cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jozef Matúš
Životopis
Na Univerzite sv. Cyrila a Metoda v Trnave pôsobil od jej vzniku v roku 1997 najskôr ako externý, od roku 2000 ako interný pedagóg. Na Fakulte masmediálnej komunikácie Univerzity sv. Cyrila a Metoda bol vedúcim katedry marketingovej komunikácie, prodekanom pre výchovno-vzdelávaciu činnosť a od roku 2004 dekanom až do zvolenia za rektora univerzity. Na univerzite pôsobil aj ako školiteľ, riešiteľ vedecko-výskumných úloh, bol autorom mnohých štúdií a odborných článkov o marketingovej komunikácii.
Zomrel 29. novembra 2017 v podvečerných hodinách.
Phaffans
Phaffans je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Territoire de Belfort, v regióne Franche-Comté.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Aspergil čierny
Aspergil čierny (lat. Aspergillus niger) je často sa vyskytujúca huba (pleseň) z rodu aspergil.
Spôsobuje ochorenie s názvom „čierna pleseň“ na ovocí a zelenine, napr. hroznovom víne, cibuli alebo arašidoch a je častým kontaminantom potravín. Táto pleseň je veľmi rozšírená v pôde a často sa vyskytuje aj vo vnútornom prostredí, kde jej čierne kolónie môžu byť zamenené s kolóniami plesne Stachybotrys (takisto sa označuje ako „čierna pleseň“).
U niektorých kmeňov aspergila čierneho sa zistilo, že produkujú silné mykotoxíny nazývané ochratoxíny,  iné zdroje s tím však nesúhlasia a považujú to za nesprávnu identifikáciu druhu huby. Ale niektoré dôkazy naznačujú, že niektoré kmene Aspergillus niger skutočne produkujú ochratoxín A.
Choroby rastlín
Aspergil čierny spôsobuje čiernu pleseň na cibuli. Infekcia sadeníc cibule aspergilom čiernym môže byť systémová a prejaví sa iba za priaznivých podmienok. Aspergil čierny spôsobuje bežne pozberové ochorenie cibule. Huba napáda aj arašidy a hrozno.
Choroby človeka a zvierat
Aspergil čierny spôsobuje ochorenie človeka, menej často ako ostatné druhy rodu aspergil, samozrejme, ak človek vdýchne veľké množstvo spor, môže sa u neho vyvinúť závažné ochorenie, aspergilóza. Aspergilóza sa často vyskytuje hlavne u pracovníkov v záhradníctve, ktorí vdychujú rašelinový prach, obsahujúci veľké množstvo spor húb rodu aspergil. Spory húb boli nájdené aj v stenách hrobiek starovekých Egypťanov, a možno ich teda vdýchnuť, pokiaľ sa príslušné miesto rozruší. Aspergil čierny je jedna z najčastejších príčin otomykózy (hubovej infekcie uší), ktorá spôsobuje bolesť, dočasnú stratu sluchu a v ťažkých prípadoch aj poškodenie zvukovodu a bubienku.
Využitie v priemysle
Aspergil čierny sa umelo kultivuje pre priemyselnú výrobu mnoho rôznych látok. Rôzne kmene tejto huby môžu priemyselne vyrábať kyselinu citrónovú (E330) a kyselinu glukónovú (E574), boli hodnotené WHO ako prijateľné pre denné používanie. fermentácia pomocou aspergilu čierneho je americkou FDA „všeobecne považovaná za bezpečnú“ (GRAS).
Priemyselná fermentácia pomocou aspergilu čierneho produkuje veľa užitočných enzýmov. Napríklad glukoamyláza Aspergillus niger sa využíva na výrobu fruktózneho kukuričného sirupu, pektináza sa zas používa na čírenie muštu a vína. α-galaktózidáza, enzým, ktorý štepí niektoré zložité cukry, je súčasťou beanu a iných liečiv, o ktorých výrobcovia tvrdia, že znižujú flatulenciu. Iné použitie aspergilu čierneho v biotechnologickom priemysle je výroba magnetických izotopových variantov biologických molekúl pre NMR analýzu.
Iné použitie
V roku 2006 bolo oznámené, že RNáza vylučovaná aspergilom čiernym nazývaná actibind má antiangiogenné a antikarcinogénne vlastnosti.
Sigrid Adamsová-Klingbergová
Sigrid Adamsová-Klingbergová (* 22. apríl 1876, Karlstad, Švédsko† 2. december 1956) bola švédska spisovateľka a prekladateľka. Bola dcérou filozofa Gustafa Klingberga. a manželkou advokáta Leonarda Harryho Adamsa.
Aspergil čierny
Iné použitie
Aspergil čierny sa aj kultivuje na extrakciu enzýmov glukózaoxidázy (GO) a alfa-galaktózidázy (AGS). Glukózaoxidáza sa používa pri návrhu biosenzorov glukózy, vďaka vysokej afinite pre β-D-glukózu. Alfa-galaktózidázu je možné vyrábať fermentáciou pomocou aspergilu čierneho; používa sa na hydrolýzu väzieb alfa 1-6 v melibióze, rafinóze a stachyóze.
Výskum publikovaný v rokoch 20062008 skúmal prolylendoproteázu aspergilu čierneho (AN-PEP), mikrobiálnu prolylendoproteázu štiepiacu lepok. To má silné implikácie na liečbu celiakie alebo iných metabolických chorobných procesov s citlivosťou na lepok. V decembri 2008 bola spustená placebo-kontrolovaná, dvojitá slepá štúdia, ktorá mala určiť účinnosť tohto enzýmu pri liečbe celiakie.
Počas rozkvetu obchodu s ópiom sa vyrábalo chandoo ópium (určené na fajčenie) pomocou dlhodobej fermentácie surového ópia plesňou aspergil čierny a inými plesňami. .
Aspergil čierny je hlavným činidlom pri fermentácii čaju Pu-erh.
Genetika
Vedcom sa podarilo úplne zanalyzovať genóm z dvoch rôznych kmeňov aspergilu čierneho.
Rudolf von Laban
Rudolf von Laban - "Lábán de Váralja " (* 15. december 1879, Bratislava† 1. júl 1958, Weybridge) bol slovensko-maďarský tanečník, choreograf, estetik, tanečný teoretik, filozof, jeden z priekopníkov moderného výrazového tanca, psychológie pohybu a pohybovej terapie.
Život
Pochádzal zo šľachtickej rodiny, s francúzskymi koreňmi (de La Banne). Jeho otec bol významným dôstojníkom rakúsko-uhorskej armády a dokonca guvernérom Bosny a Hercegoviny, kde tak Laban strávil časť detstva (inak predovšetkým vo Viedni). Rudolf sa mal stať dôstojníkom ako otec, ale z viedenskej vojenskej školy utiekol do Paríža, kde začal študovať architektúru na Écoles des Beaux Arts. Štúdium architektúry ho prinútilo zaoberať sa otázkou zlatého rezu a jeho vzťahu k ľudskému telu. Tým začal svoj záujem presúvať k umeniu.
Po smrti prvej ženy odišiel v tridsiatich rokoch do Mníchova, kde stretol tanečnicu Heidi Dzinkowsku, pod ktorej vplyvom sa začal venovať tzv. expresionistickému tancu (Ausdruckstanz). Otvoril si tiež prvú letnú školu tanca a umenia (19081914). So svojou druhou ženou Majou a jej piatimi deťmi pôsobil aj v umeleckej komúne v Monte Verita vo Švajčiarsku. Komúna však zanikla na začiatku prvej svetovej vojny. V roku 1915 teda presídlil do Zürichu, kde si založil tanečnú a pohybovú školu. Jeho cieľom nebolo len umenie, ale veril aj v terapeutické účinky tanca, najmä zborového. Navyše bol jeho systém napojený na mystiku, teozofiu, sufizmus a pod. Stal sa dokonca členom Crowleyho „templárskeho rádu“ Ordo Templi Orientis. Laban sa stal tiež priateľom švajčiarskeho psychológa Carla Gustava Junga a tiež Josepha Pilatesa, tvorcu známeho systému cvičenia pilates. Ich diela vzájomne rezonovali.
Réchésy
Réchésy je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Territoire de Belfort, v regióne Franche-Comté.
Rudolf von Laban
Život
Od roku 1919 začali vznikať pobočky Labanovej školy po Európe (najmä. Taliansko, Francúzsko a stredná Európa). Laban prišiel aj s reformou notačného systému – s tzv. kinetografiou či „labanotaciou“. Je zhrnutá predovšetkým v knihe Kinetographie Laban z roku 1928. Ovplyvnila nielen moderný tanec a umeleckú avantgardu, ale aj štúdium neverbálnej komunikácie.
Réchésy
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Rudolf von Laban
Život
Po vojne pôsobil najmä v Nemecku. V rokoch 19301934 bol riaditeľom Spojených štátnych divadiel v Berlíne a bol tiež baletným majstrom Berlínskej štátnej opery. Koketoval pritom aj s nacistami, bol obzvlášť v priazni Josepha Goebbelsa. Zo svojich baletných kurzov vylúčil všetky „neárijske osoby“ a v roku 1934 bol menovaný riaditeľom Deutsche Tanzbühne. Goebbels ho dokonca poveril zostavením choreografie pre tisíc tanečníkov pre otvárací ceremoniál olympijských hier v Berlíne roku 1936. Ale skúšky choreografie Vom Tauwind und der Neuen Freude sa Goebbelsovi nepáčili, ideologické vyznenie bolo vraj zlé a choreografia bola zakázaná. Po tomto konflikte (po ktorom snáď Labanovi hrozilo aj zatknutie) odišiel do Francúzska, v roku 1938 potom do Anglicka.
Tu začal pracovať v tanečnej škole Kurta Joossa a Sigurda Leedera v Dartington Hall. Tu stretol Lisu Ullmannovú, ktorá sa stala jeho dlhoročnou spolupracovníčkou aj životnou partnerkou. K jeho britským žiakom patrili Mary Wigmanová alebo Sophie Taeuber-Arpová. Roku 1946 Laban s Ullmannovou presídlili do Manchesteru, kde dostali ponuku študovať a neskôr zreorganizovať pohyb robotníkov v továrni. Labanovi sa takto skutočne podarilo zvýšiť produktivitu práce. V Manchestri takisto otvorili Art of Movement Studio, kde opäť vyučovali moderný tanec. V roku 1953 ho presťahovali do Addelstonu.
Réchésy
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Ráztocký potok (prítok Klubinského potoka)
Ráztocký potok je potok v regióne Horné Považie, na území obcí Stará Bystrica a Klubina v okrese Čadca v Žilinskom kraji. Nachádza sa v geomorfologickom celku Kysucké Beskydy. Ústi do Klubinského potoka. Má dĺžku. Rád toku VI.
Začiatok
Začína sa sútokom zdrojníc v na území obce Stará Bystrica. Severná zdrojnica pramení v a priteká z južného svahu vrchu Malá Rača s. Východná zdrojnica pramení v a priteká spod západného svahu vrchu Orol s.
Opis toku
Od sútoku zdrojníc preteká v lesnom extraviláne južným smerom, v priberá bezmenný ľavostranný prítok spod juhozápadného svahu vrchu Orol s, v  priberá bezmenný ľavostranný prítok, v  priberá bezmenný ľavostranný prítok, stáča sa na juhozápad, v  priberá bezmenný pravostranný prítok, v  priberá bezmenný ľavostranný prítok, v  priberá bezmenný ľavostranný prítok, v  priberá bezmenný ľavostranný prítok z lesa Za Blatom, veľkým oblúkom obmýva severné úpätie vrchu Kykula, v  priberá bezmenný pravostranný prítok z lesa Kotliny a zároveň vteká na obecnú hranicu medzi obcami Stará Bystrica a Klubina, ktorú s drobnými odchýlkami sleduje skoro až do svojho ústia, pokračuje východným smerom, v  priberá bezmenný ľavostranný prítok, v  opúšťa obecnú hranicu a vteká na územie obce Klubina, po krátkom úseku na území obce Klubina v  ústi južne od horárne Lesácka do Klubinského potoka ako jeho ľavostranný prítok.
Ráztocký potok patrí do okresu Čadca v Žilinskom kraji. Nachádza sa v geomorfologickom celku Kysucké Beskydy v geomorfologickom podcelku Rača. Nemá významnejšie prítoky.
Pôvod názvu
Názov vodného toku Ráztocký potok má pôvod v charakteristickom výskyte ráztoky v priestore vodného toku. Z apelatíva ráztoka bolo po rozšírení o formant -ský, -cký a po kombinácii so všeobecným podstatným menom potok s významom menší prirodzený vodný tok utvorené dvojčlenné hydronymum atributívneho typu (dvojčlenný determinatívny názov so zhodou) zložené z prídavného mena a z podstatného mena Ráztocký potok ako súčasť veľmi početnej skupiny názvov v slovenskej toponymii, najmä hydronymii. Názov vodného toku bol štandardizovaný v roku 1994. V priestore slovenskej hydronymie vodných tokov hydronymum Ráztocký potok nie je jedinečným hydronymom (august 2022).
Azozlúčenina
náhľad|Všeobecný vzorec azozlúčeniny (na obrázku trans izomér) Azozlúčeniny alebo diazény sú zlúčeniny, ktoré obsahujú funkčnú skupinu R−N=N−R′, kde R a R′ sú alkylové alebo arylové skupiny. Podľa IUPAC sú to "deriváty diazénu, HN=NH, kde sú oba vodíky substituované za uhľovodíkové skupiny, napríklad azobenzén PhN=NPh." Najstabilnejšie sú deriváty, ktoré obsahujú dve arylové skupiny. Skupina N=N sa nazýva azoskupina. Jej názov pochádza z francúzskeho názvu pre dusík, azote, ktorý je odvorený z gréckeho ἀ- (a-, "nie") + ζωή (zōē, "život").
Mnohé textílie a kožené výrobky sa farbia pomocou azofarbív a pigmentov.
Aromatické azozlúčeniny
náhľad|300x300bod|Azobenzén je typickém zástupcom azozlúčenín. Arylové (aromatické) azozlúčeniny sú zvyčajne stabilné kryštalické látky. Azobenzén je typickou aromatickou azozlúčeninou. Existuje hlavne v podobe trans izoméru, ale po ožiarení sa z neho stáva cis izomér.
Aromatické azozlúčeniny je možné syntetizovať kopuláciou, ktorá spočíva v elektrofilnej substitúcii, kde je aryldiazóniový katión atakovaný iným arylovým kruhom, hlavne takými, ktoré sú substituované skupinami dodávajúcimi elektrónovú hustotu:
Keďže diazóniové soli sú často nestabilné pri izbovej teplote, tieto reakcie bežne prebiehajú pri teplotách blízkych 0 °C. Azo zlúčeniny je možné získať i oxidáciou hydrazínov (R−NH−NH−R′). Azofarbivá sa takisto pripravujú kondenzáciou nitroaromatických látok s anilínmi a následnou redukciou azoxy intermediátu:
Pre výrobu textilných farbív je typickou nitrozlúčeninou 4,4'-dinitrostilbén-2,2'-disulfonát disodný.
Použitie
náhľad|200x200bod|Oranžové azofarbivo Vďaka delokalizácii pí elektrónov majú aromatické azozlúčeniny žiarivé farby, hlavne v odtieňoch červenej, oranovej a žltej. Kvôli tomu sa používajú ako farbivá a sú bežne známe ako azofarbivá. Medzi ne patrí napríklad farbivo Disperse Orange 1. Niektoré azozlúčeniny, napríklad metyloranž, sa používajú ako acidobázické indikátory, pretože ich kyslá forma a soľ majú rôzne farby. Väčšina DVD-R/+R a niektoré CD-R majú modré azofarbivá na nahrávacej vrstve. Komerčný úspech azozlúčenín podporil všeobecný vývoj azozlúčenín.
Alkylové azozlúčeniny
Alifatické azozlúčeniny (kde R a/alebo R' je alifatický reťazec) sú menej bežné než aromatické azozlúčeniny. Rozkladajú sa za vzniku molekuly dusíka a alifatických radikálov. Komerčne dôležitou alkylovou azozlúčeninou je azobisizobutyronitril (AIBN), ktorý sa bežne používa ako iniciátor v radikálovej polymerizácii a iných reakciách indukovaných radikálmi. Túto iniciáciu zahajuje svojím rozkladom, kde sa z neho uvoľňuje molekula dusíka a vznikajú dve molekuly 2-kyanoprop-2-ylové radikály:
AIBN vzniká reakciou acetónkyanhydrínu s hydrazínom a následnou oxidáciou:
Napríklad zmes styrénu a maleínanhydridu v toluéne spolu reaguje pri zahriatí a po pridaní AIBN tvoria kopolymér.
Jednoduchou dialkylovou azozlúčeninou je dietyldiazén, EtN=NEt. Azozlúčeniny však nesú riziko explózie kvôli svojej nízkej stabilite.
Bezpečnosť
Mnohé azofarbivá sú netoxické, ale niektoré, napríklad dinitroanilínová oranžová a orto-nitroanilínová oranžová sú mutagénne. Podobne existujú štúdie, ktoré našli spojenie medzi azozlúčeninami a bazocelulárnym karcinómom.
Európske regulácie
Niektoré azozlúčeniny sa pri reduktívnych podmienkach rozkladajú a vypúšťajú zlúčeniny definované ako aromatické amíny. Výroba a predaj tovaru, ktorý obsahuje látky zo zoznamu aromatických amínov, pochádzajúcich z azofarbív, boli zakázané v krajinách Európskej únie v septembri 2003. Keďze len málo farbív obsahovalo amíny, tento zákaz sa dotkol len malého množstva produktov.
Slová (album)
Slová je názov debutového sólového štúdiového albumu speváčky Zuzany Mikulcovej. Album v roku 2015 vydal Slovenský hudobný fond.
Kevin Farrell (duchovný)
náhľad|Biskup Farrel v roku 2007 Kevin Joseph kardinál Farrell (* 2. september 1947, Dublin, Írsko) je americký rímskokatolícky duchovný írskeho pôvodu. Od 1. septembra 2016 je prefektom Dikastéria pre laikov, rodinu a život. 19. novembra 2016 ho pápež František vymenoval za kardinála a 14. februára 2019 bol vymenovaný za kamerlinga.
Ballagás
náhľad|Ballagás na gymnáziu sv. Ladislava (Szent László Gimnázium) Ballagás je slovo maďarského pôvodu, ktoré by sa mohlo preložiť ako odchod, respektíve odchod zo školy. Presnejšie pomenovanie by však bolo rozlúčka so školou.
Ballagás je slávnostné ukončenie školského roka, počas ktorého sa deviataci na základných školách, repsektíve maturanti na stredných školách rozlúčia so svojou školou a symbolicky aj so svojím doterajším životom.
Tento zvyk sa dodržiava najmä v Maďarsku, avšak táto slávnosť sa usporadúva aj na niektorých školách s vyučovacím jazykom maďarským mimo územia Maďarska.
Priebeh ballagásu
V deň ballagásu žiaci pochodujú v celom areáli školy, čím sa symbolicky rozlúčia so svojím doterajším životom. Na ramene majú malú tašku, do ktorej im mladší žiaci pribalia pagáč, soľ, vodu, zoznam mien spolužiakov a triedneho učiteľa, nejaké drobné, poprípade aj fotku školy. Rodičia, deti a učitelia dávajú najstarším žiakom kvetiny, alebo iné darčeky. Počas slávnosti sa spieva hymna študentov - Gaudeamus igitur a hymna štátu. Riaditeľ školy sa vo svojom koncoročnom príhovore tiež rozlúči s maturantmi, či deviatakmi a popraje im v živote veľa šťastia. Po slávnosti sa môže usporiadať banket, v akej podobe ho poznáme na Slovensku, alebo sa rozlúčka so školou oslávi v kruhu rodiny.
Dejiny
Po prvýkrát sa ballagás usporiadal okolo roku 1870 vo vtedajšom Uhorsku. Žiaci popri pochodovaní v škole spievali pesničku Ballag már a vén diák. Táto slávnosť sa čoskoro rozšírila po celom Uhorsku. Po rozpade Rakúsko-Uhorska si túto tradíciu vo veľkom udržalo len Maďarsko. Od roku 1920 sa pri pochodovaní spievala pesnička Elmegyek, elmegyek....
Slovensko a ballagás
Na Slovensku tento zvyk dodržiavajú napríklad Základná škola a gymnázium s vyučovacím jazykom maďarským na Dunajskej ulici v Bratislave, alebo Základná škola s materskou školou s vyučovacím jazykom maďarským na Vetvárskej ulici v Bratislave. Na slovenských školách sa ballagás neusporadúva, nahradzuje ho skôr banket.
Savencia Fromage & Dairy
náhľad|Závod v Liptovskom Mikuláši Savencia Fromage & Dairy, a. s. (Savencia F&D), predtým Bongrain je potravinárska spoločnosť, výrobca potravín, syrov a mliekarenských produktov. Na českom a slovenskom trhu, kde pôsobí od roku 1993, je výrobcom syrov pod značkami Lučina, Apetito, Král sýrů, Liptov, Pribináček, Sedlčanský či Bambino. Firma je súčasťou medzinárodnej potravinárskej rodinnej Skupiny Savencia s centrálou vo Francúzsku. V celosvetovom rebríčku sa Skupina radí k najväčším spracovateľom mlieka, s počtom zamestnancov okolo 24 000 a svoje výrobky predáva v 120 krajinách. V Česku vlastní spoločnosť so sídlom v Prahe, závody v Hesove pri meste Přibyslav a závod Hodonín, na Slovensku mliekareň v Liptovskom Mikuláši.
História medzinárodnej Skupiny Savencia
V 60. rokoch Bongrain expanduje na trhy v Nemecku, Belgicku, Švajčiarsku, Taliansku a Španielsku, kde firma zakladá svoju prvú výrobu mimo svojej domovskej krajiny, Francúzska. V tom čase uvádza firma na trh značky Tartare či Arias. V 70. rokoch sa ďalšie výrobky a syrové špeciality expandujúceho biznisu stali už pevnou súčasťou ponuky supermarketov a obchodných reťazcov po celej Európe. S uvedením značiek St Moret, Chamois d’Or, Chavroux, Géramont a neskôr v 90. rokoch tiež St Agur, Fol Epi, Vieux Pané či P’tit Louis, pokračovala Skupina naďalej v rozširovaní svojho portfólia syrových špecialít aj vstupom na nové zámorské trhy ako USA či Brazília.
V 90. rokoch rozšírila Skupina Bongrain svoje aktivity aj do regiónu strednej Európy, okrem iného, aj v rámci už samostatného Česka i Slovenska. Formou akvizícií sa Skupina rozrástla o lokálne produkty takisto v Poľsku, Maďarsku, na Ukrajine, v Srbsku či v Rusku.
V roku 2015 mení Skupina názov na Savencia Fromage & Dairy.
Savencia Fromage & Dairy v Česku a na Slovensku
V 90. rokoch 20. storočia získala vtedajšia Skupina Bongrain v Česku postupne niekoľko významných mliekarenských závodov. V roku 1993 vlastnícky vstúpila do podniku Pribina Přibyslav, kde sa okrem iného vyrábali aj populárne značky Pribináček a Král sýrů. Nasledovala akvizícia Povltavských mlékáren Sedlčany a značiek Lučina či Sedlčanský. V roku 1999 získal Bongrain spoločnosť TPK Hodonín, ktorá od roku 1973 vyrába tavené syry Apetito.
Krátko nato Skupina vstúpila aj do Liptovskej mliekarne v Liptovskom Mikuláši na Slovensku. Vďaka tomu spoločnosť získala v oboch krajinách postavenie lídra na trhu značkových syrov a mliečnych detských dezertov.
V roku 2015 mení spoločnosť globálne názov na Savencia Fromage & Dairy. Zmena sa týkala i dcérskych firiem v Česku, pričom na základe zlúčenia všetkých závodov došlo u nich v roku 2016 ku vzniku akciovej spoločnosti Savencia Fromage & Dairy Czech Republic, a.s., a na Slovensku sa firma premenovala na Savencia Fromage & Dairy SK, a.s.
Lokálna mliečna zóna
Do iniciatívy OXYGEN sa Savencia F&D v Česku zapojila projektom Lokálna mliečna zóna. Cieľom je optimalizovať zdroje čerstvého mlieka pre najväčší závod v Hesove. Výber jednotlivých dodávateľov prebieha tak, aby boli čo najbližšie k samotnému závodu. V jeho okolí tak vznikla zóna čerstvého mlieka lokálneho pôvodu.
Top Employer
V Česku a na Slovensku získala Savencia F&D opakovane certifikát medzinárodného inštitútu o excelentnom prístupe k zamestnancom - TOP EMPLOYER. Na medzinárodnej úrovni je Skupina Savencia držiteľom ocenenia TOP EMPLOYER Europe.
Générac (Gard)
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Générargues
Générargues je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Gard, v regióne Languedoc-Roussillon.
Générac (Gard)
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Générargues
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Recouvrance
Recouvrance je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Territoire de Belfort, v regióne Franche-Comté.
Reiner Klimke
Reiner Klimke (* 14. január 1936, Münster† 17. august 1999, Münster) bol nemecký športový jazdec na koni.
Recouvrance
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Reiner Klimke
V drezúre získal šesť zlatých olympijských medailí a dve bronzové, čo je v jazdectve rekord. Zo šiestich zlatých je jedna individuálna, z Los Angeles 1984 a päť tímových (Tokio 1964, Mexiko 1968, Montreal 1976, Los Angeles 1984, Soul 1988). Oba bronzy boli z individuálnych pretekov (Mexiko 1968, Montreal 1976). Celkom sa zúčastnil šiestich olympiád. Okrem toho bol šesťnásobným majstrom sveta a jedenásťnásobným majstrom Európy. Jeho dcéra Ingrid Klimkeová sa tiež venovala jazdectvu a získala tímové zlato na olympijských hrách v Pekingu 2008 aj v Londýne 2012.
Recouvrance
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Sporné územie Kašmír
Historické územie Kašmír alebo Džammú a Kašmír je najsevernejší Indický štát.
História sporu
V priebehu 19. storočia sa územie Kašmíru stalo protektorátom Veľkej Británie v rámci takzvanej Britskej Indie. Spory o Kašmír začali rozpadom Britského impéria po druhej svetovej vojne. V dňoch 14. až 15. augusta 1947 bola vyhlásená nezávislosť Indie a tak sa Britská India rozdelila na Indiu, Západný Pakistan (dnešný Pakistan) a Východný Pakistan (dnešný Bangladéš). Hranice nových štátov sa vytýčili podľa Radcliffovej línie. Početné kniežatstvá tohto územia mali možnosť voľby, ku ktorému zo vznikajúcich štátov sa chcú pripojiť. Vtedajší Maharadža Hari Singh svojim indickým pôvodom a hinduistickým vyznaním stál proti väčšine moslimského obyvateľstva, z toho dôvodu sa pokúsil vyhlásiť samostatnosť kniežatstva, čo Briti zamietli. Pakistanci aj Indovia boli presvedčení, že sa Kašmír pripojí práve k ich územiu.
Prvá Indicko-Pakistanská vojna
V roku 1947 sa stal pakistanským guvernérom Muhammad Alí Džinnáh, ktorý sa vydal do Kašmíru vyjednávať s maharadžom Harim Singhom o pripojení Kašmíru k Pakistanu. Maharadža na toto vyjednávanie reagoval negatívne, čo malo za následok napadnutie Kašmíru. Zo strachu pred obsadením Kašmíru Pakistanom Hari Singh podpísal akt o pristúpení k Indickej únii, aj keď s týmto rozhodnutím nesúhlasilo 75 % občanov. V novembri 1947 začala Indická armáda ofenzívu a dobytie mesta Punč malo za následok ukončenie bojov. Indický zástupca podal na Rade bezpečnosti OSN protest proti jednaniu Pakistanu a vznikla Komisia OSN pre Indiu a Pakistan (UNCIP), ktorá sa konflikt snažila vyriešiť mierovou cestou. Napriek tomu, boje stále pokračovali a mierové prímerie sa uzavrelo až v decembri 1948. V januári 1949 bola do oblasti poslaná delegácia OSN, ktorá mala vymedziť demarkačnú líniu a stanoviť dočasné hranice. Indii vtedy priradili až dve tretiny sporného územia (oblasť Kašmírskeho údolia, Džammú a Ladakh) a Pakistanu zvyšok (Ázád Kašmír – Slobodný Kašmír). Hoci táto vojna nikdy nebola oficiálne vyhlásená žiadnou zo strán, ozbrojený konflikt trval od 22. októbra 1947 do 31. decembra 1948. Na strane Indie bolo 1 500 mŕtvych a 3 152 zranených a na strane Pakistanu 1 500 až 2 633 mŕtvych a 4 668 ranených.
Indicko-Čínska vojna
V roku 1951 abdikoval posledný maharadža a Kašmír sa stal republikou. V šesťdesiatych rokoch skomplikovala Indicko-Pakistanský spor Indicko-Čínska vojna. Vypukla kvôli čínskemu spochybneniu McMahonovej línie, ktorá tvorila hranicu medzi Tibetom a Indiou. Nebol to však jediný dôvod. Ďalším bolo poskytnutie azylu dalajlámovi po Tibetskom národnom povstaní, čo Čína vnímala ako zásah do svojich záujmov. Konflikt bol veľmi krátky, trval len mesiac, od 20. októbra 1962 do 21. novembra 1962 a víťazná Čína rýchlo premohla indickú armádu a obsadila oblasť, ktorú pomenovala Aksai Chin. Hranica na tejto časti sporného územia sa nazýva aj Línia aktuálnej kontroly (LOAC). Na strane Indie padlo 1 383 vojakov a 1 047 bolo zranených, na strane Číny padlo 722 vojakov a ďalších 1 697 bolo zranených.
Druhá Indicko-Pakistanská vojna
Začala v roku 1965 vpádom pakistanských tankov na územie severne od Džammú. Tak odrezali Indii hlavnú prístupovú cestu do Kašmíru. Následne India zaútočila na Pandžáb, bola však prekvapená urýchleným leteckým útokom, na ktorý nedokázala zareagovať. Do bojov India nasadila hlavne pechotu. Prímerie bolo podpísané v septembri 1965, na ktorom mal veľký podiel nátlak OSN a uvalené embargo na dovoz zbraní z USA a Veľkej Británie. Ale úplný mier nebol dosiahnutý ani potom a na území sa stále vyskytovali občasné konflikty. V tom čase do sporu prekvapivo zasiahol Sovietsky zväz, ktorý presvedčil Pakistan a Indiu aby podpísali v Taškente dohodu o zastavení nepriateľstva a návrate vojsk na líniu z 5. augusta 1965. V januári 1966 prebehla mierová konferencia, na ktorej bola uzatvorená Taškentská deklarácia medzi Indiou a Pakistanom.
Tretia Indicko-Pakistanská vojna
Tretia Indicko-Pakistanská vojna trvala 13 dní. Bola vyvolaná nepokojmi a povstaniami vo Východnom Pakistane (dnešnom Bangladéši), kde v roku 1970 vyhral voľby Ľudový front, ktorý presadzoval autonómiu Bengálska. Pakistanská vláda namiesto vyhlásenia autonómie Bengálska poslala na územie svoje vojsko. V zemi vypukla občianska vojna. Milióny utečencov odchádzali do Indie. Indická vláda sa pokúšala situáciu upokojiť, nanešťastie bezvýsledne. Nakoniec sa rozhodla pre vojenský zásah na území Pakistanu. Pakistan letecky zaútočil na 11 indických leteckých základní, India však útok odrazila a vykonala inváziu do Východného Pakistanu. Dňa 16. decembra 1971 sa pakistanské jednotky vzdali a Bengálsko bolo definitívne zbavené pakistanských vojsk a vyhlásené za samostatný štát s názvom Bangladéš. Vojna trvala od 3. do 16. decembra roku 1971 a je považovaná za jednu z najkratších v histórii. Podľa odhadov bolo zabitých 2 až 3 milióny civilistov, 3 843 vojakov na indickej strane a 9 851 zranených, na strane Pakistanu padlo 9 000 vojakov a 4 350 bolo zajatých.
Štvrtá Indicko-Pakistanská vojna
Ďalší konflikt začal v roku 1989, kedy pakistanskí vojenskí povstalci získali mocenskú prevahu a začali používať násilnejšie prostriedky boja. Konflikt vyústil v máji roku 1999, známy aj pod názvom Kargilská vojna, podľa mesta Kargil v Kašmíre, kde tento konflikt prebiehal. Príčinou vzniku vojny bolo vniknutie pakistanských vojsk a kašmírskych ozbrojených síl za líniu kontroly. India na miesto poslala pozemnú armádu a letectvo a s pomocou medzinárodnej diplomatickej podpory donútila pakistanské jednotky k stiahnutiu sa za líniu. Vojna priťahovala pozornosť na medzinárodnej úrovni hlavne z dôvodu držania jadrových zbraní v oboch štátoch.
Posledné roky a súčasná situácia
Na prelome rokov 2001 a 2002 sa konflikt opäť zdramatizoval po tom, čo v novembri 2001 indická armáda ostreľovala pakistanské ozbrojené sily. Počas ďalších mesiacov nasledoval rad útokov, z ktorých boli obvinení pakistanskí militantní ozbrojenci. Medzi nimi bol aj útok na kašmírsky parlament v Srinagare, ktorý si vyžiadal 38 mŕtvych a útok na indický parlament v Dillí, ktorý si vyžiadal 14 mŕtvych. Výsledkom bol nárast jednotiek ozbrojených síl ako na indickej, tak na pakistanskej strane. V novembri 2003 obe vlády nariadili zastaviť boje a vyhlásili, že sú ochotné vyjednávať. Ani napriek tomuto vyhláseniu ale konflikt nie je celkom ukončený. Nasvedčuje tomu aj udalosť z roku 2004, kedy prišlo o život 44 indických vojakov pri bombovom útoku.
V novom tisícročí sa viedli diskusie hlavne okolo boja proti teroristom, napriek tomu je všeobecne známa podpora extrémistických skupín, predovšetkým na území Kašmíru. Tá spočíva v údajnom dodávaní zbraní a v ich výcviku. Teroristická situácia púta pozornosť hlavne od útoku v Bombaji v dňoch 27. až 29. novembra 2008 a taktiež v rokoch 2011. V tom roku išlo o jedenásť koordinovaných útokov, ktoré si počas troch dní vyžiadali 164 obetí. Útočníci boli pravdepodobne napojení na pakistanskú tajnú službu, napriek tomu pakistanská vláda napojenie teroristov na štátnu sféru dôrazne poprela.
V súčasnosti nepokoje na indicko-pakistanskej hranici neutíchajú. V októbri 2016 India evakuovala približne 10 tisíc ľudí z hranice Kašmíru do 47 táborov. Dôvodom bolo obnovené násilie na tomto území. V tej dobe indická armáda zaútočila na pakistanských ozbrojencov, ktorí sa údajne pokúšali dostať do indickej časti Kašmíru. Podľa vyhlásenia pakistanskej vlády pri prestrelke zomreli dvaja pakistanskí vojaci. V novembri toho istého roku nastal stret indických a pakistanských vojakov v Kašmíre. Pri konflikte zomrelo jedenásť civilistov a traja pakistanskí vojaci. Ostreľovanie delostreleckou paľbou podľa vyjadrenia Pakistanu vyvolala India. Pri nasledujúcej odvetnej paľbe zomrelo najmenej sedem indických príslušníkov ozbrojených síl.
Ani v roku 2017 nepanoval pokoj a mier na území Kašmíru. V septembri pripravil granátový útok o život troch ľudí a 23 zranil. Útočníci mierili na kolónu áut ministra miestnej vlády. V októbri napadla skupina rebelov tábor polovojenských síl v meste Šrínagar v himalájskom území. Pri útoku zomrel jeden z podozrivých militantov a traja vojaci utrpeli zranenia.
Vo februári 2018 opäť napadli militanti vojenskú základňu v Indii na okraji mesta Džammú. Tentoraz si boje, ktoré trvali dva dni, vyžiadali deväť obetí. V rovnaký mesiac zomrelo päť indických vojakov po tom, ako pakistanská armáda zničila ich stanovisko v himalájskej časti indického regiónu Kašmír. Údajne išlo o reakciu na indického ostreľovača, ktorý krátko predtým usmrtil v pakistanskej časti Kašmíru šoféra školskej dodávky.
Dôvody sporov
Jedným z dôvodov sporov je náboženstvo. Najrozšírenejším náboženstvom v Pakistanom ovládanej oblasti je islam a v časti ovládanej Indiou sú zastúpené tri hlavné náboženstvá. V severozápadnej časti je prevládajúcim náboženstvom islam, na juhozápade v malej časti Džammú prevláda hinduizmus a východná oblasť Ladhaku, ktorá hraničí s Čínou, je prevažne budhistická. V roku 1963 prebehol jeden z najkrvavejších náboženských nepokojov, kedy zo svätyne Hazratbal zmizol vlas, ktorý údajne patril islamskému prorokovi Mohamedovi. Aj keď bol po pár dňoch nájdený a vrátený na pôvodné miesto, nepokoje, ktoré vytvorili moslimskí veriaci, mali za následok veľké množstvo obetí. Ešte závažnejším dôvodom na spory by mohlo byť významné územie Kašmíru.
Napriek tomu má kľúčový význam pre Indiu, rovnako ako aj pre Pakistan práve voda. Pre obe krajiny je umelé zavlažovanie z riek, ktoré pramenia v Kašmíre, veľmi dôležité. Pre Pakistan je rieka Indus hlavnou vodnou tepnou. Okrem nej tu pramenia aj ďalšie tri rieky, ktoré sú pre hospodárstvo aj poľnohospodárstvo Indie, Pakistanu a rovnako aj Kašmíru nevyhnutné. Hoci v zmluve Indus Water Treaty z roku 1960, boli vodné toky územia Kašmíru rozdelené, ak by India získala celé územie a nedodržala by zmluvné záväzky, mala by plnú moc nad Pakistanom vďaka kontrole jeho životne dôležitých zdrojov. Indus Water Treaty vymedzuje Indii neobmedzené využívanie troch východných riek, ktorými sú Ravi, Beas a Sulej. Tri západné rieky Indus, Jehlum a Chenab smie neobmedzene využívať Pakistan. Zabezpečenie vodných tokov je jedným z najdôležitejších dôvodov vedenia sporu o Kašmír. Vojna sa pomaly začína meniť z náboženskej vojny medzi moslimským obyvateľstvom a vládou na „vodnú“ vojnu medzi Indiou a Pakistanom.
Možnosti riešenia konfliktu
Možnosti riešenia konfliktu predstavuje sedem scenárov.
V súčasnosti je Kašmír rozdelený na dve časti líniou kontroly, pričom jedna časť je spravovaná Indiou a druhá je spravovaná Pakistanom. India by chcela formalizovať túto líniu a spraviť z nej uznávanú medzinárodnú hranicu. Aktivisti Pakistanu a Kašmíru odmietajú tento plán, pretože chcú väčšiu kontrolu nad regiónom.
Pakistan tento scenár prirodzene uprednostňuje ako najlepšie riešenie sporu. Vzhľadom na to, že väčšina obyvateľstva štátu je moslimská, Pakistan sa domnieva, že pri plebiscite by sa hlasovalo v jeho prospech. Ale plebiscit by mohol vyvolať nepokoje medzi obyvateľmi, keďže Hinduisti z Džammú a budhisti z Ladachu nikdy neprejavili vôľu pripojiť sa k Pakistanu a protestovali by proti výsledku.
Takéto riešenie by pravdepodobne neznamenalo stabilitu v regióne, kvôli väčšinovému moslimskému obyvateľstvu, ktoré sa nikdy nechcelo pripojiť k Indii.
Ak by sa mal Kašmír stať nezávislým štátom, musel by sa Pakistan a India vzdať území, ktoré v súčasnosti ovládajú. To by s najväčšou pravdepodobnosťou neboli ochotné urobiť. Akékoľvek referendum, ktoré by viedli k väčšinovému hlasovaniu za nezávislosť, by teda pravdepodobne odporovali aj Indii a Pakistanu. Tiež by to odmietli obyvatelia štátu, ktorí sú spokojní so svojím štatútom ako súčasťou krajín.
Nezávislý Kašmír by mohol byť vytvorený z Kašmírskeho údolia, ktoré je v súčasnosti pod indickou správou, a úzkeho pásma pôdy, ktoré Pakistan nazýva Azad Džammú a Kašmír. To by ponechalo strategicky dôležité regióny severných oblastí a Ladaku, ktoré hraničia s Čínou, pod kontrolou Pakistanu a Indie. Ale India a Pakistan by s týmto scenárom nesúhlasili.
Podľa tohto scenára by sa malo územie rozdeliť pozdĺž rieky Chenab. Pakistan by pritom dostal prevažnú väčšinu pôdy, celé údolie a oblasť Džammú s prevahou moslimského obyvateľstva. Týmto by Pakistan vyhral dlhotrvajúci spor s Indiou.
Eliteserien 2022
Eliteserien 2022 bol 78. ročník najvyššej nórskej futbalovej súťaže a 6. sezóna pod názvom Eliteserien. Titul obhajoval Bodø/Glimt, nováčikmi súťaže boli HamKam, Aalesund a Jerv. Sezóna začala 2. apríla a skončila 13. novembra 2022.
Molde získal 5. titul v klubovej histórii a kvalifikoval sa do 1. predkola Ligy majstrov UEFA 2023/2024. Do Európskej konferenčnej ligy UEFA 2023/2024 sa kvalifikovali Bodø/Glimt a Rosenborg. Do 2. ligy zostúpili Kristiansund a Jerv.
Tímy v sezóne 2022
Ú - Účasť v najvyššej nórskej futbalovej súťaži.
Tabuľka
zdroj: Nórsky futbalový zväz
# - pozícia; Z - zápasy; V - výhry; R - remízy; P - prehry; G - skóre; +/- - rozdiel skóre; B - body; z - zostup
Španielska chrípka
Španielska chrípka bola nezvyčajne smrteľná pandémia chrípky, ktorú spôsobil chrípkový vírus H1N1. Trvala od februára 1918 do apríla 1920 a infikovala 500 miliónov ľudí na celom svete - okolo tretiny vtedajšej svetovej populácie - v štyroch po sebe idúcich vlnách. Počet obetí sa zvyčajne odhaduje na 17 až 50 miliónov a možno až 100 miliónov, čo z nej robí jednu z najsmrteľnejších pandémií v histórii ľudstva.
Prvé pozorovania chorôb a úmrtnosti boli zdokumentované v Spojených štátoch, vo Francúzsku, v Nemecku a vo Veľkej Británii. Kvôli udržaniu morálky tieto prvotné správy minimalizovali cenzori z prvej svetovej vojny. Noviny mohli slobodne informovať o účinkoch epidémie v neutrálnom Španielsku, napríklad o ťažkej chorobe kráľa Alfonza XIII., vďaka čomu tieto správy vytvorili falošný dojem zo Španielska, ktoré bolo obzvlášť ťažko zasiahnuté. Tak vznikol názov „španielska“ chrípka. Historické a epidemiologické údaje nie sú dostatočné na identifikáciu geografického pôvodu pandémie, z čoho vznikajú rôzne názory o ohnisku nákazy.
Epidémie chrípky väčšinou zabíjajú najmä mladistvých, starších alebo už oslabených pacientov, obeťou pandémie v roku 1918 však boli nezvyčajne aj zdraví mladí dospelí. Vedci ponúkajú niekoľko možných vysvetlení vysokej úmrtnosti na pandémiu španielskej chrípky. Niektoré výskumy naznačujú, že konkrétny variant vírusu bol nezvyčajne agresívny. Jedna skupina výskumníkov obnovila vírus z tiel zmrazených obetí a transfikovali ním zvieratá, čo spôsobilo rýchlu progresívnu poruchu dýchania a smrť syndrómom uvoľnenia cytokínov (nadmerná reakcia imunitného systému). Predpokladá sa, že silné imunitné reakcie mladých dospelých devastovali telo, zatiaľ čo slabší imunitný systém detí a dospelých v strednom veku spôsobil v týchto skupinách menej úmrtí. V roku 2007 analýza zdravotníckych časopisov z obdobia pandémie zistila, že samotná vírusová infekcia nebola agresívnejšia ako ktorákoľvek predchádzajúca chrípka, avšak osobitné okolnosti epidémie (podvýživa, preplnené lekárske tábory a nemocnice, slabá hygiena) podporovali bakteriálnu superinfekciu, ktorá zabila väčšinu obetí, zvyčajne po trochu predĺženom umieraní.
Historické a epidemiologické údaje nie sú dostatočné na identifikáciu geografického pôvodu pandémie. Niektoré štúdie predpokladajú, že pandémia súvisela s vypuknutím letargickej encefalitídy v 20. rokoch minulého storočia.
Etymológia
Cenzúra počas vojny, s cieľom udržať morálku, minimalizovala prvotné správy o chorobe a úmrtnosti v Nemecku, Spojenom kráľovstve, Francúzsku a Spojených štátoch. Aj keď nie je známy jeho geografický pôvod, z prvej vlny pandémie sa ochorenie nazývalo španielska chrípka. Španielsko nebolo zapojené do vojny, zostalo neutrálne a nezaviedlo vojnovú cenzúru. Noviny mohli slobodne informovať o účinkoch epidémie v neutrálnom Španielsku, napríklad o ťažkej chorobe kráľa Alfonza XIII., vďaka čomu tieto správy vytvorili falošný dojem zo Španielska, ktoré bolo obzvlášť ťažko zasiahnuté. čím vznikla prezývka „španielska chrípka“.
V čase pandémie sa používali aj alternatívne názvy. Mnohé z nich, podobne ako názov španielskej chrípky, narážali aj na domnelý pôvod choroby. V Senegale ju pomenovali „brazílska chrípka“ a v Brazílii „nemecká chrípka“, zatiaľ čo v Poľsku ju označovali ako „boľševická choroba“. V samotnom Španielsku si prezývku chrípky, ktorá bola „Neapolský vojak“ prevzali z operety z roku 1916 Pieseň zabudnutia (La canción del olvido) po tom, čo jeden z libretistov vtipkoval, že najpopulárnejšie hudobné číslo tejto hry, Neapolský vojak, bola chytľavá ako chrípka. Dnes je však „španielska chrípka“ (Gripe Española) najbežnejšie používaným názvom pandémie v Španielsku.
Medzi ďalšie výrazy pre tento vírus patrí „chrípková pandémia z roku 1918“, „pandémia chrípky z roku 1918“ alebo ich variácie.
Prvá vlna začiatkom roku 1918
Pandémia sa tradične označuje za zahájenú 4. marca 1918 záznamom prípadu Alberta Gitchella, armádneho kuchára v tábore Funston v Kansase v Spojených štátoch, napriek tomu, že pred ním pravdepodobne existovali nejaké prípady. Choroba bola pozorovaná v okrese Haskell v januári 1918, čo viedlo miestneho lekára Loringa Minera k varovaniu v akademickom časopise US Public Health Service. Za niekoľko dní hlásilo 522 mužov v tábore chorobu. Do 11. marca 1918 sa vírus dostal do Queensu v New Yorku. Neprijatie preventívnych opatrení v marci/apríli bolo neskôr kritizované.
Keď USA vstúpili do prvej svetovej vojny, choroba sa rýchlo rozšírila z tábora Funston, významného cvičiska pre vojská amerických expedičných síl, do ďalších táborov americkej armády a Európy a do apríla 1918 stala sa epidémiou na stredozápade, východnom pobreží a vo francúzskych prístavoch a na západný front sa dostala do polovice mesiaca. Potom sa rýchlo rozšírila do zvyšku Francúzska, Veľkej Británie, Talianska a Španielska a v máji sa dostala do Vroclavu a Odesy. Po podpísaní Brestlitovskej zmluvy začalo Nemecko prepúšťať ruských vojnových zajatcov, ktorí potom túto chorobu priviedli do svojej krajiny. Do severnej Afriky, Indie a Japonska sa dostala v máji a čoskoro potom pravdepodobne obletela svet, pretože v apríli boli zaznamenané prípady v juhovýchodnej Ázii. V júni bolo hlásené ohnisko v Číne. Po júlovom príchode do Austrálie začala vlna ustupovať.
Prvá vlna chrípky trvala od prvého štvrťroku 1918 a bola pomerne mierna. Miera úmrtnosti nebola zjavne nad normálnou hodnotou; v USA bolo za prvých šesť mesiacov roku 1918 hlásených ~ 75 000 úmrtí súvisiacich s chrípkou v porovnaní s ~ 63 000 úmrtiami v rovnakom časovom období v roku 1915. V španielskom Madride zomrelo od mája do júna 1918 na chrípku menej ako 1 000 ľudí. Počas prvého štvrťroka 1918 neboli hlásené žiadne karantény. Prvá vlna však spôsobila významné prerušenie vojenských operácií 1. svetovej vojny, pričom boli choré tri štvrtiny francúzskych vojsk, polovica britských síl a viac ako 900 000 nemeckých vojakov. náhľad|Polícia v Seattli s rúškami v decembri 1918
Smrteľná druhá vlna z konca roku 1918
Z Európy sa druhá vlna prehnala cez Rusko na diagonálnom fronte juhozápad - severovýchod a bola privedená do Archangeľsku zásahom severného Ruska a potom sa rozšírila po Ázii po ruskej občianskej vojne a transsibírskej železnici a zasiahla Irán (kde sa rozšírila cez sväté mesto Mašhad), a potom v septembri neskôr Indiu, v októbri aj Čínu a Japonsko. Oslavy prímeria 11. novembra 1918 spôsobili aj ohniská v Lime a Nairobi, ale do decembra sa vlna väčšinou skončila. náhľad|Obete španielskej chrípky v amerických expedičných silách v nemocnici US Army Camp Hospital č. 45 vo francúzskom Aix-les-Bains v roku 1918 Druhá vlna pandémie španielskej chrípky bola oveľa smrteľnejšia ako prvá. Prvá vlna pripomínala typické chrípkové epidémie; najviac ohrození boli chorí a starší ľudia, zatiaľ čo mladší a zdravší ľudia sa ľahko zotavili. Október 1918 bol mesiacom s najvyššou úmrtnosťou z celej pandémie. V Spojených štátoch bolo v období od septembra do decembra 1918 hlásených ~ 292 000 úmrtí, v porovnaní s ~ 26 000 za rovnaké časové obdobie v roku 1915. Holandsko hlásilo viac ako 40 000 úmrtí na chrípku a akútne respiračné choroby, Bombaj hlásil ~ 15 000 úmrtí v populácii 1,1 milióna obyvateľov. Pandémia španielskej chrípky bola v Indii obzvlášť smrteľná, len v jesenných mesiacoch roku 1918 sa odhaduje na 12,5–20 miliónov úmrtí.
Tretia vlna v roku 1919
V januári 1919 zasiahla tretia vlna španielskej chrípky Austráliu, kde po zrušení námornej karantény zabila 12 000 osôb, a potom sa rýchlo rozšírila po Európe a Spojených štátoch, kde sa zdržala na jar až do júna 1919. Postihla predovšetkým Španielsko, Srbsko, Mexiko a Veľkú Britániu, čo si vyžiadalo státisíce mŕtvych. Bolo to menej závažné ako v druhej vlne, ale stále oveľa smrteľnejšie ako v prvej vlne. V Spojených štátoch sa vyskytli izolované ohniská nákazy v niektorých mestách vrátane Los Angeles, New Yorku, Memphisu, Nashvillu, San Francisca a St. Louis. Celková americká úmrtnosť sa počas prvých šiestich mesiacov roku 1919 pohybovala v desiatkach tisíc.
Štvrtá vlna v roku 1920
Na jar 1920 sa štvrtá vlna vyskytla v izolovaných oblastiach vrátane mesta New York, Švajčiarska, Škandinávie a niektorých juhoamerických ostrovov. Len v New Yorku bolo medzi decembrom 1919 a aprílom 1920 hlásených 6 374 úmrtí, čo je takmer dvojnásobok počtu prvej vlny na jar 1918. Obzvlášť tvrdo zasiahnuté boli ďalšie mestá v USA vrátane Detroitu, Milwaukee, Kansas City, Minneapolisu a St. Louis s mierou úmrtnosti vyššou ako po celý rok 1918. Peru zažilo neskorú vlnu začiatkom roku 1920 a Japonsko ju malo od konca rokov 1919 do 1920, posledné prípady boli v marci. V Európe zaznamenalo päť krajín (Španielsko, Dánsko, Fínsko, Nemecko a Švajčiarsko) neskorý vrchol medzi januárom a aprílom 1920.
Potenciálny pôvod
Napriek svojmu názvu historické a epidemiologické údaje nemôžu identifikovať geografický pôvod španielskej chrípky. Bolo však navrhnutých niekoľko teórií.
Spojené štáty
Prvé potvrdené prípady pochádzajú z USA. Historik Alfred W. Crosby v roku 2003 uviedol, že chrípka má pôvod v Kansase, a populárny autor John M. Barry vo svojom článku z roku 2004 označil ako pôvodný bod ohnisko choroby v januári 1918 v okrese Haskell v Kansase.
Európa
Hlavné britské vojenské a nemocničné tábory v Étaples vo Francúzsku teoretizoval virológ John Oxford, že boli centrom španielskej chrípky. Jeho štúdia zistila, že koncom roku 1916 bol tábor Étaples zasiahnutý nástupom novej choroby s vysokou úmrtnosťou, ktorá spôsobovala príznaky podobné chrípke. Podľa Oxforda došlo k podobnému prepuknutiu v marci 1917 v kasárňach armády v Aldershote a vojenskí patológovia neskôr rozpoznali tieto skoré ohniská choroby ako rovnakú chorobu ako španielska chrípka. Preplnený tábor a nemocnica boli ideálnym prostredím pre šírenie respiračného vírusu. Nemocnica ošetrila tisíce obetí útokov jedovatými plynmi a ďalších ranených, pričom táborom každý deň prešlo 100 000 vojakov. Bola tiež domovom ošípaných a z okolitých dedín sa pravidelne dovážala hydina, ktorá mala kŕmiť tábor. Oxford a jeho tím predpokladali, že východiskový vírus vo vtákoch zmutoval a potom migroval na ošípané chované v blízkosti obydlí.
V správe zverejnenej v roku 2016 v časopise Journal of the Chinese Medical Association sa našli dôkazy o tom, že vírus z roku 1918 sa šíril v európskych armádach mesiace a možno roky pred pandémiou španielskej chrípky. Politológ Andrew Price-Smith zverejnil údaje z rakúskych archívov naznačujúce, že chrípka sa v Rakúsku začala začiatkom roku 1917.