cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Nuklid
Nuklid je atóm (prípadne len jadro atómu), ktorý má určitý konkrétny počet protónov a zároveň určitý konkrétny počet neutrónov (niekedy sa dodáva, že aj určitý konkrétny energetický stav). Inými slovami je to druh atómu (prípadne len jadra atómu), kde "druh" je definovaný kombináciou konkrétneho počtu protónov a konkrétneho počtu neutrónov (a prípadne aj konkrétneho energetického stavu).
Počet protónov v jadre akéhokoľvek atómu sa označuje aj ako protónové číslo, počet neutrónov v jadre aj ako neutrónové číslo a súčet protónového čísla a neutrónového čísla aj ako nukleónové číslo. S použitím tejto terminológie "čísiel" a termínu nuklid je možné definovať:
Napríklad 12C a 13C sú izotopy (uhlíka), 15N a 16O sú izotóny a 40Ar a 40K sú izobary.
Pojem nuklid sa zaviedol v roku 1950 ako rozšírenie pojmu izotop.
Prvky sa v prírode vyskytujú väčšinou ako zmesi rôznych nuklidov. Napríklad uhlík sa vyskytuje ako zmes nuklidu 12C a nuklidu 13C, preto sa v tabuľkách uvádza (relatívna) atómová hmotnosť uhlíka ako 12,011 aj keď definícii zodpovedá teoretická hodnota 12,0.
Saint-Louis-3
Saint-Louis-3 je francúzsky kantón v departemente Réunion v regióne Réunion. Tvorí ho iba časť mesta Saint-Louis a obec Cilaos.
Flirsch
Flirsch je obec v Rakúsku v spolkovej krajine Tirolsko v okrese Landeck.
Žije tu obyvateľov.
Bartókova ulica
Bartókova ulica je ulica:
Plougonver
Plougonver je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Côtes-d’Armor, v regióne Bretónsko.
Nedomice
Nedomice je obec v Česku v okrese Mělník v Stredočeskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 299 obyvateľov, z toho 150 mužov a 149 žien, pričom priemerný vek v obci bol 40,0 roka (muži 37,4 roka, ženy 42,7 roka).
Plougonver
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Oudan
Oudan je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Nièvre, v regióne Burgundsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Stalinské represie
Stalinské represie boli masové represie, uskutočňované v ZSSR v 30. až 50. rokoch 20. storočia a sú spájané s J. V. Stalinom, diktátorom, ktorý v tomto období riadil krajinu.
Najväčšie množstvo obetí si vyžiadali tresty občanov podľa odseku 58 Trestného zákona RSFSR z roku 1926 („kontrarevolučné zločiny“), ďalej obete masových akcií ako vysídľovanie a prenasledovanie statkárov tzv. kulakov, ktoré sa začalo v 30. rokoch a deportácie na základe národnostnej príslušnosti v 30. a 40. rokoch.
Mnohí historici považujú stalinské represie iba za pokračovanie represií zo strany boľševikov v Sovietskom Rusku, ktoré sa začali po októbrovej revolúcii v roku 1917 (najhoršie z nich sú známe ako červený teror 1918 - 1922, alebo raskazačivanie). Pri týchto akciách sa obeťami nestali iba aktívni nepriatelia boľševikov, ale aj ľudia, ktorí pasívne nesúhlasili s ich politikou alebo boli celkom nevinní ale potrestaní boli kolektívne na základe sociálnych alebo národnostných kritérií. Represie mali aj sociálny charakter, boli namierené napr. aj proti príslušníkom bývalej cárskej polície, vedúcim činiteľom cárskej vlády, cirkevným hodnostárom, statkárom a podnikateľom. Niektorí iní autori, v zásade hlavne prívrženci ľavice, vrátane marxistov, ktorí sú považovaní za nepriateľov stalinizmu, napr. trockisti, považujú stalinské represie za krok sovietskeho vedenia, ktorým opustilo od politiky boľševizmu. Býva pri tom podčiarkované, že významnú časť obetí stalinských čistiek tvorili samotní členovia komunistickej strany, stranícki, sovietski alebo vojenskí činitelia a mnohé vedúce osobnosti. Zatiaľ čo červený teror, ktorý začali boľševici, možno odôvodniť aj na základe objektívnych historických podmienok občianskej vojny, ktoré spôsobili pritvrdenie konania všetkých politických strán, čo tiež viedlo k obdobnému správaniu nepriateľa - tzv. bielemu teroru a má teda príčiny na oboch stranách. Neskoršie konanie a politické represie v 20., 30. a 40. rokoch boli často založené na lživých a vykonštruovaných obvineniach.
So začiatkom kolektivizácie poľnohospodárstva a urýchlenej industrializácie v 20. a 30. rokoch, rovnako po upevnení Stalinovej osobnej moci represie nadobudli masový charakter. Najväčší rozmach potom dosiahli v rokoch 1937 a 1938 počas veľkého teroru tzv. Ježovčiny, keď iba orgány NKVD (bez polície) zatkli 1,71 milióna občanov ZSSR a odsúdili na trest smrti zastrelením 724 tisíc z nich. Veľké množstvo obetí si vyžiadali popravy politických väzňov po začiatku druhej svetovej vojny. Možno k nim zaradiť masové popravy poľských vojnových zajatcov (Katynský masaker) aj popravy väzňov pri ústupe zo západných oblastí ZSSR v roku 1941.
Politické represie a fyzická likvidácia odporcov režimu pretrvávali s rôznou intenzitou až do smrti Stalina v roku 1953. Odhaduje sa, že Stalinské represie si vyžiadali najmenej 16 miliónov životov obyvateľov Sovietskeho zväzu.
Osud organizátorov represií
Počas stalinských čistiek zasahovali represie aj samotných organizátorov. V dôsledku toho mnohí organizátori i uskutočňovatelia represii vrátane predsedov NKVD G. G. Jagodu a N. I. Ježova, ktorí sa sami stali obeťami represií. Po smrti Stalina bolo zatknutých a odsúdených niekoľko pracovníkov štátnej bezpečnosti: L. P. Berija, V. G. Dekanozov, B. Z. Kobulov, A. Z. Kobulov, V. N. Merkulov, L. E. Vlodzimirskij, S. A. Goglidze, P. J. Mešik, L.P. Švarcman, M. D. Rjumkin, A.G. Leonov, a mnohí ďalší. Minister národnej bezpečnosti v rokoch 1946-1951 V. S. Abakumov bol zatknutý už počas Stalinovej éry, ale popravený až neskôr po jeho smrti. Stalin nebol v súvislosti s represiami nikdy súdený.
Vedenie ZSSR však nemalo záujem spravodlivo odsúdiť všetkých organizátorov represií, pretože veľa jeho členov sa nich samo podieľalo. Po roku 1956 bolo obvinenie zo spoluúčasti na stalinských represiách používané v politickom boji na odstránenie vyšších straníckych činiteľov (napr. protistranícka skupina), no takéto prípady boli skôr ojedinelé a neviedli k trestnému stíhaniu, po roku 1964 sa takéto obvinenia neobjavovali vôbec.
Forchach
Žije tu 291 obyvateľov (1. 1. 2010).
Pionier
Pionier môže byť:
Curacó (department)
Curacó je jedným z 22 departmentov argentínskej provincie La Pampa.
Eleonóra Akvitánska
Eleonóra Akvitánska (Aliénor) (* asi 1124, Bordeaux, Francúzsko – † 31. marec 1204, Fontevraud-l’Abbaye, Francúzsko), bola akvitánska vládnuca vojvodkyňa, grófka z Poitou. Svojimi sobášmi sa stala najskôr francúzskou (1137 – 1152) a neskôr anglickou kráľovnou (od 1154).
Manželstvo s Ľudovítom VII.
thumb|upright|left|Ľudovít VII. Eleonóra bola podľa súdobých svedectiev krásna, vzdelaná a kultivovaná žena. V júli 1137 sa v súlade s poslednou vôľou svojho otca vydala za sedemnásťročného následníka francúzskeho trónu Ľudovíta. Chorý ženíchov otec Ľudovít VI. už pár dní po svadbe zomrel a mladík nastúpil 1. augusta 1137 na francúzsky trón ako Ľudovít VII. Čoskoro po nástupe na trón sa vymanil z moci svojej matky Adely Savojskej. Jeho radcom sa na dlhú dobu stal opát Suger.
Mladá kráľovná si z domova priniesla kritický postoj k cirkvi a zrejme pod jej vplyvom nebol Ľudovít VII. na začiatku svojej vlády príliš naklonený cirkevným slobodám, a ak to vyhovovalo jeho zámerom, neváhal sa s cirkvou dostať do konfliktu. Proti cirkevnému rozhodnutiu sa postavil i v prípade sporu o manželstvo svojho senešala Rudolfa I. z Vermandois, ktorý zapudil kvôli kráľovninej sestre Petronile svoju manželku Eleonóru z Blois a dostal sa tak do sporu s Theobaldom z Blois, bratom odvrhnutej manželky. Pápežský legát vyhlásil prvé manželstvo za platné a nad grófstvom vyhlásil interdikt. Kráľ cirkvou exkomunikovaného senešala vojensky podporil, napadol grófa Theobalda a potom sa celý život trápil výčitkami nad tisíckami úbožiakov, ktorí uhoreli v kostole pri dobývaní Vitry. V roku 1143 obe strany uzavreli mier.
thumb|upright|Svadobný obrad s Ľudovítom (stredoveká iluminácia) Ľudovít VII. bol síce do Eleonóry zamilovaný, ale podľa jej názoru bol "skôr mních než kráľ". Kráľovná nemohla dlho počať, prvá dcéra Mária sa narodila až po mnohých modlitbách v roku 1145.
Križiacka výprava
left|thumb|upright|Vojsko druhej križiackej výpravy 31. marca 1146 na sneme vo Vézelay kráľ, v túžbe podporiť kresťanské štáty oslabené najmä po strate Edessy, prijal kríž a Eleonóra sa rozhodla ho spoločne so svojimi vazalmi sprevádzať. Križiacke vojsko sa vydalo po pevnine do Svätej zeme. Byzantského kronikára zaujala účasť žien medzi ktorými vynikala samotná Eleonóra, ktorú nazvali Zlatonôžka.
Po pomerne pokojnom začiatku cesty sa situácia zmenila. Od Vianoc 1147 pútnikov systematicky napádali Turci, ktorí okolo nich krúžili a zabíjali oneskorencov. Vojaci boli vyčerpaní, zmáhal ich nedostatok potravín, ľadový víchor a úmorná cesta cez hornatú krajinu. Prenasledované vojsko sa v značne menšom počte na začiatku februára 1148 dovlieklo k byzantskej Attalii. Ľudovít sa tu s Eleonórou, časťou jazdy a rytierov nalodil na byzantskú loď a dal sa dopraviť do Svätého Symeona blízko Antiochie. Pešiaci pre nedostatok plavidiel v Attalii zostali s tým, že si musia nájsť cestu na východ sami. thumb|upright|Raimond z Poitiers víta kráľa Ľudovíta v Antiochii Keď v marci 1148 dorazili do Antiochie bol kráľ už tak zadlžený, že si musel od templárov požičať peniaze potrebné na pokračovanie výpravy. V prepychu križiackeho grófstva sa unavení pútnici rýchlo zotavili. Na výprave sa zreteľne prejavili rozpory medzi oboma manželmi. Eleonóra údajne v Levante prežila škandálny milostný románik so svoji strýkom, ktorý bol o sedem rokov starší ako Eleonóra. V roku 1136 si vzal za manželku Konstancu, dedičku Antiochijského kniežatstva a od svojho sobáša stál na jeho čele. , antiochijským kniežaťom Raimundom z Poitiers.
Obaja muži sa tiež nezhodli ohľadne plánovaného cieľa križiackeho útoku a Eleonóra sa pridala so svojim názorom k strýkovi, hrozila rozvodom pre blízke príbuzenstvo a odmietala odísť z Antiochie, takže ju kráľ musel nechať odviesť násilím. Do Jeruzalema ju dopravil v podstate ako väzenkyňu. Po nepodarenom útoku na Damask sa manželia rozhodli stráviť zimu v Svätej zemi. Návrat naspäť do Európy bol rovnako búrlivý ako celá križiacka výprava. Z Palestíny vyplávali každý na inej lodi po Veľkej noci 1149 vo flotile sicílskeho kráľa Rogera II., bojujúceho v tom čase s Byzanciou. Pri pobreží Peloponézu kráľovninu loď zajalo byzantské loďstvo, ktoré zamierilo s Eleonórou do Konštantinopolu. Sicílske loďstvo ju včas oslobodilo a manželia sa stretli až v septembri v Kalábrii, kde ich Roger II. prijal s veľkými poctami. Tu sa tiež dozvedeli o smrti Raimunda z Poitiers v bitke s Núr ad-Dínom.
V nasledujúcom roku sa kráľovským manželom narodila druhá dcéra Alix. Jej narodenie však už bolo len labuťou piesňou manželstva, ktoré nezadržateľne spelo ku svojmu koncu.
Rozvod
V januári 1151 zomrel opát Suger a nič nebránilo Ľudovítovi a Eleonóre v rozvode. K rozvodu došlo 21. marca 1152 oficiálne z dôvodu blízkeho príbuzenstva, v skutočnosti však kvôli odcudzeniu medzi manželmi a Eleonórinej údajnej nedostatočnej plodnosti. Na verejnom vyhlásení rozvodu sa zúčastnili štyria arcibiskupi a početní príslušníci francúzskej šľachty.
Eleonóra po rozvode získala späť svoje územia do ktorých sa hodlala uchýliť a Ľudovít VII. po strate manželkinho rozsiahleho územia klesol na úroveň stredne významného vladára. Obe dcéry zostali u otca.
Pri ceste do Akvitánska sa rozvedenej kráľovnej, ktorá opäť predstavovala skvelú partiu, takmer zmocnil násilím Theobald V. z Blois, ktorý sa chcel s ňou oženiť. Eleonóre sa podarilo zajatiu vyhnúť a rovnako unikla i nástrahám Geoffroya VI. z Anjou, mladšieho brata Henricha Plantageneta.
Manželstvo s Henrichom II.
thumb|left|Eleonóra a Henrich II. Dva mesiace po rozvode sa Eleonóra vydala za devätnásťročného normanského vojvodu Henricha Plantageneta, s ktorým sa pravdepodobne prvý raz stretla v auguste 1151, kedy Henrich spoločne so svojim otcom Geoffroyom V. z Anjou navštívil francúzsky dvor.
Prekážkou sobášu nebol ani vekový rozdiel, ani pokrvné príbuzenstvo, ani Eleonórina údajná neplodnosť z ktorej bola obviňovaná. S manželstvom nesúhlasil Henrichov otec Geoffroy V. z Anjou, ktorý ako kráľovský senešal na Eleonóru uvalil interdikt. Dôvodom otcovho nesúhlasu so sobášom bol nielen Henrichov lénny záväzok k Ľudovítovi, ale najmä to, že Geoffroy sám mal údajne s Eleonórou už predtým sexuálny pomer. A spať s partnerkou vlastného otca bolo považované za „incest druhého typu“, ktorý bol prísne odsudzovaný. Geoffroy V. z Anjou však zomrel náhle v septembri 1151 a Henrich zdedil grófstvo Anjou, Maine a normandské vojvodstvo. Manželstvu tak nič nestálo v ceste. Ich spoločné kontinentálne majetky vytvorili uzavretú enklávu a kapetovské kráľovstvo bolo ohrozené. Eleonóriným najobľúbenejším sídlom sa stalo mesto Angers. .
Ľudovít VII. reagoval na Eleonórine nové manželstvo vyhlásením, že uzavretím sobáša dcéry jeho vazala bez jeho povolenia došlo k porušeniu feudálneho práva. Plantagenet sa odmietol kráľovi zodpovedať, bol ním vyhlásený za vzbúrenca a jeho majetok mal byť skonfiškovaný. Rozsudok však nebol nikdy prakticky vykonaný. Francúzsko sa pokúsilo Akvitánsko udržať silou, ale takmer rok trvajúca vojenská výprava, ktorú podporovali okrem Henricha I. zo Champagne aj Róbert I. z Dreux a Eustach IV. z Boulogne, syn anglického kráľa Štefana III. z Blois, dopadla neslávne. Ľudovít VII. sa v roku 1154 titulu akvitánskeho vojvodu zriekol.
19. decembra 1154 boli Henrich s Eleonórou korunovaní vo Westminsterskom opátstve. Svojim príchodom upevnili v Anglicku dominantné postavenie francúzskej kultúry. Pár bol neustále na cestách medzi ostrovným kráľovstvom a kontinentálnym panstvom, opakovane si vládu v rôznych častiach zeme rozdeľovali. Kým kráľ bol v Normandii, Eleonóra zostala v Anglicku a naopak. Henrich bol síce akvitánsky vojvoda, ale ku každému rozhodnutiu v zemi svojej manželky potreboval jej súhlas.
Henrich bol známy svojimi milostnými dobrodružstvami. Jeho najznámejšou milenkou bola, asi od roku 1166, „krásna Rosamunda“ (Fair Rosamund), dcéra normanského rytiera Waltera z Cliffordu, ktorá vystriedala inú milenku menom Arise a pravdepodobne zapríčinila rozkol medzi manželmi. V roku 1167 porodila Eleonóra svoje posledné dieťa, syna Jána, a odišla na svoj dvor v Poitiers.
Henrich o tri roky neskôr ťažko ochorel a v predtuche blížiacej sa smrti rozdelil ríšu medzi svojich synov. Najstarší Henrich mal dostať Anjou, Normandiu a Anglicko. Richard mal zdediť matkine Akvitánsko a Geoffrey II. otcom získané Bretónsko. Posledný Ján sa mal stať grófom z Mortain. Kráľ však chorobe nepodľahol, uzdravil sa a ambiciózne potomstvo nesúhlasilo s tým, že otec im vládu zatiaľ nepredal. Eleonóra vzburu svojich dospelých synov proti otcovi podporovala. Princovia sa v premenlivých konšteláciách spolčovali medzi sebou a s francúzskym kráľom proti otcovi. Ich odpor vypukol otvorene s Eleonórinou podporou v roku 1173.
Spurnú kráľovnú hrozba exkomunikácie nijako nepresvedčila a kráľ vpadol s brabantskými žoldniermi do kraja Poitou, ktorý pustošil. V roku 1173 sa Eleonóra v mužskom prestrojení pri pokusu o útek na francúzske územie dostala do rúk manžela, ktorý ju dal uväzniť na hrade Chinon a v roku 1174. odviezť do anglického Salisbury. Miesto prísne stráženého pobytu bolo často menené, aby bolo znemožnené kráľovnú oslobodiť. Synovia sa otcovi vzdali v septembri 1174.
Henrich II. sa pokúsil na prelome rokov 1175/1176 anulovať svoje manželstvo s Eleonórou. Nie je isté či jeho snaha stroskotala na odpore pápežskej kúrie, alebo si uvedomil politické dôsledky anulovania manželstva.
V roku 1183, po smrti svojej milenky Rosamundy a syna Henricha, kráľ Henrich II. previezol Eleonóru do Normandie a o rok neskôr späť do Anglicka. Vtedy už mala viac voľnosti než predtým. K dvoru sa mohla vrátiť na Vianoce 1184, kedy došlo k prímeriu a manželia spoločne oslávili sviatky. V tu dobu už kráľov dvor i kráľ sám upadal.
V zajatí zostala Eleonóra až do manželovej smrti v roku 1189. Richard po otcovom skone poslal Viliama Maréchala, aby matku vyslobodil z kráľovského väzenia. Verný služobník ju našiel vo Winchesteri už na slobode a "vznešenejšiu než inokedy".
Kráľovná matka
thumb|left|upright|Pravdepodobne Eleonóra s dcérou Janou (nástenná maľba v kaplnke sv. Radegondy v Chinone) Po svojom oslobodení zostala Eleonóra v Anglicku, kde sa tešila veľkej úcte, zariaďovala Richardovu korunováciu a vyberala dvoranov. Dojednala pre Richarda sobáš s princeznou Berengariou Navarrskou a doviezla mu ju v roku 1191 do sicílskej Messiny, kde sa chystal na tretiu križiacku výpravu.
Po dobu Richardovho pobytu v Svätej zemi sa snažila krotiť túžbu mladšieho syna Jána po anglickej korune. Po prijatí správ o Richardovom zajatí rakúskym vojvodom Leopoldom Babenberským vyslala do Rímsko-nemeckej ríše opátov z Boxley a Robertsbridge, aby vyjednali synovi slobodu, a začala zabezpečovať výkupné. Richard mohol vďaka neúnavnosti svojej matky prisľúbiť cisárovi 100 000 hrivien striebra. Kvôli prieťahom Eleonóra neváhala a vo svojich listoch sa obrátila i na pápeža.
Požadované výkupné získané od vazalov kráľovná nakoniec sama dopravila na cisársky dvor. Richard bol prepustený zo zajatia a vrátil sa do Anglicka, ktoré však čoskoro zase opustil a odcestoval do Akvitánska. Eleonóra sa stiahla do kláštorného ústrania vo Fontevrault, ktorý od svojho sobáša s Henrichom podporovala. Na jar v roku 1199 bol Richard pri obliehaní hradu Châlus zranený, po lekárskom zákroku ho začala trápiť horúčka a 6. apríla v Eleonórinom náručí zomrel. V septembri toho roku Eleonóra pochovala i dcéru Janu, bývalú sicílsku kráľovnú, ktorej sa nevydarilo manželstvo s toulouským grófom a zomrela pri pôrode. Poslednou veľkou cestou starej kráľovnej bola výprava cez Pyreneje, keď v januári 1200 navštívila dvor svojej dcéry Eleonóry a priviezla odtiaľ svoju vnučku Blanku Kastílsku ako nevestu pre francúzskeho princa. Svadby sa nezúčastnila, ale išla odpočívať do Fontevrault. V lete 1202 bola kráľovná hľadajúca bezpečnosť na hrade Mirebeau obliehaná svojim vnukom Arturom Bretónskym, uchádzačom o dedičstvo po zosnulom Richardovi. Ján Bezzemok svoju matku čoskoro oslobodil a Artura spoločne s ďalšími sprisahancami zajal.
Eleonóra zomrela vo vysokom veku na jar 1204 vo fontevraultskom kláštore, kde bola aj pochovaná. Na dochovanom drevenom náhrobku je spodobnená ako ležiaca žena držiaca otvorenú knihu. Z jej desiatich detí žili už len dcéra Eleonóra, kastílska kráľovná, a syn Ján, anglický kráľ.
Odraz v literatúre a umení
Osobnosť kráľovnej bola vo svojej dobe veľmi kontroverzná. Vďaka svojmu správaniu v manželstve s Ľudovítom si od svojich súčasníkov vyslúžila odsúdenie, ktoré mních Hélinand z Froimontu zhrnul do tvrdenia, že "sa nesprávala ako kráľovná, ale ako pobehlica". Pohoršenie vzbudil i jej podpora vzbury synov proti kráľovi Henrichovi II., pretože sa prejavila ako neposlušná manželka a porušila tak vtedajšie pravidlá manželského súžitia.
Z dnešného pohľadu bola Eleonóra Akvitánska jednou z najpozoruhodnejších žien stredoveku, svojimi osudmi lákajúca k stvárneniu v dielach románových autorov. Jedným z beletristických diel o kráľovnej Eleonóre je román nemeckej spisovateľky Tanji Kinkelovej Levica z Akvitánska. Populárna je aj série románov od Sharon Kay Penmanovej.
Známym dielom sa stala aj dva razy sfilmovaná divadelná hra Jamesa Goldmana Lev v zime, popisujúca vzťahy medzi Henrichom, Eleonórou a ich synmi. V prvom filme z roku 1968 stvárnila Eleonóru Katharine Hepburnová, ktorá za výkon získala Oscara za najlepší ženský herecký výkon v hlavnej úlohe. V druhom filme z roku 2003 bola predstaviteľkou Eleonóry Glenn Closeová, ktorá za túto úlohu dostala Zlatý glóbus ako „najlepšia herečka v minisérii, alebo TV filme“.
Deti
thumb|Eleonóra a Henrich II. na náhrobku vo Fontevrault 22. júla 1137 sa v Bordeaux vydala za francúzskeho kráľa Ľudovíta VII. (* 1120 – † 1180). Manželstvo bolo rozvedené 21. marca 1152, mali dve dcéry: 18. mája 1152 sa v Bordeaux vydala za budúceho anglického kráľa Henricha II. Plantageneta (* 1133 – † 1189), mali osem detí:
Poznámky
<references group="pozn."/>
Plougras
Plougras je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Côtes-d’Armor, v regióne Bretónsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Bartókova ulica (Bratislava)
Bartókova ulica je ulica v Bratislave, v mestskej časti Staré Mesto. Je pomenovaná podľa Bélu Bartóka (1881 – 1945), maďarského hudobného skladateľa.
Tiahne sa od Korabinského ulice po Mozartovu ulicu, s ktorou je zároveň rovnobežná.
Saint-Paul-1
Saint-Paul-1 je francúzsky kantón v departemente Réunion v regióne Réunion. Tvorí ho iba časť mesta Saint-Paul.
Bartókova ulica (Bratislava)
Na ulici má sídlo Evanjelická bohoslovecká fakulta Univerzity Komenského.
Stružnické rybníky
Stružnické rybníky sú európsky významnou lokalitou, od roku 2012 chránenou oblasťou, v júni 2012 boli vyhlásené Libereckým krajom prírodnou pamiatkou. Ochrana sa týka štyroch rybníkov, mokradí, lúk a lesov v ich okolí. Územie je západne od mesta Česká Lípa na katastri obce Stružnice veľmi blízko hranice CHKO České stredohorie.
Popis lokality
Zahŕňa tri rybníky (štvrtý je vypustený) a priľahlé mokrade, zamokrené lúky a lesný porast. Všetko sú na katastri obce Stružnice, v nadmorskej výške 273 až  (AOPK uvádza výšku 266-). Rybníky s rozlohou od 1 do 2,47 ha sú navzájom prepojené stružkou, odtekajú do neveľkého Stružnického potoka, ktorý je ľavým prítokom potoka Šporka. Územie je súčasťou geomorfologického celku Českolipská kotlina a povodia Ploužnice. Neďaleko PP Stružnické rybníky, zhruba 600 metrov východne, je obdobná lokalita PP Cihelenské rybníky napájaná Stružnickým potokom.
Predmet ochrany
Chránené sú mokraďové a vodné biotopy a druhy na ne viazané, predovšetkým populácie kunky červenobruchej (Bombina bombina). Oblasť sledovaná aj ako vtáčia oblasť. vľavo|náhľad|Najväčší Stružnický rybník
Vyhlásenie chránenej lokality
Návrh na vyhlásenie PP Stružnické rybníky bol publikovaný podľa vyhlášky 114/1992 S., ID záznamu 136656 zo 14. novembra 2011. Odôvodnením bolo predchádzajúce vyhlásenie územia európsky významnou lokalitou podľa nariadenia vlády č. 132/2005 Zb.). Návrh sa týkal rozsahu cez 27 ha na katastroch obcí Stružnice a Horní Libchava. K návrhu sa bolo možné vyjadriť.
Uverejnené bolo nariadením Libereckého kraja č. 5/2012 zo 6. júna 2012, rozsah bol určený 15,84 ha na katastri obce Stružnice. Bol spracovaný plán starostlivosti a ďalšej dokumentácie.
Prístup
Medzi obcami Stružnice a Horní Libchava vedie cesta. Uprostred je podtekaná Stružnickým potokom. V blízkosti mostíka je poľná neznačkovaná cesta k rybníkom. Cesty pri rybníkoch sú neudržiavané, zamokrené a trochu zarastené.
Le Plus Grand Français de tous les temps
Le Plus Grand Français de tous les temps (Najväčší Francúz) bola televízna šou, francúzska odnož formátu BBC 100 Greatest Britons, ktorá podľa svojho britského vzoru hľadala formou ankety sto najvýznamnejších Francúzov histórie. Šou vysielala televízia France 2 v roku 2005, finále bolo vysielané z budovy francúzskeho senátu. Nápadné oproti iným národným mutáciám ankety bolo vyššie zastúpenie umelcov, najmä spevákov a hercov.
Výsledky
thumb|150px|[[Charles de Gaulle]] thumb|150px|[[Louis Pasteur]] thumb|150px|[[Abbé Pierre]] thumb|150px|[[Maria Curieová-Skłodowská]] thumb|150px|[[Victor Hugo]] thumb|150px|[[Molière]] thumb|150px|[[Jacques-Yves Cousteau]] thumb|150px|[[Édith Piaf]]
Neratovice
Neratovice sú mesto v Česku v okrese Mělník v Stredočeskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 16 472 obyvateľov, z toho 8 106 mužov a 8 366 žien, pričom priemerný vek v meste bol 40,2 roka (muži 38,9 roka, ženy 41,4 roka).
Přemysl Otakar I.
Přemysl Otakar I. (* po 1155 – † 15. december 1230, Praha, Česko) bol moravský markgróf, české knieža (v rokoch 11921193 a 11971198) a český kráľ (od roku 1198, korunovácia v roku 1203) z rodu Přemyslovcov, prvorodený syn kráľa Vladislava II. a jeho druhej manželky Judity Durínskej.
Moravský markgróf
Celkovo bol až štvrtým otcovým synom (po troch synoch z prvého manželstva). Historici sa v predpokladanom roku jeho narodenia rozchádzajú a býva datovaný k roku 1155, pred rok 1160 či dokonca až do rokov 1165 – 1167.
Jeleň milu
Jeleň milu (iné názvy: jeleň Dávidov, jeleň Davidov ; lat. Elaphurus davidianus) je vzácny druh jeleňa. Je to čínsky endemický druh. Stratou prostredia a intenzívnym lovom bol dohnaný na pokraj vyhynutia. V roku 1993 bolo do prírody premiestnených 120 jedincov a v súčasnosti má jeho populácia približne 2 000 jedincov (2008).
Chov v ľudskej opatere
Na Slovensku ho v minulosti chovali Zoologické záhrady v Bratislave a v Košiciach. Obidve inštitúcie dosiahli aj úspešný odchov.
Přemysl Otakar I.
České knieža (11921193)
left|thumb|P. Parler, náhrobok Přemysla Otakara I., [[Katedrála svätého Víta, Václava a Vojtecha, Praha]]Vzrast jeho politickej kariéry nastal v roku 1192 po zosadení kniežaťa Václava II., kedy z rúk cisára Henricha VI. prijal kniežaciu hodnosť. Stalo sa tak s výraznou podporou pražského biskupa Jindřicha Břetislava. Cisár si od nástupu Přemysla Otakara sľuboval posilnenie svojho vplyvu v Čechách a úplnú podriadenosť českého kniežaťa. Přemysl sa však čoskoro prejavil ako vládca, ktorého prvoradým záujmom bola situácia vo vnútri krajiny. Necítil sa byť Henrichovi nijako zaviazaný. Oddanosť, na ktorú boli nemeckí Hohenstaufovci zo strany českých kniežat zvyknutí, tak začínala mať trhliny. V porovnaní so svojimi predchodcami, Bedřichom i Konrádom II. Otom si Přemysl Otakar počínal samostatnejšie a záujmy cisára a jeho ríšskej politiky mu boli ľahostajné. Jeho podpora zo strany ríše klesala, čo vo svoj prospech obratne využil Jindřich Břetislav. Po tom ako Henrich VI. na dvorskom sneme vo Wormse v júni 1193 zbavil Přemysla vlády, ujal sa moci sám.
Zmena vlády, ktorá sa navyše udiala formou súkromnej dohody cisára s pražským biskupom, sa u domácich veľmožov stretla s veľkou nevôľou. Samo udelenie čisto svetského titulu cirkevnému hodnostárovi znamenalo dosiaľ nevídanú udalosť nielen v Čechách ale i za hranicami.
Přemyslova pozícia po zbavení vlády nebola jednoduchá. Vzhľadom na to, že na kniežacom stolci sa udržal iba niečo vyše roka, mal málo času a príležitostí upevniť si svoje postavenie. No okolnosti mu spočiatku priali. Mnoho veľmožov, pobúrených zásahmi cisára do práv Čechov, sľubovali Přemyslovi vernosť proti vierolomnému biskupovi. Situácia sa však zmenila, keď Jindřich Břetislav koncom leta 1193 vtrhol do Čiech s úmyslom ujať sa vlády. Přemysl zhromaždil silné vojsko a vytiahol mu oproti. Pri Zdiciach neďaleko dnešného Berouna prišlo k stretu. Tu však Přemysla začali opúšťať jeho spojenci a pridávali sa na biskupovu stranu. To Přemysla prinútilo opustiť bojisko a stiahnuť sa na Pražský hrad. Jindřich Břetislav hrad obľahol a po takmer štvormesačnom obliehaní i dobyl. Přemysl utiekol. Takmer päť rokov bol nútený žiť v exile v nemeckých krajinách. Svojho nároku na kniežací stolec sa však nemienil vzdať.
Druhýkrát českým kniežaťom (11971198)
Situácia v Čechách sa začala meniť v jeho prospech. Cisár Henrich VI. na príhovor Přemyslovho príbuzného, grófa Albrechta z Bogenu, stlmil svoju nepriazeň voči Přemyslovi, dokonca mu dal prísľub návratu do Čiech. Pod vplyvom okolností a za podpory českých stúpencov vtiahol Přemysl v máji 1197 do Čiech a bez väčších problémov dosiahol Prahu. Dobyť hrad sa mu však nepodarilo. Veľmoži verní kniežaťu-biskupovi Jindřichovi Břetislavovi vypudili útočníkov opäť za hranice. Z víťazstva nad svojím rivalom sa však Jindřich Břetislav netešil dlho, pretože o mesiac nato, 15. júna 1197, zomrel.
Zdalo sa, že pre Přemysla nastal správny čas. Jeho protivník bol mŕtvy, cisár Henrich VI. bol zaneprázdnený udalosťami na juhu Talianska. Predáci českej šľachty využili vzniknutú situáciu a bez ohľadu na nástupnícke práva přemyslovského rodu i stanoviska rímskeho cisára povolali na kniežací stolec Přemyslovovho mladšieho brata Vladislava.
Vladislav napriek vedomiu, že kríži plány svojho staršieho brata, kniežací titul prijal. Vzápätí sa ukázal ako schopné knieža, no spôsob, akým dosiahol moc, prinášal vážne hrozby. V exile žijúci brat sa nemienil svojho práva na stolec vzdať. Po jarnom nezdarenom pokuse o ovládnutie krajiny chcel Přemysl svoj návrat pripraviť čo najdôslednejšie. V novembri 1197 vtiahol so svojimi vernými spojencami do Čiech. Tu sa k nemu pridávali ďalší sympatizanti, čím okruh jeho bojovníkov narastal. Proti jeho vojsku vyrazil i Vladislav. 6. decembra 1197 sa obe vojská stretli. K priamemu bojovému stretu však nedošlo. V rozhodujúcej chvíli sa u Vladislava, ktorému nechýbal vladársky talent, preukázali i vysoké morálne hodnoty. Hoci mal oveľa silnejšiu armádu, v noci pred bitkou sa po porade s biskupom Danielom a veľmožmi tajne stretol s bratom.
Dobrovoľne sa vzdal kniežacieho stolca v bratov prospech a uspokojil sa s moravským markgrófstvom. Dohoda zároveň ukončila štvrťstoročie trvajúce nástupnícke spory medzi Přemyslovcami a položila základy upevňovania českého štátu. Súčasťou dohody bol pravdepodobne aj sľub že sa Přemysl nepomstí tým, ktorí ho opakovane v predchádzajúcich rokoch zradili, čo mu získalo dôveru rozhodujúcej časti predákov.
Český kráľ
Přemysl Otakar nastupoval druhú vládu v zrelom veku s bohatými životnými skúsenosťami. Bol to človek rozhodný a húževnatý, idúci nekompromisne za svojím cieľom. Nedobrovoľný pobyt v cudzine mu poskytoval dobrú orientáciu v ríšskych pomeroch. Na čelo českého štátu nastupoval nadaný a vyhranený panovník, sršiaci vladárskou energiou, túžiaci odbúrať neblahú minulosť a nastoliť mocenský vzostup přemyslovských krajín.
Situácia v rímskonemeckej ríši sa po smrti Henricha VI. († 1197) stávala neprehľadnou. Ešte počas Henrichovho života bol rímskym kráľom zvolený jeho iba dvojročný syn Fridrich. Vzhľadom na jeho vek sa pozornosť štaufovských priaznivcov obrátila na brata zomrelého cisára Filipa a začiatkom marca 1197 ho zvolili rímskym kráľom a vzápätí prehlásili budúcim cisárom. Opozičné kniežatá však proti Filipovi začiatkom júna 1198 v Kolíne nad Rýnom zvolili a 12. júla v Aachene korunovali za rímskeho kráľa Ota IV. Brunšvického z rodu Welfovcov. Tak na rímskom tróne sedeli dvaja panovníci. Obaja hľadali podporu a spojencov v boji proti svojmu súperovi. Medzi priamych účastníkov sporu sa na strane Štaufovcov zaradil i Přemysl Otakar. Filip Švábsky v snahe oceniť Přemyslovu podporu a s ohľadom na dávnejšiu pomoc českých kniežat udelil 15. augusta 1198 Přemyslovi Otakarovi privilégium, ktoré zaručovalo dedičný kráľovský titul pre českých panovníkov a upravovalo pomer českého štátu k ríši.
Vo víre mocenských zápasov
Pápež Inocent III. stojaci v súperení Filipa Švábskeho a Ota Brunšvického na strane Welfa, otvorene vyzýval českého kráľa na odklon od štaufovskej strany a podporu Ota. Ako protislužbu mu ponúkal anulovanie manželského zväzku s Adlétou Miessenskou, s ktorou sa chcel Přemysl rozviesť (napokon rozluku Přemyslovho manželstva pápež odkladal a až po Adlétinej smrti bola manželstvo zrušené), a potvrdenie jeho kráľovskej hodnosti pápežskou kúriou. Přemysl sprvu váhal, no pod vplyvom meniacich sa medzinárodnopolitických okolností (Otova strana získavala prevahu) sa odvrátil od podpory Filipa Švábskeho. Súčasne však s uznaním kráľovského titulu za tento čin od pápeža žiadal povýšenie pražského biskupstva na arcibiskupstvo. Tejto žiadosti však pápež v obave nad postojom mohučskej arcidiecézy, pod ktorú pražské biskupstvo spadalo, nevyhovel.
Odveta štaufovskej strany nenechala na seba dlho čakať. Filip v apríli 1203 vyhlásil Přemysla za zosadeného a udelil Čechy v léno príslušníkovi vedľajšej přemyslovskej vetvi Děpoltovcov Děpoltovi III. Týmto aktom porušil ustanovenia svojho vlastného privilégia z roku 1198, ktorým potvrdzoval slobodnú voľbu českého panovníka.
V máji 1203 sa Přemysl na Otovej strane zúčastnil vojenského ťaženia proti Filipovi, ktorý krátko predtým napadol Otovho spojenca, durínskeho lancgrófa Hermana. Za výdatnú pomoc a spojenectvo bol 24. augusta 1203 v Mersenburgu korunovaný za českého kráľa (korunováciu potvrdil 15. apríla 1204 pápež Inocent III.) Súčasne Oto Přemyslovi potvrdil výsady, udelené už Filipom v roku 1198.
Zlatá bula sicílska
Přemysl Otakar I. zasiahol i do sporov o sicílske dedičstvo Štaufovcov. Za preukázanú podporu v tomto spore mu rímsky kráľ Fridrich II. z titulu sicílskeho kráľa vystavil 26. septembra 1212 v Bazileji tri listiny, ktoré boli spečatené zlatou pečaťou (bulou) sicílskeho kráľa. Podľa tejto majestátnej pečate sa pre listiny vžil názov Zlatá bula sicílska.
Toto privilégium potvrdzovalo v prvom rade výsady udelené ešte Filipom Švábskym, ktorými sa česká kráľovská hodnosť udeľuje dedične, zamedzuje sa zásahom rímskonemeckých cisárov do nástupníctva v Čechách a stanovujú sa hranice Českého kráľovstva. Vydanie Zlatej buly sicílskej bolo sprevádzané s udeľovaním majetkov Přemyslovi.
Zlatou bulou sicílskou boli zavŕšené stáročné snahy Přemyslovcov o dôstojné postavenie českého štátu. Fridrich II., ale i pred ním Filip Švábsky a Oto IV. Brunšvický, svojimi výsadami v prospech přemyslovských Čiech uznali politickú realitu a právne schválili vnútornú nezávislosť Českého kráľovstva. Najvýznamnejším ziskom Přemysla zo všetkých výsad bola dedičná kráľovská hodnosť, o ktorú už usilovali Vratislav II. a Přemyslov otec Vladislav II., a ktorá sa v podmienkach zrodu feudálnych monarchií stávala nevyhnutným predpokladom politickej a štátnej suverenity. Časom niektoré ustanovenia Zlatej buly sicílskej strácali účinnosť. Najtrvalejšiu historickú platnosť si zachovala výsada dedičnosti kráľovského titulu, ktorá pretrvala až do zániku Českého kráľovstva v roku 1918.
Na sklonku života
Posledné roky svojho života trávil Přemysl Otakar I. upevňovaním dosiahnutých pozícií a zaisťovaniu následníctva na tróne. V júli 1224 menoval svojho druhorodeného syna z druhého manželstva Vladislava za moravského markgrófa ; po jeho predčasnej smrti tento titul získal najmladší syn Přemysl. Aby predišiel prípadným neskorším komplikáciám ohľadne nástupníctva nechal v roku 1228 v Prahe korunovať svojho syna Václava za českého kráľa.
Přemysl Otakar I. zomrel 15. decembra 1230 pravdepodobne na Pražskom hrade. Tu, v katedrálnom kostole bol i pochovaný. Karol IV. pri prestavbe baziliky na gotický chrám dal vybudovať honosné pohrebisko přemyslovských kniežat a kráľov. V tzv. Saskej kaplnke svätovítskej katedrály boli Přemyslove ostatky uložené do kamennej tumby s figurálnym náhrobkom od Petra Parlera.
Hodnotenie doby Přemysla Otakara I.
Český kráľ Přemysl Otakar I. bol jednou z najvýraznejších postáv českých i stredoeurópskych dejín. Jeho diplomatická, štátnická a organizátorská aktivita zanechala na rokoch jeho panovania nezmazateľnú pečať. Pokiaľ v počiatočnom období bol nútený zamerať svoju pozornosť k upevneniu celistvosti a medzinárodného postavenia českého štátu, neskôr sa mohol venovať vnútornej stabilizácii. Panoval v období zrýchlených hospodárskych a sociálnych pohybov a nemal veľa spoľahlivých opôr. Napriek tomu zanechal krajinu silnú, politicky konsolidovanú a medzinárodne uznávanú. Za jeho vlády sa Čechy definitívne zaradili do najvyššej hierarchie európskych politických celkov. Do dnešných dní v hlavných rysoch platí hodnotenie Přemyslovej vlády zakladateľom modernej českej historiografie:
Rodinné pomery
Přemysl Otakar I. bol dvakrát ženatý. Prvú manželku Adlétu Miessenskú (* 1160 – † 1211, sobáš medzi rokmi 11781180) z nemeckého rodu Wettinovcov zapudil v roku 1198 po dvadsaťročnom manželstve. Zámienkou rozvodu boli príbuzenské vzťahy Přemyslovcov a Wettinovcov. Z tohto manželstva sa narodili štyri deti:
S druhou manželkou, Konštanciou Uhorskou (* asi 1180 – † 6.12. 1240), dcérou uhorského kráľa Bela III. a Anny de Châtillon, uzavrel sobáš v roku 1199. Z tohto zväzku vzišlo deväť detí:
John Tate
John Torrence Tate (* 13. marec 1925, Minneapolis, Minnesota, USA† 16. október 2019) bol americký matematik. Je známy predovšetkým vďaka svojim prínosom v oblasti algebraickej teórie čísel, ako aj v súvisiacich oblastiach algebraickej geometrie. Je nositeľom Wolfovej ceny za matematiku (2002/3), ako aj Abelovej ceny (2010).
Saint-Pierre-lès-Elbeuf
Saint-Pierre-lès-Elbeuf je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Seine-Maritime, v regióne Horná Normandia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Fritzens
Fritzens je obec v Rakúsku v spolkovej krajine Tirolsko v okrese Innsbruck-vidiek.
Žije tu 2025 obyvateľov (1. 1. 2010).
Simon Pegg
Simon Pegg, vlastným menom Simon John Beckingham (* 14. február 1970, Gloucestershire, Anglicko) je britský herec-komik a scenárista.
Život
Pochádza z rodiny jazzového hudobníka Johna Heryho Beckinghama, matka Rosemary bola štátna zamestnankyňa. Po štúdiách anglickej literatúry na Stratford Upon Avon College študoval na Univerzite v Bristole.
Medzi jeho najvýznamnejšie účinkovanie patria role vo filmoch Súmrak mŕtvych, Jednotka príliš rýchleho nasadenia alebo sitcom Spaced z roku 1999. V roku 2009 stvárnil postavu Montgomeryho Scotta v snímke Star Trek, ktorú si zopakoval aj v nasledujúcom filme Star Trek: Do temnoty (2013).
Patrí medzi najlepších priateľov herca Davida Schwimmera, s ktorým pracoval na filme Bratstvo neohrozených alebo na snímke Z ničoho len nič, jeho veľkým kamarátom je aj Nick Frost.
V roku 2008 si zahral hlavnú rolu v snímke Ako sa zbaviť priateľov a zostať úplne sám po boku Kirsten Dunstovej.
Osobný život
Od 23. júla 2005 je ženatý s Maureeu McCannovou, stal sa aj krstným otcom dcéry Gwyneth Paltrowovej.
Ougny
Ougny je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Nièvre, v regióne Burgundsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Saint-Paul-2
Saint-Paul-2 je francúzsky kantón v departemente Réunion v regióne Réunion. Tvorí ho iba časť mesta Saint-Paul.
Fats Waller
Thomas Wright "Fats" Waller (* 21. máj 1904, New York, USA – † 15. december 1943, Kansas City, Missouri, USA) bol vplyvný americký jazzový klavirista, organista, skladateľ, spevák a komik. Pričinil sa na inovácii štýlu stride piano, ktorý sa stal základom pre moderný jazzový klavír. Medzi jeho najznámejšie kompozície patria „Ain't Misbehavin'“ a „Honeysuckle Rose“. Dňa 15. decembra 1943 počas svojej cesty vlakom podľahol zápalu pľúc neďaleko mesta Kansas City. V rokoch 1984 a 1999 získal posmrtne cenu Grammy Hall of Fame Award.
Toay (department)
Toay je jeden z 22 departmentov argentínskej provincie La Pampa.
Toay
Toay môže byť:
Saint-Paul-3
Saint-Paul-3 je francúzsky kantón v departemente Réunion v regióne Réunion. Tvorí ho iba časť mesta Saint-Paul.
Fügen
Fügen je obec v Rakúsku v spolkovej krajine Tirolsko v okrese Schwaz.
Žije tu 3 764 obyvateľov (1. 1. 2010).
Čierna ruka
Čierna ruka (Črna ruka/Црна Рука), oficiálne Zjednotenie alebo smrť (Ujedinjenje ili Smrt), bola tajná organizácia, ktorú v máji 1911 založili srbskí nacionalisti. Dávala si za cieľ zjednotenie všetkých Srbmi obývaných území (išlo predovšetkým o Bosnu a Hercegovinu pripojenú k Rakúsko-Uhorsku v októbri 1908). V roku 1914 mala približne 2500 členov. Mnohí z nich boli dôstojníkmi Srbskej armády. Organizácia bola tvorená 3 - 5 člennými bunkami. Hlavným cieľom bolo vykonávať predovšetkým politické vraždy.
Zúčastnila sa na atentáte na srbského kráľa Alexandra I. aj na atentáte Gavrila Principa na následníka trónu, arcivojvodu Františka Ferdinanda d'Este, v Sarajeve 28. júna 1914, ktorý poslúžil ako zámienka na vyhlásenie vojny (pozri prvá svetová vojna).Nesprávne sa udáva, že Gavrilo Princip bol taktiež jej členom. Bol členom skupiny Mladá Bosna, ktorá s nimi spolupracovala na atentáte.
Ako reakcia na túto organizáciu bolo založené združenie Biela ruka, ktoré naopak malo podporovať panovníka a dvor.
Nosálov
Nosálov je obec v Česku v okrese Mělník v Stredočeskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 163 obyvateľov, z toho 83 mužov a 80 žien, pričom priemerný vek v obci bol 46,1 roka (muži 44,8 roka, ženy 47,5 roka).
Saint-Paul-4
Saint-Paul-4 je francúzsky kantón v departemente Réunion v regióne Réunion. Tvorí ho iba časť mesta Saint-Paul.
Plougrescant
Plougrescant je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Côtes-d’Armor, v regióne Bretónsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Saint-Quentin-au-Bosc
Saint-Quentin-au-Bosc je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Seine-Maritime, v regióne Horná Normandia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Petr Čepek
Petr Čepek (* 16. september 1940, Praha – † 20. september 1994, Vrchlabí) bol český herec.
V rokoch 1958 – 1962 študoval DAMU. Pôsobil v Divadle P. Bezruče v Ostrave, od roku 1965 člen Činoherného klubu v Prahe. Z divadelných rolí: Pierot (A. Vostrá Na koho to slovo padne), Vladimír (B. Hrabal Něžný barbar).
Zomrel 20. septembra 1994 na rakovinu pankreasu vo vrchlabskej nemocnici. Pochovaný bol na cintoríne v Dolní Kalné.
Plouguenast (obec)
Plouguenast je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Côtes-d’Armor, v regióne Bretónsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Kvalifikácia na Majstrovstvá Európy v korfbale 2002
Výsledky
Play-off sa nehralo.
Cankova
náhľad|Kostol Sv. Jozefa v Cankove Cankova je dedina v Pomurskom regióne na severovýchode Slovinska. Je to centrum a jedna z ôsmich osád Občiny Cankova.
Saint-Paul-5
Saint-Paul-5 je francúzsky kantón v departemente Réunion v regióne Réunion. Tvorí ho iba časť mesta Saint-Paul.
Tiger džungľový
Tiger džungľový (iné názvy: tiger pruhovaný, tiger pásavý, tiger, zastarano tiger kráľovský, lat. Panthera tigris) je cicavec z čeľade mačkovité (Felidae), jedna zo štyroch veľkých mačiek rodu Panthera.
Taxonómia
V roku 1758 Carl Linné vo svojom diele Systema Naturae opísal tigra a dal mu vedecký názov Felis tigris. V roku 1929 britský taxonóm Reginald Innes Pocock zaradil druh pod rod Panthera s vedeckým názvom Panthera tigris.
Poddruhy
Potom ako Linné opísal tento druh, bolo niekoľko jedincov tigra opísaných a navrhnutých ako poddruhy. V roku 1999 bola spochybnená platnosť niekoľkých poddruhov tigra. Väčšina domnelých poddruhov opísaných v 19. a 20. storočí sa rozlišovala na základe dĺžky a sfarbenia srsti, vzorov pruhov na srsti, veľkosti tela a teda charakteristík, ktoré sa v rámci populácií veľmi líšia. Morfologicky sa tigre z rôznych oblastí líšia málo a genový tok medzi populáciami v týchto oblastiach bol možný počas pleistocénu. Preto sa navrhlo uznať za platné iba dva poddruhy tigra, konkrétne P. t. tigris v pevninskej Ázii a P. t. sondaica na súostroví Veľké Sundy.
Výsledky kraniologickej analýzy 111 tigrích lebiek z krajín juhovýchodnej Ázie naznačujú, že lebky tigra sumatrianskeho sa líšia od tigra indočínskeho a tigra jávskeho, zatiaľ čo lebky tigra balijského majú podobnú veľkosť ako lebky tigra jávskeho. Autori navrhli klasifikovať tigra sumatrianskeho a jávskeho ako odlišný druh, P. sumatrae a P. sondaica s tigrom balijským ako poddruh P. sondaica balica.
V roku 2015 sa morfologické, ekologické a molekulárne vlastnosti všetkých predpokladaných tigrích poddruhov analyzovali kombinovaným prístupom. Výsledky podporujú rozlíšenie dvoch evolučných skupín kontinentálnych a sundských tigrov. Autori navrhli uznanie iba dvoch poddruhov, konkrétne P. t. tigris zahŕňajúci populácie tigra bengálskeho, malajského, indočínskeho, juhočínskeho, sibírskeho a turanského, a P. t. sondaica zahŕňajúca populácie tigra jávskeho, balijského a sumatrianskeho. Autori tiež poznamenali, že táto reklasifikácia ovplyvní ich ochranu. Nominátne poddruhy P. t. tigris predstavujú dva klady : Jeden odborník na ochranu prírody tento návrh privítal, pretože to uľahčí chovateľské programy v zajatí a vypúšťanie tigrov pochádzajúcich zo zoologických záhrad do divočiny. Jeden genetik bol k tejto štúdii skeptický a tvrdil, že v súčasnosti uznaných deväť poddruhov možno geneticky rozlíšiť.
V roku 2017 Cat Classification Task Force z IUCN Cat Specialist Group revidovala taxonómiu mačiek a uznala kontinentálne populácie tigrov v Ázii za P. t. tigris a tie na Veľkých Sundách ako P. t. sondaica.
Poznámka: Vo všetkých deviatich názvoch možno nahradiť slová "tiger džungľový" slovami tiger pásavý alebo tiger pruhovaný alebo len tiger.
Analýza genómu 32 vzoriek potvrdila, že tiger má 6 monofyletických kladov a najbližší spoločný predok žil pred 110 000 rokmi.
Opis tigra
Telo je zo strán sploštené a štíhle, prispôsobuje sa životu v hustých lesných a pralesných porastoch. Tak isto jeho zafarbenie, ktoré je na prvý pohľad veľmi nápadné, robí tigra v prírode takmer neviditeľným a napodobňuje hru svetla a tieňov prelínajúcich sa rastlinstvom. Pohlavné rozdiely sú hlavne vo veľkosti. Samice sú až o jednu tretinu menšie než samce. Hlava samcov je mohutnejšia a širšia a má výraznejšiu a predĺženejšiu srsť na tvári.