cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Brezovica (okres Sabinov)
Leží na styku Levočských vrchov a Bachurne a dnes je spolu so svojim okolím predovšetkým vyhľadávaným miestom víkendových výletov s perspektívou rozvoja vidieckeho cestovného ruchu. Po prvýkrát sa písomne spomína už v roku 1317, vtedy tu začal vznikať aj hrad, ktorý staval ako rodinné sídlo rod Berzeviciovcov. Dnes z neho ostali len terénne zvyšky, zanikol zrejme už koncom 15. storočia. Zachovali sa však iné zaujímavé pamiatky – pôvodne gotický, neskôr upravený kostol Všechsvätých z roku 1300. Okrem toho bolo v obci kedysi neuveriteľných 7 kúrií a renesančný kaštieľ zo 17. storočia, dnes síce čiastočne zachované, ale pomerne vážne zdevastované. V obci sú dodnes živé prvky ľudovej architektúry i tradičných remesiel.
Buzzword
Buzzword je slovo alebo fráza, ktoré sa stali aktuálne populárne. Môže ísť o odborné termíny, slovíčka zo žargónu, akronymy, neologizmy alebo figuratívne obraty používané, pretože sú práve v móde alebo pre zanechanie dojmu na druhých. Buzzword sa často vyskytuje v obchode (reportoch a prezentáciách rôzneho druhu), ďalej v politike, odborných časopisoch, na prednáškach, sú odovzdávané v reklamách, atp. Prevládajú skôr vo formálnejších prostrediach. Samo slovo buzzword je buzzword.
Etymológia
Buzzword je zloženina z anglického jazyka: word = slovo, buzz = bzučať, ale tiež preháňať sa hlavou. Prvýkrát bolo použité v roku 1946 v slangu študentov. Slovenský ekvivalent nie je známy, pravdepodobne sa nepoužíva.
Brezovica (okres Sabinov)
Dňa 22. apríla 2008 zasiahla obec silná prietrž mračien, ktorá spôsobila rozsiahle škody najmä na poľnohospodárskych plochách.
Buzzword
Používanie
Dôvod používania buzzwords môže byť rýdzo praktický - v prostredí odborníkov a akademikov má výhodu pre jeho väčšinou skrátený tvar a pomáha tak zrýchliť vyjadrovanie bez porušenia pôvodnej myšlienky, v rámci ktorej poslucháči uvažujú. Na druhú stranu, prílišné používanie buzzwords alebo ich používanie v zlom kontexte alebo aj v prípadoch, keď je vhodnejší prostý termín, môže byť znakom toho urobiť dojem za každú cenu, dať najavo, že daný jedinec drží krok s dobou a je erudovaný. Snaha urobiť dojem nadužívania buzzwords môže byť kontraproduktívna a ak ide o slová alebo koncepty náročné na zaradenie do systému myslenia u poslucháčov, potom má nadužitie buzzwords „zablokovanie“ pôvodnej myšlienky, ktorá im mala byť oznámená.
Brezovica (okres Sabinov)
Iné projekty
vľavo|náhľad|Brezovica nad Torysou
Buzzword
Používanie
Nadmiera buzzwords v slovníku napr. politika môže byť vnímaná ako kompenzácia za diskusiu založenú na logickej argumentácii pomocou obyčajných slov a konceptov. Používanie veľmi špecifických termínov v prezentáciách, alebo dokonca novo vymyslených neznámych slov a spojení, ktoré majú za úlohu zneistiť poslucháčov a zamedziť ich prípadný nesúhlas, pretože kvôli novému slovu si zrazu nie sú istí významom celej vety, je jednou z manipulatívnych techník tzv. šmejdov, teda predajcov predražených výrobkov pochybnej kvality.
Jazyky sveta v priestore a čase
Jazyky sveta v priestore a čase je jednozväzková encyklopédia o jazykoch sveta, ktorú vydalo vydavateľstvo Veda v roku 1996 ako druhé, doplnené a prepracované vydanie encyklopédie z roku 1983 Jazyky sveta. Autormi sú dvaja slovenskí jazykovedci-orientalisti Viktor Krupa a Jozef Genzor.
Encyklopédia obsahuje na úvod predslov (Pár slov na úvod), rozpravu o jazykoch a jeho dejinách (Jazyk a jeho stručná charakteristika). Samotné jadro obsahuje heslá o jazykoch sveta roztriedené podľa jazykových rodín. Za nimi je zaradený výklad lingvistických termínov a štatistiky o krajinách sveta a jazykoch.
Damokloid
Damokloidy sú planétky podobné planétke 5335 Damocles a 1996 PW, ktoré majú dlhoperiodickú a vysoko excentrickú dráhu typickú pre kométy ako napríklad Kométa Halley, ale nemajú chvost ani kómu.
Predpokladá sa, že sú to jadrá komét typu Halleyovej kométy, ktoré stratili všetok prchavý pateriál a tiež sa predpokladá, že majú pôvod v Oortovom oblaku. Túto hypotézu posilňuje aj skutočnosť, že množstvo objektov, o ktorých sa predpokladalo, že sú to Damokloidy, potom ukázalo kómu a boli potvrdené ako kométy: C/2001 OG108 (LONEOS), C/2002 CE10 (LINEAR), C/2002 VQ94 (LINEAR), C/2004 HV60 (Spacewatch) a je možné, že aj iné. Ďalším faktom, ktorý poukazuje na kometárny pôvod je, že niektoré Damokloidy majú retrográdne dráhy, na rozdiel od ostatných planétok.
Tetovanie
náhľad|žena s tetovaním
Tetovanie je určitý druh kresby, pri ktorej sú pomocou tetovacej ihly čiastočky atramentu alebo iného farbiva nanášané pod kožu človeka. V odbornej terminológii ide o tzv. mikro-pigmentovú implantáciu. Tetovanie je teda jednou z foriem skrášľovania tela.
Názov
Pôvod slova tetovanie sa obvykle odvodzuje od tahitského slova „tatu“ alebo „tatau“, čo znamená vyznačiť alebo vraziť. Tento druhý význam odkazuje na tradičné metódy nanášania kresby. V japončine sa na označenie tamojších tradičných metód nanášania návrhov alebo pre ľudí, ktorí toto nanášanie praktikujú, používa slovo „irezumi“. Pre metódy iného pôvodu ako japonského sa používa slovo „tetovanie”, v angličtine sa najčastejšie stretávame so slovom „tattoo“.
Rozšírenie
Tetovanie sa stalo veľmi obľúbeným v posledných desaťročiach v mnohých častiach sveta, hlavne v Severnej Amerike, Japonsku a v Európe. V týchto krajinách profesionálni tatéri povýšili svoje výtvory na umelecké diela a povzniesli tetovanie na seriózne a všeobecne uznávané umenie. Dôvodom, prečo sa tetovanie stalo formou skrášľovania tela pomerne neskoro, je fakt, že dnes ľudia pociťujú viac slobody na tento druh vyjadrenie seba samého, na rozdiel od generácie či dvoch pred nimi. Tetovanie sa stalo bežnou súčasťou imidžu filmových hviezd, populárnych hudobníkov či športovcov. V tradičných kultúrach sa tetovanie teší obnovenej obľube, pretože ľudia týchto kultúr sú pyšní na svoje kultúrne dedičstvo. V rámci tradičných alebo domorodých kultúr tetovanie vyjadruje úctu svojim koreňom a zvykom, nie je vyjadrením vnútorného vzdoru.
Historické rozšírenie
Tetovanie má dlhú tradíciu v rôznych častiach sveta. Ainu, pôvodní obyvatelia Japonska, sa venovali tetovaniu tvárí. Tetovanie bolo rozšírené aj na Polynézii, Filipínach, Borneu, Samoe, v Afrike, Strednej Amerike, Japonsku a Číne. Tetovanie bolo bežné aj u určitých náboženských skupín v staroveku v oblasti Stredomoria, čo pravdepodobne viedlo k zákazu tohto zvyku v Starom zákone.
Tetovanie v praveku
Tetovanie bolo zaužívaným zvykom v Eurázii od neolitických čias. Poukazuje na to aj mumifikované telo „Ötziho“ nájdené v Alpách, ktorého vek sa odhaduje na 5300 rokov. Tento neolitický človek mal na svojom tele špeciálne terapeutické tetovania – malé paralelné čiary na nohách a v oblasti bedrového kĺbu. Potetované boli aj tri múmie nájdené v permafroste pohoria Altaj. Ich tetovania zahrňovali obrázky zvierat, ktoré boli vyobrazené pomocou kriviek. Tetovanie „Pazyrského muža“, ktorý bol tetovaný pozdĺž chrbtice a na pravom členku, bolo zas vyhotovené z veľkého počtu malých bodiek.
Znovuobjavenie tetovania
Európania znovuobjavili tetovanie okolo roku 1770 v dobe dobývania južného Pacifiku kapitánom Jamesom Cookom. Až po prvú svetovú vojnu to boli najmä námorníci, ktorí boli priekopníkmi tetovania.
Súčasné tetovanie
V súčasnosti je tetovanie populárnejšie ako kedykoľvek predtým. Štatistické odhady ukazujú, že až 1 zo siedmich obyvateľov Severnej Ameriky má jedno alebo viac tetovaní.
Aplikácia tetovania
Pomocou ihly sa nanáša pod kožu človeka farbivo.
Mehndi, tetovanie hennou
Umenie „Mehndi“ je rozšírené najmä vo východnej a severnej Afrike a v Ázii. Ide o aplikáciu rôznych zložitých vzorov, hlavne na ruky a nohy. Tieto vzory sú kreslené rukou pomocou henny, čo je vlastne akási pasta, ktorá vznikne zmiešaním rovnomennej rastliny, kávy, čaju alebo citrónovej šťavy a cukru. Tetovanie hennou sa stáva čoraz populárnejšie. Tetovanie vydrží len niekoľko dní, prípadne týždňov, a je úplne bezbolestné.
Permanentný mejkap
Permanentný mejkap je vlastne tetovanie, ktoré zvýrazňuje obočie, pery alebo oči. Taktiež sem patrí aj vytvorenie materského znamienka, tzv. znamienka krásy. Ženy s takýmto tetovaním sa nemusia každý deň maľovať, musia sa však o svoje tetovanie špeciálne starať a neprekrývať ho klasickým mejkapom. Takýto mejkap vydrží 3 až 5 rokov, cena je podobná ako pri klasickom tetovaní.
Riziká tetovania a starostlivosť o tetovanie
Permanentné tetovanie so sebou vždy prináša aj určitý druh rizika. Takýmto rizikom môže byť napr. infekcia, alergia, stresová alebo fóbická reakcia alebo rôzne choroby, ako je napr. žltačka či AIDS. Tieto riziká sú v značnej miere redukované používaním rukavíc a sterilných ihiel.
Choroby
Ak prídu tetovacie nástroje do kontaktu s krvou a telesnými tekutinami a sú používané na viac než jednej osobe bez toho, aby boli sterilizované, vzniká riziko prenesenia nákazlivej choroby. Toto riziko je najväčšie vo väzeniach, a to kvôli tomu, že tu sa tetovanie vykonáva bez oficiálneho povolenia a samotný akt tetovania nie je vykonávaný za špeciálnych hygienických podmienok. Častý je prenos hepatitídy a AIDS. V renomovaných tetovacích salónoch sú používané jednorazové ihly pre každého klienta a nástroje sa sterilizujú po každom použití. Riziko sa ešte znižuje, ak tatér používa latexové rukavice, často si umýva ruky a nezanedbáva pravidelné čistenie a sterilizáciu priestorov, v ktorých prevádzkuje tetovanie.
Alergické reakcie
Alergické reakcie na tetovacie farbivá sú zriedkavé, častejšie sa vyskytujú len alergické reakcie na isté značky červeného a zeleného farbiva. Osoby, ktoré sú citlivé alebo alergické na isté kovy, môžu reagovať na farbivá v koži tým, že z tetovaného miesta začne vytekať číra kvapalina nazývaná „sebum“. Taktiež ľudia, ktorí vedia o svojej alergii na zelené mydlo, by na to mali upozorniť tatéra. Tetovaná oblasť je čistená ešte pred zahájením tetovania, pri ktorom sa môžu čiastočky zeleného mydla dostať do kontaktu s telovými tekutinami. To môže vyvolať alergickú reakciu a následné sčervenanie daného miesta. Toto očervenenie je dočasné, ale môže byť veľmi nepohodlné. Tatér by mal byť taktiež vopred oboznámený s prípadnou alergiou na latex. Vo všeobecnosti ľudia, ktorí trpia hocijakou alergiou, by si mali vopred rozmyslieť aplikovanie tetovania, pretože je u nich zvýšené riziko anafylaktického šoku, ktorý môže dokonca ohroziť život človeka.
Infekcia
Nebezpečenstvo nákazy v tetovacom salóne môže byť redukované následnými opatreniami: priestory tetovacieho salónu sú udržované v čistote a je zachovaná sterilita prostredia; v salóne je dostupné umývadlo s teplou vodou a mydlom; tatér používa pri práci latexové rukavice a dodržuje hygienické návyky; podlaha a priestory, v ktorých je prevádzkovaná aplikácia tetovania, sú permanentne čistené dezinfekčnými prostriedkami.
Starostlivosť o tetovanie
Každé nové tetovanie je vlastne akési zranenie, o ktoré je potrebné sa vhodne starať. Bezprostredne po tom, ako bolo tetovanie dokončené, je potrebné tetované miesto zakryť potravinovou fóliou a zabrániť tak vytekaniu telových tekutín. Niektorí tatéri odporúčajú túto fóliu po niekoľkých hodinách dať dole, a potom jemne umývať danú oblasť vlažnou vodou. Japonci však zvyknú namáčať tetovanie v horúcej vode aby ho tak vyčistili. Tak ako sa na svete rozvíjalo tetovanie, rozvíjali sa aj kozmetické a farmaceutické aftercare produkty. Tieto produkty sú bezpečné, účinné, a dermatologicky testované. Väčšina tatérov ich svojím zákazníkom odporúča a predáva ich. Jeden z možných starostlivostí o nové tetovanie: potetované miesto by malo byť po tetáži umývané vlažnou vodou a antibakteriálnym mydlom, aby sa odstránili nečistoty a zabránilo sa tým možnosti podráždenia penetrovanej kože (orientačne – prvé tri umytia v intervale 2 hodín, ďalšie tri umytia v intervale 4 hodiny a následne aspoň trikrát denne). Po umytí je vhodné na kožu naniesť tenkú vrstu resp. film niektorého z regeneračných krémov, aby sa koža vyživovala a posilnil sa proces hojenia. Proces hojenia je ukončený, keď sa na tetáži vytvorí "hadia koža", ktorá sa sama ošúpe, podobne ako sa šúpe koža po prehnanom opaľovaní. Rovnako sa neodporúča túto kožu nasilu zlupovať – taktiež vzniká riziko vypadania farby a poškodenia tetovania. Ide ale iba o proces vyliečenia najvrchnejšej časti tetovania (proces trvá približne 7 dní), celkové uzdravenie trvá približne 30 dní, teda v tejto dobe mu je potrebné venovať zvýšenú starostlivosť. Dva tipy na záver, 1) v starostlivosti o tetovanie sa odporúča pokračovať aj po zahojení, môže sa použiť napríklad krém s obsahom vitamínu E. 2) čerstvé tetovanie nevystavujte priamemu slnečnému žiareniu (môže "vytiahnuť" farbu z pokožky).
Účel tetovania
V dnešnej dobe sa ľudia rozhodujú pre tetovanie najmä z estetických, kozmetických alebo náboženských dôvodov, prípadne chcú vyjadriť príslušnosť k určitej skupine. Niektorí Maorskí muži ešte stále dodržujú starodávne tradície a ich tvár zdobí zložité tetovanie – moko. Moko sa tiež využívalo aj ako rodový zápis so záznamom udalostí v živote. Čiže ich úspechy aj neúspechy sa zapísali aj na telá potomkov. Ľudia boli taktiež násilne tetovaní pre širokú paletu dôvodov. Najznámejšie je tetovanie „ka-tzetnik“ – systém tetovaní používaný na identifikáciu Židov v koncentračných táboroch počas holokaustu. Európski námorníci boli známi vyobrazením symbolu ukrižovania Krista na chrbte. Chceli tak predísť bičovaniu ako trestu na dlhých zámorských cestách. Tetované sú taktiež aj niektoré zvieratá, ale len veľmi zriedka pre dekoratívne dôvody. Tetovania zvierat sú vykonávané veterinármi a zvieratám sú ešte predtým podané anestetiká, aby sa tak predišlo bolesti.
Predsudky voči tetovaniu
Niektorí zamestnávatelia majú ešte stále predsudky voči potetovaným zamestnancom a ich tetovanie považujú za súčasť neprofesionálneho vzhľadu. Tetovanie preto môže človeku výrazne skomplikovať šancu na dobrú kariéru v niektorých oboroch. Obzvlášť ak je umiestnené na miestach, ktoré nie sú kryté odevom, ako sú napríklad ruky alebo krk. U niektorých ľudí vyvoláva tetovanie napriek jeho rastúcej popularite ešte stále negatívne pocity, a v mysli verejnosti je obyčajne spojené s kriminalitou. Preto tí, ktorí sa rozhodli pre tetovanie v takýchto krajinách, obvykle schovávajú svoje tetovanie pod oblečením zo strachu z reakcie okolia. V Japonsku na mnohých verejných priestranstvách, ako sú napríklad kúpaliská, kúpele, telocvične, alebo rekreačné zariadenia ešte stále platí zákaz vstupu pre ľudí s tetovaním. Je to spôsobené aj tým, že v mysliach Japoncov je tetovanie stále spojené s japonskou mafiou – jakuzou.
Ellen Whitová
Ellen (G.) Whiteová, rodená Gouldová Harmonová, (* 26. november 1827, Gorham, Maine, USA – † 16. júl 1915, Elmshaven, Kalifornia, USA) bola americká spoluzakladateľka Cirkvi Adventistov siedmeho dňa a autorka kresťanských a iných diel.
Dielo
Najvýznamnejšou časťou jej diele je literárna tvorba. Počas svojho života vydala viac ako 20 kníh. Po jej smrti vzrástol tento počet na viac ako štvornásobok, pričom takmer všetky, ktoré vyšli po jej smrti, sú tematickými kompiláciami z jej rukopisov, dopisov a publikovaných spisov. Tieto kompilácie boli vydané v súlade s jej závetom inštitúciou zaoberajúcou sa jej tvorbou. Ich hodnota spočíva v tom, že sa snažia predstaviť v jednej publikácii všetky vyjadrenia autorky k danej téme.
Dráma vekov
Knihy zo série Dráma vekov sú považované za jej najvýznamnejšie dielo. 5 zväzkov sleduje boj medzi Bohom a Satanom ako predstaviteľmi dobra a zla v časovej línii od vzbury v nebi, ku ktorej došlo ešte pred stvorením Adama a Evy, až do konca milénia. Séria sa zameriava na členov cirkvi aj na tých, ktorí stoja mimo nej.
Svedectvá pre cirkev
Druhou významnou sériou je deväť kníh s názvom Svedectvá pre cirkev. Obsahujú videnia a rady ohľadne každodenného života a zameriavajú sa iba na členov cirkvi. Táto séria má svoj začiatok v roku 1855, kedy si vedúci predstavitelia adventistov kládli otázku, ako čo najefektívnejšie rozširovať videnia E. G. Whitovej. Došlo k rozhodnutiu o ich vydaní vo forme traktátu, ktorý sa následne mohol šíriť v celom spoločenstve veriacich.
Knihy o Kristovi a spasení
Do tretej skupiny patria knihy, ktoré sa zaoberajú Ježišom Kristom s spasením. Sem patria napríklad:
Knihy obsahujúce rady
Do tejto kategórie sa zaraďuje väčšina kompilácií literárneho diela Ellen G. Whitovej. Tieto knihy sa dajú rozdeliť do 5 základných skupín: kazateľská služba, výchova, rodinný život, zdravie, publikačná činnosť. Tieto dve knihy zachytávajú všeobecné rady kazateľom a kresťanským pracovníkom. Ďalšie knihy k tejto téme sú Evanjelizácia, Návod na účinnú kresťanskú službu, Rady o diele sobotnej školy, Rady o správcovstve, Služba v sociálnej oblasti, Hlas pri hovorení a speve a Kazateľská služba.
Jozef Kundlák
Jozef Kundlák (* 12. október 1956, Bratislava) je slovenský operný spevák.
Vyrastal v Bratislave a jej okolí. Študoval na Konzervatóriu v Bratislave u profesorky Idy Černeckej. Po skončení štúdií sa v roku 1984 zúčastnil na Letnom opernom kurze Európskeho operného centra v Belgicku.
Od roku 1983 bol Jozef Kundlák sólistom opery Slovenského národného divadla v Bratislave. S touto divadelnou scénou hosťoval na mnohých miestach sveta, medzi iným v Anglicku, Španielsku, Holandsku, Švajčiarsku, Rakúsku, NSR, Estónsku, v Boľšom Teatri v Moskve a v Japonsku. Pravidelne hosťuje v Česku.
Počas svojej speváckej kariéry sa zúčastnil viacerých speváckych súťaží, ako napríklad súťaže Antonína Dvořáka (v roku 1978) a súťaže Mikuláša Schneidera Trnavského (v roku 1981). Z týchto súťaží si odniesol i ocenenia. V roku 1985 bol účastníkom speváckej súťaže Luciana Pavarottiho vo Philadelphii a stal sa jej víťazom.
Doteraz spieval na pódiách väčšiny významných európskych a svetových operných scén, napríklad v Milánskej La Scale, Teatro San Carlo v Neapoli, Teatro Communale v Bologni, v Ríme, Florencii, v Mníchove, v Opere vo Frankfurte, v Deutsche oper v Berlíne, v Opere vo Philadelphii, v Číne, v Japonsku (2005) a iných. Taktiež spolupracoval s mnohými svetoznámymi dirigentami, ako napríklad Brunom Bartolettim, F. Luisim, Riccardom Mutim, V. Neumannom, Wolfgangom Sawallischom, Petrom Schreierom, Ch. Thielemannom a inými.
Účinkuje v mnohých populárnych operných a koncertných dielach od svetoznámych autorov minulosti i súčasnosti.
Jasło
Jasło je mesto ležiace v juhovýchodnej časti Poľska, v Podkarpatskom vojvodstve. V roku 2007 malo približne 38 000 obyvateľov. Mestské práva dostalo Jasło v roku 1365, riadilo sa magdeburským právom.
Externé odkazy
Oficiálna stránka
Adalbert
Adalbert je mužské krstné meno staronemeckého pôvodu (adal+beraht) s významom vznešený, urodzený, ušľachtilý, slávny.
Jeho skrátením vzniklo u nás častejšie používané meno Albert.
1264 Letaba
1264 Letaba je planétka s priemerom 77 km, ktorú objavil juhoafrický astronóm Cyril V. Jackson 21. apríla 1933.
Milanówek
Milanówek je mesto v Poľsku v Mazovskom vojvodstve v okrese Powiat grodziski v rovnomennej gmine.
Žije tu 15 825 obyvateľov (30.6.2007).
Martigné-Briand
Martigné-Briand je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Maine-et-Loire, v regióne Pays-de-la-Loire.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Vorvaň tuponosý
Vorvaň tuponosý (lat. Physeter macrocephalus alebo Physeter catodon, iné názvy pozri nižšie) je druh z rodu vorvaň (Physeter) z čeľade vorvaňovité (Physeteridae).
Predpokladá sa, že ide o vôbec najväčšie ozubené zviera na svete, aké kedy žilo – najväčší doložený jedinec pravdepodobne dosahoval až dĺžku 28 metrov a váhu 150 ton. V hlave má mliečno bielu substanciu nazývanú spermacet (vorvaňovina). Pre jeho obrovskú hlavu, charakteristický tvar a hlavnú úlohu v románe Hermana Melvilla Biela veľryba niektorí ľudia vorvaňa považujú za archetyp veľryby.
Slovenské názvy
Slovenské názvy tohto druhu sú: vorvaň tuponosý ; neodborne [bohemizmus]: vorvaň obrovský ; skrátene alebo staršie: vorvaň   ; zastarano: kašalot, kašelot , poťka , sykavka ["sikavka"] , dlhohlavec ["dlauhohlawec"] , veľryb(a).
Vedecké názvy
Súčasný latinský názov druhu je Physeter macrocephalus, staršie názvy boli Physeter catodon a Catodon macrocephalus. V dávnejšej minulosti bol tento dnešný druh rozdelený na viacero (v závislosti od autora málo alebo veľa) menších druhov; v jednom z možných systémov to boli tieto druhy: Ako vidno podľa rodových mien vo vyššie uvedených synonymách, u niektorých autorov bol dnešný druh rozdelený nielen na viacero druhov, ale aj na viacero rodov (napr. na rody Physeter v užšom zmysle, Catodon a Physalus).
Etymológia
Historicky resp. v niektorých cudzích jazykoch (vrátane niektorých slovanských jazykov) je vorvaň známy aj pod názvom kašalot/kašelot (pozri slovenské názvy vyššie). Slovenské a české slovo kašalot či kašelot pochádza z nemčiny (Kaschelot(t) [vyslov: kašelot], Kaschalot(t), Cachalot [vyslov: kašalot] ); do nemčiny sa dostalo z francúzštiny (cachalot [vyslov: kašalo], staršie cachalut); do francúzštiny sa dostalo zo španielčiny (cachalote); do španielčiny sa dostalo z portugalčiny (cachalote). Uvedené portugalské slovo je pravdepodobne odvodené zo slova cachola („veľká hlava“).
Fyzický opis
Vorvaň je výnimočný pre svoju veľmi veľkú hlavu, hlavne u samcov, u ktorých tvorí typicky tretinu jeho dĺžky. Jedno z odborných druhových mien macrocephalus je skutočne odvodené z gréckeho výrazu „veľká hlava.“ Na rozdiel od hladkej kože väčšiny iných veľrýb je koža na chrbte vorvaňa obvykle hrboľatá, dobrovoľníkmi pozorujúcimi veľryby býva prirovnávaná k sušenej slivke. Vorvane majú jednotne šedú farbu, ktorá sa na slnečnom svetle môže zdať hnedou („veľká biela veľryba“ z Melvillovho románu, pokiaľ také zviera existovalo, bola albínom, a biele vorvane boli skutočne pozorované). Nie neočakávane je mozog vorvaňa najväčším a najťažším medzi zvieratami (u urasteného samca váži v priemere ). Vzhľadom na veľkosť tela však nejde o veľký mozog.
Dýchací otvor tvaru 'S' je veľmi blízko vrcholu hlavy, posunutý na ľavú stranu tela. Vorvane ním vypúšťajú smerom dopredu prúdy pary zreteľne počuteľné na míle ďaleko. Chrbtová plutva chýba, ale asi v dvoch tretinách chrbtice smerom od hlavy sa nachádza trojuholníkovitý hrb vysoký 60 –, ktorý plutvu nahradzuje. Za týmto hrbom nasleduje ešte niekoľko menších. Chvostová plutva je tiež trojuholníková a veľmi hrubá. Pred ponorením do hĺbky ju veľryba zdvíha vysoko nad hladinu.
Vorvane majú v dolnej čeľusti 20 – 26 párov kužeľovitých zubov. Každý z nich môže vážiť až jeden kilogram. Dôvod existencie zubov nie je celkom zrejmý. Verí sa, že nie sú nevyhnutné pre lov chobotníc (pozri ďalej sekciu Potrava) a v prírode boli nájdené aj dobre živené vorvane úplne bez zubov. Vedci sa v súčasnosti zhodujú, že zuby môžu byť používané pri útokoch medzi samcami. Tejto hypotéze nasvedčuje tvar zubov a široké medzery medzi nimi. V hornej čeľusti je tiež prítomný základ zubov, iba zriedkavo sa však prerežú von do úst.
Sexuálny dimorfizmus (veľká odlišnosť samcov oproti samiciam) sa u vorvaňov prejavuje najvýraznejšie medzi všetkými veľrybami. Samce sú typicky o 30 % – 50 % dlhšie (16 – ) než samice (12 – ) a asi dvakrát ťažšie ( proti ). Pri narodení merajú samce i samice okolo a vážia. Kvôli rozsiahlemu lovu veľrýb sa počet vorvaňov dramaticky znižuje, hlavne kvôli prednostnému a intenzívnejšiemu vybíjaniu väčších samcov, ktoré majú viac spermacetu (spermacetový olej mal veľkú hodnotu hlavne v 18. a 19. storočí – pozri ďalej). V múzeu v Natucket je vystavená čeľustná kosť vorvaňa dlhá. Čeľustná kosť tvorí 20 – 25 % celkovej dĺžky tela vorvaňa. Tento samec teda mohol dosahovať až 28 metrov dĺžky a vážiť 150 metrických ton. Ďalším dôkazom veľkosti je dlhá čeľusť v múzeu v New Bedforde, ktorá mohla patriť samcovi  veľkému vážiacemu 120 – 130 ton. Lodné knihy v nantucketskom a bedforskom múzeu sú plné odkazov na veľké vorvane a záznamov množstva oleja z nich získaného, ktoré dobre zodpovedajú veľkosti týchto dvoch príkladov. Dnešné vorvane majú v priemere dĺžky a vážia 52 metrických ton.
Vorvaň je hlavným príkladom zvieraťa, ktoré sa vyvinulo K-selekciou, ktorá sa prisudzuje druhom, o ktorých sa tvrdí, že sa vyvíjali vo veľmi stabilných životných podmienkach. Táto relatívne „jednoduchá“ evolúcia ich priviedla k nízkej pôrodnosti, pomalému dozrievaniu a k dlhovekosti. Samice sú brezivé každých štyri až šesť rokov a brezivosť trvá minimálne 12 mesiacov, ale môže sa predĺžiť až na 18 mesiacov. Starostlivosť o mláďatá trvá dva až tri roky. U samcov trvá dospievanie asi 10 rokov medzi 10. a 20. rokom života. Samce rastú do 30. až 40. roku veku a keď majú 50, nadobudli už plnú veľkosť. Vorvane sa dožívajú 80 rokov.
Vorvane sú držiteľmi niekoľkých absolútnych svetových rekordov:
Systematika
Autorom vedeckého názvu vorvaňa tuponosého je Linné 1758. Ten zaradil do rodu Physeter (ktorého autorom je takisto Linné 1758) celkovo štyri (recentné) druhy. Tieto boli neskôr zlúčené do dnešného jedného recentného druhu vorvaň tuponosý. Vzhľadom na to, že príbuzný rod Kogia sa dnes často zaraďuje do inej čeľade než rod Physeter, je vo väčšine súčasných publikácií vorvaň tuponosý nielen jediným recentným druhom rodu Physeter, ale aj jediným recentným druhom úzko ponímanej čeľade Physeteridae.
Vedci usudzujú, že sa vorvane počas vývoja podradu oddelili od iných ozubených veľrýb pomerne skoro – asi pred dvadsiatimi miliónmi rokov.
Vorvaň tuponosý v knihe Biela veľryba
Nasledujúci text je výňatkom z Melvillovej knihy Biela veľryba, v ktorej sa široko rozoberá pomenovanie a ľudové tradície súvisiace s vorvaňom:
"Táto veľryba, známa starým Angličanom pod neurčitým názvom trumpa a physeter alebo veľryba s hlavou ako nákova, je dnešný cachalot pre Francúzov, Pottfisch pre Nemcov a macrocephalus pre tých, čo majú radi dlhé slová. Je nepochybne najväčším obyvateľom zemegule, v súboji najobávanejšia zo všetkých veľrýb, najmajestátnejšia na vzhľad a z obchodného hľadiska ďaleko najcennejšia, lebo je jediným tvorom, z ktorého sa získava oná cenná látka — spermacet čiže vorvaňovina. O všetkých zvláštnostiach vorvaňa bude ešte reč na iných miestach. Tu sa chcem zaoberať predovšetkým jeho názvom. Z filologického hľadiska je absurdný. Pred niekoľkými storočiami, keď spermacetová veľryba (ako znie doslovný názov vorvaňa v angličtine) bola ako druh takmer neznáma a keď sa jej tuk získaval iba náhodne z kusov, vyhodených na breh, vtedy bol zrejme rozšírený názor, že spermacet možno získať z tvora, známeho v tých časoch v Anglicku ako veľryba grónska čiže pravá. Ďalej prevládal názor, že spermacet je životodarná šťava grónskej veľryby, čo doslovne vyjadruje prvá slabika tohto slova. V tých časoch bol spermacet čiže vorvaňovina nesmierne vzácnou látkou a nepoužívala sa na svietenie, ale iba ako masť a liek. Dostala sa kúpiť iba v lekárni, ako sa dnes kupuje unca rebarbory. Keď sa časom prišlo na pravú podstatu spermacetu, obchodníci mu ponechali pôvodný názov, a to akiste preto, aby zvýšili jeho hodnotu tou zvláštnou predstavou o jej vzácnosti. A tak nakoniec tento názov musela dostať i veľryba, z ktorej sa spermacet v skutočnosti získava."
Spermacet
Spermacet (vorvaňovina) je polotekutá, voskovitá substancia nachádzajúca sa v hlave vorvaňa. Názov sa odvodzuje od neskoro latinského sperma ceti (obidve slová sú v skutočnosti pochádzajúce z gréčtiny) znamenajúceho „sperma veľryby“ (doslovne „sperma morského netvora“). V angličtine sa dokonca od spermacetu odvodzuje ľudový názov tejto veľryby (sperm whale). Substancia samozrejme nie je veľrybím semenom; táto zámena bola omylom prvých veľrybárov. Spermacet sa nachádza v spermacetovom orgáne teda v hlavových dutinách vpredu a hore nad lebkou veľryby. Podobnú hmotu na pravej strane prednej časti hlavy veľryby hneď nad hornou čeľusťou nazývajú veľrybári junk (v doslovnom prekladu „odpad“). V spermacetovom orgáne sa nachádza mäkká biela substancia plná spermacetu. Junk je tvorený pevnejšou substanciou.
Presná funkcia spermacetu a orgánov ním vyplnených nie je známa, existujú však prinajmenšom tri (vzájomne sa nevylučujúce) hypotézy:
Jedna z hypotéz, spomínaná už v Melvillovom Moby Dickovi, tvrdí, že je používaný ako istý druh baranidla pri bojoch medzi samcami. Táto hypotéza zodpovedá dobre zdokumentovanému potopeniu lodi Essex a Ann Alexander spôsobené útokmi vorvaňov, ktorých váha bola odhadnutá na jednu pätinu váhy lodí. V súčasnej dobe je v móde považovať spermacet za prostriedok sexuálneho výberu.
Druhou pevne zakorenenou predstavou je možnosť, že pomáha veľrybe regulovať vztlak. Hustota voskovej substancie sa má jej ochladzovaním vodou pretekajúcou výdychovým otvorom zvýšiť a pomôcť veľrybe ponoriť sa. Naopak vytlačovaním teplej vody dýchacím otvorom von sa mal spermacet zahriať, znížiť svoju hustotu a uľahčiť vynáranie sa. V poslednej dobe však bola tejto na verejnosti populárnej teórie spochybnená jej hodnovernosť. Vedecký výskum nasvedčuje tomu, že kapilárne javy nemôžu mať dostatočný efekt, aby významne ovplyvnili vztlak 50 tonovej veľryby.
Za tretiu možnosť sa považuje, že spermacet napomáha echolokácii. Tvar tohoto orgánu napomáha zaostrovaniu alebo naopak rozširovanie kužeľa vysielaného zvuku. Zvukové vlny možno sústrediť do jedného miesta, takže môžu pôsobiť ako zbraň, ktorá je schopná dočasne paralyzovať korisť. Výskum všetkých týchto možností je stále v plnom prúde.
Spermacet bol veľmi vyhľadávaný veľrybármi v 18., 19. a 20. storočí. Substancia našla mnoho rôznych komerčných využití, ako napr. olej do hodiniek, mazivo pre jemné prístroje, kozmetiku, aditíva do motorových olejov, glycerínu, protikoróznych zmesí, chemických vláken, vitamínov a viac než 70 farmaceutických zmesí.
Potrava, správanie a potápanie
vľavo|náhľad|Skáčuci vorvaň Vorvane sú najhlbšie sa potápajúce cicavce na svete. Predpokladá sa, že sa môžu potápať až k morskému dnu do hĺbky 3 000 metrov na dobu dvoch hodín. Typické ponory smerujú zhruba do 400 metrov a trvajú 30 – 45 minút. Živí sa niekoľkými druhmi zvierat, najmä kalmármi, chobotnicami a živočíchmi morského dna. Takmer všetko, čo vieme o hlbokomorských kalmároch, sa vedci dozvedeli z exemplárov nájdených v žalúdkoch vorvaňov. Historky o titanských bitkách medzi vorvaňmi a kalmármi dorastajúcimi až 10 metrov dĺžky alebo viac sú najskôr iba súčasťou legiend – podobné bitky neboli nikdy pozorované. Na druhej strane sa usudzuje, že biele jazvy na telách vorvaňov boli spôsobené kalmármi. Existuje tiež hypotéza, že ostrý zobák skonzumovaného kalmára usadený v čreve veľryby vedie k produkcii ambry, podobne ako je tomu pri tvorbe perál. Vorvane sú neuveriteľní jedáci, ktorý každý deň skonzumujú asi 3 % svojej telesnej hmotnosti. Odhaduje sa, že vorvane dohromady každoročne skonzumujú 100 miliónov ton hlbokomorských tvorov, čo je množstvo porovnateľné s celkovou každoročnou spotrebou morských živočíchov ľuďmi.
Fyziológia vorvaňov má niekoľko adaptácií, aby zvládli drastické zmeny tlaku pri potápaní. Rebrá sú ohybné, aby dovolili kolaps pľúc, a srdcová frekvencia sa môže znížiť, aby sa dlhšie uchovala zásoba kyslíka. Myoglobín uchováva kyslík vo svalovom tkanive. Keď sa úroveň kyslíka zníži, možno krv nasmerovať iba k mozgu a iným dôležitým orgánom. Je možné, že tu hrá úlohu aj spermacetový orgán.
náhľad|Koža vorvaňa so stopami po prísavkách kalmára. Aj keď sú vorvane dobre adaptované na potápanie, opakované ponory do veľkých hĺbok majú na nich dlhodobo nepriaznivý dopad. Kostry vorvaňov vykazujú poškodenia kostí, ktoré je u ľudí často príznakom dekompresnej choroby. Kostry najstarších veľrýb sú postihnuté najrozsiahlejšími poškodeniami, zatiaľ čo mláďatá žiadne poškodené kosti nemajú. Tieto poškodenia môžu signalizovať citlivosť vorvaňov na dekompresnú chorobu a v tom prípade by pre nich mohlo byť rýchle vynorenie smrteľné.
Medzi ponormi sa vorvaň vynára na hladinu kvôli nádychu a zostáva tu väčšinou na osem až desať minút pred ďalším ponorom.
Sociálna štruktúra vorvaňov sa medzi pohlaviami výrazne líši. Samice sú extrémne družné tvory – znak, podľa ktorého sa usudzuje, že sa vyvinul vďaka relatívne jednoduchej evolučnej ceste. Samice sa v mladosti združujú v skupinách s asi tuctom jedincov. Samce opúšťajú svoje „materské škôlky“ medzi 4 a 21 rokmi a pripájajú sa k „mládeneckým školám“ tvorenými inými samcami podobného veku a veľkosti. Postupne ako samce starnú, majú sklon sa rozptýliť na menšie skupinky, najstaršie samce žijú obvykle samotárskym životom.
Rozšírenie
Vorvane patria medzi najrozšírenejšie druhy na svete. Sú relatívne hojní od arktických vôd až k rovníku. Populácia je hojnejšia pri kontinentálnom šelfe a kaňonoch, pravdepodobne vďaka jednoduchšiemu zháňaniu potravy. Vorvane možno nájsť i v nehlbokých vodách pri brehu, ale iba keď tu kontinentálny šelf nie je príliš malý.
Populácia a lov
Celkové množstvo vorvaňov na celom svete nie je známe. Hrubé odhady, založené na prieskumoch malých oblastí a extrapolácii výsledkov na všetky oceány sveta, sa pohybujú od 200 000 do 2 000 000 jedincov. Napriek tomu, že sú vorvane lovené už niekoľko storočí kvôli mäsu, oleju (používanému ako mazadlo v strojárenstve) a spermacetu, konzervatívny pohľad na vorvane je optimistickejší, než u mnohých iných veľrýb. S výnimkou pobrežného rybolovu malých rozmerov v Indonézii sú vorvane chránené prakticky celosvetovo. Rybári nelovia hlbokomorské tvory, ktoré sú potravou vorvaňov a hlboké more je pravdepodobne omnoho odolnejšie voči znečisteniu než vrstvy pri hladine.
Zotavenie populácie z dlhých veľrybárskych rokov je však pomalý proces, prinajmenšom v južnej časti Tichého oceánu, kde je množstvo samcov schopných rozmnožovania príliš malé.
Pozorovanie vorvaňov
Pozorovanie vorvaňov je oproti iným veľrybám zložitejšie, predovšetkým kvôli ich dlhým dobám ponoru a schopnosti preplávať pod vodou dlhé vzdialenosti. Na druhej strane sú pozorovania stále populárnejšie predovšetkým vďaka charakteristickému vzhľadu a rozmerom zvierat. Pozorovatelia často používajú hydrofóny na počúvanie zvukov veľrýb a na ich zameranie skôr, než sa vynoria. Obľúbeným miestom pozorovania vorvaňov je Kaikoura na novozélandskom Južnom ostrove, kde je kontinentálny šelf taký plytký, že možno veľryby pozorovať z brehu, a Andenes v arktickom Nórsku.
V správach
V júli roku 2003 bola nájdená na pláži pobrežia južného Čile veľká hromada bieleho mäsa. Až 12 metrov dlhá masa rôsolovitého tkaniva podnietila špekulácie, že bola objavená predtým neznáma obrovská chobotnica. Výskumníci zo santiagského Museum of Natural History usúdili, že hrudu tvoria v skutočnosti vnútornosti vorvaňa, predovšetkým vďaka preskúmaniu kožných žliaz. Po smrti sa vnútorne orgány vorvaňa rozkladajú, až pokým sa nestanú polotekutou masou, ktorú drží pohromade koža. V tomto prípade zrejme koža praskla, obsah sa uvoľnil a nakoniec bol vyplavený na breh.
Mŕtve vorvane sú vyplavované na breh dosť často. Okrem problémov s nakladaním a identifikáciou mŕtvych tiel sa správcovia pláží obávajú žralokov, najmä žraloka bieleho, ktorého na pláže priťahuje rozkladajúce sa mäso, čo môže priviesť návštevníkov pláže do nebezpečia. Z tohoto dôvodu sú mŕtve vorvane často dotiahnuté späť na otvorené more skôr, než by mohlo dôjsť k vyplaveniu na breh. V máji 2004 sa podobná udalosť stala dvakrát, raz na Oahu na Havaji, kde bola mŕtva veľryba odvlečená 35 míľ na more, ale bola vyplavená späť na breh o dva dni neskoršie.
Explodujúce veľryby
Pravdepodobne najznámejšia časť ľudových historiek o vorvaňoch pochádza z roku 1970, keď bol južne od Florencie v Oregone vyplavený 7,26 tonový, 13,7 metrový kus. Keď sa pláž stala obľúbenou zastávkou na ceste, diaľničná polícia štátu Oregon rozhodla, že je nutné sa mŕtvoly zbaviť. Naplnili telo dynamitom, 12. novembra bol dynamit odpálený, ale výbuch nesmeroval na oceán, ako bolo naplánované. Nikto nebol zranený, iba jedno auto bolo poškodené padajúcim tukom. Očití svedkovia boli pokrytí nechutne páchnucimi ostatkami mŕtvej veľryby.
V januári 2004 sa do pozornosti svetových médií dostal dramatickejší prípad týkajúci sa vorvaňov. Mŕtve telo veľryby, 17 metrov dlhé a vážiace 50 ton, bolo vyplavené na pláž v taiwanskom Tainan City. Počas prepravy na mestskú univerzitu spôsobil tlak plynu z rozkladajúceho sa tela explóziu. Nikto nebol zranený, ale krv a vnútornosti sa rozstriekali po niekoľkých autách a okoloidúcich.
Vulkanoid
Vulkanoidy sú hypotetická skupina planétok, ktoré môžu obiehať v dynamicky stabilnej zóne medzi 0,08 a 0,21 AU od Slnka, vnútri dráhy Merkúra. Pomenovanie dostali po hypotetickej planéte Vulkán, ktorú hľadali astronómovia 19. storočia na vysvetlenie stáčania perihélia planéty Merkúr. Prakticky všetky anomálie v dráhe Merkúra boli neskôr vysvetlené všeobecnou teóriou relativity. Ak budú objavené a budú mať predpokladané albedo, ich veľkosť nebude presahovať, pretože doterajšie hľadanie malo takúto rozlišovaciu schopnosť, ale nič nenašlo. Pri ich hľadaní astronómovia zápasia s tým, že by mali byť uhlovo veľmi blízko k Slnku a preto sa dajú pozorovať iba veľmi skoro po západe Slnka, alebo veľmi neskoro pred jeho východom. Preto sa najnovšie výskumy uskutočňujú pomocou lietadiel F-18, ktoré jednak môžu letieť dlhšie v tieni Zeme a takisto eliminujú čiastočne atmosférické šumy. V budúcnosti sa vkladajú nádeje do misie MESSENGER a tiež do malých kozmických teleskopov, ktoré by mali vyhľadávať blízkozemské planétky.
Brezovička
Brezovička (nem. Hamburg, niekedy tiež Hamborg, Hamborek, Hamburek; maď. Hámbor) je obec na Slovensku v okrese Sabinov v Prešovskom kraji.
Ambly-Fleury
Ambly-Fleury je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Ardennes, v regióne Champagne-Ardenne.
Sväté schody
right|thumb|300px|Impozantné priečelie budovy Svätých schodov uzatvára na severovýchode priestor námestia Piazza di San Giovanni in Laterano Sväté schody sú podľa kresťanskej legendy schody, po ktorých kráčal Ježiš Kristus v paláci Pontia Piláta v Jeruzaleme. Nachádzajú sa v hlavnom meste Talianska, v Ríme, v budove na námestí Piazza di San Giovanni in Laterano priamo oproti Lateránskej bazilike.
O ich duchovnom význame ako relikvii, ktorej sa priamo dotýkal Ježiš svedčí fakt, že takmer žiaden pútnik prichádzajúci do Ríma si nenechá ujsť príležitosť po nich vystúpiť.
Ambly-Fleury
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 134 obyvateľov (2009).
Sväté schody
História
História Svätých schodov v Ríme začala v prvej polovici 4. storočia, keď sv. Helena, matka cisára Konštantína I., nechala previezť schody z jeruzalemského paláca niekdajšieho rímskeho prefekta Pontia Piláta. Prítomnosť schodov v Ríme ako aj zázraky s nimi spojené sa prvý raz spomínajú v knihe Liber Pontificalis z obdobia pontifikátu pápeža Sergia II. (844 – 847); neskôr sa o nich zmieňuje bula pápeža Paschala II. (1099 – 1118).
Najskôr boli schody umiestnené v priestoroch starej rezidencie rímskych pápežov v Lateránskom paláci. V roku 1585 nariadil pápež Sixtus V. ich premiestnenie do oproti stojacej budovy s pápežskou kaplnkou, ktorej sa kvôli tu uloženému veľkému množstvu relikvií vravelo Sancta Santorum (Svätyňa svätých).
Sancta Sanctorum
right|thumb|230px|Pohľad do Svätyne svätých s hlavným oltáromSancta Sactorum (ofic. Capella San Lorenzo in Palatio ad Sancta Sanctorum) je pápežská kaplnka, integrálna súčasť budovy Svätých schodov. Nachádza sa na hornej plošine schodov.
Autorom kaplnky je neznámy architekt. Od čias vzniku bola zasvätená sv. Vavrincovi, od 9. storočia sa datuje jej dnešné pomenovanie.
Prvé zdokumentované opísanie kaplnky pochádza z obdobia pontifikátu pápeža Štefana III. (768 – 772). Viacero ďalších pontifikov prispelo k architektonickému zveľadeniu stavby – napr. Lev III. (795 – 816), Inocent III. (1198 – 1216), Honorius III. (1216 – 1227). V roku 1278 za pápeža Mikuláša III. (1277 – 1280) bola kaplnka, ku ktorej vedú Sväté schody a dvojica postranných schodov, prestavaná do dnešnej podoby a súčasne sa realizovala fresková výmaľba zachovaná dodnes.
Budova Svätých schodov so Svätyňou svätých prešla najvýraznejšou prestavbou v rokoch 1586 – 1588, kedy ju na príkaz pápeža Sixta V. v renesančnom slohu realizoval švajčiarsko-taliansky architekt Domenico Fontana.
left|thumb|230px|Obraz Krista na hlavnom oltári je považovaný za tzv. [[Acheiropoeton, t. j. obraz nenamaľovaný ľudskou rukou]]Najvzácnejšou relikviou uchovávanou v kaplnke je akiste obraz Ježiša Krista. Jeho výnimočnosť tkvie v tom, že je považovaný za tzv. Acheiropoeton, t. j. obraz nenamaľovaný ľudskou rukou. Obraz-ikona je umiestnený v drevenej schránke, vyzdobenej zlatom a striebrom, na hlavnom oltári Svätyne svätých. Z historického hľadiska sa vznik obrazu kladie do obdobia 4. – 5. storočia. Jedna z legiend viažúcich sa k histórii obrazu spomína okolnosti, za akých sa obraz dostal do Ríma. Obraz pochádza pôvodne z Konštantínopolu. Za vlády cisára Leva III., v čase ničenia náboženských obrazov (ikonoklazmus), konštantínopolský patriarcha Germanos I. obraz ukryl a v roku 730 dal tajne previezť do Ríma.
Osobitú dôležitosť obraz nadobudol krátko po tom, ako sa dostal do Ríma. Už v 8. storočí v čase ohrozenia mesta longobardskými hordami bol na príkaz pápeža Štefana II. (752 – 757), v presvedčení, že odvráti nebezpečenstvo, vynášaný z kaplnky a nesený v procesiách. Tento zvyk sa zachoval aj v nasledujúcich storočiach a dodnes sa jeho sviatok, spojený s procesiou, oslavuje 15. augusta.
Oltárny stôl v spodnej časti, za bronzovými dvierkami a ťažkou železnou mrežou, ukrýval archu z cyprusového dreva s relikviami a chrámovými klenotami nesmiernej historickej ceny. Dnes tento priestor obsahuje iba relikvie svätých uložené do novej schránky vytvorenej na príkaz pápeža Pia IX. Historické artefakty (predmety zo zlata, striebra, slonoviny, smaltu, pergameny a ďalšie cennosti) sú dnes uložené v múzejných expozíciách Vatikánskej knižnice.
Ambly-Fleury
Obyvateľstvo
Graf vývoja obyvateľstva:
Sväté schody
Budova Svätých schodov
Budova je svojím priečelím, horizontálne členeným na dve poschodia, otočená do námestia Piazza di San Giovanni in Laterano. Vo vertikálnom smere je priečelie členené pilastrami na päť pravidelných polí. Vrchná časť obsahuje nápis hlásajúci meno stavebníka – pápeža Sixta V.
Z prízemia sa na poschodie vystupuje po schodoch, z ktorých prostredné tvorí dvadsaťosem stupňov z mramoru. Z osobitej úcty sú všetky stupne zakryté drevenými doskami a veriaci po nich vystupujú kolenačky, odriekajúc sa na každom stupni modlitby. Miesta, na ktorých sa našli škvrny po Kristovej krvi, sú vyznačené zvláštnymi značkami so sklenenými priezormi.
Pred schodiskom sa po stranách nachádzajú súsošia – vpravo Judášov bozk, vľavo Pilátov súd.
Schodiská po pravej i ľavej strane, bez dreveného obloženia, slúžia na zostup, príp. na výstup „po svojich“.
V roku 2007 bola zrealizovaná reštaurácia schodiska, v rámci ktorej boli obnovené fresky s kristologickou tematikou, dielo manieristického umelca Baldassare Croceho.
Leoninum Triclinium
Vysoký múr členený pilastrami s výklenkom pod trojuholníkovým tympanónom je vlastne niekdajším záverom miestnosti, ktorá bola súčasťou pápežského paláca v Lateráne. Keď koncom 16. storočia nariadil pápež Sixtus V. demoláciu starého paláca prikázal zachovať múr a pristavať ho v pápežskej kaplnke Sancta Sanctorum.
Z umelecko-historického hľadiska je najzaujímavejšou časťou stavby mozaika v byzantskom štýle pochádzajúca z roku 800. Kompozične sa delí na tri časti. Centrálna časť vo výklenku znázorňuje žehnajúceho Krista, ktorý v ľavej ruke drží otvorenú knihu na stránkach so slovami PAX VOBIS („Pokoj vám“). Po jeho stranách sú stojace postavy jedenástich apoštolov. Ľavá časť mozaiky obsahuje postavy sediaceho Krista, pápeža Silvestra I. a cisára Konštantína I., pravá postavy sv. Petra, Leva III. a cisára Karola Veľkého (prvého cisára korunovaného v Ríme v roku 800 pápežom Levom III.).
Dnešný vzhľad stavby je výsledkom celkovej obnovy, prevedenej v roku 1743 podľa návrhu architekta Ferdinanda Fugu, kedy bol do tympanónu umiestnený erb pápeža Benedikta XIV.
Absolútny idealizmus
Reálne je podľa absolútneho idealizmu výsledok seba v sebe syntetizujúceho, do seba sa hrúžiaceho a seba samého rozvíjajúceho myslenia. Absolútno je skúsenosť. Filozofia je kritika ideí. Hegelovu dialektiku interpretuje v duchu zmierovania, splývania protikladov, v zmysle dopĺňania sa ako hybného princípu myslenia. Absolútny idealizmus niekedy považujú za anglickú formu novohegelovstva.
Sväté schody
Leoninum Triclinium
Správu Svätých schodov od roku 1854 zabezpečuje rehoľa passionistov.
Kópie Svätých schodov
Na svete existuje viacero imitácií Svätých schodov; v našich končinách sú najznámejšími Sväté schody nachádzajúce sa v Kaplnke Svätých schodov vo františkánskom Kostole Nepoškvrneného Počatia Panny Márie v Malackách.
STS-92
STS-92 bola misia ameického raketoplánu Discovery v októbri 2000. Bol to 100. štart raketoplánu a 28. let stroja Discovery. Hlavným cieľom letu bola doprava základnej časti priehradového nosníka Z1 na Medzinárodnú vesmírnu stanicu. Uskutočnili sa 4 výstupy do vesmíru.
Posádka
V zátvorkách je uvedený celkový počet letov do vesmíru vrátane tejto misie.
Manipulácia (ilúzia)
Manipulácia je jedna z kategórií kúzelníckeho umenia.
Manipulácia je postavená na zručnosti, rýchlosti, obratnosti a dokonalej koordinácii a súhre prstov a dlaní rúk. Zdokonaľovanie manipulačných techník sa uskutočňuje precíznym cvičením hmatových, pohybových a prezentačných cvičení. Využíva sa tiež okamihové odvrátenie pozornosti od jednej ruky tak, aby druhá mohla nepozorovane vykonať potrebný úkon, napríklad vytiahnuť, skryť, vymeniť predmet. Jednotlivé cvičenia sú choreograficky zdokonaľované tak, aby na javisku a pri predvádzaní jednotlivých kúzelníckych efektov, boli pohyby a práca prstov a rúk umelca zdanlivo obyčajné, jednoduché a prirodzené.
Cvičenie a rozvoj manipulačných hmatových a trikových techník patrí k základným a často k prvým zručnostiam kúzelníka.
Kúzelnícka kategória
Manipulácia v predvedení umelca kúzelníka je výlučne len výsledkom jeho zručnosti a šikovnosti. Manipulačné kúzelnícke techniky nesúvisia so žiadnymi prvkami a procesmi „čiernej mágie“, ani inými nadprirodzenými silami.
Krásy Slovenska
Krásy Slovenska je najstarší kontinuálne vychádzajúci časopis na Slovensku. Časopis je venovaný prírodným krásam a zaujímavostiam Slovenska, turistike, cestovnému ruchu, horolezectvu, jaskyniarstvu, ochrane prírody a tradíciám. Založil ho v roku 1921 turistický nadšenec Miloš Janoška z Liptovského Mikuláša. V súčasnosti ho vydáva v dvojmesačnej periodicite Klub slovenských turistov v nakladateľstve Dajama.