cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Dejiny Bratislavy
Udalosti
Po Žigmundovej smrti (1437) sa zostrili vzťahy medzi mestom, verným kráľovnej Alžbete, a hradom, kde boli prívrženci Vladislava Jagelovského. V rokoch 1440 až 1443 došlo k bojom medzi bratislavským hradom a mestom pod ním. V roku 1442 Vladislav dobyl hrad a dočasne dobyl aj mesto, ale porazil ho rímsko-nemecký cisár Fridrich III. Habsburský, podporujúci Alžbetu. Roku 1443 napokon Fridrich (Alžbeta medzitým zomrela) dostal mesto naspäť, ale hrad ostal vo Vladislavových rukách až do jeho smrti v roku 1444 (padol v boji s Turkami pri Varne).
Nový lesk získala Bratislava za vlády Mateja Korvína (pozri aj kapitolu Privilégiá). Roku 1465 tu vznikla prvá univerzita na území Slovenska Universitas Istropolitana (Academia Istropolitana).
Za vlády Jagelovcov (14901526) bola Bratislava miestom častých diplomatických rokovaní. V rokoch 14901491 cisár Maximilián vyhnal uhorské vojská z Rakúska (leto 1490; dostali sa tam predtým za Mateja Korvína) a dokonca obsadil uhorské hraničné územia, ale nakoniec bol donútený podpísať 7. 11. 1491 (2.) bratislavský mier s uhorským kráľom Vladislavom II., ktorým sa Uhorsko vzdalo Dolného Rakúska a Maximilián (Habsburgovci) dostal prísľub uhorského trónu, ak Vladislav nebude mať mužského potomka. Roku 1499 sa v Bratislave konal snem českých stavov, pamiatkou na ktorý je tzv. „zůstání prešpurské“ (sústava 80 článkov dohodnutých na tomto sneme).
Privilégiá
Značnou oporou pre hospodárske záujmy mesta aj mešťanov boli výsady, ktoré Bratislave udeľovali uhorskí králi. Uvádzame príklady: náhľad|Erbová listina Bratislavy z roku 1436
Hospodárstvo
V 14. stor. opäť prekvitá vinohradníctvo, remeslá a obchod. Rozvíja sa obchod cez Moravu do Poľska, Čiech, Nemecka, Rakúska, Dalmácie, významná bola úprava obchodných stykov s Viedňou. Vyvážalo sa najmä víno a súkno. Okrem obchodu mesto bohatlo z vinohradníctva (Bratislava mala vinice aj v okolitých obciach Rača, Devín, Prača) a remesiel, ktoré boli spočiatku využívané len pre domácu potrebu. Roku 1376 vydala mestská rada prvé cechové štatúty pre pekárov, mäsiarov a obuvníkov.
Od začiatku 15. storočia sa rozmáhal tranzitný obchod a zvyšoval sa počet vývozných artiklov. Vyvážal sa dobytok, kože, sušené ryby a iné potraviny. V meste bolo 15 veľkoobchodníkov, vznikali obchodné spoločnosti (napr. Albrechta Gnilsama). Bratislavskí obchodníci mali dobrý chýr aj v cudzine a niektorí z nich ako členovia mestskej rady plnili popri obchode aj diplomatické poslanie. Do Bratislavy prichádzali aj cudzí kupci, najmä z Moravy, Rakúska a Nemecka (Kolín, Norimberg). Na zahraničnom obchode malo vysoký podiel víno; roku 1439 bolo v bratislavskom chotári 114 viničných záhonov s 2003 vinicami. Prudký rozvoj zaznamenala remeselná výroba organizovaná v cechoch. Rozsiahle stavebné práce na hrade aj v meste si vyžadovali početných murárov, kamenárov a tesárov. Okrem potravinárskych a odevných odvetví prekvitalo najmä debnárstvo, garbiarstvo a strihačstvo súkna.
Obyvateľstvo
V 14. stor. bola mestská spoločnosť diferencovaná na vrstvu patricijov, ktorú tvorili príslušníci richtára Jakuba a iných bohatých kupeckých a vinohradníckych rodín, stredné meštianstvo tvorili menej zámožní kupci a vinohradníci a mestská chudoba. Tá sa prejavila v 2. pol. 14. stor., o čom svedčia súdne záznamy a zmienky o bránení jej záujmov v mestskej rade. Početné duchovenstvo tvorili farári kostolov sv. Martina, sv. Michala, sv. Vavrinca, členovia kapituly, príslušníci reholí antonitov, františkánov a klarisiek. Formovala sa aj vrstva svetskej inteligencie, v meste sa vo svojich domoch často zdržiavala šľachta. Poprední príslušníci mestskej spoločnosti sa združovali v nábožensko-charitatívnom Bratstve Božieho tela.
V polovici 15. stor. mala Bratislava 5000 obyvateľov; najvyššie dane platilo 7,5 % obyvateľstva, strednú zámožnú vrstvu predstavovalo 65,7 % daňových poplatníkov, najnižšiu kvótu platilo 27 % obyvateľov. V súpise chýbajú najchudobnejší obyvatelia, ktorí nemali majetok a neplatili dane. Väčšinu mestského patriciátu a stredného meštianstva tvorili Nemci; percento Slovákov, o ktorých svedčia ich osobné mená, sa nedá vyčísliť. Nižšie percento predstavujú obyvatelia pôvodom z Čiech, Moravy a Poľska. Pomerne málo je Maďarov, ojedinele sa vyskytujú Taliani. Významnú úlohu zohrali Židia, ktorí poskytovali na vysoké úroky pôžičky nielen mešťanom, ale aj mestu. Na ochranu ich záujmov sa vytvorila inštitúcia richtára Židov.
Vonkajšia rada Správy slobodného kráľovského mesta sa rozrástla na 60 členov, ustanovil sa finančný úrad – mestská komora na čele s komorníkom, ktorému podliehal komorský pisár. O bezpečnosť obyvateľov a dozor nad trhmi sa staral mestský kapitán a mesto malo stálych prokurátorov. Rozšírila sa agenda mestskej kancelárie, kde sa viedlo viac druhov kníh (daňové, pozemkové, súdne, protokoly testamentov popri pravidelných zápisoch radných protokolov).
Hlavné mesto Kráľovského Uhorska (16.18. storočie)
náhľad|Bratislava v 16. storočí náhľad|Korunovácia Leopolda I. v roku 1655 náhľad|Bratislava v 17. storočí náhľad|Podhradie v 19. alebo na začiatku 20. storočia náhľad|Bratislava v 18. storočí
Udalosti
Roku 1525 boli k Bratislave pripojené Vajnory aj s Trnávkou (roku 1848 boli Vajnory znova odpojené, ale bez Trnávky; roku 1946 boli Vajnory znova pripojené).
Po bitke pri Moháči (1526) sa postupne začali hrnúť do Uhorska Turci, ktorí napokon obsadením dvoch hlavných centier Uhorska [1541 (obsadenie Budína), 1543 (obsadenie Ostrihomu)] obsadili v podstate územie dnešného Maďarska (stalo sa priamou súčasťou Osmanskej ríše) a formou vytvorenia vazalského štátu Sedmohradsko a východné územia Uhorska. Zvyšok krajiny bol premenovaný na Kráľovské Uhorsko a jeho jadro tvorilo dnešné Slovensko (plus dnešný Burgenland a západné Chorvátsko). Všetky významné udalosti sa tak odohrávali na Slovensku. V Uhorsku (Kráľovskom Uhorsku) však paralelne vznikol ešte iný problém: po kráľovej smrti v bitke pri Moháči vypukla 1527 až 1538/1541 občianska vojna medzi Habsburgovcami (Ferdinand I.) a Zápoľskými, ktorá sa nakoniec skončila definitívnym potvrdením Habsburgovcov ako vládcov Kráľovského Uhorska.
Vo svetle týchto udalostí treba vidieť aj vývoj v Bratislave. Už deň po porážke pri Moháči v auguste 1526 utiekla vydesená kráľovná-vdova Mária aj s kráľovským dvorom z Budína do Bratislavy a usadila sa tu. 17. decembra 1526 zasadal vo františkánskom kláštore v Bratislave uhorský snem a zvolil Ferdinanda I. Habsburského za dedičného kráľa Uhorska (protikráľom bol Ján Zápoľský, zvolený v novembri inými šľachticmi). V roku 1529 Turci prvýkrát v dejinách obkľúčili Bratislavu, ale nedobyli ju. V januári 1531 boli úmyselne zbúrané kostoly a nemocnice mimo mestských hradieb, aby Turci odtiaľ nedovideli ponad hradby. Tie posilnili stavebným materiálom, získaným z týchto zbúraných predmestských kostolov (sv. Michala a sv. Vavrinca). Začiatkom roka 1532 boli do Bratislavy poslané tisícky vojakov na obranu proti Turkom, pripravujúcim sa zaútočiť na Viedeň. Bratislava sa dočasne premenila na vojenský tábor, čo Turkov primälo zaútočiť na Viedeň z juhu. Turci Bratislavu nikdy nedobyli.
V roku 1536 napokon vyhlásil panovník zákonným článkom 49 Bratislavu oficiálne za hlavné mesto Uhorska, za sídlo uhorského snemu, Uhorskej komory a Uhorskej miestodržiteľskej rady (fakticky bola hlavným mestom už od roku 1531). Hlavným mestom Uhorska mala byť Bratislava dovtedy, kým sa kráľovstvo neoslobodí od Turkov. V skutočnosti ostala hlavným mestom až do roku 1783 (preloženie sídla centrálnych úradov späť do Budína) resp. 1830 (koniec korunovácií v Bratislave) resp. 1848 (koniec zasadaní uhorského snemu v Bratislave). V rokoch 15411848 sa (s niekoľkými výnimkami) zasadania uhorského snemu konali zásadne v Bratislave. V rokoch 15521784 boli s menšími prestávkami na Bratislavskom hrade uložené uhorské korunovačné klenoty. V rokoch 15631830 bolo v dóme sv. Martina a vo františkánskom kostole ostrihomským arcibiskupom – už so sídlom v Trnave, lebo Ostrihom bol turecký – korunovaných 11 uhorských kráľov a 8 kráľovien (prvý bol korunovaný Maximilián Habsburský, posledný Ferdinand V.). (pozri samostatný článok Bratislavské korunovácie).
V 17. stor. sa k bojom s Turkami pripojili protihabsburské povstania (16041711), odohrávajúce sa na území Slovenska. Väčšina z nich nejako postihla aj Bratislavu. V roku 1606 vojská Štefana Bočkaja obsadili predmestia Bratislavy a zrazili sa tu s cisárskym vojskom. Gabriel Betlen dobyl Bratislavu roku 1619, v roku 1621 ho porazili cisárske vojská a potom v rokoch 1621 až 1622 mesto obkľúčil. Porážku napokon utrpel pri Michalskej bráne. V rokoch 1619 a 1620 do Bratislavy (ako protikráľ) zvolal Betlen uhorský snem. Mikulovský mier (1622) medzi Betlenom a cisárom bol roku 1626 potvrdený tzv. (3.) bratislavským mierom. V rokoch 16821683 bola počas povstania Imricha Tököliho Bratislava jediným mestom na Slovensku, ktoré sa odmietlo Tökölimu vzdať, no nakoniec v júli 1683 mesto (nie však hrad) kapitulovalo. Dobyli ho až cisárske vojská v tom istom roku po definitívnej septembrovej porážke Turkov pri Viedni. Tököliho ľudia boli roku 1684 v Ohňavách (Biely kríž) postínaní. V roku 1701 došlo k násilnostiam Rákociho vojska v Bratislave. Napokon v roku 1704 v rámci povstania Františka Rákociho sa podarilo princovi Eugenovi Savojskému obrániť Bratislavu pred Rákociho vojskami, no okolie mesta bolo totálne spustošené.
Ďalším faktorom v 17. stor. bola protireformácia, ktorá sa rozšírila aj v Bratislave. V roku 1607 vzniklo v Bratislave – pre slovenské národné obrodenie veľmi významné – Evanjelické lýceum. Katolícky arcibiskup Peter Pázmaň (Pázmány) však uviedol do Bratislavy jezuitov a okrem misijnej činnosti im zveril aj výchovu mládeže na jezuitskom gymnáziu. Napriek tomu sa však evanjelici (protestanti) vzmáhali, v rokoch 16361638 a 1640 si postavili kostoly – jeden pre Nemcov, druhý pre Slovákov a Maďarov. Náboženské boje vyvrcholili po porážke tzv. Vešeléniho sprisahania v roku 1670. Panovník rozpustil uhorský snem a zriadil tzv. gubernium na čele s Jánom Gašparom Ampringenom, veľmajstrom rádu nemeckých rytierov. Roku 1671 tzv. Bratislavský mimoriadny súd odsúdil na smrť napríklad českobratského kazateľa Mikuláša Drábika, Františka Boniša a početných podozrivých, najmä evanjelických kňazov a učiteľov do väzenia a na galeje. Protestantské obrady boli zakázané, kostoly dostali jezuiti a uršulinky. Súd pracoval až do roku 1677 a odsúdil aj účastníkov protihabsburských povstaní. Krutovláda trvala do vypuknutia moru roku 1677. Ampringen opustil Bratislavu a gubernium zaniklo.
17. storočie je celkovo „katastrofickým“ storočím, došlo k viacerým záplavám (najmä roku 1622), veľkým požiarom (1642, 1647, 1660…) a morovým epidémiám.
Ako vďaku za rekonštrukciu hradu, uskutočnenú v rokoch 16351647, dostala rodina župana Pálffyho dedične pridelený titul bratislavských županov.
V roku 1741 bola v Bratislave korunovaná Mária Terézia, ktorá mesto často navštevovala a v roku 1775 dala zbúrať mestské hradby, aby sa umožnil ďalší rozvoj mesta. V tom istom roku došlo k výstavbe valov okolo vonkajšieho predmestia Kvetná dolina (Blumenthal). Vznikli aj prvé parky (napríklad dnešné Hviezdoslavovo námestie). Z politických udalostí v Bratislave uhorskí šľachtici prisahali vernosť novozvolenej panovníčke Márii Terézii, ktorá za to sľúbila rešpektovať ich výsady. Roku 1763 však rozpustila uhorský snem, obmedzila právomoc uhorských úradov a za miestodržiteľa (17651781) vymenovala svojho zaťa Albrechta Sasko-Těšínskeho (Albrecht von Sachsen-Teschen), ktorý od roku 1766 sídlil na aj kvôli nemu zrenovovanom hrade, ktorý vtedy nadobudol prakticky dnešnú podobu. V 70. rokoch si na hrade zriadil chýrnu obrazáreň, tzv. Albertínu (dnes vo Viedni). V súvislosti s častými návštevami kráľovského dvora panoval v Bratislave čulý spoločenský ruch. V meste pôsobili významní vedci a umelci, podporovaní najmä miestodržiteľom.
V kultúrnej oblasti prinieslo 18. storočie takisto veľký rozvoj. Mesto bolo centrom barokovej hudby, barokového stavebníctva, vznikajúceho novinárstva a od konca 18. stor. aj slovenského národného obrodenia. Známe boli napríklad „večierky“ Márie Terézie a iných šľachticov v Grasalkovičovom paláci (dnes Prezidentský palác). V roku 1762 v Bratislave v Pálfiho paláci koncertoval šesťročný – neskôr svetoznámy – Wolfgang Amadeus Mozart. V Bratislave vychádzali tieto „prvé“ noviny: Okrem toho v roku 1783 vyšiel v Bratislave prvý román v slovenčine „René mládenca príhody a skúsenosti“ od J. I. Bajzu. Ďalej bola roku 1784 presunutá z Trnavy do Bratislavy Kráľovská akadémia (založená v Trnave roku 1777 ako právnická škola).
Počas vlády Jozefa II. (17801790) začal politický, význam Bratislavy upadať. Jozef roku 1781 zrušil inštitúciu uhorského gubernátora, okrem toho nezvolával uhorský snem, ústredné úrady roku 1783 definitívne presťahoval do Budína, korunovačné klenoty sa roku 1784 dostali do viedenského múzea a do Viedne presťahovali aj Albertínu. Počet obyvateľov dokonca klesol a hospodárska situácia sa cca do roku 1811 zhoršovala.
V (dočasnom) novom, jozefínskom územnosprávnom členení Uhorska v rokoch 17851790 bola Bratislava sídlom Bratislavského dištriktu.
Hospodárstvo
Hospodársky vývin Bratislavy v 16. a 17. storočí negatívne ovplyvňovali turecké vojny a povstania, pozitívne pôsobila prítomnosť ústredných uhorských úradov a vysokej šľachty, ako aj výhodné dodávky potravín. Najťažším bremenom boli vojnové dane, ktoré roku 1665 dosahovali 18 000 zlatých. Z remeselných odvetví prekvapujúco prosperovalo klobučníctvo – z mesta sa vyvážalo do cudziny veľké množstvo klobúkov. Bratislavskí obchodníci naďalej obchodovali s Poľskom, Sliezskom, Rakúskom, Čechami a Moravou. Koncom 17. stor. žilo v Bratislave 37 obchodníkov, roku 1699 založili obchodnú gildu. V roku 1530 vzniklo prvé poštové spojenie Viedeň—Bratislava.
Začiatkom 18. storočia bola hospodárska situácia Bratislavy nepomerne lepšia ako v ostatných mestách na Slovensku. Roku 1720 mala 350 remeselníckych dielní, roku 1780 vyše 1000 majstrov, 1800 tovarišov a 500 učňov. Osobitné cechy mali remeselníci v Podhradí. Roku 1728 založili spomínanú prvú manufaktúru, potom roku 1779 Strasserovu súkenku. Vyspelým spôsobom výroby – prvými strojmi – vynikala manufaktúra grófa Rubiniho na výrobu strojovej priadze. Medzi rokmi 17501800 pracovalo v Bratislave okolo 35 manufaktúr. Poľnohospodárstvo reprezentovalo aj naďalej vinohradníctvo v meste a v okolí (Rača, Vajnory, Lamač, Devín).
Obyvateľstvo
Sociálne rozdiely sa v 16. storočí prehĺbili. Proti silnejúcej šľachte, ktorá si v meste kupovala domy, ale nechcela plniť meštianske povinnosti, vystúpilo najmä stredné meštianstvo (1567, 1578, 1596). Nepokoje roku 1583, spôsobené tiež náboženskou neznášanlivosťou, mali takisto sociálne príčiny.
Roku 1720 mala Bratislava s Podhradím 9 000 obyvateľov. Od 16. stor. sem nepretržite prichádzali chorvátski a maďarskí utečenci, pretože ich pôvodné územia boli teraz súčasťou Osmanskej ríše. Chorváti sa usadzovali medzi tunajším obyvateľstvom, ale zakladali si aj vlastné osady (Lamač, Dúbravka, Devínska Nová Ves). V období tridsaťročnej vojny prichádzali do mesta aj protestantskí emigranti z Čiech, Moravy a Rakúska. Rakúski evanjelici sa usadili v Prievoze. Silnejúci slovenský živel začal prenikať do remesiel, obchodu, a vinohradníctva, ale aj do radov kléru, medzi úradníctvo mesta a ústredných úradov. Slováci žiadali zriadenie miesta slovenského kazateľa v dóme; ako prvý tu pôsobil Bartolomej Sobolič. V 17. storočí sa konali slovenské bohoslužby a pri oboch konfesiách boli aj slovenské školy.
Roku 1782 mala Bratislava vyše 33 000 obyvateľov (z toho 29 223 v meste pod hradom, majúcom postavenie slobodného kráľovského mesta) a bola najväčším mestom Uhorska. Medzi rokmi 1720 a 1780 počet obyvateľov vzrástol až o 200 %.
19. storočie a začiatok 20. storočia (do roku 1918)
náhľad|Hrad a podhradie v 19. storočí náhľad|Mapa Bratislavy v roku 1895 náhľad|Mapa Bratislavy v roku 1905 náhľad|Bratislava a okolie okolo roku 1910
Udalosti
Hoci Bratislava prestala byť sídlom centrálnych uhorských úradov, vzrástol jej význam ako centra šírenia osvietenstva a kolísky slovenského národného obrodenia. Vychádzali tu napr. prvé slovenské noviny.
Hrad bol v rokoch 17841802 v dôsledku presťahovania inventára do iných miest sídlom nového generálneho seminára (školy pre výchovu katolíckych kňazov), kolísky slovenského národného obrodenia. Študoval tu aj Anton Bernolák, ktorý latinským dielom Filologicko-kritická rozprava o slovenských písmenách kodifikoval prvú spisovnú slovenčinu.
Neskorším centrom národného obrodenia bolo Evanjelické lýceum v Bratislave (založené už roku 1607). Na tomto lýceu v roku 1803 začína činnosť Katedra reči a literatúry česko-slovenskej (vznikla z Ústavu reči a literatúry česko-slovenskej založeného roku 1801). V roku 1829 začal na lýceu študovať Ľudovít Štúr, ktorý sa neskôr stal profesorom lýcea a celkovo v ňom strávil 20 rokov života. V tom istom roku študenti lýcea založili v rámci spomenutej katedry tzv. Spoločnosť česko-slovanskú (alebo Spoločnosť reči a literatúry česko-slovenskej), ktorá zohrala dôležitú úlohu v slovenskom hnutí. Napokon 2. februára 1843 sa v Bratislave Štúrovci rozhodli kodifikovať nový spisovný slovenský jazyk na báze stredoslovenského nárečia, ktorý používame dodnes. V Bratislave vychádzali aj Štúrove Slovenské národné noviny.
Začiatok 19. stor. bol charakterizovaný aj napoleonskými vojnami. V rokoch 17891800 tadeto tiahli ruské vojská. Roku 1805 vtiahlo do mesta francúzske vojsko a zostalo tu až do podpísania (4.) bratislavského mieru 26. decembra 1805 po bitke pri Slavkove. Podpísal ho v Primaciálnom paláci zástupca Francúzska Talleyrand a zástupca Rakúska Lichtenstein. Roku 1809 navštívil mesto Napoleon, pri príležitosti podpísania prímeria, po tom čo francúzske vojská mesto roku 1809 opäť obsadili a bombardovali. Pri odchode francúzske vojská premenili hrad Devín na ruinu, ktorou zostal až dodnes. Na Bratislavskom hrade, kde v tom čase boli už kasárne, bola vojenská posádka – rakúski a talianski vojaci. Pre ich neopatrnosť hrad roku 1811 kompletne vyhorel a zostal ruinou až do 60. rokov 20. storočia. Roku 1814 navštívil Bratislavu ruský cár Alexander I. V roku 1815 sa mnohé rokovania viedenského kongresu konali v Bratislave.
Od roku 1802 zasadal uhorský snem v Paláci Uhorskej kráľovskej komory (dnes Univerzitná knižnica), ale napríklad v rokoch 18121825 panovník snem nezvolával. V roku 1820 v Bratislave koncertoval deväťročný Franz Liszt v paláci De Pauliho. V roku 1830 sa korunovácia uhorského kráľa konala v Bratislave posledný raz.
Pokiaľ ide o revolúciu 1848, aj tu Bratislava zohrala významnú úlohu. Na zasadnutí uhorského snemu rokov 18471848 v Bratislave (poslednom v Bratislave) boli 18. marca 1848 prijaté takzvané marcové zákony, ktorými sa okrem iného zrušilo poddanstvo v Uhorsku. Tieto zákony podpísal a vyhlásil 11. apríla cisár Ferdinand V. v Primaciálnom paláci. Počas samotnej revolúcie sa Bratislava jednoznačne postavila na stranu maďarskej revolúcie (teda nie na stranu Viedne). Na jej podporu vzniklo niekoľko spolkov. Počas bojov Bratislavu obsadili rôzne vojská, najmä koncom roka 1848 vojsko generála Windischgrätza a na jar 1849 nakrátko ruské vojsko s generálom Paskievičom.
Po revolúcii od mája 1849 bola Bratislava sídlom súdu generála Haynaua, ktorý za účasť na revolúcii odsúdil niekoľko stoviek osôb a 13 nechal popraviť. V novembri 1849 zas slávnostne rozpustili v Bratislave pred dnešným Úradom vlády (Letný arcibiskupský palác) oddiely slovenských dobrovoľníkov, ktorí bojovali spolu s Viedňou proti Maďarom. V (dočasnom) novom administratívnom členení Uhorska po revolúcii bola Bratislava v rokoch 18491859 sídlom Bratislavského dištriktu (najprv vojenského, potom civilného). V roku 1871 mesto stratilo súdnu právomoc a funkciu richtára, roku 1876 (iné zdroje: 1871/1886) sa Bratislava stala tzv. municipálnym mestom (inštitút vznikol z bývalých slobodných kráľovských miest), na jeho čele stál župan, ktorý bol súčasne hlavným županom Bratislavskej župy.
Roku 1848 (právne 1848, fakticky 1851) sa uskutočnila významná zmena v usporiadaní mesta. Jednak Podhradie (na dunajskom nábreží pod hradným kopcom, zhruba medzi tunelom a Novým mostom) administratívne splynulo s mestom, jednak bola Kvetná dolina (Blumenthal) oficiálne premenovaná na Nové Mesto, jednak boli poddanské obce Lamač a Vajnory znova odlúčené od mesta, a jednak v meste vytvorili päť častí: Staré mesto (Altstadt), Ferdinandovo mesto (Ferdinandstadt, medzi Špitálskou a bývalou Kozou bránou), Mesto Márie Terézie (Theresienstadt, Podhradie (= Schlossgrund + Zuckermandl) + Vydrica), Mesto Františka Jozefa (Franz-Josephstadt, zvyšné vnútorné predmestia) a Nové Mesto (Neustadt, tam kde dnes). Roku 1879 boli štvrte premenované na okresy a ulice prvýkrát dostali úradné pomenovanie (najprv nemecké, od roku 1890 paralelne maďarské).
Roku 1866 zasiahla Bratislavu Rakúsko-pruská vojna, ktorej posledné boje sa odohrávali v oblasti Lamača a Kamzíka (Bitka pri Lamači). V roku 19141919 bola v Bratislave činná maďarská Alžbetínska univerzita, vytvorená pretvorením Právnickej akadémie. Bola nepriamym predchodcom Univerzity Komenského.
Hospodárstvo
Hospodárske pomery začiatkom 19. storočia popri odchode centrálnych úradov zhoršila aj zlá finančná situácia štátu, ktorá vyvrcholila roku 1811 vysokou infláciou. Do výroby čoraz viac prenikala trhová ekonomika, rušili sa cechové obmedzenia, vznikala voľná konkurencia, zakladali sa nové manufaktúry. V Bratislave bola súkenka, manufaktúry na hodvábne výrobky, klobúky, repný cukor, podniky na spracovanie olejov, potaše a iných chemikálií, liehovar a likérky (Slubekov liehovar a likérka), dielňa na spracovanie kože a na výrobu spriadacích strojov. Popri 50 členoch gildy dostali právo obchodovať aj Židia. Roku 1842 bola založená prvá sporiteľňa. Po zrušení poddanstva (1848) prichádzalo do bratislavských manufaktúr (neskoršie tovární) vidiecke obyvateľstvo. V 50. rokoch vznikla továreň na tabak a plynáreň.
Od 60. rokov 19. storočia sa Bratislava rýchlo industrializovala: vznikla Kühmayerova továreň (1868), súkenka (1869), Rothova továreň na patróny a Ludwigov mlyn (1870), Steinova sladovňa a pivovar (1871, dnes na Krížnej), Nobelova továreň na dynamit (1873, koncom 20. stor. Istrochem), veľký konfekčný závod (1879). V posledných dvadsiatich rokoch 19. storočia vzniklo ďalších 16 tovární: tehelňa (1883), Menzlova továreň na asfalt (1885), rozšírila sa Grünebergova továreň na kefy, vznikla továreň na káble (1894), rafinéria Apollo (1895, dnes Slovnaft), továreň na čokoládu a cukríky bratov Stollwerckovcov (1896, dnes Kraft Foods Slovakia – Figaro). Na prelome storočia bolo v Bratislave 51 priemyselných podnikov, zamestnávajúcich do 600 robotníkov. Začiatkom 20. storočia vznikli ďalšie veľké závody: elektráreň (1901), Danubius (1907) a továreň Matador na výrobky z gumy a kaučuku. Veľkovýroba postupne zatlačovala malovýrobu, ktorá si ešte koncom storočia udržiavala v počte pracovníkov prevahu. Cechy roku 1872 definitívne zanikli a ich fondy prebrali živnostenské spoločenstvá a úrady. Z poľnohospodárskej výroby malo význam len vinohradníctvo, Bratislava však bola strediskom obchodu s obilím. Mešťania sa snažili vyvážiť stratu politického významu mesta rozvíjaním obchodu. Roku 1850 založili Obchodnú a živnostenskú komoru, koncom 60. rokov vznikli väčšie banky, expozitúry budapeštianskych bánk, ktoré ovládli viaceré priemyselné závody.
Obyvateľstvo
V rokoch 17871814 klesol počet obyvateľov Bratislavy o 10 000 (27 %) a zmenilo sa sociálne zloženie obyvateľstva. Väčšina šľachty mesto opustila a prichádzala len na snemy.
S rozvojom kapitalizmu prirodzene pribúdal počet robotníkov. Manufaktúry zamestnávali v niektorých prípadoch 2550 robotníkov. Roku 1890 v Bratislave vznikla prvá odborová organizácia na Slovensku.
Do polovice 19. storočia mala Bratislava 23 000 obyvateľov nemeckej, 9 500 slovenskej a 3 000 maďarskej národnosti. Až do rakúsko-maďarského vyrovnania si Bratislava v podstate udržala ráz nemecko-slovenského mesta. Po vyrovnaní nastala tuhá maďarizácia. Pomaďarčila sa správa mesta, celý verejný, kultúrny a spoločenský život, ako aj nemecké i slovenské podnikateľské vrstvy. Roku 1881 sa pre porovnanie podľa úradných štatistík k maďarskej národnosti hlásilo 7 517, roku 1910 už 31 705 obyvateľov. Číslo z roku 1910 je však nepochybne prehnané, čomu nasvedčuje aj sčítanie uskutočnené v Bratislave hneď po vzniku Česko-Slovenska.
Černýšovice
Černýšovice je obec v Česku v okrese Tábor v Juhočeskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 77 obyvateľov, z toho 36 mužov a 41 žien, pričom priemerný vek v obci bol 49,5 roka (muži 51,3 roka, ženy 47,9 roka).
Holocén
Holocén (iné názvy mladšie štvrtohory, postglaciál, poľadová doba; zastarano alúvium, mladšie náplavy; v nordickom a britskom systéme zaľadnenia interglaciál flandr) je najmladšia časť kvartéru, ktorá trvá dodnes.
Datovanie
Holocén zahŕňa posledných cca 11 600 – 11 800 rokov (= od 9600 – 9800 pred Kr.). Presnejšie datovania začiatku:
Charakteristika
Z historického hľadiska teda zahŕňa približne polovicu neskorého paleolitu, ďalej mezolit a ďalšie obdobia až dodnes.
Názov zaviedol I. medzinárodný geologický kongres v roku 1885.
Delenie
Niekedy sa holocén delí na starý, stredný a mladý, ale najbežnejšie je delenie na klimatické obdobia (od najmladšieho po najstaršie):
Takéto delenie sa v posledných rokov ukázalo ako nezodpovedajúce skutočnému klimatickému vývoju (preto sa používa prakticky už len v severnej Európe, kde aj vzniklo), ale iné podobne jednoduché delenie zatiaľ neexistuje.
Maslowova pyramída
Maslowova pyramída potrieb
Maslowova pyramída (potrieb) je hierarchia ľudských potrieb, ktorú definoval americký psychológ Abraham Harold Maslow v roku 1943. Podľa tejto teórie má človek päť základných potrieb (od najnižších po najvyššie - spolu teda tvoria akúsi „pyramídu“):
Prvé štyri kategórie Maslow označuje ako nedostatkové potreby a piatu kategóriu ako potreby bytia alebo rastové potreby. Všeobecne platí, že nižšie položené potreby sú významnejšie a ich aspoň čiastočné uspokojenie je podmienkou pre vznik menej naliehavých a vývojovo vyšších potrieb. Toto však nie je možné tvrdiť bezvýhradne a je dokázané, že uspokojovanie vyšších potrieb (estetických, duchovných) môže napomôcť v krajných situáciách ľudského života, v ktorých je možnosť uspokojovania nižších potrieb obmedzená (napr. v prostredí koncentračných táborov, o čom referovali napr. Viktor Frankl alebo Konrad Lorenz). Za najvyššiu považuje Maslow potrebu sebarealizácie, čím označuje ľudskú snahu naplniť svoje schopnosti a zámery.
Abraham Maslow vychádzal z presvedčenia, že výkon pracovníkov je možné zvyšovať až k prirodzeným fyziologickým hraniciam, ak budú uspokojované nielen materiálne, ale i sociálne potreby, t. j. potreby sebarealizácie, sebaaktualizácie, sebauskutočnenia, sociálnej spolupatričnosti k niekomu alebo niečomu, tvorivosti, bezpečia, istoty, postavenia a pod. K saturácii (naplneniu, uspokojeniu) väčšiny potrieb dochádza práve v pracovnom procese. Prínosom tejto školy je, že sa snaží brať organizáciu ako systém zaisťujúci integritu osobných záujmov a záujmov organizácie. Paradoxom, je, že mnohí o sebarealizáciu nestoja, sú motivovaní len nižšími fyziologickými potrebami, pokojom a pohodlím.
Fyziologické potreby
Fyziologické potreby sú potreby organizmu a majú najvyššiu prioritu. Skladajú sa prevažne z týchto potrieb:
Potreba lásky, prijatia, spolupatričnosti
Po naplnení fyziologických potrieb a potrieb bezpečia prichádza tretia vrstva - sociálne potreby. Tie sa vo všeobecnosti skladajú z citových vzťahov ako napr.:
Potreba sebarealizácie
Sebaaktualizácia (pojem zaviedol Kurt Goldstein, niekedy sa označuje ako sebarealizácia) je inštinktívna potreba naplniť svoje schopnosti a snaha byť najlepším akým len človek môže byť.
Maslow definoval sebarealizovaných ľudí takto:
Sebatranscendencia
Na vrchole pyramídy sa nachádza sebatranscendencia, niekedy nazývaná aj duchovné potreby.
Maslow verí, že by sme mali skúmať a rozvíjať vrcholné zážitky (krátke a zriedkavé momenty inšpirácie, extázy, uvoľnenia tvorivej energie) ako cestu k dosahovaniu osobného rastu a naplnenia. Jednotlivci s najväčšími predpokladmi k dosahovaniu vrcholných zážitkov sú sebaaktualizovaní, zrelí, zdraví a sebanaplnení. Každý človek je schopný mať vrcholné zážitky. Tí, ktorí ich nemajú, ich nejakým spôsobom potlačili alebo zabránili ich vzniku.
Goodbye Lullaby
Album Goodbye Lullaby bol oficiálne vydaný 8. marca 2011 (v Európe už 7. marca) a je dostupný v troch rôznych prevedeniach - v základnej, deluxe edícii a rozšírenej edícii. Základná edícia albumu obsahuje celkom 14 pesničiek. Deluxe edícia obsahuje navyše pesničku Bad Reputation, tri pesničky v akustickej verzii - What The Hell, Push a Wish You Were Here a DVD, ktoré obsahuje video z prípravy albumu. Rozšírená edícia potom navyše obsahuje ďalšie bonusy (fotky, ručne písané poznámky, kupón na zľavu pri nákupe oblečenia Abbey Dawn a ďalšie ...).
Zoznam elektrární na Slovensku
náhľad|Atómová elektráreň [[Atómové elektrárne Mochovce|Mochovce]]
Výroba elektrickej energie
náhľad|Produkcia elektrickej energie na Slovensku podľa zdroja 2019
Viac ako polovica (56,9 %) elektrickej energie na Slovensku pochádza z atómových elektrární, 16,8 % produkujú vodné elektrárne, 12,8 % tepelné a 13,6 % pochádza z iných zdrojov (paroplynové, fotovoltické /solárne/, veterné). Hlavným výrobcom elektrickej energie je akciová spoločnosť Slovenské elektrárne, ktorá prevádzkuje 2 jadrové, 2 uhoľné, 35 vodných a 2 fotovoltické elektrárne. Z hľadiska primárnych energetických zdrojov pochádzalo v roku 2014 najviac energie z jadrového paliva (50 %), nasledovala voda (15 %), obnoviteľné zdroje (15 %, z toho slnečná energia 7 %, biomasa, bioplyn a voda /malé vodné elektrárne/ po 2 % a iné zdroje), uhlie 12 %, zemný plyn 7 % a iné zdroje 3 %. V slovenských elektrárňach pochádza z jadra 71,3 %, z vody 19,3 % a z uhlia a biomasy 9,4 % energie.
Z celkového objemu spotreby na Slovensku v roku 2014 vo výške 28 355 GWh dodali Slovenské elektrárne (SE) 22 105 GWh, zvyšnú časť dodali iní výrobcovia a 1 101 GWh spotreby tvoril dovoz zo zahraničia. Inštalovaný výkon jednotlivých typov elektrární spravovaných SE a objem ich výroby v roku 2014:
V roku 2016 bola spotreba elektrickej energie na Slovensku 30 103 GWh. Z toho 49,1 % dodali jadrové elektrárne. 17,7 % elektrárne na fosílne palivá. Z vodných elektrární bolo dodaných 16,1 %, z obnoviteľných 8,1% a ostatné zdroje dodali 0,3%. Importovaných bolo 2 651 GWh čo predstavuje 8,8%. Inštalovaný výkon elektrární na Slovensku bol v roku 2016 nasledovný:
V roku 2021 minister hospodárstva Richard Sulík (SaS) zverejnil cieľ vyrábať do roku 2030 25% energie z obnoviteľných zdrojov. Po prepojení nových vedení medzi Slovenskom a Maďarskom v apríli 2021 bol zrušený tzv. „stop stav“ pre inštaláciu nových zdrojov elektrickej energie. Uvoľnených bolo 1 837 megawattov výroby. Budú rozdelené nasledovne: Stredoslovenská distribučná 587 MW, Východoslovenská distribučná 279 MW, Západoslovenská distribučná 478 MW a SEPS 493 MW. V pôsobnosti každej distribučnej spoločnosti by sa tak mohli postaviť veterné a fotovoltické elektrárne s výkonom 50 MW. Kapacita sa v prípade záujmu dá navýšiť do limitu 407 MW na celú elektrizačnú sústavu.
Jadrové elektrárne
Najväčšia časť vyrobenej elektrickej energie na Slovensku v roku 2016, 14 774 GWh, pochádza z atómových elektrární. V prevádzke sú elektrárne v Jaslovských Bohuniciach s inštalovaným výkonom 2 × 506 MW a Mochovciach s inštalovaným výkonom 2 × 470 MW. V rokoch 2006 a 2008 bola ukončená prevádzka 1. a 2. bloku (Bohunice V-1) s inštalovaným výkonom 2 × 440 MW, čo bolo jednou z príčin potreby dovozu elektrickej energie. Jadrová elektráreň Bohunice A1 s výkonom 150 MW bola v prevádzke v rokoch 1972-1979, kedy bola po havárii odstavená. V strednodobom horizonte sa pripravuje výstavba nových blokov, ktoré by nahradili súčasnú prevádzku a ktorých výkon môže dosiahnuť až 2400 MW.
Od júla 1998 sú v plnej prevádzke aj 2 bloky mochovskej elektrárne s inštalovaným výkonom po 470 MW. Ďalšie dva bloky s podobným výkonom sú vo výstavbe a ich spustenie sa očakáva v roku 2019 (3. blok) a 2020 (4. blok).
Tepelné elektrárne
Tepelné elektrárne dodali v roku 2016 do siete 5 319 GWh elektrickej energie. Pod správou Slovenských elektrární je z toho dvojica tepelných elektrární, elektráreň Nováky, ktorá má v 2 blokoch inštalovaný výkon 266 MW a okrem hnedého uhlia z baní v Novákoch a Handlovej spaľuje aj biomasu. a Elektrárne Vojany, ktorú tvoria dve energetické výrobne: Vojany I s inštalovaným výkonom 2 x 110 MW spaľuje čierne uhlie a drevnú štiepku, Vojany II (aktuálne mimo prevádzky) s rovnakým výkonom spaľuje zemný plyn a predstavuje tzv. regulačnú elektráreň.
Vodné elektrárne
náhľad|Komplex [[Čierny Váh (vodná nádrž)|PVE Čierny Váh]] Sústava vodných elektrární v roku 2016 vyrobila 4 844 GWh elektrickej energie, čo predstavuje viac ako 16 % celkovej výroby. Najvýkonnejšie elektrárne sú PVE Čierny Váh (735 MW) a Vodné dielo Gabčíkovo (720 MW), pričom nezastupiteľnú úlohu zohráva Vážska kaskáda s 22 vodnými dielami a inštalovaným výkonom 1 515 MW. Okrem sústavy veľkých vodných diel sa buduje sieť malých vodných elektrární, ktoré využívajú najmä menšie vodné toky. Z veľkých priehrad sa ako záložný zdroj mochovskej elektrárne plánuje výstavba prečerpávacej elektrárne Ipeľ s inštalovaným výkonom do 600 MW. Hydroenergetický potenciál Slovenska je využívaný na úrovni 57,5 %.
Iné elektrárne
Na území Slovenska sa nachádza množstvo ďalších elektrární, predovšetkým veterných, fotovoltických a paroplynových. Z dôvodu neekonomickej prevádzky paroplynových zdrojov sú tieto (v Malženiciach a v Bratislave) dočasne zakonzervované, podiel iných na výrobe elektrickej energie je zanedbateľný a predstavuje rádovo desatiny percent. Významnejšími producentmi sú teplárne a podnikové elektrárne, ktoré neraz pokrývajú veľkú časť svojej spotreby. Tieto zdroje môžu v prípadne potreby významným spôsobom prispieť k stabilizácii prenosovej sústavy v danom regióne.
Podľa údajov z marca 2021 by do roka 2026 mali pribudnúť nové zdroje elektriny z obnoviteľných zdrojov s výkonom 130 MW. Iden najmä o fotovoltické a bioplynové elektrárne. Štát bude investície podporovať.
Obnoviteľné zdroje energie sú väčšinou pripájané priamo do distribučných sústav. Pripájanie však posudzuje aj prevázkovateľ prenosovej sústavy. Od apríla 2021 je pre veterné a fotovoltické elektrárne vyhradených 400 MW pre celú slovenskú elektrizačnú sústavu, uvoľnil sa tak tzv. stop stav, ktorý trval od roku 2013.
Veterné elektrárne
náhľad|[[Veterná elektráreň Cerová|Veterná elektráreň v obci Cerová]] Prvá veterná elektráreň na Slovensku bola Veterná elektráreň Cerová v okrese Senica. Do skúšobnej prevádzky bola uvedená 10. októbra 2003. Obsahuje 4 turbíny, každú s inštalovaným výkonom 660 kW. Celkovo tak elektráreň s inštalovaným výkonom 2,6 MW vyrobí približne 4000 MWh energie, prevádzkuje ju spoločnosť Green Energy Slovakia.
Druhým veterným parkom bola jediná veterná turbína na Ostrom Vrchu nad Vrbovcami v okrese Myjava, ktorá bola uvedená do prevádzky krátko po VP Cerová. Treťou veternou elektrárňou bola VP Skalité, ktorá obsahovala 4 turbíny uvedené do prevádzky v roku 2004 a demontované v roku 2008.
Geotermálne elektrárne
Okrem elektrárne v Lovči plánuje spoločnosť PW Energy i druhú geotermálnu elekráreň, a to v obci Ľubotice v okrese Prešov. Parametre tejto elekrárne by mali byť prakticky identické ako u elektrárne v Lovči.
Mandžuovia
150px|thumb Mandžuovia je národnosť historicky pochádzajúca z Mandžuska, dnes prevažne žijúca v severnej Číne. V Číne tvoria 0,9% celkovej čínskej populácie. Ich pôvodný jazyk (mandžuština) patrí do mandžusko-tunguzskej vetvy altajskej rodiny, dnes je však používaný len v niektorých vidieckych oblastiach malou skupinou starých ľudí. Mandžuov v súčasnosti značne asimilovali Číňania, ktorým mandžuská dynastia Čching v rokoch 1644-1912 na vlastnom území vládla.
1076 Viola
1076 Viola je planétka s priemerom 24 km, ktorú objavil Karl Wilhelm Reinmuth 5. októbra 1926.
BMW rad 3
BMW rad 3 či BMW 3 je automobil strednej triedy, ktorý od mája 1975 vyrába nemecká automobilka BMW. Je nasledovníkom rady BMW E115, ktorá bola vyrábaná v piatich rozdielnych generáciách a najmenej v piatich rôznych karosárskych verziách. BMW rad 3 je najpredávanejším modelom automobilky, čo predstavuje približne 30% z celkovej ročnej tržby automobilky BMW (okrem motocyklov).
Sociálny a marketingový význam
Automobilka BMW zverejnila E21 počas vzostupu ropnej krízy, čím prilákal zákazníkov, ktorý hľadali prestíž a ekonomiku, pričom automobilka počas troch rokov takmer zdvojnásobila predaj a získala množstvo ocenení a vyznamenaní automobilového priemyslu.
O tridsať rokov neskôr, je rad 3 stále najpredávanejším vozidlom vo svojej triede, a to predovšetkým v Ázii, Amerike, Austrálii a Európe, a dokonca predbehol lacnejšie modely ako Ford Mondeo alebo Vauxhall Insignia vo Veľkej Británii.
BMW rad 3 je tiež dostupný v pretekárskej verzii. M verzia radu 3, M3 mal svoju premiéru v roku 1988.
História
Existuje päť generácií radu 3, a ich vlastné osobné kódy:
E21 (1975-1983)
Prvá generácia E21 bola vyrábaná od 2. mája 1975 (v USA od 1977) do roku 1983. Pôvodne nahradila BMW 2002, a bola iba v karosárskej verzii ako 2-dverový sedan. Výrobne autorizovaná verzia kabrio bola vyrábaná závodom Baur. Nasledovníkom generácie E21 bola generácia E30.
E30 (1982-1992)
Generácia E30 bola v predaji od roku 1982 do roku 1991 (vo verzii sedan) a do roku 1993 (vo verzii kabrio). Vstupná cena E30 bola 18,210 amerických dolárov. Koncom roku 1987 bola predstavená verzia Touring (kombi), ktorá bola až do ukočenia výroby v roku 1994 veľmi populárna. Bola dostupná s benzínovými motormi 1,6, 1,8, 2,0 a 2,5 a s 2,4-litrovým turbodieslom. V roku 1988 bol predstavený najvýkonnejší model M3. Používal 2,3-litrový 4-valcový 16-ventilový motor S14 s výkonom 143 kW/192 koní so 4-ventilovou hlavou prevzatou zo šesťvalca M88 a so vstrekovaním paliva Bosch.
E36 (1992-1998)
BMW E36 je automobil strednej triedy. Bol nasledovníkom E30 a jeho nástupcom bol E46 v roku 1999 ako sedan, a 2000 ako kupé a kabriolet. Generácia E36 bola predstavená v roku 1990.
E36 mala veľký úspech na trhu, čim položil pevné základy pre úspech, ktorý E46 mal v nasledujúcich rokoch.
E36 bol predávaný v rôznych karosárskych verziách. Používal "Z-axle" viacprvkové pruženie na zadnej náprave, ktoré používalo aj BMW Z1. Variabilné časovanie ventilov VANOS bol predstavené na radových šesťvalových DOHC motoroch v roku 1993.
E46 (1998-2005)
E46 je štvrtá generácia radu 3 strednej triedy. Verzia sedan bola predstavená v roku 1998 a v tom istom roku nahradila sedan E36. Pôvodné radový 6-valcové motory boli dosupné v objemoch 2,3 (323) a 2,8 (328). Verzie Touring a Kupé boli predstavené v roku 1999 a boli dostupné s steptronic prevodovkou a bola tiež dostupná vo verzii M3 od roku 2000. Verzia E46 Compact, 3-dverový hatchback bol predstavený v roku 2001 a bol dostupný na Európskom a Ausrálskom trhu. Pohon všetkých kolies xDrive bol predstavený ako doplnková výbava v roku 2001 pre trhy s ľavostranným riadením.
BMW E90 (2005-2011)
Generácia E90 mala debut ako sedan (E90) a kombi (E91) v marci 2005 pre modelový rok 2005, kým kupé (E92) a kabriolet (E93) prišli do predaja v auguste 2006 pre modelový rok 2007. E90 má v ponuke dvanásť motorov, z ktorých dva sú z novej 'N' série radových motorov.
F30 (2012-)
Šiesta generácia BMW radu 3 mala debut dňa 14. októbra 2011 v Mníchove. Model by mal prísť do predaja vo februári 2012. Jeho exteriér je ovplyvnený BMW F01 a predeovšetkým F10. Bude dostupný v karosárskych verziách sedan, kupé, kombi a kabriolet.
Ocenenia a porovnania
BMW rad 3 bol v rokoch 1992 až 2011 20-krát víťazom každoročného zoznamu Car and Driver Ten Best, čím sa stal automobilom s najdlhším udeľovaným víťazstvom v zozname. E90 bol v roku 2005 menovaný ako "Best New Sport Sedan" počas udeľovania cien Canadian Car of the Year. BMW vyhralo v roku 2007 cenu International Engine of the Year v segmente od 2,5 do 3,0 litra s motorom 3,0 twin turbo, ktorý je montovaný do BMW 335i.
Motoršport
right|thumb|BMW 320si počas sezóny [[British Touring Car Championship 2009]] V roku 1998 vyhral E36 320d ADAC 24h Rennen Nürburgring, po tom ako v predchádzajúcich rokoch vyhrávalo BMW M3.
Údelné kniežatstvo
Údelné kniežatstvo alebo údel bola vo včasnom stredoveku oblasť vlády vyčlenená jednotlivému príslušníkovi vládnucej dynastie.
Vo Veľkej Morave a v Uhorsku to bolo napríklad Nitrianske kniežatstvo, v českom štáte Morava, údelné kniežatstvá sú ďalej známe najmä z Poľska a Ruska. Údely boli bežné v časoch, kedy panovník štátne územie pokladal za majetok (patrimónium) kniežacej rodiny, a zanikli keď panovníkova moc prestala mať patrimoniálnu povahu. V Rusku pretrvala sústava údelov v pozmenenej forme až do začiatku 20. storočia; existovali tam tzv. údelné statky určené na zabezpečenie hmotného postavenia členov cárskeho rodu.
Saint-Félicien (Ardèche)
Saint-Félicien je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Ardèche, v regióne Rhône-Alpes.
Poloha
Saint-Félicien má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Saint-Félicien má 1198 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
Cedynia
Cedynia je mesto v Poľsku v Západopomoranskom vojvodstve v okrese Powiat gryfiński v rovnomennej gmine. Prvá písomná zmienka je z 9. storočia. Mesto dostalo mestské práva v roku 1299.
Losenice II
Losenice II je prírodná rezervácia ev. č. 12799 (3385) neďaleko obce Červená v okrese Klatovy. Oblasť spravuje Správa NP a CHKO Šumava.
Predmetom ochrany sú najmä samovoľne sa vyvíjajúce lesné porasty (predovšetkým smrečiny na podmáčaných územiach a horská jelšina s jelšou sivou, ktoré pokrývajú väčšinu plochy rezervácie), spoločenstvá bylín a drevín na bezlesných zónach a chránené druhy rastlín a živočíchov.
Prírodná rezervácia Losenice II sa nachádza severne od staršej a menšej prírodnej rezervácie Losenice, obe chránené územia na seba v podstate nadväzujú.
Edwin Bissell Holt
Edwin Bissell Holt (* 21. august 1873 – † 25. január 1946) bol americký filozof, predstaviteľ neorealizmu, profesor Princetonskej univerzity (1926-1936). Nadväzoval na učenie E. Macha, W. Jamesa a J. B. Watsona.
Podľa Holta je chybou materializmu a idealizmu snaha obmedziť bytie jednou zo substancií; chybou dualizmu je zasa nemožnosť vysvetliť, akým spôsobom môže vedomie reprodukovať materiálny svet, stojaci proti nemu. Holt v protiklade k týmto smerom zastáva stanovisko neutrálneho monizmu, podľa ktorého bytie nemá ani materiálnu, ani ideálnu povahu, ale je to súbor neutrálnych elementov, ktoré v závislosti od situácie, t. j. tej súvislosti, do ktorej vstupujú, nadobúdajú buď fyzikálny alebo psychický význam.
Vstupujúc do vedomia, stávajú sa tieto neutrálne elementy myšlienkami. Možnosť adekvátneho poznania je zabezpečená zhodou ontologickej povahy psychických i fyzikálnych elementov.
Chester Nimitz
Chester William Nimitz, Sr. (* 24. február 1885, Fredericksburg, Texas, USA – † 20. február 1966, San Francisco Bay, Kalifornia) bol americký admirál, v rokoch 19451947 najvyšší veliteľ amerického vojenského námorníctva.
Život
Námornú akadémiu v Annapolise absolvoval v roku 1905. Po službe na Filipínach bol v roku 1909 preradený k ponorkám. V roku 1912 sa stal veliteľom atlantickej ponorkovej flotily a o rok neskôr absolvoval stáž v Nemecku, kde sa venoval hlavne štúdiu naftových ponorkových motorov. Počas prvej svetovej vojny pôsobil v hlavnom štábe ponorkového loďstva.
Od roku 1941 bol najvyšším veliteľom tichomorskej flotily. V roku 1942 riadil vylodenie na Guadalcanal. V rokoch 19431944 bol veliteľom ďalších vyloďovacích operácií v Tichomorí.
V roku 1944 spolu s admirálmi Leahym a Kingom dosiahol najvyššiu námornícku hodnosť v amerických námorných silách: päťhviezdičkový (flotilový) admirál (angl. Fleet Admiral), ktorá v americkom vojenskom systéme de facto označovala veľkoadmirála. Po druhej svetovej vojne táto najvyššia hodnosť už nebola nikdy použitá.
V roku 1945 sa spolu s D. MacArthurom zúčastnil kapitulácie Japonska. V tomto roku tiež nahradil vo funkcii vrchného veliteľa americkej flotily (angl. Commander in Chief of the US Fleet) Ernesta Kinga. Túto funkciu zastával do roku 1947, kedy odišiel do dôchodku.
V sedemdesiatych rokoch USA pomenovali na jeho počesť jednu z najlepšie navrhnutých a v súčasnosti najviac používaných tried lietadlových lodí: triedu Nimitz.
Chas (Puy-de-Dôme)
Chas je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Puy-de-Dôme, v regióne Auvergne.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Chester Nimitz
V populárnej kultúre
V roku 1976 vo filme Bitka o Midway jeho postavu stvárnil americký herec Henry Fonda.
Chas (Puy-de-Dôme)
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Rodopy
Rodopy je pohorie v juhovýchodnej Európe na Balkánskom polostrove. Najvyšší vrch Goľam Perelik dosahuje
Charakteristika
Nachádza sa v južnom Bulharsku a severovýchodnom Grécku a vyznačujú sa výraznou členitosťou a komplikovanou stavbou.
Pohorie sa člení na:
Chuang Tchaj-ťi
náhľad|Cisár Chuang Tchaj-ťi Chuang Tchaj-ťi ( - ) alebo Chung Tchaj-ťi ( - ), známy aj ako Abachaj (* 28. november 1592 - † 21. september 1643) bol zakladateľ a prvý cisár mandžuskej dynastie Čching. Jeho otcom bol zakladateľ mandžuského štátu Nurhači.
Chuang Tchaj-ťi v roku 1636 pomenoval svoj národ Mandžuovia a vyhlásil dynastiu Čching („Čistá“).
Vláda
Chuang Tchaj-ťi vládol od roku 1626 do svojej smrti. Na východe si podmanil Kóreu a na západe uzavrel spojenectvo s kmeňmi Vnútorného Mongolska. V roku 1638 založil tzv. Mongolský jamen. Týmito krokmi konsolidoval mandžuský štát, ktorý založil jeho otec Nurhači, a pripravil základy na neskoršie dobytie Číny. Dosiahnutia tohto cieľa sa však nedožil.
Dírná
Dírná je obec v Česku v okrese Tábor v Juhočeskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 435 obyvateľov, z toho 210 mužov a 225 žien, pričom priemerný vek v obci bol 43,9 roka (muži 43,3 roka, ženy 44,4 roka).
Ján Nepomuk Hummel
Ján Nepomuk Hummel alebo Johann Nepomuk Hummel (* 14. november 1778, Bratislava – † 17. október 1837, Weimar, Nemecko) bol rakúsky /nemecký hudobný skladateľ, klavirista, kapelník a pedagóg.