cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Alžbeta II.
Strieborné jubileum
Podľa Paula Martina staršieho sa na konci 70. rokov kráľovná obávala, že koruna „má pre kanadského predsedu vlády Pierra Trudeaua malý význam." Zdá sa, že Trudeauov predpokladaný republikanizmus bol potvrdený jeho vyvádzaním, ako napríklad zosunutím zábradlia v Buckinghamskom paláci a piruetovaním za kráľovnou za chrbtom v roku 1977 či odstránením rôznych kanadských kráľovských symbolov počas jeho funkčného obdobia. V roku 1980 kanadskí politici vyslaní do Londýna diskutovať o patriarchácii kanadskej ústavy zistili, že kráľovná je „lepšie informovaná... ako ktorýkoľvek z britských politikov alebo vysokých úradníkov“. Zaujímala ju najmä neúspech zákona Bill C-60, ktorý by ovplyvnil jej úlohu hlavy štátu. Patriarchát odstránil úlohu britského parlamentu z kanadskej ústavy, ale monarchia zostala zachovaná. Trudeau vo svojich spomienkach uviedol, že kráľovná uprednostňovala jeho pokus o reformu ústavy a že na neho urobil dojem „milosť, ktorú prejavovala na verejnosti“ a „múdrosť, ktorú prejavovala v súkromí“.
80. roky
Počas ceremonialu Trooping the Color v roku 1981, šesť týždňov pred svadbou princa Charlesa a lady Diany Spencerovej, bolo na kráľovnú z bezprostrednej blízkosti vystrelených šesť rán, keď išla po obchodnom centre The Mall v Londýne na svojom koni Burmese. Polícia neskôr zistila, že výstrely boli slepé. Sedemnásťročný útočník Marcus Sarjeant bol odsúdený na päť rokov väzenia a po troch prepustený na slobodu.
O mesiace neskôr, v októbri, bola kráľovná počas návštevy v Dunedine na Novom Zélande predmetom ďalšieho útoku. Dokumenty Novozélandskej bezpečnostnej spravodajskej služby odtajnené v roku 2018 odhalili, že 17-ročný Christopher John Lewis vystrelil puškou .22 Long Rifle z piateho poschodia budovy s výhľadom na prehliadku, avšak minul. Lewis bol zatknutý, ale nikdy nebol obvinený z pokusu o vraždu alebo vlastizradu, a bol odsúdený na tri roky väzenia za nezákonné držanie a použitie strelnej zbrane. Dva roky po treste sa pokúsil o útek z psychiatrickej liečebne s cieľom zavraždiť Charlesa, ktorý bol na návšteve krajiny s Dianou a ich synom princom Williamom. náhľad|Alžbeta jazdiaca na koni na ceremoniáli [[Trooping the Color v roku 1986]] Od apríla do septembra 1982 kráľovná pociťovala strach o svojho syna Andrewa, ale zároveň aj hrdosť, keď slúžil u britských síl počas vojny o Falklandy. 9. júla sa zobudila vo svojej spálni v Buckinghamskom paláci v prítomnosti votrelca Michaela Fagana v miestnosti. Po vážnom bezpečnostnom pochybení pomoc dorazila až po dvoch volaniach do policajnej ústredne paláca. Po pohostení amerického prezidenta Ronalda Reagana na hrade Windsor v roku 1982 a návšteve jeho kalifornského ranča v roku 1983 bola kráľovná nahnevaná, keď jeho administratíva nariadila inváziu do Grenady, jednej z jej karibských ríš, bez toho, aby o tom bola informovaná.
Intenzívny záujem médií o názory a súkromný život kráľovskej rodiny v 80. rokoch viedol k sérii senzačných príbehov v tlači, z ktorých všetky neboli úplne pravdivé. Redaktor novín Donald Trelford v časopise The Observer z 21. septembra 1986 napísal: „Kráľovská telenovela dosiahla v súčasnosti taký záujem verejnosti, že sa stratila hranica medzi skutočnosťou a fikciou ... je im jedno, či sú príbehy pravdivé alebo nie.“ V The Sunday Times z 20. júla 1986 sa uvádzalo, že kráľovná sa obávala, že hospodárska politika Margaret Thatcherovej podporila sociálne rozdiely a bola znepokojená vysokou nezamestnanosťou, sériou nepokojov, násilím štrajku baníkov a Thatcherovej odmietnutím uplatňovať sankcie proti režimu apartheidu v Južnej Afrike. Medzi zdroje fám patrili kráľovský pobočník Michael Shea a generálny tajomník Commonwealthu Shridath Ramphal, avšak Shea tvrdil, že jeho vyjadrenia boli vytrhnuté z kontextu a zdobené špekuláciami. Thatcherová údajne uviedla, že kráľovná bude hlasovať za sociálnodemokratickú stranu - Thatcherovej politických oponentov. Brian Mulroney, kanadský premiér v rokoch 1984 až 1993, uviedol, že Alžbeta bola „zákulisnou silou“ pôsobiacou na ukončenie apartheidu.
Koncom 80. rokov sa kráľovná stala terčom satiry. Účasť mladších členov kráľovskej rodiny na charitatívnej hernej šou It's a Royal Knockout v roku 1987 bola zosmiešňovaná. V Kanade Alžbeta verejne podporila politicky rozporuplné ústavné zmeny a podnietila kritiku odporcov navrhovaných zmien vrátane Pierra Trudeaua. V tom istom roku bola zvolená fidžijská vláda zvrhnutá vojenským pučom. Ako panovníčka Fidži Alžbeta podporovala pokusy generálneho guvernéra Ratu Sira Penaia Ganilau o uplatnenie výkonnej moci a rokovania o urovnaní sporu. Vodca prevratu Sitiveni Rabuka zosadil Ganilaua a vyhlásil Fidži za republiku.
90. roky
V roku 1991, po víťazstve koalície vo vojne v Perzskom zálive, sa kráľovná stala prvým britským monarchom, ktorý vystúpil na spoločnom stretnutí Kongresu USA. vľavo|náhľad|177x177bod|Filip a Alžbeta v Nemecku, október 1992 V prejave 24. novembra 1992, pri príležitosti 40. výročia svojho nástupu na trón, nazvala Alžbeta rok 1992 ako jej annus horribilis (hrozný rok). Republikánsky pocit v Británii vzrástol kvôli tlačovým odhadom súkromného bohatstva kráľovnej - ktoré boli v rozpore s palácom - a správam o aférach a napätých manželstvách medzi jej početnou rodinou. V marci sa jej druhý syn, princ Andrew, a jeho manželka Sarah rozišli; v apríli sa jej dcéra princezná Anne rozviedla s kapitánom Markom Phillipsom; počas štátnej návštevy Nemecka v októbri do nej nahnevaní demonštranti v Drážďanoch hádzali vajcia; a v novembri vypukol rozsiahly požiar na hrade Windsor, jednom z jej oficiálnych sídel. Monarchia sa stala predmetom väčšej kritiky a verejnej kontroly. Kráľovná v neobvykle osobnom prejave uviedla, že každá inštitúcia musí očakávať kritiku, ale vyjadrila prianie, aby sa tak dialo s „nádychom humoru, jemnosti a porozumenia“. O dva dni neskôr predseda vlády John Major ohlásil reformy kráľovských financií plánované od predchádzajúceho roku, vrátane kráľovnej platiacej daň z príjmu od roku 1993 a redukcie občianskeho zoznamu. V decembri sa princ Charles a jeho manželka Diana formálne rozišli. Rok sa skončil súdnym sporom, pretože kráľovná žalovala noviny The Sun za porušenie autorských práv, keď dva dni pred vysielaním zverejnili text jej výročnej vianočnej správy. Noviny boli nútené zaplatiť jej právne poplatky a venovali 200 000 libier na charitu.
V nasledujúcich rokoch pokračovali verejné odhalenia o stave manželstva Charlesa a Diany. Aj keď sa podpora republikanizmu v Británii zdala vyššia ako kedykoľvek predtým v živej pamäti, republikanizmus bol stále menšinovým hľadiskom a samotná kráľovná mala vysoké hodnotenie súhlasu. Kritika sa zamerala skôr na inštitút samotnej monarchie a širšiu rodinu kráľovnej než na jej vlastné správanie a konanie. Po konzultácii s manželom a predsedom vlády Johnom Majorom, ako aj s arcibiskupom z Canterbury Georgom Careym a jej súkromným tajomníkom Robertom Fellowesom, napísala koncom decembra 1995 Charlesovi a Diane list s tým, že je žiaduci rozvod.
V auguste 1997, rok po rozvode, Diana zomrela pri autonehode v Paríži. Kráľovná bola na dovolenke so svojou početnou rodinou v Balmorale. Dianini dvaja synovia s Charlesom - princovia William a Harry - chceli navštíviť kostol, a tak ich kráľovná a vojvoda z Edinburghu vzali ešte v to ráno. Potom päť dní kráľovná a vojvoda chránili svojich vnukov pred silným záujmom tlače tým, že ich držali v Balmorale, kde mohli v súkromí smútiť, ale stiahnutie sa do ústrania kráľovskej rodiny a nevyvesenie vlajky na pol žrde nad Buckinghamským palácom spôsobilo verejné pobúrenie. Kráľovná pod tlakom nepriateľskej reakcie súhlasila s návratom do Londýna a priamym televíznym prenosom 5. septembra, deň pred Dianiným pohrebom. Vo vysielaní vyjadrila obdiv k Diane a jej pocitom „ako babičky“ k obom princom.
Zlaté jubileum
náhľad|225x225pixelů|Alžbeta pozdravuje zamestnancov [[National Aeronautics and Space Administration|NASA v Goddardovom centre pre vesmírne lety v Marylande, máj 2007|alt=]] V roku 2002 si Alžbeta pripísala svoje Zlaté jubileum. Jej sestra a matka zomreli vo februári a v marci, a médiá špekulovali, či bude jubileum úspechom alebo neúspechom. Opäť podstúpila rozsiahlu prehliadku svojich území. Rovnako ako v roku 1977 sa konali pouličné zábavy a spomienkové akcie a na počesť tejto príležitosti boli pomenované pamätníky. Každý deň trojdňovej hlavnej oslavy jubilea v Londýne sa zúčastnilo milión ľudí a nadšenie verejnosti pre kráľovnú bolo väčšie, ako mnohí novinári očakávali.
Aj keď bola kráľovná v priebehu celého života zdravá, v roku 2003 podstúpila operáciu oboch kolien. V októbri 2006 nestihla otvorenie nového Emirates Stadium, pretože mala natiahnutý chrbtový sval, ktorý ju trápil od leta.
V máji 2007 The Daily Telegraph s odvolaním sa na nemenované zdroje uviedol, že kráľovná bola „podráždená a frustrovaná“ politikou britského premiéra Tonyho Blaira, že má obavy, že britské ozbrojené sily sú preťažené v Iraku a Afganistane. Údajne však mala obdivovať Blairovo úsilie o dosiahnutie mieru v Severnom Írsku. Stala sa prvou britskou panovníčkou, ktorá v novembri 2007 oslávila výročie diamantovej svadby. Dňa 20. marca 2008 sa v Írskom kostole sv. Patrika v Armaghu zúčastnila prvej kráľovskej bohoslužby mimo Anglicka a Walesu.
Alžbeta II. na Slovensku
23. októbra 2008 Alžbeta spolu s manželom Filipom, vojvodom z Edinburghu, pricestovali na Slovensko. Ešte v roku 2006 ich pozval vtedajší slovenský prezident Ivan Gašparovič. Ich prvé kroky viedli do Prezidentského paláca. Na ďalší deň kráľovský pár odletel do Vysokých Tatier. Bodkou za návštevou Slovenska bola účasť na úvodnej časti priateľského hokejového stretnutia medzi HK Aquacity ŠKP Poprad a Guildorf Flames Ice Hockey Club, kde úvodné buly vhodila kráľovná spoločne so slovenským prezidentom Ivanom Gašparovičom. 24. októbra odleteli z popradského letiska späť domov.
Diamantové jubileum a dĺžka života
Alžbeta vystúpila v roku 2010 na Valnom zhromaždení OSN druhýkrát, opäť ako kráľovná všetkých území Commonwealthu a hlava Commonwealthu. Počas svojej návštevy New Yorku, ktorá nasledovala po prehliadke Kanady, oficiálne otvorila pamätnú záhradu pre britské obete útokov z 11. septembra. 11-dňová návšteva kráľovnej v Austrálii v októbri 2011 bola jej 16. návštevou v krajine od roku 1954. Na pozvanie írskej prezidentky Mary McAleeseovej uskutočnila v máji 2011 prvú štátnu návštevu britskej panovníčky v Írskej republike. náhľad|Návšteva [[Birmingham|Birminghamu v júli 2012 v rámci jej turné Diamantového jubilea]] Kráľovnino diamantové jubileum v roku 2012 znamenalo 60 rokov na tróne a oslavy sa konali v jej územiach, širšom Commonwealthe i mimo neho. V správe zverejnenej v deň nástupu na trón Alžbeta napísala:"V tomto špeciálnom roku, kedy sa znovu venujem vašim službám, dúfam, že si všetci pripomenieme silu spolupatričnosti a zjednocujúcu silu rodiny, priateľstva a dobrých susedských vzťahov... Dúfam tiež, že tento jubilejný rok bude časom, keď budeme ďakovať za veľký pokrok, ktorý sme dosiahli od roku 1952, a keď sa budeme tešiť na budúcnosť s čistou hlavou a vrelým srdcom."S manželom podnikli rozsiahle turné po Spojenom kráľovstve, zatiaľ čo jej deti a vnúčatá sa v jej mene vydali na kráľovské cesty po iných štátoch Commonwealthu. 4. júna boli po celom svete rozsvietené jubilejné majáky. V novembri kráľovná a jej manžel oslávili svoje modré zafírové výročie svadby (65.). 18. decembra sa stala prvou britskou panovníčkou, ktorá sa zúčastnila mierového zasadnutia vlády od čias Juraja III. v roku 1781.
Verejná mienka a osobnosť
Keďže Alžbeta poskytovala rozhovory zriedka, o jej osobných pocitoch sa vie len málo. Ako ústavná panovníčka na verejných fórach nevyjadrovala svoje vlastné politické názory. Mala hlboký zmysel pre náboženské a občianske povinnosti a svoju korunovačnú prísahu brala vážne. Okrem svojej oficiálnej náboženskej úlohy hlavy anglikánskej cirkvi bola členkou tejto cirkvi a tiež škótskej národnej cirkvi. Preukázala podporu medzináboženských vzťahov a stretla sa s vodcami iných cirkví a náboženstiev vrátane piatich pápežov: Piom XII., Jánom XXIII., Jánom Pavlom II., Benediktom XVI. a Františkom.
Bola patrónkou viac ako 600 organizácií a charít. Nadácia Charities Aid Foundation odhadla, že Alžbeta počas svojej vlády pomohla vyzbierať viac ako 1,4 miliardy libier na jej patronáty. Medzi jej hlavné záujmy vo voľnom čase patrilo jazdectvo a psy, najmä jej Welsh Corgi Pembroke.
Úmrtie
Alžbeta II. zomrela popoludní, 8. septembra 2022 na zámku Balmoral v Škótsku. Novým kráľom sa automaticky stal jej syn Charles, ktorý oznámil, že bude panovať ako Karol III.
Zámok Veltrusy
Zámok Veltrusy je národná kultúrna pamiatka, ktorá sa nachádza v tesnej blízkosti mesta Veltrusy, približne severne od Prahy.
Dejiny
Zámok Veltrusy je významné dielo vrcholného baroka z 1. polovice 18. storočia. Jeho autorom je významný pražský architekt talianskeho pôvodu Giovanni Battista Alliprandi. Staviteľom bol Václav Antonín Chotek (1674 – 1754), miestodržiteľ v Čechách, vo svojej dobe jediný žijúci príslušník tohto starého českého šľachtického rodu.
Zámok (pôvodne len letohrádok, neskôr významne rozšírený) tvorí oválne jadro, ku ktorému radiálne priliehajú nižšie krídla, usporiadané do tvaru písmena X. Na severnej strane k nemu prilieha čestný dvor, ktorý uzatvárajú alegorické sochy dvanástich mesiacov a štyroch ročných období.
V interiéroch prevláda móda barokového a rokokového bývania českej šľachty vo vidieckom sídle. V prízemí zámku sa nachádza tzv. Salla terrena a mimoriadne zachované „Mušľové izby“.
Až do roku 1945 bol zámok nepretržite v majetku Chotkovcov z Chotkova a Vojnína.
V roku 1754 sa uskutočnil v zámockých a parkových priestoroch prvý vzorkový veľtrh na svete za účasti panovníčky Márie Terézie a Františka I. Štefana Lotrinského.
Park
Zámok Veltrusy je zakomponovaný do urbanistického pojatia prírodne-krajinárskeho parku s dnes už vzácne dochovanou koncepciou tzv. „Okrasného statku“. Patrí medzi najstaršie v Európe.
Architektúra
V duchu „pastierskeho romantizmu“ sa v parku striedali v malebných krajinných scenériách háje, lúky, záhrady, polia a aleje s mnohými účelovými, ozdobnými i kulisovými stavbami, z ktorých niektoré sa dochovali dodnes, ostatné postupne zanikli. Klasicisticko-empírovú parkovú architektúru dnes tvorí Pavilón Márie Terézie, Laudonov pavilon, Pavilón Priateľov vidieka a záhrad, Jindřichov templ, socha boha Marta, socha sfingy s mostom, umelá ruina, pseudogotická stavba Červený mlyn a niekoľko mostíkov. V tejto koncepcii je veltruský zámocký areál unikátny nielen na území Česka, ale i v Európe.
Súčasná ponuka
V roku 2002 bol zámocký areál vo Veltrusoch značne zničený povodňou a teraz je v celkovej rekonštrukcii.
Viktor Timura
PhDr. Viktor Timura, CSc., plk. v. v. (* 14. apríl 1938, Gregorovce) je slovenský filozof, ktorý sa venuje najmä výskumu dejín slovenského filozofického myslenia.
Životopis
V rokoch 1953 – 56 študoval na Vojenskej škole Jana Žižku v Bratislave, 1956 – 59 vo Vojenskom učilišti v Lipníku nad Bečvou a vo Vyškove na Morave. Po absolvovaní školy bol príslušníkom výsadkového vojska v Prešove, Holešove a v Prostějove.
V rokoch 1967 – 71 študoval v Prahe a v Bratislave filozofiu, estetiku, teóriu a dejiny kultúry a umenia.
Premlčanie
Premlčanie, ako právny inštitút, je následok kvalifikovaného uplynutia času, ktoré spôsobuje zánik súdnej vymáhateľnosti práva, z ktorého sa stáva tzv. naturálna obligácia. Na premlčanie súd prihliada len na námietku protistrany. To znamená že aj premlčané právo je možné súdne vymôcť, ak sa protistrana premlčania nedovolá, a takéto plnenie nie je bezdôvodným obohatením. Pokiaľ nie je v konkrétnych prípadoch ustanovené inak, premlčacia doba v občianskom práve je 3 roky a v obchodnom práve 4 roky, pričom je treba rozlišovať aj medzi objektívnou a subjektívnou lehotou.
Viktor Timura
Životopis
V rokoch 1971 – 82 pôsobil v Ústrednom dome armády v Prahe a na odlúčenom pracovisku v Bratislave, 1982 – 92 na historickom pracovisku Personálnej správy Federálneho ministerstva obrany v Bratislave, 1993 – 95 náčelník oddelenia kultúry na Ministerstve obrany Slovenskej republiky, od 1996 pracovník Národného literárneho centra (dnes Literárneho informačného centra v Bratislave).
V odborných časopisoch publikoval štúdie z odboru filozofie, kulturológie, estetiky, od 90. rokov píše literárne kritiky.
Premlčanie
Príklad
(1) Právo na náhradu škody sa premlčí za dva roky odo dňa, keď sa poškodený dozvie o škode a o tom, kto za ňu zodpovedá.
(2) Najneskoršie sa právo na náhradu škody premlčí za tri roky, a ak ide o škodu spôsobenú úmyselne, za desať rokov odo dňa, keď došlo k udalosti, z ktorej škoda vznikla; to neplatí, ak ide o škodu na zdraví.
Viktor Timura
Životopis
V roku 2018 vydal prvé ucelené dielo o tzv. Generácii Všeslávie (tzn. druhá vlna národného obrodenia alebo Kollárovsko-Šafárikovský prúd).
V roku 2023 publikoval rozsiahlu monografiu Generácie obrodenia, v ktorej sa venuje trom národno-obrodeneckým vlnám - bernolákovcom, Generácii Všeslávie a štúrovcom.
Premlčanie
Lehoty
V odseku 1 sa plynutie času viaže na subjektívnu udalosť – keď sa poškodený dozvie o škode – v tomto prípade ide o subjektívny lehotu. V odseku 2 je to naopak – vznik škody je objektívna udalosť, ktorá nastala nezávisle od poškodeného.
Vysvetlenie
Ak sa teda poškodený dozvie o (neúmyselnej) škode napr. až po 5 rokoch, objektívna premlčacia lehota už uplynula. Aj napriek tomu sa však poškodený môže obrátiť na súd so žalobou a ak protistrana (ten, kto škodu spôsobil) nepodá námietku premlčania, súd žalobu uzná a rozhodne o náhrade škody. Ak však protistrana námietku podá, súd ju musí uznať a žalobu zamietne.
Podstatou premlčania je, že slúži ako jeden z občianskoprávnych inštitútov (popri preklúzii a vydržania), pod ktorým sa rozumie kvalifikované uplynutie času, v dôsledku ktorého nárok možno odvrátiť dovolaním sa premlčania.
Právne účinky premlčania nastávajú, ak sú splnené tieto podmienky:
Je výlučne na úvahe a dispozícii dlžníka, či sa premlčania dovolá
Účel premlčania:
Premlčanie a preklúzia
Spoločné znaky:
Rozdielne znaky:
Právne následky, ak veriteľ uplatní právo po uplynutí ustanovenej doby:
Barbados
Barbados (španielsky „bradatý muž“ - buď podľa portugalského Barbados alebo španielskeho Barbudos, oba značiace "fúzači" podľa figovníkov, ktoré tam majú "bradatý" tvar) je ostrovný štát v Karibskom mori. Leží na náveterných ostrovoch Malých Antíl a je lemovaný koralovými útesmi. Najvyšším vrchom je Mount Hillaby. Najväčšie mestá sú Bridgetown, Speightstown, Holetown, St. Lawrence a Oistins. Obyvateľstvo tvoria z 80 % černosi, 16 % mulati a 4 % belosi. 65,3 % sú protestanti, 4,4 % katolíci, 12,8 % ostatní a 17,5 % bez vyznania. Podnebie je príjemné, ale od júna do novembra trvá obdobie hurikánov.
Zákonodarný orgán je ľudová komora (28 miest). Barbados je člen Organizácie Spojených národov, Organizácie amerických štátov, Commonwealthu a CARICOMu.
História
V roku 1518 bol ostrov obsadený Španielmi. V 16. – 17. storočí o územie súperili Španieli, Francúzi a Angličania. Od roku 1627 je britskou, od roku 1655 korunnou kolóniou. Barbados mal rozsiahlu vnútornú autonómiu; jeho parlament (House of Assembly) vznikol v roku 1639 a je tretí najstarší na západnej pologuli. Roku 1951 bolo zavedené všeobecné volebné právo. V rokoch 1958-1962 bol súčasťou federácie Západoindických ostrovov (Západoindická federácia, kolónia Veľkej Británie), ale už v roku 1961 získal vnútornú autonómiu.
Otroctvo bolo zrušené v roku 1834. Štát sa stal v rámci Commonwealthu v roku 1966 nezávislým. V čele stál generálny guvernér, ktorý zastupoval britskú kráľovnú.
30. októbra 2021 sa z Barbadosu stala republika. Po kráľovnej Alžbete II sa hlavou štátu stala dovtedajšia generálna guvernérka, Dame Sandra Mason, zvolená v októbri, sa stala prezidentkou. Štát zostane členom Commonwealthu.
Barbados a Slovensko
Od 14. apríla 1994 diplomatické zastúpenie Slovenskej republiky v Barbadose zaisťuje slovenské veľvyslanectvo Havane (Kuba). Vzájomné vzťahy sú korektné a ich základom je obchodná a hospodárska spolupráca. Vývozné položky tvoria cukor, chemické výrobky a elektronické diely, dovozné stroje, potraviny a stavebný materiál.
Ervín Hrachovina
RNDr. Ervín Hrachovina, CSc. (* 1. august 1958, Bratislava – † 20. február 1990, Bratislava) bol slovenský matematik.
Narodil sa 1. augusta 1958 v Bratislave. V rokoch 1977–1982 študoval na Prírodovedeckej, od roku 1980 na Matematicko-fyzikálnej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave odbor matematika, špecializáciu matematická štatistika. Titul RNDr. získal v roku 1982. V rokoch 1984–1986 absolvoval externú ašpirantúru na Matematicko-fyzikálnej fakulte UK. Vedeckú hodnosť kandidáta fyzikálno-matematických vied získal v roku 1986. Od roku 1982 až do smrti pôsobil (s jednoročným prerušením počas základnej vojenskej služby 1982/83) na Katedre teórie pravdepodobnosti a matematickej štatistiky Matematicko-fyzikálnej fakulty UK v Bratislave, a to v rokoch 1982–1985 ako asistent, od roku 1985 ako odborný asistent. Už ako študent dosiahol úspešné výsledky v matematickej analýze a teórii pravdepodobnosti s ocenením vo fakultných aj celoštátnych súťažiach. Po absolvovaní vysokej školy pokračoval v bádaní v teórii pravdepodobnosti a v ergodickej teórii; z týchto oblastí publikoval vedecké práce. Zaoberal sa aj aplikačnými aspektmi matematickej štatistiky, spolupracoval s priemyselnými a energetickými podnikmi a inštitúciami (potravinársky priemysel, jadrová energetika). Zomrel nečakane 20. februára 1990 v Bratislave.
NGC 6025
NGC 6025 je otvorená hviezdokopa v súhvezdí Južný trojuholník, ktorú objavil Nicolas Louis de Lacaille v roku 1751.
Katarína Aragónska
Katarína Aragónska (* 16. december 1485, Alcalá de Henares – † 7. január 1536, Kimbolton Huntingdonshire) bola španielska infantka (infantka Catalina de Aragón y Castilla alebo Infanta Catalina de Trastámara y Trastámara).
NGC 6025
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 5,1.
Katarína Aragónska
Svojím prvým sobášom s Arturom, waleským princom, synom Henricha VII., získala titul princezná waleská. Po Arturovej smrti sa vydala za jeho brata, Henricha VIII., a tak sa v rokoch 1509 až 1533 stala anglickou kráľovnou. Po tajnom sobáši Henricha VIII. s Annou Boleynovou bola odstránená z verejného života. Katarína odmietla akceptovať Henricha ako najvyššiu hlavu cirkvi v Anglicku a naďalej sa až do svojej smrti považovala za právoplatnú kráľovu manželku a kráľovnú Anglicka.
Detstvo (1485 – 1501)
Katarína sa narodila* v arcibiskupskom paláci v Alcalá de Henares v Madride v noci 16. decembra 1485 ako najmladšie dieťa kráľa Ferdinanda II. Aragónskeho a kráľovny Izabely I. Kastílskej. Katarína bola nižšej postavy, mala dlhé zlatohnedé vlasy a okrúhlu tvár s modrými očami a peknú pleť. Vďaka svojej prastarej mame Kataríne Lancasterovej, podľa ktorej je pomenovaná, bola potomkom anglického kráľovského rodu a jej pra-prastará mama Filipa Lancasterová bola dcérou Jána z Gentu a vnučkou Eduarda III. z Anglicka. V dôsledku týchto príbuzenstiev bola sesternicou z tretieho kolena pre svojho svokra, Henricha VII. a sesternicou zo štvrtého kolena pre svoju svokru, Alžbetu z Yorku.
Na Katarínine vzdelanie dohliadal jej učiteľ, Alessandro Geraldini, rehoľný klerik. Katarína študovala náboženstvo, klasiku, románsku históriu, cirkevné a civilné právo. Mala silnú náboženskú výchovu. Naučila sa rozprávať, čítať aj písať v španielčine a latinčine a rozprávať vedela po francúzsky a grécky. Tiež ju učili domácim zručnostiam – vedela vyšívať, háčkovať, zaujímala sa o hudbu aj tanec. Veľký učenec neskôr povedal, že Katarína „miluje dobrú literatúru, ktorú s úspechom študovala už od detstva“.
Dôvody pre Katarínin sobáš s Arturom
Už od raného detstva bola považovaná za vhodnú manželku pre Artura, waleského princa, staršieho syna Henricha VII. a následníčku trónu pre jej pôvod, ktorý mala po matke, kráľovnej Izabele I. Kastílskej. Prostredníctvo svojej matky mala silnejší legitímny nárok na anglický trón cez dve prvé manželky Jána Gaunta, prvého vojvodu z Lancasteru, Blanche z Lancasteru a španielsku infantku Constance Kastílsku, prostredníctvom ktorých Ján dúfal v získanie kastílskej koruny. Na druhej strane Henrich VII. z Anglicka bol potomok Jána Gaunta a jeho tretej manželky Kataríny Swynfordovej, ktorých deti sa narodili mimo manželstva a boli zlegalizovaní až po smrti Constance a svadbe Jána s Katarínou. Deti Jána a Kataríny po ich legalizáciu neboli oprávnení dediči anglického trónu. Z tohto dôvodu neboli tudorovskí monarchovia akceptovaní všetkými európskymi kráľovstvami. V tom čase bola Trastamaraská dynastia veľmi významnou, takže spojenectvo Kataríny a Artura by potvrdilo tudorovský rod v očiach európskych kráľovských rodín a posilnilo právo Tudorovcov na anglický trón prostredníctvo pôvodu Kataríny Aragónskej. Ich mužský potomok by mal nesporný nárok na trón. Dvojica bola 19. mája 1499 zosobášená spôsobom, aký bol v tých časoch bežný – každý mal svadbu vo svojej rodnej zemi, pričom ženích, resp. nevesta, boli zastúpení niekým iným.
Manželka a vdova Artura
thumb|left|Katarína ako mladá vdova Pár sa osobne stretol až 4. novembra na Dogmersfielde v Hampshire. Všeobecne je veľmi málo známe, aké boli ich prvé pocity na stretnutí, ale Artur napísal Kataríninim rodičom, že bude „verný a milujúci manžel“ a svojím rodičom povedal, že bol nesmierne šťastný, keď „zbadal tvár svojej milej nevesty“. Mladomanželia však zistili, že neboli schopní komunikácie, pokým sa nenaučili rozličné výslovnosti latinčiny. O desať dní neskôr, 14. novembra 1501 boli oficiálne zosobášení v Katedrále svätého Pavla. Katarína, ako waleská princezná, prijala svoje osobné motto a svoj osobný symbol – korunovačné granátové jablko. Thomas More napísal o jej príchode do Anglicka:
Artur bol poslaný na Hrad Ludlow na waleské hranice, aby predsedal Rade Walesu a Marchesu (the Council of Wales and the Marches), čo bolo jeho povinnosťou ako waleského princa a jeho nevesta išla s ním. O niekoľko mesiacov neskôr, obidvaja vážne ochoreli vysoko nákazlivým ochorením vírusového pôvodu, známe ako Sweating sickness (alebo English sweate; latinsky sudor anglicus), ktorému v priebehu niekoľkých epidémií podľahlo niekoľko tisíc ľudí. Nakoniec Artur chorobe podľahol a zomrel 2. apríla 1502. Niektorí historici sa však domnievajú, že zomrel na tuberkulózu alebo mor. Katarína skoro tiež zomrela, no podarilo sa jej uzdraviť a stala sa vdovou.
Od tohto momentu čelil Henrich VII. výzve, aby vrátil Katarínino veno jej otcovi. Aby sa predišlo komplikáciám, dohodol sa ďalší sobáš – Katarína sa mala vydať za mladšieho syna Henricha VII., teda za Henricha, vojvodu z Yorku, ktorý bol o päť rokov mladší ako Katarína. Smrť Kataríninej matky však spôsobila, že Katarína už ako nevesta nebola taká cenná. Manželstvo s Henrichom bolo údajne odložené, pokým mladý princ nebude dosť starý na sobáš. Katarína zatiaľ žila na Durham House v Londýne. Niektoré z jej listov adresovaných jej otcovi sa dodnes zachovali.
Manželstvo s Arturovým bratom záviselo pre veľmi blízke príbuzenské vzťahy na pápežovom povolení. Katarína dosvedčila, že manželstvo s Arturom nikdy nebolo naplnené, a tak im dal pápež dišpenz.
Anglická kráľovná (1509 – 1533)
right|150px|thumb|Drevorezba zo 16. storočia, ktorá zobrazuje korunováciu Kataríny a [[Henrich VIII.|Henricha. Nad nimi je vidieť ich heraldické znaky – tudorovskú ružu a granátové jablko z Granady]] Katarínina druhá svadba sa konala 11. júna 1509, sedem rokov po smrti princa Artura. S Henrichom mali súkromný obrad v greenwichskom kostole.
Korunovácia
V sobotu 23. júna sa konal tradičný sprievod v predvečer korunovácie vo Westminsteri, ktorý vítal veľký a nadšený dav. Ako bolo zvykom, manželia strávili predkorunovačnú noc v londýnskom Toweri. V nedeľu, 24. júna 1509, boli Henrich VIII. a Katarína Aragónska pomazaní a korunovaní arcibiskupom z Canterbury v Westminster Abbey. Po korunovácii nasledovala hostina vo Westminster Hall. Na počesť korunovácie bolo pasovaných veľa nových rytierov.
Katarínine tehotenstvá a deti
Katarínin prvý syn, Henrich, vojvoda z Cornwallu, sa narodil v roku 1511 na Nový rok. Žil však len 52 dní. O dva roky neskôr (v roku 1513) bola Katarína opäť tehotná. V tom čase musel Henrich VIII. odísť do Francúzska na vojenské ťaženie, a tak ju určil regentkou pre prípad jeho smrti. Keď Škóti zaútočili, boli porazení v bitke na Floddenskom poli. Keď sa Henrich vrátil z Francúzska, Katarína prišla o ďalšieho syna. Ten sa narodil buď mŕtvy, alebo zomrel krátko po pôrode. V roku 1514 porodila ďalšie mŕtve dieťa, opäť to bol syn. 18. februára 1516 porodila Katarína zdravé dievča. Pomenovali ju Mária a tri dni po pôrode ju pokrstili v kostole The Church of Observant Friars. Krstiny sprevádzal veľký obrad. V roku 1517 Katarína potratila a o rok neskôr (1518) naposledy otehotnela a v novembri toho roku sa jej narodila dcéra, ktorá však bola veľmi slabá a o niekoľko dní zomrela. Dovedna bola Katarína tehotná šesťkrát.
Neskoršie vzdelanie
Katarínino náboženské zanietenie rástlo s jej vekom, rovnako ako jej záujem o vzdelanie. Pokračovala v rozširovaní svojich vedomostí a tiež sa starala o vzdelanie svojej dcéry. Vzdelanie sa v tej dobe stalo medzi ženami módnou záležitosťou, čiastočný vplyv na tom mala aj Katarína. Katarína tiež niekoľkokrát darovala veľké finančné dary mnohým univerzitám. Henrich VIII. však stále považoval mužského dediča za nutnosť. Tudorovský rod bol nový a jeho legitimita mohla byť ešte preverovaná. Dlhá občianska vojna (prebiehajúca v rokoch 11351154) bola vedená práve ženou, cisárovnou Maud, ktorá zdedila trón. Katastrofy občianskej vojny mali ľudia ešte v čerstvej pamäti aj z Vojny ruží.
V roku 1520, Katarínin synovec Karol V., cisár svätej ríše rímskej navštívil Anglicko a Katarína naliehala na Henricha, aby s ním uzavrel spojenectvo, skôr ako tak spraví s Francúzskom. Hneď po jeho odchode, Katarína sprevádzala Henricha do Francúzska na slávnostnú návštevu Františka I. V priebehu dvoch rokov bola vyhlásená vojna proti Francúzsku a cisár opäť navštívil Anglicko, kde sa začali chystať plány na jeho zásnuby s Kataríninou dcérou Máriou.
Kráľova snaha o rozvod
left|thumb|Katarínin portrét z rokov 1525 – 1526 V roku 1525 sa Henrich VIII. zamiloval do Anny Boleynovej, dvornej dámy kráľovnej Kataríny, ktorá bola bola o 10 až 17 rokov mladšia ako Henrich. Henrich ju začal pozorovať. V tom čase už Katarína nebola schopná podstúpiť ďalšie tehotenstvo. Henrich začal veriť, že jeho manželstvo bolo prekliate a hľadal potvrdenie o tom v Biblii, ktorá hovorila, že ak sa muž ožení s bratovou manželkou, bude toto manželstvo bezdetné. Ak Katarína klamala, keď tvrdila, že jej manželstvo s Arturom nebolo naplnené, znamená to, že ich manželstvo bolo v očiach Boha hriechom. Je možné, že myšlienku rozvodu navrhol Henrich oveľa skôr ako prišiel s touto teóriou. Je viac než isté, že celá táto jeho snaha bola podmienená túžbou po synovi. Pred nástupom Henrichovho otca, Henricha VII., na trón, Anglicko ničila občianska vojna medzi súperiacimi rodmi o anglickú korunu a Henrich možno chcel podobným udalostiam predísť. Čoskoro sa dostala na verejnosť Henrichova túžba anulovať manželstvo. Katarína nesúhlasila, keď jej bolo navrhnuté, aby ticho odišla do kláštora a tvrdila:
Henrich postavil svoju nádej na odvolanie sa na Svätú stolicu, kde pôsobil nezávislý kardinál Thomas Wolsey, ktorému Henrich nepovedal nič zo svojich plánov. William Knight, kráľov tajomník, bol vyslaný k pápežovi Klementovi VII. žiadať anulovanie manželstva na základe toho, že vydanie povolenia pápeža Júliusa II. bolo založené na nepravdivých informáciach.
Vzhľadom k tomu, že pápež bol v tomto čase väzňom Kataríninho synovca cisára Karola V., čo nasledovalo po plienení Ríma jeho žoldniermi v máji roku 1527, Knight mal problémy, keď sa k pápežovi chcel dostať. Nakoniec sa Henrichov veľvyslanec musel vrátiť späť do Anglicka bez toho, aby splnil úlohu. Henrich VIII. teraz nemal inú možnosť, ako dať celú záležitosť do rúk Thomasovi Wolseyovi, a ten sa snažil urobiť všetko preto, aby dosiahol Henrichov rozvod. Wolsey zašiel tak ďaleko, že zvolal cirkevný súd v Anglicku.
Pápež nemal v úmysle povoliť rozhodnutie dosiahnuté v Anglicku a jeho pápežský vyslanec bol odvolaný. Ako veľmi bol pápež ovplyvnený Karolom V., je ťažké povedať, ale je jasné, že Henrich videl, že bolo málo pravdepodobné, že pápež dovolí anulovanie jeho manželstva s cisárovou tetou. Pápež zakázal Henrichovi znovu sa oženiť pred rozhodnutím z Ríma. Wolsey bol neúspešný a bol prepustený z verejného úradu v roku 1529. Wolsey potom začal plánovať tajné sprisahanie dostať Annu Boleynovú do exilu, a preto sa spojil s pápežom. Keď bolo sprisahanie odhalené, Henrich nariadil zatknúť Wolsey a, keby ten nezomrel v roku 1530 na smrteľnú chorobu, bol by popravený za zradu. O rok neskôr bola Katarína vyhnaná z kráľovského dvora a jej staré komnaty dal kráľ Anne Boleynovej. Keď zomrel Canterburyský arcibiskup William Warham, boleynovský rodinný kňaz, Thomas Cranmer, obsadil jeho miesto.
Keď sa Henrich rozhodol anulovať jeho manželstvo s Katarínou, John Fisher sa stal Kataríninym najspoľahlivejším poradcom a jeden z jej podporovateľov. Objavil sa v delegácií kráľovského dvora v jej mene, kde šokoval ľudí úprimnosťou svojej reči a vyhlásením, že rovnako ako Ján Krstiteľ je ochotný zomrieť v prospech nerozlúčenia manželstva. Henrich bol týmto tak rozčúlený, že napísala dlhú reč vyslancovi ako odpoveď na Fischerovu reč. Fischerova kópia listu stále existuje. Ďalšími ľuďmi, ktorí podporovali Katarínu v tejto veci, boli Thomas More, Mária Tudorová (manželka Ľudovíta XII.) a sestra Henricha VIII., Martin Luther, Maria de Salinas, Karol V., nemecký panovník a pápež Pavol III.
Posledné roky 1533 – 1536
Po návrate do Doveru zo stretnutia s francúzskym kráľom František I. v Calais, sa Henrich v januári 1533 oženil s Annou Boleynovou. Ich sobáš bol tajný a Anna bola v tom čase už tehotná.
23. mája 1533 Thomas Cranmer, člen špeciálneho súdu, prijal na Dunstable Priory zákon, ktorým vyhlásil Henrichovho manželstvo s Katarínou za nezákonné. O päť dní neskôr, 28. mája 1533, Cranmer vyhlásil Henrichove manželstvo s Annou za právoplatné.
V roku 1535 bola odvedená na poškodený a vzdialený hrad Kimbolton Castle. Zavrela sa do jednej izby, ktorú opustila len keď išla na omšu a väčšinu času držala pôst. Mala dovolené prijímať občasné návštevy, no mala prísny zákaz vidieť svoju dcéru Máriu. Takisto mali zakázané spolu komunikovať, ale Katarínini blízki ľudia dopravovali listy medzi matkou a dcérou. Henrich obom ponúkol lepšie bývanie a vzájomnú spoločnosť, ak uznajú Annu Boleynovú za jeho novú kráľovnú. To však nikdy nespravili.
Koncom decembra 1535 Katarína cítila, že zomiera, a preto spísala svoju poslednú vôľu. Napísala list svojmu synovcovi, cisárovi Karolovi V., v ktorom žiadala o ochranu svojej dcéry. Potom napísala posledný list aj Henrichovi, svojmu drahému pánovi a manželovi:
thumb|Hrob Kataríny Aragónskej v peterboroughskej katedrále Katarína zomrela 7. januára 1536 na Kimbolton Castle. Nasledujúci deň zastihla spáva o jej smrti kráľa. Povesti hovorili, že Katarína bola otrávená Annou alebo Henrichom, prípadne oboma. Anna sa totiž pri viacerých príležitostiach vyhrážala smrťou Kataríne aj Márii. Povesti začali vznikať po Kataríninom balzamovaní, kedy jej na srdci našli čierny nádor, ktorý podľa vtedajších ľudí mohol byť spôsobený otravou. Súčasní lekárski odborníci sa zhodujú, že zafarbenie srdca nebolo spôsobené otravou, ale rakovinou, ktorú v tých dobách ešte nevedeli diagnostikovať. Katarínu pochovali v peterboroughskej katedrále s obradom pre Vdovu – Waleskú princeznú, nie kráľovnú. Henrich sa pohrebu nezúčastnil a Kataríninej dcére Márii tiež nedovolil zúčastniť sa.
Dedičstvo a pamiatka
náhľad|Katarínina dcéra [[Mária I.|Mária]] Za vlády jej dcéry, Márie I., bolo jej manželstvo s Henrichom vyhlásené za dobré a zákonné. Katarínina dcéra, kráľovná Mária I. tiež objednala niekoľko obrazov svojej matky. Po Kataríninej smrti bolo teda namaľovaných niekoľko jej obrazov, najmä s témou jej prejavu.
Jej hrob v peterboroughskej katedrále je možné navštíviť a celoročne je ozdobený kvetmi alebo granátovými jablkami, jej heraldickým znakom. Na hrobe je napísaný titul Katarína, anglická kráľovná.
V 20. storočí dala Mária Tecková zrekonštruovať jej hrob a v súčasnosti sa tam nachádzajú plakety označujúce Katarínu ako anglickú kráľovnú. Každý rok sa v peterboroughskej katedrále koná bohoslužba na jej pamiatku. Na bohoslužbe pripomínajúcej 470. výročie jej smrti sa zúčastnil aj španielsky veľvyslanec v Británii. Bohoslužba začínala sprievodom, ktorý viedol starosta, v peterbourghskej radnice a pozvaní hostia potom spolu pochodovali cestou. Predtým než vstúpili do katedrály, žiaci z kráľovskej školy hrali na hudobných nástrojoch a trubači ohlasovali začiatok sprievodu. Keď hostia vstúpili do katedrály, začala hrať hudba zo zrekonštruovaného organu. Po bohoslužbe si hostia prezerali portréty Kataríny Aragónskej namaľované deťmi z miestnej školy pre umelecké súťaže, ktoré potom veľvyslanec vyhodnotil.
Umenie o Kataríne Aragónskej
William Shakespeare ju opisuje ako „Kráľovnú pozemských kráľovien“. Katarínini súčasníci hovorili, že bola „milovaná viac, než ktorákoľvek kráľovná, aká kedy vládla“. V priebehu niekoľkých rokov jej bolo venovaných mnoho umeleckých a kultúrnych diel. Počas niekoľkých rokov bolo o nej napísaných veľa kníh alebo ju spomínali, vrátane diela, ktoré napísal Henrich VIII., Green groweth the holly. Henrich toto dielo napísal o nej a pre ňu. Juan Luís Vives jej venoval dielo Vzdelanie kresťanských žien (The Education of Christian Women).
Katarínu Aragónsku tiež veľakrát stvárnili vo filme, televízii, divadelných hrách, knihách a ďalších publikačných dielach, čo malo za následok, že zostala známa aj v pamäti obyčajných ľudí. Nikdy však nebol natočený film alebo televízny seriál, kde by jej osoba bola stvárnená ako hlavná postava, aj keď diskutabilnou výnimkou je prvý diel seriálu Šesť žien Henrich VIII. (The Six Wives of Henry VIII), ktorého dej je rozprávaný z jej uhla pohľadu a kde ju stvárnila Annette Crosbie. Tiež existuje veľmi veľa románov, piesní aj básní, ktoré zobrazujú jej život.
Malá Lhota (okres Blansko)
Malá Lhota je obec v Česku v okrese Blansko v Juhomoravskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 138 obyvateľov, z toho 63 mužov a 75 žien, pričom priemerný vek v obci bol 42,9 roka (muži 43,2 roka, ženy 42,6 roka).
Katarína Aragónska
Knihy
Osoba Kataríny ako hlavná postava sa vyskytuje v dielach:
Katarínina osoba sa objavila aj vo vedľajších úlohách v dielach:
Dávod
Dávod je obec v Maďarsku v Báčsko-malokumánskej župe v Bajskom okrese.
Má rozlohu 6 921 ha a žije tu obyvateľov.
Zmiešaná ekonomika
Zmiešaná ekonomika je v súčasnosti najbežnejší druh ekonomiky. Trhový mechanizmus sa zakladá na slobodnej podnikateľskej činnosti, voľnej súťaži a cenotvorbe a na prevládajúcom vlastníctve, pričom štát zasahuje a usmerňuje chod ekonomiky. Štát zostáva významným vlastníkom predovšetkým strategických podnikov, ako aj neziskových organizácií.
NGC 702
NGC 702 (tiež Arp 75) je špirálová galaxia v súhvezdí Veľryba, ktorú objavil britsko-nemecký astronóm William Herschel 20. septembra 1784. Halton Arp ju zaradil do svojho katalógu podivných galaxií medzi špirálové galaxie s malým sprievodcom s veľkou plošnou jasnosťou.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 13,1.
Ekonomická koordinácia
Ekonomická koordinácia je riadenie, ovládanie a organizovanie ekonomiky.
Spôsoby ekonomickej koordinácie:
Zoznam kultúrnych pamiatok v okrese Sabinov
thumb|Okres Sabinov
V okrese Sabinov sa nachádza 137 kultúrnych pamiatok. Nasleduje zoznam jednotlivých zoznamoch pamiatok podľa obcí.
Medené Hámre
náhľad|Pohľad na časť areálu Medených Hámrov; vpravo v pozadí Kaplnka svätého Michala|276x276bod Medené Hámre je názov bývalej osady v katastri obce Borinka v okrese Malacky. Malebná oblasť, dnes známa ako turistická lokalita a cieľ vychádzok takmer uprostred Devínskych Karpát, nesie svoje pomenovanie podľa niekdajšieho výrobného podniku na spracovanie medi, ktorý ju preslávil v blízkom i vzdialenejšom okolí.
Dejiny
Na industriálnej mape Slovenska zaujímala oblasť Bratislavy a jej okolia významné miesto. Okrem samotného mesta sa výrobné závody nachádzali aj v jeho okolí. Na svoju činnosť využívali prírodné zdroje, ktoré poskytovali neďaleké hory Malých Karpát. Významnou priemyselnou zónou sa stala napr. Mlynská dolina, kde vznikla sústava mlynov využívajúcich na svoju prevádzku energiu dolinou pretekajúceho potoka Vydrica. Nemenej významnou lokalitou bolo západnejšie ležiace údolie zvané Prepadlé (Maygraben), ktorým pretekal Stupavský potok.
Na tomto území vznikli už v dvadsiatych rokoch 18. storočia výrobné prevádzky na spracovanie medi a medikováčske dielne. Tie sa zameriavali na výrobu medeného riadu a iných výrobkov z tejto suroviny.
Za ich zrodom stál senátor, prešporský mešťanosta a mediarsky majster (Kupferhammerschmiedt) Johann Mayer, ktorý tu so súhlasom Pálffyovcov, vlastníkov pajštúnsko-stupavského panstva, vybudoval výrobné prevádzky, hámre, dodávajúce na trh okrem hotových výrobkov z medeného kovu aj medené polotovary. Hámor, okrem toho, že spracúval medený šrot, využval aj medenú surovinu dovážanú z Tirolska a okolia Viedne. Podľa údajov z diela Commentarium de rebus Ungaricis Libri XIII od významného uhorského historika Gabriela Kolinoviča Šenkvického (1698 - 1770) hámor začal pracovať v roku 1719.
Vo vedení hámrov sa striedali ďalší členovia rodiny Mayerovcov: Johannov syn Johann Michael, Josef, Leopold a Ignác. O posledne zmieňovanom Ignácovi Mayerovi, v písomných prameňoch známom ako Kupferhammerschmiedt Meister aus Maygraben, sa naposledy dozvedáme v roku 1819. I keď archivnych dokumentov o rodine Mayerovcov nie je veľa, v cechovnom živote Prešporka, podľa záznamov miestneho medikováčskeho cechu, hrali významnú úlohu.
Zlatá éra rozmachu a prosperity medených hámrov v Borinke sa spája s menom Theodora Weisza (1824 - 1883). Po smrti svojho svokra T. E. Madera pokračoval v obchodovaní so železiarskym tovarom. Ako úspešný obchodník a podnikateľ rozšíril svoje záujmy aj mimo Bratislavu a v roku 1858 odkúpil medené hámre v Borinke a pod názvom PAULENSTEINER KUPFERHAMMER UND WALZWERKE THEODOR WEISZ u. ERBEN podnikal.
V osemdesiatych rokoch 19. storočia sa podnik rozšíril prenájmom medeného hámru v obci Píla pri hrade Červený kameň a fungoval pod názvom PAULENSTEINER UND BIEBERSBURGER KUPFERHAMMER u. WALZWERKE THEODOR WEISZ, INHABER LADISLAUS v. WEISZ. V tomto období výrobky z borinských medených hámrov sa stali obľúbenými a vyhľadávanými aj za hranicami monarchie.
Posledným majiteľom podniku bol Theodorov syn Ladislav (1866 - 1938), ktorý ho viedol od roku 1883.
V roku 1930 hámre v Borinke po viac ako dvestoročnej histórii výroby a prosperity zanikli. Výroba bola zastavená a budovy hámrov zbúrané a zrovnané so zemou. Zostali z nich iba zvyšky vodných náhonov vo svahu nad Stupavským potokom, budova tzv. panského domu, prestavaná budova hámorských bytov na koniareň a Kaplnka svätého Michala archanjela. náhľad|Baroková Kaplnka svätého Michala|414x414bod
Súčasnosť
Medené Hámre sú dnes obľúbeným výletným miestom obyvateľov širokého okolia. Prístupné sú asfaltovou cestou ako aj turistickými chodníkmi zo Svätého Jura, bratislavskej Rače ako aj z neďalekej Borinky, príp. Stupavy. Je tu možnosť oddychu pri neveľkej vodnej nádrži, na brehu ktorej na hranolovom podstavci stojí socha svätého Jána Nepomuckého z roku 1731.
Kaplnka svätého Michala archanjela
Dominantnou stavbou Medených Hámrov je baroková Kaplnka svätého Michala archanjela z roku 1743. Iniciátorom výstavby malej sakrálnej stavby pre potreby tunajších obyvateľov a zamestnancov hámrov bol sám zakladateľ hámrov Johann Mayer. O jej vzniku svedčí opis dokumentu, ktorý pri príležitosti posvätenia kaplnky 28. mája 1743 vydal kanonik a prepošt Bratislavskej kapituly Ján Jozef Bajtl. Dokument sa nachádza v archíve stupavskej farnosti:
Po zániku hámrov kaplnka, podobne ako ďalšie objekty, ktoré unikli zbúraniu, chátrala. Pred jej úplným zánikom ju zachránila dôsledná rekonštrukcia v rokoch 1990 - 2003.
Kaplnka predstavuje tereziánsky typ malej vidieckej sakrálnej stavby. Jej dominantným stavebným prvkom je frontónový štít so slnečnými hodinami a drevená vežička s cibuľovou strechou. Pod šindľom pokrytou strechou po obvode stavby obieha rímsa podopieraná na rohoch kaplnky stojacimi pilastrami.
Cesta II. triedy 507 (Slovensko)
'''Cesta II. triedy 507''' je cesta II. triedy na Slovensku dlhá 220,067 km. Začína sa v Gabčíkove a končí v Žiline. Je to najdlhšia cesta II. triedy na Slovensku.
Trnavský kraj
II/507 začína v Gabčíkove križovatkou s II/506 a ďalej sa križuje s III/1421 a III/1427. Cestná komunikácia ďalej pokračuje do obce Vrakúň, kde sa križuje s III/1424. Následne sa pri Dunajskej Strede mimoúrovňovo križuje s I/63, vchádza do Dunajskej Stredy, kde sa križuje s III/1418, II/572 a III/1425. Ďalej pokračuje cez Veľké Dvorníky (III/1425), pokračuje križovatkou s III/1426 a prechádza do okresu Galanta. Tu sa v obci Tomášikovo križuje s III/1354, za Tomášikovom sa križuje s III/1340, prechádza do obce Mostová (III/1356) a Čierny Brod, kde je križovaná III/1336. Ďalej sa križuje s III/1348, pri Galante s I/75, v Galante s III/1341 a po opustení Galanty s I/51 pri Dolnej Strede a mimoúrovňovo s R1. II/507 následne vstupuje do Dolnej Stredy (III/1345), pokračuje do Serede kde sa spája po Šintavu s cestou I/62. II/507 potom prechádza do okresu Hlohovec cez obec Dvorníky (III/1313), križovatkou s III/1314 do Hlohovca. V Hlohovci sa križuje s II/513 a za Hlohovcom s II/514 a s III/1315. Cesta potom prechádza do okresu Piešťany, križuje sa s III/1270 a vchádza do Piešťan. V Banke sa križuje s II/499, neskôr s III/1269 a prechádza do okresu Nové Mesto nad Váhom.