cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Bitýnia
Dejiny
V 15. storočí Bitýniu opäť ovládli Turci, tentoraz Osmanskí. Z Pruse urobili svoje hlavné mesto a odtiaľ dobyli európsku časť Byzancie. Na rozdiel od Konštantiínopolu a juhozápadnej Anatólie tu grécke obyvateľstvo v pomerne veľkom množstve prestúpilo na islam a tak sa poturčilo. V tomto období tu boli najvýznamnejšími mestami Prusa (Bursa) a Nikea (Iznik). Gréci sa udržali predovšetkým vo veľkých mestách, ako Nikomidia (antická Nikomedia, turecký Izmit), Nikea (Iznik), Iraklia Pondikí (antická Hérakleia Pontská), v meste Chalkidón (antický Chalkedón) a v meste Mudaňa. Vo väčšine vznikli významné patriarcháty ortodoxného kresťanstva. Z mesta Prusa (Bursa) pochádzajú rôzne známe jedlá, napríklad Döner Kebap alebo Iskender Kebap.
Gréci opustili tieto územia až v roku 1923, po porážke gréckych vojsk Kemalom Attaturkom a výmene obyvateľstva medzi Gréckom a Tureckom. Anatólski Gréci sa usadili v Grécku, tieto územia boli osídlené moslimami. Dnes sú najvýznamnejšie mestá tohto kraja Iznik a Bursa.
Švajčiarska filozofia
Švajčiarska filozofia je filozofia svojím pôvodom viažúca sa k Švajčiarsku, súčasť európskej filozofie. Do druhej svetovej vojny sa používalo skôr označenie filozofia vo Švajčiarsku (Philosophie in der Schweiz).
O vlastnej švajčiarskej filozofii sa hovorí najmä v spojení s Paulom Häberlinom, Ferdinandom Gonsethom, Jeanom Piagetom, Hansom Barthom, Michaelom Landmannom a Waltherom Christophom Zimmerlim.
Pác
Pác je miestna časť obce Cífer v okrese Trnava. Leží na Podunajskej pahorkatine, v podcelku Trnavská tabuľa, na ľavom brehu Gidry v nadmorskej výške 140 m n. m., 2 km juhovýchodne od Cífera. Do roku 1974 bola samostatnou obcou.
V obci sa nachádza pôvodne barokový rímskokatolícky kostol svätého Petra a Pavla z polovice 18. storočia, postavený na starších základoch.
Archeologická lokalita je prístupná z obce mostom cez Gidru. Pác leží na odbočke cesty I/61, ktorá spája Cífer a Voderady.
Organizácie
Na Páci pôsobia 2 občianske združenia:
Jakub II.
Jakub II. môže byť:
Malý Kežmarský štít
Malý Kežmarský štít (staršie pomenovanie Weberov štít, ) je markantný samostatný štít v severnom remene Kežmarského štítu vo Vysokých Tatrách. Dávnejšie ho pokladali za nižší severný predvrchol Kežmarského štítu.
Jeho 900 metrová severná stena, najvyššia v Tatrách, z neho robí horolezecký pojem prvej kategórie. Z juhovýchodu je ľahko dostupný, zato mohutnou severnou stenou už vedie vyše 100 prvovýstupov, viaceré mali v tatranskom horolezectve prelomový význam. Zimné výstupy sú tou najlepšou prípravou na svetové veľké steny. Popularitu steny zvyšuje aj blízkosť Chaty pri Zelenom plese. V rokoch 2000 až 2002 vzniklo v stene množstvo nových, pomerne ťažkých horolezeckých ciest.
Topológia
Od Kežmarského štítu ho delí Vyšná Kežmarská štrbina, a od Veľkej Svišťovky, presnejšie od Kežmarskej kopy zasa Nižná Kežmarská štrbina. Stredom severnej steny sa tiahne dlhá lávka - Nemecký rebrík, často využívaná na zostup. V samotnej stene sa nachádza Kežmarská kopa na východe, Ušatá veža na západe a medzi nimi pozdĺž Nemeckého rebríka Szczepańského veža, Pavúkova veža (podľa Pavla Pochylého, legendy slovenského horolezectva) a Bocekova veža.
Vysokohorská turistika
Vrchol je dostupný pomerne nenáročným terénom, napr. od Huncovského štítu I, hrebeňom od Sedla pod Svišťovkou II, len s horským vodcom.
náhľad|Severná stena s vysneženým Nemeckým rebríkom, vpravo skupina [[Pyšný štít|Pyšného štítu]]
Horolezectvo
Pravdepodobne príležitosť vystúpiť na vrchol štítu si neodoprel Dávid Fröhlich, ktorý v roku 1615 pravdepodobne vystúpil na Kežmarský štít. Dňa 21. augusta 1899 na štít vystúpili Spišiaci Adolf Gábriel, Fridrich Koromzay, Adolf Nikházy a Samuel Weber. Na vrchol vystúpili z Vyšnej Kežmarskej štrbiny. Dňa 18. augusta 1912 vystúpili na štít Gyula Komarnicki a Julius Andreas Hefty Vyliezli v hornej časti steny (nástup Nemeckým rebríkom) ťažkú cestu (IV – V). V roku 1929 bratia Szczepańskí vyliezli cestu, ktorá vedie šikmo vľavo (IV). Prvovýstup celou stenou spravil W. Stanislawski v roku 1932 (spodok VI, hore IV-V), pravda na dvakrát, s inými spolulezcami dolnú a hornú polovicu. V päťdesiatych rokoch bol považovaný za hlavný zimný problém u nás. Celú Stanislawského cestu, tzv. Weberovku, vyliezli v roku 1953 A. Puškáš a K. Cerman. . V dňoch 17.18. septembra 1963 direttissimu vytvorili Ján Ďurana, Ján Hauschke a Pavel Pochylý a Jiří Unger-Zrůst na Pavúkovú vežu (7-). Od ideálnej roviny sa však odklonili, lebo museli zľava obliezať žlté previsy. V roku 1967 Pavol Pochylý zopakoval svoj pokus. Za sedem dní 13.19. marca za pomoci podporných družstiev - expedičným spôsobom vyliezol s Jiřím Ungerom-Zrůstom cestu aj cez žlté previsy. Táto superdiretissima, jedna z najťažších ciest bola klasifikovaná ako 6A3-A4. Táto cesta neodolala ani v zime. V dňoch 10.13. januára 1971 ju alpským spôsobom preliezli Ivan Fiala, Ladislav Hodál a Ondrej Pochylý. Niekoľko nových ciest, medzi nimi s pomocou stúpacích želiez (mačiek) a čakanov (drytoolig - lezenie po suchej skale), vzniklo na prelome 20. a 21. storočia. Najťažšia z nich je cesta Matrix, klasifikovaná M6+ A2 na Ušatú stráž, ktorú vyliezli v dňoch 9.11. marca 2002 českí horolezci Dušan Janák a Pavel Vrtík. . K najťažším cestám patria „Tulák z nížin“ (8+) bratov Coubalovcov a Superdirettissima ešte z roku 1973 Kysilková-Svobodová – Pochylý P. - Rybička – Šmíd (vtedy VI A4, dnes 9-/9). Za jeden deň túto cestu prvýkrát preliezol dňa 4. marca 2000 vtedy ešte mladík, vychádzajúci talent Jozef Kopold. Najväčším znalcom steny je popradčan Pavol Jackovič, ktorý vyliezol všetkých 106 známych ciest a napísal o nich podrobného sprievodcu.
Známi horolezci, ktorí zahynuli na Malom Kežmarskom štíte
náhľad|Horná časť steny, [[Vidlové veže a Lomnický štít]]
Iné pomenovanie
Ešte na začiatku 20. storočia bol Malý Kežmarský štít uvádzaný ako Weberov štít. Toto pomenovanie dostal na počesť Samuela Webera (18351908), evanjelického farára v Spišskej Belej, člena výboru Uhorského karpatského spolku (Magyarországi Karpátegyesűlet), zapáleného milovníka tatranskej prírody a veľkého popularizátora Tatier. S. Weber sa zaslúžil o budovanie turistických chodníkov v Belianskych Tatrách (o.i. vystúpil aj na vrchol Malého Kežmarského štítu). Terajší názov štítu zovšeobecnel až niekoľko rokov po prvej svetovej vojne.
Nédonchel
Nédonchel je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Pas-de-Calais, v regióne Nord-Pas-de-Calais.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Rytmus (hudba)
Rytmus je časová zložka hudby, striedanie rôznych dĺžok a ťažkých (prízvučných) a ľahkých dôb. Zohráva dôležitú úlohu aj v tanci a v reči, najmä básnickej.
„Rytmus je priebežné usporiadanie členitých útvarov, ktorý má pravidelným návratom podstatných rysov vyvolávať aj ukájať potrebu, dať sa do pohybu spolu s ním.“
V novovekej európskej hudbe sa zdôraznením pravidelnosti rytmu vyvinul takt. Rytmus, ktorý sa s taktom rozchádza, sa nazýva synkopovaný.
Rytmus a pohyb
Vnímanie rytmu, na ktorý je človek veľmi citlivý, súvisí zrejme s fyziologickými rytmami vlastného tela. Najdôležitejší je srdcový pulz, ale tiež viac menej pravidelné rytmy chôdze a dychu. Rytmus, ktorý vnímame ako „stredný“ alebo neutrálny, má blízko ku kľudovému tepu srdca (70 až 80 úderov za minútu). Hudobný rytmus nie je teda akákoľvek časová pravidelnosť, ale len taká, ktorá „budí potrebu dať sa do pohybu“. Nielen tanečníci, ale aj pochodujúce vojsko sa riadia spoločným rytmom a aj koncertní poslucháči si často nenápadne „taktujú“ spolu s dirigentom. Ľudová aj mimoeurópska hudba zvyčajne spája spev a pohyb, grécke slovo choros (zbor) znamenalo pôvodne tanečné kolo a ešte Platón bol presvedčený, že báseň sa má spievať. Pre Augustína je rytmus „umenie krásneho pohybu“.
Rytmus a takt
Kým v jednohlasnej ľudovej a mimoeurópskej hudbe nebýva rytmus úplne pravidelný, súbežne s rozvojom polyfónie v 14. storočí sa začína presadzovať viac menej mechanické časové členenie všetkých hlasov spoločným a rovnomerným metrom a taktom. Tak vzniká aj merateľné tempo, zvyčajne udávané v počte štvrťových nôt za minútu (BPM) a realizované napríklad metronómom. Odchýlky od tohto tempa tvoria v romantickej hudbe tempo rubato, kým rytmus, pri ktorom sa prízvuk rozchádza s taktom, sa označuje ako synkopa.
Filozofia sveta
Filozofia sveta alebo filozofia kozmickej reality je podľa Letza predovšetkým filozofia prírody a filozofia evolúcie.
Otis (reper)
Branislav Korec (* 19. apríl 1984, Bratislava), známy pod umeleckým menom Otis (v minulosti používal aj mená Kardinál Korec alebo Killa Korec alebo Otecko) je slovenský reper, producent a člen bratislavskej skupiny H16. V roku 2011 vydal svoj prvý sólový album To som ja pod vydavateľstvom BeatBan.
Začiatky, prvé dva albumy s H16 (2002-2010)
Otecko sa dostal k rapu na základnej škole a v mladosti nahrával prvé skladby na kazetový nahrávač. Istý čas robil aj graffiti. V roku 2002 nahral zopár skladieb s Máriom Bihárym, z ktorých sa napríklad skladba "Traja statoční" objavila na mixtape Antivirus o 7 rokov neskôr.
V roku 2003 (vtedy ešte štvorčlenná) skupina H16 vypustila von skladbu "Nech ti nejebe" cez Hip-Hop.sk, ktorá sa stretla s pozitívnym ohlasom od ľudí a zapísala skupinu do hlbšieho povedomia slovenského rapu. . V roku 2004 vydal spolu s H16 pod labelom Hip-Hop.sk EP Jednašeska ftvojom klube, ktorý vyšiel aj vo vinylovej podobe. V roku 2004 ešte hosťoval na albume Né produkt od Čistychova a v roku 2005 na albumoch Dobré ráno od Veca a na albume Svetlo v tme od Zverinu v skladbe "Pimpin' rap", ku ktorej bol urobený aj videoklip. Spolu s H16 vydali v roku 2006 album kvalitný materiál podporený troma klipmi, z ktorých sa najväčšej popularity dočkal klip "Nech vidia" s hosťujúcim Rytmusom a v tom istom roku spolu s Rytmusom a H16 išiel na turné s názvom Nech vidia tour. Album bol ocenený platinovou platňou.
Po ďalších hosťovačkách H16 vydala v roku 2008 druhý album Čísla Nepustia spolu s videoklipom k skladbe "Staré časy". Album bol ocenený zlatou platňou za predaj. V rokoch 2008-2010 pokračuje v nahrávaní hosťovačiek a v roku 2009 vydáva spolu s H16 Antivirus mixtape takisto ako svoj sólový mixtape Produkcie a remixy.
Prvý sólo album, tretí album H16 (2010-súčasnosť)
Okolo roku 2010 sa vonku dostali prvé informácie o pripravovanom sólovom projekte Otecka, pôvodne iba EP. Vo februári 2011 Otecko ešte nemal vybratý názov albumu, no potvrdil mený producentov albumu - Abe, Grimaso, DJ Wich, Fosco Alma, Inphy, Otecko a D-Tonate (ktorý sa na albume nakoniec neobjavil). Prvá skladba z albumu, ktorá sa dostala von bola "Rýchly mestský život" v septembri a neskôr k nej bol aj vypustený videoklip. Album s názvom To som ja vyšiel na začiatku októbra 2011 a hosťovali na ňom Vec, Delik, Smack, Cigo a Majk Spirit z H16, Hugo Toxxx, Igor, Supa a Zverina. Ďalší videoklip na skladbu "Idem tvrdo" s hosťujúcim Smackom bol vypustený v decembri.
V roku 2012 Otecko spomenul v rozhovore pre hiphopstage.cz, že chystal videoklipy k skladbám "Peniaze", "V týchto uliciach" a "Volám ti z búdky". Takisto plánoval nahrať skladbu pre producenta Godota. V roku 2012 by mal spolu s H16 vydať tretí, zatiaľ nepomenovaný, štúdiový album. Videoklip k skladbe "V týchto uliciach" sa dostal do médii 30. apríla. 11. júla mal premiéru ďalší videoklip ku skladbe "Peniaze", kde hosťovali Cigo z H16 a český reper Igor. Spolu so skupinou H16 v roku 2013 vydal tretí štúdiový album s názvom Rýmy, hudba a Boh.
Súkromný život
Slipo zo skupiny L.U.Z.A. chodil na základnú školu s Oteckom do triedy a o ročník vyššie chodil DJ Yanko Král, neskôr jeden z členov H16.
Otecko má dokončenú vysokú školu, študoval Divadelnú vedu na VŠMU v Bratislave, ktorú ale na istý čas prerušil a venoval sa iba hudbe.
Otecko označil repera Veca ako jedného zo svojich rapových "učiteľov".
Mimoalbumové skladby
(zoznam zahŕňa aj skladby, kde sa Otecko predstavil ako hosť)
{|
Agogika (hudba)
Agogika je odklon od danej tempovej rýchlosti a súvisí s umeleckým prednesom. Umelecký prednes totiž umožňuje individuálne pochopiť zmysel skladby. Interpret úmyselne nedodržiava metrický a tempový sled, ale oživuje ho zrýchlením, alebo zadržaním.
Svätý Jakub
Svätý Jakub je meno viacerých postáv z Biblie:
Wolf-Lundmark-Melotte
Wolf-Lundmark-Melotte je nepravidelná galaxia, ktorú objavil Max Wolf v roku 1909 a nachádza sa na vonkajšom okraji Miestnej skupiny galaxií a pre pozorovateľa na Zemi v súhvezdí Veľryba.
Châtellerault
Châtellerault môže byť:
Montmorillon
Montmorillon môže byť:
Labyrinth
Labyrinth je fantasy film z roku 1986 s Davidom Bowiem a Jennifer Connelly v hlavných úlohách. Film vznikol na základe scenára Dennisa Leeho a člena komickej skupiny Monty Python’s Flying Circus Terryho Jonesa, režíroval ho Jim Henson v produkcii Georga Lucasa. Vizuálny dizajn navrhol výtvarník Brian Froud. Dej filmu tvorí príbeh hlavnej hrdinky Sarah, ktorá musí zachrániť svojho malého brata Tobyho z rúk Jaretha, Kráľa goblinov, ktorý ho skrýva vo veľkom bludisku v Podzemí. Obyvateľov Podzemia stvárňujú bábky a herci v maskách.
Dej
Pätnásťročná Sarah Williams (Jennifer Connelly) je introvertné dievča s bohatou fantáziou. Žije so svojím otcom a nevlastnou matkou, s ktorou sa neznáša. Lezie jej na nervy, že sa musí starať o svojho nevlastného brata Tobyho, keď sú rodičia preč. V jeden taký večer, keď zase stráži Tobyho, nahnevaná vysloví Sarah čarovné slová z knižky Labyrint; želá si, aby Kráľ goblinov vzal Tobyho preč. Na jej veľké prekvapenie sa tak aj stane.
Keď Sarah pochopí, že urobila veľkú chybu, snaží sa presvedčiť kráľa Goblinov, Jaretha (David Bowie), aby jej brata vrátil, no on to odmieta. Nakoniec však dá Sarah šancu; musí prejsť cez bludisko až do Mesta goblinov. Počas cesty prekonáva Sarah množstvo nástrah, náchádza si priateľov medzi obyvateľmi Labyrintu a vyvíja sa jej osobnosť.
Po viacerých skúškach a lákadlách Jaretha, ktoré ju majú zviesť z cesty, sa Sarah s priateľmi dostáva do Mesta goblinov, kde sa odohrá boj, aby sa vôbec dostali do zámku. Vo finále stojí Sarah proti Jarethovi sama, objaví spôsob, ako ho poraziť a zachráni Tobyho.
Soundtrack
Hudbu k filmu zložili David Bowie a Trevor Jones a všetky piesne naspieval David Bowie.
Externé odkazy
Labyrint na stránke filmklub.sk
Boulogne-sur-Gesse (kantón)
Boulogne-sur-Gesse je francúzsky kantón v obvode Saint-Gaudens v departemente Haute-Garonne v regióne Midi-Pyrénées na juhu Francúzska. Tvorí ho 24 obcí.
Willman 1
Willman 1 alebo SDSS J1049+5103 je superobria guľová hviezdokopa alebo veľmi malá trpasličia galaxia. Objavil ju tím, ktorý viedol Beth Willman z New York University. Je to druhá najtmavšia známa galaxia, po UMa dSph. Táto galaxia je satelit Mliečnej cesty, je od nej vzdialená 147 000 ly.
Franz Xaver Süßmayr
Franz Xaver Süßmayr (* 1766, Schwanenstadt, Rakúsko – † 17. september 1803, Viedeň) bol rakúsky hudobný skladateľ.
Životopis
V neskorších rokoch jeho pobytu v Kremsmünsteri bol stále častejšie pozývaný ku komponovaniu cirkevnej hudby a od roku 1785 taktiež ku kompozícii hudby k divadelným hrám, ktoré boli uvádzané v Kremsmünsteri.
Roku 1787 skončili jeho školské roky, ale až v roku 1788 nachádzame záznamy o tom, že žil vo Viedni. V tom istom roku sa pravdepodobne po prvýkrát stretol s Mozartom, nakoľko sa v jednom zo stratených dopisov zmieňuje, že jeho opereta Der rauschige Hans, ktorá sa datuje k 6. marcu 1788, vznikla „pod vedením oduševneného, nesmrteľného Mozarta“.
Bol žiakom Antonia Salieriho a podľa Konstance Mozartovej bol v rokoch 17901791 zároveň žiakom W. A. Mozarta. Mozart s ním údajne počas svojich posledných dní diskutoval svoje Rekviem, takže sa podľa rôznych ústnych zdrojov a niekoľkých poznámok („Zettelchen“) zanechaných v partoch usudzuje, že po Mozartovej smrti Rekviem dokončil. Hoci sú jeho dokončenia často kritizované (skomponoval/inštrumentoval posledných päť častí), sú štandardne uvádzané pri súčasných uvedeniach. Od roku 1792 bol dirigentom vo viedenskom Nationaltheatri a od roku 1794 Kapellmeisteradjunkt Josepha Weigla v Kärntnertortheateri. Je považovaný za úspešného skladateľa viedenského singspielu a skomponoval približne 30 scénických diel. K jeho hlavným prácam patria opery Mojžiš alebo vyvedenie z Egypta (Moses oder Der Auszug aus Aegypten, 1792), Zrkadlo Arkádií (Der Spiegel von Arkadien, 1794), Idris a Zanida (Idris und Zenaide, 1795) či Soliman II. (1799). Okrem toho komponoval taktiež inštrumentálnu hudbu, kantáty a omše.
Je pochovaný na cintoríne Sankt Marxer.
Nempont-Saint-Firmin
Nempont-Saint-Firmin je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Pas-de-Calais, v regióne Nord-Pas-de-Calais.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Monteton
Monteton je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Lot-et-Garonne, v regióne Akvitánsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Kýrov edikt
Kýrov edikt bolo nariadenie, ktorým Kýros Veľký dovolil Židom vrátiť sa z babylonského zajatia domov. Okrem tohto povolenia kráľ umožnil aj znovuvybudovať jeruzalemský chrám.
Koroibos (syn Mygdóna)
Koroibos (Koroibos) je v gréckej mytológii syn frýgijského kráľa Mygdóna.
Koroibos prišiel do Tróje po vypuknutí trójskej vojny, aby sa oženil s Kassandrou, dcérou trójskeho kráľa Priama. Aj napriek varovaniu svojej snúbenice sa do vojny zapojil a v boji zahynul. Antickí autori sa nezhodujú na tom, že kto ho usmrtil. Uvádzajú niekoľko mien jeho vraha. Podľa Pausania ho zabil Achilleov syn Neoptolemos, podľa Lescha (uvedené Pausaniom) a Quinta zo Smyrny ho prebodol kopijou Tydeov syn Diomedes a rímsky básnik Vergílius uvádza, že ho usmrtil achájsky hrdina Péneleós.
Allosaurus
náhľad|„Big Al Two“ vystavený vo [[švajčiarskom múzeu Sauriermuseum Aathal]] Allosaurus je rod veľkého dravého dinosaura zo skupiny Carnosauria (konkrétne Allosauridae), ktorý bol svojho času, pred 155 až 145 miliónmi rokov, najhojnejší dravec na území Severnej Ameriky. Známy je z desiatok kompletných aj nekompletných kostier a mnohých úlomkov.
Znaky
náhľad|vľavo|Kostra Allosaura. Tento v priemere 9 až dlhý dinosaurus disponoval pevnou, no ľahkou stavbou tela. Vo veľkej podlhovastej lebke mal rozľahlé otvory, slúžiace na odľahčenie hlavy. Jeho výška je približne 2,5 až 5 metrov. Ako väčšina iných alosaurov, aj tento rod disponoval nízkym kosteným hrebeňom, ktorý sa mu tiahol od nozdier po očnice, kde prešli v kostené nadočnicové rohy, resp. oblúky. Ako iné karnosaury (Carnosauria), disponoval krátkymi, no silnými prednými končatinami s troma prstami, na ktorých mal veľké, zahnuté pazúry. Zadné končatiny, využívané na pohyb, mal oveľa dlhšie a silnejšie.
Lov
náhľad|vľavo Hoci boli hlavnou zbraňou rodu Allosaurus čeľuste s 10 aj viac centimetrov dlhými zubmi, dobre mu poslúžili i krátke, no silné predné končatiny vybavené troma prstami s hrozivými pazúrmi. Pri útoku si pomáhal aj zadnými končatinami, pričom menšiu a stredne veľkú korisť zvykol omráčiť silným nárazom rohatej hlavy (jeho lebka bola na to dosť odolná). Vďaka svojej veľkosti, no relatívne malej hmotnosti (2 tony u priemerne veľkých jedincov) dokázal vyvinúť značnú rýchlosť a zotrvať v nej. Medzi jeho korisť patrila široká škála zvierat, od menších ornitopódov (Ornithopoda), s dĺžkou tela okolo dvoch metrov, až po obrovské sauropódy ako Diplodocus alebo Barosaurus. O útoku Allosaura na sauropóda máme dokonca aj doklady vo forme skamenených stôp. Allosaurus bol teda veľmi trúfalý, hoci lovil zvyčajne osamote, podobne ako iné teropódy jeho veľkosti.
Objav
Fosílie tohto rodu sú známe z USA (štáty Utah, Wyoming, Nové Mexiko a Colorado z vrchnojurských sedimentov morrisonského súvrstvia, ktorého vrstvy sa celkovo nachádzajú na území amerických štátov Wyoming, Colorado, Montana, Severná Dakota, Južná Dakota, Nebraska, Kansas, Oklahoma, Texas, Nové Mexiko, Arizona, Utah a Idaho a kanadských provincií Saskatchewan a Alberta) a nové aj z Portugalska (súvrstvie Lourinha), odkiaľ je známy druh Allosaurus europaeus.
„Big Al“
V roku 1991 objavil paleontológ Kirby Siber a jeho tím 95% kompletnú fosíliu Allosaura druhu A. fragilis, ktorý dostal prezývku Big Al. Neskôr sa im podarilo odhaliť pozostatky druhého Allosaura, pomenovali ho „Big Al Two“.
Druhy
Allosaurus bol zastúpený troma alebo štyrmi druhmi (A. atrox, A. fragilis, A. maximus, A. „jimmandseni“), pričom prvé dva menované možno predstavujú len rozličné pohlavia jediného druhu. A. „jimmandseni“ ešte nie je oficiálne meno, kým A. maximus je druh niekedy označovaný samostatným rodovým menom Saurophaganax. Druhové meno „maximus“ mu nebolo dané náhodou – bol totiž obrovský, v priemere 14 až. dlhý s váhou takmer 5 ton.
Marián Varga
Marián Varga (* 29. január 1947, Skalica† 9. august 2017, Chorvátsky Grob) bol slovenský hudobník, hudobný skladateľ, klavirista a hráč na hammond organe. V kontexte česko-slovenskej hudobnej kultúry druhej polovice 20. storočia významná osobnosť hudobne sa pohybujúca tak v oblasti autonómnej, tzv. vážnej hudby; rockovej hudby; ako aj improvizovanej alebo experimentálnej hudby. V roku 1967 sa stal členom kapely Prúdy, s ktorou natočil a autorsky sa spolupodieľal na legendárnom albume Zvoňte, zvonky. Marián Varga ovplyvnený Brianom Augerom a Keithom Emersonom založil v roku 1969 hudobnú skupinu Collegium musicum, ktorej albumy Konvergencie, Zelená pošta, Collegium Musicum Live alebo Divergencie predstavujú hlavné piliere česko-slovenskej rockovej hudby.
Po rozpade kapely Collegium musicum v roku 1979 sa Marián Varga hudobne prezentoval prostredníctvom sólových projektov, na ktorých skúmal oblasť experimentovania, „komponovania v okamihu“ alebo „vynachádzania hudby“: voľne a objavne v nej spájal princípy písanej a improvizovanej kompozície (na albume Stále tie dni, 1984; Hudobné Happeningy, 2018); rozvíjal metódu práce s modelom (na albumoch Stále tie dni, 1984, Solo in Concert, 2003). Marián Varga je aj spoluautorom hudby k prvému česko-slovenskému rockovému muzikálu Cyrano z predmestia z roku 1977. V roku 1982 získal Cenu Zväzu slovenských skladateľov za mimoriadny tvorivý prínos v oblasti slovenskej populárnej hudby s prihliadnutím na dvojalbum Divergencie, roku 2003 mu bola udelená cena hudobnej akadémie za celoživotné dielo; v roku 2004 získava Veľkú cenu SOZA, v roku 2015 mu bol udelený Pribinov kríž druhej triedy za prínos pre slovenskú kultúru v oblasti hudobného umenia a Radio Head Awards za prínos do hudby. V roku 2016 dostal cenu Pavla Straussa, ktorá sa udeľuje významným slovenským osobnostiam za trvalý prínos v oblasti kultúry a umenia a v roku 2016 získal Krištáľové krídlo - ocenenie udeľované osobnostiam na Slovensku, ktoré dosiahli vo svojom odvetví mimoriadnej odbornosti a úspechu.
Životopis
Narodil sa 29. januára 1947 v Skalici. V siedmich rokoch začal Marián Varga navštevovať Ľudovú školu umenia v Bratislave u profesorky Stelly Ondreičkovej:
O dva roky neskôr, v roku 1956 začali Vargove návštevy a súkromné štúdium u jedného z popredných predstaviteľov slovenskej hudobnej moderny Jána Cikkera.
V roku 1959 zakladajú s kamarátom Vladimírom Bokesom a Jánom Kovářom v Pionierskom paláci klavírne trio. V tomto období sa pod vplyvom hudby D. Kardoša, I. Stravinského a B. Bartóka začínajú M. Varga a V. Bokes spontánne venovať kompozícii. Z tohto obdobia pochádza Sonatína pre klavír (nahratá na albume Solo in Concert). V roku 1962 komponuje Marián Varga cyklus 4 klavírnych miniatúr Letný deň, ktorý skomponoval pre svoju spolužiačku z Ľudovej školy umenia. Vo februári 1963 komponuje Malú suitu (M. Varga však uvádzal, že časti Canzona a Scherzino vznikli ešte v roku 1961). V septembri roku 1962 sa stáva študentom bratislavského konzervatória, na ktorom študoval dirigovanie, kompozíciu u Andreja Očenáša a klavír u Romana Bergera. Prázdniny roku 1964 trávi M. Varga nacvičovaním repertoáru na medzinárodnú interpretačnú súťaž Beethovenov Hradec, kde obsadil druhé miesto.
M. Varga v tej dobe ešte nebol ovplyvnený rockovou hudbou. Až v roku 1964 objavil nahrávky The Beatles, ktoré podnietili obrat v jeho hudobnom myslení smerom k piesňovej tvorbe a rockovej poetike. V roku 1967 odchádza z konzervatória a stáva sa členom hudobnej skupiny Prúdy.
Prúdy
Hudobná skupina Prúdy vznikla v roku 1963. Jej zakladateľom je spevák a skladateľ Pavol Hammel (spolu s gitaristom Petrom Sallerom, hráčom na basgitaru Vladimírom Kaššayom a bubeníkom Františkom Machatsom). Kapela Prúdy patrí k prvým rockovým kapelám (v slovenskom kontexte označované adjektívom “big beatové”). V ich ranej tvorbe bol počuť vplyv kapiel ako The Shadows, The Troggs; samotný Pavol Hammel viac inklinoval k pesničkárom ako Bob Dylan alebo Donovan. V roku 1967 prichádza do kapely Marián Varga, ktorý spolu s Pavlom Hammelom vytvorili hudobný tandem, ktorého spolupráca vyústila do množstva neskorších hudobných projektov. Hlavný hudobný prínos Mariána Vargu v kapele Prúdy predstavovala nazaťaženosť rockovými vplyvmi a značný nadhľad nad oblasťou rockových hudobných idiómov, vychádzajúci z jeho backgroundu v tzv. vážnej hudbe.
Kapela Prúdy pravidelne vystupovala v rokoch 1967-1968 v programe Milana Lasicu a Júliusa Satinského Večery pre dvoch a v decembri 1967 sa zúčastnila na 1. česko-slovenskom beatovom festivale v Prahe, kde získala zvláštnu cenu za najlepší text k vlastnej skladbe („Balada o smutnom Jánovi“).
náhľad|Marián Varga, foto: Juraj Bartoš
Skupina Prúdy spolupracovala na scénickej hudbe k filmu Ivana Hušťavu, Vlada Kubenka a i. Čas, ktorý žijeme a nahrala vianočné koledy do krátkeho filmu Aleluja (rež. Ivan Hušťava,1968).
Na konci roku 1968 vystúpili Prúdy na 2. česko-slovenskom beatovom festivale v Prahe, na ktorom Marián Varga skončil ako druhý najlepší inštrumentalista sezóny (na prvom mieste sa umiestnil gitarista Radim Hladík). Skladbou festivalu sa stala „Čierna ruža“. O skladbu „Čierna ruža“ prejavil záujem anglický hudobník a aranžér Les Reed, ktorý vystúpil na festivale Bratislavská lýra 1969. Marián Varga jeho ponuku odmietol.
V júli 1969 Marián Varga opustil kapelu Prúdy (po odchode ešte hosťoval na albume Pokoj vám, ktorého vydanie však bolo v čase svojho vzniku zakázané; album vyšiel až v roku 1998). Marián Varga však s Pavlom Hammelom  spolupracoval takmer celú svoju kariéru; ich spolupráca je zachytená na albumoch: Zelená pošta (1972), Na druhom programe sna (1976), Cyrano z predmestia (1978), Všetko je inak (1989), Labutie piesne (1993). Marián Varga sa zúčastnil aj v comebackových koncertoch skupiny Prúdy v rokoch 1990, 1992 a turné v roku 1998. Okrajovo sa spolupodieľal aj na albume Prúdy 1999.
Collegium musicum
Po vypočutí si skupiny Trinity hammond-organistu Briana Augera s Julie Driscollovou na festivale Bratislavská lýra 1968 a tria The Nice s organistom Keithom Emersonom na 2. beatovom koncerte v Prahe (1968) sa Mariánovi Vargovi otvorili nové umelecké priestory spojené s inštrumentálnym variantom rockovej hudby. Už v roku 1969 založil trio Collegium musicum, ktoré patrilo k prvým lastovičkám európskeho artrocku.
Kapela v zložení Marián Varga spolu s Dušanom Hájekom (bicie) a Fedorom Letňanom a neskôr Fedorom Frešom (basgitara) sa špecializovala na široko koncipované inštrumentálne kompozície zväčša experimentálneho charakteru. Vargova hudobná koncepcia získala mimoriadny ohlas a jej prvé nahrávky sú míľnikom vo vývoji  slovenskej rockovej hudby. Prinášajú na jednej strane adaptácie či improvizačne dotvárané adaptácie skladieb písanej hudby (Haydn, Rimskij-Korsakov, Stravinskij, Bartók), na druhej strane avantgardne ladené sónické konštrukcie.
náhľad|Marián Varga, foto: David Webr
V roku 1971 prichádza do kapely gitarista František Griglák a Collegium musicum nahráva v experimentálnom štúdiu Československého rozhlasu album Konvergencie. Album predstavuje juxtapozíciu štyroch kontrastných druhov hudby: art-rockovú suitu vychádzajúcu z témy Rimskeho-Korsakova, vianočnú kantátu (PF 1972), „Piesne z kolovrátku“ (ktoré otextoval Kamil Peteraj a naspieval Pavol Hammel) a elektroakustickú kompozíciu „Eufónia“. Dvojalbum Konvergencie zaznamenal obrovský poslucháčsky úspech a vo vtedajšom Československu sa predalo okolo 140 000 nosičov.
Na jar v roku 1972 odchádza z kapely Collegium musicum gitarista František Griglák a zakladá prvú slovenskú jazzrockovú skupinu Fermáta. V tom istom období začína Marián Varga komponovať skladby pre album Zelená pošta. Album je ďalšou spoluprácou Mariána Vargu a Pavla Hammela, po albume Zvoňte, zvonky, prvou a pravdepodobne najvydarenejšou zo štyroch spoločných platní. Zaujímavosťou je, že album otvára miniatúra v klasickom duchu s názvom „Domáca úloha“. Je to prearanžovaná časť z trojčasťovej klavírnej suity, ktorú M. Varga skomponoval ešte ako pätnásťročný (v roku 1962). Marián Jaslovský o albume Zelená pošta napísal:
Nasledujúce obdobie rokov 1972-1974 bolo pre Mariána Vargu a Collegium musicum nesmierne aktívne. Hrali až 250 koncertov ročne, a úspešní boli aj v zahraničí: v Maďarsku (odohrali 34 koncertov s maďarskou kapelou Omega) , Bulharsku, v talianskom Palerme, v ZSSR, vo Francúzsku a najväčší úspech mali v Nemecku (vystúpili napríklad v Kulturpalast Berlin spolu s kapelou Locomotive GT a Czesławom Niemenom ).
Na platforme rockového tria nahrali v júli 1973 album Collegium musicum Live. Ide o záznam z koncertov, ktoré sa odohrali v Koncertnej sále Česko-slovenského rozhlasu. V kontexte tvorby kapely Collegium musicum ide o „najinštrumentalistickejší“ album, dokazujúci dokonalú súhru troch hudobníkov. Album Collegium musicum Live bol v roku 1976 vydaný v západonemeckom vydavateľstve Jupiter Records.
V roku 1975 predstavil Marián Varga novú zostavu Collegia musica. V zložení Marián, Varga, Dušan Hájek (bicie nástroje), Ivan Belák (basová gitara) a Jozef Farkaš (gitara) nahrali album Marián Varga a Collegium musicum. Aj v prípade tohto albumu zvolili model živého koncertu v štúdiu za účasti pozvaných hostí v publiku. Album obsahuje adaptácie tém klasickej hudby, tentokrát „Mikrokozmos“ (úpravu dvoch zo Šietich tancov v bulharskom rytme) Bélu Bartóka a Prelúdium C dur (2 miniatúry) a časť z baletu Rómeo a Júlia Sergeja Prokofieva. Na albume sa nachádzajú aj Vargove kompozície „Hudba k vodometu“ a „Nesmierny smútok hotelovej izby“ harmonicky pripomínajúci impresionistické klavírne skladby. Po ďalšej personálnej zmene (Peter Szapu - bicie  nástroje a Andrej Horváth - gitara) vystúpil Marián Varga spolu s novou zostavou Collegia musica v lete 1976 na Koncerte mladosti v Pezinku. Koncerty mladosti prebehli v dvoch ročníkoch (1976 a 1977). Dodnes sú označované ako „česko-slovenský Woodstock“ a v tej dobe predstavovali akúsi odpoveď na veľké open air festivaly vo svete. Táto zostava Collegia musica nenahrala žiadny album a skončila v lete v roku 1977. Marián Varga však už vtedy pripravoval ďalšiu spoluprácu s Pavlom Hammelom. Podľa jeho slov mal byť piesňový album Na druhom programe sna vedomým pokračovaním Zelenej pošty. Okrem Mariána Vargu a Pavla Hammela sa na albume podieľala celá vtedajšia aktuálna zostava Collegia musica spolu s výnimočným českým gitaristom Radimom Hladíkom (ktorý sa objavil už na albume Zelená pošta). Album ''Na II. programe sna získava v roku 1976 cenu Biela vrana časopisu Mladý svět za hudobný počin roka a v nasledujúcom roku získava cenu Melodie'', pri ktorej bolo uvedené: Album na II. programe sna (…) „programovo spojil tvorivý potenciál štyroch vyhranených osobností českej a slovenskej populárnej hudby – Pavla Hammela, Mariána Vargu, Radima Hladíka a Kamila Peteraja – a pozitívne zasiahol do vývoja domácej rockovej pesničky“.
V roku 1978 vydala kapela Collegium musicum album Continuo. Do kapely sa vrátili bubeník Dušan Hájek a basgitarista Fedor Frešo a novú zostavu doplnili gitaristi Ľudovít Nosko a Karel Witz. M. Varga sa na margo albumu Continuo vyjadril nasledovne: „Zlé, narýchlo urobené, je tam určiá kompozičná, aj realizačná kŕčovitosť…“. A dochádza k ďalším personálnym zmenám: na poste bubeníka sa objavil Pavol Kozma a post gitaristu obsadil Peter Peteraj. V tomto zložení vydali v roku 1979 pesničkový album On a ona; spoluautorom všetkých skladieb bol Pavol Hammel. Personálne zmeny však pretrvávali a kapela Collegium musicum sa v roku 1980 transformovala do ďalšej zostavy: Peter Smolinský - basgitara, Peter Peteraj - gitara, Anatolij Kohout - bicie nástroje. Uvedená zostava však verejne nevystúpila.
O rok neskôr vyšiel posledný album pod hlavičkou Collegium musicum - Divergencie. Názvom i štruktúrou sa odvoláva na album Konvergencie. Prvá časť nesie názov Refrény a tvoria ju spievaná a dve inštrumentálne skladby; druhá časť je suita PF (1982, 1983…), ktorá sa priamo odvoláva na suitu PF 1972 na albume Konvergencie; tretiu časť tvorí Musica concertante pre symfonický orchester (s inštrumentáciou pomáhal Vojtech Magyar, uvedený ako spoluautor) a štvrtú časť s názvom Sadza do obálky predstavujú skladby v podaní Jána Lehotského a Pavla Hammela. Muzikológ a publicista Július Kinček sa vyjadril nasledovne:
Podľa muzikológa Vladimíra Godára album Divergencie„uzatvára epochu začínajúcu platňami Zvoňte, zvonky a Konvergencie. Celé toto obdobie sa vyznačuje úsilím o vytvorenie spojitosti nespojitého, úsilím o harmonizáciu nezladiteľného, úsilím o držanie kroku s vývojom či už v oblasti rocku alebo v oblasti vážnej hudby, úsilím o návraty k legendárnym kvalitám prvých rokov.“
V októbri 1982 získal Marián Varga cenu Zväzu slovenských skladateľov za mimoriadny tvorivý prínos v oblasti slovenskej populárnej hudby (s prihliadnutím na dvojalbum Divergencie).
Collegium musicum sa príležitostne „oživilo“ v roku 1992 v rámci podujatia Comeback II., na ktorom sa predstavili kapely zo 60. rokov, ktoré sa pri tejto príležitosti opäť stretli (napr. Olympic, Synkopy 61…). Marián Varga sa predstavil ako člen kapely Prúdy a Collegium musicum.
V roku 1997 prebehol comeback kapely Collegium musicum v zložení Marián Varga, Fedor Frešo, Dušan Hájek a Andrej Šeban (gitara). V tom istom roku vyšiel aj album Collegium musicum ’97, ktoré obsahuje klasické skladby Collegia musica, v aranžmánoch originálnych verzií.
V roku 2008 sa predstavilo Collegium musicum v zložení Marián Varga, Fedor Frešo, František Griglák a Martin Valihora a absolvovalo turné po Slovensku a Česku, z ktorého vznikol záznam vydaný ako dvojalbum a DVD pod názvom Speak, Memory. Posledný comeback kapely Collegium musicum trval do roku 2016.
náhľad|Marián Varga, foto: Zdeněk Hejduk
V kontexte doby a žánrového zadefinovania býva inštrumentálny štýl (alebo možno povedať klávesová poetika) Mariána Vargu predmetom porovnávania s žánrovo príbuzným hráčom Keithom Emersonom (The Nice, Emerson, Lake and Palmer). Obdiv k Emersonovej hudbe M. Varga nikdy neskrýval, avšak prístup k možnostiam a využitiu hammond organu (a spôsobov inštrumentácie vôbec) je u oboch hráčov značne odlišný. Newyorský hudobník, klavirista a organista Brian Charette vo svojom texte The Influence of Marián Varga uvádza:
Marián Varga sa spolu s Pavlom Hammelom hudobne spolupodieľali na vzniku muzikálu Cyrano z predmestia, ktorý bol uvedený v roku 1977 na Novej scéne v Bratislave. Libreto napísala Alta Vašová, texty piesní Ján Štrasser a Kamil Peteraj a celý projekt režisérsky zastrešil Ivan Krajíček. V úlohe Cyrana sa predstavil operetný spevák Jozef Benedik a v úlohe Roxany Kamila Magálová. Členmi kapely, ktorá nahrávala hudobné podklady boli vtedajší členovia kapiel Collegium musicum a Prúdy: František Griglák, Ivan Belák, Peter Szapu, Laco Lučenič a Karol Oláh. Príbeh muzikálu vychádza z klasickej predlohy Edmonda Rostanda, je však aktualizovaný do prostredia periférie súčasného veľkomesta, pričom v jednej z myšlienkových línií je zakomponovaná aj rocková hudba v podobe/v motíve rivality medzi rockovými skupinami. Publicista Marián Jaslovský sa na tému muzikálu vyjadril: Cyrano z predmestia obsahuje niekoľko mimoriadnych, nadčasových tém a skvelých inštrumentálnych výkonov (…), pričom vydarená bola aj spolupráca textárov - peterajovská lyrika sa dobre znáša so štrasserovskou epikou…
Na divadelných doskách sa muzikál Cyrano z predmestia objavil v roku 1993 v štátnom divadle Košice a v októbri 1999 sa konala jeho obnovená premiéra v bratislavskom dome kultúry Ružinov (réžia Petr Novotný). V bratislavskom divadle Nová scéna malo v máji 2019 premiéru ďalšie naštudovanie muzikálu Cyrano z predmestia, tentokrát v réžii Patrika Vyskočila.
Z hľadiska histórie slovenskej rockovej hudby nemožno opomenúť spoluprácu Mariána Vargu s Dežom Ursínym. Varga spolupracoval na Ursínyho albumoch Nové mapy ticha (1979) a Modrý vrch (1980). Vtedajší spoluhráč a producent Pavel Daněk o Vargovi uviedol:
Sólová tvorba
V roku 1984 bol vydaný album Stále tie dni, ktorý sa diametrálne odlišuje od všetkého, čo Marián Varga dovtedy vytvoril, či už s kapelou Collegium musicum alebo ako skladateľ pesničiek. Podľa slov Mariána Vargu: „tá doska bola inak logickým vyústením môjho samostatného hrania na koncertoch, kde som overoval rôzne postupy. Trebárs prelínanie tonálnej a modálnej hudby, diatonickej s timbrovou“. Album sa skladá z dvoch častí: „Antiwar Requiem“ a „Sú aj iné veci“. V čase vydania albumu vyšla recenzia Ladislava Snopka (publicistu, organizátora a aj bývalého ministra kultúry), ktorý sa k sólovému albumu vyjadril:
Na ďalší album Mariána Vargu si museli poslucháči počkať pomerne dlhú dobu. Až v roku 1989 vznikla platňa, opäť v spolupráci s Pavlom Hammelom nesúca názov Všetko je inak. Medziobdobie medzi oboma platňami sa nieslo v znamení príležitostných koncertov, či už sólových, alebo s bubeníkom Dodom Šošokom; v roku 1984 Marián Varga absolvoval aj sériu dvojkoncertov po Česko-Slovensku s brnianskou skupinou Synkopy a v roku 1987 pri príležitosti svojho jubilea vystúpil v koncertnej sieni Slovenskej filharmónie s cyklom PreHry. V tom istom roku vystupuje aj s Ivou Bittovou a so skupinou Dunaj v koncertnom projekte Dotyky a Spojenia.
Album Všetko je inak bol vydaný dva mesiace pred nežnou revolúciou a predstavuje jeden z najpozoruhodnejších výsledkov spolupráce Marián Vargu a Pavla Hammela. Spája sa v ňom typická bukolickosť s nekompromisnými výbojmi progresívneho rocku a modernej vážnej hudby.
V roku 1992 sa Marián Varga hudobne podieľa na albume Dvě půle lunety aneb rebelant o lásce. Ide o nahrávky recitácií milostných básni Karla Kryla.
Začiatkom roka 1993 dochádza k opätovnému stretnutiu Mariána Vargu s Pavlom Hammelom v nahrávacom štúdiu pri príprave ich (ďalšieho, žiaľ posledného) spoločného projektu, ktorý má názov Labutie piesne. Spoločne s gitaristom Radimom Hladíkom, bubeníkom Cyrilom Zeleňákom, hráčom na klávesové nástroje Martinom Karvašom a basgitaritami Fedorom Frešom, Jurajom Griglákom a Antonom Jarom vytvorili súbor piesní na texty Kamila Peteraja a Borisa Filana.
Vladimír Merta sa k projektu vyjadril nasledovne:
V roku 1992 bola udelená M. Vargovi Cena zväzu autorov a interpretov za celoživotný prínos do populárnej hudby.
V nasledujúcom období je už možno explicitne pozorovať odklon Mariána Vargu od rockovej hudby, ktorá sa podľa jeho slov „… dostala do slepej uličky a rehumanizácia hudby prebieha v oblasti vážnej hudby. Celá táto oblasť dnešného kvázi-rocku je vlastne sférou predsudkov, je to skoronanepočúvanie…“
A v tom istom roku komponuje hudbu k slovenskej expozícii na Expo 2000 v Hannoveri. O rok neskôr (2001) vystupuje M. Varga s kapelou Collegium musicum (M. Varga, F. Frešo, D. Hájek) spoločne s violončelistom Jozefom Luptákom na festivale Konvergencie a prebieha spolupráca s nekonvenčne zameraným hudobným telesom tEóRia OtraSu, s ktorým vystúpil v máji 2001 v Nitre a v novembri 2002 v Banskej Bystrici. Marián Varga navrhol názov Hudobné hapennigy a na ich vznik a priebeh spomína Július Fujak:
Improvizácia predstavovala dôležitý a významný hudobno-tvorivý moment Vargovho hudobného myslenia a to nielen v jeho neskorších sólových projektoch, ale napríklad už aj v období artrockového Collegia musica. Marián Varga vnímal moment „voľného“ improvizovania ako sprítomnenie „archetypov, ku ktorým sa človek vracia“. Na druhej strane však v širokospektrálnej hudobnej osobnosti Mariána Vargu zaznamenávame dôležitú prítomnosť aj odlišných perspektív v pohľade a v myslení o hudbe a procesoch jej štruktúrovania. Varga disponoval hlbokou znalosťou tradičných aj moderných kompozičných a interpretačných techník, ktoré celý život skúmal a analyzoval. Preto tak improvizácia, ako aj kompozícia predstavujú vo Vargovom hudobnom uvažovaní (a tak je to asi v myslení všetkých autentických tvorivých osobností) takpovediac dve strany jednej mince, dva vzájomne prepojené tvorivé, ale aj existenciálne univerzálne princípy. Meno Mariána Vargu nájdeme aj na projekte Souhvězdí Santini (2009) hráča na bicích nástrojoch Pavla Fajta a geológa - literáta Václava Cílka. Ich putovania po českých a moravských barokových kostoloch sa zúčastnil aj M. Varga. Václav Cílek spomína v booklete albumu na M. Vargu:
Komorná a orchestrálna hudba
V roku 2003 Marián Varga nahráva album Solo in Concert. Podľa muzikológa Vladimíra Godára má „Solo in Concert vo Vargovej tvorbe podobné postavenie ako biely dvojalbum v tvorbe Beatles – je to koncertná encyklopédia hudby, ktorú má rád. Hudby, ktorá stojí ako dokonalý model k dispozícii pre jeho imitatio et aemulatio. Počas jediného koncertu si vypočujeme antológiu Vargových hudobných lások - z baroka (J. S. Bach, Vivaldi, Händel) z klasicizmu (Beethoven), romantizmu (Chopin, Brahms), ale najmä z hudby 20. storočia (Debussy, Šostakovič, Slonimskij, Cikker, Lutoslawski, Penderecki, Górecki, Serocki). Nado všetkým tróni Béla Bartók (2. klavírny koncert, Voľné variácie, Kde bolo, tam bolo, 4 mužské zbory, 15 maďarských sedliackych piesní). Vargova hudba integrálne spája princípy písanej a improvizovanej kompozície; cudzie modely jej poskytujú motivické východiská k osobnostným, ťažko opísateľným transformáciám.“
V roku 2005 hosťuje M. Varga na albume pesničkárky Zuzany Homolovej Tvojej duši zahynúť nedám (Slnko Records, 2005).
V roku 2006 koncertuje a nahráva album s Moyzesovým kvartetom. Prvú časť albumu tvorí Vianočná Suita a ďalej sú na ňom piesne a skladby z rôznych albumov: Zvoňte, zvonky, Zelená pošta, Cyrano z predmestia, Solo in Concert a skladba „Antifóna 2003“ pre violoncello a klavír, v tom čase Vargovou najnovšou kompozíciou. Akési voľné pokračovanie v línii voľných recyklácií Vargových piesní a skladieb v inštrumentácii iných aranžérov (Marek Spusta) predstavuje album Marián Varga & noneto, ktoré bolo vydané v roku 2011. Na albume sa nachádza aj Vargov kvartet „Quattro Movimenti Per 4 Archi“.
V roku 2010 sa uskutočnil Profilový koncert Mariána Vargu v Slovenskom rozhlase.
V roku 2012 zazneli v rámci festivalu Konvergencie piesne z albumu Zelená pošta. Na projekte sa okrem Pavla Hammela a Mariána Vargu podieľala zostava Collegia musica v zložení: Fedor Frešo, František Griglák, Martin Valihora a ako hosť zostavu doplnil Peter Preložník.
V decembri 2016 sa v rámci cyklu Albrechtina - (Ne)známa hudba uskutočnil koncert k 70. narodeninám Mariána Vargu. Vystúpili na ňom Moyzesovo kvarteto a Muchovo kvarteto, violončelista Jozef Lupták, súbor Cellomania a klaviristka Xénia Jarová. Zazneli na ňom komorné skladby: Antifóna pre violončelo a klavír, Smútočná hudba pre tri violončelá a klavír, Speak Memory pre sláčikové kvarteto, Sláčikové kvarteto č. 4, Elégia pre violončelo a klavír, Sláčikové kvarteto č. 3, Hymnus stredoeurópskej vysokej školy v Skalici.
Pleše
Pleše je obec v Česku v okrese Jindřichův Hradec v Juhočeskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 192 obyvateľov, z toho 98 mužov a 94 žien, pričom priemerný vek v obci bol 43,2 roka (muži 43,6 roka, ženy 42,8 roka).
Marián Varga
Komorná a orchestrálna hudba
Marián Varga v tomto období skomponoval aj orchestrálne skladby Punctum Contra Punctum, Ouvertúra, komorné skladby Pastorale pre flautu, Sólo pre cello pre J. L.
11. októbra 2017 sa uskutočnila (s odstupom 36. rokov) premiéra skladby Musica concertante na Bratislavských hudobných slávnostiach. Skladbu naštudoval Symfonický orchester Slovenského rozhlasu pod vedením dirigenta Mária Košíka a kapely Collegium musicum v zložení Fedor Frešo, Andrej Šeban, Martin Valihora a Vladislav Šarišský. Skladbu už v roku 2017 upravil do koncertnej verzie Vojtech Magyar.
Na jeseň v roku 2017 bola založená Spoločnosť Mariána Vargu, ktorej hlavným cieľom je starostlivosť a zveľaďovanie hudobného odkazu Mariána Vargu. Jedným z prvých podujatí bol koncert Mariána Varga 70+1, ktorý sa konal v Jezuitskom kostole Sv. Františka Xaverského v Skalici presne v deň jeho nedožitých 71. narodenín. Z tohto koncertu bol vydaný album. Presne o rok neskôr sa konal na tom istom mieste koncert Marián Varga 70+2. V roku 2019 vydala Spoločnosť Mariána Vargu CD Box Marián Varga Collected Works I. obsahujúci 16 CD (mapujúci tvorbu M. Vargu od albumu Zvoňte, zvonky až po album Labutie piesne, vrátane bonusových nahrávok) a 260 stranový textový sumár.
Scénická, divadelná, filmová hudba
Hudba na celovečerných filmoch začala v spolupráci s režisérom Ľudovítom Filanom: Voľný pád (1971); Letokruhy (1972); Rosnička (1974) a pokračovala s režisérom Dušanom Trančíkom na filmoch: Amulet (1974, na výrobnom liste ako autor nahrávky hudby spolu s Filmovým symfonickým orchestrom Praha uvedené aj Collegium musicum); na filmovej adaptácii rovnomennej novely Jozefa Puškáša Štvrtý rozmer (1983); psychologickej dráme Iná láska (1985) a v psychologicko-kriminálnom filme Víkend za milión (1987). Hudba Mariána Vargu znie aj v celovečernom filme z roku 1979 Kamarátky (režia Štefan Uher).
Televízne filmy a inscenácie
Marián Varga spolu s Pavlom Hammelom vytvorili hudbu k tv filmu - Puškinovej adaptácii Eugen Onegin (1979, rež. Marta Gogálová). V tom istom roku M. Varga hudobne spolupracoval s režisérom Ľudovítom Filanom na rodinnom filme Frajeri a frajerky. V roku 1984 skomponoval hudbu pre televíznu inscenáciu zachytávajúcu posledné chvíľe života veľkého ruského spisovateľa L. N. Tolstého A navrátťe sa k otcom svojim (réžia: Miloslav Luther, scénar: Dušan Mitana). V roku 1984 M. Varga spolupracoval na hudbe k tv filmu Obyčajný deň (réžia: Ľubo Kocka, scénar: Dušan Dušek); v roku 1988 na hudbe k filmu Bioprojekt a v roku 1995 vytvoril hudbu k psychologickému filmu režiséra Juraja Nvotu Prášky na spanie.