cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Aristón zo Sparty
Bratia Aristón a Telestas boli činní zrejme v prvej polovici 6. stor. pred Kr. Je možné, že sa bratia vo svojej dielni podieľali nielen na výrobe bronzových sôch v životnej veľkosti, ale aj na skromnejšej výrobe bronzových nádob. Meno Telestas (Telesstas) sa nachádza na hornom okraji bronzovej hydrie objavenej v Lebadeii (Boiótia), dnes umiestnenej v Rímsko-germánskom ústrednom múzeu v nemeckom Mainzi. Z hydrie sa zachoval len horný rám spolu s rúčkami. V prospech tejto identifikácie treba uviesť výnimočne vysokú kvalitu ženského protomé na spodnom uchytení rúčky.
Okrem miestnych remeselníkov pôsobili v Lakónii aj umelci z iných regiónov. Až do šiesteho storočia pred Kr. mala Sparta styky s Krétou, ako aj s inými umeleckými centrami v Kykladách a hlavne s východogréckym (hovoriacom v iónskom dialekte) ostrovom Samos. Bronzové výrobky z dielní tohto ostrova majú podobnosti s mnohými lakónskymi dielami.
Salignac-Eyvigues (obec)
Salignac-Eyvigues je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Dordogne, v regióne Akvitánsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Lya De Putti
Život a kariéra
Narodila sa ako Amália Helena Mária Róza Putti vo Vojčiciach. Bola jednou zo štyroch detí baróna Júliusa (Gyula Julián Gábor József) Putti, ktorý bol dôstojníkom a jeho manželky grófky Márie (Mária Rozália Kamilla) Hoyos von Guttenstein. Mala dvoch bratov, Gézu Kamila Gyulu Mária a Sándora, ktorí boli v službách armády a sestru Máriu.
Divadelnú kariéru začala v maďarskej estráde. Čoskoro sa dostala do Berlína, kde po vystúpení v balete debutovala vo filme v roku 1918. V roku 1924 sa stala prvou tanečnicou v Berlin Winter Garten.
V tomto období si ju všimol nemecký filmový režisér Joe May a obsadil ju vo svojej prvej dôležitej filmovej roli The Mistress of the World (1919). Po tomto úspechu nasledovali pozoruhodné vystúpenia v Manon Lescaut a Varieté (1925). V poslednom menovanom bol jej filmovým partnerom Emil Jannings v réžii E.A. Duponta. Obidva filmy boli nakrúcané v spoločnosti UFA. Počas pôsobenia v Nemecku de Putti hrala s takými hercami ako Conrad Veidt, Alfred Abel, Werner Krauss, Grete Mosheim, a Lil Dagover a pod vedením režisérov F.W. Murnaua a Fritza Langa.
De Putti prišla do Ameriky vo februári 1926. V tom čase povedala novinárom, že má 22 rokov aj keď už mala takmer 30. De Putti bola všeobecne obsadzovaná ako charakterová postava vampírov a často nosila tmavé vlasy krátke v štýle Louise Brooksovej alebo Colleen Mooreovej. De Putti hrala v D.W. Griffithovom snímku Sorrows of Satan (1926). Film bol vydaný v dvoch verziách, jedna v USA a druhá v Európe. V americkej verzii, kde v jednej scéne bola de Putti úplne oblečená, zatiaľ čo v rovnakej scéne v európskej verzii bola de Putti „hore bez“.
Súkromný život
De Putti kedysi hovorila, že mala vzťah s grófom Ludwigom von Salm-Hoogstraeten, bývalým manželom ropnej dedičky Millicent Rogers. V roku 1913 sa vydala za Zoltána Szepessyho, župného sudcu. V roku 1918 sa rozviedli. Pár mal dve dcéry, Ilonu (1914) a Judithu (1916).
Návrat na Broadway
Nasledujúci rok de Putti odišla do Hollywoodu, ale získala len malý úspech. Cez prácu s významnými hercami, ako sú Adolphe Menjou a Zasu Pitts sa nepodaril a v roku 1929 sa vrátila na Broadway.
Zomrela v roku 1931, vo veku 34 rokov, v Harbor Sanitorium, pričom zanechala len 800 libier a niekoľko kúskov šperkov. Štyri roky skôr bola £ 800 jej týždenná mzda. Je pochovaná na cintoríne Ferncliff v Hartsdale, New York.
Primož Repar
Primož Repar (* 16. jún 1967, Ľubľana) je slovinský básnik, spisovateľ, filozof, prekladateľ, esejista, redaktor, vydavateľ a organizátor medzinárodných kultúrnych a vedeckých/odborných podujatí, workshopov, festivalov, konferencií, sympózií, škôl rôznych vedeckých a odborných výskumov, ako aj ďalších podujatí a iniciatív doma aj vo svete.
Životopis
V rokoch 2001 – 2015 bol ženatý so slovenskou a slovinskou poetkou a spisovateľkou, literárnou vedkyňou, prekladateľkou, redaktorkou a vydavateľkou Stanislavou Chrobákovou Repar. Dnes žije v slobodnom povolaní a pôsobí ako nezávislý vedec a intelektuál.
Pôsobenie
Je jeden zo zakladajúcich členov kultúrno-umeleckého združenia KUD Apokalipsa, predseda KUD Apokalipsa a šéfredaktor rovnomenného vydavateľstva, riaditeľ Stredoeurópskeho výskumného inštitútu Søren Kierkegaard v Ľubľane (CERI SK – Central European Research Institute Søren Kierkegaard), šéfredaktor filozofickej edície Aut a časopisu „za prienik do živej kultúry“ Apokalipsa, redaktor niektorých ďalších knižných edícií, spoluzakladateľ a koordinátor medzinárodného projektu „Časopis v časopise“ (RwR – Review within Review), ktorý spája mnohé literárne a humanitne zamerané časopisy v Európe.
Svoju prvú básnickú zbierku Križ in kladivo napísal v rokoch 1984 – 1987. Ide o svojrázny subverzívny básnický manifest „punk diverzie“ s existenciálne intonovanou poéziou. Prítomné sú v nej aj stopy prvých čítaní dánskeho filozofa Sørena Kierkegaarda, ustanoviteľa existencializmu a inšpirátora mnohých súčasných filozofických, teologických, literárnych a interdisciplinárnych smerov. Už ako stredoškolák sa začal vášnivo zaoberať dielom slovinských kresťanských intelektuálov Edvarda Kocbeka, Janeza Evangelistu Kreka a Andreja Gosarja. Kierkegaardovo myslenie ho tak oslovilo, že ovplyvnilo jeho celoživotný záväzok. Aby mohol tohto dánskeho Sokrata čítať v origináli, začal sa ešte ako študent privátne učiť dánčinu u slovinskej herečky dánskeho pôvodu Jette Vejrupovej Ostanove j.
Haiku poéziu začal písať počas pobytu v Dánsku, kde sa stal aj členom Kierkegaardovho združenia a po návrate domov tiež Združenia dánsko-slovinského priateľstva a Združenia haiku v Slovinsku. Od r. 1997 je členom Spolku slovinských spisovateľov (DSP), krátko v ňom pôsobil aj ako člen výboru (2020). Je iniciátor a (spolu)zakladateľ združenia, časopisu a vydavateľstva Apokalipsa (1993), slovinského a medzinárodného hnutia haiku, medzinárodných projektov a festivalov, resp. stretnutí vydavateľov, autorov a redaktorov „Časopis v časopise“ (2002), Medzinárodnej súťaže o najlepšie haiku, filozofického sympózia Miklavža Ocepka, konferencií CERI SK o Kierkegaardovi – v spolupráci s Cankarovým domom a UNESCO – slovinskou centrálou, existencialistickej filozofickej školy na chorvátskom ostrove Unije a i.
Ako nezávislý výskumný pracovník a koordinátor odborných programov pri CERI SK spolupracuje a občas prednáša na mnohých európskych univerzitách a inštitútoch; jeho práca Existenciálna revolúcia vyšla doposiaľ preložená do piatich jazykov. Roku 2018 sa zúčastnil 24. svetového filozofického kongresu v Pekingu v Číne, kde prednášal na tému „Politiky lásky“ a spoluorganizoval prednášky počas okrúhlych stolov venovaných mysleniu Sørena Kierkegaarda.
Je členom viacerých medzinárodných redakcií, okrem iného aj časopisu Slovenskej akadémie vied Filozofia a časopisu Acta Kierkegaardiana. Prekladá z dánčiny, najmä dielo dánskeho filozofa Sørena Kierkegaarda. Jednu z jeho eticko-religióznych rozpráv v spolupráci so Stanislavou Chrobákovou Reparovou preložil aj do slovenčiny. Spolu boli okrem iného aj iniciátormi a zapálenými podporovateľmi bohatých vzájomných kultúrnych a vedeckých výmen a vzťahov medzi Slovenskom a Slovinskom. Do slovinčiny prekladá aj odborné a literárne texty z chorvátčiny, slovenčiny, češtiny, angličtiny a nórčiny.
Za esejistické dielo Spisi o apokalipsi bol v Slovinsku nominovaný na Rožancovu cenu, za básnickú zbierku Stanja darežljivosti na Jenkovu cenu. V roku 2007 bol ako najlepší vydavateľ a časopisecký redaktor v juhovýchodnej Európe ocenený na medzinárodnom stretnutí vydavateľov v chorvátskom Pazine („Put u središte Evrope“), za vydavateľské výsledky a básnickú tvorbu získal ocenenie aj v Rumunsku (Arad, 2011). V r. 2013 získal ocenenie ako najlepší zahraničný spolupracovník-redaktor časopisu Književnik (BaH) a za svoje bilaterálne edičné a vydavateľské aktivity v akademickej oblasti prevzal ďakovnú listinu dekana FF Univerzity Konštantína Filozofa v Nitre. Od r. 2013 je riaditeľom novozaloženého Stredoeurópskeho inštitútu Søren Kierkegaard v Ľubľane. V marci 2014 prevzal špeciálne ocenenie St. Olaf´s College (USA) za výnimočnú organizáciu Filozofického sympózia venovaného S. Kierkegaardovi pri príležitosti 200. výročia jeho narodenia a za povzbudzovanie filozofickej spolupráce v rámci Strednej Európy.
Na základe jeho knihy Eksistencialna revolucija (2013) vznikla divadelno-prednášková performancia Kako sa kali eksistencialna revolucija (2013) v réžii Nicka Uppera.
Zostavil alebo zredigoval viacero medzinárodných antológií poézie v slovinčine aj v čiernohorskom jazyku, ako aj výberov súčasnej slovinskej filozofie v slovenčine aj češtine (Nová oikonomie vztahů). Bol tiež redaktorom slovinskej časti bibliografie o Kierkegaardovi vydanej v rámci jeho celosvetovej bibliografie a publikovanej vo vydavateľstve Routledge (2017).
Jeho knihy i jednotlivé štúdie z nich doteraz vyšli v slovinskom, slovenskom, českom, anglickom, francúzskom, chorvátskom, čiernohorskom, srbskom, macedónskom, poľskom, maďarskom a dánskom jazyku.
Jaroslava Michaličková
Prof. MUDr. Jaroslava Michaličková, DrSc. (* 12. august 1914, Praha† 29. október 1993) bola slovenská lekárka pediatrička, vysokoškolská pedagogička, členka korešpondentka Slovenskej akadémie vied (SAV) a poslankyňa Slovenskej národnej rady (19701976).
Život
Po vyštudovaní gymnázia v Prahe a v Bratislave absolvovala štúdium všeobecného lekárstva na Lekárskej fakulte univerzity Komenského v Bratislave (LF UK), kde spromovala v roku 1940. Krátko pôsobila ako nehonorovaná lekárka na ortopedickej klinike, no od roku 1940 až do odchodu do penzie v roku 1991 pracovala na detskej klinike LF UK.
Električky KPS série 74 – 149, 151 – 152, 400 – 405 (Brno)
Električky KPS série 74 – 149, 151 – 152, 400 – 405 sú dvojnápravové obojsmerné električky, vyrábané pre Společnost brněnských pouličních drah elektrických v rokoch 1926 – 1946 Královopolskú strojárňou v Brne a v rokoch 1927 – 1928 aj v Továrne na vozne v Kolíne. Celkom vzniklo 84 vozňov tohto typu, takže ide o najväčšiu modelovú radu dvojnápravových električiek prevádzkovaných v Brne. Išlo zároveň o posledné obojsmerné vozne s drevenou konštrukciou skrine, ktoré brniansky dopravca vydal.
Historické pozadie
Po prvej svetovej vojne sa v 20. rokoch 20. storočia verejná doprava postupne zotavovala a vozňový park bol vo väčšine miest rozširovaný. Prvými povojnovými novými električkami v Brne sa stala séria vozňov č. 59 – 73, vyrobených v vagónke vo Grazi v roku 1920 a objednaných o štyri roky skôr. Situácia v prvej polovici tretieho desaťročia ale nebola v Brne z hľadiska vozňového parku optimálna, lebo väčšinu električiek tvorili malé a málo kapacitné vozne zo začiatku storočia. Společnost brněnských pouličních drah elektrických (SBPD) tak pristúpila k objednávke úplne nového typu dvojnápravových vozňov, ktoré boli dodávané od roku 1926 po dobu nasledujúcich 20 rokov a ktoré v tejto dobe vytvorili základ vozňového parku. Vozidlá vyrábané spoločnosťou Královopolská (KPS) a Továreň na vozne v Kolíne (TVK) konštrukčne vychádzali zo série č. 59 – 73, zatiaľ čo ich vzhľad bol inšpirovaný radom CMg pôvodom z prímestskej dráhy Viedeň – Bratislava.
Konštrukcia
Vozňová skriňa bola tvorená drevenou kostrou na ráme z oceľových profilov. Okenné stĺpiky boli oplechované, vonkajšia spodná časť bočníc bola obložená drevenými peřejkami. Okná boli uchytené do kovového rámu. Strechu tvorili drevené palubovky, ktoré boli z vonkajšej strany pokryté plátnom, vnútri vozňu potom boli obložené bielo natretými drevovláknitými doskami. Steny oddeľujúce plošiny a salón pre cestujúcich boli drevené s dvojkrídlovými posuvnými dverami. Sedadlá boli čalúnené kožou a usporiadané pozdĺžne. Odpory boli umiestnené na streche vozňu.
Elektrickú výzbroj tvorili kontroléry Škoda typ BRNO I a dva motory Škoda TIS-33 s výkonom 44 kW usadené v nitovanom dvojnápravovom podvozku. Výzbroj pochádzala od rôznych výrobcov (Škoda, František Křižík, Bartelmus-Donát, CMK), konštrukčne však bola zhodná, takže sa vozňom pre motory Škoda prezývali „škodovky“. Všetkých 60 vozňov z rokov 1926 – 1928 bolo vybavených tyčovým zberačom prúdu, v roku 1930 však bol na troch električkách skúšobne inštalovaný pantograf. Ten sa osvedčil, preto vozidlá zo 30. a 40. rokov ho mali už od výroby. Zároveň boli v rokoch 1933 a 1934 pantografom vybavené i ostatné električky z rokov 1926 – 1928.
Dva vozne č. 140 a 141 boli tvorené vozovými skriňami vyrobenými v Královopolskej v roku 1941 a podvozky, ktoré vznikli vo vlastných dielňach SBPD. Od predchádzajúcich električiek sa odlišovali kontrolérami Siemens z bratislavskej pobočky tohto podniku. Ďalšie série z roku 1943 sa takže líšili: drobným detailom boli hranaté okna (namiesto zaoblených rohov), z úsporných dôvodov vojnovej doby však nemali medzisteny medzi plošinami a salónom pre cestujúcich, pozdĺžne sedadlá neboli čalúnené, ale len latkové, dvere boli dvojdielne zasúvacie (miesto trojdielnych sklápacích); elektrická výzbroj však opäť pochádzala zo Škody a obsahovala kontroléry BRNO II. Vozne č. 151 a 152 boli navyše postavené na dvoch náhradných podvozkoch série vozňov č. 59 – 73 s motormi AEG. Posledné, už povojnová séria, si udržala hranaté okná a dvojdielne dvere, v interiéri však zodpovedala vozidlám z 20. a 30. rokov. Mala však osadené motory Škoda AD 2748/HN s výkonom 70 kW (kvôli takmer dvojnásobnému výkonu od predchádzajúcich sérií boli tieto električky prezývané „rýchlobežka“) a kontroléry Siemens, podvozok bol zváraný.
Černice (prírodná pamiatka)
Černice je prírodná pamiatka ev. č. 5954 neďaleko obce Jamolice v okrese Znojmo v nadmorskej výške 348 - 380 metrov. Oblasť spravuje AOPK ČR.
Električky KPS série 74 – 149, 151 – 152, 400 – 405 (Brno)
Konštrukcia
Tri električky, ktoré boli koncom druhej svetovej vojny poškodené vojnovými udalosťami, boli do roku 1948 rekonštruované a kvôli úsporám kabeláže upravené na jednosmerné. Medzi rokmi 1955 a 1962 bolo pri generálnych opravách zjednosmernených ďalších 15 električiek; až na jedinú výnimku išlo o vozne z rokov 1941 – 1946. U vozňov pôvodných čísel 140 a 141 boli zároveň odstránené atypické kontroléry Siemens.
Dodávky električiek
V rokoch 1926 – 1946 bolo vyrobených celkom 84 vozňov tohto typu.
Černice (prírodná pamiatka)
Ochrana
Prírodná pamiatka bola zriadená pre ochranu vzácnych serpentinitových trávníkov a vzácnych druhov hmyzu. Predmetom ochrany sú úzkolisté suché trávníky bez význačného výskytu vstavačovitých. Z hmyzu sú predmetom ochrany dva druhy motýľov - spriadač kostihojový (Euplagia quadripunctaria) a modráčik Rebelov (Maculinea alcon) - xerotermná ekoforma tohoto druhu Maculinea alcon rebeli.
Električky KPS série 74 – 149, 151 – 152, 400 – 405 (Brno)
Prevádzka
V rokoch 1926 – 1928 bolo do Brna dodaných 60 nových električiek č. 74 – 133, čo umožnilo výrazne obmedziť prevádzku starých a málo kapacitných vozňov zo začiatku 20. storočia. Električky tohto typu sa tak stali základom prvorepublikového vozňového parku Spoločnosti brnianskych elektrických pouličných dráh, takže boli deponované vo všetkých troch vozovniach, v Pisárkach, v Královom Poli aj v Husoviciach. V roku 1932 k nim pribudla ešte malá šestikusová séria rovnakého typu (č. 134 – 139), ktorá bola už z výroby vybavená pantografom. Za druhej svetovej vojny potom SBPD zakúpila osem kompletných vozňov a štyri náhradné vozové skrine, ktoré boli dokončené v podnikových dielňach (č. 140 – 149, 151, 152). Záverečná šestikusová povojnová séria z roku 1946 (č. 400 – 405) sa stala poslednou dodávkou obojsmerných dvojnápravových električiek s drevenou kostrou do Brna. V 50. rokoch 20. storočia kupoval brniansky dopravný podnik jednosmerné električky 4MT.
Vojnové električky č. 142 – 149 boli pridelené do Husovic a obsluhovali linky 3, 7 a 10. Atypické vozne č. 151 a 152 s vysokými podvozkami z roku 1920 jazdili na vloženej linke B.
Nepočítajúc za vojny zničený vozeň č. 74, vydržali všetky električky tohto typu v prevádzke až do 60. rokov 20. storočia. Až v roku 1960 bol vyradený vozeň č. 64 (ex 105), ktorý mal v závere predchádzajúceho roka nehodu, a v roku 1961 bol medzi služobné prevedený vozeň č. 109 (ex 151, novo č. 506). Ostatné električky zostali aj v priebehu tohto desaťročia naďalej prevádzkové. K začiatku ich hromadného vyraďovania pristúpil dopravný podnik v roku 1967, po začatí dodávok typu T3 do Pisarek. V tom roku bolo z osobného prevádzky odstavených celkom 25 električiek tohto typu, v rokoch 1968 a 1969 potom po 19 kusoch, takže ich na konci roka 1969 zostalo posledných osemnásť, ktoré jazdili na linkách 10 a 15. Od marca 1970 boli všetky preradené na linku 7, kde vydržali až do svojho úplného konca 29. februára 1972.
Veľká časť vyraďovaných električiek tohto typu prešla medzi služobné vozidlá, v roku 1969 boli takto vedené vozne služobných čísel 801, 802, 804 – 815 (č. 806 = ex 506 = ex 151) a 817 – 823. Vtedy došlo k prečíslovaniu, takže električky novo dostali č. 4001 – 4013 a 4020 – 4029, ku ktorým v roku 1972 pribudli ešte vozne č. 4034 – 4040. Služobné električky tohto typu boli využívané predovšetkým vrchnú stavbou a väčšina ich bola do roku 1974 vyradená. Posledným prevádzkovým sa stal zrejme vozeň č. 4036, ktorý slúžil ešte v roku 1978.
Historické vozidlá
V roku 1968 boli počas príprav na oslavy 100. výročia brnianskej mestskej hromadnej dopravy, ktoré sa mali konať v roku 1969, vybrané doteraz prevádzkové vozne č. 40 a 116 ako zástupcovia svojej série. Oba boli 1. novembra 1968 vyradené z osobnej dopravy a prevedené medzi historické vozidlá. Električka č. 40 bola počas roka 1969 v Ústredných dielňach Dopravného podniku mesta Brna (DPMB) renovovaná do pôvodného stavu s č. 81 (s ponechaným pantografom). Nasledoval vozeň č. 116, u ktorého prebehla v roku 1969 veľká prehliadka, pri ktorej bol rekonštruovaný. V roku 1971 boli oba vozne, spoločne s ostatnými do tej doby renovovanými električkami, odovzdané Technickému múzeu v Brne, ktoré ich zaradilo do svojej vznikajúcej zbierky vozidiel MHD.
Technické múzeum získalo od Dopravného podniku v roku 1972 aj električky č. 106 a 107. Električka č. 107 (zjednosmernená v roku 1960 ) bola v múzeum spočiatku využívaná ako služobný vozeň, ktorý však bol v druhej polovici 70. rokov odstavený pre poruchu trakčného motora. Výhľadovo sa s ním, čoby zástupcom vojnovej dodávky z roku 1943, počítalo na renováciu. Vozeň č. 106 mal poslúžiť na náhradné diely a na tzv. čiastočný rez, V roku 1977 bol však vyradený zo zbierkového fondu a zlikvidovaný. V roku 1987 bol pri selekcii fondu vozeň č. 107 vrátený, spoločne s vlečným vozňom č. 215, Dopravnému podniku, ktorý ho opravil a od roku 1989 ho využíva pre prezentačné, komerčné a nostalgické jazdy. V roku 1990 dokonca v rámci zácviku vodičov na dvojnápravové električky jazdil s cestujúcimi na bežnej linke 20. V rokoch 2006 – 2007 bol kompletne renovovaný v Krnovských opravovniach a strojárňach a je využívaný aj na pravidelných historických linkách.
Vozeň č. 99 (zjednosmernený v roku 1960 ) bol po svojom vyradení v roku 1970 predaný, spolu s vlečným vozňom č. 220, filmovým laboratóriám Barrandov, ktoré súpravu využili vo filme Bitúnok č. 5, v ktorej vozne predstavovali súpravu drážďanských električiek. Po natáčaní zostali vozidlá odstavené v Prahe, motorový vozeň sa však v roku 1976 vrátil do Brna. Technické múzeum vozeň opravilo, upravilo a až do 90. rokov využívalo ako služobný (náhradou za č. 107), potom bol odstavený. V roku 2005 bol zaradený do zbierky TMB, pretože sa pripravoval prevádzku pravidelnej historickej linky. Električka bola vtedy na tento účel dlhodobo zapožičaná Dopravnému podniku. Počas roka 2006 bol vozeň v Krnovských opravovniach a strojárňach kompletne zrenovovaný; kvôli zlému stavu vozňovej skrine však musela byť vykonaná jej novostavba. Od tej doby električka č. 99 využíva DPMB na historickej linke. Pre zaistenie jej prevádzky na jeseň 2006, keď ešte prebiehala renovácia oboch vozňov č. 99 a 107, Technické múzeum krátkodobo zapožičalo Dopravnému podniku vozeň č. 81.
Pseudoizidorova zbierka
Pseudoizidorova zbierka alebo Pseudo-izodoriánske dekretálie (historické názvy pozri nižšie) je moderné označenie zbierky stredovekého cirkevného práva z 9. storočia z Franskej ríše. Ide o jeden z najznámejších sfalšovaných dokumentov a prameňov cirkevného práva. Celkovo kompilácia obsahovala okolo sto podvrhnutých dokumentov rôzneho charakteru. Dodnes neznámy autor nevymýšľal nové právne zásady, ale sankcionoval tendencie svojej doby. Východiskom mu bola myšlienka obnovy a reformy Cirkvi v čistote a disciplíne vystavenej na učení raných cirkevných otcov.
Hlavným cieľom zbierky bolo zrejme oslobodenie cirkvi od štátnych zásahov a zachovanie nezávislosti biskupov pred zásahmi metropolitov. Podľa niektorých názorov mala tiež posilniť pápežský primát. Spolu s Protokolmi sionskych mudrcov a Konštantínovou donáciou patrila medzi tri najpresvedčivejšie falzifikáty Západu. Jej nepravosť bola s konečnou platnosťou dokázaná až v roku 1628, hoci spochybňovaná bola už od stredoveku. Dnes je známych asi sto rukopisov zbierky, čo z nej robí najčastejšie kopírovanú cirkevno-právnu zbierku stredoveku. Najstarším a najvzácnejším je zrejme rukopis Vaticanus Latinus Ottobonianus z 9. storočia. Okrem toho existuje veľké množstvo tlačených verzií.
Názvy
Pôvodne dekretálie niesli autorský názov Decretale constitutum alebo Decretalis epistola. V neskoršom období bolo dielo bežne označované len ako Decretalis. Dnešný názov pochádza z neskoršieho obdobia, keď jeho latinský variant (Collectio Pseudo-Isodoriana / Collectio Pseudoisidoriana) používali kritickí humanisti. Spolu s ďalšími falzifikátmi z tej istej dielne boli dekretálie vydané Eduardom Simonom v roku 1886 ako Pseudo-izodoriánske falzifikáty a dnes sú súhrnne známe falzifikáty zo pseudo-izidorskej dielne.
Historické pozadie
Cirkev v ranej Franskej ríši bola vzhľadom na Rím výrazne decentralizovaná. Synodálna prax ustávala a o problémoch miestnej cirkvi rozhodovali metropoliti (arcibiskupi), ktorí sa snažili presadzovať svoju moc voči sufragánnym biskupom. I napriek reformám, ktoré mali posilniť postavenie pápeža, bol jeho vplyv de facto len vieroučný a miestni metropoliti zostávali relatívne nezávislí. Franská cirkev navyše čelila vlnám zosvetšťovania, čo sa prejavovalo v otázke cirkevných majetkov a pri investitúre zo strany zemských grófov. Objavovali sa aj tendencie k vzniku samostatnej franskej cirkvi nezávislej od pápežstva. Diecézni biskupi tak čelili dvojitému tlaku od ambicióznych metropolitov i predstaviteľov svetskej moci.
Deklarovaným cieľom zbierky bola podľa autora zbierky reforma kánonického práva a jeho lepšia aplikácia v praxi. Keďže však autor v dokumente nepoužil len pravé akty cirkevných zákonodarcov ale aj metódy falšovania, mal určite aj vedľajšie úmysly, o ktorých sa dodnes vedú polemiky. Z historického kontextu vyplýva, že jedným z motívov tvorby zbierky mohlo byť vymanenie franských biskupov z područia miestnych metropolitov, čomu nasvedčuje viacero ustanovení zbierky. Ďalším motívom mohlo byť aj vytvorenie nezávislosti cirkevnej moci od moci svetskej. Tomu nasvedčuje absolútne vylúčenie svetských osôb z procesov z klerikmi. Klerici mohli byť podľa zbierky súdení len miestnymi synodami, ktorých závery musel ešte schváliť pápež. Významným motívom preto tiež mohlo byť posilnenie moci pápežstva a ozajstné podriadenie franských biskupov Rímu. Cieľom dekretálií tiež bolo zvýšenie súdržnosti a stability cirkvi. Autor chcel Cirkev prostredníctvom znovu usporiadania jej hierarchickej štruktúry obnoviť k štandardom položeným v ranokresťanskom období. Základom jej stavby mal byť úrad diecézneho biskupa, čo autora viedlo i k tomu, že sa negatívne staval voči chórbiskupom. Keďže reformu kánonického práva nemohol dosiahnuť využitím dovtedy prevládajúcej cirkevnej praxe, nepoužil autor už existujúce zbierky, ale sám vytvoril mnohé falošné základy.
Vznik a autorstvo zbierky
Podľa väčšiny názorov zbierka vznikla niekedy medzi rokmi 847852, menšinové názory však pripúšťajú aj staršiu datáciu. Zbierka určite nevznikla pred rokom 829, pretože doslovne preberá akty Parížskeho koncilu z daného roku. Obsahuje tiež pramene, o ktorých sa vie, že boli v roku 847 už vydané. Najneskorší rok vzniku (852) je určený tým, že v novembri daného roku ju v nariadení cituje remešský biskup Hincmar. K jej využitiu dochádza aj na koncile v Soissons o rok neskôr (853) a cituje ju aj synoda v Quierzy v roku 857. V roku 865 sa zbierka dostala do Ríma, kde ju ako prvý pápež využil Mikuláš I.
Zloženie
Samotná zbierka sa skladá z troch častí, pričom prvá a tretia časť obsahuje ešte aj predhovor.
V predhovore dekretálií sa autor predstavil a uviedol motívy, ktoré ho viedli k zostaveniu zbierky. Nasleduje vysvetlenie základných cirkevných, resp. cirkevnoprávnych pojmov a popis historického kontextu vytvorenia zbierky. V ňom popísal krivdy, ktoré sa diali franským biskupom. Samotná prvá časť sa začína falošnými listami arcibiskupa Aurela a pápeža Damaza I. Listy mali potvrdiť pravosť neskôr použitých podvrhov. Po listoch nasleduje rozprava O poriadku slávenia koncilu a následne päťdesiat kánonov prevzatých z Dionýzio-Hadriany. Po nich autor do zbierky začlenil šesťdesiat falošných pápežských dekretálií z prvých troch storočí po Kristovi (od Klementa I. až po Miltiada I.). Chronologicky sa časť zaoberá kánonmi až po Prvý nicejský koncil.
Druhá časť obsahuje rozpravu O prvotnej Cirkvi a Nicejskom sneme, po nej nasleduje známy falzifikát - Konštatínova donácia. Práve vďaka pseudo-izodoriánskej zbierke vošla donácia vo všeobecnú známosť. Po ďalšej rozprave - V čase, v ktorom sa konal Nicejský koncil nasleduje skupina sčasti sfalšovaných kánonov prevzatých z Hispany. Chronologicky obsahuje kánony od vlády Konštantína I. až do roku 683.
Tretia časť sa opäť začína predhovorom prevzatým zo zbierky Collectio Hispana. Po ňom nasledujú falošné pápežské dekretálie zo 4. storočia a ďalšie, sčasti sfalšované dekretálie chronologicky po pápeža Gregora I. a jeden neskorší list od Gregora II. Pravé materiály v tejto časti pochádzajú z Hispany, Quesnelliany a Dionysio-Hadriany.
Ďalšie franské falzifikáty
Medzi ďalšie diela zrejme z tej stej dielne patria zbierky: Hispana Gallica Augustodunensis, Capitula Angilramni (aj Kapituly resp. Kapitoly Angilramnove), Kapitulárie diakona Benedikta, Collectio Danieliana, Spicilegium Solesmense a ďalšie.
Vplyv na kánonické právo
Hoci už v prvých storočiach po vzniku zbierky došlo k veľkému rozšíreniu jej rukopisov, jej úspech nebol rozsiahly. Krátky čas ju na presadenie svojich záujmov používali pápeži. Už v roku 864 zbierku do Ríma priniesol Rothad zo Soissons a vtedajší pápež Mikuláš I. ňou bol minimálne sčasti ovplyvnený. Nasledovní pápeži 9. a 10. storočia ju však nepoužívali. Situácia sa zmenila v 11. storočí v súvislosti s reformami v západnej Cirkvi a sporom o investitúru. Reformátori v snahe posilniť moc pápežstva vo svojich zbierkach neraz čerpali z dekretálií, čím sa stali všeobecne používané. Zvrat nastal v polovici 12. storočia, keď taliansky kánonista Gracián vytvoril novú zbierku Graciánov dekrét, ktorá nahradila všetky predošlé. Ani on sa však nevyhol minimálne nepriamemu použitiu niektorých myšlienok z dekretálií. V nasledujúcom období ich význam však upadol. Premietli sa však do niektorých ustanovení kánonického procesného práva.
Pravdivosť dekretálií nebola spočiatku kánonistami spochybňovaná. Príčinou bola jej rozsiahlosť a charakter vysoko odbornej práce. Prvé pochybnosti o niektorých častiach diela sa objavili v 12. storočí, keď ich pravdivosť spochybňovali Peter Comestor či Štefan z Tournay. V 14. storočí dekretálie spochybnil sčasti významný legalista Marsilius z Padovy a následne úplne odmietol Ján Viklef. Autorita dekretálií však vo všeobecnosti naďalej zostávala zachovaná. Zvrat nastal v 15. storočí, keď proti zbierke vystúpili kardináli Mikuláš Kuzánsky a Ján z Torquemady. Nové kritické štúdie textov nastali po vynájdení kníhtlače. Významnú úlohu v tomto smere zohrali tzv. magdeburskí centuriátori, Erazmus Rotterdamský i reformácia. Definitívne jej pravosť bez pochybností dokázal v diele Pseudo-Isidorus et Turrianus vapulantes kalvín Dávid Blondel. Rímska kúria sa zbierky vzdala za pontifikátu Pia V.
Falošnosť zbierky dokázali najmä početné anachronizmy a jazyk zbierky (franská latinčina).
Encyclopedia Britannica vplyv dekretálií hodnotí nasledovne: ''„Nie je pravda, že falošné dekretálie spôsobili revolúciu v kánonickom práve, falšovatelia avšak mali skutočne značný vplyv. Zdá sa, že pomohli eliminovať chórepiskopov... obmedzili moc arcibiskupov, oživili nečinné privilégiá duchovenstva a oživili právo na odvolanie sa miestnych biskupov pápežovi''.“
Maizicourt
Maizicourt je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Somme, v regióne Pikardia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Pri sade
Nachádzala sa na mieste súčasného nákupného centra Aupark.
Bola tu radová domová zástavba s kinom Partizán. Ulica zanikla v súvislosti s novou sídliskovou zástavbou Dvory.
Ngozi Okonjová-Iwealová
Ngozi Okonjová-Iwealová, PhD (neprechýlene: Ngozi Okonjo-Iweala; * 13. júl 1954 Ogwashi-Uku, Nigéria) je nigérijská ekonómka a expertka na medzinárodný rozvoj. Je členkou predstavenstiev spoločností Standard Chartered, Twitter, Global Alliance for Vaccines and Immunization (GAVI) a African Risk Capacity (ARC). 15. februára 2021 bola vymenovaná do funkcie generálnej riaditeľky Svetovej obchodnej organizácie. Jej funkčné obdobie začalo 1. marca 2021. Stala sa tak prvou ženou a prvým Afričanom v tejto funkcii. Vo funkcii sa chce zaoberať predovšetkým bojom s biedou a chudobou.
Životopis
V roku 1976 absolvovala „magna cum laude“ Harvard University s A.B. z ekonómie. V roku 1981 získala doktorát z regionálnej ekonómie a rozvoja od Massachusetts Institute of Technology.
V rokoch 2003 až 2006 a 2011 až 2015 bola ministerkou financií Nogérie a na krátko aj ministerka zahraničných vecí. Bola prvou ženou v oboch pozíciách. 25 rokov pracovala v Svetovej banke. V roku 2012 bola prvou kandidátkou ženou a Afričankou na post prezidenta skupiny Svetovej banky.
Jej manželom je neurochirurg Dr. Ikemba Iweala.
Labušen
Labušen je vrch v Kremnických vrchoch. Leží juhozápadne od Zlatej studne, približne východne od Kremnice.
Poloha
Nachádza sa v strednej časti Kremnických vrchov, v geomorfologickom podcelku Flochovský chrbát. Labušen leží v Banskobystrickom kraji, na území okresu Žiar nad Hronom a v katastrálnom území mesta Kremnica. Je súčasťou bočného hrebeňa, ktorý vybieha juhozápadným smerom z Velestúra na Horný chlm.
Opis
Labušen sa nachádza mimo hlavného hrebeňa (ten vedie susedným Velestúrom), približne južne od chaty Hostinec. Východnými svahmi do severne situovaného sedla a na rázcestie pri chate vedie značený chodník z Ihráča. Susednými vrchmi sú na severe Smrečník a Velestúr, na juhovýchode Laurín , juhozápade Horný chlm  a západným smerom leží Kremnický štít. Západné svahy odvodňujú prítoky Ihráčskeho potoka, voda z východnej časti hrebeňa smeruje do tej istej rieky Vápenným potokom. Najbližšími sídlami sú asi západne situovaná Kremnica a obec Nevoľné.
Výhľady
Lesný porast Labušňa neumožňuje súvislejšie výhľady a tak z malých častí bez vegetácie je len obmedzený výhľad na okolité vrchy pohoria. Pri priaznivých podmienkach je na horizonte možné vidieť Poľanu, Javorie, Štiavnické vrchy, Pohronský Inovec, Vtáčnik, Strážovské vrchy i južnú časť Lúčanskej Fatry.
Prístup
Vrchol Labušňa je prístupný neznačeným chodníkom po hrebeni, odbočením z chodníka ku chate Hostinec.
Salles-de-Belvès
Salles-de-Belvès je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Dordogne, v regióne Akvitánsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Palo (priezvisko)
Palo je slovenské a fínske priezvisko. Slovenská podoba je odvodená od mena Pavol. Na Slovensku je najviac rozšírené v Topoľčanoch, Komjaticiach (okres Nové Zámky) a Partizánskom.
Známi nositelia
Pozri v článku Palo a Palová
Club de Gimnasia y Esgrima La Plata
Club de Gimnasia y Esgrima La Plata, skrátene Gimnasia y Esgrima, alebo iba GELP, je argentínsky športový klub so sídlom v meste La Plata. Klub Gimnasia y Esgrima vyhral jeden titul v argentínskej najvyššej súťaži Primera División. Domáce zápasy hráva klub na štadióne Estadio Juan Carmelo Zerillo. V súčasnosti hráva najvyššiu argentínsku futbalovú súťaž Primera División.
História
thumb|Tím z roku 1915 vybojoval postup do prvej ligy. Klub bol založený dňa 3. júna 1887 pod názvom Club de Gimnasia y Esgrima. Ako vyplýva z názvu, klub sa zameriaval predovšetkým na šerm (v španielčine znamená slovo "Esgrima" šerm). Futbal bol pridaný až na začiatku 20. storočia. V tej dobe sa klub prihlásil do tretej najvyššej futbalovej súťaže. V roku 1905 sa predstavitelia klubu rozhodli, že už nebudú rozvíjať futbalové aktivity a zamerajú sa na sociálnu oblasť. Z tohto dôvodu sa veľké množstvo členov klubu rozhodlo, že založia vlastný športový klub, ktorý po svojom vzniku dostal meno Club Estudiantes de La Plata. V roku 1912 sa skupina futbalistov klubu Estudiantes dostala do konfliktu s predstaviteľmi tohto klubu. Títo následne vytvorili nový klub, ktorý nazvali Club Independencia. Tento klub sa v roku 1914 spojil s tímom Gimnasia y Esgrima, čím sa obnovil futbalový oddiel v klube. S opätovným praktizovaním futbalu sa však opäť začalo už o dva roky skôr. V roku 1915 sa podarilo futbalovému oddielu dostať do druhej najvyššej futbalovej súťaže División Intermedia, ktorú v tomto roku aj vyhral. V rovnakom roku klub vyhral aj národný pohár pod názvom Copa Bullrich.
Vstup do najvyššej súťaže a zisk titulu
thumb|left|Majstrovský tím z roku 1929. V najvyššej súťaži sa klub predstavil v sezóne 1916, pričom hneď obsadil výborné štvrté miesto. V roku 1916 sa klub prvýkrát v jednej súťaži stretol aj so svojim najväčší rivalom tímom Estudiantes. Gimnasia y Esgrima zvíťazil 1:0. Zvyšok tejto dekády strávil klub hlavne v strede ligovej tabuľky. Postupne sa však tímu začalo viac dariť, v roku 1924 otvoril klub svoj nový štadión, kde zaznamenal rekordnú sériu 15 mesiacov bez prehry. V sezóne 1924 skončil vo svojej lige na druhom mieste. Najvyššia súťaž však bola v tej dobe rozdelená na dve súbežne hrané konkurenčné súťaže. V roku 1927 sa liga opäť zjednotila. V tej dobe sa klub umiestňoval v strede tabuľky. V ročníku 1929 sa súťaž rozdelila na dve skupiny, pričom víťazi oboch skupín hrali na konci sezóny finálový zápas o titul. Skupinu A vyhral práve Gimnasia y Esgrima a tak sa v následnom finálovom zápase stretol s tímom Boca Juniors. Vo finále zvíťazil Gimnasia y Esgrima 2:1 a získal tak svoj prvý majstrovský titul. V roku 1931 sa futbal v Argentíne profesionalizoval, čo malo za následok opätovné rozdelenie súťaže na dve súbežne hrané konkurenčné ligy. Gimnasia y Esgrima sa pridal k profesionálnej lige. V tomto období odcestoval klub na turné po Európe a Brazílii. Gimnasia y Esgrima bol vôbec prvý klub, ktorý sa nenachádzal v oblasti hlavného mesta Buenos Aires, na turné mimo krajinu. V Európe sa okrem iných krajín klub predstavil dokonca aj v Československu, kde porazil Spartu Praha. Na začiatku turné zvíťazil nad slávnymi klubmi Real Madrid a FC Barcelona. V roku 1935 sa liga opätovne zjednotila, pričom v nej zostali iba profesionálne kluby vrátane Gimnasia y Esgrima. Zvyšok 30. rokov strávil klub zväčša v hornej polovici najvyššej súťaže.
Ústup z pozícií
thumb|Tím v roku 1962 obsadil tretie miesto. 40. roky 20. storočia nezačal klub dobre. Už v sezóne 1941 skončil v spodnej časti tabuľky. Rovnaké umiestnenie nasledovalo aj v ďalšej sezóne. V roku 1943 sa klubu vôbec nedarilo a v prvej lige skončil úplne posledný. Zostúpil tak do druhej najvyššej súťaže. V druhej lige hral klub výborne, keď skončil bez problémov na prvom mieste a vrátil sa po jednej sezóne späť do prvej ligy. V prvej lige strávil Gimnasia y Esgrima iba jednu sezónu, keďže v ročníku 1945 skončil znova posledný a zostúpil. Tento raz bol klub v druhej lige dve sezóny, kedy druhú vyhral a postúpil do najvyššej súťaže. V tejto sezóne hral za klub aj reprezentant Antonio Sastre. Klub sa tak predstavil v ročníku 1948 prvej ligy, no opäť skončil úplne posledný. Nezostúpil iba z dôvodu, že sa v tejto sezóne nezostupovalo. V nasledujúcich rokoch sa klub zlepšil a 40. roky ukončil v strede ligovej tabuľky. 50. roky začal klub začal klub zle, keď obsadil posledné miesto. Nasledujúci ročník druhej ligy však znova vyhral a vrátil sa späť do najvyššej súťaže. Tu sa mu tento raz už darilo viac, keď obsadil v ročníku 1953 výborné šieste miesto. Zvyšok 50. rokov končil tím Gimnasia y Esgrima v spodnej polovici tabuľky. V sezóne 1962 trénoval klub úspešný uruguajský tréner Enrique Fernández Viola. Pod jeho vedením hral klub oveľa lepšie, vďaka tomu skončil na konci sezóny na treťom mieste. V 60. rokoch sa klub trvalejšie usadil v prvej lige, podarilo sa mu úspešne prekonať aj zložitejšie obdobie, keď sa liga reformovala na nový formát Metropolitano a Nacional. V ročníku 1970 sa klub dostal až semifinále časti Nacional. Tento tím dostal od fanúšikov prezývku "La Barredora" a je do súčasnosti vnímaný ako jeden z najlepších, ktorý kedy klub mal. 70. roky hral klub lepšie, no stále sa umiestňoval iba v strede tabuľky. Až v sezóne 1979 prišlo výrazné zhoršenie, keď klub vyhral iba tri zápasy a na konci sezóny sa umiestnil na zostupových miestach v tabuľke zostupu. V druhej lige sa však klubu veľmi nedarilo a hral v nej od roku 1980 do roku 1984. Tento raz sa klub v prvej lige usadil na dlhší čas. Znova však končil v strede tabuľky. V ročníku 1987/88 hral klub znova lepšie a umiestnil na výbornom piatom mieste, v sezóne 1989/90 bol Gimnasia y Esgrima na siedmom mieste.
Posledné roky
thumb|Hráči tímu sa tešia z postupu do prvej ligy (2012/13). Od sezóny 1990/91 sa začal hrať nový formát ligy Apertura a Clausura. Gimnasia y Esgrima skončil v oboch častiach sezóny v strede tabuľky. V nasledujúcej sezóne obsadil klub v časti Apertura piate miesto. Výborne hral tím aj v sezóne 1994/95, keď v časti Clausura skončil dokonca druhý, rovnaké umiestnenie zopakoval aj v nasledujúcej sezóne. V ročníku 1997/98 bol v časti Clausura tretí. V sezóne 1998/99 obsadil druhé miesto v časti Apertura. V 90. rokoch sa klub umiestňoval zväčša v hornej časti tabuľky. Pomerne dobre začal klub Gimnasia y Esgrima aj sezónu 2000/01, keď v časti Apertura skončil na treťom mieste. V dobrých výkonoch klub pokračoval aj v ďalšej sezóne, keď v časti Cuasura obsadil druhé miesto. V nasledujúcich rokoch obsadzoval tím znova miesta v spodnej časti tabuľky. V ročníku 2005/06, v časti Apertura, obsadil klub znova druhé miesto. Okrem tohto umiestnenia sa ale klub umiestňoval na nižších miestach, čo sa odrazilo v zlom tabuľkovom postavení v sezóne 2007/08, kedy musel Gimnasia y Esgrima hrať baráž o udržanie sa v najvyššej súťaži. V tejto bol úspešný a tak hral ligu aj v ďalšej sezóne. V ročníku 2008/09 bol klub znova v spodnej časti tabuľky, čo znamenalo posledné miesto v zostupovej tabuľke. V druhej lige strávil klub štyri sezóny, keď v ročníku 2012/13 skončil druhý a postúpil priamo do najvyššej súťaže. Tu sa mu znova darilo, keď sa umiestnil v hornej časti tabuľky. V sezóne 2016 sa tímu podarilo kvalifikovať do kontinentálneho pohára Copa Sudamericana. V sezóne 2016/17 hralo najvyššiu súťaž až 30 tímov a Gimnasia y Esgrima obsadil trináste miesto.
Farby a znak klubu
V roku 1903 používal klub pruhované belaso-biele dresy. Tieto sa v roku 1905 zmenili na čierno-biele pruhy. Od roku 1910 používa klub svoje tradičné biele dresy s tmavomodrým vodorovným pásom v strede.
Klub začal používať v roku 1900 znak pripomínajúci tradičné európske šľachtické erby. Znak bielej farby tvorili písmená z názvu klubu. Nad znakom bola helma rytiera. Okolo znaku bol na stuhe napísaný názov klubu a za ním dva meče. Klub používa podobný znak aj v súčasnosti, je však čiastočne modifikovaný.
Štadión
thumb|Fanúšikovia klubu počas zápasu. Do roku 1905 hrával klub svoje zápasy na ihrisku, ktoré sa nachádzalo medzi 1. Avenue a 47. ulicou v meste La Plata. V roku 1912 začal klub hrávať na mieste Plaza de Juegos Atléticos de los Bomberos. Od roku 1916 hral klub na mieste Meridiano V. V roku 1924 otvoril klub Gimnasia y Esgrima svoj súčasný štadión s názvom Estadio Juan Carmelo Zerillo. Tento opustil iba rokoch 2005 – 2008, keď hral na štadióne Estadio Ciudad de La Plata. V tomto období podstupoval pôvodný štadión klubu prestavbu, nakoľko nespĺňal bezpečnostné štandardy. V roku 2008 boli rekonštrukčné práce hotové a tak sa klub vrátil na štadión Estadio Juan Carmelo Zerillo.
Rivalita a fanúšikovia
Tradičným rivalom tímu je klub Estudiantes de La Plata, s ktorým má spoločnú minulosť. Tímy spolu hrávajú derby Clásico platense, v ktorom je však úspešnejší Estudiantes, ktorý vyhral viac vzájomných stretnutí.
Fanúšikovia klubu sa radia k robotníckej triede, naopak fanúšikovia konkurenčného Estudiantes patria k strednej triede. Fanúšikovia Gimnasia y Esgrima pochádzajú zväčšia z oblasti okolo mesta La Plata.
LP (speváčka)
thumb|LP na	Zelt-Musik-Festivale 2018 vo [[Freiburgu v Nemecku]] LP, vlastným menom Laura Pergolizziová (angl. Laura Pergolizzi; * 18. marec 1981, Long Island, New York, USA), je americká speváčka s talianskymi koreňmi. Vyrastala na Long Islande a po dokončení štúdia na strednej škole sa v roku 1996 presťahovala do New Yorku. V roku 2010 sa usadila v Los Angeles. Preslávila sa skladaním skladieb pre Cher, Christinu Aguileru, Ritu Oru, Rihannu a Backstreet Boys. Následne začala spievať samostatne a je veľmi úspešnou. Keby nemala na svojej hrudi vytetovanú loď, tak by vzhľadom aj štýlom pripomínala speváka Boba Dylana. Svoj prvý album s názvom Heart-Shaped Scar vydala v roku 2001 (vo vydavateľstve Koch Records). Neskôr vydala ďalšie albumy. V niektorých skladbách spieva o svojej bývalej partnerke Tamzin Brownovej. V súčasnosti je jej partnerkou Lauren Ruth Wardová, ktorá je taktiež speváčkou a majú spolu psa, ktorý sa volá Orson Johny Valentine. V júli 2017 speváčka vystúpila na festivale Colours of Ostrava a webová stránka iReport ohodnotila jej vystúpenie veľmi kladne.
Začiatky
Narodila sa na Long Islande. Má korene z Talianska, jej predkovia pochádzajú z Neapolu a Palerma. Po absolvovaní strednej školy Walta Whitmana v roku 1996 sa presťahovala do New Yorku z Huntington Station v štáte New York a počas tohto obdobia prijala meno „LP“. David Lowery zo skupiny Cracker videl LP vystupovať a uviedol ju v skladbe „Cinderella“, v skrytej skladbe albumu skupiny Cracker z roku 1998 s názvom Gentleman's Blues. Lowery neskôr produkoval debutový album LP s názvom Heart-Shaped Scar, ktorý vyšiel v roku 2001 vo vydavateľstve Koch Records.
Druhý album LP, Suburban Sprawl & Alcohol, vyšiel v júni 2004 vo vydavateľstve Lightswitch Records. Na albume spolupracovala so skladateľkou a hudobnou producentkou Lindou Perryovou. Album však, napriek rozsiahlemu turné, ktoré podporovalo jeho vydanie a pozitívnym recenziám od hudobných kritikov, nezískal široké uznanie.
2006 - 2010
V roku 2006 sa LP objavila na hudobnej konferencii South by Southwest a údajne vyvolala vojnovú ponuku medzi hlavnými hudobnými vydavateľstvami a nakoniec bola zaregistrovaná L. A. Reidom s jeho vydavateľstvom Island Def Jam Music Group, ktoré je súčasťou Universal Music Group. Kvôli umeleckým rozdielom však LP odstúpila zo zmluvy. V roku 2007 podpísala zmluvu so spoločnosťou SoBe Entertainment, nezávislým hudobným vydavateľstvom, s albumovými skladbami, ktoré napísala pri hlavnom vydavateľstve. „Love Will Keep You Up All Night“, jedna zo skladieb, ktorú napísala na festivale Def Jam Music Group s Billy Mannem, vyšla koncom roka 2007 na albume skupiny Backstreet Boys, Unbreakable. LP napísala a uviedla skladbu „Wasted“ z albumu Suburban Sprawl & Alcohol, ktorá bola tematickou skladbou pre televíznu reláciu South of Nowhere na stanici The N, v súčasnosti známej ako TeenNick. V polovici roka 2010 uviedla relácia televíznej stanice MTV s názvom The Hills skladbu LP s názvom „Damage Is Done“ a vyšla tiež na iTunes.
Počas roka 2009 začala LP písať skladby pre ďalších umelcov, vrátane niekoľkých skladieb, ktoré skončili na albume Heidi Montagovej s názvom Superficial (Warner Music). LP napísala jeden singel „More Is More“, rovnako ako skladby „Twisted“, „Hey Boy“ a „Love It or Leave It“. Skladba LP, ktorú napísala s Alexandrom Kronlundom, „Standing Where You Left Me“, bola vydaná na debutovom britskom albume Pieces (Roxy / EMI / Universal) od Erika Hassla.
2013 – súčasnosť
V máji roku 2012 bola LP uvedená v časopise Vogue ako „umelec týždňa“. V nasledujúcich dvoch rokoch dokončila nahrávanie svojho albumu, ktorý obsahoval spoluprácu s Billym Steinbergom, Isabellou "Machine" Summersovou, Joshom Alexanderom, Claudom Kellym, Justynom Pilbrowom, Carlom Rydenom a Robom Kleinerom. Producentom albumu bol Rob Cavallo. Dňa 1. apríla 2014 bolo oznámené, že tretí štúdiový album LP bude niesť názov Forever for Now a že vyjde 2. júna 2014. Hlavným singlom albumu je „Night Like This“. V septembri 2015 vyšla skladba „Muddy Waters“ ako prvý singel zo štvrtého albumu speváčky LP s názvom Lost On You. V roku 2018 vydala najnovší album s názvom Heart to Mouth. V júni 2018 speváčka na svojej facebookovej stránke oznámila, že pracuje na novom albume. O deň neskôr vyšla prvá skladba „Girls Go Wild“.
Ulica Trate mládeže
Ulica Trate mládeže (do roku 1950 Masarykova ulica) bola ulica v Petržalke v rokoch 1950-1975.
Nachádzala sa neďaleko dnešného nákupného centra Aupark.
Bola tu radová domová zástavba. Ulica zanikla v súvislostu s novou sídliskovou zástavbou Dvory.
Malpart
Malpart je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Somme, v regióne Pikardia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Milan Žuffa
Milan Žuffa (* 15. máj 1887, Liptovský Svätý Mikuláš - † 7. december, 1942 Bratislava ) bol slovenský a československý chemický inžinier, podnikateľ a politik; medzivojnový poslanec Revolučného národného zhromaždenia.