cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
USS South Dakota (BB-57)
I. plavba do Tichého oceánu
náhľad|vľavo|21. august 1944 USS South Dakota najskôr pôsobila v Atlantickom oceáne a krátko po uvedení do služby sa vydala 21. augusta 1942 do Tichého oceánu. Okamžite sa zapojila do boja o Guadalcanal. V októbri 1942 bola jej predná delová vež zasiahnutá japonskou bombou počas akcie pri ostrovoch Santa Cruz. Následne sa zrazila s USS Mahan. Opravy prebehli na mieste, ale zanedlho bola opäť vážne poškodená pri japonskom pokuse o ofenzívu pri Guadalcanale v noci z 14. na 15. Novembra. V boji bola zasiahnutá paľbou japonskej bojovej lodi Kirishima a len vďaka zásahu bojovej lodi USS Washington nebola potopená.
Návrat do Atlantického oceánu
Nasledujúce opravy už prebiehali v USA a South Dakota sa presunula do diania v Atlantiku, kde pôsobila spolu s britskou flotilou od februára do augusta 1943.
II. Plavba do Tichého oceánu
náhľad|júl 1942 Neskôr sa opäť vrátila do Tichého oceánu a zapojila sa do akcie pri Gilbertových a Marshallových ostrovoch. Tu podporovala invázne jednotky pri vyloďovaní od novembra 1943 do februára 1944. V lete 1944 pôsobila v oblasti Mariánskych ostrovov, kde bombardovala pobrežie ostrovov Saipan a Tinian. V bitke o Filipínske more v júni 1944 bola opäť zasiahnutá japonskou bombou. Po opravách až do konca vojny v Pacifiku sa stala sprievodnou loďou zväzu lietadlových lodí, ktoré podnikali útoky na Japonské ostrovy. Taktiež v tej dobe podporovala vylodenie inváznych jednotiek na ostrovy Leyte, Luzon a Iwo Jima. V marci a apríli 1945 spolu s ostatnými bojovými loďami bombardovala ciele na ostrove Okinawa. V júli útočila aj na samotné japonské ostrovy a bola prítomná v Tokijskom zálive 2. septembra 1945 pri formálnej kapitulácii Japonska.
Povojnová služba
USS South Dakota sa krátko po skončení vojny vrátila do USA. V roku 1947 sa stala súčasťou Rezervnej Flotily Spojených Štátov a bola mimo prevádzky až do 25. októbra 1962, kedy bola predaná do šrotu.
Máhidevrán Sultán
Máhidevrán Sultán (v osmanskej turečtine: Máhidevrán (Háseki) Sultán, Máhidevrán Gülbahár (Háseki Sultán) resp. iným prepisom: Máhidewrán (Háseki) Sultán, Máhidewrán Gülbahár (Háseki Sultán); v modernej turečtine: Mahidevran (Haseki) Sultan, Mahidevran Gülbahar (Haseki Sultan)) alebo pôvodným menom Rosne Pranvere (* asi 1500† 3. február 1581, Bursa, Osmanská ríša) bola prvá obľúbenkyňa sultána Süleymana I. Jeho manželkou sa nikdy nestala.
Meno
Slovo máhidevrán znamená doslova „krásna tvár doby“ alebo „Mesiac Šťasteny“. Slovo gülbahár znamená „jarná ruža“. Slovo pranvere pochádza z albánskeho slova pranverë, ktoré znamená „jar“.
Narodenie a pôvod
Narodila sa okolo roku 1500 a pôvodom bola buď z Kaukazu, alebo z oblasti Čiernej Hory a Albánska.
Život v paláci
Süleymanovi porodila prvého syna Mustafu v roku 1515. V paláci žila pokojne, až kým neprišla ukrajinská otrokyňa Alexandra Lisovská (prezývaná Roksolana), ktorá sa stala sultánovou novou milenkou. Jej príchodom ochladol vzťah Süleymana a Mahidevran. S Roksolanou mala Mahidevran početné konflikty, ktoré však po smrti Süleymanovej matky Hafsy v roku 1534 prerástli v otvorené nepriateľstvo.
Roksolana si uvedomovala, že Mahidevranin syn Mustafa raz nastúpi na trón. To by však znamenalo, že jej vlastné deti by kvôli tomu trón nezískali. Preto sa chcela Mustafu zbaviť, vďaka čomu by sa jeden z jej synov stal nástupníkom trónu. V roku 1553 bol Mustafa obvinený z príprav sprisahania voči sultánovi a následne bol 6. októbra 1553 popravený.
Neskoršie roky a smrť
Po Mustafovej poprave sa Mahidevran presťahovala do Bursy, kde bol jej syn pochovaný. Žila tu však v biede. Selim II. dal v Burse postaviť mauzóleum Muradiye Complex jej synovi, a neskôr tu bola pochovaná aj Mahidevran. Zomrela 3. februára 1581 vo veku 81 rokov a prežila Süleymana aj Hürrem.
Potomstvo
Süleyman a Mahidevran mali spolu niekoľko detí:
Jodie Fosterová
Životopis
Narodila sa do rodiny podplukovníka letectva Luciusa Fishera Fostera III., ktorý sa zúčastnil bitky o Anglicko a hollywoodskej publicistky Evelyn "Brandy" Fosterovej, ako najmladšia zo štyroch súrodencov (sestry Lucinda (* 1954) a Constance (* 1955), brat Lucius (* 1957)). Ešte pred jej narodením otec rodinu opustil a Jodie vychovávala spolu so súrodencami iba matka, ktorá svoje deti od útleho veku vodila po filmových a reklamných konkurzoch. Tak sa malý brat Buddy objavil v populárnom sitcome Mayberry RFD a samotná Jodie už ako 2-ročná v prvej reklame "Coppertone girl" na opaľovací krém. Reklama jej svojou popularitou zabezpečila rolu v seriáli Mayberry po bratovom boku. V televízii si prvýkrát zahrala roku 1970 v celovečernom filme Menace on the Mountain. Prvej filmové úlohy sa dočkala o dva roky neskôr v rodinnom príbehu Walta Disneyho s názvom Napoleon a Samantha. Nasledoval rad podobných filmov, kde Jodie stvárňovala malé dievčatká; posledným bol seriál na motívy filmu Papierový mesiac v roku 1974. Vtedy sa tiež objavila v snímke Alice tu už nebýva, kde svojím výkonom zaujala režiséra Martina Scorseseho, ktorý ju obsadil do úlohy dvanásťročnej prostitútky Iris vo filme Taxikár (1976). Ako 14-ročná bola za ňu nominovaná na Oscara. Pred vlastným nakrúcaním musela vzhľadom na obsah snímky podstúpiť psychologické testy. Navyše v niektorých záberoch bola vzhľadom k mladému veku nahradená svojou staršou sestrou Connie Foster.
Po absolutóriu si zahrala v niekoľkých nevýznamných snímkach. Obrat prišiel v roku 1988 úlohou niekoľkokrát zneužitej servírky Sarah Tobias vo filme Znásilnenie za ktorej vierohodné stvárnenie dostala prvého Oscara. O tri roky neskôr prišla jej najvýraznejšia úloha v doterajšej filmografii v kultovom thrileri Mlčanie jahniat, kde si zahrala agentku FBI Clarice Starlingovou. Jej herecké umenie bolo ocenené ďalším Oscarom. V tomto roku (1991) začala kariéru režisérky, keď nakrútila film Človiečik Tate o malom géniovi. Krátko na to založila vlastnú produkčnú spoločnosť Egg Pictures, ktorá dostala ponuku od Polygram Filmed Entertainment na realizáciu troch filmov s rozpočtom 25 miliónov dolárov a troch ďalších za 10 – 15 miliónov dolárov. Prvým filmom, ktorý produkovala, bola snímka Nell v roku 1994, v ktorom sama stvárnila hlavnú úlohu. V tom istom roku sa objavila po boku Mela Gibsona vo westernovej komédii Maverick. Nasledovala druhá réžia komédie Dom na sviatky (1996), ktorá síce nemala značný divácky ohlas, napriek tomu recenzie neboli zlé. Pred kameru sa vrátila postavou Ellie Arrowayové v sci-fi Kontakt (1997). Ďalšou hereckou prácou mala byť akčná dráma s Tommy Lee Jonesom Dvojaké nebezpečenstvo, ale v priebehu natáčania oznámila svoje tehotenstvo.
V roku 1998 sa objavila v romantickom filme Anna a kráľ, za ktorý získala honorár 15 miliónov dolárov. O tri roky neskôr si herečka Nicole Kidmanová poranila koleno iba dva týždne pred nakrúcaním thrileru Úkryt a tak sa úlohy zhostila Jodie Foster, ktorá bola na začiatku nakrúcania v piatom mesiaci tehotenstva. V roku 2005 sa vrátila na plátna kín v klaustrofobickom filme Tajomný let.
Osobný život
Syn Charles Bernard Foster sa narodil 20. júla 1998 a jeho otec nie je dodnes verejnosti známy. Jodie Fosterová si veľmi zakladá na ochrane svojho súkromia. Od roku 1993 žila v spoločnej  domácnosti s o osem rokov staršou producentkou Cydney Bernardovou. V septembri roku 2001 (vo svojich 39 rokoch) priviedla na svet druhého syna, ktorý sa volá Kit Bernard Foster; meno otca nebolo opäť zverejnené.
Od októbra 2013 mala vzťah s Alexandrou Hedisonovou, ktorá mala pretým trojročný vzťah s moderátorkou a bavičkou Ellen DeGeneresovou. V apríli 2014 sa zosobášili.
Verejný coming out
Už v roku 2007, keď na 16. výročnej recepcii magazínu The Hollywood Reporter „Power 100: Women In Entertainment“ preberala cenu Sherry Lansing Leadership Award, vo svojom prejave poďakovala „svojej krásnej Cydney“.
Roku 2013, vo svojich 50 rokoch, pri preberaní ceny Cecila B. DeMilleho na slávnostnom udeľovaní 70. výročných cen Zlatý glóbus okrem iného uviedla: „Coming outom som prešla snáď pred tisíc rokmi, v dobe kamennej. V onej dobe sa mladé krehké dievča otvorilo svojim dôverným priateľom, rodine, spolupracovníkom, a potom postupne a hrdo každému koho poznalo, vlastne každému koho stretlo.“ Tiež znovu poďakovala svojej bývalej partnerke Cydney Bernardovej, ktorú nazvala „svojou hrdinskou spolu-rodičkou, expartnerkou a po práve spriaznenou dušou“.
Bitka pri Megide (15. storočie pred Kr.)
Presný dátum bitky dodnes nie je jednoznačne určený. Egyptológmi najviac akceptovaný údaj je 9. máj roku 1457 pred Kr., hoci niektoré ďalšie práce datujú konflikt do roku 1482 alebo 1479 pred Kr.
Všetky podrobnosti konfliktu pochádzajú z egyptských zdrojov – hlavne z hieroglyfických nápisov v Sieni kroník Amonovho chrámu v Karnaku, ktorých autorom bol vojenský pisár Tjaneni (Tžaneni?).
Kanaánitská vzbura
Na konci vlády kráľovnej Hatšepsovet sa pokúsili miestni vládcovia v oblasti súčasnej Sýrie zbaviť nadvlády Egypta. Kanaánci sa zjednotili a spojili s kráľovstvom Mitanni na brehoch rieky Eufrat. Hnacou silou za touto vzburou bol kráľ Kadeša. Mohutné opevnenia Kadeša boli zárukou bezpečnosti kráľa aj mesta. Kráľ Megida, ktoré bolo rovnako dobre opevnené, sa k vzbure pridal.
Po smrti svojej tety sa novým faraónom stal Thutmose III., ktorý sa musel so vzburou čo najskôr vysporiadať. Megido totiž ležalo na juhozápadnom okraji Emek Jizreel, tesne za pohorím Karmel a kontrolovalo tak obchodnú cestu medzi Egyptom a Mezopotámiou. Pre svoju vynikajúcu strategickú polohu bolo toto sídlo počas histórie miestom mnohých bitiek.
Egyptská odpoveď
Thutmose III. zhromaždil armádu bojových vozov a pechoty, ktorá mala 10 000 mužov.
Babylonská veža
Babylonská veža (umelecky aj bábelská veža) môže byť:
Bitka pri Megide (15. storočie pred Kr.)
Egyptská odpoveď
Armáda sa zhromaždila v hraničnej pevnosti Tjaru (v gréčtine známa ako Sile) a o 10 dní neskôr dorazila do mesta Gaza, ktoré bolo oddané Egyptu. Po jednodňovom odpočinku pokračovala do vzdialeného mesta Jehem, kde dorazila za ďalších 11 dní. Odtiaľto vyslal faraón prieskumníkov, aby obhliadli terén. Aby mohla armáda pokračovať ďalej na sever, musela prekročiť pohorie Karmel. Za ním ležalo mesto a pevnosť Megiddo, kde sa zhromaždili sily vzbúrencov.
Z Jehemu do Megida viedli tri možné cesty. Severná cesta – cez Zefti – a južná cesta – cez Taanach – umožňovali bezpečný prístup do Jezraelského údolia. Stredná cesta – cez Arunu – bola riskantná; viedla úzkou roklinou a vojaci sa mohli po nej pohybovať iba v rade za sebou. Ak by na konci rokliny čakal protivník, boli by faraónovi vojaci ľahkou korisťou. Velitelia preto odporúčali jednu z dvoch bezpečnejších ciest. Napriek tomu sa Thutmose III. rozhodol riskovať priamu cestu do Megida.
Sám Thutmose viedol svojich mužov do útoku na mesto Aruna. Bolo len slabo chránené a rýchly útok nepriateľských obrancov rozprášil. Jeho armáda potom pokračovala ďalej a bez odporu vstúpila do údolia. Vzbúrenci nechali veľké oddiely pechoty strážiť dve z pravdepodobnejších prístupových ciest k mestu a cestu, ktorou sa vydala faraónova armáda, nechali úplne bez ochrany. Tak získali Egypťania voľný prístup priamo k Megidu, a veľké časti nepriateľskej armády nechali ďaleko na severe a juhu za sebou.
Bitka a obliehanie
Faraón svoju šancu rozpoznal. Vztýčil tábor a pod rúškom noci zoradil svoje sily v blízkosti nepriateľa. Nasledujúce ráno zaútočil. Vzbúrenci boli rozostavení na vyvýšenine pri pevnosti. Egyptské línie boli usporiadané do konkávnej formácie, ktorá ohrozovala obe krídla protivníka. Faraón viedol útok zo stredu. Kombinácia postavenia a počtu, spolu s včasným, odvážnym útokom, zlomili odhodlanie rebelov a ich línie sa prakticky okamžite rozpadli. Tí, ktorí boli v blízkosti mesta, utiekli za jeho hradby, kde sa následne opevnili.
Egyptskí vojaci sa pustili do drancovania protivníkovho tábora. Chaos, ktorý pri tom vznikol, poskytol dostatok času roztrúseným silám rebelov, vrátane kráľov Kadeša a Megida, aby sa mohli pridať k obrancom mesta. Faraón tak prišiel o možnosť rýchleho dobytia mesta.
Egypťania mesto obľahli. Zároveň vyslali vojenské jednotky do krajiny vzbúrencov a rýchlo v nej obnovili nadvládu Egypta. Mesto však ešte nejaký čas vzdorovalo – podľa niektorých odhadov až 7 mesiacov.
Víťazná armáda si domov priviedla 340 zajatcov, 2 041 kobýl, 191 žriebät, 6 žrebcov, 924 bojových vozov, 200 sád brnení, 502 lukov, 1929 kusov dobytka, 22 500 oviec a kráľovské brnenie, bojový voz a stanové podpery kráľa Megida. Mesto a obyvatelia boli ušetrení.
Výsledok bitky
Vďaka tejto výprave sa rozšírilo územie Egypta. Thutmose III. požadoval od porazených kráľov, aby každý z nich vyslal svojho syna na egyptský dvor. Tam obaja dostali egyptské vzdelanie. Neskôr, keď sa vrátili do svojich domovov, obaja vládli k spokojnosti Egypta.
Zoznam kultúrnych pamiatok v Stropkove
Toto je zoznam kultúrnych pamiatok v meste Stropkov v okrese Stropkov.
Gouy-en-Ternois
Gouy-en-Ternois je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Pas-de-Calais, v regióne Nord-Pas-de-Calais.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
NGC 147
NGC 147 je galaxia v súhvezdí Kasiopeja, ktorú objavil anglický astronóm John Herschel 8. septembra 1829.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 9,4.
Sénaillac-Latronquière
Sénaillac-Latronquière je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Lot, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Polyneuropatie a iné poruchy periférneho nervového systému (MKCH-10)
G60 - G64: POLYNEUROPATIE A INÉ PORUCHY PERIFÉRNEHO NERVOVÉHO SYSTÉMU patria do VI. kapitoly MKCH-10 - Choroby nervového systému.
Sénaillac-Latronquière
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Polyneuropatie a iné poruchy periférneho nervového systému (MKCH-10)
Nezahŕňa:
G60 - DEDIČNÁ A IDIOPATICKÁ NEUROPATIA
G61 - ZÁPALOVÁ POLYNEUROPATIA
G62 - INÉ POLYNEUROPATIE
látky.
G64 - INÉ PORUCHY PERIFÉRNEHO NERVOVÉHO SYSTÉMU
Tri dcéry
Synopsa
Balada o troch dcérach mapuje prvé roky totalitného režimu začiatkom päťdesiatych rokov. Otec Majda (Jozef Čierny) sa rozhodne nedeliť majetok medzi svoje štyri deti. Preto sa rozhodne svoje tri dcéry, Máriu, Zuzana a Teréziu, poslať do kláštora a všetky role zanechať synovi. Na začiatku režimu im však všetku pôdu zaberú a starého Majdu aj so synom a nevestou vysťahujú do neexistujúcej dediny. Zabraná pôda sa stala jablkom sváru medzi Majdom a jeho synom Jozefom, ktorý otcovi vyčíta, že pôdu nerozdelil spravodlivo medzi všetky svoje deti. Keď sa Starý Majda ocitne bez strechy nad hlavou a bez majetku, rozhodne sa navštíviť všetky tri dcéry a poprosiť ich o odpustenie a o pomoc. Pochopenia a pomoci sa mu nakoniec dostane len u najmladšej z dcér, u Terézie, ktorá slúži v kláštore ako sestra Klemencia.
Lokácie natáčania
Film Tri dcéry (1967) sa nakrúcal v exteriéroch Doupov, Kopčany, Skalica a v okolí Holíča.
Stadionova ústava
Stadionova ústava alebo (marcová) oktrojovaná ústava alebo oktrojovaná ríšska ústava bola „Ríšska ústava“, ktorej tvorcom bol gróf Stadion, vydaná v Olomouci 7. marca 1849 (súčasne s rozohnaním Kroměřížského snemu). Bola prvou ústavou platnou na území dnešného Slovenska.
Išlo o prvú skutočnú - výrazne centralistickú - celorakúsku ústavu. Zákonodarnú moc mal podľa nej vykonávať cisár spoločne s dvojkomorovým ríšskym snemom. Dolná komora bola voliteľná priamo s vysokým daňovým cenzom a v hornej komore zasadali hlavne virilisti a zástupcovia volení zemskými snemami. Výkonná moc mala byť sústredená výhradne v rukách cisára, ríšska rada, ktorú menoval, bola len poradným orgánom. Ústava poznala iba spoločné rakúske štátne občianstvo (ríšske) a predpokladala jednotné colné a obchodné územie. Jednotlivé korunné krajiny pre ňu boli obyčajnými provinciami.
Súčasne bol zvláštnym patentom publikovaný i katalóg základných občianskych práv (tie boli však silne obmedzené a praktická cena všetkých 13 článkov tým teda bola výrazne spochybnená). Stadionova ústava v skutočnosti nenadobudla platnosť v celom rozsahu účinnosti a 31. decembra 1851 bola s návratom absolutizmu zrušená.
I Zwicky 18
I Zwicky 18 je trpasličia nepravidelná galaxia v súhvezdí Veľká medvedica vzdialená 45 miliónov ly.
Hmlovina
Hmlovina môže byť:
Existenciália
Existenciália je základná štruktúra ľudskej existencie. Analýzy existenciálií podal najmä existencializmus.
Existenciál
Existenciál je štruktúra existencie alebo existenciálna štruktúra, ktorá podľa existencializmu vždy a nevyhnutne určuje existenciu. Existenciálmi sú: svetskosť, dejinnosť, telesnosť, spolubytie, sa, bytie k smrti, sexualita, hanblivosť, strach, úzkosť, matie atď. Náuka o existenciáloch patrí k tomu najdôležitejšiemu, čo vytvoril existencializmus.
Tŕňovcovité
Tŕňovcovité alebo tŕnistochvostovité je čeľaď morských rýb z radu ostriežotvaré (Perciformes).
Systém
Tŕňovcovité:
Kalný potok (prítok Neresnice)
Pramení v Štiavnických vrchoch, v podcelku Skalka, pod kótou 856,0 m v nadmorskej výške približne 670 m n. m. Najprv tečie severovýchodným smerom, sprava priberá krátky prítok spod Dolných štálov (638,2 m n. m.) a vstupuje do Pliešovskej kotliny. Tu sa najprv esovito stáča, pokračuje východným smerom, zľava priberá prítok (411,6 m n. m.) z obce Dubové a sprava najprv prítok zo severovýchodného svahu Dolných štálov a potom prítok z Nemeckej doliny. Ďalej na krátkom úseku tečie juhovýchodným smerom, následne tečie opäť na východ a napája veľký rybník. Zľava ešte priberá krátky prítok spod Vŕšku (386,2 m n. m.) a juhozápadne od obce Podzámčok ústi v nadmorskej výške 341,6 m n. m. do Neresnice.
Nebula
Nebula môže byť:
Oláh
Oláh je priezvisko, pozri Oláh (priezvisko), napr.:
Differdange
Differdange je luxemburská mesto, ktorá sa nachádza v kantóne Esch-sur-Alzette v okrese Luxemburg.
Poloha
Mesto má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Differdange má 21 869 obyvateľov (2011).
Graf vývoja obyvateľstva:
Ekonomika
S 11,79 % bola v Differdange nezamestanosť vyššia o 4,82 % ako luxemburský priemer v roku 2010.
Ónodský snem
Ónodský snem alebo snem v Ónode alebo divoký snem bol snem zástupcov stolíc a slobodných kráľovských miest zo všetkých území, ktoré ovládal František II. Rákoci, ktorý sa konal v Ónode 31. mája 1707 až 22. júna 1707.
Na sneme boli Habsburgovci (z pohľadu účastníkov snemu) zbavení uhorského trónu. Detronizáciou Habsburgovcov sa povstalci snažili získať vojenskú a finančnú podporu Francúzska (Rákoci sa korunovať nenechal). Okrem toho šľachticom, ktorí sa do dvoch mesiacov nepripojili k povstaniu Františka Rákociho, mal byť skonfiškovaný majetok. Takisto sa odhlasovali 2 milióny zlatých dane na ďalšie vedenie povstania (posledné protihabsburské stavovské povstanie v rokoch 1703 až 1711.).
V dôsledku tohto snemu (najmä detronizácie a konfliktu so slovenskými šľachticmi) Rákoci a jeho generál Berčéni stratili posledné sympatie u väčšiny obyvateľstva a domácej (uhorskej) šľachty.
Konflikt s Turčianskou stolicou
Predstavitelia Turčianskej stolice už v januári 1707 listom vyzvali susedné stolice, aby spolu požadovali ukončenie Rákociho povstania z dôvodu prílišného zaťaženia daňami a prechmatov povstalcov. Stali sa tak opozíciou proti Rákocimu; opozíciu, ktorú tvorili najmä slovenskí zemania. List sa dostal do rúk Rákocimu a ten sa rozhodol vybaviť záležitosť na sneme. 6. júna tam vyslanci Turčianskej stolice, slovenskí šľachtici - podžupan Krištof Okoličáni a jeho námestník Melichar Rakovský - boli obvinení, že svojou činnosťou ohrozujú jednotu boja za slobodu a boli napadnutí rozvášnenými stúpencami Rákociho. Rakovského rozsekali šabľami a Okoličániho 9. júna 1707 popravili. Turčianska stolica bola zrušená, jej zástavy roztrhané, pečate zlomené a územie pripojené k susedným stoliciam (neskôr bola stolica ale obnovená). Všetkých 58 poslancov snemu za Turčiansku stolicu išlo do väzenia a skonfiškovali im majetky.
Zavraždenie slovenských vyslancov nahnalo ostatným poslancom snemu strach, v dôsledku ktorého bez protestov (aj keď s nevôľou) odhlasovali zosadenie Habsburgovcov z uhorského trónu.
Popudinské Močidľany
Popudinské Močidľany (, 🇭🇺) sú obec na Slovensku v okrese Skalica. Obec vznikla zlúčením obcí Popudiny a Močidľany v roku 1957.
Názov obce
Vývin názvu obce
Rakovskí
Rakovskí alebo Rakovskovci sú starý turčiansky šľachtický rod so stredovekými koreňmi.
Rakovskí neboli potomkami pôvodných rakovských zemanov, pretože tí v priebehu 15. storočia postupne vymreli. Na základe nového kráľovského darovania pripadlo Rakovo Ondrejovi Čerňanskému z Veľkej Čiernej. Proti tejto donácii sa ohradilo všetko príbuzenstvo. Nedlho potom získal v roku 1479 polovičný podiel v Rakove turčiansky podžupan Matej Jesenský z Dolného Jasena († 1496). Ďalší podiel v Rakove vyženil sobášom s Annou, dcérou Juraja z Rakova. Donáciu na majetky od Mateja Korvína získal v roku 1483. Podľa získaného majetku začali jeho potomkovia používať priezvisko v tvare Rakovský seu(=inak) Jesenský de Parva Jesen. Rakovskí preniesli svoje sídlo do Kaľamenovej, ktorú získali v polovici 16. storočia. Nedlho potom dostalo sa im obnovenia erbového listu (1561), ktorý dali zapísať do stoličnej zápisnice až v roku 1774. Z Rakova sa celkom nevysťahovali a časť rodiny ostala navždy v Rakove. Pôvodné zemianske majetky sa udržali v majetku rodu až do konca 19. storočia.
Dejiny rodu
Rod Rakovských sa osamostatnil koncom 15. storočia rozdelením starého turčianskeho rodu Jesenských na dve línie, z ktorých jedna podľa svojho sídelného majetku v Rakove dostala predikát de Rako a meno Rakovský. V polovici 16. stor. najvýznamnejším členom tohto rodu bol Juraj, ktorý dosiahol vysoké hodnosti a funkcie vo verejnej správe (vicepalatín, kráľovský komorník a iné). Za panovania kráľa Ferdinanda I. značne rozmnožil majetok rodu. Za zásluhy a vernosť kráľovi dostal mnohé donácie, ktorými získal a ďalšími akvizíciami ešte zväčšil majetok rodu.
Majetky a podiely v rôznych obciach:
Jurajovi synovia, Ján a Ondrej, skonali bez potomkov zakrátko po otcovi a tak sa majetky koncom 16. storočia dostali do vlastníctva Jurajovho brata Štefana Rakovského a jeho synov Alberta, Martina, Mateja a Mikuláša. Mnohí z rodu študovali a niektorí aj pôsobili v českých krajoch. V druhej polovici 16. storočia. študovali v Čechách bratia Martin, Mikuláš a Matej. Všetci načas v českých krajoch i pôsobili a Mikuláš sa tam dokonca oženil a usadil. Neskôr získal rod ďalšie majetky v Hontianskej župe a rozdelil sa na dve línie pomenované podľa svojich sídel Štiavnickou (podľa Liptovskej Štiavnice) a Rakovskou (podľa Rakova). Rod Rakovských nikdy nevlastnil rozsiahlejšie kompaktné panstvá. Ich majetky tvorili roztrúsené kúrie a majetkové podiely v mnohých obciach v ktorých mali svoje kúrie a majetkové podiely aj iné šľachtické rody. Rod Rakovských získal značnú časť majetkov po rodoch, ktoré vymreli. Získaním majetkov po rodoch Štiavnických a Parížovských získali aj príslušné majetkoprávne písomnosti tvoriace archívy týchto rodov. Prevažná časť majetkoprávnych písomností archívu rodu Rakovských je latinská. Latinské sú však zväčša také písomnosti, ktoré vydala kráľovská kancelária, palatín, a pod. Z nepočetných listín vydaných župnými ustanovizňami v 16. storočí sú v archíve rodu dve slovenské a tri latinsko-slovenské, ktoré majú úvod a záver latinsky a výpovede svedkov sú slovensky. Pomerne najviac slovenských písomností v archíve rodu je medzi majetkoprávnymi písomnosťami obsahujúcimi právne rokovania, ktoré sa uskutočnili priamo medzi členmi liptovských a turčianskych zemianskych rodov. Sú to hlavne testamenty, obligácie na požičané sumy, kvitancie na vrátené peniaze a záložné listy. České, resp. slovenské písomnosti zo 16. storočia v archíve rodu Rakovských dokumentujú uplatňovanie sa češtiny ako písomnej reči na Slovensku v tomto období.
Praseverčina
Praseverčina (iné názvy: pranordičtina, Urnordisch, protoškandinávčina, praškandinávčina , starorunový jazyk, (stará/raná) runová germánčina, severozápadná germánčina  ) bol severogermánsky jazyk. Bol to jazyk severných Germánov asi od 2. storočia (možno už od prelomu letopočtu) do 8. storočia. Niekedy sa považuje za najstaršiu fázu staroseverčiny (v širšom zmysle).
Od 2. storočia existujú o tomto jazyku doklady vo forme nápisov v runách. Praseverský jazyk sa ako severogermánsky jazyk začína výraznejšie odlišovať od západogermánčiny zhruba v 4. storočí. Okolo roku 800 ho nahradila staroseverčina.
Rakovskí
Rodový erb
Rakovskí používali od konca stredoveku až do polovice 16. storočia jednoduchý erb s rakom. Erb je hovoriaci a vyjadruje názov lokality, odkiaľ rod pochádzal. Za pôvodnú podobu erbu Rakovských sa všeobecne považuje červený vodorovne položený rak v zlatom poli. Rak by mal byť aj v klenote. Farebnosť erbu sa odvodzuje od farebnosti armálesu z roku 1561. Staršiu podobu rodového erbu spred udelenia armálesu poznáme z pečatí Juraja Rakovského. V štíte sa nachádza rak. V roku 1561 získali Rakovskí od Ferdinanda I. armálnu listinu. Listina bola vydaná 16. augusta 1561 vo Viedni. Zachovala sa až dodnes v ich rodovom archíve uloženom v Maďarskom krajinskom archíve v Budapešti. Adresátmi armálesu boli Martin a Ján Rakovskí a Albert, Matej a Ondrej Rakovskí. Erbovou listinou bol udelený nasledovný erb. Erb je modrý so zlatou pätou. Na deliacej čiare je v modrom poli položená zlatá koruna. Z nej vyrastá medzi dvojicou k zemi sklonených ľalií doprava otočený obrnený rytier držiaci v pravej ruke meč, ktorý má položený na pleci a v ľavici drží olivovú ratolesť. V pravom hornom rohu štítu sa nachádza zlaté žiariace slnce a v ľavom hviezdička. V dolnom zlatom poli sa nachádza pôvodný rodový erb – červený vodorovný rak. Klenotom je rytier zo štítu vyrastajúci medzi sklonenými ľaliami z koruny. Prikrývadlá sú červeno – strieborné a zlato – modré.
Rodokmene
Rakovský de Rako
Zoznam kultúrnych pamiatok v obci Tisinec
Toto je zoznam kultúrnych pamiatok v obci Tisinec v okrese Stropkov.
Alexandr Alexandrovič Dolgopolov
Alexandr Alexandrovič Dolgopolov (, ; * 7. november 1988, Kyjev) je súčasný ukrajinský profesionálny tenista.
Olah
Olah je priezvisko, pozri Olah (priezvisko), napr.:
Chillin (album)
Chillin je druhý štúdiový album slovenskej speváčky Tiny.
Druhý album Chillin uzrel svetlo sveta v roku 2006. Pilotným singlom a zároveň absolútnym rádiovým i televíznym hitom sa stala skladba „Viem, že povieš áno“. Za tento album získala 6 nominácií na ocenenie Aurel, z ktorých premenila rovno 4 a to v kategóriách Album roka, či Speváčka roka.
Sénaillac-Lauzès
Sénaillac-Lauzès je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Lot, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zoznam planétok 56251 – 56500
Dáta použité s dovolením / Data used with permission © IAU: Minor Planet Center.
Čiapočkovce
Dnes sa trieda jednoznačne považuje za veľmi starobylú slepú vývojovú vetvu. Čiapočkovce boli dlhú dobu známe len z vzácnych, veľmi starých fosílií z kambria až devónu (živočíchy, čo sa nám týmto spôsobom zachovali, žili pred 400 – 550 miliónmi rokov). Objavenie recentných druhov preto spôsobilo zoologickú senzáciu, takmer porovnate1nú s nálezom Latimeria chalumnae. V hlbočinách západného pobrežia Mexika bola r. 1952 objavená Neopilina galatheae a neskôr ďalšie 3 – 4 druhy, viazané tiež prevažne na abysál amerického kontinentu.
Systematika
trieda čiapočkovce (Monoplacophora):
Anchisaurus
Anchisaurus bol dlhý bylinožravý dinosaurus, primitívny zástupca skupiny Sauropoda. Známy je z pozostatkov zahrňujúcich prakticky celú kostru. Žil pred 185 až 180 miliónmi rokov, nájdený bol v USA.
Opis
Tento živočích pripomínal trochu ako plateosaura, tak aj tekodontosaura: mal pretiahnuté štíhle telo, dlhé zadné končatiny, krátke, no silné predné končatiny s veľkým pazúrom na palci, dlhý krk i chvost a veľké očnice v pomerne malej hlave. Chodil zrejme po dvoch a aj štyroch nohách, pričom pri postoji na zadných končatinách mával nohy mierne pokrčené, aby sa ťažisko dinosaura presunulo, pričom dlhý chvost váhu zostávajúcej prednej časti tela vyvážil. Rovnaký alebo podobný postoj mávali aj dravé dinosaury (Theropoda, dnešné vtáky nevynímajúc, hoci u nich to pre perie slabo viditeľné) a ornitopody.
Gouy-Saint-André
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
NGC 3101
NGC 3101 je galaxia v súhvezdí Sextant, ktorú objavil nemecký astronóm Albert Marth 22. januára 1865.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 14,5.
Gouy-Saint-André
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Altaj
Geografia
thumb|right|208x208pixelů|Údolie Kutšerla v ruskej časti Altaja thumb|right|200px|Rieka [[Katuň]] thumb|right|200px|Horská kvetena thumb|right|200px|Burunduk páskovaný Altaj predstavuje, spolu s pohoriami Sajany a Ťanšan, severnú vetvu stredoázijského horského systému, ktorý sa začína v Pamíre. Delí sa na tri časti:
Krajina v Altaji je tvorená vysokohorskými stepami a lesmi, v mongolskej časti aj polopúštnymi oblasťami. Vysokohorské pásmo je od výšky 2 000  (v južných oblastiach + ) tvorené trvalo zamrznutou pôdou, najvyššie časti hôr pokrývajú ľadovce.
Podnebie
Klíma na Altaji je chladná a vlhká. Ročný úhrn zrážok na horských hrebeňoch je približne /rok, najdaždivejším mesiacom je júl. Zimné obdobie nastupuje v novembri, snehová pokrývka dosahuje 2 až 3 metre a od nadmorskej výšky sa udrží celoročne. Priemerné teploty v januári sú −32 °C, najchladnejším miestom je Čujská step (−62 °C).
Vodstvo
Na Altaji sa nachádza množstov riek s celkovou dĺžkou toku, veľká väčšina končí v Severnom ľadovom oceáne. V pohorí pramenia rieky Katuň a Bija, ktoré sú zdrojnicami Obu, a rieka Buchtarma, ktorá sa vlieva do Irtyša.
Najväčším jazerom je s plochou Markakol, nachádzajúce sa v kazašskej časti pohoria. Jazero má dĺžku a hĺbku. Druhým veľkým jazerom je Telecké jazero v Rusku, ktoré je hlboké (druhé najhlbšie jazero na Sibíri). Vody jazera zaplavujú, podobne ako Bajkal priekopovu prepadlinu, čo podmieňuje tvar jazera – dĺžka cez a šírka iba. Jazero je veľkou zásobárňou pitnej vody.
Flóra
Flóra Altaja je veľmi rôznorodá, čo je dané polohou pohoria na rozhraní sibírskej tajgy, stepí a polopúští Mongolska. Rovnako aj členitosť terénu hrá rolu pri rôznosti rastlinných druhov. Celkový počet vyšších rastlín je približne 2 000, z toho je 200 druhov endemických.
Pre spodné pásmo horských stepí a lesostepí je charakteristický porast tráv a slabé zalesnenie. Približne od výšky nastupuje pásmo horských lesov, ktorého vrchná hranica sa končí vo výške 1 700 až. Nad ním rastú zakrpatené brezy. Vrcholy hôr pokrývajú len machy a lišajníky.
Fauna
Živočíšna ríša Altaja je typicky sibírska. Z dravcov tu žijú vlk, rys, medveď, rosomák, vzácne aj snežný leopard. Z iných zvierat sa bežne vyskytujú soby, svište mongolské, soboľ (na rozdiel od iných oblastí je jeho výskyt v Altaji hojný) a typickým predstaviteľom fauny Altaja je burunduk páskovaný.
Geológia
Pohorie vzniklo v prvohorách počas hercýnskeho vrásnenia. V druhohorách však bolo zarovnané a súčasnú podobu vytvarovalo alpínske vrásnenie a zaľadnenie počas posledných dvoch ľadových dôb.
Altaj je budovaný prevažne paleozoickými horninami, prevahu majú granitoidy, ruly, svory a piesčité bridlice. Ústup ľadovcov zanechal početné morény a štrkové terasy. Nad riekou Bija sa nachádzajú hrubé sprašové vrstvy, ktoré predstavujú jeden z najúplnejších záznamov o zmenách klímy na Sibíri za posledných 250 000 rokov.
Nerastné suroviny
V severných výbežkoch Altaja sú bohaté zdroje uhlia (Kuznecká panva), v juhovýchodných častiach zasa ložiská polymetalických rúd (zinok, chróm). V minulosti bol Altaj zdrojom zlata, od čoho pochádza aj jeho názov („Zlaté hory“) – v súčasnosti je však ťažba sporadická, no v náplavoch riek sa niekedy dajú nájsť zlaté šupinky aj teraz.
Turistika
Altaj je obľúbená výletná destinácia Rusov, ako aj cudzokrajných návšvníkov. Magnetom je zachovaná príroda, relatívne ľahká dostupnnosť (nižšia náročnosť výstupov) horských masívov a splavy riek. V roku 1998 bola oblasť Zlatých hôr zapísaná do zoznamu svetového dedičstva ako prírodný región zahrňujúci všetky výškové pásma vegetácie v centrálnej časti Sibíri a miesto výskytu ohrozených zvierat (leopard snežný a ovca argali).
Zachariáš (pápež)
Svätý Zachariáš (* 679, Santa Severina, Kalábria – † 15. marec 752, Rím) bol 91. pápež od 3. decembra 741 do roku 15. marca 752. Katolícka cirkev slávi jeho sviatok 15. marca. Jeho predchodca bol sv. Gregor III. a jeho nástupcom sa stal Štefan II.
Životopis
Sv. Zachariáš sa narodil v Kalábrii. Za pápeža sv. Gregora III. bol vysvätený za diakona. Keď pápež zomrel, za jeho nástupcu v roku 741 zvolili Zachariáša. Silne bojoval proti obrazoborectvu cisára Konštantína V. Takisto bojoval proti otrokárstvu. Snažil sa o mier, vyjednával s panovníkmi a podporoval upevnenie karolovského rodu vo Franskej ríši. Podporoval hlásanie evanjelia v Nemecku (sv. Bonifác). Hovorí sa, že na vežu Lateránskeho paláca dal namaľovať mapu kresťanského sveta. Preložil dialógy sv. Gregora Veľkého z latinčiny do gréčtiny. Zomrel 15. marca 752.
Svinianka
Svinianka je potok v Súľovských vrchoch na Hornom Považí na území okresu Žilina. Je to ľavostranný prítok Rajčanky, meria 9,3 km a je tokom IV. rádu. Preteká obcou Lietavská Svinná-Babkov.
Prameň
Pramení v Súľovských vrchoch na východnom úpätí Kečky, severozápadne od stredu Babkova, v nadmorskej výške približne.
Opis toku
Od prameňa tečie na východ, výrazným oblúkom mení smer toku na juh a krátkym úsekom preteká okrajom intravilánu Babkova, kde priberá Babkovský potok sprava. Pod Babkovom tečie úzkym údolím, obteká masív Strážnej, oblúkom sa postupne stáča opätovne na východ, sprava priberá prítok z oblasti Pastúchov a pokračuje ku Kňazovej Lehote. V osade priberá ďalšie dva pravostranné prítoky od lokality Zázrivá a následne preteká intravilánom Lietavskej Svinnej.
V Lietavskej Svinnej už tečie východným smerom, pod obcou priberá pravostranný prítok z východného svahu Skaliek, výrazne esovito sa stáča a pokračuje k Porúbke. Napokon podteká železničnú trať č. 126 i štátnu cestu I/64 a severne od Porúbky ústi do Rajčanky v nadmorskej výške.
Carl Zeiss
Carl Zeiss (* 11. september 1816, Weimar - † 3. december 1888, Jena) bol nemecký priemyselník a optik. Je tiež známy ako zakladateľ spoločnosti Carl Zeiss. Vyrástol vo Weimare v Nemecku a v 40. rokoch 19. storočia sa stal známym výrobcom šošoviek. V roku 1846 dostal povolenie od vrchného stavebného úradu v meste Jena na otvorenie vlastnej dielne.
Mladosť
Carl Zeiss bol synom dvorného sústružníckeho majstra Augusta Zeissa a narodil sa ako piaty z dvanástich detí. Po otcovi zdedil cit k remeslu. V 18 rokoch opustil gymnázium s odhodlaním stať sa mechanikom, a preto nastúpil do učenia k doktorovi Fridrichovi Körnerovi na univerzite v Jene, kde navštevoval rôzne prednášky, najmä matematiku, fyziku a mineralógiu, pretože si uvedomoval, že na lepšiu konštrukciu optických šošoviek je potreba teoretický základ.
Život
V roku 1846 si Zeiss otvoril vlastnú dielňu a v roku 1847 sa naplno pustil do konštrukcie mikroskopov. Ale každý jeho výrobok bol tak trochu unikát, pretože mu stále chýbali teoretické podklady ku konštrukcii mikroskopu. Na Jenskej univerzite pôsobil mladý docent Ernst Abbe, ktorý mal záujem o Zeissove problémy. Obaja sa rýchlo dohodli na spolupráci a Ernst Abbe začal pracovať v Zeissových dielňach. Zeiss tak získal skvelého teoretika k spolupráci. V roku 1869 sa už zdalo, že sú teoretické základy pre optické zobrazovanie položené a v Zeissových dielňach je zostrojený prvý mikroskop podľa vopred teoreticky vypočítaných hodnôt. Bohužiaľ mal horšie zobrazovacie vlastnosti ako predošlé mikroskopy. Abbe sa však nenechal zastaviť a pri ďalších pokusoch zistil, že vo svojich pokusoch počítal len s lomom svetla a úplne zanedbal ohyb svetla. V roku 1870 už bol problém úplne vyriešený a bol zostrojený mikroskop, ktorý spĺňal teoreticky vypočítané hodnoty. Konkurencia sa Zeissovým výrobkom tvrdo bránila, ale potom čo široká verejnosť prijala tieto výrobky s uznaním, tak konkurencia úplne otočila a dokonca na svojich inzerátoch písala slogany "konštrukcia ako v Jene". Do Jeny sa začali zhromažďovať slávni vedci pre radu, alebo sa len tak pozrieť. V roku 1882 začala spolupráca troch ľudí: mechanika Zeissa, fyzika Abbeho a sklárskeho technika Schotta, ktorá pracovala na zlepšení vlastností skla, z ktorého sú konštruované šošovky. Výsledky na seba nenechali dlho čakať. Podarilo sa podstatne znížiť farebnú vadu šošoviek.
Staroba
V septembri 1886 sa konala oslava desaťtisíceho vyrobeného mikroskopu a Carl Zeiss začal končiť svoju činnosť vo firme kvôli zhoršujúcemu sa zdravotnému stavu. Dostal niekoľko záchvatov mŕtvice a 3. decembra roku 1888 zomrel v kruhu najbližších.
Jelenský potok (prítok Starohorského potoka)
Jelenský potok je potok na Hornom Pohroní, v severnej časti okresu Banská Bystrica. Je to ľavostranný prítok Starohorského potoka, má dĺžku 3 km a je tokom V. rádu.
Preteká Starohorskými vrchmi, pramení na severozápadnom svahu vrchu Jelenská skala (1 153,3 m n. m.) v nadmorskej výške okolo 915 m n. m. Najprv tečie smerom na severovýchod, sprava priberá prítok zo severovýchodného svahu Jelenskej skaly a stáča sa na sever. Po pribratí pravostranného prítoku spod Krčahov (1 128,8 m n. m.) pokračuje severozápadným smerom Jelenskou dolinou. Zľava priberá prítok spod Starej hory (963,9 m n. m.), tečie cez osadu Dolný Jelenec, napája malú údolnú vodnú nádrž s elektrárňou a následne ústi v nadmorskej výške okolo 555 m n. m. do Starohorského potoka.
NGC 3102
NGC 3102 je galaxia v súhvezdí Veľká medvedica, ktorú objavil William Herschel 9. apríla 1793.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 13,3.
Séniergues
Séniergues je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Lot, v regióne Midi-Pyrénées.
Petrovec (obec)
Petrovec alebo v Srbsku aj Báčsky Petrovec je obec v srbskej Vojvodine so silným zastúpením slovenského obyvateľstva (66,42 %).
Séniergues
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Petrovec (obec)
Nachádza sa v časti južnej Báčky, na ploche 158 štvorcových kilometrov, na veľmi úrodnom území medzi obcami Nový Sad, Vrbas a Báčska Palanka a obcou Beočín v Srieme, ktorá je oddelená riekou Dunaj. Územie obce je popretínané sieťou kanálov zavlažovacieho systému Dunaj-Tisa-Dunaj, ktorý je splavný na celom svojom toku. Úseky regionálnych ciest Nový Sad-Odžaci-Sombor a Nový Sad-Báčska Palanka, tiahnuce touto obcou, ju spájajú so susednými obcami. Podobne je to aj so železničnou dopravou, keďže územím obce prechádza trať Nový Sad-Sombor.
Séniergues
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Petrovec (obec)
Obec Petrovec tvoria štyri sídla - mesto Petrovec a dedinské sídla panónskeho typu Kulpín, Hložany a Maglić.
Séniergues
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Petrovec (obec)
Podľa súpisu z roku 2002 žilo v obci 14 681 obyvateľov, z toho v samotnom Petrovci 7 093, Kulpíne 3 100, Hložanoch 2 351 a v Maglići 2 805 obyvateľov.
Svätý Bonifác
Svätý Bonifác (* 675? – † 5. jún 754), vlastným menom Winfrid (Wynfrith alebo Wynfryth) z Wessexu bol anglosaský misionár, ktorý šíril kresťanstvo vo Franskej ríši. V roku 745 sa stal prvým mohučským arcibiskupom a označuje sa za „Apoštola Nemcov“ a patróna Nemecka. Jeho kult sa rozšíril v 19. storočí.
Dippach
Dippach je luxemburská obec, ktorá sa nachádza v kantóne Capellen v okrese Luxemburg.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Dippach má 3564 obyvateľov (2011).
Graf vývoja obyvateľstva:
Ekonomika
S 4.16% bolo v Dippach nezamestanosť nižšia o 2.81 % ako luxemburský priemer v roku 2010.
Ivan Cankar
Životopis
Narodil sa v meste Vrhnika, v mestskej časti Na klancu, ako ôsme z dvanástich detí robotnícko-proletárskej rodiny. Otec Jože Cankar pracoval ako krajčír. V obchode sa mu nedarilo a nebol schopný súperiť so svojim konkurentom, ktorý si otvoril obchod s konfekciou a tak odchádza na zárobky do Sremu a Šabacu. Matka Neža Pivkova s veľkými ťažkosťami dokázala uživiť rodinu, mala však šťastie, že jej pri tom pomáhali miestni páni. Cankar mal k svojej matke veľmi vrúcny vzťah.
V roku 1882 začal navštevovať ľudovú školu vo Vrhnike. S pomocou miestnych pánov sa v roku 1888 prihlásil na ľubľanskú reálku. Počas štúdia trpel nedostatkom a bol odkázaný na pomoc dobrodincov. Pomoci sa mu dostalo aj zo strany triedneho učiteľa a zároveň učiteľa slovinčiny Frana Levca, ktorý si všimol Cankarov talent. Vstúpil do študentského spolku Zadruga, v ktorom čítal rôzne kritiky a básne a naviazal vzťahy s Murnom, Kettem a Župančičom. V roku 1896 úspešne vykonal maturitnú skúšku a začal študovať stavebníctvo na technike vo Viedni. Po krátkom čase sa rozhodol, že bude radšej študovať romanistiku a slavistiku na univerzite vo Viedni, tým ale stratil štipendium 20 zlatých od kraňského krajinného zboru a musel sa živiť písaním.
Po smrti matky v roku 1897 sa presťahoval na istý čas k otcovi do Puly, kde písal svoju prvú drámu a upravil svoju básnickú zbierku Erotika. V roku 1898 sa vracia do Viedne, ale už nie kvôli štúdiu, šiel tam s cieľom naplno sa venovať literatúre. 1899 sa nasťahoval do Ottakringu, kde medzi robotníckou chudobou žil svoj život literáta-bohéma, s nepravidelným príjmom a dlhmi. Istý čas pracoval pre noviny Die Information a Süden. Po čase sa rozhodol opäť venovať štúdiu. Ako píše v liste Finžgarovi 28. decembra 1906, mal v pláne oženiť sa s prostou Viedenčankou Štefkou Löfflerovou, ale nakoniec tak nespravil. Vo Viedni zostal 11 rokov. V roku 1907 kandidoval vo voľbách na poslanca ríšskeho snemu za sociálnych demokratov. Kvôli tomu sa vrátil do Slovinska, ale vo voľbách neuspel a tak odchádza späť do Viedne. Vo Viedni sa začal zhoršovať jeho zdravotný stav, hlavne kvôli jeho bohémskemu štýlu života.
V roku 1909 odchádza na dva mesiace k svojmu bratovi Karolovi, ktorý pôsobil ako kňaz v Sarajeve. Potom sa natrvalo vracia do Ľubľane, kde prebýva najmä na vrchu Rožnik. V tom čase prežíval hlbokú telesnú a duševnu krízu; bol osamelý a takmer bez priateľov, čo sa odzrkadlilo aj na jeho literárnej tvorbe. Padali naň výčitky zo strany klerikálnej a liberálnej kritiky. 12. mája 1913 mal v ľubľanskom Mestskom dome slávnu proti rakúsku prednášku Slovinci a Juhoslovania, v ktorej bránil juhoslovanské politické spojenie, kvôli tomu bol zatknutý a uväznený na 7 dní. V auguste 1914 mu umiera otec. Po vypuknutí 1. svetovej vojny bol znovu zatknutý, kvôli údajným sympatiám k Srbom. Väznený bol niekoľko týždňov na Ľubľanskom hrade. V novembri 1915 bol povolaný do armády a musel sa pridať k vojakom v Judenburgu v Hornom Štajersku, ale po krátkom čase bol kvôli zlému zdravotnému stavu z vojenskej služby prepustený.
Po návrate do Ľubľane sa z Rožnika presťahoval do mesta. V októbri 1918 sa presťahoval na Kongresni trg, kde spadol zo schodov, utrpel otras mozgu, neskôr ochorel na španielsku chrípku, pridal sa k tomu zápal pľúc a napokon mu zlyhalo srdce. Umrel 11. decembra.
Pochovaný je v spoločnom hrobe slovinskej moderny na známom ľubľanskom cintoríne Žale, ktorý projektoval významný slovinský architekt Jože Plečnik. Cankar bol pôvodne pochovaný v rodinnej hrobke jeho priateľky Mileny Rohrmann, ktorá sa pokladala za jeho nevestu. V polovici 20. tych rokov sa Milena Rohrmann postarala o spoločný hrob slovinských modernistov, dala doň preniesť Cankara, Ketteho a Murna, zaplatila za náhrobky, ktoré vytvoril po náčrtoch Plečnikovej školy architekt Grabrijan. Po svojej smrti roku 1949 bol do hrobu uložený aj posledný predstaviteľ slovinskej moderny, Oton Župančič.
Dielo
Ivan Cankar, spolu s Josipom Murnom, Dragotinom Kette a Otonom Župančičom, patrí medzi štyroch predstaviteľov slovinskej moderny, všetci štyria sú pochovaní v spoločnom hrobe na cintoríne Žale. Za začiatok slovinskej moderny označujeme rok 1899, kedy boli vydaná Cankarova Erotika a Župančičova Čaša opojnosti. Za koniec slovinskej moderny sa pokladá rok Cankarovej smrti, 1918.
Vo svojich literárnych začiatkoch sa venoval poézii (zbierka Erotika), ale postupne sa preorientoval na prózu a drámu. Pod vplyvom romantiky, naturalizmu, dekadencie, symbolizmu a impresionizmu písal poviedky, novely, romány, črty a divadelné hry. Vo svojich dielach kritizoval sociálne neprávosti, podvody a klamstvá rôznych vrstiev vtedajšej spoločnosti. Zároveň bol spisovateľom, ktorý si hlboko vážil a obdivoval svoju matku, svoju domovinu a Boha.
Tvorba
V školskom roku 1891/1892 bol vytvorený tajný študentský spolok Zadruga, ktorý vyžadoval od svojich členov, aby sa venovali literatúre a politike. Členmi tohto spolku sa stali postupne všetci slovinskí modernisti.
Cankar začal písať už počas strednej školy, diela uverejňoval v periodikách Vrtec a Ljubljanski zvon. V šiestom ročníku reálky (1893) mu vyšla prvá báseň, balada Ivan Kacijanar v Ljubljanskom zvone. V básni je citeľný vplyv Antona Aškerca. V Cankarovej tvorbe do roku 1896 sú vplyvy Aškerca a Simona Gregorčiča. V roku 1896 Cankar a Kette odchádzajú spolu zo Zadrugy. Cankar sa zoznamuje a nadchýna pre naturalizmus a dekadenciu, hlavne po presťahovaní sa do Viedne. Napísal viacero noviel s naturalisticky zafarbeným názvom Izbočenke, o ženách, ktoré sú z rôznych príčin vyhnané zo spoločnosti, bezprávne, zabudnuté; napísal odvážne erotické Dunajske večere. Jeho diela obsahujú naturalistické motívy, túžbu a chorobu, hriech a pokánie, miestami rúhačský cynizmus. Cankar chcel, aby Izbočenke boli vydané v Ljubljanskom zvone, ale redaktor Viktor Bežek mu ich upravil, s čím Cankar nesúhlasil. Bežek zamietol vydanie Dunajských večerov, pretože si myslel, že slovinská spoločnosť nie je pripravená na takéto dielo. V roku 1897 Ljubljanski zvon neuverejnil ani jeden z Cankarových príspevkov, čo ťažko znášal.
Fran Govekar mu vnukol myšlienku vydať vlastnú zbierku básni. Vydavateľ Andrej Gabršček z Gorice odmietol jej vydanie. Zbierku nakoniec vydal pod názvom Erotika v roku 1899 Otomar Bamberg. Cankar názvom zbierky rozbúril slovinskú verejnosť. Na Veľkú noc 1899 ľubľanský biskup Anton Bonaventura Jeglič vykúpil celé vydanie Erotiky, ktoré bolo ešte v predaji a zničil ho. Na Cankara to nemalo výraznejší vplyv, keďže v tom období sa tlačila jeho zbierka čŕt Vinjete (1899). Erotiku vnímal ako zbierku napísanú najmä pod cudzími vplyvmi, kým Vinjete bola skutočne jeho dielom. Erotika bola druhýkrát vydaná v upravenej a rozšírenej podobe v roku 1902.