cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Obrana proti Multi
Minimulti sľubuje iba variant 1.
Existuje niekoľko variantov obrany proti Multi.
Štandard
Po pase 1. obrancu a hláške 2 licituje sa ako po bloku 2/
Antimulti (Killarneyova obrana)
Po pase 1. obrancu a hláške 2 :
Dánska obrana
Po tejto hláške je 2BT relay a potom:
Po pase 1. obrancu a hláške 2/:
Kleinmanova obrana
Ak obranca licituje až v nasledujúcom kole (pozor na možnosť, že 2 budú spasované):
ŽRK Lokomotiva Záhreb
Úspechy
Chorvátska najvyššia súťaž:
Juhoslovanská najvyššia súťaž:
Víťaz Chorvátskeho pohára:
Európske súťaže
Liga majstrov:
Pohár víťazov pohárov:
Pohár EHF:
Vyzývací pohár:
MR angiografia
MR angiografia (MRA) je rádiologická zobrazovacia metóda, ktorá využíva k zobrazeniu cievneho riečiska techniku magnetickej rezonancie.
V súčasnosti existujú 3 základné techniky MRA. Prvý typ využíva fenomén vtoku krvi s maximálnou longitudinálnou magnetizáciou a preto sa nazýva technikou „time of flight“ (TOF). Druhý typ využíva fakt, že fázová charakteristika magnetizácie môže byť citlivá na tok – tzv. „technika fázového kontrastu“ (PC-MRA). Tretí typ je čisto postavený na zvýraznení cievneho riečiska podanou kontrastnou látkou – tzv. „contrast enhanced MRA“ (CE-MRA).
CE-MRA je závislá na veľmi rýchlych 3D sekvenciách typu GE, ktoré sú schopné zachytiť bolus kontrastnej látky pretekajúci oblasťou záujmu. TOF a PC-MRA používajú funkciu, ktorá sa volá „gradient motion rephasing (GMR)“, ktorá rieši zrefázovanie a tvorbu gradientového echa u „tečúcich“ štruktúr. Fáza magnetizácie určuje smer signálu v priečnej rovine. Zapnutie gradientu z dôvodu kódovania priestorovej informácie má za následok odlišnú fázu magnetizácie v susediacich voxeloch. Zapnutie gradientu rovnakej veľkosti a dĺžky trvania v opačnom smere vráti fázu späť do pôvodnej pozície – pre tkanivo bez pohybu. Pre tkanivo v pohybe (napr. krv) bude fáza príslušného voxelu v pohybe odlišná. Keďže sa informácia o fáze používa na určenie polohy voxelu v priestore, pre konvenčné zobrazenie a TOF techniku je to fenomén neželaný, naopak sa využíva pri PC-MRA a na kvantifikáciu toku.
3D TOF MRA
Zobrazenie je založené na vtoku krvi do snímaného objemu tkaniva, kde bolo predtým všetko nepohyblivé „signálovo neutralizované“ saturačným pulzom. Nesaturovaná krv v cievach sa na obrazoch zobrazuje svetlá, v kontraste s potlačeným tmavým okolitým tkanivom. Cievne vetvenie sa potom zobrazuje pomocou špeciálneho softvéru vo forme 3D alebo tzv. MIP projekcií. Ide o spoľahlivú metódu na rýchle vyšetrenie cievneho systému a dodnes sa bežne používa na zobrazovanie cievneho zásobenia mozgu.
Kvalitnejší kontrast sa dosahuje použitím tzv. MTS techniky (saturácie magnetizačného transferu). Ďalej je nutné sa vysporiadať s postupnou saturáciou krvi, ktorá prechádza sledovaným objemom – spočiatku plne saturovaná krv (s maximálnou hodnotou longitudinálnej magnetizácie) sa totiž RF pulzom pri prechode oblasťou záujmu postupne desaturuje. Rieši sa to tak, že RF pulz, ktorý „vybudí“ celý sledovaný objem, má nižšiu energiu na okraji (využije len menšiu časť celkovej longitudinálnej magnetizácie a vykloní vektor celkovej magnetizácie len o malý uhol), kde cieva do sledovaného objemu vstupuje, a postupne sa táto energia zvyšuje až k miestu, kde cieva oblasť záujmu opúšťa. Cieľom je dosiahnuť homogénny signál v celom sledovanom objeme. Táto technika sa nazýva TONE (z anglického „tilted optimized non-saturating excitation“).
2D TOF MRA
Zaujímavé je, že 3D TOF technika existovala skôr, ako jej 2D variant. 2D forma je vhodnejšou pre zobrazenie periférnych ciev. Snaží sa odstrániť problém postupnej desaturácie krvi (najväčší problém 3D TOF MRA) tak, že každý rez sa považuje za miesto vstupu cievy. Kontrast je síce oveľa lepší, daňou za to je ale časová náročnosť a preto i obmedzený rozsah vyšetrenia. Jednotlivé rezy sa musia prekrývať, inak vznikajú nepríjemné artefakty. Diagnostickým problémom je situácia, kedy má cieva tvar slučky a krv v nej sa vracia späť – je výrazne desaturovaná a dáva preto slabý alebo žiadny signál. To môže viesť k chybnej diagnóze čiastočného alebo úplneho uzavretia cievy, hoci tá je v skutočnosti priechodná.
Získané dáta sa rovnako prezerajú v MIP projekciách.
2D TOF MRA sa dnes nahradzuje technikou CE-MRA, ktorá je rýchlejšia a produkuje menej problematických artefaktov.
3D PC-MRA
Angiografická technika, ktorá je založená na fázovom posune tranzverzálnej magnetizácie tečucej krvi. Stupeň posunu závisí od rýchlosti toku a tento posun sa využíva v zobrazení ciev. Používa sa špeciálne nastavenie GMR. Základom je referenčný sken so štandardným GMR, ktorého cieľom je v ďalšom „vylúčiť“ zo zobrazenia stacionárne tkanivo. Potom nasledujú upravené GMR merania vo všetkých troch rovinách.
Výhodou je vynikajúce potlačenie signálu pozadia a regulovateľná citlivosť i na veľmi pomalé toky. Nevýhody sú: veľká časová náročnosť; riziko nastavenia pre danú situáciu nevhodnej citlivosti; vysoká citlivosť na pohybové artefakty. Patrí k technikám, ktoré sú nahradzované CE-MRA.
2D PC-MRA
2D PC-MRA využíva rovnaký fenomén, namiesto 3D objemu má ale charakter hrubého 2D rezu – umožňuje to oproti 3D výrazne skrátiť čas vyšetrenia. Obraz má charakter klasického angiogramu – nedá sa s ním teda rotovať v priestore, ako s pravým 3D zobrazením a nie je nutné žiadne následné softvérové spracovanie. V porovnaní s 3D má 2D technika nižší odstup signál-šum. Dnes sa používa skôr ako rýchly cievny lokalizátor na „zacielenie“ iných techník.
Angiografia s podaním kontrastnej látky (CE-MRA)
Metóda sa používa od roku 1995. Jej rozvoj umožnili moderné rýchle sekvencie, ktoré zobrazujú veľké 3D objemy v časoch, kedy nimi prechádza krv zmiešaná s bolusom kontrastnej látky. Najväčšie uplatnenie má v zobrazovaní aorty a jej vetiev v oblasti brucha a končatinových tepien.
Samotná technika je jednoduchá, záleží hlavne na správnom načasovaní spustenia zobrazovacej sekvencie po podaní bolusu. Základnou sekvenciou je T1 FL3D – teda technika gradient-echo (GE) v 3D, s čo najkratším možným TE, TR. Často sa používa séria viacerých kratších sekvencií v snahe zachytiť ideálnu arteriálnu a venóznu fázu prechodu kontrastnej látky oblasťou záujmu. Kontrastná látka skracuje výrazne T1 a preto odpadá nežiaduci efekt postupnej saturácie krvi.
Správny tranzitný čas – čas od začiatku podávania kontrastnej látky až do jej prítoku do oblasti záujmu – sa dá určiť odhadom, alebo je možné použiť malý testovací bolus kontrastu a stanoviť časovú krivku zmien signálovej intenzity v oblasti záujmu. Používajú sa na to rýchle 2D turboFLASH sekvencie, ktoré snímajú danú oblasť s frekvenciou 1 snímky za sekundu. Tento postup možno zvoliť i priamo – podá sa celý bolus kontrastu a pomocou 2D turboFLASH sekvencie sa sleduje jeho príchod do oblasti záujmu – hneď ako sa objaví výrazné zvýšenie signálovej intenzity v cievach, ručne alebo automaticky sa spúšťa hlavná 3D sekvencia. Pri potrebe zobraziť rozsiahlejšie periférne oblasti je vyšetrenie kombinované i s automatickým posunom stola.
Milešín
Milešín je obec v Česku v okrese Žďár nad Sázavou v moravskej časti kraja Vysočina. 1. januára 2012 tu žilo 86 obyvateľov, z toho 45 mužov a 41 žien, pričom priemerný vek v obci bol 41,3 roka (muži 36,8 roka, ženy 46,4 roka).
La Basse-Vaivre
La Basse-Vaivre je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Haute-Saône, v regióne Franche-Comté.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Nova Posoniensia
Týždenník Nova Posoniensia (Bratislavské noviny) boli prvé pravidelne vychádzajúce noviny v Uhorsku. Vychádzali v rokoch 17211722 v latinčine.
Vydavateľ Matej Bel
Vydával ho slovenský polyhistor a rektor bratislavského evanjelického lýcea Matej Bel. Jeho všestranné vedecké záujmy (filozofia, medicína, prírodné vedy, teológia i jazykoveda), ako aj znalosť viacerých jazykov (slovenčina, maďarčina, nemčina, latinčina, gréčtina a hebrejčina) i vzácne schopnosti literárne, boli solídnym základom pre vedenie náročných novín. Ako priekopník moderných vedeckých snáh napísal množstvo článkov, úvah a kníh o otázkach historických, zemepisných, národopisných a literárnych. Mal mnoho priateľov a spolupracovníkov doma aj za hranicami, čo mu umožňovalo získavanie všestranných informácií o kultúrnych a spoločenských aktualitách. Jeho priateľstvo s Jozefom Petrášom – zakladateľom olomouckej učenej Spoločnosti nepoznaných (Societas incognitorum) priviedlo ho aj k spolupráci s tlačovým orgánom tejto spoločnosti zvaným Monatliche Auszüge alter und neuer gelehrten Sachen (Mesačné výťahy starých a nových učených záležitostí).
Pozadie vzniku novín
Matej Bel a jeho najbližší spolupracovníci – profesori bratislavského evanjelického lýcea Matej Marth a Viliam Frigyes Beer – redaktori Nova Posoniensia chceli umožniť študentom, aby sa zdokonalili v gramatike a v štylistike latinčiny, ale aj ostatným čitateľom – mešťanom a šľachticom, aby mohli sledovať najmä vývoj politických udalostí v Uhorsku, ako aj za jeho hranicami. Belova myšlienka využiť noviny ako vhodný pedagogický prostriedok nebola nová. Už v druhej polovici 17. storočia v Nemecku riaditeľ gymnázia Christian Weiss vo svojom diele Schediasma curiosum de lectione Novellarum tvrdil, že noviny sa môžu stať dobrým výchovným prostriedkom, pričom odporúčal študentom, aby diskutovali o tom, čo sa dočítali v novinách.
Aj v Uhorsku, pravda oveľa neskoršie, Mária Terézia vo svojom výnose Ratio educationis (Spôsob výchovy) z roku 1777 žiadala, aby sa do rozvrhu vyšších škôl zaradilo týždenne dve hodiny čítania novín – a to ako povinný predmet. Aj to mohla byť jedna z pohnútok vedúca M. Bela k iniciovaniu založenia Nova Posoniensia.
Obsah a forma novín
Obsahom i formou boli Nova Posoniensia skutočnými predchodcami dnešných novín. Ďaleko prevýšili predchádzajúci Mercurius veridicus ex Hungaria. Vyplývalo to z toho, že redaktormi Nova Posoniensia boli vysokovzdelaní odborníci, ktorí dobre poznali najvýznamnejšie tlačové orgány Európy a sami vedecky i publicisticky tvorili. Navyše sa im podarilo získať za spolupracovníkov popredných vzdelancov žijúcich na Slovensku. Matej Bel a jeho spolupracovníci – redaktori Nova Posoniensia, dokázali Nova Posoniensia prispôsobiť európskym novinárskym požiadavkám. Svedčí o tom aj ich bohaté spravodajstvo a štylisticky vytríbená latinčina. M. Bel nielen v týchto bratislavských novinách, ale aj v zahraničných zborníkoch a v časopisoch, uverejňoval svoje prírodovedecké a jazykovedné príspevky.
Nova Posoniensia neboli číslované, mali vytlačený len rok a mesiac a deň vydania. Ich prvé číslo vyšlo 12. marca 1721. Nie je celkom jasné kedy zanikli. Ich posledné zachované číslo je z 10. septembra 1722. Je možné, že po tomto dátume vyšli ešte ich dve – tri čísla. V zbierke čísel Nova Posoniensia uloženej v knižnici bratislavského ev. lýcea – dnes tvoriacej súčasť Univerzitnej knižnice – sa nachádza v ich predtlači trojstranový rukopisný záznam významného slovenského vedca a literáta Michala Institorisa-Mošovského. Tento záznam považujeme za prvé dejiny slovenského novinárstva.
Po formálnej stránke Nova Posoniensia, v porovnaní s predchádzajúcimi novinami, neprinášajú veľa nového. Boli vysádzané do dvoch stĺpcov a väčšinou obsahovali krátke správy, oznamy a noticky. Na začiatku každej z nich býval uvedený dátum a názor mesta z ktorého správa pochádzala. Viac sa o ich zdroji informácie nič neuvádzalo. Tu sa ešte nepoužívali titulky a materiál sa nerozdeľoval do rubrík. Nenájdeme tu ani náročnejšie novinové žánrové formy – článok, komentár, úvodník, reportáž, fejtón a pod. V novinách nie sú uvedení ani autori správ, ba ani ich redaktori. Len v prílohe novín Syllabus rerum memorabilium, ktorá obsahovala prehľad najdôležitejších udalostí v Európe za posledný mesiac, je priamo v titulku vysádzané meno jej tlačiara Jána Pavla Royera.
Nova Posoniensia sa takmer výlučne orientovali na zahraničné spravodajstvo. Asi len jednu desatinu obsahu tvorili domáce správy týkajúce sa hlavne Bratislavy. Redakcia pri zaraďovaní zahranično-politických správ do čísla začínala od najvzdialenejších krajín a postupne prechádzala k blízkym. Občas sa tu nachádzali aj správy zo Severnej Ameriky, ba aj z Afriky. Časté sú správy z najvýznamnejších európskych miest týkajúce sa vojnových výprav, činnosti veľvyslancov, diplomatických rokovaniach, živote na panovníckych dvoroch, sú tu aj informácie o svadbách významných osobnosti, ale aj o námornej doprave, obchode, o epidémiách, o cirkevnom živote, ako aj správy hospodárske, ale aj informácie o budúcej úrode a počasí. Tvorcovia bratislavských latinských novín venovali veľkú pozornosť vojenským akciám v Európe, mierovým rokovaniam ruského cára so Švédmi, vedeckým expedíciám, ako aj miestopisu Slovenska.
Nova Posoniensia preberali zahraničné spravodajstvo z cudzej periodickej tlače, pričom nevenovali väčšiu pozornosť bližším krajinám, ako vzdialenejším. Tak napr. l. júla 1722 iba stručne zaznamenali požiar v Starom meste pražskom, pričom sa ani slovom nezmienili o tamojších politických, hospodárskych, či kultúrnych pomeroch. Naproti tomu požiar v Bratislave v noci z 13. na 14. júna 1722 opisovali veľmi podrobne a dramaticky. Upozorňujú tu hlavne na utrpenie postihnutých obyvateľov, ktorí za niekoľko hodín prišli na mizinu.
Väčšina domáceho spravodajstva Nova Posoniensia pochádzala z Bratislavy. Častejšie sa tu spomínala činnosť kráľovskej komisie, ktorá sa zaoberala skúmaním náboženských pomerov evanjelikov v monarchii domáhajúcich sa náboženskej slobody a rovnoprávnosti. Píše sa tu tiež o veľkých fašiangových zábavách, o vraždách a o iných mimoriadnych udalostiach. Redakcia prinášala pravidelné informácie o zasadaniach mestského magistrátu, o voľbách do mestskej rady, ako aj o prípravách na výstavbu pontónového mostu cez Dunaj. l. júla 1722 oznámila čitateľom, že tento komunikačný spoj v Bratislave je už hotový. Most dlhý 900 krokov bol postavený na 67 člnoch. V redakčných odkazoch sa na čitateľov novín neobracal redaktor, ale tlačiar Ján Pavel Royer, ktorý hradil ich náklad a preto mu aj veľmi záležalo na zvýšení počtu ich predplatiteľov.
Finančné ťažkosti
Nova Posoniensia mali stále finančné ťažkosti. Vyplývalo to z toho, že počet ich predplatiteľov sa nezväčšoval, a preto aj Ján P. Royer na noviny doplácal. Viackrát v redakčných odkazoch predpovedal ich skorý zánik, ak sa táto nepriaznivá situácia nezmení.
Hodnotenie novín
Tomuto tlačovému orgánu nemožno vyčítať ani malý rozsah, stručnosť informácií, ani chudobné domáce spravodajstvo. Ich prevládajúca „čistá faktografia“, publikovanie úradných oznamov, výnosov a nariadení bez komentára bolo nevyhnutné, lebo cenzúra iný spôsob publikovania nepripúšťala. V Uhorsku bola vtedy cenzúra veľmi prísna. Vyplývalo to z mocenského postavenia centralizovanej štátnej správy. Ešte aj o Márii Terézii, ktorá panovala v rokoch 17401780, sa hovorilo, že „vedu, školstvo a tlač vodila na povrázku.“
Napriek všetkým obmedzeniam a nedostatkom však možno hodnotiť noviny Nova Posoniensia ako priekopnícky a významný novinársky čin. Stali sa vzorom aj pre neskoršie vychádzajúce noviny v latinčine, ale aj v nemčine a v maďarčine.
Christopher Wolstenholme
Christopher Tony Wolstenholme, známy ako Chris Wolstenholme (* 2. december 1978, Rotherham, Anglicko) je basgitarista britskej alternatívnej rockovej kapely Muse. Okrem toho tiež v skupine spieva vokálový sprievod a niekedy hrá na normálnu elektrickú gitaru. Skôr, ako začal hrávať s kapelou Muse, hral Chris aj na bicie a klávesové nástroje.
Život
Chris sa narodil a prežil svoje detstvo v severoanglickom meste Rotherham. Keď mal jedenásť rokov, odsťahoval sa s rodinou do mesta Teignmouth v juhoanglickom grófstve Devon. Pôvodne bol Christopher bubeník. Zatiaľ čo on mal svoju post-punkovú kapelu Fixed Penalty, jeho budúci spoluhráči Matt Bellamy s Domom Howardom hrali vo svojej vlastnej skupine. Po dvoch rokoch od Mattovej a Dominicovej kapely odišiel gitarista. Oslovili Chrisa Wolstenholmeho, ktorý ktorý začal s kapelou hrávať na basovú gitaru. Ich spoločná skupina sa najprv volala „The Rocket Baby Dolls“, neskôr ju premenovali na Muse.
Nástroje
Na natáčanie albumu Absolution si Wolstenholme vybral opäť gitary Pedulla, ale do štúdia si so sebou vzal aj svoj starší model od firmy Warrwick. Na pieseň „Sing for Absolution“ použil gitaru Fender Jazz Bass. Na živé prevedenie skladby „Stockholm Syndrome“ na festivale v Glastonbury použil model Pedulla Rapture SB5, ktorý po koncerte hodil z publika na pódium a následne do Dominicovho basového bubna.
Pred natáčaním albumu Black Holes and Revelations takmer kompletne vymenil svoj doterajší gitarový arzenál. Najviac teraz preferuje gitaru Rickenbacker 4003. Predchádzajúcu gitaru Fender Jazz Bass používa stále. Použil ju pri skladbách „Knights of Cydonia“, „Map of the Problematique“, alebo „Invincible“. V pesničkách albumu Black Holes and Revelations, využíva fuzzbox značky Electro-Harmonix. Pri vokáloch často spieva cez vocoder, napríklad v skladbe „Supermassive Black Hole“.
Space Shuttle
Raketoplán – päť plne prevádzkyschopných exemplárov – projektovala a postavila firma Rockwell International, Space Systems Group (teraz Boeing North American), Palmdale, Kalifornia (USA). Lety boli riadené z riadiaceho strediska MCC (Mission Control Center) v Johnsonovom vesmírnom stredisku (NASA Lyndon B. Johnson Space Center) v Houstone, Texas (USA) pre NASA Office of Space Flight, Washington (USA). Space Shuttle bol prvou z veľkej časti znovupoužiteľnou kozmickou pilotovanou loďou na svete. Z troch jeho základných častí sa pri nutnej údržbe opakovane dali použiť dve. Počas 30-ročnej histórie sa v programe uskutočnilo 135 letov, z ktorých dva skončili tragicky.
Troussey
Troussey je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Meuse, v regióne Lotrinsko.
Space Shuttle
Pôvod názvu
Prvé slovo názvu, space, je skrátením dvojslovného termínu outer space, teda vesmír; druhá časť, shuttle, v pôvodnom význame slova znamená člnok tkáčskeho stavu alebo šijacieho stroja, teda súčiastku vykonávajúcu nepretržitý pohyb tam a späť; v americkej angličtine je v prenesenom význame používaný na označenie dopravného prostriedku kyvadlovej prepravy (napr. vlak, autobus, loď a pod.). V spojení space shuttle teda znamená dopravný prostriedok pre kozmickú kyvadlovú prepravu.
Popis raketoplánu
Kompletný raketoplán pri jeho štarte tvorili tri časti:
Celková dĺžka zostavy raketoplánu Space Shuttle pri vzlete bola. Vzletová hmotnosť sa pri jednotlivých exemplároch a ich misiách líšila a pohybovala sa približne okolo 2 050 ton. Pristávacia hmotnosť tiež kolísala a závisela najmä na množstve nákladu dopravovaného naspäť na Zem; zvyčajne sa pohybovala od 90 do 115 ton. Nosnosť družicového stupňa raketoplánu bola v začiatkoch programu okolo 29,5 ton nákladu pri štarte a 14,5 ton pri pristávaní. Neskoršou modernizáciou sa nosnosť ešte zvýšila.
Štartovacie stupne SRB
Štartovacie stupne a ich motory vyvinula a vyrábala firma Thiokol (teraz Morton Thiokol, súčasť koncernu Alliant Techsystems, Inc.), Brigham City, Utah (USA).
Väčšiu časť každého zo štartovacích stupňov SRB (Solid Rocket Booster) s dĺžkou, priemerom a vzletovou hmotnosťou 590 ton (prázdna hmotnosť 87 ton) tvorí raketový motor SRM (Solid Rocket Motor) spaľujúci tuhé pohonné látky, zmes tvorenú 12,04 % polybutadienakrylátu, 16,00 % práškového hliníka a 69,6 % chloristanu amónneho; ďalej 0,40 % oxidu železitého ako katalyzátora a 1,96 % epoxidového vytvrdzovača. SRB boli prvé raketové motory na svete, ktoré sa použili pri pilotovaných letoch, a v čase zavedenia do prevádzky boli tiež najväčšie raketové motory na tuhé pohonné hmoty na svete.
Stavebne sa motory skladajú zo štyroch segmentov, ktoré sú zostavované dohromady až na kozmodróme. Horný segment obsahuje iniciačnú a zážihovú zložku, k spodnému je pripojená vychyľovateľná ablatívne chladená expanzná dýza. Doba činnosti motorov SRB pevne daná množstvom pohonnej látky je približne 120 sekúnd. Každý z motorov SRB v okamihu vzletu raketoplánu vyvíjal ťah 11,8 MN. Prierez stredového kanálu palivového zrna má tvar jedenásťcípej hviezdy; po ohorení cípov, zhruba v T +50 s po štarte, sa ťah motoru samovoľne znižoval.
Na povrchu spaľovacej komory SRM boli lineárne nálože, ktoré by sa v prípade havárie raketoplánu počas štartu odpálili, rozpolili spaľovaciu komoru a tým ukončili činnosť motora pre prípad, že by dopadol na obývané miesta.
Nad horným segmentom je pod kužeľovým aerodynamickým krytom umiestená časť riadiacej elektroniky a padákový systém, umožňujúci bezpečné pristátie spotrebovaných motorov na morskú hladinu. Ďalšia časť elektroniky je umiestnená v priestore okolo expanznej dýzy, kde je tiež umiestnené turbočerpadlo hydrauliky na vychyľovanie dýzy motora. V hornom a spodnom prístrojovom úseku sú tiež umiestnené vždy štvorice malých raketových motorov na rýchle oddelenie SRB od externej palivovej nádrže ET.
Stupne SRB boli z boku pripojené k externej nádrži ET prostredníctvom troch rúrkových konštrukcií, jednej v prednej a dvoch v zadnej časti SRB.
Po dokončení práce SRM vo výške sa výbušnými skrutkami oddelili spoje s nádržou ET a zapálili sa dve štvorice pomocných raketových motorov, ktoré SRB vzdialili do bezpečnej vzdialenosti od raketoplánu. SRB zotrvačnosťou vystúpili do výšky okolo. Potom sa voľným pádom vracali na zem. Vo výške sa  odhodil predný aerodynamický kryt a vypustil sa výťahovací a napokon aj stabilizačný padák s priemerom. Vo výške sa odhodil stabilizačný padák a otvorili sa tri hlavné padáky, každý s priemerom. Tie zaistili pristátie SRB rýchlosťou /s, približne od miesta štartu. Vzduch vnútri spaľovacej komory zaistil, že po dopade na vodnú hladinu sa nepotopili. Potom boli odvlečené záchrannými loďami do Port Canaveral, kde boli odovzdané na demontáž a opätovné naplnenie tuhými pohonnými látkami. Predpokladalo sa ich desaťnásobné opakované použitie.
Troussey
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Space Shuttle
Štartovacie stupne SRB
SRB sa prevážajli železnične do firmy Thiokol do Utahu kvôli rozmerom demontované. Po naplnení a prevezení späť na Floridu boli znova zmontované. Práve zlyhanie tesnenia medzi jednotlivými segmentami SRB bolo príčinou havárie raketoplánu Challenger.
Troussey
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Space Shuttle
Externá palivová nádrž ET
250px|thumb|left|Externá palivová nádrž raketoplánu [[Atlantis (raketoplán)|Atlantis pri misii STS-110]]
Troussey
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Space Shuttle
Externá palivová nádrž ET
Externú palivovú nádrž ET vyvinula firma Martin Marietta (teraz Lockheed Martin) a vyrábali sa v továrni Michoud Assembly Facility blízko New Orleans, LA (USA).
Vaugneray (kantón)
Vaugneray je francúzsky kantón v obvode Lyon v departemente Rhône v regióne Rhône-Alpes. Tvorí ho 14 obcí.
Majstrovstvá NORCECA vo volejbale mužov 2013
Tieto majstrovstvá boli zároveň kvalifikáciou na Pohár majstrov 2013. Kvalifikovalo sa naň iba víťazné družstvo.
Space Shuttle
Externá palivová nádrž ET
Bola vyrábaná v troch základných modifikáciách. Prvá z nich, použitá pri prvých siedmich štartoch raketoplánu, mala prázdnu hmotnosť približne 35 ton. Odľahčená verzia tejto nádrže je označovaná LWT (Light-Weight Tank) s hmotnosťou približne 31 ton. Medzitým od roku 1998 bola pre lety k Medzinárodnej kozmickej stanici (ISS) používaná ešte viac odľahčená ET, označovaná skratkou SLWT (Super Light-Weight Tank) s prázdnou hmotnosťou približne 30 ton.
Majstrovstvá NORCECA vo volejbale mužov 2013
Nasadenie do výkonnostných košov
Pozn: V zátvorke je uvedené aktuálne postavenie v medzinárodnom rebríčku FIVB k 22. júlu 2013.
Space Shuttle
Externá palivová nádrž ET
Kyslíková nádrž bola počas letu tlakovaná na prevádzkový tlak 240 až 250 kPa. K turbočerpadlám motorov SSME v družicovom stupni bol kyslík dopravovaný rýchlosťou /s (t. j. /s) prívodným potrubím s vnútornou svetlosťou. V potrubí sú umiestnené štyri senzory predčasného spotrebovania kyslíka pred dosiahnutím predpísanej rýchlosti. Vodíková nádrž bola počas letu tlakovaná na prevádzkový tlak 22 až 230 kPa. K turbočerpadlám motorov SSME bol vodík dopravovaný rýchlosťou /s (t. j. /s) prívodným potrubím so svetlosťou. V spodnej časti vnútra nádrže boli umiestnené priečky, zabraňujúce pohybu kvapalného vodíka počas letu („špliechanie”), aby sa nenarušovala stabilita zostavy raketoplánu. Na týchto priečkach sú tiež umiestnené štyri senzory predčasného spotrebovania vodíka.
Kyslíková a vodíková nádrž sú spojené valcovou prechodovou časťou z hliníkových zliatin s oceľovými resp. titánovými výstuhami. Na hornom konci vodíkovej nádrže je z vonkajšej strany pripojená rúrková konštrukcia, ktorou boli nádrže pripútané k spodku družicového stupňa. Ďalšie dve konštrukcie prepájajúce ET s družicovým stupňom boli umiestnené pri spodnom okraji vodíkovej nádrže. V tomto priestore bolo tiež ukončené prívodné potrubia kyslíka a vodíka napojené na palivové rozvody v motorovom priestore družicového stupňa.
Povrch nádrže ET je pokrytý tepelnou izoláciou hrdzavo hnedej farby z penového polyuretánu plneného rozdrveným korkom, ktorá znižovala odparovanie pohonných látok pred štartom, čiastočne zabraňovala tvorbe námrazy na povrchu nádrže a chránila obsah nádrže pred aerodynamickým ohrevom počas vzletu atmosférou. Niektoré časti povrchu boli chránené proti aerodynamickému ohrevu ablačným materiálom. Pri prvých dvoch štartoch (STS-1 a STS-2) bol povrch izolácie chránený vrstvou bieleho náteru; nepoužitím náteru pri ďalších letoch raketoplánov bolo ušetrených zhruba "mŕtvej" (neužitočnej) hmotnosti.
Odpadnutie väčšieho kusu tejto penovej izolácie a jeho náraz do nábehovej hrany krídla raketoplánu Columbia, ktorú poškodil, bol v závere misie STS-107 príčinou jeho havárie.
Približne 15 s po dosiahnutí suborbitálnej dráhy a vypnutí motorov SSME sa prívodné potrubie rozpojilo a výbušnými skrutkami sa oddelila prepojovacia konštrukcia medzi ET a družicovým stupňom. Družicový stupeň sa manévrom motormi RCS odpútal do bezpečnej vzdialenosti. Odhodená nádrž ET pokračovala v lete po balistickej suborbitálnej dráhe a zanikala v atmosfére.
Družicový stupeň
thumb|right|Raketoplán [[Discovery (raketoplán)|Discovery pri pohľade z ruskej kozmickej stanice Mir počas misie STS-91]]
Okrídlený družicový stupeň (orbiter) vyvinul hlavný dodávateľ celého raketoplánu. Je to najzložitejšia a najdôležitejšia časť celého raketoplánu a zároveň jediná časť, ktorá sa dostane do vesmíru a potom pristane. Ide o jednoplošník s deltovitými krídlami dvojakej šípovitosti s celkovou dĺžkou, výškou a rozpätím. Jeho prázdná hmotnosť je rôzna pri jednotlivých exemplároch (Columbia bola najťažšia) a pohybuje sa okolo 90 ton. Družicový stupeň má tri hlavné konštrukčné časti:
Priestor pre posádku (7 osôb, v núdzových prípadoch teoreticky až 10 osôb) má objem a v jeho priestoroch je atmosféra normálneho vzduchu s tlakom 1 014 hPa. V jeho hornej časti sa nachádza letová paluba alebo pilotná paluba vybavená 10 oknami, na ktorej sú sústredené prvky riadenia. Nachádza sa tu sedadlo veliteľa letu (vľavo) a pilota (vpravo). Za nimi sú odmontovateľné kreslá pre ďalších členov posádky. Priamo za sedadlom veliteľa je v podlahe priechod na strednú, alebo obytnú palubu. Obytná paluba obsahuje bočný prielez pre nástup a výstup posádky a prielez do nákladového priestoru. Okrem toho je vybavená sanitárnym zariadením, záchodom, kuchynkou a miestami pre odpočinok. Za priečkou v prednej časti obytnej paluby je umiestnená väčšina riadiacej elektroniky vrátane piatich palubných počítačov. Pod podlahou obytnej paluby sa nachádza spodná alebo technická paluba. Je tu klimatizačné zariadenie a systémy podpory života. Do tejto paluby nebol je bežne prístup, posádka sa tam mohla dostať iba po demontovaní podlahových panelov v obytnej palube.
thumb|left|250px|Raketoplán Atlantis prinášajúci časť zariadenia pre [[Medzinárodná vesmírna stanica|Medzinárodnú vesmírnu stanicu]]
Riadenie systémov raketoplánu zaisťovalo päť hlavných palubných počítačov typu IBM AP-101S (pôvodne AP-101) s výkonom viac ako 1 milión operácií za sekundu a s operačnou pamäťou 256Ki 32-bitových slov. Počas kritických fáz letu, ako je vzlet a pristátie, boli štyri počítače prepojené a navzájom sa kontrolovali. Piaty, vybavený jednoduchším programovým vybavením, slúžil ako záloha.
Navigačný systém využíval najmä tri inerciálne plošiny IMU (Inertial Measurement Units), ktoré zásobovali palubné počítače informáciami o aktuálnej orientácii družicového stupňa v priestore a o negravitačných zrýchleniach (napr. spôsobených prácou motorov). Na ich nastavovanie slúžili automatické aj manuálne zameriavače hviezd. Negravitačné zrýchlenie meria aj ďalšia súprava štyroch lineárnych akcelerometrov. V priebehu stretávacích manévrov na stanovenie vzdialenosti družicového stupňa od cieľa a relatívnej rýchlosti sa používal palubný rádiolokátor. Pre navigáciu v závere pristátia slúžil prijímač systému TACAN. Skúšobne sa používal aj navigačný systém GPS. Vlastnú pilotáž letu zaisťoval prostredníctvom hlavných počítačov autopilot, ktorý tiež mohol preberať príkazy pilotov z ručných ovládacích prvkov, umiestnených na letovej palube.
Komunikačný systém pracoval v pásmach Ku (15,25 až 17,25 GHz) a S (1,7 až 2,4 GHz). Väčšina spojení s riadiacim strediskom bola sprostredkovaná cez družice systému TDRSS (Tracking and Data Relay Satellite System), umiestnených na geostacionárnej dráhe. V prvých približne 4 minútach letu mohol systém pracujúci v pásme S komunikovať s pozemnou stanicou na kozmodróme priamo. Pre spojenie s Medzinárodnou kozmickou stanicou v jej blízkosti alebo s členmi posádky, pracujúcimi v skafandroch vo voľnom priestore, sa používal systém pracujúci v pásme UKV (243 až 300 MHz). Tento systém slúžil aj ako záložný pre spojenie s pozemnými stanicami.
V trupe s rozmermi 18,3 × 5,2 ×  je umiestnený nákladový priestor uzavierateľný dvojkrídlovými dverami, na ktorých vnútornej strane sú radiátory klimatizačného systému. Tieto radiátory prostredníctvom glykolovej slučky odvádzali z vnútra družicového stupňa odpadové teplo. Aby mohli správne fungovať, museli byť dvere do nákladového priestoru vo vesmíre otvorené. V trupe sa okrem iného nachádza diaľkový manipulátor RMS (Remote Manipulator System), nazývaný aj manipulačné rameno, tri palivové batérie s výkonom 3 × 7 kW (v maxime 3 × 12 kW), štyri nádrže s kyslíkom a štyri nádrže s vodíkom potrebnými pre ich prevádzku. Nachádzal sa tu tiež všetok užitočný náklad. Mohli to byť jedna alebo viac družíc, sondy, moduly pre vesmírnu stanicu (Mir, ISS), zásobovacie kontajnery, alebo vesmírne laboratórium. Starší typ vesmírneho laboratória je európsky Spacelab, od letu STS-57 až po let STS-107 sa používal novší Spacehab. Bývala tu tiež inštalovaná prechodová komora slúžiaca na prechod do otvoreného priestoru.
right|250px|thumb|Skúšobný zážih motora [[Space Shuttle Main Engine|SSME (Space Shuttle Main Engine)]]
V motorovom priestore sa nachádzajú tri kyslíko-vodíkové motory SSME (Space Shuttle Main Engines) s nominálnym ťahom 3 × 2,1 MN vo vákuu. Dodávku pohonných látok do spaľovacích komôr týchto motorov zaisťovali turbočerpadlá, pričom časť kvapalného vodíka bola najskôr vedená stenami expanznej trysky, ktoré sa tak regeneratívne ochladzovali. Všetky tri motory sú uložené výkyvne a ich vychyľovaním hydraulickými ovládačmi bol riadený smer letu raketoplánu počas jeho vzletu na obežnú dráhu. Tieto motory boli používané len pri štarte. Po oddelení hlavnej nádrže ET už neboli pripojené na nijaký prívod paliva a na obežnej dráhe nemali nijakú funkciu.
Pod motorovým priestorom je umiestnený trupový elevón. Nad motorovým priestorom po stranách kýlovej plochy s kormidlami a aerodynamickou brzdou sú pripevnené dva moduly manévrovacích motorov OMS (Orbital Maneuvring System), každý s jedným motorom OMS s ťahom 26,7 kN, 12 riadiacimi motormi RCS (Reaction Control System) s ťahom 3,87 kN a dvoma vernierovými motormi s ťahom 111 N. Ako pohonné látky pre OMS a RCS slúžia monometylhydrazín a oxid dusičitý. Ďalší modul RCS so 14 motormi s ťahom 3,87 kN a dvoma motormi s ťahom 111 N je zabudovaný vpredu, pred priestorom pre posádku.
Konštrukcia trupu raketoplánu je vyrobená najmä z ľahkých hliníkových zliatin. Pre najviac mechanicky namáhané časti je použitá oceľ a titánové zliatiny.
Povrch raketoplánu je pokrytý systémom tepelnej ochrany TPS (Thermal Protection System), chrániacim trup raketoplánu pred aerodynamickým ohrevom počas zostupu do atmosféry Zeme. Najviac namáhané časti, t. j. predok trupu a nábehová hrana krídla, sú chránené panelmi z uhlíkového laminátu, pokrytého glazúrou zo zmesi oxidu hlinitého, oxidu kremičitého a karbidu kremíka ako ochranou proti oxidácii. Spodok trupu a krídla sú pokryté dlaždicami z vysoko porézneho oxidu kremičitého, ktoré sú vyrobené z kremennej vaty s čiernou glazúrou, zaisťujúcou vysoké spätné vyžarovanie (emitivitu) tepelného žiarenia. Horná časť krídla, boky trupu a boky kýlovej plochy sú pokryté podobnými kremennými dlaždicami, ale s bielou glazúrou, zaisťujúcou vysokú odrazivosť (reflektivitu) tepelného žiarenia. Celkový počet dlaždíc je viac ako 30 tisíc. Ich hrúbka kolíše podľa predpokladaného tepelného zaťaženia jednotlivých miest trupu od 25 do. Dlaždice nie sú lepené priamo na hliníkový trup, ale na pružnú podložku z Nomexovej plsti (vyrobenej z aramidu) a medzi jednotlivými dlaždicami je ponechaná dilatačná medzera, zaplnená pružnou upchávkou z keramickej tkaniny. Najmenej tepelne namáhaný vrch trupu (dvere nákladového priestoru) je pokrytý panelmi FRSI (Felt Reusable Surface Insulation) z Nomexovej plsti. Pred vyvezením raketoplánu na štartovaciu rampu bol celý povrch družicového stupňa impregnovaný vodoodpudivým postrekom.
Pre pristátie je raketoplán vybavený vysúvacím podvozkom. Pre skrátenie dojazdu po pristátí je v spodnej časti kýlovej plochy zabudovaný brzdiaci páskový padák.
Nákres orbitera
right|550px
Tepelná ochrana – špeciálne tvarované izolačné platničky priliehajúce na zakrivené plochy:
A.	Zosilnená uhlíkovo-uhlíková izolácia RCC (teploty nad 1 260 °C)
B.	Keramické platničky (648 – 1 260 °C)
C.	Platničky z keramických vlákien (370 – 648 °C)
D.	Plsť (do 370 °C)
História projektu
thumb|left|170px|Inštalácia systému [[tepelný štít|tepelnej ochrany na trup raketoplánu Columbia]]
Program STS bol oficiálne začatý 5. januára 1972, keď prezident Richard M. Nixon oznámil, že NASA bola poverená vyvinúť mnohonásobne použiteľný dopravný prostriedok pre lety zo Zeme na obežnú dráhu a späť. Okrem raketoplánu bolo v pláne vyvinúť tiež nadväzujúci systém medziorbitálnych ťahačov a prípadne aj prostriedkov pre kyvadlovú dopravu k Mesiacu a späť. Tieto nadväzujúce projekty tvoriace komplex prostriedkov označovaných STS však nikdy neboli realizované.
Na základe požiadaviek ministerstva obrany USA boli v projekte urobené značné kompromisy oproti pôvodným návrhom NASA, ktoré predpokladali plne mnohonásobne použiteľný systém. Projekt sa v úvodnej fáze niekoľkokrát menil a konečná realizácia sa dostávala do sklzu najmä pre rozpočtové problémy.
right|thumb|250px|Raketoplán [[Enterprise (raketoplán)|Enterprise na chrbte lietadla Boeing 747 SCA]]
Okrem niekoľkých funkčných overovacích modelov bol konečne postavený prvý exemplár schopný letu (výr. č. OV-101), ktorý však nebol vybavený ani tepelnou ochranou, ani kyslíko-vodíkovými hlavnými motormi SSME a bol určený iba na letové skúšky v zemskej atmosfére. Pôvodne mal byť pomenovaný Constitution (Ústava), ale na základe celonárodnej listovej kampane bol na nátlak fanúšikov televízneho seriálu Star Trek nakoniec pomenovaný Enterprise. Jeho slávnostné odovzdanie sa uskutočnila 17. septembra 1976 a v priebehu roku 1977 vykonal päť skúšobných kĺzavých letov v atmosfére.
Prvým exemplárom určeným na let do vesmíru bol raketoplán Columbia (OV-102). Ten bol odovzdaný NASA 8. marca 1979 a 23. marca toho istého roku bol letecky (na chrbte lietadla Boeing 747-SCA) prepravený na Kennedyho vesmírne stredisko. Prvý let do vesmíru (STS-1) absolvoval v dňoch 12. až 14. apríla 1981 s dvojčlennou posádkou. Posledný let do vesmíru (STS-107 absolvoval v dňoch 16. januára až 1. februára 2003 so sedemčlennou posádkou; let však skončil haváriou, pri ktorej zahynuli všetci členovia posádky.
Ďalší exemplár Challenger (OV-099) bol prerobený z raketoplánu pôvodne určeného na lámacie skúšky a bol odovzdaný NASA 30. júna 1982. Na svoj prvý let odštartoval 4. apríla 1983. Zničený bol pri havárii počas štartu 28. januára 1986, pri ktorej zahynula celá sedemčlenná posádka.
Tretím exemplárom bol Discovery odovzdaný NASA 16. októbra 1983. Rovnako ako štvrtý raketoplán Atlantis dokončený 6. apríla 1985 slúžil až do ukončenia letov v roku 2011.
Piaty raketoplán pomenovaný Endeavour bol postavený ako náhrada za zničený Challenger. Do služby bol odovzdaný 25. apríla 1991.
Po havárii raketoplánu Columbia sa už nepočítalo so stavbou náhradného exempláru. Boli odvolané všetky štarty raketoplánov s výnimkou letov k Medzinárodnej vesmírnej stanici (ISS). Neskôr bola táto výnimka rozšírená aj na posledný servisný let k Hubbleovmu vesmírnemu ďalekohľadu. Obnovenie letov raketoplánov nazvané Return to flight bolo podmienené splnením množstva technických a organizačných zmien. Počas prvého letu raketoplánu Discovery (STS-114) v dňoch 26. júla až 9. augusta 2005 však došlo k opätovnému odpadávaniu tepelnej izolácie nádrže ET, čo viedlo k opätovnému prerušeniu letov raketoplánov. Opätovné obnovenie letov sa uskutočnilo až 4. júla 2006.
Z rozhodnutia vlády USA boli raketoplány Space Shuttle vyradené z prevádzky po dobudovaní ISS v roku 2011.
Prehľad vyrobených exemplárov
thumb|580px|Štartujúce raketoplány. Zľava doprava: [[Columbia (raketoplán)|Columbia, Challenger, Discovery, Atlantis a Endeavour]]
Ekonomika prevádzky
Náklady v porovnaní s ďalšími nosičmi (údaje z roku 1997):
Pozemné prípravy
left|250px|thumb|Presun raketoplánu Atlantis na [[štartovací komplex 39|štartovaciu rampu 39A počas príprav na misiu STS-117]]
Družicový stupeň je po návrate z predchádzajúcej misie presunutý do jednej z troch montážnych hál OPF (Orbiter Processing Facility) na vyloženie nákladu a odstrojenie, v priebehu ktorého sa demontujú hlavné motory SSME a nahradia sa inými, ktoré medzitým prešli údržbou. Revíziou prechádzajú tiež moduly manévrovacích motorov OMS a RCS, ktoré sa niekedy tiež ako stavebný celok vymenia. Kontrolou prejde aj systém tepelnej ochrany TPS a je prípadne opravený a ošetrený. V OPF je do kabíny posádky a nákladového priestoru podľa potreby umiestnená časť užitočného nákladu.
Körösladány
Körösladány je malé mesto v Maďarsku v Békešskej župe v Szeghalomskom okrese.
Space Shuttle
Pozemné prípravy
V montážnej budove VAB (Vehicle Assembly Building) sa medzitým na pohyblivom vypúšťacom zariadení MLP (Mobile Launcher Platform) z jednotlivých segmentov zostavia obidva štartovacie stupne SRB, potom sa k nim pripojí odhadzovacia nádrž ET. Po ukončení príprav družicového stupňa v OPF je tento prevezený do VAB, žeriavom zdvihnutý, otočený do vertikálnej polohy a pripojený k ET. Po dokončení základných previerok sa MLP so zostaveným kompletným raketoplánom prevezie pásovým transportérom na jednu z dvoch štartovacích rámp LC-39A alebo LC-39B (v súčasnosti už len na 39-A), kde sa MLP posadí a napojí na pozemné zariadenie (rozvody elektrickej energie, dátové komunikačné linky, rozvody dodávky stlačených plynov, prevádzkových kvapalín a pohonných látok). Na rampe prebehnú ďalšie skúšky zostavy zavŕšené skúšobným odpočítavaním štartu.
Körösladány
Má rozlohu 12 379 ha a žije tu obyvateľov .
Space Shuttle
Pozemné prípravy
Na rampe sa tiež naloží zostávajúce užitočné zaťaženie.
Vzlet
náhľad|Vzlet raketoplánu Discovery na misiu [[STS-120]]
V momente štartu bol ťah motorov SSME nastavený na najvyššiu možnú hodnotu (107 % nominálneho ťahu) a tiež motory SRM vyvíjali maximálny ťah. V čase T +10 s minul raketoplán najvyššie poschodie obslužnej veže a otáčal sa pozdĺž pozdĺžnej osi tak, aby jeho vertikálna os (kolmá na rovinu krídla) ležala v rovine dráhy, do ktorej mal byť navedený. Postupne sa tiež menil sklon, takže pôvodne vertikálne stúpanie sa plynule menil na dopredný let. Tento manéver sa uskutočňoval preto, aby sa nádrž ET nachádzala nad orbiterom a tým priveľmi nezaťažovala svoje spoje s orbiterom. V čase T +50 s sa znížil ťah motorov SSME na 67 %, aby sa znížilo aerodynamické namáhanie počas zmeny režimu letu raketoplánu z podzvukového na nadzvukový. Maximálne aerodynamické namáhanie nastávalo pri T +54 s. Približne v T +65 s sa opäť ťah motorov SSME zvyšoval na 100 % až 104 % nominálneho ťahu.
V čase T +120 až 130 s sa vypojili motory SRM a štartovacie stupne SRB sa odhadzovali. Pokračovali v lete po balistickej dráhe a neskôr na padákoch približne v T +410 s dopadali do Atlantiku.
Družicový stupeň poháňaný motormi SSME pokračoval v lete. Približne v T +450 až +460 s, keď preťaženie dosiahne hodnotu 3 g, začali palubné počítače znižovať ťah motorov SSME tak, aby sa preťaženie ďalej nezvyšovalo. V určitom okamihu letu sa raketoplán otočil do polohy, v ktorej bola nádrž ET pod orbiterom. Tento manéver sa nazýva a tým sa umožnila komunikácia raketoplánu s riadiacim strediskom prostredníctvom spojovacej družice TDRS. Pri prvých letoch sa tento manéver nevykonával. Pri letoch na Medzinárodnú vesmírnu stanicu sa niekedy zažihli aj motory OME, aby uľahčili stúpanie. Tesne pred dosiahnutím plánovanej rýchlosti sa skokom znížil ťah motorov SSME na 64 %. K vypnutiu motorov dochádzalo medzi T +500 až 510 s. O 20 sekúnd neskôr bola odhodená nádrž ET, ktorá pokračovala po balistickej dráhe, zhorela v atmosfére a jej prípadné zvyšky približne v čase T +86,5 min po štarte dopadali do oceánu.
Núdzové prerušenie štartu
Ak by došlo k výpadku jedného alebo viacerých motorov SSME počas vzletu alebo inej závažnej poruche na systémoch raketoplánu, bolo by nutné vzlet raketoplánu núdzovo ukončiť. Časy uvedené v ďalších odstavcoch sú pre prípad výpadku jedného motora; v prípade výpadku viacerých motorov alebo iných porúch sa podstatným spôsobom líšili. Časové intervaly sa prekrývajú, niekedy je možné využiť viaceré alternatívne spôsoby.
Manéver RTLS (Return to Launch Site)
Ak by sa tak stalo v čase od T +0 do približne T +245 s, raketoplán by pokračoval v doprednom lete do odhodenia štartovacích stupňov (ak k nemu už nedošlo) tak dlho, až kým sa nespotrebovala časť pohonných látok z nádrže ET. Potom by sa družicový stupeň otočil, aby motory SSME najskôr vynulovali doprednú rýchlosť a naopak raketoplán urýchlili naspäť smerom k miestu štartu. Po vyčerpaní pohonných látok by ET bola odhodená a raketoplán by pristál na KSC.
Manéver ATO (Abort to Orbit)
right|thumb|300px|Výbuch raketoplánu [[Challenger (raketoplán)|Challenger]]
Pri tomto manévri, ktorý mohol byť uskutočnený po T +260 s, by raketoplán bol navedený na bezpečnú obežnú dráhu okolo Zeme, ale podstatne nižšiu ako bola plánovaná – preto by nebolo možné splniť úlohy misie. Používal by sa v prípade, že by nehrozilo bezprostredné nebezpečenstvo a raketoplán by mohol zotrvať na obežnej dráhe dlhšiu dobu a prípadne plniť náhradné úlohy.
Manéver AOA (Abort Once Around)
Tento manéver by sa použil tiež po T +260 s a to v prípade, že buď by nebolo možné dosiahnuť bezpečnú stabilnú obežnú dráhu alebo by hrozilo nebezpečenstvo (napr. dehermetizácia obytných priestorov). Družicový stupeň by bol navedený na takú dráhu, z ktorej by mohol uskutočniť pristátie na území USA po necelom jednom obehu okolo Zeme.
Núdzové navedenie na obežnú dráhu
Ak by došlo k výpadku jedného motora SSME po T +305 s, výkon zostávajúcich motorov spolu so zásobami pohonných látok pre motory OMS by mal byť dostačujúci, aby družicový stupeň bol navedený na plánovanú obežnú dráhu a mohol tak splniť všetky alebo väčšinu stanovených úloh.
Operácie na obežnej dráhe
Pod odhodení ET pokračoval družicový stupeň v lete po suborbitálnej dráhe. Po dosiahnutí apogea tejto dráhy približne v čase T +40 minút sa zapojili obidva manévrovacie motory OMS, ktoré zvýšili rýchlosť raketoplánu tak, aby sa dostal na stabilnú východziu dráhu. Po prvotnej previerke systémov (cca 90 minút po štarte) boli otvorené dvere nákladového priestoru, aby mohli začať fungovať radiátory klimatizačného systému. Potom zvyčajne boli vypojené tri z piatich hlavných palubných počítačov, aby sa ušetrila elektrická energia. Demontovali sa aj kreslá v kabíne pre posádku s výnimkou kresiel veliteľa a pilota.
Nasledovali operácie na obežnej dráhe, špecifikované úlohy podľa jednotlivých misií.
V deň návratu boli na obytnej palube nainštalované kreslá, posádka si obliekla ľahké skafandre a pripravila sa na zostup. Dvere do nákladového priestoru boli uzavreté a spustili sa čerpadlá hydrauliky APU.
Návrat na Zem
thumb|Letová paluba raketoplánu Discovery počas návratu na Zem na konci misie [[STS-42]]
Družicový stupeň sa otočil proti smeru letu a zapojil motory OMS, ktoré znížili jeho rýchlosť o 85 až /s. Zážih motorov OMS sa oficiálne považoval za začiatok pristávacieho manévra. Tým sa pôvodná dráha zmenila na eliptickú s perigeom pod hornou hranicou atmosféry. Po ukončení manévru sa raketoplán otočil do polohy pre vstup do atmosféry (predkom dopredu, pozdĺžnu os asi 30º nad horizont). V tejto polohe sa totiž opieral o zemskú atmosféru veľkou plochou, čo umožnilo aerodynamické brzdenie a orbiter zároveň tepelnému treniu vystavil svoju spodnú, tepelne najlepšie chránenú stranu. Potom sa z dôvodu bezpečnosti z predných motorov raketoplánu FRCS vypustili prebytočné pohonné hmoty. Do atmosféry družicový stupeň vstupoval v referenčnej výške rýchlosťou asi /s asi 30 až 35 minút pred dosadnutím na pristávaciu dráhu a vo vzdialenosti viac ako  od miesta pristátia.
300px|thumb|left|Pristátie raketoplánu Atlantis v [[Kennedyho vesmírne stredisko|Kennedyho vesmírnom stredisku po misii STS-132]]