cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Širáz
Širáz má relatívne mierne podnebie, ktoré umožňuje pestovanie veľkolepých záhrad. Je tiež významnou dovolenkovou destináciou. Býva označovaný ako „mesto ruží a básnikov“, či ako hlavné mesto perzskej poézie. Má tiež titul dár al-’ilm domov múdrosti, resp. poznania. V roku 2016 mal 1 565 572 obyvateľov. Neďaleko Širázu sa nachádza historické mesto Perzepolis a lokalita Naghš-e rostam.
História
vľavo|náhľad|Brána Koránu (Darvázeh Kur’an) Širáz bol dôležitým sídlom už v staroveku, počas seleukovského obdobia (312175 pred Kristom). Význam si zachoval aj za vlády Partov (247 pred Kristom224 po Kr.) a Sásánovcov (asi 224651 po Kr.).
Islamské mesto pravdepodobne bolo pravdepodobne založené, resp. obnovené niekedy na prelome 7. a 8. storočia. V 9. storočí Fárs obsadil Saffárovec Ja’kúb ibn Lajth, ktorý z mesta urobil svoje hlavné mesto. Jeho brat Amr nechal v roku 894 vystavať Kongregačnú (aj Zhromažďovaciu) mešitu nazývanú Ategh džámeh (’Atík džámí). V roku 933 bolo mesto obsadené šiitskymi Bújovcami, ktorí z neho urobili významné kultúrne a obchodné centrum. Rozvíjala sa v ňom islamská teológia, mystika i poézia. V meste sa tiež mali nachádzať dva chrámy ohňa. V druhej polovici 10. storočia bola v meste Bújovcami vystavaná obrovská knižnica, ako aj rozsiahle záhrady, paláce, bazáry, mešity a karavanseraily.
Mauzóleum Sa’diho|náhľad|vľavo [[Nakš-e Rostam|Naghš-e rostam, Kaʼba-je Zardošt, posvätné miesto zoroastrizmu neďaleko mesta|náhľad]] Niekedy v rokoch 1047/48 mesto prešlo pod nadvládu Seldžukovca Tughril Bega. Správcom v meste však naďalej zostal Bújovec Abú Kálídžár ibn Sultán ad-Dawla. Po ňom sa vlády nad mestom ujal jeho syn Fulád Sultán. Jeho vláda ale započala obdobie nestability a nepokojov. Fulád bol v roku 1062 zvrhnutý kurdským vodcom Fadlújom, ktorý bol naopak už o rok porazený Káwurdom z Kermánu. Boje Širáz vyčerpali a jeho územie bolo vystavené pravidelnému plieneniu. Po smrti Malikšáha v roku 1092 seldžucká moc nad Fársom upadla. V rámci bojov medzi miestnymi emirmi mesto vystriedalo viacero vlastníkov, postupne nad ním vládli Čawlí Sakaw, Karača, Mengü-Bars a Búz-Ábeh. Počas ich vlád bolo v meste vystavaných viacero madras, ktoré potvrdzovali význam mesta vo svete islamskej vzdelanosti. Za vlády posledného zmieneného mesto počas jeho výprav údajne vyše dve desaťročia spravovala jeho žena Záhida Chátún.
náhľad|’Atík džámí (aj Ategh džámeh)|vľavo V polovici 12. storočia sa moci v meste ujali Salghúrovci, ktorí mu priniesli novú prosperitu. Dynastickí vládcovia nechali v meste vystavať množstvo neziskových nadácií, prevažne madrás, mešít a ribátov. Zakladateľ dynastie Sunkur ibn Mawdúd bol pochovaný v ním vystavanej mešite Sunkuríjja a aj dve storočia po smrti sa tešil veľkej úcte, čo dokladá skutočnosť, že sudcovia prijímali prísahy vzývajúce jeho meno. Koncom 12. storočia Fárs zasiahla kríza spôsobená vnútornými spormi, vypukol hlad a mor. Novú prosperitu priniesol až Sa’d ibn Zangí (11951226), ktorý mesto nanovo opevnil a vystaval. Svoju moc rozšíril aj do Kermánu a zaútočil dokonca na Irak, kde bol však odrazený chórezmským vládcom. Po návrate domov sa v boji stretol so svojím synom Abú Bakrom, no obyvatelia mesta podporili Sa’da, ktorý sa tak vlády v meste ujal až po otcovej smrti v roku 1230/31.
V 13. storočí vtrhli do Perzie Mongoli. Abú Bakr sa im prezieravo nepostavil na odpor a uznal ich nadvládu. Širáz tak bol na rozdiel od iných perzských miest ušetrený. Obdobie ale znamenalo koniec mestskej prosperity, keďže nové dane uvalené mongolskými vládcami mesto ekonomicky vyčerpávali. Aj napriek tomu bola v tomto období v meste vystavaná rada nových stavieb. Po smrti Abú Bakra (1261) sa celý Fárs dostal do nepokojov, ktoré viedli ílchána Hülegüa k vyslaniu armády. Miestni však mongolské vojsko porazili. Poslednou členkov rodu Salghúrovcov bola Abiš bint Sa’d, manželka Hülegovho syna, ktorá ako manželský podiel dostala majetky v meste a mestské dane. V roku 1266 Širázčania Mongolom opäť odmietli vydať peniaze mestskej kasy a krajina sa opäť dostala do nepokojov. Ílchán Tegüder ustanovil sa správkyňu mesta Abišu. Za jej spravovania mesto zasiahli obrovské suchá a hladomor, ktoré si mali vyžiadať okolo stotisíc obetí. Po Abišinej smrti niekedy v rokoch 1286/1287 v meste vypukli ďalšie nepokoje, ktoré však Mongoli tvrdo potlačili. Mongoli Širáz finančne vyčerpávali, no aj za ich nadvlády došlo k výstavbe viacerých stavieb. Vznikla napríklad Nová mešita či pevnosť Bágh-e Tacht. V rokoch 13441349 prebiehala výstavba svätyne Šáh-e Čerágh.
vľavo|náhľad|Interiér svätyne [[Šáh-e Čerágh]] V roku 1353 Širáz obsadil Muzaffarovec Mubáriz ad-Dín Muhammad. Mesto počas svojich výprav v rokoch 1387 a 1393 dvakrát obsadil Tímúr (Tamerlán). Tímúrovskí vládcovia o mesto bojovali so zväzmi Kara Kojunlu a Ak Kojunlu. Niekedy v rokoch 1436 až 1451 mesto navštívil Benátčan Giosafat Barbaro, ktorý ho opísal ako veľké mesto s vysokými hlinenými múrmi, hlbokými priekopami a množstvom vynikajúcich mešít a dobrých domov. Malo v ňom žiť množstvo obchodníkov, celkovo viac ako dvestotisícová populácia. Z remesiel zvlášť vyzdvihol šperkárstvo, ktorého kvalitu o päťdesiat rokov neskôr potvrdil aj Ludovico di Varthema.
náhľad|Vnútorný dvor tzv. Ružovej mešity (Masdžed-e Násir ol-Molk) V roku 1503 mesto obsadili Safíjovci. Oblasť Fársu i Širáz boli za ich vlády pôvodne riadené pomerne autonómne, čo viedlo k ich rozmachu a rozvoju. V roku 1615 bola vystavaná Veľká knižnica (neskôr madrasa), vďaka ktorej Širáz svojím učením naďalej súperil aj s Bagdadom. V roku 1617 v Širáze zriadila továreň anglická Východoindická spoločnosť. Politicko-ekonomická situácia mesta sa zmenila v roku 1632, keď boli posledný širázsky správca Imám Kulí Chán a ďalší príslušníci jeho rodu zavraždení na rozkaz šáha Safího I., následkom čoho správa Širázu prešla na šáhov díwán. Napriek katastrofálnym záplavám v rokoch 1630 a 1668 mesto zostalo pomerne zachované. Postupne však prichádzalo o význam, prestíž i bohatstvo. V 17. storočí mesto navštívili mnohí Európania: Delia Valle (16121621), Thomas Herbert (1628), Tavernier (16321668), Thevenot (1663), Chardin (16661669, 16721677), Fryer (16761678), Kaempfer (1683) a Cornelius de Bruin (17021704), ktorí zachovali početné opisy jeho upadajúceho stavu. V meste bol tiež dočasne otvorený karmelitánsky dom a sídlil v ňom rád dhahabíjja.
náhľad|Hammam v argu (citadele) Karima chána V roku 1724 mesto vyplienili afganskí útočníci. Nový vládca Nádir Šáh ho však nechal obnoviť a za správcu dosadil Takího Chána Širázího ibn Hádždžího Muhammada. Takí ale proti Nádir Šáhovi v roku 1744 povstal, v dôsledku čoho Širáz opätovne zachvátili boje. Mesto bolo vyplienené a veľká časť jeho obyvateľstva zmasakrovaná. Podľa prameňov boli v šírazskych záhradách navŕšené dve obrovské hromady ľudských lebiek. Po smrti Nádir Šáha v roku 1747 bola veľká časť historických budov zničená v rámci bojov o moc. Po nástupe dynastie Zandovcov (17501794) ale došlo k obnove mesta. Zakladateľ dynastie, vakíl Karím chán Zand, urobil z mesta hlavné mesto svojej ríše a nechal ho vyzdobiť početnými dekoratívnymi budovami, vrátane svojho mauzólea, mešity a bazára. Okolo mesta postavil vysoké hradby a suchú priekopu. Nechal tiež vystavať pevnosť (argh, arg, archu). Mesto malo jedenásť štvrtí. Opäť sa vzmáhal obchod. Začalo sa s výrobou skla. Arméni a Židia v meste začali pestovať hrozno a vyrábať víno, ktoré následne predávali na indický trh.
náhľad|Vakílova mešita, exteriér s pohľadom na ívány vľavo|náhľad|Vakílov bazár z 18. storočia Za vlády Kadžárovcov význam mesta upadol. Miestni guvernéri boli často mimo mesta a vzdialenosť od Teheránu viedla k oslabeniu centrálnej vlády. V 19. storočí zastihli Širáz viaceré živelné nešťastia, najdrvivejšie boli zemetrasenia v rokoch 1824 a 1853. Veľká časť mesta ale prežila. Význam mesta výrazne klesal a spolu s ním aj celková populácia, ktorú v roku 1883 tvorilo iba niečo cez päťdesiattisíc obyvateľov. Konštitučné hnutie (tzv. perzská revolúcia) na začiatku 20. storočia mesto zasiahlo, Širáz však nepatril k jeho hlavným centrám.
Na rozdiel od iných perzských centier, Širáz modernizácia raného 20. storočia nezasiahla. Rozsiahlou výstavbou ale mesto prešlo po druhej svetovej vojne, keď sa rapídne zvýšil aj počet jeho obyvateľstva. Kým v roku 1933 malo mesto odhadom iba tridsaťpäťtisíc obyvateľov, v rokoch 1961/1962 takmer stotridsať a v 21. storočí dokonca vyše 1,5 miliónu. Medzi stavby v novom meste patrí Kostol svätého Šimona Horlivca a Širázska univerzita (1945). V rokoch 19671977 sa v meste konal festival umení spojený s multimediálnou a multižánrovou prehliadkou.
Pamiatky
V Širáze sa nachádza množstvo historických pamiatok. Mesto je rodiskom perzských básnikov Sa’dího a Ḥáfiza, ktorých záhradné mauzóleá ležia na jeho severnom okraji. Dnešné pamätníky vznikli v 20. storočí na mieste starších hrobiek. Nachádzajú sa v okrasných záhradách. V meste sa tiež nachádza viacero hrobiek významných moslimských duchovných, ktoré z neho robili a robia centrum náboženských pútí.
Svätyňa [[Šáh-e Čerágh|náhľad|vľavo]] V Širáze sa tiež nachádza tretie najnavštevovanejšie pútnické miesto v Iráne, svätyňa Šáh-e Čerágh. Mauzóleum a madrasa vo svätyni boli vystavané už v 40. rokoch 14. storočia. Pre početné rekonštrukcie za vlády Safíjovcov, Nádira Šáha a Karima chána Zanda, však z pôvodnej stavy zostal iba mihráb. Dnešná stavba tak vychádza najmä z úprav 19. storočia. „Zrkadlá dusiace interiér“, strieborné dvere a obklady pochádzajú z roku 1959 a minaret až obdobia okolo roku 1970. Svätyňa má zvlášt vstup pre ženy a mužov. Nemoslimom je vstup od roku 2002 obmedzený.
’Atík džámí (aj Ategh džámeh), panoráma s pohľadom na ívány v pozadí|náhľadNominálne najstaršou mešitou v meste je ’Atík džámí (aj Ategh džámeh, Masdžed-e Atík a i.),ktorý boa založená v roku 894. Z pôvodnej stavby sa však do dnešných dní reálne nezachovala žiadna časť. Najstaršia budova (Beit al-Mašaf alebo Chodáchaneh) sa podľa inskripcie datuje do roku 1351, avšak i v tomto prípade ide o z veľkej časti o stavbu poznačenú modernými úpravami. Pôvodne komplex pozostával aj z nemocnice a madrasy, ktoré však boli za vlády Abbása I. v 16. storočí nahradené dnešnými ívánmi.
náhľad|Interiér domu [[Narendžestan-e Ghavam z 19. storočia]] Medzi ďalšie atrakcie mesta patrí množstvo starých domov a ich záhrad, resp. záhrad s pavilónmi. Takýmto príkladom je Bágh-e Eram (slov. Rajská/Nebeská záhrada), ktorá dnes slúži ako botanická záhrada. Súčasná záhrada a priľahlý kaštieľ nie sú príliš staré, ale podobne ako iné záhrady v Širáze zrejme nahradili skorší základ. Kaštieľ dnes patrí Širázskej univerzite. Ďalším domom s veľkolepou záhradou je kádžárovský palác Narendžestan-e Ghavam z 19. storočia, ktorý pôvodne patril prominentnej rodine Širázovcov. Budova sa stala domovom Ázijského inštitútu.
Mnohé pamiatky pochádzajú z vlády Karíma chána Zanda. Jeho meno nesú Vakílova mešita (cca 1773) a Vakílov bazár. Mešita je organizovaná podľa plánu dvoch protiľahlých ívánov. Nachádza sa v nej štyridsaťosem kamenných stĺpov vytesaných do tvaru špirály. V mešite sa stále nachádza historický minbar z 18. storočia. Pôvodne sa v nej nachádzal aj mihráb zo staršej mešity z roku 1634. Bazár je pestré orientálne miesto, ktoré v niektorých obdobiach umocňuje prílev kočovných príslušníkov kmeňa Kaškai a pestrofarebné oblečenie domorodých žien.
V meste sídli viacero múzeí, okrem iných: Múzeum islamského umenia, Fárske múzeum textilu, Fárske múzeum mincí, Fárske historické múzeum.
Mervent
Mervent je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Vendée, v regióne Pays-de-la-Loire.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Ján Duda
Mons. prof. ThDr. ICLic. PaedDr. Ján Duda PhD. (* 14. október 1960, Veľká Lesná) je katolícky kňaz a cirkevný sudca. V súčasnosti pôsobí ako profesor kánonického práva na Právnickej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave.
Životopis
V roku 1987 ukončil Rímskokatolícku cyrilometodskú bohosloveckú fakultu Univerzity Komenského v Bratislave. Následne pokračoval v štúdiu kánonického práva na Fakulte kánonického práva Pápežskej lateránskej univerzity v Ríme, kde v roku 1992 úspešne získal licenciát. V roku 1997 ukončil doktorandské štúdium katolíckej teológie na Rímskokatolíckej cyrilometodskej bohosloveckej fakulte v Bratislave a habilitoval sa v roku 2001 v odbore Katolícka teológia. V roku 2004 bol menovaný za profesora katolíckej teológie.
Od roku 1995 až do konca roka 2017 pracoval ako súdny vikár Spišskej diecézy. V roku 2011 bol vymenovaný za kaplána Jeho Svätosti, čím získal titul Mons.
Je predsedom Slovenskej spoločnosti kánonického práva. Založil časopis Tribunál, ktorý sa venuje kánonickému právu, spoluzakladal časopis Nové Horizonty. V roku 2006 bol ocenený Osobitným čestným uznaním v slovenskej súťaži Vedec roka Slovenskej akadémie vied.
V pastorácii pôsobí ako farár vo farnosti Dlhá nad Oravou. Bloguje a publikuje pre Konzervatívny denník Postoj.
Kritika
V roku 2009 sa zviditeľnil nesúhlasom s plánovaným vystúpením Ivety Radičovej na pôde Katolíckej univerzity v Ružomberku spoločne s kolegami Antonom Ziolkovským a Alozjom Kostelanským. Dôvodom bol termín vystúpenia, ktorý sa nachádzal krátko pred druhým kolom vtedajších prezidentských volieb.
V roku 2016 kritizoval krok kazateľa Cirkvi Bratskej Daniela Pastirčáka pristúpiť k sv. prijímaniu na zádušnej omši za kňaza Antona Srholca.
Barbières
Barbières je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Drôme, v regióne Rhône-Alpes.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Barcelonne
Barcelonne je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Drôme, v regióne Rhône-Alpes.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Monsireigne
Monsireigne je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Vendée, v regióne Pays-de-la-Loire.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Džakovov dom
Džakovov dom  je obytný dom z 20. rokov 20. storočia, nachádzajúci sa v centrálnej časti mesta Plovdiv v Plovdivskej oblasti v južnom Bulharsku.
Iné názvy
Iné názvy pod ktorými je Džakovov dom známy sú Zamăkăt (, doslova Zámok), Kăštata s kulata (, doslova Dom s vežou), alebo aj Zámok Džakova.
Lokalita
Dom leží v centrálnej časti mesta Plovdiv na skale vo vrcholovej časti pahorku Džambaz tepe nad areálom antického divadla v hraniciach architektonicko-historickej rezervácie Starý Plovdiv.
Dejiny a súčasnosť
Dom postavil v roku 1925 architekt Stefan Džakov ako súkromný obytný dom pre seba a svoju rodinu (mal manželku a štyroch synov). Džakov veril, že jeho obytný dom skrášli vrcholovú skalnatú časť pahorku, ktorú si vybral ako miesto pre stavbu, výber miesta však vzbudil medzi obyvateľmi negatívne ohlasy a mnohé obavy a to predovšetkým, či stavba neporuší skalu pod ňou a či štýl v ktorom bude dom postavený esteticky nenaruší ráz miesta. V období socializmu padli návrhy, aby bol dom odobraný vlastníkom a následne vyhlásený kultúrnou pamiatkou ako štátny objekt, to sa však nakoniec nestalo. Dom bol v druhej polovici 20. storočia viackrát využitý ako lokalita pre nakrúcanie filmov. V 50. rokoch 20. storočia sa v dome nakrúcali dva filmy režiséra Václavа Kršku (Legenda o lásce – a Labakan – ), ako aj televízna dráma Malkata  režiséra Nikolaja Korabova. V roku 1999 sa dom stal široko známym, pretože sa objavil ako ako statická tapeta na konci úvodu každej časti komediálneho seriálu Klinika na tretija etaž.
Charakteristika
Stavba je dobre viditeľná z mnohých častí mesta. Dom je postavený v secesnom slohu alpského typu. Stefan Džakov si tento štýl aj umiestnenie domu vybral, aby mu stavba čo najviac pripomínala hory pri rodnom Karlove. Najcharakteristickejšou časťou budovy je veža s ostrým kužeľovitým vrcholom. Veža je postavená ako arkier a bola využívaná ako vestibul oddelený od ostatných miestností závesmi. Cez všetky poschodia domu ku streche viedlo drevené schodisko.
Double Flame
Double Flame je tretí štúdiový album slovenského artrockového speváka a skladateľa Ivana Csudaia z roku 1997.
Na prednom obale je použitý Csudaiov obraz „Teddy“ (1995). Vo vnútri bukletu sa nachádza jeho niekoľko ďalších výtvarných diel. Buklet obsahuje texty k skladbám.
Autorstvo
Hudba a texty: Ivan Csudai (1 – 10)
Didymos
Didymos (Didymos, ) môže byť: Didymos alebo Didymus môže byť aj:
Pedagogická fakulta Univerzity Palackého v Olomouci
Pedagogická fakulta Univerzity Palackého v Olomouci (skr. PdF UPOL) je jedna z ôsmych fakúlt Univerzity Palackého v Olomouci. Dekankou je prof. PaedDr. Libuše Ludíková, CSc.
Dejiny fakulty
27. októbra 1945 bol prezidentom Česko-Slovenska vydaný dekrét o zavedení vysokoškolského štúdia pre učiteľov všetkých stupňov a druhom škôl. V nadväznosti na to bolo dekrétom Dočasného Národného zhromaždenia republiky československej založené pedagogické fakulty, ktoré sa v mieste sídla univerzít stali ich súčasťami. V reforme v roku 1953 sa zmenilo vyučovanie učiteľov a od roku 1954 sa z fakulty stáva Vysoká škola pedagogická. Učitelia druhého stupňa sa v rokoch 1954 a 1960 pripravovali na vyšších pedagogických školách, táto škola v Olomouci nebola. Od roku 1960 sa učitelia pre prvý a druhý stupeň učili na pedagogických inštitútoch, ktoré boli v roku 1964 opäť včlenené do univerzít. Od toho roku tak fakulta opäť pripravuje učiteľov pre všetky stupne a typy škôl. V najnovšom období dochádza k špecializaci ostatných fakúlt na prípravu učiteľov a Pedagogická fakulta sa sústredí na prípravu učiteľov a pedagogických pracovníkov pre nižšie stupne škôl. Od roku 1990 Pedagogická fakulta pripravuje pedagogickú kvalifikáciu pre študentov učiteľstva všetkých fakúlt.
V novembrí 2017 bola za dekanku zvolená PaedDr. Libuše Ludíková, CSc. Jej predchodcom bol Čestmír Serafín, ktorý fakultu viedol po dvoch funkčných obdobiach Ludíkovej. Po schválení rektorom sa funkcie ujala 1. februára 2018.
Štúdium
V roku 2016 mala fakulta 4 583 študentov, ktorých učilo 12 profesorov a 45 docentov. Fakulta ponúka bakalárske študijné programy Ekologie a ochrana prostředí, Filologie, Pedagogika, Vychovatelství, Speciální pedagogika, Specializace v pedagogice a magisterské programy Pedagogika, Učitelství pro základné školy, Učitelství pro střední školy, Vychovatelství, Speciální pedagogika, Specializace v pedagogice. Učitelství pro střední a vyšší odborné školy a 5-ročné programy Učitelství pro základní školy a Speciální pedagogika. Fakulta ponúka tiež doktorandské štúdium v odboroch: 'Pedagogika, Speciální pedagogika, Antropologie, Hudební teorie pedagogika. Niektoré bakalárske, magisterské a doktorandské programy je možné študovať aj v angličtine a v ruštine.
Katedry
Fakulta má tieto katedry, ústavy a centrá :
Cirkev bratská v Českej republike
Cirkev bratská v Českej republike, oficiálne Církev bratrská, je jedna zo 42 cirkví a náboženských spoločností registrovaných v Česku. Hlási sa k protestantskej a evanjelikálnej tradícii kresťanstva. Tvorí najväčšiu vetvu Cirkvi bratskej. Vznikla v roku 1880. V roku 2011 sa k nej hlásilo v Česku 10 872 veriacich, čo z nej činilo šiestu najväčšiu cirkev v krajine.
V Česku pôsobilo ku koncu roku 2020 82 zborov zoskupených v 12 seniorátoch, čo predstavuje oproti roku 2008 nárast o 13 zborov a 1 seniorát. Ústredný orgán cirkvi je Rada Cirkvi bratskej, predsedom Rady CB je Bc. David Novák, M.Th.
Evanjelický kostol v Roštári
Evanjelický kostol v Roštári je gotická stavba, ktorá bola vyhlásená za národnú kultúrnu pamiatku dňa 6. mája 1963. Ide o jednoloďovú stredovekú stavbu s pravouhlo ukončeným presbytériom. Objekt nesie prvky gotického slohu a v interiéri obsahuje hodnotné barokové zariadenie.
História
Roštársky kostol vznikol pravdepodobne koncom 13. či na začiatku 14. storočia ako jednoduchá jednoloďová stavba s typicky pravouhle ukončenou svätyňou. Pôvodne bol kostol zasvätený sv. Ondrejovi. Niektorí autori uvádzajú, že jeho predchodcom bola staršia stavba. Interiér kostola bol v priebehu 15. storočia doplnený o gotickú výmaľbu, podobne ako v kostoloch v susedných obciach Koceľovce či Ochtiná. Počas Reformácie sa kostola stal evanjelickým, vznikol tu jeden z prvých evanjelických cirkevných zborov v Gemeri už v roku 1590. Evanjelici kostol upravili podľa svojich potrieb, kedy došlo k zatretiu výmaľby. V kostole sa v roku 1604 konala seniorálna schôdza na ktorej gemerskí evanjelici prijali svoj prvý cirkevný zákon, tzv. Roštárske články, ktoré neskôr potvrdil palatín Juraj Turzo. V roku 1689 postihol kostol ničivý požiar po ktorom bolo nutné stavbu obnoviť. V tomto období sa do kostola dostalo súčasné barokové zariadenie. Kostol prešiel obnovou v roku 1935 a v 50. rokoch. V roku 1977 boli reštaurované dochované fragmenty výmaľby. Posledná obnova kostola sa uskutočnila v roku 2005, kedy dostal nové zastrešenie.
Architektúra kostola
Evanjelický kostol sa nachádza uprostred obce v opevnenom areáli. Ide o typickú ranostredovekú vidiecku stavbu, čiže o jednolodie s pravouhlo ukončenou svätyňou. Kostol má západne predstavanú vežu a severne orientovanú sakristiu. Z gotického obdobia pochádza lomený oblúk portálu a krížová klenba v presbytériu. Na veži sa dochovali všetky pôvodné gotické okná. V interiéri boli sondami odkryté zvyšky malieb vyhotovených technikou secco. Ide o výjavy Klaňania sa troch kráľov a sv. Alžbety. Z dôvodu ich zachovania boli sondy po dokončení výskumu prekryté vápnom. Nie je vylúčené, že v budúcnosti dôjde k ďalším objavom. Loď bola nanovo zaklenutá v baroku. V tejto etape došlo aj k úprave formátu okien. V interiéri sa nachádza hodnotné barokové zariadnie, oltár a kazateľnica. Drevený barokový oltár z roku 1724 nesie ústredný obraz Kalvária s plastikou ukrižovaného Krista, na predele sa nachádza obraz Poslednej večere a na vrchole oltára Vzkriesený Kristus. Oltár bol po niekoľkoročnom reštaurovaní v roku 2016 vrátený do kostola. Za jeho reštaurovanie získal Oblastný reštaurátorský ateliér Bratislava cenu Fénix – kultúrna pamiatka roka 2016, udeľovanú MK SR. Oltár s bohatou sochárskou a maliarskou výzdobou zreštauroval odborný tím reštaurátorov pod vedením akad. mal. Alexandry Šulíkovej a metodickým vedením Mgr. Zuzany Benčekovej Tahy v časovom období 2012 – 2016. Zreštaurovaním pamiatky hlavného oltára z ev.a.v. kostola v Roštári sa podarilo reštaurátorom obnoviť pamiatke jej pôvodné jedinečné hodnoty a fond gemerských pamiatok bol takto rozšírený o ďalší vzácny prírastok kultúrneho dedičstva. Kazateľnica slohovo náleží k oltáru a je na nej zobrazený Kristus Spasiteľ a štyria evanjelisti.
Barnave
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Didymos z Alexandrie
Didymos alebo aj Klydeus bol olympijský víťaz v behu na jedno stadion v roku 141.
Didymos Klydeus z Alexandrie bol na 230. olympijských hrách korunovaný olivovým vencom za víťazstvo v behu na jedno stadion. Beh na vzdialenosť jedného stadia sa v Olympii zaviedol už na počiatku hier, t. j. podľa tradície v roku 776 pred Kr. a bol hlavným pretekom aj po zavedení ďalších súťažných disciplín. Didymos dal tak ako víťaz v behu na jedno stadion 230. olympiáde svoje meno, pretože menom víťazov jednotlivých pretekov v tejto disciplíne sa označovali všetky olympiády. Olympijské víťazstvo Didyma Klydea uvádza staroveký historik Eusebios z Kaisareie vo svojom diele Kronika (gr. Chronografia), a to v zozname olympijských víťazov, ktorý vyhotovoval z písomnosti Iulia Africana, autora diel, zachovaných prevažne len vo fragmentoch.
Poľovnícka hudba
Poľovnícka hudba je druh hudobného žánru, ktorý sa používa v poľovníctve. Poľovnícka hudba je neodmysliteľnou súčasťou poľovníckej kultúry a poľovníctva takmer všetkých Európskych krajín. Prostredníctvom nej sa šíria poľovnícke tradície. V minulosti a aj dnes pomáha poľovníkom k dorozumievaniu sa na poľovačkách, dotvára atmosféru na poľovníckych výstavách či plesoch a zároveň sa stáva súčasťou ostatných poľovníckych akcií (omše, dni sv. Huberta, chovateľské prehliadky...). V poľovníckej hudbe je ako hudobný nástroj používaný poľovnícky roh bez strojiva v ladení in B (Es, D, prípadne F) a lesnica – čo je malý poľovnícky roh bez strojiva, v ladení in B s trúbkovým alebo kornetovým nátrubkom. Môžu sa využívať aj iné poľovnícke nástroje (viď nižšie). Hráč na tieto hudobné nástroje je na Slovensku označovaný ako poľovnícky trubač, alebo lesničiar.
Vznik poľovníckej hudby na Slovensku
Ak sa chceme venovať vývoju poľovníckej hudby na Slovensku, musíme si uvedomiť, že územie dnešného Slovenska bolo v minulosti súčasťou Rímskej ríše, Samovej ríše, Veľkej Moravy, Uhorska, Habsburskej ríše, Rakúska-Uhorska a od roku 1918 súčasťou Československa. Samostatné Slovensko (ak opomenieme vojnové roky 1939 - 1945) vzniká až v roku 1993. Je preto možné, že vzhľadom na vzájomné prepojenie kultúr európskych národov sú niektoré popisované skutočnosti a osobnosti súčasťou histórie aj iných krajín.
Pavel Poruban vo svojej publikácii Lesnica, hudobný nástroj poľovníka, uvádza, že predchodcami súčasných poľovníckych nástrojov boli už od doby staroveku turie rohy a v pastierskych oblastiach Považia aj drevené trombity.
Prvé písomné zmienky o výskyte trubačov na území dnešného Slovenska pochádzajú podľa Marianny Bardiovej z 13. storočia. Nešlo však o poľovníckych trubačov, ale o vežových trubačov. Vežoví trubači tvoria pravdepodobne dôležitú úlohu aj vo vývoji poľovníckej hudby na Slovensku. Ich prvoradá úloha síce spočívala v strážení miest a opevnení pred nepriateľom a vyhlásenie poplachu v prípade hroziaceho nebezpečenstva. Predpokladá sa však, že v čase mieru uvedení hráči mohli byť aj dôležitými účastníkmi poľovačiek.
V 13. storočí pôsobili v Bratislave mestskí trubači, ktorých hlavnou úlohou bolo stráženie mesta, ohlasovanie času, vyhlasovanie správ, ale aj hranie koncertov. Trubači slávnostnými fanfárami vítali hostí z veže Starej radnice. Vrcholom ich vystúpení počas 400 ročnej tradície bolo účinkovanie na korunováciách panovníkov. V archívoch nachádzame písomné záznamy o repertoári vežových trubačov. Hrali hudbu známych európskych skladateľov ako Tomaso Cimelo, Hans Leo Hasler, Josquin des Prez, Valentin Hausmann, Melchior Franck, ale aj viacerých neznámych autorov. Je pravdepodobné, že práve medzi anonymnými dielami sú aj skladby vtedajších slovenských skladateľov. V roku 1536 bol v Dóme sv. Martina v Bratislave korunovaný kráľ Maximilián I.. Počas tejto korunovácie hrali vežoví trubači slávnostné fanfáry. Odvtedy sa vytvorila historická tradícia vežových koncertov a kontinuálne sa udržiavala až do 19. storočia.
V 17. storočí sa okrem dovtedy používaných trúbok začali používať aj naturálne rohy. Medzi súpisom inventáru hudobných orchestrov pôsobiacich v sídlach veľmožov nachádzame aj „lesné“ rohy (kaštieľ Lúka, okr. Nové Mesto nad Váhom).
Obdobie hudobného baroka sa na Slovensku výrazne nerozvinulo najmä z dôvodu Tureckých nájazdov. Uhorsko tvorilo takzvaný štít kresťanov a chránilo západnú Európu pred ich vyčíňaním. Hudba sa pestovala najmä v chrámoch a kláštoroch veľkých miest (Bratislava, Košice, Žilina, Banská Bystrica, Trnava, Levoča). V súčasnosti nemáme informácie o slovenských autoroch ani interpretoch poľovníckej hudby z obdobia baroka. Vežoví trubači v mestách si aj naďalej zachovávajú svoju činnosť.
Slovensko, ako súčasť Rakúsko - Uhorskej monarchie, bolo podobne ako Poľsko a Česko pod vplyvom Nemeckej poľovníckej hudby. Spomenúť môžeme meno Leopolda Koželuha, pôvodom českého skladateľa z obdobia klasicizmu, ktorý podľa Nováčka pracovne či obchodne pôsobil aj na Slovensku, či meno Jozefa Schantela, ktorý komponoval fanfáry pre šľachticov so sídlami na Slovensku.
V roku 1920 vzniká na Slovensku prvá poľovnícka organizácia Lovecký ochranný spolok (LOS), ktorý založil generál Ján Červíček. Ani z tohto obdobia sa nám nezachovali žiadne informácie o poľovníckom trúbení a až do roku 1936 sa s veľkou pravdepodobnosťou na Slovensku používali nemecké poľovnícke signály. Po roku 1936 na naše územie prenikajú české Dykove poľovnícke signály. Ujali sa najmä v pohraničnej oblasti.
Obdobie druhej sv. vojny (1936 - 1945) však neprispelo k ich väčšiemu rozšíreniu. Po vojne vznikol Zväz LOS (1947), Zväz poľovníckych ochranných združení (1952) a Československý poľovnícky zväz (1961). Nastupujúci komunistický režim striktne odmietol používanie nemeckej poľovníckej hudby. Aj preto dňa 24. 10. 1970 na zasadnutí Ústredného výboru SPZ v Bratislave boli predstavené prvé slovenské národné poľovnícke signály a fanfáry. Ich autormi sú MVDr. Pavol Poruban (1923 - 1992) – autor textov a Tibor Andrašovan (1917 – 2001) – hudobné prevedenie signálov. Skladby boli napísané pre lesnicu a poľovnícky roh in B bez strojiva v trojhlasnej úprave. Základ tvorilo 10 jednoduchých signálov skomponovaných pre organizáciu spoločnej poľovačky (Uvítanie, Začiatok činnosti, Honci do kruhu, Prestávka, Koniec prestávky, Koniec činnosti, Pozor, Výrad, Lovu zdar, Slávnostné lesnice). Pre poľovnícke rohy in B Andrašovan ešte skomponoval Pochod a Rozlúčku. Pre ventilové lesné rohy in F vytvoril skladby: Slávnostné fanfáry pre lesné rohy F, Poľovníkova rozlúčka, K horám - pochod slovenských poľovníkov. Pre ventilové lesné rohy in B skomponoval ešte jeden Pochod a Rozlúčku. Prvými a v tom období hlavnými interpretmi nových signálov a fanfár boli profesionálni hornisti z Kvarteta Modra. Vedúci tohto kvarteta Vincent Šikula skomponoval pre ventilové rohy in B ďalšie skladby v trojhlasnej úprave (Za priateľom, Gratulačný, Sokoliarom, Budíček, Ozvena, Pochod, Kynológom). Po skončení aktívneho hrania Kvarteta Modra mnohé uvedené skladby upadli do zabudnutia a uchovali sa len vďaka Porubanovej publikácií Lesnica, hudobný nástroj poľovníka.
Významné osobnosti slovenskej poľovníckej hudby po súčasnosť
Medzi významné osobnosti okrem spomínaného Pavla Porubana, Tibora Andrašovana a Vincenta Šikulu môžeme v tomto období zaradiť aj slovenského rodáka Josefa Selementa (1926 - 2003). Rodák zo Solivaru (časť Prešova) pôsobil ako profesionálny hudobník - hráč na trúbku v československej armáde. Väčšinu svojho života prežil v Čechách. Bol vášnivým poľovníkom a v dôchodku pracoval ako kultúrny referent na Českomoravskej mysliveckej jednote. Spoločne s hudobným skladateľom Petrom Vackom a hornistom Petrom Dudom založili Lovecké trio Praha, prostredníctvom ktorého šírili poľovnícku hudbu. V osemdesiatych rokoch dvadsiateho storočia sa intenzívne venoval komponovaniu, vďaka čomu vzniklo množstvo skladieb pre poľovnícke rohy. V roku 2013 mu v Prešove slovenskí a českí trubači spoločne odhalili pamätnú tabuľu.
Barret-de-Lioure
Barret-de-Lioure je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Drôme, v regióne Rhône-Alpes.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Poľovnícka hudba
Významné osobnosti slovenskej poľovníckej hudby po súčasnosť
Od roku 1996 sa začala slovenská poľovnícka hudba postupne obohacovať o nové skladby od slovenských autorov. Prvou takouto skladbou bol úlovok Diviak od Michala Olosa, ktorý skomponoval ako študent Lesníckej fakulty Technickej univerzity vo Zvolene. Povzbudený kladnými ohlasmi zo svojho okolia zhudobnil texty svojich spolužiakov (Edmund Hatiar, Mikuláš Komanický, Marcel Lehotský) a začali vznikať nové skladby (Líška, Sojka, Bažant, Jeleň...). Tie boli vydané spolu s jeho ďalšími skladbami v zbierke Úlovky. V Ďalších rokoch Michal Olos, už ako pedagóg Lesníckej školy v Liptovskom Hrádku, skomponoval pre svojich študentov a trubačov množstvo skladieb. Medzi obľúbené patrí Oravská fanfára, Banskoštiavnická fanfára, Hymna kopoviarov a Prešovský valčík. Doplnil aj ďalšie úlovky Medveď, Srnec a Vlk.
Barret-de-Lioure
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Poľovnícka hudba
Významné osobnosti slovenskej poľovníckej hudby po súčasnosť
Okrem Michala Olosa komponoval pre slovenských trubačov aj pedagóg Lesníckej školy v Liptovskom Hrádku, zástupca riaditeľa školy, predseda Klubu trubačov, člen osvetovej komisie SPZ a SPK Edmund Hatiar. V roku 2012 vyšla v českom vydavateľstve Thomas music publishing jeho prvá zbierka skladieb pod názvom Z každého rožku trošku. Obsahuje skladby: Hymna slovenských poľovníkov, Hrádocká fanfára, Banskobystrická fanfára, Prešovská fanfára, Daniel, Kamzík, Zajo polka, Návrat z hôr, Ozveny z Považia, Beduet a Poľovnícky prípitok. Doplnil kolekciu úlovkov o skladby Halali, Jeleň, Daniel, Muflón, Jazvec, Kačica, Prepelica, Sluka, Zajac, Kamzík a Sokol. Okrem skladieb pre poľovnícke rohy in B skomponoval niekoľko skladieb pre rohy v ladení in Es (Halali, Gloria). Z ďalšej tvorby pre rohy in B spomenieme skladby Zvolenské halali, Gratulačná fanfára, Jozefovi Dekretovi Matejovie, Posledné zbohom, Znelka Majstovstiev Európy a časti Hubertskej omše Introdukcia, Offertórium, Finále, Credo, Glória, Fanfára na pozdvihovanie, Kyrie, Alleluja, Sanctus, Agnus, Comunio.
Úlovky od M. Olosa a E. Hatiara tvoria základ zbierky Úlovky, ktorá vyšla v tlačenej podobe v roku 2018. Okrem ich skladieb bude zbierka obsahuje skladby od Jozefa Martiša (Jeleň, Diviak, Muflón), Bohuslava Smutného (Jelenica, Muflón, Líška), Jána Smutného (Tetrov) a Lukáša Baluchu (Muflón).
Barret-de-Lioure
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Poľovnícka hudba
Významné osobnosti slovenskej poľovníckej hudby po súčasnosť
Slovensko má aj novú nádejnú generáciu autorov. Jakub Badrna, člen rady Klubu trubačov SR, je autorom hudobnej publikácie Poľovnícke pasovanie. V Spolupráci s tvorcom textov Mariánom Čížom pripravili pásmo hudby a slova, ktoré je možné použiť pri pasovaní poľovníka za lovca zveri. Odbornú hudobnú spoluprácu poskytol a aranžmán skladieb tejto publikácie zabezpečil Ján Smutný.
Klub trubačov SR v nasledujúcom období pripravil a vydal okrem už uvedených Úlovkov ďalšie publikácie: Poľovnícky pohreb, Slovenské poľovnícke znelky a fanfáry. Pripravovaná bude aj publikácia Hubertská omša, skladby Jozefa Martiša a Michala Olosa.
K rozvoju poľovníckej hudby napomáha aj organizovanie verejných podujatí. Od roku 2016 sa Juraj Beniač, člen rady KT SR, rozhodol založiť tradíciu poľovníckych koncertov s názvom Poľovnícke Vianoce, ktoré sa konajú každoročne v Sobášnom paláci v Bytči.
Organizované poľovnícke trúbenie na Slovensku
V roku 1990 s podporou Milana Húževku založil Pavel Poruban Klub slovenských lesničiarov pri SPZ. Pavel Poruban sa stal prvým predsedom klubu. Po smrti Pavla Porubana v roku 1992 sa stal predsedom klubu Milan Húževka (1940 - 2017). Vyhotovil a viedol evidenciu slovenských trubačov, historicky dokumentoval činnosť klubu zostavovaním buletínov, albumov fotografií i článkami v časopisoch. Vydával poľovnícky magazín, ročenku Lovec a príroda. Činnosť slovenských trubačov však začala od roku 2005 postupne stagnovať a aktivity klubu ustávali až nakoniec zanikli. Dňa '''16. 4. 2009 sa uskutočnila ustanovujúca členská schôdza Klubu trubačov SR''' v Strednej lesníckej škole v Liptovskom Hrádku. Prípravný výbor tvoril Ing. Edmund Hatiar, Ing. Michal Olos, JUDr. Imrich Hronček a Marián Plenta a ďalších 12 zakladajúcich členov, prevažne študentov Lesníckej školy v Liptovskom Hrádku. Klub sa stal organizačnou zložkou SPZ so samostatnou právnou subjektivitou. Dňa 5. 9. 2009 bol klub oficiálne uvedený do poľovníckeho života podpísaním uvádzacej listiny na Dňoch sv. Huberta vo Svätom Antone. Uvádzaciu listinu podpísal prezident SPZ Tibor Lebocký, predseda Klubu trubačov Edmund Hatiar a čestný predseda klubu Milan Húževka.
Poľovnícke hudobné nástroje
náhľad|Olifant vľavo|náhľad|Lesný roh
Hanuš (priezvisko)
Hanuš je české priezvisko odvodené od mužského mena Hanuš. Najrozšírenejšie je v mestách Praha, Náchod, Hradec Králové, Brno a Trutnov. Na Slovensku sa najviac vyskytuje v Dubnici nad Váhom.
Známi nositelia
Pozri v článku Hanuš.
Čierna hora (vrch v rovnomennom pohorí)
Čierna hora je vrch v rovnomennom pohorí, krajinnom celku Slovenského rudohoria. Leží nad obcou Hrabkov, približne severovýchodne od Gelnice.
Bita
Bita je chatovo-vinohradnícka oblasť nachádzajúca sa na okraji nitrianskej mestskej časti Dolné Krškany, v okrese Nitra. Nachádza sa v nadmorskej výške 200 m.n.m. Na Bitu vedie kľukatá cesta, ktorá sa nazýva Sekerka.
Río Negro (department)
Río Negro je department nachádzajúci sa v západnej časti Uruguaja. Jeho západnú hranicu tvorí rieka Uruguaj, ktorá ho oddeľuje od Argentíny. Na severe leží department Paysandú, na východe Tacuarembó, na juhovýchode Durazno a na juhu Soriano. Hlavným mestom departmentu je mesto Fray Bentos, ktoré leží na juhozápade departmentu pri rieke Uruguaj. V departmente Río Negro žije podľa sčítania ľudu z roku 2011 54 765 ľudí, zaberá plochu 9 282 km2, čo z neho robí stredne veľký department z hľadiska územia a jeden z najmenších departmentov z hľadiska počtu obyvateľstva.
Čierna hora (vrch v rovnomennom pohorí)
Poloha
Nachádza sa v severnej, najvyššej časti pohoria, v geomorfologickom podcelku Roháčka. Leží na hranici Prešovského a Košického kraja, na rozhraní okresov Prešov a Gelnica a zasahuje na katastrálne územie obce Hrabkov a Margecany. Najbližšími sídlami sú severne situovaný Hrabkov a Ovčie, západne leží Kluknava, južne Margecany a východne Miklušovce a Klenov.
Bita
História
Vinohrady sa na Bite nachádzali už v dávnej minulosti. Za čias Márie Terézie boli vinice väčšie ako dnes. Pestovali sa najmä burgunske odrody a tie sa vyvážali až na cisársky dvor do Viedne. Počas 2. svetovej vojny sa tu nachádzali bunkre.
Río Negro (department)
Department bol vytvorený v roku 1880, keď bol vyčlenený z departmentu Paysandú.
Zoznam miest a obcí v departmente
Tabuľka zobrazuje najväčšie sídla departmentu v poradí podľa počtu obyvateľov zistených pri sčítaní ľudu v roku 2011.
Čierna hora (vrch v rovnomennom pohorí)
Opis
Čierna hora leží v širšom masíve Roháčky, v hrebeni, vedúcom severozápadným smerom na vrch Koľvek. Severne sa nachádza Vtáčia hora, Zimná hora , Široká hora a Ostrý vrch , východne je Mestické  a Roháčka , južne Grúň , Šľuchta  a Kurtavá skala ( a západne Krompašský vrch , Biela skala  a Koľvek . Voda zo severných svahov odteká Krížoviankou do Svinky, južné odvodňuje bezmenný prítok Hornádu. Na vrchol vedie značený turistický chodník.
Bita
Zaujímavé miesta
Neďaleko lesa Nádrov, pri dolnobitianskej ceste, sa v poli nachádza kríž Ježiša Krista z roku 1939, ktorý bol obnovený v roku 1998. Smerom hore na Bitu po ľavej strane od cesty nájdeme vodárenskú vežu. O niečo vyššie sa nachádza pamätník svätého Floriána, neďaleko ktorého sa nachádza socha svätého Urbana, ktorá bola opravená v roku 1996. Nájdeme tu aj cyklotrasu, z ktorej sa dá dostať do obcí Cabaj-Čápor alebo Svätoplukovo.
Podujatia
Medzi najznámejšie podujatia patria Janské vína, ktoré sa uskutočňujú v letnej a zimnej edícii. Letná edícia je v júni a zimná edícia je v decembri. Na sviatok svätého Urbana, ktorý je 25.mája sa veriaci stretávajú pri soche svätého Urbana a následne sa požehnávajú vinice a polia. V rokoch 2020 a 2021 sa na futbalovom ihrisku v Dolných Krškanoch uskutočnilo podujatie Krškánska krosová desiatka a trať viedla aj cez Bitu.
Hanus (priezvisko)
Hanus je české a slovenské priezvisko. V Česku je najrozšírenejšie v mestách Praha, Brno, Písek a Litomyšl. Na Slovensku je najčastejšie v Bratislave, Trnave a Kostolnej Vsi (okres Prievidza).
Známi nositelia
Pozri v článku Hanus.
Čierna hora (vrch v rovnomennom pohorí)
Výhľady
Vrchol pokrýva súvislý lesný porast, ktorý neumožňuje rozhľad. Z blízkeho brala je však kruhový výhľad na okolité vrcholy pohoria, no tiež Vysoké a východnú časť Nízkych Tatier, Volovské a Slanské vrchy, Čergov, Bachureň a Branisko.
Marhát (sedlo)
Marhát je horské sedlo v Považskom Inovci. Leží nad obcou Lipovník, približne východne od Piešťan a oddeľuje masív Marhátu a Bieleného vrchu.
Poloha
Nachádza sa v juhovýchodnej časti pohoria, v geomorfologickom podcelku Krahulčie vrchy. Sedlo leží v Trnavskom kraji, v okrese Piešťany a v katastrálnom území obce Hubina. Nachádza sa severne od Nitrianskej Blatnice, z ktorej je k nemu najľahší prístup po zelenej a od Rotundy svätého Juraja po žltej značke.
Severovýchodnú časť vytvára úpätie Bieleného vrchu, južnú tvoria svahy vrchu Marhát. Východným smerom pod sedlom pramení potok Hlavinka, smerujúci do Radošinky a rieky Nitra, západne situované svahy odvodňujú prítoky Striebornice do Váhu. Najbližšími sídlami sú Lipovník a Vozokany na juhovýchode, Nová Lehota na severe a Hubina na západe.
Žatec (rozlišovacia stránka)
Žatec môže byť:
Montaigu (Vendée)
Montaigu je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Vendée, v regióne Pays-de-la-Loire.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Montreuil (Vendée)
Montreuil je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Vendée, v regióne Pays-de-la-Loire.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Montournais
Montournais je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Vendée, v regióne Pays-de-la-Loire.
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Barsac (Drôme)
Barsac je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Drôme, v regióne Rhône-Alpes.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Žatec (prírodná pamiatka)
Prírodná pamiatka Žatec, ev. č. 1505, je južne exponovaná stráň severne od zástavby mesta Žatec v okrese Louny, severne od stanice Žatec západ. Územie je známe tiež pod názvom Na Staré hoře alebo Pod Astrou, plošina nad stráňou nesie miestny názov Na Starém vrchu a plošina pod stráňou Pod Starým vrchem. Prírodnú pamiatku spravuje Agentúra ochrany prírody a krajiny ČR. Dôvodom ochrany sú teplomilné spoločenstvá s výskytom vzácnych druhov teplomilného hmyzu.
Popis
Lokalita má nadmorskú výšku 210 až 270 m. Svah terasovitých stupňov na okraji údolia Ohře je miestom bývalých viníc a sadov, dnes však je už zarastený kríkmi a čiastočne aj zalesnený. Územie má podobný charakter ako PP Staňkovice a PP Stroupeč, je však svojou výmerou z nich najväčšou lokalitou.
Chránené územie bolo vyhlásené na ochranu teplomilných spoločenstiev s výskytom vzácnych druhov teplomilného hmyzu. Celý rad tu zistených druhov hmyzu je známy len z niekoľkých málo miest v Čechách a z najteplejších oblastí južnej Moravy (Pouzdřany, Mutěnice, Čejč). Tieto druhy majú úzku väzbu na vzácne stepné rastliny. Pri entomologických prieskumoch tu bolo nájdených niekoľko vzácnych druhov chrobákov - prevažne nosáčikov, krasoňov, mandelinek, bystrušiek a skarabeusovitých.
Chránené územie je pre verejnosť prístupné len po cestách. Lokalitu je možné navštíviť napríklad po ceste vedúcej medzi chmeľnicami za stanicou Žatec západ. Na túto cestu je možné sa napojiť z cesty Žatec - Most (odbočkou vľavo za cestným nadjazdom nad železničnou traťou v blízkosti závodu Prefa Žatec) alebo z cesty zo Žatca na Hořetice (odbočka vpravo za cestným nadjazdom nad železničnou traťou za závodom Fruta Žatec).
Jerome Rimson
Jerome Maurice Rimson (* 20. december 1950, Detroit, Michigan, USA ) je americký basgitarista, spevák, producent a klávesista. Vlastní LoneWolf Productions a je bývalým členom skupín Automatic Man, Headstone a The Soul Band Phila Lynotta.
Životopis
Rimson začal s hudbou vo svojich 10 rokoch. Keď mal 15, stará mama mu pomohla kúpiť prvú basgitaru a o rok neskôr, v roku 1966, začal hrať v kluboch a baroch Detroitu.
V roku 1972 bol basgitaristom a hudobným režisérom skupiny Detroit Emeralds.
V roku 1973 sa zo Spojených štátov presťahoval do Londýna. Odtiaľ sa v roku 1981 presťahoval do Dublinu.
V rokoch 1980 a 1982 nahral basgitaru pre sólové albumy Phila Lynotta. Bol jediným basgitaristom okrem Lynotta, ktorý v albumoch na tento nástroj hral.
V roku 1983 spolu s Lynottom produkovali debutový singel dublinskej skupiny Blue Russia.
Spolu s bubeníkom Brianom Downeym a gitaristom Douglasom Brockiem sú pôvodnými členmi krátkodobého írskeho tria Sprit Nation, ktoré Brockie zostavil po európskom turné An Evening with Thin Lizzy v roku 1991.
V súčasnosti žije v lokalite Summer Hill mesta Mallow v grófstve Cork.
Lipy pri Radave
Lipy pri Radave tvorí skupina 9 dvestopäťdesiatročných líp malolistých, ktoré sa nachádzajú na cintoríne obce Radava. Sú chránené podľa Všeobecne záväznej vyhlášky KÚ v Nitre, 2/1996 z hľadiska vedecko-výskumného, náučného a kultúrno-výchovného.
Fauna
Z cicavcov boli zistené netopiere, podľa popisu miestnych občanov pravdepodobne zástupcovia rodu Pipistrellus. Priamo na lipách sú hniezda veveríc.
O vtákoch sú len skromné poznatky zo zimy 2018. Boli tu zistené zimujúce strnádky (Emberiza citrinella), drozd čierny (Turdus merula), sýkorka veľká (Parus major) a straky (Pica pica).
Hannus
Hannus môže byť:
Bielený vrch
Bielený vrch je vrch v Považskom Inovci. Leží nad obcou Lipovník, približne východne od Piešťan.
Opis
Bielený vrch leží v spoločnom masíve s Marhátom, ktorý tvorí najvyššiu časť južnej polovice pohoria. Juhozápadne situovaný Marhát oddeľuje rovnomenné sedlo, ktorým prechádza značená magistrála. Severozápadne leží Grnica, severne susedí Holý kameň a východne Kopec. Juhovýchodné svahy klesajú do Bojnianskej pahorkatiny a práve na svahoch Bieleného vrchu sa nachádza archeologická lokalita Bojná-Valy. Juhovýchodnú časť masívu odvodňuje potok Hlavinka, severovýchodnú Hradný potok, oba patriace do povodia rieky Nitra. Západne situované svahy odvodňujú prítoky Striebornice do Váhu. Najbližšími sídlami sú Lipovník a Vozokany na juhovýchodnom úpätí, Nová Lehota na severe a Hubina na západe.
Výhľady
Nesúvislý riedky porast a nadmorská výška umožňujú zaujímavé výhľady. Pozorovateľné sú okolité pahorkatiny a nížiny, no taktiež mnohé pohoria. Okrem Považského Inovca možno vidieť Malé a Biele Karpaty, Strážovské a Kremnické vrchy, Vtáčnik či Tribeč.
Prístup
Na vrchol nevedie značená trasa a prístup je možný hrebeňom zo sedla Marhát, dostupnom:
Veľká cena Azerbajdžanu 2022
Veľká cena Azerbajdžanu 2022 (angl. Formula 1 Azerbaijan Grand Prix 2022) sa uskutočnila 12. júna 2022 na mestskom okruhu Baku City Circuit v Baku, hlavnom meste Azerbajdžanu. Išlo o ôsme preteky sezóny 2022 Majstrovstiev sveta Formule 1.