cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kozorožec (súhvezdie)
Poloha
Kozorožec patrí spolu s Vodnárom medzi tie menej výrazné súhvezdia zvieratníka. Je na rozhraní medzi letnými a jesennými súhvezdiami. Súhvezdie pozostáva zo slabých hviezd vytvárajúcich tvar dosť deformovaného trojuholníka, ani jedna z nich nie je jasnejšia ako 3. magnitúda. Jeho nájdenie komplikuje aj fakt, že sa v našich zemepisných šírkach nachádza veľmi nízko nad obzorom a že v rôznych hviezdnych mapách sa k nemu kreslia rôzne spojnice. Na oblohe je najlepšie predstaviť si jeho spojnice tak, že súhvezdie vytvára tvar veľkého ležiaceho „V“ s hviezdou Prima Giedi mimo obrazca. Ak si predĺžime spojnicu hviezd Vega v Lýre a Altair v Orlovi, dostaneme sa k štyrom hviezdam, ktoré tvoria rohy Kozorožca. Vzhľadom na malú výšku je doba jeho pozorovateľnosti krátka, od júna nadránom do októbra večer. Vrcholí o polnoci v prvej tretine augusta, ale nedosahuje výšku 30 stupňov nad južným obzorom. Obsahuje 50 hviezd zdanlivej jasnosti do, na oblohe zaberá 0,126 sr.
Benice (okres Martin)
Benice sú obec na Slovensku v okrese Martin.
Polohopis
Obec veľmi tesne susedí s ľudnatejšou obcou Príbovce. Nachádza sa uprostred Turčianskej kotliny, na ľavostrannej terase rieky Turiec. Podložie tvoria karbonatické štrky. Má nivné, lužné a hnedé lesné pôdy. Skoro celý kataster obce je odlesnený. Od roku 1966 je úsek rieky Turiec pri Beniciach chránený pre štúdium výnimočne zachovaného lužného toku rieky a štúdium života hlavátky podunajskej.
Dejiny
Benice sú stará turčianska zemianska obec, na mieste dnešnej obce existovala už v roku 1113 osada neznámeho mena, v majetku zoborského benediktínskeho kláštora. V trinástom storočí sa územie obce nazývalo „Zem Imricha“ a v roku 1267 ju nájdeme v záznamoch ako „Bene“. Je sídelnou obcou rodu Benických, známeho vplyvným vystupovaním vo veciach Turčianskej župy a horlivých obhajcov práv evanjelikov. V obci sa nachádza klasicistická kúria z polovice 19. storočia, postavená na základe pôvodnej renesančnej kúrie. V roku 1269 daroval kráľ Belo IV. turčianskym jobagiónom Tomášovi, Benediktovi a Martinovi de Benych - Benice. V roku 1413 povýšil kráľ Žigmund Martina z Beníc, ktorý bojoval v jeho službách proti Turkom a udelil mu novú donáciu na Benice medzi skutočných šľachticov. Mikuláš Benický získal všetky majetky rodu Mičinských, podľa tohto rodu získal ďalší perdikát a v roku 1562 mu kráľ za zásluhy udelil armáles.
Občianska vybavenosť
V obci sa nachádza základná škola, ktorú navštevujú žiaci z niekoľkých obcí Turca.
Diaľnica D1 (Slovensko)
Úseky diaľnice
Výstavba privádzača Lietavská Lúčka, sa pre chyby v riadení rezortu dopravy, začala veľmi oneskorene až v decembri 2017. Priebeh výstavby sa oproti plánom výrazne omeškal. Ukázalo sa, že napriek dlhému času na prípravu, projekt privádzača nebol dobre pripravený na realizáciu. Privádzač tak nebol v zmluvnom termíne v júni 2019 dokončený. Termín dokončenia privádzača bol následne stanovený na jún 2020 a to na základe pokynu NDS a.s. z júna 2019. Ani tento termín ale nebol dodržaný, keďže NDS nebola viac než 5 mesiacov schopná zabezpečiť dodanie výrubu z tunela VIšňové na túto stavbu, kde mal byť použitý pre stavbu násypu. NDS následne ďalším pokynom z apríla 2020 posunula termín sprejazdnenia na 19.december 2020. Na základe požiadavky mesta Žilina, NDS posunula sprejazdnenie úseku až na koniec decembra 2020, v období po skončení vianočných sviatkov. S ohľadom na ďalšie novovzniknuté prieťahy bol privádzač sprejazdnený až 29.januára 2021.
Sprejazdnenie úseku diaľnice z Hričovského Podhradia po Lietavskú Lúčku nijak nerieši dopravné problémy v Žiline, pretože jeho sprejazdnením nastalo iba presmerovanie vstupu časti tranzitnej dopravy do mesta, zo súčasnej lokality v Žiline - Strážove, na západnom okraji mesta do novej lokality Bytčica, na južnom okraji mesta. Celkové presmerovanie tranzitnej dopravy mimo intravilán mesta nastane až po sprejazdnení nasledujúceho úseku z Lietavskej Lúčky do Dubnej Skaly. Úsek bude dovtedy sprejazdnený iba pre vozidlá do 7,5t. Vozidlá nad 7,5t budú do Žiliny pokračovať aj naďalej po diaľnici D3 do výjazdu Žilina - Strážov. Odstránenie obmedzení nastane podľa stanoviska ministerstva až po sprejazdnení nasledujúceho úseku medzi Lietavskou Lúčkou a Dubnou Skalou. Výstavba tohto úseku diaľnice bola financovaná z rozpočtu Európskej Únie. Výstavbu diaľnice projektovala, objednávala a koordinovala NDS a.s. v spolupráci s Ministerstvom dopravy a výstavby SR.
Pôvodným víťazom tendra pre výstavbu tohto úseku do Dubnej Skaly bolo v závere roku 2012 združenie Skanska + Strabag, ktorého najnižšia ponuka bola podložená výrazne optimalizovaným technickým riešením. Toto združenie malo veľmi dobré predpoklady stavbu zvládnuť v zmluvnom termíne 5,5 roka, teda do konca roku 2018. Námietka v tendri druhého Doprastavu a následne aj aktívna snaha zainteresovaných v NDS dodatočne vylúčiť najnižšiu ponuku spôsobila v rokoch 2013 a 2014 premrhanie až 1,5 roka. Nakoniec NDS v júni 2014 podpísala zmluvu so spoločnosťami s podstatne horšou reputáciou a to Salini Impregilo a Dúha a.s., ktorých cenová ponuka bola v tendri až tretia. Výsledkom je nielen vyššia cena, ale aj veľmi zlé riadenie stavby, výrazne narastajúce meškanie a odsúvanie termínu dokončenia tohto akútne potrebného úseku z konca roku 2019 predbežne až na koniec roku 2023. Zlé riadenie stavby zo strany zhotoviteľa a jeho problémy s platením prác dodávateľov v ostatnom období zvyšujú hrozbu scenára, že NDS bude musieť na dokončenie stavby hľadať iného zhotoviteľa, čo môže zdržanie ďalej zväčšiť.
Dubná Skala - Turany
Úsek Dubná Skala – Turany je dlhý 16,5 kilometra Súčasťou stavby sú výjazdy Dubná Skala, Ratkovo a križovatka D1xR3 s rýchlostnou cestou R3, Martin. Ďalej bol postavený krátky úsek rýchlostnej cesty R3, ktorý slúži ako diaľničný privádzač z Martina s dĺžkou 1,652 kilometra. Na úseku je 28 mostných objektov, malé a veľké obojstranné odpočívadlo Turčianska Štiavnička. Zmluva o výstavbe bola podpísaná 26. októbra 2011, samotná výstavba začala 11. novembra 2011. Po poškodení časti stavby vplyvom počasia v máji 2014 stavebný dozor súhlasil s oddialením termínu dokončenia stavby do 30. septembra 2015 s tým, že úsek bude sprejazdnený do 30. júna 2015. Celý úsek bol nakoniec slávnostne odovzdaný do užívania 10. júla 2015. Po otvorení nasledujúceho úseku Turany - Hubová, nastane skrátenie diaľnice D1 o viac než tri kilometre s ohľadom na prepojenie týchto dvoch úsekov v súčasnom kilometri 13,246 tohto úseku. Zbytok úseku Dubná Skala - Turany bude následne preklasifikovaný ako privádzač D1 od cesty I/18. Príčinou tejto zmeny je celková zmena trasy diaľnice D1, ktorá mala pokračovať od súčasného výjazdu z diaľnice D1 na cestu I/18 pri Krpeľanoch, cez kataster obcí Šútovo, Kraľovany, Stankovany a Ľubochňa až do Hubovej. Táto trasa bola pre mimoriadne nevhodné geologické podmienky a nutnosti značných zásahov do životného prostredia zavrhnutá. Do výstavby sa tak dostane trasa, ktorá začína v kilometri 13,246 už existujúceho úseku Dubná Skala - Turany, pokračuje priamo východným smerom cez tunel Korbeľka popod vrch Kopa, a ďalej tunelom Havran až do Hubovej, kde tento úsek končí.
Turany - Hubová
Dusík (priezvisko)
Dusík je slovenské a české priezvisko. Na Slovensku je najčastejšie v obci Boleráz (okres Trnava), Trnave a Bratislave. V Česku je najrozšírenejšie v mestách Třebíč, Brno a Praha.
Diaľnica D1 (Slovensko)
Úseky diaľnice
Dokončenie diaľnice D1 medzi Bratislavou a Košicami je technicky a stavebne možné už v roku 2025, podmienkou tohto termínu je ale rozostavanie úseku Turany - Hubová v priebehu roku 2019, čo je absolútne nereálne s ohľadom na pomalý postup prípravy výstavby diaľnice. Trasa tohto 13,5 kilometra dlhého úseku sa totiž viackrát nekoncepčne zmenila, až sa napokon štát vrátil k pôvodnému projektu trasy diaľnice tunelom Korbeľka. Snaha ministrov prvej Ficovej vlády urýchliť výstavbu o 1 až 2 roky vylúčením dlhšieho tunela Korbeľka viedla do slepej uličky, v ktorej uviazli aj ďalší ministri, až sa premárnilo dlhých 13 rokov. Potreba vrátiť sa k riešeniu s Korbeľkou bola naviac evidentná už od jari 2013, keď veľký zosuv v trase údolného variantu ešte viac podčiarkol závažnosť zosuvných území v trase. Definitívne sa ukázalo, že údolný variant je nielen environmentálne ale aj stavebne výrazne rizikovejší. Najneskôr vtedy mali zodpovední rozhodnúť o projektovaní riešenia v súlade s pôvodným záverom EIA z roku 2002. Namiesto tzv. údolného variantu s kratšími tunelmi (spolu do 5 km), ktorý vyše desaťročie preferovalo ministerstvo dopravy, sa začína projektovať priamejší variant s dlhším tunelom Korbeľka až v roku 2018. Odporúčalo ho už prvé posúdenie vplyvov na životné prostredie (EIA) v roku 2002 a znovu ho potvrdilo nové záverečné stanovisko EIA z mája 2017. Až v lete tohto roka sa začala projektová príprava, čo horizont dokončenia tohto úseku s tunelmi v dĺžke 8,7 km posúva predbežne na rok 2027.
Dusík (priezvisko)
Známi nositelia
Pozri v článku Dusík (rozlišovacia stránka).
Diaľnica D1 (Slovensko)
Úseky diaľnice
Hubová - Ivachnová
Ivachnová - Liptovský Mikuláš náhľad|Výstavba na pomedzí Hubovej a Ružomberka v auguste 2018 Úsek je 15 kilometrov dlhý a nachádza sa medzi mestami Ružomberok a Liptovský Mikuláš. Výstavba prebiehala od januára 1973 do decembra 1977 súčasne s výstavbou vodného diela Liptovská Mara. V smere na Košice boli vybudované odpočívadlá Ivachnová (v budúcnosti by malo byť aj v opačnom smere) a Čemice. Medzi nimi sa nachádza ešte veľké obojstranné odpočívadlo Dechtáre. Náklady na výstavbu úseku dosiahli hodnotu 241,3 milióna Kčs. V rokoch 2005 až 2006 boli vybudované chýbajúce odbočovacie a pripájacie pruhy na odpočívadlo Dechtáre v celkovej dĺžke 1 006 metrov. Úsek začína dočasným napojením na cestu I/18, ktoré bude po dokončení nasledujúceho úseku do Hubovej zrušené. Úsek ďalej pokračuje smerom k výjazdu Ivachnová a končí vo výjazde Liptovský Mikuláš.
Výstavbou tohto úseku s dĺžkou 6,4 kilometra bol vytvorený južný obchvat Liptovského Mikuláša. Úsek bol vo výstavbe od marca 1972, pričom jeho časť sprejazdnili 1. júla 1976, zvyšok 9. decembra 1976, čo ho v poradí odovzdaných úsekov diaľnice D1 radí na druhé miesto, hneď za úsek Bratislava – Senec. Súčasťou stavby bola okrem výjazdov Liptovský Mikuláš a Liptovský Ján aj budova Strediska správy a údržby diaľnic (SSÚD) na Športovej ulici v Liptovskom Mikuláši. Celkové náklady na výstavbu vrátane budovy SSÚD dosiahli sumu 368 miliónov Kčs.
Liptovský Ján - Liptovský Hrádok
Úsek medzi Liptovským Jánom a Liptovským Hrádkom s dĺžkou 5,1 kilometra bol vo výstavbe od apríla 1975 do decembra 1983 a nachádza sa na ňom najdlhší cestný most na Slovensku – Viadukt Podtureň dlhý 1 035 metrov. Viadukt sa nachádza 12 metrov nad terénom a vedie ponad dolinu rieky Váh a obec Podtureň. Súčasťou stavby úseku sú aj dva výjazdy Liptovský Ján a Liptovský Hrádok a výstavba úseku si vyžiadala investíciu vo výške 502,7 milióna Kčs.
Liptovský Hrádok - Hybe náhľad|300px|Diaľnica D1 pri [[Dovalovo|Dovalove na Liptove.]]Úsek s dĺžkou 8,2 kilometra bol vo výstavbe v dvoch etapách. Prvá etapa bola realizovaná v období od apríla 1983 do júna 1986, pričom sa diaľnica vybudovala len v polovičnom profile. Druhá etapa, predstavujúca dostavanie na plný profil, sa začala realizovať až v apríli 1987 a dokončená bola až po nežnej revolúcii v októbri 1990. Celkové náklady na výstavbu oboch profilov dosiahli hodnotu 583,2 milióna Kčs. Dominantným prvkom úseku je letmo montovaný Most Dovalovec s dĺžkou 526,4 metra, ktorý premosťuje potok Dovalovec a priľahlé územie vo výške 33,06 metra.
Hybe - Važec
Úsek vedúci paralelne s cestou I/18 a železnicou popri Bielom Váhu meria 10,4 kilometra. Vo výstavbe bol od augusta 1996 až do 16. novembra 2000, pričom v polovičnom profile slúži už od roku 1998. Súčasťou stavby bol jeden výjazd Východná, dostavanie ďalších dvoch Hybe a Važec, deväť mostov a štyri nadjazdy. Pri Východnej bolo vybudované malé obojstranné odpočívadlo, výjazd Hybe bol postavený len ako polovičný, a to v smere do Bratislavy. Po odovzdaní do predčasného užívania postupne pokračovali dokončovacie práce na výjazde a odpočívadle Východná a ďalšom technickom vybavení diaľnice až do októbra 2007. Celkové náklady sa vyšplhali na hodnotu 3,461 miliardy slovenských korún.
Važec - Mengusovce Výstavba tohto úseku s dĺžkou 12 kilometrov začala ešte v auguste 1998. Projekt počítal s výstavbou až 23 mostných objektov, troch veľkých odpočívadiel a troch výjazdov Važec, Štrba a Mengusovce. Uvedenie do prevádzky v polovičnom profile bolo plánované na september 2001 a v plnom profile na september 2002. V roku 1999 bola výstavba tohto úseku pozastavená pre nedostatok finančných prostriedkov na výstavbu. Neskôr sa pôvodný projekt upravil tak, že sa postavilo len jedno veľké odpočívadlo, Štrba. Výstavbu čiastočne obnovili v roku 2003, no naplno sa rozbehla až o rok neskôr. Súčasťou úseku je spomínaných 23 mostov a 250 metrov dlhý Tunel Lučivná. Diaľnica sa na rozdiel od predošlých úsekov výrazne odkláňa od cesty I/18, pričom míňa len jedinú obec – Štrba, ktorá je na ňu napojená rovnomenným výjazdom. Úsek sprevádzkovali 11. decembra 2007, ale 7,706 kilometrov dlhú časť od Važca po Tunel Lučivná len v polovičnom profile. Diaľnica bola kompletne sprejazdnená v plnom profile až 14. septembra 2008, teda po vyše 10 rokoch výstavby. Na tomto úseku sa nachádza lokalita Vlčia jama, najvyššie položené miesto diaľnice D1 a zároveň aj všetkých diaľnic a rýchlostných ciest na Slovensku vo výške 924 metrov nad morom.
Mengusovce - Jánovce
Tento úsek má dĺžku 26,4 kilometra a prechádza Popradskou kotlinou. Celý úsek bol budovaný od roka 2005 až do roka 2009. Začína južne od obce Mengusovce a ďalej pokračuje východným smerom cez tunel Bôrik (999 m), obchádza mesto Svit zo severu a obec Batizovce z juhu. Za Svitom sa diaľnica približuje k ceste I/18 a k železničnej trati a pokračuje s nimi paralelne až po Poprad. Pred ním sa trasa diaľnice stáča na sever, míňa popradské letisko a mestskú časť Veľká. Neskôr sa postupne stáča až na východ, pričom míňa popradské mestské časti Spišská Sobota a Matejovce. Odtiaľ cesta pokračuje východným až juhovýchodným smerom dokončujúc severný obchvat Popradu a končí sa vo výjazde s napojením na cestu I/18 medzi obcami Jánovce a Spišský Štvrtok.
Jánovce - Jablonov
Tento úsek dlhý 19,2 kilometra bol pre potreby lepšej súťaže rozdelený na dva podúseky po výjazd Levoča a od výjazdu Levoča, pričom každý z podúsekov bol súťažený samostatne. Súčasťou stavby I. podúseku po výjazd Levoča je 10 mostov a výjazd Levoča. Zmluva o výstavbe bola podpísaná 17. júna 2011, stavať začali oficiálne 20. júna 2011 poklepaním základného kameňa stavby za účasti vtedajšej premiérky Ivety Radičovej. Výstavbu tohto úseku mali pod patronátom spoločnosti Váhostav – SK, a.s. a Bögl A Krýsl, K.s., ktorí sa zaviazali postaviť celý diaľničný úsek za necelých 60 miliónov € bez DPH. Na rozostavanom úseku pri obciach Iliašovce a Kurimany sa 2. novembra 2012 zrútila časť práve betónovanej mostovky východnej iliašovskej estakády. O život prišli štyria robotníci, ďalších jedenásť bolo zranených. Zrútenie mosta zrejme bolo zavinené poddimenzovanými oceľovými skružami. Celý úsek bol slávnostne a v plnom profile odovzdaný do definitívneho užívania 20. októbra 2015. II. podúsek od výjazdu Levoča odklonil tranzitnú dopravu z cesty I/18 prechádzajúcu cez mesto Levoča. Súčasťou stavby II. podúseku je 12 mostov, dvojrúrový tunel Šibenik a veľké ľavostranné odpočívadlo Levoča prístupné z oboch jazdných smerov. Súčasťou úseku je tiež najvyšší most na D1, 59 m vysoký most na diaľnici nad potokom Lodina. Zmluva o dielo na výstavbu II. podúseku bola uzavretá v máji 2012, samotná výstavba bola slávnostne spustená 25. júna 2012. Výstavbu tohto podúseku realizovalo konzorcium spoločností Eurovia SK, a.s., Eurovia CS, a.s., a Stavby Mostov Slovakia, a.s., ktoré celý diaľničný úsek postavili za vysúťaženú zmluvnú cenu 126,26 miliónov € bez DPH. Obchvat odľahčil cestu I/18, po ktorej prechádzalo až 15 tisíc vozidiel denne, približne pätina z nich bol nákladná doprava. Celý úsek bol slávnostne odovzdaný do užívania 30. novembra 2015.
Jablonov - Studenec
Ide o technický nenáročný úsek s dĺžkou 4,6 kilometra. Nachádza sa na ňom celkovo 8 mostných objektov v celkovej dĺžke 2 520 metrov. Súčasťou stavby je aj výjazd Jablonov, ktorý spája diaľnicu D1 s paralelne vedúcou cestou I/18. Výstavba pravého pásu začala 17. apríla 2009 a úsek bol odovzdaný do prevádzky v polovičnom profile 7. júna 2010. Výstavba druhého profilu bola dokončená 14. decembra 2012. Dostavba úseku trvala 24 mesiacov a stála 34,217 mil € bez DPH.
Studenec - Beharovce
Úsek dlhý 3,1 kilometra začali stavať 2. apríla 2009 v plnom profile. Ide o technicky nenáročný úsek na pahorkatom území, ktorý vedie paralelne s cestou I/18 pod Spišským hradom. Na úseku sú 2 mostné objekty, jeden priamo na diaľnici a druhý na preloženej ceste III. triedy. Náklady na výstavbu dosiahli 22 miliónov eur. Úsek bol odovzdaný do prevádzky 7. júna 2010.
Beharovce - Fričovce
Výstavba 13,7 kilometra dlhého úseku začala položením základného kameňa dňa 1. apríla 1996, 12. apríla sa už začalo i s razbou prieskumnej štôlne tunela Branisko. Štôlňa bola prerazená 19. decembra 1997, no razba južnej tunelovej rúry zo západnej (spišskej) začala ešte pred prerazením prieskumnej štôlne, 23. mája 1997. Ešte v roku 2001 sa uvažovalo o sprejazdnení tunela spoločne s obchvatmi obcí Fričovce a Široké 1. júla 2002. Finančné problémy z rokov 1998 a 1999 spôsobili značné meškanie prác, a tak bol tunel slávnostne prerazený až 1. mája 2002. Ešte v septembri 2001 však stihli dokončiť a sprejazdniť obchvat obce Široké. Tunel Branisko slávnostne uviedli do prevádzky dňa 29. júna 2003 spoločne s obchvatom obce Fričovce a pokračovaním polprofilovej diaľnice po obec Beharovce. Súčasťou investície bola aj výstavba budovy Strediska správy a údržby diaľnic Beharovce. Celkové náklady na výstavbu dosiahli 9,219 miliardy Sk. V budúcnosti sa plánuje rozšírenie tunela o druhú tunelovú rúru, na výstavbu ktorej v súčasnosti prebieha proces územného konania a Národná diaľničná spoločnosť odhaduje začiatok výstavby na rok 2023.
Fričovce - Svinia
Úsek dlhý 10,9 kilometra nahradil cestu I/18 medzi obcami Svinia a Fričovce. Výstavba tohto úseku začala 24. novembra 2011 a úsek mal byť otvorený v auguste 2015. Na jar 2015 ale došlo k zosuvu svahu v oblasti mosta ponad cestu do Ondrášoviec, čo stavbu predražilo a posunulo termín jej spustenia o niekoľko mesiacov. Celý úsek bol slávnostne odovzdaný do užívania 17. decembra 2015.
Svinia - Prešov, Západ
Úsek s dĺžkou 6,8 kilometra bol vo výstavbe od 1. decembra 2005 do 7. júna 2010. Zemné práce, výstavba mostov i úprava samotného telesa cesty boli uskutočnené v rokoch 2005 až 2007, potom sa začala výstavba zložitej križovatky Prešov-západ, ktorá spája diaľnicu D1 s cestou I/18, cestou II/546 a v budúcnosti aj s rýchlostnou cestou R4. Úsek diaľnice odľahčil paralelnú cestu I/18 medzi Prešovom a Chminianskou Novou Vsou, no najmä odklonil dopravu z nebezpečného úseku medzi obcami Malý Šariš a Župčany. Na úseku sa nachádza päť mostov s celkovou dĺžkou 930 metrov, pruh pre pomalé vozidlá v dĺžke 2 095 metrov a veľké obojstranné odpočívadlo Malý Šariš. Celkové náklady na výstavbu dosiahli 96 mil. eur. Pôvodne sa mali postaviť tiež 3 vetvy MÚK Prešov západ spoločne s okružnou križovatkou na súbežnej I/18, avšak kvôli problémom s majetkoprávnym vysporiadaním sa úplne zrealizovala len jediná vetva slúžiaca pre oba smery, druhá vetva zostala na dlhú dobu nedokončená. Verejnú súťaž na dokončenie vetvy križovatky napokon vyhrala Skanska SK so sumou 1,99 mil. €; stavebné práce súvisiace s úplným dobudovaním predmetnej vetvy prebehli od septembra 2016 do septembra 2017. Samotná križovatka Prešov, západ aktuálne stále nie je úplne dokončená, stane sa tak až po dokončení nasledujúceho úseku Prešov, Západ - Prešov, Juh a hlavne úseku rýchlostnej cesty R4, Prešov, severný obchvat, I.etapa.
Prešov, Západ - Prešov, Juh
Diaľničný obchvat Prešova meria 7,8 kilometra a mesto bude obchádzať zo západu až juhozápadu. Koncom februára 2015 bolo na úsek vydané stavebné povolenie, voči ktorému bol ale podaný rozklad. Právoplatnosť toto stavebné povolenie nadobudlo až v júni roku 2015. 4. júna 2015 bolo vo vestníku verejného obstarávania uverejnené vyhlásenie verejnej súťaže na zhotoviteľa. Súčasťou úseku je dostavba komplikovanej diaľničnej križovatky D1xR4 a súčasne aj výjazdu Prešov - západ, tunel Prešov a dostavba výjazdu Prešov - Juh.V prvotných štúdiách sa posudzovali tri varianty vedenia diaľnice na tomto úseku. Ministerstvo dopravy, pôšt a telekomunikácií v marci roku 2003 odporučilo tunelový variant s tunelom Prešov dlhým 2 375 metrov. V modifikovanej trase, na ktorú bolo neskôr vydané už aj územné rozhodnutie, bola dĺžka tunela napokon definitívne stanovená na 2 244 metrov. Okrem neho sa na úseku bude nachádzať osemnásť mostov. Výstavba si vyžiadala asanáciu jedného rodinného domu, 37 záhradných chatiek, 28 garáží, 8 objektov bývalého poľnohospodárskeho podniku, bývalej čistiarne odpadových vôd, vodojemu a unimobunky stavebnej spoločnosti. Prerazenie tunela Prešov prebehlo v júni 2019, pričom prerazené boli obe tunelové rúry. Výstavba tohto úseku prebieha bez výraznejších problémov, na prelome marca a apríla 2020 však nastalo prerušenie prác. Príčinou boli problémy v zásobovaní stavby pre šírenie koronavírusu a s tým súvisiace obmedzujúce opatrenia. Začiatkom leta 2020 sa stavba znovu naplno rozbehla. Sprejazdnenie nastalo 28.10.2021, teda štyri mesiace po zmluvnom termíne. Úsek postavilo združenie firiem Eurovia SK, Eurovia CS, Doprastav, Metrostav a Metrostav Slovakia, ktoré v súťaži ponúkli sumu 356,34 mil. €. Výstavba tohto úseku diaľnice bola financovaná z rozpočtu Európskej Únie. Výstavbu diaľnice projektovala, objednávala a koordinovala NDS a.s. v spolupráci s Ministerstvom dopravy a výstavby SR.
Prešov, Juh - Budimír
Výstavba diaľnice D1 medzi Košicami a Prešovom prebiehala od apríla 1978 do apríla 1988 v dvoch etapách. Prvú etapu tvoril úsek Prešov, Juh – Ličartovce, ktorý bol vo výstavbe od apríla 1978 do júna 1987, no sprevádzkovaný bol už v novembri 1982. Náklady na výstavbu dosiahli sumu 325,9 milióna Kčs. Ďlaší úsek od Ličartoviec po Budimír (Košice-Sever) začali stavať po dokončení prvej etapy a otvorený bol v apríli 1988. Výstavba druhej etapy si vyžiadala náklady vo výške 475,6 milióna Kčs.
Budimír - Bidovce
Tento úsek je dlhý 14,4 kilometra je súčasťou diaľničného obchvatu Košíc, ktorý okrem diaľnice D1 tvoria i rýchlostné cesty R2 a R4. Úsek Budimír – Bidovce sa začína vo výjazde Budimír (Košice - Sever) a odtiaľ pokračuje južným až juhovýchodným smerom paralelne s riekou Torysa. Po oboch stranách je postavené jedno malé odpočívadlo, v smere na ukrajinskú štátnu hranicu to je odpočívadlo Beniakovce a v smere do Prešova odpočívadlo Rozhanovce. Na tomto úseku sa nachádza spolu osem mostov a výstavbu ďalších troch si vyžiadali preložky ciest III. triedy. Okrem toho sa smerom od Košickej Novej Vsi sprejazdnil aj druhý košický diaľničný privádzač. Súčasťou stavby sú ešte dva výjazdy a jedna križovatka D1xR2 s rýchlostnou cestou R2. V apríli 2015 bolo na úsek vydané stavebné povolenie, 4. júna 2015 bolo vyhlásené verejné obstarávanie. Jeho víťazom sa stala Skanska SK so sumou 197,44 mil. €. Zmluva o dielo na výstavbu bola podpísaná 25. augusta 2016, samotná výstavba sa oficiálne začala 11.novembra 2016 a celý úsek bol slávnostne uvedený do užívania 16.12.2019.
Úseky Bidovce - Dargov - Pozdišovce - Michalovce - Sobrance - Štátna hranica SK/UA
Tieto úseky diaľnice D1 na východom Slovensku sú stále na začiatku prípravy a ministerstvo dopravy ich k 31.12.2018 neradí medzi prioritné. Predpokladané termíny prípravy a výstavby sa za ostatný rok posunuli o rok neskôr. Dokončenie v nateraz uvádzaných rokoch 2029 a 2030 je veľmi neisté. Ak sa potvrdí riešenie s tunelom Dargov až v dĺžke 4 km, určite si vyžiada dlhšiu lehotu výstavby ako 3 roky, s ktorými kalkuluje NDS. Nedostatočná a neukončená príprava znamená aj riziko zmien trasy na čo je naviazané aj riziko predĺženia prípravy výstavby diaľnice a teda ďalšie odloženie termínu dokončenia.
Hustota dopravy
Hustota dopravy na jednotlivých úsekoch D1 podľa sčítania v roku 2015.
Križovatky diaľnice D1 s inými diaľnicami a rýchlostnými cestami
Na diaľnici D1 bolo naprojektovaných dvanásť križovatiek s ostatnými diaľnicami a rýchlostnými cestami. K 16.12.2019 je v prevádzke šesť takýchto križovatiek, pričom vo výstavbe sú tri ďalšie (Bratislava-Prievoz, Ivanka pri Dunaji a Prešov - Západ). Tieto križovatky sú na dopravnom značení označené príslušným symbolom, ktorý je vyobrazený vyššie. V praxi sa s ním však môžeme stretnúť zatiaľ len na križovatkách, kde bolo dopravné značenie vymenené za nové, pretože predmetný symbol bol zavedený iba v roku 2009.
Zimný spánok (cicavce)
thumb|upright|Plch veľký počas zimného spánku Zimný spánok alebo hibernácia je druh prezimovania. Je to príznačná reakcia cicavcov (a niektorých vtákov) na zimné obdobie, ktoré v pokojnom stave a za útlmu všetkých telesných funkcií vyčkávajú vo vhodnom úkryte, zvanom hibernákulum, nepriaznivé zimné obdobie. Je známy napr. u netopierov, ježkov, škrečkov, plchov alebo sysľov.
Artur Fischer
thumb|Základný stavebný diel stavebnice fischertechnik Artur Fischer (* 31. december 1919, Tumlingen, Nemecko† 27. január 2016, tamže) bol nemecký vynálezca, podnikateľ a zakladateľ firmy Artur Fischer GmbH & Co.KG.
Životopis
Narodil sa ako najstarší syn v rodine krajčíra. Vyučil sa za stavebného zámočníka. V roku 1948 založil malú dielňu Artur Fischer GmbH & Co. KG známu aj dnes ako Fischerwerke. Bol držiteľom 1 080 patentov a 5 867 chránených vzorov (stav k 31. decembru 2003, firma Fischerwerke má registrovaných viac než 8 700 patentov). Thomas Alva Edison, ktorého by Artur Fischer rád prekonal, má na svojom „konte“ 1 093 patentov.
K najznámejším vynálezom Artura Fischera patrí Fischer S nylonová príchytka z roku 1958, stavebnica fischertechnik (1965 obdoba Lega, ale viac technicky zameraná).
V roku 2001 dosiahli pobočky Fischer Group po celom svete obrat 400 miliónov eur, väčšinou vďaka produkcii kotvenia a upevňovacej techniky. Spoločnosť, ktorú vedie od roku 1980 syn Klaus Fischer, produkovala v roku 2004 len v jedinom závode vo Waldachtale sedem miliónov príchytiek každý deň.
V roku 1990 bolo Arturovi Fischerovi udelené významné nemecké vyznamenanie Werner-von-Siemens-Ring.
Sangangüey
Sangangüey je v súčasnosti neaktívny stratovulkán, nachádzajúci sa v Mexiku v štáte Nayarit, asi 50 km východne od pobrežia Pacifiku. Masív vulkánu je značne erodovaný, jeho svahy sú posiate početnými troskovými kužeľmi a parazitickými krátermi. Vek andezitovo dacitovej sopky sa odhaduje na pleistocén, posledná aktivita sa odhaduje na necelých tisíc rokov (podľa ústnych podaní miestnych indiánov).
Bistroff
Bistroff je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Moselle, v regióne Lotrinsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Smrť čaká všade
Smrť čaká všade (v origináli The Hurt Locker) je americký vojnový triler z roku 2009 od režisérky Kathryn Bigelowovovej. Je to jeden z kriticky najlepšie oceňovaných filmov roku 2009 a vyhral mnohé ceny viacerých organizácií, festivalov a skupín. Film sleduje jednotku americkej armády poverenej odstraňovaním bômb (anglicky Explosive Ordnance Disposal - EOD) počas vojny v Iraku.
Príbeh napísal Mark Boal, nezávislý spisovateľ, ktorý slúžil v podobnom oddieli. Vo filme účinkujú Jeremy Renner, Anthony Mackie a Brian Geraghty ako príslušníci jednotky EOD v Iraku a vo filme je zobrazená ich misia, hrozba vzbury a napätie, ktoré sa medzi nimi vyvíja.
Tomanek
Tomanek je priezvisko, pozri Tomanek (priezvisko), napr.:
Caesarova občianska vojna
Caesarova občianska vojna alebo Občianska vojna medzi Caesarom a Pompeiovcami bola občianska vojna v starovekom Ríme v rokoch 49 pred Kr. – 45 pred Kr. medzi (populárom) Caesarom a (optimátom) Pompeiom, resp. po jeho smrti jeho synmi. Bola jedným z posledných konfliktov Rímskej ríše počas rímskej republiky.
Smrť čaká všade
Film bol nakrúcaný na Blízkom východe, konkrétnejšie v Jordánsku niekoľko kilometrov od irackých hraníc. Do kín sa film dostal do amerických kín 26. júna 2009, v slovenských kinách nebol uvedený. Premiéru mal na 65. benátskom filmovom festivale na konci roku 2008.
Caesarova občianska vojna
Išlo o súhrn politických a vojenských konfrontácií medzi Iuliom Caesarom, jeho politickými stúpencami a jeho légiami na jednej strane, a tradičnou konzervatívnou frakciou rímskeho senátu, taktiež známou pod názvom optimáti podporovanou légiami lojálnymi Pompeiovi.
Smrť čaká všade
Dej
Film otvára citát z knihy Vojna je sila, ktorá nám dáva zmysel vojnového korešpondenta The New York Times Chrisa Hedgesa „Vzrušenie z boja býva smrteľne návykové, pretože vojna je droga“. Seržant William James (Jeremy Renner) sa stáva veliteľom tímu pyrotechnikov, keďže bývalý veliteľ zahynul pri explózii v Bagdade. Spolupracuje tu so seržantom J. T. Sanbornom (Anthony Mackie) a so špecialistom Owenom Eldridgeom (Brian Geraghty), ktorých cenné rady počúva cez vysielačku pri skúmaní a zneškodňovaní objavených výbušnín. Tí zo svojho nového veliaceho dôstojníka nie sú príliš nadšení, nakoľko hneď pri prvej spoločnej misii odmietne využiť diaľkovo ovládané pyrotechnické roboty a trvá na osobnom prieskume podozrivého nálezu. Zatiaľ čo okolitý svet prepadá chaosu, Sanborn a Eldridge pomaly odhaľujú veliteľovu pravú tvár spôsobom, ktorý ich všetkých navždy zmení.
Caesarova občianska vojna
Priebeh
Prekročením Rubikonu začala občianska vojna. Roku 49 konzuli, Pompeius a senátori-optimáti utiekli do Dyrrhachionu v Macedónii (v dnešnom Albánsku) a úspešný Caesar sa po krátkom pobyte v Ríme pobral do Hispánie (v snahe zabezpečiť si tylo pred útokom na Dyrrhachion), kde roku 49 porazil Pompeiových legátov.
Na spiatočnej ceste primäl ku kapitulácii Massiliu (dnes: Marseille) a usporiadal pomery v južnej Gallii. Potom sa zastavil v Ríme ešte roku 49, kde ho o. i. prétor M. Aemilius Lepidus vymenoval za diktátora, usporiadal voľby a bol zvolený za konzula. Potom sa pustil na východ za Pompeiom, ktorého vojsko 9. augusta 48 pred Kr. porazil pri Pharsalose (dnes Farsala).
Pompeius utiekol do Egypta, lebo tam kedysi pomohol na trón Ptolemaiovi XII. Auletovi, otcovi súčasných dvoch vládcov Egypta. Netušil však, že v Egypte práve bojovali proti sebe strany podporujúce týchto dvoch vládcov - Ptolemaia XIII. Philopatora a jeho sestru Kleopatru. Navyše z túžby zavďačiť sa víťazovi dvorania Ptolemaia XIII. Caesarovi, ktorý dorazil krátko po Pompeiovi, predložili na privítanie Pompeiovu hlavu. Pompeiovci utiekli do provincie Africa.
Caesara, na ktorého strane medzitým stál celý Rím, ktorý ho preto zvolil za diktátora na jeden rok a zavalili rôznymi poctami, sa potom v Egypte zapojil do bojov o trón na strane Kleopatry (tzv. Alexandrijská vojna 48-47). Po príchode posíl z Malej Ázie a Sýrie Caesar Ptolemaia XIII. porazil. Egypt potom (rok 47) ostal nezávislý pod vládou Kleopatry a jej druhého brata Ptolemaia XIV. (ktorý sa formálne stal Kleopatriným manželom).
Doma v Ríme potom Caesar rýchlo usporiadal pomery, dosadil všade svojich ľudí a ponáhľal sa (r. 47) do provincie Africa, kde roku 46 pri Thapse (dnes: Henchir ed-Dimas) porazil Pompeiovcov (t. j. republikánov). Pompeiovi synovia utiekli do Hispánie, republikán Cato spáchal samovraždu a Numídia v Afrike bola rozdelená: časť pripadla Mauritánii, časť bola pripojená k provincii Africa.
Po návrate do Ríma roku 46 Caesara triumfálne privítali, predĺžili mu diktatúru o desať rokov, senát bol zväčšený do roku 44 z 300 na 900 poslancov (pričom tí noví boli samozrejme odvtedy Caesarovi priaznivci), zaviedol Juliánsky kalendár a uskutočnil mnohé iné reformy. Cicerovi, ktorý bol v občianskej vojne na strane Pompeia, a mnoho jeho priaznivcom udelil Caesar milosť. Roku 45 potom ešte Caesar porazil Pompeiových synov v Hispánii pri Munde (dnes Montilla). Tým sa občianska vojna skončila.
Pauko (priezvisko)
Známi nositelia
Pozri v článku Pauko.
Boëge
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Kiritimati
Kiritimati, nazývaný aj Vianočný ostrov (angl. Christmas Island) je koralový atol v západnej časti centrálneho Tichého oceána. Leží na západnom okraji Polynézie, v severnej časti súostrovia Line Islands, približne na 157°30' západnej dĺžky a 2° severnej šírky. Administratívne patrí k republike Kiribati. Je to najväčší koralový atol na svete, jeho rozloha je 642 štvorcových kilometrov (z toho súše). Rozprestiera sa v časovom pásme UTC+14 a je miestom, kde v náskoku pred zvyškom sveta oficiálne začína nový deň.
Názov Kiritimati je skomoleninou anglického Christmas, čo v preklade znamená Vianoce. Ostrov pomenoval kapitán James Cook ako Vianočný, pretože ho objavil na Štedrý deň roku 1777. Ostrov teda nie je zhodný s Vianočným ostrovom v Indickom oceáne.
Historický vývoj
náhľad|Námorná [[mapa Kiritimati v angličtine z roku 1977|vľavo]] Vianočný ostrov bol objavený v roku 1537 španielskym moreplavcom Hernandom de Grijalvom. Až omnoho neskôr, 24. decembra 1777, tu pristál James Cook, ktorý dal atolu prívlastok Vianočný. V rokoch 1936 – 1937 viedla Británia s USA vážny spor o Vianočný ostrov. Zo súperenia nakoniec vyšiel víťazne britský kolonializmus a v roku 1888 kapitán William Wiseman, ktorý sa k tomuto ostrovu v Pacifiku priplavil na vojnovej lodi Caroline, vztýčil nad Vianočným ostrovom vlajku britského veličenstva.
Ostrov bol pripojený ku britskej korunnej kolónii Elliceove (dnešné Tuvalu) a Gilbertove ostrovy. Európski kolonizátori, ktorý tu prišli v druhej polovici 19. storočia, sa začali venovať pestovaniu kokosových paliem, ťažbe fosfátov a guána. Tieto aktivity prekazilo extrémne sucho a skončili krachom, takže po veľkú časť 20. storočia zostal Vianočný ostrov opustený.
Po druhej svetovej vojne sa stal miestom britsko-amerických pokusov s atómovou a vodíkovou bombou (v rokoch 1956-1964). Našťastie sa úroveň radiácie normalizovala a atol zostal obývateľný. Dňa 1. októbra 1975 bola kolónia rozdelená na Gilbertove ostrovy a Tuvalu (od roku 1978 nezávislý štát) a od 1. januára 1977 získala bývalá kolónia Gilbertove ostrovy vnútornú samosprávu.
Nová kapitola v histórii Vianočného ostrova sa začala písať po 12. júli 1979, keď ostrovy získali nezávislosť pod menom Kiribati. Republika Kiribati sa skladá z 33 ostrovčekov roztrúsených na obrovskej vodnej ploche po oboch stranách rovníku. Na Kiribati neexistujú politické strany, ich funkciu preberajú kmeňové zväzy, ktorých zástupcovia sú volení do parlamentu. I keď Vianočný ostrov v jej rámci predstavuje len jednu a zďaleka nie najvýznamnejšiu výplň, je jeho rozvoju v súlade s finančnými možnosťami mladého štátu venovaná sústavná pozornosť.
Obyvateľstvo
Keď lode Európanov objavili Vianočný ostrov, bol neobývaný. Pôvodní obyvatelia z Markéz ho osídlili len dočasne a ešte pred príchodom belochov ho opustili. Dôkazom toho sú archeologické nálezy (zvyšky chrámov z koralového vápenca). Počas 19. storočia boli na atol dopravení ľudia z Gilbertových ostrovov, ktorí tu žijú doteraz. Bývajú v malých osadách, roztrúsených pri lagúne. Muži lovia v lagúne i na otvorenom mori, najmä rybu Albula glossodonta a vo vnútrozemských rybníkoch chovajú ryby druhu Chanos chanos. Ženy sa starajú o záhradky, v ktorých pestujú taro, pripravujú pandanovú múku i zásoby cukríkov z palmovej šťavy a varia pre rodinu. náhľad|Pozostatky nukleárnych zbraní|vľavo
V roku 2015 tu žilo približne 6477 obyvateľov. Až 90 % populácie predstavujú Mikronézania, zvyšok tvoria Polynézania, Číňania a tiež Európania. Veriaci sú katolíci (53 %), protestanti (40 %), adventisti siedmeho dňa, mormoni a i. K pôvodnému náboženstvu patril kult predkov, mágia a viera v bohov. Rozpráva sa kiribatsky a anglicky.
Obyvatelia sa živia pestovaním kokosovej palmy na štátnych plantážach a rybolovom. Väčšina obyvateľstva však žije bez elektriny v skutočne jednoduchých podmienkach. Spoločnosť je konzervatívna, rodinné zväzky pevné a nepatrí sa okázalo dávať najavo svoje bohatstvo. Mnohí ostrovania majú sklon k emigrácii.
Na ostrove sú 4 obývané dedinky a jedna opustená. Mená týchto usadlostí sú úsmevné, pretože sa volajú London, Tabwakea, Banana, Poland and Paris. Pomenoval ich tak francúzsky kňaz Emmanuel Rougier, ktorý mal ostrov prenajatý medzi dvoma svetovými vojnami a nechal tu vysadiť okolo milióna kokosových paliem ako vklad do budúcnosti ostrova. Dedinka Paris je v ruinách, hlavnou osadou je London s moderným prístavom, ktorý stráži vstup do lagúny. Kiritimati má tri základné školy, jednu juniorskú strednú školu a dve stredné školy. Hlavnou nemocnicou je London, zatiaľ čo dediny Banana, Tabwakea a Poland majú tiež každá po jednej klinike.
Ekonomika
náhľad|Výhľad z lietadla [[Handley Page Hastings na dedinku London zničenú atómovými pokusmi v roku 1956]] Základy ekonomiky zabezpečuje lov rýb a poľnohospodárstvo (najmä obchodovanie s koprou a kokosovými orechmi). Priemysel prakticky neexistuje, hoci sa na atole nachádzajú menšie ložiská guána. Celý ostrov pretína pomerne dobre vybudovaná cesta. Vianočný ostrov je dokonca zástavkou civilnej leteckej linky vedúcej južnej Oceánie do Honolulu na Havajských ostrovoch. Najväčší význam má námorná a letecká doprava. Cestovný ruch je menej rozvinutý, pretože atol je odľahlý, izolovaný a nemá dostatok kvalitných služieb.
Poloha pri rovníku poskytuje potenciál pre kozmický výskum. Po druhej svetovej vojne Wernher von Braun neúspešne navrhol, aby sa práve tu vybudoval kozmodróm, z ktorého by vyleteli do vesmíru prvé rakety s ľudskou posádkou. V roku 1999 si ostrov na 20 rokov prenajala japonská vesmírna agentúra za 840 000 dolárov ročne plus platby za škody spôsobené na životnom prostredí. Ohlasovaný program Hope-X však po štyroch rokoch zastavili.
Geografia
Atol Kiritimati je najväčší ostrov čisto koralovej formácie na svete s obvodom asi 160 km. Bol zdvihnutý geologickou činnosťou. Atol má obvod okolo 150 km a zaberá vyše 70 percent celkovej rozlohy Kiribati. Okrem hlavného ostrova obsahuje aj niekoľko menších ostrovčekov. Cookov ostrov má rozlohu 19 ha, ďalšie ostrovy sú Motu Upua (> 19 ha), Ngaontetaake (27 ha), a Motu Tabu (3,5 ha). Kiritimati je veľmi izolovaný, je vzdialený od Tarawa v Gilbertových ostrovoch viac ako 3000 km a od Honolulu na Havaji je vzdialený 2 000 km.
Povrch ostrova je veľmi jednoduchý, nízky a plochý. Vnútrozemie sa dvíha do výšky 12 m. Jeho lagúna je čiastočne vyschnutá a vyplnená organickými sedimentmi. Na východe sa rozpadla na sústavu malých jazier. Vodné toky nie sú vyvinuté, lebo pórovité vápencové podložie rýchlo prepúšťa dažďovú vodu. Ostrov trpí nedostatkom pitnej vody.
Vianočný ostrov má tropickú, rovníkovú klímu oceánskeho typu s vyrovnanými priemernými dennými i mesačnými teplotami (24 – 28 °C). Nachádza sa v suchšej zóne a úhrny zrážok sú pomerne nízke, a preto ho občas postihujú ničivé obdobia sucha. Pôdy sú plytké a neúrodné, čím sa ostrov radí medzi tie územia sveta, ktoré majú najhoršie podmienky na poľnohospodársku výrobu.
Bitche
Bitche je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Moselle, v regióne Lotrinsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Kiritimati
Príroda
náhľad|175px|Vtáčí druh bokikokiko je jediným [[endemitom ostrova]] Živočíšstvo je druhovo veľmi chudobné a zastupujú ho hlavne morskí vtáci. Z asi 80 druhov vtákov, ktoré žijú na ostrovoch Kiribati, žije na Kiritimati asi polovica. Národným symbol je fregatka (Fregata minor). Najvzácnejším vtákom ostrova je však nenápadný bobikokiko (Acrocephalus aequinoctialis) – príbuzný nášho trsteniarika. V minulosti bol lovený domorodcami v neúnosnej miere. Dodnes sa udržal ako vzácny endemit len na ostrove Kiritimati. Okrem vtákov žije na ostrove aj drobný hmyz a jašterice. Na pláže prichádzajú klásť vajcia korytnačky.
Bitche
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Kiritimati
Príroda
V kontraste s pevninskou faunou, príroda nešetrí rozmanitými morskými živočíchmi v lagúne a oceáne za ňou. Vo vodách koralových útesov je nevyčerpateľná zásoba rýb (najmä tuniakov bonito), mäkkýšov a ustríc perlorodiek. Veľmi početné sú kraby a raky. Mnohé živočíšne a rastlinné druhy sú veľmi vzácne. V súčasnosti je celý ostrov vyhlásený za biosférickú rezerváciu.
Bitche
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Philadelphia Flyers
Philadelphia Flyers hrá v Atlantickej divízii Východnej konferencie. Je víťazom Stanley Cupu v rokoch 1974 a 1975.
História
V meste Philadelphia sa hrala NHL ešte pred vznikom Flyers v 30. tych rokoch, keď tu pôsobil klub Philadelphia Quakers. Ten odohral v NHL jedinú sezónu v rokoch 1930 až 1931, ale klub nebol úspešný.
Expanzia NHL v roku 1967
Klub Flyers vznikol pred sezónou v roku 1967. Prvý zápas odohrali Flyers 11. októbra 1967, pričom prehrali s Cleveland Seals. Svoj prvý zápas vyhrali o rok neskôr, proti St. Louis Blues. Prvý zápas v domácej arénere odohrali pred 7812 fanúšikmi proti rivalom z Pittsburghu. Flyers vyhrali. Novým tímom v NHL akým boli i Flyers sa v lige nedarilo, reštriktívne pravidlá znamenali, že najäčšie talenty sa sústreďovali v kluboch Original Six. V rozširujúcom drafte v roku 1967 si Flyers vybrali hráčov ako Bernie Parent, Ed Van Impe, Joe Watson, Lou Angotti, Leon Rochefort a Gary Dornhoefer. Prvým kapitánom Flyers sa stal Angotti a najlepším strelcom klubu sa stal Rochefort, ktorý strelil 21 gólov. Flyers sa prebojovali do play-off, kde ale podľahli v prvom kole St. Louis Blues na zápasy.
Úspešné 70. roky
Vďaka svojej tvrdosti sa počas sezóny 1972/73 sa začala používať pre tím prezývka Broad Street Bullies (Bitkári z hlavnej ulice). Novým kapitánom tímu sa stal mladík Bobby Clarke, ktorý sa v tom čase stal najmladším kapitánom v histórii. Philadelphia sa stala prvým z novoprijatých klubov, ktorý vybojov v roku 1974 Stanleyho pohár. Tím viedol tréner Fred Shero a za klub hrával aj 50 gólový strelec Rick Mac Leisch. Osobnosťou v tíme bol brankár Bernie Parent.
90. roky
V júni 1992 začali Flyers plánovať svoj návrať do elity NHL, pričom vyhrali arbitrážnu bitku o prvé miesto v drafte, ktorým bol Eric Lindros. Lindros, urastený center sa presadil hneď vo sovjich začiatkoch v NHL, spolu so strelcom Markom Recchim a Brientom Fedykom sformovali veľmi silnú útočnú formáciu. Flyers angažovali z Montrealu strelca Johna LeClaira.
V sezóne 1996/97 sa prebojovali až do finále play-off, tu ale podľahli Detroitu Red Wings na zápasy.
Sezóny po lockoute (2005)
thumb|right|[[Kyle Calder (19), Jeff Carter (17) a Sami Kapanen (24) – vhadzovanie proti New York Rangers 4. január 2007.]] V sezóne 2005/06 získala Philadelphia 101 bodov a postúpila do play-off. Významná bola útočná formácia s prezývkou "Deuces Wild" v ktorej hrali Forsberg, Gagne a Mike Knuble. Prehrali v prvom kole s Buffalom Sabres.
Výročná 40. sezóna (2006/07) bola najhoršiou sezónou v histórií klubu. Flyers stratili centra Michala Handzuša, ktorý prestúpil do Chicago Blackhawks, obrancu Kima Johnssona a dvojica skúsených hráčov Eric Desjardins a Keith Primeau skončili s aktívnou činnosťou. Novým kapitánom sa po Keithovi Priemeaovi stal Peter Forsberg, no ten musel bojovať s chronickým zranením členka a väčšinu sezóny zmeškal. Z prvých ôsmich zápasoch prehrali šesť a vyhrali iba jeden, čo znamenalo zmeny v klube. Generálny manažér Bob Clarke odstúpil a tréner Ken Hitchcock dostal výpoveď. Za neho nastúpil jeho asistent John Stevens a novým generálnym manažérom sa stal Paul Holmgren.
Zmeny ale nepriniesli zmenu vo výsledkoch a počas sezóny Flyers vytvárali klubové rekordy v prehrách. Flyers nakoniec skončili sezónu s 22 víťazstvami a 48 prehrami, čo je najviac v klubovej histórii. Flyers tiež vytvorili rekord NHL v najväčšom poklese bodov od predchádzajúcej sezóny (101 bodov v sezóne 2005/06 ku 56 bodom v sezóne 2006/07 vytvára rozdiel 45 bodov).
Flyers sa po 13 rokoch neprebojovali do play-off a generálny manažér Holmgren začal s prebudovaním tímu a prípravou do budúcnosti. Počas sezóny odišiel Peter Forsberg do Nashville Predators, namiesto neho prišli Scottie Upshall, Ryan Parent a práva budúceho výberu v drafte v roku 2007. Veterán Alexej Žitnik prestúpil do Atlanty a útočník Kyle Calder, ktorý nesplnil očakávania do Detroitu Red Wings. Namieso Caldera prišiel do tímu fínsky obranca Lasse Kukkonen a z Buffala prišiel Martin Biron.
Pred sezónou 2007/08 Flyers angažovali dovjicu hokejistov z Nashvillu Kimmo Timonena a Scotta Hartnella. Obaja podpísal šesťročné zmluvy s klubom. 1. júla 2007 podpísal s klubom 8-ročnú zmluvu na 52 miliónov dolárov aj Daniel Briere. Klub vymenil dvojicu Joni Pitkanen a Geoff Sanderson do Edmontonu Oilers za kapitána Oilers Jasona Smitha a Joffreyho Lupula.
Južný Holland
Južný Holland (po holandsky: ) je jedna z holandských provincií nachádzajúca sa na juhozápade krajiny. Hlavné mesto provincie je Haag, ktorý je zároveň sídlom parlamentu, vlády aj holandskej kráľovnej. Najväčším mestom provincie je Rotterdam, prístav svetového významu.
Južný Holland je čo do rozlohy piatou najväčšou provinciou v Holandsku, do počtu obyvateľov je na prvom mieste. Vedie aj v hustote zaľudnenia na km².
Harry Partch
náhľad|Quadrangularus Reversum (Harry Partch) Harry Partch (* 24. jún 1901 – † 9. marec 1974) bol americký skladateľ mikrotonálnej experimentálnej hudby, ktorý vytvoril aj mnoho experimentálnych hudobných nástrojov.
Spievajúca fontána
Spievajúca fontána môže byť:
Marcel Proust
Valentin Louis Georges Eugène Marcel Proust [vyslov: valá(n)té(n) lui žorž öžen marsel prust] (* 10. júl 1871, Paríž, Francúzsko – † 18. november 1922, tamže) bol francúzsky spisovateľ a prekladateľ (angličtina). Je pokladaný spolu s Jamesom Joyceom za zakladateľa moderného románu.
Bystrička (okres Martin)
Bystrička je obec na Slovensku v okrese Martin.
Marcel Proust
Literatúre sa začal venovať ako veľmi mladý, založil literárnu revue Le banquet. Pôsobil v Mazarinovej knižnici v Paríži.
Bystrička (okres Martin)
Osada Lázky
Osada Lázky sa nachádza na severnom svahu vrchu Hrádok, na ceste vedúcej z Bystričky.
Marcel Proust
Život
Narodil sa v štvrti Auteuil, v 16. parížskom obvode v dome svojho prastrýka dva mesiace potom, čo frankfurtská zmluva formálne ukončila prusko-francúzsku vojnu.
Bystrička (okres Martin)
Šport
V obci sídli futbalový klub TJ Slovan Bystrička založený v 1933, hrá I. triedu.