Donatizmus
Pád herézy
Donatistická kontroverzia pretrvala až do 5. storočia a zapojil sa do nej aj kresťanský učenec Augustín z Hippa, ktorý v Severnej Afrike žil. Po svojej konverzii na kresťanstvo začal Augustín proti donatistom vystupovať a bez väčšieho úspechu proti nim napísal i niekoľko diel. Spôsobené to bolo i tým, že donatisti odmietali akýkoľvek dialóg s katolíkmi. Katolíci sa s donatistami snažili viesť i diskusie, donatisti však akúkoľvek rozpravu odmietali a naopak, stupňovali svoj odpor voči katolíkom a teror spôsobovaný circumcellionmi. V roku 405 sa v Kartágu uskutočnila katolícka synoda, ktorá sa so žiadosťou o pomoc obrátila na cisára Honoria. Honorius žiadosti vyhovel a prostredníctvom ministra Stilikóna vydal tzv. Edikt zjednotenia (Edictum de unitate, lex unitate, či lex unitatis), ktorým povolil perzekúcie proti donatistom. Edikt donatistickú schizmu zrovnoprávnil s herézou. Zakázal darovanie a dedenie v prospech donatistov, či opakované udelovanie krstu. Donatistické baziliky mali prejsť do vlastníctva katolíkov. Laikom hrozili pokuty, vyhlasoval sa exil pre donatistických klerikov zotrvávajúcich v schizme. Po poprave Stilikóna, ktorý bol označovaný ako hlavný hýbateľ predchádzajúcich udalostí však donatisti na čas pookreli a katolíci znovu požiadali cisára o zásah. Rím na žiadosti na prelome rokov 408/409 reagoval sprísnením zákonov, avšak ešte v roku 409 bola znovu vyhlásená tolerancia k donatistom. Pravdepodobne šlo ale len o oraculum, ústne rozhodnutie z iniciatívy prokonzula, pretože sa nenachádzalo v neskorších cisárskych zbierkach (napr. v Theodoziánskom kódexe). Proti tolerančnej politike sa zásadne postavil katolícky kresťanský prúd, ktorý cisárovi poslal petíciu. 14. októbra 410 vydal v Ravenne cisár Honorius dokument, ktorým zveril Flaviovi Marcellinovi špeciálnu jurisdikčnú moc nad sporom katolíkov a donatistov. 19. januára 411 bola na jún 411 do Kartága zvolaná konferencia (collatio) znepriatelených cirkví. Boli pozastavené represie proti donatistom a obnovený stav spred roku 405. Diskusie sa mali rovnocenne zúčastniť obe strany, vylúčení boli len maximianisti (ostatné donatistické vetvy boli potlačené). Obe strany mali v dišpute 4 zapisovateľov a 7 dišputantov, ktorí mohli vystúpiť a ktorí mali 7 pomocníkov. Hlavné slovo za 286 katolíckych biskupov mal Augustín z Hippa, 279 donatistických biskupov zase reprezentoval predovšetkým Petilián z Cirty. Trojdňová diskusia avšak strany k zmieru nepriviedla a víťaza musel ako kognitor určiť cisársky komisár Marcellinus. Spor bol rozhodnutý v neprospech donatistov. Keďže porazená strana nepristúpila k zmieru, musela prijať represie. Donatisti boli prinútení vrátiť kostoly a bolo im zakázané sa zhromažďovať. Rozpustené museli byť aj bandy circumcellionov. Donatisti, ktorí sa odmietli herézy zrieknuť boli následne v roku 412 potrestaní pokutami, či exilom a roku 414 zbavení všetkých civilných práv. V v roku 415 im bolo pod trestom smrti zakázané sa zúčastňovať bohoslužieb. Situácia sa však neupokojila a donatisti i naďalej protestovali. Extrémistické krídlo sa dopustilo viacerých zločinov a zavraždený bol aj Marcellinus, ktorý predsedal dišpute. Veľkou ranou pre celú africkú cirkev a zvlásť donatistov bol vizigótsky vpád do Afriky a príchod arianizmu. Zvyšky donatistov následne v krajine v menšine prežívali až do 7. storočia, keď bolo africké kresťanstvo potlačené prichádzajúcim islamom.