cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Mária Karolína Habsbursko-lotrinská
Svadba a odchod z Rakúska
Mária Karolína sa vydala za neapolsko-sicílskeho kráľa Ferdinanda 7. apríla 1768 vo viedenskom kostole. Obrad sa konal v zastúpení a kráľa Ferdinanda zastupoval brat Márie Karolíny, arcivojvoda Ferdinand. Na druhý deň opustila Rakúsko a vydala sa do Neapolu. Jej odchod spôsobil jej samej aj jej rodine veľký žiaľ. Podľa historických záznamov sa jej najťažšie lúčilo s milovanou sestrou Máriou Antoinettou. Cesta ju veľmi rozrušila, najmä keď prekročila hranice matkinej krajiny a vstúpila do Talianska. Veľkou úľavou pre ňu bolo, že počas poslednej časti cesty do Neapolu ju sprevádzal jej obľúbený brat, arcivojvoda Leopold, ktorý v tom čase vládol v Toskánsku.
12. mája 1768 sa oficiálne vydala za neapolského kráľa Ferdinanda IV. (v Sicílskom kráľovstve vládol ako Ferdinand III.). Svadba sa konala v zámku Caserta, kde dvojica strávila aj svadobnú cestu.
Manželstvo
Svojho manžela nikdy nemilovala. Písala listy matke, v ktorých sa na neho často a s radosťou sťažovala:
"Škaredý, absolútne škaredý princ... aspoňže nesmrdí."
"Myslí si, že je múdry a úžasný; lenže nie je ani jedno, ani druhé."
Pred odchodom jej matka dala radu, že aj keď ho nedokáže milovať, nech sa aspoň hrá, že je ním očarená. Ferdinand bol inteligentný, ale veľmi lenivý a ľahostajný. Mária Karolína využila túto výhodu a pomocou matkinej rady prevzala kontrolu nad kráľovstvom. Prvé mesiace v Neapole boli pre ňu veľmi ťažké a svojej matke napísala list, v ktorom tvrdila, že by radšej umrela, ako tam prežila prvé týždne. Tiež písala, že jej manželstvo je veľmi ťažké. Ťažkosti jej spôsobovala aj miestna etiketa. Podľa predpisov musela nosiť čierne šaty, čo bolo pri vysokých denných teplotách veľmi nepríjemné.
Po čase sa Mária Karolína prestala nad manželstvom trápiť a stala sa veľmi dobrou matkou. Bola veľmi milá aj na ostatných členov rodiny a starostlivo dohliadala na vzdelanie svojich detí.
Kráľovná Neapolsko-sicílska
Neapolská kráľovná bola v rokoch 1771 až 1793 prakticky stále tehotná. Prekonala dokonca svoju matku v počte potomkov. Na svet priviedla 18 detí. Pôrody u nej však prebiehali oveľa horšie než u jej robustnejšej matky.
Mária Karolína zdedila po svojej matke politický rozhľad a inštinkt. Túžila angažovať sa v politických veciach a reformovať štát. Vtedajší dosadený minister Tanucci bol proti tomu, aby sa zapájala do politických záležitostí, a tak kráľovná nemohla nič robiť. Politická scéna zostala nezmenená, ale Mária Karolína sa nechcela vzdať a kráľa si naklonila na svoju stranu, aby sa mohla podieľať na rozhodovaní. Na radu svojho brata Jozefa povolala politika Johna Actona, s ktorým si rozumela – reformy poľnohospodárskeho štátu tak boli konečne uskutočnené.
Jednou z dôverničiek Márie Karolíny sa stala mladá a krásna žena anglického vyslanca v Neapole sira Wiliama Hamiltona – Emma Hamiltonová.
Revolučné roky
Potom prišli revolučné roky. Len čo sa kráľovský pár vrátil z domoviny Márie Karolíny, kde vydávala svoje dve najstaršie dcéry za synov Leopolda II., ovplyvnila Veľká francúzska revolúcia aj Neapol a kráľovná musela dohodnúť tajnú dohodu s Anglickom cez vyslanca v Neapole, Hamiltona. Dohoda znamenala sľub, že ak by priplávali francúzske revolučné lode, bude Anglicko chrániť juhotalianske brehy.
Roku 1793 pristála v Neapoli prvá anglická loď, v čele ktorej stál kapitán Horatio Nelson.
Úhlavná odporkyňa Napoleona I.
right|thumb|150px|Manžel Márie Kristíny – [[Ferdinand I. (Kráľovstvo oboch Sicílií)|Ferdinand I.]]
Mária Karolína pozorovala s napätím boj konzervatívnych európskych mocností s revolučným Francúzskom. Spojené sily Anglicka, Rakúska, Pruska a Ruska ale nezvíťazili. Potom sa do vedenia dostal Korzičan Napoleon Bonaparte. V roku 1796 Napoleon tiahol s armádou do Milána. Vo februári 1798 obsadilo Francúzsko cirkevný štát a ocitli sa priamo na hraniciach Neapolsko-sicílskej monarchie. Oslobodzujúca talianska armáda neuspela a Napoleon postupoval a revolúcia s ním. Už 21. decembra musela kráľovská rodina utiecť na ostrov patriaci kráľovi – Sicíliu. Keď sa za Nelsonovej pomoci podarilo Neapol oslobodiť, stúpenci Napoleona v Neapole boli prísne potrestaní. Neskôr sledovala i z Viedne Napoleonovo správanie a vyhlásila, že „kým žije generál Bonaparte, nebude trvalý pokoj“.
Návrat do Viedne
9. júna 1800 Mária Karolína odcestovala do Viedne. Sprevádzal ju syn Leopold, tri dcéry na vydaj – Mária Kristína, Mária Amália a Mária Antónia, Nelson a manželia Hamiltonovi. 14. augusta dorazili do Viedne. Schönbrunn im poskytol pohodlie a pokojné chvíle s rodinou. Veľakrát bola Viedeň oporou pre členov Habsbursko-lotrinskej dynastie. Naďalej sa však obávala Napoleona a jeho stúpencov.
17. augusta 1802 sa vrátila do svojho kráľovstva. Medzitým sa vzájomné antipatie medzi ňou a cisárom Napoleonom I. zhoršili, čo vyústilo v jej zosadenie z trónu. Kráľ opäť utiekol na Sicíliu a Mária Karolína ho neskôr nasledovala. Dňa 14. júna 1813 opustila 61-ročná kráľovná Sicíliu a odcestovala späť do Viedne, kam prišla po dlhej ceste 2. februára 1814. Ako posledná žijúca dcéra Márie Terézie chcela skonať vo svojom rodisku. Cisár František II. pridelil tete zámok Hetzendorf.
Smrť
8. septembra 1814, tesne pred Viedenským kongresom, kráľovná skonala na zámku, ktorý jej pridelil synovec cisár František II. Nedočkala sa tak vrcholnej porážky svojho nepriateľa Napoleona I. Bonaparta v bitke pri Waterloo. Jej manžel v Neapole nariadil šesťmesačný štátny smútok a neskôr sa oženil so svojou dlhoročnou milenkou, Luciou Migliaccio, princeznou z Parmy.
Potomkovia
Mária Karolína a Ferdinand I. (1751 – 1825) mali spolu osemnásť detí:
Etsaut
Etsaut je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Pyrénées-Atlantiques, v regióne Akvitánsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Dziaržynskaja hara
Dziaržynskaja hara je najvyšší kopec Bieloruska, má nadmorskú výšku 345 m. Nachádza sa v Bieloruských vrchoch, západne od Minska, pri meste Dziaržynsk, v katastri dediny Skirmantava. Pôvodne sa kopec volal Sviataja hara (Святая гара). V roku 1958 bol na počesť sovietskeho revolucionára Felixa Dzeržinského premenovaný na súčasný názov.
Esclagne
Esclagne je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Ariège, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 112 obyvateľov (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
4995 Griffin
4995 Griffin, (4995) 1984 QR je planétka s priemerom 34 km, ktorú objavil Steven Roger Swanson 28. augusta 1984.
The Black Eyed Peas
The Black Eyed Peas je americká hip-hopová skupina. Jej členmi sú rapperi will.i.am, apl.de.ap, Taboo a speváčka Jessica Reynoso. Pôvodne bola skupina alternatívna hip-hopová, avšak časom sa pridali vplyvy žánrov ako R&B, pop či EDM a dance. Hoci bola skupina založená v roku 1995 v Los Angeles, nebola známa až pokým nevydali v roku 2003 tretí štúdiový album Elephunk, ktorý získal veľkú popularitu a predalo sa ho veľké množstvo. Odvtedy skupina predala celosvetovo viac ako 56 miliónov nahrávok. Podľa systému Nielsen SoundScan, je The Black Eyed Peas druhá najpredávanejšia skupina/interpret všetkých čias podľa stiahnutých skladieb s viac ako 42 miliónmi predaní do konca roka 2011.
Počas Grammy Awards 2010 v januári 2010 bola skupina nominovaná na 6 cien Grammy, z ktorých tri vyhrala. V novembri 2010 vydala skupina album The Beginning. Prvé dva single z albumu, „The Time (Dirty Bit)“ a „Just Can’t Get Enough“ sa stali medzinárodnými hitmi a dosiahli 1. miesta v niekoľkých krajinách.
Suur Munamägi
Rozhľadňa na vrchole
thumb|left|Vyhliadková veža na vrchole
Dejiny
Vyhliadková veža, sprvu len o výške necelých 5 metrov, sa začala stavať v roku 1816 pod vedením Friedricha Georga Wilhelma von Struve. V roku 1870 sa začalo so stavbou novej veže, ktorá merala 8 metrov, ale výhľad z nej bol obmedzený okolitými stromami a plošina veže bola príliš malá pre veľký turistický záujem. Preto bola už toho roku postavená nová veža, ktorá merala 12 metrov a bola tak vyššia ako stromy.
Roku 1925 bola miesto staršej veže postavená nová, 17 metrov vysoká; jej drevená konštrukcia však začala hniť, a tak bolo rozhodnuté o stavbe novej železobetónovej veže. Tá bola vystavaná roku 1939 a jej výška bola 25,7 metrov. V roku 1955 sa veža dočkala generálnej opravy, v roku 1969 potom prístavby ďalšieho poschodia na výšku 29,1 metrov a prestavby schodiska.
V rokoch 2004 a 2005 bola vybudovaná nová kaviareň, spevnené cesty z Haanje na vrchol a vykonaná rekonštrukcia veže, v rámci ktorej bol postavený aj výťah. Výdavky na rekonštrukciu boli cca 10 miliónov estónskych korún. Dňa 24. júla 2005 bola veža znovuotvorená pre verejnosť.
Návšteva rozhľadne
Suur Munamägi a rozhľadňa na nej sú navštevované jednak pre samotný fakt, že ide o najvyššiu horu Estónska a pobaltských štátov, jednak pre výborný výhľad do okolitej krajiny. Z rozhľadne je krásny pohľad na dedinu Haanja, väčšinou je dobre vidieť mesto Võru, pri veľmi dobrej viditeľnosti aj Pskov.
Veža je prístupná po schodoch alebo výťahom. Vstup pre dospelých po schodoch je 2,5 eura, výťahom 4 eurá. Pre obyvateľov obce Haanja, predškolské deti a ťažko postihnutých je vstup zdarma, pre žiakov a študentov 1,5 eura za podmienky, že vyjdú po schodoch, pre seniorov 1,5 eura. Za 1 euro je možné si požičať ďalekohľad. Otváracia doba veže je prispôsobená svetelným podmienkam a meniacej sa návštevnosti v priebehu roka.
Príjazdová cesta
Prístup k vrchu je možný z dediny Haanja ( južne od Võru), kde začína turistický chodník na vrchol (asi 15 minút chôdze po miernom zalesnenom svahu). Príjazdová cesta do Haanje vedie pre väčšinu estónskych destinácií cez Võru (z Tallinnu po ceste A202), kde je nutné odbočiť na juh smerom na Haanju a Misso. Pri príchode z Lotyšska po rižskom-pskovskej ceste sa pred Misso odbočuje na sever smerom na Võru, dedina Haanja leží asi na polceste od odbočky do mesta.
Celková príjazdová vzdialenosť z Tallinnu je, z Rigy.
Zaujímavosť
Vo veži sa dá kúpiť poštová známka. Na známke je vyobrazená veža a okolitá krajina. Cena je 5,20 estónskych korún.
Ardee
Mesto leží na rieke Dee, na juhozápad od Dundalku a cca  na severozápad od Droghedy, na križovatke ciest N2, N33, N52, R170 a R171. na západ od mesta prechádza hranica s grófstvom Meath.
Adams
Adams môže byť:
DobroFest
Dobrofest je medzinárodný hudobný festival uskutočňovaný od roku 1992. Festival je venovaný pamiatke Johna Dopyeru, slovenského rodáka a vynálezcu rezofonickej alebo rezonátorovej gitary dobro, ktorý vyrastal až do svojho odchodu do USA, v malej dedinke Dolná Krupá neďaleko Trnavy.
Externé odkazy
www.DobroFest.sk – oficiálna stránka
Michal Tabara
Michal Tabara (* 11. august 1979) je bývalý český profesionálny tenista. Počas svojej kariéry vyhral 1 turnaj ATP v dvojhre a 1 turnaj vo štvorhre.
Tlacotalpan
Tlacotalpan je menšie mesto v Mexiku. Nachádza sa v štáte Veracruz na ľavom brehu rieky Papaloapan v blízkosti jej ústia do Mexického zálivu. V roku 2010 tu žilo 7 600 osôb.
Nezval (priezvisko)
Nezval je české priezvisko. Najčastejšie je v moravských mestách Blansko, Brno a Prostějov.
Tlacotalpan
Od roku 1998 je historické centrum zapísané na zozname svetového dedičstva UNESCO.
Mesto založili španielski osadníci už v polovici 16. storočia. Svojou urbanistickou kompozíciou a architektúrou predstavuje fúziu španielskych a karibských tradícií mimoriadneho významu a kvality. Jeho jedinečný charakter spočíva okrem iného v širokých uliciach skromných domov s pestrými farbami fasád a v množstve vysokých stromov ako na verejných, tak aj súkromných priestranstvách.
Nezval (priezvisko)
Známi nositelia
Pozri v článku Nezval.
Lassen Peak
Lassen Peak je v súčasnosti neaktívna sopka, nachádzajúca sa v Kalifornii, USA v pohorí Kaskádové vrchy. Je to najjužnejšia sopka Kaskádových vrchov a zároveň jedna z dvoch (druhá je Saint Helens), ktoré eruptovali v 20. storočí. Je súčasťou národného parku Lassen Volcanic National Park.
Je pomenovaný po dánskom kováčovi a prospektorovi Petrovi Lassenovi, ktorý sprevádzal výpravy do Kalifornie v časoch „zlatej horúčky“. Lassen Peak je známy aj tým že má najvyššie priemerné ročné úhrny zrážok v južnej časti pohoria. Snehová pokrývka dosahuje až 16 m (niektoré roky až 25 m).
Geológia
Sopečná aktivita v oblasti Lassen Peaku sa datuje na 600 000 rokov vytvorením vulkánu Brokenoff. Počas 400 000 ročnej aktivity sa erupčné centrá presúvali na severnú stenu vulkánu, kde sa vytvorilo niekoľko lávových dómov (Bumpass Mountain, Ski Heil Peak, Reading Peak), medzi nimi aj samotný Lassen Peak pred 28 000 rokmi. Posledné erupcie v oblasti Lassen Peak sa odohrali v rokoch 800, 880, 980, 1650 a úplne posledná bola freatická erupcia, ktorá sa začala 30. mája 1914 a skončila sa v júni roku 1917. Odvtedy sopka nejaví žiadne známky aktivity.
Montmartin-sur-Mer (obec)
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
SPD
SPD môže byť:
Escosse
Escosse je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Ariège, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 407 obyvateľov (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Eysus
Eysus je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Pyrénées-Atlantiques, v regióne Akvitánsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Airbus A220
Airbus A220, predtým známy aj ako Bombardier CSeries, je séria dopravných lietadiel, ktoré navrhla spoločnosť.Bombardier, ktorých vývoj sa začal v roku 2004.
V rámci série A220 sa vyrábajú dva modely A220-100 a A220-300, pričom prvý let sa uskutočnil 16. septembra 2013.
Na konci roka 2015 získal typ A220-100 certifikáciu a spustila sa sériova výroba. Dodanie prvého stroja spoločnosti Swiss sa uskutočnilo 15. júla 2016, pričom v tom istom období získala certifikáciu aj druhá verzia A220-300. Prvý A220-300 bol dodaný pre lotyšskú spoločnosť airBaltic dňa 14. decembra 2016.
Špecifikácie
thumb|right|Nákres
4984 Patrickmiller
4984 Patrickmiller je planétka s priemerom 14 km, ktorú objavili Eleanor Francis Helinová a S. J. Bus 7. novembra 1978.
Martin Bujna
Martin Bujna (pseudonym: Starší strýčko Martin; * 25. október 1845, Bohunice – † 22. júl 1923, Pukanec) bol evanjelický kňaz, náboženský spisovateľ a publicista.
Životopis
Narodil sa v rodine Jána Bujnu a jeho manželky Márie rodenej Loischovej. Študoval na gymnáziu v Banskej Bystrici a v Banskej Štiavnici. Teológiu študoval vo Viedni a Bazileji. V rokoch 1870 – 1871 pôsobil ako evanjelický kaplán a administrátor, v rokoch 1871 – 1921 ako farár v Pukanci a od roku 1919 bol hontianskym seniorom.
Počas štúdií v Banskej Štiavnici bol členom študentského spolku Slovenské kolo. Bol úspešným v boji proti pomaďarčeniu cirkevnej školy v Pukanci, keď z príspevkov občanov postavil novú budovu školy. Podporoval rozvoj slovenského národného školstva, organizoval zbierky na založenie sirotincov v Modre a v Liptovskom Mikuláši. V rámci nedeľnej školy a vzdelávacieho spolku sa venuje ľudovýchove.
Tvorba
Už počas stredoškolských štúdií písal básne, ktoré uverejnil (pod menom Vlastimil) v študentskom časopise Sitno, ktorého spoluredaktorom bol v rokoch 1865 – 1866. Neskôr sa venoval väčšinou cirkevným a spoločenským problémom. Je autorom práce o problémoch cirkevného školstva Eben-Ezer (1901) a príručky pre vysťahovalcov. Voľne interpretoval nábožensko-didaktické rozprávania. Prispieval do novín a časopisov Korouhev na Sionu, Svědectví víry, Cirkevné listy, Obzor, Orol, Tranovského evanjelický kalendár, Národné noviny a tiež do krajanských časopisov a kalendárov v USA. Písal aj básne a texty piesní k cirkevným slávnostiam. Dojmy z pobytu vo Švajčiarku opísal v cestopisnej črte Výlet na Švajčiarske Alpy, ktorú uverejnil časopis Orol v roku 1875.
Binárny súbor
Binárny súbor je počítačový súbor, ktorý môže obsahovať akýkoľvek typ dát, kódovaný v binárnej forme za účelmi uchovania a spracovania v počítači; napríklad, počítačové dokumentové súbory obsahujúce formátovaný text. Mnoho binárnych formátov súboru obsahuje časti, ktoré sa dajú interpretovať ako text; binárne súbory, ktoré obsahujú iba textové údaje - bez akýchkoľvek napríklad formátovacích informácií - sa nazývajú čisto textové súbory (angl.: plain text). Pri bežnom používaní sa typicky rozlišuje medzi čisto textovými súbormi a binárnymi, takže v tomto zmysle sú binárne súbory všetky súbory, ktoré neobsahujú iba obyčajný čistý text.
Binárne súbory sa obvykle chápu ako sekvencia bajtov, čo znamená, že binárne číslice (bity) sú zoskupované po ôsmich. Binárne súbory typicky obsahujú bajty, ktoré sú určené na interpretovanie ako niečo iné než textové znaky. Skompilované počítačové programy sú toho typickými príkladmi; skutočne, skompilované aplikácie (objektové súbory) sa niekedy označujú, najmä programátormi, ako binárky. Ale binárne súbory môžu obsahovať aj obrázky, zvuky, komprimované verzie iných súborov, atď. — stručne, akýkoľvek typ súboru obsahujúci čokoľvek.
Pri posielaní binárnych súborov cez určité systémy (ako napríklad e-mail), ktoré nedovoľujú všetky hodnoty dát, sa často tieto súbory preložia na čisto textovú reprezentáciu (použitím, napríklad, Base64). Toto kódovanie má nevýhodu, že zväčšuje veľkosť súboru o približne 30% počas prenosu, ako aj to, že vyžaduje preloženie naspäť do binárnej formy po obdržaní súboru. Podrobnejšie na túto tému pozrite Kódovanie binárneho na textový súbor.
Microsoft Windows umožňuje programátorovi špecifikovať parameter systémového volania indikujúci, či je súbor textový alebo binárny; Unix to nerozlišuje a narába so všetkými súbormi ako s binárnymi. Toto odráža fakt, že rozdelenie súborov na textové a binárne je do určitej miery svojvoľné.
Prezeranie binárnych súborov
Ak otvoríte binárny súbor v textovom editore, každá skupina ôsmich bitov bude typicky preložená ako jeden znak, a vy uvidíte (pravdepodobne nelogické) zobrazenie textových znakov. Ak by ste ten istý súbor otvorili v inej aplikácii, táto aplikácia bude mať svoje vlastné použitie pre každý bajt: možno že daná aplikácia bude narábať s každým bajtom ako s číslom a pošle na výstup tok čísel v rozpätí 0 až 255 — alebo možno že bude interpretovať tieto čísla v bajtoch ako farby a zobrazí zodpovedajúci obrázok. Ak sa so samotným súborom narába ako s vykonateľným a spustiteľným, tak sa počítač pokúsi interpretovať tento súbor ako sériu inštrukcií vo svojom strojovom jazyku.
Marta Buková
Marta Buková (rod. Uhrinová; * 19. február 1942, Banská Bystrica-Jakub† 8. február 1991, Banská Bystrica) bola slovenská múzejníčka.
Životopis
Navštevovala základnú školu v Jakube, do roku 1959 študovala na Jedenásťročnej strednej škole (dnes Gymnázium Andreja Sládkoviča) v Banskej Bystrici, potom dejepis a slovenský jazyk na Filozofickej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave (nedokončila). Lektorka, etnografka, 19861991 dokumentaristka Stredoslovenského múzea v Banskej Bystrici. Ako odborná múzejná pracovníčka sa zúčastnila na budovaní zbierkového fondu Stredoslovenského múzea, zamerala sa najmä na oblasti Horehronia, Podpoľania a okolia Banskej Bystrice, v ktorých podnikala aj terénne výskumy. Venovala sa spracovaniu zbierkových predmetov z oblasti etnografie, ňou vyhotovené katalogizačné karty boli podkladom pre edíciu špecializovaných súpisov zbierok Fontes. Podieľala sa na príprave výstav narodopisného charakteru, z ktorých niektoré boli prezentované i v zahraničí.
Tinitus
Tinitus (lat. tinnitus alebo tinnitus aurium) alebo hučanie v ušiach alebo ušný šelest je (trvalejšie) počutie zvukov (hučania, šumenia, zvonenia, pískania, klopania a podobne) v uchu iných než tých, ktoré prichádzajú zvonka (halucinácie sa pod pojem nezaraďujú). Zvuky môžu v rôznych intervaloch silnieť alebo slabnúť.
V poslednej dobe trpí týmto psychicky náročným ochorením, majúcim často za následok depresie či nespavosť stále viac ľudí. Dôvodom je pravdepodobne rast hlučnosti a stresu prostredia. Touto chorobou bol postihnutý aj skladateľ Ludwig van Beethoven.
Pre vznik tinitu môže existovať celý rad príčin (od ušných zápalov až po úraz v oblasti hlavy, krku). Na liečbu neexistuje zatiaľ spoľahlivá metóda, je však možné tinitus mnohými spôsobmi zmierniť. Kým klasické spôsoby terapie sa sústreďujú na potlačenie príznakov, doteraz najlepšie výsledky boli dosiahnuté holistickým prístupom, tj. odstránením všetkých príčin a liečby tela ako celku.
Druhy
Podľa dĺžky trvania príznakov sa delí na tri druhy: Niektoré zdroje určujú ako akútny tinitus s trvaním do 12 mesiacov a chronický viac ako 12 mesiacov.
HK Slovan Gelnica
HK Slovan Gelnica je slovenský hokejový klub z Gelnice.
História
Hokej sa v Gelnici začal hrať od sezóny 1949/50. Začiatkom 60-tych rokov sa už hral v Gelnici hokej pod hlavičkou TJ Slovan Gelnica. Pôsobil však zväčša len v lokálnych súťažiach. Od roku 1977 sa začala tvoriť projektová dokumentácia zimného štadióna, ktorý sa dokončil v roku 1986. Výstavba štadióna bola impulzom pre rozvoj gelnických hokejistov, ktorí tak mohli trénovať počas celého roka. Klub začal pravidelne hrať Krajské Majstrovstvá. Po vzniku samostatných slovenských súťaži hrali gelnickí hokejisti 2. hokejovú ligu len občas. V sezóne 2008/2009 zaznamenali doteraz najlepšie umiestnenie v histórii klubu. Od roku 1993 klub každoročne usporadúva "Memoriál Petra Bindasa", ktorý je najstarším medzinárodným turnajom dorastu na Slovensku.
Česko-Slovensko
2. Slovenská národná hokejová liga - '''1. sezóna'''
Krajské Majstrovstvá SR - '''5. sezón'''
Ľubotín
Ľubotín je obec na Slovensku v okrese Stará Ľubovňa.
Vodné toky
Obcou preteká rieka Ľubotínka, ktorá sa pár kilometrov ďalej vlieva do rieky Poprad.
Dejiny
Najstaršia správa o dedine je z roku 1330, keď jej farárom bol Štefan de Lubentin. Sídlisko však jestvovalo dávno predtým. Svedčí o tom skutočnosť, že potok Ľubotín (Lybicin, Lybethin, Lubetin), ktorý bol odvodený od názvu sídliska, sa uvádza pri vymedzení majetkov šľachtica Rikolfa a jeho syna Spišskou kapitulou v rokoch 1287, 1296, 1302 a v listine kráľa Karola Róberta z roku 1312, ktorou daroval západnú časť doliny Ľubotínky Rikolfovi. Listiny však dedinu menovite neuvádzajú. Stará dedina jestvovala už pri donácii majetku Kamenica. Podľa metácie ľubotínsky majetok východne od potoka koncom 13. storočia patril panstvu Kamenica. V písomnostiach zo 14.-16. storočia sa vyskytuje vo viacerých fonetických obmenách pod názvom Ľubotín. Staroslovenský názov /od Ľubota/ a rozvinutosť dediny svedčia o tom, že Ľubotín patrí k najstarším slovenským dedinám na okolí jestvujúcim pred 11. storočia. Umiestnenie strážnej družiny Polovcov koncom 11. storočia a vznik Plavča predpokladá staršie dediny, akými v jeho susedstve boli Ľubotín a Plavnica. Dedina začiatku 14. storočia zrejme spustla. V 1. polovici 14. storočia z iniciatívy feudálnych pánov sa usadili noví usadlíci so šoltýsom (dokladá to jeho existencia v roku 1349) na základe zákupného-nemeckého práva. Šoltýsi v dedine pôsobili do polovice 16. storočia. V dedine bol začiatkom 14. storočia kostol, ktorý jestvoval v 15. a pravdepodobne aj v 16. storočí. Od 13. do polovice 16. storočia bola nepretržite vo vlastníctve šľachticov z Kamenice, neskôr Dežofiovcov ako majetková súčasť kamenického panstva. Roku 1427 boli sedliacke domácnosti zdanené od 17 port. Neskôr sa časť sedliakov odsťahovala, ďalší stratili pozemky a stali sa želiarmi. V roku 1600 sídlisko pozostávalo z 12 poddanských domov, mlyna, školy, kostola a fary. Koncom 16. storočia Ľubotín bol stredne veľkou dedinou výlučne s poddanským obyvateľstvom. Roku 1787 mala 59 a roku 1828 75 domov. Bol tu soľný sklad a prístavište pre plte. 1.5.1873 obec získala železničné spojenie otvorením prevádzky na železnici Prešov-Orlov. Obyvatelia sa zaoberali poľnohospodárstvom, chovom dobytka, tkaním, furmankou a obchodovali s obilím. Aj po roku 1918 zostali pri tradičných zamestnaniach. V obci boli píly a vyhne. 17. augusta 1944 partizáni vyhodili do povetria železničný most. Obec bola oslobodená 22.1.1945. Revolučný národný výbor bol utvorený 9.2.1945 – predseda Michal Diňa, podpredseda Ján Dvorščák, tajomník Jozef Hoclár. Vo voľbách 1946 zvíťazila DS, z 393 hlasov získala 358, KSS 33, Strana práce 1. JRD založené v roku 1951, prešlo k ŠM Lipany, od 1970 hospodárstvo patrilo k ŠM Stará Ľubovňa, po delimitácii ŠM 31.12.1975 JRD Ľubotín. Roku 1969 bola k obci pričlenená osada Podpila, vyčlenená z obce Plaveč. Po oslobodení postavená základná škola (1958), materská škola (1974), zdravotné a obchodné stredisko, budova obecného úradu (1990), športový štadión (1992), pošta, budova VEZ, Vzorodev, budova polície, nové komunikácie, autobusové nástupište, bytové jednotky, rodinné domy, uskutočnená regulácia potoka a ďalšie stavby.
Dom nádeje Ľubotín
Dom nádeje je situovaný na okraji obce Ľubotín v pomerne veľkom svahu v areáli jestvujúceho cintorína na pozemku prístupnom zo štátnej cesty. Ide o jednopodlažný objekt nepravidelného štvorcového pôdorysu s kombinovanou šikmou strechou vychádzajúcou zo základného ihlana. Zo všetkých strán ihlanu vychádzajú rovnostranné sedlové strechy s jemným členením. Vstup do objektu je riešený krytým závetrím cez zádverie priamo do smútočnej siene. Východ z nej je z pravej strany, priamo k vstupu na cintorín. Na ľavej strane je samostatný vstup do bočnej miestnosti a do sociálnych zariadení. Miestnosť s chladiacim zariadením sa nachádza v ľavej zadnej časti. Veľký dôraz pri návrhu smútočnej siene bol kladený na čelnú stenu ktorej dominantou je veľký drevený kríž. Dom nádeje Ľubotín bol požehnaný 7. 12. 2005. So stavbou sa začalo v roku 2004.
Doprava
V dedine sa nachádza veľká autobusová zastávka a železničná stanica na trati Plaveč – Prešov.
Cajetan Felder
Cajetan (Freiherr von) Felder alebo Kajetan Felder (* 19. september 1814, Viedeň, Rakúske cisárstvo† 30. november 1894, Viedeň, Rakúsko-Uhorsko) bol rakúsky právnik, liberálny politik a entomológ – predovšetkým lepidopterológ a koleopterológ. Počas svojho života v rokoch 1868 až 1878 pôsobil ako starosta Viedne.
Biografia
Narodil sa v roku 1814 vo Viedni. Po skončení základného a stredného vzdelania pokračoval v štúdiu práva vo Viedni. Od roku 1848 pôsobil ako samostatne pracujúci advokát vo Viedni. Bol zvolený do prvej okresnej rady vo Viedni v roku 1848 a bol aj starostom mesta v rokoch 18681878. Od roku 1861 sa začína venovať ako liberál politike vo Viedni. Od roku 1880 až do roku 1884 pôsobil ako: Landmarschall pre Dolné Rakúsko. Svoj život opísal a zdokumentoval v autobiografii, ktorá vyšla pod názvom: „Erinnerungen eines Wiener Bürgermeisters“. V roku 1987 bol založený Cajetan-Felder-Institut, ktorý ako svoju hlavnú úlohu má zozbierať a zdokumentovať informácie o živote a práci tohto významného rakúskeho vedca a politika.
Entomologické aktivity
V súkromí sa Cajetan Felder zaoberal zbieraním portrétov a prírodovedou. Počas svojho života podnikol viacero vedecko-výskumných ciest, hlavne po západnej Európe, severnej Afrike a blízkom východe. Ovládal okolo 13 cudzích jazykov. Zbieral hlavne motýle a chrobáky a zozbieral celosvetovo významnú zbierku z týchto dvoch radov hmyzu. Napísal viacero entomologických prác a spolupracoval s mnohými významnými entomológmi sveta, napr. s Aloisom Friedrichom Rogenhoferom (18311897). Entomologickej verejnosti je známa predovšetkým jeho práca: Reise der österreichischen Fregatte Novara um die Erde in den Jahren 1857, 1858, 1859 unter den Behelfen des Commodore B. von Wüllkerstorf-Urbair.
Niektoré práce napísal aj so svojím synom Rudolfom Felderom. Jeho zbierka chrobákov a motýľov dnes vytvára základ zbierky v Tring-Museum v Anglicku.
Blaho
Blaho môže byť:
Blaho (priezvisko)
Blaho (o význame pozri blaho) je slovenské priezvisko. Najčastejšie je v Bratislave, Šoporni (okres Galanta) a Trnave.
Známi nositelia
Pozri v článku Blaho.
Aukštojas
Aukštojas je s najvyšší kopec v Litve. Nachádza sa juhovýchodne od Vilniusu v blízkosti obce Medininkai, v polesí Migūnai.
Meranie výšky
V roku 2004 špecialisti z Ústavu geodézie pri Gediminasovej technickej univerzite vo Vilniuse namerali pomocou GPS výšku Kým výška  vzdialeného Juozapinės kalnas, do tej doby považovaného za najvyšší bod Litvy, bola zmeraná  Bolo tak potvrdené podozrenie litovského geografa Rimanta Krupicku z roku 1985, že Juozapinės kalnas nie je najvyšším bodom Litvy.
Nikolaj Ivanovič Ježov
Nikolaj Ivanovič Ježov (* 1. máj 1895, Petrohrad, Ruská ríša – † 4. február 1940, Moskva, Sovietsky zväz) bol sovietsky štátny činiteľ, v rokoch 1938 – 1939 Národný komisár vnútra (minister vnútra). V rokoch 19361938 šéf sovietskej tajnej polície NKVD počas tzv. Veľkého teroru – nazývaného aj „ježovština“, keď viedol najkrvavejšiu a najkrutejšiu stalinskú čistku. Nakoniec však bol ako nepohodlný zbavený funkcie a zastrelený.
Život
Bol nízkeho vzrastu (151 cm vysoký), telesne postihnutý, kríval. V mladosti nevynikal. Ohľadom jeho pôvodu existujú isté nejasnosti. V dotazníkoch Ježov pôvodne uvádzal, že pochádza z Petrohradu a pochádza z rodiny ruského robotníka. Jeho matka bola Litovka. No neskôr uvádzal, že sa v rodine rozprávalo okrem ruštiny aj po poľsky a litovsky. Po absolvovaní troch rokov školskej dochádzky v roku 1906 odišiel k príbuznému do Petrohradu, kde sa učil remeslu. Pracoval v Putilovskej továrni. V roku 1915 sa prihlásil ako dobrovoľník do armády. Pre nízky vzrast bol odoslaný k tylovým delostreleckým jednotkám.
Politická kariéra
V roku 1917 sa stal komunistom, pôsobil ako politický komisár v Červenej armáde. Od roku 1927 pracoval v ústrednom výbore komunistickej strany. Od roku 1933 sa podieľal na čistkách z komunistickej strany, pri ktorých bolo vylúčených viac ako 1 milión členov.
V roku 1934 bol zvolený do ÚV VKS(b) a od februára 1935 do marca 1939 bol tiež predsedom Ústrednej komisie straníckej kontroly (mocný a obávaný orgán, ktorý uskutočňoval čistky v strane).
Jeho lojalita k Stalinovi bola bezmedzná. V roku 1936 sa Ježov dostal takmer na vrchol pyramídy výkonnej moci v Sovietskom zväze, stal sa Ľudovým komisárom vnútra (NKVD). Vo funkcii nahradil Genricha Jagodu, ktorý sa zrejme začal zdráhať organizovať nezmyselné politické čistky. Ako šéf tejto tajnej polície mal za úlohu uskutočniť generálnu čistku v celej sovietskej spoločnosti, no predovšetkým v strane, v armáde, v štátnej správe a medzi elitou národa. Najskôr však bol preorganizovaný samotný NKVD. Ježov zlikvidoval (väčšinou fyzicky) staré kádre (činnosť rozviedky bola paralyzovaná) a nahradil ich svojimi ľuďmi, ktorí sa neštítili ničoho. Zlegalizoval fyzické násilie pri výsluchoch proti ľuďom, ktorí boli označení za najnebezpečnejších zločincov a za nepriateľov ľudu. Vrchol čistiek (tzv. veľký teror) prebiehal v rokoch 1937 a 1938 a Ježov bol ich hlavným vykonávateľom, avšak strojcom a zadávateľom v pozadí bol Stalin. Mnoho obetí sa domnievalo, že za všetko môže NKVD spolu s Ježovom, a že Stalin vôbec netuší, čo sa deje. Ježov realizoval nechválne známy rozkaz 00447 „O prenasledovaní bývalých kulakov, zločincov a iných protisovietskych živlov“, pod hlavičkou ktorého bolo do konca roku 1939 popravených 386 798 ľudí.
Vrcholom Ježovovej kariéry bola oslava 20. výročia sovietskej polície dňa 20. decembra 1937, kde bol Ježov oslavovaný a velebený ako Stalinov nadaný žiak.
Politický pád
Predzvesťou Ježovovho politického pádu bolo jeho menovanie na post ľudového komisára lodnej dopravy (apríl 1938). Praxou bolo, že nepohodlná osoba bola najskôr preradená na nevýznamnú funkciu a po opadnutí záujmu zlikvidovaná, ale až koncom augusta 1938 sa dostal Stalinov chránenec Lavrentij Berija na miesto zástupca Ježova. 11. novembra 1938 bol zbavený funkcie ľudového komisára vnútorných vecí (NKVD) a 25. novembra ho Berija nahradil. 3. marca 1939 bol Ježov zbavený všetkých funkcií a 10. apríla zatknutý. Odmietol sa priznať, že chystal sprisahanie proti Stalinovi. Medzi obvineniami boli rôzne zločiny ako špionáž, terorizmu ale aj obvinenie z homosexuality. 4. februára 1940 bol zastrelený. Jeho telo bolo spopolnené na Donskom cintoríne v Moskve. Na verejnosti sa o jeho súde a poprave neobjavili žiadne informácie. Jednoducho zmizol bez stopy.
V roku 1998 Vojenské kolégium Vrchného súdu Ruskej federácie rozhodlo, že Ježovov prípad nemôže podliehať rehabilitácii pre jeho zodpovednosť za politicky nariadené masové vraždy v 30. rokoch.
Markus Hantschk
Markus Hantschk (* 19. november 1977) je bývalý nemecký profesionálny tenista.
Dunleer
Dunleer (ír. Dún Léire) je mesto v severovýchodnej časti Írska, v grófstve Louth. Žije tu 2 340 obyvateľov (2006).
Cesta II. triedy
náhľad|Cesta II/501 za Jablonovým náhľad|Označenie cesty II. triedy na Slovensku
'''Cesta II. triedy''' je cesta na Slovensku a v Česku, ktorá má význam najmä pre dopravu medzi okresmi a krajmi. Zabezpečujú prepojenie miest okresného významu a ciest I. triedy.
Cesta II. triedy môže začínať a končiť hraničným prechodom, na diaľnici, rýchlostnej ceste alebo ceste I. triedy.
K 1. januáru 2016 sa na Slovensku nachádzalo 3 611 km ciest II. triedy, čo predstavuje 20 % celkovej dĺžky cestných komunikácii na Slovensku. Väčšinu ciest II. triedy vlastnia a spravujú príslušné samosprávne kraje (VÚC), okrem prejazdných úsekov hlavným mestom SR Bratislavou a mestom Košice, kde sú vo vlastníctve a správe týchto miest.
Podľa STN 73 6101 Projektovanie ciest a diaľnic je základná kategória pre cesty II. triedy C9,5/80,70 a 60. Ak výkonnostne nepostačuje, je možné použiť kategóriu C11,5/80,70 a 60, prípadne C22,5/100,80 a 70 pre štvorpruhové komunikácie, teda podobne ako pri cestách I. triedy. Výnimočne pri nízkych intenzitách sa dá použiť aj kategória C7,5/70, 60 a 50, pokiaľ ňou neprechádza medzinárodná cesta.
Od rekategorizácie v roku 2003 už cesty II. triedy neplnia funkciu medzinárodných ťahov (európske cesty). Túto funkciu vykonávajú cesty vyššej kategórie.
Ak značná časť dopravy na ceste II. triedy má tranzitný charakter, môže táto komunikácia obchádzať obec alebo mesto. Značná časť ciest II. triedy má nízku intenzitu dopravy a ekonomickú efektívnosť, preto vytvárať nové prekládky a obchvaty nie je výhodné.
Cesty II. triedy nie sú spoplatnené pre osobnú ani nákladnú dopravu. Niektorí predstavitelia krajov požadujú spoplatnenie týchto ciest pre nákladnú dopravu (najmä úsekov, kde existuje alternatívna trasa po cestách vyšších tried), pretože ich využíva medzinárodná tranzitná doprava, ktorá sa takto chce vyhnúť spoplatneným úsekom diaľnic a ciest I. triedy. Proti spoplatneniu vystupujú združenia nákladných dopravcov, ktorí sa obávajú zníženia konkurencieschopnosti.
Zemepisný pól
náhľad|Animácia rotácie zemegule náhľad|Sklon rotácie zemegule vzhľadom k orbitálnym súradniciam Zemepisný pól alebo geografický pól je jeden z dvoch pevných bodov na povrchu otáčajúcej sa planéty, v uhlovej vzdialenosti 90 stupňov od rovníka prechádzajúci osou rotácie telesa. V kartografii sa používa na určenie počiatku súradnicovej sústavy. Nemal by sa zamieňať s magnetickým pólom.
Alexandra Grusková
Alexandra Grusková (* 1968, Bratislava) je slovenská scénografka, kostýmová výtvarníčka, divadelná a filmová architektka.
Štúdium
V rokoch 19831989 študovala na bratislavskej Strednej škole umeleckého priemyslu v odbore reštaurátorstvo. V roku 1992 absolvovala zahraničný študijný pobyt na Nottingham Polytechnic v Nottinghame. Vysokoškolské štúdium ukončila v roku 1994 na Katedre scénického a kostýmového výtvarníctva Vysokej školy múzických umení pod vedením prof. Milana Čorbu a prof. Jozefa Cillera. V súčasnosti sa venuje umeleckej i pedagogickej činnosti a pôsobí ako docent na Katedre scénického a kostýmového výtvarníctva VŠMU.
Dielo
Spolupracovala so všetkými význajmnejšími slovenskými divadelnými scénami (Divadlo Andreja Bagara v Nitre, Divadlo Jána Palárika v Trnave, Slovenským komorným divadlom v Martine), ale aj s alternatívnymi divadlami ako je GUnaGU, Stoka alebo Bratislavské divadlo tanca. Taktiež vytvorila scénické a kostýmové návrhy pre Činohru, Operu i Balet Slovenského národného divadla.
Zapojila sa tiež do viacerých medzinárodných umeleckých projektov. Jej práce získali ocenenia na prehliadkach a festivaloch. Okrem iného pôsobí aj ako architektka pre televízne a filmové projekty. V roku 2004 získala cenu Tatrabanky za výtvarné umenie.
Výstavy
Tvorba Alexandry Gruskovej bola prezentovaná na kolektívnych výstavách v Prahe, Novom Sade a Bratislave.
4999 MPC
4999 MPC je planétka s priemerom 54 km, ktorú objavil Eric Walter Elst 2. februára 1987.
Berger
Berger môže byť:
Pól
Pól môže znamenať:
Sociálny status
Sociálny status alebo status je trvalejšia sociálna pozícia (v sociálnom systéme) spojená s istými právami a povinnosťami.
Klute
Je takisto bubeníkom, spevákom a skladateľom v anglickej hardcore skupine The Stupids, a ako prvý sa obrátil k elektronickej produkcii v skorých 90-tych rokoch, pred drum and bassom experimentoval s technom. Vydal dve 12" pod vydavateľstvom Override v rokoch 1995-96, a tiež sa objavil na Ninja Tune kompiláciách. V roku 1998 debutoval Klute s LP Casual Bodies, ktorý bol vydaný s rozmnožovacou Certificate 18 potlačou, Fear of People nasledoval v roku 2000.
V roku 2001 založil vydavateľstvo Commercial Suicide. Cez neho vydal svoj vlastný materiál, vrátane albumu Lie, Cheat & Steal (2003), No One's Listening Anymore (2005) The Emperor's New Clothes (2007) a najnovšie Music for Prophet (2010). Všetky tieto albumy sú dvojité CD s jedným drum and bassovým CD a druhým downtempo technom a breakbeatom, a dostal rozsiahly súhlas komunity elektronickej hudby. Skladba „Time 4 Change“ z albumu No One's Listening Anymore bola posledne zahraná naživo Johnom Peelom.
Vydavateľstvo tiež vydalo skladby od umelcov ako Amit, Break, Digital, Spirit, Calibre, Hive, SKC a Chris Su, vytvorené ako jedno z väčších hráčov v drum and basse.
Kluteho štýl drum and bassu je silne ovplyvnený technom. Je to hlboký a progresívny, s nádychom house, dub a trance s častým použitím vokálov. Hoci Klute je jedným z najmelodickejších hudobných umelcov v drum and basse, jeho skladby sú stále typicky určené pre DJov a tanec.
Rovnako Klute vydáva hudbu pod svojím vlastným vydavateľstvom, tiež vydáva pod vydavateľstvami Hospital Records, 31 Records, Soul:R, Metalheadz a Breakbeat Science Recordings.
Bulharské cárstvo (1908 – 1946)
Bulharské cárstvo (iné preklady: Bulharské kráľovstvo, Bulharské cisárstvo, ) bol nezávislý štát na Balkáne v rokoch 1908 - 1946. Bulharské cárstvo vzniklo po roku 1908 vyhlásením cárstva (kráľovstva) v Bulharsku a zaniklo komunistickým prevratom a ľudovým referendom (pod dohľadom Červenej armády) v septembri 1946. Tvorí druhú fázu tzv. tretej bulharskej ríše.
Vznik
V roku 1908 bulharské knieža Ferdinand vyhlasuje vo Veľkom Tarnove nezávislosť Bulharska od Osmanskej ríše a prijíma titul cára a vládne ako cár Ferdinand I. Medzinárodne sa Bulharsko oficiálne uvádzalo aj ako kráľovstvo.
Balkánske vojny
V roku 1912 sa Bulharsko zapája spolu so spojencami Balkánskeho spolku do prvej balkánskej vojny s Osmanskou ríšou. Bulharská armáda dobýva mesto Drinopol, dnes Edirne v Turecku, a len o niekoľko hodín prehráva s Gréckom "preteky" o obsadenie Solúnu. Vzhľadom na spory so Srbskom o Macedóniu (Srbi odmietli vydať tzv. nesporné pásmo) a bezvýsledným mierovým rokovaním vydal bulharský cár Ferdinand I. v júni 1913 rozkaz zaútočiť na srbské pozície. Druhá balkánska vojna dopadla pre Bulharov katastrofálne, Osmanskej ríši museli nechať Drinopol, Rumunsko si vynútilo predaj južnej Dobrudže.
Bulharsko za prvej svetovej vojny
thumb|left|Bulharské západné stratené územia po prvej svetovej vojne. Po počiatočnej neutralite vstupuje v roku 1915 Bulharsko do prvej svetovej vojny na strane Centrálnych veľmocí a vyhlasuje vojnu Srbsku. Cieľom je zvrátiť výsledky druhej balkánskej vojny. Prvá svetová vojna končí pre Bulharsko druhou národnou katastrofou. Aj keď je mu zmluvne garantovaný prístup k Egejskému moru, po grécko-tureckej vojne oňho v dôsledku presídľovania maloázijských Grékov prichádza.
Bulharsko v medzivojnovom období
Dňa 3. októbra 1918, vo chvíli najťažších politických, ekonomických a náboženských kríz, nastúpil na trón Boris III. Hneď po nástupe do funkcie musel svoju monarchiu brániť proti dvom republikánskym stranám – Agrárnej strane Alexandra Stambolijského a komunistickej strane.
Takisto ako jeho otec Ferdinand, bol aj Boris rozvážny a tichý panovník, ktorý nikdy nešiel do sporov. Po prevrate dňa 9. júna 1923 sa rozpadla agrárna strana a v septembri toho istého roku ju nasledovala komunistická strana. Cárove postavenie sa upevnilo.
Jeho zahraničná politika bola opatrná. Za oblasti nových krajín (južná Dobrudža), ktoré získal od Rumunska, dostal titul „cár osloboditeľ". Jeho diplomatické schopnosti sa prejavili v rokovaniach so štátmi Veľkej sily na začiatku druhej svetovej vojny. Tie však nedokončil, pretože 28. augusta 1943 zomrel.
Bulharsko za druhej svetovej vojny
Na začiatku druhej svetovej vojny vyhlásilo Bulharsko neutralitu, pod tlakom ekonomických okolností ale v roku 1941 vstupuje do vojenského konfliktu na strane nacistického Nemecka. Vojnu Sovietskemu zväzu avšak Bulharsko nevyhlásilo. Po smrti Borisa III. sa cárom stáva jeho vtedajší šesťročný syn Simeon ako cár Simeon II., ale vládla za neho regentská rada. Už od roku 1944 má najväčšiu moc v Bulharsku komunistická strana. V roku 1944 vstupuje na územie Bulharska Červená armáda. Koncom druhej svetovej vojny už sa Bulharsko zúčastňuje na strane spojencov.
Zánik monarchie
V roku 1946 je referendom zrušené cisárstvo a Bulharsko sa stáva republikou. Bulharsko sa stáva súčasťou východného bloku.
Bulharskí cári
Dynastia: sasko-kobursko-gothajská
Billy Waters
Billy Waters bol černoch, žijúci na prelome 18. a 19. storočia v Londýne. Zarábal si spevom, hrou na husle a bavením divadelných hostí svojím „osobitým šaškováním“. Stal sa slávnym roku 1821, kedy sa objavil ako postava v hre Williama Thomasa Moncrieffa Tom and Jerry, or Life in London (Tom a Jerry čiže život v Londýne).
Životopis
Billy Waters sa stal známym ako žobrák v uliciach Londýna, kde hral na husle a bavil návštevníkov smerujúcich do divadla výmenou za polpenny. Jeho vzhľad charakterizovali africký pôvod, námornícka uniforma, drevená noha, husle a tiež operený klobúk. Podľa niektorých zdrojov prišiel o svoju pravú nohu, keď ako námorník spadol zo sťažňa lode, podľa iných o ňu však prišiel v boji počas americkej vojny za nezávislosť. Musel živiť svoju ženu a dve deti a v osemdesiatych rokoch 18. storočia si zarábal ako pouličný muzikant pred divadlom Adelphi. Svojim „osobitým šaškováním“ sa stal Waters tak preslávený, že mu dokonca bolo ponúknuté, aby v divadelnom predstavení hral sám seba.
Billy Waters bol jednou z londýnskych postáv, ktoré sa roku 1821 objavili v hre Tom and Jerry, or Life in London, Moncrieffove adaptácii knihy Pierce Egana Life in London, or Days and Nights of Jerry Hawthorne and his elegant friend Corinthian Tom (Život v Londýne čiže dni a noci Jerryho Hawthorna a jeho elegantného priateľa Corinthiana Toma). V tejto dobe bol Waters jedným z desiatich tisícov ľudí afrického pôvodu, žijúcich v Anglicku. Bol veľmi chudobný a hovorí sa tiež, že ho od trestu dvakrát zachránila jeho protéza.
Na konci svojho života bol Waters vďaka svojej popularite a úcte svojich druhov ľudovo zvoleným „kráľom žobrákov“ v londýnskej farnosti St Giles. Jeho malá námornícka penzia ho nechala tak chudobným, že musel predať svoje husle a podľa niektorých aj drevenú nohu, ale tá bola opotrebovaním bezcenná. Waters ochorel a musel vstúpiť do chudobinca v St Giles, kde po desiatich dňoch roku 1823 zomrel. Je pochovaný na cintoríne svätého Pankráca v Londýne.
Časť Watersovy veršované poslednej vôle v origináli a slovenskom preklade:
Dedičstvo
thumb|Figurína Watersa v Derbyjskom múzeu Po Watersovej smrti boli pre ľudí, ktorí na neho radi spomínali, vyrábané jeho figuríny, a to najmä Staffordshirskou, ale aj derbyjskou továrňou. Niektoré z týchto figurín sa teraz nachádzajú v múzeách, napríklad jedna z derbyjského porcelánu (na obrázku vpravo) sa teraz nachádza v expozícii Múzea a umelecké galérie mesta Derby. Derbyjská porcelánka Stevenson & Hancock vyrábala Watersovy figuríny takmer celých štyridsať rokov po jeho smrti. Modelovaním od Edwarda Keysa sa pokúšala poraziť konkurenciu v podobe lacnejších Staffordshirských keramických figurín.
Existuje tiež skica Billyho Watersa od Thomasa Lorda Busbyho, pochádzajúca z jeho knihy Costume of the Lower Orders of London (v preklade Oblečenie nižších londýnskych vrstiev). Jedna Watersova realistickejšia maľba je však pripisovaná Sirovi Davidovi Wilkiemu.
Esplas
Esplas je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Ariège, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 94 obyvateľov (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Montpinchon
Montpinchon je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Manche, v regióne Dolná Normandia.
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Féas
Féas je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Pyrénées-Atlantiques, v regióne Akvitánsko.
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Gaiziņkalns
Gaiziņkalns je najvyšší kopec Lotyšska. Nachádza sa vo Vidzemských vrchoch v blízkosti mesta Madona. Na vrchole stála do 14. decembra 2013 nedokončená rozhľadňa. Gaiziņkalns je lyžiarskym strediskom – na svahoch sú zjazdovky a lyžiarske vleky.
Vojtech Bukovčan
Ing. Vojtech Bukovčan (* 3. február 1891, Košice - † 4. marec 1977, Banská Bystrica) bol slovenský lesný inžinier.
Klára Jarunková
Klára Jarunková (rodená Chudíková) (* 28. apríl 1922, Červená Skala † 11. júl 2005, Bratislava) bola slovenská novinárka, prozaička a autorka literatúry pre deti a mládež. Jedna z najprekladanejších slovenských spisovateľov 2. polovice 20. storočia, jej diela vyšli takmer v štyridsiatich jazykoch v Európe i vo svete. V apríli 2022 Slovenská pošta vydala poštovú známku s jej podobizňou.
Vojtech Bukovčan
Jeho otec bol Jozef Bukovčan, matka Žofia rod. Haitná a jeho syn Ivan Bukovčan.