cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Električková doprava v Brne
Povojnové obdobie (do roku 1989)
Na začiatku 50. rokov boli dodané posledné dvojnápravové vozne, označované ako 4M z Královopolskej strojárne. V roku 1958 bol vozňový park doplnený prvými štvornápravovými električkami radu T z ČKD (T2), neskôr T3, pričom električky T1 v Brne nikdy nejazdili. Od roku 1967 boli ešte dopĺňané článkovými vozňami K2. V roku 1968 už bolo v prevádzke 17 stálych liniek s celkovou dĺžkou.
250px|thumb|Električka typu [[K2YU na Moravskom námestí]]
Udava
Udava môže byť:
Električková doprava v Brne
Povojnové obdobie (do roku 1989)
Od konca 60. rokov sa stavali moderné trate rýchlodrážneho charakteru na niektoré nové brnianske sídliská, prvou rýchlodráhou bol prestavaný úsek Komín – Bystrc, ktorý bol uvedený do prevádzky v roku 1969. V roku 1971 skončila električkovú prevádzku vozovňa Husovice, ktorá bola prenechaná trolejbusom. Od roku 1977 električky jazdia aj po medzimestskej trati do Modřic. Naopak v polovici 80. rokov bola zrušená trať cez Židenice a skrátená do slučky Stará osada. Koncom 80. a v 90. rokoch sa postupne predlžovala nová trať až do starej Líšne s modernou podzemnou stanicou Jírova (sídlisko Líšeň) (medzi rokmi 1998 a 2004 aj úvraťová konečná).
V roku 1974 bola ukončená prevádzka starých dvojnápravových električiek, od tej doby už jazdia iba vozidlá koncepcie PCC. Prvé vozidlá nového typu KT8D5 boli dodané do Brna v roku 1986, išlo o dve električky overovacej série, ďalšie boli zakúpené až v roku 1990.
Brnianske električky v nových podmienkach
V roku 1994 bola uvedená do prevádzky trať po bývalej výpadovke, Renneskej triede ku krematóriu, ktorá zjednodušila dopravu zo sídlisk Starý Lískovec a Bohunice do stredu mesta. Od roku 1999 prestali jazdiť električky cez Námestie slobody v centre mesta, o budúcej existencii tejto trate sa vedú spory, využívaná je napríklad pri výlukách. V polovici októbra 2006 bola na nej spustená prevádzka historickej linky, v zime však nie je v prevádzke. Posledná zmena v električkovej sieti nastala v roku 2006, kedy električky začali jazdiť z líšenskej úvraťovej konečnej stanice Jírova o jednu zastávku ďalej na tiež úvraťovú konečnú stanicu Mifkova. Od 1. novembra 2006 bola cez Námestie slobody spustená skúšobná prevádzka pravidelnej električkovej linky, ktorý potrvá do konca januára 2007.
So zavedením prestupnej tarify 1. januára 1995 došlo k reorganizácii celej mestskej dopravy v septembri rovnakého roka. Počet električkových liniek sa znížil z 22 na 13, autobusy boli vylúčené z centra mesta, boli znovuzavedené polookružné trolejbusové linky.
250px|thumb|Električka K2R.03 pri hlavnej stanici
Od roku 1992 sa brnianske električky T3 kvôli predĺženiu životnosti postupne modernizujú, vozne K2 od roku 1996. Od roku 1996 sú tiež nakupované nové vozne, T6A5, T3R, RT6N1, KT8D5 a T3RF. 19. decembra 1998 dojazdili v Brne posledné dva vozne typu T2. V roku 2002 bola uvedená do prevádzky prvá električka typu T3R.EV. Neskôr k nej pribudli električky nielen rovnakého typu, ale aj T3R.PV. Od roku 2003 sú v prevádzke prvé vozidlá Škoda 03 T, známe aj pod názvom Anitra. Prvý vlečný vozeň VV60LF sa skúšal od roku 2004, do pravidelnej prevádzky bol zaradený o rok neskôr. Od konce roku 2007 sú v prevádzke vozidlá Škoda 13 T, zatiaľ 6 kusov.
Budúcnosť
V júni 2017 mesto Brno pripravovalo niekoľko električkových projektov za niekoľko miliárd korún. Prvým projektom je preložka trate z ulice Dornych do ulice Plotní. Mala by trvať dva a pol roku a stáť 1,2 mld korún. Trať tak bude bližšie k autobusovej stanici Zvonařka. 400 až 450 miliónov by mala stáť obnova trate Stránská skála – Líšeň zrušená v 60. rokoch. Výstavba by mala začať na jar 2018. Za 1,3 mld korún by mala byť postavená trať zo zastávky Osová v Starom Lískovci do Kampusu v Bohuniciach. Prevádzka by mohla začať v roku 2020. Ďalšiu miliardu a pol by malo stáť predĺženie trate z konečnej Ečerova v Bystrci do lokality Kamechy. Najnovší plán zahrňuje predĺženie trate z dnešnej konečnej v Štefánikovej štvrti do Čertovej rokle, konečnej v Lesnej. Tento projekt zatiaľ nemá navrhovaný rozpočet ani časový plán.
Vozovne
Brno má v súčasnosti dve električkové vozovne.
Ústredné dielne sa nachádzajú v areáli vozovne Medlánky.
Meniarne
V Brne sa v súčasnosti (2003) nachádza 27 meniarní, z toho 22 stabilných a 5 pojazdných, ktoré napájajú prúdom aj trolejbusové troleje. Napájanie brnianskej električkovej trate je 600 V jednosmerných, záporný pól je v zberači, kladný v koľajniciach.
Múzeum
250px|right|thumb|Súprava električiek T3P vo vozovni [[Vozovňa Pisárky|Pisárky]] Na rozdiel od pražského dopravného podniku vlastní brniansky iba tri historické električky, ktoré sú umiestnené vo vozovni Medlánky.
Ostatné historické vozidlá MHD, nielen tie brnianske, celkom asi 90 električiek, autobusov, trolejbusov, autobusových prívesov a špeciálnych vozidiel sú v majetku Technického múzea v Brne. Električky a ostatné koľajové vozidlá sú umiestnené vo verejne prístupnom depozitári v Líšni, ktorý sa nachádza na stanici bývalej miestnej dráhy Černovice – Líšeň. Múzejná trať (Stránská skála – Líšeň), kde nejazdí pravidelná linka, je v havarijnom stave a na opravu sa zatiaľ nenašli peniaze (ide o duálnu trať s normálnym aj metrovým rozchodom). Električky sú preto umiestnené vo dvoch halách. Cestné vozidlá sa nachádzajú v neprístupnom depozitári v Řečkoviciach v bývalej kasárni, kde sa raz za rok usporadúva deň otvorených dverí.
Vozidlá
V Brne je najrozmanitejší vozňový park električiek v Česku. K 31. decembru 2016 bolo k dispozícii 305 električiek.
Ako služobné sú používané tri vozidlá T3M, ako reštauračný jeden vozeň K2R-RT a ako kaviarenský jeden vozeň 4MT. V osobnej prevádzke sú nasledujúce typy električiek:
Ludas
Ludas je obec v Maďarsku v Hevešskej župe v obvode Gyöngyös.
Má rozlohu 1079 ha a žije tu 847 obyvateľov (2007).
NGC 927
NGC 927 je galaxia v súhvezdí Baran, ktorú objavil Johann Palisa 18. januára 1885.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 13,5.
Traves (Francúzsko)
Traves je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Haute-Saône, v regióne Franche-Comté.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Maringues (kantón)
Maringues je francúzsky kantón v obvode Thiers v departemente Puy-de-Dôme v regióne Auvergne. Tvoria ho 4 obce.
Kocúr (priezvisko)
Kocúr je slovenské priezvisko odvodené od slova kocúr. Najčastejšie je v Spišskej Novej Vsi, Rabčiciach, Oravskom Veselom (obe okres Námestovo) a Skalitom (okres Čadca).
Známi nositelia
Pozri v článku Kocúr.
Maklár
Maklár je obec v Maďarsku v Hevešskej župe v obvode Eger.
Vojenský priestor Ralsko
náhľad|Letisko Hradčany, vzadu vrch Ralsko náhľad|Letisko Hradčany, pohľad z Hradčanskej vyhliadky Bývalý vojenský výcvikový priestor Ralsko sa nachádza v Libereckom kraji a malou časťou tiež Stredočeskom kraji, približne medzi mestami Doksy, Zákupy, Mimoň, Stráž pod Ralskem, Mnichovo Hradiště a Bělá pod Bezdězem. Východným okrajom sa približne zhoduje s geomorfologickým celkom Ralská pahorkatina. Jeho rozloha predstavovala 250 km².
Využívala ho česko-slovenská armáda a v rokoch 1968 až 1991 tiež sovietske vojská. V priestore sú zaujímavé pozostatky pôvodného osídlenia, vojenské objekty i prírodné pomery.
V roku 2013 prejavila Česká armáda záujem tu obnoviť strelnicu.
Do roku 1945
náhľad|Bývalá nemecká škola v Jablonečku Už za Rakúska v čase cisára Jozefa II tu bolo vojenské cvičisko. Územie bolo až do prvej polovice 20. storočia pomerne riedko osídlené. Nachádzali sa tu sídla (mesto, obce, osady, samoty) s prevažne sudetonemeckým obyvateľstvom. Historické sídla (po úroveň osád) na území vojenského priestoru uvádza nasledujúca tabuľka, a to vrátane správneho členenia:
náhľad|Trosky domu v Palohlavoch
Po Mníchove 1938 bolo územie súčasťou nemeckého zabrania (Sudet). Časť priestoru medzi Novým dvorom a Mimoňou získal v rokoch 1942-43 Wehrmacht, resp. Afrikakorps, ktorý na piesočnatých poliach cvičil strelcov Panzerfaustu a Panzerschrecku. Dôkazom sú nálezy zbraní a munície pri čiastočnej asanácii (tj. vyhľadanie a ničenie streliva a vojenského materiálu) Ralska. V apríli 1945 vybudovali ženisti dve letiská pri Hradčanoch a medzi Hvězdovom a Mimoňou. K presunu všetkých častí Schlachtgeschwader 2. pod Luftflotte 6. na Kummerské letisko na severe Čiech, resp. Sudet, sa malo podľa rozkazu uskutočniť okolo 28. marca 1945. Avšak na konci vojny malo Nemecko už veľký nedostatok ženistov, ktorí mali pripraviť v lokalite pri Mimoni na prirodzene rovných lúkach dve základné pristávacie plochy. Jedna z nich bola na východ od vtedajšieho Kummer See, (Hradčanský rybník) druhá východne od Mimone v smere na Hvězdov na trávnatom rúbanisku uprostred lesného porastu. Až 1. apríla prišli na tieto miesta ženijné vojská s niekoľkými desiatkami zajatcov na povozoch a začali s úpravou. Presne na Veľkú noc sa zleteli zvyšky Schlachtgeschwader 2. V jej radoch sa od bojov v Grécku roku 1941 až do 31. júla 1944 nachádzal najviac vyznamenávaný vojak Tretej ríše a neskorší plukovník Hans-Ulrich Rudel. Letisko bolo poškodené americkými aj sovietskymi náletmi. Po odlete pilotov do Kitzingenu zostalo na letisku Kummer podľa súpisky materiálu II. odboru MNO z 15. mája 1945 spolu 4 kusy dvojmiestnych pozorovacích lietadiel a ďalších 30 kusov označených len ako ľahký bombardovací stroj. Šesť lietadiel bolo zničených úmyselne založeným požiarom. Bolo nájdených 18 leteckých motorov. Veľké množstvo leteckých bômb rôznych veľkostí veľký počet skriňových bômb s 30 malými bombami. Na letisku Hvězdov stálo celkom 8 stíhačiek, ktoré po vykonaní opravy boli schopné letu a jeden bombardér s dvomi torpédami. Skladisko bolo plné munície, 145 bômb do hmotnosti 70 kg, 90 bômb nad 70 kg a cca 100 kusov skriňových bômb s 24 malými bombami. Väčší počet nábojov do palubných diel a mnoho ďalšieho leteckého a výzbrojného materiálu.
Tak skončilo prvé obdobie letiska Kummer am See a vzhľadom na skutočnosť, že vznikal v roku 1947 vojenský priestor pod názvom "Vojenský výcvikový tábor Bezděz" neskôr premenovaný na "Vojenský újezd Ralsko" bola plocha pri Kummre navrhnutá ako letisko. vľavo|náhľad|Pohľad na letisko Hradčany
Po roku 1945
Koniec vojny so sebou priniesol odsun ríšskych a sudetských Nemcov z oblasti a osídľovanie novými obyvateľmi.
Každodennosti pobytu sovietskych jednotiek v Ralsku
náhľad|Nehoda autobusu KAROSA so sovietskym tankom T-72 - 23. augusta 1985 (linka ČSAD Hradec Králové - Dobruška). Vojenský priestor Ralsko s Hradčanským letiskom bol pre sovietske vojská dôležitým strategickým bodom, preto ho začali obsadzovať hneď v ranných hodinách 21. augusta 1968. Počas cesty do práce a celého dňa obyvatelia priestoru a okolitých obcí na cestách stretávali tanky a inú obrnenú techniku. Okupácia vyvolala vlnu nenávisti, strhávali sa červené hviezdy z miestnych národných výborov, ľudia skladali stranícke legitimácie, v mestách sa zakladali protiokupačné petície. Po počiatočnom odpore však došlo ku konsolidácii politickej situácie a českí obyvatelia, už tak zvyknutí na cvičenie vojakov, sa s pobytom sovietskych jednotiek začali zmierovať.
Príležitostí, kedy sa obyvateľstvo mohlo stretnúť so sovietskymi vojakmi, bolo niekoľko. Priestor nebol plne uzavretý, pracovali v ňom českí lesníci, hasiči, poľnohospodári alebo elektrikári. Do priestoru sa mohli dostať aj ľudia bez povolenia, napríklad keď chodili na huby alebo čučoriedky. Mimo priestor sa ľudia so sovietskymi dôstojníkmi najčastejšie stretávali pri oficiálnych akciách, ako boli napríklad družby, oslavy výročia a manifestačné sprievody mestami Mimoň, Mladá Boleslav alebo Mnichovo Hradiště. O rozvíjanie oficiálnych vzťahov a vytváranie pozitívneho mediálneho obrazu sovietskej armády sa usilovala druhá najmasovejšia organizácia vo vtedajšom Československu - Zväz československo-sovietskeho priateľstva. V okrese Mladá Boleslav napr. združoval v roku 1980 bezmála 15 000 obyvateľov, zaisťoval besedy so zástupcami družobných miest v ZSSR a zájazdy členov do ZSSR, spoluorganizoval festivaly sovietskych filmov, cestovateľské prednášky, Leninove večery, Večery družby alebo zájazdy do pražských divadiel na hry ruských autorov. Napriek tejto oficiálnej rovine bol najčastejším neoficiálnym druhom kontaktu vojakov s miestnymi obyvateľmi čierny obchod s vojenským vybavením. Najmä sovietski dôstojníci boli úspešní v budovaní klientelistických sietí.
Po roku 1989
Po nežnej revolúcii bol vyjednaný odsun sovietskych vojsk a 30. mája 1991 odišiel z Mimone posledný sovietsky transport. Vláda ČSFR následne 5. septembra 1991 rozhodla o zrušení vojenského újezdu Ralsko ku dňu 31. decembra 1991. Následne sa priestor otvoril turistom, ale tiež nekontrolovanému ničeniu rôznymi vandalmi. náhľad|Infocentrum Vojenských lesov v Hradčanoch Vyčistenie od nevybuchnutej munície bol jeden z najväčších projektov armády na vrátenie pôdy a stavieb verejnosti po skončení druhej svetovej vojny. Počas týchto viac ako 10 rokov pracovala na tejto úlohe rádovo stovka ľudí každodenne v teréne s cieľom odstraňovať nebezpečnú muníciu z plochy. Na voľných plochách do hĺbky 50 cm, v lesnom teréne do hĺbky 30 cm. V roku 2004 armáda rýchlo ukončila financovanie vojenskej pyrotechnickej jednotky a tým skončila pyrotechnická asanácia vykonávaná silami armády a polície a štafetu prevzali štyria pyrotechnici Vojenských lesov divízie Mimoň.
Na veľkej ploche 40 ha v okolí strelnice Židlov bola zriadená a v roku 2000 oplotená Obora Židlov so vzácnymi druhmi zveri. Štátny podnik Vojenské lesy a statky prevzal do svojej správy a začal s vytváraním značených turistických trás a náučných chodníkov. V obci Hradčany postavil svoje informačné stredisko a v spolupráci s Klubom českých turistov odtiaľ vyznačili v roku 2007 tri farebne odlíšené okruhy pre peších turistov.
Po roku 2000 tu firma Logika Ralsko začala napriek nesúhlasu niektorých obcí a kraja svoju činnosť (stínanie, búranie) a oznámila aj zámer začať ťažbu piesku a štrkopiesku.
Topografia
Územie je, s výnimkou sopečného kužeľa Ralsko (696 m, najvyšší vrchol oblasti) a znelcových vrcholov Malého a Veľkého Bezdězu (577 a 604 m, zrúcaniny hradov), takmer výlučne pieskovcové. Na rozdiel od Českého raja a Kokořínska tu nenájdeme rozsiahle skalné mestá ani množstvo pieskovcových veží, avšak oblasť je oveľa rozsiahlejšia.
Povrch
náhľad|Veľký Jelení vrch Centrálna časť priestoru je mierne zvlnená, so širokými údoliami a plochými vrcholmi. Výrazne prevyšuje okolie iba súvršie Velká a Malá Buková (474 ​​a 431 m) pri Hradčanoch. Na severozápade nad Mimoňou vyčnieva čadičový kužeľ Ralsko, ktorý vznikol treťohornou sopečnou činnosťou. Na jeho južnom svahu sú Vranovské skály.
Pri severnom okraji je terén členitejší a skalnatejší. V okolí Hamru na Jezeře sú výrazné čadičové chrbáty Jelení vrchy, Kozí chrbát tvorený vulkanickou žilou v železitých pieskovcoch s dobývkami limonitu, vrchy Děvín a Hamerský Špičák so zrúcaninami, skalný amfiteáter Divadlo, stolová hora Široký kámen a 250 m široká zvislá skalná stena Dlouhý kámen.
vľavo|náhľad|Skalná brána v Hradčanských stenách V najzápadnejšej časti sa medzi Máchovým jazerom a Ploučnicou nachádza pozoruhodná skalnatá oblasť, niekedy nazývaná Polomené hory, Kumerské pohoří, oficiálne však Hradčanská pahorkatina. Oblasť je tvorená množstvom skalnatých roklín, nad ktorými sa týči dvojica vrchov Dub (458 m) a Pecopala (451 m). Časť oblasti je zabraná zvernicou Velký Dub s chovom danielej a muflónej zveri v správe Vojenských lesov o rozlohe 533 ha. Pozornosť si zaslúžia aj Hradčanské stěny s radom horolezeckých veží (Popelová věž, Panenská skála, Tvarožník, Lesní hlava i.), skalné dutiny (Psí kostely) a štyri metre široká Skalní brána.
Vodstvo
Po severnom okraji tečie Ploučnice, ktorá v blízkosti Novin pod Ralskem preteká pozoruhodnou prírodno-technickou zaujímavosťou - prielomom Ploučnice. Na jej umelo vybudovanom náhone Hamerská strouha leží Hamerský rybník, priamo na Ploučnici o niečo nižšie pri Stráži pod Ralskom Horecký rybník.
Po východnom okraji priestoru preteká Zábrdka a v centrálnej časti priestoru Ploužnický potok, na ktorom sa nachádza niekoľko rybníkov. Ďalej je v západnej časti sústava Hradčanských rybníkov a Břehyňský rybník. Inak je priestor, až na niekoľko ďalších malých potokov na okrajoch, suchou oblasťou a pramene sú tu veľkou vzácnosťou.
Flóra a fauna
Väčšina oblasti je pokrytá hlbokými lesmi, ktoré si na mnohých miestach zachovali pôvodný zmiešaný charakter so zastúpením buka, duba, borovice a smreka. Ďalej sú časté borovicové monokultúry. Miesta zasiahnuté činnosťou armády postupne zarastajú náletovými drevinami s prevahou brezy. Na pôvodné lesy, skalné steny aj rašeliniská je viazané množstvo špecifických bylín.
V oborách žije mnoho vzácnych druhov zveri (pozri vyššie) a na rybníkoch Břehyňskom, Hradčanských a Černom vzácne vtáky orliak morský, žeriav popolavý, kaňa močiarna, bučiak veľký, bocian čierny, kalužiak perlavý a ďalšie.
Vplyv vojenského priestoru na prírodu
náhľad|Výstražná tabuľka Rozsah devastácie spôsobenej armádou ČSSR väčšinou neprekročil hranicu ekologickej únosnosti. Situácia sa rapídne zhoršila po príchode sovietskej armády. K najhoršej devastácii prírody dochádzalo v priestore letiska Hradčany, kde sa nachádzali jedny z najväčších skladov pohonných hmôt a mazív v Česku. V nevyhovujúcich nádržiach bolo skladovaných cez 37 000 m³ leteckého petroleja, nafty a benzínu, ďalej oleje, raketové palivo, nemrznúce zmesi a rôzne chlórové látky. Následkom je silná kontaminácia pôdy (cez 485 000 m³ ropnými uhľovodíkmi) a podzemných vôd (82 250 m³ ropou a ťažkými kovmi). Teraz prebieha asanácia územia, ktorá v prvej fáze spočívala v čerpaní a čistení spodnej vody. Teraz už niekoľko rokov prebieha v Česku najrozsiahlejšia asanácia celej lokality metódou bioremediácie in-situ.
Pred odchodom sovietskej armády vznikol obrovský požiar (vyhorelo vyše 200 hektárov lesa) a Sovieti tu zanechali veľké množstvo čiernych skládok.
Zaniknuté obce
Z budov ostali väčšinou len základy a pivnice. Za pozornosť stojí napríklad Strážov, Okna a Horní Krupá.
Zoznam obcí pozri vyššie.
Mesto Ralsko
Rad obcí na území bývalého vojenského priestoru sa stalo po roku 1990 súčasťou mesta Ralsko v okrese Česká Lípa.
Prehľad chránených území prírody
Na území priestoru sa nachádzajú nasledujúce prírodné pamiatky:
Deň, ktorý neumrie
Deň, ktorý neumrie je film režiséra Martina Ťapáka z roku 1974. Je zasadený do obdobia Slovenského národného povstania. Zobrazuje drámu muža, ktorý neznáša vojnu a zabíjanie, a preto dezertuje z východného frontu a vracia sa domov. Tu sa pridáva k povstalcom, ako guľometčík v obrnenom vlaku, s cieľom pomstiť ťažké zranenie svojej manželky, ktoré jej spôsobil nemecký dôstojník.
Film zobrazuje udalosti Slovenského národného povstania. V tom povstalecká armáda skutočne použila tri pancierové vozne – vlaky Masaryk, Hurban a Štefánik.
Vlak
Pre tento film bola vyrobená replika povstaleckého obrneného vlaku Hurban. Oproti originálnemu vlaku sa líši vežami – namiesto veží z tankov LT-35 má replika väčšie veže s dlhším kanónom, ktoré pochádzajú z tanku T-34/85. Tento vlak je dnes vystavený pod Zvolenským zámkom.
Kocúrová
Kocúrová môže byť:
Astygites
Astygites alebo Astygités je v gréckej mytológii hrdina z Melitaie vo Fthii, ktorý pomstil smrť svojej sestry Aspalidy.
V Melitaii vládol taký krutý tyran, že ľud nevyslovil ani jeho skutočné meno a prezýval ho "Tartarom". Tyran bol navyše aj veľmi zhýralý a do svojej spálne si dal privádzať krásne dievčatá, ktoré sa mu proti svojej vôli museli podvoliť. Keď raz k nemu doviedli krásnu Aspalis, dcéru Argaia, dievča sa radšej obesilo, než by prišlo o panenstvo a svoju povesť.
Jej brat Astygites sa potom zaprisahal, že ju pomstí. Obliekol si odev svojej sestry, ukryl si pod ním meč a v tomto prestrojení sa dostal do paláca a tyrana zabil. Nadšení obyvatelia nato telo nenávideného tyrana hodili do rieky, ktorá od tej chvíle dostala meno Tartaros a Astygita z vďaky korunovali vencom. Keď sa následne chystal pohreb Aspalidy, zistili, že jej telo zmizlo a namiesto neho tam stála drevená socha od bohyne Artemis. Ľudia odvtedy na tomto mieste každoročne obetovali bohom kozu.
Zasmrečinský potok
Zasmrečinský potok je potok v hornom Liptove, tečie na rozhraní okresov Poprad a Liptovský Mikuláš. Je to ľavostranný prítok Bieleho Váhu, meria a je tokom IV. rádu. Na hornom toku tečie územím TANAP-u.
Prameň
Tečie v Podtatranskej kotline, kde pramení v podcelku Tatranské podhorie západne od osady Štrbské Pleso v nadmorskej výške približne
Opis toku
Od prameňa tečie sprvu juhojuhozápadným smerom, potom tečie na krátkom úseku na západ a následne sa stáča severojužným smerom, pričom opúšťa územie TANAP-u. Ďalej tečie po hranici medzi okresmi Poprad na ľavom a Liptovský Mikuláš na pravom brehu, dvakrát sa esovito ohýba, tečie okrajom chatovej osady Jastrabia na pravom brehu a zľava následne priberá dva prítoky zo severnej časti lokality Zasmrečinské. Ďalej vstupuje do Liptovskej kotliny, pokračuje juhojuhozápadným smerom a opäť z ľavej strany priberá prítok z južnej časti lokality Zasmrečinské. Severovýchodne od obce Važec, v blízkosti Nemeckého vojenského cintorína, sa v nadmorskej výške cca vlieva do Bieleho Váhu.
Vavřinec (okres Blansko)
Vavřinec (okres Blansko) je obec v Česku v okrese Blansko v Juhomoravskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 843 obyvateľov, z toho 421 mužov a 422 žien, pričom priemerný vek v obci bol 41,7 roka (muži 40,6 roka, ženy 42,8 roka).
Ján Rotarides
Ján „Jani“ Alexander Rotarides (* 15. február 1822, Horné Rykynčice, dnes súčasť Rykynčíc – † 8. december 1900, Drienovo) bol slovenský národný buditeľ, kultúrny pracovník a učiteľ. Rozvíjal národnobuditeľskú činnosť, zasadzoval sa za uvedenie národného jazyka do škôl, skladal príležitostné verše a zbieral ľudové piesne a povesti.
Život
Bol synom učiteľa Samuela a Márie, rodenej Zaťkovej. Študoval v Banskej Štiavnici. Neskôr pracoval ako učiteľ v Dolných Príbelciach (dnes Príbelce). Spolu s Jankom Kráľom podnietili na jar roku 1848 vzburu v Honte – pálili dereše a urbáre, strieľali do pánskych dvorov. Tento puč bol potlačený 30. marca 1848. Za buričskú činnosť bol väznený v Šahách a následne v Pešti do októbra 1849. Po väzení žil pomätený (následok žalára) neďaleko pri Príbelciach. Okolo roku 1850, potom ako prekonal pomätenie mysle, učil v Lentvore a v rokoch 18561896 v Drienove. Tam sa oženil 6. februára 1861 s Máriou Miškólciovou z Kosihovce. Dcéra Ľudmila sa im narodila 1. decembra 1864 a syn Želmír Bohumil Samuel 18. apríla 1867. 8. decembra 1900 umrel vo veku 78 rokov. Jeho pozostalosť v Drienove zničilo bombardovanie.
Flyš
thumb|right|Karpatský flyš Flyš (zo švajč. = hornina náchylná na zosun, podľa slovesa fliessen = tiecť) je spoločný názov pre sedimentárne komplexy, ktoré sú tvorené pieskovcom a ílovcom, prípadne v menšej miere aj vápencom. Flyš je sediment, ktorý vznikol v obdobiach tektonického nepokoja v orogénnych oblastiach z premiestnených usadenín, ktorých hlavným transportným mechanizmom boli gravitačné toky a turbiditné prúdy. Sedimenty turbiditných prúdov sa označujú ako turbidity. Je to synorogénny sediment. Flyšu podobné horniny sa často označujú ako flyšoidné. Samotný termín flyš, ktorý je negenetický, sa dnes mnoho sedimentológov snaží nahradzovať termínmi ako turbidit atď, ktoré vyjadrujú presný spôsob jeho vzniku a termínu „flyš“ sa vyhýbajú.
Flyš sa v niektorých kontextoch chápe ako stratigrafická resp. regionálne geologická jednotka typická pre alpínsky typ orogenénnych pásiem. Vyskytuje sa napríklad v Alpách či Karpatoch.
Pôvodne flyš označoval len pieskovce, sliene, vápence a ílovce chudobné na fosílie, usadené v predpolí Severných Álp, ktoré sa usadili v kriede a terciéri. Termín pôvodne používaný švajčiarskymi farmármi, zaviedol do geologickej terminológie Bernhard Studer v roku 1827.
Vlastnosti hornín tvoriacich flyš, majú výrazný dopad na reliéf a vodný režim vo flyšových pohoriach. Pieskovce a ílovce pomerne rýchlo podliehajú vodnej erózii, čo má za následok rýchle zarezávanie sa vodných tokov a z toho vyplývajúci rozčlenený reliéf. Flyšové horniny majú navyše nízku priepustnosť vody, čo má za následok časté záplavy či zosuvy počas prívalových dažďov. Úrodnosť pôd vznikajúcich na flyšovom podklade je tiež pomerne nízka.
Vznik
Flyš vzniká v uzatvárajúcej sa sedimentačnej panve za nestálych tektonických a silných seizmických podmienok. Pôvodné nezvrásnené a tektonicky nedotknuté vrstvy sedimentov, z ktorých sa flyš neskôr utvoril dosiahli v priebehu vývoja mocnosť najmenej 500 metrov. Sedimenty sa zvyčajne najprv usadzovali na kontinentálnej kôre na okraji šelfu alebo kontinentálnom svahu, no neskôr boli pri tektonickom nepokoji presunuté turbiditnými prúdmi do abysálnych (hlbokomorských) oblastí. Tvorený je pravidelne sa opakujúcimi vrstvami, rytmicky sa striedajúcich klastických sedimentov, pričom droby (pieskovec s prevahou základnej hmoty) predstavujú sedimenty gravitačných prúdov a ílovce, sú sedimentami pokojného pomalého usádzania na dne. Pri postupnom uzatváraní sedimentačného bazénu a pohlcovaní oceánskej kôry, sa sedimenty odliepajú od podkladu a nasúvajú na seba, ich ďalším stláčaním vzniká takzvaný akrečný klin. Stláčanie má za následok ich presunutie na predpoli. Tieto pohyby na veľké vzdialenosti sa nazývajú príkrovy. V Západných Karpatoch sú sedimenty flyšového pásma nasunuté na predpolie na vzdialenosť väčšiu než 80 km.
Flyš však často reprezentuje záver sedimentácie krátko pred inverziou panvy. Známe je napr. porubské súvrstvie vo fatriku a tatriku.
Zloženie
náhľad|vpravo|Drobnorytmický vrchnokriedový flyš súvrstvia Point Loma z oblasti San Diega v Kalifornii. Svojim zložením sa flyš podobá hlbokomorským sedimentom. O hrúbke jeho vrstiev a zložení rozhoduje pozícia v pôvodnej sedimentačnej panve, pri turbiditných pohyboch sú menšie častice v suspenzii schopné pohybu na väčšie vzdialenosti ako väčší a ťažší materiál. Drobný íl sa preto usadzuje ďalej od úpätia kontinentálneho svahu než väčšie klasty. Z hľadiska veľkosti jeho častíc je rozlišovaný flyš:
Dáždnik svätého Petra
Dáždnik svätého Petra je slovensko-maďarský koprodukčný film z roku 1958, prvá slovenská koprodukcia domácej a maďarskej filmovej tvorby. Do šesťdesiatych rokov boli realizované iba dve medzinárodné spolupráce – Dáždnik a Prerušená pieseň z roku 1960 (spolupráca so Sovietskym zväzom). Počet koprodukcií vzrástol až v druhej polovici šesťdesiatych rokov.
Pozadie
Film je adaptáciou rovnomenného románu z roku 1895 obľúbeného a významného maďarského spisovateľa so slovenskými koreňmi Kálmána Mikszátha. Pochádzal z národnostne zmiešaného územia, z obce Sklabiná, študoval v Rimavskej Sobote a v Banskej Štiavnici. Veľmi dobre poznal Slovensko a nie raz sa stalo miestom jeho knižných príbehov. Kniha Dáždnik svätého Petra nepatrí ešte do obdobia spisovateľovej kritickej tvorby. Ide o veselohru s miernou dávkou satiry či irónie na historickom pozadí. Najznámejšie autorove diela, napríklad Podivné manželstvo alebo Prípad mladého Nosztyho s Maryškou Tóthovou, sú už oveľa kritickejšie.
Film sa pripravoval v maďarskej dramaturgii a uvádzal sa v dvoch jazykových verziách – slovenskej a maďarskej. Scenár napísal známy maďarský režisér, ktorý režíroval aj maďarskú časť, Frigyes Bán spolu s Imrem Apáthim. Réžia slovenskej verzie bola debutom pre Vladislava Pavloviča v hranom filme. Zastúpenie slovenskej a maďarskej strany vo filmových profesiách a hereckom obsadení bolo pri realizácii filmu takmer paritné. Exteriéry sa natáčali na Slovensku – v obciach Žibritov a Banská Belá v okolí Banskej Štiavnice a Františkánske námestie v Bratislave sa zmenilo na Banskú Bystricu z roku 1873. Interiérové scény sa zase natáčali v budapeštianskych ateliéroch Hunnia.
Obsah
Film rozpráva spletitý príbeh o legende o červenom dáždniku, ktorý zoslal svätý Peter, aby ochránil malú Veronku pred dažďom. Na začiatku sa zoznamujeme s rodinou Gregoričovcov, ktorá sa háda o pozostalé dedičstvo po Pavlovi. Ten v záveti odkázal svoj dom nemanželskému synovi Jurajovi a peňažné dedičstvo ukryl do rukoväte dáždnika, ktorý sa predal na dražbe neznámemu starcovi. Neskôr vo (fiktívnej) dedinke Glogová miestni obyvatelia rozprávajú svoje vízie o tom, kto a ako, ochránil dáždnikom pred prudkým lejakom malú farárovu sestričku. Vznikne z toho legenda, že dáždnik zoslal sám svätý Peter. Jediný, kto si zachováva chladnú hlavu, je paradoxne farár Ján Bélyi. Až cirkevná vrchnosť presvedčí farára o zázračnom dáždniku. Pátranie po dedičstve zavedie známeho advokáta Juraja Vibru do Glogovej, kde sa stretáva s už dospelou Veronikou Bélyiovou a zamiluje sa do nej. Zároveň zisťuje, že ona je majiteľkou dáždnika jeho otca. O dedičstvo však kvôli určitým okolnostiam prišiel. Rukoväť bola spolu s peniazmi spálená.
Dnešný prínos
Napriek mnohým kritickým názorom dobových recenzentov sa iba málo z nich snažilo o hlbšie preniknutie do filmovej reflexie diela a jeho zmyslu. Mnohé kritiky viedli k umiernenejším textom pravdepodobne aj preto, že slovenská tvorba nemala v tej dobe veľa komédií. Film je ľahký a jednoduchý príbeh s mravným ponaučením, že šťastie nespočíva v peniazoch, ale v láske. Tvorcovia si zvolili konvenčný spôsob zobrazovania, do ktorého vsadili malé osvieženia v podobe impresionistických vízii dedinčanov o svätom dáždniku alebo v podobe sna hlavnej postavy Juraja Vibru, v ktorom sa rozhoduje, čo je pre neho dôležitejšie. Rutinnosť réžie a nenáročnosť scenára vedie k tomu, že film sa miestami nevie rozhodnúť či ide o kritiku, komédiu, lyriku alebo satiru. Príbeh je podávaný skratkovito, ale začiatok filmu je mierne ladený do iného štýlu ako jeho zvyšná časť. Najskôr ani nemáme pocit že ide o kostýmovú veselohru, ale o ostrejšiu kritiku, či satiru, ale s dospením Juraja a Veroniky sa film dostáva do polohy romantickej komédie s mravným ponaučením. Okrem záberov na krásnu slovenskú krajinu sa kamera snaží aj o popisné využitie farieb. Vtipné a veľakrát dvojzmyselné dialógy sú prínosom aj pre dnešného diváka, ale je to najmä spôsobom akým sú podávané. Síce hlavná predstaviteľka Mari Törőcsiková nemala veľa priestoru, aby predviedla svoje herecké schopnosti, zato Karol Machata predviedol svojho Juraja Vibru s dvojznačnou eleganciou a dalo sa mu uveriť. Film padá a stavia najmä na hereckých výkonoch a herci to naozaj utiahli, dokonca aj v menších epizódnych úlohách sme mohli vidieť zaujímavé charaktery. Tvorcovia si zvolili nenáročný a menej kritický spôsob poňatia príbehu. Vo filme je však aj kus pravdy, ktorá nie je úsmevná. Postava farára predstavuje nenápadnú kritiku celej cirkevnej spoločnosti. Farár napriek tomu, že neverí na zázrak (čo je paradox) nerozhodne sa vzbúriť za svoje presvedčenie, ale mlčí a jeho fara bohatne. Jan Kliment postrehol: „Na celú cirkevnú vrchnosť to jasne vrhá všelijaké svetlo. To je nesporný spoločenský klad filmu, tým lepší, že nie je podávaný nijako urážlivo, že z filmu nečíha ako slama z topánok, a že farár je dokonca predstavovaný sympaticky.“6
V takýchto jemných tónoch vo filme predsa len kritiku nájdeme, ale stále film predstavuje predovšetkým kostýmovú veselohru určenú najmä pre zábavu divákov.
Panamské národné futsalové družstvo mužov
Panamské národné futsalové družstvo mužov je národné družstvo mužov, ktoré reprezentuje Panamu v medzinárodných futsalových súťažiach a priateľských zápasoch. Funguje pod záštitou Federación Panameña de Fútbol (FEPAFUT). Prvý medzinárodný zápas absolvovalo v roku 2004. V júli 2018 mu patrilo vo svetovom futsalovom rebríčku 25. miesto.
Vrcholné podujatia
Na majstrovstvá sveta FIFA sa panamské družstvo dokázalo kvalifikovať na tretí pokus, keď na kontinentálnom šampionáte v roku 2012 skončilo na postupovom 3. mieste. Na MS 2012, ktoré sa konali v Thajsku a na ktorých viedol družstvo kubánsky tréner Agustin Campuzano, skončilo vo svojej základnej skupine na 3. pozícii, keď zaznamenalo 2 prehry s Španielskom a tesne s Iránom a zvíťazilo nad ďalším nováčikom MS z Maroka vysoko. Postúpilo do osemfinále, ale v ňom utŕžilo svoju rekordnú prehru, keď podľahlo neskoršiemu víťazovi z Brazílie. O štyri roky neskôr sa na turnaj v Kolumbii opäť kvalifikovalo, v základnej skupine vyhralo nad 🇺🇿, tentoraz ale do play-off nepostúpilo.
Najväčším úspechom Panamy je stieborná medaila na majstrovstvách CONCACAF-u, ktorú získala v roku 2016. Na prvých troch kontinentálnych šampionátoch neštartovala. Na šampionát 2004 sa kvalifikovala cez Kanadu, z ktorou v dvojzápase doma najprv prehrala a na druhý deň zvíťazila  a postúpila. Na samotnom šampionáte nepostúpila do semifinále turnaja a skončila na 5. mieste. V roku 2008 skončila o stupienok vyššie a na kontinentálnom šampionáte v roku 2012 sa tešila z bronzovej medaily. V boji o 3. miesto zdolala Mexiko po predĺžení. O štyri roky neskôr v Kostarike sa dostala dokonca do finále turnaja, v ktorom prehrala s 🇨🇷.
V roku 2013 získalo družstvo na futsalovom turnaji Stredoamerických hier striebornú medailu, vo finále prehralo s 🇬🇹 až po predĺžení. O 4 roky neskôr turnaj vyhralo, keď vo finálovom stretnutí zvíťazilo nad Kostarikou.
Bratislava – mestská časť Dúbravka
Bratislava – mestská časť Dúbravka (iné názvy: Bratislava-Dúbravka, Mestská časť Dúbravka, Dúbravka;, ) je mestská časť Bratislavy ležiaca na východnom úpätí Devínskej Kobyly. Názov dostala podľa obce, ktorá je dnes len jej malou časťou. Rozloha je. Počet obyvateľov sa pohybuje okolo 30 000. Súčasťou mestskej časti sú miestne časti Krčace, Záluhy, Dieliky a Podvornice.
thumb|Historická Horánska studňa v Dúbravke thumb|Stará Dúbravka
Dejiny
Pôvodná obec existovala už v 14. storočí a patrila hradu Devín. Prvý písomný doklad, ktorý je spojený s jej kolonizáciou Chorvátmi, je z roku 1574. Staršia generácia si zachovala dialekt dodnes.
Názov
Pôvod mena Dúbravka je založený na povestiach. Jedna hovorí, že meno dostala podľa veľkých dubových lesov, ktoré tu kedysi boli. Iná hovorí o tom, že chorvátska princezná Dúbravka, ktorá utekala pred Turkami, tu bola zajatá. Tretia je o tom, že drevorubači, ktorí rúbali v lese drevo, mali so sebou psov. Tí sa po lese naháňali. Jeden z nich sa schoval do bútľavého stromu a odtiaľ štekal. Drevorubači si medzi sebou hovorili, že dub hafká. Z toho vznikol názov Dúbravka.
Tieto povesti sa rozprávajú z pokolenia na pokolenie. V starých listinách je táto obec zapísaná ako Dúbrawa, založená roku 1574.
Etnické zloženie
1773: slovenská obec
1796: slovenská obec
1851: slovenská obec
Samospráva
Súčasným starostom Dúbravky je Martin Zaťovič zvolený v komunálnych voľbách 2014.
Prvým starostom mestskej časti Bratislava-Dúbravka, ktorý bol zvolený po revolúcii v roku 1989 sa stal v roku 1991 stredoškolský profesor a starodúbravčan Ing. Ján Rőssel, od roku 1995 bol zvolený pán Ries a od roku 1998 do roku 2006 bol starostom Dúbravky Ing. Peter Polák. Počas rokov 2006 až 2014 túto funkciu zastával Ján Sandtner zvolený v komunálnych voľbách 2006 a opätovne v roku 2010.
Architektúra
Dúbravka si po niekoľko storočí zachovávala vidiecky ráz, ktorý sa tu uchoval aj po pripojení obce k Bratislave v roku 1946. Podstatnejšie zmeny nastali až v 70. rokoch rozsiahlou výstavbou prevažne panelových stavieb. Sídlisko so 14 300 bytmi kontrastuje s mnohými kultúrnymi pamiatkami. Nová výstavba sa začala až koncom 20. a začiatkom 21. storočia. Boli postavené viaceré nové bytové domy a obchodné prevádzky.
Evanjelický zborový dom
Centrum evanjelikov Dúbravky a okolia bol pôvodne obradná sieň, postavená v osemdesiatych rokoch minulého storočia. Nachádza sa na začiatku Dúbravky na ulici M.Schn. Trnavského. Od roku 1995 sa v budove konajú pravidelné bohoslužby a od roku 2003 je vlastníctvom evanjelickej cirkvi. Hlavná sála má kapacitu okolo 200 veriacich. V roku 2006 posvätil krstiteľnicu chrámu generálny biskup Július Filo. V interiéri kostola sa nachádza štvormetrový drevený kríž a umelecký obraz Credo.
Obchodný dom Saratov
Po rekonštrukcii starého súboru obchodov vznikol Obchodný dom Saratov, v ktorom je viac ako 30 prevádzok a okrem iného aj potraviny Billa, predajňa elektrospotrebičov, drogéria, pošta, lekárne, módne butiky, papiernictvo, kvetinárstvo, kaviareň a stánok s domácou a zahraničnou tlačou.
Nové predajne
Najnovšie pribudli predajne Lidl (november 2005) a Billa blízko Domu kultúry, OC Dúbrawa (2013), Tesco Expres (bývalá Brestovka) a Kaufland (2015). Neďaleko mestskej časti Dúbravka sa nachádza miestna časť Bory patriaca Lamaču, v nej Bory Mall a neďaleko je otvorený veľkoobchod METRO Cash & Carry Slovakia. Nedávno boli v časti Bory otvorené prevádzky obchodov Hornbach a Mercury Market.
Zábava
Dúbravka vzhľadom na svoj počet obyvateľov neposkytuje príliš rozsiahlu infraštruktúru prevádzok poskytujúcich zábavu a uvoľnenie. Centrom kultúrneho diania je od roku 1986 Dom kultúry Dúbravka, v ktorom možno navštíviť kino alebo divadlo.
Dúbravské hody
Dúbravské hody sa konajú v Dúbravke každý rok v dňoch okolo sviatku sv. Kozmu a Damiána. Hlavné dejisko hodov je pred Domom kultúry a na námestí v Starej Dúbravke. S hodami sa spája aj tradícia prinášania veľkého strapca hrozna. Dúbravka bola totiž niekedy viničnou oblasťou.
Voľný čas
Pre deti a ich rodičov poskytuje možnosť športu, ako i zábavy a oddychu park na Pekníkovej ulici, s názvom „Pekníčka“. V blízkosti Základnej školy Beňovského sa nachádza Park družby.
Dopravné spojenie
thumb|Autobus značky Ikarus v Starej Dúbravke na linke Dejiny bratislavskej mestskej hromadnej dopravy sa začali v auguste 1895, ale prvý autobus do Dúbravky začal premávať až 27. júla 1952. V decembri 1979 odštartovali práce na predĺžení električkovej trate z Karlovej Vsi do Dúbravky. Druhá časť koľajového predĺženia po dnešnú konečnú bola dokončená v máji 1986. Električková trať Hanulova – Pri kríži bola v roku 2014 plne zmodernizovaná, vymenený bol zvršok a spodok trate, trolejové vedenie, nástupištia, taktiež sa vymenili zastávky MHD a pribudlo niekoľko nových prvkov. Na území Dúbravky bol od jesene 2019 do jari 2020 zmodernizovaný zvyšný úsek trate Pri Kríži - Dolné Krčace. Zatrávnená električková trať v Dúbravke je len od križovatky Trnavského - Hanulova po križovatku Trnavského - Harmincova.
Docklands Light Railway
thumb|Vlaková súprava Docklands Light Railway thumb|Interiér súpravy thumb|Stanica [[Poplar (stanica DLR)|Poplar]] Docklands Light Railway, skrátene DLR [dí-el-ár] je systém bezobslužnej ľahkej koľajovej mestskej hromadnej dopravy vo východnej časti Londýna, v oblasti bývalých dokov – Docklands. DLR má oddelené koľajnice i odlišné vlakové súpravy ako metro, ale v miestach, kde sa tieto dva systémy stretávajú, sú integrované, vrátane jednotného systému cestovného. Trasy DLR sú taktiež zobrazené na mape metra.
Všetky vlaky sú riadené počítačom, bez prítomnosti vodiča. Napriek tomu je v každej súprave prítomný pracovník DLR (tzv. Passanger Service Agent – PSA), ktorý je zodpovedný za kontrolu cestovného a taktiež v prípade výpadku počítačového riadenia preberá riadenie súpravy.
História
Prvá myšlienka výstavby Docklands Light Railway bola formulovaná koncom 80. rokov 20. storočia spoločnosťou, ktorá sa podieľala na obnove Docklands – London Docklands Development Corporation (LDDC) v snahe podporiť obnovu opustených dokov. Podľa pôvodného návrhu išlo a nadzemnú dráhu pozostávajúcu z troch trás s konečnými zástavkami v Tower Gateway, Stratford a Island Gardens.
V pôvodnom zámere sa počítalo s využitím ľahkých súprav odvodených z električiek s trakčným vedením nad vozidlom. LDCC však chcela použiť modernejšiu technológiu a tak bol navrhnutý bezobslužný, automaticky riadený systém s treťou trakčnou kolajnicou. Trať bola vybudovaná na vyvýšenom betónovom páse alebo na nepoužívaných železničných tratiach. Systém bol slávnostne odovzdaný do premávky za účasti kráľovnej Alžbety II. 31. júla 1987 a bežná prevádzka začala 31. augusta toho istého roku. Pôvodne premávali na trasách jednovozňové súpravy. Tri trasy v celkovej dĺžke sa krížili neďaleko stanice Poplar a spojenie bolo zabezpečené medzi všetkými troma konečnými stanicami.
Pôvodný systém sa ukázal ako nedostatočný pre to, čo mal zabezpečovať, vzhľadom na to, že z Docklads sa pomaly stávalo významné finančné centrum s veľkým počtom zamestnancov. Navyše umiestnenie stanice Tower Gateway, situovanej na okraji City bolo kritizované pre zlú dostupnosť.
Výsledkom prvej etapy rozvoja Docklands Light Railway bolo predĺženie nástupišt, aby na nich mohli stáť dvojvozňové súpravy a rozšírenie trasy pomocou tunelu do centra City do staníc Bank a Monument. Táto vetva bola otvorená v roku 1991. Taktiež bol obnovený vozový park, ktorý nevyhovoval prevádzke v podzemí.
V prvej polvici 90. rokov sa objavila potreba rozšírenia dopravného spojenia do štvrtí na východ od Docklands, v snahe naštartovať ich rozvoj. Bola vybudovaná štvrtá vetva z Poplaru cez Canning Town do stanice Beckton, pozdĺž severnej časti komplexu kráľovských dokov. Súčasťou tejto úpravy bola aj rekonštrukcia pôvodného uzlu v Poplare na sústavu oddelených dopravných uzlov východne od stance a tiež bola vybudovbaná sústava uzlov na mieste odbočiek vetiev Stradford a Beckton. Stanica Poplar bola prestavaná tak, aby umožnila kríženie spojov medzi týmito dvoma vetvami.
Prudký rozvoj kancelárskeho komplexu v oblasti Canary Wharf si vyžiadal rozsiahlu rekonštrukciu stanice Canary Wharf – pričom z malej stanice na úrovni cesty sa stal veľký komplex so šiestimi nástupišťami a veľkou guľatou strechou integrovanou do obchodného komplexu.
Nárast počtu ľudí pracujúcich v okolí Canary Wharf vyžadoval podporu ich dopravy do juhovýchodných obytných častí mesta. Tento problém vyriešilo rozšírenie Docklands Light Railway zo stanice Island Garden tunelom popod Temžu, cez štvrte Greenich a Deptford až do štvrti Lewisham. Okrem dvoch nových staníc, ktoré umožňovali cestujúcim prestup na vlaky National Rail (Greenwich a Lewisham), táto vetva zabezpečuje aj dopravné spojenie pre turistov do oblasti Greenwich (stanica Cutty Sark).
Vozový park
Vozový park Docklands Light Railway tvoria vysokopodlažné, obojsmerné, jednokĺbové vozidlá so štyrmi pármi dverí na každej strane. Vlakovú súpravu tvoria dve vozidlá. Voz nemá kabínu pre vodiča, i keď na konci každého vozidla sa nachádza uzamknutý ovládací panel, pomocou ktorého môže PSA riadiť voz v prípade zlyhania počítačového riadenia. Ďalšie ovládacnie panely umiestnené v blízkosti dverí umožňujú PSA ovládať dvere a podávať informácie cestujúcim.
Pôvodný vozový park z roku 1987 pozostával z 11 ľahkých vlakových súprav, vyrobených v roku 1986 v Nemecku. Boli vyrobené pre pozemnú prevádzku a v vzhľadom na ich nedostatočné protipožiarne zabezpečenie nemohli byť používané na podzemnom úseku do stanice Bank. S ohľadom na tento fakt a vzhľadom na to, že ich prestavba bola príliš nákladná, boli tieto vozy odpredané.
Pre ďalšie rozšírenie trasy DLR spoločnosť Bombardier dodala v roku 1991 23 vozov typu B90 a období rokov 1993–1995 47 vozov typu B92 a v rokoch 2001–2002 ďalších 24 vozov typu B2K. Všetky modely sú v prevádzke dodnes.
Vetva Tower Gateway
Obe vetvy sa spájajú tesne pred stanicou Shadwell
Hlavný úsek
Za stanicou Canning Town sa trasa rozdeľuje na dve vetvy – jedna smeruje na Beckton a druhá na stanicu King George V cez London City Airport.
Vetva Stradford – Lewisham
Tu sa napájajú vlaky smerujúce od staníc Bank a Tower Gateway.
Nemecké umenie
Nemecké umenie je súčasť nemeckej kultúry.
NGC 830
NGC 830 je galaxia v súhvezdí Veľryba, ktorú objavil nemecký astronóm Heinrich Louis d’Arrest 23. septembra 1865.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 13,3.
Markaz
Markaz je obec v Maďarsku v Hevešskej župe v obvode Gyöngyös.
Nina
Nina je ženské krstné meno. Je to ruské meno, pochádzajúce z Kaukazu, má však zrejme grécky, hebrejský alebo perzský pôvod. ''Sv. Nina (წმინდა ნინო) je patrónkou a prvou evanjelizátorkou Gruzínska, kde má toto meno podobu Nino''. Meniny na Slovensku má 12. júla.
Juraj (svätec)
náhľad|Hrobka Svätého Juraja v meste [[Lod]] Svätý Juraj alebo svätý a slávny veľkomučeník, triumfátor a divotvorca Juraj (gr. Άγιος Γεώργιος) (* ~275–280 – † 23. apríl 303) bol vojak v Rímskej ríši. V kresťanstve sa uctieva ako mučeník a patrón mnohých štátov, miest a hnutí (napríklad skautov ). Jeho meno znamená roľník.
Pochádzal pravdepodobne z Kapadócie v dnešnom východnom Turecku. Ako možná krajina jeho pôvodu sa uvádza aj Gruzínsko, ktoré nesie jeho meno (Georgia).
Legenda o súboji s drakom
Podľa Zlatej legendy sa pri meste Silene v Líbyi (Afrika) usídlil drak žijúci pri veľkom jazere, ktorý ohrozoval miestnych obyvateľov. Na uzmierenie mu dávali všetko čo mali, ale on chcel živé mäso. Preto mu obetovali denne dve ovce a neskôr aj ľudské obete. Keď padol lós na dcéru panovníka, predstúpila pred draka v svadobných šatách. Juraj, ktorý sa dopočul o drakovi, sa rozhodol bojovať s ním. Prežehnal sa znamením kríža a pustil sa do boja s drakom, ktorému kopijou spôsobil hlbokú ranu. Princeznin svadobný podväzok potom použil ako obojok a doviedol draka do mesta. Tam vyzval ľudí, aby prijali kresťanstvo a nechali sa pokrstiť, potom vraj draka zabije. Predpokladá sa, že legenda je orientálneho pôvodu a svätému Jurajovi bola pripísaná len dodatočne.
Legenda o živote
Legenda hovorí o jeho ďalšom živote to, že sa vzbúril proti cisárovi Diokleciánovi, ktorý v roku 303 nariadil systematickú perzekúciu kresťanov. Juraja, ktorý sa priznal ku kresťanskej viere, označili za zradcu, bol mučený a popravený.