Adolf_von_Harnack
Politická angažovanosť
Harnack sa stal politickým poradcom s rôznorodými politickými kontaktmi siahajúcimi až k ríšskemu kancelárovi Theobaldovi von Bethmann Holweg. V úzkej spolupráci s reformátormi štátnej správy zastával akúsi strednú líniu, zasadzoval sa za urovnanie rozdielov cestou sociálnych reforiem, vyhýbania sa konfliktom a cestou konsenzu, bojoval proti polarizácii, ktorá vznikla v časoch Kulturkampfu, a proti vyostrovaniu triednych konfliktov. Jeho pozície boli meštiansko-liberálne, orientovali sa na parlamentno-konštitučnú monarchiu a tým pádom boli v opozícii k autoritárskej politickej kultúre cisárstva, ktoré však považoval za schopné reforiem. Jeho ku tradícii kritické osobné náboženstvo obsahovalo silné sociálne ideály, ktoré videl zosobnené v myšlienke Božieho kráľovstva. Za základné povolanie kresťana žijúceho v tomto svete považoval službu spoločnosti (Gemeinwesen – všetky organizačné formy ľudského spolunažívania v spoločnosti, ktoré presahujú rodinu). Harnack bol 23. januára 1911 zvolený senátom za prezidenta, len pred desiatimi dňami založenej, Kaiser-Wilhelm-Gesellschaft /Spoločnosť cisára Wilhelma/ (dnešná: Spoločnosť Maxa Plancka (Max-Planck-Gesellschaft)). Tento úrad zastával až do roku 1930. V rokoch 1905 až 1921 bol Harnack generálnym riaditeľom Kráľovskej knižnice (Königliche Bibliothek), ktorá bola v roku 1918 premenovaná sa Pruskú štátnu knižnicu (Preußische Staatsbibliothek), dnes Štátna knižnica v Berlíne (Staatsbibliothek zu Berlin). V oblasti zahraničnej politiky sa Harnack angažoval za porozumenie medzi Anglickom a Nemeckom, bojoval proti všenemeckému imperializmu. Volal po zmierení a vyrovnaní, ale zároveň podpísal aj tzv. Manifest 93, v ktorom sa okrem iného označujú Angličania aj ako klamári. Jeho tzv. kulturprotestantské (ovplyvnené súdobým tzv.: Kulturprotestantismus) národné dejiny obsahovali aj zmienku o akejsi pripravenosti či schopnosti Nemecka inkulturovať v tzv. vazalských štátoch na Východe nemeckú kultúru. Porážku Nemecka v prvej svetovej vojne a novembrovú revolúciu 1918/19 vnímal Harnack ako prechod ku demokracii a socializmu. Proti tejto línii väčšinového protestantizmu, ktorý zmýšľal skoro úplne protirepublikánsky, si konzervatívny republikán zvolil radšej sociálnu demokraciu Weimarskej republiky. Adolf von Harnack bol aj politickým spisovateľom: vo svojom spise Augustin, vydanom v roku 1922, Harnack postuloval svoje politicko-teologické požiadavky po „novom augustinizme“, v ktorom „ úcta pred Bohom ako prameňom všetkých dobier preniká poznanie a zmýšľanie človeka, vytvára pravú slobodu a tvorí zväzok medzi spravodlivosťou a pokojom“. Harnackov pohľad sa v tomto spise orientoval predovšetkým na obnovenie kultúry v zmysle prehĺbeného duchovného idealizmu, samozrejme, bez odmietania výdobytkov moderného sveta. O vtedy veľmi populárnej knihe Oswalda Spenglera Untergang des Abendlandes, s ktorou sa po roku 1918 tiež intenzívne zaoberal, Harnack napísal, že vynecháva len jedno jediné meno: Augustín. Veľkej chvály sa Harnackovi práve za jeho spis Augustin dostalo od básnika Gerharta Hauptmanna, s ktorým bol od roku 1909 istý čas v úzkom kontakte. Harnack dostal aj viaceré vyznamenania. V roku 1902 rád Pour le mérite für Wissenschaft und Künste (jedno z pruských najdôležitejších vyznamenaní: Za zásluhy v oblasti vedy a kultúry), v rokoch 1923 až 1930 bol dokonca jeho kancelárom. Za svoje zásluhy bol 22. marca 1914 pri príležitosti otvorenia novej budovy Kráľovskej knižnice (Unter den Linden 8) diplomom, datovaným na 9. jún 1914, povýšený do pruského šľachtického stavu. V roku 1925 bol ako prvý vyznamenaný Harnack-Medaille (Harnackova medaila) Spoločnosti cisára Wilhelma. V roku 1926 bol vyznamenaný tzv. Adlerschild der Deutschen Reiches. Adolf von Harnack zomrel po krátkej chorobe v roku 1930.