cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Mešita
Mešita (iné názvy pozri nižšie; ) je náboženská budova moslimov slúžiaca na modlitby a zhromažďovanie veriacich. Historicky aj v súčasnosti zároveň mešita slúži ako centrum spoločenského, politického a vzdelávacieho života moslimskej komunity.
Terminológia a etymológia
Ako jedno z alternatívnych pomenovaní pre mešitu sa v slovenčine niekedy uvádza slovné spojenie mohamedánsky chrám, hoci podľa niektorých názorov má adjektívum mohamedánsky hovorový zastarávajúci a nevhodný, znevažujúci až urážlivý charakter (pozri bližšie článok moslim).
Medzi historické slovenské pomenovania – niektoré s výskytom v slovenskej literatúre doloženým už od konca 18. storočia – sa radia mohamedánsky [prípadne mahometský] kostol , kostel turecký  , mošita , mošea, moša , mečeta   , mečet a medžet.
Do slovenčiny preniklo slovo „mešita“ z 🇮🇹, pričom slovenská forma so „š“ vznikla asi pod nemeckým vplyvom (vzhľadom na výslovnosť 🇩🇪 ako [š]). Uvedený taliansky výraz bol prevzatý zo, ktorý vychádza z  (resp. presnejšie z tvaru mesdžid ), ktorý vznikol odvodením od slovesa sadžada„hlboko sa skláňať [pri modlitbe]; uctievať [Boha]“.
V moslimskom prostredí sa na označenie mešitových modlitební používa viacero termínov, ktoré zvýrazňujú určitý aspekt daného miesta a medzi ktorými existujú isté rozdiely. Arabský termín masdžid, t. j. „miesto pokľaknutia k modlitbe“ alebo jeho deriváty: mesdžid (typický pre niektoré arabské dialekty, perzský jazykový svet) a mescit (turečtina) označujú najmä menšie modlitebne, ktoré dnes prevažne nie sú určené na piatkové pobožnosti.
Ďalším, pôvodne arabským, označením moslimských modlitební je termín džámí (t. j. „miesto zhromažďovania“; iné tvary: džámi', djami, džámija). Pôvodne džámíje označovali väčšie masdžidy, dnes tvoria samostatnú kategóriu stavieb a sú určené prevažne na vykonávanie piatkových pobožností. Táto budova je v turečtine označovaná ako camii. Okrem toho existuje viacero ďalších, často lokálnych alebo špecifických označení stavieb, ktoré (aj) ako modlitebne slúžia na náboženské účely jednotlivých vetví islamu.
Dejiny
Mešity boli postupne zriaďované v každom sídelnom centre, do ktorého sa rozšíril islam, pričom neplnili len náboženskú funkciu, no súčasne boli centrami spoločenského, politického a vzdelávacieho komunitného života moslimských veriacich. V starších mestských centrách moslimovia buď zabrali dostupné nevyužívané miesto (napr. Jeruzalem, Damask), na ktorom vybudovali spravidla jednoduchý prístrešok, alebo premenili svätyňu staršieho náboženstva na moslimskú (napr. Hamá, Jazd). Popri veľkých mestských mešitách vznikali aj kmeňové mešity a mešity mestských štvrtí.
V Iraku sa rozvinul nový architektonický typ sakrálnej islamskej stavby v podobe hypostylovej, resp. stĺpovej mešity. Stĺpová konštrukcia pri nej stála nad štvorcovým, obdĺžnikovým alebo kruhovým pôdorysom rôznej veľkosti (v závislosti od počtu stĺpov). Jediný náboženský rys predstavovala kazateľňa (minbar) a smer modlitby udávaný väčšou hĺbkou stĺporadia v jednom rozmere stavby. Za vlády umajjovského kalifa Al-Valída I. (vláda 705715) sa v dôsledku stavby troch veľkých mešít v Medine, Jeruzaleme (Mešita al-Aksá) a Damasku moslimskej architektúre ustálilo niekoľko komplexných vývojových smerov. Tieto mešity sa vyznačujú osobitosťami, no každá z nich vykazuje viacero rovnakých prvkov.
Sunna
Sunna alebo suna (po arabsky zvyk, tradícia) môže byť:
Pagan (ostrov)
Pagan je ostrov vulkanického pôvodu, nachádzajúci sa v súostroví Severné Mariány v Tichom oceáne. Je to najväčší ostrov súostrovia. Ostrov je tvorený dvoma stratovulkánmi (North Pagan - 570 m a South Pagan - 548 m), spojenými úzkou šijou. V súčasnosti aktívny je stratovulkán North Pagan (záznamy o erupciách sa datujú do 17. storočia).
Ostrov nie je obývaný, obyvateľstvo bolo evakuované pred erupciou v roku 1981. táto erupcia bola najväčšia erupcia v Severných Mariánoch, čo sa týka objemu vyvrhnutého materiálu - približne 5 mil. m3 lávy a 25 mil. m3 tefry a sopečného popola.
Iné projekty
.
Georg Ludwig Carius
Georg Ludwig Carius (* 24. august 1829, Heidelberg, Nemecko – † 24. apríl 1875, Marburg) bol nemecký chemik.
Medzi rokmi 1850 a 1852 študoval pod vedením Friedricha Wöhlera v Göttingene a nasledujúcich 6 rokov bol asistentom Roberta Bunsena. Od roku 1865 bol riaditeľom Marburgerského Chemického Inštitútu (Marburger Chemischen Instituts) na Philippskej Universite v Marburgu. Je známy pre jeho štúdie oxidácie a práce na viacsýtnych kyselín.
Villefort (Lozère)
Villefort je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Lozère, v regióne Languedoc-Roussillon.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Gašpar Pika
náhľad|Poprava Gašpara Piku (okolo 1673) Gašpar Pika (aj Pikha, či Pikay; * asi 1630† 25. november 1672, Oravský Podzámok) bol veliteľ stráže Oravského hradu a vodca protihabsburského povstania na Liptove a Orave v roku 1672.
Život
Pochádzal zo zemplínskeho šľachtického rodu ktorý získal armáles začiatkom 17. storočia. Gašpar Pika vlastnil menší majetok v Istebnom. Jednalo sa polovicu šľachtickej usadlosti bez poddaných.
Po odhalení Vešeléniho sprisahania sa časť evanjelickej šľachty, hajdúchov a poddaných vzbúrila v roku 1672 proti absolutistickým snahám Habsburgovcov. Dobyli Prešov, Bardejov a iné mestá na východnom Slovensku. Časť povstalcov pod vedením Gašpara Piku sa dostala až na Liptov a Oravu, kde podnietila povstanie hlavne evanjelickej šľachty, škultétov a poddaných (tzv. Pikovo povstanie). Podarilo sa im dobyť na niekoľko týždňov Oravský hrad a ovládli takmer celú Oravskú stolicu. náhľad|Poprava Gašpara Piku na inej rytine (okolo 1673) Povstanie sa podarilo potlačiť žoldnierskemu vojsku pod vedením generála Johana von Sporcka. Gašpar Pika bol za výdatnej pomoci hornooravských katolíckych škultétskych rodov ako Wilcsek, Bukowinsky či Monyák koncom novembra 1672 porazený vojskom pod velením cisárskeho generála Sporcka. Dňa 28. novembra 1672 generál kruto zúčtoval s vodcami povstania. Gašpara Piku, veliteľa stráže Oravského hradu, nechal naraziť na kôl — istý škultét a veliteľ sedliakov bol zavesený za rebro. Jeden z evanjelických kňazov mal byť zavesený za črevá, vyberač poplatkov na ozbrojenie Piku bol sťatý a vystavený v kolese — ďalší richtári okolitých mestečiek a dedín, ktorí Piku podporovali, boli lámaní v kolese alebo ich obesili za rebrá — a poniektorých nakoniec po tomto mučení ešte aj narazili na koly, alebo sťali. Veliteľa hradnej stráže odsúdili na smrť zastrelením mušketou do hlavy. Ďalších 70 zajatcov, väčšinou kurucov lapených po bitke pri Ďurkove, odsúdili na morské galeje a podľa hlásenia boli uväznení na Likavskom hrade. Všetci pracovali pri opevňovacích prácach v Košiciach, neskôr ich takisto narazili na koly. Presné počty popravených a spôsob popravy zatiaľ nie sú známe. Isté je, že cisárska rada protestovala voči počínaniu generála von Sporcka — a vyhrážala sa mu odvolaním, ak bude pokračovať v takýchto „krutých a nezmyselných represáliách“. Aj štyri známe stvárnenia popravy sú rozdielne, každé s inou legendou a počtom odsúdených ako aj spôsobu popravy.
Erb
Erbom rodu je v modrom poli štítu, na zelenom trojvrší stojaca doprava obrátená holubica s červenou zbrojou, držiaca v pravom pazúriku o pravé krídlo opretú kopiju. Klenotom zo zlatej koruny vyrastajúci zlatý grif držiaci v pazúroch doprava hroziacu kopiju. Prikrývadlá sú zlato-modré a strieborno-červené.
Kněhyně - Čertův mlýn
Kněhyně - Čertův mlýn je národná prírodná rezervácia v Moravsko-sliezskych Beskydoch zaberajúca vrcholové časti Kněhyně a Čertovho mlyna.
Ochrana
Predmetom ochrany je les miestami až pralesovitého charakteru s množstvom pseudokrasových javov. Dominantnou drevinou rezervácie je smrek obyčajný, v nižších polohách sa hojne vyskytuje buk lesný. Rezervácia je trvalým biotopom rysa ostrovida, občas sa tu vyskytuje aj medveď hnedý.
Labégude
Labégude je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Ardèche, v regióne Rhône-Alpes.
Poloha
Labégude má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Labégude má 1367 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
Skandium
Skandium (scandium) je chemický prvok v Periodickej tabuľke prvkov, ktorý má značku Sc a protónové číslo 21. Skandium je silne elektropozívny, strieborne biely, mäkký kov. Oxidačný stav skandia je vo väčšine zlúčenín +3. Priemyslové uplatnenie skandia je pomerne malé, hlavné využitie nachádza pri výrobe svetelných zdrojov.
História objavu
Skandium patrí medzi prvky, ktorých existenciu predpovedal ruský chemik a tvorca periodickej tabuľky prvkov Dmitrij Ivanovič Mendelejev. V roku 1869 publikoval článok o predkladaných vlastnostiach dovtedy neobjaveného prvku, ktorý naznal ekabor.
Objav skandia učinil švédsky chemik Lars Fredrick Nilson v roku 1879 pomocou spektrálnej analýzy, keď v spektre zmesi prvkov vzácnych zemín z minerálov euxtenitu a gadolinitu objavil dovtedy neznáme spektrálne línie. Rozkladom týchto minerálov a chemickým delením vzniknutej zmesi sa mu podarilo získať 2 g vysoko čistého oxidu skanditého Sc2O3.
Kyje (Praha)
Kyje sú katastrálne územie Prahy. Je tu evidovaných 112 ulíc a 1434 adries. Žije tu 7860 obyvateľov.
Najstaršou a najvýraznejšou stavebnou pamiatkou je farský kostol sv. Bartolomeja. Ide o jednoloďovú románsku stavbu z prvej polovice 13. storočia. Pôvodná fara zo 14. storočia sa nezachovala a súčasná stavba fary je z 18. storočia.
Skandium
História objavu
Čisté kovové elementárne skandium bolo pripravené až v roku 1937 elektrolýzou taveniny zmesi draslíka, lítia a chloridu skanditého ScCl3 pri teplote 700800 °C na volfrámovej elektróde.
Základne fyzikálno-chemické vlastnosti
Skandium je strieborne biely, mäkký a výrazne ľahký kovový prvok, podobný svojimi vlastnosťami hliníku, titánu a lantanoidom.
Chemicky je pomerne stály, na vzduchu sa pomaly pokrýva vrstvičkou nažltlého oxidu, ktorý ho chráni pred ďalšou koróziou. Je odolný voči pôsobeniu vlhkosti a vody, rovnako odoláva aj pôsobeniu oxidačných kyselín.
Výskyt v prírode
Skandium sa vyskytuje v prírode v relatívne veľkom množstve. Jeho priemerný obsah v zemskej kôre sa pohybuje v rozmedzí 522 mg Sc/kg. V morskej vode je jeho obsah pomerne nízky, približne 0,000 04 mg/l. Vo vesmíre pripadá jeden atóm skandia na približne na 1 miliardu atómov vodíka.
Hoci neexistujú žiadne veľké ložiská rúd s vysokým obsahom skandia, značné množstvo sa získava pri spracovaní uránových rúd. Existuje len jeden nerast obsahujúci väčšie množstvo skandia – tortveitit Sc2Si2O7, ktorého najväčšie náleziská sa nachádzajú v Nórsku.
Výroba a použitie
Skandium sa používa pri výrobe vysoko intenzívnych zdrojov svetla, rádioaktívny izotop 46Sc sa používa pri rafinácii ropy. Najväčšie využitie nachádza v zliatinách s hliníkom, ktoré sa používajú v leteckom priemysle a pri výrobe športového vybavenia (bicykle, bejzbalové pálky, ...). Používa sa tiež ako konštrukčný kov v kozmonautike.
Izotopy
Prírodné skandium obsahuje len jeden stabilný izotop 45Sc. Ďalej je známych dohromady 13 rádioizotopov, z ktorých najstabilnejším je 46Sc (polčas rozpadu je 83,79 dní). 47Sc má polčas rozpadu 3.3492 dní a 48Sc len 43,67 hodín. Ostatné izotopy majú polčas rozpadu kratší ako 4 hodiny a väčšina z nich dokonca menej ako 2 minúty. Tento prvok má tiež päť metastavov, z ktorých najpodstatnejší je 44mSc (polčas rozpadu 58,6 hod.).
Atómová hmotnosť izotopov skandia sa pohybuje od 39,978 amu (40Sc) do 53,963 amu (54Sc).
Gérard Genette
Gérard Genette (* 7. jún 1930, Paríž, Francúzsko – † 11. máj 2018 ) bol francúzsky filozof - štrukturalista a semiotik, tvorca naratológie.
Životopis
Po ukončení štúdia na École normale supérieure sa stal asistentom a v roku 1967 profesorom francúzskej literatúry na Sorbonne. V roku 1970 spoluzakladal časopis Poétique.
Jeho názory výrazne ovplyvnili Roland Barthes a Claude Lévi-Strauss.
Šiitizmus
Šiitizmus (iné názvy: šíitizmus, šiizmus, šiitstvo, šíitstvo, ší’a, šía, šiitský/šíitsky islam ; arab. – šía/iný prepis ší’a; pôvodne z  – ší’atu ’Alí – Alího strana, Alího nasledovníci) je jedna z dvoch hlavných vetiev islamu. Prívrženec šiitizmu sa nazýva šiita (iné názvy: šíita, šiitský/šíitsky moslim), po arabsky šíí (presnejšie: ší’í), resp. kolektívne šía (presnejšie: ší’a).
Šiiti sa začali oddeľovať od hlavného prúdu islamu už v prvých rokoch po smrti proroka Mohameda. Hlavnou príčinou bola otázka následníctva po prorokovi. Tá časť, z ktorej sa stali šiiti, tvrdila, že nástupcom proroka a kalifom sa môže stať iba Mohamedov pokrvný príbuzný. Preto navrhli jeho bratranca Alího ibn Abí Táliba. Väčšina moslimov si však za kalifa zvolila Abú Bakra as-Siddíka. Alí sa nakoniec stal kalifom až ako štvrtý v poradí. Rozpory medzi šiitmi a sunnitmi sa tým však neskončili.
Šiitský smer islamu je dnes väčšinovým a oficiálnym náboženstvom v Iráne. Väčšinovým náboženstvom je tiež v Azerbajdžane, Bahrajne a v Iraku, početné menšiny šiitov žijú aj v Sýrii, Jordánsku, Libanone a iných krajinách.
Podľa rôznych sčítaní a odhadov tvoria šiiti v súčasnosti asi 10 až 20 % všetkých moslimov.
Rozšírenie jednotlivých vetiev islamu: červenou farbou sú vyznačené krajiny s väčšinou šiitov, zelené s väčšinou [[Sunniti|sunnitov. Modrou je znázornená ibádíja v Ománe.|náhľad]]
Umelé oko
Umelé oko Donedávna lákali technológov možnosti skutočného pripojenia nejakého zariadenia bezprostredne na nerv. Pokroky v technológii umožnili pripojiť malé časti kremíka ako vysielača k neurónu. Aktuálne výskumy zužitkovávajú túto technológiu k vyvinutiu sietnicovej a kôrovej stimulácie, kde svetlo je konvertované na elektrické signály, ktoré sú bezprostredne pripojené k nervovým bunkám a posielané do mozgu.
Hoci bionika už otvorila dvere pre výmenu šošoviek a rohoviek, stále sa snaží pochopiť ako zostrojiť nové umelé oko pre tých, ktorí majú poruchu zraku. Vyvíjajú sa dva typy prístrojov:
1. kôrový (cortical) implantát 2. očný (ocular) implantát
Dr. Dobelle začal so svojim výskumom v roku 1970 pokusnou stimuláciou mozgovej kôry 37 dobrovoľníkov a prvé „oko“ vyskúšal v roku 1978. Problémom vtedy bola jeho obrovská hmotnosť, vtedajší prístroj vážil cez 800 kg, terajší má váhu 5 kg.
Prístroj sa skladá z miniatúrnej kamery a ultrazvukového diaľkomeru, umiestneného v ráme okuliarov. Takto získané signály sú potom prenášané káblom k miniatúrnemu počítaču, ktorý sa nosí v balíčku na chrbte. Počítač potom tieto informácie spracováva pomocou zložitého zobrazovacieho programu. Pomocou vzorcov obrazovú informáciu zjednoduší a očistí od šumu na základe kontrastných rozhraní. Potom je spustený druhý mikroprocesor, ktorý prenáša obrazovú informáciu na impulzy pre 68 platinových elektród implantovaných na povrch zrakovej mozgovej kôry. Spôsob vyriešenia zavedenia vodičov cez kožu človeka na dobu približne 20 rokov bez nebezpečenstva vniknutia infekcie či iných komplikácií pre užívateľa, bola jedna z najdôležitejších podmienok pre realizáciu umelého oka. Každá elektróda vydáva, ak je stimulovaná, 1 - 4 blízko seba umiestnených zábleskov podobných hviezdam na oblohe.
V časopise Juournal of the American society of Arteficial Internal Organs je popísaný prípad 62 ročného muža oslepeného vo svojich 36 rokoch po úraze. Len čo sa naučil používať systém a naučil sa „čítať“ z obrazovky, bol schopný čítať písmena o veľkosti 2 palcov zo vzdialenosti 5 stôp. U iného pacienta, oslepeného pred 60 rokmi vo veku 5 rokov, bol prístroj nefunkčný. Tento prístroj je vhodný pre ľudí, ktorí oslepli v neskoršom veku a to len prednedávnom. Pre jeho fungovanie je zrejme nutné, aby mozog bol schopný vedieť vidieť. V prípade, že to nikdy nevedel alebo to zabudol, nie je prístroj schopný funkcie.
Očný (ocular) implantát Vedci z North Carolina State University, University of North Carolina-Chapel Hill a Johns Hopkins University vyvíjajú mikročíp, ktorý by mohol navrátiť zrak ľudom so sietnicovou pigmentózou a genetickou poruchou charakteristickou zničeným videním a prípadnou slepotou.
ARCC (artificial retina component chip) má len dva milimetre štvorcové, tenulinký kremíkový mikročip je uložený pri fotocitlivých článkoch a elektródach. So svojou veľkosťou, ARCC môže byť implantovaný do slepého oka blízko zrakového centra sietnice. Aktivovaný od vonkajšieho laseru zameraného na fotogalvanické články, fotocitlivé články v mikročipe prijímajú svetlo a obrazy cez zreničku.
Fotocitlivé články konvertujú svetlo a obrázky na elektrické impulzy, ktoré stimulujú nervové uzliny (ganglie) umiestnené za sietnicou. Pokiaľ je stimulovaná sietnica prostredníctvom elektród, prístroj čiastočne obnovuje vizuálnu informáciu. Prototyp čipu je vyleštený na hrúbku menej ako .02 mm čo umožňuje prechádzať svetlu a obrazu cez čip na fotosenzory umiestené na spodku (chrbte) čipu.
Hoci bežný vzor ARCC neobnoví úplne videnie, ale umožní vidieť tvary a určiť smer pohybu. Myšlienka tohto projektu sa zrodila v roku 1988, keď výskumníci stimulovali elektrickým prúdom nervovú uzlinu (gangliu) umiestnenú za sietnicou slepého človeka a ukázalo sa, že bol schopný vidieť body svetla. Ukážka dokázala, že nervy vzadu za sietnicou sú stále funkčné napriek tomu, že sietnica je poškodená.
Výskumníci sa snažia navrhnúť mikročip tak, aby bol čo najmenej agresívny na očné tkanivo ako je to len možné. Použitím vonkajšieho laseru na napájanie mikročipu eliminovali potrebu budúcej operácie na výmenu zdroja energie a takisto bol eliminovaný problém ako udržať baterku schopnú života vo vlhkom, slanom prostredí oka. Laserový lúč môže prejsť cez očnú rohovku bez poškodenia tkaniva rohovky. Navyše, laser, aktivovaný malou baterkou, sa môže hodiť k normálnym okuliarom a namierený na ARCC fotogalvanický článok.
Do budúcnosti ARCC by mal byť navrhnutý tak, aby chránil očné tkanivo. Elektródami nebude prechádzať elektrický prúd na stimuláciu nervových uzlín. Namiesto elektrického prúdu bude stimulovať nervové uzliny náboj z doskových elektród. Takto sa bude chrániť tkanivo sietnice, ktoré môže byť poškodené elektrickým prúdom.
Očný (ocular) implantát
Kochleárny implantát
náhľad|Kochleárny implantát Kochleárny implantát je druh ušného implantátu (implantovaného prístroja určeného na pomoc sluchovo postihnutých ľudí), ktorý sa vkladá do vnútorného ucha (stimuluje nervy vo vnútornom uchu) a nahrádza funkciu slimáka (kochley). Prvý implantát bol navrhnutý na Univerzite v Melbourne v Austrálii a firmou Cochlear Limited.
História ušného implantátu
V 50. až 60. rokoch 20. storočia americkí a austrálski fyziológovia spoločne s otolaryngológmi robili prvé pokusy na experimentálnych zvieratách, ktorým elektricky dráždili vlákna sluchového nervu. Vyvolané elektrické potenciály v sluchovej dráhe a v mozgovej kôre sa takmer nelíšili od tých, ktoré zaznamenali u zdravých kontrolných zvierat. Úspech pokusov primäl koncom 70. rokov vedeckých pracovníkov zo skupiny Williama F. Housea v Los Angeles a zo skupiny profesora Graemea Clarka z Melbourne k tomu, že najskôr skúšali elektricky stimulovať sluchový systém pacientov prostredníctvom elektródy zavedenej skrz bubienok na povrch vnútorného ucha a neskôr implantovali jednoduchý aparát priamo do oblasti spánkovej kosti a vnútorného ucha.
Súbežne prebiehali desiatky pokusov na experimentálnych zvieratách, predovšetkým na mačkách a opiciach. Výsledky pokusov boli povzbudivé, a tak v roku 1980 existovalo na svete už niekoľko pracovísk, ktoré sa vydali na cestu vývoja moderného ušného implantátu. Súbežne s hľadaním optimálnej chirurgickej techniky sa v Los Angeles, Melbourne, Viedni a Paríži intenzívne vyvíjala technika implantátu. Až na výnimky sa všetci rozhodli pre bezdrôtový prenos informácie cez kožu.
Stavba implantátu
Kochleárny implantát sa skladá z 2 komponentov:
Prijímací stimulátor
Prijímací stimulátor je umiestnený pod pacientovu kožu počas operácie. Obsahuje elektronickú súčiastku, ktorá kontroluje prúd elektrických impulzov do ucha. Obsahuje tiež anténu, ktorá prijíma frekvenčný signál z vonkajšej cievky a magnet, ktorý drží vonkajšiu cievku na mieste. K balíčku sú pripojene miniatúrne drôtiky, ktoré sú spojené s elektródami. Zväzok elektród je vložený do vnútorného ucha. Plošná elektróda je umiestnená pod svalom blízko ucha.
Rečový procesor
Rečový procesor sa nachádza mimo tela. Cievku rečového procesora udržiava pri pokožke magnet. Mikrofón je umiestnený za uchom. Väčší rečový procesor SprintTM sa môže nosiť vo vrecku alebo v kapsičke za opaskom. Menší ESPrintTM sa nosí za uchom.
Umiestnenie ušného implantátu
Vlastný orgán sluchu je u človeka uložený vo výbežku stočeného blanitého útvaru nazývaného slimák (lat. cochlea), ktorý je vyplnený endolymfou. Všetko, spolu s polkruhovitými kanálikmi statokinetického orgánu, je uložené v kostenej dutine - labyrinte, ktorý je vyplnený tekutou perilymfou. Dno blanitého labyrintu slimáka tvorí bazilárna membrána, na ktorej je uložený Cortiho orgán. Jeho najdôležitejšou časťou sú zmyslové bunky s citlivými výbežkami (vláskové bunky). Nad Cortiho orgánom sa vznáša rôsolovitá membrána - tektoria. Zvukové vlnenie zachytené bubienkom sa cez sluchové kostičky prenáša na perilymfu a ďalej na bazilárnu membránu. Charakter kmitania membrány závisí na výške tónu. Dráždia sa prevažne vláskové bunky na báze. Hlboké tóny podráždia zmyslové bunky na vrchole slimáka.
Princíp implantátu
Bezdrôtový prenos informácie cez kožu sa v tomto prípade uskutočňuje na magnetoindukčnom princípe, medzi vysielacou cievkou za uchom a prijímacou cievkou, ktorá je vhojená pod kožou do vyhĺbeného priestoru v spánkovej kosti. Spracovanie zvuku a jeho prevedenie na optimálny binárny kód elektrických impulzov sa deje v rečovom procesore, ktorý je spojení káblom s vysielacou cievkou. Miniaturizácia rečového procesoru pokročila dnes tak ďaleko, že v najmodernejších implantátoch firmy Nucleus (Esprit - Nucleus 24) sa rečový procesor umiestňuje ako závesný aparát za ucho. Hlavnou úlohou rečového procesoru je previesť spektrálnu analýzu vstupujúceho zvuku, t. j. pomocou filtrov rozdeliť komplexný zvuk, akým je napríklad reč, na jednotlivé frekvenčné zložky. Zvukový analógový signál je potom prevádzaný na sériu impulzov na výstup z jednotlivých filtrov. Rečový procesor tak vykonáva podobnú funkciu ako systém receptorov zdravého vnútorného ucha. Elektrické impulzy sú z vyhojenej prijímacej časti vedené na elektródy, ktoré predstavujú miniatúrne izolované platinoirídiové drôtiky o priemere niekoľkých mikrometrov. Zväzok miniatúrnych elektród je zasunutý cez okrúhle okienko asi 15 až 20 mm do vnútra slimáka. Jednotlivé elektródy sú zakončené v rôznych vzdialenostiach od začiatku slimáka, a tak môžu pri podráždení elektrickým impulzom aktivovať špecifické skupiny vlákien sluchového nervu. Nahradzuje sa tým tonotopický princíp analýzy zvuku vo vnútornom uchu, kde na vysoké frekvencie zvuku reagujú receptory (a s nimi i spojené vlákna) vo vstupnej časti slimáka a na tóny nízke reagujú receptory vo vzdialenej časti slimáka.
Implantácia
Implantácii predchádza podrobné predoperačné vyšetrenie. Nevyhnutnou podmienkou pre implantáciu je funkčnosť minimálneho množstva vlákien sluchového nervu. Tá sa skúma dráždením vnútorného ucha z elektródy, ktorá je skrz bubienok zavedená na vyklenutie slimáka. Elektrická stimulácia musí vyvolať vnemy, ktoré odpovedajú zvukovému vnemu. Vlastná operácia, pri ktorej sa implantuje prijímacia cievka s dekóderom a zavádza sa okrúhlym okienkom zväzok elektród do jedného z kanálikov slimáka (lat. scala tympani), trvá skúsenému operatérovi asi tri hodiny. Rečové procesory ušných implantátov sú bežne nositeľné po dvoch týždňoch po operácii.
Umelá končatina
Ortopedické protézy Protézy horných končatín U protéz horných končatín je základnou funkciou zaistenie uchopenia. Uchopenie by malo byť vždy primerane silné, cielené, relatívne ľahké a hlavne spoľahlivé. Dôležité je aj estetické hľadisko. Nahradenie funkcie ruky protézou hornej končatiny (HK) je podstatne zložitejšie a nákladnejšie ako je tomu pri protézach dolných končatín (DK).
Podľa pohonu
1. čisto kozmetické protézy 2. pasívne staviteľné protézy 3. aktívne ovládateľné protézy 1. ovládané vlastnou silou 2. ovládané vonkajšou silou
Protéza pažná a exartikulačná v ramennom kĺbe Protéza predlakťová Protézy dolných končatín Protežovaní ľudia dnes behajú, plávajú, jazdia na bicykli a hrajú volejbal. Toto všetko je dnes mladým aktívnym ľudom dostupné. Moderné ľahké a spoľahlivé súčasti však často dovoľujú vybaviť protézou i geriatrických pacientov, ktorí už nemajú síl nazvyš a napriek tomu chcú byť nezávislí.
Konštrukcia chodidla - musí nahradzovať dorzálnu a plantárnu flexii, ku ktorým dochádza pri prirodzenej chôdzi. Protetické chodidlá sa náhradou „hlezenního“ kĺbu nie sú príliš bežné, miesto kĺbu spravidla býva protetické chodidlo vybavené mäkkou zadnou časťou (chodidla s poddajným klinom v päte, konštrukcia SACH) alebo mäkkou časťou prednožia (konštrukcia SAFE). Posledným trendom sú tzv. energetické chodidlá, t. j. mäkké chodidla so zabudovaným systémom nekovových pier. Dobré vlastnosti týchto chodidiel sa prejavia hlavne pri „štandardnej“ dlhodobej dennej činnosti chodiaceho pacienta, kedy dobré vlastnosti týchto progresívnych chodidiel budú skutočne využité a pacientovi budú vyhovovať. Je potrebné poznať „užívateľský priestor“ klienta v čase. Pri nepravidelnom pohybe ako je napríklad práca v domácnosti sú menej vhodné.
Konštrukcia kolena - Základná funkcia každého kolenného kĺbu je spoľahlivé zablokovanie v priamej polohe pri zaťažení a uvoľnenie ohybu pri odľahčení, teda vo švihovej fáze chôdze. Zotrvačný pohyb dolnej časti protézy je riadený rôznymi mechanickými brzdami, prípadne hydraulickými či pneumatickými mechanizmami, pričom pneumatické môžu byť ešte doplnené elektrickým riadením prepúšťacích ventilov, ovládaným mikročípom v závislosti na trvaní kroku, teda na rýchlosti chôdze. Platí teda to isté, čo pre chodidla - existujú špičkové systémy pre chôdzu či beh, ktorých výhody sa pri iných typoch aktivity prakticky neprejavia. Každé technické riešenie je podriadené kategorickým požiadavkám rozmerovým a váhovým; riešenie je niekedy nákladné, ale opodstatnené.
Protéza exartikulačná v kolennom kĺbe Protéza stehenná
Myoelektrické protézy Myoelektrická protéza je motorické zariadenie, poháňané elektrinou z malého akumulátora. Umelá ruka zabezpečuje funkciu uchopenia kliešťami typu palec proti 2. a 3. prstom, s krytím kozmetickou rukavicou. Ďalej je možné zabezpečiť rotáciu v zápästí, alternatívne ovládanie flexie a extenzie motorického lakťa. Pacient ovláda protézu kontrakciou svalových skupín na amputačnom pahýli. Myoelektrické potenciály sa snímajú elektródami priloženými na koži, sú zosilené a prevádzané k servomechanizmu ovládajúceho uchopenie a rotáciu zápästia protézy.
Pred aplikáciou myoelektrickej protézy pacient musí prejsť zácvikom, spravidla v rehabilitačnom ústave. Výcvik cieleného ovládania kontrakcií svalových skupín býva náročný a vyžaduje zo strany pacienta silnú motiváciu. Až po zácviku je možné určiť, či pacient má dispozície pre tento typ protézy a či tieto postačujú len pre dvojkanálový, alebo pre štvorkanálový či dokonca proporcionálny ovládač.
Obojstranne postihnutý užívatelia sú schopní aktívne používať myoelektrickú protézu ku všetkým činnostiam dôležitým pre ich sebaobsluhu a sebestačnosť. U jednostranne amputovaných väčšina úkonov spočíva na zdravej končatine, ktorá je samozrejme oveľa obratnejšia, presnejšia a rýchlejšia.
Gréci
right|thumb|Grécka revolúcia, Theodoros Vryzakis
Gréci sú národ indoeurópskeho pôvodu. Vlastným menom Heléni (ℓ), t. j. obyvatelia krajiny Hellas, odvodeným od mena mýtického praotca Helléna. Európske národy nazývajú Grékov vo svojich jazykoch z latinského Graeci (Greeks, Greci, Griechen), zatiaľčo orientálne národy ich označujú podľa starogréckeho kmeňa Iónov (Yunan). Gréci sa ako staroveký národ sformovali v 8. storočí pred Kr. Po náboženskej stránke väčšina Grékov patrí k pravoslávnej cirkvi.
Pôvod Grékov
300px|thumb|[[Grekanici|Juhotalianski Gréci]] Pôvod Grékov bol vždy predmetom sporov. Nie je presne jasné, ako a kedy grécky národ vznikol. V tzv. heladskej dobe žili v Grécku Pelasgovia. Tento názov dali starovekí Gréci predgréckemu vyspelému neindoeurópskemu obyvateľstvu Grécka, ako sa sami nazývali však nevieme, keďže neexistuje žiadne písmo. O sformovaní gréckeho národa existuje množstvo teórii. Jedna hovorí, že indoerópske obyvateľstvo, teda Gréci, neprišlo do Grécka vo veľkom počte, ale iba jazykovo ovplyvnili pôvodných Pelasgov, ktorí prebrali reč Indoeurópanov a skombinovali ho so svojim jazykom a tak vznikla gréčtina. V samotnom gréckom jazyku sa nachádza množstvo neindoeurópskych pelasgických prvkov. Pelasgické slová označujú hlavne to, čo Indoeurópania z vnútrozemia nepoznali, napr. slová thalassa (more), alebo pyrgos (veža) sú pôvodom pelasgické. Negrécke sú aj koncovky toponým ako -nthos (Korinthos), -sos (Thasos) a -sa (Larisa). Druhá hlavná teória tvrdí, že do Grécka prišiel veľký počet Grékov, ktorí si podrobili pôvodné obyvateľstvo a asimilovalo ho. Tretia teória tvrdí, že gréckohovoriace obyvateľstvo obývalo Grécko už od neolitu a teda Gréci sú autochtónni, čo je však len málo pravdepodobné. Nedávne antropologické (Aris Poulianos) a genetické (Luigi Cavalli-Sforza) štúdie moderného gréckeho obyvateľstva zistili, že Gréci sú hlavne potomkovia meditereánskeho obyvateľstva, ktoré Grécko obýva už 5 000 rokov. Ide o Pelasgov, čím by sa čiastočne dala potvrdiť hypotéza, že do Grécka v skutočnosti veľa indoeurópskych Grékov neprišlo, len ich jazyk. Viac pravdepodobná teória je, že tu došlo k akémusi premiešaniu indoeurópskeho gréckeho a neindoeurópskeho pelasgického obyvateľstva. Takto premiešané a helenizované obyvateľstvo sa pravdepodobne ďalej presunulo na grécke ostrovy a na západ Malej Ázie, pričom aj tu vstrebali a helenizovali pôvodné obyvateľstvo. Grécke kmene začali do Grécka prichádzať pravdepodobne koncom heladskej doby.
Raní Gréci 1500 – 1200 pred Kr.
right|thumb|Tzv. Agamemnóva maska z mykénskeho obdobia
Hlavný článok: Dejiny Grécka
Prvý historicky doložený grécky kmeň boli starovekí Achájci a Ióni, tvorcovia mykénskej kultury, ktorí hovorili najstaršou doloženou formou gréckeho jazyka. Mykénčania obývali územie približne zodpovedajúce súčasnému južnému Grécku a neskôr kolonizovali aj západné maloázijske pobrežie. Mykénske mestá boli napríklad Mykény, Tiryns, Iolkos a Sparta. Mykénčania vytvorili vyspelú palácovú kultúru, ktorá bola ovplyvnená minojskou a pelasgickou kultúrou. Na čele spoločnosti bol kráľ (wanax), najznámejší je mýtický Agamemnón. Mykénčania používali lineárne písmo B. Okolo r. 1200 pred Kr. opúšťali svoje sídla a na lodiach plienili okolité kraje. Po rozpade mykénskej civilizácie začali pravdepodobne do Grécka prenikať ďalšie grécke kmene.
Klasické obdobie (500 – 338 pred Kr.)
thumb|Starovekí Gréci V tomto období už Gréci vystupujú ako jednotný národ. Jazykom kultúry sa stáva atická (aténska) gréčtina. Ostatné kmene hovorili príbuznými jazykmi. Anatólski Gréci sa dostávali do prvých sporov s Perziou.
Helenistické obdobie (338 – 146/31 pred Kr.)
V tomto období nastupuje obdobie macedónskych Grékov. Macedónci boli možno Dóri, ktorí sa usadili na severe a nepokračovali osídlovať južné Grécko; iná teória hovorí, že Macedónci patrili k tzv. Severným gréckym kmeňom, aké sa usadili v Epeire; podľa iných názorov Macedónci neboli gréckeho pôvodu. Macedónci žili skromným životom a tak ich južní Gréci považovali za polobarbarských príbuzných. Ich kultúra sa však civilizovala a už kráľ Filip II. Monomatios (Jednooký) porazil Grékov. Jeho syn Alexander Veľký potom porazil Perziu a dobyl rozsiahle územia. Keď padla Perzská ríša, ktorá okrem iného ovládala aj centrálnu Anatóliu, začala nová grécka kolonizácia. Gréci osídlili fakticky celú Anatóliu, Sýriu a Egypt. Po Alexandrovej smrti sa táto ríša rozpadla na viacero gréckych kráľovstiev. Vznikli veľké metropoly ako Alexandria v Egypte, či Antiochia v Sýrii. Alexander tiež zaviedol jednotný grécky jazyk κοίνη διάλεκτος (koíne diálektos), ktorý vychádzal z klasickej atičtiny. Gréci žili na veľkej časti vtedy známeho sveta a spájal ich jednotný jazyk.
Rímske obdobie (146/31 pred Kr. – 395/6 stor. po Kr.)
thumb|[[Herodes Attikos, významný grécky politik v Rímskom senáte]] Helenistické štáty si v 2. – 1. stor. pred Kr. postupne podmanili Rimania. Gréci sa tak stali súčasťou Rímskej ríše. Rimania však nikdy Grékov neobmedzovali. Rimania sa nikdy nesnažili kolonizovať východ tak ako západ. Dokonca povýšili gréčtinu na druhý úradný jazyk ríše a mnohí cisári obľubovali klasickú grécku kultúru. Italskí Gréci a Rimania tvorili dva národy Itálie. V tomto období sa ľudový jazyk stále viac líšil od klasickej atičtiny. Na severe Grécka sa začala usadzovať rímska komunita. Gréci hromadne prestupovali na kresťanstvo. V r. 212 cisár Caracalla udelil rímske občianstvo všetkým obyvateľom ríše, čím sa vlastne každý Grék úradne nazýval Rimanom a bol to zároveň počiatok byzantskej národnej identity. V 3 stor. museli Gréci v Anatólii a v Grécku čeliť masívnym útokom Gótov. V 4. stor. Grécko viackrát vyplienili Góti a súperiace cisárske armády.
Po r. 395 sa impérium rozdelilo na západné a východné (byzantské). Cisár Konštantín tu v r. 330 postavil nové hlavné mesto, nový Rím, Konštantinopol. Vo východnej ríši prevládal grécky národ, a tak sa počas nasledujúcich rokov Rimania na východe helenizovali. No už v 4. stor. sa Gréci nazývali Romioi (Rimania), pretože pomenovanie Helén bolo synonymum pre pohana. Nikto sa viac nenazýval Grékom. Cisári až do 6. stor. boli Rimania.
Byzantské obdobie (395/6. stor. – 1453)
Potom nastal pokoj až do 11. storočia. V tomto období bol Konštantínopol strediskom gréckej kultúry. V Grécku bolo najvýznamnejšie mesto Patra a v Macedónii Solún. V 11. stor. na Byzanciu zaútočili Turci, ktorí ovládli všetky arabské územia. Síce ich Gréci viackrát porazili, stále mali veľkú moc. V roku 1071 sultán Alp-Arslan úplne zničil byzantskú armádu pri Mantzikerte v Kapadócii a zajal cisára Romana Diogena. Turci tak ovládli Kapadóciu a Pontos. Mnoho Pontských Grékov sa ušlo schovať do hôr. Kapadócki Gréci sa poturčili a tí, čo prežili, sa vyvíjali separovane a vznikla tak kapadócka a pontská gréčtina. Turci postupovali ďalej a v r. 1176 porazili grécke vojská pri Miryiokefalóne, čím ovládli celú Anatóliu. V r. 1204 Byzanciu zničili križiaci, Benátčania ovládli Konštantínopol. Malo to však aj kladné následky, keďže sa Turci stiahli zo západnej Anatólie a Gréci si tu vytvorili Nikéske cisárstvo. Pontskí Gréci si dokázali vytvoriť Trapezuntské cisárstvo. Vlastné Grécko ovládli Európania. Jedine Epirus bolo nezávislé grécke kráľovstvo. Gréci sa snažili znovuvytvoriť Byzantskú ríšu a v r. 1261 sa to aj podarilo Nikajskému cisárskemu rodu Paleologovcom. Kréta a Cyprus však ostali Benátkam. Byzancia disponovala iba západnou Anatóliou, Macedóniou a časťou Mórei (Peloponéz). Turci však postupovali ďalej, v r. 1430 dobyli Solún a v r. 1453 aj Konštantínopol. Byzantská ríša padla. Posledný grécky štát, Trapezuntské cisárstvo padlo v r. 1461. Do Anatólie prišlo spočiatku 200 tureckých rodín. Potom prišla druhá vlna osadníkov v počte približne 200 000 ľudí. Ale stále boli v menšine oproti Grékom.
Osmanské obdobie
thumb|Armatolos, grécky zbojník Osmanské obdobie sa datuje od dobytia Konštantínopolu 1453 po získanie nezávislosti Grécka v roku 1832.
Grécko
Keď sa Turci definitívne udomácnili v Grécku mnoho Grékov prestúpilo na islam. V očiach ortodoxných Grékov sa však stali Turkami. A naozaj tomu tak aj bolo, keď za pár generácií stratili svoju národnú identitu. V tejto dobe sa označenie Grék nepoužívalo, ale Gréci sa označovali ako Rimania (Rómaioi).
Medzi 11. a 16. storočím sa do Grécka presídľovali aj kmene Arvanitov hovoriacich juhoalbánskou toskičtinou. Usadili sa predovšetkým v Epire (tu sa však väčšina islamizovala), v Attike, južnej Bojótií, južnej Eubóji a na niektorých častiach Peloponézu. Počas neskoršej vojny za nezávislosť a ďalších problémoch boli moslimskí Arvaníti vyvražďovaní Grékmi, kresťanskí sa označovali za Grékov a výrazne pomohli v revolúcií proti Turkom.
V tomto období Slovania ostali iba v Macedónii a Trácii, na Peloponéze sa horské slovanské kmene helenizovali medzi 13 – 15 stor., kedy vytvorili spoločné osady s Grékmi a tak sa miešanými manželstvami hellenizovali.
Anatólia
350px|thumb|Etnická mapa stredomoria do roku 1923, Gréci sú znázornení modrou farbou, žltá farba značí negréckohovoriace obyvateľstvo v susedstve juhobalkánskych Grékov.
Anatólia ostávala multietnickým územím, kde žili okrem Turkov a Turkménov, Arméni, Kurdi, Gréci, Taliani (Janovania a Benátčania) ale aj Židia, ktorí boli vyhnaní zo Španielska a Portugalska počas reconquisty a rekatolizácie. Pred tureckým obdobím, boli väčšina obyvateľov Anatólie Gréci, menšinu tvorili najmä Arméni. Pod tureckým vplyvom podliehali Greci v Anatólii islamizácii a najviac Grékov prestúpilo na islam v 17. storočí. Gréci zo západnej Anatólie a Pontu neprestupovali na islam. V Konštantínopole prežívala skupina vplyvných aristokratických gréckych rodín zvaných Fanarioti, podľa štvrte Fanari (dnes Fener). Grécke obyvateľstvo si udržovalo svoju národnosť na pobrežiach a vo veľkých mestách. vrátane vnútrozemských. Do západnej Anatólie, Iónie, však počas 16. – 17. stor. prišlo tisícky gréckych rodín na posilnenie zdecimovaného miestneho gréckeho obyvateľstva. Grécki prisťahovalci pochádzali hlavne z okolitých ostrovov, ale aj z Kréty, Cypru a Peloponézu. Zvýšením počtu Grékov na západe Anatólie sa tu stali Gréci majoritným obyvateľstvom a tak bolo zabránené ďalšie islamizovanie. Najdôležitejším kultúrnym centrom Grékov zo západnej Anatólie bolo moderné mesto Smyrna, kde sa udržiavala vysoká kultúra. Iné mestá tu boli: Prusa, Nikomedia, Nikea, Kios, Alikarnasos, Pergamos, Filadelfia, Makri, Aidini a Kydonies. Gréci sa udržali aj v Ponte, teda na severe Anatólie a títo Gréci sa nazývajú Pontskí Gréci. Rozprávajú svojim vlastným gréckym jazykom, udržiavali si svoju kultúru a obývali významné osmanské mestá ako Trabzon, Tripoli Sinopi, Rize alebo Kerasos. Gréci z juhu Anatólie žili v historických krajoch Pamfýlia a Kilikia, hlavne v mestách Adana, Mersini a Attalia. Títo Gréci si však neuchovali svoj jazyk, začali rozprávať po turecky, ale uchovali si svoju grécku identitu. V centre Anatólie boli Gréci sústredení hlavne v Kapadócií (Kapadócki Gréci). Žili v meste Kesaria a v okolitých menších mestách a dedinách. Významná grécka komunita obývala aj kraj Pisídia, západne od Kapadócie. Tu sa Gréci sústredili v meste Sparta a tiež rozprávali po turecky. Vo všetkých týchto územiach predstavovali Gréci hlavne vzdelanostné vrstvy obyvateľstva. Boli dôležití magnáti, lekári, právnici či remeselníci. Gréci zo Sparty boli známi výrobcovia a obchodníci s orientálnymi kobercami.
Krym
Na Kryme vznikol v roku 1441 Krymský chanát. Nemoslimské obyvateľstvo, vrátane Grékov, malo vlastné náboženské a súdne inštitúcie a platilo dane, za čo nemuselo slúžiť v armáde. Krymský chanát v roku 1783 anektovalo Cárske Rusko.
Kréta a Cyprus
Na Kréte a Cypre boli dlhú dobu Benátčania, čo Grékom vyhovovalo. Miestne obyvateľstvo tak ostalo uchránené od počiatočných tureckých útokov. Turci sa ostrovov zmocnili až v 17 stor. Gréci tu hovorili miestnym jazykom.
Vo všetkých týchto oblastiach si Turci presadili svoju moc, no Gréci sa ako národ udržal. Tureckí sultáni si Grékov veľmi vážili pre ich dávnu kultúru a postavenie Grékov nebolo také zlé ako sa všeobecne myslí. Gréci, ako najpočetnejšia menšina v ríši mali rôzne výhody. Mnoho sultánskych radcov a štátnych ministrov malo grécky pôvod. Samotní sultáni sa učili po grécky. Keď začali Gréci požadovať nezávislosť, nastali kruté boje.
Národnooslobodzovacie obdobie (18. stor. – 1923)
Pozri aj: Grécka vojna za nezávislosť right|thumb|Bitka Grékov proti Turkom pri Vassilike Grécky národ sa začal prebúdzať koncom 17 stor. Počas stáročí tureckej okupácie grécku identitu držali patriarchovia a orthodoxná viera. Až koncom 17 stor. Gréci začali poukazovať na svoju predbyzantskú pohanskú minulosť a Gréci, ktorí sa dovtedy nazývali Rimanmi (Romii) sa opäť vrátili ku svojmu pôvodnému menu Heléni. Gréci vyhlasovali že oni sú potomkovia starovekých Helénov a tak sa zároveň upevnilo ich národné povedomie. Grécki vzdelanci vytvorili archaizujúci jazyk kathareusa, ktorý bol očistený od tureckých a latinských slov, ktoré gréčtina z Grécka obsahovala. Jazyk vychádzal z klasickej attičtiny. V tomto jazyku sa vydávali aj grécke noviny. Turci proti týmto veciam nenamietali, lebo nečakali aké budú mať vyústenie. V dvadsiatych rokoch 19 stor. útoky kleftov zosilneli a protiturecký odboj začal i v mestách. Po veľkých bojoch sa Grécko s pomocou západných mocností v r. 1829 osamostatnilo. Patrilo mu však iba Peloponéz a južné Grécko. Grécka národná identita sa obnovila.thumb|right|[[Theodoros Kolokotronis, osloboditeľ Peloponézu]]
V Gréckom štáte však bola silná menšina Arvanítov, ktorí žili na Peloponéze (hlavne kraj Argolida) a v Attike. Niektorí Arvaníti však boli moslimovia a pri ďalších vojnách s Tureckom ich Gréci vyvraždili, naopak kresťanskí Arvaniti spolu s Grékmi bojovali proti Turkom a označili sa za Grékov. Gréci potom získali Tesáliu, Epiros a začiatkom 20 stor. aj Macedóniu. V Epire taktiež žila silná menšina Arvanitov a grécki Sarakatsáni zostúpili z hôr. Epirskí Gréci žili aj v severnom Epire, ktorý patril Albánsku. V gréckom Epire boli tiež Arvaníti vyvražďovaní. Potom sa mnoho Grékov z Albánska prisťahovalo do gréckeho Epiru. V Macedónií žili Gréci hlavne v Chalkidiki, Thessalonikách a niektorých južných oblastiach. Na severe žili väčšinou Slovania. Grécka vláda túto menšinu nemala v láske, hoci im dovolila vydávať vlastné učebnice a mať vlastné školy. Keď sa však situácia vyostrila, boli nútení Slovania odísť do Bulharska a Juhoslávie. Potom bola podpísaná výmena obyvateľstva medzi Gréckom a Bulharskom. Macedónski Slovania grécku Macedóniu opustili a Gréci, ktorí žili na bulharskom pobreží Čierneho mora prišli do Grécka. Macedónia však bola značne vyľudnená. Osídlili ju potom hlavne anatólski Gréci, ktorí ušli z Turecka. Od r. 1913 pripadla Grécku aj Kréta. Cyprus ostal Britom. V Konštantínopole, v západnej Anatólii a Ponte tvorili Gréci väčšinu. Ale práve tu sa stali obeťami tureckej genocídy. Pontských Grékov vyvražďovali Turci od r. 1914, teda keď Gréci zmasakrovali moslimov v Grécku. Potom Grécky premiér Eleftherios Venizelos umiestnil armádu v Anatólii, ktorá sa mala stať Gréckom. Ale turecký generál Mustafa Kemal Atatürk Grékov porazil. Turci potom vypálili Grécke mesto na anatólskom pobreží, Smyrnu. Gréci utiekli do Grécka. Ďalej zmasakrovali pontských Grékov a tiež Arménov. Potom bola podpísaná výmena obyvateľstva. Anatólski Gréci sa po 3000 rokoch vrátili späť do Grécka. Usadili sa predovšetkým vo vyľudnenej Macedónii a tiež v Atike. Pontskí a Kapadócki Gréci však hovorili vlastnou gréčtinou a tak sa museli naučiť novogréčtinu z Grécka, čo oslabilo ekonomiku. Taktiež moslimovia z Grécka odišli do Turecka, medzi nimi aj mnoho moslimov, ktorí sa pokladali za Grékov a rozprávali po grécky, hlavne krétski a macedónski moslimovia. Predpokladá sa, že z Grécka odišlo okolo 500 000 moslimov a z Turecka okolo 2 000 000 Grékov, hoci tieto čísla nikdy neboli overené. Až teraz sa stal Konštantínopol tureckým mestom. v r. 1955 odišlo ďalších 150 000 konštantínopolských Grékov, po ďalšej genocíde.
Moderné obdobie
thumb|Etnická mapa južného Balkánu a [[Anatólia|Anatólie do r.1923, Gréci=modrá farba, Turci =červená farba, Albánci =žltá farba, Arumuni=fialová farba, Bulhari =zelená farba.]]
Mnoho etnických Grékov z rôznych krajín sa v priebehu 20 stor. vysťahovalo zo svojej vlasti naspäť do Grécka. V Turecku to spôsobili vyššie spomínané genocídy a následná výmena národov medzi Tureckom a Gréckom. V Turecku tak dnes nezostala skoro žiadna grécka menšina, hoci si Gréci stále robia na anatólske územia nároky. V r. 1955 Turci napadli poslednú veľkú grécku komunitu v Istambule, ktorá sa následne vysťahovala. V r. 1960 získali cyperskí Gréci nezávislosť od Britov, no už v r. 1974 Cyprus napadli Turci a tak je až dodnes rozdelený. Egyptskí Gréci opúšťali Egypt od začiatku 20. stor. až do r. 1960 a v súčasnosti je ich v Alexandrii už veľmi málo. Pontskí Gréci žili až do r. 1989 na Kryme, v Gruzínsku, Arménsku, Azerbajdžane a v Kazachstane. Po páde komunizmu sa však začiatkom deväťdesiatych rokoch väčšina Grékov vysťahovala do Grécka. V každom tomto štáte však dodnes žije malá grécka menšina. V Taliansku žije dodnes malá grécka komunita na juhu. Okrem toho sa Gréci vysťahovali aj do USA a Austrálie, kde tvoria výraznú menšinu.
Pôvod moderných Grékov
thumb|[[Alexander Veľký]]
Grécka kultúra
thumb|right|250px|[[Partenón|Parthenon, symbol gréckej kultúry]] Grécka kultúra položila základy modernej európskej kultúry. Mnohé poznatky boli známe už starým Grékom, ktorí založili napr. filozofiu, divadlo, astronómiu, rétoriku, modernú medicínu či demokraciu. Veľký je aj vplyv gréckeho jazyka v európskych jazykoch. Slová ako ekonomika, politika, matematika, televízia, stratégia či aristokracia sú gréckeho pôvodu.
Grécka kultúra prežila svoj ďalší veľký rozmach počas byzantskej doby, hlavne v 12.-15. storočí, potom ďalšiemu veľkému rozvoju bránila osmanská nadvláda. Do 17. storočia patrila medzi najkultúrnejšie európske centrá aj Kréta, kde vládli Benátčania. Vyspelá kultúra pretrvala aj na Iónskych ostrovoch, kde Turci nikdy nevládli, ale aj v Anatólii, ktorá síce patrila Turkom, no vďaka vyspelým veľkomestám si Maloázijskí Gréci dokázali udržať modernú kultúru. Obrodenie nastáva koncom 19. storočia, po oslobodení Grécka.
Kultúra súčasného Grécka vychádza predovšetkým z byzantských a zo starovekých tradícií. Najdôležitejším aspektom spoločnosti je grécka ortodoxná byzantská kresťanská cirkev, ktorú vyznáva väčšina Grékov. Celkovo má grécka kultúra bližšie k orientálnym krajinám, ako k Európe. Ale aj tak tvorí akúsi vstupnú bránu medzi západom a orientom. Orientálne prvky môžeme v gréckej kultúre badať už od mykénskej kultúry. Gréci sú národ ktorý sa rád zabáva pri dobrej hudbe, tanci, jedle a víne.
Hudba a tance
thumb|250px|Tanečníci z [[Kréta|Kréty]] thumb|200px|Kréťan hrá na tradičný nástroj, lyru.
Bližšie informácie v článkoch: Grécka hudba, Grécky folklór
Hudba je pre Grékov jedna z najdôležitejších častí ich života. V Grécku je najpopulárnejším žánrom ľudová hudba a hudba vychádzajúca z ľudovej hudby. V žiadnej inej krajine v Európe nie je ľudová hudba a tradičné tance tak populárne a udržiavané ako v Grécku, kde dokonca i dnes vznikajú nové ľudové piesne. Grécka hudba má korene v starogréckej hudbe a už od mykénskej doby patrí pod orientálne štýly hudby.