cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vasil Biľak
Mladosť
Vasiľ Biľak sa narodil a bol pokrstený v obci Krajná Bystrá v miestnom kostole na severovýchode Slovenska, blízko poľských hraníc v roľníckej rodine. Otec mu zomrel v roku 1920, keď mal 3 roky. Matka si vzala iného – pôvodne bohatého, no tiež násilného – Amerikána. Zomrela v roku 1929 keď mal 11 a jej dve preživšie deti z 8 súrodencov  z rodnej Krajnej Bystrej odišli. Dmitrij sa učil za mäsiara v neďalekom Svidníku a Vasil robil paholka v Kapišovej. Obaja sa nakoniec o dva roky stretli v Hradci Králové, kde Vasilovi brat našiel miesto krajčírskeho učňa. Vasil sa vyučil za krajčíra u Františka Rouska. Za normalizácie o ňom kolovala anekdota, že vo výučnom liste mal napísané „na saka nepouštět“ (alebo po slovensky „nepúšťať na saká“). Jej pravosť však nie je potvrdená a historik Vladimír Čermák ju v úvodnej štúdii k publikovaným pamätiam „Až po mé smrti“ odmieta. Od marca 1936 Biľak šil v Bratislave ako člen komunistických odborov. V roku 1939 ho mobilizovali do československej armády a v Banskej Štiavnici zažil vznik armády Slovenského štátu. Niekoľkokrát ho demobilizovali a opäť povolali. V Trnave ho zastihlo SNP, ku ktorému sa pridal a kde ho zranili. Po porážke Povstania sa dostal do Bratislavy a po jej oslobodení v roku 1945 vstúpil do KSČ (prijali ho až na tretí krát). Cez deň opäť "pracoval" v krajčírskom salóne, večer chodil na školenia, schôdze, v nedeľu na brigády a stále agitoval.
Politická kariéra
8. decembra 1958 Biľak v 12. Zbore povereníkov nahradil vo funkcii dovtedajšieho povereníka školstva a kultúry Ernesta Sýkoru napriek tomu, že sa nikdy nenaučil hovoriť spisovne slovensky. Vo funkcii zostal aj po prijatí novej Ústavy ČSSR v júli 1960, v dôsledku ktorej bol Zbor povereníkov zrušený ako kolektívny orgán a jednotliví povereníci boli začlenení do Slovenskej národnej rady. Do júla 1963 zastával post povereníka a predsedu Komisie SNR pre školstvo a kultúru. Zároveň sa stal ministrom bez portefeuille vo vláde Československej socialistickej republiky. V tejto funkcii pôsobil do prelomu rokov 1962/63.
Vo funkcii vedúceho tajomníka KV KSS v Prešovskom kraji Biľak vystupoval ako zástanca umierneného kurzu. Jeho nástup do tejto funkcie bol spojený so spontánnou revoltou roľníkov proti násilnej kolektivizácii, v dôsledku ktorej sa veľký počet novozaložených Jednotných roľníckych družstiev (JRD) rozpadol, pričom tento proces mal značnú intenzitu práve na severovýchodnom Slovensku. Podobne kritizoval aj nedobrovoľnú ukrajinizáciu, proti ktorej sa miestne obyvateľstvo búrilo, dokonca aj bojkotovaním škôl s ukrajinským vyučovacím jazykom. Neskôr sa s jeho menom ako povereníkom školstva a kultúry spájala liberalizácia v oblasti kultúry a umenia na začiatku 60. rokov. Prejavil sa ako politik, ktorý dobre poznal mentalitu obyvateľov kraja, z ktorého pochádzal.
Predĺžená ruka Sovietov v roku 1956
Zároveň sa však už v tejto pozícii prejavoval ako jednoznačný stúpenec orientácie na ZSSR. Počas tzv. maďarskej revolúcie 1956 a udalostí v Poľsku v októbri 1956 udržiaval ako vedúci tajomník KV KSS v pohraničnom regióne kontakty s promoskovsky orientovanými funkcionármi Poľskej zjednotenej robotníckej strany. Mal kritický postoj k politickej liberalizácii v Poľsku v rokoch 19561957 po nástupe Władysława Gomułku. Vedeniu KSČ odporúčal udržiavať kontakty s poľskými komunistickými funkcionármi v pohraničných regiónoch nezávisle od oficiálnych kontaktov na najvyššej úrovni, podobne ako to realizovali predstavitelia KSČ v kontaktoch s maďarskými komunistami počas maďarského povstania v októbri 1956. Za presadzovateľa nadštandardnej spolupráce so ZSSR označoval Biľaka vo svojich pamätiach aj bývalý predstaviteľ reformného krídla v KSČ a neskorší signatár Charty 77 Zdeněk Mlynář.
V najvyšších politických a straníckych funkciách
V rokoch 19551968 a 19691971 bol členom ústredného výboru (ÚV KSS), v rokoch 19541989 členom ústredného výboru Komunistickej strany Československa (ÚV KSČ), v rokoch 19621968 bol tajomníkom a od januára do augusta 1968 prvým tajomníkom ÚV KSS; od apríla 1968 do decembra 1988 členom predsedníctva ÚV KSČ.
Od novembra 1968 do decembra 1988 bol tajomníkom ÚV KSČ s rozhodujúcim vplyvom v zahraničnej politike a ideologickej sfére. V rokoch 19601989 bol poslancom Národného, potom Federálneho zhromaždenia. Od roku 1987, po odstúpení Gustáva Husáka zastával funkciu generálneho tajomníka ÚV KSČ Miloš Jakeš. V súvislosti s Gorbačovovou politikou v ZSSR Jakeš presadzoval takzvanú prestavbu (perestrojku), čo znamenalo pre Biľaka, že 15. decembra 1988 musel odísť z najvyššieho vedenia KSČ. V decembri 1989 bol vylúčený z KSČ.
„Zdravé sily“ vo vedení KSČ v roku 1968 a normalizácia
V roku 1968 bol jedným z vedúcich predstaviteľov konzervatívnych síl v KSČ, podporoval sovietsku intervenciu a podieľal sa na likvidácii obrodného procesu tzv. Pražskej jari. Bol jedným zo signatárov tzv. pozývacieho listu vojsk Varšavskej zmluvy a hlavným exponentom brežnevovského vedenia v KSČ (tzv. „zdravé sily“ ), reprezentantom neostalinského dogmatizmu. Je vnímaný ako ideologický autor Poučenia z krízového vývoja, publikácie KSČ z roku 1970, ktorá oficiálne interpretovala predchádzajúce udalosti ako „kontrarevolúciu“ a intervenciu ako „pomoc bratských krajín“. Bol jedným z hlavných predstaviteľov normalizácie, politického obdobia, ktoré v ČSSR pretrvávalo až do novembra 1989.
Osobný život a stíhanie po roku 1989
Žil v Bratislave spolu so svojou dcérou a zaťom Jozefom Ševcom v susedných vilách na Timravinej ulici, ktoré boli strážené ozbrojencami.
Poškodenie jeho pamätníka
Dňa 21. februára 2015 Komunistická strana Slovenska odhalila Vasilovi Biľakovi pamätník s bustou a s nápisom pod ňou „Pravda zostane pravdou“ v jeho rodnej obci Krajná Bystrá pri príležitosti prvého výročia jeho úmrtia. V ten istý deň v nočných hodinách bustu dvaja občianski aktivisti z Košíc, výtvarník Peter Kalmus a Ľuboš Lorenz, na protest obliali červenou farbou, a na pamätník napísali červenou farbou nápis „SVIŇA“, k čomu sa aj verejne priznali. Za poškodenie pamätníka v roku 2020 na dvojmesačný podmienečný trest s odkladom na 18 mesiacov odsúdil obidvoch spomenutých výtvarníkov a uložil im náhradu škody vo výške 80 eur.
Bohušovci
Bohušovci (staršie tiež Bohuss, Bohus alebo Bohusch) sú starý uhorský šľachtický rod, ktorý odvodzuje svoj pôvod od Behara, syna Samuela, ktorému roku 1231 daroval kráľ Ondrej II. za preukázanie služieb na Zvolenskom zámku lesnaté neosídlené územie na Liptove. Sídlom boli Liptovské Beharovce v Liptovskej stolici. Odtiaľ sa rozšíril do Peštianskej stolice, Zvolenskej, Spišskej, Aradskej, Čongrádskej, Nitrianskej a Novohradskej.
Dejiny rodu
Bohušovci svoj pôvod odvodzujú od Behara, syna Samuela, ktorému roku 1231 daroval kráľ Ondrej II. za preukázanie istých služieb, lesnaté neosídlené územie na Liptove. Pôvodná darovacia listina sa nezachovala, len jej potvrdenie kráľom Belom IV. z roku 1262, ktorú panovník vydáva na žiadosť Beharových synov Dionisia, Petra, Voislaua a Sebastiana, ktorí v tomto období vystupujú už ako liptovskí šľachtici. Potvrdenie darovacej listiny si vyžadovali pravdepodobne susedské majetkové spory, ktoré však pretrvávali aj v nasledujúcom období. K zmiereniu došlo až niekedy pred rokom 1283, o čom svedčí aj konkordačná listina liptovského dvorského župana Klementa. Na už spomenutý majetok získala neskôr rodina aj ďalšie listiny, ktoré rod vo vlastníctve opätovne potvrdzovali. V roku 1295 turčiansky konvent vydal svedectvo o vyrovnaní sporu medzi synmi Behara z Liptova a obcou Váralja (Podhradie) o akýsi kus pozemku. Pri opisovaní hraníc tejto pôdy sa už po prvý raz spomínajú dnešné Liptovské Beharovce (Curia Behar), teda obec, ktorú možno považovať za akúsi kolísku rodiny. Podľa súpisu šľachty z roku 1754/55 žili Bohušovci okrem Liptovskej župy, aj vo Zvolenskej, Spišskej, Nitrianskej, Novohradskej, Aradskej a ďalších. V roku 1755 dala Mária Terézia Bohušovcom nový erb a v roku 1894 Žigmund, Štefan a Ladislav Bohuš boli povýšený do stavu baróna. Pri dokazovaní svojho šľachtictva sa však odvolávajú na svoj pôvod z Liptovských Beharoviec. Z "rodinnej kolísky", Liptovskej stolici sa časom jednotlivý členovia rodu odsťahovali a roztratili po svete. Dnes žije okrem nástupníckych štátov bývalého Uhorska mnoho Bohušovcov v Poľsku, Česku, USA a iných krajinách. náhľad|Portrét Jána Bohuša
Popis erbu
V modrom štíte na pažiti hlava bradatého rytiera otvorenou prilbou na hlave, na ktorej je zlatá prilbová koruna s klenotom – roztvorenými čiernymi krídlami, spomedzi ktorých vyrastá obrnené rameno držiace zlatú trúbku; na štíte turnajová prilba vpravo s modro-zlatými, vľavo s červeno-striebornými prikrývadlami, na prilbe prilbová koruna s klenotom – rastúcim rytierom v pravej ruke so sokolom s červenými remienkami, v ľavej s okrúhlym štítom prebodnutým čakanom.
Beharovská (Behárfalva) vetva
Táto vetva je najstaršou súčasťou rodiny a prefix behár vyvinul do rôznych foriem.
Významní členovia vetvy:
Vetva Petöfi (Petöfalva)
Táto vetva patrila medzi významné evanjelické šľachtické rody v 16. až 19. storočí. Jej príslušníci sa usadili v malej obci Horná Peťová (niekedy len Peťová), ktorej názov používali až do 19. storočia aj ako prídomok v tvare de Felsö Petöfalva. Neskôr príslušníci tejto vetvy rodu pôsobili hlavne v Banskej Bystrici a jej okolí, v mestečku Radvaň a v blízkej obci Kráľová. Od prvej polovice 17. storočia boli Bohušovci spolu patrónmi evanjelickej farnosti a dobre fungujúcej farskej školy v Radvani, kde pôsobil a je pochovaný Andrej Sládkovič.
Zoznam vládcov Nitrianskeho kniežatstva
Toto je zoznam vládcov Nitrianskeho kniežatstva.
Skratky:
V rámci Veľkej Moravy
Pozri aj Zoznam vládcov Veľkej Moravy
Staromaďarská/uhorská nadvláda (s prerušeniami)
Toto obdobie možno politicky rozčleniť takto:
Vysvetlivky a poznámky:
Zdroje tabuľky:
Akira Jošizawa
Akira Jošizawa (* 14. marec 1911 - † 14. marec 2005) bol japonský umelec, ktorý posunul tradičné remeslo origami na živé umenie.
Počas svojho života urobil viac ako 50-tisíc papierových modelov. Niekoľko stoviek jeho návrhov bolo zobrazených v 18 knihách. Jošizawa bol medzinárodným kultúrnym veľvyslancom Japonska, v roku 1983 získal jedno z najvyšších vyznamenaní, ktoré môže japonský občan získať. Cisár Hirohito mu udelil Rád vychádzajúceho slnka.
Umelec zomrel 14. marca 2005 vo veku 94 rokov. Slávneho veľmajstra tradičného japonského umenia origami si v roku 2012 pripomenul aj Google.
Karotén
náhľad|Model beta karoténu. Karotény sú skupina nenasýtených uhľovodíkov so vzorcom C40Hx, ktoré sú tvorené rastlinami a nedokážu byť vytvárané žiadnymi živočíchmi. Patrí medzi pomocné fotosyntetické pigmenty, dôležité pri fotosyntéze. Tvoria červené alebo oranžové farbivo nachádzajúce sa hlavne v rastlinných tkanivách (napríklad v mrkve, ovocí), z ktorého vzniká vitamín A. Sú prítomné v bunkovej membráne a lipofilné (rozpustné v tukoch). V bunkách rias ale aj vyšších rastlín fungujú ako filter chrániaci bunky a DNA pred nebezpečenstvom ultrafialového žiarenia.
Balatonalmádsky okres
Balatonalmádsky okres je okres v Maďarsku v župe Veszprém. Jeho správnym centrom je mesto Balatonalmádi.
Sídla
V okrese sú tri mestá a 8 obcí.
Graham Greene
Henry Graham Greene (* 2. október 1904, Berkhamsted, grófstvo Hertfordshire, Spojené kráľovstvo – † 3. apríl 1991, Vevey, Švajčiarsko) bol britský spisovateľ, jeden z najvýznamnejších románopiscov 20. storočia. Písal tiež poviedky, eseje, divadelné hry, scenáre, literárne a filmové kritiky. Nejaký čas pracoval ako novinár a určitú dobu bol dokonca zamestnancom ministerstva zahraničných vecí a agentom britskej tajnej služby. Jeho príbehy kombinujú epiku s morálnymi a náboženskými otázkami z neortodoxne katolíckej perspektívy. Témy jeho diel majú spoločného menovateľa v hlbokom, večne pochybujúcom, najmä však v oslobodzujúcom básnickom pohľade na človeka z hľadiska spisovateľovho základného atribútu ľudstva – svedomia. Preto je tiež označovaný ako Dostojevský 20. storočia.
Životopis
Graham Greene sa narodil v anglickom Berkhamstede v rodine riaditeľa prestížnej internátnej strednej školy ako štvrté zo šiestich detí.
Detstvo a mladosť
Greene ako dieťa dával prednosť samote a čítaniu kníh, najmä dobrodružných príbehov. Bol nesmelý a ako syn riaditeľa školy bol svojimi spolužiakmi inštinktívne považovaný za zradcu, čím veľmi trpel. Bol veľmi frustrovaný citovou neprístupnosťou svojich rodičov, najmä otca, a v širšom okruhu rodiny priľnul len k jednému zo svojich strýkov. V mladistvom veku bol poslaný na psychiatrické liečenie pre svoje opakované koketovanie so samovraždou. Tieto zážitky popisuje neskôr vo svojej autobiografii Kus života (1971). S ukradnutým revolverom – vždy hnaný iracionálnou túžbou po smrti – chodil do parku za domom rodičov, kde hral sám so sebou ruskú ruletu – roztočil bubienok zbrane s jedným nábojom v komore, priložil hlaveň k spánku a stlačil spúšť. Hoci to vykonal toľkokrát, že pravdepodobnosť „úspechu“ bola vysoká, nikdy výstrel nevyšiel. Ozveny traumatizujúceho detstva sa neskôr často objavujú v jeho tvorbe, najmä poviedkové (Twenty-One Stories, 1954). Psychoterapeut, ktorý ho liečil, objavil v chlapcovi literárny talent, a keď potom Greene odišiel študovať do Oxfordu na Balliol College históriu, stal sa prispievateľom študentských novín Oxford Outlook a Weekly Westminster Gazette. V tej dobe písal poéziu, články a recenzie. Viedol pomerne búrlivý život, viac než štúdiu sa venoval večierkom a pitiu. Dokonca vstúpil do komunistickej strany, ale skôr z recesie než presvedčenia.
Dospelosť
K výraznému zlomu v Greenovej životnej dráhe prišlo po jeho zoznámení s budúcou manželkou, Vivien Dayrell-Browningovou v roku 1925, kedy dokončil štúdium a vydal svoju prvotinu, zbierku básní Babbling April. Green, vychovaný v tradičnej anglikánskej viere a neskôr zmietaný najrôznejšími filozofickými tendenciami, pod jej vplyvom konvertoval na katolicizmus. To – ako sa neskôr ukázalo – nebol z hľadiska jeho osobnej i literárnej budúcnosti len formálny krok. S Vivien sa zobrali v roku 1927 a mali spolu dve deti – dcéru a syna. Po ukončení školy pracoval krátky čas ako novinár, postupne v Nottinghame a londýnskych Timesoch, pomerne skoro však novinárske zamestnanie opustil, k čomu prispel úspech jeho prvého románu Človek v človeku (The Man Within) v roku 1929. Vtedy získal aj zmluvu s nakladateľstvom William Heinemann, ktoré potom vydalo väčšinu jeho kníh. Ale nasledujúce dva romány, Zmysel činu (The Name of the Action) a Čo sa šepká po zotmení (Rumour at Nightfall) neboli veľmi vydarené a Greene sa k ním neskôr nehlásil; dokonca určitý čas váhal, či s písaním neskončiť, ale pokúsil sa napísať zábavný román – Vlak do Istanbulu (Stamboul Train), ktorým chcel potešiť čitateľov a najmä prilákať filmárov. Román mal naozaj úspech a čoskoro bol sfilmovaný (Twentieth Century Fox). V tej dobe pracoval ako literárny kritik pre The Spectator a začal písať recenzie filmov. Jeho kritiky boli dosť nevyberavé a navyše boli o vtedy obľúbených autoroch. Kvôli jeho recenzii filmu Wee Willey Winkey (1937), v ktorej sa Greene vyjadruje o predčasnej vyspelosti deväťročnej herečky Shirley Temple a istej náklonnosti hollywoodských dospelých mužov k nej, bol po prehranom súde zrušený časopis Night And Day, v ktorom článok vyšiel, a autor musel zaplatiť odškodné. Dnes je však Greene považovaný za jedného z najlepších filmových kritikov svojej doby a jeho práce tohto druhu vyšli súborne.
Vrcholné tvorivé obdobie
Na konci tridsiatych rokov začal cestovať a zbierať inšpiráciu pre svoje ďalšie knihy. Cestoval najskôr po Európe – Nemecko, Lotyšsko, Estónsko. Z cesty do Švédska vznikla kniha Som Angličan (The England Made Me), z dlhého putovania po libérijskej džungli v roku 1935 Journey Without Maps. Tesne pred vojnou zažil pri svojej návšteve protináboženský teror počas komunistickej revolúcie v Mexiku (1938), o ktorom píše v The Lawless Road a najmä vo svojom najlepšom románe Moc a sláva (The Power and the Glory; 1938).
Na začiatku druhej svetovej vojny pôsobil ako dobrovoľník protivzdušnej obrany počas náletov na Londýn. Z tohto obdoba je téma románu Koniec dobrodružstva (The End of the Affair), 1951. V rokoch 1941 – 43 bol zamestnancom ministerstva zahraničných vecí v Sierra Leone. Za tohto pobytu vznikol koncept Greenovho ďalšieho slávneho románu Jadro veci (The Heart of the Matter), vydaného v roku 1948. Práca v Afrike bola však inak tak nudná, že sa bavil aj vymýšľaním rôznych vylepšení plánov na získavanie tajných agentov. V roku 1943 sa vrátil do Londýna a slúžil v oddelení kontrarozviedky MI6. Jednou z jeho úloh bolo hrať dvojitého agenta. Podstrkoval Nemcom plány vojenských operácií, ktoré sám vymýšľal.
Vzhľadom na Greenov životný štýl bolo logické, že sa jeho manželstvo nakoniec, krátko po skončení vojny, rozpadlo. Sám sa presvedčil, že nie je ani dobrý manžel, ani otec. Nikdy sa však nerozviedol, hoci žil postupne až do konca života s niekoľkými partnerkami.
Obdobie ciest
V povojnovom období spisovateľova cestovateľská vášeň veľmi zintenzívnela. Väčšina z jeho ciest a pobytov bola inšpiráciou, námetom alebo politickým či spoločenským pozadím jeho ďalších diel. Bol v Saigone vo Vietname v dobe Indočínskej vojny, 1953 (román Tichý Američan), v Keni pri povstaní Mau Mau v roku 1956 (Vyhasnutý prípad). Bol aj na Kube (Náš človek v Havane), na Haiti (Komedianti), v Paname (kniha Stretnutie s generálom – Getting to Know The General) o Greenovom priateľstve s generálom Omarom Torrijos Herrerom, panamským diktátorom) či Argentíne (Honorárny konzul).
Navštevoval prakticky výhradne politicky a hospodársky problematické krajiny, najmä štáty s autoritatívnymi, diktátorskými režimami. Preto boli potom jeho knihy často označované za politické, on sám však toto tvrdenie vždy kategoricky odmietal a prehlasoval, že je apolitický spisovateľ. To je možné považovať v zmysle ústredných tém jeho diel za pravdivé, nevyjadruje totiž priamo nijaké politické názory, hoci ich nepochybne mal. Zdôrazňuje len nutnosť angažovanosti človeka a nemožnosť zostať stranou v prípade vnútorného morálneho konfliktu s politickým režimom potláčajúcim slobodu človeka. Úplne zásadnú motiváciu pre návštevy krajín, kde na jednej strane stála bohatá oligarchia a na strane druhej bieda a teror, popisuje Greene sám v jednej zo svojich modelových úvah: „Navštívil som dve mestá, jedno oplývalo krásnymi stavbami, ľudia mali všetkého dostatok, nikoho netrápili starosti s budúcnosťou. Potom som navštívil mesto, zničené bombardovaním, kde uprostred trosiek žobrali zmrzačení ľudia. Napriek tomu som v ňom cítil záchvev nádeje, v onom prvom som však necítil nič než ľahostajnosť. Pre nádej tu nebolo miesto, lebo budúcnosť už je predsa tu. Už nikdy sa nemôže zlepšiť.“ Pokusy vysvetľovať autorove diela primárne politicky boli však aj tak veľakrát, a to vo svete i v Česko-Slovensku vtedajšou kritikou. Napr. po vydaní Tichého Američana, ktorý onú morálnu angažovanosť zmieňuje, bol v Česko-Slovensku Greene chválený za sympatie ku komunizmu, na druhej strane železnej opony obviňovaný z antiamerikanizmu.
Bol napr. členom Medzinárodného výboru na podporu Charty 77. Česko-Slovensko navštívil dvakrát, prvý v roku 1948, druhý po sovietskej okupácii v roku 1969. Bol priaznivcom a obdivovateľom komunistickým režimom väzneného, neskôr exilového českého spisovateľa Jana Beneša, ktorého knihu poviedok z väzenského prostredia Druhý dech dokonca považoval za lepšiu ako Solženicynov Jeden deň Ivana Denisoviča. Okrem iného tiež pri svojej návšteve Poľska pomohol k emigrácii na západ miestnemu hudobníkovi.
Záverečné obdobie
S príchodom 60. rokov sa Greenove cestovateľské aktivity podstatne zmiernili. Výraznou mierou sa na tom podieľala jeho nová životná partnerka, o dvadsať rokov mladšia Francúzka Yvonne Cloetta, ktorá s ním žila až do jeho smrti. V tejto dobe sa venoval najmä písaniu poviedok – vychádza mysticky surrealistický súbor Vedomie skutočnosti (A Sense of Reality, 1963) a Smieme si požičať vášho manžela? a autobiografiám. V roku 1966 sa odsťahoval do Antibes vo Francúzsku, aby si boli so svojou partnerkou nablízku. Akokoľvek malo jeho presťahovanie najmä osobné dôvody, prostredie mu bolo blízke aj pre jeho ľahké spriaznenie s generáciou francúzskych katolíckych spisovateľov, ktorá sa sformovala v medzivojnovej dobe. Z tejto skupiny si najviac vážil François Mauriaca, ktorý mu obdiv vracal, považuje ho za najväčšieho moderného románopisca. Už skôr pravidelne navštevoval literárne sympózia vo Francúzsku a Belgicku, kde väčšinou exceloval a väčšiu časť svojich publikovaných rozhovorov viedol práve s predstaviteľmi francúzskej literárno-publicistickej scény. K anglickej súčasnej literatúre sa naopak staval veľmi kriticky. Ako sám napísal, „anglický kresťanský román vyšiel z módy s Chestertonom a definitívne skončil smrťou Henryho Jamesa“.
S Yvonne sa koncom sedemdesiatych rokov presťahovali do posledného Greenovho pôsobiska, švajčiarskeho mesta Vevey na brehu Ženevského jazera. Greene písal takmer až do svojej smrti, v období rokov 1969 až 1982 vydal päť románov, z ktorých najlepšie sú Honorárny konzul, Doktor Fisher zo Ženevy a Monsignor Quijote, všetky však disponujú vycibreným rukopisom po stránke obsahovej i formálnej. V posledných rokoch života sa Greene vracal k skôr nespracovaným témam, umelecký výsledok je však už veľmi poznamenaný starobou (Kapitán a nepriateľ). V roku 1989 ochorel na leukémiu a o dva roky zomrel. Pochovaný je pri Ženevskom jazere.
Dielo
Dielo Grahama Greena je veľmi rozsiahle. Anglické vydania obsahujú 26 románov, okolo 15 poviedkových súborov (počítajúc do toho i kompilácie), kolekcie divadelných hier a filmových scenárov, rozsiahlu zbierku esejí a kritík, súbory novinárskych článkov a jednu básnickú zbierku. O spisovateľovi bolo v angličtine napísaných a vydaných viac než 20 biografických diel rôznych autorov.
Charakteristika
Greenove príbehy sú typické viacerými rovinami, obsahujúce často dobrodružné, detektívne či politické témy na svojom povrchu, dominujú však filozofické a mravné, respektíve náboženské dilemy v konfrontácii osobnej, hlboko ľudskej a praktické sféry vnútorného sveta postav so suchosťou, akademickosťou a neživotnosťou teórie či prísnej dogmy. Príbeh môže stáť sám o sebe ako román či poviedka, napriek tomu však (a to je autorovou špecialitou) vždy akoby medzi riadkami rieši problémy epiku ďaleko presahujúce. Horný dej príbehu i jeho lokalizácia je teda len javiskom pre ústrednú hru, ktorou je psychologická dráma jedinca. Graham Greene sám rozdeľoval svoje knihy na tzv. „vážne“ a „entertainments“ (zábavné), ale len u máloktorých z nich by sme nenašli tohto základného činiteľa, teraz už zmienený vnútorný pohľad. Touto, úplne originálnou technikou písania dospel do pozície autora, ktorého zásadným pohľadom je pohľad neortodoxného katolíka na mravnú podstatu správania svojich hrdinov, kde polemizuje s cirkevnou dogmou, postaviac sa jednoznačne za inštitút ľudské vedomie presahujúcej spravodlivosti a milosrdenstva (ilustratívny je v tomto zmysle motto (a v jeho duchu vedený obsah) vynikajúceho románu Brightonská skala: „Between the stirrup and the ground, he mercy asked and mercy found“, teda „Už v páde, nohou ešte v strmeni, prosil o odpustenie a dostal ho“). Greenovým prostredím, je prostredie zúfalstva a opustenosti ľudského jedinca, prostredie samovražedných tendencií a paradoxov kresťanskej viery. Greene pohŕda okázalou svätosťou rovnako ako ignoranciou, prehovoriac napr. ústami hlavného aktéra jednej z jeho poviedok „schopnosť sebaklamu a bezbrehého optimizmu ma napĺňa väčším zúfalstvom než beznádej“. Jeho postavy sú váhajúce, večne pochybujúce bytosti, často trýznené úzkosťou a plné strachu, niekedy vyvrhnuté alebo pokryteckou spoločnosťou odsúdené ako amorálne či zbabelé (paralela s Dostojevským sa ponúka). Ich skutočná tvár je skrytá a zjavuje sa nám z hľadiska autorovho pohľadu do ich duše a ich vnútorného vzťahu k Bohu. Ako uviedla vo svojej práci o autorovi nemecká spisovateľka Gertrud von Le Fortová, „Greenovo dielo je prekvapujúce ešte v širšom rozsahu, pretože k tomuto výkladu nedochádza na poli teologickom či morálne teologickom, ale postihuje vlastné jadro tejto ťažkej problematiky, ktorá (aspoň pre katolíka) tkvie vo vzťahu medzi básnictvom a teológiou.“
Autor v. kritika a inštitúcie
Greenov pohľad je logicky vzdialený materialistickému chápaniu človeka, preto len ťažko sa mohol dočkať ocenenia u kritikov, neorientujúcich sa v „osídlach“ viery. Preto býva označovaný raz za realistu, inokedy zase za „posledného existencialistu“. Akademická kritika mu tiež dokonca vyčítala prílišnú jednoduchosť jeho postáv, čo môže byť dôsledkom jeho metódy, kedy je možné dobre vidieť len príbeh sám o sebe a je len na čitateľovi, či je ochotný či schopný nechať sa vtiahnuť do jeho vnútornej podstaty. V skutočnosti sa práve v tomto spôsobe práce skrýva Greenove čaro a originalita. Greene sám v jednom rozhovore komentoval svoj postoj ku kritikom, kedy na otázku „Čo hovoria na Vaše diela kritici, ktorí nie sú veriacimi?“, odpovedal: „Nie sú otrasení, neprejavujú žiadne pohnutie, sú indiferentní, a to i tí najinteligentnejší – obávam sa, že sú kresťanskému pohľadu na človeka vzdialení natoľko, že do neho nemôžu preniknúť“. Na druhej strane katolícka kritika mu tiež nebola niekedy príliš naklonená, napr. román „Honorárny konzul“ bol označený za zmes starovekého manicheizmu a deformovaného novotomizmu Pierra Teilharda de Chardin. Greene však nebol nikdy suchý filozof, jeho postavy sú z mäsa a kostí a čelia rôznym životným príbehom, na ktoré možno len ťažko aplikovať nejakú teóriu. Nie je bez zaujímavosti, že Greene mal veľké problémy s katolíckymi inštitúciami a jeho román Moc a sláva mal byť dokonca v roku 1953 zakázaný. Len vďaka ochrannej ruke londýnskeho kardinála Newmana, sa tak nestalo (vo svojej knihe „Úniky“ sa však autor zmieňuje, že inštitucionálne kniha zakázaná nemala byť – išlo snáď len o ojedinelý názor jedného biskupa, pápež bol opačného názoru. Dokonca sa v knihe dá nájsť doklad, že pápež Greenove knihy čítal – nie z úradných dôvodov, ale pre potešenie). Greenov postoj je v tomto smere demonštrovaný slovami jednej z jeho postáv v románe Jadro veci: „Cirkev pozná všetky pravidlá, ale nevie, čo sa deje v jedinom ľudskom srdci“. Hoci bol označovaný za katolíckeho spisovateľa, vždy vehementne oponoval: „Nie som katolícky spisovateľ, som len spisovateľ, ktorý je súčasne katolík.“ Niekoľkokrát bol navrhnutý na Nobelovu cenu, nikdy ju však nezískal.
Filmové spracovanie diel
Väčšina Greenových románov bola sfilmovaná, autor sám však postupne takmer všetky snímky odsúdil ako povrchné, zjednodušujúce a zavádzajúce, hoci sa zo začiatku k filmovým adaptáciám svojich prác staval viac než pozitívne a napr. jeho scenár k spracovaniu The Third Man, ktorý napísal s Carolom Reedom, vyhral prvú cenu na festivale v Cannes v roku 1949. Znechutenie z filmových podôb svojej tvorby dáva nepriamo najavo v románoch (napr. Koniec dobrodružstva či Tichý Američan) a vyjadruje sa k ním i priamo so sebe vlastným sarkazmom v autobiografických textoch (najviac ho popudila hollywoodska verzia Moci a slávy, ktorú vyhlásil za gýč).
Hry a scenáre
Hry vyšli v knižnom komplete ako Collected Plays v roku 2002.
Knihy o autorovi
O Greenovi bola napísaná celá rada kníh. Za všetky je nutné uviesť rozsiahlu trojzväzkovú biografiu profesora Normana Sherryho The Life of Graham Greene, volume I–III.
Loud
Loud je piaty štúdiový album barbadoskej speváčky Rihanny, vydaný 12. novembra 2010 nahrávacou spoločnosťou Def Jam Recordings. „Loud“ sa dostal na tretie miesto v americkom rebríčku albumov Billboard 200. Album „Loud“ začala Rihanna nahrávať vo februári 2010 a dokončila v auguste 2010. Speváčka album prezentovala na turné „Loud Tour“. thumb|Rihanna na turné "Loud Tour"
Single
Prvým singlom z albumu je „Only Girl (In The World)“. Bol publikovaný 10. septembra 2010. Pieseň sa dostala na prvé miesto v americkom hudobnom rebríčku Billboard Hot 100. Dňa 29. októbra 2010 bola vydaná pieseň „What's My Name?“, na ktorej spolupracovala so spevákom Drakeom. Tretí singel z albumu je pieseň „S&M“. Štvrtý singel „California King Bed“ si vybrali fanúšikovia v prieskume. Ako piaty singel vyšiel „Man Down“. Vo videoklipe tejto piesne Rihanna zastrelí muža, ktorý ju znásilnil a kvôli tomu získa veľa negatívnej kritiky. „Cheers (Drink to That)“ bol vybraný ako šiesty singel; oznámila to Rihanna na svojom twitteri 24. júla 2011.
Rieumes
Rieumes môže byť:
Petrovice (okres Příbram)
Petrovice (okres Příbram) je obec v Česku v okrese Příbram v Stredočeskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 1 344 obyvateľov, z toho 682 mužov a 662 žien, pričom priemerný vek v obci bol 41,0 roka (muži 39,6 roka, ženy 42,5 roka).
Prayssac
Prayssac je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Lot, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Jonedži Masuda
Jonedži Masuda (* 1910† 1996) bol japonský futurológ a vizionár.
Profil
Bol zakladateľom a dlhoročným prezidentom japonského Inštitútu pre informačnú spoločnosť. Je autor programu Plán pre informačnú spoločnosť - Japonský národný cieľ po roku 2000, ktorý vypracoval pre japonskú vládu. Je autorom viac ako dvadsatich kníh.
Dielo
Napísal a publikoval knihy a publikácie:
Feuchy
Feuchy je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Pas-de-Calais, v regióne Nord-Pas-de-Calais.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zub múdrosti
thumb|250px|[[Röntgenová snímka s neprerezaným zubom múdrosti (vľavo dole), okolo zubná cysta]] Zuby múdrosti sú tretie stoličky, ktoré sa u ľudí prerezávajú až v dospelosti, najčastejšie medzi 18. a 20. rokom. Niekedy sa objavia neskôr, v mnohých prípadoch sa neprerežú správne, alebo vôbec nie sú založené. Často musia byť vytrhnuté zubárom, keď sa zaklinia pod druhými stoličkami (sedmičkami).
Nazývame ich zuby múdrosti (ľudovo) preto, lebo v tomto veku sa človek považuje za dosť múdreho na to, aby mu rástli tieto zuby.
Anatómia zubov múdrosti
Tretie stoličky majú najčastejšie dva korene, ale patria medzi zuby s najvariabilnejším počtom koreňov a koreňových kanálikov.
Iné projekty
Diş
Giovanni Antonio Amadeo
thumb|Cappella Colleoni
Giovanni Antonio Amadeo (* asi 1447, Pavia, Taliansko – † 28. august 1522, Miláno) bol taliansky sochár a architekt.
Podieľal sa na výzdobe fasády pohrebnej kaplnky Bartolomea Colleoniho v Bergame, dokončenej po roku 1470. Pracoval niekoľko rokov na fasáde kláštora Certosa di Pavia (14731476) a na výzdobe milánskeho dómu. Pravdepodobne spolupracoval s Bramantom na fasáde Santa Maria presso San Satiro v roku 1486.
Fred V & Grafix
Fred V & Grafix je liquid drum and bassová dvojica, ktorá má zmluvu s vydavateľstvom Hospital Records. Ich skutočné mená sú Fred Vahrman a Josh Jackson.
Vplyvy
Medzi vplyvy na ich tvorbu dvojica uviedla interpretov ako Pendulum, Flying Lotus, Bonobo, J Dilla, Jimi Hendrix, High Contrast a Logistics.
Kraj (Česko-Slovensko, 1948 – 1960)
Kraj bola najväčšia územnosprávna jednotka v Česko-Slovensku v rokoch 1948 až 1960. Bola predchodcom krajskej správy z roku 1960 – pozri kraj (1960 – 1990).
Vznik a zánik
19 krajov (z toho 13 v Česku a 6 na Slovensku) bolo v Česko-Slovensku zriadených podľa Ústavy 9. mája, ústavného zákona č. 150/1948 Zb. a zákona č. 280/1948 Zb. (posledný z 21. decembra 1948). K 24. decembru 1948 boli v Česko-Slovensku zriadené kraje a k 1. januáru 1949 začali v krajských mestách svoju činnosť Krajské národné výbory. Zákonom sa súčasne zrušilo krajinské zriadenie.
Rozdelenie Česko-Slovenska na 19 krajov zaniklo schválením zákona č. 36/1960 Zb. z 9. apríla 1960 o územnom členení štátu, ktorým sa s účinnosťou od 1. júla 1960 prijalo nové administratívne členenie Česko-Slovenska, ktorým sa zmenili hranice a počet krajov na 10 (z toho 3 na Slovensku). Zároveň sa radikálne znížil počet okresov.
Krajská správa
Na čele krajov stáli Krajské národné výbory. Došlo aj k čiastočnej decentralizácii, keď časť agendy Zboru povereníkov (výkonný orgán na Slovensku) bola odovzdaná Krajským národným výborom.
Okresná správa
Kraje sa ďalej delili na okresy, ktoré spravovali Okresné národné výbory. Zákonom SNR č. 14/1949 o územnej reorganizácii okresov na Slovensku z 28. januára 1949 sa na Slovensku zriadilo 79 okresov.
Externé odkazy
Zákon o krajskom zriadení z roku 1948
Attila József
Attila József (* 11. apríl 1905, Budapešť, Maďarsko - † 3. december 1937, Balatonszárszó) bol maďarský básnik považovaný za najväčšieho maďarského básnika 20. storočia.
Matt Schwartz
Matt Schwartz (* 26. október 1971, Haifa, Izrael) je anglický multiinštrumentalista, hudobný producent, skladateľ a DJ. Podieľal sa na mnohých nahrávkach od roku 1995 ako zvukár, producent, skladateľ, hudobník či textár. Počas svojej kariéry vystupoval pod menami M'black, DADA, The Drill,  4tune500 a Deepest Blue. Kým tvoril pod menom M'black, vydal v roku 2010 singel „Heartbreak“ a začiatkom roku 2013 skladbu „Crush“, ktorá dosiahla 1. miesto v amerických tanečných rebríčkoch.
Nólsoy
thumb|Poloha ostrova Nólsoy Nólsoy (dán.: Nolsø, isl.: Nólsey) je Faerský ostrov. Má rozlohu a 252 obyvateľov.
Saratovská ulica
Saratovská ulica je ulica:
Nólsoy
Geografia
left|thumb|Ostrov Nólsoy na známke Nachádza sa východne od najväčšieho a najľudnatejšieho Faerského ostrova Streymoy a na ňom hlavného mesta Tórshavn. Je tu len jedna osada Nólsoy, ktorá je na severe ostrova. V obci je pevninská šíja ktorá spojuje ostrov na dva polostrovy. Sú tu 4 vrchy, z toho najvyšší Eggjarklettur meria. Na južnom pobreží je maják Borðan a na juhovýchode maják Øknastangi. Majáky boli postavené v 18. storočí.
0,4 % rozlohy ostrova tvorí voda. Najviac z toho tvorí jazero Halavatn.
Silná interakcia
Silná interakcia môže byť:
Prendeignes
Prendeignes je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Lot, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Balatonfüredský okres
thumb|Poloha
Balatonfüredský okres alebo Blatenskoteplický okres je okres v Maďarsku v župe Veszprém. Jeho správnym centrom je mesto Balatonfüred.
Sídla
V okrese je jedno mesto (Balatonfüred) a 21 obcí.
Dan Gawrecki
Prof. PhDr. Dan Gawrecki, CSc. (* 23. december 1943, Frýdek) je český historik, ktorý sa zaoberá českými dejinami v 18.-20. storočia so zameraním na Sliezsko a špecializuje sa na česko-poľské a česko-nemecké vzťahy.
Život
Po absolvovaní SVVŠ v Ostrave-Porube (1957-1960) vyštudoval FF UP Olomouc (odbor dejepis-ruština). V roku 1969 získal titul PhDr. (Za prácu Bund der Deutschen und Sudetendeutsche Partei) a v roku 1977 obhájil kandidátsku prácu Nemecké obranné spolky v habsburskej monarchii a ČSR 1880-1938 a získal titul CSc. Bol zamestnaný v Sliezskom ústave AV ČR (1968-1993), kde v rokoch 1987-1991 bol riaditeľom. Od roku 1993 pôsobil na Ústave histórie a muzeológie FPF SU v Opave, kde bol od roku 1994 vedúcim ústavu. V roku 1997 sa habilitoval na filozofickej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave prácou Politické a národnostní poměry v Těšínském Slezsku 1918-1938. V roku 2006 bol vo Varšave vymenovaný profesorom.
Tokaj (mesto)
Tokaj je mesto v Maďarsku v Boršodsko-abovsko-zemplínskej župe v Tokajskom okrese.
Nachádza sa na sútoku Tisy a Bodrogu a je centrom Tokajskej vinohradníckej oblasti. Mesto má rozlohu a žije tu 4 824 obyvateľov (2010).
Častica
Častica môže byť:
Agaméstor
Agaméstor alebo Agaméstór môže byť v gréckej mytológii:
Sedlice (okres Příbram)
Sedlice (okres Příbram) je obec v Česku v okrese Příbram v Stredočeskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 229 obyvateľov, z toho 112 mužov a 117 žien, pričom priemerný vek v obci bol 42,5 roka (muži 41,3 roka, ženy 43,6 roka).
Seiko Group
Seiko Group (transkripcia: Seikó gurúpu) je japonská podniková skupina, združujúca tri nezávislé podniky: Seiko Holdings Corporation, Seiko Instruments Incorporated a Seiko Epson Corporation. Spoločnosti patriace do skupiny sa venujú okrem iného výrobe hodiniek a tlačiarní.
Zoznam slovenských článkov/E
Tento index bol automaticky vygenerovaný podľa tejto kategorizácie. Obsahuje 257 článkov. Aby sa nové články zobrazili v tomto indexe, musia byť zaradené aspoň do jednej z vymenovaných kategórii. Nové a upravené kategórie sa zohľadnia pri nasledujúcom generovaní.
ed
Edit Bauer · Edita Ambrušová · Edita Gruberová · Edmund Beniczky · Edmund Gwerk · Edmund Hlatký · Edmund Massányi · Edmund Oravec · Edmund Pascha · Edmund Viliam Téry · Eduard Adamčík · Eduard Alexander Doležal · Eduard Antal · Eduard Bárány · Eduard Bindas · Eduard Blasy · Eduard Bobula · Eduard Friš · Eduard Goldstücker · Eduard Gombala · Eduard Grečner · Eduard Gregor · Eduard Haluška · Eduard Hartmann (1965) · Eduard Hartmann (1988) · Eduard Heger · Eduard Hrnčár · Eduard Chmelár · Eduard Kolesár · Eduard Krajňák · Eduard Krekovič · Eduard Kudláč · Eduard Kukan · Eduard Ličko · Eduard Longauer · Eduard Nepomuk Kozič · Eduard Nécsey · Eduard Nižňanský · Eduard Petrikovich · Eduard Pittich · Eduard Samuel Bartsch · Eduard Šutek · Eduard Urx · Eduard Velecký · Eduard Vladimír Tvarožek · Eduard Vokál · Eduard Žedéni · Edvard Beneš
eg
Egid Berzevici · Egid Lehotský · Egon Gál · Egreš (okres Trebišov)
el
Elemír Csere · Elemír Kossaczký · Elemír Rákoš · Elemír Terray · Elena Akácsová · Elena Antalová · Elena Bellušová · Elena Čepčeková · Elena Hlasicová · Elena Holéczyová · Elena Holičková · Elena Kamenická · Elena Krššáková · Elena Lacková · Elena Nábělková · Elena Podzámska · Elena Šoltésová · Elena Štefanovičová · Elena Vacvalová · Elena Várossová · Eliáš Augustíni · Eliáš Berger · Eliáš Galajda · Eliáš Institoris-Mošovský · Eliáš Ladiver · Eliáš Láni · Eliáš Mlynarových · Eliáš Tornarius · Eliška Mintálová · Eliška Tomová · Ella Fuchsová-Lehotská · Elo Havetta · Elo Romančík · Elo Šándor · Elvíra Antalová
em
Ema Goldpergerová · Emanuel Andráši · Emanuel Böhm · Emanuel Hason · Emanuel Krejcárek · Emanuel Lehocký · Emanuel Trnka · Emery Roth · Emil Bagin · Emil Barč · Emil Belházy · Emil Belluš · Emil Benčík · Emil Boleslav Lukáč · Emil Dežőfi · Emil Duda · Emil Fillo · Emil Fornay · Emil Frátrik · Emil Friedrich Johannes Hoenning O’Carroll · Emil Göllner · Emil Grillus · Emil Hácha · Emil Helienek · Emil Horváth · Emil Jozef Horváth · Emil Kopšo · Emil Korba · Emil Lehuta · Emil Makovický (maliar) · Emil Makovický (publicista) · Emil Matejiček · Emil Pažický · Emil Páleš · Emil Rusko · Emil Skákala · Emil Sokol · Emil Stodola · Emil Svetoň · Emil Švec · Emil Venkov · Emil Zachar · Emília Došeková · Emília Horváthová · Emília Hrabovec · Emília Kováčová · Emília Sičáková-Beblavá · Emília Tomanová · Emília Vášáryová · Emíre Khidayer · Emma Drobná · Emo Bohúň
en
Endre Arató · Endre Szőnyi · Eneolit na Slovensku
er
Erik Aresta · Erik Baláž · Erik Bogdanovský · Erik Černák · Erik Grendel · Erik Groch · Erik Jendrišek · Erik Jirka · Erik Ondrejička · Erik Otrísal · Erik Pačinda · Erik Piatak · Erik Sabo · Erik Stupka · Erik Šille · Erik Varga · Erik Vlček · Erik Weissmann · Erika Jurinová · Erika Podlipná · Erna Masarovičová · Ernest Bielik · Ernest Bokroš · Ernest Jucovič · Ernest Križan · Ernest Lovecký · Ernest Nyáry · Ernest Otto · Ernest Polóny · Ernest Sýkora · Ernest Šimoni · Ernest Šmigura · Ernest Špitz · Ernest Valko · Ernest Weidler · Ernest Zmeták · Ernest Žabkay · Ernestína Brauneckerová · Ernő Rózsa · Ernst Wiesner · Ervín Holéczy · Ervín Hrachovina · Ervín Semian · Erzsébet Dolník
es
Ester Plicková · Ester Šimerová-Martinčeková
et
Etela Balgová-Harantová · Etela Farkašová · Etela Sapáriová
eu
Eufrozína Bátoriová · Eugen Bárkány · Eugen Belházy · Eugen Bohuš · Eugen Csiffáry · Eugen Dodek · Eugen Filkorn · Eugen Fried · Eugen Gindl · Eugen Guzikiewicz · Eugen Hammersberg · Eugen Holly · Eugen Jurzyca · Eugen Kramár · Eugen Lehotský · Eugen Medek · Eugen Pauliny · Eugen Pažický · Eugen Rosenberg · Eugen Stollmann · Eugen Suchoň · Eugen Tandlich · Eugen Vadas-Vlkolínsky · Eugen Vesnin · Eurovalley · Európska noc výskumníkov na Slovensku
ev
Eva Antoshchenko Múčková · Eva Antošová · Eva Babitzová · Eva Bérešová · Eva Borušovičová · Eva Botťánková · Eva Černá · Eva Garajová · Eva Gedeonová · Eva Glesková-Lehocká · Eva Hnatová · Eva Hučková · Eva Chorvátová · Eva Jaššová · Eva Kamrlová · Eva Kostolányiová · Eva Kováčová (poetka) · Eva Kowalská · Eva Kristínová · Eva Krížiková · Eva Kurjaková · Eva Ľuptáková · Eva Maliti-Fraňová · Eva Matejková · Eva Minarčíková · Eva Mores · Eva Ódorová · Eva Pavlíková · Eva Repková · Eva Rysová · Eva Sakálová · Eva Sládeková · Eva Suňogová · Eva Štefankovičová · Eva Šuranová · Eva Tokariková · Eva Tomkuliaková · Eva Trizuljaková · Eva Tulejová-Medveďová · Eva Vženteková
Promilhanes
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Sharia4Belgium
Sharia4Belgium (doslova Šaría pre Belgicko) bola belgická radikálna moslimská organizácia.
Sharia4Belgium odsudzuje demokraciu a požaduje zmenu Belgicka na islamský štát fungujúci podľa princípov šaríe. Jej hovorcom bol Fouad Belkacem alias Abu Imran, ktorý je známy kontroverznými vyhláseniami. V roku 2011 organizácia označila smrť političky Marie-Rose Morelovej za trest od Boha.
V reakcii na nepokoje v bruselskej štvrti Molenbeek z mája 2012 belgická ministerka vnútra Joëlle Milquetová prisľúbila zákonnú úpravu, ktorá má umožniť štátnym orgánom zakázať fungovanie radikálnych skupín a rovnako umožní blokovať internetové stránky, ktoré vyzývajú na násilie a nenávisť. Jednou z takýchto stránok je aj webový portál organizácie Sharia4Belgium.
Hovorca hnutia Fouad Belkacem má záznam v trestnom registri za vlámanie a bol odsúdený v rokoch 2002, 2004 a 2007. V roku 2012 bol opäť odsúdený v Antverpách na dva roky nepodmienečne za podnecovanie k nenávisti voči nemoslimom. Maroko požaduje jeho vydanie v súvislosti s obchodom s drogami. Jej bývalý vodca Fouad Belkacem bol v roku 2015 v Belgicku odsúdený na 12 rokov väzenia.
Bazový prútik
Bazový prútik, je prútik, ktorý darovala Smrť jednému z troch bratov (13.storočie) bol vytvorený spolu s ,,kameňom oživenia" a ,,neviditeľným plášťom" pre bratov Peverellovcov. Dejinami sa tiahne jeho krvavá stopa, pretože sa dá získať jedine tak, že porazíte jeho predchádzajúceho majiteľa (preto sa mu hovorí aj Smrtonosná palička...). Je to jeden z troch darov Smrti a jeho posledným vlastníkom je Harry Potter, ktorý ho získal odzbrojením Malfoya, ten odzbrojením Dumbledora, ktorý ho získal odzbrojením Grindelwalda v najslávnejšom čarodejníckom súboji. Tento prútik dáva majiteľovi obrovskú moc, dokáže napríklad opraviť iné prútiky. Je vyrobený z bazy. Po Dumbledorovej smrti ho Voldemort ukradol z Dumbledorovej hrobky. Po porážke Voldemorta ho Harry použil na opravu svojho starého prútika s perom fénixa (ktorý sa zlomil pri úniku z Godricovej úžľabiny) a následne vrátil bazový prútik Dumbledorovi. Za predpokladu, že Harry zomrie prirozdenou smrťou, zostane posledný majiteľ bazového prútika neporazený.
Heartbreak
„Heartbreak“ je singel britsko-izraelského hudobníka Matta Schwartza (ako M'Black), na ktorom vokálne spolupracovala britsko-americká speváčka Nicol (ako Nicole Dash Jones). Skladba sa stala jeho prvým singlom, ktorý sa dostal na 1. miesto v rebríčku Hot Dance Airplay.
V Spojenom kráľovstve bol singel vydaný cez iTunes dňa 16. marca 2010 spoločne s ďalšími remixami.
4. august
Narodenia
thumb|upright|[[Barack Obama (* 1961)]]
Úmrtia
thumb|upright|[[Edgar Douglas Adrian († 1977)]] náhled|upright|[[Frances E. Allenová († 2020)]]
Ficheux
Ficheux je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Pas-de-Calais, v regióne Nord-Pas-de-Calais.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Slow Dazzle
Slow Dazzle je piaty sólový štúdiový album Johna Calea. Jeho nahrávanie prebiehalo v londýnskom štúdiu Sound Techniques. Album vyšiel v marci 1975 ako jeho druhý album vydaný vo vydavateľstve Island Records. Okrem sprievodnej skupiny, ktorá na albume hrá, sa na ňom podieľal aj Geoff Muldaur, ktorý spieva sprievodné vokály v piesniach „Guts“ a „Darling I Need You“. V tom istom roku Cale hral na Muldaurovom albume Having a Wonderful Time na violu v skladbe „Higher and Higher“. Skladba „Mr. Wilson“ je venovaná Brianovi Wilsonovi zo skupiny The Beach Boys.
Skladby
Všetky skladby sú napísané Johnom Caleom okrem uvedených výnimiek.
Skúvoy
thumb|Poloha ostrova Skúvoy Skúvoy je Faerský ostrov. Má rozlohu a 47 obyvateľov. left|thumb|Ostrov Skúvoy na známke
Geografia
Nachádza sa medzi ostrovmi Sandoy na severe a Stóra Dímun na juhu. Na ostrove sú štyri vrchy, z toho najvyšší Knúkur meria. Druhou, treťou a štvrtou najvyššou horou je Heyggjurin Mikli, Klettarnir a Høvdin. Na západnom pobreží sú 300 až 400 metrov vysoké skály. Je tu len jedna osada Skúvoy.
Somewhere in Time
Somewhere In Time je šiesty vydaný štúdiový album britskej heavy metalovej skupiny Iron Maiden. Skupina na tomto albumu poprvýkrat použila syntetizátorové efekty. Najviac sa autorsky podieľajú bassgitarista Steve Harris a gitarista Adrian Smith, ktorý napísal dva úspešné single. Autorom všetkých artworkov je Derek Riggs. Síce album nie je považovaný za konceptný, medzi piesňami je určitá spojitosť, ktorá hovorí o téme pocitu stratenosti, osamelosti a bezmocnosti, ak sa to dá tak povedať.
Single
Vydané:22. november 1986
Vydané:6. september 1986
Stade Vélodrome
Stade Vélodrome je štadión v meste Marseille vo Francúzsku. Je domácim štadiónom klubu Olympique de Marseille a bol jedným zo štadiónov Majstrovstiev sveta vo futbale 1938 a 1988. S kapacitou vyše 60 000 divákov je druhým najväčším štadiónom vo Francúzsku, hneď za Stade de France, ktorý je používaný ako hlavný stánok pre Francúzske národné futbalové mužstvo, s kapacitou 80 000 divákov. Je tiež používaný ako hlavný štadión pre Francúzske národné mužstvo v rugby.
Kanaán (biblické územie)
thumb|Mapa Kanaánu
Stade Vélodrome
S výstavbou štadióna sa začalo 28. apríla 1935 a štadión bol slávnostne otvorený 13. júna 1937. Naposledy prešiel štadión väščiou rekonštrukciou v roku 1998, pred Majstrovstvami sveta. V budúcnosti je naplánované celkové zastrešenie všetkých tribún vrátane zvýšenia kapacity na minimálne 80 000 miest. Okrem športových podujatí je aj miestom koncertov. Prvý tu usporiadala v roku 1983 Joan Baezová a odvtedy tu koncertovali napríklad Pink Floyd, The Rolling Stones či Luciano Pavarotti.
Kanaán (biblické územie)
Kanaán (iné názvy pozri nižšie) je historický názov oblasti, ktorá zhruba zodpovedá územiu dnešného Izraela a Palestíny, vrátane západného brehu Jordánu južnej a pobrežnej Sýrie a Libanonu, siahajúcemu až k hraniciam Turecka. Zaberalo plochu asi 480 kilometrov dlhú a 80 kilometrov širokú.