cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Blahoslav Emanuel Nováček
V rokoch 19441947 bol hudobný referent gramofónovej firmy ESTA. Spolupracoval s Novým divadlom Oldřicha Nového.
Marie Poledňáková
Marie Poledňáková, rodným menom Marie Jandová (* 7. september 1941, Strakonice – † 8. november 2022 ) bola česká scenáristka a režisérka.
Životopis
Od roku 1961 až do roku 1983 pracovala v Československej televízii, najskôr 10 rokov vo funkcii asistentky réžie, neskôr už ako scenáristka a režisérka. Od roku 1983 pracovala 6 rokov ako režisérka Filmového štúdia Barrandov. V roku 1990 bola spoluzakladateľkou spoločnosti FTV Premiera, ktorá získala prvú licenciu pre súkromné televízne vysielanie v Česku (dnes TV Prima). Po predaji svojho podielu v roku 1994 podnikala v nakladateľstve a vydavateľstve Premiéra Studio.
Jej manželom bol Ivan Poledňák, český muzikológ, s ktorým mali syna Petra Poledňáka.
Pľúcnatce
Systematika
podtrieda pľúcnatce (Pulmonata):
Kyselina vínna
Kyselina vínna je biela kryštalická organická kyselina. Nachádza sa v mnohých rastlinách (napríklad v citrusoch) a je jednou z najdôležitejších kyselín nachádzajúcich sa vo víne. Pridáva sa do jedál na dodanie kyslej chuti a používa sa tiež ako antioxidant. Jej soli sa nazývajú vínany alebo tartaráty. Systémový názov kyseliny vínnej je kyselina 2,3-dihydroxybutándiová.
Kyselina vínna bola po prvýkrát izolovaná z vínanu draselného (kálium-tartarátu). Jej chiralita bola objavená v roku 1832 Jeanom Baptistom Biotom, ktorý spozoroval jej schopnosť otáčať rovinu polarizovaného svetla. Louis Pasteur pokračoval v týchto výskumoch a keď v roku 1847 skúmal tvary kryštálov kyseliny vínnej, zistil, že sú asymetrické. Pasteur bol prvý, kto vyrobil čistú vzorku ľavotočivej kyseliny vínnej (kyseliny D -(-)-vínnej).
Stereochémia
Bežne sa vyskytujúca kyselina vínna je chirálna, t. j. jej molekuly sú navzájom nestotožniteľné s ich zrkadlovými obrazmi. Je dôležitou surovinou v organickej chémii, z ktorej sa syntetizujú ďalšie chirálne zlúčeniny. Prirodzene vyskytujúca sa forma kyseliny vínnej je kyselina L -(+)-vínna (pravotočivá kyselina vínna). Jej zrkadlový obraz (enantiomér) - kyselina D -(−)-vínna (ľavotočivá kyselina vínna) a achirálna forma - kyselina mezovínna sú pripravované umelo. Je potrebné si uvedomiť, že pomenovanie izomérov kyseliny vínnej ako pravotočivý a ľavotočivý nesúvisí s ich D alebo L konfiguráciou (tá je odvodená od referenčných zlúčenín D - resp. L -glyceraldehyd), ale so smerom otáčania roviny polarizovaného svetla, kde (+) = pravotočivý a (−) = ľavotočivý stereoizomér. Kyselina L -(+)-vínna a kyselina D -(−)-vínna sú si navzájom enantiomérmi a kyselina mezovínna je diastereomérom (diastereoizomérom) voči im obom.
Vzácne sa vyskytujúca opticky neaktívna forma kyseliny vínnej, kyselina DL -vínna, je ekvimolárnou (1:1) zmesou ľavotočivého a pravotočivého izoméru. Odlišuje sa od kyseliny mezovínnej a triviálne sa nazýva kyselina hroznová (po latinsky acidum racemicum; racemus = hrozno). Slovo racemický neskôr zmenilo svoj význam a stalo sa všeobecným termínom pre zmes enantiomérov 1:1 - racemát.
Víno a kyselina vínna
Tí, ktorí pijú víno, môžu kyselinu vínnu najčastejšie spozorovať ako „vínne kryštáliky“ - malé kryštály vínanu draselného, ktoré sa niekedy samovoľne tvoria na korkovom materiáli. Tieto tartaráty (vínany) sú neškodné, aj keď ich niektorí ľudia mylne pokladajú za kúsky skla.
Epoxidová živica
Epoxidová živica alebo polyepoxid je živica, z chemického hľadiska polymér z trojčlenných cyklov dvomi atómami uhlíka a jedným atómom kyslíka. Vyrába sa polykondenzáciou viacsýtnych fenolov s epoxidovou skupinou. Používa sa vďaka svojej dobrej priľnavosti a tvrdosti na výrobu lepidiel a epoxidových lakov. náhľad|Striekačka s dvojzložkovým epoxidovým lepidlom
Chémia
Proces polymerizácie je možné ovládať pomocou teploty, výberom živice, zlúčenín tužidla a pomerom uvedených zlúčenín, proces môže trvať minúty až hodiny.
Aplikácia
Patenty na epoxidové materiály sú rozsiahle a zahŕňajú náterové hmoty, lepidlá a kompozitné materiály, ako sú napríklad tie ktoré využívajú výstuhy z uhlíkových a sklených vlákien (polyester, vinyl a ďalšie termosetické živice sa tiež používajú na sklolaminát). Všeobecne platí, že epoxidy sú známe pre svoju vynikajúcu priľnavosť, chemickú a tepelnú odolnosť, majú vynikajúce mechanické vlastnosti a sú veľmi dobrými elektrickými izolantami. Mnoho vlastností epoxidov môže byť upravených. Existujú varianty, ktoré ponúkajú vysokú tepelnú izoláciu, alebo tepelnú vodivosť v kombinácii s vysokým elektrickým odporom pre aplikácie v elektronike.
Farby a nátery
Pre kovové povrchy s vysokou záťažou boli vyvinuté dvojvrstvové epoxidové nátery, ktoré sú menej energeticky náročné ako vypaľovanie práškovými farbivami. Zmesi sa miešajú v pomere 4 ku 1, sú rýchloschnúce a poskytujú odolný ochranný náter s vynikajúcou tvrdosťou. Ich stabilita a umývateľnosť sa s výhodou využíva v kovospracujúcom priemysle, kde znižuje problémy s horľavosťou a vystavením sa škodlivým výparom, ktoré sú bežné pri práci s nátermi na báze rozpúšťadiel. Používajú sa najmä v strojárskom a automobilovom priemysle, pretože majú vyššiu tepelnú odolnosť ako farby na latexovej a akrylátovej báze. Epoxidové farby majú nižšiu odolnosť voči UV žiareniu.
Polyesterové epoxidy sa používajú ako práškové farby pre umývačky, sušičky a inú „bielu techniku“. FBE (z angl. Fusion Bonded Epoxy Powder Coatings) sa široko používajú ako antikorózna ochrana oceľových rúr a tvaroviek používaných v ropnom a plynárenskom priemysle, prenosného vodovodného potrubia (oceľ), betonárskych prútov atď. Epoxidové nátery sa tiež používajú ako podkladová/základová farba zlepšujúca priľnavosť farieb určených na karosérie a trupy lodí, najmä na kovové povrchy, kde je dôležitá odolnosť proti korózii. Epoxidové nátery sa často aplikujú ako prevencia hrdzavenia na kovové nádoby a kontajnery, najmä ak sú určené na prepravu kyslých potravín, napríklad paradajok. Epoxidové živice sa používajú pre ľahkú manipuláciu na podlahové aplikácie (terasy, mozaiky a rôzne farebné dizajnérske podlahové kreácie).
Lepidlá
Epoxidové lepidlá sú hlavnou súčasťou triedy nazývanej „konštrukčné“ alebo „technické lepidlá“ (obsahujú polyuretán, akrylát, kyanoakrylát a ďalšie). Tieto vysoko účinné lepidla sa používajú pri konštrukcii lietadiel, automobilov, bicyklov, člnov, golfových palíc, lyží, snowboardov a ďalších aplikáciach, kde je požadovaná vysoká pevnosť spoja. Epoxidové lepidlá môžu byť vyvinuté pre takmer akékoľvek použitie. Môžu lepiť drevo, kov, sklo, kameň a niektoré plasty. Môžu byť flexibilné alebo tuhé, priehľadné alebo nepriehľadné, farebné, rýchlo alebo pomaly tuhnúce. Epoxidové lepidlá majú vyššiu chemickú a tepelnú odolnosť ako ostatné bežné lepidlá. Sila epoxidových lepidiel sa znižuje až pri teplotách nad 177 °C (350 °F).
Niektoré epoxidové živice tvrdnú po vystavení ultrafialovému svetlu. Tieto sú bežne používané v optike a optoelektronike.
Priemyselné nástroje a kompozity
Epoxidové systémy sa používajú v priemyselných aplikáciách pri výrobe foriem, základných („master“) modelov, laminátov, príslušenstva a ďalších priemyselných výrobných pomôcok. Tieto „plastové nástroje“ nahrádzajú kov, drevo a iné tradičné materiály a celkovo zlepšujú efektivitu; buď znižujú celkové náklady alebo skracujú čas pre mnoho priemyselných procesov. Epoxidy sa tiež používajú pri výrobe kompozitných dielov. Sú drahšie ako polyesterové alebo vinylové živice, ale obvykle produkujú silnejšie a teplotne odolnejšie kompozitné diely.
Elektrické systémy a elektronika
náhľad|Epoxidom zapuzdrený hybridný obvod na doske plošných spojov. náhľad|Vnútro vreckovej kalkulačky. Tmavý kus epoxidu v strede pokrýva čip procesora Epoxidové živice sú dôležité v elektronickom priemysle, a uplatňujú sa v motoroch, generátoroch, transformátoroch, rozvádzačoch, objímkach a izolátoroch. Epoxidové živice sú vynikajúce elektrické izolátory a chránia elektrické komponenty pred skratom, prachom a vlhkosťou. V elektronike sa primárne používajú v kombinovaných integrovaných obvodoch, tranzistoroch, hybridných obvodoch a plošných spojoch. Epoxidové živice sa používajú na spájanie medených fólií pri výrobe dosiek plošných spojov.
Flexibilné epoxidové živice sa používajú na zalievanie transformátorov a induktorov. Vytvrdený epoxid je elektrický izolátor a oveľa lepší vodič tepla ako vzduch.
Letecký priemysel
V leteckom priemysle sa epoxidové živice používajú ako základový materiál, ktorý je ďalej posilnený vláknami. Typické vlákna sú zo skla, uhlíka, kevlaru a bóru. Epoxidy sú tiež používané ako konštrukčné lepidlo. Drevo a iné ľahké materiály sú lepené epoxidovou živicou.
Biológia
Epoxidy rozpustné vo vode, ako napríklad Durcupan sa bežne používajú na zalievanie vzoriek pre elektrónový mikroskop; tie potom môžu byť rezané na tenké plátky mikrotómom a následne hodnotené.
Umenie
Epoxidové živice zmiešané s pigmentom sa používajú ako forma farby tak, že sa lejú jednotlivé farebné vrstvy na seba a vytvárajú tak konečný obraz.
Priemysel
V 2006 malo odvetvie výroby epoxidov v severnej Amerike obrat viac ako 5, celosvetovo až 15 miliárd USD. Rýchlo rastie najmä čínsky trh, ktorý tvorí už viac ako 30% celosvetového trhu. Tvorí ho približne 50 až 100 výrobcov základných alebo komoditných epoxidových živíc a tvrdidiel.
Títo výrobcovia obvykle nepredávajú epoxidové živice vo forme použiteľnej pre koncových užívateľov, takže tu existuje ďalšia skupina spracovateľov, ktorí nakupujú od hlavných producentov "surové" epoxidy a následne ich upravujú pre rôzne potreby koncových zákazníkov. Väčšinu predávaných epoxidových systémov vyrábajú práve tieto spoločnosti; tvoria pritom cca 60% hodnoty trhu s epoxidmi.
Existujú stovky spôsobov, ako spracovatelia epoxidy modifikujú: pridaním minerálnej výplne (mastenec, oxid kremičitý, oxid hlinitý, atď.), flexibilizátora, redukciou viskozity, pridaním farbív, zahusťovadiel, katalyzátorov, stimulátorov adhézie, atď. Výsledkom sú tisícky produktov s rôznymi vlastnosťami a zložením, ktoré pokrývajú príslušné trhové potreby.
Zdravotné riziká
Primárne riziko spojené s použitím epoxidovej živice je senzibilizácia na vytvrdzovadlo, ktorá môže po čase vyústiť do alergickej reakcie. Alergická reakcia sa niekedy objavuje až o niekoľko dní od vystavenia. Použitie epoxidov je hlavnou príčinou astmy u spracovateľov plastov. Bisfenol A, používaný v epoxidových živiciach, je známy endokrinný disruptor.
Alexander Gottlieb Baumgarten
Alexander Gottlieb Baumgarten (* 17. júl 1714, Berlín, Nemecko – † 27. máj 1762, Frankfurt nad Odrou) bol nemecký filozof, nadväzujúci na Ch. Wolffa a Leibniza.
Zaviedol termín „estetika“, ktorým označil teóriu o zmyslovom poznaní, postihujúcom a tvoriacom krásno a vyjadrujúcom sa v umeleckých obrazoch na rozdiel od logiky ako vedy o rozumovom poznaní. Baumgarten dopomohol k formovaniu estetiky ako samostatnej filozofickej disciplíny.
„Nemci jediní používajú dnes slovo estetika na označenie toho, čo iní nazývajú kritikou vkusu. Zakladá sa na klamnej nádeji vynikajúceho analytika Baumgartena, že krásne sa dá kriticky posudzovať podľa rozumových princípov a že z pravidiel tohto posudzovania sa dá urobiť veda. Toto úsilie je však márne, lebo hlavné zdroje týchto pravidiel alebo kritérií sú čisto empirické, čiže nikdy nemôžu slúžiť ako určité apriórne zákony, ktorými by sme sa mali riadiť, ak vyslovujeme úsudok o vkuse. Naopak, tento úsudok je ozajstnou skúškou správnosti spomenutých pravidiel. Preto by malo toto pomenovanie alebo zaniknúť, alebo by malo byť vyhradené pre náuku, ktorá je ozajstnou vedou (čím by sme sa zároveň priblížili reči i chápaniu antiky a jej slávnemu deleniu poznania na "αι δθητάχαι νοητά"), alebo by bolo potrebné podeliť sa oň so špekulatívnou filozofiou a estetiku chápať sčasti v transcendentálnom, sčasti v psychologickom zmysle.“
Horúca krv
Horúca krv je slovenský televízny seriál, ktorý vysielala TV Markíza od 21. augusta 2012 v utorok až štvrtok o 21:40 hod. Druhá séria sa vysielala od roku 2013 v utorok a štvrtok o 21:30 hod. Seriál sa kvôli nízkej sledovanosti skončil 2. sériou.
Dej
Tomáš Lipanský bol nespravodlivo odsúdený za vraždu, ktorú nespáchal. Jeho manželka sa od neho odvrátila. Jeho rodina mu nepomohla. Ukrýva totiž tajomstvo – skutočného vraha. Tomáš sa po návrate z väzenia musí vyrovnať s tým, že prišiel o všetko, na čom mu záležalo. O ženu, dieťa, česť a dobré vzťahy s vlastnou rodinou. V dedine je outsiderom s nálepkou „vrah“. Musí očistiť svoje meno, objaviť pravdu o vražde a hlavne znovu získať milovanú manželku a syna.
Katarína Knechtová
Katarína Knechtová (* 14. marec 1981, Prešov) je slovenská speváčka, klaviristka, gitaristka, skladateľka a textárka. Známa je z pôsobenia v prešovskej skupine Peha. Do roku 1997 pôsobila ako vokalistka v prešovskej skupine IMT Smile.
Život
Vyštudovala Gymnázium Jána Adama Raymana v Prešove, sedem rokov navštevovala klavírny odbor v Ľudovej škole umenia, na gitare sa naučila hrať sama a hrá aj na bicích. Spievala v súbore Prešovčatá. Po gymnáziu absolvovala jeden semester štúdia filozofie.
Kariéra
Začínala v hudobnej skupine IMT Smile s lídrom Ivanom Táslerom. Po odchode v roku 1997 vstúpila do skupiny Peha spolu s bubeníkom Martinom Migašom z IMT Smile. V skupine ďalej pôsobia hráč na klávesové nástroje Juraj Ondko, basgitarista Marek Belanský a gitarista Karol Sivák pôvodne zo skupiny 67-th Harlem.
V roku 1999 získala so skupinou Peha ocenenie „Objav roka“. V roku 2001 obdržala cenu Aurel v kategórii najlepšia speváčka. Za úspešné pôsobenie na slovenskej hudobnej scéne získala v roku 2005 opäť sošku Aurela v kategórii najlepšia speváčka. V roku 2007 vyhrala v ankete OTO cenu za najlepšiu speváčku roku 2006. Jej „dvorným textárom“ je Vlado Krausz.
V roku 2008 opúšťa skupinu Peha a rozbieha sólovú kariéru. Od roku 2008 vystupuje so svojou sprievodnou skupinou.
Tvorba
1. decembra 2008 jej vyšiel sólový debut Zodiak. Titulná pieseň „V svetle žiariacich hviezd“ bola nasadená v rádiách od 21. novembra 2008.
Pôvodné vydavateľstvo Škvrna Records, 1998 Sony Music Bonton, od roku 2005 Universal Music.
Jan Mládek
Jan Mládek (* 1. jún 1960, Jindřichův Hradec) je český ekonóm a politik, od januára 2014 minister priemyslu a obchodu Česka, v rokoch 2005 – 2006 minister poľnohospodárstva Česka, začiatkom 21. storočia poslanec Poslaneckej snemovne za ČSSD. Vo voľbách do poslaneckej snemovne v roku 2013 bol opäť zvolený.
Životopis
Vychodil základnú školu v Dráchove a Veselí nad Lužnicí. Gymnázium absolvoval v Soběslavi v rokoch 1975 – 1979. Následne v rokoch 1979 – 1983 študoval na VŠE v Prahe. V rokoch 1985 - 1990 pracoval v Prognostickom ústave ČSAV. V apríli 1990 získal titul kandidát vied. Okrem toho študoval dva roky (1987– 1989) Matematicko-fyzikálnu fakultu Karlovej univerzity.
V roku 1991 pôsobil ako asistent na katedre ekonomiky Fakulty sociálnych vied Karlovej univerzity. V rokoch 1991 – 1992 pracoval na poste poradcu a neskôr námestníka federálneho ministra hospodárstva a v období rokoch 1992 – 1995 ako externý poradca ministra priemyslu a obchodu. V rokoch 1992 – 1998 bol vedúcim českého tímu, Privatizačný projekt Stredoevropská univerzita (štúdium transformácie a privatizácie postkomunistických krajín strednej a východnej Európy). Medzitým v rokoch 1994 – 1998 a opäť v rokoch 2001 – 2002 pôsobil ako riaditeľ Českého inštitútu aplikovanej ekonómie. V období rokov 1998 – 1999 zastával funkciu námestníka podpredsedu vlády pre hospodársku politiku a od roku 1999 do mája 2001 bol prvým námestníkom ministra financií. V rokoch 1999 – 2001 bol viceguvernérom Medzinárodného menového fondu za Česko.
V roku 2001 požiadal Národní bezpečnostní úřad o previerku na stupeň "tajné", ten mu ale tento stupeň odmietol udeliť (získal len najnižší stupeň "vyhradené"). Podľa komentátora Aktuálně.cz, Martina Fendrycha, žiadal o bezpečnostnú previerku dokonca dvakrát, avšak neúspešne. Je považovaný za prorusky orientovaného českého politika, ktorý je stúpencom neustáleho posilovania česko-ruských obchodných vzťahov.
Vo voľbách v roku 2002 bol zvolený do poslaneckej snemovni za ČSSD (volebný obvod Juhočeský kraj). Bol členom snemovného rozpočtového výboru a v rokoch 2002 – 2004 aj výboru zahraničného. V snemovni zotrval do decembra 2005, keď rezignoval na mandát. Už v rokoch 2004 – 2005 pôsobil ako ekonomický poradca predsedu vlády a následne sa stal priamo členom vládneho kabinetu. V novembri 2005 bol totiž menovaný ministrom.
V januári 2014 sa stal kandidátom ČSSD na post ministra priemyslu a obchodu vo vláde Bohuslava Sobotku. Dňa 29. januára 2014 bol do tejto funkcie menovaný.
V ČSSD je aktívny ako predseda straníckej Národohospodárskej komisie. V rokoch 2008 – 2009 bol riaditeľom Masarykovej robotníckej akadémie. V októbri 2006 sa opäť stal riaditeľom Českého inštitútu aplikovanej ekonómie. Do začiatku roku 2014 bol predsedom FONTES RERUM, družstva pre ekonomickú, politickú a sociálnu štúdiu. Zastával post tieňového ministra financií ČSSD.
Je tretíkrát ženatý, má päť detí. Žije v obci Dráchov. Sám je hrdý na prezývku Velký Medvěd.
Chrám Krista Spasiteľa (Moskva)
thumb|Chrám Krista Spasiteľa na dobovom obrázku z roku [[1905]] thumb|Obnovená katedrála thumb|right|Interiér obnoveného chrámu Chrám Krista Spasiteľa je patriarchálny katedrálny chrám Ruskej pravoslávnej cirkvi. Nachádza sa v Moskve, na brehu rieky Moskvy. Je najväčším pravoslávnym chrámom na svete.
Projekt chrámu
Keď Napoleonove vojská opustili Moskvu, vtedajší cár Alexander I. podpísal 25. decembra 1812 manifest, v ktorom sa zaviazal vybudovať chrám na počesť Krista Spasiteľa „aby potvrdil našu vďaku Božej Prozreteľnosti za záchranu Ruska od nešťastia, ktoré sa nad ním vznášalo“ a ako pamätník obetí ruského ľudu.
Prvý dokončený projekt bol priamo podporovaný Alexandrom I. a bol predstavený v roku 1817. Išlo o okázalú neoklasickú budovu plnú slobodomurárskeho symbolizmu. So stavbou sa začalo na najvyššom kopci v Moskve – na Vrabčích horách (Воробьёвы горы), ale toto miesto sa ukázalo ako nevyhovujúce a práce boli prerušené.
Medzitým Alexander I. zomrel a na tróne ho vystriedal jeho brat Mikuláš. Ako silne veriacemu a patriotickému panovníkovi sa nepáčil neoklasicistický a slobodomurársky projekt jeho brata a tak poveril svojho obľúbeného architekta Konstantina Tona, aby vypracoval nový projekt. Ako inšpirácia mu mal slúžiť Chrám Božej Múdrosti v Konštantínopole. Tonov neo-byzantský projekt bol odsúhlasený v roku 1832, a nové miesto bolo vybrané samotným cárom neďaleko Kremľa v roku 1837. Základný kameň chrámu bol postavený o dva roky neskôr, v roku 1839.
Trvalo mnoho rokov kým bol chrám dokončený, prvýkrát sa spoza lešenia objavil až v roku 1860, a cena sa vyšplhala na 15 miliónov rubľov. Výzdoba interiéru freskami pokračovala ďalších dvadsať rokov. Chrám bol vysvätený v deň korunovácie nového cára Alexandra III. dňa 26. mája 1883.
Zbúranie chrámu a jeho obnova
thumb|Obnovený Chrám Krista Spasiteľa a rieka Moskva Po revolúcii v roku 1917 Sovieti vybrali miesto, na ktorom sa nachádza chrám za miesto, na ktorom vybudujú pamätník socializmu, známy aj ako Palác Sovietov. Modernistická budova mala byť najväčšou budovou na svete. Na jej vrchole mala byť obrovská, 100 metrov vysoká, socha Lenina. 5. decembra 1931 bol chrám vyhodený do vzduchu a ostali z neho iba ruiny a prach.
S koncom Sovietskeho zväzu sa začalo uvažovať o znovupostavení chrámu. V roku 1990 dostala Ruská pravoslávna cirkev povolenie na výstavbu nového Chrámu Krista Spasiteľa. Základný kameň položili ešte v ten rok. V roku 1992 sa začalo s peňažnou zbierkou a o dva roky neskôr sa začalo s budovaním základov. Chrám bol dokončený a vysvätený 19. augusta 2000. V chráme sa konala 1. februára 2009 intronizácia Kirilla I. patriarchu Moskvy a celej Rusi, nástupcu Alexeja II.
Nédon
Nédon je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Pas-de-Calais, v regióne Nord-Pas-de-Calais.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Boje o Šluknovský výbežok
Boje o Šluknovský výbežok bola séria ozbrojených zrážok medzi príslušníkmi Sudetonemeckého dobrovoľníckeho zboru (SdF) na strane jednej a oddielmi Stráže obrany štátu (SOŠ) a česko-slovenskej armády na strane druhej. K stretom došlo v období od 21. do 24. septembra 1938. Hoci sa čs. brannej moci podarilo znovu získať kontrolu nad Šluknovským výbežkom v oblasti Sudet, výsledkom bojov bola strata kontroly nad týmto územím zavinená vyhlásením mobilizácie.
Predohra
Ku stretom v oblasti dochádzalo už od začiatku leta 1938. Všetko sa ale vystupňovalo 12. septembra 1938 po Hitlerovom prejave v Norimbergu na zjazde NSDAP, v ktorom verejne deklaroval právo sudetských Nemcov na sebaurčenie a vôli Ríše im v riešení tejto otázky napomôcť. To viedlo v celom Sudetonemeckom pohraničí k eskalácii napätia, pri ktorom boli napádané objekty čs. štátnej moci, ale aj domovy Čechov, Židov a Protinacistický zmýšľajúcich Nemcov. V ďalších hodinách sa situácia ešte viac vyhrotila, keď sudetskí Nemci začali povstanie, ktoré malo vytvoriť zámienku pre nemecký vpád. Polícia, žandárstvo a družstvá SOŠ boli nadriadenými zložkami ministerstva vnútra vyzývané ku pokoja. Platil prísny zákaz používať strelné zbrane, a to aj v prípade priameho ozbrojeného napadnutia z obavy, že by niektorá zablúdená guľka mohla preletieť hranicu do Nemecka a mohla byť použitá ako casus belli pre útok proti Česko-Slovensku.
Dňa 14. septembra bola vyhlásená plná bojová pohotovosť jednotiek SOS, ten istý deň bol na veliteľa rumburskej posádky podniknutý neúspešný bombový útok. 15. septembra bolo v okresoch Šluknov, Rumburk a Varnsdorf síce vyhlásené stanné právo pre zločin vzbury, ale jeho naplnenie zostalo len formalitou. Do pohraničia následne dorazili asistenčné jednotky čs. armády, ktorých prítomnosť sudetonemecké povstanie ukončila. 16. septembra česko-slovenské úrady oficiálne rozpustili Sudetendeutsche Partei a na jej predstaviteľov vydali zatykač. 17. septembra svojím podpisom A. Hitler potvrdil vznik Sudetonemeckého dobrovoľníckeho zboru.
Potom, čo bolo 21. septembra oznámené v česko-slovenskom rozhlase prijatie podmienok Mníchovskej dohody česko-slovenskou vládou pod vedením Milana Hodžu, došlo v uliciach Prahy a následne ďalších miest k mäsovým prejavom odporu, ktoré prerástli do vyhlásenia generálneho štrajku. Výsledkom štrajku bol pád Hodžovej vlády a zriadenie vlády pod vedením gen. Syrového.
Zostava československých jednotiek
Hranice s Nemeckom boli strážené predovšetkým družstvami SOŠ, ktoré spadali pod tri rotné obvody:
Československá armáda mala umiestnenú posádku v Rumburku. V kritické dni bola ale posádka oslabená, v kasárňach sa nachádzala iba 9. rota a časť 12. guľometnej roty (bez guľometov). Ďalším problémom bolo vysoké percento Maďarov, ktorí v posádke slúžili pri ktorých existovali pochybnosti o lojalite k Česko-Slovensku.
Štvrtok 22. septembra
O 10 hodine dopoludnia pricestoval zo Žitavy do Varnsdorfu vlak obsadený príslušníkmi SdF pod vedením bývalého poslanca za SdP Franza Wernera. Tí sa zmocnili nádražia a zajali 6 prítomných vojakov rumburskej posádky a českých zamestnancov ČSD.
Vo Varnsdorfe došlo k postupnému obsadzovaniu colníc príslušníkmi SdF. Toto obsadenie prebiehalo bez boja najmä vďaka tomu, že okresný hajtmani (dr. Machek) či niektorí príslušníci SOŠ (veliteľ roty SOŠ npor. Josef Jansa) aktívne spolupracovali s henleinovcami a priamo vyzývali svojich podriadených ku kapitulácii bez boja a vydanie zbraní. Naproti tomu veliteľ práporu v Liberci vydal rozkaz nevzdávať sa (stále však platil rozkaz zakazujúci príslušníkom SOŠ používať zbrane). O pol druhej popoludní sa jednotka zložená z niekoľkých družstiev SOŠ z Varnsdorfu začala sťahovať. K bojom došlo v oblasti Dolného gruntu, kde bola jednotka napadnutá a bola nútená sa brániť streľbou. Už počas popoludnia táto jednotka prekonala prekážky na línii ľahkého opevnenia pri Novej Huti.
Príslušníci četníckej stanice v Dolní Poustevne sa na bojové stanovište začali sťahovať o 14.00 hodine po tom, čo im okresný hajtman Machek nariadil vzdať sa a vydať zbrane príslušníkom SdF (Machek už v tej dobe plne s SdF spolupracoval). V tej dobe sa už sťahovali aj príslušníci družstva č. 55 SOŠ na Bundeshöhe. Ústup cez príslušníkov SdF si ale museli vynútiť hrozbou použitia zbraní. Počas ďalšej cesty boli síce napadnutí, ale ich ústup kryl streľbou z guľometu príslušník SOŠ umiestnený na vrchole Bundeshöhe. Počas následného boja boli niektorí príslušníci SOŠ zajatí. Do bezpečia v Jedľovej sa zvyšky družstva č. 55 dostali až 24. septembra ráno. Tým bolo sťahovanie jednotiek SOŠ zo Šluknovského výbežku ukončené.
Kritickým dňom bolo 22. septembra aj pre príslušníkov rumburskej posádky. Posádka bola značne oslabená, a hoci disponovala troma tankmi, bola viazaná striktným zákazom používať zbrane a zákazom poskytovať pomoc napadaným colným úradom a stanovištiam SOŠ. Potom, čo sa počas dňa ocitol prakticky celý Rumburk v rukách SdF, bol dočasne zajatý aj zástupca veliteľa práporu, keď sa pokúsil vyšetriť napadnutie a zajatie vojenskej stráže na stanici. Pred 17. hodinou opustili príslušníci posádky i s rodinami četníkov a dôstojníkov kasárne a pod ochranou troch tankov opustili mesto. Jediné stretnutie ustupujúca kolóna prekonala v okolí Krásnej Lípy, kde bola napadnutá. Útok bol ale odrazený a o 22 hodine Rumburská posádka dosiahla línie opevnenia.
Piatok 23 septembra
Po stiahnutí všetkých jednotiek SOŠ na líniu ľahkého opevnenia bolo územie Šluknovského výbežku vrátane obývaných oblastí obsadené príslušníkmi SdF. Česko-slovenská moc tu prestala existovať. O 3.00 ráno preto operačné oddelenie Hlavného štábu čsl. armády vydalo rozkaz na opätovné obsadenie priestoru Šluknovského výbežku. Akciou bol poverený motorizovaný I. prápor 47. pešieho pluku a pohotovostné čaty 42. pešieho pluku za podpory tankovej čaty a improvizovaného obrneného vlaku zmontovaného v libereckom depe.
Samotnému útoku armádnych jednotiek predchádzal prieskumný let pozorovacieho lietadla. O 6.00 prekročili jednotky čs. armády hlavné obranné postavenie. Ich postup bol vedený smerom na Chřibskú, kde sa pechota rozvinula do rojníc. Vďaka momentu prekvapenia sa jej podarilo pri útoku vytlačiť z obranných pozícií oddiely SdF posilnené o inštruktorov z SA a SS. Po ôsmej hodine ráno sa Chřibská ocitla znovu v česko-slovenských rukách.
O 8.45 za palebnej podpory guľometov obrneného vlaku zaútočila motorizovaná pechota na Krásnu Lípu. Smerom na Varnsdorf útočil I. prápor 47. pešieho pluku za podpory tankov. Obsadzovanie Varnsdorfu armádou podporila rota SOŠ bodákovým útokom do priestoru Dolného Gruntu, kde sa príslušníci SdF opevnili. Medzi tým novo sformovaná rota SOŠ na Novej Huti zaútočila v smere Nová Huť – Lesná – Dolní Podluží a ďalej potom na Innozenzidorf. Po prestrelke sa príslušníci SdF z tejto obce stiahli. O 17.00 hodine bol česko-slovenskými jednotkami obsadený celý Varnsdorf. Celý útok sa odohral bez strát na životoch a armáda a SOŠ sa zmocnili väčšieho množstva zbraní a zajali rad príslušníkov SdF vrátane niekoľkých prominentných členov sudetonemeckého hnutia.
Výsledok
Počas bojov o Šluknovský výbežok padli četník Jan Teichman a príslušník Finančnej stráže Václav Kozel, zranených bolo 14 príslušníkov SOŠ. 432 príslušníkov SOŠ bolo zajatých a odvlečených do Nemecka: z 1. roty bolo zajatých 149 mužov, z 2. roty 80 mužov a z 3. roty 78 mužov. V prvých dňoch sa síce v hlásení libereckého veliteľstva hovorilo o 432 zajatých príslušníkoch SOŠ, ale v ďalších dňoch po zistení, že niektoré časti družstiev ustúpili pod ochranu armády bol tento počet zredukovaný na 307 zajatých príslušníkov SOŠ. V Magdeburgu, kde bol umiestnený zajatecký tábor, bolo celkovo sústredených 627 zajatcov. Okrem príslušníkov SOŠ a česko-slovenskej armády išlo i o zamestnancov Česko-slovenských dráh, Česko-slovenskej pošty, ďalej potom nemeckých sociálnych demokratov a komunistov. Ďalší zajatci boli odvlečení českí civilisti; obyvatelia Sudet či rodinní príslušníci vojakov a zamestnancov. S výnimkou nemeckých antifašistov boli všetci postupne repatriovaní do Česko-Slovenska po dokončení obsadzovania Sudet v novembri 1938.
Začiatkom decembra 1938 začala vojenská prokuratúra v Hradci Králové na podnet veliteľstva SOŠ Turnov (presunuté z Liberca) vyšetrovanie vo veci neuposlúchnutia rozkazu a zbehnutie na rad príslušníkov SOŠ. K súdu ale nikdy nedošlo.
Hansol Korea Open 2009
Hansol Korea Open 2009 sa konal v dňoch od 21. septembra do 27. septembra v kóreiskom Soule na otvorených dvorcoch s tvrdým povrchom. Rozpočet turnaja bol 220 000 USD.
Dvojhra žien
🇯🇵 Kimiko Dateová vs. 🇪🇸 Anabel Medinová Garriguesová 6-3, 6-3
Štvorhra žien
Čan Jung-žan / 🇺🇸 Abigail Spearsová vs. 🇺🇸 Carly Gullicksonová / 🇦🇺 Nicole Krizová 6-3, 6-4
Forum Historiae
Forum Historiae je vedecký recenzovaný internetový časopis zameraný na témy o dejinách stredoeurópskeho priestoru. Akcentuje skúmanie sociálnych javov a procesov od najstarších čias po súčasnosť. Vychádza od roku 2007, jeho vydavateľom je Historický ústav Slovenskej akadémie vied.
Hřebečsko
right|thumb|Neoficiálny znak Hřebečska/Svitavska (vytvorený kol. [[1940 miestnym rodákom A. Jenischom)]] Hrebečsko (po nemecky Schönhengstgau; iné názvy: Schönhengster Land, Schönhengster Gau) je názov zaniknutého jazykového ostrova, ktorý sa rozprestieral po oboch stranách zemskej hranice Čiech a Moravy medzi mestami Ústí nad Orlicí, Litomyšl, Polička a Jevíčko, ktoré už neboli jeho súčasťou, a Mohelnicou (Müglitz), Zábřeh (Hohenstadt) a Lanškroun (Landskron), ktoré jeho súčasťou boli. Jeho centrom boli mestá Moravská Třebová (Mährisch Trübau) a Svitavy (Zwittau). Toto územie bolo od 13. storočia až do roku 1945 obývané prevažne Nemcami (rozkladal sa tu tak najväčší nemecký jazykový ostrov v českých krajinách). Názov pochádza od Hřebečského hřbetu, ktorý prechádza približne stredom oblasti.
Forum Historiae
Časopis
Časopis Forum Historiae vychádza dvakrát ročne. Publikuje monotematické čísla venované témam z rôznych historiografických perspektív s dôrazom na multidisciplinaritu. Podiel autorov zo zahraničia predstavuje približne 30 %. Obsahuje texty v slovenskom, českom a anglickom jazyku. V súčasnosti je indexovaný v databázach CEEOL (Central and Eastern European Online Library), ERIH PLUS (European Reference Index for the Humanities and the Social Sciences), EZB (Elektronische Zetschriftenbibliothek) a Scopus. Časopis reflektuje dôležité historiografické aj spoločenské otázky, čo sa prejavilo napr. pri zostavovaní čísla 02/2011 Korupcia, 02/2012 Etnické stereotypy v historickom výskume , či 01/2017 Krajina, príroda a životné prostredie v minulosti.
Hřebečsko
V českej odbornej literatúre sa názov Hřebečsko príliš nepoužíva, častejšie je preň označenie Svitavsko, resp. svitavský jazykový ostrov či svitavsko-lanškrounský jazykový ostrov.
Forum Historiae
Portál
Portál Forum Historiae obsahuje aj e-knižnicu, ktorá sprístupňuje vyše 200 elektronických verzií vydaných kníh a periodík z oblasti dejín a príbuzných spoločenských vied. Nachádza sa tu tiež archív odkazov na audio-vizuálne programy v slovenských a českých verejnoprávnych médiách, ktoré sa týkajú dejín Slovenska a regiónu strednej Európy.
Hřebečsko
Geografia
thumb|right|Svitavský jazykový ostrov (ružovou) na národnostnej mape Rakúska-Uhorska (tu výsek) z roku 1880 thumb|right|Územie osídlené Nemcami k roku 1910 (Hřebečsko/Svitavsko vyznačené šípkou) Podľa Marie Mackovej bol región po prvý raz definovaný pravdepodobne v roku 1813. Autor vtedajšieho vymedzenia regiónu, Josef Jurende, ho definoval ako „území, větším dílem obývané Němci“. Centrom regiónu podľa neho sú mestá Svitavy a Moravská Třebová, hraničnými bodmi Lanškroun, Litomyšl a Zábřeh. Z uvedeného vyplýva, že toto územie nebolo nijako geograficky ani hospodársky jednotné a dokonca prekračovalo platnú zemskú hranicu. Gustav Korkisch vo svojich Dějinách Hřebečska (1975) uvádza, že k roku 1850 k Hřebečsku patrili na Morave súdne okresy Jevíčko, Moravská Třebová, Svitavy, Zábřeh a Mohelnice, v Čechách zase súdne okresy Lanškroun, Ústí nad Orlicí, Litomyšl a Polička. Z českej časti patril Hřebečska celý iba súdny okres Lanškroun, ostatné tam patrili len čiastočne. Hřebečsko tak bolo jednoznačne definované len svojou „kultúrnou a národnou prináležitosťou“, nie však politicky alebo geograficky (hoci v 90. rokoch 19. storočia vznikla politická iniciatíva tzv. schönereriánov, ktorí sa dané územie snažili administratívne zjednotiť pod okres Lanškroun, ktorý sa tak mal stať dôležitým centrom Sudet, ktoré by svojim významom presahovalo hranice Hřebečska, obdobne ako Liberec. Iniciatíva nenašla v ríšskom sneme žiadne ohlasy, napriek tomu zohrala rolu v utváraní regionálnej súnaležitosti).
Osídlenie
Pre každé novozaložené sídlisko určil zemepán vhodného a skúseného „lokátora“ (plánovača osídlenia), ktorý bol zodpovedný za osídlenie a ďalší rozvoj obce. Ako odmenu za náročný úrad získal isté práva, napr. dedičný úrad richtára. K tomu sa radilo právo prevádzkovať hostinec, zriadiť mlyn. Kolonisti dostali za útrapy v dobe výstavby sociálne výhody (napr. oslobodenie od daní a poplatkov na lehotu 12 až 20 rokov).
Štatistické údaje
V Hřebečsku bolo celkom šesť miest (Svitavy, Březová nad Svitavou, Moravská Třebová, Lanškroun, Zábřeh, Mohelnice) a ďalších 142 obcí, z ktorých len v 13 žilo viac Čechov než Nemcov. V roku 1939 tu žilo 126 000 obyvateľov, z nich bolo 84 % nemeckej národnosti. Rozloha územia sa uvádza na 1 230 km2.
Odsun Nemcov
Po odsune nemeckých obyvateľov po skončení 2. sv. vojny bol kraj znovuosídlený českým obyvateľstvom z vnútrozemia (predovšetkým z Hané, Boskovicka, Vyškovska ai.). Zo správneho hľadiska dnes toto územie spadá pod okresy Svitavy, Ústí nad Orlicí a Šumperk.
Jakub I.
Jakub I. môže byť:
Lúčky
Lúčky môžu znamenať:
Zoznam informatických článkov/7
Tento index bol automaticky vygenerovaný podľa tejto kategorizácie. Obsahuje 1 článok. Aby sa nové články zobrazili v tomto indexe, musia byť zaradené aspoň do jednej z vymenovaných kategórii. Nové a upravené kategórie sa zohľadnia pri nasledujúcom generovaní.
7-
7-Zip
Pohanská
Pohanská môže byť:
Maniraptory
Maniraptory (lat. Maniraptora) je veľký taxón úplne operených teropódnych dinosaurov (Theropoda), ktoré sa vyskytovali od strednej jury. Zahŕňa vtáky (Aves) a ich najbližších príbuzných. Pre maniraptory je charakteristická polmesiacovitá kosť zápästia.
V niektorých systémoch (vrátane hlavného systému používaného na slovenskej wikipédii) sú - z čisto praktických dôvodov - z maniraptorov vyňaté vtáky (tvoria samostatnú triedu blanovcov).
Zaradenie v systéme
Taxón Maniraptoriformes tvorí spolu s niekoľkými ďalšími taxónmi taxón coelurosaury (Coelurosauria), ktorý sa zaraďuje do taxónu tetanury (Tetanurae).
Zaradenie vtákov
Pokiaľ ide špecificky o zaradenie taxónu vtáky (Aves) v tradičnom zmysle (porovnaj nižšie), tento sa niekedy zaraďuje mimo dinosaurov, a teda aj mimo maniraptorov. Zaradenie mimo dinosaurov môže mať buď čisto praktické dôvody (porov. poznámku v úvode článku), alebo môže vyplývať z presvedčenia autora daného textu, že vtáky vývojovo nepatria do dinosaurov, ale do nejakej inej skupiny plazov, a to najčastejšie do Crocodylomorpha (čiže do krokodílov) alebo niekde na začiatok systému taxónu Archosauriformes. Na začiatku 21. storočia už však jednoznačne prevláda názor, že vtáky patria do dinosaurieho taxónu Maniraptora.
Vnútorná systematika
Taxón nazvaný Avialae bol pôvodne zavedený ako novší názov vyššie uvedeného taxónu vtáky (Aves) v tradičnom zmysle, aby sa zabránilo zámene s taxónom vtáky (Aves) v najužšom zmysle, ktorým sa označuje len taxón Neornithes, čiže len recentné vtáky. V súčasných systémoch však Avialae často zahŕňa popri vtákoch (Aves) v tradičnom zmysle aj čeľaď Scansoriopterygidae a/alebo čeľaď Anchiornithidae, alebo zahŕňa popri vtákoch (Aves) v tradičnom zmysle aj čeľade Scansoriopterygidae, Anchiornithidae a pravtákovité (Achaeopterygidae). Taxóny vtáky (Aves) v tradičnom zmysle, Scansoriopterygidae, Anchiornithidae a Archaeopterygidae odlišuje od ostatných maniraptorov (až na pár výnimiek) to, že sú schopné (aktívneho alebo kĺzavého) letu.
Názvom Oviraptoriformes (staršie: Enigmosauria) sa staršie niekedy označoval (možný) taxón pozostávajúci z Therizinosauria a Oviraptorosauria. V užšom zmysle je slovo Oviraptoriformes len iný názov taxónu Oviraptorosauria.
Čeľaď pravtákovité (Archaeopterygidae; t.j. najmä známy rod Archaeopteryx) je tradične (a aj v základnom systéme na tejto wikipédii) považovaná za jeden z typických bazálnych taxónov vtákov (Aves). Podľa niektorých (nie všetkých) štúdií z obdobia zhruba 2011 - 2019 však táto čeľaď v skutočnosti nepatrí do vtákov, ani do Avialae, ale patrí do taxónu Deinonychosauria, a to prípadne spolu s tým, čo je vyššie označené ako čeľaď Anchiornithidae. Vzhľadom na to, že viaceré tradičné definície taxónu vtáky (Aves) v tradičnom zmysle či taxónu Avialae sú explicitne založené práve na polohe rodu Archaeopteryx v živočíšnom systéme, vyžaduje si spomínaný presun čeľade Archaeopterygidae buď viac-menej stotožnenie spomínaných taxónov Aves či Avialae s taxónom Paraves, alebo je potrebné opustiť resp. upraviť tradičnú definíciu týchto dvoch taxónov, aby bolo možné zachovať ich tradičný reálny rozsah.
Therizinosauria
Therizinosauria, pomenované podľa rodu Therizinosaurus, boli malé až obrovské operené dinosaury, vyzerajúce ako kríženec leňocha a pštrosa. Mali malé hlavy s bezzubými zobákmi a malými zubami, dlhé ohybné krky, mohutné predné končatiny s veľkými pazúrmi, kratšie zadné končatiny so štvorprstými chodidlami (štvrtý prst sa i m znovu zväčšil pre zväčšenie stability chôdze) a krátky chvost. Ich panva smerovala dozadu, čím uvolnila miesto rozľahlej tráviacej sústave potrebnej pre spracúvanie rastlinnej potravy, ktorou sa azda živili. Rovnako však posunula ťažisko celej ich postavy. Therizinosauria chodili napriek krátkemu chvostu po dvoch zadných končatinách, pričom chrbát nenosili horizontálne, ale viac vertikálne – podobne ako človek. Therizinosauria žili v blízkosti riek a veľkými pazúrmi mohli vyhrabávať podzemné časti rastlín (najmä počas sucha) alebo zastrašovať dravcov. Šlo o operené dinosaury, pričom najdlhšie perie mali na ramenách a chvoste (doložené pri rode Beipiaosaurus).
Therizinosauria je tvorená primitívnymi rodmi a nadčeľaďou Therizinosauroidea, do ktorej radíme čeľaď Therizinosauridae (a prípadne aj čeľaď Alxasauridae, ktorá dnes pozostáva len z jedného rodu).
Oviraptorosauria
200px|thumb|Spodnokriedový stromový dinosaurus z rodu [[Scansoriopteryx.]]
Oviraptorosauria predstavovali malé až stredne veľké operené dinosaury postavou a výzorom značne podobné moriakovi. Perie mali najdlhšie na predlaktiach a konci chvosta, kde tvorilo akýsi vejár – azda pestro sfarbený u samcov a vhodný na predvádzanie. Vyznačovali sa výraznou tendenciou k skracovaniu chvosta, pričom niektoré formy si dokonca nezávisle od vtákov vytvorili kosť typickú pre krátkochvosté vtáky – pygostyl. Mali kratšie hlavy s tupým bezzubým zobákom a čeľusťami, na ktorých bola badateľná tendencia k bezzubosti. Takto boli oviraptorosaury schopné konzumovať ako mäso, tak rastlinnú potravu. Niektorým sa vyvinuli na podnebí rohovinové výrastky, ktorými ich majitelia drvili schránky mäkkýšov. Niektoré nálezy naznačujú, že oviraptorosaury chránili potomstvo a strážili znášku vo dvojici.
Deinonychosauria
thumb|350px|right|Skamenelina jedinca rodu [[Microraptor (Dromaeosauridae), na ktorej sa zachovalo aj skamenené perie.]] Deinonychosauria je pravdepodobne sesterská skupina taxónu Avialae alebo vtákov (Aves). Bola zastúpená dinosaurami s celým telom pokrytým perím a s pomerne veľkým, dobre vyvinutým mozgom. Výzor primitívnych foriem Eumaniraptora (napr. rod Pedopenna) svedčí o tom, že priamy predok všetkých Deinonychosauria a vtákov žil na stromoch, mal krídla ako na predných, tak i na zadných končatinách a zrejme dokázal plachtiť vzduchom. Neskoršie druhy zliezli druhotne na zem, kde sa z nich vyvinuli aj viac než šesťmetrové dravce. Deinonychosauria sa delí na dve podskupiny – Dromaeosauroidae a Troodontidae. Blízka príbuznosť Dromaeosauridae s Aves je známa už dlho, no príbuznosť s Troodontidae bola zistená prednedávnom, lepšie povedané znovu zistená, keďže podobný model bol predložený už začiatkom 80. rokov minulého storočia. Až zarážajúca je vzájomná podobnosť primitívnych zástupcov všetkých troch podskupín, kým vyspelé formy sa navzájom, najmä vďaka odlišnému životnému štýlu, výrazne odlišovali.
Troodontidae
Troodontidae boli malé až stredne veľké štíhle dravce podobné dromeosauridom. Mali nízke pretiahnuté čeľuste s množstvom malých zubov, veľké oči a zväčšený pazúr druhého prsta zadných končatín. Tento pazúr nosil jeho majiteľ nad zemou, aby sa neotupil. Troodony ako napríklad Troodon boli podľa všetkého samotárske nočné a rané dravce, poľujúce predovšetkým na malé zvieratá ako napr. cicavce. Vďaka veľkým očiam videli dobre aj v tme. Počas kriedy postupne nahradili primitívnejšie „celury“, teda primitívne malé coelurosaury typu ornitolesta. S klasifikáciou týchto teropodov boli značné problémy až do objavu rodu Sinovenator.
Dromaeosauridae
vľavo|náhľad|250x250bod|Achillobator. Dromaeosauridae predstavovali skupinu malých až veľkých ľahšie stavaných teropodov, ktorej niektorí zástupcovia žili na stromoch a možno aj lietali (Microraptor). Vyspelejšie formy sa vyznačovali meravým chvostom a nadmerne veľkými pazúrmi, najmä značne vyvinutým pazúrom druhého prstu zadných končatín. Nadmerne veľký pazúr mali v pomere k telu väčší ako troodony. Podobne ako príbuzné troodony ho držali nad zemou, aby sa neotupil. Meravý chvost pomáhal jeho majiteľovi prudko meniť smer behu a udržať si rovnováhu počas ráňania obete na jej chrbte. Dromeosauridy boli trúfalé zvieratá, ktoré sa aj osamote pustli do väčšej koristi (Velociraptor – Protoceratops). Dokázali rýchlo behať, hoci len na krátke vzdialenosti – viac im ich pomerne krátke nohy nedovolili. Niektoré formy, ako Deinonychus, zrejme lovili v skupinách.
Aves
Vtáky (Aves) sú dnes najúspešnejšia skupina suchozemských stavovcov, poznáme skoro 10 000 ich druhov (čo je 2,5-krát viac než cicavcov).
John Jacob Astor
John Jacob Astor (* 17. júl 1763, Walldorf, Nemecko – † 29. marec 1848, New York, USA) bol americký podnikateľ a filantrop, prvý multimilionár v USA.
Montesquieu (Lot-et-Garonne)
Montesquieu je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Lot-et-Garonne, v regióne Akvitánsko.
Blagnac (kantón)
Blagnac je francúzsky kantón v obvode Toulouse v departemente Haute-Garonne v regióne Midi-Pyrénées na juhu Francúzska. Tvoria ho štyri obce.
Vibrio
Vibrio alebo vibrión (lat. Vibrio) je rod baktérií patriaci do čeľade Vibrionaceae.
Montesquieu (Lot-et-Garonne)
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Vibrio
Vibriá sú gramnegatívne, krátke, väčšinou zakrivené tyčinky, ktoré netvoria spóry, pohybujúce sa pomocou bičíkov.
Montesquieu (Lot-et-Garonne)
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Vibrio
Najdôležitejším druhom je Vibrio cholerae (vrátane bývalého druhu Vibrio eltor, dnes označovaného ako variant El Tor v rámci druhu V. cholerae), pôvodca cholery. Okrem neho existujú ďalšie patogénne druhy, ktoré môžu vyvolať ochorenia tráviaceho traktu i celkové ochorenia človeka. Typickým znakom rodu je rast tejto skupiny vo vode a citlivosť na koncentrácie solí v nej.
Plavsko
Plavsko je obec v Česku v okrese Jindřichův Hradec v Juhočeskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 483 obyvateľov, z toho 233 mužov a 250 žien, pričom priemerný vek v obci bol 40,6 roka (muži 41,0 roka, ženy 40,3 roka).
Bitýnia
thumb|Rímska ríša okolo roku 125, červeno zvýraznená Bitýnia thumb|Provincia Bitýnia Bitýnia (starogr. Βιθυνία – Bithynia) je historický kraj na severe Anatólie, východne od Konštantínopolu. Hraničila na východe s Paflagóniou, na juhu s Frýgiou a Galatiou a zo západu s Tráciou. Najvýznamnejšie rieky tejto oblasti sú Sangarios a Parthenios, nachádzajú sa tu aj rôzne jazerá a vrch Mýsios Olymbos (Mýssky Olymp), pri meste Prusa, ktorý má.
Dejiny
Pôvodní obyvatelia Bitýnie boli pravdepodobne tráckeho pôvodu a je možné, že ich sem z Grécka vytlačili grécke kmene. Približne od 6. storočia pred Kristom sa tu usádzajú Gréci, medzi nimi hlavne Euboičania. Gréci tu založili mestá Kalchedón, Hérakleia Pontská a Kios. Kraj sa dostal pod nadvládu Peržanov, ktorých odtiaľto vyhnal až Alexander Veľký v 3. storočí pred Kristom.
V helénskom období sa tu usadili ďalší grécki kolonisti, boli tu založené mestá a Nikomedia (dnešný Izmit), Nikaia (dnešný İznik) a Prusa (dnešná Bursa). Vzniklo tu samostatné grécke kráľovstvo, ktorého zakladateľ bol Zipoetes. Významný kráľ bol aj Nikomedes I., ktorý bojoval so Seleukovcami a pozval do Anatólie na pomoc proti nim Keltov. Kelti sa potom trvalo usadili v strednej Anatólii, odvtedy známej ako Galatia.
Nikomedes IV. zanechal svoju ríšu v závete Rimanom, ktorí už kontrolovali Pergamon. Bitýnia sa začlenila do rímskej provincie Bythinia et Pontus. Provinciu riadil senát. Najvýznamnejšie mestá boli Nikomedia a Hérakleia Pontská. Z Bitýnie pochádzal aj slávny grécky spisovateľ tohto obdobia Kassios Dion. V 3. storočí Bitýniu s Herakleiou vyplienili germánski Góti, ktorí útočili na Rímske impérium z Krymu. Cisár Dioklecián začlenil v rámci modernizácie rímskeho provinčného rozdelenia územie Bitýnie do prefektúry Oriens a diecézy Pontus, ktorá zahŕňala veľkú časť Anatólie. Pomerne skoro sa tu šírilo kresťanstvo a väčšina Grékov z Bitýnie boli už v 3. storočí kresťania.
V Nikomédii sídlil cisár Dioklecián a odvtedy tu žilo veľa rímskych cisárov. Usadil sa tu aj Konštantín, keď porazil cisára Licinia. Konštantín uznal kresťanstvo a založil nové hlavné mesto Konštantinopol, ktorý sa postupne rozrástol aj na ázijské, bitýnske územie.
V 11. storočí celú západnú Anatóliu dobyli Turci. Na krátko boli vytlačení križiakmi, no Turci v roku 1204 nakoniec dobyli Byzanciu. Bitýnski Gréci na území, ktoré nepadlo do rúk Turkom, založili veľkú maloázijskú ríšu, Nikajské cisárstvo, s hlavným mestom v Nikei. Vládol tu rod Paleologovcov, ktorý neskôr vyhnal Európanov z Konštantinopolu a obnovil Byzantskú ríšu.