cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vladimír Guth
Životopis
Narodil sa vo Vrchlabí. Vyštudoval astronómiu na Prírodovedeckej fakulte Karlovej univerzity v Prahe, kde získal titul doktora prírodných vied (1929). Na svojej alma mater sa aj habilitoval (1949). V rokoch 1928 – 1950 pôsobil na Štátnej hvezdárni v Prahe a na observatóriu v Ondřejove. V roku 1951 vystriedal Antonína Bečvářa vo funkcii riaditeľa astronomického observatória na Skalnatom Plese. Počas pôsobenia dr. Gutha sa observatórium dobudovalo a začlenilo sa do sústavy akademických pracovísk ako Astronomický ústav Slovenskej akadémie vied, pričom sa V. Guth stal jeho prvým riaditeľom. V tomto čase doc. Guth pravidelne dochádzal prednášať na Univerzitu Komenského do Bratislavy. Vyškolil tiež prvých ašpirantov, takže väčšina slovenských astronómov sú buď priami jeho žiaci alebo žiaci jeho žiakov. V roku 1956 sa vrátil do Astronomického ústavu ČSAV v Ondřejove. Tu pôsobil vo funkcii vedúceho oddelenia medziplanetárnej hmoty a vedúceho observatória. V tom istom roku obhájil titul DrSc. Od roku 1961 externe prednášal astronómiu na Karlovej univerzite v Prahe, kde bol v roku 1966 vymenovaný za riadneho profesora. Zvolili ho tiež za člena korešpondenta SAV (1953) a neskôr aj ČSAV (1962). Zomrel 24. júna 1980 v Prahe.
Práca
Hlavnou oblasťou vedeckej činnosti prof. Gutha bol výskum medziplanetárnej hmoty, osobitne dynamika komét a meteorických rojov. Stal sa svetovou kapacitou v metodike a interpretácii vizuálnych pozorovaní meteorov. Bol zakladateľom česko-slovenskej meteorickej školy, ktorá vo svetovom meradle získala mnohé prvenstvá. Venoval sa však aj iným astronomickým problémom: od výpočtu dráh komét cez dynamiku umelých družíc až po výskum atmosférickej extinkcie. Viedol dve výpravy do ZSSR za zatmením Slnka (v rokoch 1936 a 1954). Mal zásluhu na úspešnej účasti Česko-Slovenska na veľkých medzinárodných projektoch, ako bol Medzinárodný geofyzikálny rok (1957/58) či program Interkozmos. Bol spoluautorom známej dvojzväzkovej knihy Astronómia (1954) a 37 vydaní Hvezdárskej ročenky.
Napísal viacero pôvodných vedeckých prác z meteorickej astronómie, astrometrie a nebeskej mechaniky. V rokoch 1959 – 1962 bol prvým predsedom Slovenskej astronomickej spoločnosti pri SAV a od roku 1966 podpredsedom Česko-slovenskej komisie Interkozmos. Výrazom medzinárodného uznania jeho výsledkov bolo zvolenie za prezidenta komisie pre meteory a meteority Medzinárodnej astronomickej únie (1952 – 1958) – bol prvým česko-slovenským astronómom, ktorý sa stal predsedom niektorej z komisií MAÚ.
Flers (Pas-de-Calais)
Flers je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Pas-de-Calais, v regióne Nord-Pas-de-Calais.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zoznam slovenských článkov/G
Tento index bol automaticky vygenerovaný podľa tejto kategorizácie. Obsahuje 160 článkov. Aby sa nové články zobrazili v tomto indexe, musia byť zaradené aspoň do jednej z vymenovaných kategórii. Nové a upravené kategórie sa zohľadnia pri nasledujúcom generovaní.
ga
Gabčíkovo (okres Dunajská Streda) · Gaboltov · Gabriel Balašovič · Gabriel Baroš · Gabriel Betlen · Gabriel Bošáni · Gabriel Corsan-Avendano · Gabriel Čepčáni · Gabriel Dušík · Gabriel Haško · Gabriel I. Druget · Gabriel Karlin · Gabriel Kováts-Martiny · Gabriel Paulíny · Gabriel Pronai · Gabriel Rapoš · Gabriel Semanišin · Gabriel Serdaheli (1660) · Gabriel Spilar · Gabriel Zerdahely (biskup) · Gabriel Zmeškal · Gabriela Beňačková · Gabriela Cimmermannová · Gabriela Csinová · Gabriela Dolná · Gabriela Drobová · Gabriela Dudeková · Gabriela Dzuríková · Gabriela Kiliánová · Gabriela Marcinková · Gabriela Rochallyi · Gabriela Rothmayerová · Gabriela Spustová Izakovičová · Gabriela Svobodová · Gabriela Teplická · Gabrielle Bernátová · Gajary · Galanta · Galanta (okres) · Galina Čisťakovová · Galina Palková · Galovany · Garip Saliji · Gašpar Benický · Gašpar Fejérpataky-Belopotocký · Gašpar III. Suňog · Gašpar Pánik · Gašpar Pika · Gašpar Šulek
gá
Gábor Gál · Gábor Grendel · Gábor Szentpétery · Gánovce · Gáň
ge
Geča · Gedeon Majunke · Gejza (knieža) · Gejza Adam · Gejza Angyal · Gejza Balaša · Gejza Boča · Gejza Boros · Gejza Dezorz · Gejza Dusík · Gejza Fritz · Gejza Horák · Gejza Horváth · Gejza I. · Gejza Kuszka · Gejza Medrický · Gejza Rehák · Gejza Slameň · Gejza Šimanský · Gejza Vámoš · Gejza Žebrácky · Gelnica · Gelnica (okres) · Gemer (okres Revúca) · Gemer (región) · Gemerček · Gemerská Hôrka · Gemerská Panica · Gemerská Poloma · Gemerská Ves · Gemerské Dechtáre · Gemerské Michalovce · Gemerské Teplice · Gemersko-malohontská župa (Česko-Slovensko) · Gemerský Jablonec · Gemerský Sad · Generácia (literárny klub) · Gennadij Timoščenko · Geografia Slovenska · Georg Gaál · Georgio Babulic · Geraltov · Gerhard Auer (skladateľ) · Gerlachov (okres Bardejov) · Gerlachov (okres Poprad) · Gerulata
gi
Giglovce · Giraltovce · Girovce · Gita Skoumalová · Gizela Gáfriková · Gizela Kocoureková · Gizella Szabómihály
gl
Glabušovce
go
Gočaltovo · Gočovo · Golianovo · Gorali (poľsko-slovenské pomedzie) · Gorali (severné Karpaty) · Goralské nárečia · Gorazd (Nitra) · Gorazd Zvonický · Gortva (obec) · Gottfried Leinburg
gô
Gôtovany
Jesenice (okres Rakovník)
Jesenice je mesto v Česku v okrese Rakovník v Stredočeskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 1 769 obyvateľov, z toho 866 mužov a 903 žien, pričom priemerný vek v meste bol 41,4 roka (muži 39,0 roka, ženy 43,6 roka).
Zoznam slovenských článkov/G
gr
Granč-Petrovce · Gregor František Berzevici · Gregor Hološka · Gregor Láni · Gregor Roletzký · Gregorova Vieska · Gregorovce · Gréci v Uhorsku · Gréta Hrdá · Gréta Švercelová · Gribov · Grigorij Mesežnikov · Gruzovce
gu
Gustav Longauer · Gustav Maršal Petrovský · Gustáv Adolf Bežo · Gustáv Alexander Luczy · Gustáv Husák · Gustáv Kazimír Zechenter-Laskomerský · Gustáv Kordoš · Gustáv Krajči · Gustáv Mallý · Gustáv Nedobrý · Gustáv Papp · Gustáv Pavlovič · Gustáv Prokeš · Gustáv Reuss · Gustáv Stadrucker · Gustáv Staník · Gustáv Stegmann · Gustáv Šimkovič · Gustáv Tarnóci · Gustáv Valach · Gustáv Zoch
gy
Gyňov · György Juhász · Gyula Bárdos · Gyula Popély
Reilhaguet
Reilhaguet je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Lot, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Promachos (syn Aisóna)
Po smrti kráľa Kréthea vládu nad Iólkom prevzal jeho syn Aisón, ktorého onedlho pripravil o vládu jeho nevlastný brat Pelias. Aisónovi sa medzitým narodil syn, ktorého pred možnou záhubou zveril v horách múdremu kentaurovi Cheirónovi. Dieťa dostalo meno Iasón a bolo vychovávané tak, ako sa na kráľovského syna patrí. Keď sa Iasón po dvadsiatich rokoch vrátil do Iólku, vyzval Pelia, aby mu odovzdal vládu. Pelias mu však nebol ochotný vrátiť vládu, preto navrhol, že mu ju vráti len pod podmienkou, ak vykoná hrdinský čin, aby tak dokázal, že si kráľovský trón zaslúži. Iasón súhlasil a dostal úlohu priniesť z ďalekej Kolchidy zlaté rúno.
Keďže sa mýty zachovali v rôznych verziách, sú známe i rôzne verzie Aisónovho následného osudu. V najznámejšej z nich mu po šťastnom návrate Iasóna z Kolchidy predĺžila život čarovným napojom Médeia. Podľa inej, Aisóna a jeho malého syna Promacha v neprítomnosti Iasóna zabil Pelias. Život mu potom vrátila Médeia vo svojom čarovnom kotle. V oboch príbehoch však nakoniec musel Aisón preliať slzy nad svojimi mŕtvymi vnukmi a synom.
Gepard štíhly
Gepard štíhly alebo gepard (lat. Acinonyx jubatus) je jediný recentný druh z rodu gepard (Acinonyx).
Rozšírenie
Pôvodne areál geparda zahŕňal Afriku, Arabský polostrov, Blízky východ a Indiu. V súčasnosti sa vyskytuje predovšetkým v strednej, západnej a južnej Afrike. V Ázii už takmer vymizli, gepard stredoázijský je s najväčšou pravdepodobnosťou vyhubený, gepard indický je kriticky ohrozený. Malá populácia (max. 200 jedincov) snáď ešte prežíva v nedostupných oblastiach Iránu a Pakistanu.
Najväčšia populácia gepardov žije v Namíbii, 2 000 – 3 000 jedincov.
Systematika
gepard štíhly (Acinonyx jubatus):
Fedor Fridrich Ruppeldt
Dr. Fedor Fridrich Ruppeldt (* 1. jún 1886, Liptovský Svätý Mikuláš – † 25. august 1979, Žilina) bol publicista, kultúrny historik, prekladateľ, hudobník, politik a evanjelický biskup, ktorý pôsobil v Žiline.
Rodina
Študoval v Oberschützene, v Šoprone, vo Viedni a v Lipsku. Najprv pôsobil ako farár v Budapešti. V rokoch 1910 a 1911 strávil dva semestre na teologickej fakulte v  Edinburghu vďaka pomoci R. W. Seton-Watsona. Po návrate pôsobil ako kaplán v Budapešti, Liptovskom Sv. Mikuláši, Hybiach, Vrútkach, Turčianskom Sv. Martine. V  Sučanoch bol zvolený za farára a potom odišiel do Žiliny.
Aktívne sa staval proti politike Slovenského štátu, najmä voči výlučnému stotožňovaniu slovenského národa s katolíckou vierou, proti vyháňaniu neslovenských národností (Čechov) zo Slovenska, proti vyčleňovaniu národností v evanjelickom zbore a proti schváleniu protižidovských zákonov a deportáciám slovenských židov. Za svoje aktivity bol odsúdený do väzenia v Ilave (1942) z osobnej iniciatívy Vojtecha Tuku a v roku 1944 bol poslaný do koncentračného tábora v Seredi na podnet žilinských členov Hlinkovej gardy.
V roku 1947 sa stal v poradí štvrtým biskupom Západného dištriktu evanjelickej cirkvi augsburského vyznania. Bol spoluzakladateľom Svetovej rady cirkví, ktorá vznikla 23. septembra 1948 na prvom zhromaždení v Amsterdame. V roku 1952 odstúpil a odišiel do dôchodku. V 50. rokoch bol perzekvovaný a 22. júna 1962 bol odsúdený na 18 mesiacov väzenia za rozvracanie republiky. Okrem iného bol obvinený z kolaborovania s fašistickým režimom Slovenského štátu, k čomu pravdepodobne viedla aj skutočnosť, že bol proti trestu smrti pre Dr. Jozefa Tisa. V procese boli odsúdení aj ďalší duchovní: Vladimír Čobrda, Juraj Struhárik, Darina Bancíková, Ľudevít Vajdička a Otto Vízner.
Demyelinizačné choroby centrálneho nervového systému (MKCH-10)
G35 - G37: DEMYELINIZAČNÉ CHOROBY CENTRÁLNEHO NERVOVÉHO SYSTÉMU patria do VI. kapitoly MKCH-10 - Choroby nervového systému.
G36 - INÁ AKÚTNA ROZTRÚSENÁ DEMYELINIZÁCIA
G37 - INÉ DEMYELINIZAČNÉ CHOROBY CENTRÁLNEHO NERVOVÉHO SYSTÉMU
systému
Reyrevignes
Reyrevignes je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Lot, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zuzana Šebová (herečka)
Mgr. art. Zuzana Kubovčíková Šebová (* 1. apríl 1982, Žiar nad Hronom) je slovenská herečka. Jej otcom je hudobný manažér Jozef Šebo.
Navštevovala Detskú muzikálovú školu v Bratislave, neskôr nastúpila na bratislavské konzervatórium.
V júli 2017 sa zosobášila so svojím dlhoročným partnerom Michalom Kubovčíkom.
V rokoch 2015 a 2016 získala divácku cenu OTO v kategórii Herečka.
Diaľnica M5 (Maďarsko)
Diaľnica M5 je 160,9 km dlhá diaľnica v Maďarsku, ktorá vedie z Budapešti cez mestá Kecskemét, Kiskunfélegyháza a Segedín až na srbskú štátnu hranicou pri obci Röszke. V krátkom úseku na južných predmestiach hlavného mesta je dočasne v peáži s diaľnicou M0. Na tomto úseku po M5 prechádzajú európske cesty E65 a E71 a na celej trase aj E75.
História
Prvé plány na výstavbu "automobilovej cesty" (automobil-út) sa medzi Budapešťou a Belehradom sa objavili ešte v roku 1942. Táto naplánovaná cesta mala takmer totožnú trasu ako súčasná M5. Avšak vzhľadom na to, že Maďarsko v tom čase okupovalo tzv. južnú zem (Délvidék), plánovaná komunikácia nekončila pri obci Röszke, ale až pri Báčskej Palanke, ktorá v súčasnosti patrí Srbsku. Tieto plány sa však nerealizovali kvôli vojnovým udalostiam.
Po vojne význam automobilizmu upadol, takže výstavba vysokokapacitných komunikácií sa stala bezpredmetná. Opätovné oživenie plánov nastalo až v 70. rokoch, keď bola stanovená súčasná trasa diaľnice, ktorá bola súčasťou európskeho dopravného koridoru Londýn-Istanbul.
Prvé stavebné práce sa začali v prvej polovici 80. rokov na južných predmestiach hlavného mesta a prvý úsek medzi obcami Ócsa a Örkény (29 km) odovzdali do užívania dňa 22. novembra 1985. Do pádu socializmu v roku 1989 bola M5 predĺžená až po severný okraj mesta Kecskemét.
Prechod na trhové hospodárstvo začiatkom 90. rokov spôsobil finančné ťažkosti, preto bolo rozhodnuté dostavať diaľnicu za súkromný kapitál. Bola založená spoločnosť ''Alföld Koncessziós Autópálya Rt. (AKA)'', ktorá v polovici 90. rokov začala s dostavbou. V roku 1996 bol dokončený obchvat mesta Kecskemét a v roku 1998 bola M5 predĺžená po Kiskunfélegyházu.
Podobne, ako v prípade diaľnice M1 sa objavili problémy s príliš vysokou cenou mýtnych poplatkov, čo spôsobovalo nízke využívanie tejto diaľnice. Aby sa tranzitná doprava vyhla poplatkom, používala štátnu cestu 5. To spôsobilo protesty obyvateľov priľahlých obcí, ktorí sa sťažovali na príliš hustú premávku. Problém sa podarilo vyriešiť až v roku 2004, keď bola M5 zaradená do systému štátneho mýtneho spoplatnenia.
Výstavba medzitým pokračovala, avšak pomalším tempom. 10. decembra 2005 bol otvorený úsek medzi mestami Kiskunfélegyháza a Segedín a 11. marca 2006 aj posledný úsek medzi Segedínom a štátnou hranicou so Srbskom.
Esejci
náhľad|Ruiny esejského sídliska v [[Chirba Kumrán|Kumráne]] Esejci (iné názvy: eséni, esséni , esseni ; aram., doslova: zbožní) boli židovská asketická mníšska duchovná komunita, ktorá vznikla v 2. storočí pred Kr. Jej zakladateľom bol anonymný kňaz, ktorý sa postavil proti veľkňazovi jeruzalemského Chrámu a jeho kňazstvu. Esejci žili prísne organizovaným komunitným životom, ich ústrednou lokalitou bol Kumrán neďaleko Mŕtveho mora. O učení esejcov svedčia tzv. Kumránske zvitky, objavené roku 1947. Esejci zanikli v 1. storočí po Kr.
Esejci a Ježiš
Niektorí bádatelia v minulosti hľadali u esejcov pôvod Ježišovho učenia. Podľa Davida Flussera, popredného izraelského odborníka na rané kresťanstvo, sú takéto teórie „nebezpečným skomolením vtedajšej historickej situácie“. Podľa Davida Flussera je isté, že Ježiš esejcov a ich učenie poznal, neprebral ho však celé, ani sa s ním úplne nestotožnil. Hlavným zdrojom jeho učenia bolo rabínske židovstvo. Ako možný prostredník vo vzťahu Ježiša k esejcom mohol pôsobiť Ján Krstiteľ, ktorý bol podľa Flussera ''„esejstvom ovplyvnený tak silne, že sa môžeme domnievať, že bol sám spočiatku esejcom. Neskôr sa zrejme vydal svojou vlastnou cestou, pretože odmietal ich sektársku doktrínu, ktorá dôsledne zahŕňala spoločné vlastníctvo, a ich celkovú rigídnosť.“''
Zem
Zem je v poradí tretia planéta slnečnej sústavy. Je to zároveň jediná planéta, na ktorej je podľa súčasných vedeckých poznatkov voda v kvapalnom skupenstve a život. Zem je predmetom skúmania napríklad kozmogónie, geológie, paleontológie či geografie.
V strede Zeme sa nachádza horúce husté jadro, ktoré obklopuje chladnejší plášť z roztavených hornín. Na povrchu je kôra, ktorá dosahuje rôznu hrúbku v závislosti od miesta (pod oceánmi je všeobecne tenšia ako pod kontinentmi). Vďaka pevnému povrchu a vnútornému zloženiu Zem zaraďujeme medzi terestriálne planéty. Zem je najväčšia spomedzi terestriálnych planét slnečnej sústavy a tiež jediná známa planéta, na ktorej sa nachádza voda vo všetkých troch skupenstvách. Väčšina jej povrchu je pokrytá kvapalným oceánom, čo jej pri pohľade zo vzdialeného vesmíru dáva charakteristickú modrú farbu. V blízkosti rotačných pólov je oceán, resp. pevný povrch trvale zamrznutý a vytvára biele polárne čiapky. Zem je obklopená atmosférou, ktorá vo veľkých vzdialenostiach od povrchu pozvoľna prechádza do medziplanetárneho prostredia. Po prvýkrát Zem ako celok na vlastné oči videla posádka kozmickej lode Apollo 8, ktorá ako prvá opustila obežnú dráhu Zeme a vzdialila sa od nej natoľko, že sa zmestila do zorného poľa ľudského oka.
Astronomický symbol Zeme je kríž vnútri kruhu Jej grécke meno Gaia znamená matka. Gaia bola v staroveku veľmi uctievanou bohyňou Zeme, ktorej zasväcovali množstvo chrámov a oltárov. Gaia dávala život všetkým tvorom, ale neľútostne ho potom brala späť do svojho lona. Bola teda zároveň bohyňou života a smrti.
Zem vznikla približne pred 4,57 miliardami rokov pravdepodobne sformovaním sa z protoplanetárneho disku. Povrch Zeme neustále pretvárajú geologické procesy, napríklad platňová tektonika, ktorá pomaly mení polohy a tvar kontinentov. Veľkú zásluhu na dnešnej podobe Zeme majú aj živé organizmy, ktoré utvárajú biosféru. Počas dlhých miliárd rokov na Zemi vytvorili dýchateľnú atmosféru a pôdu.
Zem je prvá planéta od Slnka, ktorú sprevádza prirodzená družica (Mesiac) a zároveň jediná planéta slnečnej sústavy, ktorá má mesiac len jeden. Jeho priemer dosahuje približne štvrtinu priemeru Zeme, ale považuje sa za neprimerane veľký vzhľadom na materské teleso. Mesiac sa nepodobá na planétu, ktorú obieha. Jeho povrch je pustý, s veľmi slabou atmosférou, bez kvapalnej vody a sopečnej aktivity.
Fyzikálne vlastnosti
Zem je takmer guľaté teleso. Má tvar geoidu (grécky: geoidés = "podobný Zemi"), ku ktorému sa najviac približuje tvar rotačného elipsoidu. Odstredivá sila rotácie spôsobila, že Zem je na póloch sploštená. Z tohto dôvodu je rovníkový priemer Zeme, o  väčší ako jej polárny priemer. Zem má 4,54 miliardy rokov.
Dôsledkom odstredivej rotačnej sily je tiež to, že tiažové zrýchlenie je nepatrne menšie na rovníku ako na póloch. Vertikálna členitosť povrchu, čiže rozdiel medzi vrcholkami najvyšších pohorí a dnami najhlbších oceánskych priekop, je asi. Príliš veľkým výškovým rozdielom bráni gravitácia spoločne s tektonickými procesmi a eróziou. Hmotnosť Zeme je 5,974.1024 kg, čo je približne tri milióntiny hmotnosti Slnka.
Hodnota hustoty Zeme /m3 je najväčšia zo všetkých planét slnečnej sústavy. Dôvodom je čiastočne to, že Zem je najhmotnejšou pevnou planétou, akú v slnečnej sústave poznáme, a gravitácia stlačila materiál v jej vnútri do menšieho objemu.
Zem vrhá do priestoru na strane odvrátenej od Slnka svoj tieň, ktorý má približne tvar zbiehajúceho sa kužeľa. Vrchol úplného tieňa (umbry) Zeme je od zemského povrchu vzdialený približne, čo je približne stotina vzdialenosti Zeme od Slnka. Keď do zemského tieňa vstúpi Mesiac, dochádza k jeho zatmeniu. Aj všetky umelé družice Zeme každý deň prechádzajú tieňom, preto ich (s výnimkou obdobia okolo letného slnovratu) možno pozorovať len večer alebo nadránom.
Dráha
right|thumb|Obeh Zeme okolo Slnka right|thumb|Rozsah možného sklonu zemskej osi Zem obieha okolo Slnka v strednej vzdialenosti 149,6 miliónov km priemernou rýchlosťou /s. Stredná vzdialenosť Zeme od Slnka sa stala jednou zo základných astronomických jednotiek dĺžky a označuje sa ako astronomická jednotka (skratka AJ alebo AU z anglického Astronomical Unit). V najvzdialenejšom bode svojej dráhy, v aféliu (odslní), je Zem od Slnka vzdialená, v najbližšom bode svojej dráhy, v perihéliu (príslní). Zmena vzdialenosti od Slnka však nie je príčinou striedania sa ročných období. Zem prechádza perihéliom okolo 4. januára, dva týždne po zimnom slnovrate, kedy paradoxne na severnej pologuli vrcholí zima. Aféliom zase Zem prechádza dva týždne po letnom slnovrate, kedy je na severnej pologuli leto. V súlade s Keplerovými zákonmi sa Zem v aféliu pohybuje približne o /s pomalšie ako v perihéliu. Jej priemerná obežná rýchlosť je /s.
Doba obehu Zeme okolo Slnka sa stala jednou zo základných jednotiek času a nazývame ju rok. Obeh Zeme okolo Slnka sa však môže vzťahovať na rôzne body alebo telesá, podľa čoho rozlišujeme niekoľko typov obehov, ktorých dĺžky sa od seba nepatrne líšia. Poznáme rok siderický, tropický a anomalistický. Tropický rok, ktorý je základom kalendárneho roku, má dĺžku 365 dní, 5 hodín, 48 minút a 45,4 sekúnd. Priemerná rovina, v ktorej obieha Zem okolo Slnka, sa nazýva ekliptika. Používa sa ako základná rovina, voči ktorej určujeme sklony dráh všetkých telies v slnečnej sústave.
Vzhľadom na to, že Zem má veľmi hmotný Mesiac a ťažisko ich vzájomného obehu leží pod povrchom Zeme, Zem vykonáva pri svojom obehu okolo Slnka kývavé pohyby, ktoré planétu jednak mierne striedavo približujú a vzďaľujú od Slnka jednak spôsobujú jej striedavý pohyb nad a pod rovinou ekliptiky.
Rotácia
left|thumb|150px|Animácia zobrazuje rotáciu Zeme okolo jej osi Zemská os je priamka, ktorá prechádza stredom Zeme a pretína povrch Zeme v dvoch bodoch, ktoré nazývame póly. Okolo tejto osi sa Zem otáča takmer konštantnou rýchlosťou, ktorá na rovníku dosahuje hodnotu /s. Jedna otočka Zeme okolo osi voči Slnku trvá 24 hodín. Táto časová jednotka sa nazýva slnečný deň. Tento deň je približne o 4 minúty dlhší ako časový interval medzi dvoma po sebe nasledujúcimi prechodmi miestnym poludníkom ľubovoľne vybranej hviezdy. Tento interval sa nazýva hviezdny (siderický) deň. Hviezdny deň trvá 23h 56min a 4s; toľko trvá otočka Zeme voči hviezdam. Približne štvorminútový rozdiel medzi hviezdnym a slnečným dňom je spôsobený tým, že Zem sa okrem otáčania okolo osi pohybuje ešte okolo Slnka, a to proti smeru rotácie. Otáčanie Zeme okolo svojej osi spôsobuje striedanie dňa a noci. Za 1 hodinu sa Zem otočí o 1/24 svojho obvodu, čo je 15° zemepisnej dĺžky. Na každých 15° preto pripadá jedno časové pásmo. Pod vplyvom slapových síl Mesiaca sa rotácia Zeme pomaly spomaľuje, asi o tisícinu sekundy za 100 rokov.
Ivan Györffy
Ivan Györffy (* 28. december 1830, Mociu, dnešné Rumunsko – † 16. jún 1883, Ostrihom, dnešné Maďarsko) bol maďarský pedagóg.
Zem
Rotácia
Zemská os nie je rovnobežná s kolmicou na ekliptiku, ale odkláňa sa od nej v uhle, ktorý v súčasnosti dosahuje hodnotu približne 23,5°. Tento sklon zemskej osi spolu s obehom Zeme okolo Slnka má za následok striedanie ročných období. Pri obehu je striedavo severná a južná pologuľa v rôznych dobách privrátená k Slnku. Sklon zemskej osi sa pomaly mení a preto os nesmeruje stále do rovnakého bodu oblohy. V súčasnosti smeruje do blízkosti hviezdy Polárky, ale napríklad zhruba pred 13 000 rokmi smerovala zemská os k hviezde Vega. Tento krúživý pohyb zemskej osi sa nazýva precesia. Jeden precesný obeh zemskej osi okolo pólu ekliptiky sa nazýva Platónsky rok a má dĺžku 25 700 rokov. Ani samotná os nemá pevnú polohu vzhľadom na zemské teleso a v dôsledku toho sa priesečníky osi so zemským povrchom (póly) tiež pomaly pohybujú. Perióda zmien polohy pólov nie je úplne pravidelná a nazýva sa Chandlerova perióda. Navyše sa v cykle 42 000 rokov mení sklon osi ku kolmici na ekliptiku a to v rozsahu 22,1 – 24,5°.
Ivan Györffy
Životopis
Narodil sa v Mociu v Klužskej župe. Štúdium na gymnáziu ukončil v Kluži. Po zložení učiteľských skúšok získal diplom od cisársko-kráľovského miestodržiteľa v Sibiu (🇭🇺). Po troch rokoch ho pozvali do Alba Iulie (🇭🇺) za zbormajstra biskupskej katedrály. Tam pôsobil sedem rokov ako organista. Roku 1862 ho v Zente (dnešné Srbsko) zvolili za profesora. Svoju rozsiahlu literárnu činnosť začal r. 1862 v novinách Katholikus Néplap (K výchove náboženskej morálky katolíckej mládeže) a pokračoval vo viacerých ďalších novinách. Roku 1867 ho uhorský prímas Ján Šimor pozval do Ostrihomu, kde sa stal hlavným učiteľom prímaskej cvičnej školy. Túto školu často vyhľadávali i zahraniční záujemcovia. V Ostrihome zriadil a viedol verejnú knižnicu so 4 000 zväzkami. Jeho jazykovedná zbierka urobila veľkú službu maďarskej jazykovede.
Zem
Rotácia
Okrem spomenutých pohybov vykonáva Zem ešte niekoľko ďalších pohybov. Ako teleso slnečnej sústavy sa Zem napríklad zúčastňuje na obehu okolo jadra Galaxie. Obežná dráha Zeme vykonáva pomalý pohyb vyplývajúci z Einsteinovej teórie relativity nazývaný stáčanie perihélia. Po prvýkrát bolo toto stáčanie objavené pri planéte Merkúr.
Ivan Györffy
Životopis
Zomrel 16. júna 1883 v Ostrihome.
Zem
Rotácia
Od roku 1899 za os zemskej rotácie odklonila o 10,5 m. Vedci identifikoval tri dôvody: topenie ľadu (najmä Grónsko) a zvýšenie hladiny oceánov; ústupom ľadovcov a znížením ich hmotnosti sa dvíha zemská masa; porucha vo viskóznej vrstve zemského plášťa.
Ivan Györffy
Práca
Györffy patrí medzi zakladateľov Eötvösovho kolégia a je spoluautorom Maďarskej encyklopédie. Napísal 4 učebnice pre ľudové školy – do slovenčiny ich preložil Andrej Kubina V roku 1879 na celoštátnej výstave kníh v Stoličnom Belehrade jeho učebnice a učebné pomôcky získali bronzovú medailu.
Zem
Vznik a vývoj Zeme
Zem sa pravdepodobne sformovala podobne ako ostatné terestrické planéty z protoplanetárneho disku, ktorý obklopoval vznikajúce Slnko (praslnko). Slnečný vietor, ktorý vyžarovalo praslnko, sa postaral o odstránenie najľahších prvkov – vodíka a hélia – z vnútorných častí disku. Až do vzdialenosti asi 700 miliónov kilometrov od praslnka zostal len prach tvorený ťažšími prvkami, preto sa z neho utvorili planéty s pevným povrchom. Postupným zhlukovaním vznikli v disku väčšie nepravidelné telesá – planetezimály, z ktorých sa vzájomnými zrážkami sformovali väčšie guľaté telesá – protoplanéty. M. Bizzarro a kol. ukázali, že akrécia Zeme z planetezimál trvala približne 30 miliónov rokov. Vyplýva to zo zastúpenia izotopov 176Lu a 178Hf v chondritoch.
V roztavenom vnútri Zeme dochádzalo ku gravitačnej diferenciácii, čo znamená, že ťažšie chemické prvky klesali pod vplyvom gravitácie do hlbších vrstiev zemského telesa a ľahké stúpali na povrch. Tento proces prebiehal približne prvú stovku miliónov rokov po vzniku slnečnej sústavy. Výsledkom tohto procesu bolo, že najťažšie prvky sa dostali do stredu telesa, kde utvorili jadro, ľahší materiál plášť okolo jadra a najľahšie, prchavé prvky utvorili prvotnú atmosféru Zeme. Tá sa však len málo podobala na súčasnú: tvorili ju prevažne vodík a hélium, v menšej miere amoniak, metán, vodné pary a oxid uhličitý. Plášť postupne chladol a stával sa čoraz menej tekutým, zemské jadro však zostáva doteraz horúce, zahrievané teplom z rozpadu rádioaktívnych látok. Najstaršie známe horniny pochádzajú z oblasti Isua v západnom Grónsku a ich vek sa odhaduje na 3,8 miliárd rokov.
Magnetosféra
left|thumb|[[siločiara|Siločiary magnetického poľa Zeme]] Zem má magnetické pole, ktoré sa vytvára trením pri rotácii vonkajšieho, zrejme tekutého zemského jadra o pevné vnútorné jadro. Tento proces funguje ako obrovské hydrodynamické dynamo. Magnetické pole Zeme má dipólový charakter, to znamená, že rozloženie jeho siločiar je podobné siločiaram v okolí tyčového magnetu. Magnetické siločiary sa zbiehajú v severnom a južnom magnetickom póle. Magnetická os je sklonená k rotačnej osi pod uhlom približne 11°. Merania magnetizmu v horninách rôzneho veku ukázali, že magnetické póly putujú po povrchu Zeme a pole dokonca periodicky mení svoju polaritu.
Oblasť okolo Zeme, v ktorej dominuje magnetické pole sa nazýva magnetosféra. Tvar magnetosféry silne ovplyvňuje slnečný vietor, ktorý na náveternej strane (strane najbližšej k Slnku) pôsobí tlakom približne 1,7 nPa. Tým zatláča magnetosféru do vzdialenosti asi desiatich zemských priemerov (asi ). Oblasť, v ktorej geomagnetické pole začína slnečný vietor odchyľovať, sa nazýva nárazový front. Na strane odvrátenej od Slnka je magnetosféra predĺžená do chvosta siahajúceho ďaleko za obežnú dráhu Mesiaca. Hranica medzi magnetosférou a medziplanetárnym magnetickým poľom sa nazýva magnetopauza.
Magnetosféra Zeme nedovoľuje elektricky nabitým časticiam zo Slnka dostať sa k povrchu. Nabité častice musia pri svojom pohybe sledovať siločiary magnetického poľa a zostávajú dlhodobo zachytené v oblastiach vysoko nad zemským povrchom, ktoré nazývame Van Allenove radiačné pásy. Magnetické pole plní teda ochrannú funkciu, bez ktorej by život na Zemi nebol možný. Pokiaľ častice predsa preniknú do vrchnej vrstvy zemskej atmosféry, zrazia sa s molekulami vzduchu a vybudia ich elektróny na vyššie energetické hladiny. Pri návrate elektrónov späť na nižšie energetické hladiny sa uvoľňuje svetlo, ktoré pozorujeme ako polárnu žiaru.
Atmosféra
right|thumb|250px|Pohľad na vrchné vrstvy zemskej atmosféry z vesmíru a [[Mesiac]]
Atmosféra Zeme je plynný obal Zeme, ktorého hustota vo väčších vzdialenostiach od povrchu klesá. Existovala už od vzniku Zeme, ale jej chemické zloženie sa značne menilo pôsobením mnohých procesov, napríklad aj živých organizmov. Je zložená z dusíka (78 %), kyslíka (21 %), argónu (necelé 1 %) a zvyšok tvorí premenlivé množstvo vodných pár, oxid uhličitý a ďalšie plyny. Táto zmes sa bežne nazýva vzduch. Hmotnosť zemskej atmosféry je 5 700 miliárd ton. Atmosférický tlak sa pri morskej hladine pohybuje okolo hodnoty 100 kPa.
V atmosfére rozlišujeme päť vrstiev, ktorých chemické zloženie je pozoruhodne uniformné. Pre život je najdôležitejšia najspodnejšia vrstva atmosféry, troposféra, ktorá je pod vplyvom zemskej gravitácie najhustejšia. V nej prebiehajú všetky procesy vytvárajúce počasie. Vzduch sa v nej pohybuje vertikálne a horizontálne a dôkladne sa mieša.
Viditeľné svetlo preniká všetkými vrstvami atmosféry, infračervené a rádiové vlny čiastočne pohltí stratosféra (vrstva nad troposférou). Vo výške 20 sa vyskytuje zvýšená koncentrácia ozónu. Táto ozónová vrstva nás chráni pred nebezpečným ultrafialovým žiarením. Monitorovaním obsahu ozónu z družíc bolo zistené, že najmä v oblasti zemských pólov dochádza v posledných rokoch k značnému poklesu obsahu ozónu. Oblasť s prudko zníženou koncentráciou ozónu sa nazýva ozónová diera. Nad stratosférou sa nachádza ďalšia vrstva, mezosféra, ktorá pohlcuje röntgenové žiarenie. Atmosféra nás tiež chráni pred dopadmi telies z kozmu, ktoré v nej obvykle zhoria a pozorujeme ich ako svetelné úkazy nazývané meteory. Funguje tiež ako regulátor teploty. Teploty na povrchu Zeme sa pohybujú v extrémnych prípadoch zhruba od mínus 90 °C (v Antarktíde) do plus 60 °C (Sahara, Údolie smrti v USA). Priemerná teplota na povrchu planéty je cca 15 °C.
Cirkulácia v atmosfére
Časti zemskej atmosféry sú v neustálom pohybe. Do pohybu ich dáva slnečná energia, ktorú pohlcujú kontinenty a oceány a od nich sa druhotne ohreje aj vzduch. Zahriaty, menej hustý a tým aj ľahší vzduch stúpa nad chladnejší, menej ťažký. Pri stúpaní sa zahriaty vzduch rozpína a chladne, lebo má nad sebou už menšiu vrstvu atmosféry, ktorá naň pôsobí menším tlakom. Stúpanie sa zastaví, keď sa tlak pôvodne horúceho vzduchu vyrovná s tlakom okolitého vzduchu. left|thumb|Okraj veľkého búrkového oblaku [[kumulonimbus|kumulonimbu, ktorý nadobúda výšku až niekoľko kilometrov]] Horizontálny pohyb vzduchu sa deje vďaka cirkulácii atmosféry medzi rovníkom a pólmi, ale aj vďaka cirkulácii oceánov a rotácii Zeme. Slnečné žiarenie poskytuje tiež energiu na vyparovanie vody. Vodná para v atmosfére je neviditeľná, ale môže sa skondenzovať do mikroskopických čiastočiek, ktoré sú vo veľkých množstvách viditeľné ako oblaky. Zemská oblačnosť je v neustálom pohybe v súlade s tým, ako sa vyvíja počasie. Oblačnosť zakrýva v každom okamihu približne polovicu zemského povrchu. Rozoznávame nízku, strednú a vysokú oblačnosť. Väčšina oblakov, z ktorých padajú významnejšie zrážky, patrí medzi stredné a nízke oblaky (s výškou do ).
Podnebie a počasie
Počasie je na Zemi veľmi premenlivé. Veľké výkyvy sú charakteristické hlavne pre stredné zemepisné šírky. Rovníkové oblasti sú zase poznačené búrlivými zmenami počasia (hurikány, tajfúny a cyklóny). Pre tieto búrky sú charakteristické silné elektrické výboje, vysoká rýchlosť vetra (aj /h) a sú lokalizované prevažne do oblastí oceánov, nad pevninou strácajú na intenzite.
Dlhodobý, nie však nemenný stav ovzdušia sa nazýva podnebie. Podľa podnebia možno rozdeliť povrch Zeme na klimatické oblasti, ktorých hranice sú určované predovšetkým zemepisnou šírkou. Podnebie však veľmi ovplyvňuje aj nadmorská výška a vzdialenosť miesta od oceánu. Svoju úlohu zohrávajú aj oceánske prúdy. Smerom od rovníka k pólom rozoznávame horúce podnebie s celoročným dažďom, horúce podnebie s monzúnovým dažďom, horúce podnebie so sezónnym dažďom, horúce a suché podnebie, chladné a mierne prímorské podnebie, teplé a mierne podnebie, chladné a mierne kontinentálne podnebie a studené podnebie. Osobitnou kategóriou je horské podnebie.
Ročné obdobia
Odklon zemskej osi od kolmice na ekliptiku spôsobuje, že množstvo žiarenia dopadajúce na určité miesto povrchu Zeme nie je vždy rovnaké. Keď dopadá pod menším uhlom, viac sa ho pohltí v zemskej atmosfére a preto menej zahrieva povrch ako vtedy, keď dopadá pod väčším uhlom. Slnečné svetlo dopadá pod menším uhlom preto, lebo jeho výška nad horizontom je menšia a nad horizontom daného miesta prejde len malú dráhu. Z toho vyplývajú kratšie dni a dlhšie noci v určitých častiach roka. Tento jav nazývame ročné obdobia. Zmena ročného obdobia prináša zmeny počasia, dĺžky dňa aj priemerných teplôt. V miernom a polárnom pásme sa obvykle rozlišujú štyri ročné obdobia podľa teploty: jar, leto, jeseň a zima. V tropickom a subtropickom pásme sú zmeny teplôt zanedbateľné a omnoho výraznejšie sú zmeny množstva zrážok.
Povrch Zeme
Povrch Zeme je veľmi rôznorodý, pretože ho utváralo veľké množstvo najrozličnejších procesov, z ktorých niektoré nepoznáme nikde inde v slnečnej sústave, iba na Zemi. Zem je pravdepodobne jediná planéta slnečnej sústavy, ktorá si dodnes zachovala sopečnú aktivitu a platňovú tektoniku (hoci existujú predbežné dôkazy o vulkanickej aktivite Merkúra a Venuše aj v súčasnosti). Tieto dva procesy sa výrazne podieľajú na pretváraní povrchu Zeme. Zrážkou platní dochádza k orogenéze, teda vzniku nových pohorí. Sopky často vo forme celých reťazcov vulkanických ostrovov tvoria magmaticky aktívne oblasti, často na okrajoch tektonických platní. Prítomnosť kvapalnej vody a atmosféry umožňuje výraznú eróziu. Vodná erózia je v súčasnosti v slnečnej sústave jedinečný proces, aj keď v minulosti sa mohol vyskytovať aj na Marse.
Oproti iným planétam a ich mesiacom nachádzame na povrchu Zeme len veľmi málo impaktných kráterov. V prepočte na rovnakú plochu má Mesiac 1350-krát viac kráterov a Venuša 1,5-krát viac kráterov ako Zem. V súčasnosti je ich na celom svete známych 170. Dôvodom je jednak prítomnosť hustej atmosféry Zeme, ktorá nedovolí väčším telesám dopadnúť na jej povrch (zhoria v nej) a jednak erozívne procesy, ktoré krátery postupne zahladzujú. Najväčší známy zemský kráter je Vredefort v Južnej Afrike, ktorý má priemer.
Povrch Zeme pokrývajú kontinenty (pevniny) a oceány. Kontinenty dnes zaberajú 29 % povrchu Zeme. 71 % povrchu je zaliaty vodami morí a oceánov. Tieto dve hlavné zložky povrchu sa od seba neodlišujú len prítomnosťou alebo neprítomnosťou vody, ale aj stavbou zemskej kôry. Pred miliónmi rokov mali kontinenty oproti dnešku odlišné tvary, veľkosť a polohu. Podobný vývoj je očakávaný i do budúcnosti. Príčina je v tom, že najvrchnejšia vrstva Zeme – litosféra je rozlámaná na rad platní, ktoré sa pomaly pohybujú.
Interaktívna mapa povrchu Zeme
Kliknite na požadovanú oblasť
Hydrosféra
Podľa teórie z 2018 má voda na Zemi pôvod v zárodočnej hmlovine (z ktorej vznikla slnečná sústava) spolu s vodou z chondritových meteoritov. Vodík z hmloviny reagoval so železom v magmatickom oceáne. Približne 1 zo 100 molekúl vody pochádza zo zárodočnej hmloviny.
Hydrosféra je názov zahŕňajúci všetko vodstvo (či už na povrchu, pod povrchom alebo nad povrchom) a v akejkoľvek forme (vodná para, tekutina, ľad). Celkový objem vôd je asi 1 385 mld. km3. Kvapalná voda je pre život na Zemi nevyhnutná nielen preto, že tvorí podstatnú časť objemu tiel živých organizmov, ale aj preto, že má veľkú tepelnú kapacitu. Vďaka tejto svojej vlastnosti zmierňuje teplotné výkyvy spôsobené striedaním dňa a noci.
Najviac vody je obsiahnutej v moriach a oceánoch – až 96,54%. Najväčší oceán je Tichý oceán, ktorý zaberá rozlohu 166,24 milióna km2. Zvyšok svetových zásob vody pripadá na vodné toky (rieky a potoky), jazerá, umelé nádrže, podzemnú vodu, vodu v pôde, vodné pary obsiahnuté v atmosfére a ľadovce (tieto predstavujú najväčšiu zásobáreň sladkej vody). Voda v pevnom skupenstve sa vyčleňuje do kryosféry. Malá časť svetových zásob vody je obsiahnutá tiež v telách živých organizmov. Celkové množstvo vody viazanej v telách organizmov by po uvoľnení na celom zemskom povrchu utvorilo vrstvičku s hrúbkou približne 1 milimeter. Živé organizmy neustále vydávajú vodu do okolitého prostredia napríklad procesom dýchania.
Voda na Zemi nie je nehybná, neustále cirkuluje. Tento proces sa nazýva kolobeh vody.
Pedosféra
Pedosféra je samostatne vydelený obal Zeme tvorený z veľkej časti pôdou. Pôda vznikla premenou vrchnej časti litosféry (zvetrávaním hornín) pôsobením organizmov, slnečného žiarenia, vzduchu, vody a času. Pedosféra tvorí životné prostredie pre organizmy a je prechod medzi živou a neživou sférou. Jej hrúbka je kolísavá, od niekoľkých centimetrov až po približne 3 metre.
Vnútorná stavba Zeme
Človek zatiaľ priamo skúmal len povrch Zeme, oblasti zemskej kôry do hĺbky, atmosféru a hydrosféru. Jeho prienik do hlbších vrstiev planéty bol minimálny. Poznatky o vnútornom zložení Zeme sa zakladajú na nepriamych pozorovaniach, napríklad na meraní hustoty hornín, meraní zemetrasných vĺn prechádzajúcich Zemou, štúdiu vonkajších prejavov vnútorných procesov, napr. sopečnej aktivity, štúdiu zemského magnetického poľa a na laboratórnych pokusoch.
Vrstvy Zeme
thumb|Prierez Zemou a jej atmosférou Na základe rozdielnych fyzikálnych a chemických vlastností možno rozoznať v stavbe Zeme niekoľko odlišných vrstiev – geosfér. Ich hustota smerom do stredu Zeme rastie od 2,7/dm3 vo vrchnej časti zemskej kôry po /dm3 v jadre. Podľa hĺbky pod povrchom rozoznávame tieto vrstvy Zeme:
Nad povrchom Zeme sa nachádza atmosféra, ktorú delíme na tieto časti:
Litosféra
Litosféra je súhrnné označenie pre zemskú kôru a vrchný plášť. Nie je súvislá, ale je rozlámaná na jednotlivé tektonické platne, ktoré sa pomaly pohybujú po povrchu podložnej vrstvy – astenosféry. Poznáme 7 hlavných tektonických platní a množstvo menších. Ich vzájomné pohyby spôsobujú pomalú zmenu tvaru a polohy kontinentov, ale tiež zemetrasenia, sopečnú činnosť, vznik pohorí, vznik riftových zón a morských priekop.
Platňová tektonika
thumb|380px|Kontinentálne platne boli zmapované v druhej polovici 20. storočia. Na tomto obrázku je znázornený aj pohyb jednotlivých platní voči sebe. Teória platňovej tektoniky hovorí o tom, že pod litosférou sa nachádza astenosféra, ktorá je vo svojej vyššej časti plastická, vo väčších hĺbkach však v dôsledku nárastu tlaku mení svoje vlastnosti a je pevná. Litosféra „pláva“ na astenosfére a je rozlámaná na viacero veľkých a niekoľko menších platní, nazývaných aj tektonické platne. Tieto platne sa voči ostatným pohybujú, pričom môže dochádzať k ich stretom: konvergentné (dve platne do seba narážajú), divergentné (dve platne sa od seba vzďaľujú), alebo transformačné (platne sa pohybujú vedľa seba opačnými smermi). Pri stretoch nastávajú rôzne geologické fenomény vrátane zemetrasenia, sopečnej činnosti, a pod.
Tektonické platne sú rozsiahle ploché telesá, ich hrúbka je v porovnaní s plošným rozsahom pomerne malá. Tvorí ich buď samotná oceánska kôra, alebo čiastočne oceánska a čiastočne kontinentálna. Platne sa vyznačujú schopnosťou prenášať horizontálne pôsobiace sily na značné vzdialenosti, bez toho že by sa sami výrazne týmito silami deformovali. Vedci sa preto domnievajú, že najvýznamnejšie pôsobenie síl, pohyby a deformácie sa koncentrujú na okrajoch platní. Za jeden zo všeobecne uznávaných zdrojov energie pohybujúcej platňami sa považuje tepelný pohyb z plášťa smerom k povrchu, tzv. konvekcia. Ďalším zdrojom pohybov platní je pôsobenie ťahu oceánskej kôry, ktorá sa neustále pohybuje smerom od oceánskych chrbtov. Ťahové pôsobenie subdukujúcej oceánskej kôry podľa dnešných predstáv dodáva asi 95% energie potrebnej pre pohyb platní a je jednoznačne dominantným faktorom ovplyvňujúcim ich pohyb.
Zemský plášť
Zemský plášť zasahuje do hĺbky. Tlak v spodnej časti plášťa je ~140 GPa (1,4×106 atmosfér). Z väčšej časti je zložený z materiálov bohatých na železo a horčík. Ich bod topenia závisí od tlaku, ktorému sú vystavené. Napriek tomu, že je tu vysoká teplota, kvôli vzrastajúcemu tlaku sú spodné časti tejto oblasti považované za pevné, a iba vrchné časti sú tvárne (polotekuté). Zloženie vrchného plášťa môžeme spoznať vďaka sopečnej činnosti, ktorá vynáša minerály tvoriace vrchný plášť na povrch. Zemský plášť je vybudovaný prevažne z kremičitanových minerálov s veľkou hustotou. Plášť sa delí na vrchný a spodný.
Zemské jadro
right|thumb|[[Sopka|Sopky predstavujú jediný spôsob, ako sa dostať k horninám tvoriacim zemský plášť. Na zábere je sopka Stromboli.]]
Zemské jadro má veľmi veľkú hustotu v porovnaní s plášťom. Jadro je tvorené ťažkými prvkami, pričom prevažuje železo (80%). Za ním nasleduje nikel a nejaké ľahké prvky, predpokladá sa, že sa v jadre nachádza napríklad síra. Ťažké prvky sa do jadra dostali v raných štádiách vzniku Zeme. Vplyvom rádioaktívneho rozpadu sa kovové prvky postupne roztavili, oddelili sa od nekovových kremičitých látok a klesli smerom do stredu Zeme, zatiaľ čo kremičitany stúpali k povrchu. Tento proces sa nazýva gravitačná diferenciácia. Táto roztavená kovová hmota, prevažne železo s malou prímesou niklu tvorí zemské jadro s priemerom asi 7 000 kilometrov. Teplo vystupujúce z jadra spôsobuje pomalú cirkuláciu hmôt plášťa.
Jadro delíme na vonkajšie a vnútorné. Polomer vonkajšieho jadra je približne. Predpokladá sa, že tekuté vonkajšie jadro generuje magnetické pole Zeme. Teplota vonkajšieho jadra na hranici s plášťom je 3 500 ˚C, vnútorného asi 4 500 °C6 000 ˚C. Pevné vnútorné jadro má polomer zhruba a pravdepodobne prispieva k vzniku zemského magnetického poľa, hoci samo je príliš horúce na to, aby mohlo byť nositeľom stáleho magnetického poľa.
Mesiace
Mesiac je zároveň jediným cudzím kozmickým telesom, po ktorého povrchu sa prechádzal človek. V roku 1969 pristáli Neil Armstrong a Buzz Aldrin ako prví ľudia na Mesiaci. Kozmická loď s ľudskou posádkou navštívila Mesiac ešte päťkrát a počet ľudí, ktorí vystúpili na jeho povrch, dosiahol 12.
Obývateľnosť
Prítomnosť veľkého množstva živých organizmov na Zemi je zjavná už z vesmíru. Poukazujú na to obrovské zalesnené plochy, vystupujúce koralové útesy a v neposlednom rade aj veľké množstvo kyslíka v zemskej atmosfére, ktorý sa tam dostal ako produkt niekoľkých miliárd rokov fotosyntézy siníc a rastlín.
Ako jediná známa planéta, na ktorej sa vyvinul a pretrval život sa Zem stala prototypom obývateľnej planéty. Vzdialenosť Zeme od Slnka, prítomnosť atmosféry a jej vhodné chemické zloženie umožňujú, aby sa na väčšine jej povrchu udržala voda v kvapalnom skupenstve. Tým je splnená základná podmienka, ktorú podľa súčasných predstáv potrebuje život na svoj vznik. Od svojho vzniku obývajú živé organizmy túto planétu už asi 3,8 miliardy rokov, čo predstavuje dve tretiny jej histórie. right|thumb|Veľkomestá sú kultúrnymi, ekonomickými a politickými centrami [[štátov]] V súčasnosti je Zem obývaná podľa odhadov rádovo 1033 jednotlivých živých organizmov, ktoré sa patria do vyše 1,5 milióna druhov. Formy života sú rozmanité od najjednoduchších bezjadrových mikroskopických jednobunkovcov (prokaryotov) cez väčšie jednobunkové prvoky s jadrom, riasy, rastliny, huby a živočíchy. Súčasné druhy však pravdepodobne predstavujú len zlomok všetkých druhov, ktoré sa na Zemi vyskytovali v minulosti. Živé organizmy obývajú celý povrch Zeme, určitú vrstvu pod povrchom a spodné časti jej atmosféry. Nachádzajú sa aj na tých (z hľadiska človeka) najextrémnejších stanovištiach: v hlbinách oceánskych priekop bez slnečného svetla a tepla, kde je všetko vystavené obrovskému hydrostatickému tlaku, v horúcich sírnych prameňoch, v Antarktickom ľade, v najsuchších púšťach aj v oblastiach bez dýchateľného kyslíka. Oblasť Zeme obývaná živými organizmami sa nazýva biosféra.
Biosféra a neživé zložky prírody, ako litosféra, hydrosféra a atmosféra, sú navzájom tesne prepojené. Podieľajú sa na kolobehu mnohých látok, z ktorých najznámejší je kolobeh vody. V prírode je však možné popísať kolobeh mnohých kľúčových zlúčenín a prvkov, napríklad kolobeh kyslíka, kolobeh uhlíka, kolobeh vápnika a podobne. Na všetkých týchto procesoch sa podieľajú tak živé, ako aj neživé zložky prírody a život na Zemi by bez týchto kolobehov nebol možný.
Zem je tiež domovskou planétou ľudstva, ktoré žije v približne 200 nezávislých štátoch. K Decembru 2022 žilo na Zemi vyše 8 miliárd ľudí. Časť povrchu Zeme, ktorá je obývaná alebo zreteľne pozmenená človekom, sa nazýva noosféra.
Zem v mytológii
V starovekom Grécku bola bohyňou Zeme Gaia, ktorá sa zrodila z prvopočiatočného Chaosu. Svojho manžela Urana zrodila sama zo seba a dala mu množstvo potomkov. Predstavy o Gaii a jej potomkoch poznáme najmä z Homérovej Illiady a Odysey a s Hésiodovho Zrodenia bohov. V starovekom Ríme Gaii zodpovedala bohyňa Tellus alebo Terra, ktorá však s Gaiou nebola celkom totožná. Tellus bola predovšetkým božskou matkou pôdy, ktorá dávala vyrastať zo svojho lona rastlinám a tým sa veľmi podobala ďalšej rímskej bohyni Cerere.
Dejiny písma
Písmo vzniklo z prirodzenej potreby trvalejšieho zaznamenávania ľudskej reči a ďalšieho sprostredkovania myšlienok a udalostí v ich živote.
Na dejiny písma sa možno pozerať troma hlavnými spôsobmi: Podľa toho je rozdelený aj text nasledujúceho článku na kapitoly.
Vývoj písma z hľadiska vývojového stromu jednotlivých písiem
Najčastejšie hypotézy o vývoji písiem hovoria o niekoľkých „prapísmach“, z ktorých sa potom vyvinuli všetky ostatné. Hovorí sa tomu polygenetická hypotéza. Nasledujúci zoznam obsahuje takéto „prapísma“: K tomuto zoznamu treba ešte pre úplnosť pridať písma, z ktorých sa (asi) nič viac nevyvinulo, a ktoré sa (asi) z ničoho nevyvinuli:
Predchádzajúce zoznamy možno však pomocou rôznych dodatočných hypotéz, ktoré sa vyskytujú v literatúre, zredukovať, a to nasledovne: V extrémnom prípade sa takouto redukciou pôvodného zoznamu dostaneme k tzv. monogenetickej hypotéze (teórii), podľa ktorej sa všetky písma sveta (prinajmenšom Starého sveta) vyvinuli z jedného pôvodného písma, a to sumerského písma (podľa novšieho stavu vedomostí treba dodať: alebo egyptského písma). Zástancom tejto hypotézy bol napr. I. J. Gelb. Jeho teória nezohľadňuje domorodé piktografické písma, postkontaktové písma a americké písma. Pozri rodina písiem.
Podrobnosti vývoja jednotlivých písiem z „prapísiem“ uvedených v prvom zozname sú nasledujúce:
Latinské písmo je dnes vďaka vplyvu najprv Rímskej ríše a neskôr európskych koloniálnych mocností (Španielsko, Portugalsko, Spojené kráľovstvo, Francúzsko atď.) a USA v tej či onej forme rozšírené takmer po celom svete, vrátane Slovenska. Z latinského písma sa ako špecifická obmena vyvinulo algonkinské slabičné písmo Veľkých jazier (teda písmo Saukov, písmo kmeňa Fox (Meskwaki), písmo kmeňa Kikapu, písmo kmeňa Potawatomi, písmo Winnebagov (Ho-chunk) a písmo kmeňa Ottawa).
Arabské písmo je dnes druhé najrozšírenejšie písmo. Možno ho rozdeliť jednak geograficky (vlastné arabské písmo, perzské písmo, afganské písmo, malajské písmo atď.) a jednak historicko-typograficky – pozri článok arabské písmo.