Postbyzantské_umenie
Krétska škola
vľavo|náhľad|Krétska škola, Triptych v tvare skrinky pre latinských zákazníkov, Snímanie z kríža, Uloženie Krista do hrobu a Vzkriesenia, Nikolaos Zafouris, 15. storočie náhľad|Andreas Ritzos, ikona s monogramom IHS (Jesus Hominum Salvator), 15. storočie Krétska škola rozvíjajúca sa na území benátskeho Kandijského kráľovstva zohráva dôležitú úlohu v postbyzantskom umení. Svoj vrchol dosiahla po páde Konštantínopola, keď sa stala ústrednou hnacou silou v postbyzantskom maliarstve 15.17. storočia. Krétski umelci pod vplyvom východných a západných umeleckých tradícií a hnutí vyvinuli osobitý štýl maľby, ktorý nadväzoval na obe tradície. Najslávnejším predstaviteľom školy bol El Greco, ktorý sa pokúsili vybudovať kariéru v západnej Európe, v dôsledku čoho však neskoršej kariére od „maniera greca“ upustil. Po dobytí Konštantínopola Osmanmi v roku 1453 sa začal postupný odchod byzantských umelcov a filozofov do Západnej Európy. Kréta ako dôležité postbyzantské kresťanské centrum s jej strategickou polohou v Stredozemnom mori a podporou benátskych obchodných záujmov boli prirodzené trhové výhody, ktoré len napomohli silnému dopytu po byzantských ikonách, ktorý sa v Európe objavil po IV. križiackej výprave. Výborným príkladom je slávna a v Ríme veľmi obľúbená ikona Panny Márie v Sant Alfonso v Ríme, známa ako Panna Mária ustavičnej pomoci. V tom ranom krétskom období (12041453) ešte neexistovali takmer žiadne štylistické rozdiely medzi krétskymi a inými byzantskými ikonami. Aktívna kultúrna výmena ktorá prebiehala na Kréte medzi talianskymi a krétskymi umelcami však viedla k silnému vzájomnému kultúrnemu ovplyvneniu, a tak v neskoršom krétskom období (14531669) umelci na Kréte, maľovali v štýle kombinujúcom tradičný byzantský štýl s technikami renesančného Talianska. Talianski maliari ako Tiziano Vecelli a Paolo Veronese boli zase fascinovaní dielami krétskych umelcov a v mnohom z nich čerpali. Celkovo možno povedať, v čase rozkvetu krétskej školy pracovalo viac ako 100 ikonopiscov. Vzdelávacím zariadením bol Kostol svätej Kataríny v Héraklione (dnes Iraklio), kde boli vyškolení teológovia a právnici, na spôsob dnešnej vysokej školy. Do konca 15. storočia však krétski umelci vyvinuli štýl ikonopisectva, ktorý zahrnoval formy a obsah západného štýlu. Vyznačuje sa bohatšími farbami, ľudskejším, emocionálnejším vyobrazením figúr, dôrazom na detail, presnými kontúrami, plasticitou, hĺbkou a perspektívou, modelovaním tváre s tmavo hnedým základným náterom a malými zvýrazneniami na líciach, jasnými farbami oblečenia, geometricky charakterizovaný odev a vyvážená štruktúra kompozície. Čiastočne dominuje striktný ortodoxný kánon foriem a výrazne sa mení na naturalistický štýl. Významnými predstaviteľmi Krétskej školy sú Michael Damaskinos (aj Michail, starogr. Michaél Damaskénos), Andreas Ritzos, Angelos Akotantos, Theodor Pulakis (starogr. Theodor Poulakés), Theofanes Krétský, Emmanuel Tzanes, Theofanes Grék, Dionysios z Furny (starogr. Dionysios z Fourny) a El Greco. Po osmanskej okupácii Kréty v 17. storočí sa centrum gréckej maľby presunulo na Iónske ostrovy, ktoré zostali pod benátskou nadvládou až do roku 1797. S iónskou maliarskou školou založenou Panagiotom Doxarom však už vzniklo nové umelecké hnutie ovplyvnené najmä západnými umeleckými trendami, ktoré smerovalo k sekularizarizovanému, modernému gréckemu umeniu.