cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Zbor sv. Cecílie
História
V roku 1995 nadviazal zbor spoluprácu so Štátnou Filharmóniou Košice (ŠFK) a jej koncertným majstrom Karolom Petróczim, ktorý pripravoval zbor na pravidelné Vianočné koncerty v ŠFK a tiež pri pripravil dlhodobý projekt, v rámci ktorého odznelo na koncertnom pódiu ŠFK šesť veľkých Haydnových omší. V rokoch 1995 – 2002 tak v novodobej premiére odzneli omše: Heiligmesse, Paukenmesse, Theresienmesse, Schöpfungsmesse a Harmoniemesse a to pod taktovkou viacerých dirigentov európskeho formátu: Stanislav Macura (Česko), U. Schneider (Švajčiarsko), Tomáš Koutník (Česko), Róbert Stankovský a Peter Feranec (obaja Slovensko). Hrala ŠFK.
Pod vedením svojho zbormajstra, Viliama Gurbaľa (zakladajúceho člena zboru) získal v rokoch 19962001 niekoľko medzinárodných ocenení na prestížnej súťaži chrámových zborov v rámci Festivalu de Picardie (Fr) a to v meste Amiens (1996, 2. miesto) a v Noyon (1998 – cena za najlepšiu interpretáciu povinnej skladby súťaže: „Ubi est“, autorka L. Vhrunc, Slovinsko). Úspešnými boli i koncerty v rámci ďalších rokov spomínaného festivalu de Picardie, a to v meste Beauvais (2000) – uvedenie Vešpier, Op.37 Sergeja Rachmaninova a 12 hlasnej omše Ralf Waughana-Wiliamsa a koncert v spolupráci s filharmóniou mesta Amiens v meste Noyon (2001) pod taktovkou Edmona Colomera, kde zbor uviedol dielo Mauricea Duruflého Requiem, Op. 9. V rokoch 19942004 zbor spolupracoval s nadáciou „Spes viva“ z Mníchova a pravidelne koncertoval v bavorských a rakúskych mestách s cieľom podporiť výstavbu nemocnice v Zaire (dnes Konžská demokratická republika). Vďaka tejto nadácii vzniklo aj prvé profilové CD zboru (Košice, 1996).
Pál Turán
Pál Turán (* 18. august 1910, Budapešť, Maďarsko, vtedy Rakúsko-Uhorsko – † 26. september 1976, Budapešť), niekedy známy aj ako Paul Turán, bol maďarský matematik, ktorý pracoval najmä v oblasti teórie čísel, ale aj v kombinatorike a teórii grafov. Bol dlhoročným spolupracovníkom Paula Erdősa, za 46 rokov spolu publikovali 28 spoločných článkov. Známym Turánovym vedeckým výsledkom je Turánova veta, mimoriadne dôležitá veta v extremálnej teórii grafov.
Zbor sv. Cecílie
História
Po dovŕšení decénia zboru v roku 2002 prebehla v nasledujúcich rokoch generačná výmena, ale taktiež veľká snaha o získanie ďalších mladých ľudí do zboru. Význačnejšími počinmi v rámci dómskej liturgie sa stali uvedenia diel J. Haydna: Mariazellermesse (2003), Kleine Orgelsolomesse (2007), Missa St. Nicolai (2008), niekoľko menších omší W. A. Mozarta a tiež jeho Requiem (2005), a úspešný pokus o uvedenie 36 hlasnej omše Henricha I. F. von Bibera: Missa Alleluja (2004). Na koncertnom pódiu sa zbor dvakrát predstavil s dirigentom L. Newlandom (USA), s ktorým zbor uviedol diela G. F. Händla: Messiah (1. časť v r. 2004), Stabat Mater R. E. de Astorgu počas prešovskej hudobnej jari (2005). Pod taktovkou dirigenta K. Kevického, spolu s orchestrom a sólistami opery Štátneho divadla Košice Zbor sv. Cecílie koncertne uviedol „Ódu na radosť“ Ludwiga van Beethovena (Terchová, 2003). Medzi atraktívne podujatia patrili aj uvedenie diela Requiem od Maurice Duruflého spolu s Filharmonie de Picardie pod vedením dirigenta Edmona Colomera či svetová premiéra oratória St. Vitus vo švajčiarskom Merenschwande pod taktovkou Renata Bizzotta Ďalej to bolo uvedenie Vespers Op. 37 S. Rachmaninova spolu s anglickým Royal Choral Society pod vedením Richarda Cooka alebo tiež uvedenie Mozartovho Requiem pod vedením dirigenta Zbyněka Müllera na festivale Pohoda spolu so ŠF Košice.
Od roku 1998 až po dnes zbor pravidelne nahráva v štúdiu Slovenského Rozhlasu pre divadlá Nová scéna (Bratislava), Divadlo Andreja Bagara (Nitra), či Divadlo J. Záborského (Prešov) zborové party muzikálov. Medzi najznámejšie patria Rómeo a Júlia (hudba: Henrich, dirigent: Seán Deibler, USA), Klietka bláznov /LaLa cage aux folles (hudba: J. Hermann), Fidlikant na streche/Fiddler on the roof (hudba: Jerry Bock), Vlasy/Hair (hudba: Galt MacDermot), Donaha! /The full Monty (hudba: David Yazbeck), Kabaret (hudba: Joe Masteroff – Joe Kander – Fred Ebb), Hallo Dolly! (hudba: Jerry Herman), Finianova dúha/Finian´s Rainbow (hudba: Edgar Yipsel Harburg – Fred Saidy – Burton Lane), Mamzelle Nitouche (hudba: Florimond Hervé), či pôvodné slovenské muzikály: Adam Šangala (hudba: Vašo Patejdl), Veľmi pyšná princezná (hudba: Karel Cón), Sv. František z Assisi (hudba: Gabo Dušík).
Od roku 2007 sa zbor venuje oživovaniu diel starých barokových majstrov a pravidelne uvádza ich diela na koncertoch Musica ex archivo. Prevažne ide o také diela starých majstrov, ktoré sa nachádzajú v košických archívoch v rukopisoch, alebo barokové diela, ktoré ešte v Košiciach neboli uvedené. Vďaka podpore týchto aktivít, zbor realizoval už vyše 30 takýchto koncertov v spolupráci so špecialistami na tzv. starú hudbu. Medzi najvýnimočnejšie patrili uvedenie oratórií G. F: Händla Messiah, Brockes-Passion, J. S: Bacha: Johannespassion, diela viacerých francúzskych barokových skladateľov a svetová premiéra Missa St. Caeciliae od J. C. F. Fischera. V poslednom období to bol koncert zostavený z diel Franza Xavera Zomba (1779 - 1823), košického rodáka a regenschoriho v roku 2019 a košická premiéra Magnificat in D Major Johanna Sebastiana Bacha v roku 2022 pod vedením dirigenta Mareka Štryncla.
Ocenenia
Rada pre vedu, vzdelávanie a kultúru pri KBS v roku 2009 udelila zboru cenu „Fra Angelica“ za mimoriadny prínos v oblasti kresťanskej hudby.
Krajinský snem
Krajinský snem môže byť:
Třtice
Třtice je obec v Česku v okrese Rakovník v Stredočeskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 457 obyvateľov, z toho 232 mužov a 225 žien, pričom priemerný vek v obci bol 42,1 roka (muži 40,4 roka, ženy 43,9 roka).
ELIZA
thumb|400px
ELIZA je jednoduchý počítačový program, ktorý vedie s používateľom konverzáciu tak, že opakuje výroky a kladie jednoduché otázky založené na kľúčových slovách zachytených z predchádzajúcich komentárov. Jeho autor, Joseph Weizenbaum, napísal ELIZU ako vtip a zhrozil sa, keď zistil, že ľudia tento program berú vážne. ELIZA sa často používa na poli umelej inteligencie na dôkaz toho, že počítač, ktorý vedie rozhovor, nemusí byť vždy inteligentný.
Neasden (stanica metra)
Otvorili ju 2. augusta 1880 ako časť predĺženého úseku na Metropolitan Railway pod názvom Kingsbury and Neasden. Názov bol v roku 1910 zmenený na Neasden and Kingsbury a v roku 1932 sa znova menil na Neasden, tentokrát zatiaľ definitívne (stanica Kingsbury bola otvorená toho roku). V roku 1939 začala úsek do Stanmore obsluhovať Bakerloo Line (Metropolitan Line tu prestala zastavovať nasledujúci rok) a v roku 1979 túto vetvu prebrala Jubilee Line.
Budova stanice sa nachádza na Neasden Lane. Vybavenie stanice tvorí výdajňa lístkov, 3 turnikety a jediný batožinový vstup. Je tu taktiež aj obchod. Schody zo stanice vedú k 4 nástupištiam. ''Nástupištia č. 1 a 4'' obsluhuje Metropolitan Line, ale len príležitostne kvôli mimoriadnym udalostiam v prevádzke. ''Nástupištia č. 2 a 3 boli postavené v roku 1914, keď bola Metropolitan Railway'' zdvoj - koľajnená. Až po zavedení Bakerloo Line sa nástupišťia pomenovali podľa smerovania: Northbound a Southbound (sever – juh). Teraz sú využívané na Jubilee Line, ale sú konštruované na väčšiu dĺžku vlakov a preto môžu byť príležitostne (skoro ráno, neskoro v noci a počas prác na linke) využívané aj na Metropolitan Line.
Galéria
thumb|left|Stanica metra Neasden thumb|left|Severný koniec nástupišťa (Northbound platform)
Põlva Serviti
Põlva Serviti je estónsky mužský hádzanársky klub z Põlvy, mestečka na juhu Estónska. Vznikol v roku 1984. Je 8-násobný majster Estónska, 8-násobný víťaz Estónskeho pohára a 2-násobný víťaz Baltickej ligy. V európskych súťažiach sa dostal najďalej do osemfinále v Pohári EHF v roku 2007. Momentálne hrá najvyššiu domácu súťaž, Eesti meeste meistriliiga a tiež európsku regionálnu ligu Baltic handball League.
Úspechy
Estónska najvyššia súťaž:
Najvyššia súťaž Estónskej SSR:
Víťaz Estónskeho pohára:
Baltická liga:
Európske súťaže
Liga majstrov EHF:
Pohár EHF:
Vyzývací pohár EHF:
August Hermann Francke
August Hermann Francke (* 22. marec 1663, Lübeck, Nemecko – † 8. jún 1727, Halle) bol nemecký teológ a pedagóg.
Zoznam kultúrnych pamiatok v obci Brezovička
Toto je zoznam kultúrnych pamiatok v obci Brezovička v okrese Sabinov.
Felzický
Felzický je geologický termín, ktorým sa označujú vyvreté horniny, magmy alebo minerály so zvýšeným obsahom prvkov kremík, kyslík, hliník, sodík a draslík. Názov pochádza zo spojenia výrazov „feldspar“ (živec) a „silica“ (oxid kremičitý, SiO2).
Minerály označené ako felzické majú svetlú farbu a hustotu obvykle pod 3 kg.dm-3. Do tejto skupiny patria: kremeň, svetlé sľudy (muskovit), ortoklas a sodný plagioklas. Občas sa používa aj termín kyslá hornina, takto sa však označujú len výlevné horniny s vysokým obsahom SiO2 (> 63 %), napríklad ryolit. Najčastejšie sa vyskytujúca felzická hornina je granit.
Klasifikácia felzických hornín
Pojmom felzický sa označujú horniny s obsahom felzických minerálov viac ako 75%. Ak je obsah vyšší ako 90%, tak sa nazývajú leukokratné (svetlé). Na rozlíšenie jednotlivých druhov hornín sa používa pomer kremeňa (Quartz), alkalického živca (Alkali feldspar), Plagioklasu a Foidov - QAPF diagram, v danej hornine. Toto je však dobre realizovateľné, iba ak sú jednotlivé minerály dobre identifikovateľné (čo je často možné iba u hlbinných vyvrelín).
Horniny, u ktorých nie sú jasne identifikovateľné jednotlivé minerálne zrná (najčastejšie výlevné), sa klasifikujú podľa iného diagramu: TAS (Total Alkali-Silica).
Hornina sa pomenuje podľa toho, do akého poľa v danom diagrame sa na základe výskytu minerálov premietne. Ak sa v hornine vyskytujú výrastlice (olivínu, pyroxénov, atď.), toto sa pridá k názvu danej horniny (napr. pyroxenický tonalit, hornblendický andezit).
Euroregión
Pod pojmom euroregión sa rozumie cezhraničná spolupráca najmenej dvoch susediacich regiónov v európskych krajinách. Cieľom takéhoto zrduženia je podpora a realizácia spoločných projektov na kultúrnej, sociálnej, hospodárskej a infraštruktúrnej úrovni. Spravidla ide o pohraničné teritóriá poznačené rovnakými atribútmi, ako vzdialenosť od hlavného mesta, zaostalejší vývoj, spoločná história a podobnosť lokálnych problémov. Euroregióny, ako také, nemajú žiadnu legislatívnu kompetenciu, sú dobrovoľným zoskupením obcí alebo vyšších územných celkov, ktoré si volia radu a prezídium. Rozhodujúcim orgánom je valné zhromaždenie. Majú však nárok na dotácie z fondov EU.
Euroregióny začali vznikať v západnej Európe už v 50. rokoch 20. storočia. Ich zastrešujúcou organizáciou je Asociácia európskych cezhraničných regiónov, založená v roku 1971 v nemeckom Bonne.
Euroregióny na Slovensku
Na Slovensku bola snaha zakladať euroregióny od roku 1992, avšak vlády Vladimíra Mečiara v rokoch 1993 - 1998 neboli ich vzniku naklonené a akékoľvek aktivity cezhraničnej spolupráce na inej ako vládnej úrovni boli zastavené. Až v roku 1999 vláda Mikuláša Dzurindu existenciu euroregiónov legislatívne ukotvila. Od vtedy sú registrované tieto euroregióny:
Colline-Beaumont
Colline-Beaumont je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Pas-de-Calais, v regióne Nord-Pas-de-Calais.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Štandardná zlučovacia entalpia
Štandardná zlučovacia entalpia látky je zmena entalpie, ktorá sprevádza vytvorenie 1 molu tejto látky v jej štandardnom stave z chemických prvkov v ich štandardných stavoch (obvykle pri atmosférickom tlaku a teplote 25 °C). Značkou štandardnej zlučovacej entalpie je ΔHfO or ΔfHO.
Príklad:
Štandardná zlučovacia entalpia sa meria v jednotkách energie na množstvo látky. Najčastejšie to sú kilojouly na mol (kJ/mol). Vo fyzike sa často vyjadruje v elektrónvoltoch na časticu. To zodpovedá približne 100 kJ/mol.
Všetky prvky majú vo svojich štandardných stavoch (plynný kyslík, pevný uhlík vo forme grafitu, atď.) nulovú štandardnú zlučovaciu entalpiu.
Narač
Narač alebo Naroč môže byť:
v Bielorusku:
Čenkov
Čenkov môže byť:
František Butko
Generálmajor Ing. František Butko  (* 26. marec 1953, Hrabové) je slovenský generál. V roku 2002 bol ustanovený do funkcie náčelníka Štábu personálneho manažmentu Generálneho štábu.
Život
V roku 1972 absolvoval Vojenské gymnázium J. Žižku v Opave. Potom v období 1972 až 1976 študoval na Vojenskej vysokej školy vo Vyškove na Morave a roku 1976 bol prijatý v hodnosti poručík za vojaka z povolania. Po ukončení štúdia pôsobil v Česku, kde vykonával základné veliteľské funkcie v motostreleckom vojsku. Po ukončení postgraduálneho štúdia na Vojenskej akadémii A. Zápotockého v Brne bol už v roku 1986 ustanovený do funkcie veliteľa 62. motostreleckého pluku v Prachaticiach. V roku 1990 sa stal zástupcom veliteľa 3. motostreleckej divízie v Kroměříži.
Po zániku Českej a Slovenskej Federatívnej Republiky bol premiestnený do Trenčína na Vojenské veliteľstvo Východ. Tu vykonával riadiace štábne funkcie. Medzi tým absolvoval štúdium na Akadémii obrany v Paríži. V roku 1997 sa stal veliteľom 2. armádneho zboru v Prešove. V tejto funkcii ho prezident SR vymenoval do prvej generálskej hodnosti generálmajor. V roku 1999 absolvoval kurz anglického jazyka v kanadskom meste Borden. Po jeho absolvovaní nastúpil v Bratislave do funkcie náčelníka Štábu personálneho manažmentu Generálneho štábu. V roku 2002 sa stal veliteľom vojenskej posádky Bratislava.
V roku 2003 prešiel do služieb vojenskej diplomacie, kde sa stal na slovenskom veľvyslanectve vo Francúzsku pridelencom obrany. Svoju vojenskú kariéru ukončil v roku 2008 kedy bol prepustený do zálohy.
Do druhej generálskej hodnosti ho prezident SR povýšil 5. decembra 2002.
Ovláda anglický, francúzsky a ruský jazyk.
Ocenenia
Pamätná medaila ministra obrany I. stupeň, Za vernosť ozbrojeným silám SR II. st. a I. st, Čestný odznak ozbrojených síl SR I. stupeň, Medaila vojenskej spravodajskej služby 2. st a 1. st, a ďalšie.
Externé odkazy
Fotografia
Zubří (prírodná pamiatka)
Zubří je prírodná pamiatka ev. č. 535 v severnej časti obce Zubří v okrese Vsetín. Oblasť spravuje AOPK ČR Správa CHKO Beskydy.
Ochrana
Predmetom ochrany je lokalita šafranu karpatského.
4608 Wodehouse
4608 Wodehouse je planétka s priemerom 37 km, ktorú objavil Henri Debehogne 19. januára 1988.
Václavy
Václavy sú obec v Česku v okrese Rakovník v Stredočeskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 60 obyvateľov, z toho 29 mužov a 31 žien, pričom priemerný vek v obci bol 43,3 roka (muži 42,2 roka, ženy 44,3 roka).
Amykos (syn Poseidóna)
náhľad|Amykos a Argonauti, antická červenofigúrová hydria, cca 425-400 pred Kr. Amykos (starogr. Ἄμυκος – Amykos, ) je v gréckej mytológii syn boha Poseidóna a nymfy Melie, kráľ Bebrykov v Bithýnii.
Kráľ Amykos bol preslávený nesmiernou silou a bojachtivosťou. Vystatoval sa, že je najlepším boxerom na svete a každého prichádzajúceho zajal a následne vyzval na zápas, v ktorom väčšinou svojho súpera premohol a zabil. Nebolo teda divu, že sa jeho krajine cudzinci vyhýbali.
Keď na pobreží jeho kráľovstva zakotvila loď Argonautov s veliteľom Iasónom, aby doplnila zásoby na dlhú cestu do Kolchidy pre zlaté rúno, kráľ Amykos ich prijal nevľúdne, častoval ich nevyberanými slovami a vyzval najsilnejšieho z nich na zápas, pokiaľ mu nebude chýbať odvaha. Taký sa v radoch Argonautov našiel, bol to Diov syn Polydeukes, takisto výborný pästiar. Boj bol nesmierne ťažký, až v druhom kole, po krátkom odpočinku, uštedril Polydeukes Amykovi taký tvrdý úder, že mu rozdrvil lebku.
Zoznam kultúrnych pamiatok v obci Červenica pri Sabinove
Toto je zoznam kultúrnych pamiatok v obci Červenica pri Sabinove v okrese Sabinov.
Loretta Youngová
Loretta Youngová (* 6. január 1913, Salt Lake City, Utah, USA – † 12. august 2000, Los Angeles, Kalifornia, USA) bola americká herečka.
Začínala ako detská herečka ešte v nemej ére. Známou sa stala vďaka účinkovaniu v romantickej komédii s Cary Grantom The Bishop's Wife (1947), alebo vo filme Orsona Wellesa The Stranger (1946). V roku 1948 získala Oscara za úlohu vo filme The Farmer's Daughter. Na Oscara bola nominovaná i za postavu mníšky vo filme Come to the Stable v roku 1949.
Úspešná bola i v televízii, za vystupovanie vo svojom programe The Loretta Young Show získala trikrát cenu Emmy (1955, 1957, 1959). Show bola vysielaná v rokoch 1953 – 1961.
Bola aktívnou členkou Republikánskej strany, silne podporovala najmä prezidentov Richarda Nixona a Ronalda Reagana.
Sainte-Preuve
Sainte-Preuve je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Aisne, v regióne Pikardia.
Poloha
Sainte-Preuve má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Sainte-Preuve má 85 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
ECall
eCall je názov celoeurópskeho systému pre automobily, ktorý v prípade dopravnej nehody automaticky privolá záchranné zložky integrovaného záchranného systému. V prípade kritickej situácie alebo havárie dokáže eCall značne redukovať čas odozvy záchrannej služby.
Tiesňové volanie systému eCall môže byť aktivované manuálne pasažiermi automobilu alebo automaticky, ak senzory automobilu zaregistrujú zrážku. eCall sa spojí s najbližším koordinačnýmn centrom linky 112 a odošle dôležité informácie, ako miesto a čas nehody a typ vozidla. Operátor potom na miesto nehody pošle záchranné jednotky bez akejkoľvek spolupráce s inými osobami alebo s posádkou, ktorá nemusí byť pri vedomí.
Issepts
Issepts je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Lot, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Jozef Albach
Jozef Stanislav Albach (* 25. január 1795, Bratislava - † 12. novembra 1853, Eisenstadt) bol františkánsky kňaz, prírodovedec a geograf.
V roku 1840 ho uhorský palatín arcivojvoda Jozef Anton Habsbursko-lotrinský vymenoval za kazateľa v ríšskom sneme, ktorý sa konal v Bratislave. Neskôr sa venoval botanike a prírodným vedám. Ešte začiatkom 20. storočia bola pomerne obľúbená jeho nemecká modlitebná knižka.
Uddevallabron
Uddevallabron je cestný zavesený most v švédskej provincii Västra Götaland v blízkosti mesta Uddevalla.
Výstavba mosta navrhnutého spoločnosťou Lokal XXX Arkitekter AB sa začala v máji 1997 a ukončená bola o tri roky neskôr. Po otvorení 20. mája 2000 skrátil trasu E6 o. S celkovou dĺžkou je most tretím najdlhším diaľničným mostom v krajine (po mostoch Öresundsbron s dĺžkou  a Sundsvallsbron s dĺžkou ) a siedmym najdlhším celkovo. Most má 15 polí, najväčšie je s dĺžkou rozpätia druhým najdlhším zaveseným poľom v krajine. Celková šírka mostovky je a vedie po nej štvorpruhová vozovka. Hlavné pylóny sú vysoké a výškový rozdiel medzi mostovkou a hladinou fjordu Byfjorden je.
Viktor Miškovský
Pamätníky
Jeho otec bol František Miškovský a matka Rosalia Szabó. Viktor Miškovský sa narodil v Bardejove. Jeho otec bol pôvodom poľský drobný šľachtic. Základné vzdelanie získal v Bardejove, kde chodil aj do kresliarskej školy. Potom navštevoval školy v Novom Meste pod Šiatrom, Rožňave a Levoči, techniku v Budíne a polytechniku vo Viedni. Po jej absolvovaní v roku 1866 krátko vyučoval na školách v Bardejove a Kremnici, neskôr pôsobil ako profesor deskriptívy a rysovania na Štátnej reálke v Košiciach.
Uddevallabron
Na výstavbu mosta bolo použitých ocele a  betónu. Celkové finančné náklady činili 900 mil. SEK.
Viktor Miškovský
Pamätníky
Busta Viktora Miškovského je umiestnená na Ulici V. Miškovského v Bardejove, pamätnú tabuľu na jeho počesť možno nájsť na budove gymnázia na Poštovej ulici v Košiciach.
Fosfát
Fosfát môže byť:
Filozofická antropológia
náhľad|[[Leonardo da Vinci: Vitruviánsky muž]] Filozofická antropológia je filozofický smer alebo filozofická teoretická disciplína, ktorej snahou je zjednotiť nekoherentné spôsoby chápania správania človeka ako tvora vo svojom sociálnom prostredí a ako tvorcu svojich vlastných hodnôt. Hoci väčšina filozofov v dejinách venovala mnohé svoje myšlienky človeku ako ústrednému námetu svojich filozofických projektov, samotná filozofická antropológia ako samostatná a špeciálna filozofická disciplína vzniká až na prelome 19. a 20. storočia dielom Maxa Schelera a na základe moderných podôb fenomenológie a existencializmu. K iným významným predstaviteľom patria Helmuth Plessner, Arnold Gehlen, Michael Landmann, Erich Rothacker, pričom antropologickými klasikmi sú Søren Kierkegaard, Friedrich Nietzsche, Martin Heidegger, Jacques Derrida a Hans-Georg Gadamer.
Max Scheler, nemecký fenomenológ, je známy svojou vyspelou formou filozofickej antropológie, v ktorej chápe človeka už nie tradične ako „rozumné zviera“ (Aristoteles), ale ako milujúce bytie. Prekonáva tradičné poňatie hylémorfizmu svojou myšlienkou o tripartite ľudského bytia – to znamená, že človek je syntéza tela, duše a ducha.
Základnými otázkami filozofickej antropológie sú:
Problém prístupu a metódy
Ako metodický prístup sa ponúka možnosť vychádzať z určitých privilegovaných fenoménov, ktoré vynikajú tým, že sa v nich prejavujú základné rysy ľudského bytia. To znamená vziať si za svoje východisko ľudské spytovanie sa a poznávanie, skúsenosť svedomia, slobody či lásky; u Karla Jaspersa sa vychádza zase z medzných situácií, u Heideggera z existenciálnej úzkosti, Martin Buber využíva vzťah Ja-Ty, Gabriel Marcel interpersonálnu komunikáciu a participáciu. V každom prípade sa predpokladá ľudské sebapochopenie, ktoré môže slúžiť ako východisko pre všetky ďalšie otázky. Človek sa totiž pýta na svoju podstatu len preto, že už o sebe niečo vie, vyznačuje sa vedomím samého seba a pohybuje sa v horizonte určitého predporozumenia. Vďaka takémuto predporozumeniu sa môže pýtať na zmysel, na svoju podstatu a na iné aspekty vlastného prežívania, pričom vychádza z faktu, že sám seba duchovne vlastní. V službách antropologického bádania je v súčasnosti mnoho empirických vied – biológia a fyziológia, evolučná náuka a etológia, empirická psychológia a sociológia, etnografia, teória kultúry a religionistika. Prispievajú vlastne všetky humanitné vedy. Hovorí sa o lekárskej, psychologickej, sociologickej, kultúrnej či náboženskej antropológii. Tieto typy antropológií skúmajú partikulárne aspekty ľudského bytia, preto, ak má byť človek pochopený vo svojej celistvosti, musia byť poznatky empirických vied integrované do celku. Práve úlohou filozofickej antropológie je skúmať človeka ako celok. Tu však vznikajú otázky:
Tematizovať predpokladanú celistvosť je filozofická úloha. Ale filozofická antropológia neintegruje len poznatky empirických antropológií, ale tieto poznatky chce „prekročiť“ a pozrieť sa na bytostnú konštitúciu ľudského bytia z ontologického hľadiska na podklade fenomenológie a moderného existencializmu. Číry súbor výsledkov empirických vied by podľa mnohých filozofov totiž nevystihol jednotu a celistvosť človeka. Filozofická antropológia má práve za to, že poznanie partikulárnych informácií o človeku ešte neprezradzuje, čo robí človeka človekom. Napriek tomu nie sú empirické poznatky nepotrebné, ba naopak – sú podmienkou filozofickej antropológie. Predmet poznania sa v empirickej vede nestáva antropologicky relevantným tým, že vypovedá niečo o tom, čo je človek, ale až tým, že my ako ľudia, ktorí skúsenostne prežívame a chápeme samých seba, vopred vieme (tušíme), čo znamená ľudské bytie. Možno takéto predporozumenie nazvať „konkrétne apriori“, ktoré však vzniklo aposteriórne empiricky, no je apriórne vo vzťahu k filozofickej antropológii. Takto vzniká určitý kruh, ktorý nazývame hermeneutickým alebo antropologickým kruhom (predporozumenie – empíria – filozoficky relevantný predmet).
Immanuel Kant poukázal na transcendentálne kategórie a idey v našom rozume, pričom slovo „transcendentálny“ značí „umožňujúci poznanie“. Kant uskutočnil kopernikánsky obrat vo filozofickej antropológii, kedy už nie na človeka dolieha okolie a on ho iba reflektuje či vníma taký, aký je, ale naopak – človek sám v sebe má regulatívne idey a transcendentálne kategórie, ktoré mu umožňujú poznanie sveta a formujú jeho poznanie apriórne. Tento čin má veľký význam vzhľadom na to, že poukázal na vnútorné inštancie v človeku, ktoré formujú ľudské poznanie a ľudské predporozumenie. Preto metódou filozofickej antropológie nebude len existencializmus a fenomenológia, ale aj transcendentálna metóda a transcendentálne nazeranie na človeka, čo v praxi znamená realizovať transcendentálnu reflexiu. Tá znamená, že riešime otázku týkajúcu sa podmienok možnosti sebauskutočňovania vo vedomých úkonoch, snahách a chceniach. Z transcendentálnej reflexie niektorí filozofi spejú k bytostnej štrukturalizácii človeka, čím sa otvára priestor ontológii.
Chápanie človeka ako anthrópos v dejinách filozofie
Človek nie je strnulo zviazaný prírodným dianím, ale naopak – musí sa vyrovnávať s realitou, vytvárať v nej svoj svet vlastnou činnosťou a zodpovednosťou. Preto je len prirodzené, že sa pýta na základ a zmysel sveta, v ktorom žije. Tu je počiatok prvotného, kozmocentrického filozofického skúmania. Ale človek sa pýta na svet hlavne preto, aby objasnil vlastnú existenciu. Je sám sebe problémom už od raných dôb antickej filozofie, hoci antropologické východisko nie je v dejinách filozofie vždy rovnako zreteľné.
Človek v gréckom myslení
thumb|left|[[Platón]] V antickom myslení človek zaujíma v univerzálnom poriadku (v kozme) centrálne postavenie. Je jednotiacim stredom, je „mikrokozmom“ (Demokritos). V človeku sa spájajú všetky stupne bytia a života do vyššej jednoty, ktorá je odrazom univerza. Hoci pôvodne bolo prvotné grécke myslenie orientované kozmocentricky, už Herakleitos sa vyjadroval aj k otázke človeka, o ktorom hovoril, že on jediný vie vnímať „logos“, a teda poriadok vecí, ako i zmysel a zákon sveta, ktorý spočíva v boji protikladov. Parmenides veril v stálosť vecí a človek má byť práve ten tvor, ktorý túto stálosť vie odhaliť a pochopiť, resp. dokáže odhaliť, že premenlivosť sveta je len ilúzia. Takto sa už v ranej gréckej filozofii „logos“ a „nús“ (rozum) stávajú základnými pojmami ľudského sebapochopenia. upright|thumb|Aristoteles Rozhodujúcim pohľadom gréckeho myslenia na človeka je však myšlienka podvojnosti. Podvojnosť človeka ako syntézy duchovnej duše a hmotného tela sa vyskytuje už od dávnych, mytologických dôb. Vplyvnú pečať jej však dali až Platón a Aristoteles, pričom kľúčovým „antropologickým“ dielom je Aristotelov spis Perí psyché (O duši). Tento spis je pre tradíciu najdôležitejším a v stredoveku bol neustále komentovaný. Týchto klasikov však tesne predišli prvou kriticko-skeptickou reflexiou sofisti, ktorí sa pýtajú, či je vôbec človek schopný poznať pravdu. Nie je človek sám mierou všetkých vecí (Prótagoras)? Sokrates ako dejinný oponent sofistov odmieta relativitu a na podklade vnútorného hlasu, ktorý „šepká“, čo má človek robiť, odkrýva univerzálne platné mravné hodnoty a normy. Svedomiu prisudzuje božský pôvod. Platón sa už venoval priamo dualizmu duše a tela, pričom telo chápal ako väzenie duše, a dušu považoval za súčasť inteligibilného sveta stálych, večných ideí. Z toho vyplýva taktiež preexistencia duše pred „pádom do zrodenia“ (teda pred dočasným uväznením vo fyzickom tele), pričom po smrti tela duša naďalej jestvuje, a síce nesmrteľne. Dokonalosť človeka teda spočíva v čo najväčšom odmaterializovaní a zduchovnení človeka. Duch je rozum (gr. nús), takže sa tu spája spiritualizmus s intelektualizmom.
Aristoteles sa snaží prekonať dualizmus a navrhuje bytostnú jednotu človeka. Prezentuje hylémorfizmus, teda učenie o látke (gr. hylé) a forme (gr. morfé). Duša je iba formou tela, je vnútorne formujúcim, bytostne určujúcim princípom, ktorý formuje látku v ľudské telo, oduševňuje ho a oživuje (lat. anima forma corporis). Takáto bytostná jednota duše a tela hlboko pôsobí na neskoršie, kresťanské myslenie. Aj u Aristotela je duch rozumom, schopnosťou intelektuálneho poznania (intelektualizmus spoločný s Platónom a Herakleitom). Preto nedochádza k zviditeľneniu iných rozmerov človeka, ako napr. dejinnosti alebo slobodnej vôle. V rámci dejinnosti stojí v gréckom myslení v protiklade trebárs ku nastávajúcemu, stredovekému kresťanstvu učenie o osude, teda o svete, kde je všetko pevne stanovené nutnosťou predurčeného osudu (gr. moira). Dejiny si Gréci predstavovali v zásade v modeli špirály postupujúcej dopredu. Myšlienky o večnom návrate rozpracoval až Friedrich Nietzsche. Človek je podrobený absolútnemu a slepému osudu.
Človek v stredovekom myslení
thumb|upright|left|Tomáš Akvinský Stredoveké kresťanstvo predovšetkým poprelo zákonitosť slepého osudu (gr. moira) a postavilo sa k problému človeka z hľadiska myšlienky jeho vyvolenosti Bohom, ktorý človeka vykupuje z hriechov a udeľuje mu posmrtnú, večnú spásu. V tomto horizonte stredoveké myslenie prináša jav slobody človeka resp. jeho osobného (personálneho) diania. V takomto zmysle sa problém človeka rieši na pôde teologickej problematiky Boha. Aj zlo sa vysvetľuje nie ako metafyzický praprincíp, ale len ako dôsledok rozhodnutia človeka proti Bohu. Najvýznamnejšími mysliteľmi, ovplyvňujúcimi antropologické témy, sú v ranom stredoveku Gregor z Nyssy a Augustín, vo vrcholnom stredoveku sú to Bonaventura a Tomáš Akvinský. V stredoveku sa grécke antropocentrické prvky nanovo formulujú a integrujú do novej podoby, pričom sú zasadené do nového zmyslového celku. Jediným úplne novým fenoménom je pojem osoby, ktorý má čisto teologický pôvod – vzišiel z christologickej a trinitárnej diskusie v 4. a 5. storočí. Pojem osoby má následne rozmanitý vplyv nielen na chápanie Boha (trojjedinosť), ale najmä na chápanie samotného človeka a jeho existencie. Na rozdiel od Platóna stredoveké kresťanstvo odmieta preexistenciu duše, ale jej nesmrteľnosť po stvorení nepopiera. Duša je slobodne stvorená Bohom, pričom je obrazom Boha, miestom transcendencie k Bohu a je povolaná k nesmrteľnému životu. Na rozdiel od intelektualizmu gréckej filozofie (zdôrazňovanie rozumu ako hlavného aspektu duše) sa začína obzvlášť v patristike zdôrazňovať sloboda vôle ako podstatného elementu ľudskej duše (voluntarizmus). Predstaviteľom takéhoto voluntarizmu je Augustín z Hippa, ktorý vraví, že práve vo vôli spočíva najvyššia duševná schopnosť a završuje sa v láske. Poznanie má iba sprostredkujúcu funkciu. Oponentom mu je Tomáš Akvinský, ktorý sa vracia späť k intelektualizmu Aristotela, keď vraví, že človek je špecificky určený práve rozumom (lat. intellectus).
Augustín a Tomáš stoja proti sebe aj v učení o vnútornej výstavbe a dynamike ľudského bytia. Augustín je do značnej miery ovplyvnený Platónom a novoplatonizmom, preto vidí v hmotnom tele a v duchovnej duši dve oddelené substancie, ktoré netvoria substanciálnu jednotu – sú len spojené vzájomným pôsobením. Tento stredoveký dualizmus zastáva aj Bonaventura, pričom svoj vrchol nachádza v René Descartovi v novoveku. Tomáš využíva aristotelizmus a hovorí, že duša a telo sú dva vnútorne konštitutívne princípy, ktoré sú substanciálne zjednotené (lat. unio substantialis) a tvoria jednotu človeka. Takto sa podvojnosť preformuluje do ontologického zjednotenia.
Opomenúc tieto kontrastné postoje, stredoveké myslenie pokračuje v gréckom spôsobe chápania postavenia človeka v kozme, čo znamená, že človek je aj v stredovekej filozofii ústredným bodom celého univerza a vrcholom živej prírody.
Človek v novovekom myslení
thumb|upright|[[René Descartes]] V novoveku nastal obrat k subjektu. Prichádza čas hlbokej premeny v obraze človeka. V humanizme sa rodí nový životný pocit, ktorý sa obracia k človeku na tomto svete – to znamená obrat od nadprirodzeného k prirodzenému, od transcendencie k imanencii. Kopernikánska revolúcia, ktorá ukázala, že Zem nie je statický stred vesmíru, náhle sproblematizovala dovtedy isté a pokojné postavenie človeka v celku prírody. Obrat k subjektu však nie je totožný s obratom k človeku, ktorým sa započína na prelome 19. a 20. storočia vlastná filozofická antropológia. Obrat k subjektu je užší pojem a spája sa hlavne s René Descartom, ktorý nachádza bezpečné východisko vo svojom „res cogitans“, teda vo svojom mysliacom Ja, ktoré, pokiaľ myslí, určite jestvuje (lat. cogito, ergo sum). Predmetom vedomia sa stáva číry rozum. Descartes je spájaný s ostrým dualizmom duše a tela, res cogitans (veci mysliacej) a res extensa (veci rozpriestranenej). Medzi nimi niet substanciálnej jednoty a spočiatku Descartes odmietal aj vzájomné pôsobenie týchto dvoch proti sebe stojacich substancií. Descartov dualizmus rozdelil novovekú filozofiu na racionalizmus a empirizmus. Racionalizmus poníma ratio, čiže rozum ako jediný zdroj poznania, pričom podstata človeka sa vidí v mysliacom subjekte. Empirizmus zase redukuje ľudské poznanie na zmyslové vnímanie, čím pripravuje cestu materializmu a materialisticko-mechanistickému výkladu človeka, ktorý začína už v dobe osvietenstva a vrcholí najmä v 19. storočí. Voči materialisticko-mechanistickému poňatiu stojí spiritualisticko-idealistický výklad, ktorý nadobúda špecifickú formu najmä v dialektickom chápaní dejín ako vývoja absolútneho ducha u Hegela.
Práve u Immanuela Kanta sa pomocou jeho transcendentálnej reflexie (pozri časť „Problém prístupu a metódy“) sa jasne deklaruje otázka: „Čo je človek?“ Na ňu má práve odpovedať antropológia, pričom sa zároveň k nej vzťahujú aj otázky metafyziky, etiky a náboženstva.
Človek v materializme a evolucionizme
left|thumb|upright|[[Charles Robert Darwin]] Materializmus, šíriaci sa najmä od 18. a 19. storočia, priniesol radikálny zvrat v „obraze človeka“. Človek je tu hmotná vec ako všetky ostatné veci. Existuje len hmotné dianie a bytie. Človek sa skladá z tých istých prvkov a je podrobený tým istým zákonom ako všetko ostatné na svete. Rovnako musí byť vykladané i jeho vedomie (myšlienky mechanistického materializmu francúzskeho osvietenstva – Lamettrie, Diderot, Holbach,...). V 19. storočí sa materializmus rozšíril najmä pod vplyvom pozitivizmu a Augusta Comta. Comte hlása zákon troch štádií, kedy človek najprv všetko vysvetľuje mytologicky a nábožensky („teologické štádium“), neskôr filozofuje v metafyzike, až napokon v pozitívnom štádiu si uvedomí, že absolútne poznanie je nemožné a začne sa orientovať na empiricko-kritické skúmanie hmotnej skutočnosti. V tomto pohľade sa človek stáva objektom prírodovedného, empiricky psychologického a sociologického bádania. Materializmus v zásade nie je možné pozitivisticky odôvodniť, napriek tomu pozitivizmus často prerastá v 19. storočí do materializmu. Z metodického obmedzenia na empiricko-materiálnu realitu sa vyvodzuje názor tzv. vedeckého materializmu. Všetky fenomény a procesy života (vrátane duchovna a vedomia) treba vysvetľovať fyzikálno-chemickými silami a zákonmi. thumb|upright|[[Friedrich Engels]] Do takejto atmosféry vedeckého materializmu vstupuje Charles Darwin so svojou evolučnou teóriou, ktorá sa stala mimoriadne veľkým zásahom do „obrazu človeka“. Pohľad evolucionistov nie je nový – naopak, s myšlienkou vývoja v prírode sa stretávame už u starovekých Grékov alebo v patristickej teológii. Takisto už Lamarck v 18. storočí predstavil prírodovedeckú vývojovú teóriu. Ten hovorí, že organizmy sa prispôsobujú podmienkam prostredia a získané znaky sa následne dedia. Toto vysvetlenie však nebolo vedecky podložené, preto sa neprijalo. Darwin naproti tomu vysvetľuje pôvod druhov na základe zákona prírodného výberu – dochádza k náhodným mutáciám dedičnosti a výber sa uskutočňuje v boji o život. Friedrich Nietzsche Darwina kritizuje v tom, že vývoj k nadčloveku neprebieha mechanickým výberom prírodného boja o život, ale slobodnou súťažou ľudí vo vôli k moci.
Darvinizmus sa veľmi ľahko následne dostáva do marxisticko-materialistického svetonázoru. Engels a Marx vypracovali dialektický materializmus, ktorý sa odlišuje od pozitivistického materializmu. Rozdiel spočíva v tom, že Marx a Engels vložili do svojho pohľadu na človeka dynamický vývojový prvok, ktorý po stránke prírodovedeckej pochádza od Darwina, po stránke filozofickej od Hegela. Ide nie o strnulý, statický a mechanistický pohľad, ale dynamický a dialektický. Namiesto Hegelovej dialektiky ducha Engels prezentuje dialektiku hmoty. Život sa nedá redukovať na procesy anorganickej hmoty, ale znamená kvalitatívne vyššiu vývojovú formu hmoty – aj vedomie človeka je len prejav vysoko-organizovaného a kvalitatívne veľmi vyspelého stupňa vývoja hmoty. S tým súvisí Marxov tzv. historický materializmus, ktorý popisuje dynamiku vývoja ekonomickej situácie ľudstva od prvotnopospoľnej a otrokárskej cez feudálnu a kapitalistickú až po socializmus a komunizmus. Antropologicky rozhodujúce je najmä to, že Marx človeka chápe ako „súhrn spoločenských vzťahov“.
Človek v existencializme a personalizme
Pozri aj: Existencializmus, Personalizmus thumb|left|upright|Søren Kierkegaard Existencializmus a personalizmus (ako i filozofia života) predstavujú rozhodný obrat ku konkrétnemu človek. Obracajú sa na konkrétnu skúsenosť človeka so sebou samým. Raným predchodcom takéhoto prístupu je Blaise Pascal. Ten prekonáva racionalizmus (filozofia) svojej doby tým, že nad rozum stavia tzv. srdce (fr. coeur), v ktorom sa spája intuícia a inštinkt, cit a citlivosť na jednej strane s videním ducha na druhej strane. Vlastne až srdcu sa otvára hĺbka a plnosť reality. Týmto názorom Pascal predišiel existencialistické a vitalistické formy myslenia. Človek je v napätí medzi ničotou a nekonečnosťou – je chápaný ako transcendujúce bytie (z titulu jeho vzťahu k Bohu), čím Pascal otvára nadprirodzenú dimenziu človeka. Ide o reflexiu v existenciálnom sebaprežívaní človeka.
Personalizmus (tak ako Marcel) zdôrazňuje špecifický charakter personálneho bytia a interpersonálneho vzťahu (Scheler, Ebner, Brunner, Buber). Z antropologického hľadiska možno z personalizmu vyzdvihnúť najmä ten pohľad na ľudské bytie, v ktorom človek nie je izolovaný ako číry subjekt, ale je „človekom vo svojom svete“. Husserl dokonca vraví o „svete života“, Heidegger o „bytí vo svete“. Svet sa teda stáva ako konkrétny a dejinný horizont rozumenia antropologickou kategóriou, v rámci ktorej sa rozvíja fenomenológia sveta. Subjekt a objekt už nie sú v protiklade, ale tvoria dialektickú jednotu, ktorej základy musia byť odhalené. Svet človeka je primárne personálny svet – to znamená, že je v slobode svojho rozhodovania postavená zodpovednosť na ňom samotnom. To je vzťah subjekt-objekt. Jestvuje ešte vzťah intersubjektívny (subjekt-subjekt), ktorý sa popisuje ako Ja a Ty (Buber). Personálnymi vzťahmi je daná tiež sociálna dimenzia, a tak svet človeka je aj svetom sociálnym, čo znamená v praxi, že človek ako bytosť je vo vzťahu nielen k „Ty“, ale aj k „My“.
Moderná filozofická antropológia
Filozofická antropológia sa ustálila ako dôležitá filozofická disciplína až na začiatku 20. storočia. Hlavným impulzom k ustáleniu bola registrácia a komplexné vnímanie poznatkov empirických antropocentrických vied, obzvlášť z biológie, psychológie a sociológie. Tieto poznatky podnietili nový filozofický vývoj a stali sa prameňom novodobého pochopu človeka v jeho celistvosti. Človek už nie je chápaný ako „rozumné zviera“, alebo ako „Boží tvor“, ale stáva sa súčasťou širšieho univerza, je obyvateľom planéty a je produktom evolúcie pozemského života. Dôležitý akcent sa pritom kladie na to, že človek je zraniteľný, problematický a ohrozený.
Johann Gottfried von Herder
Antropologicky významné sú Herderove dve diela – Myšlienky k filozofii dejín ľudstva a O pôvode reči. Hoci Herder vydal tieto spisy ešte v dobe osvietenstva, jeho názory majú veľký vplyv aj na modernú antropológiu. Herder si totiž pozorne všimol rozdiely medzi zvieratami a človekom. Zvieratá sú po mnohých stránkach na život oveľa lepšie pripravené než človek. Disponujú väčšou silou, vedia rýchlejšie bežať, ich zmysly sú ostré a prenikavé, ba priam špecificky dokonalo uspôsobené svojmu prirodzenému prostrediu, a ich inštinkty nadobúdajú presnosť a istotu. V rámci svojho prirodzeného prostredia sú živočíchy oveľa lepšie uspôsobené k životu než človek – ten sa javí v porovnaní so zvieratami ako „nedokonalá bytosť plná nedostatkov“. Človek má síce päť zmyslov, ale tieto zmysly nie sú na takej vyspelej úrovni ako u niektorých zvierat, podobne rýchlosť behu a telesná sila, schopnosť prežiť v krutých podmienkach nehostinnej prírody, to všetko je u človeka podľa Herdera nedostatočné, resp. nedostatočne rozvinuté. „Zo svojho stredu nedostatkov“ je však človek vybavený niečím, čo živočíchy nemajú – a síce rozumom a slobodnou vôľou. Práve tie sú jeho jedinými a zároveň kľúčovými prednosťami, ktoré rozhodujú o živote a smrti.
Helmuth Plessner
Plessnerovo kľúčové dielo Stupne organickej prírody a človek vyšlo v roku 1928 súčasne s hlavným dielom Schelera. Podľa Plessnera všetko živé je vo vzájomnom pôsobení so svojím prostredím – rastlina je doň bezprostredne začlenená, zviera je voči nemu istým spôsobom osamostatnené, no zostáva žiť „tu a teraz“. Zviera žije zo svojho stredu, do svojho stredu, ale nežije ako stred. Neprežíva samého seba, má pocity, vnemy, dokáže ovládať svoje telo a vzťahovať sa na seba, ale nevie o sebe. Prežíva, ale neprežíva sa. Človek si naproti tomu svoju centralitu uvedomuje, hoci tiež žije zo svojho stredu. Vlastní seba samého, vie o sebe, dokáže sa postihnúť. Človek dokonca vie urobiť odstup od seba samého a spredmetniť vlastné Ja. Toto jedinečné miesto človeka Plessner nazýva „acentrická pozicionalita“. Človek má
Arnold Gehlen
Gehlen prispel zásadným spôsobom k modernej filozofickej antropológii dielom Človek – Jeho prirodzenosť a jeho miesto na svete (1940). Vychádza zo Schelera i Plessnera, ale aj z Herdera, pričom Herderove povšimnutia rozdielov medzi zvieraťom a človekom tento raz zakladá na celkom konkrétnych pozorovaniach rôznych biológov, etológov a zoológov. V súlade s týmito pozorovaniami Gehlen vraví, že sa človek rodí do značnej miery ako neobratný a bezmocný, a preto až do relatívne neskorého nástupu pohlavnej zrelosti potrebuje dlhé obdobie výchovy a starostlivosti. Počas výchovy je navyše človek väčšmi ovplyvnený nielen prirodzenosťou, ale aj „umelým okolím“, teda kultúrou.
Za ústredný problém človeka Gehlen považuje ľudské konanie – človek je konajúca bytosť, pričom konanie znamená činnosť vedúcu k premene prírody a činnosť slúžiacu vlastným konkrétnym cieľom. Gehlenovo východisko sa pohybuje v rovine odlíšenia človeka od zvieraťa. Zviera je vrodenými a druhovo špecifickými inštinktami pevne zladené so svojím životným priestorom, na ktoré je špecializované aj ostrosťou svojich zmyslových orgánov a ďalších štruktúr telesnej konštitúcie. To všetko umožňuje zvieraťu v danom prostredí prežiť a žiť. Človek je naproti tomu úplne nešpecializovaný, jeho inštinkty sú nápadne ploché, fyzická stavba je pochabá (až na obratnosť uchopovacej ruky), zmyslové orgány nedokonalé. Vo svojom „prirodzenom“ prostredí by človek, poňatý ako živočích, vôbec neprežil. Človek je jednoducho „bytosťou nedostatku“ (nem. Mängelwesen). Ale človek prežíva vďaka svojej otvorenosti voči svetu, dokáže sa učiť, mimicky prejavovať a rozvíjať artikulovanú reč – plánovitým a spoločenským konaním človek prekonal nehostinnú prírodu a pretvoril ju v kultúru, v ktorej je schopný žiť svoj život. Práve v kultúre človek, ktorý je neriadený inštinktami, a teda je voči prírode neodolný a zraniteľný, vytvára spoločenské normy upravujúce vzájomné súžitie ľudí, čím kultúra prerastá v inštitucionalizovaný, sociologicky pestrý štátny útvar. Kultúru teda Gehlen pomenúva metaforicky ako akési „hniezdo“, ktoré si človek v prírode vybudoval a ktoré v pokoji obýva. K životu v „hniezde“ patrí u človeka aj technika, ktorá sa podľa Gehlena stala priam konštitutívnym znakom človeka ako živej bytosti.
Košická diecéza
Košická diecéza môže byť:
Zoznam planétok 9001 – 9250
Dáta použité s dovolením / Data used with permission © IAU: Minor Planet Center.
Svatopluk Beneš
Svatopluk Beneš (* 24. február 1918, Roudnice nad Labem – † 27. apríl 2007, Praha) bol významný český divadelný, filmový a televízny herec, ktorý bol známy širokej verejnosti množstvom komických i dramatických rolí. Hral vo Vinohradskom divadle a v Mestských divadlách pražských, od svojich 16. rokov aj vo filme, kde sa stal čoskoro filmovou hviezdou v úlohách romantických milovníkov. Populárna je jeho postava nadporučíka Lukáša z filmov Dobrý vojak Švejk a Poslušne hlásím (1956, 1957). Väčšie aj menšie roly si zahral v desiatkach televíznych inscenáciách až do deväťdesiatych rokov.
Zoznam kultúrnych pamiatok v obci Ďačov
Toto je zoznam kultúrnych pamiatok v obci Ďačov v okrese Sabinov.
Svatopluk Beneš
Životopis
Po roly Šimona v Ohnivom lete (1939) dostal ďalšiu príležitosť k úlohám mladých, romantických až nešťastne zamilovaných mladých študentov v adaptácii Mrštíkovej Rozprávke mája (Ríša) a vo filme Minulosť Jany Kosinovej (s Vlastou Matulovou, Jiří Sutnar), vo filme Nočný motýľ (1941) si zahral poručíka Kalu do ktorého je bezhlavo zamilovaná Marta Dekasová (Hana Vítová). Neskôr začali jeho roly nadobúdať komediálnejšiu polohu, napr. vo filme Nevideli ste Bobíka? (1944) alebo v Hostinci „U kamenného stola“ (1949). Za protektorátu bol krátko ženatý s baletkou Evelýnou, ale časom si prestali rozumieť a po vojne sa rozviedli. Roku 1946 sa Beneš oženil s Boženou Truhlářovou (nar. 1923) a toto manželstvo už bolo celoživotné.
Po vojne už nebol tak často obsadzovaný do hlavných úloh. Beneš bol typom, ktorý sa pre filmy socialistického „realizmu“ nehodil, dva roky po vojen prakticky nehral. Stal sa majstrom vedľajších rolí, v ktorých majstrovsky nahrával hrdinom komediálnych filmov (Dobrý vojak Švejk) aj vážnych (životopisný film Tajomstvo krvy). V divadle sú jeho mladšími partnerkami napr. Jaroslava Adamová a Irena Kačírková. Hral vždy s obrovskou noblesou, „sedeli“ mu roly anglických lordov, sluhov, a gentlemanov. Zároveň bol nesmierne láskavý, čo dokazoval v úlohách pre deti (Kačenka a strašidlá, 1992). Práve preto ho v roku 1989 obsadili do roly T. G. Masaryka vo filme Človek proti skaze.
Bol hercom vitálnym a hral skutočne až do chvíle, kedy ho z práce vyradila ťažká choroba. V tej dobe ľutuje to, že mladí herci prestávajú mať k divadlu a filmu taký vzťah, ako za jeho mladých čias a herectvo sa pre nich stáva len príležitosťou k slušným zárobkom a k cestou, ako preniknúť do spoločenskej „smotánky“. V novembri 1989 vrátil tituly zaslúžilý umelec a vyznamenanie Za vynikajúcu prácu. Roku 1997 bol vyznamenaný Cenou Thálie za celoživotné dielo. 26. septembra 1998 mu udelila čestné občianstvo obec Ostrovačice, kde sa odohráva dej filmu Rozprávka mája.
Medzi jeho záľuby patrilo okrasné záhradkárčenie, cestovanie a čítanie, ktorého sa ale musel pre očnú chorobu vzdať. Nikdy nebol členom žiadnej politickej strany, ale blízky mu bol Masarykov humanizmus.
Jeho posledným filmom boli Želary, v ktorých už takmer nevidel. Filmovou partnerkou mu bola posledná z hviezd predvojnového filmu Zita Kabátová. Posledných štyri a pol roka bol slepý a pripútaný na lôžko a túžil po ukončení svojho trápenia. Z druhého manželstva má dve deti, dcéru Alexandru Ouřadovú (1953) a syna Svatopluka Beneša (1949), ktorý je filmovým dokumentaristom. Svatopluk Beneš je autorom útlej knihy spomienok Býť hercom.