cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Cesta Yungas
náhľad|Cesta Yungas pri vodopáde San Pedro Cesta Yungas tiež nazývaná ako cesta smrti je 61 alebo 69 kilometrový úsek cesty vedúci z mesta La Paz do mesta Coroico, ktoré je 56 kilometrov severovýchodne od La Paz v regióne Yungas. Táto cesta je známa tým, že je extrémne nebezpečná a v roku 1995 ju banka Inter-American Development Bank označila za "najnebezpečnejšiu cestu na svete". V roku 2006 bolo odhadnuté, že ročne na tejto ceste zahynie približne 200 až 300 ľudí. Na mnohých miestach, kde spadli automobily do rokliny sú pri ceste kríže.
Fotografie tunelu Guoliang sú často mylne identifikované, že zobrazujú cestu Yungas.
Popis cesty
Je jednou z ciest, ktoré spájajú región Amazonského pralesa severnej Bolívie s hlavným mestom Bolívie. Potom, ako cesta opustí mesto La Paz, stúpa najprv do nadmorskej výšky do priesmyku La Cumbre, a za ním klesá do nadmorskej výšky, v ktorej je mesto Coroico.
Táto jednoprúdová cesta nemá žiadne zvodidlá a zrázy na jej okraji dosahujú až 600 metrov. Väčšina cesty je široká len 3,2 metra a počas obdobia dažďov od novembra do marca, dážď a hmla výrazne obmedzujú viditeľnosť a voda na ceste, ktorá vytvára blatistý povrch má vplyv na trakciu automobilov. V lete sú zas bežné padajúce skaly a tiež vysoká prašnosť automobilov.
Atrakcia
náhľad|Cesta Yungas prechádza bolívijskou oblasťou Yungas Táto nebezpečná cesta sa stala od 90. rokov turistickou destináciou, pričom dodnes ju navštívilo okolo 25 000 hľadačov nebezpečenstva. Tiež je vyhľadávanou destináciou pre horských cyklistov, pretože poskytuje 64 kilometrov plynulého zjazdu, hlavne pre zjazdových cyklistov.
Aj napriek tomu, ostáva cesta Yungas nebezpečnou. Od roku 1998 na nej zahynulo približne 18 cyklistov.
Cesta sa objavila v relácii Top Gear: Bolivia Special televízie BBC, v ktorej účastníci cestovali 1610 kilometrov z bolívijského dažďového pralesa až k pobrežiu Tichého oceánu. Jej nebezpečnosť bola zrejmá, keď sa začali zosúvať spod kolies Range Roveru Jeremyho Clarksona skaly, keď bol nútený ísť na okrej cesty kvôli prechodu protiidúcemu autu.
Reklama na automobil Mitsubishi Outlander bola natáčaná na tejto ceste.
Milostín
Milostín je obec v Česku v okrese Rakovník v Stredočeskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 294 obyvateľov, z toho 138 mužov a 156 žien, pričom priemerný vek v obci bol 39,8 roka (muži 38,8 roka, ženy 40,6 roka).
NGC 2974
NGC 2974 je galaxia v súhvezdí Sextant, ktorú objavil britsko-nemecký astronóm William Herschel 6. januára 1785.
Pozitrón
thumb|Fotografia [[hmlová komora|hmlovej komory C.D. Andersona, prvého identifikovaného pozitrónu. 6mm olovená doska oddeľuje hornú a dolnú polovicu komory. Pozitrón musel prísť zdola, keďže horná stopa v magnetickom poli je viac ohnutá, indikujúc nižšiu energiu.]]
Pozitrón alebo antielektrón (značka e+) je elementárna častica, ktorá je antičasticou elektrónu. Je to zložka antihmoty, má kladný elektrický náboj +1e, spin 1⁄2 a rovnakú hmotnosť ako elektrón. Pri zrážke nízkoenergetického pozitrónu s nízkoenergetickým elektrónom, nastane anihilácia, čo má za následok vznik dvoch alebo viacerých fotónov gama žiarenia.
Pozitróny môžu vzniknúť pri pozitrónovej emisii (β+ rádioaktívnym rozpadom), alebo interakciou hmoty s fotónom s energiou nad 1,022 MeV. Pri tomto procese vznikne pár elektrón-pozitrón.
História
Existenciu pozitrónu ako prvý predpovedal v roku 1928 Paul Dirac - vyšiel mu ako jedno z možných riešení Diracovej rovnice. V roku 1932 pozitrón pozoroval Carl D. Anderson, ktorý mu dal meno. Anderson tiež navrhol premenovať elektrón na negatrón, čo sa však neujalo. V roku 1928 publikoval Paul Dirac prácu ktorá naznačovala možnosť elektrónu mať zároveň kladný náboj a negatívnu energiu. Táto práca predstavila Diracovu rovnicu, zjednotenie kvantovej mechaniky, špeciálnu teóriu relativity, a (vtedy) nový koncept spinu elektrónu vysvetľujúca Zeemanov efekt.
Ooh La La
Britney na sociálnej sieti prezdradila: ''„Vždy som mala šmolkov rada, ale moji synovia ich milujú najviac na svete. To je dôvod prečo som túto skladbu nahrala.“''
Singel
CD Singel / Digital SingelNemecká verzia singlu
Ekonómia myslenia
Ekonómia myslenia je dosahovanie maxima znalostí pomocou minima poznávacích prostriedkov. Jej princípom je téza, že kritérium pravdivosti poznania spočíva v dosiahnutí maxima znalostí pomocou minima poznávacích prostriedkov. Princíp ekonómie myslenia zaviedol Ernst Mach.
Carency
Carency je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Pas-de-Calais, v regióne Nord-Pas-de-Calais.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zoznam medicínskych článkov/Š
Tento index bol automaticky vygenerovaný podľa tejto kategorizácie. Obsahuje 22 článkov. Aby sa nové články zobrazili v tomto indexe, musia byť zaradené aspoň do jednej z vymenovaných kategórii. Nové a upravené kategórie sa zohľadnia pri nasledujúcom generovaní.
še
Šebo Timko · Šestonedelie · Šev (anatómia)
ši
Šialenstvo
šk
Škola v Salerne · Škvrnitý týfus
šľ
Šľacha
šm
Šmuel ibn Tibon
šo
Šok (medicína)
šp
Španielska chrípka · Špecifickosť (medicína)
Porubský potok (prítok Rajčanky)
Porubský potok je potok na severe Slovenska, na území okresu Žilina. Je to pravostranný prítok Rajčanky, má dĺžku 15 km a je tokom IV. rádu. V Malej Fatre vytvára Porubskú dolinu.
Zoznam medicínskych článkov/Š
št
Štátny ústav pre kontrolu liečiv · Štefan Anton Kochlatsch · Štefan Hatvani · Štefan Hudec (stomatológ) · Štefan Hunčaga · Štefan Kindernay · Štefan Králik · Štikútka · Štokholmský syndróm · Štvrtá mozgová komora
Porubský potok (prítok Rajčanky)
Prameň
Prameň v Malej Fatre, v podcelku Lúčanská Fatra, na juhozápadnom úpätí Hnilickej Kýčery (1 217,6 m n. m.) v nadmorskej výške okolo 910 m n. m.
Zoznam medicínskych článkov/Š
šv
Švédska masáž
Porubský potok (prítok Rajčanky)
Smer toku
Po Kamennú Porubu na severozápad, potom prevažne na sever.
Fons (Lot)
Fons je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Lot, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Vleteren
Vleteren je belgická obec vo Flámskom regióne v provincii Západné Flámsko.
Porubský potok (prítok Rajčanky)
Geomorfologické celky
1.Malá Fatra, podcelok Lúčanská Fatra, 2.Žilinská kotlina, podcelok Rajecká kotlina.
NGC 2975
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 14,8.
Vleteren
Obyvateľstvo
Obec má približne 3 676 obyvateľov (2010).
Časti obce
Od 1. januára 1977 obec Vleteren pozostáva z týchto častí (bývalých obcí):
Choryňská stráž
Choryňská stráž je prírodná pamiatka ev. č. 2028 na západnom okraji obce Choryně v okrese Vsetín. Oblasť spravuje Agentúra ochrany prírody a krajiny ČR.
Ochrana
Predmetom ochrany sú lúky s teplomilnými prvkami fauny a flóry, prirodzené sukcesie pôvodného dubového lesa. Prírodná pamiatka zaberá južný svah rovnomenného 375 metrov vysokého vrchu.
Porubský potok (prítok Rajčanky)
Prítoky
Sprava z dolín Zadná Oselná, Predná Oselná, Lehotná, spod Usypanej skaly (1 158,2 m n. m.), zľava spod Kýčery (1 165,6 m n. m.), Rybnícky potok a prítok spod Rybníkov (517,2 m n. m.).
Ústie
Ústi do Rajčanky pri Rajeckých Tepliciach v nadmorskej výške 411 m n. m.
Obce
Kamenná Poruba, Konská, okrajom mesta Rajecké Teplice.
Justinián I.
Justinián I. Veľký, po latinsky Flavius Petrus Sabbatius Iustinianus, po starogrécky Ιουστινιανός Φλάβιος Πέτρος Σαββάτιος - Ioustinianos Flabios Petros Sabbatios; *482, Tauresium pri Skopje†14. november 565, Konštantínopol) bol byzantský cisár, jeden z najvýznamnejších vladárov neskorého staroveku a najpozoruhodnejších byzantských (východorímskych) cisárov vôbec. Významné boli jeho reformy rímskeho práva a dielo dnes známe ako (Corpus iuris civilis), ako i rozsiahla stavebná činnosť a rozsiahla vojenská expanzia, ktorej cieľom bolo získať naspäť územie bývalej Rímskej ríše v západnej Európe (severná Afrika, dnešné Taliansko, juh Pyrenejského polostrova). V jej dôsledku sa Byzantská ríša rozšírila do celého Stredomoria. Pravoslávna cirkev ho považuje za svätého. Jeho pamiatku si pripomínajú 14. novembra.
Justiniánov vzostup a osobný život
náhľad|Justiniánova druhá manželka, cisárovná [[Theodora (6. storočie)|Theodora, Chrám San Vitale v Ravenne|vľavo]]
Počiatok vlády a povstanie Niká!
Justinián po svojom strýkovi zdedil prebiehajúcu vojnu s Perziou. Boje sa odohrávali na dvoch frontách v Mezopotámii a Lazike. V roku 530 Byzantínci utrpeli viaceré porážky, významné boli najmä Belisarove prehry pri Dare a Kalliniku (dnešná Rakka). Peržania však výhry nevyužili na posunutie svojich hraníc, pretože mali vnútorné náboženské problémy s hnutím mazdakovcov. Byzantská ríša zase v Palestíne čelila povstaniu Samaritánov. Po smrti Kaváda I. Byzancia s Perziou v roku 532 uzavrela tzv. Večný mier. Justinián sa v mieri zaviazal platiť Peržanom vysoký tribút za to, že Peržania budú ochraňovať kaukazskú hranicu pred kmeňmi Bielych Hunov. Hranice zostali neporušené. Významným ukazovateľom Justiniánových zámerov a budúcej kresťanskej politiky bolo uzatvorenie platónskej Akadémie v roku 529 a postupné právne reformy z prelomu dvadsiatych a tridsiatych rokov 6. storočia.
Obnova ríše - renovatio imperii
vľavo|náhľad|Vandalská vojna
Vandalská vojna
Hlavným heslom Justiniánovho programu sa stalo slovné spojenie renovatio imperii, t. j. snaha o obnovenie pôvodných hraníc rímskeho impéria a rímskej moci, tentokrát však na kresťanskej báze. Expanziu na územie zaniknutej Západorímskej ríše začala výprava do severnej Afriky proti Vandalom. Vandali v Afrike po roku 428 vytvorili Vandalské kráľovstvo, a k Rimanom chovali nepriateľsky. Príčiny sporov boli aj náboženské, kým Vandali boli ariánmi, v Rímskej ríši cisári a väčšina obyvateľstva vyznávala katolicizmus, či inak povedané ortodoxný koncilový náboženský prúd. Vandalský kráľ Hilderich, ktorý na rozdiel od svojich predchodcov nastolil probyzantský kurz zahraničnej politiky, bol pre odpor svojich krajanov v roku 530 zvrhnutý z trónu a nahradený Gelimerom. Vzťahy s Byzanciou sa začali rýchlo zhoršovať, čo Justinián využil ako zámienku pre svoje vojenské ťaženie. Rozsiahlu a premyslenú akciu viedol Justiniánov generál Belisar. Vojská sa na ceste zastavili na spriatelenej ostrogótskej Sicílii a plánovali postup. Potom, čo sa veľká časť vandalského vojska vydala potlačiť Grékmi vyvolanú vzburu na Sardínii, zaútočilo 16 000 byzantských vojakov na čele s Belisarom na africké pobrežie. Celej operácie sa zúčastnilo 92 ťažko vyzbrojených galér s asi 30 000 námorníkmi. Belisarios miestne vandalské posádky porazil a v septembri 533 vstúpil do hlavného mesta ríše Kartága. Kráľ Gelimer po návrate síce zhromaždil ďalšie vojsko, ale to bolo rímskymi vojskami porazené. Nasledujúci rok sa Belisarios s korisťou a zajatcami vrátil do Konštantínopola, pred Justiniána priviedol aj zajatých vandalských veľmožov na čele so samotným kráľom. Kráľovi Justinián veľkoryso venoval statky v Malej Ázii. Koniec ríše Vandalov znamenal tiež zánik samotného etnika.
vľavo|náhľad|Prvá fáza Gótskej vojny náhľad|Prvá a druhá fáza Gótskej vojny
Prvé ťaženie proti Gótom
Pacifikácia severnej Afriky trvala ešte niekoľko rokov, ale Justinián vzápätí začal pripravovať novú mohutnú výpravu. Jej cieľom bolo rozvrátiť ďalšiu barbarskú ríšu, Ostrogótske kráľovstvo v Itálii. Ostrogóti od ich usadenia v Itálii žili s Byzanciou v mieri. Miestny panovník Theodorich Veľký vládol v mnohých ohľadoch ako Riman a počas svojej vlády sa snažil vzťahy miestneho obyvateľstva a Ostrogótov udržiavať v harmónii. Darilo sa aj ostrogótskemu umeniu a vzdelaniu. Predsa sa však najmä ku koncu Theodorichovej vlády vzťahy medzi Rimanmi a Ostrogótmi zhoršovali, Ostrogóti boli podobne ako Vandali a iné germánske kmene ariánske. Ostrogótski šľachtici sa len neradi prizerali romanizujúcim tendenciám v krajine a po smrti Theodoricha Veľkého v roku 526, v tridsiatich rokoch 6. storočia povstali proti regentke Amalasuinthe, ktorá verejne podporovala prorímsku politiku. V roku 534 bola Amalasuintha zavraždená a novým panovníkom bol zvolený Theodhad. Justinián nemohol takýto progres udalostí strpieť a začal preto chystať útok na Gótov. Vojenské operácie sa začali roku 535. Belisarovi sa podarilo celkom ľahko obsadiť Sicíliu, potom sa vylodil v južnej Itálii a tiahol na sever. Padol Neapol a Rím v rukách pápeža otvoril svoje brány dobrovoľne. Góti, ktorí dovtedy nekládli žiadny odpor povstali proti Theodhadovi, ktorý sa ukázal byť neschopný a za kráľa prehlásili Vitiga. Vitigis sa ukázal byť ráznejším panovníkom a vojna sa predĺžila. Góti zaútočili na Rím, ktorý takmer dobyli. Po roku obliehania sa však situácia zmenila po tom, čo Justinián poslal do Itálie nové vojská, ktoré mali zaútočiť zo severu. Góti sa snažili s Rimanmi vyjednávať, no vojna pokračovala ďalej. Šťastie sa striedavo prikláňalo na obe strany, problémy v rímskom (byzantskom) tábore spôsobovala rivalita veliacich generálov, pretože ku Belisarovi sa v kampani pridal Narses. Po dlhých bojoch a rokovaniach v roku 540 kapitulovala tiež sídelná Ravenna a jednotliví gótski velitelia sa začali Justiniánovi vzdávať. Rimania v Itálii boli oslobodení a zjednotení, po tom, čo však byzantské vojsko z Itálie odišlo sa ukázalo, že šlo len o zdanlivé víťazstvo.
Vojna s Peržanmi a oživenie ostrogótskeho frontu
náhľad|Byzantsko-perzská hranica v roku 565 náhľad|Minca s podobizňou [[Husrav I.|Husrava I.]] V okamihu, keď bola ostrogótska otázka pre Rimanov vyriešená, povstala nová hrozba na východe. Odveký nepriateľ Rimanov, Perzská ríša a jej kráľ Husrav I. Anóšarván v roku 540 porušili Večný mier, a pod zámienkou údajného rímskeho útlaku východných území obývaných Arabmi a Arménmi napadli provincie Mezopotámia, Sýria a Palestína, vyrabovali ich a desiatky tisíc obyvateľov odviedli do zajatia. Z východnej byzantskej metropole Antiochie i napriek hrdinskej snahe miestnych dém ostali len trosky, obyvateľstvo, ktoré prežilo hrôzy drancovania, perzskí vojaci odvliekli. Zdemolovanie východnej metropoly zásadne znížilo prestíž Byzancie na východe. V roku 541 vyslal cisár na východ Belisara, k dispozícii mu však dal len nedostačujúci počet vojakov, ktorí neboli schopní zvrátiť situáciu v prospech Byzancie. O rok neskôr Husrav pripravil ďalšie sýrske ťaženie. V roku 545 bol uzavretý päťročný mier, ktorý potvrdzoval status quo. Justinián sa zaviazal Perzii odvádzať tribút zašifrovaný pod údajnú ochranu kaukazskej hranice. V roku 550 bol mier predĺžený o ďalších päť rokov. vľavo|náhľad|Anachronický portrét [[Totila|Totilu, Francesco Salviati, 1549 ]] Mier s Perziou uvoľnil byzantské vojenské sily pre pokračovanie vojny v Itálii, kde medzitým znovu vyvstal problém po tom, čo si Ostrogóti zvolili nového kráľa Totilu, pod ktorého patronátom začali protiofenzívu. Pretože východorímske vojská odtiahli, podarilo sa Totilovi ľahko dobyť juhoitalské Benevento a Neapol a v roku 546 aj Rím, čím Byzancii zostala len Ravenna. Po tom, čo sa Justiniánovi uvoľnilo Belisarove vojsko na východe, poslal generála do Itálie. Neposkytol mu však dostatočné zásoby a vojsko a tak sa vojna predĺžila. Belisarovi sa síce podarilo Rím oslobodiť, avšak už v roku 550 ho Totila znovu dobyl. Situácia sa zmenila po tom, čo do Itálie prišiel Narses s novými zdrojmi a vojskom. V roku 552 Totilu pri Busta Gallorum v Toskánsku porazil a samotný Totila v boji zomrel. Nasledujúce roky padala jedna ostrogótska pevnosť za druhou, až bol nakoniec odpor ostrogótskeho kmeňa do roku 555 úplne zlomený. V auguste 554 Justinián vyhlásil tzv. Pragmatickú sankciu, ktorá znamenala návrat k pomerom pred príchodom Ostrogótov, t.j. obnovenie rímskej civilnej správy, prácu otrokov a navrátenie pôdy pôvodným rímskym vlastníkom. Ostrogóti postupne však splynuli s miestnym rímskym obyvateľstvom. V Itálii bol následne v roku 584 založený tzv. Ravennský exarchát, ktorého exarcha, pre Byzanciu spravoval jej západné územia až do roku 751.
Byzantská nadvláda nad Itáliou zmenila tiež situáciu v pápežskej kúrii, kde v čase Justiniánovho nástupu na trón o vplyv súperili byzantskí cisári s ostrogótskymi kráľmi a rímskym klérom. Hneď roku 537 po svojom vstupe do Ríma byzantský generál Belisar zosadil pápeža Silveria, zvoleného z vôle ostrogótskeho kráľa Theodada a na jeho miesto bez súhlasu duchovných dosadil Vigilia, ktorého si v čase, keď pôsobil ako pápežov predstaviteľ v Konštantínopole, veľmi obľúbila cisárovná Theodora. V roku 545 povolal Justinián pápeža k cisárskemu dvoru. V tom čase sa cisár odsúdením tzv. Troch kapitol pokúsil nastoliť dogmatickú jednotu cirkvi a očakával pápežovu pomoc. Vigilius avšak odmietol cisárovi ustúpiť, za čo bol internovaný a o spore tak rozhodol druhý konštantínopolský koncil.
Vizigótske ťaženie a obnovenie sporov na východe
Hneď po uplynutí druhého päťročného mieru s Perziou, Byzantínci roku 551 znovu začali boje o Laziku. Ani táto vojna neviedla k žiadnym vážnym zmenám. Podľa mieru uzavretého v roku 561 na päťdesiat rokov si rímsko-perzská hranica v tejto oblasti zachovala pôvodnú líniu. Husrav sa síce zriekol Laziky, ale Justinián sa za ňu zaviazal zaplatiť 30 tisíc zlatých.
náhľad|Ravennská mozaika zobrazujúca starého Justiniána, existujú teórie, že išlo o úpravu staršej mozaiky ostrogótskeho vládcu [[Teodorich Veľký|Theodoricha Veľkého|vľavo]] náhľad|Vydanie Corpus Iuris Civilis z roku 1583
Právne reformy
Justinián dal v snahe postaviť ríšu „na nohy“ kodifikovať (alebo skôr kompilovať) klasické rímske právo, ktoré bolo v tom čase značne decentralizované a zvulgarizované, čo bolo previazané aj s vtedajším hospodárskym úpadkom. Najskôr aktualizoval zbierku cisárskych zákonov (Codex Theodosianus), čím vznikol prvý Codex Iustinianus (529). V roku 533 publikoval najvýznamnejšie dielo reformy, tzv. Digesta, alebo Pandectae  zozbierané a systematizované dobrozdania rímskych právnikov klasickej doby. Digesty neskôr výrazne ovplyvnili právne poriadky väčšiny kultúrnych národov. Zároveň vydal učebnicu Institutiones. Čoskoro sa však ukázalo, že pôvodný Codex Iustiniani je potrebné renovovať a vydal preto jeho renovovanú verziu známu ako Codex Iustinianus repetitae praelectionis (534). Kódex, Digesta, Inštitúcie a Justniánove neskoršie zákony (Novellae) sú dnes spolu známe ako Corpus iuris civilis.
Kresťanstvo a kultúra
Obyvateľstvo rozsiahlej Justiniánovej ríše bolo etnicky rôznorodé. Spájalo ho predovšetkým kresťanské vyznanie a gréčtina koiné, ktorá sa od Justiniánových čias používala na cisárskom dvore a od konca 6. storočia tiež v administratíve a v cirkvi, zatiaľ čo znalosť latinčiny upadala. Väčšina Byzantíncov boli Gréci a rímska menšina sa postupne helenizovala. Sám Justinián nemal grécke korene. Byzantínci však sami seba považovali za Rimanov a nazývali sa  po grécky – Rhomaioi.
Cisár Justinián I. bol vo svojej dobe určujúcou osobnosťou nielen politického, ale tiež kultúrneho a náboženského života. Svedčí o tom nielen vydanie rozsiahleho zákonníka, ale tiež ďalšie skutočnosti. Filozofiou rímskych a byzantských kresťanských cisárov a aj Justiniána bolo presvedčenie, že boli z Božej vôle predurčení vládnuť celému kresťanskému spoločenstvu a svetu. Z tejto pozície sa preto pasoval do pozície ochrancu pravej viery a vystupoval proti všetkým prejavom iného vyznania ako kresťanskej ortodoxie, či už išlo o staré pohanské kulty, nekresťanské hnutia, ako bol manicheizmus, judaizmus alebo herézy. Istú výnimku predstavovali monofyziti početní vo východných častiach ríše, ktorí našli ochranu u cisárovnej Theodory. V roku 529 nechal Justinián zatvoriť novoplatónsku filozofickú akadémiu v Aténach a zakázal pohanom vyučovať. Vzdelanie muselo byť postavené iba na kresťanských základoch. Náhradou tejto ujmy v istom slova zmysle možno označiť vznik benediktínskeho hnutia a kláštora na Monte Cassino, ktoré sa v tom istom roku uskutočnilo. To predstavovalo víťazstvo kresťanstva nad pohanstvom a nástup jeho myšlienkového monopolu. Je však nutné poznamenať, že kresťanstvo už predtým vytvorilo syntézu s novoplatónizmom.
Justinián rovnako ako jeho strýko Justinius I. a mnohí cisári pred nimi prenasledovali zvyšných ariánov. Ariánska kontroverzia bola jedným zo základných kameňov nešváru medzi Rimanmi a germánskymi vodcami, najmä s ostrogótskym kráľom Theodorichom. Ten vyslal do Konštantínopola pápeža Jána I., ktorý mal cisára primäť k väčšej tolerancii ariánov, jeho misia avšak nebola úspešná. Renovatio imperii počítalo s tým, že ariánski králi, vládnuci na bývalom západnom rímskom území, budú odstránení a tamojšie katolícke obyvateľstvo oslobodené z pod ich nadvlády.
Fons (Lot)
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Ostrov (okres Sobrance)
Ostrov je obec na Slovensku v okrese Sobrance.
Justinián I.
Kresťanstvo a kultúra
Oveľa väčší problém ako arianizmus však v Byzancii stále predstavovali monofyziti. Justiniánova snaha o jednotu cirkvi a príklon k chalcedónskemu kánonu boli určite dôsledkom nielen jeho politických úvah a postojov, ale tiež osobného náboženského presvedčenia. Odmietnutie monofyzitizmu a perzekúcia jeho vyznávačov ale vyvolávali silný odpor obyvateľov východných provincií, ktorý sa k monofyziizmu hlásili. Cisárovná Theodora, ktorá bola monofyzitom naklonená vzala týchto kresťanov pod svoju ochranu a vďaka jej vplyvu Justinián prenasledovanie relatívne skoro, v roku 532 prenasledovanie zastavil. O rok neskôr vyhlásil vlastné Vyznanie viery, v ktorom sa využívajúc svoje rozsiahle teologické znalosti a schopnosti, pokúsil ponúknuť monofyzitom priestor v rámci obratného výkladu ustanovení chalcedónskeho koncilu. Cirkevnú jednotu však touto cestou – rovnako ako už predtým cisár Zenón svojim Ediktom zmierenia (Henotikon) – nedosiahol a ani dosiahnuť nemohol, lebo jeho pokusy nevychádzali z reálnych príčin šírenia monofyzitizmu.
Neskôr sa cisár jednotu ríšskej cirkvi znovu pokúsil nastoliť v roku 544, keď vydal edikt, v ktorom odsúdil tzv. Tri kapitoly, spisy troch východných teológov antiochijského smeru (Theodora z Mopsuestie, Theodoreta z Kyrrha a Iba z Edessy), a označil ich za nestoriánske. Monofyzitov však Justiniánov čin neuspokojil, lebo požadovali odmietnutie chalcedónskeho kánonu o dvojitej Kristovej prirodzenosti. Edikt, s ktorým vyslovili súhlas východní patriarchovia, pobúril duchovných na Západe, lebo sa domnievali, že sa cisár priklonil k umiernenému monofyzitizmu. Justinián preto do Konštantínopola pozval pápeža Vigilia, od ktorého očakával podporu. Vigilius síce najprv cisárovo stanovisko schválil a Tri kapitoly preklial (548), avšak na nátlak západných biskupov svoje stanovisko odvolal. Pápež bol následne Justiniánom internovaní v Konštantínopole a cisárom a pápežom, vznikol ostrý spor, ktorý mal vyriešiť koncil zvolaný roku 553 do Konštantínopola. Aj keď sa ho západné duchovenstvo vrátane Vigilia, obávajúceho sa o vlastnú bezpečnosť, takmer nezúčastnilo, bol koncil vyhlásený za piaty ekumenický. Účastníci koncilu odsúdili a prekliali Tri kapitoly a o pár mesiacov neskôr ich stanovisko podpísal aj Vigilius. Potom sa pokúsil presvedčiť o jeho nezávadnosti západné duchovenstvo. Keď onedlho pápež počas spiatočnej cesty do Ríma zomrel, vybral jeho nástupcu Justinián. Súčasne bolo uzákonené, že nabudúce musí voľbu pápeža potvrdiť cisár. Tak byzantské cisárstvo dosiahlo vrchol svojej caesaropápežskej politiky.
náhľad|[[Hagia Sofia, programový chrám justiniánovskej architektúry]] vľavo|náhľad|Mozaika Baránka Božieho v Chráme [[San Vitale, Ravenna]]
Stavebná činnosť
Justinián okázalo zdôrazňoval moc a slávu cisárstva výstavbou veľkolepých stavieb. Veľký stavebný ruch nastal najmä po spomínanom povstaní Niká!, počas ktorého boli zničené veľké časti hlavného mesta. Medzi najznámejšie stavby patrí chrám Hagia Sofia (Chrám Božej múdrosti), Chrám svätých Apoštolov, či Hagia Irena. Justinián taktiež obnovil poničené mestské priestranstvá a námestia, ako i vodné cisterny. Kľúčovou stavbou, ktorá predstavila nový sakrálny stavebný štýl bola práve Hagia Sofia. Chrám bol postavený iba počas šiestich rokov (532538) pod priamym cisárovým dozorom. Na jeho stavbu boli použité materiály z celej ríše, ako i odľahčené tehly z Rodosu, na postavenie kupole. Šlo o dovtedy najväčší kresťanský chrám. Rozsiahle stavebné dielo cisára Justiniána vo svojej práci O stavbách popísal tiež Prokopios Cézarejský, a zachoval nám tak svedectvo aj o už zaniknutých pamiatkach. Pozoruhodné sú tiež cirkevné stavby v italskej Ravenne, ktorá sa stala sídlom gréckeho exarchu (miestodržiteľa). V ravennskom chráme San Vitale môžeme dodnes vidieť prekrásne mozaiky zobrazujúce cisára Justiniána I. s jeho dvorom a jeho manželku cisárovnú Theodoru v sprievode jej dvorných dám. V ravennskom umení však zároveň treba odlišovať i umenie gótske na ktoré v meste Byzantínci iba nadviazali.
Problémy a hodnotenie Justiniánovej vlády
V plnení svojho vytýčeného cieľa - v obnove Rímskej ríše bol Justinián pomerne úspešný. Podarilo sa mu takmer zdvojnásobiť rozlohu svojej ríše. Obsadil Itáliu, Afriku i časť Pyrenejí, na východe zase dokázal hranice ubrániť i pred ambicióznym Husravom I. Významné boli i Justiniánove právne reformy a architektornický plán výstavby Konštantínopola. Mnohé z jeho stavieb stoja do dnešných dní a pripomínajú niekdajšiu slávu byzantskej architektúry, v moderných múzeách možno vidieť desiatky kusov umenia z jeho éry. Justiniánovo dielo avšak stálo na krehkých základoch. Krajina bola finančne vyčerpaná Justiniánovými výbojmi a zo štátnej pokladnice významne ukrojili i nákladné miery s Peržanmi, či Justiniánove mierové dary dunajským kmeňom. Útoky kmeňov zo severu (Bulhari, Slovania, Avari,...), v tomto čase ojedinelé začali v nasledujúcom období odhaľovať nedostatky v obrane, ktorú Justinián na dunajskej hranici zanedbal. Veľké náklady si vyžadovala aj správa cisárskeho dvora a cisárovo architektonické dielo. V Justiniánovom období Byzantskú ríšu zasiahlo taktiež veľké množstvo prírodných pohrôm a v roku 541 v ríši vypukla aj veľká epidémia bubonického moru, ktorá sa do ríše dostala z Etiópie. (pozri justiniánsky mor). Podľa súčasných odhadov pre mor zomrela minimálne tretina obyvateľstva Konštantínopola. Mor avšak zasiahol takmer celú krajinu a niektoré oblasti zostali vyľudnené. V nasledujúcich obdobiach sa podobné epidémie, hoci v menších meradlách opakovali.
Kach
right|thumb|Vlajky organizácii Kach a Khane Chai Kach (hebr.: כ"ך, skr. pre Kahane LaKnesset  (hebr: כהנא לכנסת, t. j. Kahane do Knessetu)) je izraelská ultrapravicová politická a polovojenská organizácia, založená na začiatku 70.tych rokov 20. st. rabínom Meirom Kahaneom. Vznikla ako izraelská odnož amerického extrémistického hnutia Liga židovskej obrany. Ideológia organizácie je založená na tzv. kahanizme, čo je radikálna forma sionizmu, vyhlasujúca židov za nadradený národ a požadujúca úplne vyhnanie arabov z celého územia biblického Izraela (siahajúceho aj mimo hraníc súčasného štátu). Po zavraždení Meira Kahanea v r. 1990 sa na jeho počesť od hlavnej strany oddelilo hnutie Kahane Chai (hebr.: כהנא חי, t. j. Kahane žije), no prakticky obe frakcie tvoria stále rovnakú organizáciu.
Po viacerých volebných neúspechoch sa strane Kach v r. 1984 podarilo vstúpiť do Knessetu, no zo všetkých nasledujúcich volieb boli Kach aj Kahane Chai pre podnecovanie rasizmu vylúčené a v r. 1994 boli obe strany priamo zakázané.
Organizácia bola obvinená z viacerých násilných činov, pokusov o bombové útoky a z navádzania na násilie proti arabskému obyvateľstvu. Vedenie Kachu vyjadrilo podporu pre čin svojho člena Barucha Goldsteina, ktorý uskutočnil krvavý masaker v mešite v meste Hebron, keď tam 25. februára 1994 zastrelil minimálne 29 Palestínčanov. Kach má tiež úzke prepojenie k hnutiu Eyal, ktorého člen Yigal Amir zavraždil izraelského premiéra Jicchaka Rabina.
Kach a Kahane Chai sú v súčasnosti považované za teroristickú organizáciu vládami Izraela, Kanady, USA a Európskou úniou.
Kežmarok (okres)
Obyvateľstvo
Podľa sčítania obyvateľov v roku 2011 bolo zloženie obyvateľstva v okrese takéto:
San Félix
San Félix môže byť:
Alexander Šindelár
Alexander Šindelár (* 23. február 1888, Bernolákovo† 2. október alebo 2. november 1947, Piešťany) bol slovenský rímskokatolícky kňaz a komunálny politik, pôsobiaci významne v Piešťanoch ako dekan a starosta.
Život
Narodil sa v rodine krajčírskeho majstra Jozefa Šindelára a jeho manželky Terézie rodenej Mlinarovičovej. V roku 1927 navštívil vtedajšiu obec Piešťany po prvý raz, keď sa v Grand Hoteli Royal konala celoslovenská porada biskupov. Spoluprácu s dlhoročným správcom piešťanských kúpeľov, Ľudovítom Winterom nadviazal ešte ako farár a starosta v neďalekých Malženiciach, keď nájomcu kúpeľov požiadal o podporu Spolku sv. Vojtecha. Za týmto účelom niekoľkokrát cestoval aj do Spojených štátov amerických, kde žiadal o pomoc zahraničných Slovákov.
V roku 1930 sa stal farárom v Piešťanoch a od roku 1931 do roku 1938 vykonával aj funkciu starostu mesta. V novembri 1936 bol povýšený z farára na dekana. Medzi jeho najväčšie zásluhy v dobe hospodárskej krízy patrí zriadenie verejnej sprostredkovateľne práce, organizovanie zbierok potravín a šatstva pre najchudobnejších, ale najmä budovanie infraštruktúry Piešťan. Za jeho pôsobenia bol postavený napríklad Krajinský most, Poštový a telegrafný úrad a okresný úrad (dnešná SPŠE). Pokračovalo sa vo výstavbe vodovodu, kanalizácie telefónnych a elektrických prípojok. Srdcia ľudí si získal najmä svojou otvorenosťou. Ako starosta a správca farnosti stíhal vyučovať náboženstvo, zúčastňovať sa spoločenských, kultúrnych aj športových podujatí a pomáhať chudobným. Po Šindelárovi sa starostom obce stal Michal Chrenko.
Slovenský štát a smrť
Šindelár ostával aj po odchode zo starostovskej stoličky v roku 1938 naďalej dekanom a popri tom bol okresným predsedom vládnej Hlinkovej slovenskej ľudovej strany a prvým podpredsedom Matice slovenskej. Svoje úspechy v Piešťanoch a skúsenosti zúročil tento blízky priateľ Andreja Hlinku po vyhlásení Slovenského štátu v roku 1939, keď sa stal poslancom Slovenského snemu. Na tunajšej fare potom hostil aj niektorých ministrov vtedajšej vlády.
O jeho nečakanej smrti po konci Druhej svetovej vojny hovorí Kronika Piešťan:
''„V nedeľu 2. novembra 1947 v deň Dušičiek okolo 20. hod. večer bol na svojom byte na fare zastrelený tunajší dekan – farár Alaxander Šindelár. Menovaný bol zastrelený neznámymi páchateľmi, ktorí po čine ušli a stopovanie po nich zostalo bez výsledku. V stredu dňa 5. novembra mal Alexander Šindelár pohreb, na ktorom sa zúčastnilo asi 10.000 ľudí. Zosnulý zastával po dlhé roky významné úlohy v miestnej obecnej samospráve a zaslúžil sa o úpravu tunajších ciest, ulíc a cintorínov.“''
Jeho tragickú smrť pripomína pamätná tabuľa z roku 1993 od piešťanského sochára L. Ľ. Polláka umiestnená na budove farského úradu. Pochovaný je na cintoríne v Piešťanoch na Žilinskej ceste. Náhrobný kameň je taktiež dielom L. Ľ. Polláka.
Zoznam medicínskych článkov/U
Tento index bol automaticky vygenerovaný podľa tejto kategorizácie. Obsahuje 22 článkov. Aby sa nové články zobrazili v tomto indexe, musia byť zaradené aspoň do jednej z vymenovaných kategórii. Nové a upravené kategórie sa zohľadnia pri nasledujúcom generovaní.
uch
Ucho
uk
Ukazovák
ul
Ulcerózna kolitída · Ultrasonografia (medicína)
um
Umelá oblička · Umelá pľúcna ventilácia · Umelecká anatómia · Umelé oko · Umelé srdce · Umieranie
un
Univerzitná nemocnica · Univerzitná nemocnica Bratislava – Nemocnica akademika Ladislava Dérera · Univerzitná nemocnica Bratislava – Nemocnica svätého Cyrila a Metoda · Univerzitná nemocnica Louisa Pasteura Košice
up
Uperizácia
ur
Určité poruchy imunitného mechanizmu (MKCH-10) · Urgentná zdravotná starostlivosť · Urinoterapia · Urotel
uš
Ušný implantát
ut
Uterák
uv
Uvea
Orlia prť
thumb|Chodník klesá z Kozieho Wierchu 230px|right|thumb|Chodník klesá z Kozich Czubov thumb|Chodník na Kozim Wierchu
Orlia prť je horská pešia magistrála v Tatrách v južnom Poľsku. Považuje sa za najťažšiu a najnebezpečnejšiu cestu v celých Tatrách a je preto vhodná iba pre skúsených turistov. Chodník je značený červenými značkami. Na tejto magistrále od vytvorenia chodníka zahynulo viac ako 120 ľudí.
Technické údaje
Chodník sa nachádza v centre Vysokých Tatier. Celková dĺžka dostupnej magistrály je 4,5 km. Celý čas prechodu (v lete, v závislosti na podmienky na chodníku) sa mení od 6 do 8 hodín. Najvyšší bod je Kozi Wierch s Magistrála začína v sedle Zawrat (2 159 m) a končí v sedle Krzyżne (2 112 m); vedie cez niekoľko vrcholov a traverzuje ostatné. Chodník je veľmi nebezpečný a vedie hlavne pozdĺž horského hrebeňa. Pre turistov sú najstrmšie a vertikálne úseky vybavené početnými lezeckými pomôckami, vrátane rebríkov, reťazí a kovových schodov. Najčastejším podkladom sú hlavne žulové pláty, suť a nerovný povrch. Chodník je napojený na ďalšie chodníky; prechádza celkovo ôsmymi rázcestiami, vedúcimi k horským chatám. Úsek chodníka od sedla Zawrat po Kozi Wierch je zjednosmernený. Pozdĺž chodníka hrozí možný pád kameňov a lavín.
Fontanes (Lot)
Fontanes je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Lot, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
NGC 2977
NGC 2977 je galaxia v súhvezdí Drak, ktorú objavil britsko-nemecký astronóm William Herschel 2. apríla 1801.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 12,5.
Fontanes (Lot)
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Wevelgem
Wevelgem je belgická obec vo Flámskom regióne v provincii Západné Flámsko.
Obyvateľstvo
Obec má približne 30 975 obyvateľov (2010).
Carly
Carly je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Pas-de-Calais, v regióne Nord-Pas-de-Calais.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Andrej Čipkár
Andrej Čipkár (, * 29. august 1932, Hložany – † 5. október 2009, Nový Sad) bol jedným z uznávaných básnikov a spisovateľov z radov vojvodinských Slovákov.
Životopis
Andrej Čipkár sa narodil v obci Hložany, v roľníckej rodine. Základnú školu vychodil v rodisku, kedy sa po ukončení zapisuje na Slovenské gymnázium do Báčskeho Petrovca, ktoré končí v roku 1951. Počas školenia na gymnáziu zapája sa do samovzdelávacieho krúžku Sládkovič, kde uverejňuje svoje prvé básne a neskôr sa tu stáva aj predsedom. Ako stredoškolák svoje básne uverejňoval v v Hlase ľudu, Rozhľadoch, Novom živote a Ľudovom kalendári.
Hneď po ukončení gymnázia sa zapisuje na Filozofickú fakultu v Belehrade, kde na odbore Juhoslovanská literatúra a srbochorvátsky jazyk, končí štúdium v roku 1956. Počas štúdia prestal literárne tvoriť, ale to neznamenalo, že navždy.
V septembri roku 1956 sa zamestnal na základnej škole v Kysáči a od roku 1959 pôsobil v Kovačici (najprv na ZŠ a potom na Ekonomickej škole). V tom čase u Andreja Čipkára začína záujem o tvorbu učebníc (ktoré neskôr vypracoval spolu s manželkou Máriou Kardelisovou) a zostavil aj veľký počet vydaní domáceho čítania. Jeho bibliografia počíta vyše tristo jednotiek knižných vydaní. Od roku 1963 žil v Novom Sade, kde dva roky pôsobil ako osvetový poradca v Ústave pre zveľaďovanie všeobecného a odborného vzdelávania a potom bol prijatý do Ústavu pre vydávanie učebníc, kde pracoval najprv ako odborný spolupracovník, potom ako zodpovedný redaktor pre srbochorvátsky jazyk, hlavný a zodpovedný redaktor a nakoniec ako riaditeľ. V dôsledku transformácií Ústavu pre vydávanie učebníc dva roky pôsobil ako hlavný a zodpovedný redaktor Vydavateľstva Znanje a do výslužby odišiel roku 1994 ako pracovník JP Zavoda za udžbenike i nastavna sredstva Beograd, Odeljenje u Novom Sadu.
Spisovateľ Andrej Čipkár zomrel 5. októbra 2009 v Novom Sade, po krátkej a ťažkej chorobe.
Tvorba
Andrej Čipkár sa venoval krátkej poviedke, ale napísal aj zaujímavý román z nášho dedinského prostredia, ale videný nezvyčajnými autorskými subjektívnymi očami - ponáranie do sna a postáv, ako mimetistické písanie súčasných autorov v 90 rokoch minulého storočia.
Dereše
Dereše sú vrch v hlavnom hrebeni Nízkych Tatier. Leží nad obcou Demänovská Dolina, približne južne od Liptovského Mikuláša.
Poloha
Nachádza sa v strednej časti Nízkych Tatier, v geomorfologickom podcelku Ďumbierske Tatry a časti Ďumbier. Leží na hranici Žilinského a Banskobystrického kraja, okresov Liptovský Mikuláš a Brezno a zasahuje na katastrálne územie obcí Demänovská Dolina, Horná a Dolná Lehota. Najbližším sídlom je severne situovaná Demänovská Dolina, rovnakým smerom leží aj Pavčina Lehota, Lazisko a Dúbrava, južným sa nachádza Dolná a Horná Lehota, Bystrá a Mýto pod Ďumbierom. Masív patrí do Národného parku Nízke Tatry.
Opis
Dereše sú súčasťou hlavného hrebeňa medzi Kotliskami a Chopkom. Miernejšie - južné svahy spadajú z Derešov do Vajskovskej a Bystrej doliny. Kolmo na juh vybieha z vrcholovej časti Derešov rázsocha Pálenice, ktorá tieto dve doliny oddeľuje. Na severe sa Dereše zvažujú omnoho prudšími svahmi do Derešského kotla, ktorý ďalej na severe prechádza do Demänovskej doliny. Severným smerom sa nachádza Ostredok, Siná a Bôr , západným Zákľuky , Poľana  a Skalka , južným Príslop , Pálenica  a Baba  a východným Veľký Gápeľ , Chopok a Konský grúň. Severná časť hrebeňa patrí do povodia Váhu, kde vodu odvádza Demänovka, voda z juhozápadných svahov masívu odteká Vajskovským potokom a z juhovýchodných potokom Bystrianka do rieky Hron. Vrcholom prechádza Cesta hrdinov SNP a juhozápadná časť je súčasťou Národnej prírodnej rezervácie Skalka.
Výhľady
Skalnatý hrebeň i vrchol so značnou nadmorskou výškou umožňuje nerušený kruhový rozhľad. Pri vhodných podmienkach je možné pozorovať mnohé vrcholy Nízkych Tatier, no tiež Tatry, Chočské vrchy, Oravskú Maguru i Beskydy, Malú a Veľkú Fatru, Štiavnické vrchy, Javorie, Stolické a Veporské vrchy.
Futsal na Hrách Juhovýchodnej Ázie 2007
Futsal na Hrách Juhovýchodnej Ázie 2007 bol futsalový turnaj podľa pravidiel FIFA v rámci multišportového podujatia Hier Juhovýchodnej Ázie 2007. Konal v meste Nakhon Ratčasima, v Thajsku od 7. do 13. decembra 2007, za účasti 7 mužských a 6 ženských tímov. Futsalový turnaj sa organizoval vôbec prvýkrát. Všetky zápasy sa odohrali v aréne Sports Authority of Thailand. Víťazmi sa v oboch kategóriách stali domáce družstvá Thajska.
Bôr (vrch)
Bôr je vrch v Nízkych Tatrách. Leží nad Demänovskou Dolinou, približne juhozápadne od Liptovského Mikuláša.
Poloha
Nachádza sa v strednej časti Nízkych Tatier, v geomorfologickom podcelku Ďumbierske Tatry a časti Ďumbier. Leží v Žilinskom kraji, v okrese Liptovský Mikuláš a zasahuje na katastrálne územie obcí Demänovská Dolina a Lazisko. Najbližšími sídlami sú východne situovaná Demänovská Dolina a severne ležiace obce Dúbrava, Lazisko a Pavčina Lehota. Masív patrí do Národného parku Nízke Tatry.
Opis
Bôr je trojvrcholový vrch v bočnom hrebeni, ktorý vybieha severným smerom z Poľany a pokračuje na Sinú. Východným smerom leží Krakova hoľa, Tanečnica a Konský grúň , južným Dereše , Poľana a Kotliská , západným Ostredok , Spálená , Rakytová  a Dechtárska hora  a severným Jaloviarka  a Siná. Masív patrí do povodia Váhu, kde vodu zo západnej časti odvádza potok Palúdžanka a z východnej prítoky Demänovky. Vrcholom vedie značený turistický chodník z Demänovskej doliny.
Výhľady
Vrchol i hrebeň pokrýva len nízka hôľna vegetácia, ktorá umožňuje kruhový rozhľad. Pri vhodných podmienkach je možné pozorovať okolité vrcholy Nízkych Tatier, no tiež Vysoké a Západné Tatry, Chočské vrchy, Oravskú Maguru a Beskydy, Veľkú a Malú Fatru.
Fontanes-du-Causse
Fontanes-du-Causse je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Lot, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Koga
Koga môže byť:
Majstrovstvá Európy v americkom futbale
Majstrovstvá Európy v americkom futbale je najvyššie európske podujatie národných družstiev v americkom futbale, ktoré riadi Európska federácia amerického futbalu (IFAF Europe, predtým EFAF). Jeho história siaha do roku 1983, kedy sa v Taliansku konali prvé majstrovstvá Európy. V rokoch 2003 až 2013 prebiehali v troch výkonnostných kategóriách. Od tohoto roku sa vrátili ku formátu kvalifikácie na finálový turnaj. Majstrovstvá Európy tiež slúžia ako kvalifikácia európskych družstiev na majstrovstvá sveta. Od roku 2000 prebiehajú aj majstrovstvá Európy juniorov a v roku 2015 sa uskutočnili aj prvé majstrovstvá Európy žien.
Kvalifikácia na Majstrovstvá Európy v hádzanej žien 2012
Kvalifikácia na Majstrovstvá Európy v hádzanej žien 2012 bola kontinentálna kvalifikácia pre účasť na Majstrovstvách Európy žien 2012, organizovaná Európskou hádzanárskou federáciou (EHF). Zúčastnilo sa jej dovtedy rekordných 30 európskych družstiev, ktoré súťažili o 14 postupových miest na záverečný turnaj v predkvalifikačnom play-off a následných siedmich kvalifikačných skupinách.
Prebiehala od 3. júna 2011 do 3. júna 2012. Na finálový turnaj postúpili dve najlepšie družstvá z každej skupiny.
Priamy postup
Priamo postúpili družstvo hostiteľskej krajiny a víťaz ME 2010:
Wielsbeke
Wielsbeke je belgická obec vo Flámskom regióne v provincii Západné Flámsko.
Obyvateľstvo
Obec má približne 9 152 obyvateľov (2010).
Časti obce
Od 1. januára 1977 obec Wielsbeke pozostáva z týchto častí (bývalých obcí):
Sazan
Sazan je najväčší ostrov Albánska. Leží 15 km západne od mesta Vlorë. Jeho rozloha je 5,7 km2, najvyšší bod leží 342 m nad morskou hladinou. Ostrov je bez trvalého osídlenia, ale navštevuje ho spoločná taliansko-albánska pohraničná hliadka. Povrch ostrova je pokrytý makchiou, žijú na ňom početné plazy, napr. krátkonôžka štíhla. Sazan je najteplejším miestom Albánska. Za priaznivého počasia je ostrov vidieť z talianskeho pobrežia cez Otrantský prieliv.
Dejiny
Ako prvý sa o existencii Sazanu zmieňuje Polybios. Strategicky umiestnený ostrov postupne ovládali Byzantská ríša, Benátska republika a Osmanská ríša. Roku 1815 ho ako súčasť Iónskych ostrovov zabrali Angličania. V roku 1864 prešiel pod zvrchovanosť Grécka, roku 1871 bol postavený maják. V roku 1914 Sazan obsadili Taliani, tunajšia vojenská posádka používala talianske poštové známky s pretlačou Saseno. V roku 1947 prešiel ostrov pod správu Albánska, bola tu vybudovaná námorná vojenská základňa, ktorú až do vystúpenia krajiny z Varšavskej zmluvy roku 1961 využívala Sovietska armáda. V roku 2010 bol vo vodách okolo Sazanu a neďalekého polostrova Karaburun vyhlásený morský park.
Hrazdan
Hrazdan môže byť:
Fosforit
Fosforit je usadená hornina biogénneho pôvodu s obsahom P2O5 okolo od 5 % do 35 %. Je to zmes fosforečnanov prírodného pôvodu v ktorej je jedna z hlavných zložiek minerálna skupina apatitu. Používa po úprave ako hnojivo - zdroj fosforu pre výživu rastlín.
NGC 2978
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 12,8.
Fosforit
Názov fosforit sa pôvodne používal ako označenie apatitu.
Petrovce (okres Sobrance)
Petrovce sú obec na Slovensku v okrese Sobrance.
Fosforit
Zloženie
Mineralogicky sú fosfority tvorené viacerými minerálmi fosforu ako sú apatit (flórapatit, hydroxylapatit, karbonátapatit), francolit alebo z amorfnej látky kleofán. Kleofán najčastejšie pochádza z organických výlučkov ako sú koprolity, čo sú fosílne exkrementy. Niekedy vytvára ooidy a pelety.
Petrovce (okres Sobrance)
Polohopis
V odlesnenej kotline pohoria Popričné leží v nadmorskej výške 290 m obec Petrovce. Obec je obklopená listnatými lesmi vhodnými na zber húb, poľovníctvo. V dedine je športový areál a dva rybníky, vhodné na turistiku alebo športový rybolov.
Fosforit
Vznik
Fosfatický materiál sa nachádza v kostiach a zuboch všetkých chordátov, ktorých odumreté telá sa môžu nachádzať rozptýlené v sedimentoch. V prípade, že je takto nahromadené väčšie množstvo týchto pozostatkov označujú sa vzniknuté sedimenty bonebeds. Väčšie koncentrácie fosfátov nie sú bežné, najčastejšie sa nachádzajú na plytkých šelfoch. Najmä v oblastiach s veľkou produktivitou organickej hmoty ale nízkym okysličením vody. Nevyskytujú sa však v plne anoxyckom prostredí. Akumulácie fosforitov vznikajú aj hromadením trusu vtákov na ostrovoch (guáno). Niekedy sa môže hromadiť klastický apatit zo zvetrávajúcich granitoidných hornín v náplavoch.
Výskyt
Fosfáty sa vyskytujú už od konca prekambria, iné veľké ložiská sú známe z permu a z hraníc krieda-paleogén a miocén-pliocén. Najznámejšia je permská formácia Phosphoria v USA, ktorá sa rozprestiera na ploche 350 000 km2.
Na Slovensku sú fosfority známe z niektorých druhohorných súvrství. Nájdené boli napr. v allgäuskom súvrství fatrika.
Mšecké Žehrovice
Mšecké Žehrovice je obec v Česku v okrese Rakovník v Stredočeskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 526 obyvateľov, z toho 260 mužov a 266 žien, pričom priemerný vek v obci bol 41,3 roka (muži 39,6 roka, ženy 43,1 roka).
Ekonomická tabuľka
náhľad|Ilustrácia z pôvodného vydania Ekonomická tabuľka (po francúzsky Tableau économique) od F. Quesnayho bolo prvé zobrazenie hlavných vzťahov v celkovom ročnom procese kapitalistickej reprodukcie. Bolo vypracované v r. 1758 v podobe tabuľky poddávajúcej prehľad o pohybe ročného produktu národnej výroby tak, že umožňuje reprodukciu v predošlom meradle. Quesnayho Ekonomická tabuľka obsahuje prvé stopy národného účtovníctva.
Héliodóros Trósidamas
Héliodóros Trósidamas (Héliodóros Trósidamas) bol dvojnásobný olympijský víťaz v behu na jedno stadion v treťom storočí.
Héliodóros Trósidamas z Alexandrie bol na 248. a na 249. olympijských hrách v rokoch 213 a 217 korunovaný olivovým vencom za víťazstvá v behu na jedno stadion. Beh na vzdialenosť jedného stadia sa v Olympii zaviedol už na počiatku hier, t. j. v roku 776 pred Kr. a bol hlavným pretekom aj po zavedení ďalších súťažných disciplín. Menom víťaza tohto preteku sa označovala celá olympiáda. Záznam o olympijských víťazstvách Héliodóra Trósidama je uvedený ako chronologicky posledný v zozname olympijských víťazov od starovekého historika Eusebia z Kaisareie, ktorý vo vyhotovovaní tohto zoznamu čerpal z písomnosti Iulia Africana, autora diel, zachovaných prevažne len vo fragmentoch.
NGC 2979
NGC 2979 je galaxia v súhvezdí Sextant, ktorú objavil britsko-nemecký astronóm William Herschel 25. marca 1786.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 12,7.
FSB
FSB môže byť:
Ekonomizmus
Ekonomizmus bol smer v ruskej sociálnej demokracii, podľa ktorého úloha robotníckej triedy spočíva v ekonomickom boji - v boji za zlepšenie pracovných podmienok, zvýšenie miezd atď.
Predstaviteľmi boli: S. N. Prokopovič, J. D. Kuskovová a iní.
Politická ekonómia
Politická ekonómia bolo pôvodne od 17. do konca 19. storočia označenie pre to, čo dnes voláme ekonómia, od druhej polovice 20. storočia sa výraz používa najmä buď ako synonymum ekonómie či len normatívnej ekonómie alebo ako akýsi kombinovaný odbor spájajúci ekonomickú teóriu a politické rozhodovanie (a prípadne aj ďalšie sociálne odbory).