cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Šinkansen série 0
Šinkansen série 0 bol prvým typov vlakov Šinkansen, ktorý začínal prevádzku na vysokorýchlostnej trati Tōkaidō Shinkansen medzi Tokiom a Osakou v roku 1964. Posledné súpravy boli vyradené z prevádzky v roku 2008.
História
Séria 0 (pôvodne táto séria ani nebola nijak špeciálne označovaná, to nastalo až v súvislosti s nástupom neskorších sérií vlakov Šinaksnen) bola uvedená do prevádzky v októbri 1964. Jednotky boli vyhotovené v bielom nátere s modrými pruhmi okolo okien a na spodnej časti vozidla vrátane predného nárazníka.
Na rozdiel od predchádzajúcich vlakov v Japonsku, jednotky Šinkansen už boli konštruované na štandardný rozchod koľajníc 1435 mm. Všetky vozne v súprave boli hnacie, vybavené trakčnými motormi o výkone 185 kW. Maximálna rýchlosť bola 220 km/h.
Spočiatku boli jednotky prevádzkované ako 12-vozňové, niektoré boli neskôr predĺžené až na 16 vozňov. V posledných rokoch prevádzky sa objavili aj jednotky zložené zo šiestich alebo len štyroch vozňov. Výroba série 0 prebiehala od roku 1963 až do roku 1986.
Vlaky Šinkansen sú zväčša vyraďované po 1520 rokoch prevádzky. Posledné zostávajúce jednotky typu 0 boli 6-vozňové jednotky používané spoločnosťou JR-West na spojoch Kodama medzi stanicami Osaka a Hakata a na linke Hakata-Minami. Z prevádzky boli vyradené 30. novembra 2008.
Po vyradení z pravidelnej prevádzky organizovala spoločnosť JR-West ešte v decembri 2008 špeciálne jazdy vlakov série 0. Posledný vlak Hikari 361 vedený jednotkou R61 dorazil do stanice Hakata 14. decembra 2008 o 18:01 miestneho času čím definitívne skočila 44-ročná prevádzka jednotiek série 0.
Pôvodné 12-vozňové H/K/N/R/S súpravy
náhľad|Jednotka série 0 v [[Tokio|Tokiu, máj 1967]] náhľad|Interiér vozňa prvej triedy, máj 1967 Pôvodná flotila, ktorá 1. októbra 1964 začínala prevádzku na trati Tōkaidō Shinkansen pozostávala z 30 12-vozňových súprav. Jednotky boli vyrobené rôznymi výrobcami. Šesť súprav H1H6 vyrobila spoločnosť Hitachi v období od apríla do augusta 1964, ďalších šesť K1K6 dodala firma Kisha (júlseptember 1964), šesť súprav N1N6 dodala firma Nippon Sharyo (marecseptember 1964), šesť súprav R1R6 firma Kawasaki Heavy Industries (júlseptember 1964)a šesť súprav S1S6 dodala aj firma Sharyo (aprílaugust 1964). Jednotky boli rozdelené medzi depá v Tokiu a Osake.
Ďalších 10 12-vozňových súprav (dve od každého výrobcu) boli dodané v období od apríla do júla 1965. Ďalších 5 jednotiek bolo dodaných ešte v júnijúli 1966 a posledných 5 jednotiek bolo dodaných v novembri 1966.
Pôvodné 12-vozňové jednotky obsahovali dva vozne prvej triedy (typy 15 a 16) a dva bufetové vozne (typ 35). Radenie je uvedené v tabuľke.
Bazas
Bazas je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Gironde, v regióne Akvitánsko.
Šinkansen série 0
12-vozňové H/K/N/R/S/T Kodama súpravy
Radenie týchto súprav :
Bazas
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Šinkansen série 0
16-vozňové H/K/N/R/S Hikari súpravy
30 pôvodných 12-vozňových vlakov bolo predĺžených na 16 vozňov od decembra 1969 do februára 1970 dodávkou nových vložených vozňov. Tieto vlaky boli určené pre rýchlejšie spoje Hikari, aby zvládli stále sa zvyšujúci počet cestujúcich, hlavne v súvislosti s výstavou Expo '70, ktorá sa konala v roku 1970 v Osake. Po otvorení trate Sanyo Shinkansen v roku 1972 boli prečíslované na H1H30.
16-vozňové K Kodama súpravy
Medzi rokmi 19721973 boli pôvodné 12-vozňové súpravy Kodama tiež predĺžené na 16 vozňov a súčasne prečíslované na K1K47.
Bazas
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Šinkansen série 0
16-vozňové H Hikari súpravy s reštauračným vozňom
Po otvorení trate Sanyo Shinkansen do mesta Hakata bola flotila 16-vozňových Hikari zrekonštruovaná a takisto boli dodané aj ďalšie nové súpravy, čím počet stúpol celkovo na 64 súprav. Namiesto pôvodných bufetových vozňov (typ 35) boli do nich zaradené nové reštauračné vozne (typ 36). Jednotky boli označené H1H64.
náhľad|16-vozňová NH Hikari súprava, máj 1989
16-vozňové NH Hikari súpravy
Medzi rokmi 1977 a 1980 bolo dodaných 35 nových jednotiek (označované aj ako podtyp1000) ako náhrada pôvodných súprav H1H30. Po zaradení novších Šinkansenov sérii 100 a 300 postupne klesal počet vlakov série 0 používaných na spojoch Hikari. Spoločnosť JR-Centra ukončila nasadzovanie jednotiek série 0 v roku 1995. U spoločnosti JR-West ich bolo zopár používaných na posilové prázdninové Hikari spoje až do decembra 1999.
Súpravy NH mali dva vozne série Green (prvá trieda) a reštauračný vozeň namiesto bufetového vozňa. Využívanie reštauračných vozňov skončilo v polovici deväťdesiatych rokov.
náhľad|16-vozňová súprava YK8 na trati Tokaido Shinkansen, spoj Kodama. Na čele je patrný nápis "Arigatō 0 Series" v posledný deň prevádzky, 19. september 1999
16-vozňové YK súpravy
16-vozňové súpravy YK používala spoločnosť JR-Central na spojoch Kodama, ktoré stoja vo všetkých staniciach. Tieto jednotky mali upravené miestenkové sedadlá na usporiadanie 2+2 a dostali sedadlá po vzore série 100 ale len v triede Green (prvá trieda). Štandardne usporiadanie sedadiel bolo 3+2 v druhej a 2+2 v prvej triede.
Jednotky jazdili na trati Tokaido Shinkansen do 18. septembra 1999. Posledné dva mesiace mali na čelách nápisy "Arigatō 0 Series".
Interiér
náhľad|Súprava SK5 na spoji West Hikari, marec 1997
4-vozňové Q súpravy
náhľad|Súprava Q4 v stanici Hakata na spoji Kodama, júl 1998 4-vozňové Q sety boli vytvorené na krátke Kodama spoje medzi mestami Hakata a Hirošima a takisto sa objavili aj na niektorých spojoch linky Hakata Minami. Tieto súpravy nemali žiadne vozne prvej triedy. Z prevádzky boli vyradené v septembri 2001.
6-vozňové R súpravy
náhľad|Súprava R61 v novom nátere v stanici Higaši-Hirošima, na spoji Kodama, júl 2003 náhľad|Logo "Detský salón", marec 1997 6-vozňové jednotky bez vozňov prvej triedy boli prvýkrát predstavené v júni 1985 a boli používané spoločnosťou JR-West na spojoch Kodama medzi Osakou a Hakatou a na niektorých výkonoch linky Hakata Minami.
Tri vozne z jednotiek R2 a R24 boli prestavané na "Detský salón" s použitím pôvodných bufetov ako miest na hranie. Jednotky boli používané na prázdninových spojoch "Family Hikari". Od marca 1997 prebiehala na súpravách R rekonštrukcia, súpravy dostali nový interiér, otáčacie sedadlá a toalety. Súčasne na jednotky pribudol úzky modrý pruh pod oknami o vzore súprav SK a označenie "W" situované pri dverách.
Od apríla 2000 boli všetky nerekonštruované súpravy nahradené novými "WR", ktoré boli sformované z bývalých SK súprav. Číslované boli od R60. Obsahovali pôvodné usporiadanie sedadiel 2+2 z West Hikari a väčší bufet, ktorý, ale nebol používaný. Neskôr boli jednotky premaľované do novej farebnej schémy JR-West "Kodama". Pôvodne mali byť jednotky vyradené z prevádzky ešte v roku 2006, ale posledné tri súpravy (R61, R67 a R68) boli vyradené až 30. novembra 2008. Do júna 2008 boli prelakované do pôvodnej bielo-modrej farebnej schémy so sivou strechou.
Zachované súpravy
Veľké množstvo vozňov zo série 0 je zachovaných v múzeách po celom Japonsku. Mimo Japonska sa nachádza len jeden vozeň a to v Britskom národnom železničnom múzeu v Yorku, ktorý bol múzeu darovaný v roku 2001 spoločnosťou JR-West.
Miguel Augusto Rodríguez
Miguel Augusto Rodríguez Garrido (* 20. november 1977, Caracas, Venezuela) je venezuelský herec a režisér. Debutoval v roku 2002 vo venezuelskej telenovele La Mujer de Judas.
Životopis
Miguel Augusto Rodríguez sa narodil v hlavnom meste Venezuely Caracas. Jeho rodičia sa volajú Graciela a Miguel, má o päť rokov mladšieho brata Fernanda Augusta. V roku 2009 opustil Venezuelu a presťahoval sa do USA. V súčasnosti žije v Miami a od roku 2019 má americké občianstvo. Je slobodný.
Na začiatku kariéry sa venoval aj modelingu a neskôr hral na basgitaru v skupine Optical Days.
Zemiak (rozlišovacia stránka)
Zemiak môže byť:
Miguel Augusto Rodríguez
Herecká kariéra
Študoval herectvo v Escuela de Cine y Televisión (Filmová a televízna škola) venezuelskej televízie RCTV, v ktorej následne pôsobil ako herec. Debutoval v roku 2002 v telenovelách La Mujer de Judas a Trapos Íntimos. V roku 2004 hral v telenovele Divoška Anastázia (Estrambótica Anastasia), kde sa objavil po boku herca Juana Pabla Rabu a bývalej Miss Venezuela Norkys Batista. Za svoju úlohu antagonistu Leóna Borosfkého, "Mnícha" (El Monje), získal v tom istom roku ocenenie Herecký objav roka.
Nasledovala ďalšia úspešná postava v telenovele Amor a Palos a v roku 2007 úloha v telenovele Toda una Dama. Objavil sa aj v dlhometrážnom filme La Hija de Juana Crespo.
Po nadobudnutých skúsenostiach odišiel do zahraničia, kde pracoval pre venezuelskú televíznu spoločnosť Venevisión Internacional v telenovele Sacrificio de Mujer. Pre Venevisión neskôr hral aj v telenovelách Válgame Dios a De Todas Maneras Rosa.
Začal pracovať aj pre televíznu spoločnosť Telemundo a hral v telenovelách ako Aurora a La Casa de al Lado. Epizódnu postavu mal aj v telenovelách Sangre de mi tierra a Mi Familia Perfecta. V súčasnosti hrá v telenovele La suerte de Loli.
Okrem telenoviel hráva aj v divadle a v rádionovelách.
Na Slovensku sa zo spomínaných telenoviel vysielala iba 146-dielna Divoška Anastázia (Estrambótica Anastasia) v roku 2005 na STV1. Postavu Leóna Borosfkého nadaboval košický herec Jozef Fila.
Lénaia
náhľad| Červenofigúrový [[stamnos, ženy oslavujú Lénaie pri kultovej soche Dionýza, cca 440 pred Kr.]] Lénaia bola starogrécka slávnosť, oslavujúca narodenie Dionýza. Počas tejto slávnosti sa po prvýkrát ochutnalo mladé víno pri rituáloch a hodoch. Lénaia (zrejme od slova lénos – „lisovacia kaďa“, kaďa na šliapanie hrozna ) bola jedným z najdôležitejších sviatkov starovekých Atén, dôležitým nielen čo sa týka uctievania boha Dionýza (uctievaný bol aj boh Iakchos ), ale aj pri formovaní ich vlastnej občianskej identity. Lénaie sa v Aténach oslavovali 12. dňa mesiaca gamélión, ale zrejme trvali aspoň štyri dni. Lénaia patrí k najstarším starogréckym sviatkom (sviatok Lénaia na počesť Dionýza Lénaia je starší ako sviatok Veľkej Dionýzie na počesť Dionýza Eleutheria ). Vedci predpokladajú, že jej korene siahajú až do minojských čias, ale zatiaľ to nevedia dokázať. Je však doložené, že Lénaia bola v starovekom Grécku známa už pred iónskou migráciou, pretože sa oslavovala nielen v Atike (Atičtina bola vedľajšou vetvou iónčiny ), ale aj v iónskych kolóniach Malej Ázie, na Eubóii, na niektorých egejských ostrovoch a v iných lokalitách, kde sa Ióni usadili. Na mnohých miestach bola dostatočne významným sviatkom, lebo mesiac, v ktorom sa oslavovala, sa v ich kalendári nazýval Lénaión. náhľad|Atický červenofigúrový [[Kylix (keramika)|kylix zobrazuje satyra a Dionýza, oslavujúce ženy alebo Bakchantky na Lénaiách, cca 490 – 480 BC ]]
V Aténach Lénaie rovnako ako Dionýzie poskytli dramatikom príležitosť uviesť v divadelných súťažiach nové komédie či tragédie (už pred výstavbou divadla sa pri aténskom trhovisku (agora) a tanečnom priestore (orchéstra) začali konať prvé súťaže, t. j. v 5. stor. pred Kr. ), ale na rozdiel od Dionýzií, ktoré pritiahli do mesta aj mnoho divákov zo všetkých častí helénskeho sveta, predstavenia na Lénaiách sledovali iba aténski občania a metoikovia (iste to mohlo mohlo byť aj v dôsledku nepriaznivých podmienok cestovania spôsobených mrazivým zimným vetrom). Na uliciach Atén sa konali veľké sprievody, ktoré viedli archón basileos a štyria epimeletai, úradníci, ktorí dohliadali aj na posvätné obrady eleusínskych mystérií (nápisy a literárne zdroje potvrdzujú, že Lénaia zahŕňala procesiu, obete, ako aj dramatické predstavenia ). Odzneli prejavy politikov, udeľovali sa ocenenia výnimočným občanom, veteránom a ich rodinám a verejne sa diskutovalo o životne dôležitých záležitostiach dňa (zdá sa však, že jej aktivity neboli spolitizované do takej miery ako na Veľkých Dionýziach až do 440-tych rokov, kedy sa stali uznávaným miestom divadelných súťaží ). Mnoho ľudí sa však tešilo na svoje súkromné oslavy sviatku Lénaia, keď sa pilo víno a hľadali sa spôsoby, ako sa v týchto mrazivých dňoch zahriať. Platónovo Symposion je popisom jednej takejto súkromnej oslavy (symposionu), ktorú organizoval Agathón po víťazstve so svojou tragédiou.
Lénaie pôvodne oslavovali hlavne ženy, teda mainády (lat. bakchantky, t. j. ctiteľky a sprievodkyne boha vína Dionýza, ktoré boli mýtické i skutočné ). Lénaion, odveké miesto tohto sviatku, teda súviselo s mainádami, „lénai“ (žien Dionýza ), bolo to ich tanečné miesto. Lénaion vo svojej kruhovej podobe značného obvodu pripomína starodávne „mlatisko“. Mainády boli spočiatku nymfy, ktoré ukrývali novorodenca Dionýza pred žiarlivou Hérou, aby ho neusmrtila (Dionýzos bol syn Dia a Semely, Kadmovej dcéry). Zo záverečných predstavení zboru spevákov so sprievodným „tancom“ tzv. dithyrambov sa postupom času zrodila grécka tragédia (zo žartovných piesní na vidieckych dionýziach sa obdobne zrodila grécka komédia ).
Aristoteles uvádza, že archón basileus, príbuzný starovekých kráľov, „dozerá nad lénaiskú dionýziu“, ktorá pozostáva zo sprievodu a hudobnej súťaže. Prítomnosť basilea na organizácii sviatku svedčí o jeho archaickom charaktere, keďže tento úrad zastávali už starí králi. Na mnohých gréckych vázových maľbách je znázornený stĺp (tento stĺp „modla“ bol často ozdobený vetvičkami, koláčmi, odevmi alebo brečtanom), na ktorom je umiestnená bradatá maska zosobňujúca Dionýza, stĺp je obklopený tancujúcimi mainádami (majú zväčša dlhé splývavé rúcha, brečtanové vence, rámové bubny, dvojité trstinové píšťaly, fakle a bakchické palice ) a satyrmi.
Zelienka obyčajná
Zelienka obyčajná (iné názvy: stehlík zelený, stehlík zelienka, zelienka ; lat. Chloris chloris, staršie Carduelis chloris) je spevavec z čeľade pinkovité (Fringillidae). Hniezdi v Európe a bola introdukovaná v Austrálii, na Novom Zélande. Hniezdi na celom území Slovenska od nížin do (maximálne  vo Vysokých Tatrách). Podľa Medzinárodnej únie na ochranu prírody a prírodných zdrojov zelienka obyčajná patrí medzi najmenej ohrozené druhy, celková populácia je stabilná, v rokoch 19802013 bol u európskej populácii zaznamenaný stabilný stav. Rovnako aj podľa výsledkov paneurópskeho sčítania bežných druhov vtákov bol trend zelienky obyčajnej v Európe za roky 1980 2017 stabilný.
Opis
Zelienka obyčajná meria  a váži 24 – 27 g.
Výskyt a stav na Slovensku
Hniezdi i zimuje na celom území Slovenska, je to stály, prelietavý a z časti i sťahovavý druh. Na zimu priletajú zelienky severských populácií.
Najvyššie hniezdne hustoty boli zistené v Bratislave na plochách mestskej zelene, až 123,2 páru /, v agátových lesikoch na Východoslovenskej rovine, až 32 párov / , tam isto vo vetrolomoch, až 25 párov / (vo vetrolamoch na Žitnom ostrove 10 párov / ), v parkoch a cintorínoch Bratislavy maximálne 17,4 páru /.
Odhadovaný počet hniezdiacich párov je 100 000 – 130 000, zimujúcich jedincov 100 000 – 300 000. Veľkosť populácie i územie na ktorom sa vyskytuje sú stabilné, maximálna zmena do 20%. Ekosozologický status v roku 1995 žiadny. V roku 1998 žiadny. V roku 2001 žiadny. V roku 2014 LC - menej dotknutý. Európsky ochranársky status SPEC4 – druhy, ktorých globálne populácie sú koncentrované v Európe a majú tam vhodný ochranársky status. Stupeň ohrozenia S – vyhovujúci ochranársky status.
Trend početnosti zelienky obyčajnej na Slovensku bol podľa sčítania bežných druhov vtákov v rokoch 2005 2009 neistý s negatívnou tendenciou.
Hniezdenie
Samčekovia začínajú spievať počas miernych zimných dní už v januári a vo februári. Zimné skupinky sa rozpadávajú. Spevom sa začína obdobie tvorby párikov. Do tohoto procesu sa počíta aj to, keď samčekovia spievajú ešte v zimných kŕdlikoch. Vytvorené páriky pokračujú v ďalšej fáze hniezdenia a to vyhľadávaním hniezdnych revírov. Tento proces je najrýchlejší, ak je stabilné počasie okolo +5 °C. Vytvorené páriky nemajú ešte pevnú väzbu na hniezdiská a pri návrate chladných dní spoločne vyhľadávajú vhodné zdroje potravy v širšom okolí, až niekoľko kilometrov. Koncom februára a v priebehu marca sa často vráti nepriaznivé počasie avšak koncom marca a začiatkom apríla sú už budúce hniezdne revíry obsadené a samičky začínajú so stavbou hniezda a samčekovia ich pritom sprevádzajú. So stavbou sú hotové zvyčajne za 8 až 12 dní. Najskoršie známe hniezdenie bolo dokumentované v priestoroch Berlínskej zoologickej záhrady, kedy už koncom februára v roku 1936 viaceré zelienky stavali svoje hniezda a dňa 8. marca bolo nájdené hniezdo s 5 vajíčkami, na ktorých už pevne sedela samička. Najčastejšie sa však objavovali prvé vajíčka v hniezdach skúmaných na území bývalého Československa v tretej dekáde apríla.
V znáškach býva 3 až 6 vajíčok, najčastejšie 5. Prvé vajíčka sa v hniezdach objavujú deň - dva po ukončení stavby hniezda. Znašajú každý deň, zvyčajne ráno do 9 hodiny. Na vajíčkach sedí výhradne samička 1314 dní, samček ju kŕmi. Vyliahnuté mláďatká otvárajú na 8. deň oči a po 13. až 15 dňoch vylietajú z hniezda. Kŕmia ich obaja rodičia. Po prvom hniezdení začína tesne druhé hniezdenie. Mláďatá z druhého hniezdenia sú potom dlhšie s rodičmi ako mláďatá z prvého.
Potrava
Zelienka obyčajná sa živí hlavne rastlinnou potravou, len na jar a v lete aj hmyzom. Konzumujú semená, plody, puky a listy až 56 druhov rastlín.
Ochrana
Je zákonom chránená, spoločenská hodnota je 300 € (Vyhláška MŽP č. 170/2021). Druh je zaradený do Bernského dohovoru (Príloha II).
Kuracie prsia s broskyňou
(Zapekané) kuracie prsia (alebo kurací plátok ) s broskyňou (a syrom ), hovorovo „Melba“ alebo „Florida“, sú typické jedlo 90. rokov 20. storočia  na Slovensku, ktoré má neznámy pôvod a v súčasnosti je častým terčom posmeškov.
Ide o plátky kuracích pŕs s broskyňou, zvyčajne aj šunkou, ktoré sú zapečené s tvrdým plátkovým syrom, napríklad eidamom. Ako príloha sa k nemu v stravovacích zariadeniach servírovala ryža a hranolky (pol na pol) so zeleninovou oblohou, prípadne tiež syrová omáčka.
Jedlo je známe aj v Česku pod názvom kuřecí plátek s broskví.
Vlys
Vlys môže byť:
Abrahám Červený
Životopis
Abrahám bol familiárom svätojurskej vetvy rodu Huntovcov-Poznanovcov, od roku 1292 Matúša Čáka Trenčianskeho (od roku 1297 jeho taverník). V tom istom roku bránil Bratislavský hrad proti útoku Köszegiovcov (t. j. pánov z Kysaku) a podarilo sa mu dobyť Plavecký hrad. V rokoch 1292 – 1296 pôsobil ako bratislavský podžupan. Od uhorského kráľa Ondreja II. dostal hrad Holíč, neskôr aj hrad Branč s prislúchajúcimi panstvami. Keď mu Matúš Čák Trenčiansky siahol na majetky, prestal ho podporovať a prešiel na stranu Karola I. Róberta.
Beautiran
Beautiran je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Gironde, v regióne Akvitánsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Pons Danubii EGTC
Európske zoskupenie územnej spolupráce Pons Danubii s ručením obmedzeným (anglický názov: Pons Danubii European Grouping for Territorial Cooperation with Limited Liability, skrátene: Pons Danubii EGTC) vytvorili tri slovenské (Komárno, Hurbanovo, Kolárovo) a tri maďarské (Komárom, Tata, Kisbér) samosprávy. EGTC bolo oficiálne zaznamenané 15. decembra 2010, cieľom je rozlíšiť a oslobodiť sa v záujme toho, aby miestni aktéri v rámci hraníc a na ich dvoch stranách, mali rovnaké možnosti. Zoskupenie – s členským financovaním Európskej únie – umožňuje a podporuje posilnenie a napomáhanie hospodárskej a sociálnej súdržnosti v rámci hraníc daných regiónov prostredníctvom realizovania programov v spolupráci členov a využívajúc prednosti Zoskupenia ako právnej osoby.
EGTC
EGTC je skratkou začiatočných písmen anglického názvu „European Grouping of Territorial Cooperation” (slovensky: Európske zoskupenie územnej spolupráce, v Maďarsku od roku 2010 pod názvom Európske územné zoskupenie). Táto forma spolupráce priniesla dôležité zmeny na území prihraničnej spolupráce. EGTC predstavuje pre členské štáty Európskej Únie, regionálne úrady, miestne úrady, verejnoprávne inštitúcie, respektíve pre všetky zoskupenia vytvorené vymenovanými orgánmi, nový právny nástroj, pomocou ktorého môžu vytvoriť hranice presahujúcu, transnacionálnu alebo medziregionálnu spoluprácu s inými rovnako postavenými členskými štátmi, a aby tak uskutočnili spoločné ciele. Na podnet Výboru regiónov boli prijaté pramene EÚS (Európska Územná Spolupráca), nariadenie prijaté Európskym parlamentom a Európskou radou v lete roku 2006 (1082/2006/EK Nariadenie o európskom zoskupení územnej spolupráce) vytvorilo základy EGTC.
Členovia
Jadrom Pons Danubii EGTC sú mestá: maďarské Komárom a slovenské Komárno, ktoré rozdeľuje, respektíve spája rieka Dunaj ako prirodzená hranica. V prvom rade kvôli administratívnym prekážkam predtým ťažko prechodná hranica sa dnes stala otvorenou vďaka európskemu členstvu oboch štátov a tiež vďaka pripojeniu sa k schengenskej zóne. V dnešných dňoch sa stalo už rozhodujúcou štrukturálnou otázkou rozvíjanie vzťahov presahujúcich hranice, vnútropolitické vzťahy oboch štátov však naďalej vplývajú na vývoj vzťahov.
Spomedzi osád župy Komárom-Ostrihom v desaťročiach socializmu sa podpory zúčastnili v prvom rade tie, ktoré disponujú priemyselným potenciálom. Dve dávnejšie opevnené centrá žúp, Ostrihom a Komárom zohrávali druhoradú úlohu. Z dôvodu svojich predpokladov a zaostalému rozvoju sa práve tieto mestá stali prednými aktérmi spolupráce presahujúcej hranice.
Jedno zo zakladajúcich miest Pons Danubii EGTC, Komárom, na východnom kraji Kisalföldu, leží na pravom brehu Dunaja. Pôvodným názvom obce je Új-Szőny, ktoré spojili v roku 1896 s Komárnom ležiacim na ľavom brehu Dunaja. So Szőnyom (skorší rímsky názov: Brigetio) sa zliali do celku v roku 1977. Mesto rozdelila na dve časti česko-slovensko-maďarská hranica vytvorená v zmysle mierového systému po prvej svetovej vojne a mestská časť ležiaca na ľavom brehu Dunaja bola pripojená k Česko-Slovenku. V tomto období sa južná časť začala dynamicky rozvíjať. Komárom spája cestný a železničný most s dnešným Komárnom patriacim k Slovensku. Je dôležitým železničným uzlom a zároveň aj hraničnou stanicou západného riečneho toku krajiny.
Tata leží na severnej časti druhej strany Dunaja, pri západnej päte pohoria Gerecse, v objatí pohoria Vértes. Nachádza sa 8 kilometrov od župného sídla Tatabánya. Obec s takmer 24 tisíc obyvateľmi sa môže hrdiť bohatou históriou; je jedným zo stále sa rozvíjajúcich sa miest. Hospodárska a spoločenská cesta rozvoja je vyznačená dlhodobým plánom vytvoreným v roku 2008 nazvaným podľa známeho vedca štátnej správy, Magyary Zoltána.
Kisbér leží pri vchode Bakonyského lesa a pohoria Vértes, preto toto mesto nazývajú aj „bránou Bakonského lesa”. Známym sa stalo ako citadela chovu koní. V dôsledku výhodných geografických podmienok disponuje bohatou históriou, je obchodným centrom vďaka stretu Bakony–Vértes–Kisalföldu.
Periférna situácia slovenských miest zakladajúcich Pons Danubii je určujúcejšia ako maďarských. Medzi zaostalejšie regióny Slovenska patrí južná, rozhodujúca oblasť v poľnohospodárstve, ktorá je zaostalejšia nielen hospodársky a infraštrukturálne, ale aj školsky, kultúrne, sociálne, zdravotne a aj podľa iných ukazovateľov, v porovnaní so štátnym priemerom. Keďže oblasti patriace k Slovensku disponujú dobrými predpokladmi, tam možno očakávať v prípade spolupráce presahujúcej hranice rýchly rozvoj.
Komárno leží v juhovýchodnom cípe Žitného ostrova, pri sútoku Dunaja a Váhu. Je jednou z najstarších obcí Karpatskej kotliny s bohatou minulosťou. Často ho volajú Észak-Komárom, Öreg-Komárom alebo Révkomárom, takto sa odlišuje od južného mesta s rovnakým názvom. Je okresným mestom a je tretím najpočetnejším mestom Nitrianskeho kraja. V meste, ktoré rozdelilo vytvorenie trianonskej hranice, sa znovu začal rozvoj po socialistických rokoch v oblasti priemyslu, ktorý sa začiatkom 20. storočia zastavil. Stalo sa dôležitým centrom strojárenstva (lodenica), aj dnes je živým tovarovým prístavom Dunaja, ako aj cestným a železničným priechodom. Tu bola vytvorená prvá univerzita so slovenským a maďarským vyučovacím jazykom, Univerzita J. Selyeho, a tak je Komárno univerzitným mestom od roku 2004.
Hurbanovo leží 14 kilometrov severovýchodne od meste Komárno na ľavom brehu rieky Žitava. Táto oblasť bola osídlená už v praveku, prvá zmienka o obci pochádza zo stredu 14. storočia. V roku 1960 bolo vyhlásené za mesto. V roku 1971 sa spojilo s predtým nezávislou osadou Bohatá. Jeho najznámejším závodom je pivovar Zlatý bažant, ktorý zamestnáva zhruba 500 ľudí (2007).
Kolárovo (pred rokom 1948 Guta) leží v Kisalfölde pri sútoku Váhu a Malého Dunaja, 90 kilometrov juhovýchodne od Bratislavy. S 10 691 obyvateľmi patrí medzi najväčšie obce Žitného ostrova. V tejto oblasti žili zoskupenia už v období halštattskej kultúry (skorá doba železná, 8. – 5. st.pred Kr.), čo dokazujú archeologické výskumy. Písomné zdroje zas dokazujú, že sa miesto ležania obce počas storočí neustále menilo. Zoskupenie poľnohospodárskeho charakteru povýšili na štatút mesta 14. októbra 1967. Svojím dynamickým priemyselným rozvojom sa stalo významným spoločensko-kultúrnym centrom.
Siedmym členom zoskupenia sa na valnom zhromaždení Pons Danubii EGTC 12. októbra 2010 stalo mesto Oroszlány. Oroszlány leží pri severozápadnej päte pohoria Vértes, 15 kilometrov juhozápadne od Tatabánye. Svoj názov a zviera na erbe získalo toto mesto podľa legendy o dvoch levoch, ktorí strážili niekdajší hrad. Obci, ktorá mala ešte v roku 1938 počet obyvateľov 1500, však tu objavené uhoľné polia dobrej kvality zaistili možnosť dynamického rozvoja. Vďaka baníctvu a energetickému priemyslu sa toto mesto rozrástlo a má počet obyvateľov 21 000.
Štruktúra
Pons Danubii EGTC je evidované odo dňa 15. decembra 2010, od tohto dňa funguje ako organizácia, ako samostatná právna osoba, tak v znení VI. hlavy základného ustanovenia: „Môže získať práva, podstúpiť vzťahy, zabezpečiť si hnuteľný a nehnuteľný majetok, respektíve disponovať ním, ako aj sa aj súdiť, či využívať iné organizácie.”
Vytýčené ciele Pons Danubii
Vzťahujúce sa EK nariadenie a základné dokumenty EGTC (Dohovor a Stanovy) sú tiež spomínané ako vyzdvihnuté ciele a napomáhanie kohézii, či jej posilnenie. V tomto zmysle znejú zakladajúce dokumenty Pons Danubii o vytvorení prihraničnej kohézie, o realizácii spoločných projektov a o uľahčení každodenného života obyvateľov členských obcí. Jedným z najdôležitejších dôvodov inštitucionalizovanej spolupráce presahujúcej hranice vo forme EGTC je uľahčenie získania zdrojov únie. Získaná podpora únie môže dať rozvoju regiónov veľkú dynamiku, Základné ustanovenie Pons Danubii však poznamenáva, že aj bez podpory únie je potrebný rozvoj jednotlivých konkrétnych oblastí. Dohovor a Stanovy upevňujú najdôležitejšie oblasti spolupráce v 11 bodoch, ktoré sú nasledovné:
a)	doprava,
b)	hospodárstvo,
c)	cestovný ruch,
d)	energetika, orientácia na obnovujúce sa energetické zdroje,
e)	kultúra,
f)	životné prostredie,
g)	humanitné zdroje, výučba, v rámci toho úzka spolupráca v oblasti terciálnej výučby,
h)	spolupráca verejných inštitúcií, a zmena odborníkov v ich rámci,
i)	šport,
j)	zdravotníctvo,
k)	ochrana pred katastrofami.
Pons Danubii EGTC má vyzdvihnutú dôležitosť pri realizácii spoločných programov a akcií:
•	v oblasti pobádania podnikavého ducha, predovšetkým u malo- a veľkopodnikateľov, v cestovnom ruchu, kultúre a v obchode presahujúcom hranice,
•	v oblasti spoločnej ochrany prírodných a kultúrnych zdrojov, v hospodárení s tým spojeným, ako aj prevencia pred prírodnými a technologickými rizikami,
•	posilňovanie vzťahov medzi mestami a vidieckymi priestormi,
•	znižovanie izolácie dopravou, informácií, spravodajských sietí a služieb, ako aj zásobovanie vodou presahujúce hranice, nástrojmi hospodárenia so smeťami a zabezpečenia energií, prostredníctvom inštitúcií,
•	spolupráca, spoločné využitie kapacít na rozvoj v oblasti infraštruktúry, predovšetkým v takých odvetviach ako zdravotníctvo, kultúra, cestovný ruch či školstvo.
Dohovor a stanovy EGTC dopĺňa zoznam pod názvom „ďalšie úlohy” strednodobo, respektíve dlhodobo plánovaných činností. Tieto sú v krátkosti nasledovné:
•	realizácia jedinečných vystúpení, programov a projektov,
•	dostať do povedomia výhody súťaženia a určenie úloh členov s tým v spojitosti,
•	zabezpečenie osobných a materiálnych podmienok, pomoc voľnému toku informácií a údajov, široké oboznámenie sa s výsledkami,
•	uskutočnenie záujmov v inštitúciách Európskej Únie,
•	vytvorenie a uvedenie do činnosti brusselského zastúpenia.
Let It Burn
Let It Burn môže byť:
HK Martin
Asistent trénera
Marek Žila
Made in China 2025
náhľad|Kresba ilustrujúca Priemysel 4.0, podľa ktorého bol vytvorený plán Made in China 2025
Made in China 2025 je desaťročný plán vytvorený Štátnou radou Čínskej ľudovej republiky v roku 2015, ktorý má za cieľ kvalitatívne pozdvihnúť čínsky priemysel, učiniť ho konkurencieschopným na svetových trhoch a dosiahnuť svetovú dominanciu v konkrétnych odvetviach. Plán je ideou čínskeho prezidenta Si Ťin-pchinga a za jeho uskutočnenie zodpovedá premiér Li Kche-čchiang.
Plán Made in China 2025 bol modelovaný podľa vzoru nemeckej Industry 4.0, ktorá sa zameriava na aplikáciu informačných a komunikačných technológií do priemyselnej výroby, predovšetkým v oblastiach Big Data a Internet of Things (IoT). Týmto spôsobom sa stimuluje inovácia, zvýši efektivita výroby a zintenzívni prepojenie medzi jednotlivými fázami výroby, najmä u subdodávateľov, ktorými sú často malé a stredne veľké firmy.
Plán si kladie za cieľ meniť štruktúru a zvýšiť konkurencieschopnosť čínskeho priemyslu, podporiť inovácie a domácu produkciu, znížiť závislosť na dovoze zahraničných technológií, vyvinúť výrobné postupy, ktoré sú šetrné k životnému prostrediu a podporiť rozvoj ľudských zdrojov v týchto oblastiach. Štátnou radou vytvorená komisia určila desať odvetví priemyslu, v ktorých má Čína dosiahnuť excelenciu. Sú nimi: pokročilé informačné technológie; automatizované stroje a robotika; letecký priemysel a aeronautika; morské prístroje a high-tech lodná doprava; vysokorýchlostná železničná doprava; autá s pohonom na alternatívne zdroje; energetické zariadenia; poľnohospodárske stroje; nové materiály; a farmaceutika a pokročilé medicínske zariadenia.
Na podporu inciatívy vynakladá štát veľké finančné prostriedky. Fond na podporu pokročilej priemyselnej výroby disponuje prostriedkami v objeme 2,7 miliardy EUR a Národný fond na podporu integrovaných obvodov dokonca 19 miliárd EUR. K priamym investíciám je treba pripočítať ďalšiu formu finančnej podpory vo forme subvencií a daňových úľav.
V roku 2018 sa iniciatíva ocitla uprostred obchodných sporov medzi Čínou a Spojenými štátmi, ktoré tvrdia, že Made in China 2025 vedie k protekcionizmu a diskriminuje americké spoločnosti.
Zoznam rekordov britskej monarchie
Tento zoznam rekordov britskej monarchie obsahuje zoznam rôznych štatistických rekordov týkajúcich sa monarchie Spojeného kráľovstva a jej predchodcov.
Zhrnutie
Legenda: d - dni, r - roky
Najdlhšie
Najdlhšie vládnuci britský panovník je Alžbeta II. (70 rokov a 214 dní) od 6. februára 1952 do 8. septembra 2022. Druhým najdlhšie vládnucim panovníkov je Viktória (63 rokov a 216 dní; od roku 1837 do 1901). Kráľovná Alžbeta II. prekonala kráľovnú Viktóriu 9. septembra 2015. Tretím najdlhšie vládnucim panovníkov (a najdlhšie vládnucim ako kráľ) bol Juraj III. (59 rokov a 96 dní; od roku 1760 do 1820).
James Stuart, starý pretendent, bol uchádzačom o trón od 16. septembra 1701 do svojej smrti 1. januára 1766, spolu 64 rokov a 108 dní.
Princ Philip, vojvoda z Edinburghu, bol manželom panovníka od 6. februára 1952 do svojej smrti 9. apríla 2021, spolu 69 rokov a 62 dní, čo z neho robí celkovo najdlhšie slúžiaceho manžela/ku panovníka. Šarlota Meklenbursko-Strelická bola najdlhšie slúžiacou kráľovnou manželkou ako manželka kráľa Juraja III., spolu 57 rokov a 70 dní, medzi rokmi 1761 až 1818.
Karol III. je najdlhšie slúžiacim právoplatným dedičom trónu, vojvodom z Cornwallu a vojvodom z Rothesay (69 rokov a 82 dní), a princom z Walesu (62 rokov a 277 dní).
Margaréta Škótska, grófka z Kentu, bola predpokladanou dedičkou pre Viliama I. Škótskeho, Alexandra II. a Alexandra III., celkovo asi 43 rokov a 14 dní (jej pôsobenie vo funkcii predpokladanej dedičky pre Alexandra II. bolo zároveň najdlhším samostatným pôsobením po dobu 26 rokov a 274 dní). Najdlhšie slúžiacim právoplatným dedičom obidvoch pohlaví bol Robert II., ktorý bol právoplatným dedičom Roberta I. a potom Dávida II., spolu 46 rokov a 353 dní; pôsobil tiež najdlhšie v jednom funkčnom období (41 rokov, 260 dní ako právoplatný dedič Dávidovi II.).
Najkratšie
Kráľ s najkratšou potvrdenou vládou bol Edgar Ætheling, ktorý vládol 2 mesiace a 12 dní v roku 1066, predtým ako bol nahradený Viliamom Dobyvateľom. Niektoré záznamy tvrdia, že Sven I. vládol iba 40 dní v rokoch 1013 - 1014.
Kráľovná manželka s najkratším funkčným obdobím bola Jolanda z Dreux, druhá manželka Alexandra III., ktorá bola kráľovnou 154 dní v rokoch 1285 až 1286.
Najkratším funkčným obdobím ako právoplatný dedič bol nemenovaný syn Henricha VIII., ktorý zomrel 7. septembra 1513 v priebehu niekoľkých hodín po narodení.
Alžbeta I. je držiteľkou rekordu v najkratšom pôsobení vo funkcií predpokladaného anglického dediča (takmer 2 roky ako predpokladaná dedička v prípade Henricha VIII.), pokiaľ sa neuzná 13-dňové funkčné obdobie pripisované sestre Lady Jane Greyovej, Lady Herbertovej z Cardiffu.
Najkratším celkovým funkčným obdobím predpokladaného dediča mužského pohlavia bol Juraj I. (54 dní).
Mária I. bola dedičkou od narodenia až do svojho nástupu na trón vo veku 6 dní.
Najdlhšie žijúci
Najdlhšie žijúcim britským monarchom a vládcom bola kráľovná Alžbeta II., ktorá mala 96 rokov a 140 dní. 21. decembra 2007 prekonala jej praprastarú mamu Viktóriu, ktorá držala tento rekord od 18. januára 1901, keď prekonala jej starého otca Juraja III.
Najdlhšie žijúcim manželom/kou panovníka bol jej manžel, princ Philip, vojvoda z Edinburghu, ktorý zomrel vo veku 99 rokov a 303 dní 9. apríla 2021.
Najdlhšie žijúcim kráľom bol Eduard Balliol zo Škótska, ktorý zomrel vo veku 83 alebo 84 rokov v roku 1367. Poznámka: Vláda Eduarda Balliola je spochybňovaná.
Šen-čou 11
Šen-čou 11 ( – Šen-čou š’-i chao; doslova: „Božská loď číso jedenásť“) bol čínsky pilotovaný kozmický let v rámci programu Šen-čou. Šen-čou 11 vyštartoval 16. októbra 2016 a vyniesol do vesmíru dvoch čínskych kozmonautov menom Ťing Chaj-pcheng (ako prvý čínsky kozmonaut absolvoval vtedy svoj tretí kozmický let) a Čchen Tung. Hlavným cieľom letu bolo uskutočniť spojenie s orbitálnou ministanicou Tchien-kung 2, vypustenou do kozmu v septembri 2016. Kozmonauti na stanici pracovali približne 30 dní.
Zoznam rekordov britskej monarchie
Najdlhšie žijúci
Najdlhšie žijúcim nespochybňovaným kráľom bol Juraj III., ktorý zomrel vo veku 81 rokov a 239 dní v roku 1820.
Šen-čou 11
Priebeh letu
thumb|left|125px|Štart Šen-čou 11, 16. október 2016
Zoznam rekordov britskej monarchie
Najdlhšie žijúci
Najdlhšie žijúcim mužským vládcom bol Richard Cromwell, ktorý vládol ako Lord protektor (1658 – 1659), a ktorý zomrel vo veku 85 rokov a 282 dní v roku 1712.
Šen-čou 11
Priebeh letu
Misia Šen-čou 11 bola jediná pilotovaná misia k druhej čínskej kozmickej stanici Tchien-kung 2. Šen-čou 11 úspešne vyštartoval v pondelok ráno 17. októbra 2016 o 07:30:31,409 miestneho času (16. októbra o 23:30:31,409 svetového času) pomocou nosnej rakety Čchang-čeng CZ-2F/G z kozmodrómu Ťiou-čchüan v čínskej autonómnej oblasti Vnútorné Mongolsko. Na palube sa prvýkrát od letu Šen-čou 6 nachádzala iba dvojčlenná posádka, ktorú tvoril veterán dvoch kozmických letov, veliteľ Ťing Chaj-pcheng, a nováčik z výberu čínskych kozmonautov v roku 2010, operátor Čchen Tung. Vzlet rakety a navedenie kozmickej lode na obežnú dráhu Zeme prebehli bez problémov.
Zoznam rekordov britskej monarchie
Najdlhšie žijúci
Najdlhšie žijúcou kráľovnou manželkou a celkovo manželom/kou bola Lady Alžbeta Bowes-Lyonová, neskôr známa ako kráľovná matka, manželka Juraja VI. a matka bývalej kráľovnej Alžbety II., ktorá mala 101 rokov a 238 dní v čase jej smrti dňa 30. marca 2002.
Šen-čou 11
Priebeh letu
Dva dni po štarte a piatich korekciách obežnej dráhy sa kozmická loď Šen-čou 11 priblížila k stanici Tchien-kung 2 na vzdialenosť 52 km. Šen-čou 11 sa so stanicou Tchien-kung 2 úspešne spojil 18. októbra o 19:24 UTC v momente, keď loď spolu so stanicou leteli vo výške 393 km. Posledných 30 metrov kozmonauti riadili loď ručne. Obaja potom prešli na stanicu a začali s plánovanými prácami, pričom sa venovali rôznym experimentom. Dňa 22. októbra o 23:32 UTC vypustili malý subsatelit Pan-sing 2, ktorý v nasledujúcich dňoch niekoľkokrát vyfotografoval stanicu aj s pripojenou kozmickou loďou.
Zoznam rekordov britskej monarchie
Najkratšie žijúci
Najmladší škótsky panovník, ktorý zomrel, bola Markéta I., ktorá zomrela vo veku 7 rokov, 5 mesiacov a 18 dní v roku 1290.
Najmladší anglický panovník, ktorý zomrel, bol Eduard V., ktorý bol pravdepodobne po zosadení z trónu zavraždený, keď zomrel vo veku 12 rokov a 10 mesiacov.
Právoplatní dediči
Charles, princ z Walesu, je najstarší právoplatný dedič s vekom 72 rokov a 169 dní.
Princ William, vojvoda z Cambridge, je najstarší právoplatný dedič právoplatného dediča, s vekom 38 rokov a 312 dní.
Princ George z Cambridge je najstarší právoplatný dedič právoplatného dediča, ktorého otec je právoplatný dedič, s vekom 7 rokov a 281 dní.
Najstarší
Najstarší panovník, ktorý začal vládnuť bol Viliam IV., ktorý nastúpil na trón v roku 1830, keď mal 64 rokov a 309 dní. No dňa 8.9.2022 ho prekonal Jeho veličenstvo kráľ Karol 3(Charless, princ z Walesu) vtomto ohľade najstarším vekom 72 rokov a 169 dní.
Najstaršia ženská panovníčka, ktorá nastúpila na trón bola Mária I., s vekom 37 rokov a 151 dní, keď sa stala kráľovnou v roku 1553.
Najstaršia kráľovná manželka bola Alexandra Dánska, manželka Eduarda VII., ktorá mala 56 rokov a 52 dní, keď sa v roku 1901 stala kráľovnou. No dňa 8.9.2022 ju prekonala Jej veličenstvo kráľovná manželka Camilla Parker Bowles. [Camilla, vojvodkyňa z Cornwallu]dnes je v tomto ohľade najstaršou s vekom 73 rokov a 286 dní.
Najmladší
Najmladším britským panovníkom, ktorý začal vládnuť bola Mária I., ktorá sa stala kráľovnou vo veku 6 dní v roku 1542.
Najmladším kráľom bol Henrich IV., ktorý mal 8 mesiacov a 26 dní v čase, keď nastúpil na trón.
Najmladšou kráľovnou manželkou bola Izabela z Valois, druhá manželka Richarda II., s vekom 6 rokov, 11 mesiacov a 25 dní, keď sa v roku 1396 stala kráľovnou.
Najmenší
Najmenší vekový rozdiel odchádzajúceho britského panovníka a nastupujúceho panovníka bol 1 rok a 171 dní medzi Eduardom VIII. (narodený 23. júna 1894) a jeho bratom Jurajom VI. (narodený 14. decembra 1895), ktorý nastúpil po Eduardovej abdikácii dňa 11. decembra 1936.
Najviac manželstiev
Henrich VIII. sa oženil šesťkrát, čím sa stal najviac ženatým britským panovníkom. Kráľovná, ktorá sa najviac krát vydala, bola Mária I., ktorá mala troch manželov. Najviac krát vydatá kráľovná manželka bola Katarína Parrová, šiesta manželka Henricha VIII., ktorá mala štyroch manželov.
Nikdy nebol ženatý/á
Viliam II., Eduard V., Eduard VI. a Alžbeta I. žili a zomreli všetci nezosobášení. Okrem toho bol Eduard VIII. počas svojho pôsobenia vo funkcii panovníka slobodný, hoci sa po jeho abdikácii (čo bolo spôsobené týmto sobášnym plánom) oženil s Wallis Simpsonovou.
Najmladší
Najmladší panovník, ktorý sa oženil, bol Dávid II., ktorý si zobral Janu, dcéru Eduarda II., keď mal 4 roky a 134 dní, v roku 1328.
Najmladšou ženskou panovníčkou v čase manželstva bola Mária II., ktorá mala 15 rokov a 188 dní, keď sa v roku 1677 vydala za Viliama III.
Najmladšou kráľovnou manželkou bola Izabela z Valois, ktorá sa v roku 1396 vydala za Richarda II., keď mala 6 rokov a 358 dní.
Najstarší
Najstarším panovníkom v čase jeho prvého manželstva bol Viliam IV., ktorý mal 52 rokov a 324 dní, keď sa v roku 1818 oženil s Adelaidou Sasko-meiningenskou.
Mária I. bola v čase prvého manželstva najstaršou kráľovnou, mala 38 rokov a 157 dní, keď sa v roku 1554 vydala za Filipa II.
Ak sú zahrnuté druhé alebo nasledujúce manželstvá, najstarším panovníkom v čase jeho manželstva bol Eduard I., ktorého druhé manželstvo bolo s Margarétou Francúzskou v roku 1299, keď mal 60 rokov, 83 dní a ona nemala viac ako 20 rokov.
Najstaršou kráľovnou manželkou v čase jej manželstva bola Maud, grófka z Huntingdonu, ktorá sa vydala za Dávida I., keď mala okolo 40 rokov.
Najdlhšie
Najdlhšie manželstvo britského panovníka bolo medzi Alžbetou II. a princom Philipom, ktorí sa zosobášili od 20. novembra 1947 a žili spolu až do smrti princa Philipa 9. apríla 2021, spolu 73 rokov a 139 dní.
Najkratšie
Najkratšie manželstvo je medzi škótskym kráľom Alexandrom III. a Jolandou, ktorí boli spolu 4 mesiace a 19 dní od roku 1285 do roku 1286 až do smrti bývalého manžela.
Lăvov most
Lăvov most (, doslova Leví most)    je most na rieke Vladajska reka, ktorý sa nachádza v centrálnej časti mesta Sofia v Sofijskej oblasti v západnom Bulharsku. Má pridelený štatút kultúrnej pamiatky.
Lokalita
Lăvov most sa nachádza v centrálnej časti Sofie v rajóne Serdika  v štvrti Starite Pazarišta  na križovatke bulvárov Kňagiňa Marija Luiza  a Slivnica. Je postavený na rieke Vladajska reka.
Charakteristika
Je dielom architektov českých architektov Antonína Kolářa (udávaný aj ako Adolf Václav Kolář,  Anton Václav Kolář, alebo Antonín Václav Kolář ), Václava Proška   a Josefa Proška.
Na každom zo štyroch koncoch mostných parapetov sa nachádza bronzová socha leva, podľa ktorých most získal svoje meno. Kovové elementy, teda bronzové sochy levov, lampy a ďalšie kovové časti, sú výrobkom viedenskej firmy Waagner  Rudolpha Philippa Waagnera. Vyrobené a dodané boli v roku 1891.
Lăvov most bol postavený ako súčasť plánovaného memoriálu na počesť štyroch bulharských revolucionárov, Georgiho Abadžijatu, Kira Geoševa, Nikolu Krušin-Čolaku a hadžiho Stojana Tabakova, ktorí boli obesení 15. novembra 1877 na rôznych miestach v Sofii za účasť v národno-oslobodzovacích aktivitách. Revolucionárov predstavujú sochy levov na okrajoch mostných parapetov.
Antický most
Prvý známy most stál približne na mieste dnešného mostu už v priebehu 3.4. storočia. Tento most bol súčasťou rímskej cesty Via Militaris, ktorá spájala dnešný Belehrad s dnešným Istanbulom. thumb|left|fragment pôvodného antického mostu
Stredoveký most
Neskôr stál na mieste stredoveký kamenný most, ktorý bol známy pod názvom Šarenija most (, doslova Farebný most),    alebo Slamen most (, doslova Slamený most). Názov Farebný most most získal na základe žltých a červených pruhov, ktorými bol dekorovaný. Názov Slamený most bol zase odvodený od faktu, že iniciátor výstavby bol bohatý turecký obchodník so slamou. Most bol postavený v období osmanskej nadvlády na základe iniciatívy Halila Saliho Efendiho.
Súčasný most
Súčasný Lăvov most nahradil osmanský stredoveký kamenný most. V čase výstavby stál most na okraji vtedajšej Sofie a predstavoval jednu zo vstupných brán do mesta. Bol postavený na ceste, ktorá vedie od hlavnej sofijskej železničnej stanice do politického a administratívneho centra mesta.
Hlavná časť výstavby mostu prebehla v rokoch 18881889   a úplne bol most dokončený inštalovaním kovových častí v roku 1891. Výstavba mostu stála vtedajších 260 000 zlatých levov, čo bola na tú dobu veľmi vysoká čiastka. thumb|left|Lăvov most na pohľadnici z roku 1896 Most ostal hlavným vstupom do mesta až do 20. rokov 20. storočia. V roku 1955 bol vyhlásený za kultúrnu pamiatku.
V roku 2014 prebehla úprava okolia mostu a cestných komunikácií. V rámci rekonštrukcie boli objavené zvyšky pôvodného antického mostu zo 4. storočia. Fragmenty z tohto mostu sú dnes vystavené pri súčasnom moste.
Štatút a dôvod pamiatkovej ochrany
Kategória: kultúrna pamiatka miestneho významu
Budova bola vyhlásená v roku 1955 za kultúrnu pamiatku miestneho významu. Ako dôvod ochrany je uvedená architektonicko-staviteľská, historická ako aj umelecká hodnota stavby. V roku 1988 bol štatút potvrdený. Dôvody ochrany ostali nezmenené.
Názov stavby ako je uvedený na zozname kultúrnych pamiatok národného významu je Lăvov most (, doslova Leví most).