cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tajga
thumb|severský ihličnatý les – tajga (zelene). thumb|Sibírska tajga
Tajga je vegetačná formácia a bióm v severnej časti severného mierneho pásma (v Európe, Ázii a Severnej Amerike), v ktorej/-om prevláda ihličnatý les, spravidla pralesného typu. Pôvodne to bolo len označenie pre sibírsky prales na močaristej pôde.
Delí sa na boreálnu a vysokohorskú časť. Rozdiel medzi nimi je v trvaní osvetlenia.
Muchotrávka zelená
Muchotrávka zelená alebo muchotrávka hľuznatá (lat. Amanita phalloides) sa považuje za najjedovatejšiu a najnebezpečnejšiu hubu celosvetovo. Nielenže je prudko jedovatá, ale navyše sa prvé príznaky otravy objavujú až v okamihu, keď je jed vstrebaný v organizme a sú už ťažko zasiahnuté dôležité orgány (najmä pečeň a obličky ). Neskúsení hubári si ju často pletú so šampiňónmi a inými druhmi jedlých húb.
Tajga
Základnou podmienkou pre rozšírenie ihličnatých lesov je klíma - predovšetkým dĺžka vegetačného obdobia 1 - 4 mesiace. (Ide o obdobie, kedy priemerná teplota vzduchu presahuje 13 °C.) Smerom na sever potom tajga prechádza do tundry (prechodný pás s roztrúsenou stromovou a kríkovou vegetáciou sa nazýva lesotundra). Na juhu zase do biómu zmiešaných a listnatých opadavých lesov. S ihličnatými lesmi sa stretávame často aj mimo ich oblasť prirodzeného výskytu (napr. Česko, Slovensko, Švajčiarsko, Rakúsko), kde rastú vo vysokých nadmorských výškach. Ide o tzv. klimaxové smrečiny, prípadne v podmáčaných oblastiach rašelinné smrečiny a podmáčané smrečiny. Niekedy sa tieto porasty označujú aj pojmom horská tajga. Väčšina ihličnatých lesov v Európe je však pestovaná umelo.
Muchotrávka zelená
Vzhľad
Klobúk je bieložltý, žltozelený až zelenohnedý. Veľký 5 až 13 cm. Najprv takmer zvoncovito klenutý, potom plocho klenutý až napokon plocho rozložený. Hlúbik, dužnina aj lupene sú belavé (šampiňóny majú lupene svetlé až tmavo hnedé). Hlúbik (noha) je hrubý 2 cm, vysoký 5 až 13 cm, takmer valcovitý, hore trochu stenčený. Vyrastá z tzv. vajíčka (cípovito roztrhaná pošva niekedy nazývaná kalich smrti, u šampiňónov chýba) a vo svojej hornej časti má biely prstenec. Táto pošva je vždy prítomná, avšak niekedy býva ukrytá pod zemou, čo má za následok zámenu s inými druhmi. Výtrusy sú mierne elipsovité s rozmermi 8 – 10 × 7 – 8 μm. Amanita phalloides var. alba je čisto biela.
Tajga
Ihličnany potrebujú:
Muchotrávka zelená
Vzhľad
Dužina slabo páchne po surových zemiakoch.
Tajga
Vďaka veľkému množstvu zrážok a následnej chemickej reakcii so spadnutým ihličím vznikajú podzolové pôdy. Následne kyslá voda vymýva zlúčeniny železa z pôdy, tie klesajú nižšie a tvoria nepriepustnú vrstvu ⇒ tvorba močiarov a rašelinísk, ktoré sú pre sibírsku tajgu typické. Organická hmota je sústredená tak v živých rastlinách, ako aj v odumretej biomase.
Muchotrávka zelená
Výskyt
Muchotrávka zelená preferuje najmä teplejšie oblasti mierneho pásma. Na severnej pologuli rastie predovšetkým v listnatých lesoch od júla do jesene. Doprevádza predovšetkým duby, ale taktiež hraby a buky. Vzácnejšie sa dá nájsť aj v borovicových lesoch.
Tajga
Výskyt tajgy
Porasty rôznych druhov borovíc, ktoré však nezodpovedajú biómu tajgy, sa nachádzajú aj v Stredomorí, Mexiku, JZ Ázii a na rôznych ostrovoch sopečného pôvodu (napr. Kanárske ostrovy)
Muchotrávka zelená
Rozšírenie
náhľad|Varovanie pred muchotrávkou zelenou pri hlavnom meste [[Austrália (štát)|Austrálie, Canberre]] Oblasť prirodzeného výskytu zahŕňa celý mierny pás Európy a Ázie. Dovlečená však bola (so sadenicami stromčekov) aj do Severnej Ameriky a Austrálie. V Severnej Amerike bol zistený výskyt v oblasti San Francisca na západnom pobreží Spojených štátov amerických a na východnom pobreží v okolí New Yorku a Newarku. Podobne bol nahlásený aj výskyt v Austrálii v okolí Canberry a Melbourne.
Tajga
Výskyt tajgy
V tajge žije mnoho ohrozených druhov cicavcov, napríklad medveď, vlk, los, rys, bobor, vychuchol, atď. Hospodársky významný je lov kožušinovej zveri, ťažba surovín, ťažba dreva (predovšetkým Škandinávia). Ľudské obydlia sa v pásme tajgy vyskytujú len sporadicky, podobne ako aj sieť ciest a železníc nie je príliš rozvinutá, hlavnú úlohu hrá letecká a vodná doprava. Z ťažby je najvýznamnejšia ropa a zemný plyn na Sibíri a Aljaške.
Muchotrávka zelená
Amatoxíny
Sto gramov surovej muchotrávky zelenej obsahuje priemerne 10 mg faloidínu, 8 mg α-amanitínu a 5 mg β-amanitínu. Ukazuje sa, že z hľadiska toxikologického sú významnejšie amatoxíny, vzhľadom na to, že falotoxíny sa buď odbúrajú v tráviacom trakte pôsobením žalúdočnej kyseliny alebo sa vôbec nevstrebú do krvi. K smrteľnej otrave zdravého dospelého človeka s hmotnosťou okolo stačí zhruba 50 g huby v surovom stave, pričom jedna plodnica váži v priemere 30 až 40 gramov (niektorá literatúra uvádza aj podstatne nižšie dávky, pokiaľ vychádzame z hodnoty LD50 = 0,1 mg/kg na osobu pri všetkých typoch amanitínu, vychádza na otravu s päťdesiatpercentnou pravdepodobnosťou smrteľného požitia 0,75 g surovej huby na kilogram živej váhy človeka).
Tieto toxíny sa rýchlo absorbujú z tráviaceho traktu. Počiatočné príznaky sa však prejavia až po poškodení väčšieho počtu pečeňových buniek (hepatocytov), približne 8 až 48 hodín po požití. V tejto fáze má postihnutý celkové ťažkosti, pociťuje únavu, žalúdočnú nevoľnosť, závraty, bolesti hlavy, pocity chladu až mrazenia. Nevoľnosť sa potom stupňuje, nastupujú bolesti žalúdka sprevádzané silným dávením a vodovými hnačkami, čo vedie k dehydratácii organizmu až obehovému zlyhaniu, čo býva hlavne u detí bezprostrednou príčinou smrti. Pokiaľ pacient túto fázu prežije, dôjde (zvyčajne štvrtý deň otravy) k zdanlivému zlepšeniu, pretože sa skončí zvracanie aj hnačky. V druhej fáze dochádza k zlyhaniu pečene a prípadne aj obličiek. V prípade silnej otravy prestane pracovať pečeň úplne a nastupuje celková apatia prechádzajúca do bezvedomia. Prejavuje sa tachykardiou, poklesom krvného tlaku a rozšírením očných zreníc. Smrť nastáva v týchto prípadoch obvykle na 4. až 12. deň otravy. Otrava je smrteľná v 40 až 50 % prípadov. Toxíny muchotrávky zelenej môžu dokonca poškodiť aj plod tehotnej ženy. Vylučujú sa do materského mlieka, prestupujú placentárnou bariérou, takže môžu usmrtiť plod.
Na Slovensku od roku 1990 do 2005 zomrelo na otravu 16 detí.
Liečba
Úspešnosť liečby a nádej postihnutého na prežitie je závislá od množstva požitej muchotrávky a včasnosti lekárskeho zásahu. Nutný je okamžitý prevoz do nemocnice a opakovaný výplach tráviacej trubice, aby sa maximalizovalo obmedzenie vstrebania toxínov, podávajú sa obrovské dávky penicilínu G (cca milión jednotiek na kg telesnej hmotnosti), ktorý vytláča amanitín z väzby na sérový albumín a lieky chrániace pečeň (obvykle sylamarín v dávke 20 g na kg telesnej hmotnosti na deň, spravidla v 4 samostatných infúziách). Pri skorom zachytení otravy je možné odstrániť toxíny z krvi a existuje nádej na plné vyliečenie. Pokiaľ však dôjde k plnému rozvinutiu ťažkej otravy, končí pacient vo väčšine prípadov minimálne s ťažkými doživotnými následkami, ako je trvalé poškodenie pečene alebo obličiek. Liečba otravy muchotrávkou zelenou je veľmi nákladná, vyjde aj na viac ako 8 000 €.
Najčastejšie zámeny
náhľad|Mladá a stará plodnica muchotrávky zelenej. Od [[čírovka|číroviek a plávok sa odlišuje tým, že majú prsteň a pošvu. Od pečiarok ich rozoznáme vďaka bielym lupeňom. ]]
Prisťahovalci či návštevnici z Ázie si môžu spliesť muchotrávku zelenú s ázijským druhom Volvariella volvacea, ktorý sa jej veľmi podobá (v raných štádiách sa môžu dopustiť zámeny aj skúsení odborníci). Tieto zámeny sú údajne najčastejšou príčinou smrteľných otráv hubami v Spojených štátoch amerických. Je ale potrebné poznamenať, že Volvariella volvacea v Európe ani Severnej Amerike voľne nerastie.
V juhoeurópskych krajinách môže dôjsť k zámene vajíčok muchotrávky zelenej s vajíčkami vysoko cenenej muchotrávky cisárskej, (Amanita caesarea). Tá sa veľmi vzácne vyskytuje aj na Slovensku v teplých oblastiach Južného Slovenska a Košickej kotline, je však prísne chránená. Pokuta za jedinú plodnicu sa pohybuje okolo 150 €.
Atitlán
Atitlán môže byť:
Tesárske Mlyňany
Tesárske Mlyňany sú obec na Slovensku v okrese Zlaté Moravce.
Polohopis
Obec sa rozprestiera v Žitavskej pahorkatine, na oboch brehoch rieky Žitavy, asi 4 km južne od Zlatých Moraviec. Severným okrajom prechádza rýchlostná cesta R1 a cesta I/65, severojužným smerom vedie priamo obcou cesta Zlaté Moravce - Vráble aj železničná trať Nové Zámky – Zlaté Moravce.
Dejiny
Tesárske Mlyňany vznikli spojením pôvodne samostatných obcí s vlastnou históriou. Tesáre nad Žitavou a Mlyňany patria k najstarším sídlam v regióne, keď prvé zachované písomné zmienky uvádzajú existenciu osady Tazzar v roku 1075 a Malonian v roku 1209. Archeologické nálezy datujú osídlenie Tesár už od 9. storočia. Oba názvy pochádzajú z remeselníckeho zamerania jej obyvateľov.
Computer Integrated Manufacturing
Computer Integrated Manufacturing alebo computer-integrated manufacturing, skratka CIM, je komplex navzájom integrovaných CA systémov, ktoré sa podieľajú pri realizácii súčiastky. Je to pohľad na integráciu počítačom podporovaných systémov vo všetkých etapách výroby. Ako základ sa na integráciu CA systémov v podniku uvažujú nasledovné CA systémy: CAD, CAD/CAM, CAM, CAPP, CAQ a PPS systémy.
Afektívny záchvat
Afektívny záchvat je porucha vedomia, ktorá vzniká rozčúlením, v hneve, pri plači ako neprimeraná reakcia na konfliktnú situáciu, na bolesť, strach, hnev a pod. Vyskytuje sa u detí do troch rokov.
Etiológia
Záchvat sa začne krikom, plačom, ktorý sa spája s rýchlymi, hlbokými vdychmi a pomalými výdychmi, niekedy až na niekoľko sekúnd zastaveným dýchaním. Dieťa nemôže chytiť dych, omodráva a upadá do bezvedomia. Ak sa nechytí, náhle padne na zem. Záchvat trvá len niekoľko minút, končí nadýchnutím sa dieťaťa a dieťa znova plače a kričí.
Terapia
Záchvat je možné prerušiť miernou negatívnou stimuláciou.
Červený potok (prítok Drienického potoka)
Červený potok je potok v dolnom Šariši, na území okresu Sabinov. Je to pravostranný prítok Drienického potoka, meria 5,9 km a je tokom VII. rádu.
Prameň
Pramení v Čergove na južnom svahu Trepeša (911,6 m n. m.) v nadmorskej výške približne 675 m n. m.
Horná roveň
Horná roveň môže byť:
Horná Roveň je miestna časť obce Štiavnické Bane v okrese Banská Štiavnica.
Zobor (vrch)
náhľad|vpravo|Zobor náhľad|vpravo|Západ slnka na Zobore
Zobor je vrch nad mestom Nitra v najjužnejšom geomorfologickom podcelku pohoria Tribeč. Vrch Zobor je uvedený v Zoborských listinách pod názvom „de Zuburiensis“
Charakteristika
Je to vrchol v zoborskej skupine Tribeča nad Podunajskou pahorkatinou a mestom Nitra, dosahuje nadmorskú výšku Vrchol tvorí prírodná rezervácia Zoborská lesostep, po svahoch sú vinice. Je to vyhliadkový bod na široké okolie. Do r. 1994 sem z Nitry premávala sedačková lanovka, ktorá bola odstavená a zdevastovaná. V súčasnosti je z bezpečnostných dôvodov z veľkej časti rozobratá, no pripravuje sa výstavba novej, o niečo kratšej lanovky.
Je tu viacero archeologických nálezísk. Na vrchole kopca bolo praveké hradisko, ktoré v 9. storočí pravdepodobne využívali Slovania ako útočištné hradisko (obvod valov bol takmer 3 kilometre). Na juhozápad od vrchu sa nachádzal už počiatkom 11. storočia kláštor benediktínov, ktorý sa prvýkrát spomína v roku 1111 (Zoborské listiny); spomína sa tu škola, ktorá je najstaršou doloženou školou na Slovensku. Kláštor možno vznikol už v 9. storočí. Neskôr na jeho mieste vznikol kláštor kamaldulov. Na juhovýchodnom výbežku Zobora sa nachádzalo slovanské hradisko, ktoré vzniklo koncom 8. storočia (pod základmi kostola z 11. storočia sa tu našiel starší kostol). Spolu s hradiskom na vrchole Zobora a ďalšími hradiskami tvorili v 9. storočí základ osídlenia veľkomoravskej Nitry.
Leymah Gboweeová
V rámci hnutia burcovala libérijské ženy, aby pomohli ukončiť krvavú občiansku vojnu, ktorá v krajine trvala 13 rokov. Zorganizovala spoločné modlitby a nenásilné protesty, rad tamojších kresťaniek i moslimiek presvedčila (podobne ako v Aristofanovej divadelnej hre Lysistrata zo starovekého Grécka), aby odopreli svojim mužom pohlavný styk, kým sa neprestane bojovať. Prispela k uzavretiu mierovej zmluvy medzi vládou a zástupcami dvoch hlavných povstaleckých skupín v auguste 2003. Podnecovala ženy k účasti v prezidentských voľbách v novembri 2005, ktoré vyhrala Ellen Johnson-Sirleafová, vôbec prvá prezidentka na africkom kontinente.
V roku 2011 bola spolu s libérijskou prezidentkou Ellen Johnsonovou-Sirleafovou a jemenskou političkou a novinárkou Tawakkul Karmánovou ocenená Nobelovou cenou za mier za ich nenásilný boj za práva žien. Porota ocenila jej aktivitu naprieč etnickým a náboženským spektrom, ktorou prispela ku koncu vojny vo svojej krajine, aj jej zasadzovanie sa za účasť žien vo voľbách.
Zlechov
Zlechov je obec v Česku v okrese Uherské Hradiště v Zlínskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 1 691 obyvateľov, z toho 826 mužov a 865 žien, pričom priemerný vek v obci bol 40,8 roka (muži 39,7 roka, ženy 41,9 roka).
Nemesnép
Nemesnép je obec v Maďarsku v Zalianskej župe v obvode Lenti.
Má rozlohu 972 ha a žije tu 137 obyvateľov (2007).
Wilhelm Weitling
Wilhelm Weitling (* 5. október 1808, Magdeburg – † 25. január 1871, New York) bol nemecký filozof, predstaviteľ utopického komunizmu.
Notre-Dame-du-Pé
Notre-Dame-du-Pé je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Sarthe, v regióne Pays-de-la-Loire.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
CAD/CAM
Computer Aided Design/Computer Aided Manufacturing (projektovanie pomocou počítača/výroba pomocou počítača) je počítačom podporovaný systém s integrovanou podporou návrhu a súčasne aj výroby súčiastky. Postupne s vývojom CAD, CAPP a CAM systémov sa začali vyvíjať systémy, ktoré integrovali reťazec činnosti návrh súčiastky - návrh technológie - výroba do jedného systému. Systémy CAD/CAM integrujú modelovanie súčiastky a jej konštrukčný návrh, návrh technickej dokumentácie vo forme NC programov a operatívne riadenie výroby do jedného počítačového systému.
Isidóros
Isidóros (Isidóros) môže byť:
Axel Teichmann
Axel Teichmann (* 14. júl 1979, Ebersdorf, Nemecko) je nemecký bežec na lyžiach. Je držiteľom šiestich medailí, z toho dvoch zlatých, z majstrovstiev sveta.
Luděk Marold
Luděk Marold (* 7. august 1865, Praha – † 1. december 1898, Královské Vinohrady ) bol český maliar a ilustrátor, ktorý vytvoril panorámu Bitka pri Lipanoch.
Životopis
Luděk Marold osirel veľmi skoro, jeho otec zomrel v rakúsko-pruskej vojne roku 1866 a matka o šesť rokov neskôr. Už v 16 rokoch ho prijali na pražskú Akadémiu výtvarných umení, kde však vydržal len rok. Jeho ďalším študijným miestom bol Mníchov. Stretol sa tu s mnohými Čechmi (Alfons Mucha a ďalší) a zaznamenával prvé úspechy s kresbami, ktoré zachytávajú výstižne skutočnosť. Okrem publikovania v českých (Světozor) a nemeckých časopisoch sa ako dvadsaťjeden ročný pokúsil ilustrovať román Pan markýz od Serváca Hellera. V roku 1887 sa Marold vrátil do Prahy, kde pracoval v ateliéri Maxa Pirnera a stal sa redaktorom Spolku Mánes, ktorému predsedal Mikoláš Aleš. O rok neskôr zaujal svojim pozorovacím talentom, ktorý využil v niekoľkých obrazoch (olejomaľba Z vaječného trhu) a v roku 1889 odišiel do Paríža, kde čoskoro prišiel kvôli svojej nestálosti o štátne štipendium a spriatelil sa s Vojtěchom Hynaisom. Rýchlo sa uchytil vďaka svojim ilustráciám cudzojazyčnej a českej literatúry (Erbenov Vodník). Na medzinárodnej výstave v Mníchove ho v roku 1892 za ilustrácie ocenili zlatou medailou. Ani v Paríži však nezabúdal Marold na obrazy, na ktorých tentokrát zobrazoval momentky z francúzskeho prostredia. Priblížil sa dekoratívnemu štýlu secesie, bez toho aby sa stával len popisným. Začal dostávať aj ponuky na tvorbu plagátov.
V roku 1898 dostal medailu za akvarely, ktoré zakúpila pruská vláda. V tom čase sa už znova nachádzal v Prahe, kde vytvoril plagát Náš dom v asanácii pre spevohru. Výstavu architektúry a inžinierstva ozdobila jeho panoráma Bitka pri Lipanoch. V rovnakom roku ale zomrel a súborná výstava jeho prác sa uskutočnila v Česku až v roku 1899.
Rodinný život
V roku 1891 sa v Paríži oženil so Zdenou Makovskou (* 1873). 8. decembra 1891 roku sa im v Paríži narodil syn Ludvík. Syn Ludvík (Luděk) sa tiež stal akademickým maliarom, v roku 1914 sa oženil s Tereziou Jockelovou.
Panoráma Bitka pri Lipanoch
Základom 11 metrov vysokého a 95 metrov širokého obrazu sa stali skice, ktoré boli vytvorené priamo pri Lipanoch. Bitka pri Lipanoch bola zlomovou udalosťou husitských vojen, ale pre Marolda bola táto historická téma značne netradičná. Spolupracoval na ňom s krajinárom Jansom, scénickým výtvarníkom Štapferom, koloristom Hilšerom a maliarom koní Vacátkom.
Panorámu doplnilo aj popredie s reálnymi predmetmi (husitským vozom), ktoré navodilo celkovú ilúziu trojrozmerného priestoru. Vytvorili pre ňu špeciálny drevený kruhový pavilón, ale už po desiatich rokoch ho previezli do budovy s pôdorysom v tvare dvanásťuholníka. Nová budova už stála na dnešnom mieste na pražskom Výstavišti, ale kvalitnú ochranu dostala panoráma až v murovanej budove, ktorú dostavali pri príležitosti 500. výročia bitky pri Lipanoch v roku 1934. Obraz už bol niekoľkokrát reštaurovaný, naposledy roku 2002 po povodniach.
Roy Orbison
Roy Kelton Orbison (* 23. apríl 1936, Vernon, Texas, Spojené štáty – † 6. december 1988, Hendersonville, Tennessee) bol americký spevák, hudobník, a skladateľ, známy svojimi temnými emocionálne ladenými baladami.
Životopis
Vyrastal v Texase, kde účinkoval vo stredoškolskej v kapele, ktorá hrávala piesne v štýle rockabilly a country & western až kým nepodpísal zmluvu s hudobným vydavateľstvom Sun Records v Memphise. Svoje najväčšie úspechy slávil v 60. rokoch počas doby, kedy mal zmluvu s vydavateľom Monument Records. V tomto období mal 22 svojich skladieb v Top 40. Boli medzi nimi dodnes slávne piesne ako „Only the Lonely“, „Crying“, „In Dreams“, či „Oh, Pretty Woman“. Počas 70. rokov Royova hudobná kariéra stagnovala, no v 80. rokoch bolo niekoľko jeho piesní použitých vo filmoch Davida Lyncha, čo spôsobilo záujem verejnosti o jeho tvorbu. Roy Orbison sa spojil s George Harrisonom, Bobom Dylanom, Tomom Pettym a Jeffom Lynnem a založili spolu superskupinu The Traveling Wilburys. V roku 1988 spolu vydali neskôr trojnásobne platinový album Traveling Wilburys Vol. 1. V tomto istom roku, vlastne v čase jeho návratu na hudobnú scénu, Roy Orbison zomrel vo veku 52 rokov na srdcový infarkt.
Roy Orbison je držiteľom piatich cien Grammy. V roku 1987, druhom roku od otvorenia, bol Bruce Springsteenom Roy Orbison uvedený do Rokenrolovej siene slávy, v tomto istom roku aj do Nashville Songwriters Hall of Fame, v roku 1989 do Songwriters Hall of Fame. Časopis Rolling Stone dal Orbisona na 37. miesto zoznamu najlepších umelcov všetkých čias. V roku 2002 ho časopis Billboard dal na 74. miesto zoznamu 600 najlepších nahrávajúcich umelcov (Top 600 recording artists). , v roku 2008 sa v časopise Rolling Stone Orbison dostal na 13. priečku zoznamu stovky najlepších spevákov všetkých čias. Orbison sa nachádza na zozname osobností, ktoré v roku 2010 dostanú svoju hviezdu na Hollywoodsky chodník slávy.
Nemespátró
Nemespátró je obec v Maďarsku v Zalianskej župe v obvode Nagykanizsa.
Má rozlohu 1225 ha a žije tu 330 obyvateľov (2007).
Raškov
Raškov je časť obce Bohdíkov v okrese Šumperk.
Nefrotický syndróm
Nefrotický syndróm je súbor klinických a laboratórnych príznakov, ktoré vznikajú v dôsledku výraznej proteinúrie, teda strát bielkovín močom. Najvýraznejším príznakom sú opuchy, najčastejšie očných viečok, dolných končatín alebo pohlavných orgánov, ďalej sa objavuje hromadenie tekutivy v telových dutínách (hydrothorax, hydroperikard, ascites) a únava.
Raškov
Vývoj počtu obyvateľov
Údaje pochádzajú z vlastivedy šumperského okresu :
Nefrotický syndróm
Etiopatogenéza
Proteinúria je spôsobená poškodením steny kapilár glomerulu. Jeho dôsledkom je zvýšená priepustnosť pre veľké molekuly bielkovín. Keď straty bielkovín prekročia proteosyntetickú kapacitu pečene, zníži sa koncentrácia bielkovín v krvi (hypoproteinémia), v dôsledku toho vznikajú opuchy a dochádza k ďalším zmenám zloženia krvi (napr. hyperlipidémia).
Diagnostické kritéria
Základné diagnostické kritéria:
Diagnostické kritéria v pediatrii:
Pre definitívnu diagnózu môže byť potrebná biopsia obličiek
Príčiny
Príčinou nefrotického syndrómu je poškodenie glomerulov v obličkách (glomerulopatia), ktoré vedie k tomu, že do primárneho moča sa vo zvýšenej miere dostávajú krvné bielkoviny. Najčastejšie je nefrotickýn syndróm spôsobený primárnou glomerulopatiou s minimálnymi zmenami glomerulov (MCGN), ktorá sa najčastejšie vyskytuje u detí, ďalej fokálne segmentálnou glomerulosklerózou a dedičnou hereditárnou nefropatiou, prejavujúcou sa u detí do dvoch rokov veku.
Glomerulopatie môžu byť aj sekundárne, vznikajúce na podklade iného patologického procesu. Príkladom je poškodenie bličiek pri cukrovke (diabetes mellitus) - diabetická glomeruloskleróza, amyloidóza obličiek, hemolyticko-uremický syndróm, niektoré autoimunitné procesy, ako je systémový lupus erytematodes, Henochova-Schönleinova purpura, Goodpastureov syndróm alebo reumatická horúčka, ďalej môžu glomerulopatie vyvolať niektoré infekcie ako osýpky, varicella, Ebstein-Barrovej vírusom alebo kongenitálna toxoplazmóza, a môže vznikať ako reakcia na vakcináciu alebo niektoré lieky (D-penicilamin).
Nefrotický syndróm je súčasťou prejavov viacerých typov glomerulonefritíd a tubulointersticiálnej nefritídy.
Komplikácie
Zvýšené straty bielkovín vedú k hypoalbuminémii a nasledovne k zníženiu onkotického tlaku, který zjednodušene povedané udržuje tekutinu vnútri krvného riečišťa. Pokles vedie k zvýšenému prestupu tekutiny do tkanív  a výsledkom sú opuchy. Strata imunoglobulínov močom zvyšuje náchylnosť k infekciam. Hrozí proteínová malnutrícia, tromboembolické komplikácie, poruchy v metabolizme lipidov.
Prognóza
Nefrotický syndróm s minimálnymi zmenami v 95% prípadov dobre reaguje na liečbu prednisonom. Pri fokálne segmentálnej nefropatii sa u polovice pacientov do 10 rokov vyvinie zlyhanie obličiek.
Zdroje
Wikiskripta - Nefrotický syndróm. https://www.wikiskripta.eu/w/Nefrotick%C3%BD_syndrom
Potosí
Potosí, predtým známe tiež ako Villa Imperial de Potosí, je mesto na juhu Bolívie, hlavné mesto rovnomenného departementu a provincie Tomás Frías. Rozkladá sa na úbočí povesťami opradenej hory Cerro Rico v ktorej fungovala najväčšia strieborná baňa na svete.
V roku 2011 žilo v Potosí 170 230 obyvateľov. Jeho priemerná nadmorská výška činí, čo z neho robí druhé najvyššie položené veľkomesto (nad 100 000 obyvateľov) na svete po bolívijskom sídle El Alto, ktoré však tvorí predmestie nižšie položeného La Paz.
Dejiny
Mesto založili Španieli v roku 1545 v novo vzniknutom miestokráľovstve Peru a vďaka striebornému bohatstvu začalo extrémnym tempom rásť; podľa sčítania miestokráľa Francisca de Toledo tu už v roku 1573 žilo 120 000 ľudí, z toho približne dve tretiny tvorili domorodé národy. O polstoročie neskôr sa mesto veľkosťou vyrovnalo Seville a boli tu stavané opulentné kostoly a ďalšie stavby. Sláva Potosí, ktoré dodávalo značnú časť príjmov španielskej imperiálnej pokladnici, sa veľmi rýchlo šírila: zmieňuje sa o ňom aj Miguel de Cervantes v Donovi Quijotovi a v hovorovej španielčine sa výraz Potosí stal synonymom neobyčajného bohatstva.
Po vrchole v 17. storočí sa však Potosí následkom vyčerpávania zásob striebra a tvrdého vykorisťovania baníkov (najmä z radov Indiánov) začalo opäť postupne vyľudňovať, hoci miesto hynúcich Indiánov sem boli španielskymi kolonistami dodávaní černošskí otroci.
V roku 1776 bolo Potosí aj celé tzv. Horné Peru pričlenené k novo zriadenému Laplatskému vicekráľovstvu so sídlom v Buenos Aires. Vyťažené striebro už teda naďalej nebolo dovážané do Európy okľukou cez Peru a Panamu, ale práve cez budúce hlavné mesto Argentíny, pre ktoré koncom 18. storočia predstavovalo hlavný zdroj príjmov, avšak len do doby vojen o nezávislosť na začiatku 19. storočia.
V roku 1825 sa mesto stalo súčasťou nezávislej Bolívie, avšak už s púhymi 8 000 obyvateľmi, necelou desatinou niekdajšej veľkosti. Pred úbytkom obyvateľstva bolo zachránené novými cínovými baňami v polovici 19. storočia a turizmom koncom 20. storočia.
V roku 1987 bolo mesto zapísané na Zoznamu svetového kultúrneho dedičstva UNESCO v roku 2014 na zoznam svetového dedičstva v ohrození.
Ardašír I.
Ardašír I. (* cca 180 – † 240/241) bol perzský kráľ, ktorý v rokoch 224228 rozložil partskú ríšu Arsakovcov a na jej troskách založil nový štátny útvar – Ríša Sásánovcov čiže Novoperzskú ríšu.
Ardašírovým otcom bol Pápak, neskorší kráľ v Stachri (zomrel okolo 213), starým otcom pravdepodobne Sásán (zomrel okolo 200), veľkňaz bohyne Anáhity v Stachri. Ardašír mal viacerých bratov, z ktorých menovite poznáme iba Šápúra, stachrského kráľa.
right|thumb|200px|Ardašír na reliéfe v [[Nakš-i Rustame]]
Detstvo a mladosť
Medzi starovekými vojvodcami a dobyvateľmi – azda s výnimkou Kýra II. Veľkého a Alexandra Macedónskeho – by sme len ťažko našli muža, ktorý dosiahol také fantastické úspechy ako Ardašír, syn Pápaka a jeho ženy Rótaky. Aj keď nie je celkom pravdivé tvrdenie kronikára Tabarího, že Ardašírovo vojsko „nebolo nikdy porazené“, triezve fakty hovoria sami za seba. V čase, keď sa Ardašír narodil, bol jeho rod len lokálnym mocenským hráčom v Stachri, jednom z mnohých miest partskej ríše, v čase, keď umieral, mu patrila zvrchovaná vláda nad Iránom a Mezopotámiou, čiže nad celým priestorom bývalej Partskej ríše.
Podľa perzských prameňov prišiel Ardašír na svet v obci Tírúdeh v stachrskom kraji a už v siedmich rokoch ho poslali na výchovu k eunuchovi menom Tíré, ktorý spravoval okrsok Dárábgerd vo východnej časti Persidy. Túto výsadu dohodol Ardašírovi otec Pápak u stachrského kráľa Gózihra, s ktorého rodom Bázrangíovcov bol po matke zviazaný. Ako dlho bol Ardašír pod Tíréovým poručníctvom, kronikári nepodávajú, isté je iba to, že po Tíréovej smrti mu pripadla funkciu dárábgerdského správcu, v ktorej si vraj počínal „múdro a obozretne“.
Za korunou kráľa kráľov
Pápak zomrel krátko po neúspešnom vyjednávaní s Artabanom a v Stachre po ňom nastúpil jeho syn Šápúr. Ten videl v Ardašírovi z celkom pochopiteľných dôvodov konkurenta, vyzval brata, aby sa k nemu dostavil, a keď to opatrný Ardašír všelijako odsúval, vypravil sa proti nemu do poľa. Meranie síl medzi oboma Sásánovcami sa aj tak nekonalo, lebo počas pochodu na Dárábgerd postihla Šápúra zvláštna nehoda – podľa Tabarího sa na neho zrútil „kus budovy a zabil ho“. Súčasní dejepisci sa právom domnievajú, že toto vysvetlene je prinajmenšom neuspokojivé a že v Šápúrovej smrti mal prsty skôr Ardašír.
Ardašírova cesta teraz viedla do Stachru, kde bol so súhlasom svojich bratov dosadený na trón. Aj keď ihneď prejavil mimoriadnu energiu pri organizovaní dvora, bratia začali proti nemu pripravovať úklady, čo vyvolalo okamžitú reakciu – ich smrť. Keď sa krátko na to podarilo potlačiť aj nebezpečnú vzburu v Dárábgerde, domáca opozícia prakticky utíchla a Ardašír sa mohol sústrediť na výboje.
V niekoľkých nasledujúcich rokoch išli vojská stachrského kráľa od víťazstva k víťazstvu. Ardašír dobyl Kermán a dosadil tam svojho syna Ardašíra ako miestodržiteľa, podnikol výpravu na pobrežie Perzského zálivu a ovládol kraj okolo dnešného Šírázu, kde založil mesto Ardašír Chvarrah. Za svoje úspechy sčasti vďačil vonkajším okolnostiam – v partskej ríši bola od roku 213 občianska vojna medzi dvoma následníkmi trónu, Artabanom IV. a Vologaisom VI., takže centrum malo iné starosti ako sa zaoberať pomermi v Perside. Po roku 216, keď sa ako partský veľkokráľ viac-menej presadil Artabanos, vypukla vojna s rímskou ríšou, ktorá ďalej odvádzala pozornosť Partov od udalostí v Iráne.
Artabanos IV. sa začal stachrským rebelom intenzívnejšie zaoberať až okolo roku 218, keď v ríši zavládol relatívny pokoj. Napísal mu vraj veľmi tvrdý list, v ktorom ho označil za „Kurda“ a drsne sa ho spýtal, kto mu dovolil dobývať okolité krajiny a položiť si na hlavu korunu. Za tieto činy, presahujúce všetku mieru, proti nemu vyrazí do boja kráľ ahvázsky, aby ho spútaného priviedol pred trón kráľa kráľov. Ardašír vraj na tento list odpovedal, že jedná podľa božích rozkazov.
Aj keď vojská ahvázskeho kráľa na Ardašíra skutočne v krátkom čase udreli, pozíciu Sásánovcov to neohrozilo, práve naopak, boli to partské oddiely, ktoré museli ustúpiť. Ardašír hneď na to dobyl oblasť pri hraniciach dnešného Chúzistanu, čím dostal do svojej moci v podstate celou Persidu, jadro partskej ríše. Jeho sebavedomie natoľko vzrástlo, že teraz sám napísal list Artabanovi IV., v ktorom ho vyzval, aby si zvolil miesto pre rozhodujúcu bitku. Artabanos navrhol planinu Óhrmazdakán, ležiacu medzi dnešnými mestami Isfahán a Nihávand v Iráne.
Bitka sa uskutočnila 28. nisanu roku 535 seleukovskej éry (28. apríla 224) a skončila úplnou porážkou partskej armády a smrťou Artabana IV. Vyznamenal sa pri nej Ardašírov syn Šápúr, ktorý osobne zabil kráľovského pisára, ktorý kedysi zostavil potupný list jeho otcovi. Sám Ardašír bol vraj ešte na bojisku prehlásený za kráľa kráľov.
Konsolidácia moci a vojny s Rímom
right|thumb|230px|Ardašírov palác vo Firúzabáde Víťazstvo na planine Óhrmazdakán ešte neznamenalo, že Ardašír úplne ovládol priestor rozľahlého partského štátu. Iránske kraje na východe, Mezopotámia na západe a Arménia a Azerbajdžan na severozápade neboli ešte v jeho rukách a v Ktésifóne, hlavnom meste Partov, pravdepodobne vládol jeden z členov rodu Arsakovcov. Ardašíra teda rozhodne nečakalo pokojné vychutnávanie plodov víťazstva, ale tvrdý boj o moc.
Predpokladá sa, že Ardašír najprv ovládol oblasť Hamadánu a Raj, potom dobyl Azerbajdžan a priľahlé kraje a nakoniec sa vypravil proti Mezopotámii. Tradícia kladie jeho kráľovskú korunováciu v Ktésifóne na 26. septembra 226, a ak je tento dátum pravdivý, bola by väčšina Mezopotámie už po dvoch rokoch v sásánovských rukách. Posledné partské mince však pochádzajú až z roku 228, takže trvalo ešte nejaký čas, kým bolo zlomené aj posledné ohnisko odporu. S výnimkou Arménie, kde od 1. storočia po Kr. vládla postranná vetva Arsakovcov, získal Ardašír pre svoj rod jednu po druhej všetky dŕžavy Partov.
Tomuto úspechu sčasti napomohla skutočnosť, že Ardašír svoj prevrat prezentoval ako obyčajnú zmenu dynastie a dokázal si nakloniť viaceré partské šľachtické rody, najmä Súrény a Aspahbady, spriaznené s Arsakovcami. Ak k tomu pripočítame jeho organizačnú zdatnosť na poli správy, vojenstva a kultu, je rýchla konsolidácia kráľovskej moci viac ako pochopiteľná.
Postavenie sásánovskej dynastie ďalej upevnila Ardašírova ofenzívna politika voči Rímskej ríši, aj keď pri nej na začiatku nedosiahol veľké úspechy. Už jeho prvé ťaženie do severnej Mezopotámie, kde bezvýsledne obliehal mesto Hatra blízko hraníc impéria, dalo Rimanom na vedomie, že novo vzniknutá monarchia sa nezľakne ani konfliktu s cisárskou vládou. V roku 231 si potom jeho poslovia pri vyjednávaní s rímskymi úradmi počínali tak sebavedome, že vojne sa už nedalo zabrániť.
Konflikt prebiehajúci v rokoch 232233 skončil v podstate na mŕtvom bode. Rimania pod vedením cisára Alexandra Severa utrpeli síce určité straty, nie však také, aby Ardašír mohol hovoriť o víťazstve. Bolo jasné, že boje s Rimanmi budú oveľa ťažšie ako konflikty s drobnými vládcami v Perside či nie veľmi organizovanými partskými oddielmi. Napriek tomu Ardašír vo svojej politike vydržal a okolo roku 238 sa mu podarilo dobyť strategicky významné rímske mestá Nisibis a Karrhy ležiace severne od rieky Eufrat. Vzhľadom na to, že Rímska ríša nedávno prešla veľmi nestabilným obdobím („rok šiestich cisárov“), nemusel sa Ardašír obávať skorej odvety a navonok jeho politika začala prinášať svoje plody.
Záver vlády
Posledné roky panovania kráľa Ardašíra patria k najmenej známym obdobiam jeho života. Nevie sa presne, kedy zomrel, a dokonca nie je ani isté, či pred smrťou ešte vládol – existujú náznaky, že sa dobrovoľne zriekol koruny v prospech syna Šápúra. V každom prípade stihol ešte začať nový útok na Hatru, ktorý potom doviedol do konca jeho nástupca.
Štát (dialóg)
Štát alebo (staršie) Ústava ( = štát, ústava) je Platónov najvýznamnejší spis (sokratovský dialóg), v ktorom podáva náčrt najlepšieho spoločenského zriadenia, ktoré považoval za uskutočnenie dokonalej spravodlivosti.
Ideálny štát má byť dokonale jednotný, pričom však stavovsky rozvrstvený. Skladá sa, analogicky podľa štruktúry duše, z troch nerovných stavov. Najnižším stavom sú producenti materiálnych statkov (roľníci, remeselníci, obchodníci), na druhom mieste sú bojovníci, ktorí zabezpečujú vonkajšiu bezpečnosť a vnútorný poriadok, a vládnuci stav tvoria strážcovia-filozofi, ktorí sú spôsobilí riadiť spoločnosť so znalosťou idey dobra. Vo filozofoch je zosobnená múdrosť obce, v bojovníkoch jej statočnosť a v uznaní vládnuceho postavenia filozofov spočíva umiernenosť, spoločná cnosť všetkých stavov. Ak každý stav vykonáva činnosť, ku ktorej je od prírody určený, je obec ako celok spravodlivá. Prechod jednotlivcov z jedného stavu do druhého je v zásade možný, avšak nie je žiadúci. Pre zabezpečenie obecného prospechu ruší Platón v stave bojovníkov a filozofov vlastníctvo a rodinu, pretože v nich vidí neprekonateľnú prekážku pre občiansku svornosť a kolektívne cítenie.
Lev Blatný
Lev Blatný (* 11. apríl 1894, Brno – † 21. jún 1930, Kvetnica) bol český básnik, dramatik, prozaik, divadelný kritik a dramaturg, spoluzakladateľ a prvý predseda brnianskej Literárnej skupiny.
Pochádzal z muzikantskej rodiny. Jeho starší brat Josef sa neskôr stal hudobným skladateľom (otec významného hudobného skladateľa Pavla Blatného). Syn Leva Blatného bol básnik Ivan Blatný.
Bol študentom gymnázia v Brne, na ktorom v roku 1913 maturoval. V rokoch 1915 – 1918 bol vojakom v Halíči, Bukovine, Sedmohradsku a Albánsku, po vojne dokončil štúdia na právnickej fakulte v Prahe a stal sa v rodnom Brne úradníkom.
Onedlho sa už však venoval divadelnej činnosti, najprv dramaturgii. Snažil sa uvádzať významné novinky domácich aj zahraničných autorov.
Divadlo
Už v mladosti publikoval verše a drobnú prózu, debutoval v roku 1912 básnickou zbierkou Vzkazuji. Neskôr prejavoval záujem o divadlo aj ako kritik. Jeho prvá hra uvedená na scéne v Brne bola aktovka Hvězdná obloha potom hra Tři, kritikmi označená ako prvé javiskové dielo českého expresionizmu. Nasledovali úspešná groteska Kokoko-dák, v ktorej kritizoval malomeštiacke konvencie, rozprávková hra Říše míru a vyzretá javisková hra Smrt na prodej, ktorú režíroval počas svojho pôsobenia v Brne E. F. Burian. Po Blatného smrti boli uvedené jeho jednoaktovky Černá noc, Zcela stručně, Svět tančí (v réžii Rudolfa Waltra). Jeho tvorba, v ktorej používal iróniu, bola namierená proti malomeštiackej obmedzenosti, pokrytectvu a snobizmu, zároveň bola sprevádzaná Blatného silným sociálno-morálnym cítením, bez marxistického riešenia, ktoré odmietal.
Z jeho prozaického diela sú najvýznamnejšie expresionistické poviedky zo zbierky Vítr v ohradě.
Literárny spolok
V roku 1921 založili moravskí spisovatelia nový spolok Literární skupinu, v ktorom bol Lev Blatný prvým predsedom do roku 1927. Skupina vydala svoj programový manifest Naše naděje, víra a práce v roku 1922. Program spolku sa hlásil k socializmu, ale dištancoval sa od marxizmu. Dôraz bol položený na mravnú premenu človeka a ideu zbratania.
Hlavnými aktérmi skupiny boli prozaik Čestmír Jeřábek, kritik a teoretik František Götz a básnik Josef Chaloupka, Lev Blatný sa však významne podieľal na ideovej línii skupiny. V rokoch 1921 – 1929 vydávala skupina časopis Host, ktorého spoluzakladateľom a zároveň redaktorom bol aj Blatný (o dvadsaťpäť rokov neskôr na jeho tradíciu revue nadviazal brniansky Host do domu).
Napísali o ňom
Vo svojich spomienkach o ňom Čestmír Jeřábek napísal :...''vynikal medzi nami logickým úsudkom a sklonom k irónii niekedy až cynicky zafarbenej, ale pod jeho vonkajšou posmievačskou maskou sa skrývalo horúce srdce a bohatá citová náplň, zmysel pre spravodlivosť a nenásytná túžba po poznaní krásnych vecí. Frázou a gestom sa neoháňal nikdy. Mal krehké zdravie a akoby tušil svoj skorý koniec, vyvíjal činnosť až zimnične prudkú a nešetril sa''...
Clémont
Clémont je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Cher, v regióne Centre-Val de Loire.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Plastelína
thumb|Postavička vymodelovaná z plastelíny
Plastelína je plastická hmota, ktorá sa používa ako hračka na modelovanie a vytváranie ľubovoľne tvarovaných predmetov a tiež ako pomôcka na vytváranie umeleckých návrhov a modelov. Predáva sa v pestrofarebných blokoch, ktoré sa môžu spájať a kombinovať, čo dáva tvorcovi ďalšie možnosti.
Kedysi sa namiesto plastelíny používal íl, ktorý mal podobné vlastnosti, ale mal nevýhodu, že po vysušení bol už nepoužiteľný, zatiaľ čo plastelína ostáva v plastickom stave dlhú dobu. Moderná plastelína sa vyrába kombináciou soli, vazelíny a mastných kyselín.
Zvláštnym druhom plastelíny je tzv. inteligentná plastelína.
Mlyničná voda
Mlyničná voda je potok v hornom Liptove, na území okresov Poprad a Liptovský Mikuláš. Je to pravostranný prítok Bieleho Váhu, meria a je tokom IV. rádu. Potok má typicky vysokohorský režim odtoku a bystrinný charakter. Na hornom toku preteká územím TANAP-u.
Prameň
Pramení vo Vysokých Tatrách na juhojuhozápadnom úpätí Malého Kriváňa v nadmorskej výške približne
Smer toku
Od prameňa tečie najprv juhozápadným smerom, potom prechodne severojužným smerom a následne tečie juhojuhozápadným smerom cez Pavúčiu dolinu. Ďalej vytvára výrazný oblúk prehnutý na západ a najprv zo západu, potom i z juhu obteká masív Hrádku. Na krátkom úseku odtiaľ pokračuje na juhovýchod, vzápätí na juh a potom k sútoku so Soliskovou vodou na juhojuhovýchod. Ďalej už tečie juhojuhozápadným smerom, nad obcou Važec sa rozvetvuje na dve ramená, pravé pokračuje na juhojuhozápad do obce, kde sa napokon stáča k ústiu južným smerom. Ľavé rameno smeruje ďalej na juh.
Ústie
Ľavé rameno ústi do Bieleho Váhu východne od Važca v nadmorskej výške cca, pravé rameno sa do Bieleho Váhu vlieva v obci, severovýchodne od centra, v nadmorskej výške cca
Obce
Mlyničná voda preteká dvomi katastrálnymi územiami:
Maša Zecová Peškiričová
Maša Zecová Peškiričová (* 21. január 1987) je súčasná slovinská profesionálna tenistka.
Nemesrádó
Nemesrádó je obec v Maďarsku v Zalianskej župe v obvode Pacsa.
Má rozlohu 1402 ha a žije tu 332 obyvateľov (2007).
Mária Terézia
Mária Terézia (* 13. máj 1717, Viedeň – † 29. november 1780, tamtiež) bola uhorská (17401780, ako Mária II. Terézia) a česká (17401780) kráľovná z rodu Habsburgovcov a rakúska arcivojvodkyňa od roku 1740.
Bola to jediná žena, ktorá vládla na českom tróne. Na uhorskom tróne bola treťou, poslednou ženou v dejinách.
Jej celý titul bol Mária Terézia, cisárovná Svätej ríše rímskej nemeckého národa, Kráľovná Uhorska, Česka, Chorvátska a Slavónska, arcivojvodkyňa Rakúska, vojvodkyňa Parmy a Piacenzy a veľkovojvodkyňa Toskánska.
Mária Terézia sa pričinila o ekonomické a školské reformy, podporovala obchod a rozvoj poľnohospodárstva a zreorganizovala armádu. Pokračujúci konflikt s Pruským kráľovstvom viedol až k sedemročnej vojne, ktorá prebiehala v rokoch 1756 až 1763 a skončila neúspechom habsburskej monarchie. Tento konflikt neskôr vyústil k vojne o bavorské dedičstvo. Podľa uzavretého mieru musela Mária Terézia odstúpiť Prusku hospodársky dôležité Sliezsko.
Z jej detí sa najznámejšími stali Mária Antoinetta, francúzska kráľovná, Jozef II. Habsburský, rímskonemecký cisár, a Leopold II. Okrem nemčiny plynulo hovorila po taliansky, francúzsky, ale aj po španielsky a latinsky.
Detstvo
right|thumb|Portrét Márie Terézie z jej detstva od Andreasa Moellera
Vzdelanie
Máriu Teréziu od detstva vychovávali a vzdelávali jezuiti, najmä čo sa týkalo náboženských oblastí. Okrem toho sa jej dostalo vynikajúceho vzdelania v oblasti histórie, latinčiny, francúzštiny a nemčiny. Venovala sa aj maľovaniu, tancu a hudbe.
Vychovávateľka
V roku 1728 sa stala jej vychovávateľkou grófka Karolína von Fuchsová-Mollardová, ktorá zostala po boku panovníčky až do svojej smrti v roku 1754. Mária Terézia si Karolínu veľmi obľúbila a ako jedinú ju nechala pochovať do rodinnej hrobky vo Viedni. Karolínin sarkofág leží hneď vedľa sarkofágu Márie Terézie a jej manžela Františka I.
Zásnuby
S budúcim manželom Františkom sa prvýkrát stretla na zámku v Brandýse nad Labem, keď mala šesť rokov, kedy prišiel z Nancy do Viedne. Hneď si ho obľúbil otec Márie Terézie, Karol VI., ktorý v ňom videl svojho syna. Najväčším problémom v prvých rokoch ich vzťahu bol vekový rozdiel – Mária Terézia mala šesť a František pätnásť rokov. Ďalším problémom bol fakt, že prípadné spojenectvo Habsburgovcov a Lotrinčanov by ešte viac vystupňovalo konflikt s Francúzskom.
Možní budúci manželia Márie Terézie
right|thumb|Manžel Márie Terézie – [[František I. (Svätá rímska ríša)|František I. Lotrinský]]
Skutočnosť, že Karol VI. už pravdepodobne nebude mať mužského dediča, bola dôležitá pri rozhodovaní, koho vyberie za budúceho manžela pre svoju najstaršiu dcéru. Jedným možným budúcim manželom bol wittelsbachský kurfirst. V tomto prípade by sa k Rakúsku pridalo Bavorsko, čo by však spôsobilo nezhody nielen v Európe, ale aj v krajine. Ďalší, kto prichádzal do úvahy, bol španielsky následník trónu. Karol VI. však prisľúbil Anglicku, že svoju dcéru vydá za vedľajšieho princa, teda nie následníka trónu. Tomu najviac vyhovoval František. Ten sa v roku 1729, po smrti svojho otca, stal lotrinským vojvodom, čo sa však nepáčilo Francúzsku. Čiastočne to vyriešila vojna o poľské následníctvo, ktorá prebiehala v rokoch 1733 až 1735, kde bojovali Rakúsko s Ruskom proti Francúzsku a Španielsku. Vo vojne Rakúsko získalo Vojvodstvo Parmy a Piacenzi, no stratilo Neapol a Sicíliu. František stratil Lotrinsko.
Vďaka tejto strate a tomu, že Francúzsko uznalo pragmatickú sankciu, sa vyriešili všetky problémy, ktoré by znemožňovali svadbu medzi Máriou Teréziou a Františkom. Navyše, podľa historických záznamov, bola Mária Terézia zamilovaná do Františka, čo taktiež napomohlo k dohodnutiu sobáša.
Zásnuby a svadba s Františkom Lotrinským
František teda oficiálne požiadal o ruku Máriu Teréziu, ktorá mala vtedy devätnásť rokov, 31. januára 1736. Podľa dvornej etikety sa však až do sobáša nemohli stretnúť, a preto Mária Terézia zostala vo Viedni a František sa presunul do Bratislavy. Svadba sa uskutočnila 12. februára 1736 a konala sa v Augustiánskom kostole vo Viedni. Oddával ich pápežský nuncius (čo je pápežov diplomatický zástupca v postavení veľvyslanca) Domenico Passionei. Svoje áno si povedali v latinskom jazyku. Po svadbe odišli do Mariazellu, kde si nechali požehnať veľkú rodinu, čo sa im nakoniec aj splnilo.
náhľad|Veľká pečať Márie Terézie z roku 1751
Prvé roky vlády
Na začiatku vlády mala okrem problémov so susednými krajinami, ktoré si robili nároky na jej územia, tiež problémy vnútri Rakúska. Mnohí totiž nepokladali za dobré, že im vládla žena, no táto situácia v Rakúsku sa upokojila počas nasledujúceho mesiaca. Vďaka tomu sa mohla Mária Terézia, ktorá bola v tom čase v piatom mesiaci tehotenstva, venovať iným záležitostiam. Ďalším problémom bol fakt, že jej otec, Karol VI., ju nepriučil štátnym záležitostiam, systému vládnutia, neposkytol jej žiadne informácie o stave krajiny alebo o vedení armády, nikdy nebola na zasadnutí štátneho kabinetu a nevedela nič o medzinárodnej situácii a politike. Musela tak prevziať celú vládu po svojom otcovi a všetko sa musela naučiť sama.
Charakteristika vlády
Jej súčasníci ju opisovali ako energickú, pracovitú ženu s pevnou vôľou. Ctižiadostivé a často až despotické povahové črty Habsburgovcov vedela udržať v rozumných medziach. Ako žena i panovníčka vždy volila „zlatú strednú cestu“ a vyhýbala sa konfliktom. Na začiatku svojej vlády si uvedomila, že krajina je nejednotná, zaostalá, ekonomicky a vojensky slabá. Tento zlý stav monarchie bol z veľkej miery spôsobený aj vyše dvestoročnými bojmi s Osmanskou ríšou, ktoré sa skončili mierom len rok pred jej nástupom na trón, teda v roku 1739. Preto jej hlavným úsilím bola premena habsburskej monarchie z voľného zoskupenia krajín a dŕžav spojených iba osobou panovníka na celistvý štátny útvar s pevnou centralizovanou mocou, čo sa jej aj vďaka početným reformám podarilo.
Mária Terézia podporovala počas svojej vlády aj umenie. Na jej dvore sa nachádzali mnohí významní básnici a skladatelia. Medzi najvýznamnejších patrí Wolfgang Amadeus Mozart, ktorý na cisárskom dvore v Schönbrunne prvýkrát hral ako šesťročný.
Korunovácie Márie Terézie
right|thumb|Korunovácia Márie Terézie v bratislavskom [[Dóm sv. Martina|Dóme sv. Martina]]
Mária Terézia sa stala uhorskou kráľovnou na základe pragmatickej sankcie. Na korunováciu, ktorá sa konala v Bratislave, prišla panovníčka 20. júna 1741. Už na hraniciach ju privítali predstavitelia uhorských stavov, čo bolo starým zvykom. Na rozdiel od svojich predchodcov absolvovala Mária Terézia cestu medzi jednotlivými zastávkami korunovačných obradov v koči. Nakoniec bola dňa 25. júna 1741 v Bratislave v Dóme sv. Martina korunovaná za uhorskú kráľovnú.
Začiatkom roku 1743 sa vydala Mária Terézia do Prahy, aby sa tam nechala korunovať. Do Prahy došla 29. apríla 1743 a 12. mája toho istého roku sa uskutočnila korunovácia.
Vojna o rakúske dedičstvo
Hneď na začiatku vlády Márie Terézie, 15. novembra 1740, vystúpil pruský panovník Fridrich II. s požiadavkou, aby mu Rakúsko prenechalo celé Sliezsko. O mesiac neskôr obsadili pruské vojská postupne celé Sliezsko. To bol začiatok vojny, ktorá je známa ako vojna o rakúske dedičstvo.
Prvá prehratá bitka
right|thumb|[[Fridrich II. Veľký|Fridrich II., úhlavný a celoživotný nepriateľ rakúskej panovníčky]]
Mária Terézia odpovedala útokom, no rakúske vojsko bolo vo veľmi zlom stave. Obidve armády sa stretli 10. apríla 1741 v bitke pri Molviciach a Mária Terézia tu prehrala svoju prvú bitku. Neúspech jej vojska sa stal motiváciou pre ďalšie nepriateľské štáty – Francúzsko, Španielsko, Bavorsko a Sasko, ktoré sa spojili s Pruskom. Ich hlavným cieľom bolo urobiť z Rakúska slabý štát, vďaka čomu by mohli získať mnohé jeho územia.