cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Gaius Valerius Catullus
Témy
Odklonom od tradičných rímskych hodnôt Catullus neodmieta základy rímskej spoločnosti ako také, ale pokúša sa im dať nový význam. V jeho podaní sa stáva zo služby láske a vybranej milenke záväzok (foedus), ktorý má rovnakú platnosť ako zmluva medzi Rímom a jeho spojencami. V tomto kontexte sa u neho vo vzťahu k jeho ideálnej žene, Lesbii, objavujú dva pojmy známe už zo štátnictvafides (oddanosť) a pietas (schopnosť dodržať záväzok). Možno v tom vidieť dôsledok politického vývoja v neskorej republike, ktorá sa zmieta v občianskych vojnách a neistote, a kde každý, kto sa angažuje politicky, ohrozuje vlastný život. V tak zmätenej dobe dávajú nové hodnoty dovtedy vedúcej vrstve štátu, aristokracii, nový zmysel existencie v štáte, ktorý nepotrebuje jej vedenie a prichádza rýchlo o vlastnú demokratickú otvorenosť.
Časť Catullových básní je výslovne erotická, oplzlá alebo priamo obscénna. Ide opäť o kontrast k tradičnej, patetickej poézii. Niektoré básne (napríklad č. 50 a 99) majú homosexuálny nádych, iné popisujú erotické zážitky s Lesbiou alebo sa vulgárne vyjadrujú o jej ďalších milencoch.
Vzory
Catullus bol vo veľkej miere ovplyvnený gréckou školou neoterikov (neóteroi) a ich rímskych pokračovateľov, mladorímskych „nových básnikov“ (poetae novi). Najvýznamnejší z jeho predchodcov bol Kallimachos, ktorý sa ako prvý odklonil od klasickej epickej poézie a dal básnictvu nové témy, novú metrickú štruktúru i formu. Rovnako ako Kallimachos, Catullus sa zameriaval nie na mytologické príbehy, ale na všedný, osobný a niekedy až veľmi intímny život. Súčasne ale neskĺzol k ľudovému jazyku. Jeho básne sú, naopak, vybrúsenými majstrovskými dielami s dokonale prepracovaným jazykom, metrom i formou.
Catullovou ďalšou inšpiráciou bola poetka Sapfó (7. stor. pred Kr.). Catullova báseň č. 51 sa tak dôsledne pridržiava Sapfinej básne č. 31, že niektorí predpokladajú, že ide aspoň z časti o preklad. Aj básne č. 61 a 62 sú buď inšpirované, alebo priamo preložené inak nezachované diela Sapfó. Catullus sa vrátil k básnickej forme zvanej epithalamion, t. j. svadobný hymnus, ktorým sa Sapfó preslávila a ktorý Catullus znova objavil. Básnik tiež používal tzv. sapfickú strofu a zaslúžil sa o jej znovuzavedenie v Ríme.
Štýl
Nezávislosť a rebelantstvo Catullovej tvorby sa neprejavuje iba v témach jeho poézie, ale i v jej jazyku a forme. Catullus objavuje niektoré netradičné metrické usporiadania: hendekasyllabus, jambický trimeter, alkajskú a sapfickú strofu, a predovšetkým elegické distichon, stojace v protiklade k metru, ktoré využíva Catullus minimálnevznešenému, homérskemu hexametru. Podobne aj jazyk básní je neviazaný konvenciami, objavujú sa v ňom novotvary, časté zdrobneniny, slang vyššej rímskej vrstvy a vulgarizmy. Catullus sa vo svojej poézii snaží pôsobiť dojmom, akoby jeho básne vznikali z momentálneho pohnutia. Pritom ide iba o zdanie, navodené dokonalým majstrovstvom jazyka i formy. Možno ho označiť za tzv. poeta doctus, učeného básnika, ktorý je oboznámený s mytológiou, dejinami i gréckou literárnou tradíciou.
Odkaz
Catullus si získal svojou nekompromisnou, otvorenou poéziu popularitu už za života. Významne ovplyvnil najmä elegikov Augustovho obdobia (Tibullus, Propertius, Ovidius), ale aj Horatia a Vergilia. Martialis považuje Catulla za hlavný zdroj svojej inšpirácie. Naopak, zástancovia tradičných rímskych hodnôt Catulla zavrhovali ako hrozbu pre mravnosť obce (medzi inými aj Cicero).
Počas stredoveku sa Catullovo dielo stratilo. V 9. storočí v básnikovej rodnej Verone objavil rukopis catullovského súboru biskup Ratherius, ale znovu sa stratil a musel byť objavený ešte raz v 13. storočí. Z tohto jediného rukopisu vychádza celá nám dnes známa Catullova tvorba.
Rhapsody of Fire
Rhapsody of Fire je talianska power metalová skupina, ktorá vo svojej tvorbe využíva prvky klasickej a filmovej hudby. Niekedy sa tento štýl nazýva aj "Hollywood metal".
Začiatky
Zakladajúcou a hlavnou osobnosťou bol taliansky gitarista Luca Turilli, ktorý chcel zmiešať klasickú (vážnu) hudbu a speed metal. K Lucovi sa pridali Daniele Carbonera (bicie) a Alex Staropoli (klávesy). Založili skupinu Thundercross, asi o rok ju premenovali na Rhapsody. Do roku 2006 vydali 7 albumov. V júli toho roku taktiež zmenili názov skupiny na Rhapsody of Fire, pod ktorým vyšiel aj posledný zo siedmich spomínaných albumov.
História
Kapela vnikla v roku 1993, kedy pôvodne vystupovala pod menom Thundercross. Jej zakladateľmi boli Luca Turilli a Alex Staropoli. V roku 1997 sa premenovala na Rhapsody a vydala svoje prvé CD Legendary Tales, ktoré je tiež prvým albumom rozprávajúca príbeh Emerald Sword Saga (po slovensky "Legenda o smaragdovom meči"). Skupina v ňom spojila prvky vážnej hudby s heavy metalom. Ich hudobnému štýlu sa tiež hovorí Hollywood metal alebo film score metal, pretože sa podobá filmovej hudbe. Texty skupiny nachádza inšpiráciu prevažne vo fantasy a v hrdinských činoch stredoveku. Vyzdvihujú tiež nekonečný súboj dobra a zla. Z obalov albumov je tiež zrejmá fascinácia drakmi. V poradí druhá platňa je Symphony of Enchanted Lands, nasledovaná Dawn of Victory, Rain of a Thousand Flames a nakoniec Power of the Dragonflame, ktorým bol príbeh diela Emerald Sword Saga ukončený.
Na vzniku ďalšieho albumu Symphony of Enchanted Lands II: The Dark Secret sa podieľal herec a príležitostný spevák Christopher Lee, ktorý prerozprával časť príbehu, ktorý nadväzuje na Emerald Sword Saga.
18. septembra 2009 bolo oznámené, že kapela podpísala zmluvu s Nuclear Blast Records a že u nich nahrá nový album The Frozen Tears of Angels. Album by mal vyjsť 30 apríla.
Choya (department)
Department Choya leží na juhozápade provincie Santiago del Estero na severozápade Argentíny a je jedným z 27 departmentov provincie.
Na severe hraničí s departmentom Guasayán, na východe s departmentmi Ojo de Agua, Silipica a Loreto, na juhu s provinciou Córdoba a na západe s provinciou Catamarca.
Greguš
Greguš je priezvisko, pozri Greguš (priezvisko), napr.:
Režim dlhodobého spánku
Pri vypnutí počítača sa odpojí napájanie pamäťe RAM čím sa jej obsah vymaže a pri zapnutí sa musí opäť zavádzať celý systém. Režim dlhodobého spánku alebo hibernácia je uloženie obsahu operačnej pamäte (RAM) na pevný disk, kde ostane zachovaný aj po vypnutí. Pri nasledujúcom zapnutí počítača sa tieto údaje skopírujú späť do RAM a tým sa uvedie počítač do stavu pred vypnutím.
Skopírovanie je oveľa rýchlejšie ako spúšťanie systému nanovo. Rýchlosť závisí hlavne od veľkosti RAM, čím väčšia, tým viac údajov treba skopírovať. Režim dlhodobého spánku potrebuje toľko voľného miesta na HDD aká je veľká RAM, keďže celý jej obsah sa tam musí skopírovať. Miesto sa automaticky vyhradí pri povolení režimu dlhodobého spánku v správe napájania.
Ďalšou výhodou je možnosť nechať otvorené programy, napríklad rozpísaný textový súbor, či internetové okná alebo rozohrané hry, po zapnutí sa všetko vráti do pôvodného stavu (všetko ostane spustené a bez zmeny).
Pri použití tohto režimu však vzniká aj riziko. Nesmie sa napríklad meniť hardvérová konfigurácia systému (s USB si systém poradí), odpojenie či pridanie zariadenia v spánku je to isté ako pri zapnutom PC, a rovnako aj ďalšie veci ktoré sa nesmú robiť pri zapnutom PC.
Nefunguje pri systémoch FAT32 a starších - takže momentálne je podpora len NTFS.
ISO 3166-2:GN
Kódy ISO 3166-2 pre Guineu identifikujú 33 prefektúr. Prvá časť (GN) je medzinárodný kód pre Guineu, druhá časť pozostáva z dvoch písmen identifikujúcich prefektúru.
Zoznam kódov
GN-BE Beyla GN-BF Boffa GN-BK Boké GN-CO Coyah GN-DB Dabola GN-DI Dinguiraye GN-DL Dalaba GN-DU Dubréka GN-FA Faranah GN-FO Forécariah GN-FR Fria GN-GA Gaoual GN-GU Guékédou GN-KA Kankan GN-KB Koubia GN-KD Kindia GN-KE Kérouané GN-KN Koundara GN-KO Kouroussa GN-KS Kissidougou GN-LA Labé GN-LE Lélouma GN-LO Lola GN-MC Macenta GN-MD Mandiana GN-ML Mali GN-MM Mamou GN-NZ Nzérékoré GN-PI Pita GN-SI Siguiri GN-TE Télimélé GN-TO Tougué GN-YO Yomou
Toby MacFarlaine
Toby MacFarlaine je hudobník žijúci v Londýne. je frontmanom svojej vlastnej skupiny Reunion Square, a basgitarista skupiny Stone Gods.
Pre hranie používa:
NGC 5527
NGC 5527 je galaxia v súhvezdí Pastier, ktorú objavil anglický astronóm William Parsons Rosse 19. apríla 1855.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 14,4.
Montigny (Calvados)
Montigny je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Calvados, v regióne Dolná Normandia.
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 98 obyvateľov (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Ernst Wiesner
Ernst Wiesner alebo Arnošt Wiesner (* 21. január 1890, Malacky, Slovensko – † 15. júl 1971, Liverpool, Spojené kráľovstvo) je jeden z najvýznamnejších brnianskych architektov medzivojnového obdobia.
Rodina
Ernst Wiesner sa narodil 21. januára 1890 v Malackách tri roky po svadbe svojich židovských rodičov Alfréda a Berty (rod. Winterovej) ako ich druhé dieťa. Mal štyroch súrodencov – Mathildu, Gustava, Erwina a Roberta. Otec Alfréd Wiesner (1862 – 1942) podnikal – obchodoval s papierenským tovarom a kancelárskymi potrebami a vlastnil tlačiareň najskôr v Malackách, neskôr v Brne, kde sa s rodinou v roku 1909 po získaní domovského práva oficiálne usadil. Zomrel v plynovej komore v koncentračnom tábore Treblinka v Poľsku. Matka Berta Wiesnerová rod. Winterová (1864 – 1939) bola pravdepodobne ženou v domácnosti. Zomrela na pľúcnu tuberkulózu a pochovaná je na židovskom cintoríne v Brne. Osud Ernstovych súrodencov je tragický. Gustav zahynul v 1. svetovej vojne na bojisku pri Haliči. Osud Erwina je neznámy, no možno sa domnievať, že sa rovnako ako Robert a Mathilda stal obeťou vyhladzovania. Oni zahynuli v roku 1942 v koncentračnom tábore v Rejowiecach v Poľsku. Jediný Ernst sa vyhol takémuto tragickému koncu emigráciou do Veľkej Británie, kde umrel až v roku 1971. Jeho život bol hlboko poznačený tragickými udalosťami 20. storočia a svoju tvorbu mohol naplno rozvinúť iba v období medzi prvou a druhou svetovou vojnou.
Začiatky kariéry
Predtým, než si Ernst Wiesner založil vlastný ateliér a osamostatnil sa, pracoval najskôr v rokoch 1913 – 1914 ako asistent v ateliéri Friedricha Ohmanna vo Viedni. V rokoch 1914 – 1918 slúžil v ženijnej jednotke stavajúcej zničené mosty a lanovky v Poľsku, Tirolsku a Dalmácii. Po vojne bol do roku 1919 projektantom na ministerstve vojny vo Viedni. Od roku 1919 začal rozvíjať svoju kariéru ako jeden z prvých samostatne pôsobiacich architektov v Brne.
Najplodnejšie obdobie
Dvadsiate roky 20. storočia znamenali pre Brno obdobie dynamického rozvoja. Ernst Wiesner ponúkané možnosti veľmi dobre využil a podarilo sa mu pri tom obsiahnuť široké typologické stavebné spektrum. Ideovú podstatu svojej tvorby mal zadefinovanú už od prvých samostatne projektovaných stavieb. Kládol dôraz na racionálnosť vzťahu priestoru a hmoty, čo vyúsťovalo do tvarovej prostoty ba až do puristicky čistého prejavu. V tomto duchu sa niesli jeho najstaršie diela. Ako príklad možno spomenúť nájomnú vilu veľkoobchodníka Wilhelma Gutmanna (Údolní ul. č. 58, Brno) z rokov 1919 – 1920, administratívnu budovu Moravskej zemskej životnej poisťovne (Mozartova ul. č. 3, Brno), postavenú okolo roku 1921, administratívnu budovu Českej banky Union (Beethovenova 4, Brno), či stavbu v Bratislave – správnu budovu Žilinskej a Ladeckej portlandcementovej továrne z rokov 1923 – 1925 (Gunduličova ul. č. 8, Bratislava), na ktorej návrhu spolupracoval s dvojicou architektov – Fridrichom Weinwurmom a Ignáczom Vécseiom, (ktorých architektonické názory a výrazový prejav boli Wiesnerovi blízke). Spoločnou charakteristikou vymenovaných stavieb bol prehľadný, výrazne ortogonálny pôdorys, tvarová čistota hmoty a dokonalosť jednoducho stvárneného detailu.
V druhej polovici dvadsiatych rokov Wiesner ešte viac špecifikoval svoje postoje, pozbavil svoje mladšie projekty posledných zvyškov klasicizujúcich rysov a s veľkou precíznosťou riešil priestorovú skladbu. Posunul sa tak bližšie k funkcionalistickému ponímaniu priestoru – plynúcemu priestoru. Jednou z prvých stavieb, dokladajúcich toto smerovanie Wiesnerovej tvorby, bola (dnes už nejestvujúca) Kaviareň Esplanade na Rooseveltovej ul. č. 7 v Brne z rokov 1925 – 1927. Ústredný priestor kaviarne bol riešený ako priestranný ovál presahujúci cez dve podlažia. Formovanie priestoru krivkami, i spomínané vertikálne poňatie umocnené ukončením–neukončením kupolovitým svetlíkom je interpretované ako jeden z prvých pokusov o vytvorenie plynúceho priestoru v brnianskom prostredí. Wiesner sa do svojich stavieb snažil vniesť dávku noblesy. K tomuto mu vynikajúco slúžilo majstrovské vypracovanie detailu, prípadne narábanie so svetlom. V kaviarni Esplanade inovoval architekt svoju tvorbu použitím holých oceľových stĺpov, ktoré chápal ako estetické prvky interiéru.
Ďalšou prácou, ktorej je pripisovaný veľký význam je krematórium na Jihlavskej ul. č. 1 v Brne naprojektované a postavané v rozmedzí rokov 1925 – 1930. Wiesner postavil do protikladu hlbokú myšlienku odchodu človeka zo sveta a samotného silného obradu spopolnenia na jednej strane s čistým logickým pravouhlým pôdorysným usporiadaním, sledujúcim postupnosť obradu, a prostou hmotou kvádra na strane druhej. Týmto spôsobom dosiahol silné psychologické pôsobenie, ktoré ešte umocnil doplnením kvadratickej hmoty mohutnými vertikálami – travertínovými piliermi, zahrotenými smerom do oblohy. Dôležitým momentom mal byť aj vysoký komín, predstavujúci symbol odchodu človeka zo sveta – „premenu posledných pozostatkov človeka vo večný prach a popol.“1 Týmto sa akoby opäť pokúsil o vytvorenie akéhosi kontinua priestoru vo vertikálnom zmysle – podobne ako pri kaviarni Esplanade, ibaže v tomto prípade za podpory silnej myšlienky sublimácie človeka.
Mestské vily a nižšia trieda
Typickými témami funkcionalistických návrhov boli mestské vily. Ernst Wiesner mal počas svojho pôsobenia množstvo príležitostí na riešenie tohto typu domu. Aj tu vychádza do veľkej miery z diela Adolfa Loosa a rovnako ako on, nachádza „záľubu v zdôraznení hladkej nečlenenej plochy a v presne vymedzených hmotách.“1 Tieto zásady potom doplnil vlastnými výrazovými prostriedkami, akými bolo farebné riešenie veľkých nečlenených fasádnych plôch, farebné či plastické zvýraznenie šambrán okien a dverí. Okrem toho venoval zvýšenú pozornosť kontaktu stavby s terénom a v tomto zmysle vytváral vily s exteriérovými schodiskami a terasami. V jeho prístupe je badať postupné uvoľňovanie pôdorysu v prospech voľnejšej dispozície. Z jeho víl môžeme spomenúť tie najvýznamnejšie. Najstaršou je vila pre riaditeľa Českej banky Union E. Münza (Hroznová ul. č. 19, Brno) z rokov 1924 – 1926 s výraznými vertikálami komínov. Vily W. V. Neumarka (Vinařská ul.č. 38, Brno; roky 1928 – 1929) a vila G. Haasa (Lipová ul. č. 43, Brno; 1928 – 1930) sú typické nevšednou farebnosťou a tzv. parníkovým zábradlím, charakteristickým pre funkcionalizmus.
Pre medzivojnovú architektonickú tvorbu bolo príznačné aj riešenie ekonomického bývania pre nižšie spoločenské vrstvy, ktoré bolo v akomsi ideovom kontraste voči návrhom priestranných víl. Ernst Wiesner sa tejto tematiky dotkol v roku 1928 pri návrhu rodinného dvojdomu v kolónii Nový dům (Bráfova ul. č. 109 a 111, Brno). Pri tejto úlohe sa pravdepodobne prvýkrát stretol s architektom Bohuslavom Fuchsom. /verejné budovy/ Ku koncu dvadsiatych rokov 20. storočia sa Ernst Wiesner dostal k riešeniu dvoch verejných stavieb. V rokoch 1926 – 1929 vznikol na okraji historického jadra Brna palác Moravia (Divadelní ul. č. 3, Brno). Budova bola určená Moravskej zemskej životnej poisťovni a obsahovala administratívne, obytné i obchodné priestory. Druhou stavbou bola administratívna budova Moravskej banky z rokov 1928 – 1930 (Náměstí Svobody č. 21, Brno), ktorú projektovali spolu s Bohuslavom Fuchsom, pričom Wiesner sa pravdepodobne chopil najmä riešenia interiérov.
Kríza v 30. rokoch
Nedobrá hospodárska situácia v tridsiatych rokoch spôsobila, že sa mnohé z Wiesnerových architektonicky pôsobivých návrhov nerealizovali a bohužiaľ sa ani úplne nezachovali. Jedným z výnimočných projektov bol aj súťažný návrh kina Elektra v Plzni, z ktorého útržkov vieme vyčítať, že muselo ísť o jeden z najčistejších Wiesnerových funkcionalistických projektov. V tomto období však Wiesner skôr inklinoval k monumentálnemu tradicionalistickému poňatiu, čoho príkladom môže byť – opäť nerealizovaný – návrh budovy Najvššieho súdu (Husova ul., Brno). Poslednú väčšiu brniansku stavbu predstavuje prestavba a nadstavba tzv. Doretovho dvora (Malinovského nám. č. 4, Brno) z rokov 1935 – 1936, ktorá susedí s Palácom Moravia.
Mimobrnianska tvorba
Z mimobrnianskych návrhov je známy poštový a telegrafný úrad v Šumperku (Tř. gen. Svobody 13, 1935 – 1936) nachádzajúci sa v komplikovanej polohe v historickej zástavbe.
Zo zahraničného pôsobenia tohto architekta sú známe úpravy priemyselných stavieb v poľských mestách Bielsko (textilná továreň Landesmann a Kornhaber, 1935 – 1938 a továreň na výrobu elektromotorov Georg Schwabe, 1936 – 1938) a Lodž (textilná továreň Kazimierza Kohna, 1936 – 1938). Z rakúskeho a švajčiarskeho prostredia sú známe horské hotely Peraton (Kitzbühel, 1936 – 1938) a Kulm (Arosa, 1935).
Život a tvorba po emigrácii
Ernst Wiesner emigroval v marci roku 1939 do Veľkej Británie, čím sa vyhol krutým udalostiam v Česko-Slovensku. Jeho život v Anglicku už zďaleka nebol taký plodný ako predtým. Architektúry sa však nevzdal. Spočiatku (zhruba v rokoch 1939 až 1945) pracoval v Londýne pre česko-slovenskú exilovú vládu a neskôr (1945 až 1948) pre veľvyslanectvo ČSR. Paralelne pôsobil aj ako samostatný Londýnsky architekt, jeho zákazky však neboli primerané jeho schopnostiam a skúsenostiam. V rokoch 1947 a 1948 sa nakrátko vrátil do Brna, no po februári 1948 sa definitívne so svojou vlasťou rozlúčil. V nasledujúcich rokoch pôsobil ako docent odboru pozemných stavieb a konštrukcií na liverpoolskej Škole architektúry. Približne od roku 1955 sa živil ako samostatný projektant v Liverpoole. Z jeho prác vo Veľkej Británii je najvýznamnejšia rekonštrukcia kostola Sv. Kláry (Liverpool, 1959) a tiež súbor škôl Sv. Mikuláša (Liverpool, 1963 – 1969). V Liverpoole dožíval život bez kontaktu so svojou vlasťou a po tom, čím všetkým si musel v živote prejsť, niet divu, že bol zatrpknutý. Zomrel 15. júla 1971 v Liverpoole vo Veľkej Británii.
Prínos do architektúry
Najväčší architektonický a ideový prínos Ernsta Wiesnera spočíva v etablovaní istého nového typu architektúry v našom prostredí, pričom táto vynikajúco poslúžila ako východisko z bezradnej situácie Brna po prvej svetovej vojne. Bola príkladom racionálnej, čistej formy, ktorá vecne sledovala funkciu stavby a napĺňala ju eleganciou. Zároveň vystihovala všetky stavebné detaily koncipované taktiež v zmysle pragmatického chápania krásy. Dielo Ernsta Wiesnera vytvorilo lokálne základy pre rozvoj nových koncepcií architektúry 20. storočia tak po výtvarnej ako i typologickej stránke.
Guido Fubini
Guido Fubini (* 19. január 1879, Benátky, Taliansko – † 6. jún 1943, New York, USA) bol taliansky matematik. Zaoberal sa predovšetkým rôznymi oblasťami matematickej analýzy, najmä diferenciálnymi rovnicami, funkcionálnou analýzou, komplexnou analýzou, či variačným počtom, ale aj inými oblasťami matematiky, napríklad teóriou grúp, diferenciálnou geometriou, či projektívnou geometriou. Po vypuknutí prvej svetovej vojny sa preorientoval na aplikovanú matematiku, pričom jeho výsledky v tejto oblasti našli využitie pri štúdiu elektrických obvodov, či akustiky.
Karlštejn
Je jedným z najvýznamnejších českých hradov. Bol založený cisárom Karolom IV. ako reprezentačné sídlo. Neskôr tu boli uložené kráľovské poklady: ríšske korunovačné klenoty a zbierky svätých relikvií. V súčasnosti je hrad významnou národnou kultúrnou pamiatkou a jedným z najnavštevovanejších hradov v Česku. Výzdoba kaplnky sv. Kríža vo Veľkej veži je ukážkou vyspelého gotického maliarstva.
Dejiny
Hrad bol postavený na príkaz kráľa Karola IV. v rokoch 1348 - 1357 zrejme podľa pôvodných plánov Matyáša z Arrasu. Mal slúžiť nielen ako dôstojné sídlo budúceho cisára, kde chcel Karol odpočívať, rozjímať a prijímať vzácne návštevy, ale aj ako miesto na uschovanie vzácnych ostatkov svätých. Neskôr sa cisár rozhodol, že tu uloží aj ríšske korunovačné klenoty, ktoré boli uložené v kaplnke sv. Kríža. (Pôvodne sa však s ich umiestením na hrade nepočítalo, mal byť pre ne vystavaný chrám v pražskom Novom Meste). Na začiatku husitských vojen tu Václav IV. uschoval aj české korunovačné klenoty, aby sa nedostali do rúk vzbúrencov. Po jeho smrti odviezol jeho následník Žigmund Luxemburský do ríše najprv české korunovačné klenoty (1421) a neskôr aj ríšsky poklad (1423). Svätováclavská koruna sa vrátila do Čiech a na hrad Karlštejn v roku 1436, kedy sa Žigmund konečne ujal vlády v Čechách. Bola tu uschovaná až do roku 1619, kedy bola prevezená na Pražský hrad a umiestená do svätováclavskej kaplnky v chráme sv. Víta, ktorá bola na jej uloženie vystavaná na želanie Karola IV. Dnes môžete na Karlštejne vidieť jej repliku. V roku 1422 hrad márne dobývali husiti spolu s poľskými oddielmi Žigmunda Korybutoviča.
Husitstvo ukončilo najslávnejšiu éru existencie Karlštejna. Po smrti Václava IV. prestali českí králi svoj hrad navštevovať. Sídlila tu iba posádka, ktorá mala za úlohu Karlštejn chrániť. Hrad začal pomaly pustnúť.
Na prelome 15. a 16. storočia bolo postavené nové kamenné kastelánstvo. Pre značnú schátranosť bol hrad v rokoch 1587 - 1596 dôkladne opravený podľa plánov U. Aostaliho. Pri tejto oprave sa stratili mnohé gotické prvky a boli nahradené novými renesančnými.
V roku 1812 ho navštívil cisár František II., ktorý vzápätí venoval peniaze na jeho opravu.
V roku 1886 zahájil architekt Josef Mocker prestavbu v duchu tzv. purizmu, ktorá mala hradu vrátiť pôvodnú gotickú podobu. Výsledky tejto prestavby boli kritizované už na začiatku 20. storočia, s odstupom času sú však hodnotené ako prejav svojej doby. Dobroslav Líbal však ostro kritizoval Mockerove úpravy Karlštejna ešte pri príležitosti stého výročia Mockerovho úmrtia v roku 1999.
Už v 19. storočí bolo umožnené turistom, aby si hrad prezreli.
Opis
Hrad stojí na vápencovej skale a je obklopený niekoľkými vyššími vrcholmi, takže bol schovaný pred zrakmi prípadných útočníkov. Hrad je vybudovaný na štyroch výškových terasách, z ktorých najnižšia, rozšírená na konci 15. storočia a dnes prístupná regotizovanou bránou, tvorí predhradie. Z predhradia sa vstupuje druhou bránou do kastelánskeho dvora. Tieto dve časti hradu boli najviac premenené pri poslednej Mockerovej prestavbe, ktorý dal zbúrať obe brány a podstatnú časť kastelánstva a postavil nové bez náväznosti na pôvodnú stavbu. Pod kastelánstvom stojí studničná veža chrániaca studňu hlbokú cez 96 metrov, ktorá však nemala vlastný zdroj vody, a preto bola vybudovaná štóla k hornému toku potoka pretekajúceho Hlubokým dolom a touto štólou sa studňa plnila. Voda zo studne bola čerpaná veľkým šliapacím kolesom.
Z kastelánskeho dvora sa bránou so znakom Martinicov zo 16. storočia dostaneme na tretiu terasu, kde stojí obdĺžnikový trojposchodový cisársky palác s priľahlou polkruhovou vežou na východne strane. Prvé poschodie slúžilo dvoranom, neskôr manom, ktorí hrad strážili. Veľká sála je ukončená kaplnkou sv. Mikuláša, ktorá sa nachádza v priestore veže. Na druhom poschodí sa nachádza rozľahlá sála predkov, hodovná sieň a audienčná miestnosť. S týmito reprezentačnými priestormi susedili súkromné cisárove komnaty, spálne a kaplnka sv. Václava, kopírujúca pôdorys dolnej mikulášskej kaplnky. Tretie poschodie, ktoré neskôr vyhorelo, obývala cisárovná.
Vedľa paláca stojí obdĺžniková veža, kde sa v jej druhom poschodí nachádza kostol Panny Márie so vzácnymi nástennými maľbami. Úzkou chodbičkou sa prejde do súkromnej kaplnky Karola IV. vyzdobenej na stenách leštenými polodrahokamami. Kaplnka bola neskôr zasvätená sv. Kataríne, obľúbenej cisárovej svätici.
Po celom obvode je hrad opevnený mohutnými hradbami.
Zo sakristie súkromnej cisárskej kaplnky sa dá po krytom drevenom moste prejsť na najvyššiu terasu, na ktorej stojí Veľká veža. Veža má štyri poschodia a štyri obranné vežičky a dala by sa samostatne brániť, pokiaľ by útočníci obsadili zvyšok hradu. To sa skutočne stalo počas tridsaťročnej vojny, útočníkmi boli Švédi a do Veľkej veže neprenikli. Múry veže sú hrubé asi 6 m. Na druhom poschodí Veľkej veže je najvzácnejšia miestnosť hradu - kaplnka Sv. Kríža so zlátenou klenbou. Najcennejšia je však jej výzdoba, skladajúca sa z cyklu 129 (pôvodne ich bolo 130) doskových obrazov svätcov, vytvorená majstrom Theodorikom v rokoch 1359 - 1368. Kaplnka sv. Kríža a jej výzdoba boli reštaurované v nedávnej dobe. Priestor teraz podlieha zvláštnemu návštevníckemu režimu, aby znovu nedošlo k jeho poškodeniu prílišnou návštevníckou prevádzkou. Navštíviť ju môžete len v letných mesiacoch, pokiaľ sa vopred objednáte.
Karlštejn bol od 18. storočia vítaným námetom pre romantických maliarov (Antonín Mánes), básnikov (Karel Hynek Mácha) a spisovateľov. Z literárnych diel Karlštejn najviac preslávili Karlštejnské vigílie spisovateľa F. Kubku a predovšetkým divadelná hra od J. Vrchlického Noc na Karlštejne, dnes známej hlavne v muzikálovej podobe. To, že ženy nesmeli bývať na hrade, si však Vrchlický vymyslel.
Iné projekty
.
Karol Hološko
Karol Hološko (* 25. marec 1912, Lednické Rovne – † 	20. marec 1978, Lednické Rovne ) bol slovenský sklársky dizajnér, grafik, maliar a zakladateľ moderného sklárskeho dizajnu na Slovensku ).
Životopis
Karol Hološko sa narodil sa v sklárskej obci Lednické Rovne. V rokoch 1934 – 1946 žil v Južnej Amerike. Študoval na Escuela de Bellas Artes v Buenos Aires a pôsobil v argentínskej sklárni Cristalerias Rigolleau. Po návrate domov sa v krátkom čase stal významnou návrhárskou osobnosťou sklárni v Lednických Rovniach (v súčasnosti RONA).
Založil výtvarno-technické stredisko v Lednických Rovniach, ktoré významnou mierou zasiahlo do vývoja výtvarnej kultúry výroby úžitkového skla v sklárňach. Spolu s Jaroslavom Tarabom patrili k prvým dizajnérom sklárskeho priemyslu na Slovensku. Spoločne s Tarabom a technikom Ing. Vojtechom Chmelíkom sa im podarilo uskutočniť prevratný krok vo výrobe ručne fúkaného skla. Technológia tzv. ťahanej nôžky, ktorá umožňovala výrobu kalicha a stopky pohára z jedného kusa skloviny bola patentovaná v roku 1956. Jeho práce sa vystavovali na medzinárodných súťažiach (Paríž, Moskva, Miláno, Rio de Janeiro, Helsinki,...)
Vojsko v meste Prešov
Stručné dejiny
Mesto malo vlastnú posádku pravdepodobne už od roku 1374, kedy dostalo právo na vybudovanie obranných múrov s baštami a vežami od kráľa Ľudovíta I. Význam vojenskej posádky určite vzrástol aj preto, že mesto Prešov sa v 14. storočí stalo slobodným kráľovským mestom. Na konci 16. storočia počas 15 ročnej vojny s Tureckom muselo mesto vydržiavať početné cisárske vojsko. Od roku 1604 kedy vypuklo prvé z celého radu protihabsburských povstaní uhorských stavov až do roku 1710, kedy mesto kapitulovalo pred silným habsburským vojskom, bolo mesto Prešov mnohokrát obliehané rôznymi vojskami povstalcov ba aj cisárskymi vojskami. Napríklad: Bočkajovi povstalci, vojska generála Basta, povstalci Juraja I. Rákociho, Vešeléniho sprisahanie, kuruckí povstalci, Tököliho povstanie, Prešovské jatky generála Caraffu a povstalci vedení Františkom II. Rákocim. Prešov potom až do roku 1848  rozkvital, lebo nezažil žiadnu vojnu.
Revolučné roky 1848/49 stiahli do víru udalostí nielen slobodné kráľovské mesto Prešov, ale celú krajinu. Mesto vytvorilo národnú gardu a vyzbrojilo aj niekoľko desiatok dobrovoľníkov. Vzhľadom na svoju strategickú polohu zažil Prešov počas tohto obdobia niekoľkokrát striedanie vojenských síl. Napríklad: cisárske vojsko generála Schlicka vystriedala Görgeyho uhorská armáda, túto zakrátko vystriedali rakúske a slovenské dobrovoľnícke jednotky, aby ich zasa vystriedali cisárski vojaci spolu s ruskou armádou. O tom, že vojenský význam Prešova naďalej vzrastal svedčí aj údaj zo sčítania ľudí z roku 1900 kedy zo 14 447 obyvateľov Prešova bolo až 1349 vojakov. Tunajšia vojenská posádka pozostávala z niekoľkých jednotiek spoločnej armády a domobrany, z ktorých najväčší bol 67. cisársky a kráľovský peší pluk. Útrapy prvej svetovej vojny a najmä jej koniec veľmi tragicky zasiahli do života Prešova, lebo 1. novembra 1918 pod vplyvom revolúcie v Budapešti, odopreli vojaci 67. pluku a niektorých ďalších menších prešovských útvarov poslušnosť svojim veliteľom. V noci z 31.10. na 1.11.1918 ozbrojení vojaci a civilisti rabovali vojenské sklady a obchody. Po príchode vojenských posíl boli vzbúrenci pozatýkaní a napriek tomu, že počas nepokojov nedošlo k žiadnym stratám na životoch, odsúdil účastníkov vzbury štatariálny súd  na trest smrti. Ten istý deň 1. novembra 1918 v popoludňajších hodinách bolo na námestí popravených 41 vojakov a 2 civilisti. Táto udalosť je známa aj ako Prešovská vzbura. Bola to najkrvavejšia udalosť od Prešovských jatiek (1687). Touto udalosťou sa zavŕšila jedna z dôležitých etáp vojenstva v meste Prešov. Udalosť pripomína aj pamätná tabuľa, ktorá bola umiestnená na severnom múre konkatedrály svätého Mikuláša a je na nej napísaný tento text: "Pri tomto kostolnom múre zastrelili 1. novembra 1918 34 vojakov a občanov odsúdených na smrť podľa stanného práva za účasť na vzbure 31.októbra 1918, ktorá vznikla pod vplyvom VOSR." Poznámka: zrejme pre chyby v texte bola v roku 1990 pamätná tabuľa sňatá a uložená do depozitu farského úradu v Prešove. Podľa "Evidencia národných kultúrnych pamiatok na Slovensku" je "Pamätný priestor" pri severnej strane konkatedrály vedený ako NKP číslo 707-1443/0 a "Pamätná tabuľa" na vzburu vojakov je vedená ako NKP číslo 707-3301/2
V medzivojnovom období 1918 – 1939 sídlili v Prešove tieto vojenské útvary : posádkové veliteľstvo, posádková nemocnica, 67. peší pluk – náhradný prápor, delostrelecký pluk č.111 – náhradná batéria, horský delostrelecký pluk č.202 – náhradná batéria a doplňovacie okresné veliteľstvo. Začiatky vojenského letectva v Prešove siahajú do roku 1939. Do vzdušných zbraní vtedy zaradili rotu VGPL 3, ktorej vyššie veliteľstvo bolo v Spišskej Novej Vsi. 9. septembra už existovalo aj poľné letisko Išľa pri Prešove. Od 1.1.1940 bolo zriadené Veliteľstvo divíznej oblasti 3 (VDO 3) Prešov, ktorému bola podriadená letecká Peruť II zo Spišskej Novej Vsi.
Dôležité vojenské útvary a zväzky sídliace v Prešove
Od 4. júla 1945, krátko po skončení druhej svetovej vojny,  boli na území Československa vojenské útvary reorganizované podľa vzoru Červenej armády. Od tejto doby sídlili v meste Prešov nasledujúce vojenské veliteľstva:
Velitelia vojenskej posádky Prešov
Od roku 1960 kedy sa z Košíc do Prešova presťahovalo vojenské veliteľstvo 18. streleckej divízie vojenskej posádke v meste Prešov velili:
Generáli – prešovskí rodáci
Od roku 1918 boli do generálskych hodností vymenovaní títo vojaci, ktorí sa narodili v meste Prešov
Pavol Horov
Pavol Horov (vl. menom Pavol Horovčák, pseudonymy Ján Onda, Pavol Horov, Peha, Péhá, PeKa, P. U. Horov, Urban Čák, Urban Horov a i.) (* 25. máj 1914, Bánovce nad Ondavou – † 29. september 1975, Bratislava) bol slovenský básnik a prekladateľ.
Životopis
Pochádzal z rodiny maloroľníka, o otca prišiel čoskoro po narodení. Vzdelanie získaval v Bánovciach nad Ondavou, v Moravanoch, v rokoch 1926 – 1934 navštevoval gymnázium v Michalovciach a napokon navštevoval v rokoch 1934 – 1935 učiteľskú akadémiu v Bratislave, kde získal kvalifikáciu na vyučovanie slovenčiny, dejepisu a geografie. Do roku 1944 pôsobil ako učiteľ, v rokoch 1945 – 1950 bol pracovníkom, neskôr v rokoch 1948 – 1950 riaditeľom Československého rozhlasu v Košiciach. Od roku 1951 žil v Bratislave, kde bol v rokoch 1951 – 1952 šéfredaktorom vydavateľstva Slovenský spisovateľ, v rokoch 1952 – 1954 tajomníkom Zväzu slovenských spisovateľov, v rokoch 1953 – 1964 riaditeľom vydavateľstva Slovenský spisovateľ a pracovníkom Slovenského ústredia knižnej kultúry (1963 – 1964). Od roku 1964 sa venoval len literárnej tvorbe.
Tvorba
Jeho tvorba bola blízka nadrealizmu. Debutoval zbierkou básní Zradné vody spodné, v ktorej reagoval na vojnové udalosti. Tejto téme zostal verný i vo viacerých ďalších zbierkach. K jeho umeleckým vrcholom patrí skladba Vysoké letné nebe, inšpirovaná matkinou smrťou. Okrem vlastnej tvorby sa venoval i prekladom z poľskej (Staff, Jastrun, Przyboś, Jachimowicz), perzskej (Omar Chajjám), ruskej a bulharskej (E. Bagrjana, B. Božilov) poézie.
Michal Greguš
Michal Greguš môže byť:
Otakar Motejl
JUDr. Otakar Motejl (* 10. september 1932, Praha - † 9. máj 2010, Brno) bol český právnik a politik.
Život
Vyštudoval Právnickú fakultu Karlovej univerzite v Prahe v roku 1955 a potom pracoval ako advokát postupne v Banskej Bystrici, v Kladne a v Prahe.
V rokoch 1966 až 1968 pôsobil na Právnickom ústav Ministerstva spravodlivosti, v rokoch 1968 až 1970 bol sudcom Najvyššieho súdu. V tomto období sa významne podieľal na prebiehajúcich rehabilitáciách. Ako advokát obhajoval ľudí nespravodlivo prenasledovaných komunistickým režimom (v 50. rokoch aj v čase normalizácie - napr. Hanu Marvanovú alebo členov skupiny The Plastic People of the Universe). V rokoch 1990 až 1992 bol predsedom Najvyššieho súdu ČSFR, v rokoch 1993 až 1998 predsedom Najvyššieho súdu ČR.
V roku 1998 bol vymenovaný za ministra spravodlivosti. 18. decembra 2000 bol zvolený za Verejného ochrancu práv.
Zomrel náhle po krátkej chorobe 9. mája 2010 po šestnástej hodine.
Novozvolená ochrankyňa práv Mária Patakyová Motejla označila za svoj vzor.
Fécamp (kantón)
Fécamp je francúzsky kantón v obvode Le Havre v departemente Seine-Maritime v regióne Horná Normandia. Skladá sa zo 13 obcí.
ISO 3166-2:OM
Kódy ISO 3166-2 pre Omán identifikujú 8 regiónov. Prvá časť (OM) je medzinárodný kód pre Omán, druhá časť pozostáva z dvoch písmen identifikujúcich región.
Erlán
Erlán, iné názvy: pyroxenická rula, taktit, vápenato-silikátový rohovec je premenená hornina, ktorá vzniká pri metamorfóze karbonatických hornín s vyšším obsahom silikátov. Patrí medzi kontaktné rohovce, i keď v strednej Európe sa takto označujú i regionálne premenené horniny.
ISO 3166-2:OM
Zoznam kódov
OM-BA Al Batinah OM-DA Ad Dakhillyah OM-JA Al Janiblyah OM-MA Masqat OM-MU Musandam OM-SH Ash Sharqlyah OM-WU Al Wustá OM-ZA Az Zahirah
Erlán
Názov erlán po prvýkrát použili A. Breithaupt a Ch. Gmelin v roku 1823. Odvodili ho podľa názvu lokality Erla pri Cransdorfe v Nemeckom Sasku. Vo svete sa takéto označenie kontaktných rohovcov používa zriedkavo.
Vznik
Vznikajú účinkom kontaktnej termálnej premeny pri prieniku horúcich magmatických telies do karbonátov, najčastejšie vápencov, dolomitov alebo slieňovcov.
Zloženie a vlastnosti
V erlánoch majú na rozdiel od ostatných kontaktných rohovcov väčší význam silikáty Ca a mafické minerály. Tvorí ich hlavne diopsid a plagioklas s prímesou kremeňa, kalcitu, epidotu a vesuviánu.
Výskyt
V Českom masíve je známy z Krásnej Hory, Hazlova, Bludova (odtiaľ i regionálny názov bludovit) a Bechyně.
Erlány boli v Západných Karpatoch nájdené v Malých Karpatoch a pri Hodruši v Štiavnických vrchoch.
Použitie
Niekedy sa používa ako dekoračný kameň.
Ždírec nad Doubravou
Ždírec nad Doubravou je mesto v Česku v okrese Havlíčkův Brod v kraji Vysočina. 1. januára 2012 tu žilo 3 177 obyvateľov, z toho 1 583 mužov a 1 594 žien, pričom priemerný vek v meste bol 39,9 roka (muži 38,8 roka, ženy 41,0 roka).
Externé odkazy
Oficiálne stránky
Girolamo Savonarola
Girolamo Savonarola alebo Hieronymus Savonarola, (* 21. september 1452, Ferrara, Taliansko – † 23. máj 1498, Florencia) bol taliansky náboženský a politický reformátor, dominikán. Bol známy notorickým asketizmom, ktorý sa prejavoval v spôsoboch jeho obliekania, stravovania aj v kontakte s ľuďmi. Vstúpil do dominikánskeho kláštora v Bologni a neskôr pôsobil vo Florencii, ktorá sa stala dejiskom jeho náboženskej reformy.
Začiatky pôsobenia vo Florencii
Od roku 1481 pôsobil v dominikánskom kláštore San Marco vo Florencii a stal sa odporcom rodu Medici. Jeho kázne sa vyznačovali temperamentom, silou jazykových prostriedkov aj obrazotvornosťou. Svet aj cirkev prezentoval ako skazené, upozorňoval na nedostatky cirkevných hodnostárov a ich svetský spôsob života. Kritiku smeroval tiež k panovníckym dvorom a vládnucim predstaviteľom mesta, ktorých paláce označoval za útočisko pre kacírov a bezbožníkov. Výnimkou neboli ani predstavitelia učenej vrstvy spoločnosti, obviňovaní z napomáhania vladárom a šľachte a v potláčaní duchovného života. Florentskej spoločnosti vytýkal roztopašnosť, uvoľnené mravy, sodomiu, finančné machinácie aj prebytok nádhery a umenia. Nápravu uvoľnených mravov videl Savonarola v božom zásahu, ktorý by potrestal všetkých vyššie uvedených. Ekvivalentom božieho trestu predpovedaného dominikánskym kazateľom sa stal vpád francúzskeho vojska na Apeninský polostrov pod vedením kráľa Karola VIII., ktorého cieľom bolo získať neapolské dedičstvo.
Vytvorenie teokratického štátu
Po vpáde Karola VIII. v roku 1494 sa vo Florencii zmocnil vlády a vytvoril teokratický štát. Prísnymi mravnostnými zákonmi chcel mesto premeniť na nový Rím. Zmena z oligarchie na teokraciu prebehla právnym spôsobom dodržiavajúc zavedenú florentskú ústavu. Nová republikánska vláda bola vytvorená na základe benátskeho vzoru. Vznikla Veľká rada (Maggior Consiglio) pozostávajúca z niekoľkých stoviek členov so súdnou právomocou a právomocou voliť úradníkov. Z nej sa vyčlenila Malá rada (Minor Consiglio, resp. Ottanta) v počte asi osemdesiat členov. Signoria aj funkcia gonfaloniera ostali zachované, avšak s obmedzenou platnosťou a podliehajúc právomociam rád. Mesto označoval za Kristovu republiku, boli zničené mnohé „pohanské“ umelecké diela. Savonarolova reforma sa prejavovala vo viacerých smeroch zasahujúc nielen do cirkevných a politických otázok, ale aj do súkromia florentských občanov. Bol nariadený prísny pôst, zakázaný výstredný odev a pestré farby, šperky, peniaze a iné cennosti sa rozdávali chudobným, z kostolov a kláštorov prikázal odstrániť drahé ozdoby, svietniky, vzácne obrazy aj iluminované knihy. Za jeho pôsobenia sa vytvorili skupiny tzv. Božích detí, ktoré prechádzali ulicami mesta spievajúc žalmy, vyberajúc almužny, ale aj vstupujúc do domovov, kde hľadali prepychové veci, zlato, obrazy, knihy, cennosti. Tieto deti boli podnecované k udávaniu všetkých nerestí, ktoré videli, alebo o ktorých počuli. Výsledkom tejto činnosti bolo zakladanie tzv. hraníc márnosti, kde zhoreli všetky predmety považované za necudné, prepychové a z hľadiska náboženskej reformy za nepotrebné. Často išlo o vzácne obrazy súčasných maliarov, sochy, literárne diela aj predmety každodennej spotreby ako hry, kozmetika, módne doplnky, karnevalové masky a podobne.
Savonarola v tomto čase pôsobil na svojich súčasníkov príťažlivým, dokonca až inšpiratívnym dojmom. Mnoho významných osobností tej doby sa nechalo strhnúť jeho reformátorskou činnosťou a náboženským zápalom. Patrili k nim napríklad filozof a humanista Giovanni Pico della Mirandola, jeho synovec Gian Francesco, slávny lekár Antonio Benivieni a jeho bratia Dominik (teológ) a Girolamo (básnik), umelci Giovanni Della Robbia, Fra Bartolomeo aj Botticelli. Savonarolovo pôsobenie sa stalo tiež inšpiráciou a námetom pre vznik fresiek Luku Signorelliho v orvietskej katedrále. Napriek výraznému radikalizmu, náboženskému oduševneniu a plamennej inštinktívnej bezprostrednosti sa Savonarolova reforma skončila v máji 1494 neúspechom. Po odchode francúzskej armády stratil dominikánsky kazateľ svoju najvýraznejšiu podporu a musel čeliť silným nepriateľom, ktorých si vytvoril presadzovaním svojich radikálnych názorov a reformných zmien. Najvýznamnejším z jeho odporcov bol pápež Alexander VI.
Obvinenie z kacírstva
Počas svojho najvýznamnejšieho pôsobenia sa Savonarolova kritika často obracala k najvyššiemu cirkevnému predstaviteľovi na Petrovom stolci. Jadrom problému bol profrancúzsky postoj florentského kazateľa, ktorý v tomto postoji vytrval aj po neúspechu francúzskeho ťaženia v Itálii. Následne prejavil odpor aj voči pripojeniu sa Florencie k lige vytvorenej na polostrove, ktorej cieľom bolo bojovať proti francúzskym nárokom. Ligu tvorilo spojenectvo italských štátov s Anglickom, Španielskom a Nemeckom. Odmietnutie zo strany Florencie ligu oslabovalo a predstavovalo prekážku v pápežovej mocenskej politike. V snahe riešiť nastolenú situáciu povolal Alexander VI. Savonarolu do Ríma dekrétom vydaným dňa 21. júla 1495. Oficiálnym cieľom predvolania bolo, aby sa Savonarola zodpovedal za proroctvá, ktoré vyhlasoval za Božie zjavenia. S odvolaním na podlomené zdravie a strach z prenasledovania predvolanie odmietol, čo viedlo k ďalšiemu výnosu, ktorý mu zakazoval kázanie. Donucovacím prostriedkom sa stalo aj pápežove rozhodnutie o podriadení kláštora San Marco, kde Savonarola pôsobil, lombardskej kongregácii. Na niekoľko nasledujúcich mesiacov kázne utíchli, ale vo februári 1496 sa florentský mních v novej kázni zbavil poslušnosti voči pápežovi, s odôvodnením, že pôsobenie cirkvi je v rozpore s božími nariadeniami.
Otvorená kritika Alexandra VI., jeho vedenia cirkvi aj spôsobov v osobnom živote sa začali ostrejšie prejavovať v roku 1497. Svojimi kázňami v tom čase urazil aj tradičného podporovateľa a ochrancu dominikánskeho rádu, neapolského kardinála Carafu.
Ukážka zo Savonarolovej kázne zameranej na kritiku cirkvi:
''Pristúp hanebná cirkev, počuj, čo ti Pán hovorí: Dal som ti pekné rúcha, ale ty si s nimi konala modloslužobníctvo. Nádhernými nádobami si živila pýchu a sviatosti si znesvätila svätokupectvom. Zmyselnosť z teba urobila nehanebnú pobehlicu. Si horšia ako zviera, si odporný netvor. Kedysi si sa hanbila aspoň za svoje hriechy, ale teraz už ani to nie. Predtým nazývali kňazi svojich synov synovcami, teraz to už nie sú synovci, ale synovia, jednoducho synovia. Postavila si dom smilstva, na všetkých miestach si sa stala domom hanby. A čo robí pobehlica? Sedí na Šalamúnovom tróne a ponúka sa celému svetu. Kto má peniaze, je vítaný a môže robiť, čo sa mu páči, ale tí, čo konajú dobro, sú odohnaní. Tak si ty, predajná cirkev, pred celým svetom odhalila svoju hanbu a tvoj morový dych vystúpi k nebu. ''
7. novembra 1497 pápež definitívne zrušil samostatnosť kláštora San Marco vytvorením spoločnej kongregácie pre všetky dominikánske kláštory v oblasti Lombardie a Ríma. Kongregácia mala byť dva roky podriadená priamo neapolskému kardinálovi Carafovi. Savonarola toto rozhodnutie neuznal a otvorene hlásal, že žiadny z mníchov v kláštore nie je povinný autoritou voči Petrovmu stolcu. Alexander VI. pápežským breve z 12. mája 1497 Savonarolu exkomunikoval.
Poprava a smrť
left|thumb|350px|Poprava Girolama Savonarolu, autor Filippo Dolciati 25. februára nasledujúceho roku pápež pohrozil florentskému vyslancovi interdiktom, ak sa Savonarola nepodrobí jeho zákazom. Florentské úrady nakoniec zasiahli proti dominikánovi a 8. apríla 1498 ho na Kvetnú nedeľu zatkli. Pri mučení sa priznal k falošným proroctvám.
Jeho všeobecná popularita bola v tom čase oslabená viacerými faktormi. Patrili k nim napríklad neúspech znovuzískania Pisy, obavy florentských bankérov aj neúspešné a nenaplnené proroctvá. Prehnaným gestom in extremis sa poslednýkrát pokúsil získať späť mocenské postavenie a dôveryhodnosť. Išlo o skúšku ohňom, tzv. boží súd, na ktorú ho vyzval rád františkánov 25. marca 1498, pohoršený nenaplnenými proroctvami a kázňami. Deň skúšky bol určený na 7. apríl a Savonarolu podporovalo mnoho členov z rádu dominikánov. K najvýznamnejším patril Fra Domenico da Pescia. Na Piazza della Signoria sa zhromaždil veľký dav, avšak namiesto stredovekej skúšky sa stal svedkom verbálnych atakov medzi dvoma rádmi. Predmetom sporu bola napríklad otázka či je možné vziať do plameňov kríž alebo hostiu ako náboženské relikvie. V závere to bol práve Savonarola, kto chcel od skúšky odstúpiť, kým františkáni boli pripravení ju naplniť. Tým v ľude prebudil nedôveru a naplnil svoj osud.
Počas mučenia sa niekoľkokrát priznal k zločinom, z ktorých ho obviňovali a vzápätí svoje priznania odvolal. V závere bol uznaný vinným z kacírstva a odsúdený k smrti spolu so svojimi dvoma najoddanejšími žiakmi. Rím potvrdil rozsudok z Florencie, ale napriek tomu bol Savonarola po príchode vyslancov ešte raz podrobený mučeniu. Dňa 23. mája bol popravený na Piazza della Signoria za prítomnosti veľkého davu (ženám a dievčatám bol však vstup zakázaný) spolu so svojimi žiakmi Fra Domenicom a Fra Silvestrom. Troch mníchov najprv obesili a po usmrtení boli ich telá spálené na hranici. Popol následne vysypali z Ponte Vecchio do rieky Arno, aby sa nič nemohlo zachovať ako relikvia.
Svoje vízie zanechal Savonarola v latinských spisoch: Compendium logicum, Triumphus Crucis, De veritate prophetica.
Gocník
Gocník je priezvisko, pozri Gocník (priezvisko), napr.:
Kontaktný rohovec
Termín rohovec (nem. Hornfels) zaviedol pre tento typ hornín v roku 1823 K. von Leonhardt. Názov má pôvod v označení najvyšších štítov v Alpách, ktoré sú tvorené týmito horninami výrazne odolnými voči erózii.
Minerálne zloženie
Môžu mať variabilné zloženie. Väčšinou je základná hmota tvorená silikátmi ako kremeň, živce (ortoklas, sanidín, albit a iné) a sľudy (hlavne biotit), s výrazným zastúpením aluminosilikátov – epidotu, andaluzitu alebo kordieritu. Vo veľkom množstve môžu byť prítomné i minerály vyššieteplotných podmienok ako granát (hlavne grosulár) a hyperstén. Ak boli v pôvodnom sedimente prítomné i karbonáty, býva prítomný i wollastonit.
Horniny môžu mať celkom zastretú pôvodnú sedimentárnu štruktúru a granoblastickú – všesmerne vyvinutú textúru. V niektorých prípadoch však možno sledovať pôvodnú sedimentárnu vrstvovitosť, ktorú môže prestupovať kliváž.
Vznik
Kontaktné rohovce vznikajú účinkom kontaktnej metamorfózy intruzívnych telies, obvykle granitoidov, na usadené horniny, v tzv. kontaktných aureolách. Teplotný účinok bázickejších magiem je síce silnejší, svojim priestorovým rozsahom však bývajú významnejšie granitoidné intrúzie. Ide väčšinou o vysokoteplotnú, ale nízkotlakovú metamorfózu. Usadené horniny, z ktorých sa kontaktné rohovce vytvorili mohli mať rôzne zloženie od slieňov, cez ílovce až po pieskovce. Kontaktné rohovce pôvodom zo slienitých až karbonátových hornín môžu byť označované aj ako erlány. Kontaktne premenené ílovité horniny sú často nazývané ako porcelanity.
Vyčleňuje sa niekoľko kontaktne metamorfných fácií :
Výskyt
Sú známe zo mnohých pohorí Európy ako Harz, Eifel, Fichtelgebirge alebo Vogézy.
V Českom masíve sú kontaktné rohovce hojné na kontaktoch stredočeského plutónu s okolitými sedimenatmi, napr. pri Sedlčanoch alebo Říčanoch. Známe sú i z Železných hor.
V Západných Karpatoch sú známe predovšetkým zo Spišsko-gemerského rudohoria, napr. z Veľkého Hnilca, kde sú viazané na gemerické granitoidy.
Vodný slalom
thumb|Pretekár pri prechádzaní jednej z bránok