cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Informačná technológia
Manipulácia dát
Hilbert a Lopez identifikujú exponenciálne tempo rastu technologických zmien (druh Moorovho zákona): kapacita počítačov pre spracovanie aplikačne-špecifických informácií na počet obyvateľov (Zeme) sa zhruba zdvojnásobila každých 14 mesiacov medzi rokmi 1986 - 2007; kapacita univerzálnych počítačov na počet obyvateľov sa zdvojnásobila každých 18 mesiacov počas 2 rovnakých desaťročí; globálna telekomunikačná kapacita na počet obyvateľov sa zdvojnásobila každých 34 mesiacov; svetová kapacita úložísk na počet obyvateľov potrebovala zhruba 40 mesiacov (každé 3 roky) na zdvojnásobenie;  a na množstvo prenesených informácií na počet obyvateľov sa zdvojnásobilo každých 12.3 rokov.
Masívne množstvá dát sú ukladané po celom svete každý deň, ale pokiaľ nie sú analyzované a správne reprezentované, tak sa v podstate prebývajú v tom čo bolo nazvané dátové hroby: "dátové archívy ktoré sú zriedkavo navštevované". Na vyriešenie tohto problému môže slúžiť Dolovanie dát — " proces nachádzania zaujímavých vzorcov a vedomostí z väčšieho množstva dát" — ktoré sa objavilo v posledných rokoch 20. storočia.
Databázové problémy
Zatiaľ čo sa technológia stáva každým dňom viac sofistikovanou, narastajú problémy s bezpečnosťou, pretože každý sa spolieha na ukladanie informácii do počítačov viac než inokedy. S dátami a databázami stávajúcimi sa viac spoľahlivejšími v biznisoch a organizáciách, je to považované za základ tých biznisov a organizácii, z toho dôvodu vyplývajúc vo vývoji rôznych technologických oddelení ako IT oddelenia a zamestnancov.
Pozdĺž s IT oddeleniami a zamestnancami, sa tiež nachádzajú rôzne typy agentúr ktoré "posilňujú" pracovné sily. Oddelenie DHS je jedno z tých príkladov ktoré sa presviedčajú aby všetky organizácie mali všetky rôzne potreby na pridanie infraštruktúry a bezpečnosti na ich ochránenie v budúcnosti od rôznych výziev ktoré na nich čakajú. Rozvetvujúc od DHS, mnoho programov sú na mieste ako aj ku stavaniu povedomia počítačovej bezpečnosti  cez organizáciu ale bo pracovnú silu.
Velleius Paterculus
Marcus Velleius Paterculus (asi 19 pred Kr.- asi 31 po Kr.) bol rímsky historik, významný predstaviteľ dejepisectva za vlády cisára Tiberia. Priscianus udáva jeho praenomen ako Marcus, ale podľa moderných filológov by mohol byť historik totožný skôr s Gaiom Velleiom Paterculom, ktorého meno sa objavuje v jednom africkom nápise.
Dielo
Velleius napísal dvojdielne historické dielo Historia Romana (Rímske dejiny) zaoberajúce sa dejinami od pádu Tróje po smrť Augustovej manželky Livie (29 po Kr.). Prvá kniha pokrýva históriu do zničenia Kartága (146 pred Kr.). Najstaršie dejiny sú Paterculom podané veľmi stručne, naopak veľmi detailne sa zaoberá udalosťami od smrti Gaia Iulia Caesara po smrť Augustovu (44 pred Kr.-14 po Kr.).
Velleius sa tiež stručne zmieňuje aj o vývoji v gréckej a rímskej literatúre, aj keď opomína Plauta, Horatia a Propertia. Všíma si, ako preniká grécka kultúra do rímskych mravov a ovplyvňuje ich. Zastáva pritom teóriu vývoja kultúr a literatúr od ich vzniku a vrcholu až po nutný zánik. Do istej miery túto filozofiu uplatňuje aj pre dejiny ako celok.
Hoci Velleius ako autor historiografického diela nevyniká ani ako objektívny pozorovateľ ani ako talentovaný štylista, jeho tvorba je významná ako protiváha iných historických diel vznikajúcich v tomto období, prevažne v prostredí senátorskej aristokracie, ktorá bola po vzniku principátu pripravená o politickú moc a svoj odpor voči cisárstvu vyjadruje aj prostredníctvom dejepisnej literatúry. Velleius Paterculus je človek iného razenia – vojak, Tiberiov veterán, ktorý mal možnosť cisára poznať ako skúseného vojenského veliteľa, človek, ktorý nepatril k rímskej dedičnej šľachte ale za svoj vzostup vďačí vlastným schopnostiam. Niet sa preto čomu diviť, keď Paterculus principát ako zriadenie chváli. Vidí jeho vzostup od Caesara, cez Augusta až k Tiberiovi, ktorého prezentuje v najlepšom svetle. Ide o diametrálne odlišný portrét od obrazu temného, priam diabolského Tiberia, ktorý vytvoril neskorší, zo senátorskej vrstvy pochádzajúci historik Tacitus. Je samozrejmé, že veľká časť chvály, ktorou Velleius cisára zasypáva, súvisí s jeho postavením na dvore a nemožno ju brať ako objektívny záznam (Paterculus holduje obzvlášť najvplyvnejšej osobe na Tiberiovom dvore, veliteľovi prétorianskej gardy Seianovi), napriek tomu Velleiovo pozitívne hodnotenie cisárstva poukazuje na neobjektívnosť starej aristokracie, ktorá prirodzene režim odsudzovala.
Velleius je vnímavý aj k osudu ľudí jeho typu, postáv nízkeho pôvodu, ktorým bolo v principáte umožnené vypracovať sa (homo novus). Opäť je to kontrast oproti senátorskej historiografii, kde bývajú títo ľudia, ktorými šľachta pohŕdala, vynechávaní.
Štýl Velleia Patercula je prvým príkladom novovznikajúcej tendencie v rímskej literatúre, jej tzv. Strieborného veku. Paterculus používa bombastický jazyk, zveličuje, vyžíva sa v ornamentálnej rétorike. Časté sú u neho hyperboly, antitézy a epigramy, ktoré dodávajú jeho dielu pátos. Patetickosť dosiahnutá vznešeným jazykom sa má stať znakom historiografie počas nasledujúcich storočí cisárstva.
Patercullus čerpal z Catonových Origines (Počiatky), Annales (Anály) Quinta Hortensia Hortala, diel Pompeia Troga, Cornelia Nepota a Livia.
Paterculov ohlas
Pre svoj nízky štýl a zjavnú poplatnosť režimu nebol Velleius Paterculus ako historik nikdy obľúbený. Zdá sa, že ho čítal Lucanus a napodobňoval Sulpicius Severus, ale zo starovekých prameňov ho výslovne menuje iba Priscianus a niekoľko scholii k Lucanovi.
Pinols
Pinols môže byť:
Bratislavský chlapčenský zbor
Bratislavský chlapčenský zbor (BChZ) je spevácky zbor, ktorý vedú jeho zakladateľka Mgr. art. Magdaléna Rovňáková, ArtD. a jej syn, MgA.Gabriel Rovňák ml., PhD. Kvalitu vokálneho prejavu spevákov pozitívne ovplyvňujú hlasové pedagogičky Mgr.art.Miriam Garajová (hosťujúca sólistka opery SND) a Monika Maglayová (členka Slovenského filharmonického zboru. So zborom spolupracuje klaviristika Mgr. art. Dana Hajóssy.
Bratislavský chlapčenský zbor sa zúčastnil desiatok koncertných ciest a festivalov vo všetkých častiach sveta, vyhral veľké zborové súťaže (v USA v roku 1995, v Rusku v 2009, Taliansku 2014). Doma spolupracuje s operou, baletom aj činohrou SND, Slovenskou filharmóniou, Musicou Aeternou, Solamente naturali ... Precestoval už väčšinu sveta (USA, Kanada, Japonsko, Izrael, Fínsko, Švédsko, Nemecko, Holandsko, Belgicko, Anglicko, Francúzsko, Španielsko, Taiwan a iné.) 9 rokov hosťoval vo Viedenskej štátnej opere.
BChZ sa môže popýšiť viacerými nahrávkami na rôznych nosičoch - Mg, LP, siedmimi CD-čkami a DVD s vianočným programom.
Taktiež každoročne usporadúva konkurz pre nových nádejných speváčikov.
Zoznam štátov, ktorých hlavné mestá nie sú najväčšie
Toto je zoznam štátov, ktorých hlavné mestá nie sú najväčšie. Väčšina údajov o počte obyvateľov je bez predmestí.
Štáty, v ktorých hlavné mesto nie je súčasne aj najväčšie mesto, sú na obrázku znázornené červenou farbou.
Martin Kellner
Martin Kellner (* 1. september 1671, Žilina† 1727, Banská Bystrica) bol slovenský klobučník.
Životopis
Klobučník v Banskej Bystrici. Za mešťana Banskej Bystrici bol prijatý (12. mája 1705). V Banskej Bystrici sa usadil s bratom, kde sa celé generácie venovali klobučníckemu remeslu.
Henri Cartan
Henri Paul Cartan (* 8. júl 1904, Nancy, Francúzsko – † 13. august 2008, Paríž) bol francúzsky matematik, syn Élieho Cartana, tiež matematika.
Venoval sa najmä algebraickej topológii. Bol školiteľom viacerých významných matematikov a dostal viacero vedeckých ocenení, spomedzi ktorých je asi najvýznamnejšia Wolfova cena za matematiku (1980).
Cvi Zamir
Cvi Zamir ( צבי זמיר, vlastným menom Cvika Zarzevski, * 1925) je bývalý generálmajor Izraelských obranných síl a riaditeľ Mosadu v rokoch 1968 až 1974.
Biografia
Narodil sa v Poľsku. Do britskej mandátnej Palestíny sa jeho rodina presťahovala, keď mal Zamir sedem mesiacov. Ako osemnásťročný sa stal vojakom. Najprv bol členom Palmachu, ktorý bol súčasťou Hagany. V Palmachu okrem neho slúžili aj budúci izraelskí vodcovia ako Moše Dajan či Jicchak Rabin. V priebehu vojny za nezávislosť v roku 1948 Zamir bojoval v novo utvorených Izraelských obranných silách. V armáde zostal aj po vojne a postupoval stále vyššie vo funkciách. V rokoch 1966 – 68 zastával funkciu vojenského atašé v Londýne.
Počas jeho funkčného obdobia na pozícii riaditeľa Mosadu spolupracoval na operácii Boží hnev (izraelská odpoveď na mníchovský masaker). Keď vtedajšia vláda SRN odmietla izraelskú ponuku na pomoc pri vyjednávaní s palestínskymi únoscami z Čierneho septembra, osobne sledoval celú udalosť až do zabitia všetkých izraelských rukojemníkov po neúspešnej záchrannej operácii. V neskorších interview (v roku 1992 a 1999) Zamir kritizoval nemecké bezpečnostné zložky pre ich zlú koordináciu, ktorá podľa neho bola hlavnou príčinou smrti všetkých rukojemníkov.
V súčasnosti žije Zamir severne od Tel Avivu, v Zahale.
Vo filme
V roku 2005 natočil Steven Spielberg o masakre v Mníchove film Mníchov. Postavu Cvi Zamira v ňom stvárnil Ami Weinberg.
Saugues
Saugues môže byť:
Lacapelle-Marival (obec)
Lacapelle-Marival je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Lot, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Federico Zuccari
thumb|Posledný súd (detail, Dóm Santa Maria del Fiore) Federico Zuccari, alebo tiež Federigo Zuccaro (* asi 1542/1543, Sant'Angelo in Vado, Taliansko† 20. júl 1609, Ancona) bol taliansky manieristický maliar a architekt, činný ako v Taliansku tak aj v zahraničí.
Životopis
Späť do Ríma ho zavolal pápež Gregor VIII., aby pokračoval na zákazke pre kaplnku Pauline vo Vatikáne. Navštívil Brusel, kde vytvoril sériu kartónov pre tkáčov tapisérií. Roku 1574 odišiel do Anglicka, kde dostal zákazku na maľbu portrétov kráľovnej Alžbety I., sira Nicholasa Bacona, sira Francisa Walsinghama, Charlesa Howarda a ďalších.
Namaľoval tiež portrét Muž s dvoma psami, v Palazzo Pitti vo Florencii, a obraz Mŕtvy Kristus s anjelmi v Galleria Borghese. Roku 1585 prijal ponuku Filipa II. na výzdobu El Escorialu. Pracoval v paláci od januára 1586 do konca roka 1588. Kráľovi sa mnoho jeho malieb nepáčilo a boli premaľované. Jeho nástupcom bol Pellegrino Tibaldi.
Ako jeho súčasník Giorgio Vasari, bol aj Zuccari umeleckým kritikom a historikom. Jeho hlavné dielo L'idea de 'Pittori, Scultori, ed Architetti (1607) bolo však oveľa menej populárne.
Krátko pred svojou smrťou bol povýšený do rytierskeho stavu.
Paul-Henri Mathieu
Paul-Henri Mathieu (* 12. január 1982, Štrasburg, Francúzsko) je súčasný francúzsky profesionálny tenista. Počas svojej kariéry vyhral 4 turnaje ATP v dvojhre a 1 turnaj vo štvorhre.
Through the Night
„Through the Night“ je singel britskej drum and bassovej skupiny Drumsound & Bassline Smith v spolupráci s Tom Cane. Skladba bola vydaná dňa 29. júla 2012 a dosiahla 34. miesto v britskom rebríčku UK Singles Chart.
Hudobné video
Hudobné video k skladbe bolo vydané cez YouTube dňa 9. júla 2012 s celkovou dĺžkou tri minúty a štyri sekundy.
Emirát
Emirát je správny celok na čele s dedičným monarchom s titulom emir (v minulosti knieža, dnes princ) alebo šejk (starešina). Samostatné emiráty vznikali v severnej Afrike, na Blízkom východe, ale aj v Španielsku. Ako emirát sa označujú aj administratívne správne celky na čele s členom kráľovskej rodiny, napríklad guvernoráty v Saudskej Arábii.
Aubière
Aubière môže byť:
Matra (pohorie)
Matra je sopečné pohorie na severe Maďarska, medzi mestami Gyöngyös a Jáger. Najvyššie vrcholy v pohorí a zároveň v celom Maďarsku sú Kékes/Modravá a druhý Galyatető/Matranská hoľa. Väčšia časť pohoria je porastená bukovým lesom a v nižších častiach pokrývajú krajinu vinohrady.
Matra môže byť rozdelená do viacerých ľahko rozlíšiteľných častí. V západnej časti sa nachádza vrchol Muzsla. Strednú časť tvorí planina Mátrabérc a skupina vulkanických vrcholov Galyatető a Kékestető. Menšie svahy a paralelné údolia vybiehajú smerom na juh, pričom najväčšie údolie sa nazýva Nagy-völgy. Vstup do pohoria tvorí Mátrafüred (časť mesta Gyöngyö) a zotavovňa Mátraháza. V severnej časti sa nachádza časť Mátralába, ktorú tvoria malé kopce, väčšinou premenené na ornú pôdu a obrábané.
Emisia
Emisia (lat.) môže byť:
Kto vykonáva/je pôvodcom emisie, nazýva sa emitent (v niektorých kontextoch aj vydavateľ).
Anna Lacková
Anna Lacková, rod. Domková (pseudonymy pozri nižšie; * 7. august 1899, Mošovce – † 8. september 1988, Myjava) bola slovenská spisovateľka a umelecká prekladateľka. Do roku 1919 pracovala ako banková úradníčka, následne pôsobila ako spisovateľka v slobodnom povolaní, pričom patrila aj k funkcionárkam spolku Živena.
Začínala básnickou tvorbou, no venovala sa predovšetkým tvorbe prózy so ženskou tematikou a literatúry pre deti a mládež. Po druhej svetovej vojne napísala historické romány Anička Jurkovičová (1948) a Z čírej lásky (1958) na motívy osudov štúrovcov.
Meno
Anna Lacková, rodným priezviskom Domková, používala pseudonymy Anna Lacková-Zora, Anna Lacková Zora , Anna Zora Lacková , Teta Zora  , Zora  , Zora Lacková.
Životopis
náhľad|Dom na Krčméryho ulici v [[Mošovce|Mošovciach, kde Anna Lacková vyrastala]] Narodila sa v rodine roľníka a obchodníka Jána Domka a jeho manželky Márie, rod. Miškóciovej, ktorí mali okrem nej tri dcéry a dvoch synov. V rokoch 19021913 navštevovala ľudové školy v Mošovciach a v Brezovej pod Bradlom, v rokoch 19131915 študovala na meštianskej škole v Turčianskom Svätom Martine a v rokoch 19151917 na obchodnej škole v Písku v južných Čechách.
Osobný život
V roku 1919 sa zosobášila s evanjelickým kňazom Pavlom Lackom (1882?). Spolu mali synov Rastislava (19201986 ), Jána (19251991 ) a jednu dcéru.
Literárna tvorba
Jej medzivojnová tvorba sa vyznačovala didaktizmom, sentimentalizmom a dôrazom na citové problémy ženy, pričom ženskú tematiku spracovala v novelách Za cieľom života (1924), Obrázky zo starých časov (1925), umelecky náročnejších dievčenských románoch Zahodené diamanty (1928), Myšacia bundička (1938) a autobiograficky ladenej zbierky próz Pútnice idú žitím (1942). V týchto dielach podáva obrazy dievčenského dospievania v konfliktoch života, ľahký sentimentálny tón preplieta jemnou iróniou. Využívala v nich motívy lásky, ľúbostného trojuholníka, dobové chápanie ženskej emancipácie, ale vo svojich dielach tiež popisuje rozpory medzi dušou a telom, citmi a sexualitou, odkazuje často na mysticizmus, špiritizmus, teozofiu, Sigmunda Freuda, pričom jej hľadanie zmyslu života sa pre jej hrdinky často končí martýrskou identifikáciou s obetou Ježiša Krista.
Detskému publiku venovala zbierku básní a rozprávok Konvalinky, kytka rozprávok a básničiek (1925), zbierku príležitostných rečňovaniek Sviatok slovenských detí (1932) a veselohru Čertík (1932). Preložila životopisné dielo nemeckého luteránskeho kňaza a náboženského spisovateľa Wilhelma Löheho Životopis jednej svätej služobnice Božej z kňazského stavu (1941).
Po druhej svetovej vojne čiastočne prekonala literárny vplyv predošlej generácie ženských spisovateliek (Terézie Vansovej, E. Šoltésovej). V historických prózach spracovala osudy štúrovskej generácie, pričom sa zamerala na život Jozefa Miloslava Hurbana a jeho manželky v románoch Anička Jurkovičová (1948) a Z čírej lásky (1958). V rukopise ostal jej román Horkou šupkou k sladkému jadru a memoáre Rozpomienky 12.
Chuan-kung (Čchi)
Chuan-kung alebo Chuan z Čchi (,, pričom "kung" = vojvoda) bol vojvoda a najvýznamnejší panovník štátu Čchi v Období jari a jesene. Vládol v rokoch 685 až 643 pred Kr. Podarilo sa mu ekonomicky posilniť Čchi, najmä v oblasti obchodu so soľou a rybami. Bol prvý z piatich hegemónov obdobia jari a jesene a vládol najdlhšie spomedzi nich. Roku 679 pred Kr. bol oficiálne vymenovaný za ochrancu čouského dvora. Keď na konci 60tych rokov šiesteho storočia pred Kr. zaútočili barbari Ti na čínske štáty, Chuan-kung presunul časť obyvateľstva, čím štáty zachránil a zastavil barbarov. Týmto svojim počinom si získal rešpekt u Konfucia. Roku 656 pred Kr. podnikol mohutnú výpravu proti štátu Čchu, ktoré však neprinieslo väčší výsledok. Zomrel roku 643 pred Kr. a po jeho smrti štát Čchu upadal, dôvodom boli aj nástupnícke zmätky, keďže Čchi Chuan Kung mal veľa potomkov.
Billom
Billom môže byť:
Zoznam kultúrnych pamiatok v obci Krásna Lúka
Toto je zoznam kultúrnych pamiatok v obci Krásna Lúka v okrese Sabinov.
Fragma
Fragma, tiež známa ako Fragma Project je nemecký dance projekt skladajúci sa z troch producentov. Ich najúspešnejšia spolupráca dodnes (s Coco Star) je skladba „Toca’s Miracle“, ktorej sa predalo cez 500 000 kópií a 1. miesto vo Veľkej Británii.
Jeho počiatky sa datujú do roku 1998, kedy vďaka spolupráci bratov Duderstadta a Zenkera vznikla skladba „Toca Me“. Singel bol vydaný o rok neskôr a vo Veľkej Británii dosiahla 11. miesto v rebríčku UK Singles Chart. V roku 2000 vydali mash-up „Toca's Miracle“, ktorý obsahuje hudbu zo skladby „Toca Me“ a spev zo skladby „I Need a Miracle“ od Coco Star z roku 1997. V roku 2001 bol vydaný ich debutový album Toca. Takisto dva ďalšie single („Everytime You Need Me“ a „You Are Alive“) tiež dosiahli dobré pozície v rebríčkoch.
V druhej polovici roku 2008 vydali singel „Memory“, ktorý mal veľký úspech, a to najmä v Nemecku. Dňa 11. novembra 2009 mala premiéru skladba „Forever and a Day“.
Coquelles
Coquelles je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Pas-de-Calais, v regióne Nord-Pas-de-Calais.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Sandra Oh
Sandra Oh (* 20. júl 1971) je kanadská herečka, držiteľka viacerých ocenení. Najznámejšia je jej postava doktorky Cristiny Yang v seriáli Klinika Grace, významné role hrala vo filmoch Pod toskánskym slnkom (Under The Tuscan Sun) a Bokovka (Sideways) a v sitcome Arliss. V roku 2005 sa dostala na zoznam 50 najkrajších ľudí sveta časopisu People.
Začiatky
Oh sa narodila v meste Nepean v kanadskej provincii Ontario do rodiny kórejských prisťahovalcov. Jej otec Joon-soo, podnikateľ a jej matka Young-Nam, biochemička, prišli do Kanady začiatkom 60. rokov. V detstve sa začala Sandra venovať baletu. Keď mala desať rokov, zahrala si v školskom muzikáli The Canada Goose.
Počas štúdií na Sir Robert Borden High School založila klub na ochranu životného prostredia a viedla kampaň proti používaniu plastových pohárov. Bola tiež zvolená za prezidentku študentskej rady. Popri škole sa učila hrať na flautu a stále sa venovala baletu a štúdiu herectva, avšak vedela, že "nebola dosť dobrá na to, aby sa stala profesionálnou tanečnicou" a tak sa sústredila výlučne na herectvo. Kvôli tomu prestúpila do hereckej triedy a so svojou skupinou sa zúčastnila niekoľkých hereckých súťaží.
Jej rodičia chceli, aby pokračovala v štúdiu žurnalistiky na Carletonskej univerzite. Sandra však štvorročné štipendium odmietla a prihlásila sa na National Theatre School v Montreale s tým, že si školu sama zaplatí. Rodičom povedala, že sa skúsi venovať niekoľko rokov herectvu, a ak jej to nevyjde, pôjde študovať žurnalistiku. Paradoxne, počas štúdia na National Theatre School hrala v televíznom filme School's Out čašníčku, ktorej kolegyňa Caitlin tiež odmieta študovať žurnalistiku na Carletone.
Krátko po absolvovaní National Theatre School v roku 1993 si Sandra zahrala v hre Davida Mameta Oleanna. V tom čase Oh vyhrala konkurzy do dvoch autobiografických filmov. Hlavnú úlohu vo filme Diary of Evelyn Lau, kde stvárnila čínsku Kanaďanku Evelyn Lau, získala spomedzi viac ako tisícky ďalších uchádzačiek, druhou rolou bola postava Adrienne Clarkson vo filme z Clarksoninho života.
Kariéra
OH sa stala v Kanade známou vďaka hlavnej úlohe vo fillme Double Happiness, za ktorú vyhrala cenu Genie Award za najlepší ženský herecký výkon v hlavnej roli. V roku 1997 hrala úlohu Bernice, manažérku galérie, vo filme Bean. K jej ďalším filmom patria Long Life, Happiness & Prosperity a Posledná noc (Last night), za ktorý opäť získala Genie Award.
Americké publikum pozná Sandru Oh z filmov Pod Toskánskym slnkom a Bokovka, o ktorom Sandra tvrdí, že to bol spolu s Evelyn Lau najlepší film, v akom kedy hrala. V menej známom filme Tanečnice od Modrého leguána (Dancing at the Blue Iguana) hrá striptérku, ktorá píše poéziu. Aj vďaka jej výkonu mal film pozitívne recenzie od kritikov. Za stvárnenie doktorky Cristiny Yangovej v seriáli Klinika Grace (Grey's Anatomy) získala v roku 2006 Zlatý Glóbus v kategórii Najlepšia herečka vo vedľajšej úlohe a Screen Actors Guild Awards spolu s ďalšími kolegami zo seriálu za vynikajúci spoločný výkon v dramatickom seriáli. Štyrikrát bola nominovaná na cenu Emmy.
Filmoví kritici ocenili Sandru Oh za jej účinkovanie v seriáli Arliss, kde hrá postavu menom Rita Wu. Dostala cenu NAACP Image Award za najlepší ženský herecký výkon v komediálnom seriáli a Cable Ace Award v rovnakej kategórii. Na divadelných doskách ju diváci mohli vidieť v hre Jessicy Hagedorn Dogeaters na scéne La Jolla Playhouse a v newyorskom Joseph Papp's Public Theatre v hre Diany Son Stop Kiss. Niekoľko vedľajších úloh si zahrala v seriáloch Popular, Kung-fu: Legenda pokračuje (Kung Fu: The Legend Continues), Sudkyňa Amy (Judging Amy), American Dragon: Jake Long, Six Feet Under a Odd Job Jack.
V roku 2006 hrala po boku Robina Williamsa a Toni Colette vo filme Nočné Volanie (The Night Listener). Hoci Sandra Oh stále nakrúca ďalšie filmy, jej hlavnou prioritou je v súčasnosti účinkovanie v seriáli Klinika Grace.
3. marca 2008 bola Sandra Oh hosťom na 28. ročníku odovzdávaní cien Genie Awards.
Osobný život
Sandra Oh žila päť rokov s režisérom filmu Bokovka Alexandrom Paynom. Vzali sa 1. januára 2003, ale o dva roky neskôr sa rozišli a v roku 2006 rozviedli. Súčasným Sandriným priateľom je hudobník Andrew Featherston zo skupiny The Hereafter.
Sandra má brata Raya, ktorý študuje lekársku genetiku na univerzite v Toronte, jej sestra je právnička a žije vo Vancouveri.
Filmografia
{|
Emisia častice
Emisia častice je proces vysielania častice látkou, jeden zo základných procesov, z ktorých vzniká interakcia.
Christine Baranská
Christine Baranská, (* 2. máj 1952 Buffalo, New York, USA) je americká divadelná a filmová herečka.
Detstvo a mladosť
Je dcérou Virginie (rod. Mazurowskej) a Luciena Baranských. Jej rodičia redigovali noviny v poľskom jazyku. Po oboch rodičoch, má poľský pôvod a jej starí rodičia boli divadelnými hercami v Poľsku. Baranská vyrastala v silne poľskej rímskokatolíckej štvrti na predmestí Buffala v Cheektowage, kde navštevovala aj strednú školu na Villa Maria Academy. Neskôr študovala na Juilliard School.
Kariéra
Svoju hereckú kariéru započala v divadle. V roku 1984 sa objavila na Broadwayi v divadelnej hre Skutočná vec, kde za svoj herecký výkon bola ocenená divadelnou cenou Drama Desk a Tony Award. V roku 1994, si zahrala v komédii Nezvaný hosť a o rok neskôr, stvárnila rolu Maryann Thorpe, v televíznom seriály Cybill. Seriál mal štyri série a na stanici CBS, získal obrovský úspech. Baranská za svoj herecký výkon získala dve nominácie na Zlatý glóbus, získala štyri nominácie na Emmy Awards z ktorých jednu získala, tiež získala aj cenu SAG. V roku 1996 sa objavila v komédii Vtáčia klietka. Hosťovala tiež v šiestej sérii a dvadsiatej epizóde televízneho seriálu Frasier, kde si za svoj herecký výkon tiež vyslúžila jednu nomináciu na Emmy Award. V roku 1999 stvárnila matku Selmy Blair, v dramatickom filme Veľmi nebezpečné známosti.
Stvárnila rolu Marthy May Whovier, v rodinnom filme Grinch, z roku 2000. V roku 2002 si zahrala postavu Mrs. Lovettovej v muzikáli Sweeney Todd, za ktorý získala cenu Helen Hayes, pre najlepšiu herečku v muzikáli. Divadelné predstavenie sa odohralo v kultúrnom centre Kennedy Center, vo Washingtone D.C. V rovnakom roku získala vedľajšiu úlohu v Oscarovom muzikály Chicago.
V roku 2008 si zahrala v muzikály Mamma Mia!, kde si zahrala po boku Meryl Streep, Julie Walters či Amandy Seyfried. Za stvárnenie postavy Tanye získala pozitívne ohlasy filmových kritikov a rolu si zopakovala aj v druhom pokračovaní, ''Mamma Mia! Here We Go Again'' z roku 2018.
Od roku 2009 do roku 2019 stvárnila matku Johnna Galackiho, v televíznom seriály Teória veľkého tresku. Pôvodne sa mala objaviť len v jednej epizóde, ale pre úspech jej role sa objavila až v šestnástich epizódach. Neskôr získala aj štyri nominácie na Emmy Awards, za stvárnenie Dr. Beverly Hofstader. Od roku 2009 do roku 2016 stvárnila rolu Diane Lockhart, v televíznom seriály Dobrá manželka. Za účinkovanie v televíznom seriály získala šesť nominácii na Emmy Awards. V roku 2017 získala Baranská väčší priestor pre rolu Diane Lockhart, v televíznom Dobrý boj. V roku 2022 získala svoju tretiu nomináciu na Zlatý glóbus, za stvárnenie Lockhartovej v televíznom seriály Dobrý boj.
V roku 2018 bola Baranská uvedená do Siene slávy amerického divadla. Od roku 2022 bude účinkovať v televíznom seriály The Gilded Age.
Súkromný život
== Filmografia (výber) ==
Ivan Stadtrucker
Prof. Ing. Ivan Stadtrucker Csc. (* 22. január 1935, Krupina† 26. máj 2017) bol slovenský scenárista, dramaturg, režisér krátkych filmov, spisovateľ, zvukový technik, filmový teoretik, pedagóg.
Profesia
V čase dokončenia štúdia v roku 1958 sa začala naplno rozvíjať na Slovensku televízia a Stadtrucker bol prijatý ako pracovník televíznej techniky v televízii v Bratislave. Po dvoch rokoch sa stal vedúcim zvukovej výroby v televízii, kde založil a viedol prvé štúdio pre elektronickú hudbu v Československu. Približne v 60. rokoch nastala zmena štylistiky vo filmovej tvorbe na Slovensku a táto zmena sa týkala aj skladby filmovej hudby. Ivan Stadtrucker patril s Iljom Zeljenkom medzi prvých, ktorí experimentovali s novou metódou pri skladaní filmovej hudby. Začala sa využívať elektronická hudba v spojení s konkrétnou hudbou (musique concrète). Vo filme Slnko v sieti (1962) režiséra Štefana Uhra spracoval takúto hudbu pre Ilju Zeljenku, ktorý vo filme využíva zvukovú stopu na vytvorenie súvislého pásma rôzne modulovaných ruchov (napríklad charakteristický je vodný spoj dunajského pontónu s chichotaním čajky). V roku 1969 na krátky čas vycestoval do USA. Dostal ponuku od profesora Eatona na prednášanie na univerzite v Kansas City. Ponuku dostal po svojej prednáške o elektronickej hudbe na svetovom kongrese v roku 1968 vo Florencii, na ktorej sa zúčastnil aj profesor Eaton. Po nejakom čase sa vrátil späť do Československa, okrem iného aj kvôli svojej rodine. V roku 1970 prestúpil v rámci televízie na miesto redaktora vo Filmovom vysielaní a o päť rokov neskôr začal pôsobiť v Hlavnej redakcii literárno-dramatického vysielania vo funkcii dramaturga celovečerných inscenácií. Bol tiež vedúcim vysielania zahraničných filmov z anglosaskej oblasti. Mal na starosti výber a prípravu zahraničných filmov zo sféry umenia a techniky na vysielanie do televízie. Funkciu dostal aj kvôli svojím výborných jazykových schopnostiam (ovláda nemčinu, angličtinu a ruštinu).
Medzi tým začal prednášať na Vysokej škole múzických umení v Bratislave, publikoval niekoľko vedeckých aj prozaických knižných publikácii. V roku 1989 ho v televízii degradovali na funkciu údržbára televíznej kamery. Potom dostal ponuku od Ottu Bardoňa na pozíciu redaktora v TA3. A v neskôr v roku 1994 sa uchádzal o post riaditeľa Slovenskej televízie, ktorý aj získal. V tejto funkcii nepôsobil dlho. Po získaní profesúry z televízie odišiel. Okrem iného bol prvým dekanom Fakulty masmediálnej komunikácie na Univerzite Cyrila a Metoda v Trnave (1997), stal sa dekanom Fakulty dramatických umení Akadémie umení v Banskej Bystrici (2002), kde teraz pôsobí ako vedúci Katedry filmovej dramaturgie a scenáristiky.
Ivan Stadtrucker pôsobil tak v odborno-pedagogickej ako aj literárno-umeleckej spisovateľskej tvorbe. Koncom 60. rokov sa na Slovensku prestala formovať filmová teória. V tomto období je možné hovoriť o dvoch filmových teoretikoch – Júliusovi Paštekovi a Ivanovi Stadtruckerovi. Július Pašteka bol okrem iného aj Stadtruckerovým školiteľom, keď si robil vedeckú ašpirantúru. V roku 1971 vydal knihu Krása tmy, v ktorej sa sústredí na fenomén filmu a minimálne odkazuje na vzťahy s inými umeleckými disciplínami. Podstatou jeho skúmania je odklon od štrukturalizmu (na rozdiel od Pašteku). Vo svojej teórii vyzdvihoval komunikačný reťazec, do ktorého vstupuje film po svojom vzniku. Stadtrucker skúmal rovnocenne všetky zložky prenosu – od výroby filmu až po distribúciu a projekciu v kinách a vnímanie divákovým vedomím a podvedomím. Stadtruckerova orientácia na znak uprednostňovala semiotické, nie štrukturalistické kontexty. U Stadtruckera sa formoval technicko-exaktný prístup k interpretácii filmu a skúmanie technológie diela odkazuje na jeho pôvodné technické vzdelanie.
Teoretické práce z estetiky filmu a televízie publikoval aj v odborných časopisoch – najmä v Slovenskom divadle.
V oblasti umeleckej literatúry sú známe jeho diela Belasý jantár, Chuť jabĺk, Amerika na vlastnej koži, Ohne vo vinohradoch, Kto zhasol svätojánsku mušku? V roku 2010 krstil zbierku noviel Lásky nemilovaných a tiež monografiu Warhol, ten druhý Andy. Okrem týchto diel má v pláne rozpracované ďalšie diela či už z umeleckej alebo odbornej oblasti.
Scenáristicky debutoval v roku 1964 k rovnomennému celovečernému filmu Každý týždeň sedem dní, ktorý režíroval Eduard Grečner. Ďalším scenárom k celovečernému hranému filmu bolo Paso doble pre troch Vladimíra Balca z roku 1986. Napísal scenáre k dokumentárnym filmom, televíznym inscenáciám. Slovenská televízia uviedla v jeho dramaturgii viac ako päťdesiat inscenácií. Režíroval krátke filmy (napríklad Samuel Mlkovíny, Podoby času a iné).
Krása tmy
Ivan Stadtrucker sa podpísal pod prvé ucelené dielo z odbornej filmovej estetiky pod názvom Krása tmy na našom území. Táto kniha vznikla v roku 1971 pod záštitou vydavateľstva Tatran. Skladá sa z 296 a obsahuje 36 strán obrazových príloh. V čase svojho vzniku sa nedočkala veľkého ohlasu, pretože sa vynímala socialistickým predstavám. Obsahuje celistvé zhrnutie základných poznatkov o filme a je taktiež teoretickým pokusom o objasnenie filmového umenia. V tej dobre prišiel s novátorským prínosom ohľadne formulácie východiskových hľadísk na báze súčasnej teórie informácie a semiológie. Film sa mu vďaka tomu javí ako „špeciálny typ prenosovej sústavy“ umožňujúcej komunikáciu pomocou estetických informácií vizuálno-kinetického  a vizuálno-auditívneho rázu. Kniha sa skladá z osemnástich kapitol ktoré sú podané analytickým spôsobom. Prvých päť kapitol (Ranné štádium umenia, Povaha umeleckého činu, Umelecké dielo ako znak, Filmová reč, Filmové dielo ako správa, str. 14-56) ozrejmujú genézu  a podstatu umeleckej tvorby historicky, esteticky a antropologicky. V ďalších kapitolách sa zaoberá základnými zložkami filmovej štruktúry, tieto zložky rozdelil na kinetickú (Špecifikum pohybu), hereckú (Človek ako znak), vizuálnu (Vizuálny komponent), audiálnu (Audiálny komponent), jazykovú(Slovo vo filme), muzikálnej (Hudba), zvukovej (Ruch), kompozičnej (Prostriedky jednoty), časovej (Čas), priestorovej (Priestor) a rytmickej (Rytmus). V tejto časti, ktorá tvorí základ celej knihy autor najobsiahlejšie podal svoje poznatky z dejín, techniky a estetiky filmu. Autor predpokladá od čitateľa istú znalosť filmovej problematiky. V posledných kapitolách sa venuje perspektívam filmu a rekapituluje v nich predchádzajúcu problematiku, (Budúce možnosti, K všeobecnému problému, str. 178-189). Krásy tmy sú hodnotným a priekopníckym dielom  ktoré prináša množstvo vedomostí, taktiež nastoľuje a zodpovedá viaceré otázky a je atraktívne napísaná.
Bourg-Lastic
Bourg-Lastic môže byť:
Pyrop
Pyrop (alebo český granát) je minerál kryštalizujúci v kubickej sústave, chemicky kremičitan hlinito-horečnatý - Mg3Al2(SiO4)3. Patrí do skupiny granátu.
Lacave (Lot)
Lacave je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Lot, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Theodore Schultz
Theodore William Schultz (* 30. apríl 1902, Arlington, Južná Dakota, USA – † 26. február 1998, Evanston, Illinois) bol americký ekonómom z chicagskej školy ktorý sa zaoberal problémom hospodárskych nerozvinutých zemí, tzv. ekonómie chudoby a ekonómie poľnohospodárstva. Za túto oblasť výskumu získal aj Nobelovú cenu za ekonómiu v roku 1979.
Bodružalík
Bodružalík je potok v hornom Šariši, v severovýchodnej časti okresu Svidník. Je to ľavostranný prítok Ladomirky s dĺžkou približne 4,5 km.
Prameň
Tečie v severozápadnej časti Laboreckej vrchoviny, kde pramení juhovýchodne pod Kozím vrchom (605,2 m n. m.), v nadmorskej výške cca 500 m n. m., na území CHKO Východné Karpaty. V údolí doliny Bodružalíka je súbežne napájaný prítokom z mokrade Košariska.
Opis toku
Najprv tečie na sever cez Bodružal, kde priberá 4 krátke ľavostranné prítoky z dolín s lokálnymi názvami Koprivne, Zegeľníci, Pelepče a Segiňa. Za obcou priberá prítok z Kotolnice a Kuriačnika. V obci Bodružal priberá na pravej strane cca 5,5 km dlhý Príkranský potok (Prikrianku). Sútok je na zemepisnej šírke 49˚21′ 15″ a dĺžke 21˚42′ 26″. Z Čerešne priberá krátky pravostranný prítok, ktorý riečku zásobuje vodou v jarnom období a v čase dažďov. Na okraji obce Krajná Poľana sa zľava vlieva do Ladomirky. Bodružalík je zásobovaný najmä dažďovou vodou a snehom. Najvyššiu hladinu dosahuje v jarných mesiacoch. Je to menej vodnatý tok s pomerne veľkými výkyvmi pretokov počas roka. Voda potoka je veľmi čistá, o čom svedčí aj výskyt raka riečneho.
Forest Whitaker
Forest Steven Whitaker (* 15. júl 1961, Longview, Texas, USA) je americký herec, producent a režisér.
V roku 2006 dostal Oscara za rolu ugandského diktátora Idiho Amina vo filme Posledný škótsky kráľ. Okrem toho získal za túto úlohu aj ceny Zlatý glóbus a BAFTA. Stal sa štvrtým Afroameričanom, ktorý získal Oscara za najlepší mužský herecký výkon v hlavnej úlohe (po Sidney Poitierovi, Denzelovi Washingtonovi a Jamie Foxxovi).
František Ziči
náhľad|Rodový erb Gróf František Ziči (staršie František Zichy,, „Zichy de Zich et Vásonkeö“; * 24. jún 1811 Bratislava† 17. júl 1900, Káloz) bol gróf, krajinský hodnostár a diplomat.
V roku 1848 bol cisárskym zmocnencom Bratislavskej stolice, od roku 1861 županom Novohradskej župy a v rokoch 18741879 vyslancom Rakúsko-Uhorska v Carihrade.
Narodil sa v rodine grófa Františka Serafína Ziči (17741861) a jeho prvej manželky grófky Amálie rod. Esterházy († 1817).
Bol otcom dvoch poslancov uhorského snemu a guvernérov Rijeky: Jozefa a Augusta. Okrem toho mal ďaších dvoch synom Františka a Teodora.
Založil sirotinec na Valónskej ulici v Bratislave a podporoval dobročinné inštitúcie v tomto meste.
Emitent
Emitent môže byť:
Chamalières
Chamalières môže byť:
Scenár (rozlišovacia stránka)
Scenár môže byť:
Kliešte (nástroj)
thumb|Štikacie kliešte Kliešte sú jednoduchý mechanický nástroj slúžiaci na uchopenie predmetov. Mechanizmus klieští je založený na princípe páky.
Slúžia na uchopovanie, pridržiavanie, stláčanie a delenie predmetov. Slovania, ktorí prišli na územie Slovenska používali kliešte predovšetkým ako kováčske nástroje. Počas histórie sa vyvinulo veľké množstvo špecializovaných klieští na rôzne účely. Používajú sa všade tam, kde je potrebné uchopiť predmet silou väčšou, ako je schopná vyvinúť ľudská ruka (prsty ruky). Zvláštna forma klieští vznikne, keď uchopovaciu časť (časť kratšieho ramena páky) nahradíme ostrím. Vzniknú kliešte pre delenie materiálu (štikacie kliešte, nožnice, kliešte na nechty ...). Kliešte s uchopovacou aj deliacou časťou nazývame kombinované kliešte (kombinačky). Kliešte určené pre stláčanie nazývame lisovacie (krimpovacie).
Skate punk
Skate punk je poddruh punk rocku, pôvodne hardcore punk, ktorý bol veľmi populárny medzi skateboardermi. Väčšina členov skate punkových kapiel boli skateboarderi. Ich texty sa občas zameriavajú, alebo odkazujú na skateboarding. Skate punk je rýchly a má evokovať skateboarding. Zvyčajne používané nástroje sú skreslené gitary a bubny v štýle surf rocku. Aj keď skate punk je samostatný štýl, veľa kapiel sa dá zaradiť aj medzi pop punk, hardcore punk, melodický hardcore a thrashcore.
História
Skate punk začal začiatkom 80 rokov minulého storočia v Kalifornii. Skateboarding bol vtedy populárny a bol braný ako istá forma rebélie. Kapely ktoré pomáhali popularizovať tento štýl sú napríklad: Black Flag a Minor Threat. Iné kapely ovplyvnené týmito skupinami boli JFA, Agent Orange, The Faction a Suicidal Tendencies.
V 90. rokoch popularita žánru náhle stúpla, s kapelami ako Pennywise, The Offspring, NOFX, Bad Religion, Satanic Surfers,Big Drill Car,30footfall, No Use For A Name,No Fun At All, Lagwagon, The Vandals, A Wilhelm Scream a Strung Out ktoré mali komerčný úspech. Na udalostiach ako Warped Tour a X-games boli často skatepunkové kapely.
Canon EF 50mm
Objektívy EF 50mm sú normálové objektívy s fixnou ohniskovou vzdialenosťou vyrábané firmou Canon. Ak sú použité na tele digitálnej EOS zrkadlovky s crop faktorom 1,6x, tak sa ich zorný uhol vyrovná 80 mm objektívu namontovanému na tele filmovej zrkadlovky, čo ich robí vhodnými pre portréty.
Existuje šesť EF 50mm objektívov. Dva z nich sú zo série L.
Ekológia
thumb|Ekológia študuje procesy na planéte [[Zem.]] Ekológia (← z gréc. oikos – dom, logos – veda) je vedný odbor biológie, ktorý skúma vzťahy medzi organizmami a životným prostredím a vzťahy medzi živými organizmami navzájom. Osoba, ktorá sa zaoberá ekológiou, sa volá ekológ.
Ekológia študuje ekologické systémy, ich štruktúru, organizáciu a zmeny v nich prebiehajúce. Prístup ekológie k štúdiu životného prostredia sa často považuje za interdisciplinárny. Ekológia poskytuje teoretické a praktické poznatky pre riešenie problémov životného prostredia. Poznanie základných ekologických princípov a zákonitostí je nutné pre zachovanie prírodnej rovnováhy; nutné pre trvalú existenciu zdravej a produkčnej krajiny.
Podľa inej uznávanej definície, používanej obzvlášť v humánnej ekológii, je ekológia trojstranný vzájomný vzťah medzi jedincami jedného druhu, organizovanou aktivitou tohto druhu a životným prostredím, v ktorom táto aktivita prebieha.
Názov
Termín ekológia zaviedol v roku 1866 nemecký biológ Ernst Haeckel. Vo svojom diele Všeobecná morfológia organizmov ho definuje ako vedu „…o vzťahoch organizmov s okolitým svetom, to znamená v širšom význame veda o podmienkach života.“
V angličtine sa niekedy stretávame s písaním slova ekológia tak, ako ho uviedol Eugenius Warming v názve svojho diela The Oecology of Plants (Ekológia rastlín).
Špecialista zaoberajúci sa ekológiou sa nazýva ekológ.
Ekologické disciplíny
Ekológia je obsiahla veda, ktorá sa člení na hlavné a vedľajšie pododbory. Základné rozdelenie je:
Pododbory
Medzi hlavné pododbory (usporiadané podľa rozsahu predmetu štúdia od najužšieho po najširší) patria:
Ekológia sa rozdeľuje aj podľa cieľových skupín záujmu, napríklad:
Základné pojmy
bióm – biosféra – biotop – ekologická nika – ekosystém – spoločenstvo
Environmentálna kríza
Environmentálna kríza vo zmysle ohrozenia Zeme je reálna skutočnosť. Jej hroziace následky môžu poškodiť celú Zem, dlhodobo a nenávratne. Z tohto hľadiska ide o tri environmentálne hrozby: Tieto tri prvky sú navzájom prepojené.
Charles Jencks
Charles Jencks (* 21. jún 1939, Baltimore, Maryland, USA – † 13. október 2019) bol americký architekt, krajinný architekt, sochár, dizajnér, teoretik a kritik architektúry, významný predstaviteľ svetovej architektonickej postmoderny.
Ako prvý teoreticky rozpracoval ideu postmodernej architektúry v knihe The language of Post – Modern Architecture. Jeho knihy o histórii a kultúre sú známe v architektonických kruhoch aj mimo nich.
Životopis
Aj keď nezaviedol termín „postmoderna“, jeho kniha Jazyk Postmodernej architektúry (1977) sa pričnila o spopularizovanie tohto výrazu. Na otázku čo by malo byť spoločným znakom postmodernizmu odpovedá že „architektúra musí prepájať každodenné významy k významnejším, či už sociálnym, politickým alebo náboženským“.
Charles Jencks sa stal vedúcou osobnosťou v britskej krajinnej architektúre. Jeho tvorba je inšpirovaná fraktálmi, genetikou, teóriou chaosu a vlnami. V Edinburgu (Škótsko), navrhol priestorový reliéf záhradnej časti „Landform“ v Škótskej Národnej Galérii Moderného umenia. Témy návrhov krajinnej architektúry sú rozvinuté aj v jeho vlastnej súkromnej Záhrade Kozmických Špekulácií, v Portrack House pri Dumfries. Charles Jencks je aj dizajnérom nábytku a sochárom. V roku 2003 dokončil prácu na Soche DNA v Key Gardens v Londýne.
Charles Jencks prednášal na univerzitách a galériách po celom svete: (Peking, Šanghaj, Paríž – École des Beaux-Arts, Tokio, Miláno, Benátky, Frankfurt nad Mohanom, Quebec, Montreal, Oslo, Varšava, Barcelona, Lisabon, Zürich, Viedeň a Edinburgh, v USA: Harvard, Columbia, Princeton, Yale).
Jeho neskoršia manželka Maggie Keswick Jencks je zakladateľkou Magginho centra pre liečbu rakoviny, pre ktoré Charles navrhol záhrady.
Práca
Prednášal na vyše štyridsiatich univerzitách po celom svete, ako napríklad: Peking, Šanghaj, Paríž (École des Beaux-Arts), Tokio, Miláno, Benátky, Frankfurt, Quebec, Montreal, Oslo, Waršava, Barcelona, Lisabon, Zürich, Viedeň a Edinburgh; a v US na univerzitách Harvard, Columbia, Princeton, Yale.
Publikácie
Je autorom mnohých článkov v mnohých časopisoch (Architectural Forum, Architecture Review, Domus, A&U, AD) a v mnohých populárnych magazínoch.
Človek (Homo)
Človek (Homo) je rod z čeľade hominidi (Hominidae). V systéme použitom v tejto wikipédii je to konkrétne jediný rod z čeľade hominini (Homininae).
Rod človek zahŕňa jediný žijúci druh človek rozumný (Homo sapiens) a ostatné druhy rodu, ktoré už vyhynuli.
Najstaršie nálezy
Ako najstaršie nálezy rodu Homo sa obyčajne udávajú nálezy:
Druh Homo gautengensis, vytvorený až v roku 2010, môže byť o niečo starší než vyššie uvedené nálezy: Hoci sa obyčajne uvádza, že začína niekde tesne pred 2 mil. BP, nález Stw 53, ktorý doň spadá, môže byť podľa niektorých nových datovaní starý až 2,4 či 2,6 – 2,0 mil. BP a nález Stw 151, ktorý tiež spadá do tohto druhu (a predtým nemal presné zaradenie), má podľa staršieho datovania 3 až 2,6 mil. BP a podľa novšieho datovania 2,6 – 2,0 mil. BP.
Treba poznamenať, že informácia, že Homo habilis (a teda rod Homo) vznikol už pred 3 (či dokonca 4) mil. rokov (namiesto 2,4 mil.), ktorá sa vyskytuje v literatúre najmä konca 70. rokov a 80. rokov 20. storočia a stále ešte vo všetkých slovenských učebniciach pre základné školy (a prinajmenšom jednej pre stredné), nie je správna. Vyplýva z starších predbežných datovaní nálezov a zo staršieho zaradenia niektorých nálezov pod Homo, ktoré sa dnes zaraďujú pod australopitekov a podobne; ide najmä o datovanie nálezu KNM-ER 1470 (od konca 80. rokov obyčajne radeného pod druh Homo rudolfensis) na 2,9 mil. BP, ďalších nálezov z lokalít Koobi Fora a Swartkrans na "2 – 3 mil." a niektorých nálezov z Afaru (presnejšie Hadaru) na 3 – 4 mil. . Správne datovanie nálezu KNM-ER 1470 je však nakoniec iba 1,88 až 1,95 mil. rokov BP, ostatné nálezy sú tiež všetky oveľa mladšie a spomínané nálezy z Afaru sa dnes pripisujú druhu Australopithecus afarensis. .
Ak sa naopak do rodu človek nezaradí (pozri tu pod podnadpisom Systematika) Homo habilis a Homo rudolfensis, sú najstaršie nálezy zhodné s najstaršími nálezmi Homo ergaster resp. Homo erectus (pozri príslušné články).
Najstaršie nálezy človeka špeciálne pre územie Ázie a Euŕopy sú uvedené v článku človek vzpriamený a človek zručný: Človek vzpriamený a Homo habilis
Teórie vzniku
Existujú dve teórie o vzniku rodu Homo:
Obe teórie sú založené na klimatických zmenách podnebia smerom k suchšiemu a chladnejšiemu podnebiu s klimatickými výkyvmi v Afrike na konci pliocénu (presnejšie pred 2,8 – 1,8 mil. rokov; v Európe vtedy začínala ľadová doba).
Charakteristika
Homo sa odlišuje od podčeľade australopitekorodých týmito znakmi:
''V prípade relatívnej veľkosti mozgu (vzhľadom na hmotnosť tela) pozorujeme stagnáciu (tzv. stázu) tejto charakteristiky od cca 1,8 mil. rokov BP až do obdobia pred 600 000 rokmi, potom nastal prudký rast kapacity lebky vrcholiaci v období pred cca 50 000 – 30 000 rokmi. Od tých čias sa tak priemerná telesná hmotnosť, ako aj absolútna veľkosť mozgu začali zmenšovať a tento trend pokračuje až do súčasnosti. Na rozdiel od spomínaných dvoch absolútnych charakteristík sa zväčšuje relatívna veľkosť mozgu a to v dôsledku zmenšovania telesnej hmotnosti.''
''Pokiaľ ide o zmeny telesnej výšky v priebehu fylogenézy, nie sú trendy týchto zmien jednoznačné. Výška postavy kolísala nielen z diachrónneho, ale aj z regionálno-geografického hľadiska, zhodou okolností dosahovali dvaja chronologicky i geograficky rozdielni hominidi – príslušník druhu H. ergaster zo Západnej Turkany a hominid (H. heidelbergensis?) z Berg Aukas v Namíbii – rovnakú výšku .''
Človek stratil svoje kompletné ochlpenie pravdepodobne ešte ako Homo erectus, keď sa z neho stal vytrvalostný bežec. Vytrvalostný bežec sa potrebuje potiť, aby sa ochladil. Preto časom došlo k redukcii počtu vláskových buniek v prospech tvorby potných žliaz.
Dnes je biologická evolúcia človeka zväčša ukončená. Celý svet je osídlený ľuďmi. Už niet neobjavených životných priestorov, ktorým by sa menšie priekopnícke skupiny museli prispôsobovať. Okrem toho sa ľudstvo silno premiešava. Preto je nepravdepodobné, že by sa presadili nové mutácie. V našom modernom svete okrem toho už prispôsobenie na klimatické podmienky nezohráva žiadnu podstatnú rolu. Kultúrna evolúcia je pre nás oveľa dôležitejšia. Strata určitých znakov však bude pokračovať (napríklad strata zubov múdrosti, na ktoré už v dnešnej dobe upravovanej a prispôsobovanej stravy nie sme odkázaní) a evolúcia sa pravdepodobne obnoví aj po osídlení vesmíru.
Stručne o vzniku názvu druhu
Názvy druhov človeka vznikali v minulosti skoro vždy tak, že sa jednému nálezu (napr. jednej vykopanej lebke) prisúdilo postavenie druhu a dostala rodové a druhové meno (napr. Pithecanthropus erectus – prvé je rodové meno, druhé je druhové meno). Často sa potom neskôr stalo nasledovné:
Dnes sa druhy obyčajne tvoria tak, že sa stanoví jeden nález ako holotyp (typový nález), plus často aj – ak existujú – niekoľko paratypov, a neraz sa ešte v texte opisu druhu uvedú (ak existujú) ďalšie nálezy, ktoré podľa autora do druhu asi patria.
Spornosť klasifikácie
Zaradenie jednotlivých nálezov do jednotlivých druhov (resp. vôbec uznávanie samostatnej existencie jednotlivých druhov) je často sporné. Táto spornosť v mnohých prípadoch nie je výnimkou v celej biologickej systematike, ale pre paleoantropológiu je obzvlášť typická. Vyplýva z toho, že