cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
René-Robert Cavelier de La Salle
Cesty
La Salle sa vydal z Francúzska na spiatočnú cestu do Severnej Ameriky 24. júla 1684. Do Ameriky sa vydal s veľkou výpravou a úmyslom založiť francúzsku kolóniu v oblasti Mexického zálivu pri ústí rieky Mississippi. Z Francúzska vyplával na štyroch lodiach, na ktorých bolo nalodených tristo kolonistov. Výprava bola sužovaná pirátmi, zlou navigáciou a napokon aj nepriateľskými indiánmi. Loď St-François, ktorá bola plne naložená zásobami, padla za obeť španielskym pirátom v Karibiku. Druhá loď L'Aimable sa pri zálive Matagorda Bay dostala na plytčinu. Muži z tejto lode sa snažili zachrániť aspoň zásoby jedla, tovaru a delá, ale boli pozabíjaní miestnymi indiánmi. Loď L'Aimable sa napokon 7. marca potopila.
O týždeň neskôr po tejto veľkej strate sa loď Le Joly, ktorú pre túto výpravu zapožičal samotný francúzsky kráľ Ľudovít XIV., vrátila do Francúzska. Na jej palubu sa nalodilo 180 kolonistov, ktorí sa rozhodli pre návrat. Výprave zostala už len posledná loď La Belle a 70 ľudí. Preživší založili v Texase Fort Saint Louis pri Garcitas Creek, kde mali čerstvú vodu, ryby, dobrú pôdu a bol tu aj dostatok dreva.
Na začiatku júna La Salle zvolal svojich ľudí aby im oznámil, že pôjdu 70 míľ do vnútrozemia založiť novú osadu. Od lode La Belle museli všetky veci prenášať, čo im trvalo do polovice júla. Do tej doby polovica osadníkov zomrela v dôsledku malého prídelu jedla a prepracovania. Nažive ostalo už len 43 osôb. Podnikali krátke výpravy, aby preskúmali svoje okolie. Pri jednej z nich, na ktorej bol aj La Salle s niekoľkými mužmi sa loď La Belle v búrke potopila. La Salle naďalej veril, že jediná šanca na záchranu spočíva v neustálom putovaní po krajine a požiadaní o pomoc Nové Francúzsko. Niektorí muži sa začali proti nemu búriť. La Salle sa napokon odcudzil aj svojim najvernejším, ktorí s ním zostali až do samotného konca. Pri jednej s ďalších výprav, na ktorých bolo 17 kolonistov, prišiel o život. Stalo sa tak po tom, čo sa viacerí muži začali hádať o prídely mäsa. René-Robert Cavelier de La Salle bol zavraždený 19. marca 1687. Jeho vrahom bol Pierre Duhaut. Pred La Salleho vraždou boli zavraždení v spánku aj traja z jeho spoločníkov. Jeden z nich bol La Salleho synovec.
Po La Salleho a ďalších vraždách sa zvyšok výpravy napokon dostal v roku 1688 do Montrealu. Zvyšných 23 mužov, ktorí zostali v pevnosti Fort Saint Louis bolo pozabíjaných indiánmi Karankawa.
Logny-Bogny
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 189 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
Herakle
Herakle (tiež Herkle alebo Herkl) bol v etruskej mytológii totožný s gréckym hrdinom Heraklom.
Konkatedrála Nanebovzatia Panny Márie
Konkatedrála Nanebovzatia Panny Márie v Opave je mohutná trojloďová katedrála s dvomi vežami, vybudovaná v 14. storočí v gotickom slohu na mieste staršej románskej stavby zo začiatku 13. storočia. Od roku 1996 je druhým sídelným kostolom ostravsko-opavského biskupa.
Dejiny
Pôvodný kostol na tomto mieste dali po roku 1204 postaviť nemeckí rytieri, ktorí miestnu farnosť spravovali až do roku 1540. Najstaršia známa zmienka o kostole pochádza z roku 1216, dotyčná listina sa však nedochovala. Pri západnom priečelí sa nachádzajú dve veže, z ktorých južná pochádza z konca 13. storočia a severná z polovice 14. storočia, kedy bola vybudovaná prevažná časť dnešnej stavby, vrátane presbytéria, sakristie a južnej kaplnky. V rokoch 1565, 1604 a 1619 sa zmocnili kostola luteráni a od roku 1570 do roku 1603 sa tu konali len evanjelické bohoslužby. Južná veža bola v roku 1686 zvýšená novou osembokou barokovou nadstavbou na dnešnú výšku 102 metrov. Po požiari v roku 1689 došlo k barokovej prestavbe interiéru, po požiari v roku 1758 získal kostol nové klenby. Od roku 1995 je kostol národnou kultúrnou pamiatkou, od roku 1996 konkatedrálou novovzniknutej Ostravsko-opavskej diecézy.
Divadlo verejnej služby
Divadlo verejnej služby (nazývané aj štatutárne) je považované za základný typ divadla. Bolo zriadené z nadosobných pohnútok poskytovať kultúrnu službu verejnosti. Jeho zriaďovateľom je štát, kraj alebo obec. Jeho zriaďovateľ tiež zabezpečuje jeho kontinuálne finacovanie vo forme dotácií a subvencií.
Takéto divadlá sú repertoárové (majú na repertoári viacero titulov), ensamblové (majú stály súbor alebo viac súborov) a majú stále pôsobisko.
Srní (okres Klatovy)
Srní je obec v Česku v okrese Klatovy v Plzenskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 261 obyvateľov, z toho 128 mužov a 133 žien, pričom priemerný vek v obci bol 42,6 roka (muži 44,7 roka, ženy 40,5 roka).
František Andraščík
Tvorba
Debutoval v roku 1963 zbierkou básní Brieždenie. V sedemdesiatych rokoch, v období "normalizácie", bol kvôli kritickým názorom na vývoj spoločnosti a kultúry politicky perzekvovaný a nemohol publikovať. Zbierku básní Úpenlivé ruky vydal preto až v roku 1985. Vo svojej tvorbe sa zamýšľa nad zmyslom života, jeho mravnou hodnotou, nádejou a beznádejou, ale taktiež opisuje moderného človeka nachádzajúceho sa v živote plnom tragických paradoxov. Okrem básnickej tvorby sa venoval aj písaniu prózy, esejí a kritických článkov. Svoje eseje uverejňoval v časopisoch Romboid, Slovenské pohľady, Mladá tvorba či Krok. Zameriava sa v nich na kritiku bujnejúcej meštiackosti, reflexiu vzťahov poézie a filozofie, avantgardy a súčasnosti, poézie a mágie a taktiež sentimentality v literatúre či etike kritiky.
Eseje
(výber z esejí, ktoré boli počas autorovho života uverejnené v rôznych časopisoch, vyšiel vo vydavateľstve Modrý Peter)
Buais
Buais je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Manche, v regióne Dolná Normandia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Východný Železný štít
Východný Železný štít, správne Východný železný štít , je platňami opancierovaná hora lichobežníkového tvaru v hlavnom hrebeni Vysokých Tatier. Jeho charakteristickú siluetu dobre vidno z niektorých častí magistrály v Mengusovskej doline. Hoci nepatrí k najvyšším, impozantná je jeho severozápadná hrana, horolezecky najťažšie miesto v hlavnom hrebeni Tatier. Býva radený k najkrajším tatranským štítom.
Možno sa stretnúť aj s dlhším názvom „Východný štít nad Železnou bránou“ (Ivan Dieška).
Topografia
Od Snežných kôp na severozápade ho oddeľuje výrazné sedlo Východná Železná brána, dávno známy priechod medzi Zlomiskovou a Kačacou dolinou, neznačené. Zlomisková štrbina ho delí od Popradského Ľadového štítu.
Evanjelický kostol v Trnave
Evanjelický kostol v Trnave je kostol postavený architektom Josefom Marekom v tesnej blízkosti mestských hradieb v roku 1924. Kostol je zaujímavý amfiteátrovým usporiadaním interiéru a závesným stropom. Bol postavený v štýle funkcionalizmu na námestí SNP.
T-Mobile MDA
MDA (Mobile Digital Assistant) je názov série smatrfónov od známej taiwanskej firmy HTC, predávaných pod značkou operátora T-Mobile.
Evanjelický kostol v Trnave
Súťažné návrhy
Súťažné podmienky vypísal v roku 1923 evanjelický farár Miloš Rupeldt. Prispel v nich radou pre situačné a dispozičné riešenie evanjelického kostola. Prvá cena ani nebola udelená. Druhá cena bola udelená arch. Gahurovi zo Zlína, tretia arch. Tvarožkovi z Bratislavy. Ceny obdržali hlavne pre amfiteatrálny pôdorys prispôsobený duchu evanjelického obradu. Celková úroveň súťaže však bola veľmi slabá a tak bol projekt zadaný miestnemu architektovi Josefovi Marekovi, ktorý pomocou evanjelického zboru a presných informácií rozriešil dispozíciu evanjelického kostola.
T-Mobile MDA
Na európskom trhu boli dostupné najmä modely: T-Mobile MDA I, MDA II a MDA III.
Evanjelický kostol v Trnave
Architektúra
Kostol je funkcionalistická stavba s polkruhovým pôdorysom, postavená v roku 1924 v pôvodnej hradobnej priekope.
T-Mobile MDA
Ďalšie vyrábané modely (najmä pre trh USA): MDA (US) (HTC Wizard), MDA Ameo (HTC Athena), MDA Compact (HTC Magician), MDA Compact II (HTC Charmer), MDA Compact III (HTC Artemis), MDA Compact IV (HTC Diamond), MDA Compact V (HTC Touch Diamond 2), MDA Mail (HTC Excalibur), MDA Pro (HTC Universal), MDA Touch (HTC Elf), MDA Touch 256 (HTC Elfin), MDA Touch Plus (HTC Niki), MDA Vario (HTC Wizard), MDA Vario II (HTC Hermes), MDA Vario III (HTC Kaiser), MDA Vario IV (HTC Raphael)
Podrobnejší zoznam modelov HTC.
Evanjelický kostol v Trnave
Exteriér
Objekt evanjelického kostola je umiestnený na námestí SNP v tesnom kontakte s mestskými hradbami. Architektonická kompozícia kostola je realizáciou reformačných názorov na koncepciu kostola, ako ich v povojnových časoch sformuloval biskup Jur Janoška. Monumentálne pôsobiace priečelie sa opiera na severnej strane o masívnu hmotu veže štvorcového pôdorysu, ktorá je ukončená nadstavbou zvonice s hodinami a zvonmi.Je čiastočne vysunutá z uzavretej pôdorysnej schémy. Polvalcová hmota v exteriéri je na prízemí rozšírená arkádovou ochodzou, z ktorej vedú v dvoch predstavaných valcových vežiach schodištia na emporu. Arkádová ochodza bola pôvodne zasklená. Jasnosť zoskupenia hmôt bolo princípom zrkadliacim snahu dosiahnuť súhru medzi formou a obsahom.
Interiér
V centre vnútorného priestoru sa nachádza kazateľnica a pred ňou oltár. Celý interiér je orientovaný ku kazateľnici, preto má pôdorys kostola polkruhový tvar. V tomto smere má usporiadané rady sedadiel s emporou. Prístup na emporu je z dvoch bočných valcových veží. Tak ako sa stáčajú rady sedadiel, tak aj biele traverzy na strope v modrom poli.Interiér kostola je symbolický. Všetko sa zbieha k centru, ku Kristovi na oltári. Jednoduché priečelie interiéru je doplnené trojicou ník. V prostrednej najväčšej je umiestnená kazateľnica a pred ňou oltár so sochou Krista podľa Canovu. V bočných nikách je krstiteľnica a priestor pre spevácky zbor. Interiér kostola presvetľuje rad polkruhovo zakončených vysokých okien. Posviacka kostola bola 18. októbra 1924 vtedajšími biskupmi Jurajom Janoškom a Samuelom Zochom. V roku 1974 bol jednoduchý interiér doplnený závesným podhľadovým stropom.
Charles de Gaulle
Charles André Joseph Marie de Gaulle (* 22. november 1890, Lille, Francúzsko – † 9. november 1970, Colombey-les-Deux-Églises) bol francúzsky vojak, generál a politik. Bol vodcom Oslobodených francúzskych síl v 2. svetovej vojne a hlavou provizórnej vlády v rokoch 19441946. V roku 1958 bol vyzvaný, aby zostavil vládu a bol prvým prezidentom 5. francúzskej republiky a spolukniežaťom Andorry (19581969).
Mladosť
Narodil sa v rodine právnika a profesora filozofie. Strednú školu absolvoval v Paríži a v roku 1911 odišiel na vojenské učilište École Spéciale Militaire v Saint-Cyre. Promoval v roku 1912 a pripojil sa k pechote.
1912 – 1940 vojenská kariéra
Keď vojna skončila, ostal v armáde. Počas poľsko-sovietskej vojny v rokoch 19191920 sa ponúkol poľskej armáde, ktorá ho prijala za inštruktora. V rokoch 19201921 pôsobil v Poľsku ako člen francúzskej misie počas vojny so sovietskym Ruskom. Bol povýšený a ponúkala sa mu možnosť ďalšej kariéry v Poľsku, ale vybral si miesto toho návrat do Francúzska.
V čase pôsobenia v misii počas vojny v Poľsku, ktorá bola tak odlišná od 1. svetovej vojny, vydával množstvo kníh a článkov o reorganizácii armády, Silno ovplyvnený vojnou, konkrétne použitím tankov, a nedostatkom zákopov. Podporoval nové spôsoby mechanizácie vojska a špeciálnych obrnených divízií.
Neskôr pôsobil v Saint-Cyre ako učiteľ vojenských dejín. V roku 1925 sa stal pobočníkom H. P. Pétaina. Od roku 1929 bol dôstojníkom francúzskeho zboru v Bejrúte. Pred začiatkom vojny bol povolaný späť do Francúzska ako člen Národnej obrannej rady. V roku 1939 bol veliteľom tankového pluku.
V čase vypuknutia 2. svetovej vojny mal hodnosť plukovníka. 17. mája 1940 de Gaulle napadol nemecké vojsko pri Montcornete. Len s 200 francúzskymi tankmi a bez leteckej podpory dokázal zastaviť postup nemeckých vojsk. Väčší úspech dosiahol 28. mája, keď jeho tanky prinútili nemecké obrnené jednotky ustúpiť pri Caumonte. Stal sa prvým a jediným francúzskym veliteľom, ktorý prinútil Nemcov ustúpiť počas ich invázie do Francúzska. Za prejavenú statočnosť bol v roku 1940 povýšený na generála a viedol 4. obrnenú divíziu v Alsasku.
6. mája 1940 ho Paul Reynaud vymenoval za zástupcu ministra pre národnú obranu a vojnu a vkladal veľa nádejí do spolupráce s Anglickom. Bol v Anglicku, keď sa 16. júna stal Pétain premiérom a mal v úmysle dosiahnuť prímerie s Nemeckom. De Gaulle sa rozhodol odmietnuť francúzsku kapituláciu. Po zvolení Winstona Churchilla na post predsedu britskej vlády odišiel do Londýna a presadzoval spojenectvo s Veľkou Britániou proti Nemecku.
1940 – 1945 druhá svetová vojna
Z Londýna neskôr viedol „Forces françaises libres“. Zatiaľ čo USA sledovali správanie sa vichystického Francúzska (t. j. tej časti krajiny, ktorá kolaborovala s Nemeckom), britská vláda na čele s Winstonom Churchillom podporovala de Gaulla.
4. júla 1940 odsúdil vojenský súd v Toulouse de Gaulla v neprítomnosti k štyrom rokom väzenia. Druhý vojenský súd ho 2. augusta 1940 odsúdil na trest smrti za zradu.
Počas jednaní so svojimi spojencami Britániou a USA de Gaulle vždy nástojil na udržaní absolútnej samostatnosti francúzskych vojenských akcií, dokonca i za cenu, že sa to jeho spojencom nepáčilo. Ako hovorí jeden z jeho najznámejších výrokov, Francúzsko nemá priateľov, ale len svoje záujmy.
Po jeho návrate do Francúzska sa vrátil do svojej kancelárie na ministerstve vojny, kde prehlasoval nezávislosť Tretej republiky a popieral legitímnosť vichystického Francúzska.
Po vojne sa stal prezidentom dočasnej vlády (od septembra 1944), no z tohto postu 20. januára 1946 odstupuje, pretože sa mu nepáčia rozbroje medzi politickými stranami, a nesúhlasí tiež s návrhom ústavy pre 4. republiku, presvedčený, že sa do rúk parlamentu sústredila prílišná moc.
1946 – 1958 štvrtá republika
V apríli 1947 de Gaulle prejavil novú snahu transformovať politickú scénu vytvorením Francúzskeho ľudového zhromaždenia (Rassemblement du Peuple Français, alebo RPF), ale hnutie stratilo po počiatočnom úspechu dych. V máji 1953 odstúpil znovu z aktívnej politiky, hoci v RPF zostal až do septembra 1955. Odišiel do Colombey-les-deux-Églises, kde písal svoje spomienky z vojny (Mémoires de guerre). Počas tohto obdobia formálneho dôchodku však de Gaulle udržoval pravidelný kontakt s predošlými politikmi z obdobia vojny a dní RPF, vrátane stúpencov zapojených do politického vývoja v Alžírsku.
Štvrtá republika bola poznačená politickou nestálosťou, jej neúspechmi v Indočíne a jej neschopnosťou vyriešiť alžírsku otázku. 13. mája 1958 obsadili osadníci vládne budovy v Alžírsku, útočiac na to, čo pokladali za slabinu francúzskej vlády. „Výbor civilnej a armádnej verejnej bezpečnosti“ bol vytvorený de Gaullovým stúpencom, generálom Jacquesom Massom. Generál Raoul Salan, vrchný veliteľ v Alžírsku, oznámil v rádiu, že „armáda má prevziať dočasne zodpovednosť za osud Francúzov v Alžírsku“. 1. júna 1958 sa de Gaulle stáva premiérom a na 6 mesiacov mu bola udelená Národným zhromaždením mimoriadna právomoc. 28. septembra 1958 sa koná referendum a 79,2 % voličov hlasuje za novú ústavu a vytvorenie 5. republiky a kolónie (nie však Alžírsko, to bolo oficiálne súčasťou Francúzska, nie kolóniou) dostali na výber medzi novou ústavou alebo priamou nezávislosťou. Všetky kolónie hlasovali za novú ústavu, iba Guinea nie.
1958 – 1969 piata republika
náhľad|vľavo|200px|De Gaulle a [[Konrad Adenauer v 1961 na letisku Kolín/Bonn]]
V novembri 1958 vyhral de Gaulle voľby a v decembri bol zvolený 78 % za prezidenta. 21. decembra 1958 sa stal prezidentom Francúzskej republiky. Dohliadal na ekonomické stabilizovanie a revitalizáciu krajiny, a začal tým, že zaviedol nový francúzsky frank (v hodnote 100 starých frankov). Na medzinárodnom poli odmietol spoluprácu s USA i ZSSR a snažil sa o vytvorenie nezávislého Francúzska s jeho vlastnými nukleárnymi zbraňami. Začal budovať základy Európskeho hospodárskeho spoločenstva (dnešná Európska únia) a vetoval prvý pokus Británie o vstup do spoločenstva v januári 1963.
Zatiaľ čo on veril, že je možné vyhrať vojnu v Alžírsku, medzinárodne to bolo neudržateľné, a tak sa musel zmieriť s nezávislosťou tejto krajiny. Tento postoj vyvolal obrovský hnev medzi francúzskymi osadníkmi a de Gaulle bol nútený potlačiť dve povstania v Alžírsku. Po podpísaní Evianských dohôd, ktoré dali nezávislosť Alžírsku (3. júl 1962), mohol de Gaulle obrátiť svoju plnú pozornosť na zahraničnú politiku, v ktorej napr. Francúzsko pod jeho velením i druhýkrát vetovalo vstup Veľkej Británie do EHS. V septembri 1962 sa pokúšal vsunúť do ústavy článok, podľa ktorého by ústava dovoľovala voliť prezidenta v priamych voľbách. Nasledovala porážka v národnom zhromaždení, ktoré de Gaulle následne rozpustil a vypísal nové voľby, ktoré vyhrali gaullisti. Napriek dohode odstúpil aj ministerský predseda Michel Debré, ktorý bol nahradený Georgesom Pompidou. V decembri 1965 sa de Gaulle ešte pokúsil vrátiť do prezidentského kresla a v druhom kole volieb porazil Françoisa Mitterranda. V zahraničnej politike pokračoval v budovaní nezávislej politiky, odsúdil vojnu vo Vietname, odsúdil aj Izrael za šesťdňovú vojnu a Francúzsko opustilo vojenskú štruktúru NATO (február 1966). Na návšteve v Kanade sa mu podarilo pobúriť celý anglosaský svet, keď podporil snahy Quebecu o nezávislosť, za čo ministerský predseda Kanady Lester B. Pearson zrušil jeho plánovanú návštevu hlavného mesta a požiadal ho, aby opustil krajinu.
De Gaulle sa napokon rozhodol prijať niektoré reformy, ktoré demonštranti žiadali. Znovu zvažoval vypísanie referenda, ktoré by podporilo jeho kroky, ale Pompidou ho presvedčil, aby rozpustil parlament a vypísal nové voľby. V júni 1968 zaznamenali voľby obrovský úspech de Gaulla a jeho prívržencov – keď postrašil verejnosť obrazom možnej občianskej vojny, väčšina krajiny sa pripojila k nemu. Jeho strana voľby vyhrala, no Pompidou bol znenazdania nahradený v júni Mauricom Couve de Murville.
1969: dôchodok
náhľad|200px|Náhrobný kameň de Gaulla na cintoríne v Colombey-les-Deux-Églises Charles de Gaulle abdikoval dňa 28. apríla 1969 po oznámení výsledkov referenda o presune niektorých kompetencií na kraje a o transformácii Senátu, ktoré boli odmietnuté, pretože svoje zotrvanie vo funkcii podmienil prijatím týchto zmien. Odišiel znovu do Colombey-les-deux-Églises, kde v roku 1970 zomrel. Stál pri vzniku „Slobodného Francúzska“ a pomohol udržať tvár svojej krajiny i po vojne, hoci jej časť, známa ako Vichy, kolaborovala s nemeckými nacistami. Ľudia sa k nemu obrátili ešte raz, na konci 50. rokov, keď malo Francúzsko opäť problémy – tentoraz kvôli alžírskej kríze. Na jeho počesť boli po ňom pomenované medzinárodné letisko Charlesa de Gaulla, lietadlová loď, námestie a veľa ulíc vo Francúzsku. V roku 2005 bol zvolený svojím národom za najväčšiu osobnosť Francúzska, a zaujímavé je, že na prvý desiatich miestach rebríčka sa neumiestnil okrem neho žiaden politik a nedostali sa tam ani také mená ako Napoleon Bonaparte či ktorýkoľvek z francúzskych kráľov.
Dielo
Francúzske vydania:
Tinia
Tinia (iné mená: Tin, Tins) bol v etruskej mytológii najvyšším bohom, manžel Thalny alebo Uni.
Bol vládcom nebies a členom mocného triumvirátu bohov, vrátane Menrvy a Uni. Bol spájaný s bleskmi, kopijami a kráľovským žezlom. V etruskom jazyku slovo alebo <tinš> znamená "deň", plurál je. To znamená, že je bohom, ktorý vládne času. Zobrazuje sa ako mladý, zarastený muž držiaci blesky. Podľa latinskej literatúry používal tri druhy bleskov: na varovania, na dobré alebo zlé zásahy a na drastické katastrofy. Na rozdiel od Dia, Tinia potreboval dovolenie od Dii Consentes (bohovia, ktorí radili) a Dii Involuti (skrytí bohovia) aby mohol používať posledné dva druhy bleskov.
S Uni mal syna Herakla.
Tinia je totožný s rímskym Jupiterom a s gréckym Diom.
Sauvessanges
Sauvessanges je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Puy-de-Dôme, v regióne Auvergne.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Vápeč (národná prírodná rezervácia)
Vápeč je národná prírodná rezervácia, ktorá sa nachádza v západnej časti Strážovských vrchov pri obci Horná Poruba. Pokrýva prevažnú časť vrchu Vápeč a 5. stupňom ochraňuje územie s rozlohou. Je súčasťou Chránenej krajinnej oblasti Strážovské vrchy. Ochranné pásmo nebolo určené. Na území rezervácie platí 5. stupeň ochrany.
Predmetom ochrany je: atraktívna časť vrchu s dolomitovými odkryvmi a „vápnomilná xerotermná vegetácia s výrazným zastúpením vstavačovitých“.
NPR bola vyhlásená vyhláškou Ministerstvom životného prostredia SR č. 83/1993 Z.z. z 23. marca 1993.
Terminal Frost
„Terminal Frost“ je v poradí ôsma skladba z albumu A Momentary Lapse of Reason, ktorý vydala britská hudobná skupina Pink Floyd v roku 1987. Autorom skladby je David Gilmour.
Divadlo ako súkromný podnik
Divadlo ako súkromný podnik - takéto divadlá sú zakladané osobami alebo spoločnosťami z individuálneho podnikateľského záujmu. Sú viazané na určité pôsobisko - buď si postavia vlastnú sálu, alebo majú v prenájme stagionu. Na rozdiel od repertoárových divadiel uvádzajú zväčša iba jedno predstavenie a nemajú stály umelecký súbor.
Terminal Frost
Ide o inštrumentálnu skladbu. V skladbe je použitý bicí automat a na saxofón hrajú Tom Scott a John Helliwell.
Divadlo ako súkromný podnik
Tieto divadlá fungujú ako akciové spoločnosti alebo spoločnosti s ručením obmedzeným.
Alžbeta Šarlota Falcká
Alžbeta Šarlota Falcká,, zvaná Liselotte (* 27. máj 1652, Heidelberg, Nemecko† 8. december 1722, Saint-Cloud, Francúzsko) bola falcká princezná a sobášom orleánska vojvodkyňa.
Životopis
Narodila sa ako dcéra falckého kurfirsta Karola Ľudovíta Falckého a jeho manželky Šarloty Hessensko-Kasselskej. Jej prarodičmi boli z otcovej strany Fridrich Falcký ("zimný kráľ") a jeho manželka Alžbeta Stuartová.
Už v detstve jej začali hovoriť "Liselotte", skráteným spojením oboch jej mien. Manželstvo jej rodičov nebolo šťastné, otec sa s manželkou rozviedol rok po dcérinom narodení v roku 1653 a oženil sa znovu s Máriou Lujzou Degenfeld. Alžbetu a jej brata Karola vychovávala ich teta Žofia Falcká. Liselotte sa mala vydať za svojho bratranca Viliama III. Oranžského, jej otec sa však postavil na stranu Francúzska a vydal svoju dcéru za ovdoveného vojvodu orleánskeho Filipa I., brata francúzskeho kráľa Ľudovíta XIV.
16. novembra roku 1671 sa v Metz konala svadba per procura. Sobáš bol podmienený zmenou Liselottinej viery z kalvinizmu na katolícke vyznanie. Bol to už druhý Filipov sobáš, ktorý mal so svojou prvou manželkou Henriettou Annou Stuartovou štyri deti (v čase sobáša Liselotte a Filipa však žili už len dve dcéry). Všeobecne známe boli jeho homosexuálne sklony, na jeho dvore prebýval rad jeho favoritov. Liselotte však na rozdiel od Filipovej prvej ženy hľadela na svojho muža zmierlivejším zrakom a hoci aj medzi nimi dochádzalo k sporom, v zásade bolo ich manželstvo spokojné; nepanovala síce medzi nimi skutočná láska a vášeň, ale prejavovali si vzájomnú úctu a uznanie a ich manželstvo bolo v rámci daných možností harmonické. Filip a jeho žena boli predovšetkým priateľmi a spojencami. Z ich manželstva vzišli tri deti; najstarší syn však zomrel už v útlom veku: náhľad|Anekdoten vom Französischen Hofe, 1789
Po narodení tretieho dieťaťa sa dvojica dohodla na ukončení manželských stykov. Liselottinou vášňou sa stalo písanie dopisov. Jej obrovská korešpondencia obsahuje vynikajúce úvahy a postrehy o dvore Ľudovíta XIV.
Vojna o falcké dedičstvo
Keď zomrel bez potomkov Liselottin brat, kurfirst Rýnskeho Falcka Karol II. Falcký, mali jeho zeme prejsť pod vládu katolíckej línie rýnskych Wittelsbachov. Francúzsky kráľ však vystúpil menom Liselotty s dedičskými nárokmi na toto územie; v dôsledku toho vypukol devastujúci vojnový konflikt, Deväťročná vojna (16881697), kedy sa proti Francúzsku Ľudovíta XIV. postavila koalícia európskych štátov (Augsburgská liga) s cieľom zamedziť ďalšie francúzske územie expanziou. Titul falckého kurfirsta nakoniec prešiel do rúk katolíckej línie Wittelsbachovcov, reprezentovanej Filipom Viliamom Falckým, pravdaže za cenu zničenia do tej doby kvitnúcej zeme.
Gacrux
Gacrux (γ Cru/γ Crucis/gama Crucis) je tretia najjasnejšia hviezda v súhvezdí Južný kríž a jedna z najjasnejších hviezd na oblohe.
Nærøyfjord
Nærøyfjord je ľadovcový fjord na západe Nórska. Je 17 km dlhý a tvorí jednu z vetiev veľkého Sognefjordu. Je vysoko cenený vďaka takmer neporušenej krajine, preto je vyhľadávanou turistickou oblasťou.
Od roku 2005 je spoločne s Geirangerfjordom súčasťou svetového kultúrneho dedičstva UNESCO.
Longwé
Longwé je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Ardennes, v regióne Champagne-Ardenne.
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 89 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
Michaél Psellos
Michaél Psellos (iné prepisy: Michael Psellos, Michal Psellos , Michail Psellos , alebo Michal Psellós , , lat. Michaël Psellus; * 1018 Konštantínopol † 1078 /po 1081 /1096) , Konštantinopol) bol byzantský mních, rétor, právnik, filozof, najvýznamnejší systematik byzantskej filozofie, polyhistor, literát a politický činiteľ. Jeho pôvodné meno bolo Konštantín. Za vlády cisára Konštantína IX. Monomacha viedol Konštantínopolskú univerzitu a bol mu udelený titul hypatos tón filosofón (konzul filozofov).
Život
Michael Psellos sa narodil ako tretie dieťa priemernej meštianskej rodiny pravdepodobne v Konštantínopole. Vychovávaný bol svojou vzdelanou a nábožnou matkou Theodotou, ktorá dbala na to, aby bol aj Psellos vychovávaný k zbožnosti a rozumnosti. Ako päťročný začal v Konštantínopole navštevovať nižšiu školu, ktorú ukončil ako osemročný. Psellova rodina chcela, aby sa Psellos venoval remeslu, proti čomu výrazne vystúpila jeho matka, podľa Psella údajne vedená mystickými zážitkami. Psellos teda pokračoval v štúdiách. Pretože však Psellova rodina potrebovala peniaze na veno Psellovej staršej sestry, Michael sa ako zhruba šestnásťročný stal pomocníkom provinčného sudcu. Po nečakanej smrti Psellovej sestry sa Michael vrátil do Konštantínopola, kde pokračoval v štúdiách. Jeho učiteľom bol významný byzantský učenec Ján Mavrópous. Počas štúdií sa spoznal s neskoršími patriarchami Konštantínom Lauchoudom a Jánom Xifilinom. Po ukončení štúdií opäť pracoval v štátnej správe, tentoraz ako sudca. Po ľudovej revolúcii proti Michalovi V. sa v roku 1042 vrátil do Konštantínopola, kde ako nižší sekretár (ὑπογραμματεύς) započal svoju kariéru v cisárskej kancelárii. Počas vlády Konštantína IX. Monomacha sa stal vedúcim učiteľom na Konštatínopolskej univerzite, kde za svoju činnosť od cisára získal titul konzul filozofov (ὕπατος τῶν φιλοσόφων, hypatos tón filosofón).
Krátko pred koncom vlády Konštantína Monomacha (1054) Psellos pre podporu cisárovho plánu na zmier so Západom upadol do nemilosti a rozhodol sa odísť z cisárskeho dvora do kláštora na hore Olymp v Bytýnii. Tu prijal svoje mníšske meno Michael. Na cisársky dvor sa vrátil na pozvanie cisárovnej Theodory, počas ktorej vlády pôsobil ako dvorský minister. Svoju pozíciu si udržal aj za vlády Michala VI. a svoj význam preukázal pri nástupe Izáka I. Komnena a Konštantína Duka na cisársky trón. Neskôr spolu s cézarom Jánom Dukom pomáhal cisárovnej regentke Eudokii. V nasledujúcom období Psellov vplyv pre cisársky prevrat upadol. Na výslnie dejín sa na krátku dobu znovu dostal po zajatí a neskoršej smrti Romana IV., keď sa moci ujal Michal VII., ktorého učiteľom Psellos bol. Psellos však krátko na to znovu upadol do nemilosti a musel sa stiahnuť do ústrania, kde zvyšok svojho živote prežil v skromných podmienkach.
Učenie
Byzantská filozofia nikdy neinklinovala k aristotelizmu tak ako západné kresťanské učenia a i napriek odporu niektorých ortodoxných cirkevných autorít sa byzantskí myslitelia skôr opierali o Platóna. Psellos podobne ako jeho učiteľ Ján Mavrópous taktiež obracal svoje štúdium na Plátónove dialógy a na učenie jeho žiakov - najmä novoplatonikov. Predovšetkým Prokla, Psellos chápal ako predstupeň ku kresťanskému učeniu. Psella označujú ako kresťanského humanistu, ktorý organicky spájal antickú a kresťanskú tradíciu. Pre poznanie systému Psellovho filozofického myslenia sú dôležité jeho komentáre ku Gregoriovi z Nazianzu a ďalším cirkevným otcom. Psellos sa zaujímal aj o iné prírodné vedy, najmä o matematiku a logiku. Psellos navrhol logický štvorec. Bol presvedčený, o tom, že prírodné javy sa riadia prírodnými zákonmi a možno ich vysvetliť rozumom, avšak zároveň tento racionalizmus spájal s teologickým a stredovekým myslením. Psellos sa snažil filozofiu podľa platónskeho vzoru systematizovať, rozdelil ju na dve časti - prvú bez citu, rozumovú a druhú spoločenskú - vyznačujúcou sa láskou k človeku. Výrazne odmietal astrológiu.
Psellovo učenie sa viackrát dostalo do rozporu s inými byzantskými autoritami, ktoré sa zväčša pridŕžali pre Byzantskú ríšu typického mysticizmu. Dokonca bol svojim bývalým priateľom, neskorším patriarchom Xifilinom obvinený z pohanstva - helénizmu, na čo Psellos reagoval plamennou obhajobou svoje snahy o prepojenie Platóna a kresťanského učenia. Jeho žiak a nástupca Ján Italos v učení platonizmu zašiel ešte ďalej a z helénizmu bol aj verejne obvinený a postihnutý cirkevnou kliatbou.
náhľad|Compendium mathematicum (Prehľad matematiky) 1647
Qatar ExxonMobil Open 2011
Dvojhra mužov
🇨🇭 Roger Federer vs. 🇷🇺 Nikolaj Davydenko ,
Štvorhra mužov
🇪🇸 Marc López / 🇪🇸 Rafael Nadal vs. 🇮🇹 Daniele Bracciali / 🇮🇹 Andreas Seppi, (4)
Španieli
Španieli môžu byť:
Španiel môže byť:
Národný front Čechov a Slovákov
náhľad|Volebný plagát Národného frontu z roku 1947
Národný front Čechov a Slovákov (, alebo často len Národný front, ) bolo v rokoch 19451990 združenie politických strán (neskôr aj spoločenských organizácií) v Česko-Slovensku, ktoré bolo pôvodne založené s cieľom prevziať riadenie štátu po druhej svetovej vojne.
Exilová vláda
O jeho vzniku sa rokovalo od roku 1943. Založený bol na moskovských rokovaniach v marci 1945 pri rokovaniach o Košickom vládnom programe. Už vtedy sa ukázalo, že sa exilová vláda prezidenta Beneša nepresadí, no Beneš samotný s utvorením Národného frontu súhlasil.
Od začiatku mala v Národnom fronte rozhodujúci vplyv Komunistická strana Česko-Slovenska, ktorá ho využila na zjednodušenie prevzatia moci. Svoju moc definitívne posilnila 4.-5. apríla 1945, keď sa presadila voči londýnskemu Dočasnému štátnemu zriadeniu a bol vyhlásený Košický vládny program.
Predsedom vlády Národného frontu bol Zdeněk Fierlinger (sociálny demokrat, no veľmi blízky komunistom) od 5. apríla 1945 do 6. novembra 1945, keď bola nahradená druhou Fierlingerovou vládou.
Povojnová úloha
Po februári '48 sa Národný front zmenil na jeden z nástrojov totalitného politického systému. Svoju činnosť ukončil 7. februára 1990. Národný front v podstate združoval všetky štátom povolené masové a záujmové organizácie. Zároveň slúžil formálne navonok ako akási komunistická obdoba koalície politických strán v klasických demokratických štátoch.
Od roku 1969 sa organizačne delil na Národný front ČSSR, Národný front ČSR a Národný front SSR.
Františkánska ulica (Trnava)
náhľad|Pohľad na Františkánsku ulicu v Trnave
Františkánska ulica v Trnave sa nachádza v centre mesta a od roku 2000 bola značne prebudovaná. Nachádzajú sa na nej moderné obytné domy v mestskej zástavbe. Na jej jednom konci je Františkánsky kostol s kláštorom a na jej druhom konci možno nájsť budovu Galérie Jána Koniareka.
Roberto Mancini
Roberto Mancini (* 27. november 1964) je bývalý taliansky futbalista a v súčasnosti futbalový tréner. Počas hráčskej kariéry hrával za Bolognu, Sampdoriu Janov a Lazio Rím, pričom väčšinu hráčskej kariéry strávil v Janove. V rokoch 1984-1994 bol taktiež členom talianskeho národného futbalového tímu, s ktorým získal na majstrovstvách sveta v 1990 v domácom Taliansku tretie miesto.
Uni (mytológia)
V etruskej mytológii bola Uni najvyššou bohyňou panteónu (spoločenstva bohov). Bola patrónkou Perugie. So svojím manželom Tiniom a Menrvou bola súčasťou mocného triumvirátu. S Tiniom mala syna Herakla.
Uni sa stotožňuje s Juno a Hérou v rímskej a gréckej mytológii.
Košice
Košice (iné názvy pozri kapitolu Názov) sú metropolou východného Slovenska a s takmer 240 000 obyvateľmi druhým najľudnatejším mestom na Slovensku. Mesto je súčasťou Košickej aglomerácie s 367 000 obyvateľmi a Košicko-prešovskej aglomerácie, ktorá s 555 800 obyvateľmi patrí medzi najväčšie urbanizované oblasti na Slovensku.
V roku 2013 sa Košice stali Európskym hlavným mestom kultúry. Od roku 2016 nesú titul Európske mesto športu, od toho istého roku sa tu koná prestížny medzinárodný filmový festival Art Film Fest. Prostredníctvom podpory rozvoja kreatívneho priemyslu a informačných technológií sa Košice zaradili do Siete kreatívnych miest UNESCO v roku 2017, kedy im bol priznaný štatút UNESCO Creative City of Media Arts. Košice v roku 2019 získali taktiež titul Európske hlavné mesto dobrovoľníctva 2019. Ocenenie udeľuje Európske dobrovoľnícke centrum so sídlom v Bruseli. Košice sa tak stali historicky prvým mestom z krajín strednej a východnej Európy a po Barcelone, Lisabone, Londýne, Sligu a Aarhuse šiestym európskym mestom, ktoré získalo toto prestížne ocenenie.
Košice sú centrom celého východného Slovenska a sídlom regionálnej samosprávy – Košického samosprávneho kraja. Sú významným centrom politického, hospodárskeho, kultúrneho a cirkevného života, sídlom Košickej rímskokatolíckej arcidiecézy, Košickej gréckokatolíckej eparchie, Michalovsko-košickej pravoslávnej eparchie a Ústavného súdu SR. Zároveň sú významným univerzitným centrom (sídlom troch univerzít a jednej vysokej školy, ako aj fakúlt a detašovaných pracovísk iných slovenských vysokých škôl) a ôsmich ústavov Slovenskej akadémie vied.
Intuicionizmus
Intuicionizmus je smer filozofického zdôvodňovania matematiky, ktorý vznikol na začiatku 20. storočia v súvislosti s polemikou o jej teoretických základoch a podľa ktorého presné matematické myslenie sa zakladá na racionálnej intuícii.
Košice
Mesto je strediskom významných kultúrnych inštitúcií s celoslovenskou a regionálnou pôsobnosťou, medzi ktoré patria Národné divadlo Košice, Štátna filharmónia Košice, Slovenské technické múzeum, Východoslovenské múzeum, Východoslovenská galéria a Štátna vedecká knižnica v Košiciach. Mesto má pestrú národnostnú skladbu, najväčšiu menšinu na území mesta tvorí maďarská menšina (takmer 3 % podľa kvalifikovaného odhadu Štatistického úradu SR) a rómska menšina s podielom takmer 2 %.
Mesto hrá rolu v dopravnom prepojení východ – západ, kde tvorí spojnicu medzi východnou a strednou Európou na jednej strane a Ukrajinou a Ruskom na druhej strane prostredníctvom širokorozchodnej železničnej trate. Košické medzinárodné letisko sprostredkúva letecké spojenie so západnou a stredovýchodnou Európou pre spádovú oblasť východného Slovenska. V meste je zastúpený hutnícky a strojársky priemysel, umiestnená je tu skupina firiem informačných a telekomunikačných technológií, ktorá je združená v klastri Košice IT Valley.
Odrazom bohatej histórie mesta je jeho centrum s početnými pamiatkami gotickej, barokovej, klasicistickej a historizujúcej architektúry, ktoré tvorí najväčšiu mestskú pamiatkovú rezerváciu na Slovensku. Jej najvýznamnejšou dominantou je rozlohou najväčšia sakrálna stavba na Slovensku – gotická katedrála Dóm svätej Alžbety. Hlavná ulica, lemovaná palácovými a meštianskymi domami s reštauráciami, butikmi a kaviarňami, je promenádnym korzom mesta.
Geografia
[[Súbor:Occupation du sol Kosice.png|náhľad|Plocha mesta Legenda :
14px Zastavaná plocha okolo roku 1910 ]] Mesto leží vo východnej časti Slovenska v Košickom kraji, v blízkosti hraníc s Maďarskom, Ukrajinou a Poľskom  na križovatke historických obchodných ciest. Od hlavného mesta Bratislavy je vzdialené asi.
Mesto sa rozprestiera na oboch brehoch rieky Hornád v geografickom styku severného výbežku Východopanónskej panvy – Košickej kotliny a karpatského pohoria Slovenské rudohorie, ktoré mesto ohraničuje na severozápade masívom Čiernej hory a Volovských vrchov. Z východu ho obklopuje hradba Slanských vrchov sopečného pôvodu.
Centrum mesta leží v nadmorskej výške 208 metrov, najvyšším bodom mesta je vrch Hradová –, ktorý patrí do masívu Čiernej hory.
Geológia
Tektonickej stavbe okolia Košíc dominuje hornádsky zlom, kolmo obmedzujúci gemerikum, veporikum a vnútrokarpatský paleogén od Východopanónskej panvy. Pozdĺž zlomu došlo v miocéne k silnej sopečnej aktivite v Slanských vrchoch. Južná a juhovýchodná časť mesta stojí na vápnitých íloch kochanovského súvrstvia sarmatského veku (miocén) a mladších riečnych pieskoch, štrkoch a hlinách kvartéru. Západná a severná časť mesta leží na starších horninách veporika a gemerika. V oblasti Ťahanoviec to sú granodiority až tonality komplexu Bujanovej a nadložné premenené pieskovce a zlepence a tiež mezozoické vápence patriace k veporiku. V západnej časti dominujú premenené horniny gemerika, hlavne fylity čermeľskej skupiny, zlepence a brekcie krompašskej skupiny a amfibolity a metabazity rakoveckej skupiny. Z nerastného bohatstva sú v severozápadnej časti mesta v masíve Bankov významnejšie ložiská magnezitu, ktoré sa do roku 1997 ťažili a spracovávali v košickej magnezitke. V oblasti Jahodnej sa nachádzajú i dosiaľ neťažené bilančné zásoby uránovej rudy s významnou prímesou molybdénu.
Podnebie a počasie
Podnebie Košíc je kontinentálne, mierne s priemernými teplotami –3 °C v januári a 19 °C v júli. Priemerná ročná teplota sa pohybuje okolo 8,48,7 °C. Priemerný ročný úhrn zrážok je asi 600.
Vodné plochy a jazerá
Vodné pomery mesta neboli priaznivé pre vytvorenie prírodných vodných plôch. V intraviláne mesta a v jeho okolí sa nachádzajú umelé vodné nádrže na riekach Hornád a Ida, viaceré bagroviská, resp. štrkoviská a rybníky. Pozdĺž Hornádu v južnej časti mesta sú zachované slepé ramená.
Pozri aj: Zoznam vodných plôch v Košiciach a okolí
Susedné obce
Najbližšie ku hraniciam mesta sa nachádza 26 obcí. Všetky tieto obce sú vidiecke spoločenstvá a nachádzajú sa v okrese Košice-okolie. náhľad|Letecká panoráma Košíc
Politika
náhľad|vpravo|Historická radnica, reprezentatívne sídlo primátora mesta [[Súbor:Kosice zastupitelstvo 2022-2026.svg|náhľad|Zloženie zastupiteľstva Legenda :
]] thumb|upright 0.6|Plastika mestského erbu náhľad|upright 0.6|Budova Divízie je sídlom [[Košický samosprávny kraj|Košického samosprávneho kraja]]
Mestská samospráva
Zákon Národnej rady Slovenskej republiky z 1. októbra 1990 o meste Košice 401/1990 Zb. určil Košiciam štatút mesta spravovaného magistrátom, mestským zastupiteľstvom a primátorom mesta. Novelizácia zákona z roku 2006 222/2006 Zb. rozšírila napríklad právomoci miestnych zastupiteľstiev mestských častí.
Mestské zastupiteľstvo je orgánom samosprávy mesta a rozhoduje o najdôležitejších otázkach celomestského charakteru. Má 41 poslancov, volených priamo podľa proporcionálneho princípu veľkosti jednotlivých mestských častí na obdobie štyroch rokov.
Mestská rada je výkonným a poradným orgánom primátora, skladá sa z 15 členov volených mestským zastupiteľstvom zo svojich radov, ďalej všetkých starostov jednotlivých mestských častí a primátora mesta.
Magistrát je odbornou a administratívnou zložkou, delí sa na oddelenia a referáty, na jeho čele stojí riaditeľ.
Mesto Košice je ďalej delené na 22 samosprávnych mestských častí, ktoré sú spravované vlastnými miestnymi zastupiteľstvami na čele so starostami.
Symboly
Erb Košíc je najstaršie doloženým mestským erbom v Európe. Strieborná veľká pečať mesta z roku 1504 je jednou z najkrajších uhorských renesančných pečatidiel. Ďalšími symbolmi sú zástava mesta, insígnie a štandarda primátora. 11. apríla 2019 mestskí poslanci odsúhlasili za patrónku mesta svätú Alžbetu Uhorskú, ktorá je taktiež patrónkou známej košickej katedrály.
Regionálna samospráva a štátna správa
Decentralizáciou verejnej správy od roku 2002 prešla väčšina kompetencií krajov a okresov na samosprávny kraj. Košice sú sídlom Košického samosprávneho kraja. Na úrovni štátnej správy je územie mesta spravované Obvodným úradom Košice s pôsobnosťou pre celý Košický kraj.
Dejiny
náhľad|vpravo|Cassovia – Hlavné mesto Horného Uhorska (1617) náhľad|Erb mesta Košice náhľad|Dóm svätej Alžbety
Dejiny mesta sú oveľa staršie ako jeho prvá písomná zmienka z roku 1230, ktorá spomína kostol v kráľovskej osade – Villa Cassa – predchodkyni neskoršieho mesta. Mestom sa Košice stali po roku 1241, keď kráľ Belo IV. podporoval znovuosídlenie Uhorského kráľovstva po mongolskom vpáde prizvanými „hosťami“ zo saského Nemecka. Stredoveká zástavba, sústrediaca sa okolo charakteristicky predĺženého šošovkovitého námestia, bola v rokoch 12701290 obohnaná mestskými hradbami. Opevnené mesto zostalo významnou vojenskou pevnosťou až do konca 18. storočia.
V roku 1312, v dobe bojov o uhorský trón, mesto vyzbrojilo vojská a po boku kráľa Karola Róberta z Anjou porazilo v Bitke pri Rozhanovciach oligarchov Omodeja Abu a Matúša Čáka Trenčianskeho, za čo si vyslúžili lukratívne privilégiá. V roku 1369 Košice získali mestský znak, ktorý je najstarším písomne doloženým mestským erbom v Európe. Stali sa druhým najdôležitejším mestom v Uhorskom kráľovstve, s rovnakými právami, ako malo hlavné mesto Budín. Boli kultúrnym, remeselníckym a obchodným centrom celej hornouhorskej oblasti a na dôležitých obchodných trasách, predovšetkým z Pobaltia na Balkán. Za vlády Žigmunda Luxemburského v prvej polovici 15. storočia došlo k okázalej gotickej výstavbe, ktorej najvýznamnejšou ukážkou je Dóm svätej Alžbety. Za humanistického panovania Mateja Korvína dosiahol rozkvet Košíc svoj vrchol, keď sa s 10 000 obyvateľmi radili k najväčším mestám Európy.
Od 16. storočia Košice hrali rolu protihabsburskej bašty v početných stavovských povstaniach uhorskej šľachty, z ktorých najvýznamnejšie z rokov 17031711 viedol knieža František II. Rákoci, pochovaný v Košiciach. Mesto bolo hlavnou hornouhorskou protitureckou vojenskou pevnosťou a centrom katolíckej vzdelanosti s etablovanou Košickou univerzitou, založenou v roku 1657. V 19. storočí sa Košice stali výstavným posádkovým mestom s prenikajúcim priemyslom, početnými secesnými budovami štátnych úradov a inštitúcií a vlastnou konskou (1891), neskôr elektrickou mestskou železnicou (1913). Po roku 1918 sa začlenili do rámca novovzniknutého Česko-Slovenska. V rokoch 19381945 patrili horthyovskému Maďarsku.
V roku 1945 tu bola sformovaná prvá povojnová česko-slovenská vláda a vyhlásený Košický vládny program. V roku 1960 sa stali krajským mestom východného Slovenska. V 60. rokoch bol na juhovýchodnom predmestí vybudovaný hutnícky kombinát, čo bolo príčinou masového prisťahovalectva a výstavby početných panelových sídlisk. Košice si vyslúžili označenie najrýchlejšie rastúceho mesta v Česko-Slovensku a až do zániku spoločného štátu obsadzovali tradičnú priečku piateho najväčšieho mesta v Česko-Slovensku. Historické centrum zostalo chránené štatútom mestskej pamiatkovej rezervácie, najväčšej na Slovensku (ustanovená v 1983 s rozlohou ). Od roku 1990 sú spravované magistrátom s 22 samosprávnymi mestskými časťami a od roku 1993 sú sídlom Ústavného súdu Slovenskej republiky.
Názov
Názov mesta Košice je odvodený od slovanského osobného mena Koša. Pôvodný význam názvu bol osada ľudu Košovcov. Názov Koša prevzali po svojom príchode do Košickej kotliny v 40. rokoch 11. storočia aj Maďari v paralele Kassa, Kossa, Cossa. Slovenská patronymická prípona "-ice" je neskorším dodatkom. Napokon latinčina a nemčina prevzali maďarskú formu Kassa, z čoho vzniklo neskoršie Cassovia a Kaschau. Nasledujúca tabuľka obsahuje chronologický prehľad výskytu jednotlivých názvov. Výslovnosť terajšieho názvu mesta je v slovenčine nasledujúca – a v maďarčine znie takto –.
Latinský názov znie Cassovia, ďalšie názvy mesta:, , , , , , ,
Za svoje dlhoročné mierové aktivity Košice v roku 1985 získali od Svetovej rady mieru titul Mesto mieru a v roku 1988 od Organizácia Spojených národov zase titul Posol mieru, mieru je venovaný aj samotný Medzinárodný maratón mieru.
Charakteristika
Podľa sčítania obyvateľstva z roku 2018 žilo v Košiciach 238 757 obyvateľov. Národnostné zloženie mesta je nasledujúce: Slováci – 75.7 %, Maďari – 2.8 %, Rómovia – 1,98 %, Rusíni – 0.67 %, Česi – 0.72 %, Ukrajinci – 0.46 %, Nemci – 0.29 %, Poliaci – 0.17 %, Rusi – 0.09 %. Až 16.68 % obyvateľov Košíc neuviedlo žiadnu národnosť. K rímskokatolíckej cirkvi sa prihlásilo 45 % veriacich, ku gréckokatolíckej cirkvi – 6,12 %, evanjelickej cirkvi augsburského vyznania – 2,33 %, ku kalvinizmu – 2 %, k pravoslávnej cirkvi – 1,24 %. Bez vyznania je 16,6 % obyvateľov. V roku 2008 mali Košice 233 659 obyvateľov, čo bol pokles o 578 v porovnaní s rokom 2007. Najviac detí v pomere k počtu obyvateľstva sa narodilo v mestskej časti Luník IX (34,69 na 1000 obyvateľov). Mesto zaznamenalo kladný prirodzený prírastok obyvateľstva (na 1000 obyvateľov sa narodilo 10,64 detí), ale migráciou obyvateľstva došlo k jeho poklesu. Za rok 2008 sa do mesta prisťahovalo 1 583 ľudí, ale odsťahovalo sa ich až 2 628, z toho 73 odišlo do zahraničia. 2 555 Košičanov zmenilo miesto svojho bydliska v rámci Slovenska, predovšetkým sa vysťahovali do západných častí Slovenska.
V roku 2011 bol zaznamenaný prirodzený úbytok obyvateľstva v okrese Košice IV. Najvyššiu relatívnu živorodenosť vykazoval okres Košice III (14,46), najnižšiu okres Košice I (9,82 detí na 1 000 obyvateľov). V Košiciach migráciou ubudlo 546 obyvateľov, ale po započítaní prirodzeného prírastku obyvateľstva Košíc (718 osôb) od začiatku roka 2011 celkovo pribudlo v Košiciach 172 trvalo bývajúcich obyvateľov, na celkový koncoročný stav 240 688 obyvateľov. Najväčšími mestskými časťami podľa počtu obyvateľstva sú: Západ (40 599), Dargovských hrdinov (27 477), Nad jazerom (25 702), Sídlisko KVP (25 335), Juh (23 477), Sídlisko Ťahanovce (23 250), Staré Mesto (20 592), Sever (20 368) a najmenšími mestské časti Lorinčík (441), Šebastovce (663) a Džungľa (671).