cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Majstrovstvá Európy v basketbale mužov 1937
Podľa pravidiel FIBA mal víťaz predchádzajúceho turnaja právo zorganizovať nasledujúci turnaj, čo aj Lotyšsko využilo. Zápasy sa odohrali v priestoroch bývalej továrne, ktorá bola pretvorená na športové centrum Sporta Nams s kapacitou 3 000 divákov.
Lupina (koža)
thumb|Mikroskopické zväčšenie ľudskej lupiny Lupiny vznikajú odlupovaním odumretých kožných buniek z pokožky hlavy. Keď kožné bunky odumrú, malé množstvo odlupovania je prirodzené; asi 487 000 buniek/cm2 sa normálne uvoľní po umytí šampónom. Niektorí ľudia však majú nezvyčajne veľké množstvo lupín, buď chronicky alebo v dôsledku určitých spúšťačov až do 800 000 buniek/cm2, čo môže byť sprevádzané sčervenaním a podráždením pokožky hlavy.
Lupiny sú častou chorobou pokožky hlavy, ktorá postihuje takmer polovicu populácie po puberte. Nezáleží na pohlaví a rase. Často sú sprevádzané svrbením. Bolo preukázané, že keratinocyty zohrávajú kľúčovú úlohu v imunitnom systéme proti tvorbe lupín. Rozsah tvorby lupín sa môže meniť v závislosti od sezóny. Často sa zhoršuje v zime. Lupiny sa málokedy vyskytujú pred pubertou, najakútnejšie bývajú vo veku okolo dvadsiatych rokov, a postupne ustupujú s pribúdajúcim vekom. Vo väčšine prípadov lupiny môžu byť liečené špeciálnymi šampónmi. Nie je však známy žiadny liek, ktorý by ich vyliečil natrvalo.
Tí, ktorí sú postihnutí lupinami, môžu zažívať problémy v spoločnosti a rovnako môžu trpieť zníženým sebavedomím. Liečba je preto dôležitá aj z psychologických aj z fyziologických dôvodov.
Príznaky a symptómy
alt=Severe dryness of scalp resulting in Dandruff.|náhľad|Typické lupiny. Príznaky lupín sú svrbenie pokožky hlavy a malé vločky vo vlasoch. Rovnako sa môžu objaviť červené a mastné škvrny na pokožke hlavy.
Bahenný plyn
Bahenný plyn môže byť:
Ľahký uhľovodík
Ľahký uhľovodík môže byť:
Zemný plyn (rozlišovacia stránka)
Zemný plyn môže byť:
Traskavý plyn
Traskavý plyn môže byť:
Dejiny Čile
Dejiny Čile je možné rozdeliť na viacero častí. Prvou je predkolumbovská éra, ktorá bola v Čile ovplyvnená aj Ríšou Inkov, ktorá sem čiastočne zasahovala. Avšak historicky najvýznamnejším indiánskym kmeňom sa postupne ukázal Mapuče (Aruakáni), ktorý kládol úspešný odpor ešte niekoľko storočí. Ďalším historickým obdobím je éra španielskej nadvlády, kedy bolo Čile súčasťou Miestokráľovstva Peru, ktoré na jeho území zriadilo tzv. Generálne kapitánstvo Čile. Vojna za nezávislosť na Španielsku začala v Čile už v roku 1808, no k definitívnemu vyhláseniu nezávislosti došlo až v roku 1818. K úplnému oslobodeniu Čile a tým aj ukončeniu vojny za nezávislosť však došlo v roku 1824. Nasledovala éra budovania nezávislého štátu, ktorá bola ukončená krátkou občianskou vojnou v roku 1891, kedy proti sebe bojovali zástancovia prezidentského a parlamentného systému. V období rokov 1891 a 1925 mal v krajine rozhodujúce slovo parlament. Jeho nestabilnú vládu ukončili v rokoch 1924 a 1925 vojenské prevraty. Po nich nasledovalo obdobie prezidentskej republiky, ktoré skončilo v roku 1973, kedy bol socialistický prezident Salvador Allende zosadený vojenským prevratom. Nasledovala 17 ročná diktatúra ozbrojených síl na čele s generálom Augustom Pinochetom. V roku 1990 sa krajina vrátila k demokratickej vláde.
Predkolumbovská éra
náhľad|vpravo|Rozdelenie [[Indiáni|indiánskych kmeňov na území súčasného Čile.]] Najstaršie archeologicky doložené dôkazy ľudskej činnosti na území Čile pochádzajú z obdobia zhruba 3 000 rokov pred n. l. Predpokladá sa však, že prvá migrácia na územie Čile začala už pred 33 000 rokmi. Archeologicky sa však zatiaľ tento údaj nepodarilo potvrdiť. Posledné nálezy naznačujú, že trvalejšie osídlenie tu mohlo byť už pred 13 000 rokmi a prví indiáni boli zrejme kočovníci a mohli sa venovať hlavne lovu rýb. Až s príchodom poľnohospodárstva sa časť pôvodných obyvateľov postupne usadila na jednom mieste.
Keďže územie súčasného Čile sa rozprestiera na dlhom páse popri pobreží Južnej Ameriky, žilo na tomto území množstvo indiánskych kmeňov. Na severe bol najvýznamnejším kmeň Changosov (zvaných tiež Camanchacosovia), ktorý sa venoval predovšetkým rybolovu a dokázal vyrábať vlastné plavidlá. Tento kmeň ovládal pobrežie od úplného severu Čile až po mesto Puerto Viejo. Vyspelejšie kmene však žili vo vnútrozemí, jednalo sa o Atacamov. Títo stavali kamenné pevnosti a vytvárali terasovité polia, kde pestovali rôzne plodiny. Južne od Atacamov žil kmeň Diaguitov, ktorý však obýval obe strane Ánd. Z tohto dôvodu (keďže Andy tvorili prirodzenú bariéru) boli Diaguitovia pomerne rozdielni a používali rôzne dialekty svojej reči.
Čim južnejšie, tým boli pôvodní obyvatelia menej vyspelí a skôr na úrovni lovcov a zberačov (podobne ako v Argentíne alebo Uruguaji). Najvýznamnejším kmeňom v centrálnej časti Čile boli Mapuče (zvaní aj Araukáni). Mapuče sa vyznačovali svojou schopnosťou boja. Bol to početný kmeň a predpokladá sa, že v čase príchodu Španielov, ho mohlo tvoriť až 1,5 milióna ľudí. Nejednalo sa však o jednotný kmeň, ale o kmeňový zväz, ktorý sa spájal iba v dobe vojny. Aj preto patria k posledným kmeňom (možno posledný vôbec), ktorý sa dokázal ubrániť Španielom a žiť vlastným spôsobom života pomerne dlhú dobu. Svoju moc nad rozsiahlymi južnými územiami udržali až do polovice 19. storočia. Okrem Mapuče tu však žili aj Pehuenchovia či Huillichovia, ktorí však boli skôr kočovnými kmeňmi a prechádzali pravidelne cez Andy. Na úplnom juhu žili najchudobnejšie a najmenej vyspelé kmene. Sem patria napríklad Chonosovia. Tento kmeň sa živil výhradne lovom na mori, vytvárali si taktiež vlastné plavidlá a boli schopní loviť uškatce. Na úplnom juhu v Ohňovej zemi žili kmene Alakalufov a Yaganov.
Najvýznamnejšou juhoamerickou indiánskou civilizáciou boli Inkovia. Ich centrum sa však nachádzalo severnejšie, predovšetkým na území súčasného Peru. Na územie Čile začala Inkská ríša expandovať až na konci 15. storočia za vlády Huayna Cápaca. V priebehu zhruba 40. rokov ovládli Inkovia severnú a strednú časť Čile. Expanziu Inkov zastavil až kmeň Mapuče, ktorý sa s nimi niekoľkokrát úspešne stretol v boji. Najväčšia bitka medzi nimi sa udiala pri rieke Maule a trvala tri dni. Nie je však známy presný dátum a ani výsledok bitky, no táto mala mať na oboch stranách veľa obetí. Práve tento stret spôsobil zastavenie expanzie Inkov na juh a územie kmeňa Mapuče sa tak stalo južnou hranicou Ríše Inkov. Podmanené územia začali Inkovia veľmi rýchlo spravovať, miestni indiáni boli povinní odvádzať dane a pomáhať pri stavbe známeho inkského systému ciest, ale aj na iných pre ríšu dôležitých stavbách. Inkovia začali do tejto oblasti aj sťahovať iné kmene zo severu, aby tak podporili svoju vládu. V súčasnosti je v Čile viacero archeologických nálezov, ktoré dokladajú život pôvodných obyvateľov. To dokazuje vyspelosť niektorých kmeňov, ktoré tu žili.
Príchod Španielov a objavovanie Čile
Snahu Španielov kolonizovať juh Čile však Mapuče úspešne potláčali, keď zničili prakticky všetky nové španielske osady v tejto oblasti. Mapuče si postupne dokázali vybudovať medzi Španielmi veľký rešpekt (keďže španielske straty boli obrovské – rádovo mnoho tisícové) a ich územie sa stalo, podobne ako pred tým pri Inkoch, hranicou expanzie dobyvateľov. Valdiviova snaha o dobytie južných území skončila 25. decembra 1553, keď bol v bitke pri Tucapel zajatý bojovníkmi z kmeňa Mapuče. Následne indiáni zajatých Španielov (vrátane Valdiviu) zabili a zjedli ich srdcia. Mapuče v tejto bitke viedol jeden z ich náčelníkov Lautaro, ktorý je do súčasnosti považovaný za symbol odporu proti európskym kolonizátorom. Paradoxom bolo, že práve Lautaro slúžil pred tým v španielskom vojsku, kde sa naučil španielskej bojovej taktike.
Na čelo španielskych snáh o obsadenie juhu Čile sa po smrti Valdiviu dostal Francisco de Villagra. Aj tohto však Lautaro porazil a podarilo sa mu dokonca zničiť osadu Concepción, ktorá mala slúžiť ako dôležitý oporný bod Španielov na juhu Čile. Lautaro sa po ďalšej úspešnej bitke rozhodol presunúť na sever a zničiť staršie španielske osady vrátane Santiaga. Dostal sa však iba po osadu Peteroa, kde bol Španielmi na čele s Villagrom porazený (1556). Ďalšia bitka sa uskutočnila až o rok pri rieke Mataquito, kde znova Villagra vyhral a Lautaro dokonca zahynul. Aby Villagra dokázal španielskym osadníkom, že sa mu podarilo poraziť indiánsku hrozbu, nechal Lautarovi odrezať hlavu a túto nechal vystaviť v centre Santiaga. Novým guvernérom sa v roku 1557 sa stal García Hurtado de Mendoza. Tento svoju moc upevnil tým, že zatkol svojho predchodcu Villagra a vyhnal ho do Peru. Nový guvernér mal k dispozícii veľké vojsko, ktoré ihneď použil proti odbojným Mapuče. Týchto porazil a nechal popraviť ich náčelníkov. Guvernér nechal opäť založiť osadu Concepción a súčasne nechal obnoviť okolité pevnosti. Mendoza následne pokračoval v objavovaní Čile viac na juh. Aj on na novo objavených miestach nechal zakladať nové osady, lebo sa tak, ako jeho predchodcovia domnieval, že týmto spôsobom oslabí indiánov. Avšak spôsob vlády Mendozu sa nepozdával vysokopostaveným Španielom v Peru a tak ho nahradili jeho predchodcom Villagrom.
Vojna s kmeňom Mapuče
náhľad|vpravo|Vojna medzi Španielmi a kmeňom [[Mapuče ovplyvnila počiatky kolonizácie Čile. Obrázok ukazuje jednu zo vzájomných bitiek v prvej polovici 17. storočia.]] Už v roku 1570 zničilo nové španielske osady zemetrasenie (zemetrasenia budú postihovať Čile pravidelne). Toto zničilo hlavne osadu Concepción. Už o päť rokov neskôr sa odohralo ďalšie silné zemetrasenie, ktoré poničilo taktiež niekoľko osád. Ďalším negatívnym faktorom boli choroby, no predovšetkým vojenské hrozby. Na súši kolonistov stále ohrozoval kmeň Mapuče a na mori boli hrozbou piráti z Anglicka a Holandska. Z nich najznámejším bol Angličan Sir Francis Drake, ktorý dokonca dobyl a vyraboval prístav Valparaíso. Pirátske útoky začali postupne pre prístavy v Čile spôsobovať stále väčšie problémy. Pre Miestokráľovstvo Peru malo územie Čile strategický význam, predovšetkým pre jeho blízkosť Magalhaesovmu prielivu, ktorý spája Atlantický a Tichý oceán. Miestokráľ z Peru preto rozhodol, že v blízkosti prielivu nechá vystavať nové prístavné osady a pokúsi sa zamedziť anglickým a holandským lodiam prechádzať prielivom. Pedro Sarmiento de Gamboa bol poverený realizáciou tohto projektu. Gamboa v roku 1584 síce založil na juhu dve osady, no ich obyvatelia čoskoro postupne zomreli od hladu a chorôb. Tým sa plány Španielov na upevnenie svojej moci na juhu Čile na dlhý čas skončili. Angličania neúspech Španielov využili a vyslali do oblasti ďalších pirátov. Na ich čele stál tento krát Thomas Cavendish. Čile sa španielskym kolonistom podarilo pred pirátmi tento raz ubrániť, no na severe v Peru a Mexiku už boli anglickí piráti úspešní. Keďže peruánski miestokráli a ani čilskí guvernéri nedokázali riešiť problémy so zahraničnými pirátmi, rozhodli sa Španieli nahradiť funkciu guvernéra novým úradom. Vznikla tak tzv. kráľovská audiencia (Real Audiencia). Jednalo sa prakticky o súdny dvor, no tento mal nie len súdne, ale aj administratívne a vojenské právomoci. Tento úrad však bol tvorený neskúsenými úradníkmi a tak sa vláda už po roku vrátila do rúk guvernérom. V roku 1583 sa novým guvernérom Čile stal Alonso de Sotomayor. Tento prišiel s vlastným plánom, ako konečne poraziť Mapuče. Zámer zahŕňal vytvorenie profesionálneho vojska, ktoré by nahradilo mestské milície, ktoré bojovali do tej doby. Jeho plán však nebol úspešný, keďže proti nemu vystúpila cirkev, ktorá bola presvedčená, že indiánov porazí ich preorientovaním na kresťanstvo. Ani toto však nevyšlo a Španieli bojovali s Mapuče dlhé roky ďalej. Dokonca guvernér Martín García Óñez de Loyola padol v boji s Mapuče v roku 1598. Mapuče sa dokonca podarilo všetky mestá južne od rieky Biobío zničiť.
Ani pomerne úspešné pôsobenie Jeuzitov však nezastavilo vojnu medzi kolonistami a Mapuče. Tieto boje zaberali veľký podiel rozpočtu Peru. Dá sa konštatovať, že v boji s Mapuče v Čile padlo viac Španielov, než vo zvyšku celej Ameriky spolu. Napriek tomu si nemohli Španieli dovoliť, aby Čile ovládli Mapuče, keďže práve Čile tvorilo južné ochranné pásmo Peru, ktoré bolo centrum španielskej koloniálnej vlády v celej Južnej Amerike a navyše aj miestom, kde sa ťažilo veľké množstvo striebra. Španieli sa rozhodli vyslať k Mapuče desiatky kresťanských misionárov, aby tento kmeň dobyli nie vojnou, ale prijatím kresťanstva. Mapuče však na túto snahu reagovali najprv popravou všetkých misionárov a následne obnovením útokov na španielske osady na severe. Tento neúspech rozdelil španielskych kolonistov na dve skupiny, jednu tvorili Jezuiti a druhú iné katolícke rády a väčšina obyvateľstva. Španielsky kráľ Filip IV. nakoniec rozhodol, že plán Jezuitov spočívajúci v posielaní misionárov a defenzívnej vojne už nebude pokračovať a kolonisti sa tak vrátili ku koncepcii ofenzívnej vojny. Ani tu však Španieli neboli veľmi úspešní, keď v roku 1629 Mapuče zničili celú ich vojenskú výpravu, ktorá smerovala na juh. Vojny s Mapuče postupne zjednotili všetkých kolonistov, ktorí tak už neriešili predchádzajúce spory medzi Jezuitmi a zvyškom spoločnosti. Čile sa tak stalo postupne veľmi militarizovanou spoločnosťou, miestni kolonisti sa stali veľmi dobrými a skúsenými bojovníkmi, na druhej strane však Čile značne zaostávalo vo vzdelanosti a ekonomike, keďže obyvateľstvo sa sústredilo predovšetkým na boj.
Stabilizácia a rozvoj kolónie
náhľad|vpravo|[[Ambrosio O'Higgins je jeden z najvýznamnejších kapitánov generálov Čile. Neskôr pôsobil ako miestokráľ Peru.]] Keďže Magalhaesov prieliv bol nebezpečný pre časté útoky pirátov a zlé počasie, rozhodli sa Španieli využívať vo väčšej miere Hornský mys. Holanďania však získali silné postavenie na oboch miestach, dokonca na určitý čas v roku 1643 obsadili strategický ostrov Chiloé. Problémy však naďalej spôsobovali aj Angličania, ktorí útočili na čilské prístavy, pričom niektoré sa im aj podarilo vydrancovať. Pirátska hrozba pretrvala po celé 17. storočie. Strategický význam mesta Concepción sa prejavil práve v čase vojny s Mapuče. Čilský guvernér sem práve preto presunul aj svoje sídlo zo Santiaga a Concepción sa tak stalo de facto hlavným mestom Čile. V roku 1647 postihlo Čile ďalšie silné zemetrasenie, ktoré vážne poškodilo Santiago. Do Čile sa však vo väčšej miere nesťahovali noví európski kolonisti, čo začalo spôsobovať problémy. Aj z tohto dôvodu sa postupne najväčšou skupinou obyvateľstva stali mestici, teda miešanci európskych kolonistov a pôvodných indiánskych obyvateľov (mestici z mesta sa nazývali Rotos, mestici na vidieku sa nazývali huasos a peones). Vďaka veľkej vzdialenosti nie len od Európy, ale i od Peru sa čilská administratíva vyznačovala pomerne veľkou samostatnosťou, miestni guvernéri mali relatívne veľkú moc, dokonca aj miestni cirkevní predstavitelia fungovali pomerne samostatne. Miestne katolícke rehoľné rády začali dokonca medzi sebou viesť aj ozbrojené strety, aby získali silnejšie postavenie na úkor iného rádu. Už počas 17. storočia sa niektoré rehoľné školy zmenili s povolením pápeža na univerzity.
Najväčšími exportnými komoditami sa stali hovädzie kože a iné produkty z hovädzieho dobytka (podobne ako v iných južných provinciách Južnej Ameriky). Z dôvodu jednostranne zameraného obchodu na Peru a neustále pokračujúcej vojny s Mapuče sa však Čile ekonomicky vôbec nedarilo. Miestnu ekonomiku tak muselo začať dotovať Miestokráľovstvo Peru, aby bola vôbec schopná fungovať. Napriek všetkému sa však už v tej dobe severnú a centrálnu časť súčasného Čile podarilo postupne stabilizovať. Po zemetrasení v Peru v roku 1687 sa však začalo v Čile oveľa viac presadzovať pestovanie obilia, ktoré postupne nahradilo hovädzí dobytok a produkty z neho ako hlavný exportný artikel. V roku 1682 sa novým guvernérom stal José de Garro, za jeho vlády sa však jeho pozícia premenovala na kapitán generál a tak bol kapitánom generálom Čile. Od tejto doby sa už za guvernérov vymenovávali ľudia, ktorí sa nejakým spôsobom pred tým osvedčili. Súčasne sa hlavné mesto vrátilo do Santiaga z toho istého dôvodu, pre ktorý bolo pred tým presunuté do Concepciónu, teda kvôli hrozbe Mapuče. Prvým guvernérom, ktorého vláda priniesla Čile prosperitu bol José Manso de Velasco, ktorý sa guvernérom stal v roku 1737. Jeho vláda sa okrem iného vyznačovala aj zakladaním nových miest. Velasco taktiež podporoval sťahovanie ľudí z vidieka do miest, čo napomáhalo zvyšovaniu vzdelávania. V roku 1738 nechal Velasco založiť univerzitu. Velasco dosahoval v Čile nebývalé úspechy a tak sa v roku 1745 stal dokonca miestokráľom Peru. Ďalším významným guvernérom bol Manuel de Amat y Junyent, ktorý vládol od roku 1755. Aj on sa vďaka zásluhám (potlačil hrozbu lupičských skupín, ktoré terorizovali Čile) stal už v roku 1761 miestokráľom Peru. V roku 1767 však Čile poznačil nútený odchod Jezuitov. Títo totiž podobne, ako v iných častiach Južnej Ameriky, výrazne podporovali nie len vzdelávanie, ale i poľnohospodárstvo. Ich odchod tak mal negatívny vplyv, lebo produkcia podstatne poklesla.
Od roku 1772 sa guvernér Čile už trvale premenoval na kapitána generála Čile. Vtedajší kapitán generál Agustín de Jáuregui chcel vojnu s Mapuče vyriešiť tým, že im ponúkol možnosť vymenovať veľvyslanca v Santiagu. Najsilnejšie kmene Mapuče skutočne vyslancov poslali, ale po čase sa tento pokus ukázal ako neúspešný, nakoľko indiánski veľvyslanci začali vo veľkej miere popíjať alkoholické nápoje a tak sa radšej vrátili späť ku svojim kmeňom. V roku 1786 sa Čile rozdelilo na dve intendancie, jedna mala sídlo v Santiagu a druhá v Concepcióne. V roku 1788 sa kapitánom generálom stal Ambrosio O'Higgins. Bol to Ír narodený priamo v Írsku, ktorý sa postupne stal významným obchodníkom v Santiagu. Neskôr sa zapojil do verejných projektov, kde zaznamenal úspechy a tak sa stal kapitánom generálom Čile. Aj on nechal zakladať nové mestá, rozširoval cesty a podporoval vzájomnú spoluprácu medzi čilskými mestami. V roku 1791 presadil zrušenie tzv. encomiend, čo boli usadlosti, kde museli povinne pracovať indiáni (v podstate ako otroci). Indiáni tak boli po dlhej dobe konečne oslobodení od povinnosti pracovať na Španielov a mohli sa začať venovať vlastnej produkcii. Vďaka svojmu pôsobeniu sa Ambrosio O'Higgins stal v roku 1796 miestokráľom Peru. Ambrosio O'Higgins ako miestokráľ v roku 1798 podporil ukončenie závislosti Čile na Peru. Tento krok iba formálne potvrdil faktický stav, keďže kapitáni generáli (resp. pred tým guvernéri) boli aj tak reálne pomerne samostatní. Ambrosio O'Higgins je považovaný za jedného z najvýznamnejších kapitánov generálov (guvernérov) Čile počas španielskej nadvlády.
Dôvody konfliktu
náhľad|vpravo|[[Francisco Antonio García Carrasco bol kapitánom generálom Čile v období rokov 1808 až 1810.]] Vďaka stabilizácii a rozvoju, ktoré priniesli poslední úspešní kapitáni generáli sa Čile začalo dariť po všetkých stránkach. Zlepšila sa ekonomika, poľnohospodárska produkcia, vybudovali sa nové cesty, ktoré spájali staršie ale i nové mestá. Súčasne sa zvýšila miera vzdelanosti obyvateľstva. Vojna s Mapuče síce pokračovala ďalej, no Mapuče sa začali postupne sťahovať viac južne, čo uvoľnilo aj priestor pre nových osadníkov, ktorí mohli zakladať nové osady na miestach, kde to pred tým nebolo buď vôbec možné, alebo iba veľmi obtiažne. Do popredia sa tak začali dostávať obchodníci a štátni úradníci. Tým sa dostalo viac moci práve nemilitarizovanej časti spoločnosti, ktorá si toho aj bola vedomá. Mestská rada (cabildo) v Santiagu sa stala centrom regionálnej vlády, ktorá už nebola výhradne v rukách jediného muža, ale podieľal sa na nej kolektívny orgán. Tento tvorili predovšetkým miestni rodáci a obyvatelia, čím vzrastal regionalizmus a zameranie hlavne na Čile. Miestni obyvatelia však postupne začali tvoriť aj väčšinu ozbrojených zborov a tiež ich velenia. Mnohí sa už začali cítiť viac Američanmi, či Čiľanmi, než Španielmi.
Do celej Ameriky povoľovali spočiatku Španieli imigráciu aj nešpanielskym Európanom. Neskôr však Španieli takúto migráciu zakázali a povoľovali ju iba individuálne na základe špeciálneho povolenia. To vytváralo priestor pre korupciu, no Španieli dovoľovali prisťahovanie niektorým vybraným národom, predovšetkým katolíckym Írom. Vďaka európskej migrácii sa aj do Santiaga dostávali moderné európske trendy a nové moderné myšlienky. Bohaté rodiny posielali svojich synov na štúdiá do Európy (medzi nimi boli aj neskorší vodcovia bojov za nezávislosť Čile). Títo sa potom vracali s revolučnými myšlienkami, ktoré neboli veľmi kompatibilné s tradičnou prošpanielskou politikou. Vzdelávanie sa postupne presunulo od cirkvi k štátu a tak sa aj výuka začala vykonávať nie v latinčine, ale španielčine.
V roku 1808 zomrel vo funkcii kapitán generál Luis Muñoz de Guzmán. Podľa pokynu kráľa mal byť na jeho miesto vymenovaný dôstojník s najvyššou hodnosťou. Miestna kráľovská audiencia sa však rozhodla vymenovať na uvoľnené miesto vlastného kandidáta, ktorým bol Juan Rodríguez Ballesteros. Vojsko však nebolo s týmto rozhodnutím spokojné a tak sa rozhodlo presadiť vlastného kandidáta na post kapitána generála. Po dvoch mesiacoch tak bol Ballesteros zosadený a na jeho miesto sa dostal Francisco Antonio García Carrasco. Tieto udalosti vytvorili napätie medzi úradom kapitána generála a kráľovskou audienciou. Carrasco bol však politicky neskúsený a tak sa nechal ľahko ovládnuť záujmovými skupinami na čele ktorých stál Juan Martínez de Rozas. Rozas však bol medzi obyvateľmi veľmi neobľúbený. Do týchto udalostí zasiahla aj španielska vojna za nezávislosť. V roku 1808 donútil francúzsky vládca Napoleon Bonaparte španielskeho kráľa Karla IV. abdikovať a jeho dediča Ferdinanda nechal uväzniť. Na španielsky trón Napoleon dosadil svojho brata Jozefa. Čilskí predstavitelia sa rozhodli prisahať vernosť Ferdinandovi. Najväčší vplyv na udalosti v Čile nakoniec mala vražda posádky anglickej lode, ktorá bola následne vyrabovaná. Z tohto zločinu boli obviňovaní práve Carrasco a Rozas, čo ešte viac zhoršilo ich pozíciu, Rozas dokonca odišiel zo Santiaga a nechal neskúseného Carrasca samého.
Spoločnosť sa tak začala deliť na dve skupiny. Jednu tvorili rojalisti. K tým patrili Španieli narodení ešte v Európe a niektorí bohatí kreoli (potomkovia Španielov narodení už v Amerike). Druhú skupinu tvorili patrioti, ktorí však spočiatku ešte nepožadovali úplnú samostatnosť od Španielska. Požadovali iba vytvorenie vlastnej vlády, ktorá by však bola podriadená Španielsku.
Stará vlasť
náhľad|vpravo|[[José Miguel Carrera vykonal v novembri 1811 vojenský prevrat a stal sa prezidentom prvej chunty a faktickým diktátorom Čile.]] Termín Stará vlasť, teda La Patria Vieja, označuje úvodné obdobie boja za nezávislosť Čile. V podstate začína v roku 1808, kedy kráľovská audiencia vymenovala vlastného kapitána generála a nevyhovela tak rozhodnutiu španielskeho kráľa. Vzájomné vzťahy medzi čilskými rodákmi a španielskymi prisťahovalcami boli veľmi napäté a stali sa hlavným dôvodom neskorších udalostí. Kreoli chceli dosiahnuť vytlačenie všetkých španielskych prisťahovalcov z mocenských postov. Čiľanom začali radiť patrioti z Buenos Aires, ktorí boli v tej dobe už pomerne radikálni. Avšak aj Carrascovi radili ľudia z Buenos Aires, predovšetkým miestokráľ Baltasar Hidalgo de Cisneros, ktorý navrhoval tvrdý postup voči potenciálnym vzbúrencom. Carrasco nakoniec naozaj nechal zatknúť troch vodcov patriotov. Keď sa však dozvedel, že miestokráľ Cisneros bol zbavený funkcie, rozhodol sa zatknutých vodcov patriotov poslať okamžite do Peru, kde mali byť potrestaní. Tomu však zabránila veľká demonštrácia pred sídlom kapitána generála. Na toto reagovala kráľovská audiencia, ktorá ponúkla protestujúcim ukončenie vlády Carrasca a jeho nahradenie miestnym dôstojníkom. 16. júla 1810 sa tak novým kapitánom generálom stal Mateo de Toro Zambrano. Tento však mal už v čase svojho menovania 83 rokov a trpel senilitou, bol tak veľmi ľahko ovplyvniteľný. Patrioti sa rozhodli túto situáciu využiť a snažili sa Zambrana ovplyvňovať vo svoj prospech. To sa im aj podarilo, vďaka tomu sa na vedúce pozície vo vojsku dostali podporovatelia patriotov. Ďalším úspechom patriotov bolo povolenie zvolania cabilda (zhromaždenia), ktoré Zambrano určil na 18. september 1810. Patrioti nechali Santiago obsadiť milíciami a na cabildo nepozvali hlavných predstaviteľov rojalistov. Na zhromaždení Zambrano ohlásil svoj odchod z funkcie. Súčasne ponúkol zhromaždeniu, aby samo rozhodlo o type novej vlády. Cabildo rozhodlo o vytvorení chunty. Na jej čele mal stáť prezident chunty, ktorým bol vymenovaný Zambrano. Formálne však nová chunta prisahala vernosť španielskemu kráľovi Ferdinandovi VII.
Prvým krokom, ktorý chunta urobila bolo posilnenie vojska a milícii. Súčasne rozhodla, že čilské prístavy budú môcť prijímať aj nešpanielske lode, avšak iba z krajín, ktoré sú buď spojenecké alebo neutrálne. Ďalším krokom bolo vyhlásenie volieb. V apríli 1811 sa však rojalisti rozhodli pre kontrarevolúciu. Táto však bola neúspešná, keďže rojalisti neboli vôbec pripravení. Keďže súčasťou chunty bol aj nepopulárny Juan Martínez de Rozas, začali čoskoro konflikty aj medzi patriotmi. Nový parlament, ktorý vzišiel z volieb, zasadol 4. júla 1811. Prevahu tu mali umiernené skupiny. Aj tento formálne prisahal vernosť španielskemu kráľovi Ferdinandovi. Radikálna čas patriotov však nebola spokojná s tým, že nemá väčšinu a tak sa rozhodla pre vojenské riešenie tejto situácie. Na čele radikálov stál José Miguel Carrera, ktorý patril k vplyvnej a početnej rodine Carrerovcov. Radikáli vyhnali z parlamentu nepohodlných poslancov a nahradili ich vlastnými stúpencami, následne došlo k rozšíreniu chunty na päť členov, kde väčšinu mali práve zástancovia radikálov. Za prezidenta chunty bol dosadený kňaz Joaquín Larraín, ktorý patril k ďalšej vplyvnej a početnej rodine Larraínovcov. Nová radikálna chunta vytvorila nový súdny dvor, novú provinciu a upravila spôsob vyplácania mzdy kňazom, ktorí museli byť verní novej vláde. Následne došlo tiež k schváleniu zákona, ktorý zbavil otroctva všetky deti otrokov a zakázal dovoz nových otrokov do Čile. Umiernená, ale aj radikálna skupina patriotov sa rozhodli obmedziť moc rodiny Carrerovcov. Týmto sa to však nepáčilo a tak 15. novembra 1811 uskutočnili druhý vojenský prevrat. Carrerovci následne nechali rozpustiť parlament a zatknúť Rozasa (ktorý bol následne deportovaný do Spojených provincii La Platy). Tento krok vyvolal de facto občiansku vojnu v Čile. Carrerovci začali presadzovať úplnú nezávislosť na Španielsku. Tieto myšlienky začalo postupne podporovať viacero významných Čiľanov. Na čelo chunty sa postavil José Miguel Carrera, ktorý začal otvorene robiť kroky vedúce k nezávislosti keď vyhlásil, že v Čile už nebudú platiť žiadne nariadenia prijaté mimo jeho územie. José Miguel Carrera však vládol ako diktátor a jeho vláda bola poznačená represiami. Došlo však aj k vytvoreniu tzv. Národného inštitútu, ktorý zlúčil niekoľko univerzít v Santiagu.
Na udalosti v Čile reagoval miestokráľ Peru José Fernando de Abascal y Sousa, ktorý do Čile vyslal armádu. Po príchode do Čile sa armáda rojalistov presunula na juh, kde ju posilnilo veľké množstvo priaznivcov monarchie. Carrera poslal proti veľkému vojsku rojalistov o niečo menšie vojsko, ktoré viedol Bernardo O'Higgins a Juan Mackenna. Súčasne sa situácia rýchlo menila aj v Španielsku, kde boli Francúzi porazení a na trón sa mal vrátiť Ferdinand. Rozhodujúca bitka sa odohrala v meste Rancagua 1. a 2. októbra 1814. Tu jednoznačne vyhrali rojalisti, no veliteľovi vojska patriotov O'Higginsovi sa podarilo aj so skupinou vojakov vďaka protiútoku z miesta utiecť.
Nová vlasť
vpravo|náhľad|[[Bernardo O'Higgins bol ústrednou postavou boja za nezávislosť Čile a zároveň počiatkov nezávislého Čile.]] Obdobie po vyhlásení nezávislosti sa nazýva Nová vlasť, teda La Patria Nueva. Ústrednou postavou tohto obdobia sa stal Bernardo O'Higgins, ktorý bol nemanželským synom Ambrosia O'Higginsa, bývalého kapitána generála Čile a miestokráľa Peru, čo bol paradox, keďže práve Bernardo sa následne stal jedným z hlavných predstaviteľov boja za nezávislosť. Už na začiatku musel čeliť ďalšiemu pokusu rojalistov o protiútok. Rojalisti získali kontrolu nad mestami Concepción a Talcahuano. V týchto mestách sa začali postupne vyloďovať nové španielske jednotky pod velením bývalého kapitána generála Osoria. Armády rojalistov a patriotov sa stretli v marci 1818 pri meste Talca. Španieli však boli v početnej nevýhode a tak sa stiahli za hradby mesta. Rojalisti sa rozhodli zaútočiť počas noci, pričom ich útok sa im podaril, dokonca O'Higgins bol zranený v boji. Španieli tak prekvapivo vyhrali bitku pri Talce. Rozhodujúca bitka sa odohrala 5. apríla 1818 na pláňach Maipú, ktoré sa nachádzajú pri rieke Maipo. Tu sa stretli dve početne rovnocenné armády. Bitku nakoniec jednoznačne vyhrali patrioti, ktorých viedol znova Argentínčan San Martín, O'Higgins sa kvôli zraneniu do bitky pripojil až pri jej konci. Toto víťazstvo znamenalo konečné potvrdenie nezávislosti Čile, keďže Španieli už nemali dostatok síl na zvrátenie tohto stavu.
Súčasne však musel Bernardo O'Higgins riešiť aj ekonomické problémy. Aby zaistil záujmy nového štátu na mori, začal vytvárať novú flotilu. Velenie nad flotilou zveril Škótovi Thomasovi Cochranemu. Práve Cochranemu sa podarilo dobyť ostrov Chiloé a mesto Valdivia, ktoré boli tradičnými rojalistickými pevnosťami. Vďaka tomu získal v Čile veľkú prestíž. Španieli však plánovali do Južnej Ameriky vyslať veľké vojsko, ktoré malo ukončiť vzbury proti Španielsku. Tento plán však nakoniec nevyšiel, keďže v samotnom Španielsku začali nepokoje proti absolutizmu kráľa. V roku 1820 tak mohla začať invázia do Peru, na ktorú sa San Martín dlho pripravoval. Medzi tým sa konflikt preniesol zo Španielska aj do Peru, kde sa taktiež miestni Španieli začali vzájomne sporiť o otázke absolutizmu. Túto situáciu chceli San Martín a Cochrane využiť. Výprave síce velil Argentínčan a Škót, formálne však vojsko bojovalo pod čilskou zástavou. Čilská armáda sa nalodila na pripravené lode a v Peru sa plánovala vylodiť. Keďže rojalisti nepoznali miesto, kde sa tak malo stať, museli svoju veľkú armádu rozdeliť pozdĺž pobrežia Peru, čo bola pre rojalistov veľká nevýhoda. Armáda sa nakoniec vylodila pri meste Paracas. Vtedy sa však ukázali rozpory aj medzi patriotmi, keďže San Martín bol skôr umiernený zástanca konštitučnej monarchie, kým Cochrane požadoval úplnú nezávislosť. Patrioti však pokračovali v boji a 12. júla 1821 sa San Martínovi podarilo obsadiť hlavné mesto Lima. Podobne ako pred tým v Čile, ani v Peru nechcel San Martín miestnym obyvateľom nič diktovať a preto nechal zvolať zasadnutie mestskej rady (cabildo). Tu miestni obyvatelia vyhlásili 28. júla 1821 nezávislosť. San Martín bol zvolený za protektora Peru.
Medzi tým však zvyšky rojalistov zhromaždili veľkú armádu na juhu Peru. San Martín však nemal dostatočnú silu na to, aby toto vojsko porazil. O pomoc tak požiadal Simóna Bolívara, hrdinu boja za nezávislosť zo severnej časti Južnej Ameriky. Obaja sa stretli v roku 1822 v meste Santiago de Guayaquil. Keďže z tohto stretnutia neexistuje zápis, nie je do súčasnosti známe, na čom sa obaja dohodli. Avšak po návrate do Limy zistil San Martín, že patrioti v jeho neprítomnosti začali s represiami. S tým on nesúhlasil a tak sa rozhodol vrátiť späť do Čile. Ani tu však nezostal dlhšie, lebo proti nemu vystupoval Cochrane. Ten dokonca požadoval, aby bol San Martín súdený. San Martín bol týmito udalosťami sklamaný a tak odišiel najprv do Argentíny a následne do Francúzska, kde v roku 1850 zomrel. V boji proti rojalistom tak pokračoval Simón Bolívar, ktorý velil aj San Martínovej armáde. 6. augusta 1824 porazil rojalistov pri Juníne a v decembri 1824 vyhral rozhodujúcu bitku pri Ayacucho. Táto bitka znamenala úspešný koniec vojny za nezávislosť Peru (z pohľadu patriotov) a zároveň koniec španielskej vlády v Južnej Amerike. Rojalisti už nemali silu na odpor a tak patrioti postupne vytlačili Španielov aj z posledných pevností, ktoré ešte držali. Oslobodenie Peru znamenalo zároveň koniec boja za nezávislosť Čile.
Vláda Bernarda O'Higginsa a počiatky štátu
Potom, čo došlo ku konečnému oslobodeniu Peru sa mohli patrioti v Čile zamerať na budovanie štátu. Bernardo O'Higgins presadil medzi prvými opatreniami zrušenie šľachtických titulov, čím chcel podporiť republikánsku formu nového štátu. Týmto rozhodnutím však vyvolal voči svojej osobe odpor medzi šľachtou, ktorá taktiež podporovala nezávislosť štátu a ktorá mala zároveň pomerne veľký vplyv. O'Higgins sa zameral na vydávanie nových nariadení, ktorými chcel krajinu radikálne zmeniť, predovšetkým chcel odstrániť veci, ktoré boli podľa neho škodlivé. Často sa však jednalo o kultúrne tradície regiónu, takže jeho snaha bola prijatá veľmi negatívne. O'Higgins tiež presadil zavedenie pravidelného spojenia medzi Santiagom a najdôležitejším prístavom Čile Valparaísom. Taktiež podporil rozmach školstva a do určitej miery uvoľnil cenzúru, čím podporil vznik nových novín. Aby nový štát mohol fungovať, potreboval peniaze, O'Higginsovi sa podarilo získať zo Spojeného kráľovstva pôžičku, ktorá Čile v danom čase pomohla. V roku 1818 bola prijatá nová ústava nazvaná Ústava roku 18 (XVII). Postupe si však O'Higgins získal svojou politikou veľa nepriateľov a vznikol tak na neho tlak, ktorý spočíval v požiadavkách, aby sa O'Higgins vzdal absolútnej vlády a nechal zvolať parlament a zostaviť vládu. Týmto požiadavkám však O'Higgins nemienil ustúpiť a podporu mal aj v novej ústave, ktorá určovala jeho funkcii funkčné obdobie na neurčitý čas. Až v roku 1822 sa O'Higgins rozhodol, že predsa nechá zvolať parlament, no jeho úlohou nebolo vládnuť, ale schváliť novú ústavu. Vďaka novej ústave však boli zavedené ústupky, predovšetkým bolo presne stanové trvanie funkčného obdobia najvyššieho riaditeľa na 6 rokov s možnosťou jedného opätovného zvolania. Súčasne bol ustanovený nový parlament a senát a určený spôsob volieb do týchto orgánov. O'Higginsova vláda sa však stala postupne veľmi nepopulárna. Veľa ľudí nesúhlasilo s diktátorskou formou vlády jedného muža, iní nesúhlasili s podporou vojen v rámci Latinskej Ameriky, kde chcel O'Higgins podporovať miestnych bojovníkov za nezávislosť. Nespokojnosť prerástla až do ozbrojeného odporu na čele ktorého stál Ramón Freire. Ten na konci roka 1822 získal podporu v meste Concepción a následne aj v iných oblastiach Čile. Následne sa mu podarilo presadiť zvolanie mestskej rady (cabildo) v Santiagu, ktoré v januári 1823 prijalo demisiu Bernarda O'Higginsa, ktorého pozícia už bola neudržateľná. Moc na Čile prevzala nová chunta, ktorú tvorili traja členovia, konkrétne Agustín de Eyzaguirre y Arechavala ako prezident a Fernando Errázuriz Aldunate a José Miguel Infante y Rojas. Nová chunta vládla iba tri mesiace, keď ju v apríli 1823 vystriedal samotný Ramón Freire v pozícii najvyššieho riaditeľa Čile. Aby Bernardo O'Higgins zabránil budúcim konfliktom, ktoré by poškodili Čile, rozhodol sa dobrovoľne odísť do Peru, kde aj dožil svoj život.
Nový najvyšší riaditeľ Ramón Freire mal podporu armády. Bol iným vládcom, než jeho predchodca O'Higgins. Jeho hlavnou výhodou bolo, že bol ochotný prijať rady aj iných ľudí, čo znížilo napätie medzi hlavnými vrstvami spoločnosti. Už na začiatku svojej vlády v roku 1823 nechal Freire zrušiť otroctvo a následne presadil prijatie ďalšej novej ústavy. Táto ústava sa však ukázala ako nefunkčná a tak bola už v roku 1824 zrušená. Napriek tomu, že vďaka zrušeniu ústavy mohol Freire vládnuť fakticky ako diktátor, nechal zvolať parlament. Tento si však nezískal prakticky žiadny podporu v spoločnosti a tak ho Freire v roku 1825 rozpustil. Posledné rojalistické snahy o získanie opätovnej vlády boli porazené práve za vlády Freireho, keď čilská armáda porazila posledných Španielov na ostrove Chiloé. Druhým problémom po španielskej hrozbe sa ukázala pôžička, ktorú Čile získalo za vlády O'Higginsa. Čile nemalo peniaze na jej splatenie, čo vyvolalo problémy. Freire sa tak rozhodol v roku 1826 odovzdať moc parlamentu. Tým skončilo prvé obdobie vlády Freireho. Nový parlament ovládli zástancovia radikálnych zmien, tí požadovali federalizáciu Čile, lebo sa domnievali, že nasledovanie príkladu Spojených štátov zaistí Čile prosperitu. Bola prijatá nová ústava, ktorá Čile rozdelila na 8 provincii. To však vyvolalo v krajine chaos, pretože poslanci sa nevedeli dohodnúť na rozdelení území jednotlivých provincii, ani na tom, kto bude v provinciách vládnuť. Nová ústava zaviedla inštitút prezidenta, presne po vzore USA. Prvým prezidentom sa stal 9. júla 1826 na tri mesiace Manuel Blanco Encalada, následne rezignoval. Chaos prinútil rezignovať aj druhého prezidenta Agustína Eyzaguirrea, ktorého v januári 1827 nahradil znova Ramón Freire. Ten vydržal do mája 1827 a taktiež pod tlakom udalostí radšej rezignoval. Funkcie prezidenta sa tak ujal vtedajší viceprezident Francisco Antonio Pinto. Napriek tomu, že Pinto bol generál, nedokázal priniesť krajine poriadok. V roku 1828 bola prijatá ďalšia ústava. Táto ustanovovala priamu voľbu prezidenta. Ani nová ústava nezastavila chaos, ktorý v Čile v danom čase bol. V novembri 1829 sa na jeden deň stal dočasným prezidentom znova Ramón Freire.
Aby politici dokázali lepšie presadzovať svoje názory, začali sa postupne organizovať v prvých politických stranách. Na jednej strane tak boli konzervatívci a na druhej liberáli, treťou skupinou boli prívrženci Bernarda O'Higginsa, ktorý však žil v exile v Peru. V polovici roku 1829 radšej rezignoval aj prezident Pinto. Následne sa v októbri ešte na mesiac vrátil, no potom znova rezignoval. Anarchia nakoniec vyvrcholila na konci roku 1829 bitkou pri Ochagavía, kde sa stretli prívrženci O'Higginsa a vlády. Rozhodujúca bitka tohto obdobia sa uskutočnila 17. apríla 1830 pri Lircay, kde konzervatívci na čele s Josém Joaquínom Prietom porazili liberálov, ktorých viedol Ramón Freire. Práve táto bitka ukončila krátku občiansku vojnu v Čile a stala sa začiatkom stabilizácie republiky.
Hegemónia Diega Portalesa a začiatok vlády konzeravítcov
vpravo|náhľad|[[Diego Portales sa síce nestal prezidentom, no fakticky vládol Čile od roku 1830 do roku 1837.]] Hlavnými predstaviteľmi víťaznej konzervatívnej časti spoločnosti boli José Joaquín Prieto a Diego Portales. Prieto sa stal 18. septembra 1831 prezidentom, Portales bol dokonca už v priebehu roka 1830 postupne ministrom vnútra, zahraničných vecí, vojny a námorníctva. Prvé kroky smerujúce k vytvoreniu stabilnej vlády začal robiť Portales. Ten na jednej strane považoval silný autoritatívny štát za najlepšiu formu vlády pre vtedajšie Čile, no súčasne nechcel byť vodcom, ktorý by krajinu viedol. Práve on sformoval prvú konzervatívnu vládu. Za prezidenta presadil postupne prvých konzervatívcov, ktorými boli José Tomás Ovalle, Francisco Ruiz-Tagle a Fernando Errázuriz. Spolu trvala vláda týchto troch prezidentov od 24. decembra 1829 do 18. septembra 1831, čo svedčí o tom, že hlavné slovo mal práve Portales. Tento sa zasadil aj o zníženie vplyvu armády (poslal do dôchodku skoro celé velenie), čim chcel zabrániť budúcim prevratom. Ako protiváhu armáde nechal vybudovať pomerne veľké občianske milície. Následne sa Portales zameral na odstránenie prípadných súperov medzi konzervatívcami. Za prezidenta presadil v roku 1831 Josého Joaquína Prieta, ktorý patril k frakcii prívržencov O'Higginsa. Napriek moci, ktorú Portales mal, zostal veľmi skromný, odmietol dokonca mzdu, ktorá mu za jeho funkcie patrila. Poslúžil ako vzor aj pre iných politikov, vďaka čomu sa Čile stalo výnimkou medzi ostatnými skorumpovanými juhoamerickými štátmi. Portales postupne dokázal na svoju stranu získať obe nepriateľské strany z občianskej vojny, ktoré začali vyznávať jeho filozofiu rozvoja Čile. V roku 1833 bola prijatá nová ústava. Táto konečne priznala volebné právo väčšiemu počtu ľudí, konkrétne všetkým mužom starším ako 25 rokov, ktorí vedeli písať a čítať. V skutočnosti však boli voľby iba formálnou záležitosťou, keďže boli zámerne manipulované podľa predstáv vlády. Podľa novej ústavy bolo funkčné obdobie prezidenta 5 rokov s možnosťou jedného znovuzvolenia. Aj po ekonomickej stránke sa vláde darilo veľmi dobre, došlo k úprave colnej politiky tak, aby bola výhodná pre rozvoj štátu a ekonomiky. Vláda dokonca rozhodla, že prístav Valparaíso sa stane zónou oslobodenou od povinnosti platiť clo, čo výrazne zvýšilo bohatstvo tohto prístavu, ale i regiónu a krajiny. Dokonca aj bohaté čilské rodiny podporovali projekty rozvoja štátu. Veľké bohatstvo získalo Čile z ťažby nerastných surovín, hlavne zlata, striebra a medi. V roku 1836 bola formálne založená Konzervatívna strana, ktorej členovia boli aj prezident Prieto a jeho nasledovníci.
Už čoskoro sa však začali prejavovať nezhody medzi Čile a Peru. To vytvorilo v roku 1836 pod vedením Andrésa de Santa Cruza konfederáciu s Bolíviou. Oba štáty však mali ambície stať sa hlavnou mocnosťou v Tichom oceáne. Ďalším problémom boli dlh Peru voči Čile a colná politika Peru voči čilským produktom. Santa Cruz v snahe oslabiť Čile podporil bývalého prezidenta Čile Freireho v snahe prevziať moc, no jeho snaha sa vôbec nepodarila a Freire musel odísť do exilu. Aby Portales zabránil konfederácii získať prevahu na mori, prikázal zničiť ich flotilu, ktorá však bola početnejšia, než čilská. Napriek tomu boli Čiľania úspešní a podarilo sa im zajať tri zo šiestych peruánskych lodí, čím eliminovali nebezpečenstvo na mori. Následne v roku 1836 vyhlásilo Čile Peruánsko-bolívijskej konfederácii vojnu. Podmienky, ktoré si kládli Čiľania však boli veľmi tvrdé, takže na nich podľa očakávania konfederácia nepristúpila. V Čile však vojna nebola vôbec populárna, čo sa prejavilo už v roku 1837, kedy bol dokonca Portales zajatý vlastnými vojakmi. Následne rebelujúci vojaci 6. júna 1837 Portalesa zavraždili. Na to zareagovala čilská armáda, ktorá rebelov rýchlo porazila, následne všetkých popravila a hlavu ich veliteľa bola vystavená v meste Quillota. Vražda Portalesa úplne zmenila verejnú mienku v prospech vojny. Čiľanom sa 20. januára 1838 podarilo obsadiť Limu, no túto museli následne pre nedostatok zásob opustiť. Armáda sa presunula na úrodnejší sever, kde nabrala zásoby. 20. januára 1839, teda presne rok po obsadení Limy sa pri meste Yungay odohrala rozhodujúca bitka celej vojny, kde jednoznačne vyhralo vojsko Čile pod velením generála Manuela Bulnesa. Protektor Peruánsko-bolívijskej konfederácie Santa Cruz ušiel pod tlakom Čiľanov z bojiska. Táto bitka znamenala koniec Peruánsko-bolívijskej konfederácie. Manuel Bulnes získal vďaka víťazstvu v Čile veľkú popularitu, ktorú sa rozhodol využiť v politike. Desaťročnú vládu prezidenta Prieta tak vystriedal v roku 1841 práve Manuel Bulnes.
Ďalšie konzervatívne vlády
vpravo|náhľad|[[Manuel Montt bol prvým civilným konzervatívnym prezidentom Čile.]] Manuel Bulnes bol výborný vojak, ktorý sa veľmi skoro prepracoval až na generála. Aby podporil svoju vládu, hneď na začiatku vyhlásil všeobecnú amnestiu a dovolil vrátiť sa do služby väčšine generálov, ktorých Portales poslal do núteného dôchodku. Dovolené bolo tiež vrátiť sa do vlasti aj Bernardovi O'Higginsovi, no ten v roku 1842 zomrel a do Čile sa tak vrátiť nestihol. Následne začal prezident robiť kroky, ktoré mali podporiť príchod nových osadníkov. To sa však veľmi nedarilo, keďže väčšina prisťahovalcov mierila skôr do Argentíny a Uruguaja. V roku 1844 Španielsko uznalo nezávislosť Čile. Bulnesova vláda bola prijímaná veľmi pozitívne a tak bol v roku 1846 opäť zvolený za prezidenta. Nastal veľký rozvoj Santiaga, ale i železničnej siete. Rozvoju krajiny pomohlo aj objavenie nových strieborných baní. Následne došlo aj k objaveniu uhlia a tak sa mohli rozvíjať aj ďalšie oblasti, kde bolo potrebné práve uhlie. Dariť sa začalo aj poľnohospodárstvu, ktoré vďaka bohatstvu štátu nemuselo byť tak jednostranne založené, ako poľnohospodárstvo v Argentíne či Uruguaji. Veľmi obľúbeným sa stalo pestovanie viniča. Práve víno sa neskôr stalo jedným zo symbolov miestneho poľnohospodárstva. V roku 1849 bola založená Liberálna strana, ktorá združovala oponentov vládnucich konzervatívcov.
Prezident Pérez, tak ako jeho predchodcovia, taktiež čelil hrozbe. V roku 1862 vznikol konflikt medzi Peru a Španielskom, ktoré odmietlo Peru uznať za nezávislý štát. Španieli obsadili ostrovy Chincha patriace Peru. Čile sa rozhodlo, že Peruáncom musí proti Španielom pomôcť. Čile sa však otvorene do vojny pridalo až v roku 1865, keď vyhlásilo Španielsku vojnu. Čile však malo k dispozícii iba dve lode. Napriek tomu boli Čiľania na mori opäť úspešní, keď sa im podarilo zajať jednu zo španielskych lodí. V roku 1866 sa k Peru a Čile pridali ešte Ekvádor a Bolívia. Keďže spojené peruánsko-čilské námorníctvo nedokázalo Španielom konkurovať, začalo sa vyhýbať priamemu boju v snahe oslabiť Španielov nedostatkom zásob. To sa skutočne aj darilo a Španieli začali mať nedostatok zásob a ich situácia bola kritická. 31. marca 1866 tak začali ostreľovať prístav Valparaíso, ktorý vážne poškodili. O to isté sa Španieli pokúsili aj v peruánskom prístave Callao. Callao však malo na rozdiel od nechráneného Valparaísa vlastnú obranu a obrancom sa podarilo vážne poškodiť viaceré španielske lode. Španieli tak bolí nútení odísť preč. Čile pristúpilo k opevneniu dôležitého prístavu Valparaíso a vybudovaniu nových vojnových lodí. Aj vďaka úspechu vo vojne so Španielskom vládol prezident Pérez až do roku 1871. Po skončení vojny so Španielmi malo Čile dostatok času a prostriedkov na definitívne ukončenie hrozby zo strany indiánskeho kmeňa Mapuče, ktorý stále ovládal južné územia. Vojenskú výpravu viedol Cornelio Saavedra Rodríguez. Úplná pacifikácia Mapuče však trvala ešte niekoľko desaťročí. V roku 1871 prijal parlament zákon, ktorý zakazoval prezidentom vládnuť v dvoch funkčných obdobiach po sebe.
Začiatok liberálnych vlád a vojna s Peru a Bolíviou
vpravo|náhľad|Mapa ukazuje posun hraníc Čile po [[druhá tichomorská vojna|druhej tichomorskej vojne.]] Prezident Pérez vybral za nového prezidenta Federica Errázuriza Zañartua, ktorý bol v roku 1871 aj zvolený. Errázuriz Zañartu bol na rozdiel od svojich predchodcov liberál, súčasne bol členom Liberálnej strany. Patril však tiež ku konzervatívnej časti Liberálnej strany, ktorá verila v autoritatívnu vládu. Jeho zvolenie bolo výsledkom spojenectva medzi konzervatívcami a liberálmi. Spojenectvo však skončilo pomerne rýchlo, keď sa obe skupiny nedohodli na spôsobe kontroly cirkevných škôl. Liberáli totiž presadzovali sekularizáciu, s čím konzervatívci nesúhlasili. Errázuriz Zañartu podporil navýšenie rozpočtu armády a námorníctva, čo sa neskôr ukázalo ako prezieravé rozhodnutie. Podporoval tiež rozvoj zdravotníctva. Za nového prezidenta vybral Errázuriz Zañartu svojho ministra Aníbala Pinta. Proti nemu sa však rozhodol kandidovať veľmi populárny politik Benjamín Vicuña Mackenna. Reálne hrozilo, že prvýkrát v histórii mohol vyhrať kandidát, ktorého nevybral predchádzajúci prezident. Vicuña Mackenna však bol nakoniec prinútený sa vzdať svojej kandidatúry a tak sa Pinto stal prezidentom, keď kandidoval úplne sám. Aníbal Pinto definitívne odmietol spoluprácu s konzervatívcami a tak začali liberáli vládnuť osamote.
Výsledok vojny bol pre Čile veľmi pozitívny. Získalo bolívijskú provinciu Litoral (súčasná provincia Antofagasta), čim Bolívia stratila prístup k moru. Peru muselo odovzdať provincie Tarapacá, Tacna (túto provinciu v 20. storočí Čile vrátilo Peru) a Arica. Vďaka tomu sa územie Čile zväčšilo o tretinu. Nové územia boli navyše bohaté na liadok, čo na dlhé roky veľmi pomohlo ekonomike Čile, ktoré sa tak stalo jedným z najbohatších štátov (minimálne v Latinskej Amerike).