cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Namíbia
Namíbia, dlhý tvar Namíbijská republika, je štát v juhozápadnej Afrike. Má rozlohu a 2 milióny obyvateľov, čo predstavuje najmenšiu hustotu zaľudnenia v Afrike. Namíbia (predtým Nemecká juhozápadná Afrika) získala v roku 1990 ako jedna z posledných afrických krajín nezávislosť od Juhoafrickej republiky, ktorá ju pod názvom Juhozápadná Afrika prechodne spravovala.
Poloha
Namíbia susedí na severe s Angolou, na severovýchode so Zambiou, na východe s Botswanou a na juhu s Juhoafrickou republikou (s provinciou Severné Kapsko). Na západe ju obmývajú vody Atlantického oceánu.
Dejiny
Namíbiu sa napriek svojej na prvý pohľad bezcennosti snažil v 19. storočí kolonizovať rad európskych mocností. Príchod misionárov v 40. rokoch 19. storočia znamenal vytvorenie nemeckých kontaktov s touto oblasťou. V roku 1844 vyhlásila nemecká vláda protektorát v oblasti Lüderitzu. V roku 1904-1908 došlo k násilnému potlačeniu povstania Hererov. Pri tejto krvavej udalosti prišlo o život asi 60-tisíc ľudí. Počas prvej svetovej vojny bola v roku 1915 obsadená vojskami Juhoafrickej únie a v roku 1920 sa Namíbia stala juhoafrickým mandátnym územím a po druhej svetovej vojne poručenským územím, ktoré mala Únia spravovať a priviesť k samostatnosti. Po rokoch juhoafrickej správy začal v roku 1966 národno-oslobodenecký boj Organizácie ľudu Juhozápadnej Afriky (SWAPO), ktorý trval 23 rokov. V roku 1989 zvíťazilo SWAPO v parlamentných voľbách. V roku 1990 sa stala Namíbia nezávislým štátom.
Prírodné pomery
Najdlhšou riekou je Okavango, ktorá preteká v tzv. Capriviho výbežku na severe, a tiež rieka Zambezi. Pri pobreží sa rozkladá púšť Namib, vo vnútrozemí zasa púšť Kalahari. Savany a pasienky tvoria asi 45 % rozlohy štátu.Povrch Namíbie je budovaný, prevažne žulami alebo rulami na východe je pokrytý kalaharskými pieskami, ktoré majú červenkastú farbu. Z nerastného bohatstva Namíbia disponuje diamantmi, meďou, uránom (Namíbia je na piatom mieste na svete v ťažbe uránu), zlatom olovom( druhý najväčší dodávateľ olova na svete), cínom, zinkom a zemným plynom. Ťažba prispieva 25 % na tvorbu národného produktu. Prvé diamanty boli objavené v roku 1908. 95% z vyťažených diamantov sú klenotnícke. Ťažobný priemysel nie je veľmi vyvinutý. Najdôležitejším obchodným partnerom Namíbie sa stala susedná Južná Afrika. Dôležitou národohospodárskou položkou je rybolov. Chladná povrchová voda je tam bohatá na kyslík, planktón aj ryby, výlovy patria k najväčším na svete. Ročne sa vyloví za 10 mil. libier morských rýb a rakov, ale asi len ½ mil. rybích produktov sa vyváža, lebo značná časť výlovku sa konzervuje v Juhoafrickej republike. Pri rozumnom spôsobe využitia by sa rybolov mohol stať významným zdrojom príjmov, pretože by bol sám o sebe schopný uživiť nepočetné obyvateľstvo Namíbie. Limitujúcim faktorom výroby a osídlenia je nedostatok sladkej vody a nedostatok palív, ktoré by mohli byt používaná pre odslanení morské vody.
Takmer neobývaná púšť Namib s piesočnými dunami sa tiahne pozdĺž celého Atlantického pobrežia. Na zrážky vplýva morský prúd. Zrážky nedoletia na pevninu všetko padá do mora vzduch prichádza vysušený na púšť Namib. Horúci vietor vane z juhoafrického plató a zostupuje do pobrežnej nížiny pričom sa adiabaticky otepľuje a vysušuje, takže má charakter fénu a zdvíha veľké mračná suchého a nepríjemného prachu. Spadne tam asi 50 mm zrážok za rok a to ešte v podobe hmly, ktorá sa v noci valí od mora. Nad pustou sa zdvíha centrálna plošina strmými svahmi s masívmi Taris, Anas, Erongo a aj najvyššia hora Namíbie. Namíbia patrí k najsuchším krajinám na svete. Cez celé jej územie sa tiahne od severu k juhu tri úplne odlišné prírodné celky. Najzápadnejšie sa pozdĺž Atlantiku rozkladá pobrežná nížina široká 50-140 km. Je to piesočná a kamenitá púšť Namib. Náhorná centrálna plošina, ktorá je druhým prírodným celkom sa zdvíha nad pustou Namib strmými svahmi .Najvyššia je na západe  kde sa nachádza aj najvyššia namíbijská hora Brandber (2 606 m).Na Severe centrálnej plošiny je bezodtoková panva Etoša („Veľké biele miesto“), ktoré sa v dobe dažďov naplňuje vodou. Pre zver okolitých saván sa stáva jediným veľkým napájadlom, kam prichádzajú slony, žirafy, pakone, zebry,a za nimi aj šelmy. Národní park Etoša patrí svojou rozlohou 22 270 km2 k najväčším na svete a dátum založenia aj j najstarším v Afrike. Starší je susedný púštny park Namib založený v roku 1904. Tretím prírodným celkom je púšť Kalahari. Tiahne sa na juhovýchod Namíbie. Kalahari je piesočnatá púšť. Pobrežie je neobyčajne jednotvárne a nemá prirodzené prístavy okrem Luderitzu, kde staré kryštalické horniny vytvorili akúsi prirodzenú ochranu zátoky. Tu sa vytvorili jediné skalnaté Pinguinské ostrovy, ktoré sú obsadené obrovskými kolóniami morských vtákov, ktoré lovia ryby a produkujú obrovské množstvo guany. Tieto ložiská guany, po chilsko-peruánskych najväčšie na svete, boli objavené v roku 1843.
Sociálne rozdiely medzi bohatými, ku ktorým patrí aj nová čierna elita, a chudobnými, medzi ktorými sú aj belosi, sú priepastné. Okolo 95 % Namíbijcov živorí v otrasných podmienkach tretieho sveta, zatiaľ čo 5 % žije západným štýlom- v hlavnom meste Windhoek (165 000 obyvateľov) je 15 000 súkromných bazénov.
Podľa štatistík je životná úroveň v Namíbii výrazné vyššia ako vo väčšine afrických štátov. K zaujímavostiam patrí kaňon rieky Fish, hlboký 900 m a dlhý 60 km. Vyvierajú v ňom teplé pramene a dokonca tam boli vybudované kúpele Ais-Ais (veľmi horúci). Hlavnou atrakciou je pozorovanie zvere, ale veľa turistov priťahuje aj neobvyklá krajina, v ktorej človek zatiaľ zanechal len málo stop.
Juhoafrická vláda venuje nádejnému územiu Namíbie mimoriadnu pozornosť a obetuje veľa finančných prostriedkov na jeho rozvoj, lebo očakáva vysokú návratnosť všetkých vynaložených investícii.
Náboženstvo
Štatistika z roku 2020 uvádza až 97,5 % kresťanov (luteránske kresťanstvo, rímskokatolícke, anglikánske, holandskí/afrikánski reformovaní, kalvinisti a ďalší). Náboženská realita je však v Namíbii komplexnejšia: mnoho tamojších kresťanov vyznáva zároveň niektoré z tradičných náboženstiev (viacpočetná náboženská identita), alebo synkretizmus kresťanstva a tradičného náboženstva. Z tradičných náboženstiev je známe napríklad náboženstvo Sanov, náboženstvo Zulu alebo himbské náboženstvo. Rozšírené je tiež africké čarodejníctvo, v severnej Namíbii známe ako omiti.
Vouharte
Vouharte je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Charente, v regióne Poitou-Charentes.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
NGC 6301
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 13,5.
Jeff Strasser
Jeff Strasser (* 5. október 1974, Luxemburg) je luxemburský futbalista, ktorý hráva na pozícii obrancu. V súčasnosti je hráčom francúzskeho klubu FC Metz. Taktiež je členom luxemburskej reprezentácie.
Mútnik (prítok Jalovčanky)
Mútnik je potok na strednom Liptove, v centrálnej časti okresu Liptovský Mikuláš. Je to ľavostranný prítok Jalovského potoka, má dĺžku 5,7 km a je tokom IV. rádu.
Jeff Strasser
V roku 1999 a 2001 ho vyhlásili za najlepšieho mužského športovca krajiny.
Mútnik (prítok Jalovčanky)
Prameň
Tečie v Liptovskej kotline, pramení v Smrečianskej pahorkatine na juhojuhovýchodnom svahu Trstenského dielu (759,4 m n. m.), západne od obce Smrečany, v nadmorskej výške približne 715 m n. m.
Opis toku
Od prameňa tečie najprv juhozápadným smerom, následne sa stáča severojužným smerom a obteká masív Dubovca (696,4 m n. m.), pričom sa opäť stáča juhozápadným smerom. Ďalej priberá krátky ľavostranný prítok zo severozápadného úbočia Hája (746,5 m n. m.), prechodne tečie na západ a sprava priberá prítok od obce Trstené. Potom pokračuje juhozápadným smerom k osade Mútnik, kde sa znovu stáča, severojužným smerom tečie k mikulášskej železničnej stanici a ďalej už tečie západným smerom súbežne so železničnou traťou Žilina – Košice na ľavom brehu. Na území mesta Liptovský Mikuláš, južne od mestskej časti Liptovská Ondrašová, ústi v nadmorskej výške cca 567 m n. m. do Jalovského potoka. Je to vodný tok s minimálnymi prietokmi.
Neptúnium
Neptúnium Neptunium, chemická značka Np, (lat. Neptunium) je chemický prvok s protónovým číslom 93 a je prvým z radu transuránov a 5. prvkom z radu aktinoidov. Syntetizovaný bol v roku 1940 E.M. McMillanom a P.H. Abelsonom na Californskej univerzite v Berkeley. Neptúnium bolo syntetizované podľa schémy Jadro pohltí neutrón, pričom sa premení na ťažší, ale nestabilný izotop uránu, ktorý sa \beta-premenou premení na. Prvýkrát sa podarilo izolovať makroskopické množstvo neptúnia v roku 1944 L.B. Magnusonovi a T.J. La Champelovi. Neptúnium dostalo meno podľa poslednej planéty slnečnej sústavy Neptúna. Ide o umelý rádioaktívny kov striebornej farby.
Prvé pokusy na prípravu jeho izotopov boli vykonané skôr, v polovici 30. rokov 20. storočia. Navrhnutá metóda používala fakt, že zachytením neutrónov často vzniká beta-aktívny izotop a následne ťažší prvok.
Bakonyszücs
Má rozlohu 3521 ha a žije tu 349 obyvateľov (2007).
Branne (kantón)
Branne je francúzsky kantón v obvode Libourne v departemente Gironde v regióne Akvitánsko. Tvorí ho 19 obcí.
Peter Giles
V roku 1967 založil spoločne so svojím bratom, bubeníkom Michaelom a gitaristom Robertom Frippom skupinu Giles, Giles and Fripp. Tá nedosiahla väčší úspech, vydala ale niekoľko singlov a tiež jeden album The Cheerful Insanity of Giles, Giles and Fripp. Na jeseň 1968 bol Peter Giles nahradený Gregom Lakom, čím vznikla skupina King Crimson. Začiatkom roka 1970 odišiel Lake a Giles sa ako basgitarista podieľal na druhom albume kapely s názvom In the Wake of Poseidon.
V roku 1971 hral na spoločnom albume svojho brata a Iana McDonalda s názvom McDonald and Giles.
V rokoch 2002 až 2007 hral spolu s ďalšími bývalými členmi King Crimson v skupine 21st Century Schizoid Band.
Jehuda ibn Tibon
Jehuda ben Šaul ibn Tibon (iný prepis: ibn Tibbon; * 1120 – † asi 1190) bol židovský lekár a prekladateľ. Narodil sa v Granade. Španielsko opustil okolo roku 1150 kvôli perzekúciám Almohadov a presťahoval sa do juhofrancúzskeho mesta Lunel. Tam pôsobil ako lekár, čo spomína vo svojom cestopise aj Benjamín z Tudely. Zomrel v Marseille.
Jehuda ibn Tibbon preložil z arabčiny do hebrejčiny tieto diela:
Je autorom precíznou hebrejčinou napísaného etického testamentu adresovaného svojmu synovi Šmuelovi, ktorý sa neskôr tiež stal významným prekladateľom.
Thann (obvod)
Thann je obvod v departemente Haut-Rhin a regióne Alsasko vo Francúzsku. Člení sa ďalej na 4 kantóny a 52 obcí.
Európske právo
Európske právo je jedným z mnohých odvetví práva. Pojem Európske právo môže byť chápaný rôzne podľa uhlu pohľadu:
Ďalej sa tento článok zaoberá už len Európskym právom z pohľadu európskej integrácie.
Delenie Európskeho práva
Európske právo sa pred prijatím Lisabonskej zmluvy delilo na úniové právo a komunitárne právo. To súvisí s tzv. trojpilierovou štruktúrou Európskeho práva. Do prvého piliera patria oblasti spadajúce pod Európske spoločenstvo pre atómovú energiu (EURATOM), Európske spoločenstvo (ES, predtým Európske hospodárske spoločenstvo – EHS) a Európske spoločenstvo uhlia a ocele (ESUO). Druhý pilier tvorí spoločná zahraničná a bezpečnostná politika a tretí pilier tvorí spolupráca v oblasti justície a vnútra. Druhý a tretí pilier sú upravené v rámci zmluvy o EÚ. Lisabonská zmluva odstránila trojpilierovú štruktúru, ako aj delenie európskeho práva na komunitárne a úniové právo. V súčasnosti sa používa jednotne pojem právo EÚ alebo úniové právo, ktorý označuje právo EÚ a EURATOMu. Nemenej dôležité je delenie podľa stupňa právnej sily.
Primárne právo
Primárne právo tvoria zmluvy o ESUO, EURATOM a EHS, v znení zmien a doplnkov ako ich pozmenili:
Zaraďujú sa sem tiež zmluvy o pristúpení a medzinárodné dohody uzatvorené medzi členskými štátmi v rámci posilnenej spolupráce.
Všeobecné právne zásady
Všeobecné právne zásady sú základnými princípmi vytvorenými ESD, v medziach ktorých musí Spoločenstvo konať. Nerešpektovanie týchto zásad môže viesť k neplatnosti právneho aktu. Medzi všeobecné zásady patria:
Medzinárodné zmluvy uzavreté ES s tretími štátmi
Medzinárodné zmluvy uzavreté Spoločenstvom, sú záväzné pre orgány spoločenstva aj pre členské štáty.
Sekundárne právo
Komunitárne sekundárne právo sú právne normy vytvorené orgánmi Európskej únie (Komisiou, Radou, Európskym parlamentom), na základe primárneho práva a predpísaným spôsobom. Do prvého piliera zaraďujeme nasledovné sekundárne akty:
Nariadenia sú záväzné právne akty, ktoré sú priamo použiteľné vo všetkých členských štátoch. Smernice sú záväzné pre členské štáty vzhľadom na výsledok, ktorý sa má dosiahnuť. Rozhodnutia sú individuálne právne akty záväzné pre toho, komu sú určené. Odporúčania a stanoviská nie sú právne záväzné, ale môžu mať vplyv pri výklade iných právnych aktov. V druhom a treťom pilieri (úniové právo) je postup tvorby sekundárneho práva pozmenený a odlišná je aj forma právnych aktov. Do druhého piliera zaraďujeme tieto akty prijímané Radou EÚ:
Sekundárne právne akty v oblasti tretieho piliera prijíma Európska Rada a zaraďujeme sem:
Rozhodnutia ESD
Rozhodnutia Európskeho súdneho dvora, resp. Súdu prvého stupňa nemajú povahu precedensu (ako je tomu napr. pri rozhodnutiach amerického Supreme Court). Aj napriek tomu majú rozhodnutia ESD a SPS veľkú váhu a ak sa nejaký právny názor objavuje v ich judikatúre opakovane, zväčša sa s ním stotožnia aj ostatné orgány EÚ i samotné členské štáty
Vývoj
Myšlienka zjednotenej Európy nie je nová, ale stretávame sa s ňou v celej histórii. Európska integrácia, tak ako ju poznáme dnes, sa však začala vyvíjať až po druhej svetovej vojne.
Jednotný európsky akt
Jednotný európsky akt bol prijatý v roku 1986 a ide o jednu z najväčších zmien zakladajúcich zmlúv. Medzi najdôležitejšie zmeny, ktoré priniesol, patrí:
V roku 1986 sa tiež Spoločenstvo rozšírilo o dva nové členské štáty – Španielsko a Portugalsko.
Maastrichtská zmluva
Zmluva o Európskej únii alebo Maastrichtská zmluva bola podpísaná 7. februára 1992 a platnosť nadobudla 1. novembra 1993. Tým vznikla Európska únia. Najväčší prínos Maastrichtskej zmluvy je v tom, že zaviedla dva nové piliere, v ktorých sú upravené spoločná zahraničná a bezpečnostná politika a spolupráca v oblasti justície a vnútra. Tak vznikla známa trojpilierová štruktúra EÚ (Európska únia nenahrádza, ale dopĺňa Európske spoločenstvá). Medzi ďalšie zmeny môžeme zaradiť:
V roku 1995 sa Európska únia rozšírila o ďalších troch členov – Fínsko, Rakúsko a Švédsko.
Amsterdamská zmluva
Amsterdamská zmluva bola podpísaná 2. augusta 1997. Medzi najvýznamnejšie zmeny, ktoré priniesla Amsterdamská zmluva patrí:
Zmluva z Nice
Zmluva z Nice bola prijatá v roku 2000. Jej hlavným cieľom bolo pripraviť Európsku úniu na prijatie nových členských krajín. Zmluva z Nice priniesla najmä tieto zmeny:
Na tej istej konferencii bola tiež oficiálne schválená Charta základných práv Európskej únie, ale len ako politicky a nie právne záväzný dokument. Od 1. mája 2004 má EÚ desať nových členov. Sú nimi Cyprus, Česko, Estónsko, Litva, Lotyšsko, Maďarsko, Malta, Poľsko, Slovensko a Slovinsko.
Ústavná Zmluva EÚ
Ústavná zmluva EÚ alebo tiež Zmluva o Ústave pre Európu bola podpísaná 29. októbra 2004 v Ríme. Ústavná zmluva si kládla za cieľ vytvoriť ústavu pre Európsku úniu a mala nahradiť obsahovo sa prelínajúcu sadu existujúcich zmlúv. Proces jej ratifikácie však nebol úspešne zavŕšený, keďže ju odmietli občania Francúzska i Holandska. Lídri Európskej únie v roku 2007 rozhodli, že vypracujú návrh novej reformnej zmluvy, ktorá dostala názov Lisabonská zmluva. Lisabonská zmluva preberá prevažnú časť obsahu Ústavy pre Európu, vynechala však niektoré politicky citlivé ustanovenia, najmä symboly Únie, ktoré sa považujú za príčinu krachu Ústavy, ako je hymna, vlajka, motto, Deň Európy a opúšťa aj samotný názov "Ústava". Lisabonská zmluva po ratifikácii vo všetkých členských štátoch Únie nadobudla platnosť k 1. decembru 2009.
Lisabonská zmluva
Lisabonská zmluva nadobudla platnosť 1. decembra 2009. Ide o zmluvu, prostredníctvom ktorej sa menia zakladajúce zmluvy Európskej únie najmä tak, že
Legislatívny proces
Legislatívny proces v EÚ nie je jednotne upravený. Namiesto toho existujú viaceré postupy, ktoré sa používajú v závislosti od toho v akej oblasti sa má právny akt prijať. Komisia má vo všetkých prípadoch výlučné právo legislatívnej iniciatívy, ale postupy sa líšia podľa toho, do akej miery a akým spôsobom sú na nich zainteresované Rada a Európsky parlament.
Kooperačný postup
Kooperačný postup, je novší ako konzultačný postup a do európskeho práva ho priniesol Jednotný európsky akt v roku 1986. Postup je nasledovný:
Spolurozhodovací postup
Spolurozhodovací postup do európskeho práva priniesla zmluva o EÚ v roku 1992. Tento postup takmer vo všetkých prípadoch nahradil staršie postupy, a tak opätovne posilnil právomoci Európskeho parlamentu. Komisia predloží návrh Európskemu parlamentu a následne Rade.
Súhlas Európskeho parlamentu
Inštitút súhlasu Európskeho parlamentu do európskeho práva zaviedol, rovnako ako aj kooperačný postup, Jednotný európsky akt. V prípade, že to Zmluva ustanovuje, môže Rada prijať určitý návrh len na základe predchádzajúceho súhlasu Európskeho parlamentu. Najznámejší prípad, kedy sa takýto súhlas vyžaduje, je pri prijímaní nových členov do EÚ.
Postupy bez účasti EP
Aj napriek tomu že postavenie Európskeho parlamentu sa neustále posilňuje, stále existujú aj oblasti, kde rozhodnutie prijíma len Rada na návrh Komisie, alebo dokonca samotná Komisia v oblasti dohľadu nad verejnými podnikmi.
Bakonytamási
Bakonytamási je obec v Maďarsku vo Vesprémskej župe v obvode Pápa.
Má rozlohu 2049 ha a žije tu 713 obyvateľov (2007).
HD 189733b
thumb|Teplotná mapa planéty HD 189733 b
Fritz Pregl
Fritz Pregl (* 3. september 1869, Ľubľana, Slovinsko – † 13. december 1930, Graz, Rakúsko) bol rakúsky chemik slovinského pôvodu.
HD 189733b
HD 189733b katalogizovaná tiež ako V452 Vulpeculae je exoplanéta hviezdy HD 189733, je vzdialená asi 63 svetelných rokov od Slnka, nachádza sa v súhvezdí Líška. Objavená bola 5. októbra 2005. Ide o prvú exoplanétu, na ktorej bol zistený metán.
Fritz Pregl
V roku 1923 získal Nobelovu cenu za chémiu za svoj objav metódy mikroanalýzy organických látok.
HD 189733b
Materskú hviezdu planéta obehne za necelé dve dni. Jej povrchová teplota dosahuje 900 °C.
Na planéte objavený metán, ktorý hrá podľa dnešných predstáv dôležitú rolu pri vzniku života. Kvôli povrchovej teplote planéty je však prakticky nemožné, aby na nej vznikol život pozemského typu.
Šútovská dolina
Šútovská dolina sa nachádza v pohorí Krivánska Malá Fatra. Dolina má tri časti Predná Šutovka, Zadná Šutovka a Skalnitá.
Dolinou preteká Šútovský potok, ktorý v jej konci ústi do Váhu. V polovici doliny na jednom z bočných prítokov potoka je známy Šútovský vodopád, vysoký 38 metrov. Dolnou časťou doliny vedie modro značkovaný chodník z obce Šútovo na Chatu pod Chlebom. V doline sa nachádza viacero vápencových kameňolomov. Ten najväčší je zatopený.
Národná prírodná rezervácia Šútovská dolina
Nachádza sa v katastrálnom území obcí Kraľovany, Párnica a Šútovo v okrese Dolný Kubín a okrese Martin. Susedí s NPR Šrámková. Má rozlohu. Bola vyhlásená v roku 1967 a posledná novelizácia prebehla Úpravou Ministerstva kultúry SSR z 30. júna 1981.
János Esterházy
János Esterházy, slov. Ján Esterházi de Galántha (* 14. marec 1901, Veľké Zálužie – † 8. marec 1957, Mírov, Česko-Slovensko) bol významný maďarský menšinový politik v Československu, neskôr v Slovenskej republike. Poslanec česko-slovenského parlamentu a Snemu Slovenskej republiky. Po vojne bol odvlečený do Sovietskeho zväzu, kde bol vo vykonštruovanom procese odsúdený a väznený. V Česko-Slovensku bol v neprítomnosti odsúdený na trest smrti za svoje aktivity v období pred a počas druhej svetovej vojny. Po svojom návrate bol omilostený a trest mu bol zmenený na doživotie.
Pôvod
János Esterházy (narodil sa ako Joannes Evangelista Stephanus Stanislaus Julius Antonius Maria gróf Esterházy de Galántha) pochádzal zo šľachtickej rodiny. Matka Elżbieta Tarnowska bola poľská grófká, dcéra Stanislawa Tarnowského, rektora Jagellonskej univerzity v Krakove a predsedu poľskej akadémie vied. Otec gróf Mihály Antal Esterházy patril do galantskej (sedmohradskej) vetvy rodu Esterházyovcov. Zomrel, keď mal János 4 roky. Študoval na gymnáziu a obchodnej akadémii v Budapešti, neskôr začal hospodáriť na rodinnom veľkostatku. 15. októbra 1924 sa oženil s grófkou Líviou Serényiovou. Počas manželstva sa im narodili deti János a Alice. Manželka Lívia udržiavala úzke kontakty s rodinou Miklósa Horthyho, vďaka čomu mal J. Esterházy prístup k vysokým politickým kruhom v Maďarsku. Manželstvo bolo neúspešné a neskôr skončilo rozvodom.
Šipice
Šipice sú dedina, miestna časť obce Hontianske Tesáre v okrese Krupina.
Abstrakcionizmus
Abstrakcionizmus alebo abstraktivizmus môže byť:
Podivice
Podivice je obec v Česku v okrese Vyškov v Juhomoravskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 202 obyvateľov, z toho 101 mužov a 101 žien, pričom priemerný vek v obci bol 40,5 roka (muži 39,5 roka, ženy 41,4 roka).
NGC 6302
NGC 6302 je planetárna hmlovina v súhvezdí Škorpión, ktorú objavil americký astronóm Edward Emerson Barnard v roku 1880. Prvý raz ju však pozoroval už astronóm James Dunlop v roku 1826. Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 9,6.
Centrálna hviezda s teplotou 250 000 K patrí k najhorúcejším v Galaxii. Veľmi intenzívne zahrieva svoj okolitý materiál.
János Esterházy
Začiatky politickej kariéry
Rozpad Rakúsko-Uhorska zastihol Esterházyho na prahu dospelosti. Do polovice 20-tych rokov sa politicky neangažoval, prejavil však nesúhlasný postoj k povojnovému usporiadaniu svojou účasťou na ozbrojenom študentskom odbojovom hnutí v Burgenlande, ktorý trianonská mierová zmluva prisúdila Rakúsku. V polovici 20. rokov vstúpil do Krajinskej kresťansko-socialistickej strany (Országos Keresztényszocialista Párt). Prvýkrát na seba výraznejšie upozornil v roku 1931, keď vyhlásil súťaž o napísanie monografie o dejinách maďarského národa, ktorú financoval z vlastných prostriedkov. V rovnakom roku začal s prvými väčšími verejnými vystúpeniami a od jesene sa ako pomerne neznámy politik prekvapivo stal horúcim kandidátom na post predsedu OKSzP. Ako predstaviteľ Československej maďarskej ligy túto organizáciu zastupoval pri Spoločnosti národov. Na kongrese Spoločnosti národov v roku 1932 získal aj medzinárodnú pozornosť, keď ju podrobil zdrvujúcej kritike a pre jej údajnú neschopnosť riešiť problémy národnostných menšín ju označil za hrozbu pre svetový mier. Esterházyho vystúpenie spôsobilo škandál a na protest voči nemu odstúpil predseda kongresu.
Predseda Krajinskej kresťansko-socialistickej strany
V roku 1931 stála OKSzP pred vnútornými zmenami, ktoré súviseli s poklesom preferencií, generačnou obmenou a obmedzením jej financovania maďarskou vládou. Maďarské vládne kruhy prejavili podporu pre dosadenie Esterházyho do čela strany, čo pravdepodobne súviselo s ich víziou užšej integrácie maďarských opozičných politických strán. Predsedom strany sa stal 14. decembra 1932. Vo svojom programovom vyhlásení sa prihlásil k boju Maďarov v "ponižujúcom menšinovom postavení" za ich národnostné práva, myšlienke autonómie Slovenska a potvrdil kresťanskú orientáciu strany. V ďalších rokoch pokračoval v predchádzajúcom  kurze strany, ktorá patrila k tzv. negativistickému prúdu maďarskej menšinovej politiky a jej činnosť bola silne ovplyvňovaná maďarskými vládami.
Ako predseda Krajinskej kresťansko-socialistickej strany a neskôr výkonný predseda Zjednotenej maďarskej strany udržiaval úzke kontakty s maďarskými vládami, vrátane kontaktov konšpiratívneho charakteru. Súčasťou jeho spolupráce boli písomné správy, v ktorých vystupoval pod rôznymi krycími menami (Tamás, Matyás, číslo 221). Táto spolupráca mala aj spravodajský charakter, oficiálna rola agenta ale nie je potvrdená známymi dobovými materiálmi. Okrem menšinovej tematiky sa v nich zaoberal otázkami vnútornej politiky, postojmi iných štátov proti Česko-Slovensku a stratégiou jeho oslabenia. Maďarské vlády prirodzene usmerňovali činnosť opozičných menšinových strán v súlade s hlavným cieľom svojej zahraničnej politiky – revíziou hraníc a to nie len na etnickom princípe, ale s cieľom úplného rozbitia česko-slovenského štátu ako základného predpokladu pre znovupripojenie Slovenska k Maďarsku. Od roku 1933 (t. j. počas celej Esterházyho vrcholovej kariéry) koordinovalo kroky na likvidáciu Česko-Slovenska s nacistickým Nemeckom.
V roku 1933 bol dvakrát právoplatne odsúdený za poburovanie proti štátu a hanobenie republiky. Pred voľbami v roku 1935 sa podľa inštrukcií maďarskej vlády pokúsil o sformovanie autonomistického volebného bloku s Hlinkovou slovenskou ľudovou stranou. Maďarská vláda mala záujem na sformovanie takéhoto bloku v rámci koncepcie maďarského revizionizmu, podľa ktorej bol slovenský autonomizmus chápaný ako prostriedok na oslabenie, prípadne rozbitie Česko-Slovenska. Maďarská vláda sa snažila autonomistov preorientovať promaďarským smerom, čo sa jej však dlhodobo nedarilo. Z hľadiska maďarskej diplomacie boli preto dôležité Esterházyho dobré vzťahy s viacerými slovenskými ale aj poľskými politikmi, ktorí autonomistov podporovali, pričom on sám mal pôsobiť ako prostredník medzi maďarskou vládou a slovenskými ľudákmi. Vytvorenie spoločného autonomistického bloku mala maďarská vláda podporiť aj finančnou dotáciou vo výške 100 000 korún, akcia však na poslednú chvíľu zlyhala. Vo voľbách v roku 1935 sa stal poslancom česko-slovenského parlamentu za mesto Košice.
V roku 1935 sa maďarskí opoziční poslanci č.-s. parlamentu odklonili od vyhranenej opozičnej politiky, keď po tom, ako odstúpil Tomáš Garrigue Masaryk podporili voľbu Eduarda Beneša za prezidenta. Na rokovania o podpore si Beneš spomedzi viacerých maďarských poslancov vybral práve Esterházyho. Benešova podpora sa samozrejme neobišla bez intenzívnych konzultácií s maďarskou vládou, ktoré prebiehali ešte pred Esterházyho oslovením. Aj keď hlasy maďarských poslancov nakoniec neboli pre Benešove zvolenie potrebné, Beneš si voči Esterházymu zachoval náklonnosť. Esterházy od Kancelárie prezidenta republiky prijímal peniaze na podporu maďarských študentov a proti „maďarskému iredentizmu“. V rámci Benešovej snahy o naklonenie si mladej generácie z Krajinskej kresťansko-socialistickej strany mu boli tieto prostriedky vyplatené v období od jari do jesene 1936 v štyroch čiastkach v celkovej hodnote 144 000 korún. V roku 1936 mu Beneš ponúkol funkciu ministra bez kresla, čo Esterházy odmietol s odkazom na údajné neplnenie predchádzajúcich sľubov.
Výkonný predseda Zjednotenej maďarskej strany
V roku 1936 sa Krajinská kresťansko-socialistická strana zlúčila s Maďarskou národnou stranou do Zjednotenej maďarskej strany (Egyesült Magyar Párt). Predsedom strany sa stal Andor Jaross (v Maďarsku neskôr popravený ako vojnový zločinec), Esterházy sa stal výkonným predsedom. Zlúčenie strán bolo vyžiadané priamo maďarskou vládou, nebolo však pozitívne prijaté všetkými členmi. Požiadal preto maďarskú vládu o prostriedky, ktoré mali slúžiť na odzbrojenie „rušiteľov pokoja“. Podobne požiadal maďarskú vládu o prostriedky na korupciu vrcholových ľudáckych politikov. V roku 1937 informoval Maďarsko o výzbroji česko-slovenskej armády a výstavbe vojenských pevností. V ďalšej správe informoval o realizácii obranných projektov pri Lučenci a rieke Ipeľ. Strana prejavovala totalitné tendencie a sama seba považovala za jedinú oprávnenú reprezentantku Maďarov na Slovensku. V roku 1938 získala väčšinu hlasov maďarských voličov a zároveň už jasne deklarovala požiadavku pripojenia etnicky maďarských území k Maďarsku.
Koordinácia politiky proti Česko-Slovensku
V čase zvýšeného ohrozenia republiky a demokracie úzko spolupracoval s vnútornými a vonkajšími nepriateľmi česko-slovenského štátu. Vďaka svojim častým kontaktom s regentom Horthym, viacerými maďarskými premiérmi, ministrami a poslancami mal dobrý prehľad o smerovaní a cieľoch maďarskej, ale aj nemeckej politiky. Vo februári 1938 prišlo v Budapešti ku kľúčovej dohode medzi sudetskými Nemcami a maďarskou vládou. Esterházy sa potom významne podieľal na koordinácii spoločného postupu Zjednotenej maďarskej strany a Sudetonemeckej strany proti republike. Očakávaná spolupráca s HSĽS nepriniesla očakávané ovocie vzhľadom na to, že slovenskí autonomisti maďarskej politike nedôverovali. K cieľom svojej spolupráce s nimi sa vyjadril v správe pre maďarskú vládu po rokovaniach s HSĽS na jar 1938. Prezentoval ich ako „prvoradú povinnosť Maďarov za pomoci iných rozbíjať republiku“. Verejne prejavoval svoje sympatie k slovenskému národu a HSĽS mu poskytla aj priestor na stránkach vlastnej straníckej tlače.
Užitočným zdrojom informácií o smerovaní nacistickej politiky bol pre Esterházyho Konrad Henlein. Esterházy sa ako kresťansko-socialistický politik síce verejne dištancoval od myšlienok národného socializmu, s Nemcami ale spolupracoval v rámci naplnenia cieľov maďarského revizionizmu. Vďaka Henleinovi bol informovaný o pláne sudetských Nemcov sabotovať rokovania s česko-slovenskou vládou, ako najrýchlejšej ceste k rozbitiu štátu. Túto situáciu konzultoval s maďarskou vládou a získal od nej pokyn aplikovať rovnakú stratégiu, t. j. pracovať na takom programe, ktorý nemôže byť naplnený. V máji 1938 ho Henlein informoval o nemeckom pláne začleniť české krajiny do Ríše, Slovensko malo pripadnúť Maďarsku. Esterházy tieto informácie sprostredkoval maďarskej vláde, ale ako česko-slovenský občan a poslanec česko-slovenského parlamentu, ktorý zložil poslaneckú prísahu, o pripravovaných plánoch (rovnako ako v iných prípadoch) neinformoval česko-slovenské orgány. Napriek ideologickým rozdielom sa spolupráca so Sudetonemeckou stranou úspešne rozvinula a bola hodnotená maďarským ministrom zahraničných vecí ako vynikajúca.
Počas krízového roku 1938 sa zúčastnil viacerých rokovaní v hlavných mestách štátov, ktoré mali záujem na oklieštení a likvidácii Česko-Slovenska (Berlín, Budapešť, Varšava, Rím). Na týchto stretnutiach vystupoval ako polooficiálny sprostredkovateľ maďarskej vlády. Počas Hitlerovej návštevy Talianska bol dokonca prizvaný na dôverný politický obed s Vodcom. Pri tejto príležitosti ho Hitler informoval, že už má vypracované plány týkajúce sa Česko-Slovenska, ktoré budú čoskoro aj realizované (popri Hitlerovi sa zúčastnili Mussolini a Ciano). Prítomní s Esterházym konzultovali, nakoľko by bola jeho strana schopná pomôcť pri ovládnutí Slovenska Maďarskom.
Mníchovská dohoda a prvá viedenská arbitráž
Počas eskalácie napätia medzi Sudetonemeckou stranou a česko-slovenskou vládou vedúci predstavitelia Zjednotenej maďarskej strany odmietli prílišnú radikalizáciu, ktorá by mohla viesť ku zbytočnému krviprelievaniu. Na rozdiel od nemeckej menšiny za maďarskou menšinou nestála žiadna veľmoc a v prípade konfliktu sa mohla spoľahnúť iba na slabo vyzbrojenú maďarskú armádu. Podľa Esterházyho sa mala revízia uskutočniť výhradne "mierovými a demokratickými prostriedkami".
11. novembra 1938 ako poslanec za Košice uvítal Miklósa Horthyho počas jeho triumfálneho príchodu do mesta. Vo svojom prejave ho požiadal o také garancie menšinových práv Slovákov na anektovanom území, aké sú požadované pre Maďarov na Slovensku. Horthy uvítal Slovákov vo svojej „tisícročnej vlasti" a prisľúbil im dodržiavanie ich jazykových a kultúrnych práv. Napriek vyhláseniu oboch politikov došlo na anektovanom území k rozsiahlym perzekúciám nemaďarského obyvateľstva. Menšinové práva boli okamžite oklieštené pod úroveň, ktorú poskytovalo Česko-Slovensko a ktorú Esterházy kritizoval. Mimo anektovaného územia zostali Esterházyho majetky. Ten odmietol ponúkané miesto v maďarskom parlamente a podľa vlastných slov zostal na Slovensku, aby obhajoval záujmy maďarskej menšiny. Nakoľko Maďarsko porušilo etnický princíp tvorby hraníc, na ktorý sa počas celého medzivojnového obdobia odvolávalo a zakrývalo ním svoje aktivity, veľkosť maďarskej menšiny poklesla na približne 60 000 ľudí
Esterházy bol zaskočený brutalitou maďarskej armády a žandárstva na anektovanom území. Sám uprednostňoval nenásilný návrat Slovákov k Maďarsku, ale hrubé formy asimilácie uskutočnenie takejto myšlienky komplikovali a perzekúcie boli slovenskou verejnosťou vnímané veľmi citlivo. Podľa Esterházyho názoru, netrpezlivosť a prehnané územné požiadavky poškodzovali maďarské záujmy a odrádzali Slovákov od promaďarskej orientácie. Aby si maďarská vláda Slovákov viac naklonila, navrhol jej ako taktický ústupok dobrovoľné vrátenie časti anektovaného územia o rozlohe asi, ktoré bolo etnicky prevažne slovenské (maďarská vláda tento krok odmietla). Napriek tomu, že si bol pravdepodobne vedomý skutočného stavu, postoj maďarskej vlády k Slovákom charakterizoval ako „priateľský“ a ďalej intrigoval za pričlenenie celého Slovenska. Ako maďarské záujmy poškodzujúcu udalosť hodnotil krviprelievanie v Šuranoch, kde došlo ku konfliktu medzi maďarskými žandármi a miestnymi slovenskými obyvateľmi. V tejto záležitosti následne intervenoval v Budapešti a upozorňoval, že takáto brutalita poškodzuje maďarskú vec a robí jeho pozíciu, ako aj pozíciu maďarskej menšiny na Slovensku neudržateľnou. Verejne však odmietol zákrok maďarských žandárov odsúdiť a to napriek naliehaniu svojej sestry Lujzy. Takéto verejné odsúdenie by podľa jeho názoru Maďarsku uškodilo. Naopak ostro kritizoval protimaďarské zhromaždenia, ktoré vznikli ako reakcia na incident.
Posledné mesiace Česko-Slovenska
Po vyhlásení autonómie došlo na Slovensku k rýchlemu kolapsu demokratického zriadenia. HSĽS počítala s maďarskou a nemeckou menšinovou stranou ako so súčasťami nového politického režimu a Esterházymu ponúkla atraktívne 17. miesto na jednotnej kandidátke. Po zmanipulovaných voľbách sa stal členom Snemu Slovenskej krajiny. Mal sa stať aj štátnym sekretárom pre maďarskú menšinu, ale vzhľadom na chýbajúcu spoluprácu so strany maďarskej vlády HSĽS nakoniec tento post zriadila iba pre slovenských Nemcov. V decembri 1938 opäť navštívil Poľsko. Podľa pamätí poľského diplomata a politika Jana Szembeka Esterházy počas svojej návštevy označil výsledky Viedenskej arbitráže za nedostatočné. Sťažoval sa na neúspech plánovanej akcie proti Karpatskej Ukrajine, na ktorú mali 20. novembra 1938 zaútočiť teroristické jednotky poľských a maďarských dobrovoľníkov. Tie podnikli na územie Česko-Slovenska niekoľko záškodníckych výprav s cieľom jeho destabilizácie. Esterházy prisľúbil, že sa bude na neanektovanom zvyšku Karpatskej Ukrajiny osobne angažovať v prospech Maďarska, na čo chcel využiť svoju poslaneckú imunitu. Ešte koncom februára 1939 sa počas svojej návštevy Berlína snažil presvedčiť nacistov, že Slováci sú za jednotu s Maďarskom. Svojimi aktivitami de facto popieral právo iných národov na sebaurčenie, na ktoré sa odvolával v prípade Maďarov.
Činnosť v sneme
Esterházy oficiálne uvítal vznik 1. Slovenskej republiky a to aj rozhlasovým prejavom. Krátko po svojom osamostatnení bolo Slovensko bez vyhlásenia vojny napadnuté Maďarskom. Podľa šéfa spravodajskej služby maďarských ozbrojených síl Rezső Andorku sa s Esterházym stretli deň pred útokom a ten pri tejto myšlienke prejavil obrovské nadšenie.
Bol poslancom Slovenského snemu a členom dopravno-technického výboru, ktorý pripravoval zákony bez väčšej politickej dôležitosti. Vzhľadom na to, že bol jediným zástupcom maďarskej menšiny, väčšinu svojich vystúpení venoval téme menšinových práv a slovensko-maďarských vzťahov. Jeho politické aktivity vychádzali z pragmatických záujmov a neboli vždy ideovo konzistentné. Esterházy ako poslanec pomáhal budovať totalitný režim, na druhej strane však nerealisticky očakával, že sa rovnaký režim bude chovať ľudsky. Popri iných protidemokratických zákonoch uvítal obmedzenie slobody tlače v novembri 1939. Na rozdiel od poslancov HSĽS nebol viazaný straníckou disciplínou, preto pútal v inak uniformnom sneme pozornosť, v niektorých prípadoch dokonca kritizoval politický režim. Nešlo však o odmietnutie samotného spôsobu vládnutia, skôr o pripomienky k riešeniam čiastkových problémov. Medzi pozitívne kroky je možné zaradiť napr. jeho kritiku väznenia nepohodlných osôb v ilavskom tábore bez riadneho súdu alebo kritiku správania príslušníkov Hlinkovej gardy v súvislosti s protimaďarskými výtržnosťami (napriek tomu ju označil za dobrú ustanovizeň).
Napriek svojej kresťansko-socialistickej orientácii sa diskreditoval viacerými výrokmi, ktoré boli v plnom súlade s líniou vtedajšej politiky. V zahraničnej politike oslavoval spojenectvo s Nemeckom a prejavoval radosť, že Slováci a Maďari bojujú ako spojenci pod jeho vedením. Vojnové úsilie mocností Osi označil ako boj Nemecka a Talianska za lepšiu budúcnosť Európy. Zatiahnuť sa nechal aj do diskusií o vernosti a úlohe satelitných štátov, kde obhajoval úlohu Maďarska ako verného spojenca nacistického Nemecka. V prejavoch sa vrátil aj k svojmu postoju k demokratickému Česko-Slovensku, ktorý dával do protikladu s ním deklarovanou lojalitou k slovenskému štátu. Podľa vlastných slov žiadnym spôsobom nepomýšľa aby voči slovenskému štátu vyvíjal "takú činnosť ako proti Česko-Slovensku" a bývalých maďarských poslancov, ktorí akoukoľvek formou  spolupracovali s česko-slovenskými vládami, označil za zradcov. Česko-Slovensko označil za štát bez práva na existenciu, ktorý sa mu "zo srdca hnusil" a chcel ho rúcať ešte ako poslanec pražského parlamentu. "Osudová" nemecko-maďarská aliancia mala byť podľa neho vybudovaná ešte počas "krutého česko-slovenského režimu" (takéto názory hlásal paradoxne v čase existencie Protektorátu Čechy a Morava).
Aktívny bol aj mimo snemu. Po zákaze novín Új Hírek (Nové správy) založil nový denník „Magyar Hírlap“ (Maďarský spravodaj).[37] V roku 1941 založil sporiteľňu „Takarékbank Rt.“ a vydavateľstvo Madách.[38]
Menšinové vzťahy
Po prvej Viedenskej arbitráži, okupácii južného Slovenska a Malej vojne boli slovensko-maďarské vzťahy značne vyhrotené. Hlavným princípom, ktorý určoval rozsah práv maďarskej menšiny na Slovensku, bol princíp reciprocity. Na základe tohoto princípu mohla mať maďarská menšina iba také práva, aké bola maďarská vláda ochotná poskytnúť Slovákom. Esterházy patril k veľkým kritikom tohoto princípu, pretože maďarská menšina sa tak ocitla v úlohe rukojemníka a jej práva boli odoberané na základe udalostí, ktoré mohla ovplyvniť iba v obmedzenej miere. Odmietol však vziať na vedomie, že tento nátlakový nástroj sa nezačal používať svojvoľne, ale ako jediný efektívny spôsob ochrany pred konaním maďarských orgánov a v tejto súvislosti sa neváhal Slovensku vyhrážať.
Aj v záujme maďarskej menšiny sa preto snažil vymôcť väčšie práva pre Slovákov v Maďarsku. U maďarskej vlády intervenoval za povolenie Strany slovenskej národnej jednoty, ktorej registrácia blokovala registráciu Maďarskej strany na Slovensku. Povolenie oboch strán bolo realizované až koncom roka 1941. Stalo sa tak po intervencii Nemecka, ktoré považovalo ďalšie zhoršovanie vzťahov medzi svojimi spojencami za nežiadúce. Podobným spôsobom intervenoval za povolenie slovenskej katolíckej a kultúrnej organizácie Spolok svätého Vojtecha. Povolenie tejto organizácie bolo podmienkou na povolenie maďarskej kultúrnej organizácie SzEMKE na Slovensku. Vo všeobecnosti sa snažil o zmiernenie napätia medzi oboma štátmi a vystupoval v roli prostredníka medzi ľudákmi a maďarskou vládou. Vystupovanie v prospech Slovákov v Maďarsku však nebolo vždy pozitívne vnímané ani jeho vlastnou stranou. Ako predseda Maďarskej strany sa významne podieľal na organizovaní spoločenského a kultúrneho života miestnych Maďarov.
Postoj k riešeniu židovskej otázky
Esterházyho postoj k riešeniu židovskej otázky je možné charakterizovať ako výrazne kontroverzný. Esterházy sa sám vyhlasoval za antisemitu, podporoval sociálne a ekonomické vylúčenie židov, ale rovnako ako iní antisemitskí politici rovnakého obdobia nepredpokladal a nevítal ich fyzickú likvidáciu. V čase prvej viedenskej arbitráže už v Maďarsku platili protižidovské zákony a maďarská vláda na južnom Slovensku aplikovala aj niektoré protižidovské opatrenia, ktoré sa na zvyšok Maďarska ešte nevzťahovali. Na rozdiel od intervencií v prospech slovenskej menšiny sa Esterházy týchto židov nikdy nezastal. 23. januára 1939 na Slovensku vznikla komisia, ktorá mala navrhnúť prvé protižidovské zákony. Esterházy v tajnej správe pre maďarskú vládu vyslovil želanie, aby bolo prijatie protižidovského zákona odložené, alebo aby bol prijatý vo veľmi miernej forme. Dôvodom, ako ho popísal, však neboli práva židovských spoluobčanov, ale posilnenie maďarskej pozície po rozbití Česko-Slovenska a pri jeho ďalšom delení. Podľa jeho názoru „tým by sa snáď mohlo dosiahnuť, aby sa Berlín od nich celkom odvrátil; osoh z toho by sme mohli mať my, keby Berlín chcel riešiť československú otázku s konečnou platnosťou“.
Po osamostatnení Slovenska hlasoval za viacero protidemokratických a protižidovských zákonov, čím sa nelíšil od iných poslancov snemu. Tieto opatrenia nie len schvaľoval, ale ich aj aktívne podporil svojimi vystúpeniami. Miesto arizačných praktík režimu už 28. novembra 1939 kritizoval nízky počet Maďarov, ktorí boli dosadení za správcov židovského majetku. 22. februára 1940 hlasoval za zákon č. 46/1940 Sl. z. o pozemkovej reforme, ktorý sa týkal takmer výlučne iba židov a mal za cieľ parceláciu židovských pozemkov. 25. apríla 1940 hlasoval za prvý arizačný zákon. Pri prvom hlasovaní 29. februára nebol v sneme prítomný, zákon bol však vrátený do snemu prezidentom a následne schválený za Esterházyho účasti. Opatrenia proti židom neschvaľoval iba v počiatočných fázach riešenia židovskej otázky, ale aj po nástupe pronacistického krídla HSĽS po rokovaniach v Salzburgu, ktoré sa netajilo svojim plánom riešiť celý problém podľa nemeckého vzoru". 3. septembra 1940 podporil ústavný zákon č. 210/1940 Sl. z., ktorým snem poveril vládu prijatím opatrení, ktoré sú potrebné na úplné vyradenie Židov zo spoločenského a hospodárskeho života. To, že nešlo o náhodné rozhodnutie, dokazuje aj jeho prejav z 8. októbra 1940, kde upozornil, že Maďari v minulosti trpeli od Židov rovnako ako Slováci. Uvítal ich samostatnú kategorizáciu v chystanom sčítaní obyvateľstva a pochvalne sa vyjadril aj o „skutočných a rýchlych opatreniach“ slovenskej vlády na ich vyradenie z hospodárskeho života. Boj proti židom označoval ako legitímny, na druhej stane však žiadal, aby ním nebola dotknutá maďarská menšina. V čase jeho prejavu bola už proti židom zavedená celá séria nariadení, ktoré im zakázali viesť motorové vozidlá, uložili povinnosť odovzdať cestovné pasy (čím bol zamedzený ich slobodný pohyb a zavedená kontrola pred vysťahovaním), zriadená Ústredňa Židov ako jediná povolená verejno–právna židovská organizácia (ostatné ešte existujúce boli zrušené), Židia boli povinní odovzdať súpis svojho majetku a ďalšie.
Majstrovstvá sveta C divízie vo florbale mužov 2008
Majstrovstvá sveta C divízie vo florbale mužov 2008 boli v poradí 3. a zároveň posledné majstrovstvá sveta C divízie vo florbale mužov, ktoré organizovala Medzinárodná florbalová federácia (IFF). Konali sa od 21.27. apríla 2008 v Bratislave, na Slovensku, za účasti 9 tímov. Nováčikmi turnaja C divízie boli, 🇱🇮 a 🇷🇸, pre ktoré to boli vôbec prvé medzinárodné zápasy. Všetky zápasy sa hrali v jedinej bratislavskej haleŠportová hala Mladosť, ktorá mala kapacitu 500 miest na sedenie. Víťazom sa stalo družstvo 🇸🇰, ktoré si vo finále poradilo so 🇪🇸 o 4 góly.
Keďže IFF zmenila kvalifikačný kľúč o postup na MS (vznikla kvalifikácia, miesto doterajších divízií), víťaz tohto turnaja nepostúpil na Majstrovstvá sveta vo florbale mužov 2010, ktoré sa konali vo Fínsku.
János Esterházy
Pomoc prenasledovaným
Esterházy aj počas existencie prvej Slovenskej republiky udržiaval blízke kontakty s poľskými predstaviteľmi, ktoré mal ešte z medzivojnového obdobia. Nakoľko bol po matke polovičný Poliak, viazali ho k Poľsku rodinné väzby a citový vzťah, kvôli ktorému ťažko niesol jeho okupáciu. Svoju poslaneckú imunitu využíval na prevoz Poliakov cez slovensko-maďarskú hranicu a u slovenských orgánov intervenoval aj v prospech tých, ktorí boli zadržaní a vydávaní Nemcom. Podľa osobných svedectiev sa zaslúžil aj o záchranu viacerých Židov (napr. rodina Schlesingerových), ale výskum holokaustu na Slovensku nepotvrdil tvrdenia o stovkách zachránených Židov, Slovákov a Čechov. V dobových podmienkach slovenského antisemitizmu ale túto pozitívnu činnosť nevykonával ako jediný a to dokonca ani medzi vysokými politickými predstaviteľmi režimu. Maďarský historik István Janek uvádza aj vydávanie maďarských pasov perzekvovaným židovským občanom.
Zrušenie imunity a koniec vojny
Od roku 1943 jeho politická aktivita v súvislosti s vnútropolitickými zmenami a obratom vo vojne upadá. Slovenské národné povstanie ho zastihlo v Budapešti. V októbri 1944 protestoval prostredníctvom memoranda proti obsadeniu Maďarska nemeckou armádou. Po nastolení vlády Šípových krížov v Maďarsku odmietol transformáciu svojej strany na jej miestnu pobočku. Režim Šípových krížov ho krátko internoval, následne na neho Gestapo vydalo zatykač. Pred nemeckými, rovnako ako pred česko-slovenskými orgánmi sa ukrýval až do príchodu sovietskych vojsk.
Väzenie a smrť
Po oslobodení Slovenska začal s obnovou činnosti Maďarskej strany. Kritizoval povojnové perzekúcie maďarskej menšiny, likvidáciu okupačného režimu na južnom Slovensku a podieľal sa na vypracovaní memoranda proti Košickému vládnemu programu. Bol zatknutý česko-slovenskými štátnymi orgánmi a vyšetrovaný za svoju činnosť. Rovnako ako ostatní poslanci Snemu mal byť súdený za svoj podiel na predchádzajúcom režime. V júni 1945 si ho však vyžiadali sovietske orgány a odvliekli ho do Sovietskeho zväzu, kde bol vo vykonštruovanom procese odsúdený na 10 rokov v pracovnom tábore. Medzitým bol 16. septembra 1947 odsúdený Národným súdom v Bratislave na trest smrti obesením za vlastizradu a kolaboráciu s fašizmom. Esterházy nebol odsúdený ako vojnový zločinec (daný zákon túto klasifikáciu neobsahuje) a Česko-Slovensko ani nezažiadalo o jeho zaradenie na medzinárodné zoznamy vojnových zločincov.
V apríli 1949 bol vydaný zo Sovietskeho zväzu späť do Česko-Slovenska. V čase návratu mal už značne podlomené zdravie. Pred jeho návratom došlo v Česko-Slovensku k zmene politického režimu. Nový prezident Klement Gottwald udelil Esterházymu milosť a rozsudok bol zmiernený na doživotie. Návrh Ministerstva spravodlivosti na udelenie omilostenia explicitne zohľadnil jeho pomoc perzekvovaným osobám a odsúdenie v neprítomnosti. Po pobytoch v niekoľkých česko-slovenských väzeniach bol uväznený v Mírove a po viacerých neúspešných pokusoch o amnestiu zomrel 8. marca 1957 vo väzenskej nemocnici v Olomouci.