cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Espoo Blues
Espoo United bol fínsky hokejový klub, účastník najvyššej fínskej súťaže v ľadovom hokejiSM Liigy. Svoje domáce zápasy hrával na štadióne Barona Areena v meste Espoo. Svoju prvú sezónu odohrali v roku 1984 ešte pod názvom Kiekko-Espoo. V roku 1988 sa prebojovali do druhej ligy a v roku 1992 do SM Liigy. Klub zbankrotoval na konci sezóny 2015/2016.
Vladimír Socha
Mgr. Vladimír Socha (* 1. január 1982, Hradec Králové) je český spisovateľ a popularizátor vedy. Zaujíma sa najmä o paleontológiu a dinosaury. Napísal zatiaľ pätnásť kníh a množstvo článkov v rôznych časopisoch. Pravidelne tiež prednáša a vystupuje v rozhlasových programoch.
Je absolventom Univerzity v Hradci Králové.
Maďarské demokratické fórum
Maďarské demokratické fórum (🇭🇺, skrátene MDF) je pravicová, v súčasnosti parlamentná politická strana v Maďarsku. Strana vznikla 27. septembra 1987. Prvým predsedom strany bol Zoltán Bíró, po ňom stranu viedli József Antall, ktorý bol súčasne od roku 1990 až do svojej smrti v roku 1993 predsedom vlády Maďarskej republiky. V súčasnosti je predsedníčkou strany Ibolya Dávidová.
História
Maďarské demokratické fórum (MDF) vzniklo v roku 1987 v obci Lakitelek. Stranu založili Zoltán Bíró, Dénes Csengey, Sándor Csoóri, István Csurka, Gyula Fekete, Lajos Für, Rudolf Joo, Csaba Kiss a Sándor Lezsák. Strana vyhrala prvé slobodne voľby v krajine a vytvorila vládu spolu s Nezávislou maloroľníckou stranou (FKGP) a s Kresťanskodemokratickou ľudovou stranou (KDNP); predsedom vlády sa stal József Antall. Po jeho smrti v roku 1993 ho nahradil minister vnútra Péter Boross. Medzi rokmi 1990 a 1993 boli zo strany vylúčení, alebo vystúpili viacerí poslanci, ktorí buď zostali nezávislí alebo vstúpili do strany (Fidesz). Viacerí z nich založili nové strany napríklad István Csurka založil Maďarskú stranu pravdy a života (MIEP) a István Szabó založil Maďarskú demokratickú ľudovú stranu (MDNP). V voľbách v roku 1994 bolo Maďarské demokratické fórum v opozícií.
Strana MDF v roku 1998 neprekročila 5% hranicu (získala len 3,12% hlasov) a nedostala sa do parlamentu. Po štyroch rokoch v opozícii sa opäť stala vládnou stranou v roku 1998, keď vstúpila do vlády spolu s Fideszom a FKGP. V roku 2004 vo voľbách do Európskeho parlamentu získalo MDF jedného poslanca. V roku 2002 sa strana spojila s Fideszom a v parlamentných voľbách získali 41% hlasov, napriek tomu voľby prehrali. Strana mala v parlamente 24 poslancov a vytvorila samostatnú frakciu. Medzitým zo strany nezákonne vylúčili niektorých jej členov, ktorí od strany požadovali odškodné vo výške 10 miliónov forintov.
RONA
RONA a.s. (distribúcia pod značkou RONA) je slovenský výrobca nápojového skla so sídlom v Lednických Rovniach s históriou siahajúcou do 19. storočia. Názov Rona vychádza z niekdajšieho pomenovania obce „Lednicz Rone“. V roku 2017 firma oslávi 125. výročie založenia.
Spoločnosť patrí medzi popredných výrobcov bezolovnatého nápojového skla známeho ako krištalín. 96 % svojej produkcie vyváža a je dostupná vo viac ako 80 krajinách sveta. Ročná produkcia sklárne presahuje 60 miliónov kusov. Skláreň obchoduje so širokou škálou zákazníkov z celého sveta a poskytuje im činnosti spojené s vývojom, výrobou a servisom nápojového skla v segmente skla pre domácnosti a skla určeného pre gastronómiu, letecké a lodné spoločnosti. Produkty sklárne možno nájsť v Buckinghamskom paláci či v Bielom dome. RONA vytvorila v roku 2006 aj darčekovú súpravu pre futbalový klub Manchester United určenú pre fanshopy. Na prelome rokov 2008 a 2009 kreovala a vyrábala súpravu skla pre fanúšikov FC Barcelona. Sklo z Lednických Rovní sa dá nájsť aj v jednej z najluxusnejších reštaurácií v New Yorku v Rockefellerovom centre, v luxusných hoteloch v Dubaji, Las Vegas. Sklo spoločnosti RONA odoberajú letecké spoločnosti Emirates, Qatar Airways, Etihad, KLM, American Airlines. Kalichy série Harmony s figurálnou nohou boli prezentované v americkom sitkome zo sveta mladých fyzikov Teória veľkého tresku.
Hlavný výrobný program sklárne:
Založenie
thumb|right|Jozef Schreiber: zakladateľ sklárne Skláreň založil v roku 1892 podnikateľ Jozef Schreiber ako poslednú a najväčšiu skláreň viedenskej spoločnosti Schreiber und Neffen, ktorá mala na svoju dobu najmodernejšie technické vybavenie. Skláreň v Lednických Rovniach je najúspešnejšia slovenská skláreň v histórii a v súčasnosti už však jediná (údaj z roku 2017).
Popri čírom skle je skláreň známa aj svojimi dekoračnými technikami a to brúsenie, diaryt, guilloche, maľovanie, striekanie, sieťotlač, tampóprint, automatické ciachovanie laserom, no najväčší ohlas si získali dekory realizované technikou pantografu. Skláreň v Lednických Rovniach zaviedla v roku 1896 pantografy anglickej výroby ako prvá na kontinente. V 40-tych rokoch 20. storočia spolupracuje skláreň pri tvorbe dekorov s profesionálnymi výtvarníkmi Vincentom Hložníkom a Martinom Benkom.
Archivované zbierky a dokumenty sú dôkazom, že výrobný sortiment sklárne bol od začiatku veľmi široký a mnohotvárny. Obsahuje historizujúce, často bohato zdobené ako aj plnofarebné kusy, kým v čase funkcionalizmu dochádza k vývoju jednoduchých elegantných tvarov kalíškov prevažne z číreho hladkého skla, ktoré plne zodpovedajú zásadám tohto minimalistického a funkčného štýlu. Práve tieto línie boli ešte viac zdôraznené a rozvinuté patentovaním novej technológie ručnej výroby, tzv. ťahanej nohy v roku 1956, ktorá dodnes patrí k ikonickým znakom sklárskych produktov z Lednických Rovní.
Históriu a produkciu sklárne vo svojich publikáciách zdokumentovali mnohí odborníci, historici a publicisti ako Jan Bárta (1883–1959), Ján Mondok, Eduard Toran, Igor Didov, Karol, Hetteš, Jindra Bakošová, Agáta Žáčková, Jarmila Račeková a iný. Takisto články v odborných časopisoch ako Glassrevue, Sklář a keramik, Sklářske rozhledy, Umění a řemesla, Arte Regalo (španielsky časopis), Tableware International, Offrir International, Casastile (taliansky časopis),... dokumentujú produkciu a vývoj sklárne.
Začiatkom 20. storočia bola skláreň najväčším a najmodernejším sklárskym podnikom spoločnosti Schreiber und Neffen.
Chronológia názvov a vývoj firmy
Vývoj sklárskej výroby v Lednických Rovniach prešiel mnohými organizačnými zmenami, skláreň prekonala aj niekoľko krízových období a pomerne často sa menil aj jej výrobný program a zameranie produkcie, či už to bolo lisované sklo, cylindre na lampy, technické a laboratórne sklo, žiarovky, dojčenské fľaše…, a začiatkom 20.storočia získala uznanie ako výrobca predovšetkým kvalitného nápojového skla. Tento program je reprezentačným artiklom sklárne až do súčasnosti, pričom sa menil hlavne pomer ručnej a strojovej výroby ako aj podiel dekorovaného skla. Od polovice 60-tych rokov 20.storočia sa skláreň zameriava najmä na postupné zavádzanie strojovej automatickej výroby skla.
Veda a výskum
V rámci vedeckovýskumných aktivít skláreň úzko spolupracuje s domácimi a zahraničnými inštitúciami, ktoré vykonávajú aktivity zamerané na oblasť skla.
Dizajnéri
Vzájomnú informovanosť, výmenu skúseností a popularizáciu výsledkov v tejto oblasti uľahčujú aj početné výstavy a sympózia, ktoré sa stali medzinárodnými tvorivými stretnutiami sklárskych umelcov. Do histórie slovenského sklárskeho dizajnu sa zapísali predovšetkým Karol Hološko (1912 – 1978), Jaroslav Taraba (1932), Ladislav Pagáč (1949), Jozef Kolembus (1955), Juraj Steinhübel (1958), Patrik Illo (1973), Miloš Janků (1955), Peter Šípoš (1963), Mária Berkyová-Račeková (1983). V roku 1957 v sklárni bolo založené Výtvarno-technické oddelenie. Koncepciu a spôsob fungovania oddelenia, ako potrebného kreatívneho medzičlánku na ceste od návrhu k realizácii vo výrobe, vypracoval Karol Hološko, prvý známy slovenský dizajnér, ktorý pôsobil v sklárni v období 1947 až 1971.
Prehľad udelených ocenení za výrobky
Skláreň RONA sa venuje dizajnu svojich výrobkov. Za svoje estetické a výtvarné poňatie získali jej produkty mnohé medzinárodné ocenenia.
Múzeum
Dôležitým znakom spojenia dnešnej modernej sklárne s jej historickými koreňmi je aj Slovenské sklárske múzeum založené v roku 1988 ako jediná inštitúcia s touto profiláciou na Slovensku. Sídlom múzea je zámok – kaštieľ, ktorý bol bývalým sídlom zakladateľov sklárne, a koncom 80. rokov 20. storočia bol zrekonštruovaný a je využívaný aj na komerčné účely a slúži ako administratívno-obchodné centrum. Časť zámku slúži ako vzorkovňa produktov a priestory pre rokovanie so zákazníkmi. Cieľom múzea je sprostredkovať obraz o dejinách, ktoré pomáhajú šíriť povesť o kvalite tradičného sklárstva nielen regiónu, ale celého Slovenska. Z iniciatívy sklárne a združenia sklárskych výtvarníkov našli svoje miesto v Lednických Rovniach i pravidelné bienálne medzinárodné sklárske sympózia, ktoré pomáhajú šíriť povesť o kvalite slovenského sklárstva.
Históriu sklárskej produkcie z Lednických Rovní dokumentujú aj početné kolekcie uložené depozitároch galérií a múzeí a to Slovenské národné múzeum – Historické múzeum v Bratislave, Stredoslovenské múzeum v Banskej Bystrici , Slovenské národné múzeum– Etnografické múzeum v Martine , Slovenská národná galéria v Bratislave , Umeleckopriemyselné múzeum v Prahe , Corning Museum of Glass v New Yorku.
Beta Pictoris
β Pictoris vykazuje nadbytok infračerveného žiarenia v porovnaní s normálnymi hviezdami jej typu. Detailné pozorovania ukázali, že okolo hviezdy obieha mračno prachu a plynu, ktoré je zodpovedné za tento nadbytok. Ide o protoplanetárny disk, v ktorom sa formujú planéty. Systém Bety Pictoris nie je starší ako 20 miliónov rokov.
Pomocou družice FUSE sa podarilo odhaliť nadbytok uhlíka v rotujúcom disku. Vysvetlenia sú dve: Disk siaha až do vzdialenosti 500 AU od hviezdy a vnútorný prstenec je deformovaný veľmi hmotným telesom, pravdepodobne hnedým trpaslíkom alebo plynovým obrom podobným nášmu Jupiteru. Existencia takéhoto telesa však ešte nebola potvrdená.
V sústave boli objavené aj tri exokométy.
Lefaux
Lefaux je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Pas-de-Calais, v regióne Nord-Pas-de-Calais.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
NGC 3280
NGC 3280 je galaxia v súhvezdí Hydra, ktorú objavil Andrew Ainslie Common v roku 1880.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 14,7.
Jusix
Jusix je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Lot-et-Garonne, v regióne Akvitánsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
V Houlištích
V Houlištích je prírodná pamiatka ev. č. 1330 neďaleko obce Polánka v okrese Plzeň-juh. Oblasť spravuje Agentúra ochrany prírody a krajiny ČR.
Predmetom ochrany je kvetnatá bučina v časti s bohatým výskytom cesnaku medvedieho.
Al-Kindí
thumb|right|Al-Kindí Abú Júsuf Jaʿkúb ibn Ishák al-Kindí (arabsky ), po latinsky Alkindus, (* asi 800, Kúfa – † asi 870) bol prvý arabský filozof.
Bol arabského pôvodu, bol iniciátor islamského aristotelizmu na Východe, astrológ, matematik, hudobník, lekár prekladateľ, teológ. Autor komentárov k Aristotelovým spisom a diel z oblasti optiky, medicíny, psychológie, meteorológie a politiky. Považovali ho z pohanského filozofa a z tohto dôvodu bol prenasledovaný arabskou ortodoxiou. Napísal okolo 265 diel, z ktorých sa väčšina nezachovala.
Al-Kindí kládol zvláštny dôraz na metodologickú stránku pestovania filozofie a na úlohu rozumu v ľudskom poznaní a obohatil arabské myslenie predovšetkým o encyklopedické vedomosti z aristotelovskej filozofie.
Al-Kindí sa snažil na základe svojho exaktného matematického a kauzálneho myslenia vybudovať filozofický systém.
Vychádzal z idey všeobecnej príčinnej súvislosti. Každá vec, ak ju dokonale pochopíme, nám umožní poznať v nej ako v zrkadle celý vesmír.
Al-Kindí zdôrazňoval zmyslovú a rozumovú stránku v ľudskom poznaní. Tvrdil, že filozofia je matka vied. Človek sa podľa al-Kindího stane dokonalejším, pokiaľ pozná pravdu.
Soľnohrad
Soľnohrad alebo Soľný hrad alebo Solivar môže byť:
Ausa
Ausa je rieka na severe San Marína. V jej brode je najmenšia nadmorská výška San Marína:
Soľnohrad
Soľnohrad môže byť aj:
Vetva (taxonómia)
Vetva je fylogeneticky homogénna skupina tvorená organizmami bez ohľadu na stupeň organizácie, ktorý dosiahli (vetva teda môže zahŕňať aj primitívne aj veľmi pokročilé taxóny, ale vždy musia byť rovnakého pôvodu). Vetvy sú fylogeneticky jednotné základné celky kladogenézy.
Josef Cibulka
Josef Cibulka môže byť:
Dundee United FC
Dundee United Football Club je škótske futbalové družstvo so sídlom v Dundee. Hrajú v najvyššej škótskej súťaži - Scottish Premier League. V meste Dundee sídli aj klub Dundee FC.
Súčasná zostava
Brankári Obrancovia Stredopoliari Útočníci
Szentgotthárdsky okres
thumb|Okres Szentgotthárd
Szentgotthárdsky okres je okres v západnom Maďarsku v župe Vas. Jeho správnym centrom je mesto Szentgotthárd.
Sídla
V okrese je jedno mesto a 15 dedín.
Sovietski vojnoví zajatci počas druhej svetovej vojny
thumb|Sovietski vojnoví zajatci, počas bojov medzi Donom a Stalingradom. Tento článok sa zaoberá osudmi sovietskych občanov, ktorí sa počas druhej svetovej vojny dostali do nacistického zajatia v priebehu bojov na východnom fronte. Počas vojny sa dostalo do nemeckého zajatia na východnom fronte asi 5,7 miliónov ľudí, ktorí boli príslušníkmi sovietskych ozbrojených síl. Brutálne zaobchádzanie so sovietskymi vojnovými zajatcami, najmä v prvých 812 mesiacoch po nacistickom vpáde patrí medzi najhoršie genocídy v dejinách, keďže si vyžiadalo životy zrejme až 3,3 až 3,5 miliónov, teda takmer 57,5 % zo všetkých, ktorí sa dostali do zajatia.
NGC 3281
NGC 3281 je galaxia v súhvezdí Výveva, ktorú objavil anglický astronóm John Herschel 2. mája 1834.
Sovietski vojnoví zajatci počas druhej svetovej vojny
Tvrdé zaobchádzanie so sovietskymi zajatcami bolo dôsledkom Hitlerom presadzovanej politiky namierenej proti komunizmu a snahy o získanie životného priestoru na úkor štátnych útvarov Východnej Európy a ich obyvateľov.
Príčiny veľkého množstva zajatcov
K množstvu faktorov, ktoré vplývali na nízku úroveň velenia Červenej armády patrí emigrácia veľkej časti kvalitných dôstojníkov Cárskej armády po skončení občianskej vojny, odvolanie mnohých pôvodne cárskych dôstojníkov koncom 20. rokov, stalinské čistky v armáde v rokoch 1937 až 1938 ako aj rozširovanie armády v rokoch 1939 až 1941. Sovietska armáda v tej dobe zvýšila svoje stavy trikrát a pri tom až 70 % dôstojníkov a 75 % komisárov bolo vo svojich funkciách menej než rok. Okrem toho, viac než milión sovietskych brancov slúžilo v armáde necelý rok. Sovietske sily tak nemali dostatočné skúsenosti, kvalitný poddôstojnícky zbor, ani oporu v kvalitnom velení na všetkých úrovniach.
Sociálno-politické príčiny
Okrem vojensko-strategických dôvodov, ktoré zapríčinili veľké množstvo vojnových zajatcov, existovali aj príčiny sociálno-politickej povahy. Represívna politika komunistov - boľševikov ako kolektivizácia poľnohospodárstva, či stalinské represie, spôsobovali nespokojnosť množstva obyvateľov celého ZSSR, hlavne roľníkov, no i obyvateľov len nedávno pričlenených oblastí ako bola západná Ukrajina a Pobaltie, ktorí odmietali bojovať za sovietsku vládu a veľa z nich sa hodlalo dobrovoľne vzdať nepriateľovi. Známe boli prípady, predovšetkým počas bojov v Pobaltí, keď miestni branci zavraždili alebo zatkli svojich sovietskych dôstojníkov a dobrovoľne prešli na stranu nepriateľa.
Úlohu zohrali i subjektívne psychologické faktory ako bola bezmocnosť a panika spôsobená nedostatkami velenia a spojenia, ako i jasnou prevahou nemeckých vojsk v prvej fáze vojny. Sami nemeckí generáli v povojnových hodnoteniach sovietskych ozbrojených síl, ktoré vykonali pre Americkú armádu dodávajú, že sovietski vojaci sa masovo vzdávali po tisícoch a odhadzovali pušky prevažne iba pri veľkých obkľučovacích operáciách. Často v dôsledku demoralizácie po leteckých útokoch Stúk, koncentrovanej paľbe ťažkého delostrelectva a vedomí, že už nie je možné zvíťaziť.
Politika nacistov k vojnovým zajatcom
náhľad|Preplnený zajatecký tábor pri Smolensku. Zaobchádzanie s vojnovými zajatcami sa riadilo na európskych bojiskách už dlhšiu dobu istými štandardnými zvykmi. Po väčšinu vojnových konfliktov je vojnovým zajatcom poskytovaná strava, ubytovanie a lekárska starostlivosť v medziach možností strany, ktorá ich zajala. Takéto jednanie má jednoduchú logiku, ktorá spočíva vo fakte, že sa bude rovnako k svojim zajatcom správať veľmi pravdepodobne aj protivník. Nacisti sa však na základe vlastných politických pohnútok rozhodli túto zvyklosť narušiť.
Brutálne zaobchádzanie so sovietskymi zajatcami bolo zapríčinené celkovou nacistickou zločinnou politikou, ktorá bola aplikovaná na obsadených východných územiach (Generalplan Ost). Opierala sa o teóriu o rasovej menejcennosti Slovanov a tiež o politické ciele, jedným z ktorých bol boj proti komunizmu. Hitler sa už 30. marca 1941 na porade hlavného velenia vyjadril, že politickí komisári sú podľa neho základom boľševizmu v Červenej armáde, nositeľmi ideológie, ktorá je nepriateľom nacionálneho socializmu a nemôžu byť považovaní za vojakov. Preto mali byť po vzatí do zajatia zastrelení. 6. júna 1941 najvyššie nemecké velenie vydalo rozkaz o komisároch, podľa ktorého boli sovietski vojaci nakazení boľševizmom a nemalo sa s nimi po prípadnom zajatí zaobchádzať na základe Ženevských konvencií z roku 1929. Rozkaz o zaobchádzaní s komisármi sa navyše v praxi ukázal kontraproduktívny, pretože komisári, ktorí vedeli, že ich v zajatí čaká istá smrť často vybičovali svojich vojakov k fanatickej obrane. Nemecké velenie rozkaz zrušilo 6. mája 1942.
Nemecké ozbrojené sily najmä na začiatku bojových operácií na východnom fronte zajali veľké množstvá sovietskych vojakov. Veľa z nich sa dobrovoľne vzdalo až po tom, čo im došli základné životné potreby a boli v zlom zdravotnom stave. Osobitnou kapitolou v správaní sa nemeckých vojakov a velenia bol i fakt, že pre obrovské množstvo zajatcov, ktorí padli do zajatia na začiatku bojov nebolo pripravené žiadne zabezpečenie ako pitná voda, strava, lekársky materiál, či kapacity v zajateckých táboroch. Toto sú faktory, ktoré sú považované za objektívne komplikácie. Je preto pravdepodobné, že aj v prípade, ak by nemecké velenie chcelo so zajatcami zaobchádzať ľudskejšie, počet obetí na strane zajatcov by bol vysoký. Je však tiež nesporným faktom, že nemecké velenie vo vojnových plánoch ťaženia proti Sovietskemu zväzu počítalo, že získa obrovské počty zajatcov. V prípade, že by sa boje vyvíjali podľa nemeckých plánov operácie Barbarossa, boli by počty zajatcov ešte vyššie. Pre nemceckých plánovačov teda počty zajatcov nemohli byť prekvapením. Svedčí o tom tiež fakt, že počas francúzskej kampane zajali Nemci za krátky čas tiež veľké množstvo zajatcov, ale tu k masovým úmrtiam nedochádzalo.
Problém medzinárodných dohovorov
Ťažké postavenie sovietskych vojnových zajatcov v nacistickom zajatí nemecké politické vedenie vysvetľovalo tým, že ZSSR odmietol Haagske konvencie a deklarácie z rokov 1899 a 1907. Deklaráciu o zákonoch pozemnej vojny a nepodpísalo ani Ženevský dohovor z roku 1929, ktorý písal o vojnových zajatcoch, ani napriek tomu, že dohovor podpísalo 47 krajín. Nehľadiac na to, že časť týchto dohovorov už dávnejšie podpísalo Ruské impérium, boli tieto dohody záväzné pre všetky krajiny a nielen pre tie, ktoré ich podpísali. Sovietsky zväz však napríklad 25. augusta 1931 podpísal dohody o zaobchádzaní s ranenými a chorými vojnovými zajatcami.
Oficiálnym dôvodom odmietnutia väčšiny týchto dohôd Sovietskym zväzom bol nesúhlas s delením vojnových zajatcov podľa národnosti. Toto odmietnutie v neskoršom období využili nacisti ako zámienku a následne ponechali zajatcov bez akejkoľvek pomoci zo strany Červeného kríža a ďalších organizácií, ktoré pomáhali zajatcom západných krajín. V priebehu vojny ZSSR dvakrát (25. novembra 1941 a 27. apríla 1942) navrhol nemeckej strane, že v prípade, ak bude aj Nemecko dodržiavať konvencie o zaobchádzaní s vojnovými zajatcami, bude ich dodržiavať aj Sovietsky zväz. Vo vyhlásení z 27. apríla 1942 sovietske ministerstvo zahraničných vecí oznámilo, že napriek nedodržiavaniu tejto dohody zo strany Nemecka, sa k nej ZSSR de facto hlási.
Na Norimberskom procese obhajoba ako svoj hlavný argument použila to, že sa Ženevské konvencie akoby nevzťahovali na sovietskych vojnových zajatcov, pretože ZSSR nebol signatárom týchto zmlúv. Medzinárodný vojenský tribunál však tieto argumenty odmietol ako neopodstatnené. Poukázal pri tom na to, že princípy medzinárodného práva musia byť dodržiavané za akýchkoľvek podmienok a cieľom zajatia je iba znemožniť zajatým osobám účasť na bojovej činnosti. Vraždenie bezbranných ľudí alebo im z pomstychtivosti ubližovať, nie je v súlade s vojenskými tradíciami. náhľad|Vyčerpaní sovietski zajatci zajatí pri Bialystoku po skončení bojov. Muž v popredí zjavne v civilnom oblečení. Predseda medzinárodného Červeného kríža Marcel Junod už 22. júna 1941 navrhol ZSSR, Nemecku, Rumunsku i Fínsku aby si prostredníctvom tejto organizácie vymieňali zoznamy ranených, zabitých a zajatých vojakov. V snahe zlepšiť situáciu svojich zajatcov, 27. júna 1941 národný komisár zahraničných vecí V.M. Molotov telegrafoval predsedovi Medzinárodného Červeného kríža o pripravenosti ZSSR uskutočniť prostredníctvom Medzinárodného Červeného kríža výmenu zoznamov zajatcov a aj o ochote prijatia Haagskej konvencie zákonov a obyčajov vedenia pozemnej vojny. Otázku pripojenia sa k Ženevskému dohovoru z roku 1929 však už sovietska vláda viac neotvárala. Súčasne ZSSR potvrdil uznesením Sovietu národných komisárov z 1. júla 1941 tzv. Vyhlášku o vojnových zajatcoch, ktorá bola založená na týchto konvenciách a zaväzovala k dodržiavaniu medzinárodne platných noriem vojenského práva. V dodatkoch k vyhláške boli vypustené nariadenia NKVD „O spôsobe držania zajatcov v táboroch NKVD“ z 7. augusta 1941 a „O stave táborov vojnových zajatcov“ z 15. augusta 1941.
17. júla 1941 Molotov oficiálne, cez vyslanectvo Švédskeho Červeného kríža oznámil Nemecku a jeho spojencom, že ZSSR súhlasí s plnením záväzkov Haagskych dohovorov z roku 1907 o Zákonoch a obyčajoch vedenia pozemnej vojny. V dokumente bolo navyše podčiarknuté, že Sovietsky zväz bude dodržiavať tieto dohovory v súvislosti s Nemeckom iba v prípade, že ich bude dodržiavať aj druhá strana. Napriek očakávaniam kladnej odpovede, vedenie nacistického Nemecka ponechalo túto nótu bez povšimnutia. Navyše v ten istý deň nadobudol platnosť rozkaz vydaný gestapom, umožňujúci zlikvidovať všetkých vojnových zajatcov pri akomkoľvek podozrení odporu alebo možného nepriateľstva k národnému socializmu. V tej istej dobe, sovietske velenie uskutočňovalo kroky spojené so zabezpečením lepších podmienok vojnových zajatcov, nacistické vedenie robilo kroky opačné. 8. augusta 1941 oddelenie pre záležitosti vojnových zajatcov pri OKW vydalo nové pravidlá, ktoré ešte pritvrdili zaobchádzanie so sovietskymi zajatcami vo všetkých táboroch.
Zaobchádzanie sovietskeho vedenia s vlastnými vojakmi, ktorí padli do zajatia
Článok 193 trestného zákonníka RSFSR z roku 1926 stanovoval za zajatie, bez dôvodu spôsobeného beznádejnou vojenskou situáciou, popravu zastrelením spojenú s konfiškáciou majetku. Vo vnútorných predpisoch Robotnícko-roľníckej Červenej armády sa tiež hovorilo, že sovietsky vojak nemôže padnúť do zajatia inak ako proti svojej vôli. Článok 22 Vyhlášky o trestných činoch vojakov z roku 1927 oznamoval, že zajatie, ktoré nie je odôvodniteľné vojenskou situáciou a rovnako aj prechod na stranu nepriateľa sa stíhajú najvyšším trestom, ktorým je zastrelenie a konfiškáciou majetku. Vo výklade sa tiež spomínalo, že v známych prípadoch sa môže situácia na bojisku zvrátiť tak, že klásť odpor bude v podstate nemožné a nezmyselné. Vzdať sa v týchto prípadoch bolo prípustné a nemalo mať žiadne ďalšie súdne dôsledky.
V dôsledku rozkazu štábu vrchného velenia z 16. augusta 1941 č. 270, velitelia a politickí pracovníci, ktorí počas boja zo seba strhli označenie hodnosti a dezertovali do tyla alebo sa vzdali, boli označení za dezertérov a ich rodinám hrozilo väzenie, rovnako boli velitelia a skupiny vojakov, ktoré sa vzdali, napriek tomu, že nevyčerpali všetky možnosti klásť odpor, zbavení štátnej ochrany a pomoci. Rozkaz žiadal od vojakov bojovať do poslednej možnosti a následne sa v prípade obkľúčenia snažiť prebojovať k svojim.
Názory sovietskeho vedenia na vlastných vojnových zajatcov boli na začiatku vojny stále nezmieriteľné. Aj po ťažkých porážkach v júli 1941 pri Minsku a Smolensku, kde padlo do zajatia viac než 600 000 sovietskych vojakov, Stalin naďalej tvrdil, že Červená armáda nemá vojnových zajatcov, iba zradcov a odrodilcov vlasti. Rovnako tvrdo sa správal i v roku 1943, keď mu Nemci navrhli vymeniť jeho syna Jakova Džugašviliho, zajatého v roku 1941 pri Vitebsku, za poľného maršala Friedricha Paulusa. Tento návrh odmietol (so slovami „Poručík sa za maršala nevymieňa.“). Jakov Džugašvili v zajatí na skonku vojny zahynul.
V decembri 1941, pri stretnutí predsedu medzinárodného Červeného kríža Junoda a nemeckého ministra zahraničných vecí von Ribbentropom, padol návrh ukončiť spory o dodržiavaní medzinárodných dohovorov a na základe humanizmu začať s výmenou zoznamov zajatých osôb prostredníctvom USA, ktoré by zaistilo aj dodávky šatstva a potravín rovnako pre nemecké i sovietske tábory. Ribbentrop tento návrh neskôr predložil Hitlerovi, ktorý osobne poslal túto žiadosť Stalinovi. Odpoveďou však bolo oznámenie, že sovietski vojnoví zajatci neexistujú. Sovietski vojaci bojujú dokedy nepadnú, ak sa rozhodnú vzdať automaticky strácajú sovietske občianstvo.
Podmienky zajatia a úmrtnosť
Po tom čo padli do zajatia (väčšina na území Bieloruska, Ukrajiny a západného Ruska), museli sovietski zajatci celé dni, zvyčajne pešo putovať do zberných táborov. Smeli zastaviť iba na rozkaz. Tisíce (podľa niektorých zdrojov rádovo stovky tisíc) boli zastrelení ich strážami počas presunov ak prejavovali známky únavy a neschopnosť ďalej pochodovať. Boli nútení piť vodu z kaluží na ceste. Nemci zabraňovali miestnemu obyvateľstvu zásobovať zajatcov z vlastných zdrojov. Na udržiavanie poriadku vo vnútri táborov boli vyberaní dobrovoľníci najmä spomedzi Ukrajincov a Tatárov. Etnickí Židia, politickí komisári a komunisti boli po odhalení vyzlečení do naha, postavení do rady a zastrelení. Jednotky Wehrmachtu na východe väčšinou nebrali do zajatia ťažko ranených nepriateľov a takýchto bojovníkov popravovali na mieste. Niektoré nemecké jednotky, najmä Waffen SS sa zajatcov neunúvali brať vôbec. Bežnou praxou bolo, že zajatcov jednoducho zhromaždili ešte v blízkosti frontu a postrieľali guľometmi.
right|thumb|Zajatecký tábor pre sovietskych zajatcov, ktorí boli držaní pod holým nebom Nacisti zvolili pre stavbu zhromažďovacích táborov pre sovietskych vojnových zajatcov najjednoduchšie riešenie, ktorým bolo ponechať ich na voľnom priestranstve, obvykle niekoľko hektárov veľkom, pod holým nebom, obkolesených ostnatým drôtom a niekoľkými strážnymi vežami. Tu boli vystavení horúčavám ale i mrazom a dažďu, chýbali sanitárne zariadenia, vládol nedostatok vody a potravín, ktoré pre nich nemecká branná moc nikdy zvlášť nevyčlenila. V táboroch sa šírili infekčné choroby, ako škvrnitý týfus. Neskôr najmä pre vysokú úmrtnosť boli zajatci umiestňovaní do stajní a drevených barakov, ani tu však ich podmienky neboli oveľa lepšie. Zo zberných táborov ďalej putovali pešo, alebo železnicou do nemeckých táborov, ktoré sa nachádzali hlavne na území Poľska a Nemecka, ale aj v ďalších krajinách. Len do septembra 1941 bola v dôsledku zlých podmienok v zajateckých a zberných táboroch úmrtnosť väzňov 1 % denne.
V prvých mesiacoch vojny neboli zajatci transportovaní na územie Ríše, pretože nacistické vedenie sa obávalo rozšírenia komunizmu na vlastnom území. Až v období, kedy sa v zajateckých táboroch začali šíriť epidémie a Nemecko začalo pociťovať nedostatok pracovných síl, Hitler povolil presun zajatcov aj na územie Nemecka. To čo však vo februári roku 1942 zostávalo z 3,9 milióna zajatcov bolo už len torzo – 1,1 milióna ľudí a z nich len asi 400 000 bolo v stave schopných práce.
Zvyšok vojnových zajatcov následne pod hrozbou smrti prinútili pracovať. Vykorisťovanie týchto zajatcov ako aj ďalších nútene nasadených osôb bolo nevídané. Neplatili pre nich žiadne zákony bezpečnosť a ochrana zdravia pri práci, nemali nijak stanovený nárok na voľno ani presne stanovený pracovný čas. V jednom z príkazov, riaditeľ I. G. Farben pripomínal, že zvýšenú efektivitu práce zajatcov možno dosiahnuť znížením prídelov stravy a tvrdými trestami za nižšie výkony. náhľad|vpravo|Zástup sovietskych zajatcov, ktorí padli do zajatia v priebehu leta 1941 počas bojov o Charkov a na Done Množstvo sovietskych vojnových zajatcov nachádzajúcich sa v táboroch OKW a použitých ako pracovná sila pre nemeckú ekonomiku v rokoch 1942 až 1945 : náhľad|vpravo|Sovietsky vojnový zajatec s dávidovou hviezdou. Prevažnú väčšinu zajatcov označených za židov nacistické jednotky na mieste popravili náhľad|Zajatci načahujúci sa po prídele chleba. Okrem každodennej vysiľujúcej fyzickej práce zhoršovala stav sovietskych zajatcov aj nedostatočná strava. Takáto bola, podľa príkazov Vrchného velenia nemeckých ozbrojených síl z 8. októbra 1941, oficiálna norma vydanej stravy na 28 dní, údaj o percentách je porovnanie s množstvom vydanej stravy pre nesovietskych zajatcov. Údaje hovoria o najvyššej norme pre najťažšie pracujúcich : náhľad|Vyhladovaní sovietski zajatci v [[Koncentračný tábor Mauthausen-Gusen|Mauthausene]] Pre udržanie fyzického stavu potrebného pre prácu dostával zajatec po dobu 6 týždňov: do 100 gramov umelého medu týždenne, do 50 g tresky týždenne, do 3500 g zemiakov týždenne. Tento dodatočný prídel bolo možné čerpať iba 6 týždňov. Zajatci niekedy navyše dostávali prídely na základe národnosti. Ukrajinci napríklad v niektorých táboroch dostávali o 100 g viac chleba ako Rusi.
Sovietski vojnoví zajatci hromadne umierali v nemeckých zajateckých a zberných táboroch, kde boli držaní po zajatí, hlavne v dôsledku nedostatku výživnej stravy, čo v spojení s nútenou prácou nevyhnutne viedlo k podvýžive, tá ďalej spôsobila buď väčšiu náchylnosť na infekčné choroby, pred ktorými neboli nijak chránení, alebo pokles pracovného výkonu, za čo boli nemilosrdne trestaní. Zajatci boli však likvidovaní aj cielene. Iba v priebehu roka 1942 takto zahynulo okolo 3 milióny sovietskych zajatcov. Nacistické vedenie ich v týchto podmienkach ponechávalo vedome. Len na území Poľska je v hroboch evidovaných 883 385 mŕtvych sovietskych zajatcov, ktorí zahynuli v nacistickom zajatí. Mnohí zajatci boli použití pre pokusy, 3. septembra 1941 bol práve na 600 sovietskych zajatcoch odskúšaný Zyklon B v koncentračnom tábore Auschwitz I.
Použitie zajatcov vo vojne na strane Nemecka
Mnohí zajatci, ktorí sa dostali do zajateckých táborov čoskoro pochopili, že nádej na prežitie v takýchto podmienkach je minimálna. Tým, ktorí sa chceli vyhnúť ťažkej nútenej práci alebo ohrozeniu infekčnými chorobami, v priebehu vojny nacisti umožnili zlepšiť svoje podmienky vstupom do pomocných jednotiek, títo boli Nemcami označovaní ako tzv. Hilfswilliger a neskôr aj do Ruskej oslobodeneckej armády, ktorú viedol Andrej Vlasov, sovietsky generál, ktorí v zajatí prešiel na nemeckú stranu.
NGC 3281
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 11,9.
Kita-Fukutokutai
Kita-Fukutokutai je podmorský vulkán v Pacifiku, nachádzajúci sa približne na pol ceste medzi ostrovmi Iótó a Minami-Iótó. Vrchol sopky sa nachádza len 73 m pod hladinou mora. Sopečná činnosť v oblasti bola prvýkrát hlásená v roku 1937, posledná erupcia bola pozorovaná rybárskou loďou v roku 1988 (toto hlásenie však nebolo potvrdené inými pozorovaniami).
Pod Smutným koutem
Pod Smutným koutem je prírodná pamiatka ev. č. 1951, ktorá sa nachádza južne od obce Čižice a severne od obce Předenice v okrese Plzeň-juh na ľavom brehu Úhlavy 600 metrov od rieky. Oblasťou prechádza turistický chodník vedúci z Čižic. Správa AOPK Plzeň.
Predmetom ochrany je rôzne stará dúbrava s pestrou kvetenou ako je napríklad hviezdica veľkokvetá, lipkavec lesný, hrachor jarný, pečeňovník trojlaločný, rimbaba chocholíkatá, ľalia zlatohlavá, jagavka ľaliovitá, ostrica horská, či ďatelina alpská. V stromovom poschodí sa nachádza dub letný, dub zimný, borovica lesná, lipa veľkolistá, javor mliečny a hrab obyčajný.
Sovietski vojnoví zajatci počas druhej svetovej vojny
Po vojne
thumb|Oslobodení sovietski vojnoví zajatci, máj [[1945, Nórsko]] Po skončení vojny časť zajatcov, ktorí sa vrátili domov bola nútená niesť zodpovednosť a bola potrestaná vlastnou krajinou za to, že padla do zajatia. Podľa údajov, ktoré podáva historik G. F. Krivošejev na základe sprístupnených dokumentov NKVD: z 1 836 562 vojakov, navrátivších sa zo zajatia bolo 233 400 odsúdených zo spolupráce s nepriateľom a odpykávali si trest v systéme GULAGu. Iní historici, najmä západní tvrdia, že obvinení boli prakticky všetci bývalí vojnoví zajatci. Až okolo 80 % spomedzi všetkých nútene nasadených osôb, boli tí ktorí sa vrátili po skončení vojny do ZSSR a boli odsúdení na nútené práce, niektorí dokonca na 15 až 25 rokov. Iní boli nútení sa vysťahovať z pôvodného bydliska a museli vykonávať ťažkú fyzickú prácu. Všetci boli považovaní za sociálne nebezpečné osoby.
Ruské hodnotenia
Po rozpade ZSSR boli v Rusku nielen odtajnené mnohé zdroje a dokumenty ale bola umožnená i otvorenejšia diskusia a výmena názorov medzi historikmi viacerých krajín.
Tieto čísla však hlavne medzi osobami neoboznámenými so sovietskymi a nemeckými dokumentmi dodnes vyvolávajú pochybnosti.
Nemecké hodnotenia
Podľa nemeckých dokumentov z čias vojny, vydaných 1. mája 1944 vyzerali stavy sovietskych vojnových zajatcov takto:
Poznámky
Poznámka: V období od februára 1942 do augusta 1943 v týchto správach nie sú zarátaní vojnoví zajatci držaní v zhromažďovacích a dočasných táboroch, ako aj zajatci v zóne pod kontrolou OKH. Od jesene 1943 tieto tábory prešli pod kontrolu OKW.
René Alleau
Podstatne prispel k odmietnutiu pozitivistických a okultistickych schém a k situovaniu tradičných vied do ich adekvátneho rámca. Zakladateľ surracionalizmu.
Majstrovstvá Európy v basketbale žien 1993
Majstrovstvá Európy v basketbale žien 1993 boli v poradí 24. Majstrovstvá Európy v basketbale žien, ktoré organizuje Európska basketbalová federácia (FIBA Europe). Konali sa v Perugii, v Taliansku od 8.13. júna 1993, za účasti 8 tímov. Nováčikom turnaja bolo Slovensko a Rusko, ktoré nahradilo Sovietsky zväz. Hráčky Španielska získali titul, keď vo finále zdolali Francúzsko. Historicky prvú medailu získali bronzové Slovenky.
Lucius Varius Rufus
Lucius Varius Rufus (asi 74-14 pred Kr.) bol rímsky básnik Augustovho obdobia, člen Maecenatovho krúžku.
Rufus patril k blízkym priateľom Vergília aj Horatia, ktorého zoznámil s jeho budúcim patrónom Maecenatom. Po Vergíliovej smrti spolu s iným z jeho priateľov, Plotiom Tuccom, pripravil na vydanie jeho Aeneis. Horatius spomína Varia Rufa ako majstra epického básnictva a Vergílius mu skladá hold v jednej zo svojich eklog.
La Croix-Blanche
La Croix-Blanche je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Lot-et-Garonne, v regióne Akvitánsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
File Allocation Table
File Allocation Table, skrátene FAT, je čiastočne patentovaný súborový systém, ktorý sa používal v prvých 16/32-bitových verziách operačného systému Microsoft Windows a v systéme MS-DOS. Existuje niekoľko verzií systému FAT, napríklad FAT12, FAT16 a FAT32. Systém FAT32 sa používal od Windows 95 OSR2 až po Windows ME. Súborový systém FAT je relatívne jednoduchý a je podporovaný všetkými operačnými systémami pre PC. Táto vlastnosť ho činí vhodným pre použitie na disketách, flash diskoch a pamäťových kartách, ako schodnú cestu na prenášanie dát medzi rôznymi operačnými systémami.
FAT je tabuľka obsahujúca informácie o obsadení disku v súborovom systéme vytvorenom pre DOS. Zároveň sa tak označuje zmienený súborový systém. Používa sa pre nájdenie súboru (allocation), ktorý je zapísaný na disku.
Súborový systém FAT bol vytvorený Billom Gatesom a Marcom McDonaldom v roku 1977. V auguste 1980 Tim Paterson začlenil FAT do operačného systému 86-DOS. Prvá verzia FAT bola nazvaná FAT 12. Mala množstvo obmedzení: adresy klasterov boli 12 bitové (to obmedzovalo počet klasterov na 4096) a počet sektorov disku bol daný ako 16 bitové číslo, čo obmedzovalo veľkosť disku na 32 MB. FAT obmedzuje množstvo dát ktoré je možné uložiť na pevný disk. U staršich HDD je to 4GB.
Štruktúra pevného disku
Pevný disk sa skladá z niekoľkých platní, každá z platní má dva povrchy. Tieto povrchy sú číslované od 0. Na každom povrchu sú stopy (taktiež číslované od 0) a sektory (číslované od 1). Stopa je sústredná kružnica a sektor kruhový výsek tejto kružnice. Prienikom jednej stopy a jedného sektoru vznikne oblasť, na ktorú sa dá zapísať obvykle 1/2 KB (teda 512 B).
Na pevnom disku sa používajú súborové systémy FAT16 nebo FAT32, pre diskety sa dá použiť FAT12. Prienikom jednej stopy a jedného alebo viacerých sektorov vznikne tzv. alokovatelná jednotka alebo tiež klaster (cluster). U FAT16 to sú dva sektory, do jedného klastera môžeme zapísať 2*512 = 1024 B, u FAT32 štyri sektory (dá sa vybrať pri prevode na FAT32), môžeme tu zapísať napr. 4*512 = 2048 B.
Dôsledkom je:
Boot sektor
BIOS po POSTe (POST = Power on self test) načíta nultý LBA sektor jednotky na adresu 0x0000:0x7C00 a prenesie sem kontrolu (inštrukcia JMP 0x0:0x7C000). Nultý LBA sektor pevného disku a napr. diskety sa odlišuje tým, že na pevnom disku sú zaznamenané oddiely a je zvyčajne naprogramovaný tak aby načítal a spustil boot sektor aktívnej oblasti disku. Tento typ zápisu sa nazýva Master Boot Record (MBR). Ten na diskete je rovnaký ako boot sektor oddielu disku a nazýva sa Volume Boot Record.
Štruktúra súborového systému FAT
Súborový systém v MS DOSe a jemu podobných systémoch je organizovaný pomocou FAT. Rozoznávame FAT12 a FAT16 (FAT32) podľa toho, koľko bitov vyhradzuje na (logickú) adresáciu disku. FAT je jednorozmerná tabuľka (pole), ktorá obsahuje údaje o obsadenosti jednotlivých oblastí (cluster=klaster) disku/diskety. Väčšinou existujú dve kópie (ak by sa jedna (prvá) fyzicky porušila). FAT spolu s adresármi určuje fyzické uloženie súborov.
Disketa aj disk sú delené na klastre, ktoré sú z hľadiska súborového systému MS DOSu najmenšou adresovateľnou jednotkou (sú to vlastne logické bloky). Priestor na diskete sa súborom prideľuje po klasteroch. Ak napr. klaster pozostáva z 8 sektorov, t. j. má 4KB, a v adresári je 100 súborov po 100B, vznikne 10KB údajov, ale v súborovom systéme zaberajú 100x4KB=400KB miesta, t. j. využívate priestor na 2,5%. Nanešťastie počet klasterov je zhora ohraničený typom FAT: 4096 pre FAT12 (reálne o niečo menej), 65536 pre FAT16 (reálne zase o niečo menej). To je najväčší problém súborového systému typu FAT hlavne pri veľkých diskoch – vynucuje veľké klastre a tým plýtva priestorom.
Štruktúra boot sektoru
Prvá dátová štruktúra na zväzku FAT sa nazýva BPB (Bios Parameter Block). Je umiestená v prvom sektore zväzku v "rezervovanej oblasti" (tento sektor sa tiež nazýva "boot sektor", "reserved sektor" alebo "nultý sektor"). Ide o prvý sektor zväzku.
Štruktúra FAT tabuľky
FAT je najdôležitejšia popisná tabuľka média. Definuje, ktoré sektory sú voľné, ktoré sú použité, pre ktorý súbor, v akom poradí idú sektory súboru za sebou, definuje rezervované sektory, sú v nej zakódované aj všetky dĺžky súborov. Najdôležitejšia informácia je informácia o tom, ako za sebou idú sektory jednotlivých súborov.
Na médiu môže byť jedna alebo dve FAT. V prípade, že na médiu je len jedna FAT, logické číslo prvého sektora druhej FAT je nulové a tak isto je nulový aj bit 6 v identifikačnom bajte média (offset #20). Každá FAT je umiestnená na médiu kvôli efektívnemu prístupu v sektoroch ktoré idú bezprostredne za sebou od prvého sektora, ktorého číslo je definované v boot sektore. Tento prístup umožňuje mať FAT umiestnenú kdekoľvek na médiu (hoci aj kvôli efektívnemu seekovaniu v strede média) ale FAT musí ostať celá pokope, nemôže byť rozptýlená po médiu.
FAT sa skladá z položiek, každá položka zodpovedá jednému sektoru média. Položky zaberajú podľa potreby 16 alebo 32 bitov. Podľa toho potom rozlišujeme či ide o systém FAT16 alebo FAT32. Bajty sú v položke usporiadané vždy od najnižšieho po najvyšší. FAT32 sa používa, ak počet sektorov na médiu je väčší než umožňuje adresovať FAT16, čo je 2^14 – 256 alebo 16128 sektorov, alebo ak veľkosť sektora (klastera) je väčšia ako 2^14 alebo 16384 bajtov.
Zmazanie súboru len vynuluje najvyšší bit FAT položky. Všetky položky od 00.00.00.00 do 7F.FF.FF.FF sa chápu ako volné sektory ktoré sa môžu ďalej použiť. Špeciálny sektor je napr. boot, prípadne na bootovateľnom médiu operačný systém, ktorý sa nenachádza v klasickom súbore. Neexistujúci sektor je keď napr. médium má len 250 sektorov, FAT je dlhá 250*4=1000 bajtov ale keďže FAT zaberá celočíselný počet sektorov tak zvyšných 24 bajtov FAT obsahuje hodnotu FF.FF.FF.FF.
Voľné sektory pripravené na alokovanie sa od už obsadených alokovaných sektorov jednoznačne líšia najvyšším bitom položky. Voľné sektory ho majú nulový, obsadené položky jednotkový. Preto sa pri alokácii ďalších sektorov na médiu môžu vyberať len sektory ktoré majú tento bit nulový.
FAT tabuľka definuje spojový zoznam rozsahu súboru (klastery). FAT začína na logickom sektore prvého segmentu.
Prvý byte FAT sa nazýva Deskriptor media alebo tiež identifikačný byte FAT. Od ďalšieho 5 bytu (12b FAT) alebo 7 bytu (16b FAT) sú samé 0ffH. Zvyšok FAT sa skladá z 12 alebo 16 bitových buniek, ktoré reprezentujú jeden klaster disku. Význam hodnôt položiek vo FAT:
Štruktúra dátovej časti
Dátová oblasť sa skládá z položiek:
Štruktúra adresára
Adresár FAT nie je nič iné ako "súbor" zložený z lineárneho zoznamu 32 bajtových štruktúr. Jediný adresár, ktorý musí byť vždy prítomný je koreňový adresár. U médií s FAT12 / FAT16 je koreňový adresár umiestený hneď za poslednou FAT a má pevnú veľkosť v sektoroch, spočítanú z hodnoty BPB_RootEntCnt. Pre tieto média je prvý sektor koreňového adresára daný číslom sektora vzťahujúcim sa k prvému sektoru zväzku FAT
Zložka rootu (Root directory)
Zložka rootu je umiestená za FAT. Jej dĺžka nie je jednoznačná a závisí na konkrétnom disku. Aby bola možnosť použiť stromovú štruktúru zložiek, pozerá sa systém na všetky zložky (až na root) ako na súbor. Každá položka zložky má dĺžku 32 B. Prvých 8 B sa tyká názvu súboru, kde prvý B je rozhodujúci. Pre bežný súbor alebo zložku je ním prvý znak názvu. Môže však obsahovať aj iný znak, napr. ide o zmazaný súbor. O tom sa môžeme presvedčiť, pokiaľ sa snažíme obnoviť zmazaný súbor. Ďalšie 3 B zaberá 3 bytová prípona. Nasleduje 1 bytová položka, u ktorej jednotlivé bity znamenajú atribúty súboru. V poradí od nultého sú to:
Ďalej nasledujú 2 byty nesúce informácie o čase poslednej modifikácie súboru. Ďalšie 2 byty nesú informácie o dátume poslednej modifikácie. Ešte sú tu dva byty, ktoré ukazujú na číslo prvého klastera súboru alebo adresára. Posledná informácia je 4 bytová položka, ktorá udáva dĺžku súboru. Pre adresár je tam 0.
Dlhý adresárový záznam
Dlhé mena sú obmedzene na 255 znakov bez zakončovacieho NUL. Celková dĺžka potom nesmie prekročiť 260 znakov. Dá použiť akákoľvek kombinácia znakov definovaných pre krátke mená a navyše je pridaná ".", ktorá môže byť použitá opakovane. Medzera je tiež platný znak dlhého mena, rovnako ako u krátkeho mena kde sa tiež často nevyužívala. Nasledujúcich šesť znakov bolo v prípade krátkeho mena zakázané, ale u dlhého mena je možno ich použiť.
$ +, ; = [ ]
Vložené medzery vo vnútri dlhého mena sú povolené, ale na začiatku a na konci názvu sa ignorujú. Počiatočné a vložené bodky sú povolené, ale bodky na konci sa ignorujú. Dlhé mená sú uložene v DAZ v kódovaní UNICODE. Znak v UNICODE je má 16 bitov a je tiež nemožné uložiť takýto znak v KAZ, pretože tu sú znaky uložene osembitovo alebo v DBSC kóde. Dlhé mena prešli cez súborový systém nie sú prevedené na veľké znaky a ich pôvodná hodnota je zachovaná. UNICODE rieši problém s mapovaním veľkých a malých písmen bežných u niektorých OEM kódových stránok automatickým prevodom malých znakov na jednotné veľké znaky.
Krátky adresárový záznam
Krátke mená sú obmedzene na 8 znakov nasledovaných voliteľnou bodkou a maximálne 3-písmenovou príponou. Celková dĺžka cesty krátkeho mena nemôže prekročiť 80 znakov (64 znakov cesta + 3 písmeno jednotky + 12 pre meno 8.3 + NUL) vrátané ukončenia NUL. Znaky môžu byť ľubovoľnou kombináciou písmen, číslic alebo znakov s kódovou hodnotou väčšou ako 127. Nasledujúce znaky sú taktiež povolene: $ % ' - _ @ ~ ` ! { } ^ # &
Mená sú uložene v KAZ v OEM kódovej stránke systému, na ktorú je systém nakonfigurovný v dobe vytvorenia AZ. KAZ zostávajú v OEM kvôli kompatibilite so staršími verziami OS. OEM znaky sú jednotlivé 8 bitové znaky alebo pre určité kódové stránky to môžu byť DBCS znakové páry.
Určenie začiatku dátovej oblasti
FirstDataSector = BPB_ResvdSecCnt + (BPB_NumFATs * FATSz) + RootDirSectors;
Vytvorenie položky v adresári (krátky, dlhý názov)
1. alokuj voľný klaster
2. zapíš prvú časť súboru do tohoto klastera
3. ak neexistuje ďalšia časť súboru koniec
4. alokuj voľný klaster