cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Dejiny kresťanstva
Byzantské misie k Slovanom
V Bulharsku bolo kresťanstvo po prvýkrát oficiálne prijaté kráľom Borisom I. V roku 919 dokonca bulharská cirkev získala od Byzancie dočasnú autokefáliu, ktorá však bola obmedzená po zániku Prvej bulharskej ríše za vlády Bazila II. V 9. a 10. storočí v Bulharsku pôsobili dve významné nábožensko-kultúrne školy - Preslavská škola a Ochridská škola. V Bulharsku sa taktiež pôvodná hlaholika zjednodušila na cyriliku a z nej neskôr vznikli slovanské azbuky. náhľad|Katedrála [[Katedrála Notre-Dame (Reims)|Notre Dame v Remeši]] Z Byzancie sa kresťanstvo šírilo taktiež medzi Srbov, Chorvátov (i keď tí prijali kresťanstvo zo Západu) a na Kyjevskú Rus. Prvým významným propagátorom novej viery na Rusi boli najmä kňažná Oľga. Aj napriek jej snahám a komunikácii s Byzanciou i západným cisárstvom sa jej však krajinu nepodarilo christianizovať. Jej syn Sviatoslav o kresťanstvo záujem nemal a nová viera na Rusi zapustila korene až za vlády Vladimíra I. I ten však pôvodne zvažoval medzi prijatím iných náboženstiev (v okolí existovala judaistická Chazarská ríša, či moslimské Volžské Bulharsko). Nakoniec Vladimír I. výmenou za sobáš s v purpure zrodenou princeznou Annou uzavrel spojenectvo s byzantským cisárom Bazilom II. a prijal kresťanstvo z rúk byzantských kňazov. Prepojenie na východnú cirkev sa v ruských krajinách udržalo až do dnešných dní.
Kresťanská architektúra
Po rozpade Rímskej ríše kresťanské umenie nezaniklo ale ďalej stavalo na antickej tradícii. Kým v Byzantskej ríši sa umenie od vlády cisára Justiniána I. vyvíjalo samostatným byzantským štýlom, na Západe prešlo do tzv. predrománskeho umenia. Významnými prúdmi boli napr. ostrogótska Milánska škola, či vizigótska škola. Na severe to zase bolo umenie karolínskej renesancie a obdobie otonskej renesancie. Od 10. storočia sa európske umenie (a najmä kresťanské) vyvíjalo pod taktovkou románskeho štýlu. Ťažkopádnosť románskeho umenia a monumentalitu nahradila v 12. storočí ľahká gotika, ktorá bola založená na ozdobnosti a štíhlosti. Typické sú pre ňu lomené oblúky, klenuté rebrá a vertikalizmus. Bežné boli rozety, fiály a chrliče. Gotika následne v Európe trvala až do príchodu renesančného umenia a v niektorých oblastiach (napr. Stredná Európa) doznievala až do 16. storočia
Vrcholný stredovek
náhľad|Jean Paul Laurens : Pápež [[Formozus a Štefan VII. (Synoda s mŕtvolou)|vľavo]]
Temné storočie
10. storočie býva v európskych dejinách označované aj ako temné storočie (saeculum obscurum). Úpadok Franskej ríše vrhol Európu do bojov o moc. Z východu prišiel noví nomádsky kmeň Maďarov, ktorí začal plieniť okolité krajiny a pápeži sa dostali pod vplyv miestnych rímskych rodov. Tie si cezeň chceli presadzovať svoju vlastnú politiku. Úpadok autority a morálky pápežov predznamenala tzv. Cadevarská synoda (Synoda s mŕtvolou). V nasledujúcom období sa na pápežskom stolci sa vystriedali asi tri desiatky pápežov a pretože moc nad nimi mali často i rímske kurtizány, býva toto obdobie nazývané i obdobím pornokracie (vláda prostitútok). Obnova rádu na Západe prišla až po nástupe pápeža Jána XII. na pápežský stolec a po vytvorení mocenskej koalície s nemeckým kráľom (a cisárom) Otom I. Pápežský štát však za vlády Otonovcov nemohol svoje ambície prejaviť naplno a mocný rod cisárov efektívne zasahoval do diania v cirkvi. Situácia sa zmenila až v 11. storočí po synode v Sutri.
Reformné hnutie Katolíckej cirkvi a boj o investitúru
V 10. storočí i ako reakcia na úpadok pápežskej moci vznikla tzv. clunyjská reforma (podľa kláštora Cluny). Na jej počiatku stála zakladacia listina vojvodu Viliama Akvitánskeho, ktorý kláštoru poskytol význačné privilégia v oblasti autonómie. Pôvodne kláštorné hnutie sa postupom času zmenilo na celospoločenský prerod, ktorý nebojoval len za reformu kláštorného života - osamostatnenie kláštornej správy a posilnenie postavenia opáta, ale i proti simónii, či za obnovenie poriadku v krajine a spravodlivosť v súdnictve. Benediktínske kláštory v Európe čoskoro myšlienky šíriace sa z Cluny prijali za svoje a začali spolupracovať, čo malo za dôsledok vznik clunijskej kongregácie. Heslom hnutia, za ktorého úspechom stáli najmä opáti z Cluny (Odo z Cluny a Svätý Odilo) sa stal termín Boží mier (Pax Dei). Hnutie ovplyvnilo celý stredoveký svet. Jeho myslenie a chápanie sveta sa vyvíjalo de facto až do vzniku nových rádov.
náhľad|[[Henrich IV. (Svätá rímska ríša)|Henrich IV. pred bránami Cannosy, Eduard Schwoiser (19. stor.)]] Na clunyjskú reformu v 11. storočí naviazalo reformistické myšlienkové hnutie Gregora VII., tzv. gregoriánska reforma, reprezentovaná jeho dielom Didactus Papae. Duch gregoriánskej reformy bol však od clunyjskej značne odlišný - politický. Gregorove tézy, ktoré vychádzali zo pseudoizodoriánskych dekretálií žiadali oslobodenie duchovnej moci od svetskej moci - t.j slobodu cirkvi (libertas ecclesiae). Pápeži v 11. storočí zásadne bojovali proti voľnej investitúre, ktorú presadzovali nemeckí cisári a niektorí ďalší panovníci. Podstatou investitúry totiž bol vazalský pomer k seniorovi. To samozrejme zaujímalo svetských panovníkov, ktorí nechceli prísť o moc nad rozsiahlymi cirkevnými územiami. Gregorovým protivníkom v tejto otázke bol cisár Henrich IV. Ten musel dokonca vykonať ponižujúcu cestu do Canossy (1076/1077) a na žiadosť nemeckých pánov pápeža poprosiť o odpustenie. V nasledujúcom období boli vzťahy pápeža a cisára viacmenej vždy problematické. Kým nemecké kniežatá na čele s pápežom neraz zvolili proticisára, cisár neváhal prehlásiť svojho vazala za protipápeža. To bolo protikánonické gesto, pretože pápež Mikuláš II. voľbu už pred tým definoval a preniesol do zboru kardinálov.
Pápežovi Paschalovi II. sa podarilo vyriešiť spor o investitúru s Anglickom a Francúzskom, nemeckého cisára však presvedčiť nedokázal. Spor o investitúru skončil až Wormský konkordát z roku 1122 zjednaný medzi pápežom Kalixtom II. a Henrichom V. Dohoda bola kompromisom. Investitúra sa rozdelila na dva postupné úkony. Konkordát bol následne potvrdený aj Prvým lateránskym koncilom v roku 1123.
vľavo|náhľad|[[Východná schizma|Veľká schizma v roku 1054]] náhľad|Jurisdikcia patriarchátov okolo roku [[1000]]
Veľká východná schizma
V roku 1054 pomerne nečakane vyeskalovali i vzťahy medzi Západom a Východom, ktoré i napriek mnohým predchádzajúcim problémom tohto času tvorili jeden cirkevný celok. Tentokrát sa spor medzi patriarchálnym stolcom a pápežom rozhorel o cirkevno-správnu nadvládu nad južným Talianskom, ktoré dovtedy podliehalo Byzantskej ríši. Znovu sa do sporu primiešali aj teologické rozpory, tento raz o nekvasený chlieb (azymos). Medzi cirkvami okrem toho pretrvával aj spor o tzv. Filioque, vsuvky termínu "i zo Syna" do kresťanského Kréda. Spor sa vyostril pre neústupnosť konštantínopolského patriarchu Michaela Kerullaria a pápežského legáta Humbert de Silva Candidu, ktorý v Konštantínopole patriarchu exkomunikoval. Ten daný akt opätoval exkomunikáciou západnej delegácie.
vľavo|náhľad|[[Fridrich I. (Svätá rímska ríša)|Fridrich I. Barbarossa]] Cisár Konštantín IX. Monomachos sa ešte pokúsil situáciu vyriešiť, ale i tak sa úniu nepodarilo udržať. Smerovanie cirkví sa oddelilo a schizma sa naplno prejavila v období križiackych výprav, keď vznikli nové latinské patriarcháty. I napriek mnohým pokusom rozdelenie postchalcedónskych cirkví pretrváva do dnešných dní. Pôvodná anathema (exkomunikácia, či kliatba) však v 20. storočí bola sňatá.
náhľad|[[Inocent III., freska]]
Súboj dvoch mečov
Po smrti nemeckého cisára Lothara III. v Rímsko-nemeckej ríši vypukli boje o trón medzi švábskymi Štaufovcami a rodom Welfovcov. Prívrženci Štaufovcov sa nazývali ghibellini a prívrženci Welfovcov a pápeža guelfovia. Do tohto sporu sa však postupne vsunuli i náboženské otázky, pretože v otázke bojov "dvoch mečov" sa Štaufovci rázne postavili proti pápežom.
V podobnom duchu sa niesla i vláda Friedricha Barbarossu. Jeho hlavným protivníkom bol pápež Alexander III., voči ktorému cisár postavil štyroch protipápežov. Tých podporovala väčšina nemeckého kléru. V roku 1167 cisár dokonca dobyl Rím, no pápeža sa mu pokoriť nepodarilo. K definitívnemu zmieru s pápežom a talianskymi panstvami došlo až v roku 1176 benátskym mierom. Pápežský štát a cirkev v sporoch oslabla. Nedôvera v Pápežský štát mimo iné v 12. storočí vyústila republikánsky prevrat v Ríme (tzv. Rímska komúna). Predchádzajúca schizma zase viedla k uskutočneniu Tretieho lateránskeho koncilu.
Súboj medzi znepriatelenými stranami znovu vyústil po smrti Fridricha Barbarossu a jeho dediča Heinricha VI. Proti sebe sa postavili Filip Švábsky a pápež-právnik Inocent III. Inocent bol ambiciózny vládca, ktorý sa výrazne postavil za teóriu nadvlády cirkvi nad svetskou mocou. Vyvinula sa cirkevná teória Slnka a Mesiaca, podľa ktorej podobne ako Mesiac získava svetlo od Slnka, tak svetská moc vychádza z pápežovej autority. Svoje postavenie chcel Inocent posilniť aj úlohou pápežstva ako garanta mieru. To chcel docieliť dohodami o kráľovských pápežských lénach s európskymi krajinami. V roku 1215 v duchu cirkevnej nadvlády nad svetskou mocou uskutočnil i významný Štvrtý lateránsky koncil, ktorý zásadne zmenil dianie v Katolíckej cirkvi. V duchu nadvlády pápežskej moci pokračovalo aj učenie neskorších pápežov Inocenta IV., či Gregora IX. Hlavná zbraň pápežstva - exkomunikácia však postupne strácala na autorite a spolu s ňou strácal silu i Pápežský štát. Keď Bonifác VIII v roku 1302 vydal slávnu bulu Unam sanctam, ktorá bola vrcholom snáh o teokratickú nadvládu nad kresťanským svetom, francúzsky kráľ Filip IV. pápeža dokonca nechal uväzniť.
vľavo|náhľad|[[Križiacky štát|Križiacke štáty v Levante]] náhľad|Balkánske štáty po [[Štvrtá križiacka výprava|IV. križiackej výprave]]
Križiacke výpravy a reconquista
náhľad|[[Reconquista]] náhľad|[[Viliam z Ockhamu|Villiam z Ockhamu]] V stredovekom svete bojov o moc sa náboženské nesváry ľahko stali vhodnými zámienkami pre vojny. Kým na Západe mali vojny vo vrcholnom stredoveku skôr znaky bojov medzi znepriatelenými feudálmi (pretože pohanstvo bolo až na výnimky odstránené), na Východe Byzantská ríša a okolité kresťanské krajiny neustále bojovali s moslimskými vladármi alebo divými nomádskymi kmeňmi z východu. Prvotným impulzom myšlienky usporiadania križiackej výpravy bola žiadosť byzantského cisára Alexia I. o pomoc proti Seldžukom. Byzantskí diplomati boli natoľko presvedčiví, že pápeža Urbana II. a západný klér presvedčili o východnej seldžuckej hrozbe. Seldžuci totiž obsadili posvätné miesta a v ich okolí prepadávali kresťanských pútnikov. Okrem náboženských dôvodov mali križiacke výpravy i značne mocensko-koristnícky charakter, ktorý sa najviac prejavil počas IV. križiackej výpravy. Výprava sa skončila dočasným zánikom Byzantskej ríše.
Výsledkami križiackych výprav bol vznik križiackych štátov v Levante (medzi nimi najmä Jeruzalemského kráľovstva) a neskôr po roku 1204 aj v Grécku. Po úspechu prvej križiackej výpravy moslimovia dokázali dobyť Edessu, čím vyvolali v Európe reakciu (II. výpravu). Po nešťastnom rozhodnutí dobyť Damask však výprava skončila fiaskom. Podobne neúspechom skončila aj III. výprava, ktorej sa zúčastnili i významní európski králi Friedrich I. Barbarossa (cisár), Richard Levie Srdce a Filip August. Celkovo sa v priebehu stredoveku uskutočnilo deväť križiackych výprav do Stredomoria. Okrem nich si na seba vzali kríž i severské krajiny, ktoré usporadúvali tzv. severné križiacke výpravy. Ako križiacke výpravy sa označujú i výpravy proti herézam (Križiacka výprava proti albigéncom alebo Križiacke výpravy proti husitom).
Križiacke výpravy mali i niekoľko kultúrno-spoločenských úspechov. Priniesli do Európy napr. arabské číslice či nové orientálne plodiny. Križiaci z Východu priniesli taktiež veľké poklady a posvätné relikvie. V časoch križiackych výprav vzniklo takisto niekoľko križiackych rytierskych rádov - templári (1119), johaniti (1048), rád nemeckých rytierov (1190, 1226 presídlil do Pruska), Rytieri božieho hrobu a iné.
náhľad|[[Tomáš Akvinský|Svätý Tomáš Akvinský, „knieža filozofov“|vľavo]] náhľad|Cisterciánsky [[kláštor v Alcobaçe|vľavo]] Špecifickými náboženskými bojmi v stredoveku boli boje o španielsky polostrov - tzv. reconquista. Pyreneje boli po roku 711 v rukách arabských Umájjovcov a jediným nezávislým kráľovstvom na polostrove bola Astúria. Kríza arabského kalifátu však umožnila vznik a rozmach nových kráľovstiev - Kastílie, Navarry a Aragónu. Od 10. storočia začali proti Arabom vo viacerých vlnách viesť úspešné boje. V bojoch vynikol najmä rytier El Cid. Ako posledný padol Granadský sultanát, ktorý si svoju nezávislosť udržal až do roku 1492. Vojenské rády vznikali aj na Pyrenejskom polostrove. Šlo najmä o rád calatravských rytierov, rád svätojakubských rytierov a rád alcantarských rytierov.
Scholastické myslenie
náhľad|Univerzita v [[Salamanca (mesto v Španielsku)|Salamanke]] náhľad|[[Giotto di Bondone|Giotto, Legenda o svätom Františkovi z Assisi]] Spolu s rozvojom kresťanstva v stredoveku vznikali i cirkevné školy a prvé univerzity. V nových kláštorných školách a univerzitách predstavitelia akademickej obce rozoberali diela antických spisovateľov i patristických cirkevných otcov. Podľa slova schola sa preto nazval i nový mysliteľský prúd, ktorý na týchto miestach vznikal zhruba od 8.9. storočia. Scholastické učenie svetu zanechalo takých učencov ako Anselma z Cantenbury, Petra Abelarda, či Viliama z Auxerre (raná scholastika), Alberta Veľkého, Bonaventuru a Tomáša Akvinského (vrcholná scholastika), či Dunsa Scota a Viliama z Ockhamu (neskorá scholastika). Na scholastické učenie neskôr nadviazala mimo inými salamanská škola (napr. Francisco de Vitoria).
Najvýznamnejším zo stredovekých kresťanských teológov bol Tomáš Akvinský. Ten vo svojom učení, tomizme, nadviazal nielen na patristické učenie, ale aj na učenie starovekých filozofov. Medzi jeho najvýznamnejšie diela patria dlhé traktáry Summa teologická a Suma proti pohanom (Summa contra gentiles). Vo svojich dielach sa zaoberal rozličnými témami od teológie, filozofie, cez právo a ekonómiu. Akvinského teológia je dodnes jedným z najdôležitejších pilierov katolíckej teológie (učenie neotomizmu).
Rehoľné rády
V 11. storočí sa sa Západe rúca monopol regule benediktínskeho rádu. V raných rokoch 11. storočia vzniká v Taliansku nový rád kamaldulov, ktorý založil svätý Romuald. Rád sa riadil asketickým a pustovníckym životom. Svoje sídla mali aj na území Slovenska, kde neskôr dokonca vytvorili istú formu slovenčiny. V roku 1084 vznikol pričinením svätého Bruna rád kartuzuánov. Kartuziánska regula bola prísna, členovia rádu žili kontemplatívnym spôsobom života v odlúčení, dôležitý bol i pôst. V roku 1098 zase reformou benediktínskeho rádu vzniká nový rád cisterciákov. Novým prvkom v ráde bola napr. tzv. filiácia - zakladanie nových kláštorov - odnoží konventu Cistercium, vďaka čomu podporovali kolonizáciu nosídlených území. Pôvodne sa cisterciáci od laickej spoločnosti vzďalovali, postupne sa však ich stali významnými hospodárskymi strediskami a vďaka bohatým donáciam sa ich majetky výrazne rozširovali, čo viedlo i k zmene rádovej politiky. Z radov cisterciákov v 12. storočí vzišla najvýznamnejšia osoba vtedajšej teológie - Bernard z Clairvaux. V 12. storočí takisto vznikol na základe augustiniánskeho učenia premonštrátsky rád Norberta z Xantenu. Rád sa venoval najmä vzdelávaniu, významný prínos však priniesol i v oblasti poľnohospodárstva. Významné sídla mal rád aj v Uhorsku. vľavo|náhľad|[[Červený kláštor|Červený (Lechnický) kláštor kartuziánov]] náhľad|Rozšírenie [[Paulikiáni|paulikiánstva, bogomilstva a západných heréz|vľavo]]
Žobravé rády
V 12.13. storočí sa začalo kresťanské myslenie opätovne meniť a smerovať iným smerom. Po tom, čo syn bohatého obchodníka František z Assisi zažil mystický zážitok, opustil svoj predchádzajúci život a začal žiť v chudobe. Chodil po okolitej krajine a hlásal Božie slovo. Čoskoro si získal veľké množstvo prívržencov a v roku 1210 presvedčil pápeža aby uznal jeho rehoľu františkánov - minoritov. Neskôr svoju rehoľu ešte čiastočne zreorganizoval. Základom františkánskeho zmýšľania bolo prijatie absolútnej chudoby. Františka nasledovali nielen muži, ale i ženy, ktoré sa združovali okolo svätej Kláry a vytvorili vlastný sesterský rád františkánov - klarisky. náhľad|[[Katari idú na popravu v Carcassonne]] Z úplne iných dôvodov vznikol v stredoveku rád dominikánov - potulných kazateľov, ktorý založil Dominik Guzmán. Dominikáni sa stali stredovekými ochrancami čistoty viery Bola im zverená vzdelávacia a misijná činnosť. V roku 1233 im pápež Gregor IX. zveril dozor nad inkvizíciou. Pôvodne vychádzali z rehole augustiniánov podobne ako premonštráti, o čosi neskôr však prijali i princíp chudoby, ktorým sa mali priblížiť bežným ľudom v mestách a na vidieku. Z rehole dominikánov pochádzal medziinými i Tomáš Akvinský, či jeho učiteľ Albert Veľký. V Uhorsku potom napr. Margita Uhorská.
Medzi ďalšie žobravé rády (mendikanty) patrili augustiniáni, karmelitáni, eremiti, či od 16. storočia kapucíni, ktorí vznikli odčlenením od františkánov. Okrem rehoľných rádov vlastnou reformou prešlo aj hnutie kanovníkov.
Stredoveké herézy
Sociálno-ekonomické zmeny a krízy v cirkevnom spoločenstve viedli v stredoveku k vzniku nových heréz. Nemožno povedať, že v učení stredovekých heréz badať len nové mysliteľské prvky, pretože viaceré z rádov pokračovali v šírení myšlienok, ktoré už dávno pred tým hlásali iní. Pôvodcom stredovekých heréz bol najmä nevzdelaný laický svet. Ani reformné hnutie chudobných mníšskych rádov nedokázalo zastaviť šírenie nespokojnosti v rámci vrstvy chudobných, ktorí stále častejšie kritizovali cirkevné štruktúry a v závere i teologické dogmy.
Vo východnej Európe si obľubu medzi chudobným prostým obyvateľstvom získala heréza bogomilov. Toto dualistické hnutie podobné neskorším západoeurópskym katarom sa vyvinulo z paulikánskej herézy, ktorá mala korene v Anatólii. Bogomili si získali priazeň najmä medzi bulharským a srským obyvateľstvom, pre ktoré znamenalo šancu odlíšiť sa od cisárskej ortodoxie.
Jednými z najvplyvnejších západných heretických hnutí boli katari (alebo albigénci podľa fr. mesta Albi), dualistická sekta, ktorá samu seba považovala za jedinú pravú Kristovu cirkev (gr. katari - čistý). Počiatky hnutie sú nejasné a vychádzajú z učenia viacerých kazateľov. Jedným z prvých bol Arnold z Brescie, ešte významnejším priekopníkom bol lyonský kupec Peter Valdéz (z jeho mena pochádza pomenovanie valdénci), ktorý hlásal potrebu chudobnosti cirkvi. Postupne sa hnutie "Kristových chudobných" rozšírilo od Lombardska (humiliáti) po Francúzsko. V roku 1022 bolo v Lyone upálených 12 katarských kanonikov, čo bolo prvé známe upálenie heretikov od 4. storočia.
Katari neuznávali eucharistiu a krst vodou, narozdiel od neho používali consolamento - krst Duchom svätým. Uznávali najmä Nový zákon, zvlášt Apokalypsu svätého Jána. Učenie katarov bolo dualistické - svet bol podľa nich stvorený Satanom, kým nebesia Bohom. Božská cirkev je chudobná, prenasledovaná a odpúšťajúca, kým svetská je hromadiaca a zlá. Proti cirkevnému latinskému univerzalizmu bojovali národnými jazykmi - najmä okcitánčinou, ktorá sa používala v Akvitánii. Práve tam na juhu Francúzska sekta zapustila najtvrdšie korene a vytvorila pevnú štruktúru, voči ktorej bola v rokoch 12091229 namierená križiacka výprava. Po výprave bolo katarské hnutie zdecimované, avšak jeho zvyšky prežívali až do reformácie, kedy sa spojili s protestantskými cirkvami.
Rozvoj heréz súvisel i so vznikom a rozšírením stredovekej inkvizície. V novembri 1184 pápež Lucius II. usporiadal Verone synodu a vydal bulu Ad abolendam (S cieľom odstrániť) v ktorej odsúdil katarov, paterinov, valdéncov a arnoldistov a všetkých heretikov a ich podnecovateľov. Zároveň bola zriadená biskupská inkvizícia. Gregor IX. v roku 1231 založil tzv. pápežskú inkvizíciu. Úlohou pápežských inkvizítorov poveril dominikánov, neskôr aj minoritov. Pápež Inocent IV. v roku 1252 povolil inkvizítorom na vynútenie priznania použiť aj prostriedky mučenia - tortúru. Hlavným znamením inkvizičného konania však bolo, že narozdiel od akuzačného procesného práva, v inkvizičnom mohli autority začať s vyšetrovaním samy. Pápežská inkvizícia sa najviac rozšírila v Taliansku a na Pyrenejách. náhľad|[[Santa Maria del Fiore|Florentský dóm, jedna z najväčších renesančných pamiatok]]
Neskorý stredovek a renesancia
Neskorý stredovek vtrhol Európu do storočnej vojny a pápežskej schizmy. Kým na Východe mocnelo panstvo Osmanskej ríše a upadala tisícročná Byzantská ríša, na Západe španielski vladári pokračovali v Reconquiste. V talianskych mestách zase v tomto období vzniká prepojením antických a stredovekých ideálov renesancia. Hnutie ovplyvnilo väčšinu vtedajších mysliteľov a umelcov. Vyvinul sa i nový renesančný architektonický štýl, filozofia sa oslobodila spod scholastického univerzalizmu a začala sa trieštiť. Centrom myslenia naďalej zostával aj Boh a metafyzyčno, do popredia sa však dostal aj človek a svetská krása. Kým jazykom renesančného humanizmu naďalej zostávala latinčina, začína sa v tomto období oživovať aj národný prvok a národné jazyky. Zmenu v 15. storočí zažil i Pápežský štát, v ktorom sa takisto šírili renesančné umenie. Kríza vypukla za pontifikátu kontroverzných Borgiovcov. V pápežskom štáte sa okrem toho začínal v 15. a 16. storočí rozmáhať nepotizmus.
Avignonské zajatie a západná schizma
náhľad|Pápežský palác v [[Avignone]] náhľad|Návrat [[Gregor XI.|Gregora XI. do Ríma]] Bula Unam sanctam Bonifáca VIII. bola vyvrcholením snáh pápežského štátu pokoriť si európskych panovníkov (v tomto prípade najmä francúzskeho kráľa Filipa IV. Pekného). Kráľ však nechal pápeža uväzniť a hoci bol neskôr oslobodený, na následky šoku zo zlého správania čoskoro zomrel. Po krátkom pontifikáte Bonifáca IX. sa novým pápežom stal Francúz Klement V., ktorý svoje sídlo premiestnil do Avignonu v Provensálsku. Týmto činom sa započala dlhá a hlboká kríza západnej schizmy.
Avignonské zajatie (niekedy nazývané aj Babylonské) trvalo od roku 1309 až do roku 1376. Pápeži v tomto období zásadne podliehali vplyvu francúzskych kráľov. Už Klement V. nechal na popud francúzskeho kráľa rozpustiť templársky rád (Viennský koncil) a v obrane pápežskej moci postupoval veľmi povolne. Takisto Ján XXII. v európskej politike obhajoval zásadne záujmy Francúzska.V roku 1326 spolu cisárstvo a pápež naposledy zviedli boj o nadvládu nad sebou, keď sa cisár Ľudovít Bavorský obrátil na všeobecný koncil pre zásah pápeža do ríšskeho diania. Na stranu cisára sa postavil i Marsilius z Padovy a Ján z Jandunu, ktorý v diele Defensor pacis (Ochranca mieru) zásadne odmietli súčasnú hierarchickú štruktúru. náhľad|[[Veľká západná schizma 13781417|vľavo]] V Avignone taktiež rástli pápežské náklady, pretože pápeži vo svojej „zlatej klietke“ holdovali bohémskym životom a prestavávali mesto k svojmu obrazu. Keďže klesali staré príjmy kúrie, najmä z pápežských panstiev, aby mohli vystavať novú katedrálu a pápežský palác a na údržbu kúrie vznikali nové formy náboženských daní (vrátane predávania odpustkov, milostí, privilégií a benefícií).
Európske svetské i cirkevné autority žiadali návrat pápežov do Ríma, tí však neboli ochotní (i pre odpor Francúzov) opustiť svoje zaalpské sídla. Hlasy zvlášť zosilneli po tom, čo Európu v rokoch 1348/1351 zasiahla Čierna smrť, ktorú si mnohí vysvetľovali ako trest za hriešnosť cirkvi a jej členov. O zmenu sa pokúsil až pápež Urban V. V roku 1367 sa za pomoci cisára Karola IV. pokúsil vrátiť do Ríma, avšak pre storočnú vojnu nakoniec musel zostať v Avignone. Do Ríma sa definitívne vrátil až pápež Gregor XI. Významným počinom jeho pontifikátu bolo i prenesenie rímskeho pápežského sídla z Lateránu do Vatikánu.
Problém znovu nastal po tom, čo sa v roku 1378 pápežom stal chorý talianský biskup Urban VI. Voľbe predchádzali nátlaky Rimanov na kardinálov, aby bol pápežom Riman, samotná voľba však prebehla pokojne. Jeho voľbu ale neuznala časť francúzskych kardinálov, ktorý voľbu považovali za vynútenú a za protipápeža zvolila Klementa VII., ktorý si po neúspešnom ťažení na Rím za sídlo zobral Avignon. Pápaži sa navzájom exkomunikovali a do kliadby boli uvrhnutí aj ich prívrženci, t. j. prakticky celý katolícky svet. Schizma sa tak týkala každého veriaceho v cirkvi, pretože podľa buly Unam Sanctam - podriadenie sa pápežovi bola jediná cesta ku spáse. Jednota cirkvi bola narušená.
Kým Klementa za pápeža uznávalo najmä Francúzsko, hispánske krajiny (neskôr len Portugalsko), Škótsko a Neapolsko, pápeža v Ríme uznávali Angličania, severské krajiny, Uhri a Poliaci. Schizma pokračovala aj po smrti jednotlivých pápežov. Urbana VI. nahradil Bonifác IX., toho Inocent VII. a Gregor XII. Klementa zase nahradil v roku 1394 Benedikt XIII.
vľavo|náhľad|[[Mikuláš Kuzánsky, jeden z najväčších mysliteľov 15. storočia]] vľavo|náhľad|Cisár [[Žigmund (Svätá rímska ríša)|Žigmund Luxemburský,Pisanello]]
Konciliarizmus
S riešením schizmy prišli podporovatelia konciliarizmu, náuky, ktorá hlásala v nadradené postavenie cirkevného koncilu i nad pápežmi - t.j. vyznávala koncil ako najväčšiu mocenskú autoritu. Propagátormi tejto idey boli mimo iné Marsilius z Padovy, Peter z Ailly, Villiam Ockham a čiastočne i najväčší kresťansko-renesančný mysliteľ Mikuláš Kuzánsky. Konciliarizmus bol však v stredovekej Európe, kde koncily zvolával výlučne pápež (narozdiel od starovekých koncilov) prelomovou ideou, ktorá právne vychádzala z klauzuly o heréze pápeža, ktorú pripúšťali i papalisti. Majstri parížskej Sorbonny vytvorili tri možné riešenia problému.
Najschodnejšou cestou, no zároveň najboľavejšou pre pápežskú moc bola cesta zvolania koncilu. Ako prvý sa v roku 1409 uskutočnil koncil v Pise, ktorý vznikol ako iniciatíva 12 kardinálov. Koncil síce našiel medzi biskupmi a kresťanmi podporu, avšak schizmu nevyriešil, ba čo, ešte viac ju prehĺbil, pretože namiesto dvoch pápežov mala cirkev odvtedy pápežov troch (najprv Alexandra V. a následne Jána XXIII.). Situáciu sa pokúsil vyriešiť nový rímsky cisár Žigmund Luxemburský. Žigmund, ktorý pôvodne uznal Jána XXIII. zvolal na rok 1415 do Kostnice koncil. Aby sa zlomila talianska väčšina, rozhodli ostatné národy, že sa na koncile bude hlasovať "podľa národov", čím sa výrazne znížili šance Jána XXIII. na udržanie pontifikátu, a pápež preto následne z Kostnice utekol. Kardináli na koncile následne zosadili všetkých predchádzajúcich troch pápežov. Východiskovým bodom, ktorý legitimoval konciliaristickú náuku bol dekrét Haec sancta. Kým Gregor XII. sa koncilu podrobil a vzdal sa pontifikátu, zvyšní dvaja pápeži boli zosadení násilne. Novým pápežom sa stal Martin V. Ďalším výsledkom koncilu bolo odsúdenie českého reformátora Jána Husa a bolo tiež dohodnuté, že v budúcnosti budú vo vzďalujúcich sa intervaloch zvolané ďalšie reformné koncily (t.j. Bazilejsko-ferrarsko-florentský koncil zvolaný Eugenom IV.). náhľad|[[Kostnický koncil, stredoveká kronika]] náhľad|[[Ján Viklef|John Wycliff, maľba, Kirby]]
V nasledujúcom období sa konciliaristi naďalej snažili zasahovať do diania v cirkvi, no keďže sa im nepodarilo vytvoriť riešenia na pálčivé problémy, získal pápež Eugen IV. dostatočnú moc, aby proti nim vystúpil. Viedenským konkordátom medzi pápežom Mikulášom V. a kráľom Fridrichom III. sa oficiálne skončila pápežská schizma. V roku 1449 odstúpil posledný protipápež Félix II. a pápež Pius II., ktorý sa už nemusel obávať vzdoropápežov preto ideu konciliarizmu (ktorú pôvodne podporoval) v bule Execrabilis z roku 1460 ako heretickú zásadne odmietol. Moc pápeža sa čiastočne rehabilitovala, i keď napr. korunovácia rímsko-nemeckých cisárov sa v nasledujúcom období už neodohrávala v Ríme.
Na zmätok a udalosti v cirkvi sa okrem koncilu a európskych elít pokúsili hľadať odpovede i ľudia z nižších vrstiev. Niektorí sa utiekali k heretickým náukám, iní, ako Tomáš Kempenský sa obracali k individuálnemu vzťahu k Bohu a k jednoduchosti vo viere. Holanďan Kempenský stál pri zrote humanistiického hnutia devotio moderna, ktoré odmietlo univerzalizmus pápežskej moci i konciliarizmus. V nasledujúcom období však idea konciliarizmu pápežov i naďalej strašila a i preto nebol všeobecný koncil zvolaný ani v okamihu prepuknutia reformácie.
Ján Viklef a lollardi
Výsledkom ťaživej sociálnej, ekonomickej a náboženskej situácie v Európe posilnenej morovými ranami v priebehu 15. storočia boli kritické názory vtedajšej spoločnosti smerujúce voči cirkvi. Jej vrcholných predstaviteľov reprezentoval v 15. storočí francúzsky klér na čele s avignonským pápežom. Vysoký klér i pápež žil bohémskym životom v prepychu a bohatstve a v kontraste k nim sa zvyšoval tlak na prostých veriacich. To najviac začali kritizovať vtedajší úhlavní protivníci Francúzov - Angličania. Nekompromisne kritický názor zaujal najmä oxfordský profesor John Wycliff (Ján Viklef). Jeho kritika vyústila do spisu De veritate Sacrea Scripturae (O pravdivosti Svätého Písma), v ktorej nadradil autoritu Biblie nad všetky ostatné cirkevné autority a z tohto titulu ďalej kritizoval nielen bohatstvo cirkvi a cirkev samotnú, ale aj svetských panovníkov. V teologickej oblasti Viklef zašiel ešte ďalej, keď v diele De eucharistia odmietol zaužívanú dogmu 4. lateránskeho koncilu o tzv. transsubstanciácii - t.j. odmietol premenu chleba a vína na telo a krv Ježiša Krista. Namiesto toho bol Viklef zástancom tzv. remanenčnej teórie o nemennosti podstaty. To bola však hranica, ktorej prekročenie Viklefa a jeho učenie odsúdilo a pred prenasledovaním ho zachránila len smrť.
Viklefovo učenie sa však i napriek jeho smrti začalo nenávratne šíriť po krajine. Jeho nasledovníci - lollardi následne začali radikálne nielen zmýšľať, ale aj pôsobiť a v roku 1381 dokonca v Anglicku vypuklo veľké roľnícke povstanie vedené Watom Tylerom. Povstanie bolo potlačené, no viklefovské učenie sa šírilo ďalej. Medzi jeho významných prívržencov patril John Oldcastle, či Peter Payne a jeho učenie sa mimo iné dostalo aj na Pražskú univerzitu, kde si získalo obrovskú popularitu medzi niektorými, prevažne českými majstrami (Stanislav zo Znojma, Hieronym Pražský, Ján Hus, Jakoubek zo Stříbra...). Následne sa stalo jedným z hnacích motorov husitského hnutia.
náhľad|[[Ján Hus|Jan Hus pred koncilom, Vaclav Brozik]] náhľad|Upálenie [[Ján Hus|Jána Husa, Jenský kódex]] vľavo|náhľad|Kalich, symbol [[Husitstvo|husitov]]
Husitstvo
Na situáciu vzišlú z pápežskej schizmy, ale aj na dianie v svetskej sfére života sa pokúsila zareagovať aj pražská univerzita, ktorá v Českom kráľovstve existovala už od čias vlády Karola IV. (1347). Pražskí majstri, ktorí vo svojich myšlienkach nadviazali na učenie Jána Viklefa požadovali reformu cirkvi a dokonca vystúpili i pred koncilom v Pise. Spočiatku bol spor čisto cirkevný a snahy o zmenu situácie podporovali i český kráľ Václav IV. a arcibiskup Zbyněk Zajíc z Házmburka, postupne však na univerzite vznikla i opozícia českým učencom - nemeckí majstri a spor sa zmenil aj na kultúrny. Po tom, čo bol v roku 1409 vydaný Kutnohorský dekrét nemeckí majstri Prahu opustili a univerzita zostala viacmenej viklefovsko-husitská. Jej prestíž rapídne klesla a v kresťanskom svete sa o nej začalo hovoriť ako o kacírskej. Hus a jeho spojenci zradikálneli a preniesli svoje myšlienky z univerzitného prostredia do pražských ulíc, čo zmenilo názor kráľa Václava a pražského arcibiskupa. Situáciu sa pokúsila vyriešiť aj rímska kúria a tak vyhlásila nad Husom interdikt. Ten aby očistil svoje meno a obhájil svoje učenie odišiel na pozvánku cisára Žigmunda do Kostnice, kde však vytrvalo odmietal zmier a odvolanie svojej náuky. Po dlhom prehováraní tak bol Hus nakoniec odsúdený ako neústupný kacír a 6. júla 1415 v Kostnici upálený.
Smrť majstra Jána Husa v Čechách vyvolala značný nepokoj a problém s heretickým hnutím nevyriešila. Hus bol v krajine oslavovaný a jeho myšlienky sa ďalej šírili, zároveň však i radikálneli a defragmentovali sa do viacerých prúdov. V roku 1420 preto reformní učenci prijali tzv. štyri pražské artikuly, ktoré deklarovali a žiadali.
I napriek tomu však už husitské hnutie bolo značne názorovo rozštiepené. Pomerne umiernená bola Praha, ktorá stála pri zrode myšlienok, radikálnejší bol vidiek a najmä táborská obec. Výbuška nakoniec vybuchla v Prahe, kde na čele miestnych radikálov stál bývalý mních Jan Želivský. 30. júla 1419 sa uskutočnila prvá pražská defenestrácia. Po tom, čo v auguste zomrel kráľ Václav IV. v krajine prepukol chaos. Dedič trónu Žigmund sa nemohol ujať vlády, pretože odmietol husitské požiadavky a v krajine prepukla vojna husitov a katolíkov. Výsledkom bojov boli tzv. kompaktáty, ktoré mali byť zmierom medzi znepriatelenými stranami. Mier však nepriniesli ani tieto, pretože hoci boli ujednaním katolíckeho cisára Žigmunda, pápežská stolica ich nikdy neprijala a v krajine zavládol nový chaos po tom, čo Žigmund v roku 1437 zomrel. Nakoniec sa v krajine podarilo vytvoriť krehký náboženský zmier a utrakizmus v českých krajinách následne pretrval až do reformácie, keď splynul s novovznikajúcimi reformnými cirkvami.
vľavo|náhľad|Dobytie Konštantínopolu križiakmi v roku [[1204]] vľavo|náhľad|[[Grégorios Palamas|Gregor Palamas, hlavný predstaviteľ hésychazmu]]
CIrkevná únia, hésychazmus a pád Carihradu
Vzťahy medzi Východom a Západom boli poznačené už od Východnej schizmy v roku 1054. Krátkodobý zmier medzi pápežom a Byzantskou ríšou (ktorá bola hlavným reprezentantom ortodoxie) prišiel v priebehu prvých križiackych výprav, avšak výraznú ranu vzťahom zasiahol masaker latiníkov v Konštantínopole (1182) a Štvrtá križiacka výprava (12031204). Výsledok výpravy mal priniesť zmier a cirkevnú úniu medzi Západom a Východom, avšak nepriateľstvo sa iba prehĺbilo. Byzantská ríša sa na vyše 50 rokov premenila na exilové Nikajské cisárstvo. V nasledujúcom období sa ríši podarilo získať svoje staré panstvá v Európe a obnoviť svoje sídlo v Konštantínopole, na východe jej však povstal nepriateľ v Osmanských Turkoch, ktorí postupne obsadzovali jej anatólske územia. náhľad|Katedrála v [[Lyone, miesto konania Druhého lyonského koncilu]] Koncom 13. storočia sa nálada v Európe opäť začala meniť v neprospech Byzancie a začala sa formovať nová proti-byzantská koalícia. Michal VIII. preto, aby zabránil novej katastrofe, začal so Západom jednať o dávnom pápežskom sne - cirkevnej únii. Prvé kontakty boli naviazané už za pontifikátu Urbana IV. a Klementa IV., avšak az za Gregora X. boli dosiahnuté prvé úspechy. Na Druhom lyonskom koncile sa podarilo ujednať dohodu, ktorá Byzanciu zachránila pred chystaným ťažením Karola z Anjou, únia ale nemala dlhé trvanie. Proti cisárovi začal vystupovať konštatinopolský patriarcha Arsenios, ktorého nakoniec Michal zbavil úradu, a za patriarchu dosadil Jozefa I. I toho však nakoniec musel nahradiť za Jána XI. Bekka. Medzitým sa v ríši vyformovala opozícia únie na čele s patriarchom Arseniom - arseniti a opozícia ortodoxných zélotov. V nasledujúcich rokoch pápež podporil Karola I. v jeho bojoch proti Byzancii, čo opäť Západ a Východ znepriatelilo a myšlienka cirkevnej únie tak nakoniec padla. náhľad|Patriarcha Gennadios a [[Mehmed II.]] Idea náboženskej únie síce cisárom zo strategických dôvodov vyhovovala, prostý ľud ju však nikdy nevedel pochopiť a preto sa v religióznej Byzancii nikdy nezakorenila. Naopak aj v období úpadku sa na vidieku a v pravoslávnych kláštoroch rozmnožovalo východné duchovné hnutie. V 13.14. storočí sa v Byzancii z athoského kláštora začalo šíriť iracionálne (t.j. nezakladajúce sa na vedomosti) hnutie hésychazmu, ktoré malo veriacich hlbšie priblížiť k mystickému zážitku. Jeho základom bolo odmietnutie logických argumentov vo vzťahu k Bohu a ponorenie sa do seba samého napr. prostredníctvom omfaloskopie. Jeho významným predstaviteľom bol Gregor Palamas. Hlavným odporcom hnutia bol kalábrijský mních Barlaam, ktorý sa proti hésychazmu postavil na dvoch synodách (1341, 1345). Na synode v roku 1347 bol smer rehabilitovaný a v roku 1351 bol dokonca prijatý ako oficiálna doktrína ortodoxnej cirkvi. Nie každý však s hésychazmom súhlasil.
Nové snahy o cirkevnú úniu začala Byzancia vyvíjať v 15. storočí po tom, čo sa rapídne zväčšila osmanská hrozba. Cisár Ján VIII. hľadal pomoc v okolitých kresťanských štátoch, avšak príliš nepochodil a tak sa o pomoc obrátil na Západ. Byzantínci sa dokonca zúčastnili Bazilského koncilu, kde bol zvolený pápež Eugen IV. a v rokoch 1438/1439 aj koncilov vo Ferrare a Florencii. V Byzancii sa medzitým vytvorili dve protichodné strany - unijníci (filenotikoi) a odporci únie (anthenotikoi). Koncilu sa okrem samotného cisára Jána VIII. a patriarchu Jozefa II. zúčastnili aj východní patriarchovia a významní filozofi (Pléton, Bessarion). Najväčšie diskusie sa už klasicky viedli o Filioque a o očistci. Dohodnutá bola taktiež podriadenosť Konštantínopola Rímu. 6. júla 1439 bola únia bulou Laetentur Caeli: Bulla Unionis Graecorum spečatená. Bula bola v origináli vyhotovená v dvoch verziách - latinskej a gréckej.
Z Východu listiny nepodpísal iba efezský biskup Marek Efezský a východní patriarchovia. Podporcom únie bol aj kyjevský metropolita Izidor Kyjevský, avšak ruský vládca a aristokracia túto myšlienku zásadne odmietli. Podobne sa voči myšlienke postavil aj byzantský ľud. Ranou pre úniu bola aj prehra kresťanských síl pri Varne, ktorú konštatinopolskí hesychasti chápali ako znak, že Boh s úniou nesúhlasí. Posledná únia medzi Východom a Západom bola kardinálom, bývalým kyjevským metropolitom Izodorom vyhlásená v Konštantínopole v roku 1452. Konštantinopolský ľud na čele s Gennadiom Scholariom úniu odmietol a skutočné zblíženie znepriatelených strán nastalo iba na krátko počas procesie pri obliehaní mesta v roku 1453. Po páde Konštantínopola do rúk Turkom sa novým patriarchom stal Gennadios Scholarios, odporca únie, a konštatinopolský patriarchát sa podobne, ako ostatné východné patriarcháty dostal pod nadvládu moslimov. Sen o zjednotenom kresťanstve sa preto nadobro rozplynul.
Reformácia a 17. storočie
15. a 16. storočie okrem rozvoja renesančného umenia a myslenia charakterizovali aj pretrvávajuce problémy v Katolíckej cirkvi. Zavedené reformy neboli dostačujúce a stále viac silneli hlasy po zmene. Medzi prvými priekopníkmi bol napr. taliansky mních Savonarola, ktorý v 15. storočí dočasne prevzal moc vo Florencii, kde vytvoril teokratický režim. Najsilnejšie hnutie sa však začalo tvoriť v Nemecku, v ktorom hlas pápežskej doktríny nikdy nebol tak silný ako v románskych krajinách Taliansku, Francúzsku či Španielsku. Myšlienku reformy cirkvi si za svoju vzali svetské ríšske kniežatá, ktoré s neľúbosťou sledovali bohatstvo cirkevných kniežat v ríši, a ktoré reformáciou sledovali nielen duchovné, ale svetské (a mocenské) záujmy. Situácia v cirkvi v tom období nebola optimálna. Nepotizmus vo vyšších kruhoch, bohatstvo cirkvi, či predávanie odpustkov, ktorých predaj sa znovu začal pre prestavbu Baziliky svätého Petra boli len jednými z mála dôvodov, ktoré predchádzali tomu, čo v roku 1517 započal nemecký reformátor Martin Luther.
Martin Luther a luteranizmus
Na začiatku reformného hnutia stál nemecký augustiánsky mních Martin Luther, nominalisticky zmýšľajúci kňaz, ktorý prednášal na univerzite vo Wittenbergu. Luther ktorý hľadal spasenie za svoje vlastné činy prišiel k myšlienke, že jedine viera a len dôvera v Božie milosrdenstvo môže človeka spasiť, a z toho dôvodu sa zásadne postavil voči odpustkom, ktoré boli v tom čase predávané. Odpustky podľa náuky Katolíckej cirkvi neboli len odpustenia hriechov, aké nastáva pri sviatosti zmierenia (spovedi), ale mali garantovať odpustenie trestov v očistci. Jeho boj o reformu cirkvi sa začal po tom, čo v roku 1517 zverejnil svojich 95 téz proti odpustkom. Podľa tradície sa proces reformácie započal pribitím jedného z Lutherových exemplárov na brány wittenberského chrámu 31. októbra 1517.
Prvotný ohlas na Lutherove výtky cirkev v Ríme nebrala vážne, pretože hlasy proti odpustkom sa šírili všade. Situácia sa zmenila po tom, čo v roku 1519 Luther verejne spochybnil pápežský primát nad cirkvou, pápežskú neomylnosť v otázke viery a apoštolskú postupnosť. Luther takisto spochybňoval autoritu cirkevného koncilu a tvrdil, že i ten sa môže mýliť (pr. Ján Hus). Pápeža Lutherovo vystúpenie voči cirkvi pobúrilo a po tom, čo Luther svoje učenie, ktoré sa medzitým v nemeckom preklade šírilo po krajine, odmietol odvolať. Pápež Lutherovi najprv bulou Exsurge Domine pohrozil exkomunikáciou (na čo Luther reagoval spálením buly) a následne ho i exkomunikoval. Cisár Karol V. Luthera zavolal na snem do Wormsu. Po tom, čo Luther i tam odmietol svoje učenie odvolať naňho bola uvalená aj ríšska kliadba. Mocenskú podporu Lutherovi poskytol saský kurfirst Fridrich III., ktorý ho ubytoval na hrade Wartburg. Tam Luther písal svoje ďalšie diela a pracoval aj na preklade Biblie do nemčiny. Luther, ktorý pôvodne neplánoval komplexnú revoltu voči cirkvi postupne svoj názor zmenil a ako autoritu začal uznávať iba Sväté písmo. V roku 1524 sa Luther oženil s bývalou mníškou Katarínou von Bora.
Lutherovo učenie si inak vysvetľovali šľachtici, inak klér a inak roľníctvo. Šľachtici ho videli najmä ako možný meč voči cirkvi a jej majetkom, roľníci zase ako možné útočisko voči zaužívanému feudálnemu rádu, čo viedlo napríklad k roľníckemu povstaniu Tomáša Müntzera (15241526). Roľnícke hnutie i Lutherova zložitá osobnosť od neho odvrhli viacero jeho pôvodných podporovateľov - najmä z vrstvy šľachty a humanistov. Naopak jeho prívržencami (a prívržencami reformácie) sa stali viacerí mladší, a často i fanatickí odporcovia cirkvi. Postupne sa roztrhlo vrece a do diskusie sa dostávala široká spleť názorov. Opäť ožila stará remanenčná teória a spochybňované začali byť aj sviatosti, resp. minimálne niekoľko z nich. Do európskeho povedomia sa zase dostal husitský spor o kalich.
Luther vo svojich myšlienkach vychádzal z augustiniánskeho učenia, avšak zaužívané dogmy vysvetľoval iným systémom ako katolícka rétorika. Ideologicky bol Luther konzervatívny a v niektorých oblastiach značne nihilisticky zjednodušujúci. Takto napríklad v Lutherovom myslení stráca dôležitosť právo, pretože kresťanom stačí Kristovo prikázanie lásky. Minimálne raná protestantská filozofia znamenala posun späť. Návrat ku koreňom kresťanstva znamenal, že reformné hnutie v nasledujúcich rokoch muselo znova riešiť postoj k takým záležitostiam ako idolatria a obrazoborectvo, filozofia sa tak na čas opäť stala "slúžkou teológie". Lutherov náhľad na teológiu bol značne nominalistický a za kresťanské (katolícke) učenie preto často považoval nominalistické učenie a kritizoval preto katolizmus i v oblastiach, ktoré katolícke neboli. vľavo|náhľad|Slovenská habánska (novokrstenecká) keramika zo 17. storočia Protestentizmus sa v nasledujúcom období začal rýchlo šíriť po Európe a dopomohol k tomu i nový vynález - kníhtlač. V Nemecku sa reformácii darilo najmä v horných oblastiach, odkiaľ sa reformácia šírila do severských krajín. Už v roku 1536 reformáciu za štátne náboženstvo prijalo Dánsko-nórske kráľovstvo, ktorého kráľ Kristián III. týmto krokom prišiel k obrovským cirkevným majetkom. Podobne situáciu využil aj švédsky rod Vasovcov. Na husitskú tradíciu reformácia nadviazala v českých krajinách, kde doteraz existovali zvyšky utrakvistickej cirkvi, a podobne urobili aj iné hnutia v Európe (napr. katari,...). náhľad|Princ-biskup Franz von Waldeck prvýkrát oblieha [[Münster (Vestfálsko)|Münster v roku 1534]] náhľad|Sťahovanie habánov náhľad|Interiér kalvínskeho chrámu, maľba, Emanuel de Witte
Anabaptisti (novokrstenci)
Anabaptisti počas reformácie vystupovali ako stúpenci radikálnej obnovy kresťanstva. Jedným z prvých priekopníkov bol Ulrich Zwingli (ktorý však tento smer neskôr zavrhol), Konrád Grebel a Felix Manz. Pravdepodobne najvplyvnejším anabaptistickým mysliteľom bol Balthasar Hubmaier. Prvotné hnutie sa vyvíjalo najmä v Zürichu a vychádzalo z ideí Tomáša Müntzera a radikálnych myšlienok spodných sociálnych. V roku 1527 anabaptisti vytvorili na spoločnej rade v Schleitheime tzv. Schleitheimské vyznanie, ktoré pokrývalo hlavné body, v ktorých sa anabaptisti a iní reformátori rozchádzali.
Odmietali krst novorodencov, ktorý vyhlasovali za neplatný a zdôrazňovali vedomé prijatie krstu dospelými veriacimi. Anabaptisti žili vo vlastných komúnach určených pre členov ich cirkvi - osoby čisté od hriechu. Odmietali cirkevnú a spoločenskú hierarchiu a hlásali spoločné vlastníctvo, či spoločné (viacčlenné) manželstvo. V rokoch 1533 až 1535 existovala takáto komúna v Münsteri, následne však bola rozprášená. Kruto prenasledovaní novokrstenci sa následne rozpŕchli po okolitých krajoch, niekoľko sa ich usadilo na Morave a západnom Slovensku, kde sa volali habáni. Následkom sedliackej vojny bolo okrem iného zavádzanie tzv. druhého nevoľníctva v Nemecku. V neskoršom období sa z ich hnutia vyvinuli napr. menoniti, kvakeri, amišovia a v určitom zmysle aj baptisti.náhľad|[[Ján Kalvín, maľba anonymného umelca zo 16. storočia|vľavo]]
Kalvinizmus
Z Luterovej reformácie vyšli ďalšie hnutia, na ktorých čele stáli reformátori ako Ulrich Zwingli. Ten vo švajčiarskom Zürichu vybudoval akúsi teokratickú republiku, ktorá sa riadila podľa predstáv o chudobnej cirkvi. V roku 1529 Zwingli odmietol katolícko-luteránske stanovisko o transsubstantácii a podobne odmietol aj katolícke uctievanie obrazov, relikvií, prinášanie obetí a almužny. Reformoval (a zjednodušil) bohoslužobný rád, ktorý sa uňho zakladal na čítaní Svätého Písma. Na Zwingliho vo Švajčiarsku nadviazal Francúz Jean Kalvín. Kalvín pochádzal z úplne iného zázemia ako Luther a jeho učenie preto bolo značne odlišné. V roku 1533 sa pridal na stranu reformácie a napísal dielo Kresťanské inštitúcie (Institutio Christianae religionii). Jeho náuka hovorí o predurčení a o tom, že viera je Boží dar, ktorým boli obdarení len vyvolení. Podobne ako Luther i Kalvín vychádza zo svätého Augustína. Zurichskú republiku nasledovala ešte rigidnejšia Ženeva, v ktorej v roku 1536 vznikla tzv. helvétska konfesia a ktorá stála na počiatku reformovaného kalvínskeho náboženstva. V roku 1541 v nej Kalvínova náuka prevzala moca bola zavedená morálna teokratická diktatúra. Ženeva sa stala "Novým Jeruzalemom", z ktorého bol aspoň formálne odstránený všetok hriech a akékoľvek, čo i len náznaky hriechu sa prísne trestali.
náhľad|Portét [[Henrich VIII.|Henricha VIII., Hans Holbein el Joven]] vľavo|náhľad|Alžbeta I.