cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Megan Rapinoeová
Megan Rapinoeová (🏴󠁧󠁢󠁥󠁮󠁧󠁿󠁧󠁢󠁥󠁮󠁧󠁿; * 5. júl 1985, Redding, Kalifornia, USA) je americká profesionálna futbalistka hrajúca v zálohe, olympijská medailistka. Hrá v americkej národnej ženskej futbalovej lige za klub OL Reign a tiež za národnú reprezentáciu USA. Vyhrala Ballon d'Or Féminin (francúzske ocenenie pre najlepšiu futbalovú hráčku) a bola menovaná za najlepšiu hráčku FIFA v roku 2019. Rapinoeová vyhrala zlatú medailu s národnou reprezentáciou USA na Letných olympijských hrách 2012, Majstrovstvách sveta vo futbale žien 2015 a Majstrovstvách sveta vo futbale žien 2019. S tým istým tímom získala striebornú medailu na Majstrovstvách sveta vo futbale žien 2011. Od roku 2018 je kapitánkou amerického národneho tímu spolu s Carli Lloyd a Alex Morgan. V minulosti hrala za kluby Chicago Red Stars, Philadelphia Independence a MagicJack v americkej Ženskej profesionálnej futbalovej lige a za klub Olympique Lyon vo francúzskej Division 1 Féminine.
Rapinoeová je známa svojím zručným štýlom hry a aktivizmom. Jej presná prihrávka na Abby Wambach v 122. minúte štvrťfinálového zápasu s Brazíliou v turnaji Majstrovstvách sveta vo futbale žien 2011 viedla k vyrovnávajúcemu gólu a prispela ku konečnému víťazstvu amerického tímu na penalty. Počas Letných olympijskych hier 2012 zaznamenala tri góly a štyri asistencie a výrazne prispela k zlatej medajle tímu USA. Je prvou hráčkou spomedzi mužov aj žien, ktorá na olympijskych hrách strelila gól priamo z rohového kopu. Na Majstrovstvách sveta vo futbale žien 2019 vo Francúzsku získala ocenenia Zlatá kopačka (pre najlepšiu strelkyňu gólov) a Zlatá lopta (pre najlepšiu hráčku).
Rapinoeová je na zozname 100 najvplyvnejších ľudí roku 2020 zostaveným americkým časopisom Time.
V septembri 2016 na seba upozornila kľačaním pri americkej národnej hymne zo solidarity s hráčom NFL Colinom Kaepernickom, ktorý tak protestoval proti rasovej nespravodlivosti a policajnej brutalite. Po zapase vyhlasila „Som americká lesbička a viem, aký je to pocit pozerať sa na vlajku USA, keď táto krajina nedokáže chrániť všetky vaše práva a slobody. Urobila som najmenej, čo som mohla. Považujem za dôležité, aby sa aj belosi postavili na stranu ľudí s inou farbou pleti.“ V roku 2015 protestovala proti použitiu umelého trávnika na Majstrovstvách sveta vo futbale žien 2015. Angažuje sa aj v hnutí za rovnaké odmeňovanie ženských a mužských futbalových hráčov.
Erb Bavorska
Bavorský slobodný štát má jeden väčší a jeden menší erb. Oba boli prijaté 5. júna 1950.
Väčší erb
náhľad|253x253bod|Väčší erb [[Bavorsko|Bavorska]] Tvorcom väčšieho erbu Bavorska je Eduard Ege.
náhľad|159x159bod|Menší erb [[Bavorsko|Bavorska]]
Za slušné Slovensko
náhľad|Košice, 9. marec 2018
Za slušné Slovensko (ZSS) je slovenská občianska iniciatíva, ktorá vznikla vo februári 2018, po vražde novinára Jána Kuciaka a jeho snúbenice Martiny Kušnírovej. Organizuje občianske pokojné zhromaždenia Za slušné Slovensko a sprievodné aktivity súvisiace s významnými spoločenskými udalosťami na Slovensku.
Vznik
Po smrti investigatívneho novinára Jána Kuciaka a jeho snúbenice, archeologičky Martiny Kušnírovej, boli vo viacerých slovenských mestách zorganizované pietne zhromaždenia ako reakcia na tragickú udalosť. Jedna z organizátoriek bratislavských zhromaždení Katarína Nagy Pázmány v interview pre Denník N uviedla, že o vražde Jána Kuciaka a Martiny Kušnírovej sa dozvedela ráno 26. februára 2018. „Povedali to [v rádiu] ako suchú informáciu [...] akoby sa nič vážne nestalo. [...] ''Zdalo sa mi absurdné, že sa všetko neprerušilo a nerozprávalo iba o tom. Povedala som mu [svojmu manželovi Petrovi Nagyovi], že ak s tým nikto nič neurobí, tak to budeme musieť urobiť my. A tak sme sa dostali k organizovaniu pochodu.“'' Udalosť na sociálnej sieti Facebook k spomienkovému pochodu za Jána Kuciaka a Martinu Kušnírovú vytvoril jej manžel Peter Nagy. Pri organizovaní pietneho zhromaždenia v Bratislave sa spojili s organizátormi Veľkého protikorupčného pochodu (v apríli 2017) študentmi Dávidom Strakom a Karolínou Farskou a ďalšími občianskymi aktivistami. Zhromaždenia sa z pietnych pretransformovali na protestné po reakcii vlády a po tom, čo sa vyšetrovaním potvrdilo, že vražda súvisela s prácou novinára.
Prezident Andrej Kiska v nedeľu 4. marca 2018 (týždeň po oznámení vraždy) navrhol buď rozsiahlu a zásadnú rekonštrukciu vlády alebo predčasné voľby. Prvý protestný pochod, organizovaný pod hlavičkou ZSS, sa uskutočnil 9. marca 2018 (piatok). Ako jedinému politikovi ZSS dovolilo vystúpiť práve Andrejovi Kiskovi.
Protestné a pietne zhromaždenia boli organizované vo vyše 40 mestách na Slovensku spontánne vytvorenými skupinami dobrovoľníkov. Počas najväčších stretnutí sa k slovenským zhromaždeniam pridali aj stretnutia vo svetových metropolách organizované Slovákmi žijúcimi v zahraničí. Od 9. marca sa stretnutia konali pod spoločným názvom Za slušné Slovensko a organizátori naprieč Slovenskom sa tak prihlásili k spoločnej občianskej iniciatíve. Hovorcom iniciatívy bol po jej medializovaní Juraj Šeliga. Po jeho odchode sa hovorkyňou stala Eva Lavríková, organizátorka zhromaždení Za slušné Slovensko v Bánovciach nad Bebravou.
Organizácia
Niektoré (medializované) osobnosti iniciatívy Za slušné Slovensko:
=== V čase vzniku iniciatívy v 2018 ===
=== V roku 2020 ===
Zhromaždenia v Banskej Bystrici organizovala iniciatíva Nie v našom meste. Organizátori z iniciatívy Za slušné Slovensko spolupracovali aj so zástupcami z radov študentov, učiteľov, farmárov, umelcov a zdravotných sestier.
Aktivity
Na protestoch, zhromaždeniach a pietnych stretnutiach sa so svojimi prejavmi zúčastňovali ľudia verejného života, novinári, umelci, vedci, ľudia z tretieho sektora, ale aj niektorí členovia rodín zavraždených Jána Kuciaka a Martiny Kušnírovej.
Členovia iniciatívy Za slušné Slovensko vydali zborník My sme tí, na ktorých sme čakali. Publikácia vyšla v roku 2018 vo vydavateľstve Artforum a jej vydanie bolo financované prostredníctvom crowdfundingovej kampane. Ide o zborník vybraných príhovorov zo zhromaždení a fotografií dokumentujúcich vznik iniciatívy. Kniha bola ocenená Cenou Dominika Tatarku.
Voľby
Po vražde Jána Kuciaka a Martiny Kušnírovej v roku 2018 sa v priebehu dvoch rokov uskutočnili na Slovensku štyri dôležité voľby. Komunálne, prezidentské, voľby do Európskeho parlamentu a parlamentné voľby. Občianska iniciatíva Za slušné Slovensko vyvíjala v predvolebnom období aktivity smerované najmä na zvýšenie povedomia o dôležitosti účasti na voľbách.
Pred komunálnymi voľbami, ktoré sa uskutočnili v novembri 2018, členovia iniciatívy Za slušné Slovensko vytvorili víziu Za slušné mestá a obce Slovenska. Následne verejne podporili tých kandidátov v komunálnych voľbách, ktorí sa k vízii prihlásili a zároveň patrili k nezávislým kandidátom. Podporili tak kandidátov na primátorov Matúša Valla v Bratislave, Marka Hattasa v Nitre a Petra Fiabáneho v Žiline a niekoľko kandidátov do miestnych zastupiteľstiev, ktorí patrili medzi organizátorov zhromaždení Za slušné Slovensko. Po vlne kritiky od verejnosti a politických predstaviteľov už v budúcnosti priamo nepodporili žiadneho kandidáta.
Za slušné Slovensko tiež podporilo iniciatívu Ťahaj domov, ktorá vyzývala mladých ľudí, aby pricestovali zo zahraničia domov na Slovensko a zúčastnili sa na voľbách.
Vo februári 2019, v rámci mobilizačnej kampane k prezidentským voľbám, navštívili členovia iniciatívy Za slušné Slovensko vyše 40 slovenských miest. Ľuďom rozdávali noviny, vypĺňali s nimi dotazníky a diskutovali s nimi o význame účasti na blížiacich sa voľbách a dôležitosti zodpovedného rozhodnutia. V 12 mestách absolvovali aj sériu diskusií s názvom Marec 2019: Mesiac prezidentských volieb. K žiadnemu s kandidátov na prezidenta Slovenskej republiky nevyjadrili priame stanovisko ani podporu.
Zástupcovia iniciatívy Za slušné Slovensko a jej podporovatelia navštívili v apríli 2019 Brusel v rámci mobilizačnej kampane “Volíme si Európu”. Vyše 100 ľudí z rôznych častí Slovenska absolvovalo cestu do centra inštitúcií Európskej únie za účelom podpory záujmu Slovákov o voľby do Európskeho parlamentu a zvýšenia povedomia o výhodách členstva v EÚ. V rámci pobytu v Bruseli sa niektorí členovia iniciatívy stretli so slovenskými europoslancami, s eurokomisárkou pre spravodlivosť, ochranu spotrebiteľov a otázku rovnosti pohlaví Věrou Jourovou a ďalšími. Cesta sa uskutočnila krátko pred 15. výročím vstupu Slovenska do Európskej únie.
Vo februári 2020 absolvovalo niekoľko členov iniciatívy cestu po slovenských obciach, kde na námestiach rozdávali vlastné nestranícke noviny s názvom Spoločne to zvládneme s textami od ľudí rôznych oblastí spoločenského života. V obciach sa k ceste pridávali organizátori miestnych zhromaždení Za slušné Slovensko. Cieľom kampane bolo motivovať ľudí k účasti na parlamentných voľbách, ktoré sa uskutočnili 29. 2. 2020. Súčasťou cesty po Slovensku boli aj diskusie na školách.
Spoločenský a politický dosah
Masové zhromaždenia naprieč krajinou boli reakciou na dvojnásobnú úkladnú vraždu Jána Kuciaka a jeho snúbenice Martiny Kušnírovej. Slovenská verejnosť však na protestoch vyjadrovala aj frustráciu z korupcie na vysokých miestach a napojenie mafie na vládnych predstaviteľov. Index miery korupcie vnímanej občanmi bol vysoký, Za slušné Slovensko boli už tretie celonárodné protesty zamerané proti korupcii v krajine (protesty ku kauze Gorila a Veľký protikorupčný pochod). Vražda investigatívneho novinára ako predstaviteľa kontroly verejnej moci prostredníctvom slobodných médií vyvolala vo verejnosti silnú občiansku reakciu. Spoločnosť požadovala vyvodenie politickej a trestnoprávnej zodpovednosti, ktorá toto umožnila.
Vystupujúci na zhromaždeniach a davy ľudí vyjadrovali nespokojnosť aj s reakciou vlády na tragické udalosti. Vtedajší premiér Robert Fico zo strany Smer-SD dal počas tlačovej besedy priniesť milión eur v hotovosti ako odmenu tomu, kto pomôže vraždu objasniť.
Podľa článku Jána Kuciaka, na ktorom pred smrťou pracoval a ktorý bol nedokončený 28. 2. 2018 vydaný, existovali prepojenia talianskej mafie na politické špičky/predstaviteľov vlády. ktorá podľa výsledkov vyšetrovania súvisela s prácou novinára. Takzvaná talianska spojka sa tak stala jedným z možných motívov Kuciakovej vraždy. Vtedajšia hlavná štátna radkyňa Mária Trošková a tajomník Bezpečnostnej rady Viliam Jasaň mali prepojenia na ’Ndranghetu, premiér Fico a vtedajší minister vnútra Robert Kaliňák sa ich však zastali, čo vyvolalo ďalšiu vlnu protestov.
Organizátori zhromaždení Za slušné Slovensko, vystupujúci rečníci a davy protestujúcich žiadali odstúpenie premiéra Fica, ministra vnútra Kaliňáka a neskôr aj policajného prezidenta Tibora Gašpara pre jeho rodinné prepojenie s Bödörovcami a kvôli pochybeniam na začiatku vyšetrovania vraždy. Aj keď sa vyšetrovaním talianska spojka ako motív vraždy nepotvrdila, informácie z vyšetrovania vraždy a výsledky práce zavraždeného novinára potvrdili podozrenia o napojení niektorých vládnych predstaviteľov, najmä zo strany Smer a Gašpara ako nominanta Smeru, na zločinecké organizácie. Podozrenia, odhalené skutočnosti a silný tlak verejnosti na námestiach viedli k odstúpeniam viacerých politických predstaviteľov.
28. 2. 2018 minister kultúry Marek Maďarič odstúpil z funkcie. Troškovej a Jasaňovi pozastavili funkcie na Úrade vlády. V tento deň sa konal spomienkový pochod v Bratislave. 3. 3. 2018 opozícia vyzvala Fica, aby odvolal policajného prezidenta a ministra vnútra. Prezident Andrej Kiska v nedeľu 4. marca 2018 (týždeň po oznámení vraždy) navrhol buď rozsiahlu a zásadnú rekonštrukciu vlády, alebo predčasné voľby. 9. 3., v deň najväčších protestov Za slušné Slovensko, Most-Híd oznámil, že chce rokovať o predčasných voľbách. V rovnaký deň Kaliňák oznámil svoju rezignáciu. 14. 3. zo svojej funkcie odstúpil aj premiér Robert Fico, namiesto predčasných volieb však nasledovala rekonštrukcia vlády na čele s Petrom Pellegrinim, ktorý bol premiérom až do parlamentných volieb v roku 2020. Policajný prezident Tibor Gašpar oznámil odchod z funkcie 17. apríla 2018.
Organizátori zhromaždení Za slušné Slovensko uvádzali dve hlavné požiadavky:
1. „novú, dôveryhodnú vládu, ktorej súčasťou nebudú ľudia, u ktorých existujú podozrenia z korupcie a prepojenia na organizovaný zločin“. Splnenie tejto požiadavky rekonštrukciou vlády je otázne, keďže nešlo o kompletnú výmenu ministrov.
Konflikty s politickými predstaviteľmi
5. apríla 2018 prišla na ministerstvo vnútra žiadosť o registráciu novej politickej strany „Za slušné Slovensko“. Organizátori zhromaždení boli nepríjemne prekvapení a označili to za pokus o zneužitie iniciatívy, ktorá organizuje zhromaždenia. „Prudko sa od nich dištancujeme“, povedala na adresu zakladateľov strany Karolína Farská. Politická strana s takýmto názvom nakoniec nevznikla.
Zástupcovia iniciatívy Za slušné Slovensko podali 15. júna 2018 na GP SR trestné oznámenie na R. Fica za šírenie poplašnej správy a ohováranie. Róbert Fico členov iniciatívy označil za „Sorosove deti“, čím odkazoval na amerického finančníka Georgea Sorosa, a obviňoval ich zo snahy o politizovanie.
Iniciatíva Za slušné Slovensko vyjadrila v lete 2018 podporu v jesenných komunálnych voľbách 2018 trom kandidátom na primátora na základe ich prihlásenia sa k vízii Slušné mestá a obce Slovenska. Pre rozhodnutie nepodporiť straníckych kandidátov kritizovali iniciatívu viacerí politickí predstavitelia, napríklad predseda KDH Alojz Hlina a predseda hnutia OĽaNO Igor Matovič. Igor Matovič kritizoval v tejto súvislosti Matúša Valla ako aj to, že počas protestov ZSS mohol byť na pódiu. (Primátor Bratislavy nevystúpil s prejavom, no na jednom z protestov hrala jeho kapela Para.) Podľa Matoviča rodičia Jána a Martiny žiadali, aby iniciatívu ZSS nezneužívali na politické ciele a nevznikla z toho politická strana. „Takisto sme už vopred mnohí hovorili, že organizátori skončia v politike. Stalo sa – Juraj Šeliga je dnes pravou rukou Andreja Kisku.“ Povedal Matovič s tým, že iniciatívu ZSS už nepovažuje za občianskych aktivistov.
S Igorom Matovičom sa bratislavská časť iniciatívy dostala do konfliktu aj v lete 2019 kvôli rezervácii námestia SNP počas výročia Nežnej revolúcie. Matovič zarezervoval námestie na termín od 14. do 19. novembra, aby, ako vysvetlil, zabránil zneužitiu pamiatky novembra 1989 extrémistami. Podľa vlastných slov to tak robil aj po minulé roky. Členovia iniciatívy Za slušné Slovensko Matoviča obvinili zo zneužívania výročia revolúcie pre politickú kampaň a tvrdili, že im ani iným organizáciám námestie prenechať nechce. Za slušné Slovensko sa následne za svoju reakciu Matovičovi ospravedlnilo a hovorkyňa iniciatívy Eva Lavríková priznala, že reagovali na mediálne informácie a Matoviča s požiadavkou o prepustenie námestia neoslovili.
Dátum: 9. marca 2018 (piatok)
Účasť: 40 000 – 50 000 – 60 000
Do ulíc na Slovensku a v zahraničí vyšlo viac ako 120 tisíc ľudí. Išlo pravdepodobne najväčšiu demonštráciu od Nežnej revolúcie.
Dátum: 16. marca 2018 (piatok)
Miesto: Námestie SNP, Bratislava
Dátum: 23. marca 2018 (piatok)
Aktivisti Za slušné Slovensko vo štvrtok 22. marca zrušili zhromaždenie plánované na piatok, po tom čo prezident vymenoval novú vládu Petra Pellegriniho. V reakcii na toto vyhlásenie zástupcovia vysokoškolských študentov vytvorili na Facebooku akciu s názvom Tichý pochod študentov a slušných ľudí.
Miesto: Šafárikovo námestie, Bratislava, odtiaľ prechod na Námestie SNP
Continental
Continental môže byť:
Henrietta Anna Stuartová
Henrietta Anna Stuartová, francúzsky Henriette d'Angleterre, zvaná tiež Minette (* 16. jún 1644, Exeter, Anglické kráľovstvo† 30. jún 1670, Saint-Cloud, Francúzske kráľovstvo) bola anglická princezná, najmladšie dieťa anglického kráľa Karola I. a jeho manželky Henrietty Márie Bourbonskej
Biografia
Narodila sa v Bedford House v Exeteri, keď v Anglicku zúrila občianska vojna. Jej staršími bratmi boli neskorší anglickí králi Karol II. a Jakub II.. Dva týždne po jej narodení jej matka utiekla zo zeme a nechala Henriettu Annu v starostlivosti lady Villiersovej. Dievčatko uvidelo matku prvýkrát až po dvoch rokoch a v roku 1649, keď bol jej otec popravený, našla útočisko spolu s matkou a staršími súrodencami na francúzskom dvore, kde kráľom bol matkin synovec Ľudovít XIV.
Manželstvo
31. marca roku 1661, vo veku 17 rokov, sa vydala za svojho bratranca Filipa I. Orleánskeho, brata kráľa Ľudovíta XIV. Svadba sa uskutočnila v kaplnke Palais-Royal v Paríži. Manželstvo nepatrilo k šťastným. Filip bol chorobne žiarlivý, na druhej strane ju zanedbával a dával prednosť spoločnosti mužov; jeho favoriti ju otvorene ponižovali. Henrietta Anna sa kvôli tomu obrátila na kráľa Ľudovíta XIV., z čoho povstali ohovárania, že snáď by oni dvaja mali mať spolu pomer; ich vzťah bol v každom prípade veľmi blízky. Henrietta Anna využila svoj vplyv na kráľa k tomu, že jeden z obľúbencov jej muža bol poslaný do vyhnanstva. Keď však sa jednou z jej dvorných dám stala Louise de La Vallière, dostala sa Henrietta Anna na kráľovskom dvore do pozadia: Ľudovít XIV. spoznal Louisu u svojej švagrinej, zamiloval sa do nej a mal s ňou aj nemanželské deti. Henrietta Anna sa potom úzko spriatelila s Olympiou Mancini, neterou kardinála Mazarin. Keď však Henrietta Anna ako veľmi mladá zomrela, spomínal na ňu Ľudovít XIV. a cnel viac, než jej manžel. vľavo|náhľad| Princezná Minette ako dieťa na kresbe [[Anthonis van Dyck|Anthony van Dycka]] Henrietta Anna je známa svojou korešpondenciou, ktorú viedla so svojím bratom, kráľom Karolom II., Ku ktorému ju pútal veľmi tesný vzájomný vzťah. Aby ho podporila, prišla v roku 1670 do Anglicka vyjednať uzavretia tajnej Doverské zmluvy, aliancia medzi Anglickom a Francúzskom.
Potomkovia
Z manželstva Henrietty Anny a Filipa Orleánského vzišli štyria potomkovia:
Smrť
Okrem pôrodov týchto donosených detí Henrietta Anna štyrikrát potratila: v roku 1663, 1666, 1667 a 1668. Vyčerpaná opakovanými pôrodmi a potratmi zomrela v Saint-Cloud ako dvadsaťšesťročná krátko po návrate z vytúženej návštevy Anglicka. Po jej smrti (zomrela potom, čo vypila pohár vody) sa vynorili zvesti o tom, že ju otrávil žiarlivý milenec jej manžela, Filip, rytier de Lorraine-Armagnac. Preto bola vykonaná pitva, ktorá ukázala, že príčinou smrti bol zápal pobrušnice spôsobený spontánnou perforáciou žalúdka.
Po jej smrti sa Filip, ktorý potreboval mužského potomka, oženil druhýkrát, a to s Alžbetou Šarlotou Falckou.
Po smrti posledného potomka z priamej mužskej línie Stuartovcov kardinála Henricha Benedikta Bourbonského (druhý syn kráľa Karola I. Stuarta, mladší brat kráľa Karola II. Stuarta a Henriettin starší brat), sa jakobiti snažili presadiť na anglický trón Henriettiných potomkov, čo sa však nepodarilo.
Literatúra
Vystupuje v románe Traja mušketieri ešte po desiatich rokoch, v ktorých sú jej dvornými dámami Louise de La Vallière, neskoršia milenka Ľudovíta XIV., a Nicole-Anne Constance de Montalais.
Rakúska teória hospodárskeho cyklu
Rakúska teória hospodárskeho cyklu je teória vytvorená Rakúskou ekonomickou školou hlavne Ludwigom von Misesom a neskôr upravená Friedrichom Hayekom ktorá opisuje opakujúce sa hospodárske cykly. Tieto cykly majú dve fázy. Fázu „boom“ pri ktorej rastie počet ponúkaných úverov a fázu „bust“ pri ktorej krachujú najmenej schopní podnikatelia. Teória hospodárskych cyklov je založená na nevyhnutne škodlivom správaní centrálnej banky vo forme úverovej expanzie. Nevyhnutný rast úverov potom prináša neprirodzené zníženie úrokovej sadzby. Kvôli tomu sa začnú poskytovať úvery ktoré by sa za bežných okolností neposkytovali a nové peniaze ktoré sa dostanú do ekonomiky vyvolajú infláciu. Inflácia spôsobí stratovosť najmenej výnosných investícií. Poslednou fázou je krach stratových spoločností.
Hodvábnica jarná
Súbor:Gatunek jadalny.svg Hodvábnica jarná (, starší názov: zvonovec jarný ) je jedlá huba z čeľade hodvábnicovitých (Entolomataceae).
Rakúska teória hospodárskeho cyklu
Rakúska teória hospodárskeho cyklu je založená na predpoklade, že sa cena peňazí odráža v úrokovej miere. Hlavnú zodpovednosť za tento cyklus majú banky, ktoré tlačia peniaze nad rámec svojich možností a následne ich púšťajú do obehu. To zapríčiní pokles úrokovej miery pod jej prirodzenú úroveň. Vyvolá sa tak expanzia úveru, čo vedie k nezastaviteľnému rastu ekonomiky.
Hodvábnica jarná
Opis
Plodnica hodvábnice jarnej má 316 cm široký klobúk, spočiatku zvonkovito klenutý s hrboľom, neskôr plocho rozprestretý, okolo hrboľa zvyčajne prehĺbený, plavý, okrový, okorovohnedastý až bielosivý, jemne vrastene vláknitý, hygrofánny, za sucha hodvábne lesklý, za vlhka trochu slizký, za mladi na okraji podvihnutý, potom ostrý a poprehýbaný, v starobe lúčovito rozpukaný. Lupene sú 815 mm široké, dosť riedke, pri hlúbiku vykrojené, najprv belavé, neskôr mäsovoružové. Hlúbik je 512 cm dlhý, 14 cm hrubý, nepravidelne valcovitý, biely, vrastene vláknitý, lesklý, plný, iba v strede vatovito vypchatý. Dužina je biela, pod pokožkou klobúka jemne hnedastá, má miernu chuť a múčnu vôňu. Výtrusy sú v obryse takmer guľovité, šesťhranné až sedemhranné, hladké, bieloružové, 9,512,5 × 810 μm veľké. Výtrusný prach je ružový.
Rakúska teória hospodárskeho cyklu
Boom
Nárast počtu nových peňazí v obehu zdvihne ponuku úverov komerčných bánk a zároveň sa zníži úroková miera. Tá reflektuje cenu peňazí. Pri nadbytku peňazí sa peniaze stanú lacnejšími. To vedie podnikateľa k investíciám do finančne náročných projektov. Navýšenie počtu poskytovaných úverov prerastie v úverovú expanziu, ktorá nutne vyvolá infláciu. Ekonomika sa tak dostane do obdobia expanzie, ktorá je však umelo indukovaná. Klasicky rastie hrubý domáci produkt a akciové trhy, klesá nezamestnanosť a nakoniec rastú aj ceny spotrebných statkov. Výdavky na spotrebné statky však neklesajú, stratové projekty sú teraz ziskové a investičné výdavky sú vyššie, zatiaľ čo spotrebné výdavky zostávajú stále rovnako vysoké. Na trhu tak dochádza k nerovnováhe, ktorú ale ľudia nevnímajú, pretože je zahalená do úverovej expanzie. Stále tiež vznikajú nové projekty, ktoré sa ale po nejakej dobe prejavia ako nerentabilné, čím sa následne ekonomika dostane do krízy.
Hodvábnica jarná
Výskyt
Hodvábnica jarná rastie od konca apríla do júna, spravidla mimo lesa, v tráve pod slivkami, trnkami, hlohmi a inými rožokvetnými drevinami. Plodnice rastú jednotlivo, ale často i vo veľkých skupinách (aj v zrastencoch).
Rakúska teória hospodárskeho cyklu
Bust
Vzhľadom na to že fáza boom nie je dlhodobo udržateľná, nevyhnutne tak nastáva fáza bust. Správanie ľudí sa nemení, míňajú aj šetria rovnako. Naďalej tiež nakupujú spotrebné statky a nie sú ochotní čakať. Výrobné procesy tak začínajú krachovať a boom sa obráti úplne naopak. Úroky vzrastú, kapitálovo náročné projekty sa prejavia ako stratové a ich hodnota klesne. Výsledkom je krach jednotlivých trhov. Potom tak musí nastať fáza uzdravovania ekonomiky, kedy sa financie presúvajú znovu do ekonomiky opodstatnených činností.
Rola Centrálnych bánk
Podľa tejto teórie zohrávajú v celom procese kľúčovú rolu centrálne banky. Systém čiastočných rezerv vytvára neudržateľný rozmach v počte úverov, to je hlavným predpokladom väčšiny hospodárskych cyklov, kvôli dlhodobo prinízkym úrokovým sadzbám sa vytvára priveľké množstvo úverov, tým pádom sa nafukujú trhové bubliny. Centrálne banky taktiež v tomto období tlačia priveľké množstvo peňazí, pretože je po nich zvýšený dopyt komerčných bánk, a to prispieva k väčšej inflácii.
Hodvábnica jarná
Praktický význam
Je to dobrá jedlá huba, ale neskúsení hubári si ju mýlia najmä s prudko jedovatou hodvábnicou veľkou, ktorá sa takmer na nerozoznanie na ňu podobá. Preto pri rozlišovaní týchto druhov treba viac opatrnosti.
Rakúska teória hospodárskeho cyklu
Empirický výskum
Výsledky empirických výskumov tejto témy sú nejednoznačné, rôzne ekonomické školy prinášajú rozdielne pohľady na problematiku hospodárskych cyklov. Laureát Nobelovej ceny Milton Friedman v roku 1969 požadoval Rakúsku teóriu hospodárskych cyklov podľa svojho výskumu za nepravdivú. A pri ďalšom výskume v roku 1993 prišiel k rovnakému záveru. No v roku 2001 rakúsky ekonóm James P. Keeler spochybňoval Friedmanov výsledok a hovoril o empirických dôkazoch potvrdzujúcich danú teóriu. Ekonómovia Francis Bismans a Christelle Mougeot v roku 2009 taktiež potvrdzovali teóriu hospodárskych cyklov.
Kritika
Podľa Johna Quiggina sa väčšina ekonómov domnieva, že rakúska teória hospodárskeho cyklu je nesprávna kvôli jej neúplnosti a ďalším problémom. Teóriu kritizovali aj ekonómovia ako Gottfried von Haberler a Milton Friedman, Gordon Tullock, Bryan Caplan a Paul Krugman.
Teoretické námietky
Niektorí ekonómovia tvrdia, že rakúska teória hospodárskeho cyklu vyžaduje, aby sa bankári a investori správali iracionálne, pretože ich teória vyžaduje, aby sa bankári pravidelne nechali oklamať nerentabilnými investíciami prostredníctvom dočasne nízkych úrokových sadzieb. Historik Thomas Woods v reakcii na to tvrdí, že len málo bankárov a investorov je dostatočne oboznámených s rakúskou teóriou hospodárskeho cyklu, aby mohli dôsledne prijímať správne investičné rozhodnutia. Rakúski ekonómovia Anthony Carilli a Gregory Dempster tvrdia, že bankár alebo firma stráca trhový podiel, ak si nepožičiava alebo nepožičiava také množstvo, aké je v súlade so súčasnými úrokovými sadzbami, bez ohľadu na to, či sú sadzby pod ich prirodzenou úrovňou. Podniky sú tak nútené pracovať, akoby boli sadzby stanovené správne, pretože dôsledkom odchýlky jedného subjektu by bola strata podnikania. Rakúsky ekonóm Robert Murphy tvrdí, že pre bankárov a investorov je ťažké urobiť správne obchodné rozhodnutia, pretože nemôžu vedieť, aká by bola úroková sadzba, ak by bola stanovená trhom. Rakúsky ekonóm Sean Rosenthal tvrdí, že rozsiahle znalosti rakúskej teórie hospodárskeho cyklu zvyšujú mieru nesprávnych investícií v období umelo nízkych úrokových sadzieb. V rozhovore z roku 1998 Milton Friedman vyjadril nespokojnosť s politickými dôsledkami teórie: Myslím si, že rakúska teória hospodárskeho cyklu spôsobila svetu veľké škody. Ak sa vrátite do 30. rokov 20. storočia, čo je kľúčový bod, tu ste nechali Rakúšanov sedieť v Londýne, Hayeka a Lionela Robbinsa, ktorí hovorili, že musíte nechať vypadnúť dno zo sveta. Musíš to nechať liečiť sám. Nemôžete s tým nič robiť. Iba to zhoršíte. Rothbard tvrdil, že bola veľká chyba, že sa nenechal zrútiť celý bankový systém. Myslím si, že tým, že podporovali tento druh politiky ničoho v Británii aj v Spojených štátoch, spôsobili škodu.
Empirické námietky
Jeffery Rogers Hummel tvrdí, že rakúske vysvetlenie hospodárskeho cyklu zlyhá z empirických dôvodov. Poznamenáva najmä, že investičné výdavky zostali pozitívne vo všetkých recesiách, o ktorých existujú dáta, s výnimkou Veľkej hospodárskej krízy. Tvrdí, že to spochybňuje predstavu, že recesie sú spôsobené prerozdelením zdrojov z priemyselnej výroby do spotreby, pretože tvrdí, že z rakúskej teórie hospodárskeho cyklu vyplýva, že čisté investície by mali byť počas recesií pod nulou. Rakúsky ekonóm Walter Block v reakcii tvrdí, že nesprávne pridelenie v období rozmachu nevylučuje možnosť celkového zvýšenia dopytu. V roku 1969 ekonóm Milton Friedman po preskúmaní histórie hospodárskych cyklov v USA dospel k záveru, že rakúsky hospodársky cyklus bol nepravdivý. Ten problém analyzoval pomocou novších údajov v roku 1993 a opäť dospel k rovnakému záveru. Ekonóm Jesus Huerta de Soto tvrdí, že Friedman nepreukázal svoj záver, pretože sa zameriava na to, aby pokles HDP bol taký vysoký ako predchádzajúci pokles, ale že teória „zakladá koreláciu medzi úverovou expanziou, mikroekonomickými nesprávnymi investíciami a recesiou, nie medzi ekonomickou expanziou a recesia, ktoré sa obidva merajú agregátom (HDP)“ a že empirický záznam ukazuje silnú koreláciu. Rakúsky ekonóm Roger Garrison v súvislosti s Friedmanovou diskusiou o hospodárskom cykle uviedol, že „Friedmanove empirické zistenia sú v zásade v súlade s monetaristickými aj rakúskymi názormi“, a ďalej tvrdí, že hoci Friedmanov model „popisuje výkonnosť ekonomiky na najvyššej úrovni agregácie; Rakúska teória ponúka prehľadný popis trhového procesu, ktorý by mohol byť základom týchto agregátov.“
História
Podobná teória sa objavila na niekoľkých posledných stránkach Misesovej Theory of Money and Credit (1912). Tento skorý vývoj rakúskej teórie hospodárskeho cyklu bol priamym prejavom Misesovho odmietnutia konceptu neutrálnych peňazí a ukázal sa ako takmer náhodný vedľajší produkt jeho skúmania teórie bankovníctva. David Laidler v kapitole venovanej teórii pozoroval, že pôvod spočíva v myšlienkach Knut Wicksella.
Laureát Nobelovej ceny Hayek za prezentáciu teórie v 30. rokoch 20. storočia kritizoval mnoho ekonómov, vrátane Johna Maynarda Keynesa, Piera Sraffu či Nichola Kaldora. V roku 1932 Piero Sraffa tvrdil, že Hayekova teória nevysvetľuje, prečo „nútené úspory“ vyvolané infláciou spôsobia investície do kapitálu, ktoré sú vo svojej podstate menej udržateľné ako tie, ktoré sú vyvolané dobrovoľnými úsporami. Sraffa tiež tvrdil, že Hayekova teória nedokázala definovať jedinú „prirodzenú“ úrokovú mieru, ktorá by mohla zabrániť tomu, aby obdobie rastu viedlo ku kríze. Medzi ďalších, ktorí kriticky zareagovali na Hayekovu prácu na hospodárskom cykle, patrili John Hicks, Frank Knight a Gunnar Myrdal. Hayek v reakcii na tieto námietky preformuloval svoju teóriu.
Rakúsky ekonóm Roger Garrison vysvetľuje pôvod teórie: "Rakúska teória hospodárskeho cyklu, založená na ekonomickej teórii stanovenej v Princípoch ekonomiky Carla Mengera, postavená na vízii výrobného procesu využívajúceho kapitál vyvinutého v Kapitáli a úrokoch Eugena von Böhm-Bawerka, zostáva dostatočne zreteľná na to, aby odôvodnila svoju národnú identifikáciu. Ale aj v jej najskoršom vydaní v Misesovej „Theory of money and credit“ a v následnej expozícii a rozšírení v publikácii „Prices and production“ F. A. Hayeka, zahrnula teória dôležité prvky zo švédskej a britskej ekonomiky. Dielo „Interest and Prices“ od Knuta Wicksella, ktoré ukázalo, ako ceny reagujú na rozpor medzi bankovou sadzbou a skutočnou úrokovou mierou, poskytol základ pre myšlienku nesprávneho pridelenia kapitálu počas rozmachu. Trhový proces, ktorý nakoniec odhalí medzičasovú nesprávnu alokáciu a premení boom na bustu, sa podobá analogickému procesu opísanému British Currency School, v ktorom sú medzinárodné nesprávne alokácie vyvolané úverovou expanziou následne eliminované zmenami v obchodných podmienkach, a teda v samotnom toku."
Ludwig von Mises a Friedrich Hayek boli dvaja z mála ekonómov, ktorí varovali pred veľkou hospodárskou krízou pred veľkým krachom v roku 1929. Vo februári 1929 Hayek varoval, že prichádzajúca finančná kríza je nevyhnutným dôsledkom neuváženej menovej expanzie.
Ekonóm rakúskej školy Peter J. Boettke tvrdí, že Federálny rezervný systém v súčasnosti robí chybu v tom, že neumožňuje pokles spotrebiteľských cien. Podľa neho politika Fedu pri znižovaní úrokových sadzieb na nižšiu ako trhovú úroveň, keď na začiatku 21. storočia existovala šanca na defláciu, spolu s vládnou politikou dotovania vlastníctva domov viedla k nežiaducej inflácii aktív. Finančné inštitúcie využívali pákový efekt na zvýšenie svojich výnosov pomocou nižších úrokových sadzieb oproti bežnej trhovej úrovni. Boettke ďalej tvrdí, že vládna regulácia prostredníctvom ratingových agentúr umožnila finančným inštitúciám konať nezodpovedne a investovať do cenných papierov, ktoré by dosiahli výkon, iba ak by ceny na trhu s nehnuteľnosťami naďalej rástli. Akonáhle sa však úrokové sadzby vrátili späť na trhovú úroveň, ceny na trhu s bývaním začali klesať a krátko nato nasledovala finančná kríza. Boettke pripisuje zlyhanie zákonodarcom, ktorí predpokladali, že majú potrebné vedomosti na uskutočnenie pozitívnych zásahov do ekonomiky. Názor rakúskej školy je taký, že pokusy vlády ovplyvňovať trhy predlžujú proces potrebných úprav a prerozdelenia zdrojov na produktívnejšie využitie. Z tohto pohľadu finančné výpomoci slúžia iba na distribúciu bohatstva dobre prepojeným, zatiaľ čo dlhodobé náklady nesie väčšina zle informovanej verejnosti.
Ečmiadzinská katedrála
Ečmiadzinská katedrála   je sídelným chrámom katolika Arménskej apoštolskej cirkvi v arménskom meste Vagaršapat (do roku 1995 Ečmiadzin). Nachádza sa neďaleko úrodného údolia rieky Aras, hory Ararat, kláštora Chor Virap a hlavného mesta Arménska Jerevanu. Podľa mnohých akademikov ide o prvú katedrálu postavenú v starovekom Arménií, býva tiež považovaný za najstaršiu katedrálu na svete. Po prijatí kresťanstva Arménmi, ako štátneho náboženstva v roku 301303 sa začalo s výstavbou chrámov a šírením viery. Výstavbu pôvodného chrámu inicioval Gregor Lusavorič začiatkom 4. storočia. Bol postavený na mieste pohanského chrámu. Pôvodný chrám bola jednoduchá trojloďová bazilika. Krátko po výstavbe baziliky bola zničená vpádom Peržanov a tom to mieste založili chrám ohňa. Medzi rokmi 484507 dal chrám znovu postaviť Vardan Mamikonean v tvare gréckeho kríža. Táto časť katedrály sa zachovala dodnes. Postupom času stavba chátrala aj keď nikdy nestratila na význame. V 17. storočí bola na západe vybudovaná trojposchodová zvonica a na začiatku 18. storočia boli pridané lucerny (nad zvonicou, a troma apsidami). V roku 1868 bola na východnom konci katedrály postavená sakristia. Nástenné maľby v interiéri zhotovil arménsky maliar Naghaš Hovnatan v roku 1720 a neskôr na výzdobe pracoval jeho vnuk. V pokladnici katedrály sa nachádzajú veľmi cenné relikvie vrátane Svätej kopije, ktorou rímsky vojak Longinus prepichol bok Ježiša Krista, ruka svätého Gregora Lusavoriča či drevo z Noemovej archy. Katedrála je súčasťou kláštorného komplexu, v ktorom sa nachádza knižnica, múzeum, refektár a ďalšie budovy. Katedrála predstavuje významné pútnické miesto a jeden z najnavštevovanejších turistických cieľov v krajine. Katedrála bola vyhlásená v roku 2000 spolu s ďalšími troma pamiatkami zapísaná do zoznamu Svetového dedičstva UNESCO, v rámci lokality Katedrála a chrámy v Ečmiadzine a archeologické nálezisko Zvarthnoc.
História výstavby
Jadro súčasnej budovy bolo vystavené v rokoch 483484 Vardanom Mamikoneanom v tvare gréckeho kríža po tom, čo bol pôvodný chrám ťažko poškodený pri perzskej invázii. Od svojho založenia až do druhej polovice 5. storočia bol Ečmiadzin sídlom katolika Arménska, najvyššieho predstaviteľa arménskej cirkvi. V roku 640 po invázii a dobytí Arménie Arabmi pod vedením Rášidského kalifátu došlo k úpadku postavenia katedrály a Ečmiadzinu, ako významného náboženského centra. Politické a náboženské centrum sa tak presúva do mesta Dvin a potom do Ani. V 10. storočí región zasiahlo veľké zemetrasenie, ktoré spôsobilo značné škody na stavbách ale aj zrútenie Katedrály Zvarthnoc. V 11. storočí po ničivom nájazde seldžuckých Turkov sa náboženské centrum presunulo do do Kilíkie (dnešné Turecko) a zotrvalo tam aj počas nadvlády egyptských Mamlúkov, kým sa v roku 1441 vrátilo naspäť do Ečmiadzinu. Na konci 13. storočia po vpáde Mongolov začalo okolie a samotná katedrála chátrať.
Po roku 1441 sa arménska apoštolská cirkev rozhodla obnoviť katolikos. Katedrálu obnovil katolikos Kirakos v rokoch 14411443. V tom čase bol Ečmiadzin pod nadvládou Kara Kojunlu. V roku 1502 Safíjovská ríša získala kontrolu nad časťami Arménska vrátane Ečmiadzinu. Vďaka tomu arménska apoštolská cirkev získala určité privilégiá. V priebehu 16. a 17. storočia Arménsko trpelo polohou medzi Perziou a Osmanskou ríšou a konfliktami medzi týmito dvoma ríšami. Od roku 1627 prebiehali rekonštrukčné práce pod vedením katolika Mojžiša, kedy bola opravená kupola, strecha základy a dlažba. V tomto období boli postavené mníšske cely, refektár a ďalšie stavby. Okolo katedrály bol navyše postavený múr, ktorý z neho vytvoril opevnený komplex. Rekonštrukčné práce prerušila Osmansko-safíjovská vojna medzi rokmi 16351636. Obnova katedrály pokračovala až pod vedením katolika Pilippa, ktorý postavil nové mníšske cely. V rokoch 16531654 sa začalo so stavbou trojposchodovej zvonice na západe a dokončená bola až v roku 1658. Na zvone sa nachádza budhistický nápis pravdepodobne už dávno zabudnutý dar nejakého mongolského alebo ílchanátského chána. Na začiatku 18. storočia boli pridané lucerny (nad zvonicou, a troma apsidami). Rekonštrukčné práce pokračovali v priebehu 18. storočia. V roku 1720 a potom v rokoch 17771783 podnikli kroky na zachovanie a obnovy katedrály. Počas vlády Simeona I. z Jerevanu bol kláštorný komplex úplne uzatvorený od mesta Vagaršapat. V rekonštrukčných prácach sa pokračovalo v rokoch 17841786. Začiatkom 19. storočia Ruské impérium postupne preniklo do Zakaukazska. Počas rusko-perzských vojen dochádzalo k rýchlemu striedaniu nadvlády nad Arménskom. Ečmiadzín sa formálne stal náboženským centrom Arménov žijúcich v Ruskej ríši. V roku 1868 vykonal katolikos Gregor IV. veľkú poslednú zmenu v katedrále pridaním sakristie, ktorá je dnes múzeom, na jej východnom konci. V roku 1874 založil v areáli kláštorného komplexu teologický seminár. V roku 1888 katolikos Markar I. podujal na rekonštrukciu katedrály.
Na začiatku 20. storočia ruská vláda sa pokúsila skonfiškovať majetok arménskej cirkvi. V snahe to dosiahnuť obsadili vojaci katedrálu, ale už v roku 1905 bol konfiškovaný majetok opäť vrátený. Počas arménskej genocídy sa katedrála a jej okolie stali hlavným útočiskom tureckých Arménov. Neďaleko katedrály bola zriadená nemocnica a sirotinec až do roku 1919. V roku 1921 sa zvonica južnej apsidy zrútila a bola neskôr znovu obnovená. Vyhlásením Arménskej sovietskej republiky v roku 1920 sa situácia pre arménsku cirkev zhoršila. Bohoslužba bola zakázaná, komplex kláštora bol rozdelený na kolektívnu správu, seminár sa zmenil na štátnu školu, múzeum a knižnicu. Následne boli vyhlásené za štátne vedecké ústavy. Po rokovaniach katolika Gregora VI. v Moskve sa situácia do značnej miery normalizovala. Okrem iného bolo možné opäť zvoliť katolika a umožniť začatie činnosti seminárom a reorganizáciu diecéz. Výsledkom bolo, že dal katedrálu rozsiahlo zrekonštruovať. Počas archeologických vykopávok v rokoch 19551956 sa pod oltárom uraturska stéla, fragmenty mozaiky, nástenné maľby a pozostatky pohanského chrámu. V pokladnici katedrály sa nachádzajú veľmi cenné relikvie vrátane Svätej kopije, ktorou rímsky vojak Longinus prepichol bok Ježiša Krista, ruka svätého Gregora Lusavoriča či drevo z Noemovej archy. Katedrála je súčasťou kláštorného komplexu, v ktorom sa nachádza knižnica, múzeum, refektár a ďalšie budovy. Katedrála predstavuje významné pútnické miesto a jeden z najnavštevovanejších turistických cieľov v krajine. Katedrála bola vyhlásená v roku 2000 spolu s ďalšími troma pamiatkami zapísaná do zoznamu Svetového dedičstva UNESCO, v rámci lokality Katedrála a chrámy v Ečmiadzine a archeologické nálezisko Zvarthnoc.
Rebecca Ferguson
Rebecca Louisa Ferguson Sundström (* 19. október 1983, Štokholm, Švédsko) je švédska herečka. Známa je predovšetkým z televízneho seriálu The White Queen (2013).
Detstvo a mladosť
Matka Fergusonovej je pôvodom Angličanka a jej otec je Švéd. V jej rodine sa hovorilo švédsky aj anglicky, čiže vie hovoriť plynulo obomi jazykmi.
Od 13 rokov pracovala ako modelka a objavovala sa v časopisoch a televíznych reklamách na reklamu na kozmetiku, odevy a šperky.
Argentínska vojna za nezávislosť
Argentínska vojna za nezávislosť bola vojna v rokoch 1810 – 1818 medzi Španielskym impériom v zastúpení Miestokráľovstvom Río de la Plata a Miestokráľovstvom Peru na jednej strane a bojovníkmi za nezávislosť (patriotmi) Provincií Río de la Plata na strane druhej. Stranu Provincií La Platy viedli Manuel Belgrano, Juan José Castelli a José de San Martín. Konflikt skončil víťazstvom bojovníkov za nezávislosť, čo znamenalo koniec španielskej koloniálnej vlády v oblasti a čiastočný koniec otroctva.
Rebecca Ferguson
Detstvo a mladosť
Od malička sa venovala rôznym tancom a niekoľko rokov učila argentínske tango v tanečnej spoločnosti vo švédskom Lunde.
Kariéra
Do širšieho podvedomia divákov sa dostala v roku 2013, keď bola obsadená do úlohy Elizabeth Woodville v desaťdielnej historickej televíznej dráme BBC The White Queen. Jej herecký výkon v seriály ohodnotili filmový kritici obrovskou chválou a získala tiež nomináciu na Zlatý glóbus za najlepšiu herečku v minisérii alebo televíznom filme.
Argentínska vojna za nezávislosť
Príčiny konfliktu
Územie súčasnej Argentíny bolo súčasťou Miestokráľovstva Río de la Plata, ktorého hlavným mestom bolo Buenos Aires. Tu sídlil španielsky miestokráľ, ktorý zastupoval záujmy španielskeho kráľa. Súčasťou tohto miestokráľovstva boli tiež územia súčasných štátov Uruguaj, Paraguaj a Bolívia. Práve argentínska vojna za nezávislosť výrazne pomohla aj rovnakým snahám v týchto krajinách.
Rebecca Ferguson
Kariéra
V roku 2015 Fergusonová stvárnila Ilsu Faustovú, hlavnú ženskú úlohu v piatom filme Mission: Impossible - Rogue Nation, za čo získala pozitívne ohlasy u filmových kritikov. Svoju úlohu si zopakovala v šiestom filme Mission: Impossible - Fallout, ktorý vyšiel v roku 2018''. ''
V roku 2016 hrala vo filme The Girl on the Train po boku Emily Blunt. O rok neskôr, stvárnila švédsku opernú speváčku v muzikály The Greatest Showman. V muzikály sa objavila po boku Hugha Jackmana, Zaca Efrona či Michelle Williams.
Argentínska vojna za nezávislosť
Príčiny konfliktu
V rámci politických štruktúr boli najvýznamnejšie pozície obsadzované ľuďmi dosadenými španielskou monarchiou, predovšetkým ľuďmi priamo z Európy, ktorí boli známi pod označením "Peninsulares", teda niečo ako obyvatelia polostrova (Pyrenejský polostrov). Títo však nemali miestnu znalosť, neboli ochotní robiť kompromisy pri riešení miestnych problémov a záujmov. To vytvorilo veľkú rivalitu medzi tzv. "Criollos", teda potomkami bielych prisťahovalcov narodených v Latinskej Amerike a Peninsulares, teda Španielmi, ktorí dorazili z Európy. Napriek tomu, že všetci hovorili španielsky, neexistoval žiadny reálny rozdiel medzi Criollos a Peninsulares, väčšina Criollos usudzovala, že Peninsulares majú neprimerane veľký vplyv na politické záležitosti. Ideály americkej a francúzskej revolúcie a myšlienky osvietenstva podporovali myšlienky sociálnych zmien medzi Criollos. Úplný zákaz obchodu s inými štátmi, ktorý vydalo Španielsko, bol považovaný za hrozbu zničenia ekonomiky miestokráľovstva.
Rebecca Ferguson
Kariéra
V roku 2019 hrala po boku Ewana McGregora, v horrorovom thrillery Doctor Sleep, ktorý bol natočený podľa knižnej predlohy Stephena Kinga. V roku 2021 bude mať premiéru film Dune, kde stvárni postavu lady Jessicy.
Argentínska vojna za nezávislosť
Príčiny konfliktu
Presun členov portugalskej kráľovskej rodiny do Brazílie v roku 1807 vyvolal v regióne vážne vojenské napätie. Existovali obavy z ďalšieho britského útoku (Briti boli v danom čase spojenci Portugalska). Konflikt však nastal z dôvodu Španielskej vojny za nezávislosť, kedy sa Británia a Portugalsko stali spojencami Španielska v boji proti Francúzsku. Keď bol španielsky kráľ Ferdinand VII. zajatý, o vládu nad americkými kolóniami sa v pozícií regenta usilovala jeho sestra Šarlota Španielska, no nenašla dostatočnú podporu v kolóniách ani u Britov. Francisco Javier de Elío vytvoril chuntu v Montevideu a Martín de Álzaga sa snažil o to isté pomocou vzbury v Buenos Aires, no miestne vojenské oddiely jeho pokus zmarili. Španielsko nakoniec vymenovalo miestokráľa Baltasara Hidalga de Cisnerosa.
Rebecca Ferguson
Súkromný život
V roku 2007 porodila Fergusonová syna, ktorého čakala so svojím priateľom Ludwigom Hallbergom. S priateľom sa neskôr presťahovala do Simrishamnu na juhovýchodnom pobreží Švédska. Pár sa rozišiel v apríli 2015.
V roku 2018 oznámila že čaká druhé dieťa, novým partnerom Rorym. V januári 2019 oznámila, že sa s Rorym zosobášili. Fergusonová s manželom majú dom v Richmonde na juhozápade Londýna kvôli jeho blízkosti k štúdiám Pinewood a Shepperton.
Argentínska vojna za nezávislosť
Revolúcia
náhľad|Stretnutie v Cabilde rozhodovalo o osude Májovej revolúcie. V roku 1810 sa zhoršila situácia v Španielsku. Sevillu, kde sídlila vládnuca chunta, napadli Francúzi, ktorí ovládali väčšiu časť Pyrenejského polostrova. Členovia chunty museli utiecť do Cádizu, čo bolo posledné mesto, ktoré ovládali Španieli. Tu sa vytvorila tzv. Regentská vláda, ktorá mala oveľa väčšie tendencie k absolutizmu, než predchádzajúca chunta. Hneď ako boli tieto správy známe v Buenos Aires, začala sa v meste revolúcia. Mnoho obyvateľov mesta bolo presvedčených, že miestokráľ Cisneros (bol menovaný práve zaniknutou chuntou) už nemá právo vládnuť. Zvolalo sa tak stretnutie v miestnom zastupiteľstve (Cabildo), na ktorom sa prediskutoval ďalší osud miestnej vlády. Miestne vojsko tieto snahy podporilo a donútilo Cisnerosa, aby prijal požiadavky obyvateľov Buenos Aires. Diskusie skončili výmenou miestokráľa Cisnerosa za novú vládnucu chuntu. Zastupiteľstvo (Cabildo) sa však pokúsilo udržať Cisnerosa pri moci tým, že ho vymenovalo za prezidenta chunty. Toto rozhodnutie však vyvolalo demonštrácie, ktoré viedli k nútenému odstúpeniu členov chunty, ktorá bola nahradená novou, nazvanou "Primera Junta", teda Prvé zhromaždenie.
Buenos Aires vyzvalo ostatné mestá v dovtedajšom miestokráľovstve, aby uznali novú chuntu a poslali do nej svojich zástupcov. Presný význam a právomoci týchto zástupcov (poslancov), ich vstup do chunty a vytvorenie kongresu, však zostal v danom čase nejasný, čo vyvolalo neskoršie politické spory. Voči chunte bol spočiatku vytvorený odpor v ostatných dôležitých mestách a oblastiach v okolí Buenos Aires (Córdoba, Montevideo, Paraguaj, Horné Peru). Santiago de Liniers sa vrátil z dôchodku a v meste Córdoba zorganizoval vojsko, ktoré malo obsadiť Buenos Aires. V oblasti Horného Peru organizoval podobné akcie Vicente Nieto a Montevideo získalo námornú prevahu v oblasti. Vicente Nieto požiadal miestokráľa Miestokráľovstva Peru, aby anektoval Horné Peru. Domnieval sa totiž, že revolúcia bude v Buenos Aires ľahko prekonaná ešte pred tým, než by začal konečný útok na mesto.