cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Sviečková manifestácia
Príprava sviečkovej manifestácie
Prvotná myšlienka na konanie protestov vznikla v septembri 1987, keď začal výkonný podpredseda Svetového kongresu Slovákov Marián Šťastný organizovať na 25. marca 1988 protestné zhromaždenia pred zastupiteľskými úradmi ČSSR vo svete za dodržiavanie náboženských práv a slobôd v ČSSR. Správu o tom poslal tajne (zabalenú v čokoláde Milka) po svojej svokre aj Jánovi Čarnogurskému, jednému zo slovenských katolíckych disidentov. Predstavitelia tajnej cirkvi na Slovensku sa rozhodli pripojiť k tejto akcii formou krátkeho (30-minútového) pokojného zhromaždenia so sviečkami v rukách. Medzi organizátorov patrili František Mikloško, Ján Čarnogurský, Rudolf Fiby, Vladimír Jukl, Silvester Krčméry, Ladislav Stromček, Eugen Valovič, Jozef Roman, Peter Murdza a Vladimír Ďurikovič. Od svojho zámeru neustúpili ani potom, keď akcia zahraničných Slovákov zlyhala.
Organizovanie manifestácie sa pripravovalo striktne v súlade so vtedajšími platnými predpismi, podľa ktorých stačilo manifestáciu ohlásiť. Po dohode s ostatnými F. Mikloško 10. marca 1988 listom adresovaným Obvodnému národnému výboru (ObNV) Bratislava I oficiálne ohlásil uskutočnenie polhodinového verejného zhromaždenia občanov na Hviezdoslavovom námestí s nasledovným programom: "tichá manifestácia občanov za menovanie katolíckych biskupov pre uprázdnené diecézy na Slovensku podľa rozhodnutia Svätého otca, za úplnú náboženskú slobodu v Československu a za úplné dodržiavanie občianskych práv v Československu“. Organizátori v snahe nakloniť si úrady už v oznámení naznačili, že pôjde o tichú demonštráciu bez prejavov a politických hesiel a "účastníci zhromaždenia vyjadria svoj súhlas s jeho programom držaním horiacich sviečok“.
Správa o chystanej manifestácii sa po Slovensku šírila ústne, prostredníctvom Rádia Vatikán, rozhlasových staníc Hlas Ameriky a Slobodná Európa a tiež amatérskymi plagátikmi a letákmi.
Zákaz manifestácie a protiopatrenia režimu
O týždeň po podaní oznámenia prichádza Mikloškovi rozhodnutie (ObNV) Bratislava I o tom, že manifestácia sa zakazuje. Ako dôvod bolo uvedené, že organizátori nedokážu zabezpečiť verejný poriadok. Mikloško sa proti rozhodnutiu odvolal 21. marca na celomestský národný výbor (Národný výbor hl. mesta SSR Bratislavy - vtedajšiu bratislavskú radnicu), ale o tri dni (24.3), v predvečer manifestácie, bolo jeho odvolanie oficiálne zamietnuté.
Vládnuci komunistický režim bol rozhodnutý za žiadnych okolností nepripustiť konanie zhromaždenia. Celý priebeh protiopatrení bol priamo riadený ÚV KSS a priebežne bol o všetkých opatreniach informovaný aj ÚV KSČ. Predsedníctvo ÚV KSS zriadilo politickú komisiu, ktorá sledovala a riadila aktivity proti zhromaždeniu a zásah proti nemu. Členmi tejto komisie boli:
Priebeh manifestácie
náhľad|Hviezdoslavovo námestie dnes
Záver
Na potlačenie zhromaždenia veriacich občanov bolo nasadených celkovo 953 príslušníkov bezpečnosti. Celkovo bolo zadržaných 126 občanov ČSSR a 12 cudzích štátnych príslušníkov, medzi nimi boli i akreditovaní novinári.
Po nežnej revolúcii začala vojenská prokuratúra trestné stíhanie majora ZNB Alexandra Kysuckého pre trestný čin zneužívania právomoci verejného činiteľa preto, že nezákonne zaistil Františka Mikloška. Vzhľadom na to, že František Mikloško spoločne s Jánom Čarnogurským navrhli zastaviť jeho trestné stíhanie, podala komisia SNR prezidentovi republiky v prospech trestne stíhaného žiadosť o udelenie milosti. Okrem Alexandra Kysuckého nebolo proti nikomu z politických a štátnych činiteľov začaté trestné stíhanie.
Jungle Drummer
Chris Polglase, profesionálne známy ako Jungle Drummer je drum and bassový bubeník. Je najviac známy pre jeho prácu s DJ Fu (kto mixuje a scratchuje, zatialčo Polglase vystupuje) a živú drum and bassovú skupinu London Elektricity. Takisto hral s umelcami ako Grooverider, Timbaland, A Guy Called Gerald, a iní.
Lucgarier
Lucgarier je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Pyrénées-Atlantiques, v regióne Akvitánsko.
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Autovía A-1
Autovía A-1 (nazývaná aj Autovía del Norte) je španielska rýchlostná cesta, začínajúca v Madride a končiaca v Irune. Nahradila predchádzajúcu hlavnú cestu z Madridu do Francúzska, označovanú ako N-1.
Medzi Burgosom a Armiñónom existuje platená alternatíva tejto rýchlostnej cesty, Diaľnica AP-1.
Počas roka 2011 pokračovali modernizačné práce na úseku Madrid - Burgos.
Nečtiny
Nečtiny sú obec v Česku v okrese Plzeň-sever v Plzenskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 625 obyvateľov, z toho 320 mužov a 305 žien, pričom priemerný vek v obci bol 44,5 roka (muži 43,7 roka, ženy 45,3 roka).
Matt Sorum
Matt Sorum (* 19. november 1960, Long Beach, Kalifornia, USA) je americký hardrockový bubeník a hráč na bicie nástroje, známy predovšetkým ako bubeník americkej hardrockovej skupiny Guns N’ Roses, v ktorej pôsobil v rokoch 1990-1997, a v ktorej nahradil vyhodeného bubeníka Stevena Adlera. Od roku 2002 je bubeníkom skupiny Velvet Revolver, v ktorej pôsobí spolu s bývalými kolegami z Guns N’ Roses, gitaristom Slashom a basgitaristom Duffom McKaganom.
Biografia
Matt Sorum začínal v Mission Viejo ako miestny hudobník. Nosil značkové bermudy Union Jack a nič viac, mlátil do svojich obrovských akrylových bubnov a hrával vo svojej prvej kapele „Prophecy“, kde vynikal a ostatok skupiny sa vytrácal. Miestny autor hudobných textov Stephen Douglas ho vytiahol zo skupiny a zoznámil ho s ďalšími talentovanými hudobníkmi, s ktorými vytvoril skupinu Chateau, v ich piesňach zneli veľkolepé zvuky a zvučky. Matt v tom čase bol platený aj drogami, hlavne kokaínom. Chateau hrávali v okruhu Hollywoodu, vystupovali v Gazzarri a takmer sa dostali do sporu s pôvodnými členmi skupiny Ratt, ktorá bola v tom čase známa ako Miceky Ratt.
Mattova práca s Chateau a Douglasom priniesla štyri piesne, ktoré sa na krátky čas objavili v miestnom rádiu, ale hudba sa zmenila z veľkolepého rocku na punk. Matt odišiel do Hollywoodu, kde hral s niekoľkými kapelami vrátane Population Five. Potom sa vydal turné okolo krajiny s bluesovým gitaristom, hrali v zapadnutých nočných kluboch a baroch, kde sa opíjali.
V roku 1988 ho najala kapela na čele s vtedy neznámou Tori Amosovou, aby spolupracoval na ich debutovom albume Y Kant Tori Read. Na začiatku tohto projektu sa Sorum pridal ku skupine The Cult na turné v roku 1989, ktoré propagovalo ich štvrtý album Sonic Temple.
Guns N’ Roses a Velvet Revolver
V roku 1990 sa pridáva ku skupine Guns N’ Roses po Slashovom odporúčaní ako náhrada za Steva Adlera. Podieľal sa na albumoch Use Your Illusion I, Use Your Illusion II a The Spaghetti Incident?. Bol odtiaľ vyhodený v roku 1997, keď obhajoval Slasha v hádke s Axlom Rosom. V roku 2003 sa vrátil späť spolu Slashom a Duffom McKaganom, keď vystúpili na charitatívnej akcii. Zistili, že medzi nimi existuje určitá chémia. Vytvorili novú skupinu Velvet Revolver s bývalým spevákom Stone Temple Pilots Scottom Weilandom a gitaristom Dave Kushner. Po vydaní debutového albumu Contraband v roku 2004 sa vydali na svetové turné a ukončili ho v januári 2006. V auguste 2005 si Sorum zlomil zápästie a turné bolo na nejaký čas pozastavené.
V súčasnosti, keď majú viac času, pripravujú svoj druhý album nazvaný Libertad, ktorého vydanie je ohlásené v roku 2006. Matt sa okrem toho ako hosť podieľa na nahrávaní piesní nového projektu nazvaného Circus Diablo. V apríli 2006, deväť rokov po odchode z GnR, znova nadviazal kontakty s Rosom.
Sorum vydal aj sólový album Hollywood Zen a je členom skupiny Camp Freddy.
Červená pevnosť (Dillí)
Červená pevnosť alebo Lál kilá (po hindsky लाल किला – Lál kilá) je pevnosť v indickom hlavnom meste Naí Dillí, ktorá bola postavená v prvej polovici 17. storočia. Svoje meno získala vďaka červenému pieskovcu z ktorého bola postavená. Dnes je pevnosť jednou z často navštevovaných pamiatok a patrí k dôležitým stavbám mughalskej architektúry. Z bývalého sídla sultána je dnes múzeum.
V roku 2007 bola pevnosť zapísaná na zoznam svetového dedičstva UNESCO.
Explorer 2
Opis
thumb|100px|left|Nosná raketa sondy Explorer 2 bol vybavený Geigerovým-Müllerovým počítačom na zisťovanie kozmického žiarenia. Po družici Explorer 3 bolo usúdené, že pôvodný Geigerov-Müllerov počítač sa nasýtil žiarenia z pásu nabitých častíc uväznených magnetickým poľom Zeme (pozri: Van Allenove radiačné pásy). Explorer 2 bol tiež vybavený citlivými mikrofónmi pre detekciu mikrometeoritov, odporovými detektormi, merajúcimi eróziu materiálu pôsobením dopadu mikrometeoritov a teplomermi na meranie vonkajšej a vnútornej teploty.
Rôsolovité väzivo
255px|thumb|vpravo|Rôsolovité väzivo (trichróm). Rôsolovité väzivo patrí do skupiny embryonálnych väzív a má blízko k mezenchýmu. Názov vychádza z jeho vzhľadu, ktorý pripomína rôsol. Je chudobné na bunky, obsahuje jemné kolagénové vlákna a veľký podiel vody, a hyaluronátu. Z toho dôvodu je na histologickom preparáte vidieť medzi bunkami a vláknami mnoho prázdneho priestoru.
HD 23596
HD 23596 je hviezda, pri ktorej bola objavená extrasolárna planéta.
Rabat-les-Trois-Seigneurs
Rabat-les-Trois-Seigneurs je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Ariège, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 321 obyvateľov (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Anton Cyprich
Anton Cyprich, tiež Ciprich (* 5. január 1907, Svrčinovec – † 17. máj 1984, Chicago) bol slovenský dôstojník a pedagóg.
Životopis
Narodil sa v rodine Juraja Cypricha a jeho manželky Anny rod. Kondekovej. Dôstojník slovenskej armády, do roku 1939 učiteľ. Počas Slovenského štátu (19391945) pracovník Veliteľstva pozemného vojska v Banskej Bystrici, počas SNP prednosta 4. materiálového odd. Veliteľstva 1. čs. armády na Slovensku, od decembra 1944 veliteľ 4. partizánskeho pluku, od februára 1945 4. partizánskej brigády, po oslobodení plk. ČSA, 1948 emigroval.
Autovía A-4
Autovía A-4 (nazývaná aj Autovía del Sur) je španielska rýchlostná cesta, začínajúca v Madride a končiaca v Seville. Južná časť, úsek Sevilla-Cádíz v dĺžke cca 123 km je diaľnica, označovaná osobitne ako Autopista AP-4.
HD 106252
HD 106252 je hviezda, pri ktorej bola objavená extrasolárna planéta.
José de Ribera
José de Ribera (* 12. január 1591, Játiva, Španielsko - † 2. september 1652, Neapol, Taliansko) bol španielsky barokový maliar pôsobiaci na kráľovskom dvore.
Život
V mladosti odišiel študovať renesančných majstrov do Talianska. Pre svoju drobnú postavu tu dostal prezývku Lo Spagnoletto (malý Španiel). Keď precestoval horné Taliansko, usadil sa natrvalo v Neapole, kde sa stal dvorným maliarom a bol zahŕňaný zákazkami. Pre nedostatok času viedol dielňu, kde pracovali jeho talianski, flámski a španielski pomocníci. V Neapole ho dvakrát navštívil súdobý španielsky majster, Diego Velázquez.
Ribera bol hlavným predstaviteľom caravaggiovského naturalizmu v Taliansku. Vyberal si s obľubou námety umučenia, kde mohol uplatniť expresívne gestá a mimiku, podrobné podanie drastických podrobností a dramatické protiklady svetla a tieňov.
V strednom období preduševňoval výraz a zosvetľoval kolorit, aby v neskorých dielach dosiahol pokojnú vyrovnanosť. Ribera bol činným najmä v rokoch 1620-1630 aj ako grafik. Jeho umenie ovplyvnilo súdobe maliarstvo v Španielsku aj Neapole. K jeho žiakom patril okrem iného L. Giordano.
Plazmatická bunka
thumb|Plazmatická bunka Plazmatická bunka je oválna bunka s bazofilnou cytoplazmou (zafarbí sa zásaditými farbivami) a guľatým jadrom, ktorého chromatín je typicky usporiadaný do štruktúry „kolesa od voza“. Ich hlavnou funkciou je produkcia protilátok. Vývojovo sú konečným štádiom bunkovej rady, ktorá začína nezrelým B-lymfocytom. Vývoj na plazmatickú bunku je podmienený kontaktom s cudzorodým antigénom.
Ferencz Wagner
Ferencz Wagner (1911-1999) bol maďarský politik a historik. V r. 1946-1948 maďarský konzul v Bratislave. Od r. 1949 žil v USA.
HD 59686
HD 59686 je hviezda, pri ktorej bola objavená extrasolárna planéta.
Kolagénne väzivo
Rozdelenie
Podľa charakteru sa rozlišujú 2 základné typy:
István Bibó
István Bibó (* 7. august 1911, Budapešť, Maďarsko – † 10. máj 1979, tamtiež) bol maďarský historik, verejný činiteľ a humanista. V novembri 1956 bol členom vlády Imre Nagya, po potlačení maďarskej revolúcie bol odsúdený na doživotie.
Publikácie
Válogatott tanulmányok I.-III. (Vybrané state) (Magvető Bp. 1986)
James Joyce
Životopis
Joyce sa narodil a vyrastal v katolíckej rodine v Dubline. Od šiestich rokov bol vzdelávaný na jezuitskej škole, ktorá sa neskôr stala jednou z jeho literárnych inšpirácií. Od roku 1898 študoval na univerzite v Dubline. Po promócii v roku 1902 odišiel do Paríža, kde zamýšľal študovať medicínu. Zozbieral tu veľa skúseností, keď pracoval napríklad ako novinár či učiteľ angličtiny. Do Dublinu sa vrátil iba za svojou umierajúcou matkou. Po jej smrti znovu Írsko opustil a odišiel do dobrovoľného vyhnanstva. Uchýlil sa do Terstu vo vtedajšom Rakúsko-Uhorsku a opäť sa živil ako učiteľ angličtiny. Neskôr sa do Írska ešte niekoľkokrát vrátil (napr. v roku 1909, kedy sa v Dubline pokúšal prevádzkovať kino), ale vždy ho po čase opustil. Značnú časť dospelého života tak strávil v zahraničí. Na kontinente cestoval medzi Parížom a Zürichom, kde zomrel.
V roku 1931 sa oženil s Írkou Norou Barnacleovou, pochádzajúcou z Galwaya, ktorá s ním v roku 1904, keď pracovala ako komorná v hoteli Finn, opustila Dublin. Medzi jeho priateľov patrili napríklad Carl Gustav Jung, s ktorým sa stýkal v Zürichu a ktorý liečil Joyceho dcéru Luciu, či s nemecky píšucim spisovateľom Hermannom Brochom, ktorému bolo na Joyceho príhovor dovolené emigrovať z nacistického Rakúska. Joyce mu tým zachránil život.
Joyce sa opakovane liečil na zelený očný zákal. Medzi rokmi 1917 a 1930 absolvoval niekoľko očných operácií a na určitú dobu celkom oslepol (nezámerná paralela s Homérom, ktorý bol podľa tradície rovnako slepý). Obdivoval sv. Tomáša Akvinského a astronóma Giordana Bruna.
Tvorba
Joyceova literárna tvorba vstúpila do dejín písomníctva 20. storočia svojou modernistickou experimentálnou formou (najmä román Ulysses).
Saint-Laurent-de-Terregatte
Saint-Laurent-de-Terregatte je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Manche, v regióne Dolná Normandia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Reformácia
thumb|95 téz [[Martin Luther|Martina Luthera, začiatok reformácie.]] Reformácia (z lat. obnovenie, pretvorenie) bolo rozsiahle hnutie, ktoré sa začalo v 16. storočí a prakticky pokračuje až dodnes ako snaha reformovať Katolícku cirkev. V bežnom historickom význame ide o fenomén smerujúci k náprave chýb, ktoré vznikli v rámci rímskokatolíckej cirkvi a jej vplyvu na politický a kultúrny život Západnej Európy. Cieľom reformátorov je návrat k normatívnosti biblickej pravdy, odstránenie deformácií v cirkvi a skvalitnenie jej činnosti. Reformácia je kritikou náboženského formalizmu, bujnenia kultúrnych nánosov v cirkvi a vyznačuje sa systematickou snahou odstrániť z náboženského učenia špekulatívne nánosy. Kritika reformátorov sa zameriava na momentálny úpadok cirkvi ale aj na dlhodobé chyby v jej vývoji, ktoré vznikali už v začiatkoch stredoveku a ktorých nahromaďovanie trvalo až do jeho neskorých fáz.
Príčiny reformácie
Príčiny reformácie sú dvojaké. Sú rozlišované cirkevné príčiny a politicko-sociálne príčiny.
Medzi cirkevné príčiny sú zaraďované materializmus a svetskosť, či niekedy až nehodnosť renesančných pápežov
Medzi politicko-sociálne príčiny sú zaraďované:
Protireformácia
Hoci sa pokusy o nápravu cirkvi vyskytli už pred rokom 1517, tieto trvalo neovplyvnili ani teológiu a ani nemali zásadný vplyv na politické usporiadanie Európy. Predreformátori boli neúspešní aj preto, lebo ich myšlienky nemali podporu zo strany škôl či univerzít. V prípade reformácie takáto podpora nechýbala. Už prvé reformačné tézy mali silné akademické zázemie. Ako materiál určený na učenú dišputu mali svoju vážnosť a popularitu.
Kníhtlač a reformácia
Kritickým pozitívnym faktorom reformačného hnutia bolo zdokonalenie kníhtlače. Podľa starého spôsobu sa dala jedna strana textu tlačiť len z jednoliatej kovovej matrice, ktorej vytváranie bolo zdĺhavé a nákladné. Johann Gutenberg vylepšil technológiu kníhtlače tak, že rozmerovo rovnaké litery odlieval samostatne a sériovo. Tie potom len preskupoval v sadzbe podľa okamžitej potreby. Ak sa počítalo s dotlačou knihy, uchovávanie jednoliatych foriem osobitných pre každú jednu stranu už nebolo potrebné. Drahý odlievací materiál sa mohol využívať na tlač tých textov, ktoré boli momentálne žiadané. Náklady na výtlačky kníh sa znížili a vlastniť ich už mohli aj nižšie sociálne vrstvy. Novou kníhtlačou sa reformačné spisy mohli šíriť v krátkom čase a vo veľkých množstvách.
Nemecká reformácia
Prvá etapa reformácie začala teológom Martinom Lutherom a jeho 95 tézami, ktoré 31. októbra 1517 osobne pribil na dvere chrámu vo Wittenbergu. Tézy kritizovali odpustky a v podstate sa dotýkali všetkých kritických bodov, o ktoré sa neskôr počas celej reformácie zápasilo. Cieľom téz bolo vyprovokovať akademickú diskusiu. Myšlienky vzbudili pozornosť aj u ostatného obyvateľstva. Martin Luther bol autoritou miestnej Univerzity vo Wittenbergu. Rím aj z tohto dôvodu nemohol danú situáciu ignorovať. Rím označil Lutherove učenie za kacírske. V prestížnej rozprave so svojím protivníkom, kresťanským teológom Johannesom Eckom v Lipsku v roku 1519, Luther zavrhuje učenie o pápežskej neomylnosti a neomylnosti pápežských koncilov. Pápež Lev X. vydáva v 15. júna 1520 bulu Exsurge Domine, v ktorej hrozí Lutherovi kliatbou. Luther naďalej prehlbuje svoje učenie a šíri svoje myšlienky vydávaním nových spisov. Tie sú verejne pálené, na čo Luther reaguje spálením pápežskej buly. Pápež vydáva 3. januára 1521 novú bulu Decet Romanum Pontificem, ktorou nariaďuje exkomunikáciu. V roku 1521 je Luther predvolaný na ríšsky snem vo Wormse. Ani tam neodvolá svoje učenie a nemecký cisár Karol V. vydáva Wormský edikt, ktorým potvrdzuje kliatbu zo strany Ríma a Lutherovo učenie je zakázané. Saský kurfirst Fridrich III. Múdry, ktorý je Lutherovým ochrancom, inscenuje Lutherov únos a nechá ho v tajnosti previesť na hrad Wartburg, kde reformátor prebýva v rokoch 1521 – 1522. Luther počas pobytu na Wartburgu prekladá do nemčiny Bibliu, ktorá bola nemecky hovoriacemu obyvateľstvu dovtedy nedostupná.
Nemci prechádzajú húfne na novú vieru. Začína sa objavovať nespokojnosť proti omši a celibátu. Mnísi a mníšky opúšťajú kláštory. Dňa 25. decembra 1521 je v mestskom chráme vo Wittenbergu prvýkrát prisluhovaná Večera Pánova evanjelickým spôsobom. Philipp Melanchthon vydáva systematické dielo Locci communes rerum Theologicarum.
Proti radikálnym prejavom reformácie ako obrazoborectvo a sedliackym nepokojom reformátor ostro vystupuje. Na politickej úrovni dochádza v roku 1526 v Speyeri k rozhodnutiu, že voľba náboženstva sa ponecháva autonómnej vôli zemepánov. Keď sa na ďalšom ríšskom sneme 1529 toto právo opäť ruší, evanjelické stavy protestujú (odtiaľ protestanti) opustením rokovaní. V roku 1530 predkladajú evanjelici na sneme v Augsburgu Melanchthonove Augsburské vyznanie. Je to pokus o priblíženie sa katolíckej strane (zdôraznenie spoločných rysov viery) a zároveň prvé evanjelické vyznanie novej viery. Katolícke stavy toto dielo odmietajú a cisár hrozí protestantom represiami. Evanjelické stavy na svoju obranu zakladajú Šmalkaldský spolok. Po porážke protestantov v šmalkaldskej vojne 1546 – 1547 nasleduje prenasledovanie protestantov. Po odstúpení cisára sa uzatvára v roku 1555 Augsburský náboženský mier, ktorého obsahom je zrovnoprávnenie oboch náboženstvo na území Nemecka, čo znamená faktické uznanie rozdelenia cirkvi.
Švajčiarska reformácia
Reformačné hnutie dospieva k diferenciácii na druhý prúd, keď na pole teológie vstupujú Ulrich Zwingli a následne Ján Kalvín.
Pod vedením Ulricha Zwingliho sa začína na jar 1522 reformácia v Zürichu. Mestská rada súhlasí s evanjelickým kázaním, postupne dochádza k odstráneniu údajne nebiblických elementov v cirkevnom živote, je sprevádzané aj obrazoborectvom. Napriek rovnakým východiskám sa teologické názory Zwingliho čiastočne líšili od Lutherových. Pokus o nájdenie spoločného stanoviska pri Marburských náboženských rozhovoroch v roku 1529 stroskotalo na otázke Svätej večere. Zwingli na rozdiel od Luthera považoval prítomnosť Krista vo Večeri Pánovej za čisto symbolickú, Luther trval na tom, že Kristus je vo Večeri Pánovej prítomný úplne reálne. Napätá situácia medzi katolíkmi a protestantmi vo Švajčiarsku vyústila do občianskej vojny. V 1531 Zwingli zahynul v bitke pri Kappele. Jeho nasledovník Heinrich Bullinger spolupracoval na sformulovaní Prvého helvétskeho vyznania (1536).
V roku 1533 prišiel do Švajčiarska Ján Kalvín, prenasledovaný vo Francúzsku pre svoje protestantské názory. Svoje učenie zhŕňa v publikácii Inštitúcie (1535). Od roku 1536 pôsobí Kalvín v Ženeve, kde zavádza radikálnu reformáciu, ktorá sa dotýka prakticky každého aspektu civilného života všetkých obyvateľov mesta. Nakrátko je vypovedaný, po návrate pokračuje v budovaní teokracie (prepojenie náboženstvo s politikou). Kalvínovo učenie o predestináci (predurčenie človeka ku spáse alebo zavrhnutiu) luteráni neuznávali. Rovnako nesúhlasili ani s jeho pozíciou k Svätej večeri hoci Kalvín bol v tejto otázke k Lutherovej pozícii bližšie ako Zwingli. V roku 1549 Kalvín s Bullingerom uzatvárajú spoločný konsenzus o Večeri pánovej (Consensus Tigurinus – 1549), ktorý spája zwingliánske a kalvínske vnímanie, čím vznikla jednotná švajčiarska reformovaná cirkev. V roku 1566 požiadal nemecký reformovaný falcký kurfirst Ľudovít VI. Bullingera o zaslanie vyznania, ktoré vychádza po podpísaní teológov švajčiarskych kantónov pod názvom Druhé helvétske vyznanie. To sa potom stáva základom reformovaných cirkví i v zahraničí.
Výsledkom reformácie je existencia nových, na rímskom biskupovi nezávislých cirkví a kultúra protestantizmu. Výraznejšie sa profilujú dva základné typy teológií – evanjelické cirkvi založené hlavne na princípoch M. Luthera (luteráni) a cirkvi založené na na pozícii Jána Kalvína – tzv. reformované cirkvi, resp. kalvinizmus. Luteranizmus a kalvinizmus môžeme pokladať za dve hlavné osi teologického pohybu v reformácii. Z nich vychádza aj väčšina súčasných na základe reformácie vzniknutých cirkví. Dôležitým výsledkom reformácie sú jej radikálne smery, medzi inými napríklad anabaptizmus (dôraz na krst dospelých). Na anabaptizmus nepriamo nadväzuje baptizmus a letničné hnutia, ktoré sa formovali od 17. storočia predovšetkým v Holandsku, Anglicku a v Novom Anglicku.
Reformácia na Slovensku
Reformácia sa udomácnila aj na území Horného Uhorska. Reformačné myšlienky k nám začali prenikať už čoskoro po Lutherovom prvom vystúpení. Prvými propagátormi reformačných ideí bolo u nás nemecky hovoriace obyvateľstvo. To tvorilo silné enklávy najmä v banských mestách. Keďže ťažba drahých kovov bola na území Slovenska jednou z najvýznamnejších produkcií v Európe vôbec, zodpovedajúce silné ekonomické zázemie banských miest vytváralo priaznivý predpoklad aj pre prijímanie reformačných ideí. Reformácia sa šírila aj do iných ako banských miest, ako napríklad Levoča, Bardejov, Prešov. Luteránske reformačné prvky prijala časom väčšina obyvateľstva Horného Uhorska tak v mestách, ako aj na vidieku. Výsledok reformačnej premeny bol z hľadiska štatistiky impozantný. Na konci 16. storočia bolo evanjelických viac ako 90% obyvateľstva územia Slovenska. Tento stav neskôr začína klesať vďaka efektívnej protireformácii zo strany Ríma a aktivite Rádu jezuitov.
Reformačné prúdy v Uhorsku
Jednotlivé oblasti Uhorska prijali rôzne reformačné akcenty. Prevažná väčšina luteránov bola sústredená v Hornom Uhorsku (teda dnešné Slovensko) a kalvinizmus bol prijatý skôr maďarsky hovoriacim obyvateľstvom (Maďarsko a enklávy v susedných štátoch so silnou maďarskou minoritou). Intaktné ostalo voči reformačným myšlienkam najmä obyvateľstvo z tých oblastí, ktoré boli tradične pravoslávne, resp. patrili do ortodoxnej cirkvi, teda Rumuni, Srbi, Ukrajinci a dnešní Rusíni.
Úloha Sedmohradska v reformácii
V Sedmohradsku (dnes rumunská Transylvánia) existovala v dobe ranej reformácie pomerne široká náboženská sloboda a vďaka tomu sa tam reformácia úspešne etablovala. Sedmohradsko bolo počas 17. a 18. storočia ohniskom Uhorských stavovských povstaní, ktoré šírili myšlienky náboženskej slobody aj do ostatných oblastí Uhorska. Opakované povstania si vynútili zo strany protireformačne naladených katolíckych Habsburgovcov viaceré ústupky, napríklad podpísanie Šopronských artikúl z roku 1681 (šopronský snem).
Protireformácia
Reformačné hnutie viedlo k protireformácii a rekatolizácii, ktorú viedol Rím (Rímskokatolícka cirkev) ako odpoveď na ideológiu reformátorov. S cieľom zabrániť reformácii používal Rím rôzne prostriedky. V politickom boji sa za katolíkov intenzívne angažoval najmä rod Habsburgovcov. Úspešnou taktikou rímskokatolíckej cirkvi bolo poskytovanie kvalitného a bezplatného vzdelávania deťom politicky vplyvných feudálov. Kvalitné a lacné vzdelanie bolo pre rodičov motívom, prestúpiť späť ku katolíckej viere. Keďže sa uplatňoval princíp "čie panstvo, toho náboženstvo", tak s feudálom konvertovali na katolicizmus automaticky aj jeho poddaní. Tento princíp "deľby viery" bol typický aj pre naše územie. Protireformácia našla systematický základ v pôsobení jezuitov resp. v reholi Spoločnosť Ježišova, ktorú založil Ignác z Loyoly.
Dôsledky reformácie
Reformácia poznačila mnohé oblasti života u väčšiny národov Európy. Reformačný pohyb pravdepodobne urýchlil prechod od feudalizmu k trhovoekonomickému mysleniu. Reformačná teológia zdôrazňovala podiel zodpovednosti jednotlivých veriacich na chode náboženskej obce. Jednotlivé cirkevné zhromaždenia, zbory či obce, sa stávali vnútorne súdržnejšími a vitálnejšími. Zároveň sa zvýšil stupeň ich autonómie. Tak sa narúša totalizmus a centralizmus cirkevnej hierarchie a zvýrazňuje sa pluralitný mód existencie cirkvi. Toto vnímanie sa prenáša následne do oblasti svetského fungovania. Spochybňuje sa totalita tradičnej hierarchie ekonomických vzťahov, nastáva demonopolizácia moci. Následná zvýšená konkurenčnosť a pluralita náboženského prostredia prináša aj zlepšenie v oblasti ekonomickej dynamiky. Inšpiratívnu úvahu o príspevku kalvinizmu k zmene trhových vzťahov realizoval Max Weber.
Profilácia národov a krajín podľa reformácie
Niektoré národy a krajiny sa vyprofilovali ako typicky luteránske, iné ako reformované, protestantské a podobne…
Slovensko
Slovensko má silnú reformačnú tradíciu. Dominantná je síce rímskokatolícka cirkev (asi 3/4 kresťanov u nás), ale svoje odveké zastúpenie tu majú luteráni a aj kalvíni. Luteráni sú združení prevažne v Evanjelickej cirkvi augsburského vyznania (ECAV). V rámci celkového počtu obyvateľstva Slovenska hlásiaceho sa ku kresťanstvu, tvoria veriaci tejto cirkvi asi 6% podiel. Po rímskokatolíckej cirkvi je ECAV je druhou najväčšou cirkvou na Slovensku. Štvrtou najväčšou cirkvou na Slovensku je Kresťanská reformovaná cirkev na Slovensku (pred ňou je v poradí počtu veriacich Gréckokatolícka cirkev). Príslušníci Kresť. ref. cirkvi sú kalvíni a zväčša sú to príslušníci maďarskej národnosti. Okrem toho sú na Slovensku aj ďalšie menšie protestantské cirkvi – Bratská cirkev na Slovensku, Bratská jednota baptistov, Evanjelická cirkev metodistická, Apoštolská cirkev a iné.
Česko
Česko má pomerne solídnu reformačnú tradíciu. Miešajú sa v nej kalvínske a luteránske prvky. Okrem toho sa v Čechách vychádza aj z predreformácie, kedy sa vyzdvihujú myšlienky Jána Husa. Čím viac sa v Česku ide na východ, tým viac možno badať ubúdanie kalvínskeho fundamentu a tým viac sa cirkevné zbory profilujú ako luteránske. Luteráni majú silnejšie zastúpenie na Morave a najmä v Sliezsku.
Poľsko
Poľsko zostalo voči reformácii silne imúnne a jeho katolícky charakter ostal prakticky nezmenený. Silnejšia enkláva luteránov sa nachádza v Sliezsku, ktorí sú kultúrne prepojení na evanjelikov na v dnešnom moravskom Sliezsku.
Maďarsko
Maďarsko má silne kalvínsku tradíciu, hoci je tam prítomná aj väčšinová katolícka cirkev a aj početná luteránska menšina.
Nemecko
Približne polovica Nemcov sú katolíci a polovica luteráni. Severovýchod Nemecka je silno luteránsky, čím viac sa ide na juh a západ, tým viac prevažuje katolícka viera. Bavorsko je tradične silne katolícke. Kalvinizmus sa v Nemecku vyskytuje na jeho južnom a západnom okraji. Nemecko je hlavným zázemím pre vzdelávanie a vedu vo oblasti luteránskej teológie. Nemecký luteranizmus výrazne poškodilo obdobie ateizácie v rámci komunizmu. Bývalé Východné Nemecko spadajúce do sovietskeho bloku sa územne prekrývalo s oblasťami, v ktorých mal luteranizmus v rámci pôvodného Nemecka svoje najsilnejšie zastúpenie. Vďaka tomu bola poškodená podstatná časť luteránskeho fundamentu Nemecka.
Švajčiarsko, Francúzsko, Holandsko
Kalvinizmus má svoju historickú baštu vo Švajčiarsku a to hlavne v Ženeve, kde Ján Kalvín uskutočnil pokus vytvoriť societu na základe svojich princípov. Francúzsko má tradíciu svojho protestantizmu podloženú hlavne kalvinizmom, ktorý zastupovali hugenoti. Holanďania majú tradične silné zastúpenie v kalvinizme.
Britské ostrovy
Angličania sú tradične členmi anglikánskej Church of England. Vo Walese pôsobí anglikánska Church of Wales. V Škótsku je dominantný presbyterianizmus, ale pôsobí tu aj miestna anglikánska cirkev ktorá sa nazýva Škótska episkopálna cirkev. Na rozdiel od Church of England v Anglicku, presbyteriánska Church of Scotland nie je v Škótsku formálne štátna. V Írsku pôsobí anglikánska Church of Ireland, no s výnimkou Severného Írska v Írsku dominuje katolícka cirkev.
Severské krajiny
Pred reformáciou boli severské krajiny katolícke. V súčasnosti prevažuje luteranizmus. V Dánsku a Nórsku reformáciu prijal kráľ Kristián III., ktorý katolíkom zakázal pobyt v krajine pod trestom smrti. Katolíckych biskupov nechal uväzniť a na ich miesta nastúpilo osem superintendentov. Vo Švédsku a Fínsku prijal reformáciu kráľ Gustáv I. Vasa. Na Islande posledného katolíckeho biskupa popravili. V Dánska cirkev, Nórska cirkev, Islandská cirkev a Faerská cirkev majú vo svojich krajinách status štátných cirkví. Švédska cirkev bola štátnou do roku 2000. Fínska cirkev má len status národnej cirkvi. Významné osobnosti severskej reformácie sú Hans Tausen, Johannes Bugenhagen, ktorí šírili reformáciu v Dánsku a Nórsku, Lars Petri a Olaus Petri, ktorí šírili reformáciu vo Švédsku a Mikael Agricola, prvý arcibiskup Turku ktorý bol luteránom.
Amerika
USA prebrali od Angličanov protestantské dedičstvo. Výraznejšie sa v Spojených Štátoch prejavuje kalvinizmus a len v menšej miere luteranizmus. Severoameričania pokračovali v reformácii aj neskôr, keď sa v Európe vývoj už stabilizoval. Obnovy prebiehali často vo viacerých vlnách – v takzvaných prebudeniach. Silné zastúpenie má v USA baptistická cirkev, metodizmus, episkopálne cirkvi a letničné cirkvi. Katolícky fundament vystupuje výraznejšie najmä v Kanade, pretože frankofónni Kanaďania si stále udržiavajú svoju tradičnú katolícku vieru zdedenú po francúzskych kolonizátoroch. Latinsko-americké krajiny si ako dedičia španielskej koruny (resp. Portugalska) ponechali katolicizmus, len v súčasnej dobe sa v nich výraznejšie presadzujú letničné (pentakostálne) cirkvi.
Východná Európa a Balkán
Reformácia nedokázala takmer vôbec ovplyvniť východné, resp. pravoslávne cirkvi. Tieto zostali voči reformnému pohybu prakticky intaktné.
Pobaltské štáty, kde vládol tradičný nemecký vplyv, sú luteránske – najmä Estónsko a Lotyšsko. Litva ako sused Poľska inklinuje smerom ku katolicizmu. Chorváti a Slovinci zostali katolíkmi. V srbskej Vojvodine je okrem pravoslávnych Srbov aj veľa slovenských evanjelikov, ktorí sa tam prisťahovali zo Slovenska v minulých storočiach. Srbsko si však celkovo ponecháva svoj tradičný pravoslávny charakter. Macedónci sú takisto pravoslávni. Rumunská Transylvánia, čiže bývalé Sedmohradsko má silnú protestantskú tradíciu. Sedmohradsko umožňovalo pomerne širokú náboženskú slobodu a tak tam žilo dosť kalvínov ako aj luteránov. V porovnaní s Horným Uhorskom malo Sedmohradsko silnejšiu kalvínsku základňu. Niekoľko luteránskych enkláv tvoria v Rumunsku najmä slovenskí prisťahovalci. Zvyšok Rumunska je inak pravoslávny. Pravoslávni ostávajú aj naďalej Rusi, Bielorusi, Ukrajinci, Bulhari, Moldavci, Gréci, Gruzínci a Arméni.
Lucq-de-Béarn
Lucq-de-Béarn je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Pyrénées-Atlantiques, v regióne Akvitánsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Lawrence Parsons
Lawrence Parsons (* 17. november 1840 – † 30. august 1908) bol írsky astronóm.
Ján Czeizel
Ján Czeizel (Czeiczel, pôvodne Zeisel) (* 15. jún 1873, Nitrianske Pravno - † 5. júl 1941, Szeget) bol literárny historik, pedagóg.
Životopis
Narodil sa v rodine Ignáca Zeisela a jeho manzelky Rosiny rodenej Weber. Študoval na gymnáziu v Banskej Bystrici a na univerzite v Budapešti. Od roku 1889 pedagóg v Debrecíne, Levoči, Segedíne. Autor literárnovedných a literárnohistorických štúdií v odborných časopisoch a výročných správach gymnázií, kde učil. Autor päťzväzkovej monografie o Františkovi Kazincim (spisovateľ a právnik), knižne vyšiel iba 1. zväzok, za ktorý dostal cenu MAV.
HD 104985
HD 104985 alebo Tonatiuh je hviezda, pri ktorej bola objavená extrasolárna planéta.
Elastické väzivo
Elastické väzivo alebo žlté väzivo je tuhé väzivo, v ktorého zložení dominujú elastické vlákna; tie sú príčinou jeho žltkastej farby. Jeho hlavnou vlastnosťou je pružnosť. Tvorí niektoré väzy – napr. ligamentum flavum v oblasti chrbtice, ligamentum nuchae a ligamentum stylohyoideum. Podieľa sa aj na stavbe stien veľkých tepien.
Nekmíř
Nekmíř je obec v Česku v okrese Plzeň-sever v Plzenskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 450 obyvateľov, z toho 230 mužov a 220 žien, pričom priemerný vek v obci bol 42,1 roka (muži 41,4 roka, ženy 42,9 roka).
HD 178911
HD 178911 je hviezda v súhvezdí Lýra, pri ktorej bola objavená extrasolárna planéta.
Alexander Čunderlík
Životopis
Narodil sa 18. októbra 1878 v obci Motyčky neďaleko Banskej Bystrice otcovi Vincentovi a matke Anne. Vyrastal v slovensko-nemeckom jazykovom prostredí. V roku 1885 začal navštevovať slovenskú ľudovú školu v Motyčkách a od roku 1889 pokračoval na reálnom gymnáziu s vyučovacím jazykom maďarským v Kremnici, kde štúdium ukončil v roku 1894. Podal si prihlášku na kadetskú školu do Budapešti, ktorú úspešne absolvoval 18. augusta 1898. Následne nastúpil k pešiemu pluku č. 2 ako veliteľ čaty. Pluk bol v tom čase dislokovaný pri meste Pljevlja v Čiernej Hore. 1. októbra 1899 bol prevelený do mesta Sibiu v Sedmohradsku k pešej brigáde č. 32 a 1. novembra 1999 povýšený na poručíka. 1. októbra 1902 bol prevelený do Brašova k divíznemu delostreleckému pluku č 34. 1 novembra 1906 bol povýšený na nadporučíka. 8. februára 1909 bol opäť prevelený k 13. pluku poľných húfnic s veliteľstvom v Záhrebe. Pôsobil v posádke v Dubrovníku a od 12. apríla 1912 v Hercegu Novom. 1 mája 1913 bol povýšený na kapitána.
V dôsledku rakúsko-maďarského vyrovnania sa popri spoločnej armáde začalo aj budovanie jednotiek vlastibrany v oboch častiach monarchie. V Uhorsku sa nazývala Honvédség a od roku 1912 mali byť vytvárané aj honvédske delostrelecké jednotky. Tieto zmeny sa dotkli aj kpt. Čunderlíka, ktorý bol 2. novembra 1913 premiestnený k 6. honvédskemu delostreleckému oddielu v Lugoji a 4. apríla 1914 k 2. honvédskemu poľnému delostreleckému pluku vo Vršaci.
Prvá svetová vojna
Do bojov prvej svetovej vojny sa zapojil až po 6. marci 1916, keď bola jeho jednotka prevelená na východný front. Zastával funkciu veliteľa poľnej kanónovej delostreleckej batérie, neskôr veliteľa plukového oddielu II/51. V tom čase došlo aj k premenovaniu jeho jednotky na 51. honvédsky poľný delostrelecký pluk. Po zmene strán Rumunska v konflikte bola jeho jednotka stiahnutá z frontu a 23. augusta 1913 prevelená do Sedmohradska, aby bola nasadená proti rumunskej armáde. Nasadenie trvalo do konca roku 1916, do porážky Rumunska. Počas zimných bojov v dôsledku zimy a nedostatočného zabezpečeného ubytovania došlo k poškodeniu Čunderlíkovho zdravia. Od januára 1917 sa jeho jednotka znova vrátila na ruský front, ale už 1. februára 1917 bol odslaný do nemocničného ošetrenia v Temešvári, kde pobudol až do 16. júla 1917, následne sa opäť ujal svojho veliteľského postu v oddieli II/51. Po uzavretí Brest-litovského mieru bola jeho jednotka 21. apríla 1918 presunutá na taliansky front. Tu vykonával súbežne aj funkciu zástupcu veliteľa pluku. Od 20. septembra 1918 do 20. novembra 1918 trávil čas opäť v nemocnici v Budapešti a v domácom ošetrení. Počas liečenia sa 8. októbra oženil s Emíliou Máriou Gemeinhardtovou a 1. novembra bol povýšený do hodnosti majora.
Medzivojnové obdobie
Po vzniku Československa si major Čunderlík podal 22. januára 1919 prihlášku do československej armády, kam ho po absolvovaní previerok prijali 29. apríla 1919. Vojenskú službu nastúpil až 30. júna 1916 v Bratislave ako veliteľ 1. oddielu československého ľahkého delostreleckého pluku č 9. Pluk bol od 17. novembra 1919 premiestnený do Žiliny. Medzi 27. marcom a 26. májom 1922 absolvoval taktický kurz pre štábnych dôstojníkov v Metz vo Francúzsku. 21. júla 1923 bol povýšený na podplukovníka a 6. októbra 1923 prebral velenie 9. delostreleckého pluku.Na jeseň 1927 a jar 1928 absolvoval dva kurzy pre veliteľov vyšších vojenských telies. 21. februára 1929 bol povýšený na plukovníka. 3. marca 1932 si podla žiadosť o preloženie do výslužby, ktorá bola akceptovaná.
Druhá svetová vojna
V ťažení proti Poľsku bol najskôr od 1. septembra 1939 vymenovaný za veliteľa zápolia, ale už 5. septembra za veliteľa 2. divízie v Bardejove. Jeho jednotka však do bojov zásadne nezasiahla. Z poľa sa vrátil 6. októbra 1939 a znova ujal funkcie na Vyššom veliteľstve. Za ťaženie mu bol udelený Železný kríž II. triedy. Od 11. októbra 1939 zastával funkcie inšpektora slovenskej brannej moci, generálneho sekretára obrany štátu a zástupcu hlavného vojenského veliteľa. 19. novembra 1940 bol vymenovaný za veliteľa pozemného vojska. V čase neprítomnosti ministra národnej obrany generála Čatloša preberal niektoré jeho právomoci. 1. januára 1942 dosiahol najvyššiu hodnosť - generála I. triedy. Do konca júla 1942 zostal v Banskej Bystrici a od 1. augusta 1942 pôsobil v Bratislave ako inšpektor generálneho štábu slovenskej brannej moci. 31. decembra 1942, kvôli zhoršenému zdravotnému stavu opäť požiadal o preradenie do výslužby ku ktorému došlo 2. apríla 1943. Následne bol ešte niekoľkokrát krátkodobo povolaný do služby 31. augusta 1943 a 17. februára 1944. Definitívne preradený do výslužby bol až 5. októbra 1944.
Povojnové obdobie
Po zániku samostatného Slovenska si generál Čunderlík niekoľkokrát podla prihlášku do československej armády, opakovane ale bola odmietaná. Až 15. októbra 1947 komisia rozhodla o jeho prijatí a priznaní zaopatrovacích platov. Generál však o niekoľko dní 21. októbra 1947 zomrel vo veku 69 rokov, bez toho, aby sa o konečnom rozhodnutí dozvedel.
Marguerite Porete
Marguerite Porete je predstaviteľkou francúzskej mystiky. Je známa vďaka svojmu dielu Le Miroir des âmes simples (doslova Zrkadlo prostých duší), a inkvizičnému procesu, ktorému bola pre šírenie diela autorka podrobená. Zrkadlo prostých duší bolo verejne spálené (pravdepodobne v období rokov 1296 – 1306) a autorka dostala zákaz svoje myšlienky šíriť. O niekoľko rokov neskôr nasledovala Marguerite osud svojho spisu - bola verejne upálená ako kacírka. Dielo sa však dochovalo, a významne ovplyvnilo stredovekú mystiku. Časom začalo žiť vlastným životom, na autorku sa zabudlo, a dielo bolo pripisované rôznym autorom, napríklad aj flámskemu mystikovi Jan van Ruisbroek.
Životopis
Marguerite sa narodila pravdepodobne v rozmedzí rokov 1250 – 1260 vo Valenciennes. O skutočnom živote Marguerite vieme veľmi málo. Opierať sa môžeme o záznamy zo súdneho procesu a niekoľko málo náznakov, ktoré zanecháva v myšlienkach svojho diela. Podľa spôsobu, akým písala Zrkadlo prostých duší, možno usudzovať, že patrila k bohatšej a hlboko vzdelanej vrstve obyvateľstva. Oplývala značnou znalosťou Biblie, teológie i dobovej literatúry.
Marguerite je často uvádzaná ako významná bekyňa, popri Hadewijch a Mechtilde z Magdeburgu, a nepochybne ju môžeme v širšom slova zmysle k tomuto hnutiu radiť. Ona sama sa však za bekyňu priamo nepovažovala - prinajmenšom sa voči nim snažila vymedziť. Bekyne, ako laické ženské duchovné hnutie, vzniklo v 12. storočí a malo veľmi rôznorodú podobu, od usadlého života podobného kláštornému, až po potulné kazateľky. Usadlý spôsob begináže predstavoval život zbožných žien v chudobe, venujúcich sa štúdiu písma, kontemplácií, náboženskému vzdelávaniu dievčat, službe blížnym a podobne. Aj keď sa život podobal kláštornému, takáto komunita nebola zastrešená klauzúrou. Marguerite sa snažila vyhraniť najmä voči usadlému, regulovanému spôsobu. Marguerite bola podľa súdneho procesu spájaná s herezou slobodného ducha. Aby predišla podozreniu zo šírenia heretického učenia a podporila svoje myšlienky obsiahnuté v knihe Zrkadlo prostých duší, získala dobrozdanie troch významných cirkevných autorít - Jána z Queraynu, Doma Franca z Villiers a Godfrieda z Fontaines, (zaoberal sa aj dielom Hildegardy z Bingenu), ktorý však nedoporučoval, aby knihu čítalo príliš veľa ľudí, pretože podľa jeho názoru, by mohlo dôjsť k nesprávnemu pochopeniu diela. Marguerite svoje myšlienky verejne prezentovala, čo vyústilo do zákazu písania a verejného spálenia diela biskupom z Cambrai, niekedy v období 1296 – 1306. To ju však neodradilo, a hľadala nové dobrozdania pre svoju knihu. Útoky sa jej podarilo odrážať iba do roku 1308, kedy bola predvedená pred inkvizítora z Lorraine, ktorý ju následne poslal do Paríža k inkvizítorovi francúzskeho kráľa Filipa IV. Pekného, Viliamovi Parížskemu. Dielo bolo následne posudzované majstrami teológie, ktorí vypracovali zoznam sporných tvrdení. Na ich podklade bola Marguerite Porete dňa 31. mája 1310 odsúdená. Po dvojročnom vyšetrovaní a súdnom procese bola 1. júna 1310 v Paríži upálená, ako nenapraviteľná kacírka.
Medzi sväticou a kacírkou
Na tomto mieste je vhodné povšimnúť si dobový kontext. S rozvojom kanonického práva v 13. storočí a silnou pozíciou inkvizície pribúdali sklony zneužívania tejto inštitúcie na vyvíjanie politického tlaku pre potreby mocenských záujmov pápežského stolca, či svätských panovníkov. Obvinenie z heréze, či kacírstva, tak bolo popri obrane pravej viery, často zámienkou na obohatenie sa, či vyradenie mocenského rivala z hry. V roku 1307 začína francúzsky kráľ Filip IV. Pekný s mohutnou iniciatívou na zrušenie bohatého templárskeho rádu. Rád sa vymaňoval z kráľovskej jurisdikcie - spadal priamo pod pápeža, navyše, po páde Akkonu v roku 1291, ktorým sa zmarili šance na získanie Jeruzalema do kresťanských rúk, stratil tento rád opodstatnenie. Filipove snahy vyústili vo zvolanie Viennskeho koncilu pápežom Klementom V. Na pápeža mal francúzsky panovník značný vplyv (Avignonské zajatie), najmä kvôli hroziacemu procesu so zosnulým pápežom Bonifácom VIII., čo by znamenalo diskreditáciu pápežského stolca. Koncil bol zvolaný primárne na riešenie templárskej otázky. Okrem nej, sa zaoberal aj herézou slobodného ducha a postavením bekýň a bekhardov. Bula Ad nostrum spojila laické hnutie bekýň a bekhardov s herezou slobodného ducha. Bula uvádza osem bludných heretických bodov, pričom niektoré z nich sú doslovnou citáciou zo Zrkadla prostých duší od upálenej Marguerite Porete. Bula v podstate rozpúšťa voľné laické spoločenstvo begináží a inštitucionalizuje ich do rádových spoločenstiev s pevnými pravidlami hierarchiou a kontrolou.
Postoj cirkvi k bekyniam a celému hnutiu, však možno charakterizovať skôr ako rozporuplný. Bula Cum de quibusdam, ktorá bola taktiež dielom Viennskeho koncilu, upresňuje čo sa považuje za činnosť hodnú exkomunikácie, zmienka je však iba o ženách. Hlavným dôvodom na potlačenie bekyňského hnutia bol fakt, že o vysokých teologických otázkach prednášali laici, a to dokonca v národných jazykoch. Bula obsahuje klauzulku, ktorá dovoľuje zbožným ženám vykonávať pokánie a pokorne slúžiť Bohu ale v súkromí svojich domácností. (Vďaka čomu sa podarilo hnutie napokon zachovať.) O heretickosti učenia neexistoval jednotný názor a tak výsledok procesu často závisel na konkrétnej politickej situácií v danom priestore. Ostrým príkladom takejto ambivalencie je Margueritina súčasníčka Angela z Foligna, františkánska terciárka zo stredného Talianska. V Angelinej knihe zjavení (Liber) nájdeme myšlienky značne podobné Margueritinym, prípadne aj odvážnejšie formulované vízie, ktoré majú k herézi slobodného ducha veľmi blízko. Napriek tejto zjavnej spirituálnej myšlienkovej blízkosti oboch žien bol Angeliným víziám po teologickom posúdení pripísaný božský pôvod, a ona sama sa stala uctievanou a váženou už za svojho života, na rozdiel od Marguerite, ktorú čakala hranica.
Heréza slobodného ducha
Bula Ad nostrum identifikuje herézu slobodného ducha v ôsmich bodoch, ktoré sa viac menej týkajú stavu slobody omilostenej duše, tých, čo dosiahli stav duchovnej vznešenej dokonalosti. Prvé tri body vychádzajú priamo z prekrútených, alebo nepochopených formulácií Zrkadla prostých duší. Existencia organizovane heretickej skupiny, ktorá by uznávala jednotlivé body z buly Ad nostrum, nebola doložená.
Súdny proces
Z diela boli vyňaté sporné tézy, a zaslané na posúdenie. Dňa 2. apríla 1310 bolo zvolané kolégium v počte 21 teológov a znalcov reholí, ktorí jednohlasne uznali Margueritino dielo za heretické. Následne bola Marguerite 9. mája vyhlásená za nenapraviteľnú kacírku, keďže neuposlúchla prvotný zákaz vydaný Guyom II. Krátko na to, 31. mája ju inkvizítor predal svätskej spravodlivosti na výkon trestu. Upálená bola verejne dňa 1. júna 1310 na parížskom námestí de la Grève.