cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
High Energy Transient Explorer
HETE
Štart sa konal 4. novembra 1996 na Wallops Flight Facility pomocou rakety Pegasus. HETE mala byť vynesená spolu s argentínskou vedeckou družicou SAC-B, ale počas separácie od tretieho stupňa nosnej rakety došlo k zlyhaniu, výbušné skrutky neexplodovali a obe družice zostali spojené s tretím stupňom Pegasu. Družica nemohla vysunúť solárne panely a niekoľko dní po štarte stratila energiu. Telesá zostali spojené na obežnej dráhe až do 7. apríla 2002, kedy vstúpili do atmosféry a zanikli. V COSPAR dostala číslo 1996-061A.
HETE-2
Pre NASA ju postavila a prevádzkuje Massachusetts Institute of Technology (MIT). Na vedeckom programe sa ďalej podieľajú organizácie Centre National d'Etudes spatiales (CNES) a Centre d'Etude Spatial des Rayonnements (CESR) z Francúzska, Institute of Physical and Chemical Research (RIKEN) z Japonska a University of California a University of Chicago z USA.
Vedecké prístroje družice sú:
Hlavná pozemná stanica sa nachádza v areáli Massachusetts Institute of Technology v USA. Dáta sú spracovávané predovšetkým v stredisku NASA, Goddardovo centrum pre vesmírne lety (GSFC) v Greenbelte v Marylande, ktoré tiež koordinuje pozorovania zistených gama zábleskov ďalšími družicami aj pozemnými observatóriami.
Villecresnes (kantón)
Villecresnes je francúzsky kantón v departemente Val-de-Marne v regióne Île-de-France. Tvorí ho päť obcí.
Hysteria
Hysteria môže byť:
Teriér
right|thumb|Kerry Blue Terrier (Modrý teriér z Kerry)
Teriéry sú psy najčastejšie upotrebené v poľovníctve, v dnešnej dobe však čoraz viac chované aj ako rodinné psy a využívané pri kynologických športoch.
Väčšina medzinárodných kynologických organizácií radí teriéry do samostatnej skupiny (FCI, AKC, ANKC, CKC, KC, NZKC, UKC). Táto kategorizácia sa riadi podľa systematiky FCI.
Baird
Baird  môže byť:
Boëseghem
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Nora Blahová
Nora Blahová (vlastným menom Eleonóra Bencúrová; * 4. február 1943, Topoľčany) je slovenská speváčka.
NGC 2175
NGC 2175 je otvorená hviezdokopa v súhvezdí Orión, ktorú objavil Karl Christian Bruhns v roku 1857.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 6,8.
Courtacon
Courtacon je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Seine-et-Marne, v regióne Île-de-France.
Dick Francis
Začiatkom roka 1940 narukoval k pozemným službám anglického letectva Royal Air Force, neskôr sa však stal pilotom. Spočiatku lietal na stíhačkách, väčšinu času ale strávil v kokpite bombardérov. Z armády odišiel v roku 1946, aby sa stal jazdeckou hviezdou britských prekážkových dostihov.
Pre kariéru úspešného jazdca ho predurčili viaceré faktory: rodinné zázemie (otec bol tiež džokej), pozitívny vzťah k prírode a zvlášť ku koňom, nízky vzrast a v neposlednom rade talent. Počas svojej dvanásťročnej kariéry dokázal vyhrať viac ako 350 dostihov, v sezóne 1953/1954 sa stal šampiónom profesionálnych jazdcov. Ťažil zo svojej schopnosti presne odhadnúť tempo, poznal dráhy, na ktorých jazdieval, a nemal núdzu ani o dobré kone solventných majiteľov. V rokoch 1953 až 1957 jazdil aj pre kráľovnú matku. Jeho úspešnú kariéru džokeja znemožnilo ťažké zranenie v roku 1957, možno sa pod urýchlenie rozhodovania o zavesení jazdeckého bičíka na klinec postarala aj príhoda z apríla 1956: Francis jazdil v najpopulárnejších prekážkových dostihoch planéty – Veľkej národnej v liverpoolskom Aintree – na favoritovi Devon Lochovi, ktorý bol v majetku kráľovnej matky, a hoci ešte 50 metrov pred cieľom bezpečne viedol, zrazu sa Devon Lochovi podlomili nohy a dostihy boli stratené.
Courtacon
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Dick Francis
Po ukončení kariéry sa stal dostihovým korešpondentom London Sunday Express, pre ktorý písal až do roku 1973. Svoju prvú knihu – autobiografiu Šport kráľovien – vydal v roku 1957, prvý román potom o päť rokov neskôr, v roku 1962. Odvtedy sa mu darilo vydať pravidelne jeden román ročne, výnimkou bol rok 1998, kedy vydal zbierku poviedok 13 jazdcov v cieli. Francis dlho vyhlasoval, že po smrti svojej ženy Mary v roku 2000 už nebude písať, v roku 2006 však nečakane vydal román Under Orders, ktorý vyšiel v slovenskom preklade pod názvom Koniec stávok.
Courtacon
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Dick Francis
Dielo
Jeho romány majú niekoľko spoločných čŕt:
Villejuif-Est
Villejuif-Est je francúzsky kantón v departemente Val-de-Marne v regióne Île-de-France. Tvorí ho iba východná časť mesta Villejuif.
NGC 2176
NGC 2176 je otvorená hviezdokopa v súhvezdí Mečiar, ktorú objavil anglický astronóm John Herschel 3. januára 1837.
Keutschach am See
Keutschach am See (🇸🇻) je obec v Rakúsku v spolkovej krajine Korutánsko v okrese Klagenfurt-vidiek.
Žije tu obyvateľov.
Majstrovstvá Južnej Ameriky CSFS vo futsale žien 2015
Majstrovstvá Južnej Ameriky CSFS vo futsale žien 2015 boli 1. majstrovstvá Južnej Ameriky CSFS vo futsale AMF, ktoré organizuje Juhoamerická futsalová konfederácia (CSFS) v spolupráci so Svetovou futsalovou asociáciou (AMF). Konali sa od 10.14. júna 2015 v Cali, v Kolumbii, za účasti 8 tímov. Kolumbia predtým dvakrát hostila juhoamerický šampionát mužov, v roku 1979 (v Bogote) a 2014 (v Cali). Kolumbia tiež organizovala svetový šampionát žien v roku 2013, v meste Barrancabermeja. Zápasy sa odohrali v aréne Coliseo Evangelista Mora. Titul získalo družstvo 🇻🇪, ktoré vo finále zvíťazilo nad domácou 🇨🇴.
Tento turnaj zároveň slúžil ako kvalifikačné podujatie juhoamerických družstiev na Majstrovstvá sveta AMF 2017. Kvalifikovali sa na ne 4 najlepšie družstvá.
La Souterraine (obec)
La Souterraine je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Creuse, v regióne Limuzínsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Epsilon Indi
náhľad|Umelecké koncepcia systému Epsilon Indi. Epsilon Indi (ε Ind/ε Indi) je viacnásobná hviezda v súhvezdí Indián vzdialená od Slnka 11,82 ly, čím je jedným z našich najbližších hviezdnych susedov vôbec.
Skladá sa z oranžového trpaslíka ε Indi A, a z dvoch hnedých trpaslíkov spektrálnej triedy T ε Indi Ba, okolo ktorého obieha ε Indi Bb.
AT (formát)
right|thumb|Základná doska formátu Baby AT
AT je formát základnej dosky počítačov IBM AT. Podobne ako IBM PC a IBM XT modely predtým, mnoho tretích firiem vyrábalo základné dosky kompatibilné s IBM AT, čím umožňovali koncovým používateľom rozšíriť svoje počítače rýchlejším procesorom. IBM AT sa stal často kopírovaným dizajnom v rozvíjajúcom sa trhu v 80. rokoch. IBM klony, ktoré používali AT kompatibilný dizajn, prispeli k jeho popularite. V 90. rokoch mnoho počítačoch stále používalo AT a jeho varianty. Od roku 1997 bol formát AT z veľkej časti nahradený nasledovníkom ATX.
Alexej Petrovič Maresiev
Alexej Petrovič Maresiev (🇷🇺; * 20. máj, 1916, Kamyšin – † 19. máj 2001, Moskva) bol sovietsky stíhací pilot, letecké eso z čias druhej svetovej vojny. Jeho životný príbeh sa stal námetom novely Borisa Polevého Príbeh ozajstného človeka (🇷🇺), kde vystupuje pod zmeneným menom Meresjev, a dočkal sa osemdesiatich sovietskych a štyridsiatichdeviatich cudzojazyčných vydaní a bol sfilmovaný roku 1948.
Život
Maresiev sa narodil 20. mája 1916 v Kamyšine v Saratovskej gubernii. Bol ruskej národnosti. Vyučil sa za kovoobrábača a roku 1934 ho miestny Komsomol poslal budovať Komsomoľsk na Amure, kde sa stal členom aeroklubu. Do Červenej armády vstúpil v roku 1937.
Druhá svetová vojna
V roku 1940 absolvoval leteckú vojenskú školu A. Serova v Batajsku s hodnosťou podporučíka a v auguste 1941 začal pôsobiť ako stíhací pilot na juhozápadnom fronte. Bojový krst absolvoval 23. augusta v oblasti Krivého Rogu. Mal na svojom konte štyri zostrelené nacistické lietadla, keď bol v marci 1942 neďaleko mesta Staraja Russa nad Demianským kotlom zostrelený.
Courtomer (Seine-et-Marne)
Courtomer je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Seine-et-Marne, v regióne Île-de-France.
Alexej Petrovič Maresiev
Druhá svetová vojna
Po páde stroja sa ocitol na zemi s rozdrvenými chodidlami v nepriateľskom tyle, napriek tomu sa pokúsil vrátiť sám na územie kontrolované sovietskou armádou. Cesta späť mu trvala celých 18 dní, kedy sa mu podarilo dostať cez líniu frontu medzi domáce obyvateľstvo.
Courtomer (Seine-et-Marne)
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Alexej Petrovič Maresiev
Druhá svetová vojna
Jeho zranenie nôh sa po týždňovom pobyte v dedine Plav-Kilovskyj bez odbornej lekárskej pomoci natoľko zhoršilo, že mu v nemocnici museli pre gangrénu amputovať obe nohy pod kolenami.
Napriek ťažkému hendikepu sa Maresiev nevzdal a urobil všetko pre to, aby sa mohol aj po zranení vrátiť k stíhačom a ďalej brániť svoju vlasť. Inšpirovaný osudom ruského letca Prokofieva z prvej svetovej vojny, ktorý sa vrátil k lietaniu po strate chodidla, sa po tvrdom ročnom úsilí naučil ovládať svoje protézy tak dobre, že bol uznaný za spôsobilého vojenskej služby a mohol sa vo februári 1943 vrátiť k letectvu, v júni 1943 bol pridelený 63. gardovému leteckému stíhaciemu pluku. Maresiev nečelil len následkom ťažkého zranenia a byrokracii vojenských odvodových komisií ale aj nedôvere svojich nadriadených v jeho schopnosť vydržať skutočný boj a ochrániť vo vzduchu účinne svojich spolubojovníkov, preto sa sprvu nezúčastňoval bojových letov. Až keď získal dôveru veliteľa pluku A.M. Čislova, mohol sa zapojiť bezprostredne do bojových akcií.
Po vojne
Maresiev zostal v aktívnej službe ako letecký inštruktor do roku 1946. Uverejnenie jeho príbehu najprv v Pravde a jeho neskoršie sfilmovanie mu priniesli obrovskú popularitu a urobili z neho ozajstnú živú legendu. Po vojne absolvoval roku 1952 Vysokú školu politickú a následne sa venoval práci vo výbore vojnových veteránov, stal sa aj členom Najvyššieho sovietu ZSSR. V roku 1956 obhájil doktorskú prácu a získal titul doktor historických vied. V roku 1960 vydal knihu spomienok V Kurskom oblúku (🇷🇺). V roku 1967 otváral pamätník Neznámeho vojaka zasvätený hrdinom Veľkej vlasteneckej vojny v Moskve.
Okrem spomínanej Zlatej hviezdy hrdinu ZSSR bol vyznamenaný Leninovým radom, Radom Októbrovej revolúcie, Radom červenej zástavy práce, Radom červenej hviezdy a viacerými ďalšími oceneniami.
Jeho meno a osud sa stali symbolom odhodlania a vytrvalosti pre celé generácie sovietskych občanov a Maresjev sa často zúčastňoval školských besied a iných oficiálnych pozvaní. Je po ňom pomenovaná planétka č. 2173, ulice v Akťjubinsku, Taškente, Horno-Altajsku ako aj v čuvašskom Ibresi, kde sa zotavoval zo zranenia. Pri príležitosti jeho nedožitých deväťdesiatych narodením mu 20. mája 2006 v rodisku odhalili pamätník.
Alexej Petrovič Maresiev zomrel na zlyhanie srdca len hodinu pred oficiálnou oslavou svojich 85. narodenín v divadle Ruskej armády, pričom sústrasť rodine osobne tlmočil aj vtedajší prezident Ruskej federácie Vladimir Putin. Oslava sa napriek tomu konala, iba sa začala minútou ticha. Miesto odpočinku tohto výnimočného sovietskeho letca sa nachádza na Novodievčom cintroríne v Moskve.
Ian Fleming
Ian Lancaster Fleming (* 28. máj 1908, Londýn, Spojené kráľovstvo – † 12. august 1964, Canterbury, Spojené kráľovstvo) bol námorný dôstojník, novinár, bankový úradník a počas druhej svetovej vojny pobočník šéfa tajnej služby v britskom námorníctve. Najznámejší je ale ako tvorca Jamesa Bonda.
Životopis
Ian pochádzal zo známej, váženej a dosť bohatej rodiny. Jeho starý otec bol puritánsky Škót a známy bankár. Otec, plukovník Fleming, padol na fronte v roku 1917 a nekrológ do Timesov za tohto vojaka a člena parlamentu písal sir Winston Churchill.
Prvý životný úspech ale zaznamenal v športe. Študoval v Etone (nebol dobrým študentom) a dva roky po sebe tam bol majstrom v ľahkej atletike. Jeho rekordný výkon v skoku do diaľky z roku 1926 bol dlhé roky neprekonaný. Bol vysoký, štíhly a uzavretý mladík. Pri futbale si zlomil nos, ale po operácii ho mal zase rovný. Žiarlil na diplomatickú kariéru svojho staršieho brata, ale dvoch synov matka nemohla v kariére diplomata podporovať. Naučil sa však dobre po francúzsky, nemecky a rusky a po štúdiách sa vrhol na novinárstvo. Z tej doby mal aj Stalinov list s vlastnoručným podpisom. Keď bol totiž v roku 1933 ako dopisovateľ agentúry Reuters v Moskve na procese s britskými inžiniermi obžalovanými zo špionáže, požiadal Stalina o interview. Stalin síce odmietol, ale veľmi zdvorilo a vlastnoručne podpísaným listom.
V jeseni potom odišiel pracovať pre Reuters do Šanghaja. V žurnalistike mal otvorenú veľkú budúcnosť. Po dvoch rokoch mu ale banka Gull and Co ponúkla miesto, ktoré zvyčajne dostávali osvedčení päťdesiatroční zamestnanci. Miesto prijal, hoci ho novinárčina bavila, vzrušovala a uspokojovala.
Pobočník riaditeľa tajnej služby
V máji roku 1939 dostal mladý bankový úradník Ian Fleming pozvanie na schôdzku v starobylom a vznešenom hoteli Cartlon v Londýne. Vďaka pokojnému prostrediu, diskrétnej obsluhe a vynikajúcej kuchyni a vínnej pivnice sa Ian na ten rozhovor veľmi tešil. Nemohol však tušiť, že mu od základov zmení život. Na schôdzku ho totiž pozval kontraadmirál John Godfrey, ktorý hľadal pobočníka a pre tip zašiel k svojmu priateľovi, riaditeľovi Anglickej banky. Fleming, mimochodom aj absolvent námornej dôstojníckej školy, bystrý a dravý novinár s rozsiahlymi jazykovými znalosťami, navyše z dobrej rodiny, bol podľa obidvoch ideálny kandidát na toto miesto. Admirál Godfrey bol totiž začiatkom roka menovaný riaditeľom tajnej služby v britskom námorníctve. Fleming miesto prijal a začal svoj čas deliť medzi banku a kontrašpionáž. Dopoludnia u pánov Rowa a Pitmana a popoludní na Admiralite, kde vstupoval do dverí označených číslom 39. Nachádzali sa tam tajné správy o nemeckej výzbroji, kapitánoch ponoriek, prístavných prácach v Kieli, zhromažďovali sa tam podklady pre bombardovanie Hamburgu. Fleming vtedy fajčil 70 cigariet denne.
Ako spolupracovník z čísla 39, Edward Merret, k tomu podotkol: ''Ian bol rovnaký „požierač papiera“ ako my všetci v Admiralite. Vojna pre neho znamenala trápenie, pot a slzy, ale nie bezprostredne krv.''
Fleming musel tiež vyhodnocovať rôzne bláznivé návrhy na obranu britských ostrovov (vyskytol sa napríklad aj nápad loďami privliecť arktické ľadovce, opevniť ich a rozmiestniť pri pobreží ako hrádzu pred inváziou). Počas práce prišiel aj do kontaktu oddelením MI 6 a s jeho šiestou sekciou zvanou Secret service, s oddelením MI 5, podriadeným Ministerstvu zahraničných vecí a aj s kanceláriou Špeciálnych organizácií, ktorá sa zaoberala vysielaním parašutistov do nemeckého tylu. Získal tak značný prehľad o organizácii a zákulisí špionážnej a kontrašpionážnej služby. Čoskoro bol povýšený z námorného poručíka na korvetného kapitána.
Laboratóriá FBI
V júni 1941 sprevádzal Fleming admirála Godfreya do USA. Išlo o dosť chúlostivú cestu. Spojené štáty ešte neboli vo vojne a britská vláda chcela nadviazať pokiaľ možno úzku spoluprácu obidvoch tajných služieb. Riaditeľ FBI Hoover sa s touto misiou odmietol oficiálne stretnúť. Dal však rozkaz, aby im podrobne ukázali laboratóriá, archívy, podzemné strelnice a učebne americkej tajnej služby. Túto Flemingovu skúsenosť literárni historici označujú ako jeden z podnetov pre neskorší zrod Jamesa Bonda.
Hlavným spojovacím článkom pre britskú delegáciu bol kanadský milionár W. Stephenson, organizátor a sponzor rozsiahlej diverznej siete namierenej proti Nemecku. Jeho koordinačná miestnosť na tridsiatomšiestom poschodí bola Flemingovi plne k dispozícii; čoskoro sa obidvaja muži spriatelili. Fleming sa zúčastnil so Stephensonovými mužmi krádeže, nafilmovania a včasného vrátenia japonských diplomatických kódov, študoval Stephensonove metódy diverzie. Tento pán si napríklad v Kanade zriadil pracovisko, ktoré dokázalo napodobniť hocijaký písací stroj na svete aj s drobnými chybičkami v jednotlivých úderoch a úspešne vyrábal nepravé spisy. Od falošných pasov až po štábne rozkazy.
Špionážna škola pri jazere
Pán Stephenson mal v Oshawe pri jazere Ontario prekrásne a osamelé súkromné sídlo. Ale nebol to len milionársky zámok, ale aj jedna z najlepšie organizovaných špionážnych škôl na svete. Fleming s potešením prijal Stephensonove pozvanie a prišiel na študijný pobyt do Oshawy.
Inštruktorom streľby tam bol známy americký pištoľník Murphy, učiteľom karate plukovník Wallace a aj na ostatné odbory samí prvotriedni špecialisti. Fleming sledoval jednak metodiku výučby, aby získal nové skúsenosti pre výcvik v Anglicku a okrem toho si školu ochutnal aj ako žiak. Stephenson o ňom neskôr prehlásil, že patril k najtalentovanejším žiakom školy. Perfektne napríklad v noci zneškodnil niekoľko plávajúcich mín a sám pod vodnou hladinou pripevnil nálož k „nepriateľskej“ lodi a stačil sa stratiť, kým loď vybuchla. Alebo bola do pohotovosti uvedená celá torontská polícia a skupina piatich žiakov dostala za úlohu „vyhodiť do povetria“ mestskú elektráreň. Štvorica žiakov sa nechala najať v uhoľných skladoch, dvaja išli ako vodiči a dvaja pod uhlím spolu s „náložami“. Pri vstupnej kontrole boli pochytaní. Fleming pracoval samostatne. Prišiel (po telefonickom ohlásení) ako britský inžinier, ktorý mal niečo dohodnúť s riaditeľom podniku. Ako návšteva k riaditeľovi bol o niečo slabšie kontrolovaný, podarilo sa mu na chvíľu zbaviť sprievodu a umiestniť bombu z aktovky na elektrárenskom dispečingu. Keby bomba skutočne vybuchla (samozrejme iba zazvonila), bolo by Toronto bez elektriny.
Stephensonova škola pri jazere ukázala Flemingovi nielen celý rad špionážnych trikov, ale podnietila aj jeho fantáziu. Poslúžila mu ako odrazový mostík pre vymýšľanie vlastných akcií počas vojny a neskôr mu pomohla vytvoriť typ agenta 007. Hrdinu v podstate romantického, bezohľadného až k sadizmu a chladného ako vytasený nôž. Navyše získala podnet jeho technická predstavivosť, s ktorou vytváral technické špionážne hračky pre svojho agenta.
Útočná sekcia č. 30
Po návrate z Kanady sa Ian Fleming začal zaujímať o Otta Skorzenyho, profesionálneho esesáckeho hrdloreza prvej triedy. Bolo to ešte dávno predtým, než Skorzeny uniesol Mussoliniho zo zajatia. (Zaujímavé je, že tento pán, dlho po vojne spokojne žijúci v Španielsku, dal jeden z podnetov nielen k Flemingovým dielam, ale aj ku Mňačkovej knihe Smrť sa volá Engelchen a k jej filmovému prepisu režisérov Kadára a Klosa). Fleming zistil, že nacisti s prvou vlnou parašutistov pri dobývaní Kréty "vysypali" aj Skorzenyho komando, ktoré do bojov priamo nezasiahlo, ale prejavilo záujem o britské štáby v Maleme a Heraklione. Išlo im zrejme o to ukoristiť čo možno najviac tajných materiálov: máp, rozkazov, šifier, zoznamov. Akcia bola pomerne úspešná. Bola to prvá úderná akcia špionážnej skupiny v Druhej svetovej vojne.
Fleming okamžite rozpoznal jej dôležitosť a navrhol admirálovi Godfreyovi, aby zaútočili rovnakou zbraňou. Tak bola na Flemingov návrh a pod jeho vedením pri Admiralite zriadená sekcia č. 30, jedna z najzaujímavejších malých a takmer súkromných armád tejto svetovej vojny.
Do prvej akcie sa hlásil aj sám Fleming, ale admirál ho nepustil. Našťastie. Útok sa totiž nepodaril a desať mužov bolo zabitých. Mohlo to znamenať stratu a likvidáciu oddielu, ale Fleming sa nevzdal a znásobil náročnosť výcviku a prípravu akcií. V novembri 1942 sa vylodila väčšia skupina jeho mužov pri Siddi Ferruelu v Alžírsku, úspešne prenikla do štábu talianskeho vojnového námorníctva a priniesla odtiaľ čo sa dalo. Boli to pre Admiralitu materiály nesmierne cenné a Sekcia 30 získala uznanie. Rozšírila sa, dostala vlastné transportné prostriedky a prednosť pri vyzbrojovaní.
Pri jednej z ďalších akcií „vyfúkli“ Flemingovci Talianom plán mínových polí a pobrežnej obrany Sicílie. Pri neskoršej invázii zachránila táto skutočnosť životy tisícom britských a amerických vojakov.
Fleming zostavoval zoznam objektov, ktoré „stoja za návštevu“. Od nórskeho Trondheimu, kde Nemci skúšali nové magnetické míny, až po odpaľovacie rampy V 1. Pri invázii do Normandie organizoval útok na Arromanches, kde mali nacisti najväčšiu radarovú stanicu. Vo Francúzsku jeho muži prepadli veľkú šampiňonáreň pri Houilles, kde v podzemných priestoroch Nemci pracovali na prototype akustického torpéda, dokonalejšieho ako mali v tej dobe spojenci.
Fleminga aj pri všetkých tých úspechoch Sekcie 30 stále mali za fantastu. Jeden z jeho mužov, Ralph Izzard, však objavil na holandskej pláži základňu nemeckých jednomiestnych špionážnych miniponoriek. Veliteľstvo do tohto dňa o ich existencii pochybovalo, že sú to vraj Flemingove nočné mory, ale veliteľ tvrdil, že základňa musí byť niekde tam. Na poslednej akcii v roku 1945 sa Ian osobne zúčastnil. Dostával do kancelárie 39 podivne nejasné správy o zámku pri Tambachu vo Wurtenberských lesoch. Že vraj tam majú dôkladne zaplachtované nákladné autá a zahliadli tam aj nemeckého admirála. Skupina teda v predvečer kapitulácie vtrhla do zámku a našla tam nemeckého admirála na hore listín s petrolejom v ruke. Bol to archív nemeckého vojnového námorníctva od roku 1870. Dvadsať rokov po vojne (už po Flemingovej smrti) bol v Anglicku publikovaný.
Keď skončila vojna, pýtali sa kamaráti Iana Fleminga, čo bude teraz robiť.
Nenapísal ich. Ale zato stvoril Jamesa Bonda.
Smrť
Ian Fleming zomrel v auguste 1964 na infarkt v Canterbury a je pochovaný v Sevenhamptone neďaleko Swindonu, kde je pochovaná aj jeho manželka Ann Geraldine Mary Flemingová (19131981) a ich jediný syn Caspar Robert Fleming (19521975).
Dielo
Prvým bondovským románom bol Casino Royale. Fleming ho začal písať na jar roku 1952 na karibskom ostrove Ocarabesa, neďaleko Jamajky. Zomrel o dvanásť rokov neskôr pri korektúrach trinásteho románu Muž so zlatou pištoľou. Zrodenie agenta 007 bolo teda začiatkom 50-tych rokov 20. storočia v čase, keď vrcholila studená vojna. To sa prenieslo aj do prvých románov, v ktorých bol hlavným nepriateľom komunizmus. S časom sa už Bond stretol s všelijakými tajnými agentúrami, šialenými anarchistami, geniálnymi vedcami a pod. Už Casino Royal vychádzal najprv na pokračovanie v novinách a potom bol s veľkým úspechom vydaný v polmiliónovom náklade. Za dobrodružstvá agenta 007 si autor kúpil dom neďaleko Buckinghamského paláca, vilu na plážach v Sandwichi, prepychovú kanceláriu na Fleet Street a slávnu vilu Goldeneye na Oracabessa.
Poniklecová ulica (Bratislava)
Poniklecová ulica je ulica v Bratislave, v mestskej časti Devínska Nová Ves. Je pomenovaná podľa rastliny poniklec.
Tiahne sa od Opletalovej po Ľubovníkovú, križuje Bleduľovú, je rovnobežná s Bystrickou a Mečíkovou. Tvorí ju zástavba rodinných domov.
Bois-Grenier
Bois-Grenier je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Nord, v regióne Nord-Pas-de-Calais.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Matrac
thumb|Matrac Matrac je podložka, spravidla umiestnená na lôžku, na ktorom sa spí alebo odpočíva.
Villejuif-Ouest
Villejuif-Ouest je francúzsky kantón v departemente Val-de-Marne v regióne Île-de-France. Tvorí ho iba západná časť mesta Villejuif.
Vyparovanie
Vyparovanie alebo evaporácia je skupenská premena, pri ktorej sa kvapalina mení na plyn. Môže to byť iba na voľnom povrchu (teda pod teplotou varu; tzv. vyparovanie v užšom zmysle), alebo v celom objeme (teda pri teplote varu a vyššie; tzv. var). Takáto zmena fáz z kvapalného skupenstva na plynné spotrebúva teplo. Pri vyparovaní si teda kvapalina odoberá teplo z okolia.
Podľa kinetickej teórie sa z kvapaliny vyparujú tie molekuly, ktorých energia je dostatočná na prekonanie kohéznych síl, a ktorých pohyb smeruje k voľnému povrchu kvapaliny, takže prejdú povrchovou vrstvou a opustia kvapalinu. Kvapalinu teda opúšťajú molekuly s najvyššou energiou. Pokiaľ je takýchto molekúl väčšie množstvo, vedie to k zníženiu energie u ostatných molekulách kvapaliny. To sa pri adiabatickom vyparovaní prejaví znížením teploty kvapaliny. Pri rovnováhe medzi parou a kvapalinou sa para nazýva nasýtená.
Množstvo tepla, ktoré je pri danej teplote potrebné k premene jedného kilogramu kvapaliny na plyn sa nazýva skupenské teplo vyparovania.
Opačným javom k vyparovaniu je kondenzácia (skvapalnenie).
K vyparovaniu dochádza pri akejkoľvek teplote kvapaliny. Rýchlosť vyparovania závisí od:
Kvapalina pri vyparovaní odoberá teplo z okolia.
Zoznam ministrov dopravy Českej republiky
Toto je zoznam ministrov dopravy z Ministerstva dopravy Českej republiky.
Ostreľovačská puška Dragunova
Dragunov, alebo tiež SVD je ostreľovačská puška pôvodne sovietskej výroby.
SVD vznikol na konci 50. rokov, keď bola potrebná zbraň, ktorá by bola presná, odolná a nenáročná na údržbu a obsluhu. Bol náhradou za pušky Mosin-Nagant a SVT-40. Skonštruoval ho konštruktér Jevgenij Fedorovič Dragunov. Hlavný dizajnový aspekt bol zhotoviť ostreľovačskú pušku, ktorá by so smrteľnou presnosťou zasiahla cieľ v akýchkoľvek podmienkach. Do sovietskej armády bol zavedený v roku 1963, neskôr sa zaviedol aj do armád Varšavskej zmluvy. Do československej armády bol zavedený v 70. rokoch. Dodnes sa vyrába v zbrojovke IŽMAŠ, okrem Ruska sa vyrábal aj v Poľsku, Iraku a Číne.
Dizajn
Dragunov je samonabíjacia poloautomatická puška, ktorá používa upravený Kalašnikovov mechanizmus, pracuje na princípe odberu plynov z hlavne tlakom na piest uložený nad hlavňou s pevne uzamknutým záverom pomocou rotácie závorníku. Puška má dvojpolohový plynový regulátor. Puška je zásobovaná zo zakriveného zásobníku s kapacitou 10 nábojov, náboje sú v zásobníku uložené vo dvoch radoch v tzv. cik-cak vzore, ktorý šetrí miesto. Po tom, ako je zo zásobníka vypálený posledný náboj, držiak závorníka a závorník sú zadržiavané záchytným mechanizmom, ktorý je uvoľnený ťahaním napínacej páky smerom vzad. Puzdro uzáveru je vyrobené z výkovku trieskovým obrábaním a poskytuje zbrani vyššiu stabilitu a presnosť. Puzdro uzáveru pušky Dragunov má veľa spoločného s puzdrom uzáveru AK-47, ako aj protiprachový kryt, mieridlá a pákový prepínač režimu streľby. Avšak mechanizmus SVD nie je kompatibilný s mechanizmom AK 47.
Hlaveň Dragunova je vŕtaná s na konci umiestneným tlmičom záblesku pre zvýšenie utajenia pozície strelca. Vývrt hlavne je pochrómovaný, čo zabezpečuje vysokú trvanlivosť hlavne (chróm je najtvrdší kovový prvok). Charakteristickým znakom hlavne Dragunova je to, že nie je vŕtaná v celej svojej dĺžke, ale je vŕtaných len 547 mm z celkových 620 mm hlavne.
Kirchbach
Kirchbach (🇸🇻) je obec v Rakúsku v spolkovej krajine Korutánsko v okrese Hermagor.
Ostreľovačská puška Dragunova
Mieridlá
thumb|right|Zámerná osnova PSO-1 PSO-1 je štandardný puškohľad dodávaný s SVD. Má možnosti ako výškovú a stranovú korekciu dopadu strely pre strelu kalibru 7.62×54mm, ďalej je vybavená diaľkomerom a možnosťou podsvietenia zámernej osnovy. So správne nastaveným puškohľadom PSO-1 s vhodne použitou muníciou je zbraň schopná zasiahnuť cieľ do 1300 m. Zbraň má tiež mechanicky upraviteľné železné mieridlá, ktoré môžu byť nastavené do maximálnej vzdialenosti 1200 m. Dá sa vybaviť aj zameriavačom pre nočné videnie NSP-3 alebo PGN-1 ruskej konštrukcie. Ako lovecký puškohľad môže byť použitý POSP 4-12x42, ktorý už nemá pevné zväčšenie, ale je s ním možné približovať 4-12 násobne. Strieľanie s týmto puškohľadom je jednoduchšie o to, že puškohľad automaticky kompenzuje trajektóriu strely. Ďalej môžu byť použité puškohľady POSP 6x24, POSP 6x42, POSP 8x42, POSP 2-6x24, POSP 3-9x42.
Kirchbach
Žije tu obyvateľov.
Ostreľovačská puška Dragunova
Munícia
Na presné strieľanie sú používané špeciálne navrhnuté náboje nazývané 7N1. Tento náboj bol vyvinutý V. M. Sabelnikovom, P. P. Sazonovom a V. M. Dvorianinovom. Náboj 7N1 má povrch pláštený oceľou so vzduchovou bublinou v špičke, oceľové jadro a olovenú náplň na konci náboja pre maximálny konečný efekt. Rokom 1999 náboj 7N1 nahradil novší 7N14. 7N14 je nová munícia vyvinutá špeciálne pre SVD. Hlavný rozdiel bol v jadre, ktoré bolo plne olovené. Šéf výskumu a vývoja v zbrojovke IŽMAŠ Nikolai Bezborodov uviedol, že to je najpresnejšia munícia pre SVD.
Slovenský zväz vodného póla
Slovenský zväz vodného póla (skr. SZVP) je riadiacim orgánom vodného póla na Slovensku. Vznikol v roku 1919. Je riadnym členom Medzinárodnej plaveckej federácie (FINA), Európskej plaveckej ligy (LEN) a takisto aj Konfederácie športových zväzov SR (KŠZ SR). Od novembra 2016 je prezidentom zväzu Štefan Šmihuľa, ktorý je zároveň aj jedným z viceprezidentov Slovenskej plaveckej federácie (SPF). A práve pod SPF spadá od roku 2017 aj vodnopólový zväz.
Objav kozmického mikrovlnného pozadia
Náhodný objav žiarenia kozmického mikrovlnného pozadia (CMBR) je dôležitou súčasťou modernej fyzikálnej kozmológie. Aj keď skoršie teórie predpokladali existenciu CMBR, tak ho pri pokusoch s Homdel Horn Anténou náhodne objavil Arno Penzias a Robert Woodrow Wison. Tento objav je dôkazom rozpínajúceho sa vesmíru a vyvracia model ustáleného stavu. Za tento spoločný objav boli Penzias a Wilson v roku 1978 ocenení Nobelovou cenou za fyziku.
História
V polovici dvadsiateho storočia existovali dve rozličné kozmologické teórie, ktoré sa pokúšali vysvetliť vznik vesmíru. Jednou bola teória ustáleného stavu, ktorá tvrdila, že vesmír vždy existoval a bude existovať večne a bez väčších zmien. Druhá sa nazýva teória veľkého tresku a predpokladala, že vesmír vznikol obrovskou explóziu pred miliardami rokov (neskôr upresnené na 13,7 miliardy).
Prvá publikácia, ktorá hovorila o CMBR ako o merateľnom jave, bola v roku 1964 práca s názvom "Mean Density of Radiation in the Metagalaxy and Certain Problems in Relativistic Cosmology" od sovietskych astrofyzikov A. G. Doroshkevicha a Igora Novikova.
V roku 1964 Arno Penzias a Robert Wilson, zamestnanci Bellových laboratórii v New Jersey, experimentovali so 6 metrovou, vysoko citlivou, rohovou anténou. Pôvodne bola vyvinutá na detekciu rádiových vĺn odrazených od satelitov Echo. Na zachytenie týchto slabých rádiových vĺn museli odstrániť všetko rozpoznateľné rušenie. Odstránili rušenie spôsobené radarom a rádiovým vysielaním, potlačili aj rušenie spôsobené vlastným teplom prijímača, pomocou chladenia tekutým héliom na teplotu −269 °C.
Napriek odstráneniu všetkých možných rušivých javov prijímač zachytával stály, slabý, rovnomerný, záhadný šum. Tento zostatkovaý šum bol ale 100krát silnejší, ako predpokladali, a bol rovnomerne rozložený celou oblohou, prítomný v noci aj cez deň. Boli si istí, že detegované žiarenie, s vlnovou dĺžkou, nepochádza zo Zeme, Slnka ani našej galaxie. Šum pretrvával aj napriek dôkladnej kontrole ich zariadení, odstránení hniezdiacich holubov a ich výkalov. Obaja prišli k záveru, že šum pochádza z priestoru mimo našej vlastnej galaxie, aj keď si nevedeli predstaviť rádiový zdroj, ktorý by to spôsoboval.
Ani nie odtiaľ sa v tom čase astrofyzici Princetonskej univerzity, Robert H. Dicke, Jim Peebles, a David Wilkinson, pripravovali na hľadanie mikrovlnného žiarenia v tejto oblasti spektra. Dicke a jeho kolegovia tvrdili, že Veľký tresk nerozptýlil iba hmotu, ale musel uvoľniť aj obrovské množstvo žiarenia. Toto žiarenie by malo byť pomocou vhodných nástrojov pozorovateľné, aj keď kvôli červenému posunu len ako mikrovlnné.
Výsledky sa rozhodli publikovať spoločne, aby sa vyhli prípadnému konfliktu. Astrofyzikálnemu žurnálu doručili dve správy. V prvej Dicke a jeho spolupracovníci
popísali dôležitosť CMB ako dôkazu Veľkého tresku. V druhej správe s názvom "A Measurement of Excess Antenna Temperature at 4080 Megacycles per Second,", podpísanej Penziasom a Wilsonom, potvrdili existenciu zostatkového šumu a ako možné vysvetlenie navrhli Dickeho teóriu.
Za tento spoločný objav boli Penzias a Wilson v roku 1978 ocenení Nobelovou cenou za fyziku. Cenu zdieľali ešte s Pyotrom Kapistom, ktorý ju získal za iné objavy.
Bad Gams
Bad Gams bola do 31. decembra 2014 samostatná trhová obec v Rakúsku v spolkovej krajine Štajersko v okrese Deutschlandsberg. 1. januára 2015 bola trhová obec Bad Gams spojená s obcami Freiland bei Deutschlandsberg, Kloster, Trahütten, Osterwitz a mestom Deutschlandsberg. Spojené mesto má názov Deutschlandsberg.
Trhová obec mala rozlohu a 1. januára 2014 v nej žilo 2 306 obyvateľov.
Villeneuve-le-Roi (kantón)
Villeneuve-le-Roi je francúzsky kantón v departemente Val-de-Marne v regióne Île-de-France. Tvoria ho dve obce.
NGC 2177
NGC 2177 je otvorená hviezdokopa v súhvezdí Mečiar, ktorú objavil anglický astronóm John Herschel 13. decembra 1835.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 12,8.
NGC 2178
NGC 2178 je galaxia v súhvezdí Maliar, ktorú objavil anglický astronóm John Herschel 31. januára 1835.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 12,6.
Aratos zo Sikyónu
náhľad|Najvýznamnejšie bitky stratéga Arata zoradené chronologicky (bitky podľa čísel, oranžová: proti Macedónsku, žltá proti Aitólii, zelená proti Sparte; zelená hviezda: víťazstvo, červená hviezda: prehra, neúspech Aratos (Aratos) (* okolo 271, Sikyón – † 213 pred Kr., Aigion) bol grécky štátnik, vojenský veliteľ a dlhoročný stratég Achájskeho spolku.
Oslobodenie Sikyónu
Rýchle striedanie tyranov nebolo príčinou, ale výrazom všeobecnej krízy, ktorá Sikyón zasiahla. Aratovi a mnohým vyhnancom v Argu to nebolo ľahostajné a rozhodli sa svoje mesto z moci tyranov oslobodiť. Aratos požiadal preto o pomoc Macedóniu a aj Egypt. Nakoniec však zistil, že oslobodiť Sikyón bude záležitosťou len samotných exulantov. Vhodná príležitosť oslobodiť mesto z moci tyrana Nikokla, chránenca Macedónie, sa Aratovi naskytla v roku 251 pred Kr. Aratos a utečenci zo Sikyónu pod rúškom tmy zneškodnili strážcov na hradbách a nepozorovane sa dostali do mesta. Keď začalo svitať spolu s obyvateľmi mesta si to namierili k obydliu tyrana. Budovy sa síce zmocnili bez námahy, ale Nikokleovi sa už podarilo utiecť. Aratos tak ako dvadsaťročný muž začal svoju kariéru zrušením tyranie a demokratizáciou rodného Sikyónu.
Na čele Achájskeho spolku
V týchto rokoch vo vlastnom Grécku vládli macedónski Antigonovci. S ich vládou sa však zmierili iba severné oblasti a v ostatných oblastiach neustále vypukali vzbury a povstania, ktoré ich vojská tvrdo potláčali. Na prelome 4. a 3. stor. sa medzi peloponézskymi odporcami Macedónie zrodila myšlienka vytvoriť regionálny vojensko-politický spolok, ktorý by zvýšil vyhliadky na víťazný odboj.
Ako prvý sa vytvoril (obnovil) Aitólsky spolok a neskôr o niečo aristokratickejší Achájsky spolok, ktorý mal od začiatku medzi nimi prevahu, a práve do čela Achájskeho spolku zvolili vojvodcu Arata, ktorý sa vo velení tohto spolku približne tridsať rokov striedal s taktiež vynikajúcim vojvodcom Filopoiménom z Megalopolu. Aratos vo svojej funkcii znamenite obstál. V roku 243 pred Kr. dobyl od Macedónčanov Akrokorint, považovaný za „najnedobytnejšiu pevnosť v Hellade“, a Korinťanov priviedol do Achájskeho spolku. Následne oslobodil celý rad miest od tyranských vlád a macedónskych posádok, ale s úmyslom zjednotiť celý Peloponéz pod jedinú moc. Gréci radi prijali od neho slobodu, ale nie všetci chceli uznať jeho vládu, a to najmä Aitólsky spolok a Sparťania. Po oslobodení Korintu sa do Achájskeho spolku pridali Epidaurčania, Troizénčania a Megarčania. Keď Sparťania v roku 239 pred Kr. náhlym útokom dobyli Pellénu, Aratos sa tam s vojskom okamžite dostavil a porazil ich. Ešte v spojenectve s Aitólskym spolkom v roku 229 pred Kr. dobyl Argos a tyrana Aristomacha prinútil prijať demokratické zriadenie a vstúpiť do Achájskeho spolku. V tom istom roku Aratos oslobodil Piraeus od macedónskej posádky.
Vojna so Spartou
Aj keď Achájsky a Aitólsky spolok vznikli ako protimacedónske organizácie a dlho si spolu viedli úspešne, svoje akcie neviedli priveľmi koordinovane a tak sa postupne dostali do vzájomných sporov, z čoho ťažila Macedónia. Napokon sa zrazili v dlhých a krvavých vojnách, v ktorých sa často obracali o pomoc na Macedóniu. V týchto pohnutých časoch ani Sparta neostala bokom. Sparťania sa proti Achájcom spojili s Aitólčanmi a rozpútala sa vojna, v ktorej boli Achájci porazení. To prinútilo Arata v obave o osud Achájcov i samotného Sikyónu spojiť sa s Macedóniou.
Aliancia s Macedóniou
Macedónsky kráľ Antigonos Dósón nato so 40 000 mužmi vytiahol proti spartskému kráľovi Kleomenovi a svojou presilou ho po viacerých bitkách prinútil ustúpiť do Sparty. Kleomenes sa potom v obkľúčení rozhodol pre krajný čin, zaradiť do armády niekoľko tísíc narýchlo vykúpených heilótov. Ale ani to nepomohlo, lebo jeho vojsko malo sotva polovicu počtu, ktorý proti nemu postavil Aratos s Antigonom. V Lakedaimonskej bráne pri Selasii v roku 221 pred Kr. potom utrpel drtivú porážku, v ktorej jeho bojovníci z najväčšej časti zahynuli na bojisku. On sám ušiel do Egypta, kde neskôr spáchal samovraždu.
Rosný bod
Rosný bod alebo teplota rosného bodu je teplota, pri ktorej je vzduch maximálne nasýtený vodnými parami (relatívna vlhkosť vzduchu dosiahne 100 %). Ak teplota klesne pod tento bod, nastáva kondenzácia.
Aratos zo Sikyónu
Posledné roky
Po porážke spartského vojska boli všetci Peloponézania unavení vojnami a v dôvere, že sa súčasný stav udrží, nevenovali pozornosť vojenskej príprave. Aratos ale rozhorčený panovačnosťou a drzosťou Aitólčanov posudzoval situáciu s väčším zápalom, pretože už v skoršej dobe poňal voči nim nenávisť. Preto usiloval o to, aby sa zhromaždilo achájske vojsko a bol ochotný sa s nimi stretnúť na vojnovom poli. V roku 222 pred Kr. Antigonos Dósón umrel a jeho nástupca Filip V. nebol naklonený Aratovi, ktorý tak stratil podporu Macedóncie. Podľa Pausania Aratos neschvaľoval mnohé z toho, čoho sa macedósky kráľ Filip v hneve dopustil na poddaných a nepodporoval ho v tom (odmietal tiež Filipovu protirímsku politiku ). Je preto môžné, že práve Filip ho nechal kvôli tomu v roku 213 pred Kr. v Aigiu otráviť. Mŕtve telo Arata dopravili z Aigia do Sikyónu a s najvyššími poctami pochovali do malej svätyne, ktorá sa po niekoľko ďalších storočí nazývala Arateion. Na jeho počesť mesto zriadilo dva sviatky, jeden na jeho narodeniny a druhý na paniatku oslobodenia od tyranie.
Rosný bod
Vzduch za určitej teploty môže obsahovať iba určité množstvo vodných pár. Čím je teplota vzduchu vyššia, tým viac vlhkosti dokáže prijať. Ak sa vzduch začne ochladzovať, vodné pary začnú kondenzovať. Podmienkou je ale prítomnosť kondenzačných jadier.
Aratos zo Sikyónu
Olympijský triumf
Aratos dosiahol na 137. olympijských hrách v roku 232 pred Kr. víťazstvo v pretekoch so štvorzáprahom koní. Aratovi sa za toto víťazstvo dostalo veľkej pocty, keď mu v olympijskej Altide vztýčili sochu medzi sochy slávnych olympijských víťazov. Aratovu sochu si ešte v druhom storočí mohol prezrieť cestovateľ a spisovateľ Pausanias, ktorý zaznamenal:''„ Za sochami Hierónovými stojí Areus, syn Akrotatov, kráľ Lakedaimončanov, a Aratos, syn Kleiniov; aj Areus vystupuje na koňa. Aratos je dar Korinťanov, Areus Éliďanov. Ani skutky Aratove ani Areove som neponechal bez povšimnutia v predchádzajúcom rozprávaní. Arátos bol tiež vyhlásený ako víťaz na voze v Olympii.“''
Hodnotenie jeho činnosti
„Arátos mal v podstate všetky vlastnosti dokonalého politika,“ píše historik Polybios, ''„vedel dobre rečniť, jasne uvažovať a skrývať svoje rozhodnutia. Nikto sa mu nevyrovnal vo vľúdnom rokovaní s politickými odporcami, v udržiavaní priateľov a v získavaní spojencov. Mal tiež vynikajúce schopnosti zosnovať sprisahania, klamy a nástrahy proti nepriateľovi a privádzať ich svojou vytrvalosťou a rozvahov k úspešnému koncu. O tom máme mnoho jasných dokladov, ale najznámejšie sú podrobné údaje o tom, ako dobyl Sikyón a Mantineiu, ako vyhnal Aitólov z Pellény, a najmä ako ovládol Akrokorint.“''
Bad Gleichenberg
Bad Gleichenberg je obec v Rakúsku v spolkovej krajine Štajersko v okrese Südoststeiermark.
Rosný bod
Rosný bod sa dá považovať za iné vyjadrenie absolútnej vlhkosti vzduchu.
Príklad
Keď sa sprchujete, v kúpeľni stúpa teplota a vzdušná vlhkosť. Ak vlhkosť vzduchu dosiahne rosný bod, začne voda kondenzovať na zrkadle, ktorého teplota je nižšia ako teplota vzduchu (teplota zrkadla je nižšia ako hodnota rosného bodu). Ak sa po chvíli zrkadlo zahreje na teplotu okolia, alebo častejšie až sa vlhkosť zníži/rozptýli, zrazenie vodnej pary sa stratí (voda sa odparí).
Bad Gleichenberg
Žije tu obyvateľov.
Porrima
Porrima, Arich alebo Gama Virginis (γ Vir/γ Virginis) je dvojhviezda v súhvezdí Panna. Okolo hlavnej zložky, hviezdy zdanlivej jasnosti 3,48m, obieha hviezda zdanlivej jasnosti 3,68m po eliptickej dráhe s veľkou polosou 37 AU raz za 171,4 r. Obidve hviezdy sú trpaslíkmi spektrálneho typu F0, triedy svietivosti V, s povrchovou teplotou 7 600 K. Na oblohe vo vzdialenosti 53" je ich optický sprievodca, hviezda zdanlivej jasnosti 14,5m.
Courtry
Courtry je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Seine-et-Marne, v regióne Île-de-France.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Volkswagen Passat
Volkswagen Passat je osobný automobil strednej triedy,ktorý od roku 1973 vyrába nemecká automobilka Volkswagen. Je zaradený do línie medzi modely Volkswagen Golf/Jetta a Volkswagen Phaeton a je aj so svojími odvodenými typmi je označovaný ako Dasher, Santana, Quantum, Magotan, Corsar a Carat. Generácie Passatu sú interne označované ako B1, B2, B3 apod.
V roku 2008 rozšíril Volkswagen svoju líniu zavedením modelu Passat CC, ktorý je 4-dverovou kupé verziou klasického Passatu.
Volkswagen oznámil, že jeho nový sedan strednej triedy pre severoamerický trh sa bude vyrábať v závode Volkswagen Chattanooga Assembly Plant a bude sa volať Passat. Volkswagen Passsat NMS vyhral ocenenie Motor Trend Car of the Year 2012.
La Villedieu (Creuse)
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Volkswagen Passat
B1 (Typ 32, 1973 – 1981)
Prvá generácia Volkswagenu Passat bola uvedená v roku 1973. Pôvodne boli v ponuke karosárske verzie 2- a 4-dverový sedan a podobné 3- a 5-dverové verzie. Všetky spoločne zdieľali moderný štýl fastback navrhnutý Giorgettom Giugiarom. V podstate prvá verzia Passatu bola fastback verziou mechanicky identického sedanu Audi 80, ktorý bol uvedený rok pred ním. 5-dverové kombi bolo uvedené v roku 1974. V Európe bol Passat vybavený dvomi obdĺžnikovými hranatými, s dvojmi kruhovými alebo štyrmi kruhovými svetlometmi, v závislosti na výbave. Passat bol jedným z najmodernejších Európskych rodinných automobilov toho času a bol určený ako nasledovník zastaraných modelov Volkswagen Type 3 a Type 4.
La Villedieu (Creuse)
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Volkswagen Passat
B1 (Typ 32, 1973 – 1981)
Kompletná generácia dostala v roku 1977 facelift, ktorý zahŕňal úpravu interiéru a drobné úpravy ako premiestnenie smeroviek a v závislosti od modelu, buď štyri kruhové alebo dva obdĺžnikové svetlomety.
V Severnej Amerike bol Passat nazvaný ako Dasher. V modelovom roku 1974 boli zavedené karosárske typy 3- a 5-dverový liftback a 5-dverové kombi. Základný motor bol 1,5-litrový radový štvorvalec s karburátorom, ktorý poskytoval výkon 55 kW/75 koní (alebo 52 kW/70 v 1975), ktorý od roku 1976 nahradil 1,6-litrový radový štvorvalec už so vstrekovaním Bosch a výkonom 58 kW/78 koní.
B2 (Typ 32B, 1981 – 1988)
Druhá generácia Volkswagenu Passat bola uvedená v roku 1981. Platforma nazvaná B2 bola trochu dlhšia a upravený dizajn automobilu bol hneď rozpoznateľný ako Passat, pričom najzreteľnojšou zmenou boli obdĺžnikové svetlomety.
Podobne ako predchádzajúca generácia, bol Passat B2 predávaný hlavne s radovými štvorvalcovými benzínovými a naftovými motormi. Oproti svojmu predchodcovi, vrcholné verzia boli ponúkané s päťvalcovými motormi Audi alebo Volkswagen s objemami 1,9 až 2,2 litra. Systém pohonu všetkých štyroch kolies Syncro používaný v modeli Passat Variant Syncro zdieľal mechaniku z Audi 80 quattro a nie z Volkswagenu Golf Syncro.
Dňa 31. marca bola výroba druhej generácie ukončená (hoci modely Syncro ostali vo výrobe do júna) s 3 345 248 vyrobenými kusmi v Nemecku. Celková svetová produkcia je minimálne 4,5 milióna.
B3 a B4 (Typ 35i, 1988 – 1996)
right|thumb|Volkswagen Passat VR6 (B4)
Tretia generácia Passatu bola uvedená v marci 1988 v Európe, v roku 1990 v Severnej Amerike a v roku 1995 v Južnej Amerike. Dizajn pochádzal z konceptu Auto 2000 z roku 1981 (s koeficientom odporu vzduchu 0,25).
V ponuke boli karosárske verzie 4-dverový sedan a 5-dverové kombi, pričom v ponuke už nefigurovala verzia fastback. Benzínové motory so vstrekovaním paliva poskytovali lepší výkon a pokojnejší chod ako karburátorové jednotky používané predtým. Montované boli priečne a s panelom podlahy karosérie, ktorý bol prispôsobený pre pohon všetkých kolies Syncro. Motormi v ponuke boli 2,0-litrový 16-ventilový štvorvalec v modeli GL, 1,8-litrový motor v modeli CL, nový 2,8-litrový motor VR6 (používaný v modeloch Golf a Corrado) v modeloch GLX a GLS a motor G60. Motor VR6 bol vrcholom ponuky a poskytoval Passatu maximálnu rýchlosť /h. 1,9-litrový naftový motor bol dostupný volitelne.
1993 facelift (Passat B4)
Passat B3 bol v roku 1993 značne faceliftovaný a hoci bol označovaný ako B4, nebol to celkom nový model. Faceliftu boli podrobené panely karosérie okrem strechy, pričom najznačnejšou zmenou prešla predná časť. Interiér bol jemne upravený a bola do neho zahrnutá výbava ako dva predné airbagy a predpínače bezpečnostných pásov, hoci základná palubná doska ostala bez zmien.
B5 a B5.5 (Typ 3B/3BG, 1996 – 2005)
Úplne nový Passat, postavený na základe platformy Volkswagen Group B5 bol uvedený v roku 1996 v Európe a v roku 1998 v Severnej Amerike.
Passat bol uvedený s novým dizajnom, ktorý bolo možné po porvýkrát vidieť na koncepte Concept 1 pre poslednú generáciu Volkswagenov ako Golf Mk 4, Bora a Polo Mk 4. Aerodynamický tvar dal Passatu B5 koeficient odporu vzduchu 0,27 (sedan).
B6 (Typ 3C, 2005 – 2010) a B7 (2010 – 2015)
Passat B6 bol po prvýkrát predstavený na autosalóne v Ženeve v marci 2005. Oproti svojmu predchodcovi nezdieľal platformu s ekvivalentným modelom od Audi (Audi A4). Postavený bol na základe modifikovanej verzie Golfu 5. generácie (platforma PQ46) pričom motor bol uložený naprieč, podobne ako generácie B3 a B4.