cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Národné divadlo (Praha)
Návrhy
O výstavbe kamenného divadla začali českí vlastenci uvažovať už v roku 1844 na svojich poradách v Prahe. Začiatok stavby bol realizovaný najprv žiadosťou o „privilégium na výstavbu, zriadenie, vydržiavanie a riadenie“ samostatného českého divadla, ktorú stavovskému výboru českého snemu 29. januára 1845 predložil František Palacký. Privilégium bolo udelené už v apríli 1845. Ale až o šesť rokov – v apríli 1851 – vydal medzitým ustanovený Zbor pre zriadenie českého národného divadla v Prahe prvé verejné vyhlásenie na začatie zbierok. Národná zbierka však nebola jediným zdrojom financovania stavby Národného divadla, dostatok prostriedkov poskytol štát, výstavu začatia výstavby navštívil aj cisár František Jozef I. a pri tejto príležitosti venoval prvý osobný príspevok vo výške 5 tisíc zlatých a neskôr venoval ďalších 13 tisíc. Zemský výbor kráľovstva Českého uvoľnil 14 700 zlatých, české vlastenky usporiadali na Žofíne bazár, ktorého výťažok bol skoro 6 tisíc zlatých, členovia cisárskej rodiny (26 tisíc), ruský cár, česká šľachta, z ktorej významnejších boli knieža Lobkovicz (6 tisíc zlatých), grófska rodina Chotkova (viac ako 4 a pol tisíca), Kolowrat-Krakovský (4 tisíce), objavujú sa mená Schwarzenbergovcov, Kinských, Černínov, Nosticovcov, Harrachovcov a ďalších).
Dočasné divadlo
thumb|Drevorezba z roku 1881. Vedľa novostavby Národného divadla stojí dodnes nepripojené Dočasné divadlo. Polákův dům (úplne vpravo) je ešte v pôvodnej podobe.
Stavba a výzdoba
Stavba Národného divadla trvala úmerne dlho k monumentálnosti budovy aj ku komplikáciám, ktoré spôsobovali zvýšené náklady na budovu v priebehu výstavby. Zítkov projekt uskutočňoval staviteľ František Havel, od roku 1874. Sochári Uzel a Wildt. Stavba bola z domácich materiálov a domácimi silami. Výstavba bola rozdelená do etáp: 16. mája 1868 bol počas veľkej slávnosti položený základný kameň, 1869 bola zriadená stavebná kancelária pri Žofíne, 1870 bola stavba v úrovni Ferdinandovej triedy.
Roku 1865 skupina okolo Sladkovského, Tyrša, Nerudy a Hálka vyzvala tridsaťtriročného profesora pozemného staviteľstva na ČVUT, architekta Josefa Zítka, aby vypracoval návrh Národného divadla. Ten potom zvíťazil v dodatočnom konkurze a roku 1867 začali práce na stavenisku.
Josefom Schulzom, Zítkovým nasledovníkom, upravená budova Dočasného divadla tvorí zadný trakt (javisko) Národného divadla. Na jeho iniciatívu bol do stavby zahrnutý aj nájomný dom dr. Poláka (za náležité odškodnenie). Tieto tri objekty sú jasne „čitateľné“ v siluete komplexu.
Národné divadlo malo byť postavené proti Pražskému hradu. thumb|Slávnostné položenie základného kameňa Národného divadla, 16. mája 1868 thumb|Ilustrácia požiaru budovy z 1881 16. mája 1868 bol v Dočasnom divadle slávnostne položený základný kameň, premiérou Smetanovej opery Dalibor.
Národné divadlo bolo prvýkrát otvorené 11. júna 1881 na počesť návštevy korunného princa Rudolfa premiérou Smetanovej opery Libuše, skomponovanej začiatkom sedemdesiatych rokov pre tuto príležitosť. Prvým riaditeľom divadla bol menovaný operný spevák a pedagóg Jan Nepomuk Maýr. Odohralo sa v ňom ešte jej ďalších jedenásť predstavení, než bola budova uzavretá pre dokončovacie práce. Uprostred nich, 12. augusta 1881, došlo k požiaru, ktorý zničil medenú kupolu, hľadiska, oponu od Františka Ženíška aj javisko divadla.
Požiar bol chápaný ako „celonárodná katastrofa“ a vyvolal obrovské odhodlanie pre nové zbierky: za 47 dní bol vyzbieraný milión zlatých. Na zbierku prispelo celkom 45% ľudí z Prahy. Budovu po požiari dokončil prof. arch. Josef Schulz. Obnovené divadlo bolo otvorené 18. novembra 1883 opäť predstavením Smetanovej Libuše. Divadlo malo aj nového riaditeľa, spisovateľa Františka Adolfa Šuberta.
Základný kameň
Pôvodne mal byť dovezený základný kameň iba z hory Říp, boli však dodané kamene aj z nasledujúcich miest: Blaník, Radhošť, Vyšehrad (skala), Hostýn, Žižkov, Svatobor u Sušice, Branka na Dobeníně u Náchoda, Boubín, Zlatý kůň u Tmaně (Červený lom), Trocnov, Prácheň u Horažďovic, Čerchov, Buchlov, Lipník, Helfštýn, Doudleby, zrúcanina Podlažického kláštora u Chrasti, Záhlinice. Z Podivína navyše bola dodaná tehla vyrobená z hliny a vody zo studne pri ktorej krstil sv. Cyril.
Prvý kameň prišiel z Radhoště 5. mája 1868, z Řípu a Žižkova 11. mája, z Blaníku 13. mája. Dňa 16. mája sa konala verejná slávnosť podkladania základného kameňa (skôr kameňov) s veľkou účasťou – odhaduje sa prítomnosť približne 100 až 150 tisíc ľudí. Okrem základných kameňov bolo tiež slávnostne uložené púzdro s prsťou z plavského mohylníka, jedného z najrozsiahlejších predkresťanských pohrebísk v Čechách. Večernej slávnostnej premiéry opery Libuše sa zúčastnili iba vybraní hostia.
Strešná konštrukcia bola pokrytá bridlicou.
Umelecké súbory
V divadle pôsobia tri rôzne umelecké súbory: Činohra Národného divadla, Balet Národného divadla a Opera Národného divadla.
Scény
Pod Národné divadlo spadajú 4 rôzne scény:
Filonoé
Filonoé alebo Filonoa alebo Fylonoé (starogr. Φιλονόη, Φυλονόη – Filonoé, Fylonoé, ) môže byť v gréckej mytológii:
Civilné právo
Civilné právo môže byť:
Kuľturno-razvlekateľnyj komplex Uralec
Kuľturno-razvlekateľnyj komplex Uralec (doslova Kultúrno-zábavny komplex Uralec) je hokejový štadión v Jekaterinburgu, v Rusku. Hráva tu účastník KHL Avtomobilist Jekaterinburg. Kapacita arény je 5 570 miest ku sedeniu. Štadión v roku 2006 prešiel rekonštrukciou z dôvodu, že Avtomobilist nahradil v (KHL) Chimik Voskresensk, ktorý odstúpil z finančných dôvodov zo súťaže. Štadión sa používa aj ako koncertná sieň alebo pre krasokorčuľovanie.
Lourenties
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Acesulfám draselný
Acesulfám K alebo acesulfam draselný je draselná soľ 6-metyl-1,2,3-oxatiazín-4(3H)-ón-2,2-dioxidu, ktorá sa používa ako neenergetické sladidlo, s priradeným kódom E950. Je približne 200× sladší ako sacharóza. Jeho sladivosť sa rovná sladivosti aspartámu, je polovičná v porovnaní so sacharínom a štvrtinová oprotisukralóze. Acesulfám K je predávaný pod obchodnými značkami Sunnet a SweetOne.
História
Acesulfám K bol objavený v roku 1967 v nemeckej firme Hoechst (dnes Nutrinova) Claussom a Jensenom. JECFA (The Joint FAO/WHO Expert Committee on Food Additives) vyhodnotila acesulfám K ako bezpečný v roku 1983. Americká FDA povolila jeho používanie v roku 1988.
Použitie
Sladidlo sa používa v širokom sortimente potravín. Používa sa v diabetických výrobkoch, žuvačkách, nealkoholických nápojoch, cukrovinkách, mrazených krémoch, majonézach, horčici a iných. Vďaka tepelnej stabilite sa používa v cukrárskej a pekárskej výrobe. Môžu ho tiež obsahovať farmaceutické produkty, výrobky ústnej hygieny či krmivo pre zvieratá.
Kvôli horkej chuti sa vyskytuje v spojení s inými sladidlami, najčastejšie aspartámom a sukralózou. Ich kombinácia zabezpečí chuť porovnateľnú s chuťou sacharózy.
Vlastnosti
Chemicky ide o draselnú soľ 6-metyl-1,2,3-oxatiazín-4(3H)-ón-2,2-dioxidu. Acesulfám K je biely, kryštalický prášok bez zápachu. Jeho hustota je 1,83 g/cm3. Pri izbovej teplote je dobre rozpustný vo vode – rozpustnosť pri 20 °C sa pohybuje okolo 270 g/l vody. Rozpustnosť sa zvyšuje s rastúcou teplotou – pri 100 °C sa rozpustí viac ako 1000 g v litri vody. V alkohole je acesulfám K omnoho menej rozpustný – 100 g/l v 50% etanole. Acesulfám K je stabilný aj za vyšších teplôt.
Bod topenia sa pohybuje vysoko nad hodnotou 200 °C. Rozkladom vzniká acetón, oxid uhličitý, amónny katión, sulfát a amidosulfonát. Má takmer neobmedzenú trvanlivosť, pokiaľ je uchovávaný čistý, v tuhom skupenstve a pri izbovej teplote. Je tiež odolný voči nízkym hodnotám pH, kvôli čomu sa môže používať aj vo veľmi kyslých nápojoch. Jeho ďalšou výhodu je nástup sladkej chuti, ktorý je rýchlejší ako v prípade ostatných sladidiel. Sladká chuť nepretrváva dlhšie ako vlastná chuť jedla. V ľudskom tele nie je metabolizovaný, preto ho radíme medzi nízkokalorické sladidlá. V tráviacom trakte sa rýchlo vstrebáva, ale tiež sa v nezmenenej podobe rýchlo vylúči, prevažne močom. Z tohto dôvodu nevyvoláva glykemickú odpoveď.
Účinky na zdravie
Acesulfám K a jeho účinky na zdravie boli sledované v niekoľkých štúdiách. SCF vydal záver o bezpečnosti tohto sladidla tvrdiac, že acesulfám K nie je škodlivý, pretože neboli preukázané žiadne mutagénne účinky počas doby jeho užívania. Podľa ich vyjadrenia z roku 2000 nie sú nutné ďalšie štúdie, v ktorých by sa zisťovala toxicita, karcinogenita alebo mutagenita.
V experimentoch in vivo sa ukázalo, že acesulfám K zvyšuje sekréciu inzulínu, ale bez zmeny hladiny glukózy v krvi. Tento účinok však bol pozorovaný pri užití veľkého množstva sladidla (ekvivalent 10 g pre priemerného človeka).
Štúdie zaoberajúce sa bezpečnosťou konzumácie sladidiel počas tehotenstva, vrátane acesulfámu K, prebiehajúce na potkanoch tvrdia, že aj pri podávaní vysokých dávok nemá acesulfámu K vplyv na plodnosť, veľkosť, hmotnosť, rast či úmrtnosť plodu. Acesulfám K je teda zaradený medzi neenergetické sladidlá, ktoré nie sú nebezpečné ani počas tehotenstva.
Je preskúmaný aj metabolizmus acesulfámu K. Výskumy prebiehali na psoch, potkanoch a ošípaných. Sladidlo bolo okamžite vstrebané a vylúčené z tela v nezmenenej podobe. Po podaní 30 mg acesulfámu K človeku bola maximálna koncentrácia v krvi nameraná po 1 – 1,5 hodine. Polčas eliminácie bol stanovený na 2 – 2,5 hod. Podľa farmakokinetických štúdii sa vylúči 95 % acesulfámu K v nezmenenej podobe, preto ho možno považovať za neenergetické sladidlo. Aj keď sladidlo nesie v názve K, teda draslík, jeho konzumácia príjem draslíka neovplyvňuje.
2M1207
náhľad|Infračervená snímka 2M1207 z [[European Southern Observatory (modrá) a sprievodnej planéty 2M1207b (červená), zachytená v roku 2004. Prvá priama snímka exoplanéty .]] 2M1207 alebo 2M1207A, 2MASS J12073346-3932539 je hnedý trpaslík, pri ktorom bola objavená extrasolárna planéta 2M1207b. Má hmotnosť 25-krát viac ako Jupiter a od Zeme je vzdialený 70 parsekov. Okolo 2M1207 sa nachádza prachový disk. Planetárny systém je mladý, vek sa odhaduje do 10 miliónov rokov.
Je asociovaný v skupine s TW Hydrae, objavil ho John Gizis v roku 2002.
Pradettes
Pradettes je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Ariège, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Čučma
Čučma je obec na Slovensku v okrese Rožňava.
Zoznam historických článkov/E
Tento index bol automaticky vygenerovaný podľa tejto kategorizácie. Obsahuje 221 článkov. Aby sa nové články zobrazili v tomto indexe, musia byť zaradené aspoň do jednej z vymenovaných kategórii. Nové a upravené kategórie sa zohľadnia pri nasledujúcom generovaní.
ea
Eana
eb
Eberhard
ed
Edelmiro Julián Farrell · Edesské grófstvo · Edita Hanzelová-Katzová · Edith Steinová · Edmund Beniczky · Edmund I. · Edmund II. · Eduard Alexander Doležal · Eduard Bulla · Eduard Drexler · Eduard Friš · Eduard Goldstücker · Eduard Gombár · Eduard Heger · Eduard Chmelár · Eduard I. (Anglicko) · Eduard I. Starší · Eduard II. (Anglicko) · Eduard III. (Anglicko) · Eduard IV. (Anglicko) · Eduard Krekovič · Eduard Nécsey · Eduard Nižňanský · Eduard Petrikovich · Eduard Ševardnadze · Eduard V. (Anglicko) · Eduard VI. (Anglicko) · Eduard VII. · Eduard VIII. (Spojené kráľovstvo) · Eduard Vyznávač · Eduard Žedéni · Eduardo Camaño · Eduardo Duhalde · Eduardo Lonardi · Eduardovské obdobie · Edvard Beneš · Edward Teller
eg
Egbert · Egejská kultúra · Egid Berzevici · Egid Lehotský · Egon Bondy · Egyptčina (stará) · Egyptológia · Egyptská republika (1953 – 1958) · Egyptské pyramídy
ech
Echelon · Echestratos
ei
Einsatzgruppen · Einsatzkommando 13 · Einsatzkommando 14 · Einsteinov-Szilárdov list · Eisenhowerova doktrína
ek
Ekfantos zo Syrakúz · Ekofakt · Ekonomická kríza v Mexiku (1994) · Ekonomický materializmus · Ekonomizmus
el
El Perú · Elam · Elea · Elektronická vojna · Elemír Polk · Elemír Rákoš · Elena Nábělková · Elena Španielska · Elena Štefanovičová · Elenchos · Eleonóra Habsburská · Eleonóra Habsburská (1534 – 1594) · Eleonóra Magdaléna Falcko-neuburská · Eleonóra Mária Habsburská · Elias Lönnrot · Eliáš Augustíni · Eliáš Berger · Eliáš Institoris-Mošovský · Eliáš Láni · Elio Di Rupo · Eliška Přemyslovna · Elster (glaciál) · Elyzejský palác
em
Emanuel Andráši · Emanuel Lehocký · Emblémová kniha · Emil Ábrányi · Emil Belházy · Emil Bink · Emil Dežőfi · Emil Friedrich Johannes Hoenning O’Carroll · Emil Gallo · Emil Hácha · Emil Jurkovich · Emil Ludvík · Emil Novotný · Emil Perko · Emil Stodola · Emiliano Zapata · Emilio Gino Segrè · Emília Hrabovec · Emmanuel Macron · Empedokles · Emporium · Emžská depeša
en
Encyklopédia archeológie · Encyklopédia miest a obcí Slovenska · Endre Arató · Eneolit · Eneolit na Slovensku · Enigma (šifrovací stroj) · Enki · Enkláva (etnografia) · Enrico Fermi · Enúma eliš
eo
Eoanthropus
ep
Epidauros · Epidémia · Epidémia eboly v západnej Afrike v rokoch 2013 až 2016 · Epigrafika · Epikouros zo Samu · Epiktétos (filozof) · Epirský despotát · Epos o Gilgamešovi
er
Eratos · Eratosthenes z Kyrény · Erb · Erb Bavorska · Erb mestskej časti Vlčince · Erdődyovci · Eretria · Eridu · Erich Mühsam · Erik Groch · Erik XIV. · Erna Solbergová · Ernest Bielik · Ernest de Sarzec · Ernest Denis · Ernest Habsburský (1553 – 1595) · Ernest I. Habsburský · Ernest Johann Biron · Ernest Lawrence · Ernest Nyáry · Ernest Šimoni · Ernest von Dohnány · Ernst Hans Gombrich · Ernst Herzfeld · Ernst Julius Cohen · Ernst Kaltenbrunner · Ernst Thälmann · Ernst Zündel · Erratikum · Erteböllská kultúra · Ertuğrul Osman Osmanoğlu
et
Etela Sapáriová · Ethelweard · Ethelwulf · Etiópske cisárstvo · Etnikum · Etnogenéza · Etnografické múzeum (Martin) · Etruská mytológia · Etruskovia · Etrúria · Etrúrske kráľovstvo
eu
Euboulides z Milétu · Eudamidas I. · Eudamidas II. · Eudamidas III. · Eudémos z Rodosu · Eudoxos z Knidu · Eudóros z Alexandrie · Eufranor z Korintu · Eufrozína Bátoriová · Eugen Belházy · Eugen Brikcius · Eugen Csiffáry · Eugen Hammersberg · Eugen Tandlich · Eugene Paul Wigner · Eugenika · Eukleidas (kráľ Sparty) · Eukleides z Alexandrie · Eukleides z Megary · Eumenes I. · Eunomos (Sparta) · Eurich · Euripides · Euripos (úžina v Grécku) · Euromajdan · Európska civilizácia · Európska sieť Pamäť a solidarita · Európsky deň pamiatky obetí stalinizmu a nacizmu · Eurykrates (kráľ Sparty) · Eurykratides (kráľ Sparty) · Eurypontovci · Eurypón · Eurysthenes · Eutropius · Eutychián
ev
Eva Botťánková · Eva Doležalová · Eva Irmanová · Eva Kantůrková · Eva Kowalská · Eva Kristínová · Eva Kurjaková · Eva Ľuptáková · Eva Maliti-Fraňová · Eva Suňogová
ex
Excalibur (meč)
ez
Ezop
Nora Gallovičová
Nora Gallovičová (* 1965, Bratislava, Česko-Slovensko) je baletka, tanečná pedagogička a baletná majsterka.
V rokoch 19841997 účinkovala ako tanečnica Baletu Slovenského národného divadla. Jej prvou profesionálnou úlohou bola Desdemona v balete Othello. Po skončení svojej tanečnej kariéry v SND pokračovala v Bratislavskom divadle tanca ako baletná majsterka a v rokoch 19992002 ako umelecká šéfka. Počas svojho pôsobenia v tomto divadle vznikla premiéra Aktov XY slovenského choreografa Petra Miku. V rokoch 20022003 bola odbornou asistentkou na na Vysokej škole múzických umení. Spolupracovala tiež so SĽUKom (20012003), Štúdiom tanca v Banskej Bystrici (20022003), Štátnej opere v Prahe (2003) a inde v zahraničí. Pôsobila tiež v porotách medzinárodných súťaží ako Mezinárodní baletní soutěž Brno 2006.
V súčasnosti pôsobí ako baletná majsterka v Balete SND.
Ocenenia
Nora Gallovičová laureátkou týchto ocenení:
Vancouverism
thumb|Vancouver Vancouverism (možný slov. preklad je Vancouverizmus) je urbanistický a architektonický štýl, ktorý vznikol v kanadskom meste Vancouver. Je charakterizovaný výstavbou budov, ktorých stredne vysoká spodná časť sa využíva pre komerčné aktivity a užšia vrchná časť ako obytná zóna, s cieľom zvýšiť hustotu obyvateľstva v danej oblasti a pritom zachovať nezmenené výhľadové koridory.
S veľkým počtom obyvateľov žijúcich v strede mesta, bez diaľnic spájajúcich centrum mesta s predmestiami a s hromadným využívaním mestskej verejnej dopravy je Vancouver trocha jedinečný v porovnaní s ostatnými veľkými severoamerickými mestami. Čiastočne je to aj dôvod, prečo sa trvalo zaraďuje medzi najviac príjemné mestá k životu na svete.
Ostatné mestá začali brať na vedomie zásady tohto štýlu a začali ho začleňovať do svojich plánov územného rozvoja.
Vznik
Vancouverism vznikol vo špecifických podmienkach. Keďže Vancouver sa nachádza medzi morom, horským pásmom a hranicou so Spojenými štátmi, regionálny okres Metro Vancouver nadviazal partnerstvá s okolitými mestami a obcami s cieľom udržať svoj rozvoj pod kontrolou. Len čo si miestne úrady uvedomili, že vidiecke farmárske oblasti Britskej Kolumbie budú bez snáh o ich ochranu pohltené výstavbou, iniciovali v 70. rokoch vznik Agricultural Land Reserve, zo zákona vyčlenenej pôdy s prioritným využitím pre poľnohospodárske účely. To napomohlo k udržaniu a zintenzívneniu výstavby na existujúcich stavebných pozemkoch v metropolitnej oblasti a v údolí Fraser Valley.
Architekt Arthur Erickson je niektorými ľuďmi označovaný za tvorcu konceptu, ktorý viedol až ku vzniku tohto štýlu v nikdy nezrealizovanom projekte z polovice 50. rokov, nazvanom „Project 56“.
thumb|Tieto obytné budovy boli postavené koncom 80. rokov na brehu zálivu False Creek na miestach, kde sa predtým konala Svetová výstava - Expo Veľké množstvo podnetov z tohto konceptu bolo neskôr uvedených do praxe počas výstavby vancouverskej mestskej časti West End, ktorá sa v 60. rokoch stala najhustejšie osídlenou oblasťou na západnom pobreží Severnej Ameriky. Úrad mestského plánovača pod vedením Raya Spaxmana začal v 80. rokoch rozširovať a zavádzať prvotné koncepty tohto štýlu počas výstavby nových developerských projektov pozdĺž zálivu False Creek a v downtowne na území zvanom Yaletown na pozemkoch, kde sa predtým v roku 1986 konalo Expo.
Ochrana výhľadových koridorov a výškové limity
Po vypracovaní štúdie „Skyline Study“ v roku 1997, ktorej záver znel, že siluete mesta by zmena prospela, sa postoj mestskej rady k danej problematike zmenil. Štúdia tiež zistila, že počet miest kde by sa výškový limit dal prekročiť, je z dôvodu veľkej zástavby downtownu obmedzený.
O osem rokov neskôr bolo päť zo siedmich vytipovaných miest buď zastavaných, alebo na nich prebiehala výstavba. Najvyššou z týchto nových budov je 62-poschodový, 201 metrov vysoký obytný dom/hotel Living Shangri-La, ktorý bol dokončený v roku 2008.
Majstrovstvá sveta AMF vo futsale mužov 1994
Majstrovstvá sveta AMF vo futsale mužov 1994 boli v poradí 5. majstrovstvá sveta vo futsale AMF, ktoré organizovala Medzinárodná futsalová federácia (FIFUSA) (dnešná Svetová futsalová asociácia (AMF)). Konali sa od 24. novembra4. decembra 1994 v šiestich argentínskych mestách: Apóstoles, Comodoro, Formosa, Ituzaingó, Posadas a Río Gallegos, za účasti 24 tímov. Nováčikmi turnaja bolo až 8 družstiev: Arménsko, Bielorusko, Česko, Čile, Maroko, Moldavsko, Rusko a Slovensko. Titul získala domáca 🇦🇷, ktorá vo finálovom zápase zvíťazila nad 🇨🇴.
Štvrťfinále
Pozn: Autobusy prepravujúce tímy Bolívie a Venezuely prišli po náhlej zmene dejiska zápasov neskoro; Paraguaj zo solidarity k týmto 2 tímom stiahol svoje družstvo z turnaja.
Leó Szilárd
Ako prvý zistil, že reťazová reakcia (a aj atómová bomba) je uskutočniteľná. Keďže sa obával, že Nemci ju získajú skôr, spolu s Albertom Einsteinom napísal list Franklinovi D. Rooseveltovi, americkému prezidentovi a neskôr sa zúčastnil Projektu Manhattan. Je autorom mnohých patentov (napríklad elektrónový mikroskop a urýchľovač častíc). Výrazne sa podieľal na skonštruovaní prvého atómového reaktora (patent spolu s E.Fermim).
Szilárd patril do skupiny známych maďarsko-židovských fyzikov a matematikov z Budapešti. Patrili sem Paul Erdős, Edward Teller, John von Neumann, a Eugene Paul Wigner. Ich americkí kolegovia ich kvôli akoby „nadpozemským“ schopnostiam prezývali „The Martians“ (Marťania).
Nemecko (patent na urýchľovač častíc a elektrónový mikroskop)
V Berlíne študoval na Technische Hochschule, ale pod vplyvom Alberta Einsteina, Max von Laueho, Erwina Schrödingera, Waltera Nernsta a Fritza Habera (ktorí v tom čase vyučovali v Berlíne) sa sústredil viac na fyziku. Roku 1921 ukončil štúdium na Technickej univerzite a zapísal sa na Berlínsku Univerzitu. Po jednej z prednášok ukázal svoje práce Einsteinovi, ktorého zaujali a od tohto bodu ho Leó často doprevádzal domov. Roku 1922 dosiahol doktorát „cum laude“ po tom, ako predložil svoju dizertačnú prácu: „Pokles entropie v termodynamickej sústave pod vplyvom inteligentnej bytosti,“ ktorá vzbudila veľký záujem v odborných kruhoch. Týmto ďaleko predbehol svoju dobu, pretože skúma - a v podstate aj popisuje súvislosť medzi informáciou a druhým termodynamickým zákonom. Týmto akoby položil východiskový bod informatiky, kybernetiky a výskumu mozgu.
V rokoch 1925 až 1933 vytvoril viacero patentov, z toho osem spolu s Albertom Einsteinom. Roku 1929 si dáva patentovať urýchľovač častíc a roku 1931 elektrónový mikroskop. 2. marca 1931 podal spolu s Einsteinom ich najznámejší patent- na nový typ chladničky. K tomuto vynálezu ich viedla jedna nešťastná udalosť, keď sa jedna celá rodina počas spánku otrávila unikajúcim plynom z vtedajšej chladničky. Patent sa však neujal v bežnom živote, doteraz však funguje chladenie atómových reaktorov na jeho princípe. V tomto období pôsobil Leó Szilárd ako pomocný profesor a neskôr aj niekoľkokrát prednášal teoretickú fyziku spolu Ervinom Schröedingerom a tiež jadrovú fyziku a chémiu s Lisou Meitnerovou.
Anglicko (patent na reťazovú reakciu)
Roku 1933 prebral moc v Nemecku Adolf Hitler. Szilárd vycítil príchod nových časov: „Zbalil som si dva kufre, aby som v ktoromkoľvek okamihu mohol opustiť krajinu“. Po vypálení Ríšskeho snemu (Reichstag) nastúpil na rýchlik do Viedne. Na druhý deň ten istý (a na rozdiel od predchádzajúceho dňa úplne plný) vlak nacisti zastavili na hraniciach a prinútili vystúpiť všetkých Židov. „Človek nemusí byť múdrejší od ostatných, ak chce mať šťastný život, stačí ak ich predbehne hoci o jediný deň“, spomínal Szilárd na tento deň. Vo Viedni strávil len krátku dobu a nakoniec sa koncom marca odsťahoval do Anglicka. „V detstve ma zaujímali dve veci: fyzika a politika, ale nikdy by som si nepomyslel, že tieto dve veci budú niekedy spolu súvisieť. Za svoj život vďačím pravdepodobne môjmu politickému rozhľadu a fyzike vďačím za to, že môj život je zaujímavý“ spomínal neskôr Szilárd. Szilárd spolu s Hansom Bethom umožnil zamestnať sa mnohým utekajúcim vedcom na anglických univerzitách. Neskôr presvedčil Sira Wiliama Beveridga, aby založil Academic Assistance Council, ktorej cieľom bolo pomáhať nacizmom vyhnaným vedcom z Nemecka. V tomto období tiež podal viacero patentov.
Roku 1935 získal štatút utečenca a pokračoval vo výskume v oblasti jadrovej fyziky v Clarendon Laboratory. V tom čase sa sústredil na irídium, ktoré vykazovalo zvláštnu izotopovú aktivitu. Svojich kolegov, ani Enrica Fermiho, nevedel presvedčiť, že atómovú energiu je možné prakticky využiť a že súčasne predstavuje aj veľkú hrozbu a preto by mal byť jej výskum pod určitým dohľadom. V roku 1937 pokračoval vo výskume jadrovej fyziky v Oxforde a s Jamesom Tuckom naplánoval elektrónový urýchľovač. V polovici tridsiatych rokov niekoľkokrát navštívil Spojené štáty a rozhodol sa, že Európu opustí, keďže hrozba vojny bola čoraz väčšia. V septembri 1938, v čase keď Anglicko, Francúzsko a Taliansko súhlasilo s Mníchovskou dohodou a s pričlenením Sudet Nemecku, bol Leó Szilárd na prednáške v Spojených štátoch, a vidiac slabú anglickú politiku voči nacistickému Nemecku, rozhodol sa odsťahovať do New Yorku.
Spojené štáty americké (Projekt Manhattan a patent na atómový reaktor)
V New Yorku, na Kolumbijskej univerzite spolupracoval s Walterom Zinnom v Pupinovom laboratóriu na neutrónových emisiách. Prišiel na to, že irídium nie je vhodné na uskutočnenie reťazovej reakcie a preto začal skúmať urán. V januári roku 1939 ho tu zasiahla správa, že v Nemecku došlo k štiepeniu uránu a že sa rozpadá na dve jadrá, pravdepodobne s menším počtom neutrónov. Ako sa blížila 2. svetová vojna, Szilárd čoraz viac zaoberal myšlienkou na vyrobenie atómovej zbrane. Bolo známe, že nemecký atómový výskum postupoval vpred. Preto Szilárd spolu s Eugenom Paulom Wignerom a Edwardom Tellerom dúfali, že od vlády Spojených štátov dostanú finančný príspevok, ktorý by pokryl ich ďalší výskum a že dokážu, že je možné vytvoriť reťazovú reakciu. Veľmi ťažko sa mu podarilo presvedčiť E. Fermiho, že využitie reťazovej reakcie na vojenské účely je nesmierne. V júli 1939 sa Eugene Wigner a Leó Szilárd stretli s Albertom Einsteinom na Long Islande, ktorý bol v tom čase najznámejším vedcom v USA. Szilárd a Wigner informovali Einsteina o reťazovej reakcii a o možnosti využitia uránu na vojenské účely. Informácie na Einsteina zapôsobili a dohodli sa, že napíšu list prezidentovi Rooseveltovi. Leo Szilárd sa teda stretol so Sachsom a spolu vypracovali koncept listu. Dňa 2. augusta 1939 išiel Szilárd znovu za Einsteinom, tentokrát ho však namiesto Wignera sprevádzal Edward Teller. Szilárd prečítal text napísaného dopisu, po krátkej porade ho upravili a na písacom stroji napísali konečnú verziu listu, ktorú Einstein podpísal. List bol odoslaný ešte v ten istý deň, do rúk prezidenta sa však dostal až 11. októbra 1939 prostredníctvom jeho blízkeho priateľa a neoficiálneho radcu Alexandra Sachsa. Roosvelt na preskúmanie skutočností uvedených v liste vytvoril komisiu. Odoslaný list dostal názov po jeho dvoch hlavných aktéroch, Einsteinov-Szilárdov list.
Szilárda, E.P.Wignera a E.Tellera pozvali, aby vysvetlili svoj postoj. Odpovedal Teller a nakoniec sa ich komisia opýtala, koľko peňazí by potrebovali na výskum. Na to Wigner odpovedal, že bude stačiť 6000 dolárov, ktoré aj dostali. Na tento podnet vlastne začal projekt Manhattan, v ktorom mal skonštruovanie reaktora na starosti E. Fermi spolu so Szilárdom, chemické postupy mal na starosti Wigner a matematické výpočty mal na starosti John von Neumann. Projektu Manhattan sa zúčastnilo mnoho vedcov z rôznych krajín sveta a nakoniec stál vyše 2 miliardy dolárov. Fermi bol dôkladný vedec, kým Szilárd vynikal najmä svojimi skvelými nápadmi, čím sa vzájomne doplňovali, ale často sa dostali aj do konfliktov. S uránom sa im nedarilo uskutočniť reťazovú reakciu, lebo neutróny štiepili iba ľahký 235U. Zvyšné atómy zastúpené vo väčšom množstve však neutróny pohltili, spomalili a nakoniec aj zastavili reťazovú reakciu. Preto okolo uránu rozmiestnili grafit, aby spomalili rýchlosť neutrónov a aby ich ťažký urán už nepohltil - toto bol kľúč k reťazovej reakcii. Takisto aj Nemci sa pokúšali o to isté, ale došli k nesprávnemu záveru, že grafit pohltí neutróny a tým upustili od tohto postupu. Podľa Szilárda však bola na príčine najmä čistota grafitu, pretože na jeho výrobu sa používa bór, ktorý spôsobuje jeho znečistenie. Roku 1941 sa pod vedením Szilárda podarilo vyrobiť v Oak-Ridge grafit s dovtedy nevídanou čistotou. Neskôr sa prišlo na to, že čistý grafit už nepohlcuje neutróny ale spomalí proces do takej miery, že nie je vhodný na výrobu atómovej bomby. Preto sa vypracovali dva nové postupy. Prvou možnosťou bolo oddeliť od seba ťažký a ľahký urán, ktorý by sa následne stal vhodným na uskutočnenie reťazovej reakcie, tento postup bol však príliš zložitý na to, aby priniesol očakávané výsledky. Druhá možnosť počítala s tým, že počas pomalej reťazovej reakcie ťažký urán pohltí neutróny, ktoré počas niekoľkých dní premenia urán na plutónium.
V roku 1942 sa presťahoval do Chicaga a od februára 1942 do júla r. 1946 pracoval ako vedúci fyzik s Arthurom H. Comptonom na Chicagskej univerzite, v Metalurgickom laboratóriu (Metallurgical Laboratory). Toto laboratórium bolo jedným z vedúcich pracovísk pre projekt Manhattan. Roku 1942 sa začalo v údolí Oak Ridge s výrobou zariadení potrebných na skonštruovanie atómovej bomby, toto tajné miesto nazývali Manhattan District. V tomto období sa už nacisti vzdali výroby atómovej zbrane, keďže nedosiahli požadované výsledky. O tomto však Spojené štáty nevedeli.
Dňa 2. decembra 1942 Fermi, Szilárd a ostatní spolupracovníci predstavili prvú nukleárnu reťazovú reakciu. Stalo sa tak na Chicagskej univerzite, v reaktore postavenom v podzemí štadióna Stagg Field. Rozmery reaktora boli obrovské, skladal sa z 45 000 grafitových blokov. Tento úspešný pokus potvrdil Szilárdovu myšlienku, ze atómovú energiu je možné využiť.
Po druhej svetovej vojne (chemostat, základy rádioterapie)
Po kapitulácii Nemecka Szilárd napísal ďalší list prezidentovi Roosveltovi, v ktorom mu odporúčal, aby sa určili určité medze na použitie atómovej bomby. Roosvelt však zomrel skôr, ako mu bol tento list doručený.
Po ukončení vojny patent na Jadrový reaktor udelili spolu Fermimu a Szilárdovi, následne ho vláda USA odkúpila za symbolický jeden dolár.
1. júla opustil Metalurgical Laboratory a stal sa profesorom biológie (na polovičný úväzok) na Chicagskej univerzite. Szilárd mal taký prístup, aký nikto predtým, veď na biológiu sa pozeral očami fyzika. V r. 1948 začal spolupracovať s Aaronom Novickom vo vlastnom laboratóriu a začal s výskumom nukleárnej biológie. Tu spolu vyrobili chemostat, prístroj, ktorý zabezpečuje baktériám nerušený vývoj pri ich umelom pestovaní. Keďže sa ich podmienky v čase nemenili, začali sa u baktérií prejavovať rôzne mutácie. Týmto vlastne ako prvý uskutočnili proces evolúcie v skúmavke.
V roku 1946 s A. Einsteinom a inými vedcami založil Emergency Committee of Atomic Scientists. Zdôrazňovali, že výroba atómovej bomby nie je žiadnym tajomstvom a môže ju vyrobiť ktorýkoľvek štát, ale neexistuje na ňu žiaden liek, žiadna obrana, a preto jej výrobu treba dostať pod medzinárodnú kontrolu.
Medzi rokmi 1959 a 1961 viedol rozhovory s Nikitom Chruščovom, s predsedom Najvyššieho sovietu. Počas Berlínskej krízy (keď bol za jednu noc postavený Berlínsky múr) sa dozvedel, že Chruščov má rád holiaci strojček. Keď sa stretli, Szilárd mu povedal: „Doniesol som Vám malý darček.“ Szilárd ešte potom dodal: „Ale je tu menší problém: otázka náhradných žiletiek. Sľúbil som, že pokiaľ nebude vojna, budeme vás vždy zásobovať náhradnými žiletkami.“ Na čo Chruščov s úsmevom odpovedal: „Ak bude ešte jedna vojna, už sa nikdy neoholím.“
R. 1959 mu diagnostikovali rakovinu. Spolu so svojou manželkou Gertrúdou preštudovali odbornú literatúru a vypracoval viacero postupov na zdolanie tejto choroby. V rokoch 1960 a 1962 podstúpil Szilárd dve ožiarenia. Sám si zorganizoval rádiologické ošetrenie a sám si aj vypočítal potrebnú dávku žiarenia. Aj svoju chorobu využil na to, aby vypracoval nový postup liečenia-rádioterapiu. Aj keď si Szilárd myslel, že svoju rakovinu iba spomalil, po jeho pitve sa ukázalo, že sa úplne vyliečil.
Zomrel 30. mája 1964 počas spánku na infarkt.
Externé odkazy
Informácie
Patenty
Civil
Civil môže byť hovorovo:
Inocent
Inocent môže byť:
Tchaj-ťi
Tchaj-ťi môže byť:
Tibor Hlista
Tibor Hlista (* 30. jún 1967 – † 6. júl 2008) bol slovenský rozhlasový a televízny moderátor a rozhlasový dramaturg..
Tibor Hlista bol ženatý a mal tri deti. Zomrel na rakovinu mozgu, ktorú mu diagnostikovali v roku 2007.
Drnava
Drnava je obec na Slovensku v okrese Rožňava.
Polohopis
Nachádza sa od Rožňavy smerom na Košice. Má 719 obyvateľov (k 31. 12. 2015), žijú tu obyvatelia maďarskej, slovenskej a rómskej národnosti. Drnava je obklopená vrchmi, z ktorých je najväčší Drienovec, ktorý bol v roku 2002 vyhlásený za chránenú oblasť Slovenského krasu.
V minulosti to bola banícka obec, kde sa spracovávalo železo. Je známa aj tým, že sa tu vyrobili oká na známy Reťazový most v Budapešti.
Neďaleko sa nachádza aj Zádielska tiesňava.
Prírodné podmienky
Drnava leží v doline Čremošná v Slovenskom rudohorí. V Slovenskom krase na Hornom vrchu sa nachádza vápencový krasový tvrdoš Drieňovec (, štátna prírodná rezervácia od 30. 04. 1984) s rozlohou. Je bohatý na výskyt zriedkavých druhov rastlín a živočíchov. Na Drieňovci sa nachádza Veterná priepasť, jej ústie leží na východnom okraji vrchu niekoľko desiatok metrov pod vrcholom. Priepasť sa začína na povrchu pretiahnutým závrtom. Z neho vedie niekoľko metrov dlhá puklinovitá chodba do vlastnej priepasti. Celú dutinu vytvárajú jednoduché puklinové priestory. Najväčšia šírka priepasti, ktorá vznikla prevažne leptaním vody, je. Na utváraní priestorov sa v menšej miere podieľalo i rúcanie balvanov, ktoré sa miestami zaklinovali a vytvorili v priepasti niekoľko stupňov. Šachty priepasti prikrášľujú kaskádovité sintrové polevy, záclony a rôzne stalaktity. Zvlášť bohaté sú vo väčších hĺbkach. Veterná priepasť bola podľa odhadov pokladaná za jednu z najhlbších priepastí, jej hĺbku odhadli na. Až prvý zostup jaskyniarov v roku 1956, vedených F. Skřivánkom, určil jej presnú hĺbku na.
Zaujímavosťou je povesť, podľa ktorej pred Tatármi utekajúcemu Belovi IV. ako prvá zastávka na oddych poslúžila pevnosť nachádzajúca sa na Drieňovci, posilnená balvanmi a kameňmi. Na mieste pevnosti sa vraj našli šípy a oštepy.
Dejiny
Obec sa rozprestiera v údolí rieky Čremošná, obklopená vrchmi Haršaš, Drienovec, Bukovec, Pipitka a Čertovým hradom. Vznikla v 13. – 14. storočí ako banská osada pod názvom Dewrnev neskôr Dernawa, Drňany, Dernau až do dnešného názvu Dernő teda Drnava.
Obec patrila k Turnianskej župe až do roku 1881, kedy bola pripojená k Gemersko-malolehotskej župe. Osada sa po prvýkrát spomína v písomnostiach z roku 1364. Patrila k hradnému panstvu Krásna Hôrka najprv rodu Bubekovcov a od 16. storočia [Andrášiovcom.
K Drnave patrila aj osada Kornalippa puszta, ktorá bola známa už v stredoveku. Ako písomnosti ďalej uvádzajú, pravdepodobne išlo o väčšiu osadu. Podľa ústnej tradície sa nachádzala na mieste zvanom Mocsárka (Močárka) medzi Drnavou a obcou Kováčová. V roku 1570 Kornalippu vyrabovali a podpálili Turci. Niektorým obyvateľom osady sa podarilo utiecť do Drnavy cestou, ktorú nazvali Vésztorok, t. j. v doslovnom preklade „hrdlo strachu“. Toto pomenovanie sa zachovalo dodnes.
V roku 1642 daroval Ferdinand II. Matejovi Andrássyovi do večnej držby v mužskom pokolení hrad Krásna Hôrka. Podľa darovacej listiny patrila k hradu aj obec Drnava. V roku 1645 bola vykonaná deľba majetku medzi synmi Mikuláša I., Petrom a Jurajom. Pokračovateľom rodu bol Juraj, ktorého syn Štefan mal s Máriou Festičovou syna Juraja, ktorý sa venoval rozvoju železiarstva a poľnohospodárstvu na svojich majetkoch. Po svojej matke Márii zdedil rozsiahly majetok a podľa súpisu z roku 1849 k tomuto majetku patrilo i drnavské panstvo. Juraj Andráši mal v katastrálnom území obce 96 jutier (1 jutro = ) poľnohospodárskej pôdy, kde pestoval ďatelinu, obilie, strukoviny a kŕmnu repu. Okrem toho na rovine drnavského vrchu mal 40 jutár pôdy, na ktorej pestoval raž, ovos, zemiaky a od r. 1864 aj repu.
Po Jurajovi dedil majetok syn Dionýz, ktorý zomrel v roku 1913 bez potomkov, takže majetok bol rozdelený medzi prvorodených synov dvoch dcér. Aladárovi Szcéchénimu, synovi Alžbety rodenej Andrássyovej, boli odovzdané nehnuteľnosti patriace do chotára ako aj zariadenie železiarne. V roku 1918 A. Széchényi predal železiareň s celým zariadením a zásobami Rimavskomuránsko – šalgotarjánskej spoločnosti.
Rodina Sontágovcov vlastnila v Drnave železorudnú baňu už v roku 1650. V roku 1691 tu pracoval hámor, ktorého cenu spolu s baňami odhalili na 300 zlatých. Roku 1700 vlastnil hámor v obci Andreh Egerer. Roku 1745 ho mal v prenájme Gyorgy N. Rhaell. Roku 1771 pracoval v Drnave železný hámor spolu s dvoma pecami a v chotári boli bane na železnú rudu.
6. 7. 1840 sa v chotári obce odohrali menšie boje pri ktorých zahynulo 9 honvédov, ktorým čítací spolok 20. 8. 1988 postavil na miestnom cintoríne pomník odliaty v drnavskej železiarni.
Drnavský katolícky čítací spolok bol založený v roku 1884 a pracoval do obdobia II. svetovej vojny.
Stará škola bola prestavaná v roku 1879. V roku 1891 vznikla učňovská škola železiarskej spoločnosti, ktorej vyučovanie prebiehalo v základnej škole.
Železiarstvo
Železiarstvo zohralo v dejinách obce významnú úlohu. V roku 1730 boli v Drnave dve pece v správe Andrássyovcov. V rokoch 1804–1805 boli v obci štyri pece a štyri hámre vo vlastníctve Štefana Andrássyho.
V roku 1804–1805 navštívil železiareň saský odborník E. Becker. Matka Juraja Andrássyho Mária Festichová postavila v roku 1817 prvú vysokú pec a súčasne päť skujňovacích vyhní a tri hámre. Písomnosti ďalej uvádzajú, že začiatkom 19. storočia tu pracovali štyri pece a štyri hámre, namiesto ktorých roku 1821 postavil gróf Juraj Andráši pec vysokú a nechal k nej zo Sliezska (Gleiwitz) doviesť valcové/piestové dúchadlo.
Anglický technik John Paget, ktorý v roku 1835 precestoval celé Uhorsko a navštívil aj Drnavu, vyslovuje obdiv nad jej vybavením. Vyrábalo sa v nej surové železo, ktoré sa skujňovalo pudlovaním, liatinové odliatky odlievaním priamo z vysokej alebo kuplovej pece a opravované strojové súčiastky. Gróf Andrássy zveľaďoval podnik na základe poznatkov získaných v rámci študijných ciest v zahraničí. Do zahraničia vysielal aj vlastných technikov, aby si osvojili nové metódy. Dvoch hámorníkov dal vyučiť na vlastné náklady v Nemecku, kde ich pobyt trval dva roky. Dobré výsledky zaregistrovali v prevádzkárni zlievárne, zriadenej roku 1838. Jej výrobky rozširoval v Pešti veľkoobchodník Lipót Grossinger. Výrobky nachádzali odbyt aj v Košiciach, Debrecíne, v okolí Tokaja, v Segedíne a Sedmohradsku. Zlievareň sa zameriavala najmä na výrobu veľkých odliatkov určených pre stavebníctvo a priemyselné účely.
V roku 1845 pracovalo v podniku 225 zamestnancov. Z nich bolo 145 Maďarov, 56 Nemcov a 45 Slovákov. Dobré meno získala zlieváreň, keď jej odliatky (nosné stĺpy, liatinové vráta) určené pre Reťazový most nad Dunajom medzi Pešťou a Budínom po vykonaní prísnych technických skúšok vyhoveli zahraničnej konkurencii. Spracúvali železo dovezené z Anglicka.
Po revolúcii v roku 1848 došlo k ďalšiemu rozvoju podniku. Okrem bežných zlievárenských výrobkov tu vyrábali napr.: rozličné sporáky, platne, nádoby, kotle, závažia, súčiastky do hodín a od začiatku 60. rokov 19. storočia a najmä v druhej polovici desaťročia aj železničné kolesá. Súčasťou výrobného programu boli aj drobné predmety potrebné v zámočníckych dielňach, ako skrutky, strojové súčiastky a pod., ďalej zariadenie pre papierne (napr. v Slavošovciach) cukrovary, mlyny, pekárne a iné podniky, kvalitné potrubie na vodu a paru pod vysokým tlakom. V roku 1852 bola postavená ďalšia vysoká pec a vtedy už pracovali aj štyri pudlovacie pece, jedna kuplová pec a zlievareň.
Zlieváreň za zlievárenské výrobky dostala Veľkú cenu na výstave v Pešti v roku 1846. V roku 1855 na priemyselnej výstave v Paríži udelili továrni medailu 2. stupňa. Železiareň sa zúčastnila aj na priemyselnej výstave v Košiciach r. 1857 a na krajinskej výstave v Budapešti r. 1885, kde získala Veľkú cenu za konkurenčnú schopnosť.
V roku 1840 bola Jurajom Andrássym založená tzv. bratská pokladnica. Robotníci do pokladnice prispievali z každej zarobenej zlatky jeden grajciar a za to im pokladnica poskytovala liečenie a lieky. V prípade úmrtia sa poskytol jednorazový príspevok ako pohrebné. Iba v r. 1867 v niekoľkých prípadoch vyplatili jednorazový príspevok vdovám a sirotám aj mimo pohrebného. Podporu v chorobe nevyplácala, takže úlohy bratskej pokladnice plnila len čiastočne.
U zlievačov boli časté a vážne prípady ochorenia reumatizmom. Ak to povolila správa Andrássyho panstva, z bratskej pokladnice sa poskytovali peniaze i na kúpeľnú liečbu. Pracovný čas bol prakticky neobmedzený. Napr. tlčiari železnej rudy avápenca pracovali od ráno do večera a boli platení podľa množstva vykonanej práce. Mzdy boli o niečo vyššie než na Spiši. Napriek tomu bolo postavenie robotníkov ťažké a boli nútení pracovať i na malom poli či už na vlastnom prenajatom od statkára. Robotníkom pracujúcim v železiarni sa prideľoval do používania kus pôdy za určitý peňažný poplatok, ktorý vyberal správca. Úradníci okrem platov mali vždy svoj určený deputát, ktorý pozostával z obilia, strukovín, palivového dreva, vína, soli a pod. Deputát dostávali takisto aj majstri a hámorní čeľadníci. Na sviatok Vstúpenia dával majiteľ všetkým robotníkom pohostenie.
Železiareň potrebovala aj veľké množstvo drevného uhlia, ktoré vypaľovali uhliari v okolitých lesoch. Stopy po pálení uhlia sa tu nachádzajú dodnes a svedčia o tom aj chotárne názvy ako napr. Szénhely (Sénhej).
Po smrti Juraja Andrášiho dal nový užívateľ gróf Andráši v roku 1894 železiareň do prenájmu nemeckým podnikateľom Sárkányovi a Sochneiderovi, ktorí založili firmu Spoločnosť nájomcov drnavskej železiarne. Od roku 1900 prevzala prenájom sama Rimavskomuránska spoločnosť. V roku 1908 sa podstatne obmedzila výroba a železiareň bola zatvorená v roku 1915.
Baníctvo
Prvými banskými podnikateľmi, ako to uvádzajú dokumenty, boli rožňavskí, smolnícki a gelnickí baníci, ktorí v 17. a 18. storočí pod Pipiťkou a na území Pače kutali a dobývali medené a strieborné rudy. Mohutné prepadliská a odvaly, najmä po Pipiťkou, svedčia o tejto starodávnej baníckej činnosti. Baníctvo na tomto území nemalo predtým takmer žiadny význam. Ťažba železných rúd sa obmedzila len pre potreby panstva. Obrat nastal iba v roku 1825, po vystavaní na tú dobu modernej železiarne.
V roku 1894 boli na území obce nasledovné železorudné bane – Karoly, Francziska, Cajetama, Dénes, Rebeka, Clemens, Erzébet, Arnold, Lajos, Irma, Ferdinand, Nathália, Anna, Rudolf, Boldizsár, Géza, Imre, Hedvig. Ich majiteľom bol gróf Dionýz Andráši, ktorý dal bane do prenájmu. Prvým nájomníkom bola spoločnosť Dernoi vasgyár berlo tarsulat, od roku 1898 spoločnosť Unio a nakoniec do roku 1945 Rimamuránska spoločnosť.
Rimamuránska spoločnosť pokračovala v otvárkových prácach na hlavnej žile Dénes. Počas I. svetovej vojny sa rozvoj ťažby spomalil. Roku 1929 bola zriadená samostatná závodná správa a baňa v Drnave sa stala samostatnou organizačnou jednotkou. V roku 1935 sa začala ťažba na ložisku Dénes. Výstavbou úzkokoľajového spojenia dvoch hlavných revírov Drnavy a Malého vrchu a výstavbou lanovky medzi Malým vrchom a Rožňava Baňou v rokoch 194041  sa vytvorili podmienky k zintenzívneniu ťažby. Počas okupácie bol závod Drnava a okolie priradený k Maďarsku, čím však nebol ohrozený chod prevádzky. V r. 1945 boli bane pričlenené k národnému podniku Železorudné bane. V roku 1950 zomreli v bani dvaja robotníci chybou banského majstra, ktorý zle uložil výbušniny. Napokon v roku 1965 podnik pre nedostatok zásob baňu zatvoril.
Diadém
Diadém môže byť:
Povetrie
Povetrie môže byť:
Malá Rača
Malá Rača je vrch v Kysuckých Beskydách. Leží nad Zborovom nad Bystricou, približne východne od Čadce a prechádza ním štátna hranica s Poľskom.
Poloha
Vrch sa nachádza v centrálnej časti pohoria, v geomorfologickom podcelku Rača. Leží na slovensko-poľskej hranici, na rozhraní Žilinského kraja a Sliezskeho vojvodstva a vedie ním hranica okresu Čadca a Powiatu żywieckeho. Na slovenskom území zasahuje do katastra obce Stará Bystrica, na území Poľska patrí do katastra gminy Rajcza. Masív sa nachádza v hlavnom hrebeni Kysuckých Beskýd, ktorým vedie rozvodnica povodí Dunaja a Visly. Severným susedom v hlavnom hrebeni je majestátna Veľká Rača, juhovýchodne leží vrch Orol a západným smerom vybieha rázsocha Skalky. Vrch leží v CHKO Kysuce a veľká časť patrí do národnej prírodnej rezervácie Veľká Rača, vyhlásenej v roku 1976 (ochranné pásmo ).
Opis
Vrchol leží zhruba severovýchodne od Starej Bystrice. Malá Rača tvorí pahorok, vybiehajúci južným smerom z masívu Veľkej Rače, najvyššieho vrchu pohoria. Oddeľuje ich nevýrazné sedlo a od vrcholu pokračuje hrebeň juhovýchodným smerom do sedla pod Orlom, ktoré oddeľuje vrch Orol. Hranicou, vedúcou po hrebeni, prechádza i rozvodie Čierneho a Baltského mora. Slovenská, západná časť je odvodňovaná prítokmi Klubinského potoka do rieky Bystrice, východná časť na poľskom území odvádza vodu riečkou Racza do rieky Sola.
Výhľady
Vďaka nadmorskej výške a polohe je z čiastočne odlesnených miest vrchu pekný výhľad na široké okolie. Pozorovať je možné najmä okolité vrchy pohoria, vrátane značnej časti hrebeňa. Pri vhodných podmienkach poskytuje jedinečný pohľad na Krivánsku Fatru, Kysuckú vrchovinu, Moravsko-sliezske Beskydy a Sliezske Beskydy, nezriedka však vidieť i Oravské Beskydy, Oravskú Maguru, Veľký Choč a časť Vysokých a Nízkych Tatier.
Stredná priemyselná škola stavebná (Žilina, Veľká okružná 25)
Stredná priemyselná škola stavebná v Žiline vznikla v roku 1960 ako stredná odborná škola SPŠ stavebná. Škola mala pri založení 78 žiakov a 2 triedy odboru pozemné stavby. Riaditeľom bol Ing. arch. Milan Hodoň. V školskom roku 2001/2002 sa stal riaditeľom Ing. Jozef Ďuriník. V školskom roku 2008/2009 mala škola 745 študentov a 26 tried.
Možnosti štúdia
Škola získala medzinárodný certifikát IES, ktorý vyjadruje kvalitu vzdelávacieho subjektu.
Zoznam športových článkov/DŽ
Tento index bol automaticky vygenerovaný podľa tejto kategorizácie. Obsahuje 9 článkov. Aby sa nové články zobrazili v tomto indexe, musia byť zaradené aspoň do jednej z vymenovaných kategórii. Nové a upravené kategórie sa zohľadnia pri nasledujúcom generovaní.
dža
Džamolidin Abdužaparov
dži
Džibutské národné futbalové mužstvo · Džigoró Kanó · Džiro Mijake · Džiró Sató · Džiu-džicu (Japonsko)
džu
Džudo · Džundži Nišikawa · Džunri Namigatová
Drenthe (provincia)
Drenthe je holandská provincia v severovýchodnej časti krajiny. Hlavným mestom je Assen. Susedí s provinciami Overijssel na juhu, Frízsko na západe, Groningen na severe a s Nemeckom na východe.
Wang Meng
Wang Meng (,, * 15. október 1934, Peking, Čína) je jeden z najvýznamnejších súčasných čínskych spisovateľov a bývalý minister kultúry.