné čiary môžu byť spôsobené alebo excitáciou zrážkou iónov v hmlovine, alebo rekombináciou elektrónov s iónmi. Čiary vzniknuté excitačnou zrážkou sú vo všeobecnosti omnoho silnejšie ako rekombinačné čiary, takže boli historicky používané na určovanie relatívnych početností. Posledné štúdie ale určili relatívne početnosti odvodené z rekombinačných čiar v spektre NGC 6543 zhruba trikrát väčšie ako početnosti odvodené z čiar vzniknutých excitáciou zrážkou. Tento nesúlad je predmetom debát – navrhované vysvetlenia zahŕňajú prítomnosť materiálu vysoko obohateného ťažkými prvkami alebo značnú teplotnú fluktuáciu vo vnútri hmloviny.
Mnohozárodkovosť (zoológia)
Mnohozárodkovosť alebo polyembryónia je druh nepohlavného rozmnožovania. Rozdelenie rýhujúceho vajíčka na viac buniek, z ktorých sa vytvára zárodok.
U niektorých živočíchov sa nepohlavné rozmnožovanie vyskytuje už vo veľmi raných štádiách embryonálneho vývinu, prípadne je obmedzené iba na toto obdobie a neskôr sa už nevyskytuje. Nepohlavné rozmnožovanie počas embryonálneho vývinu sa nazýva polyembryonia. Vyskytuje sa hlavne u živorodých a parazitických živočíchov, kde zárodky majú dostatok výživy. Pri tomto spôsobe rozmnožovania sa rýhujúce vajíčko rozdelí na viac častí (blastomér), ktoré sa následne vyvinú na úplné jedince. Z jedného vajíčka tak môže vzniknúť 100 aj viac lariev (parazitické čeľade hmyzu Chalcididae, Braconidae a rad Strepsiptera). Polyembryonia sa vyskytuje aj u cicavcov (Mammalia). Je normálnym spôsobom rozmnožovania pásavcov (Dasypodidae), u ktorých z jedného vajíčka vzniká druhovo charakteristický počet 4 – 12 mláďat. Aj u človeka môže dôjsť k fakultatívnej (príležitostnej) polyembrionii pri vzniku jednovaječných dvojčiat, trojčiat atď. Jedinci, ktorý vzniknú týmto spôsobom, sú rovnakého pohlavia a geneticky úplne zhodní (na rozdiel od dvojvaječných dvojčiat, ktoré vznikli oplodnením dvoch vajíčok, preto môžu mať rozličné pohlavie).
Pedogenéza (zoológia)
Pedogenéza je druh zaraďovania zaraďovaný buď ako zvláštny spôsob nepohlavného rozmnožovania alebo ako typ partenogenézy (pozri článok partenogenéza).
Mandy Moorová
Narodila sa Donovi a Stacy Moorovým. Má dvoch bratov, Scota a Kyla. Vyrastala v Seminole na Floride kam sa odsťahovali z Orlanda krátko po jej narodení.
Kariéra
Spievanie ju zaujalo v muzikáli Oklahoma! a tak sa mu začala venovať. Objavili ju ako 14-ročnú a podpísala zmluvu so Sony Records. V roku 1999 odcestovala na turné s chlapčenskou skupinou Backstreet Boys.
Pučanie (zoológia)
Pučanie (iné názvy: gemiparia, gemácia) je druh nepohlavného rozmnožovania u živočíchov a kvasiniek. Spočíva vo vytváraní špeciálnych útvarov (pupeňov), schopných vyvinúť sa v nový organizmus.
U mnohobunkovcov pri pučaní vzniká nový jedinec v podobe pupeňa, ktorý postupne rastie a nakoniec sa oddelí. Materský organizmus pritom neprestáva existovať a môže vytvárať ďalšie pupene. Môže sa vyskytovať u polypovcov (Hydrozoa), machoviek (Bryozoa), a dokonca aj u najprimitívnejších chordát, u plášťovcov (Urochordata, Tunicata). Pučaním na centrálnom stvole (stolon, cenosac) vznikajú aj kolónie niektorých polypovcov (rúrovníky – Siphonophora). Špeciálnym prípadom je vnútorné pučanie (gemulácia), ktorým vznikajú hibernačné štádiá sladkovodných hubiek (gemuly) a hibernačné štádiá machoviek (statoblasty). Takto vzniknuté útvary sú veľmi odolné proti nepriaznivým vplyvom prostredia. Keď nastanú vhodné podmienky, zárodok sa uvoľní a vyvíja sa na nového živočícha.
Squeak
Programovací jazyk Squeak je implementácia Smalltalk-u, odvodená priamo od Smalltalk-80 autormi Smalltalk-u. Takže je objektovo orientovaná a reflexívna. Je možné ju stiahnuť spolu so zdrojovým kódom zadarmo, ale debatuje sa o tom, či sa dá jej licencia kvalifikovať ako slobodný softvér alebo nie. Implementácia je k dispozícií pre veľa platforiem a programy vytvorené na jednej platforme fungujú na všetkých ostatných platformách bez akýchkoľvek zmien. Systém Squeak obsahuje kód pre generovanie novej verzie virtuálneho stroja (angl. virtual machine - VM), na ktorom beží. Taktiež obsahuje simulátor VM napísaný v jazyku Squeak. Z tohto dôvodu je ľahko prenositeľný.
Squeak obsahuje štyri používateľské rozhrania:
Squeak obsahuje veľa prvkov navrhnutých Alan Kayom v Dynabook koncepte, ktorý formuloval v 60. rokoch. Kay je dôležitým prispievateľom do projektu Squeak. Kay a veľa ostatných Squeak prispievateľov taktiež spolupracuje na voľne šíriteľnom projekte Croquet, ktorý je založený na Squeak-u a poskytuje v reálnom čase pracujúce sieťové kolaboratívne pracovné prostredie s 2D a 3D schopnosťami.
Squeak bol viacero rokov súčasťou študijného plánu v odbore informatika na Georgia Institute of Technology a členovia fakulty sa aktívne podieľajú na raste a vývoji tohto jazyka. Používa sa obvykle pri vyučovaní objektovo orientovaného vývoja kvôli svojej dostupnosti a možnostiam.
Dendrit
Dendrit môže byť:
Kazimir Severinovič Malevič
Kazimir Severinovič Malevič (ukr. a rus. Казими́р Севери́нович Мале́вич, poľ. Kazimierz Malewicz; * 23. február 1879, Kyjev, Ruská ríša – † 15. máj 1935, Leningrad, Ruská SFSR) bol ukrajinský maliar pol'ského pôvodu, dizajnér a grafik, predstaviteľ svetovej avantgardy.
Životopis
Narodil sa v Kyjeve poľským rodičom, ktorí neskôr odišli do Kurska.
Je považovaný za zakladateľa suprematizmu, umeleckého smeru v ktorom umelci vizuálne vnemy z okolitých predmetov považovali za nepodstatné a ich snahou bolo vytvoriť svet bez predmetov.
Jeho diela predstavujú mnoho zaujímavých dvojdimenzionálnych postrehov a geometrických obrazcov.
Po Októbrovej revolúcii v roku 1917 sa stal predsedom umeleckého oddelenia moskovského sovietu, riadil Dielňu nového umenia, založil Múzeum umeleckej kultúry.
Vďaka tomu, že bol Leninovym chránencom, mal v Moskve v decembri 1919 veľkú retrospektívnu výstavu.
Napísal manifest Od kubizmu k suprematizmu, bol zakladateľom spolku Supremus a je aj autorom učebnice Cesta od impresionizmu k suprematizmu.
Medzi jeho najznámejšie diela patrí Čierny štvorec na bielom pozadí z roku 1913.