cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Garonne
Priebeh toku
Rieka pramení v údolí Aran (Val d'Aran) v španielskych centrálnych Pyrenejách niekoľkými prameňmi v nadmorskej výške 800 až. Stáča sa na sever, kde po chvíli prekračuje francúzske hranice v mieste zvanom Pont du Roy pri mestečku Fos. Než opustí Pyreneje, preteká ešte pútnickým mestom Saint-Bertrand-de-Comminges, kde sa jej tok stáča mierne na východ. Na hornom toku tečie v úzkej hlbokej doline a má prudký spád. Potom preteká veľkým údolím, Garonskou nížinou a stáva sa typickou rovinnou riekou s dobre vypracovaným riečnym údolím. Smeruje opäť na severozápad, kde postupne stretne väčšie mestá Toulouse, Agen a Bordeaux. Medzi Toulouse a Bordeaux sa do Garonny vlievajú jej najväčšie prítoky Tarn a Lot, tvoriaci vodný systém Centrálneho masívu. Pri Bordeaux dosahuje šírka rieky. Za Bordeaux sa Garonna spoločne s Dordogne pozvoľna vlieva do Biskajského zálivu v podobe dlhého a až  širokého ústia, nazývaného Gironde.
Vodný režim
Na hornom toku a v okolí Toulouse sa hodnota prietoku odvíja hlavne od snehových zrážok a následného jarného topenia vo vyšších nadmorských výškach Pyrenejí. Na dolnom toku rieky záleží na množstve dažďových zrážok a objem vody v jednotlivých prietokoch, hlavne z Centrálneho masívu. Prietok sa prudko mení v priebehu roka. Maximálny prietok dosahuje rieka od marca do júna, keď dochádza k povodniam (niekedy i katastrofálnym). Druhé maximum nastáva na jeseň. Priemerný prietok vody v ústí činí približne 680 m³/s, maximálny až 8 000/m³/s. V Bordeaux dosahuje rieka veľkú šírku, nakoľko sa na nej prejavujú príliv a odliv. Pri silných prílivoch môže dokonca dochádzať k výskytu výraznej prílivovej vlny.
Vodná doprava
Rieka je splavná od oceánu do mesta Langon, približne za Bordeaux. V 19. storočí bol preto postavený postranný kanál, umožňujúci plavbu až do Toulouse, kde je napojený na prieplav Canal du Midi, spájajúci Toulouse so Stredozemným morom. Bolo tu taktiež vybudovaných niekoľko ďalších kanálov (Saint-Martory, Brienne). Hoci je rieka významná pro dopravu tovarov a materiálu, nie je splavná pre objemnejšie lode, ktoré doplávajú maximálne do Langonu. Postranný kanál, ktorý odtiaľto vedie do Toulouse je potom určený takmer výlučne pre osobnú dopravu. V poslednej dobe bol do Langonu dovezený napríklad materiál pre výrobu Airbusu A380 v Toulouse, centre leteckého priemyslu. Pre túto príležitosť bola skonštruovaná špeciálna loď, nazvaná Ville de Bordeaux.
Energetika
Úsek medzi Pyrenejami a Toulouse je často využívaný pre výstavbu vodných elektrární. Okrem toho sa na brehoch rieky nachádzajú dve jadrové elektrárne – Blayais a Golfech.
Tongdučchon
right|thumb|Tongdučhon v provincii Kjonggi-do right|thumb|Poloha provincie Kjonggi-do Tongdučchon (kórejsky 동두천) je juhokórejské mesto. Nachádza sa v severozápadnej časti územia, v provincii Kjonggi-do (경기도), severne od hlavného mesta Soul (서울). Na území s rozlohou 95 km² tu žije približne 88 000 obyvateľov (údaj z roku 2007).
Americké vojenské základne
Mesto Tongdučchon je strategickým miestom obrany hlavného mesta Soul (서울). Nachádza sa tu 5 amerických vojenských základní 2. pešej divízie. Jej úlohou je zadržať prípadný útok zo strany KĽDR. Divízia má približne 15 000 vojakov, z ktorých asi 1 000 je z Kórejskej republiky pridelených v rámci projektu KATUSA (Korean Augmentation To the United States Army). V roku 2003 prišiel na návštevu základní americký minister obrany Donald Rumsfeld.
DDGS
DDGS (Dried Distillers Grains with Solubles) sú v úplnom preklade sušené liehovarnícke výpalky s rozpustnými zložkami, ktoré sa používajú ako krmivo v živočíšnej výrobe alebo ako vstupný substrát pri výrobe bioplynu (metánu) anaerobnou fermentáciou. Výpalky sú bohaté na zvyškové kvasnicové proteíny, minerály a vitamíny. Sú veľmi dobre stráviteľné, sú dobrým zdrojom energie pre hovädzí dobytok, resp. pre všetky prežúvavce. Používa sa tak pre hovädzí dobytok chovaný na mäso ako aj na mlieko, ale využitie nájde aj v chove prasiat a hydiny. Výpalky vznikajú ako vedľajší produkt pri tradičnej liehovarníckej výrobe alej aj pri modernej produkcii vysoko oktánového paliva - bioetanolu (t.j. etylalkoholu, alkoholu, liehu). Pri výrobe bioetanolu na báze kukurice sa zo vstupnej suroviny vyťaží len škrob. V mokrých výpalkoch zostávajú proteíny, vláknina a olej. Ich vysušením sa získavajú sušene výpalky - DDGS. Ich objem je asi tretina z pôvodného objemu kukurice na vstupe.
Na Slovensku DDGS dodáva napríklad najväčší slovenský výrobca bioetanolu, spoločnosť Enviral, a.s. z Leopoldova.
Libišany
Libišany sú obec v Česku v okrese Pardubice v Pardubickom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 480 obyvateľov, z toho 234 mužov a 246 žien, pričom priemerný vek v obci bol 39,8 roka (muži 38,9 roka, ženy 40,7 roka).
4404 Enirac
4404 Enirac je planétka s priemerom 37 km, ktorú objavil A. Maury 2. apríla 1987.
Boucq
Boucq je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Meurthe-et-Moselle, v regióne Lotrinsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Fraktúra
Fraktúra môže byť:
Pštros dvojprstý
Pštros dvojprstý alebo pštros africký (lat. Struthio camelus) je vták z čeľade pštrosovité. Je to najväčší žijúci vták.
Pštros má dlhý neoperený krk, malú hlavu, mohutné telo a dlhé svalnaté nohy. Krídla sú malé, s jemným, ale veľkým perím. Pštros sa od iných vtákov odlišuje aj tým, že má na nohách iba po dva prsty. Je priťažký na lietanie, ale zato rýchlo a vytrvalo behá. Rýchlosťou /h vydrží behať až 30 minút.
Pštrosy medzi sebou súperia o teritórium a sociálne postavenie výhražnými bojovnými prejavmi a občas aj súbojmi. Víťaz získa teritórium a niekoľko samíc. O znášku a neskôr o mláďatá sa stará iba pštrosica, ktorá má v skupine vedúce postavenie.
Pôvodne sa vyskytoval v Afrike a v západnej Ázii, ale v súčasnosti sa jeho areál rozšírenia zmenšil na oblasť východnej a južnej Afriky. Okrem prirodzeného rozšírenia pštrosa chovajú na farmách aj v iných častiach sveta. Vo voľnej prírode je pštros čiastočne nomádsky vták: za potravou-predovšetkým rastlinnou-sa potuluje po veľkom území. Pštrosy vytvárajú kŕdle zložené z oboch pohlaví, iba zriedkavo sa vyskytuje jednotlivo. Počas hniezdenia sa samce ozývajú hlasným dunivým volaním a tokajú rôznymi figurálnymi pohybmi. Do jedného hniezda znáša vajcia často viac samíc, takže ich tam môže byť až 30. Na inkubácii sa často podieľa aj samec; po vyliahnutí mláďat (približne po 40 dňoch) sa o ne zvyčajne stará sám.
4273 Dunhuang
4273 Dunhuang je planétka s priemerom 17 km, ktorú objavil Purple Mountain Observatory 29. októbra 1978.
Oľga Vronská
Oľga Vronská, vlastným menom Oľga Wagnerová (* 13. december 1920, Levoča – † 3. máj 2002, Bratislava) bola slovenská herečka.
V roku 1941 absolvovala štúdium herectva na Štátnom konzervatóriu v Bratislave. V rokoch 19411946 členka Činohry SND, 19461981 činohry Novej scény v Bratislave. Od roku 1981 na dôchodku. Film využíval jej herectvo iba v drobných žánrových epizódkach. Menšie úlohy vytvorila v televízii (Sváko Ragan - 1977, Moje kone vrané - 1980 a Bičianka z doliny - 1981).
Lipoltice
Lipoltice je obec v Česku v okrese Pardubice v Pardubickom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 409 obyvateľov, z toho 193 mužov a 216 žien, pričom priemerný vek v obci bol 40,3 roka (muži 39,3 roka, ženy 41,2 roka).
Práca (fyzika)
Práca je fyzikálna skalárna veličina predstavujúca účinok silového pôsobenia na hmotný bod (hmotné teleso), pri ktorom sa hmotný bod (teleso) premiestňuje. Je to dráhový účinok sily. Jednotkou práce je Joule J.
Matej Vrbiar
Matej Vrbiar (* 23. február 1892, Tisovec – † 9. jún 1983, Rimavská Sobota) bol verejný činiteľ a roľník.
Životopis
Navštevoval ľudovú školu v Tisovci. Sprvu samostatne hospodáriaci roľník, potom pracovník veľkoskladu v Rimavskej Sobote. V období 1. ČSR organizátor robotníckeho hnutia. Počas Slovenského štátu účastník ilegálneho protifašistického odboja, 1941 krátko väznený. Účastník SNP, člen rady RNV v Tisovci, po ústupe Povstania do hôr pomáhal pri zásobovaní partizánov, 1945 väznený gestapom v Banskej Bystrici. V roku 19351938 člen Krajinského zastupiteľstva. Nositeľ vyznamenaní.
Carspach
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Ústav pamäti národa
náhľad|Sídlo ÚPN na Miletičovej 19 v Bratislave
Ústav pamäti národa (skratka ÚPN) je špecializovaná dokumentačná, archívna a vedecko-výskumná verejnoprávna inštitúcia, ktorá zhromažďuje a spracováva všetky druhy informácií, vzťahujúce sa na dobu neslobody v rokoch 1939 až 1989 a sprístupňuje dokumenty po bývalých bezpečnostných zložkách štátu.
Ústav bol založený a riadi sa zákonom č. 553/2002 Z. z. o sprístupnení dokumentov o činnosti bezpečnostných zložiek štátu 19391989 a o založení Ústavu pamäti národa a o doplnení niektorých zákonov (zákon o pamäti národa). Iniciatíva zriadiť na Slovensku tento typ inštitúcie pochádzala od vtedajšieho poslanca Národnej rady SR a aktéra Nežnej revolúcie Jána Langoša, ktorý následne až do svojej smrti v roku 2006 pôsobil aj ako predseda jeho Správnej rady.
Prvoradou úlohou ÚPN je v zmysle zákona:
Myšlienka vzniku podobne špecializovanej inštitúcie sa vynorila už v súvislosti s koncipovaním federálneho lustračného zákona. Ústav mal od začiatku veľké existenčné/priestorové a personálne problémy, napriek tomu sprístupnil verejnosti viaceré základné materiály evidencie orgánov Slovenského štátu a orgánov totalitného Česko-Slovenska.
ÚPN medzinárodne spolupracuje s obdobnými inštitúciami z krajín strednej a východnej Európy, akými sú napr. Ústav pre štúdium totalitných režimov v Česku, Ústav národnej pamäti v Poľsku alebo Národná rada pre štúdium archívov Securitate v Rumunsku.
Anctoville
Anctoville je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Calvados, v regióne Dolná Normandia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 1056 obyvateľov (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Bouillonville
Bouillonville je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Meurthe-et-Moselle, v regióne Lotrinsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Každý niečo hrá
Každý niečo hrá je šiesty štúdiový album, ktorý v roku 1985 vydalo hudobné vydavateľstvo Opus slovenskej skupine Modus.
Generálny gouvernement
Na území gouvernementu žilo pred vojnou asi 1,8 milióna Židov. Nacisti v priebehu roka 1940 nariadili ich koncentráciu do get. V rokoch 1942 až 1944 boli getá postupne likvidované. Ich obyvatelia boli deportovaní do koncentračných táborov. Voči deportácii sa v niektorých getách ich obyvatelia bránili (napr. povstanie vo varšavskom gete). Na území predvojnového Poľska vzniklo asi 2000 táborov, vrátane vyhladzovacích komplexov, ako boli Auschwitz-Birkenau a Treblinka.
Voči nemeckej okupácii vzdorovali rôzne politické skupiny a organizácie. Najsilnejšou odbojovou organizáciou bola Armia Krajowa, orientovaná na Poľskú exilovú vládu v Londýne. V priebehu leta 1944 začali poľské územie obsadzovať z východu sovietske jednotky. V období, keď sa vojská 1. bieloruského frontu dostali na dosah Varšavy, prepuklo v meste protinacistické povstanie (varšavské povstanie). Stalin, ktorý si neželal existenciu demokratického hnutia odporu v krajine, však nariadil vojskám zastaviť, pričom povstalcom neposkytol žiadnu významnejšiu pomoc. Nacisti nakoniec po dvoch mesiacoch povstanie potlačili. Generálny gouvernement zanikol koncom roku 1944, keď asi 2/3 jeho územia obsadili sovietske jednotky. Zvyšok bol oslobodený začiatkom roku 1945. Na oslobodenom území vznikla nová Poľská ľudová republika.
Zlomenina lebkovej klenby
Zlomenina lebkovej klenby alebo odb. fraktúra kalvy je porušenie integrity lebkovej klenby - kostenej časti lebky tvorenej plochými kosťami, ktoré zhora a zo strán kryjú mozog. Je prakticky vždy spojená s poškodením kože a podkožia nad zlomeninou. Jej prítomnosť alebo neprítomnosť nie je znakom ťažšieho či ľahšieho poranenia hlavy - nezriedka chýba aj pri ťažkom úraze.
Rozdelenie
V zásade možno fraktúry kalvy rozdeliť na: Otvorené so sebou prinášajú vyššie riziko infekcie štruktúr v lebečnej dutine; rovnaké nebezpečenstvo hrozí aj pri zlomeninách, ktoré prechádzajú cez prínosové dutiny. thumb|Kompresívna fraktúra kalvy Ďalej možno pomocou zobrazovacích metód, v súčasnosti obvykle CT, diferencovať nasledovné typy týchto zlomenín:
Diagnostika
thumb| CT snímka kompresívnej fraktúry čelovej kosti, zasahujúcej do pravej čelovej prínosovej dutiny Rtg snímka lebky je v súčasnosti v diagnostike poranení hlavy už zastaraná a metódou prvej voľby súčasnosti je počítačová tomografia (CT). Jedným zo zásadných dôvodov je to, že zhruba štvrtina pacientov so závažným poranením mozgu nemá fraktúru lebky. Jej prípadný dôkaz rtg snímkou nemá preto žiaden korelát k stupňu závažnosti poranenia a mozog na rozdiel od CT nezobrazí.
Fraktúry sa najčastejšie vyskytujú v strednej lebečnej jame, kde je v lebke množstvo otvorov a kosti sú tu najtenšie.
Ak fraktúra prechádza niektorým z otvorov, ktorým do lebky vstupujú a vystupujú veľké cievy, alebo tieto cievy križuje, je potrebné doplniť CT angiografiu - vyšetrenie, ktoré vylúči ich prípadné poškodenie. Vysoké riziko poškodenia cievnych štruktúr so sebou prinášajú zlomeniny, ktoré postihujú klivus.
Terany (okres Krupina)
Terany je obec v okrese Krupina na juhu stredného Slovenska v regióne Hont.
Polohopis
Leží v rovinatej oblasti v nadmorskej výške na rozhraní Štiavnických vrchov, Krupinskej planiny a Ipeľskej pahorkatiny,  preteká cez ňu rieka Štiavnica. Obcou prechádza dopravná tepna I/66 a E77, spájajúca Budapešť s Varšavou (kedysi bola nazývaná aj "Magna via"). V budúcnosti sa v blízkosti obce bude nachádzať rýchlostná cesta R3, ktorá odkloní najmä tranzitnú dopravu a tiež sa neďaleko bude nachádzať križovatka rýchlostných ciest R3 a R7. Dopravnú sieť dopĺňa aj železničná trať 153 (momentálne využívaná len pre nákladnú prepravu). Klimaticky patrí územie obce do oblasti teplej, podoblasti mierne suchej s miernou zimou.
Anton Vyrosil
Anton Vyrosil (Virosil, Viroszil, Virotsil) (* 14. apríl 1792, Banská Štiavnica - † 19. máj 1868, Viedeň) bol právnik, vysokoškolský pedagóg.
Životopis
Študoval na gymnáziu v Banskej Štiavnici a v Trnave, 1809-1814 filozofiu na rokuk. seminári v Trnave a v Nitre, teológiu v Banskej Bystrici. Roku 1810 doktor filozofie, 1823 doktor právnych a politických vied. Rektor univerzity v Budapešti, vysokoškolský profesor v Bratislave, Budapešti a vo Viedni. Cisársky a dvorný radca, povýšený do šľachtického stavu. Zaoberal sa filozofiou práva a verejným právom, spoluzakladateľ novšej maď. politológie. Autor syntetických a encyklopedických prác a zbierky poézie.
Súdovce
Súdovce sú obec na Slovensku v okrese Krupina v Banskobystrickom kraji.
Polohopis
Obec leží v doline potoka Veperec, na juhozápadnom okraji Krupinskej planiny. Južnú odlesnenú časť chotára tvorí Ipeľská pahorkatina, v severnej časti sú rozsiahle dubové a bukové lesy. Nadmorská výška obce je, najnižšia poloha je a najvyššia  Pôdy sú hnedozemné, na nive lužné.
Obyvateľstvo
Podľa sčítania ľudu z roku 2001 mala obec 211 obyvateľov. Obec mala k 31. decembru 2015 225 obyvateľov.
Dejiny
Prvá písomná zmienka o obci Súdovce je z roku 1244. V minulosti sa obyvatelia tejto obce zaoberali prevažne poľnohospodárstvom, ale najviac vinohradníctvom, ako to dokazuje znak na pečatidle z roku 1668. Obec Súdovce používala svoj erb už v 17. storočí. Od roku 1302 vlastnila obec rodina Hebeczi. Člen tejto rodiny Gabriel Hebezci prijal v roku 1342 meno Szúdi. Toto pomenovanie sa používalo pre obec od roku 1773, predtým mala obec rozličné názvy: Zyud, Zuud, Zyvgdh. Obec vlastnil aj Ištván Žembery, ktorý tu dal vybudovať kaštieľ.
Zaujímavosti a tradície
Severne od obce Súdovce sa nachádzajú vinohrady, patriace do Hontianskeho vinohradníckeho rajónu Stredoslovenskej vinohradníckej oblasti. V obci rastie zákonom chránený strom Ginko dvojlaločné, ktorý má podľa prírodovedcov 260 rokov a je pravdepodobne najstarším ginkom na Slovensku. V obci sa nachádza okrem evanjelického aj moderný rímskokatolícky kostol. Na juh od obce sa nachádza rybník.
Michal Macho
Michal Macho (* 17. január 1982, Martin) je bývalý slovenský hokejový útočník.
Klubový hokej
Macho je odchovancom Martina. V roku 2000 bol drafrovaný klubom San Jose Sharks v 6. kole ako 183. v poradí. V sezóne 2002/2003 odišiel z extraligového Martina do bratislavského Slovana a v tíme pobudol až do konca sezóny 2005/2006. Sezónu 2006/2007 začal v zámorí v klube Worcester Sharks, no kvôli zraneniu nastúpil len na 27 zápasov. V júni 2007 podpísal dvojročnú zmluvu s Košicami, no ešte v novembri toho istého roka sa s klubom dohodol na ukončení spolupráce a vrátil sa do rodného Martina, kde hral ďalšie dve sezóny. V roku 2009 ukončil s Martinom spoluprácu a odišiel do Česka, kde podpísal dvojročnú zmluvu s tímom BK Mladá Boleslav. Po skončení zmluvy sa vrátil do tímu HC Slovan Bratislava, kde nastúpil v 33 zápasoch základnej časti (3 góly, 8 asistencií). Pred sezónou 2012/2013 podpísal zmluvu s ruským klubom Sariarka Karaganda (VHL).
Reprezentácia
V slovenskej reprezentácii odohral 11 zápasov, strelil 2 góly.
Tréner Ján Filc ho nominoval na MS 2009 vo Švajčiarsku.
(štatistické údaje v článku sú z 11. apríla 2009)
Alexander Veľký
thumb|Busta Alexandra v [[British Museum|Britskom múzeu.]] Alexander Veľký alebo Alexander/Alexandros Macedónsky alebo Alexander III. (, resp. ; ) (* medzi 20. júlom a 30. júlom 356 pred Kr., Pella – † 10. jún/11. jún 323 pred Kr., Babylon) bol macedónsky kráľ.
S jeho ujatím sa vlády sa spája aj začiatok novej éry – éry helenizmu.
Prehľadná časová os
* všetky roky sú pred Kr. thumb|Ríša Alexandra Veľkého
Mladosť (356 – 336 pred Kr.)
Alexander sa narodil v roku 356 pred Kr. ako syn Filipa II., kráľa Macedónie, a jeho ženy Olympie z Epiru. Veľa podrobností jeho života, najmä jeho detstva, neskôr ľudia prehnali a stali sa legendou. Napríklad Ploutarchos (Alexander 3.1, 3) tvrdí, že Alexandrovým skutočným otcom bol sám Zeus, nie Filip, ktorý sa bál manželky Olympie a jej sklonu spať s hadmi; takisto nás informuje (Alexander 2.2 – 3), že Olympia aj Filip mali sny, ktoré im veštec Aristander z Telméssu vyložil tak, že ich čaká narodenie dieťaťa s charakterom leva (Olympii sa snívalo o hlasnom hrome a blesku udierajúcom do jej lona, Filipovi ako zapečaťuje jej lono pečaťou leva). Matka Alexandrovej matky Olympiady vraj navyše pochádza priamo od Achilla. V deň, keď Alexander uzrel svetlo sveta, bol tiež podpálený slávny Artemidin chrám v Efeze, z čoho sa usudzovalo, že tento deň splodil nešťastie a veľkú pohromu pre celú Áziu.
Podľa (asi takisto čiastočne vybájeného) príbehu od Plutarcha vraj Alexander v mladosti skrotil svojho koňa Bukefala, ktorý ho neskôr sprevádzal až do Indie, hoci ho nikto iný nedokázal skrotiť. Koňa sa mu vraj podarilo skrotiť, pretože si všimol, že mal strach zo svojho tieňa, a tak ho presunul čelom k Slnku. Potom mu vraj Filip povedal: ''„Choď, syn môj, nájdi si vhodné kráľovstvo, ktoré ťa je hodné. Macedónia pre teba nie je dosť veľká.“''
Okrem legiend toho o Alexandrovom detstve nie je veľa známe. Macedónia bol grécky štát na sever starovekého Grécka. Filip II. priviedol filozofa Aristotela do macedónskeho hlavného mesta Pelly, aby vyučoval Alexandra a rovnako starých mladých ľudí. Olympia pochádzala z Epiru – ďalšieho gréckeho štátu na kraji klasickej Gréckej civilizácie na severozápade gréckeho polostrova.
Jeho otec Filip premenil Macedóniu z bezvýznamného roľníckeho štátu na najdôležitejšiu vojenskú mocnosť Grécka. Dobyl Tesáliu a Thrákiu a všetky grécke mestské štáty s výnimkou Sparty prinútil vytvoriť spolok pod jeho vedením. Už na týchto vojenských výpravách sa zúčastňoval aj Alexander, napríklad v bitke pri Cheronii (338 pred Kr.), v ktorej boli podmanené grécke mestá pod vedením Atén. Hlavným prvkom vojenského úspechu sa pritom ukázala byť macedónska falanga. Keď Filip viedol útok v roku 340 pred Kr., 16-ročný Alexander dokonca dostal velenie v Macedónii.
Vzťah medzi otcom a synom nebol v žiadnom prípade bezkonfliktný, a to práve pokiaľ ide o ľúbostné epizódy otca. Roku 337 (alebo 339) pred Kr. sa Filip rozviedol s Olympiadou. Pretože sa obával, že ho vylúčia z následníctva na trón, utiekol Alexander so svojou matkou cez Epirus do Ilýrie. Pretože bolo jeho následníctvo naďalej neisté, vrátil sa čoskoro potom do Pelly.
Krátko pred svojou smrťou si Filip vzal neter svojho generála Attala. Filipa zavraždili roku 336 pred Kr. počas svadby jeho dcéry. Pozadie jeho vraždy ostalo neznáme. Vrahom bol možno bývalý kráľov milenec, nespokojný mladý šľachtic Pausanias, ktorý bol na kráľa nahnevaný, pretože predtým zamietol jednu jeho sťažnosť. Kedysi sa myslelo, že vo vražde bol zapletený Alexander alebo Olympiada, ale v posledných rokoch sa to spochybňuje a existujú dôvody domnievať sa, že vraždu inicioval Dareios III., vtedy nový kráľ Perzie. Ploutarchos spomína nahnevaný list Alexandra Dareiovi, v ktorom Alexander obviňuje Dareia a Bagoasa z vraždy jeho otca, pričom spomína, že práve Dareios sa vychvaľoval v ostatných gréckych štátoch, ako sa mu podarilo dať zavraždiť Filipa.
Ujatie sa vlády a zabezpečenie moci (336 – 335 pred Kr.)
V roku 336 pred Kr. sa dvadsaťročný Alexander stal nástupcom svojho otca na tróne. To, že nebolo žiadneho podstatného odporu, je zrejme zásluha Antipatra, ktorý primäl vojsko k tomu, aby uznalo Alexandra ako kráľa. Už počas prvých dní dal popraviť členov dvora, ktorí rozširovali klebetu, že Alexander mal čosi spoločné so zavraždením svojho otca. Potom sa obrátil proti svojmu úhlavnému nepriateľovi Attalovi, ktorý bol na úteku, ktorého však zavraždil jeho príbuzný Parmenion. Tak Antipatros, ako aj Parmenion boli pre ich činy dlhý čas v Alexandrovej zvláštnej priazni.
Po roku 336 Alexandrovi v Korinte grécke mestá prisľúbili poslušnosť. Ľudia v Thrákii a Ilýrii sa však snažili využiť situáciu a striasť sa macedónskej nadvlády. Alexander roku 335 pred Kr. tiahol s 15000 mužmi na sever do dnešného Bulharska a Rumunska, prekročil Dunaj a porazil thrácku vzburu. Potom rovnako postupoval s Ilýrmi.
Kým Alexander bojoval na severe, rozhodli sa Gréci na juhu odtrhnúť od Macedónie. Ich hovorcom bol Démosthenes, ktorý sa snažil presvedčiť Grékov o tom, že Alexander v Ilýrii padol a Macedónia ostala bez vladára. Ako prví sa vzbúrili obyvatelia Téb a vyhnali macedónskych okupačných vojakov z mesta.
Alexander reagoval bleskovo a pochodoval priamo zo svojej ilýrskej výpravy na juh do Téb. Falanga jeho generála Perdikka dobyla mesto, kde Alexander za trest dal zničiť všetky budovy s výnimkou chrámov a obytného domu básnika Pindara. Šesťtisíc obyvateľov zabili, zvyšných 30  000 bolo predaných do otroctva. Mesto Téby prestalo existovať a postavili ho znova až o dvadsať rokov neskôr, hoci už nikdy nenadobudlo svoj bývalý význam.
Vystrašené Alexandrovým trestným súdom prerušili ostatné grécke mestá vzburu a vzdali sa. V Korinte Alexandra opäť museli uistiť o ich poslušnosti a Alexander im potom odpustil, lebo ich potreboval ako spojencov pre svoju výpravu do Perzie.
Začiatok výpravy do Perzie (334 – 333 pred Kr.)
Perzská ríša bola v Alexandrovej dobe najväčšou teritoriálnou mocnosťou Zeme. Perzskí králi v predchádzajúcich storočiach dobyli Palestínu, Mezopotámiu, Egypt a Anatóliu (dnešné ázijské Turecko) a podnikli viacero pokusov o dobytie Grécka (pozri grécko-perzské vojny). Keď sa Alexander roku 334 pred Kr. pustil do Perzskej ríše, vládol jej už spomínaný Dareios III. z dynastie Achajmenojcov. Už Alexandrov otec mal plány na útok proti Peržanom. Armáda vedená Parmeniom už prešla cez Hellespont do Ázie, Peržania ju však zatlačili späť. Alexander prekročil Hellespont v máji 334 s armádou pozostávajúcou z asi 35 000 Macedóncov a Grékov, aby zasiahol do bojov.
V bitke pri Graniku došlo k prvému stretnutiu s perzskými bojovými silami pod vedením žoldnierskeho vodcu Memnona, ktorý pochádzal z ostrova Rodos. Víťazstvo umožnilo oslobodiť mestá Iónie, čo Alexander uviedol ako motiváciu pre svoju výpravu. Po víťazstve však Alexander vymenoval pre tieto územia miestodržiteľov, čím ukázal, že mestá nechcel oslobodiť, ale pripojiť k macedónskemu územiu.
V Lýdii Alexander bez boja vtiahol do Sárd. Miestny chrám zasvätil Diovi a využil bohatstvá mesta na zaplatenie svojich mužov. Potom tiahol ďalej do Milétu, najväčšieho mesta na západnom pobreží Malej Ázie. Miestny satrapa ako jediný nekapituloval, pretože mu prisľúbili príchod perzskej pomocnej flotily pozostávajúcej zo 400 lodí. Pretože aj Alexander o tejto flotile počul, nariadil Nikanorovi, bratovi Parmenia, aby so 160 loďami zatarasil vjazd do milétskeho zálivu. Potom sa mu Milét podarilo dobyť. Peržania, ktorí ešte stále podliehali príkazom Memnona, sa teraz zhromaždili v Halikarnasse, hlavnom meste Kárie, a pripravovali mesto na obliehanie. Alexander v bojoch utrpel veľké straty. Počas bojov dokonca dohodol prímerie, aby skryl macedónskych zajatcov, čo bolo niečo, čo nikdy predtým, ani nikdy potom už neurobil. Keď napokon prerazil múry, utiekol Memnon s väčšinou vojakov na lodiach z mesta. Tým, že kárskej dcére satrapa, Ade, prisľúbil vládu nad Helikarnassom, zabezpečil si spojenectvo s ľudom Kárie. Tu Alexander prvýkrát ukázal taktiku veľkorysosti voči porazeným národom, aby ich nepohnevali proti svojim Grékom.
Pôvodný cieľ výpravy proti Perzii, dobytie západného pobrežia, bol týmto dosiahnutý. Napriek tomu sa Alexander rozhodol vo výprave pokračovať. Pozdĺž pobreží Lýkie a Pamfýlie sa macedónske vojsko nestretlo s významnejším odporom. Mesto po meste sa vzdávalo bez boja. Alexander vymenoval svojho priateľa Nearcha za miestodržiteľa Lýkie a Pamfýlie.
V lete roku 334/333 pred Kr. dobyl Alexander anatolské vnútrozemie. Alexander postupoval z juhu, jeho generál Parmenion od Sárd na západe. Obidve armády sa stretli v Gordione, hlavnom meste perzskej satrapie Frýgia. Tu vraj Alexander Veľký podľa legendy preťal svojím mečom gordický uzol, o ktorom orákulum predpovedalo, že len ten, kto tento uzol uvoľní, získa vládu nad Áziou.
Macedónci a Gréci istý čas ostali v Gordione, aby počkali na doplnenie mužov a dovoz úrody. V tomto čase zomrel v auguste 333 pred Kr. perzský veliteľ Memnon na chorobu. Za jeho nástupcu vymenovali Farnabaza, a pretože sa Peržania medzitým znova sformovali, Alexander sa znova proti nim vypravil. V Gordione zanechal svojho generála Antigona ako miestodržiteľa Frýgie a dal mu za úlohu podmaniť si sever Anatólie a zabezpečiť cesty pre dopĺňanie zásob.
Cez Kapadóciu vpochodovalo Alexandrovo vojsko do Kilíkie. Tam po krátkom boji dobyli hlavné mesto Tarsos, kde Alexander ostal do októbra.
Bitka pri Isse (333 pred Kr.)
V Tarse sa Alexander dozvedel, že Dareios hrozbu konečne vzal natoľko vážne, že sám viedol vojsko z jadra perzskej ríše na západ. Podľa Plútarcha toto perzské vojsko malo 600 000 mužov, čo je údaj, ktorý je asi značne prehnaný. Dareiovi sa podarilo obísť Alexandrovu armádu na severe a obsadiť Issos (Issus), čím zablokoval cesty pre zásobovanie. V bitke pri Isse sa armády stretli a bojovali proti sebe, až kým Dareios neutiekol z bojiska pre veľké straty. Macedónci mali 450 mŕtvych a 4000 zranených. Neznáme sú perzské straty, boli však asi oveľa vyššie.
Medzi zajatcov, ktorí padli do rúk Macedóncov patrila matka Dareia, jeho žena Statira, päťročný syn a dve dcéry. Alexander s nimi zaobchádzal s rešpektom. Okrem toho bola zajatá Barsine, vdova Memnona. Medzi Alexandrom a Barsine vznikla ľúbostná aféra, z ktorej neskôr vznikol syn, ktorého nazvali Herakles.
Dareios poslal Alexandrovi posla, ktorý mu sľúbil všetky krajiny na západ od Eufratu výmenou za rukojemníkov a koniec výpravy. Keď sa o tejto ponuke dozvedeli, Parmenion vraj povedal: “Keby som bol Alexandrom, prijal by som to.“ Alexander vraj odvetil: “Aj ja by som to prijal, keby som bol Parmenionom.“
Dobytie Palestíny (333 – 332 pred Kr.)
Po bitke pri Isse ostali Alexandrovi dve možnosti: Prenasledovať Dareia do jadra Perzskej ríše alebo dobyť stredomorské pobrežia pod perzskou nadvládou. Pod vedením Farnabaza naďalej operovala perzská flotila so 400 loďami, ktoré mohli kedykoľvek zaútočiť, keď by Alexandrova armáda bola ďalej vo vnútrozemí. Alexander sa preto rozhodol, že dobyje perzské prístavy vo Fenícii a Egypte.
Vo Fenícii dobyl Alexander bez odporu prístavy Tripolis, Byblos, Bejrút a Sidón. Iba v meste Tyros narazil Alexander na odpor. Tyros síce ponúkol rokovania, no Alexandrovi zamietol právo podávať obete v chráme mestského boha Melkarta, ktorého Gréci stotožňovali s Heraklom. Pretože sa Alexander cítil urazený a na tomto práve trval, došlo k obliehaniu mesta, ktoré ležalo na ostrove a zo všetkých strán bolo obklopené morom.
Obliehanie Tyrosu sa začalo v januári 332 pred Kr. a trvalo šesť mesiacov, až kým flotila z macedónskych a spojeneckých fenických lodí nezlomila odpor. V bojoch v uliciach Tyru umreli ďalšie stovky macedónskych vojakov. V zlosti dal Alexander usmrtiť všetkých mužských obyvateľov; posledných dve tisíc preživších dal pribiť na kríže pozdĺž pobrežia. Ženy a deti z Tyru boli predané do otroctva.
Pádom Tyru sa domovské prístavy všetkých perzských lodí dostali do rúk Macedónie. Prístavné mestá zavolali lode do prístavov, čím zbavili Peržanov ich flotily. Od mora Alexandrovi už nehrozilo žiadne nebezpečenstvo.
Dobytie Egypta (332 – 331 pred Kr.)
Staroveký Egypt bol pre Alexandra ľahkou korisťou. Už v Pelusiu (dnes Port Said) mu prišiel v ústrety perzský satrap Mazakes a vyhlásil kapituláciu. Teraz už nebolo vojenských dôvodov viesť armádu do Egypta, ostali však symbolické dôvody. Macedónci tiahli do Heliopolu, kde sa Alexander dal vyhlásiť faraónom Egypta a synom boha Ré. Odtiaľ Alexander pokračoval do Memfisu (Memfidy). Antické pramene informujú, že Grékov po ceste všade oslavovali ako osloboditeľov. Je naozaj možné, že tomu tak bolo, pretože Egypt stratil svoju nezávislosť v prospech Perzie iba 11 rokov predtým. Aby si Egypťanov získal na svoju stranu, dal Alexander skoro všetky vládne funkcie obsadiť domácimi.
V marci Alexander tiahol na západ cez púšť k orákulu Amona v oáze Siva v Líbyjskej púšti. Aké posolstvá sa tam dozvedel, nie je známe. Antické pramene informujú, že sa tam vraj dozvedel, že je synom Dia; napríklad najvyšší kňaz ho vraj pozdravil ako „syna Dia“. Plutachos to upresňuje tak (Alexander 2.1), že jeho otec pochádzal z Herakla cez Karana a jeho matka Aiaka cez Neoptolema a Achilla. V skutočnosti sa však Alexander už predtým označoval ako Diov syn. Zo Sivy sa Alexander vrátil do Memfidy, pobudol tam zopár týždňov a potom svoje vojská odviedol späť do Palestíny.
Dobytie jadra perzského štátu (331 – 330 pred Kr.)
thumb|right|Alexander Veľký a rodina perzského kráľa Dareia III. ([[Francúzsko|francúzska medirytina zo 17. stor.)]]
Alexander tiahol na východ cez Sýriu a prešiel cez Eufrat. Jeho plánom asi bolo ísť odtiaľto na juh do Babylonu, no armáda vedená perzským satrapom Mazaeom mu zatarasila cestu. Alexander sa vyhol bitke, ktorá by ho bola stála veľa mužov, a namiesto toho tiahol na sever. Dareios zatiaľ v Asýrii zhromaždil novú veľkú armádu a Alexander sa chcel stretnúť práve s touto armádou. V septembri 331 prekročili Gréci rieku Tigris.
20. septembra, bezprostredne pred bitkou, bolo zatmenie Mesiaca, ktoré Peržanov zneistilo, pretože ho vnímali ako zlý omen. Gréci mali tábor od perzskej armády pri dedine menom Gaugaméla, preto sa aj nasledujúca bitka stala známou ako bitka pri Gaugaméle. 1. októbra armády Macedónčanov a Peržanov proti sebe bojovali, Gréci aj tentoraz zvíťazili, nepodarilo sa im však zabiť alebo zajať Dareia. Hoci kráľ znova utiekol, bola jeho armáda prakticky zničená. Gréci teraz získali nadvládu nad satrapiou Babylonia a mohli nerušene vtiahnuť do bohatého Babylonu. Mazaeus, ktorý sa po bitke pri Gagugamele stiahol do Babylonu, odovzdal mesto Alexandrovi, ktorý doň vstúpil cez Ištarinu bránu a dal sa vyhlásiť za kráľa Ázie.
Zatiaľ čo predtým Gréci národy Ázie povýšenecky považovali za barbarov, Alexander ich videl inými očami. Fascinovaný nádherou Babylonu prikázal uchovať všetky stavby. Alexander prepáčil perzskému satrapovi Mazaeovi a dokonca ho vymenoval za svojho miestodržiteľa v Babylone.
Po päťtýždňovom pobyte v Babylone tiahol Alexander ďalej na východ, aby zaútočil na veľké perzské mestá v jadre perzského štátu. Mesto Súsy sa vzdalo bez boja. V januári 330 pred Kr. Macedónci dosiahli perzské hlavné mesto Persepolis. Veľa obyvateľov mesta pred príchodom Alexandra spáchalo samovraždu alebo utieklo. Alexander mesto dal vyrabovať a Xerxov kráľovský palác spáliť ako odplatu za spálenie Aténskej akropoly počas Druhej perzskej vojny.
Prenasledovanie a smrť kráľa Dareia (330 pred Kr.)
Hoci bola Perzia teraz v Alexandrových rukách, bol kráľ Dareios III. ešte stále nažive a na úteku. Pretože Alexandrovi oznámili, že je Dareios v Médii, sledoval jeho stopu v júni na severozápad do Ekbatany (dnes Hamadán). Ani Dareiovi prívrženci už teraz nevideli nádej, že by Perziu získali späť. Dokonalosť porážky pripúšťala, len možnosť vzdať sa alebo celý život utekať s Dareiom. Bisthanes, člen kráľovskej rodiny, sa rozhodol zostať v Ekbatane, kde prijal Alexandra a odovzdal mu mesto. Alexander sa opäť prejavil ako veľkorysý človek a vymenoval jedného Peržana za miestodržiteľa v Médii.
Dareios medzitým pokračoval vo svojom úteku. Dúfal, že sa uchýli v Baktrii, kde bol satrapom jeho príbuzný Bessos (Bessus). Bessos však Dareia zajal a poslal k Alexandrovi vyjednávača. Ponúkol mu, že Dareia odovzdá Grékom, ak Baktria na oplátku ostane slobodná. Alexander na rokovania nereagoval a pokračoval v prenasledovaní. Bessos svojho rukojemníka v júli zabil a sám utiekol. Mŕtvolu Alexander priniesol do Persepolu a tam ju slávnostne pochovali.
Prenasledovanie Bessa (330 – 329 pred Kr.)
Medzitým Alexander zistil, že na zabezpečenie vlády nad Perzskou ríšou potrebuje podporu perzských šľachticov. Využil preto vraždu Dareia na to, aby Peržanov vyzval na odvetnú výpravu proti Bessovi, ktorý si medzitým dal meno Artaxerxes V. a nazval sa veľkokráľom Perzie. Grécki vojaci neboli veľmi nadšení, že sa musia pomstiť za smrť úhlavného nepriateľa a navyše bojovať proti Peržanom. Okrem toho im bola krajina na severovýchode úplne neznáma. Tamojšie provincie Baktria a Sogdia sa nachádzali približne na územiach dnešných štátov Afganistan, Uzbekistan a Turkmenistan.
V auguste 330 sa Alexander vypravil na novú výpravu a dobyl najprv Hyrkániu, perzskú satrapiu na južnom pobreží Kaspického mora. Medzi osobami bojujúcimi proti Alexandrovi, bol aj Oxyartes, Dareiov brat. Namiesto toho, aby sa z Hyrkánie vydal priamou cestou do Baktrie, išiel Alexander cez satrapiu Aria, ktorej satrap Satibarzanes sa zúčastnil na zajatí Dareia. Alexander dobyl hlavné mesto Aratcoana, predal obyvateľov do otroctva a premenoval mesto na Alexandriu. Dnes sa mesto volá Herat.
Na jeho ďalšej ceste došlo k incidentu, pri ktorom bol Parmenionov syn Filótas obvinený, že sa pokúsil zavraždiť Alexandra (resp. že Alexandrovi neprezradil plánovaný atentát na neho). Či k tomu pokusu naozaj došlo, je nejasné. Možno aféra bola len Alexandrovou zámienkou na odstránenie Parmenióna, ktorý sa stal hovorcom Alexandrových kritikov. Alexandrov sklon ctiť si Peržanov a dokonca nosiť ich odevy mnoho Grékov vnímalo ako nadbiehanie barbarskému národu. Filóta dal Alexander na mieste zavraždiť kopijou. Potom k adjutantom Parmenióna poslali kuriéra, ktorý zostal v Ekbatane. Adjutanti vykonali Alexandrov rozkaz a zabili Parmenióna.
Po namáhavej ceste pozdĺž rieky Tarnak dosiahol Alexander v apríli 329 centrum dnešného Afganistanu a založil tam ďalšiu Alexandriu, dnešný Charikar, na úpätí Hindukúšu. Odtiaľto chcel Alexander prekročiť pohorie a po tejto ceste vpadnúť do Baktrie. Podľa legendy tu Gréci našli horu, na ktorej bol pripútaný poloboh Prometeus.
Keď sa do Baktrie dostala správa, že sa Alexander chystá prejsť cez Hindukúš, obávali sa obyvatelia Baktry (dnes Balch) potrestania svojho mesta a vyhnali Bessa. Namáhavý prechod cez pohorie medzitým vojakov donútil, aby zjedli niektoré z nákladných zvierat. Vyčerpaní dorazili do Baktrie, ktorú im odovzdali bez boja. Alexander svojho perzského dôverníka Artabazoa, otca Barsiny, vymenoval za satrapa.
Alexander sa v Baktre dlho nezdržal a ďalej sledoval Bessa, ktorý utiekol na sever k rieke Amudarja. Tento dlhý pochod cez púšť bez vody sa veľa Grékom stal osudným. Bessos medzitým dal zničiť všetky lode, s ktorými by sa cez Amudarja bolo dalo prejsť. Macedóncom trvalo päť dní, kým zhotovili dosť pltí na preplávanie rieky. Potom prešli na druhú stranu do satrapie Sogdia v dnešnom Turkménsku.
Bessovi sprievodcovia už nechceli utiecť. Vzbúrili sa proti nemu, zajali ho a vydali Alexandrovi. Ten sa ukázal byť neľútostným a dal Bessovi odrezať nos a uši. Potom ho Alexander takto odovzdal Oxyartovi, aby ho priviedol do Médie na miesto, kde bol zavraždený Dareios. Tam Bessa ukrižovali.
4309 Marvin
4309 Marvin je planétka s priemerom 33 km, ktorú objavil Harvard Observatory 30. augusta 1978.
Alexander Veľký
Prenasledovanie Bessa (330 – 329 pred Kr.)
Alexander medzitým išiel ďalej na sever a dorazil k hlavnému mestu Sogdie Marakandy (dnes Samarkand). Všetky satrapie perzskej ríše teraz podliehali Alexandrovi a nikto okrem neho samého si už nenárokoval perzský kráľovský titul.
Alexander v Sogdii (329 – 327 pred Kr.)
Po dobytí Samarkandu tiahol Alexander ešte ďalej k Syrdarje a založil tam mesto Alexandria Eschate („najvzdialenejšia Alexandria“), dnešný Chudshand v Tadžikistane. Stalo sa to v máji roku 329 pred Kr.
Rys červený
Rys červený (Lynx rufus alebo Felis rufus) je mäsožravec z čelade mačkovité.
Alexander Veľký
Alexander v Sogdii (329 – 327 pred Kr.)
Približne v rovnakom čase sa proti Alexandrovi vzbúrilo obyvateľstvo Sogdie. Vodcom rebélie bol muž menom Spitamenes, ktorý predtým zradil Bessa a odovzdal ho Alexandrovi. Alexander tiahol od jedného vzbúreneckého mesta k druhému, sedem z nich obliehal a potom zabil všetkých obyvateľov. Medzitým dobyl Spitamenes späť Marakandu, no Alexander si mesto znovu vydobyl. Spitamenes ušiel. Keďže boli vojaci vyčerpaní a ich počet klesol, musel Alexander upustiť od prenasledovania. V hneve spálil dediny a polia roľníkov, ktorí podporovali sogdickú vzburu. Na zimu 329/328 pred Kr. sa vrátil do Médie a očakával nové vojská, ktoré mali poslať zo západu.
Na jar roku 328 sa Alexander vrátil do Sogdie. Podľa prameňov pri Amudarje založil ďalšiu Alexandriu, ktorá je možno totožná s dnešnou osadou Ai Khanum. Boj proti sogdickým rebelom trval celý rok. Až po mesiacoch sa ukázalo, že prívrženci Spitamena začínajú opúšťať svojho veliteľa. Hlavu vodcu rebelov napokon Alexandrovi priniesli v decembri 328.
Rys červený
Má tzv. „bokombrady“ na tvári a kýpťovitý chvostík. Srsť je prevažne červenohnedá s rôznymi škvrnami. Loví zajacovce, ale vyžije aj z hlodavcov, jeleňovitých a zdochlín. Žije v púšťach až zmiešaných a ihličnatých lesoch.
Alexander Veľký
Alexander v Sogdii (329 – 327 pred Kr.)
Kým sa oslavovalo víťazstvo, vypukol spor medzi Alexandrom a jeho generálom Kleitom. Obaja boli v tom čase opití a Kleitos začal chváliť Alexandrovho otca Filipa. Alexander sa tým cítil tak urazený, že Kleita zabil kopijou. Nato svoj čin oľutoval a považoval ho za jednu zo svojich najväčších chýb, no Alexandrov sklon k nadmernému alkoholizmu ostal slabosťou, pri ktorej často stratil sebakontrolu.
V nasledujúcom roku 327 pred Kr. dobyl Alexander ešte dve sogdické opevnenia. Potom už nebolo nikoho, kto by sa mu staval na odpor. Dva roky sa Sogdičania búrili proti Alexandrovi a zaplietali ho do stále nových potýčok. Po tomto čase väčšina z nich už nežila alebo bola zotročená. Predtým ako sa Alexander vrátil do Baktrie, nechal v dobytých územiach Sogdie 11000 mužov ako okupačné sily.
Alexander v Baktrii (327 pred Kr.)
Späť v Baktre vydal Alexander množstvo rozkazov, ktoré mu ešte viac odcudzili jeho grécku generalitu. Pretože sa baktrickí jazdci ukázali byť užitoční pri výpravách v Sogdii, prikázal Alexander svojím generálom, aby 30000 mladých Peržanov a Baktrijčanov vycvičili na vojakov falangy. Aj do kavalérie začlenili domácich. Vojaci svoje úlohy akceptovali len neradi, no ešte stále Peržanom nedôverovali.
Alexander sa v Baktre oženil s Roxanou (Rhóxanou), sogdickou princeznou, dcérou muža menom Oxyartes (nepliesť si s bratom Dareia rovnakého mena). Touto politickou svadbou sa snažil upokojiť Sogdiu. Zato Alexander poslal preč svoju dlhoročnú milenku Barsinu a spoločného nemanželského syna Herakla. Svadba bola aj urážkou pre Alexandrovho spojenca Artabaza, Barsininho otca, ktorý bol jeho miestodržiteľom v Baktrii.
Alexander sa okrem toho pokúšal zaviesť perzský dvorný rituál proskynézy. K nemu patrilo, že každý, kto chcel prestúpiť pred kráľa, sa pred ním musel skloniť a tvár pritlačiť k zemi. Slobodní Gréci však takéto gesto vykonávali len pred bohmi. Hovorí sa, že sa viacerí z Alexandrových generálov zdráhali takto sa pred ním ponižovať, a že Alexander tento zámer potom musel zrušiť. Len Peržania sa pred ním museli skláňať, Gréci nie.
Alexandrove nariadenia ľudia vnímali ako natoľko zvláštne, že tentoraz hrozilo, že vypukne medzi gréckymi vojakmi otvorená vzbura. Aby jej zabránil, dal Alexander popraviť celý rad bývalých členov jeho družiny, medzi nimi aj jeho dvorného životopisca Kallisthéna z Olyntu.
Výprava do Indie (326 pred Kr.)
Po dobytí celej Perzskej ríše sa Alexander rozhodol, že svoju ríšu rozšíri ďalej na východ. India bola pre Grékov pololegendárnou krajinou, o ktorej nič nevedeli. Krajina, ktorú vtedy volali India, nie je totožná s dnešným štátom India. Začínal tam, kde sa končila Perzia: na východe Afganistanu. Patril do nej aj Pakistan a samozrejme dnešná India. Presne vymedzená východná hranica neexistuje, pretože žiaden cestovateľ sa nikdy nedostal hlbšie do Indie. Najzápadnejšie časti tejto Indie boli v čase Dareia I. kedysi časťami Perzskej ríše. India nebol jednotný štát, ale pozostávala z množstva málo známych miništátov. Výprava do Indie nebola vojensky potrebná. Dôvodmi boli zrejme iba Alexandrova zvedavosť a bojachtivosť.
Začiatkom roka 326 pred Kr. dve grécko-perzské armády prenikli do doliny rieky Kábul, ktorá bola vtedy súčasťou Indie. Prienik bol spojený s mimoriadnymi krutosťami. Stále zriedkavejšie preukazoval Alexander voči dobytým územiam veľkorysosť. Ničili sa mestá a dediny a ich obyvateľstvo sa vraždilo. Spomenuté armády sa stretli pri rieke Indus. Alexander z krajiny medzi Kábulom a Indusom urobil provinciu Gandhara a člena svojej družiny Nikanora vymenoval za jej miestodržiteľa. Na druhom brehu Indusu Omfis, kráľ Taxily, ktorá sa nachádzala asi od dnešného Islamabadu, zajal Alexandrove vojská. Tu sa Alexander stretol s mužom menom Kalanus, ktorého vyzval, aby ho sprevádzal na ďalších výpravách. Kalanus súhlasil a stal sa Alexandrovým poradcom; zrejme bol pri ďalších rokovaniach s indickými vodcami veľmi užitočný.
Z Omfisovho dvora Alexander vyzval ďalšie štáty Pandžábu, aby sa mu podrobili a uznali ho za boha. Toto odmietol Poros, kráľ Pauravasu, ktorý od Taxily oddeľoval rieka Hydaspes (dnes Jhelum). V máji Alexander počas lejaku prešiel cez Hydaspes a zvíťazil nad jazdeckou jednotkou vedenou Porosovým synom. Gréci a Peržania tiahli ďalej na východ. Počtom boli voči malej Porosovej armáde, ktorá ich očakávala, vo výhode, no len ťažko sa vysporadúvali v značne zalesnenej krajine so stálymi dažďami. Okrem toho sa k nim dostali správy, že Poros mal jednotku vojnových slonov, s ktorými Gréci nikdy predtým nebojovali. V bitke pri rieke Hydaspes Indovia prehrali. V tejto bitke vraj umrel Alexandrov kôň Bukefalos, hoci iné pramene tvrdia, že zomrel na stareckú slabosť už pred bitkou. Na počesť svojho dlhoročného jazdeckého koňa založil Alexander mesto Bukefala (dnes Jalapur). Poros dostal milosť a vymenovali ho za Alexandrovho miestodržiteľa v Pauravase.
Ďalej na východe sa nachádzalo indické kniežatstvo Magadha pri rieke Gange, ktoré ledva poznali aj samotní ľudia z Pandžábu. Alexander chcel dobyť aj túto krajinu. Za silných monzúnových dažďov sa demoralizovaná armáda trápila cestou smerom na východ a musela prechádzať cez jednu rieku v stave povodne za druhou. Koncom júla bol na rade prechod cez Hyfasis (dnes Beas) a od Magadhy boli vojaci ešte veľmi ďaleko. Vtom sa muži vzbúrili a odmietali ísť ďalej. Alexander bol maximálne nahnevaný, nakoniec ho však jeho dôstojník Coenus prehovoril, aby sa obrátili. Na brehu rieky Hyfasis založil ďalšiu Alexandriu a usídlil tu veľa veteránov, ktorí sa tým pádom sotva mohli nádejať, že sa niekedy vrátia do Grécka.
Návrat do Perzie (326 – 325 pred Kr.)
Namáhavý návrat k rieke Hydaspes trval do septembra. V Bukefale bola začatá stavba 800 lodí, ktoré sa mali plaviť po prúde k Indickému oceánu. Nebolo ich však dosť na to, aby prepravili celú Alexandrovu armádu, preto museli lode na brehu sprevádzať vojaci-pešiaci. V novembri vyrazili od Bukefaly, no po desiatich dňoch narazili pri sútoku rieky Hydaspes s riekou Acesines (dnes Chenab) na pereje, v ktorých stroskotalo viacero lodí a veľa Grékov prišlo o život.
Ďalšia cesta viedla cez indické štáty, ktoré si Alexander nepodrobil. Tieto na armádu stále útočili a Peržania a Gréci ničili mestá a dediny všade, kde im prišli do cesty. Pri Multane Alexandra ťažko zranili šípom. Strela mu prenikla do pľúc. Hoci Alexander prežil, po celý zvyšok svojho života trpel na následky tohto zranenia. Z nemocenského tábora rozkázal, aby založili na sútoku riek Acesines a Indus ďalšiu Alexandriu (pri dnešnom Uchu), a aby Roxanin otec Oxyartes bol vymenovaný za miestodržiteľa tejto novej provincie.