cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Pompeje
Pompejský dom
Patricijský obytný dom (domus) sa staval presne podľa všeobecne zaužívanej a rešpektovanej schémy. Tá bola vytvorená Samnitmi zrejme ako výsledok mnohoročných skúseností. Dom často zaberal pomerne veľkú plochu (až do tritisíc štvorcových metrov), ktorá tvorila obdĺžnik ohraničený iba vonkajšími múrmi. Do domu viedol hlavný vchod (fauces). Centrálny priestor (átrium, so štyrmi stĺpmi – atrium tetrastylium) s otvorom v streche mal po stranách spálne (cubiculae), kým oproti vchodu sa nachádzali miestnosti určené pre prijímanie návštev a súkromná, najposvätnejšia miestnosť rodiny (tablinum). Tieto miestnosti boli často stavebne spojené s jedálňou (triclinium). V ďalšej časti domu bola dôležitým priestorom záhrada (vivarium) s peristylom a fontánou, slúžiaca k príjemnému posedeniu a k relaxácii. Záhrada pod holým nebom bola obohacovaná umeleckými doplnkami (sochy, stĺpy, nymfea). Dom tiež obsahoval miestnosti určené ženám (gynaeceum), služobníctvu, ale často aj súkromné kúpele (balneum).
Dom, najmä zámožnejších občanov býval poschodový. Svetlo a vzduch získavala každá z miestností v dome iba z dvoch ústredných priestorov – átria a vivaria.
Uvedenej schéme sa podriadili i Rimania, ktorých stavebné zásahy sa obmedzili iba na zmenu dekorácií a prispôsobenie domu novým funkciám.
Pompejský svet maľby a mozaiky
I dnešného návštevníka ohromí fascinujúca umelecká výzdoba najbohatších domov – nástenné maľby, bronzové a mramorové sochy a mozaiky, veľakrát veľmi vysokej kvality. Domy bývali vybavené nábytkom, náradím a ďalšími predmetmi. Obzvlášť luxusne boli zariadené prímestské vily (Villa rustica) najbohatších patricijov s rozsiahlymi záhradami, exedrami, galériami a peristylmi.
Fresková výzdoba
náhľad|upright|Obetovanie Ifigénie, freska z obdobia po r. 62 po Kr. pochádzajúca z [[Dom Tragického básnika|Domu Tragického básnika, dnes v Národnom archeologickom múzeu v Neapole]] náhľad|upright|Známa mozaika Dioskurida zo Samu z tzv. Cicerovho domu znázorňuje neobvyklý koncert; dvaja muzikanti (v strede a vpravo) s bubnom a činelkami tancujú za sprievodu hráčky hrajúcej na dvojitú píšťalu a chlapca s malým rohomOsobitnú pozornosť si zasluhuje najmä nástenná výzdoba obytných stavieb. Pompejské výtvarné štýly sú najzaujímavejšou kapitolou miestnej umeleckej tvorby. Sú dokladom obrovského výtvarného nadania a predstavivosti miestnych anonymných umelcov. Nástenné maľby v Pompejach boli podľa rôznorodosti a rozdielnej úrovne výtvarného prevedenia rozdelené do štyroch štýlov:
Pre dejiny starovekého umenia sú pompejské nástenné maľby nesmierne dôležité, pretože sa vďaka nim dozvedáme, ako vyzeralo a ako vznikalo veľké umenie gréckeho osveta. Maľby dokumentujú, akým kultúrnym procesom sa grécke umenie včlenilo do umenia starovekého Ríma.
Pri odkrývaní mesta bola v Dome cudných milencov objavená miestnosť, ktorá sa v dobe erupcie Vezuvu v roku 79 práve maľovala. Stav zachovaných prác dovoľuje preskúmať všetky pozadia umeleckej tvorby a používaného náčinia.
Mozaiky
Osobitnú skupinu grafickej výzdoby obytných miestností predstavujú mozaiky, z ktorých zaujme predovšetkým výzdoba podláh. Tá sa často vzťahovala k účelu, na aký bol priestor určený. Najbežnejším typom podlahovej výzdoby bol tzv. opus signinum, vrstva malých úlomkov dlaždíc (ale aj lávy) zapustených do malty. Výzdoba podláh vytvárala geometrické motívy alebo pravidelné vzory. Inou technikou mozaikovej výzdoby bol tzv. opus vermiculatum, ktorý sa vyznačoval ukladaním malých kúskov (niekedy s rozmermi menšími než jeden štvorcový centimeter) dlaždíc do výsledného obrazového výjavu (napr. známa Alexandrova mozaika z Faunovho domu). Tretím typom bol tzv. opus sectile, kedy mozaikový obraz bol ohraničený štvorcom alebo kružnicou. Najjednoduchším typom mozaiky bol opus tessellatum, pri ktorom vznikali geometrické vzory zložené z väčších úlomkov.
Prvá tragédia (r. 62 po Kr.)
Mesto prežívalo veľký prerod od pôvodne poľnohospodárskeho mestečka k obchodnému centru, keď jeho sľubný vývoj narušilo 5. februára 62 po Kr. zemetrasenie. Nebola to celkom ničivá katastrofa, ale ani udalosť, ktorá by ľudí iba postrašila. Veľká časť mesta sa premenila na hromadu trosiek. Málo domov ostalo po záchvevoch zeme v obývateľnom stave. O vzhľade mesta po zemetrasení podáva svedectvo spisovateľ Lucius Annaeus Seneca v pojednaní Naturales questiones.
Iba nepredstaviteľná húževnatosť a obrovské odhodlanie miestnych obyvateľov sa pričinili o to, že mesto vstávalo zo sutín. Opravovali sa poničené štvrte a opäť ožívala obchodná činnosť.
Druhá tragédia (r. 79 po Kr.)
Mesto sa ešte nestihlo definitívne spamätať z predošlej katastrofy a prišla druhá a nenapraviteľná apokalypsa. Obyvatelia v okolí Vezuvu (nielen Pompejčania ale ani severnejšie položeného Herculanea a južnejšieho Stabiae) netušili, že ich život sa odvíja v tieni aktívnej sopky. O tom, že Vezuv bol sopkou, vedeli iba poniektorí učenci. Ale aj z nich sa mnohí v hodnotení Vezuvu mýlili, keď sa nazdávali, že sopka je už definitívne vyhasnutá. Vôbec sa neuvažovalo, že by vulkán mohol iba „driemať“. Nemožno sa tomu čudovať, lebo nik sa nevedel rozpamätať, že by sa niekedy v minulosti bol ozval.
Erupcii predchádzali rôzne varovné znamenia: z hlbín zeme bolo počuť hučanie, otriasala sa zem, domáce zvieratá i vtáky boli nepokojné, na niektorých miestach unikali z puklín zeme sírne výpary. Voda v studniach vyschla. 24. augusta sa sopka Vezuv naplno prebudila. Obyvatelia okolitých miest a mestečiek videli, že z krátera sopky vystupuje vysoký čierny dym, ktorý sa vo veľkých výškach rozširoval a dostával podobu borovice pínie. Mrak čierneho dymu zatienil slnko. Uprostred bieleho dňa zrazu nastala tma ako v noci.
Po svahoch masívu začala vytekať láva, na mesto sa čochvíľa zniesol dážď horúcej pemzy a kameňov, ktoré začali pokrývať mesto. Strechy a steny budov neuniesli obrovskú tiaž horniny a rúcali sa. Ľudia, ktorí nezahynuli pod krupobitím skál boli usmrtení jedovatými plynmi šíriacimi sa všetkými smermi. Tie spolu so sopečným popolom prenikali aj cez dvere a okná, takže ľudia sa nezachránili ani vo svojich príbytkoch.
Obyvatelia, ktorí stihli zavčasu ujsť z mesta, sa zachránili. Po skončení katastrofy sa pokúšali vrátiť do mesta, ale nebolo to možné, preto si založili nové mesto (dnešné Pompei).
O tom, čo sa v Pompejach v ten strašný deň prihodilo, vieme dnes pomerne veľa nielen vďaka vykopávkam archeológov, ale tiež vďaka očitému svedectvu, ktoré zanechal Plínius Mladší. Na požiadanie historika Publia Cornelia Tacita napísal svoje spomienky na udalosti v podobe dvoch Listov Tacitovi:
Na vlastnej koži pocítil tragédiu, ktorá ho pripravila o strýka, prírodovedca a veliteľa vojnovej flotily Plínia Staršieho. Ten vo vedeckom vytržení priplával na svojej lodi do blízkosti ohrozeného pobrežia a snažil sa zachrániť tých, ktorí ušli z mesta.
Okrem Plíniových listov existuje ešte iný opis tejto tragickej udalosti. Pochádza od významného rímskeho historika Lucia Cassia Dia, ktorý vo svojom rozsiahlom diele Rímske dejiny zachytil aj zmienku o skaze Pompejí, ale s odstupom pol druhého storočia.
Pompeje ako archeologická lokalita
vľavo|náhľad|150px|[[Giuseppe Fiorelli, od roku 1860 vedúci archeologických prác v Pompejach]] Objav Pompejí ako aj iných miest v oblasti, v ktorej sa život zastavil výbuchom Vezuvu v auguste roku 79, predstavoval zásadný a rozhodujúci krok v získavaní poznatkov o svete starovekého Ríma na vrchole jeho rozkvetu. Vykopávky v oblasti Vezuvu vyniesli na svetlo nedotknutý obraz života, ktorý nenarušili nasledujúce stáročia. Odkryli nielen poklady, často existujúce iba v tých najfantastickejších predstavách, ale tiež obraz bežného každodenného života v celej jeho rozmanitosti. V mnohom tiež zmenili dovtedy rozšírený, veľakrát idealizovaný náhľad na svet antických predkov.
Dôležitosť archeologických nálezov spočíva tiež v tom, že predstavujú hmatateľný príklad rímskej kultúry, ktorá civilizovala všetok vtedajší známy svet, a ktorá v konečnom dôsledku stála na počiatku dnešnej, modernej civilizácie.
Po ničivej skaze sa na viac ako pätnásť storočí Pompeje vytratili z pamäte ľudstva. Až v roku 1594 pri výkope zavlažovacieho kanála bola časť zaniknutého mesta náhodne objavená. Po dokončení prác sa s kopaním prestalo a všetko opäť zapadlo do zabudnutia. K tomu prispela i ďalšia silné erupcia Vezuvu v roku 1631, ktorá pokryla popolom aj už odhalené časti starovekého mesta. Nálezy objavené v uvedenom období sa v roku 1637 pokúsil identifikovať nemecký humanista a historik Lucas Holstenius.
Oficiálne sa vykopávky v Pompejach začali 30. marca 1748 na príkaz neapolského kráľa Karola IV. Počas prác trvajúcich celé ďalšie storočie sa podarilo objaviť hradby a hlavné verejné budovy. Až v roku 1763 však archeológovia nadobudli istotu, že kopú na mieste toho, čo ostalo z niekdajšieho mesta. V tomto prípade ešte nemožno hovoriť o systematickom výskume; hlavným cieľom bolo obohatenie bourbonských kráľovských zbierok.
vľavo|náhľad|180px|Jedna z najviac pôsobiacich scén tragédie je v tzv. Záhrade utečencov, kde sa nachádzajú sadrové odliatky trinástich členov rodiny, ktorí tu zahynuliAž v roku 1860 pod vedením Giuseppe Fiorelliho začal cieľavedomý prieskum a odkrývanie mesta rozkladajúceho sa na ploche niekoľkých desiatok hektárov. G. Fiorelli, skúsený archeológ, sa stal pre históriu pompejských objavov kľúčovou postavou. Predovšetkým priniesol nové metódy skúmania. Vylúčil nesúvislé a náhodné kopanie, neprekopával najskôr ulice, z ktorých by sa sa odspodu dostával do domov, ale vykopávky viedol zvrchu, aby zachránil všetky dôležité prvky budov. Zaviedol tiež poriadok do topografie odkrytých území, a to tak, že mesto rozčlenil na jednotlivé štvrte. Fiorelli bol tiež autorom myšlienky sadrových odliatkov, vďaka ktorým sa získavala nielen podoba tiel obetí výbuchu, ale aj korene stromov a všetky organické prvky, ktorá sa rozložili a zanechali po sebe prázdne miesto v sopečnom popole.
V podobnom duchu pokračovali aj Fiorelliho nasledovníci – M. Ruggero, G. de Petra, E. Pais, A. Sogliano, V. Spinazzola a ďalší. Vykopávky, trvajúce bez prerušenia prakticky dodnes (stav odkrytia mesta dosiahol tri štvrtiny), vyniesli toto mesto na svetlo sveta a umožnili súčasníkom zrekonštruovať každú stránku života miestnych obyvateľov.
Citeľne do priebehu prác zasiahlo zemetrasenie v roku 1980, ktoré poškodilo množstvo budov.
Le Tronquay (Calvados)
Le Tronquay je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Calvados, v regióne Dolná Normandia.
Pompeje
Pompeje ako archeologická lokalita
náhľad|180px|Archeologické práce na konci 19. storočiaO vzhľade niekdajšieho mesta si dnešný návštevník urobí najdokonalejšiu predstavu prejdením sa po jeho uliciach. Pozostatky obytných budov, obchodov, chrámov a ďalších verejných stavieb svedčia o bohatosti a dôležitosti Pompejí. Niekdajšie kvitnúce mesto, zasiahnuté nevídaným spôsobom a zničené uprostred plnej aktivity svojho každodenného života ako celok ohromuje a dojíma. Napriek stavu, v akom sa dnes nachádza, zanecháva silný dojem, návštevníci akoby cestovali v čase.
Le Tronquay (Calvados)
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Pompeje
Pompeje ako archeologická lokalita
Najdramatickejšie stopy hroznej udalosti predstavujú sadrové odliatky obetí, získané zaliatím dutých odtlačkov, ktoré v kompaktnej mase zanechali telá, znehybnené v polohe, v akej sa nachádzali v posledných okamihoch života. Výskumy umožnili súčasnému človeku pochopiť, ako vyzerali rímske mestá, aké mali budovy, akým aktivitám sa venovali ich obyvatelia. Všetky tieto aspekty prispievajú k tomu, že Pompeje patria k najznámejším a najvyhľadávanejším archeologickým pamiatkam na svete. V konečnom dôsledku znamenali zápis Pompejí a neďalekých pamiatok v Herculaneu, Stabiae a v Torre Annunziata do Zoznamu Svetového dedičstva UNESCO.
Le Tronquay (Calvados)
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 752 obyvateľov (2009).
Pompeje
Najvýznamnejšie miesta
Pompeje v čase svojho najväčšieho rozmachu dominovali celému územiu južne od Vezuvu a od morského pobrežia, ktoré pred dvetisíc rokmi nebolo ďaleko, siahali hlboko do vnútrozemia.
Le Tronquay (Calvados)
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Pompeje
Najvýznamnejšie miesta
Mesto bolo obohnané mocnými dvojitými hradbami, vyplnenými násypom a postavenými z veľkých kvádrov. Svojou dĺžkou tritisíc dvesto metrov obklopovali celé mesto. Za vonkajším múrom bola hlboká priekopa a za vnútorným múrom násyp. Cez hradby viedlo osem brán. Najdôležitejšími boli Porta Marina a Porta Ercolano (severne od predchádzajúcej), ktorými sa do mesta vstupovalo zo západu. Za bránou Porta Marina začínala rovnomenná ulica, vyúsťujúca priamo na pompejskom hlavnom fóre.
Hlavné fórum
Bolo centrom verejného, politického, hospodárskeho a náboženského života mesta. Na dláždenom námestí s rozmermi 38 x 157 metrov stávalo viacero budov rôzneho určenia. Na južnej strane bola do námestia obrátené budova mestskej rady (curia) susediaca s administratívnymi budovami aedilov a diumvirov. V závere fóra na severnej strane stál Jupiterov chrám zľava doplnený Germanicovým víťazným oblúkom. Dlhšie strany vypĺňali zo západu bazilika, ktorú využíval súdny tribunál, Apolónov chrám a trh s obilninami (Forum olitorium). Východné ohraničenie tvorili tzv. volebná budova (comitium), budova Eumachie, Vespasiánov chrám a krytý trh (macellum). Priestranstvo fóra dopĺňala sochárska výzdoba.
Jupiterov chrám
Hlavná náboženská stavba Pompejí zasvätená kultu najvyššieho rímskeho božstva stávala na severnej strane, v závere hlavného fóra. Predstavovala typickú stavbu vybudovanú v tzv. italickom stavebnom štýle.
Bazilika
náhľad|Tribunál baziliky Budova baziliky (rozmery 24 x 55 metrov) stojaca po ľavej južnej strane fóra bola najvýznamnejšou a najstaršou svetskou verejnou stavbou v meste. Ide o ukážkový príklad predrománskej architektúry. Pochádzala z obdobia rokov 120 – 80 pred Kr. Počas svojej histórie prešla niekoľkými funkciami (o. i. bola napr. krytou tržnicou), no v 1. storočí po Kr. začala plniť funkciu správnu a justičnú. K tomuto účelu bol v jej závere postavený poschodový tribunál, krásna budova v helenistickom štýle so schodiskami po jej bokoch. Vnútrajšok baziliky obklopený obrovským peristylom s dvadsiatimiôsmimi, desať metrov vysokými korintskými stĺpmi bol otvorený.
Významnou stavbou stojacou na fóre bola tzv. Budova Eumachie, nachádzajúca sa oproti bazilike, postavená kňažnou Eumachiou pre združenie tkáčov, plátenníkov a farbiarov plátna, ktorí tvorili veľmi významnú a váženú časť remeselníkov. Rozmerovo sa približovala bazilike. Ústrednú časť budovy tvoril dvor obkolesený arkádami, za ktorými sa nachádzali sklady pre uschovávanie a predvádzanie látok. Z bohatej architektonickej a umeleckej výzdoby dnes neostalo prakticky nič; iba portál ozdobený vytesanými akantovými listami svedčí o bohatosti a umeleckej nádhere stavby.
Poslednou z tzv. veľkých stavieb na fóre je macellum na pravej strane severného záveru. Komplex budov, postavených v cisárskej dobe slúžil ako zastrešený trh. Vnútorný dvor budovy vypĺňala vodná nádrž s rybami a rotunda s kupolou (tholos).
Apolónov chrám
náhľad|[[Apolónov chrám (Pompeje)|Apolónov chrám stál v posvätnom okrsku susediacom s fórom]]Chrám zasvätený tomuto božstvu, ochrancovi mesta, stával v posvätnom okrsku naľavo priliehajúcom k fóru.
Severne do fóra ústili dve ulice – zľava Vicolo delle thermae a sprava Via del Foro s Tiberiovým víťazným oblúkom. Priestor medzi týmito ulicami vypĺňali verejné kúpele (thermae), najmenšie spomedzi pompejských kúpeľov. Pochádzali z raných rímskych čias. Vynikali bohatou freskovou a štukovou výzdobou.
left|thumb|170px|Detail farebnej mozaiky z Domu Veľkej fontányZaujímavou a historicky cennou budovou, ležiacou priamo za kúpeľmi, bola obytná stavba zvaná Dom Tragického básnika pochádzajúca z obdobia 2. storočia pred Kr. V obytných miestnostiach sa našla nádherná fresková výzdoba – Obetovanie Ifigénie, Únos Bríseidy ako aj mozaika s námetom skúšky v tragickom divadle, podľa ktorej bol dom pomenovaný.
Priamym pokračovaním Via del Foro bola jedna z najznámejších pompejských ulíc – Merkúrova ulica (Via di Mercurio) – vedúca až k severným hradbám. Prvou stavbou tu bol Caligulov víťazný oblúk. Merkúrova ulica bola najmä obytnou zónou, na ktorej stávalo niekoľko zaujímavých stavieb.
Pred bránou Porta Ercolano sa nachádzal okrsok, ktorého stredom prechádzala Ulica pohrebísk (Via dei Sepolcri). Tu bolo objavených niekoľko pohrebísk. Na konci ulice sa nachádzala jedna z umelecky najhodnotnejších stavieb Pompejí – tzv. Vila Mystérií. Stavba predstavovala honosnú rezidenciu, ktorá počas svojho vývoja mala rôzne využitie. Najzaujímavejšou časťou domu bola tzv. Sieň mystérií, ktorej steny i dnes pokrývajú neobyčajné maľby predstavujúce momenty zasväcujúceho rituálu počas tzv. dionýzskych mystérií.
K zaujímavým objektom na Via di Mercurio patrili Dom Malej fontány a Dom Veľkej fontány nazvané podľa objavených, umelecky cenných fontán zdobených mozaikami a štukami.
Faunov dom
Stával neďaleko miesta vyústenia ulica Via della Fortuna do Via di Mercurio. Dom, ktorý za svoje pomenovanie vďačí soške tancujúceho rímskeho boha, sa stal známym predovšetkým unikátnym nálezom podlahovej mozaiky, najväčšej zachovanej mozaiky klasickej antiky, zachytávajúcej bojovú scénu medzi Alexandrom Veľkým a perzským kráľom Dareiom III.
Dom Vettiovcov
Susedil na nároží s Faunovým domom. Patril dvom miestnym obchodníkom, po ktorých dostal svoje pomenovanie. Stal sa známym vďaka nádhernej nástennej výmaľbe, ktorá dodnes vyniká sviežosťou farieb.
Po pravej strane Domu Vettiovcov sa cez ulicu Via degli Scienziati nachádzal Dom Pozlátených Amorkov, bohaté patricijské obydlie, dokazujúce svojou umeleckou a štylisticky bohatou výzdobou postavenie svojho majiteľa.
Nádhernou freskovou výzdobou, čerpajúcou námety z antickej mytológie vynikal Dom Marca Lucretia Frontona.
náhľad|upright|Portrét Paquia Procula a jeho manželky, freska pôvodne v Dome Paquia Procula, dnes v [[Národné archeologické múzeum (Neapol)|Národnom archeologickom múzeu v Neapole]]Najdlhšou ulicou v meste bola Ulica hojnosti (Via dell'Abbondanza), vychádzajúca z južnej pravej časti fóra a pokračujúc severovýchodným smerom končila pri najvýchodnejšej bráne Porta Sarno. Prvou významnou stavbou smerom od fóra boli Stabijské kúpele (Thermae Stabiane), najväčšie, najstaršie, no súčasne najlepšie zachované kúpele spomedzi všetkých troch v Pompejach. Pochádzajú už z raných čias rímskeho panstva nad mestom. Zaujímavé boli svojim dispozičným riešením, keď súčasťou areálu okrem samotných priestorov slúžiacich na očistu boli i cvičiská. Dnes sú Stabijské kúpele využívané o. i. na vystavenie vitrín so sadrovými odliatkami tiel obetí.
Via dell'Abbondanza bola nielen obytnou ale aj obchodnou ulicou s množstvom pohostinstiev (thermopolium) či remeselníckych dielní (práčovne, sklady). Stavbou známou predovšetkým preslávenou portrétnou freskou svojho majiteľa a jeho manželky bol Dom Paquia Procula.
Trojuholníkové fórum
Vľavo od južnej brány Porta Stabia sa nachádzalo druhé, menšie, tzv. Trojuholníkové fórum. Vstup na toto námestie, nazvané podľa tvaru, ktorý námestie zaberalo, bol riešený cez monumentálny vchod (propyleum), tvorený šiestimi iónskymi stĺpmi. Celé námestie bolo obklopené arkádami dórskych stĺpov. Na námestí stával dórsky chrám zasvätený legendárnemu zakladateľovi mesta Herkulovi. Bol postavený podľa vzoru gréckych chrámov v, od Pompejí južne ležiacom, Paeste.
vľavo|náhľad|[[Veľké divadlo (Pompeje)|Veľké divadlo]] náhľad|[[Amfiteáter v Pompejach|Amfiteáter]] náhľad|[[Palaistra (Pompeje)|Veľká palestra]] Pravé ohraničenie Trojuholníkového fóra tvoril priestor, ktorého podstatnú časť zaberalo Veľké divadlo. Súčasnú podobu dostalo v Augustovej dobe, kedy bolo rozšírené a prispôsobené zvyšujúcim sa nárokom. Hľadisko pre päťtisíc osôb, obrátené smerom na juh, bolo pred slnkom a nepriazňou počasia chránené zatiahnuteľnou plachtou (velarium). Javisko bolo umelecky stvárnené monumentálnou fasádou dekorovanou stĺpmi, sochami a striekajúcimi fontánami. Za javiskom bol štvorhranný priestor ohraničený arkádami. Pôvodne ho zakrývala strecha podopieraná dórskymi stĺpmi (porticus post scaenam). Tu sa schádzalo publikum pred predstaveniami a počas prestávok. Za cisárskych čias slúžil ako kasárne pre gladiátorov.
Z pravej strany sa k Veľkému divadlu pripájalo Malé divadlo, tzv. Ódeion. Postavené bolo v roku 80 pred Kr.
Severne od Veľkého divadla ležali dva chrámy – Isidin chrám a menší, v meste druhý Jupiterov chrám. Prvý, zasvätený kultu egyptskej Isis, bol po prvom zemetrasení v roku 62 po Kr. opravený. Átrium tvorilo šesť korintských stĺpov. Chrám stál v posvätnom okrsku. Druhý chrám, pochádzajúci z predrímskych čias, niesol zasvätenie Jupitera Melichiosa, importovaného z pogréčtenej Sicílie.
Južne od ulice Via dell'Abbondanza sa nachádzajú vykopávky ulíc a budov, ktoré boli realizované v posledných obdobiach. Zrejme najsugestívnejšie pôsobí nález v tzv. Záhrade utečencov. Pri hroznej tragédii tu našlo svoju smrť trinásť členov rodiny, ktorých sadrové odliatky tu odpočívajú v pózach posledných chvíľ života.
Priestor na východnom cípe mesta, medzi bránami Porta nuceria a Porta Sarno vypĺňali dve monumentálne stavby. Celkom v zovretí hradieb ležal amfiteáter (amphitheatrum), pochádzajúci z roku 80 pred Kr. Amfiteáter má veľký historický význam: je najstarším známym amfiteátrom na svete. Hľadisko s rozmermi 135 x 104 metrov malo kapacitu dvadsaťtisíc osôb. Tvorilo ho tridsaťpäť stupňov pre divákov, z ktorých prvých päť nad arénou (ima cavea) bolo vyhradených pre významných návštevníkov a vážených občanov mesta. Na rozdiel od všetkých neskorších amfiteátrov sa pod arénou nenachádzali podzemné priestory.
Vľavo sa k amfiteátru primkýnala Veľká palaistra (Palaestra Grande), veľký trávnatý ohradený priestor (130 x 140 metrov) určený pre cvičenia a významné manifestácie. Palestru ohraničovali arkády s iónskymi stĺpmi. Centrálnu časť palestry vypĺňal bazén.
Pompeje v populárnej kultúre
Hudobná skupina Pink Floyd nahrala v priestoroch amfiteátra v Pompejách živé vystúpenie Pink Floyd - Live At Pompeii.
Pata
Pata je vidiecka obec na juhozápade Slovenska v Trnavskom kraji v okrese Galanta. Leží na okraji Nitrianskej pahorkatiny. Preteká ňou potok Jarčie a niekoľko menších vodných tokov. K 31. decembru 2021 mala Pata 3241 obyvateľov, čo ju radí k stredne veľkým obciam Slovenska. Prevažnú väčšinu tvorí obyvateľstvo slovenského pôvodu a rímskokatolíckeho vierovyznania. V obci sa nachádzajú dva rímskokatolícke kostoly. Významnou historickou udalosťou v dejinách obce bola bitka medzi maďarskými a cisárskymi vojskami (1849), ktorú pripomína obelisk za obcou.
Polohopis
Pata sa nachádza v centrálnej časti Podunajskej nížiny na juhozápadnom okraji Nitrianskej pahorkatiny. Územie Paty je tvorené miernou pahorkatinou a plytkou dolinou Jác. Stredná časť obce leží v nadmorskej výške Nadmorská výška v okrajových častiach katastra kolíše od približne  (južný tok Jarčia medzi lokalitami Dolné lúky a Zájarčie), až po približne  (lokalita Zaháje pri severozápadných hraniciach katastrálneho územia). vľavo|náhľad|Obec Pata, pohľad z juhu, v popredí lokalita Diely, v pozadí lokalita Pakdomy|187x187bod Katastrálnym územím pretekajú vodné toky Jarčie (aj Jác ), Zájarčie a Šoporniansky kanál. Severnú hranicu s katastrálnym územím obce Báb tvorí Bábsky potok. Všetky potoky odvodňuje Jarčie, ktoré sa následne pri neďalekej vodnej nádrži Kráľová vlieva z ľavej strany do rieky Váh. Územie Paty spadá do teplej klimatickej oblasti a nížinného typu klímy. Priemerná ročná teplota vzduchu v obci dosahuje rozmedzie hodnôt 9 až 10 °C. Zrážky dosahujú priemerne 550 – 600 mm/rok. Snehová pokrývka sa v lokalite Paty nedrží dlhšie než 90 dní v roku. Prevládajúcim typom pôdy je úrodná černozem, v doline vodného toku Jarčie prevládajú lužné pôdy. Z výmery pôdneho fondu zaberala v roku 2021 poľnohospodárska pôda 85,9%. V rámci nej mala najväčší rozsah orná pôda (91,3%). Z hľadiska nepoľnohospodárskych plôch zaberalo najväčší rozsah zastavané územie (63,2%). vľavo|náhľad|Pata, pohľad na lokalitu Borody, v pozadí obec [[Pusté Sady]] S výnimkou menších lesíkov (pozostatkov lužných lesov najmä v lokalite Pakdomy a Borody v smere na Pusté Sady) je chotár obce odlesnený. Menšie zalesnené plochy sa nachádzajú v lokalite Dubník, v lokalite Kopanice (tzv. Sítí), v lokalite Dolinka a za Hedviga majerom (tzv. Papuča). V rámci fytogeografického členenia Slovenska patrí územie obce do oblasti panónskej flóry. Zarastené plochy tvoria najmä jasene (70% lokality Pakdomy, agáty, borovice a javory. Časť nezalesnených plôch tvoria trvalé trávne porasty, oblasť pri potoku Jarčie aj mokraďové porasty. V obci sa nenachádzajú vyhlásené chránené územia ani biocentrá a biokoridory regionálneho ani nadregionálneho významu. Pata leží v turistickom regióne Dolné Považie. Susedí s obcami Šoporňa, Báb, Pusté Sady, Šintava a Hájske. Územie obce hraničí s Nitrianskym samosprávnym krajom, presnejšie s okresom Nitra (obec Báb) a okresom Šaľa (obec Hájske). Pata leží 9 km východne od mesta Sereď, v tesnej blízkosti rýchlostnej cesty R1. Vzdialenosť od okresného sídla, Galanty, je približne 17 km. Vzdialenosť od krajských miest Trnava a Nitra je približne rovnaká, 25 km. Od hlavného mesta Bratislavy je obec vzdialená 63 km.
Dejiny
náhľad|Kostol Narodenia Panny Márie v Pate (tzv. starý kostol), pohľad zo Školskej ulice|vľavo
Pravek a rímska doba
Prvé dôkazy o prítomnosti pravekého človeka v tejto oblasti Slovenska pochádzajú zo strednej doby kamennej. Priamo v zastavanom území obce sa mala nachádzať mohyla z obdobia neolitu, nikdy však nebola zdokumentovaná. Územie bolo pravekým obyvateľstvom obľúbené najmä pre jeho polohu na križovatke ciest, blízkosť brodu cez Váh a pre úrodné pôdne typy. Praveký človek uprednostňoval vyvýšené miesta a pahorkatiny, aké začínajú v katastri obce a pokračujú smerom na sever. Hrobové nálezy ľudu nitrianskej kultúry v blízkom regióne dokazujú osídlenie širšieho územia Paty aj v období staršej doby bronzovej. V lokalite Diely (staršie aj Horné diely), pri R1 smerom na Šoporňu, sa v rokoch 19971999 uskutočnil archeologický výskum pod vedením Ivana Chebena. Objavené boli sídliskové jamy a kostrové pohrebisko únětickej a maďarovskej kultúry. Na mieste pohrebiska sa nachádzalo viac ako 200 hrobov, čo dokazuje, že sa na území obce nachádzalo viacgeneračné sídlisko. Väčšina hrobov, s výnimkou detských, bola vyrabovaná už v praveku. I napriek tomu bolo na mieste objavených viacero predmetov. Kostrový hrob v severozápadnej časti obce zároveň zakladá hypotézu, že v zastavanom území obce sa mohlo nachádzať ešte jedno pohrebisko. vľavo|náhľad|Severná časť katastrálneho územia obce Pata, lokalita Dielčeky Osada maďarovskej kultúry zanikla krátko pred odsunom miestneho obyvateľstva z južného Slovenska preč k Stredomoriu. Zvyšky miestneho obyvateľstva zrejme splynuli s čakanskou kultúrou, ktorá zanikla v 12. storočí pred Kristom. Miestne územie bolo následne zrejme trvalo neobývané, človek však na území obce naďalej prítomný bol. náhľad|Pata, časť obce na pravom brehu vodného toku [[Jarčie, pohľad na lokalitu Vinohrady a Kopanice]] Ďalšie výkopové práce v Pate sa uskutočnili v lokalite Vinohrady (v povodí vodného toku Jarčie). Ide o skromnejšie nálezisko, pričom výskum bol sťažený pre predchádzajúcu poľnohospodársku činnosť v danej oblasti. Nálezy pochádzali z dvoch období, z neskorej doby bronzovej a z doby rímskej. Z neskorej doby bronzovej (kultúra Mezöcsát) bolo objavených 12 sídliskových jám a plytký kostrový hrob. Je možné, že šlo o hrob náhle zosnulého príslušníka väčšej karavány prechádzajúcej územím. Z rímskeho obdobia bolo objavených 26 žiarových hrobov s črepmi. Časť bola domácej germánskej výroby (na mieste sa nachádzala kupolovitá pec), časť pochádzala z rímskej výroby. Bolo objavených tiež šesť jám s odpadom. Sústava ďalších šiestich kolových jám zakladá hypotézu nadzemnej stavby z doby rímskej. Neskoršie dejiny obce nie sú dostatočne zdokumentované, historicky však územie obce patrilo pod rôzne štátne útvary.
Stredoveké dejiny
Predpokladá sa, že dnešné miestne osídlenie je pred-uhorské, čomu nasvedčujú viaceré skutočnosti: najmä geografická poloha, blízkosť iných praslovanských osídlení, etymologický pôvod názvu obce i pôvodné a pretrvávajúce slovanské obyvateľstvo. Prvá písomná zmienka o obci pochádza z roku 1156. V listine ostrihomský arcibiskup Martyrius oprávňoval kanonikov ostrihomskej kapituly vyberať desiatky z Paty („Pta“) a iných dedín jeho arcibiskupstva. Konkrétne Pata bola pridelená kanonikovi Diuovi. Druhá písomná zmienka o obci pochádza z roku 1252 a viaže sa k miestnemu obyvateľovi, zemanovi Ladislavovi z Paty. Samotná obec vznikla zrejme práve z pôvodnej zemianskej usadlosti. Už v stredoveku sa na území obce nachádzal kostol. S istotou je doložený od roku 1332, čo vyplýva zo záznamov pápežských vyberačov desiatkov. Pata bola v tom období roľnícka obec obývaná miestnou nižšou zemianskou šľachtou. Miestny zemiansky rod Patovcov (Pathovcov, de Patha) v dôsledku vraždy spáchanej jeho príslušníkmi Ladislavom a Tomášom upadol, až sa nakoniec v 15. storočí úplne vytratil z dobových prameňov. Okrem miestnej šľachty mala už od 12. storočia záujmy v Pate aj kráľovská moc reprezentovaná šintavským panstvom. vľavo|náhľad|Hlavný kríž na cintoríne v obci Pata. Ide o najstarší stojaci objekt v obci, kríž pochádza z roku 1779.
Feluka
Feluka bola malá plachetnica v období galér na Stredozemnom mori. Predný sťažeň mali naklonený dopredu, bola oň prichytená kosatka, ktorá siahala na koniec dlhého čeleňa. Mala pomocné veslá, jej hlavný pohon boli latinské plachty na jednom alebo dvoch sťažňoch.
Keď bola doba radových lodí, niektoré z nich nosievali malé feluky na palubách, aby ich mohli použiť na spojovaciu službu medzi loďami flotily.
Pata
Obdobie po roku 1848
Patu zasiahla vlna maďarizácie, avšak dedina si zachovala slovenský ráz. Okrem Slovákov v obci žila malá skupina Židov a zopár Maďarov. V 19. storočí výrazne vzrástol počet obyvateľov. V roku 1869 mala obec 1096 obyvateľov žijúcich v 133 domoch. Obyvateľstvo sa živilo najmä poľnohospodárstvom, centrom bol Hedviga majer. Čiastočnú obživu poskytovalo remeslo, najmä tkáčstvo. Pata patrila pod okres Šaľa Nitrianskej župy. V roku 1885 vznikol v Pate dobrovoľný hasičský zbor. Typickými remeslami v dedine v neskoršom období bolo plátenníctvo a čipkárstvo. vľavo|náhľad|Pata, Majerská ulica, pohľad na východ
Feluka
V Španielsku sa dodnes používajú feluky ako malé obchodné lode, ktoré majú nízke boky, dlhý a úzky trup s dvoma sťažňami, tieto sťažne nesú arabské alebo latinské plachty.
Pata
Prvá česko-slovenská republika
Paty sa dotkla prvá svetová vojna, ktorá si vyžiadala životy niekoľkých jej obyvateľov. Vznik Česko-Slovenska sa v Pate niesol v znamení španielskej chrípky, ktorá spôsobila smrť mnohých obyvateľov. Prvá pozemková reforma sa Paty príliš nedotkla. V roku 1923 bola Pata spolu s okresom Šaľa začlenená do Bratislavskej župy. Celková hospodárska situácia v obci nebola príliš dobrá, mnohí obyvatelia odchádzali za prácou do zahraničia a zadĺžená bola aj samotná obec. Nemohla dokonca postaviť ani novú budovu pre školu, ktorú požadoval štát. Zlú situáciu chceli Paťania vyriešiť založením úverového družstva, ktoré ekonomicky riadila riaditeľka miestnej školy a spisovateľka Margita Kováčová. Zrejme i ekonomická situácia prispela k tomu, že značnú politickú priazeň mala v silne religióznej obci KSČ. V dvadsiatych rokoch sa v Pate uskutočnilo viacero štrajkov poľnohospodárskych robotníkov, v roku 1934 dokonca vzbura dlžníkov proti exekúciám. V tridsiatych rokoch Patu zasiahli taktiež viaceré epidémie chorôb (brušný týfus a iné).
Druhá svetová vojna
náhľad|Západná časť katastrálneho územia obce Pata, pohľad z ulice Majerskej, v diaľke pozadí možno pohorie [[Malé Karpaty]] V roku 1939 sa Pata stala súčasťou novovzniknutého Slovenského štátu, pričom v blízkosti obce sa nachádzali hranice vymedzené Viedenskou arbitrážou. Keďže Šaľa sa stala súčasťou Maďarska, Pata bola začlenená do okresu Hlohovec.
Poľnohospodárska výroba v obci sa v tomto období preorientovala na pestovanie papriky. V roku 1941 vzniklo v Pate paprikové družstvo a mlyn na mletie koreninovej zeleniny. Neskôr, počas socializmu sa výroba už pod štátnou taktovkou rozšírila a družstvo exportovalo papriku a iné produkty (šípky, tabak) aj do zahraničia. Celková hospodárska situácia v obci sa tak v čase vojny zlepšila, čomu nasvedčovala aj nová výstavba domov či vybudovanie športového areálu.
Pred druhou svetovou vojnou tvorili patianski Židia spolu so Židmi zo Šoporne dobre organizovanú komunitu a vlastnili značný majetok. Miestny šenk vlastnili Strasserovci a rodina Weissovcov vlastnila prvý obchod v Pate. Obchod neskôr zdedili šopornianski Gutmanovci. Miestny Hedviga majer mala v prenájme rodina Wohlsteinovcov. V Šoporni sídlil aj šachter. Počas vojny boli židovské podniky v rámci dražby arizované miestnym obyvateľstvom. Väčšina z patianskych Židov skončila v koncentračných táboroch. Obce sa dotkla druhá svetová vojna. Viacerí jej obyvatelia bojovali a zomreli na východnej fronte, pár sa zúčastnilo SNP. V decembri 1944 obec obsadili nemecké vojská, 22. decembra 1944 bola obec bombardovaná sovietskym letectvom. Nemecké vojská sa v obci opevnili, pričom na práce využívali aj miestne sily. V januári 1945 sa front priblížil k obci, no zastal. Priame boje na území obce trvali v období od 29. marca do 1. apríla, keď bola obec oslobodená. Sovietske a čiastočne aj rumunské vojská sa dopustili rabovania a viacerých výtržností. Sovieti dokonca zajali časť obyvateľstva. Situáciu urovnali až prichádzajúce česko-slovenské jednotky. Po vojne bola obec poničená a zavládol hlad. náhľad|Polia na západe Paty, Majerská ulica|vľavo
Povojnové dejiny
Po obnovení ČSR sa Pata stala dočasne opäť súčasťou okresu Šaľa, hoci existovali snahy o začlenenie do okresu Nitra. Po reforme v roku 1948 vznikol nový okres Sereď, ktorého súčasťou bola aj Pata. Voľby v roku 1946 v Pate jasne vyhrala KSS, druhá s polovičným prepadom skončila Strana slobody a až tretia Demokratická strana.
V roku 1949 vzniklo v Pate JRD menšinového typu, ktoré pretrvalo až do roku 1957, keď bolo miestne obyvateľstvo nátlakom prinútené vstúpiť do družstva, čím sa dosiahla väčšinová účasť. Vlastníctvom JRD sa stali aj po vojne zhabané majery Hedviga majer a cirkevný Lúka dvor. V roku 1952 bola znárodnená miestna paprikáreň. Miestnemu družstvu sa darilo. V 60. rokoch produkovalo 63 vagónov spracovanej papriky, ktorá sa exporovala do zahraničia na Západ. Podnikateľským projektom JRD bola reštaurácia „Kolienko“ s bazénmi na ceste do Nitry. náhľad|Dlhá ulica v obci Pata V druhej polovici 20. storočia sa obec rozrástla a stala sa strediskovou obcou. Postupne sa vybudovali sociálne zariadenie, dom kultúry, obecný úrad a budova novej školy. Už v roku 1948 bola postavená materská škola. V obci sídlila pekáreň. Paťania sa aj v období komunizmu opakovane snažili získať vlastnú farnosť, čo sa im nakoniec aj podarilo (1969). Dovtedy od novoveku patrila obec ako filiálka pod Šintavu a neskôr pod Šoporňu. náhľad|Zberný dvor odpadu v Pate|vľavo
Najnovšie dejiny
Po roku 1989 sa v obci oživili súkromné podnikateľské aktivity. V obci vzniklo viacero firiem podnikajúcich v potravinárskom priemysle, ako aj gastronómii. Miestne JRD sa pretransformovalo na roľnícke, výrobno-obchodné družstvo. Okrem neho v obci vzniklo poľovnícke združenie. V Pate sa tiež vyrábali produkty pre automobilový priemysel a slnečné kolektory. Prebehla tiež výstavba kanalizačnej siete v obci. V rokoch 2002 až 2007 prebiehala výstavba nového farského kostola zasväteného Narodeniu Panny Márie. V roku 2007 bol otvorený domov dôchodcov Nezábudka. V roku 2019 obec a zariadenie domova dôchodcov navštívila prezidentka Zuzana Čaputová. V poslednom období sa v obci uskutočnila oprava viacerých pozemných komunikácií, obnova oboch budov miestnej základnej školy, bola tiež postavená nová tribúna miestneho športového ihriska a vybudovaných viacero športových zariadení pre mládež. V súčasnosti sa obec radí medzi stredne veľké obce Trnavského samosprávneho kraja. K 18. júnu 2021 mala obec podľa matriky 3299 obyvateľov. V lete 2022 bola obec s výnimkou dvoch najnovších ulíc zmapovaná službou Google Street View.
Názov
Pôvod názvu „Pata“ nie je úplne objasnený, no s najväčšou pravdepodobnosťou je slovanský. Medzi historické názvy patria:
Podľa miestnej tradície zachytenej už v roku 1928, sa názov Pata odvodzuje od číslice 5|päť. Na miestnom území sa mal údajne nachádzať veľký háj, ktorý mal najdlhšie pretrvať v obci Hájske. V háji na území susednej obce Šoporňa sa údajne nachádzali štyri roľnícke šopy a na území Paty ležala piata. Daná ľudová povera je ale s najväčšou pravdepodobnosťou nepravdivá, keďže názov Pata sa ustálil už v stredoveku. Nepravdepodobné sú tiež maďarské teórie, ktoré ho odvodzujú z maďarčiny, resp. tureckého prostredia, predovšetkým z osobného mena Pota (a to z Bota). Najpravdepodobnejší je slovanský pôvod, ku ktorému sa prikláňal aj slovenský slavista Ján Stanislav. Podľa jednej z hypotéz mohol byť názov odvodený z termínu pat, ktorý označoval pohyblivú závoru z tenšej hrady, ktorá bránila prechodu. Tomuto výkladu svedčí skutočnosť, že obec ležala v blízkosti významného brodu cez Váh. Obdobne susedná obec Pusté Sady sa pôvodne nazývala Kyurth, čo mohlo odkazovať na stanovište staromaďarskej strážnej posádky kmeňa Kürt.
Symboly
Základnými symbolmi obce sú erb, pečať a vlajka. náhľad|Erb obce Pata na perníku Erb tvorí zo spodného okraja červeného štítu vyrastajúca strieborná, zlatovlasá Panna Mária so zlatou korunou, plášťom a žezlom ukončeným ľaliou. Vlajka je obdĺžnikového tvaru a pozostáva z piatich pozdĺžnych pruhov v žltej, červenej, bielej, červenej a žltej. Pomer strán vlajky je 2:3. Ukončená je tromi cípmi, t.j. dvoma zostrihmi, siahajúcimi do tretiny jej listu. Pečať obce je okrúhla. Uprostred sa nachádza obecný symbol a kruhopis OBEC PATA. Najstarší zachovaný motív obecnej pečate pochádza z roku 1696. Ikonograficky symbolizuje Pannu Máriu ako Kráľovnú Nebies (Regina Coeli). Kruhopis nesie nápis SIG(illvm) : ECCLESIAE: PATTHENSIS: 1696. Tento znak sa s obcou, resp. s jej farnosťou spája pravdepodobne už od stredoveku, keďže miestna farnosť v období reformácie dočasne zanikla. Druhá mariánska pečať s kruhopisom SIGILL.PATHENSE.61 pochádza z roku 1761. Tretia historická pečať pochádza niekedy z obdobia raného 19. storočia. Niesla nápis „Pečať obce Pata“ v maďarčine (Patta Kozség pecsétje) a v duchu vtedajšej sekularizácie zmenila tradičné sakrálne symboly obce za hrozno, kosák a lemeš. Zo základných symbolov obce možno odvodiť ďalšie – zástava, korúhva (zvisle situovaná zástava), krátka zástava, znaková zástava a iné. náhľad|Vynovený Dom smútku na miestnom cintoríne. V pozadí sa nachádza nový Kostol Narodenia Panny Márie
Pamiatky a miesta
Žiadna z pamiatok v Pate nie je zapísaná v Ústrednom zozname pamiatkového fondu, v obci sa však podľa územného plánu obce nachádza viacero pamiatok historickej a kultúrnej hodnoty.
Klasicistický kostol a kaplnka
Rímskokatolícky Kostol Narodenia Panny Márie sa nachádza na hlavnej, Hlohoveckej ulici vedľa obecného úradu a hasičskej zbrojnice. V jeho blízkosti sa nachádza stará budova základnej školy postavená v roku 1938. vľavo|náhľad|Kostol Narodenia Panny Márie (tzv. starý kostol), pohľad z Hlohoveckej ulice Na mieste kostola stál pôvodne starší, gotický chrám, zasvätený taktiež Narodeniu Panny Márie. Prvýkrát sa spomínal v roku 1332. Zasvätenie kultu Panne Márii potvrdzujú historické pečate a viaceré listinné pramene. Len jeden prameň z roku 1700 hovorí o patrocíniu svätej Anny, ide však zjavne o omyl. Architektonicky šlo o jednoduchšiu murovanú stavbu so šindľovou strechou a s vežou nad vstupom. Výška veže mala byť 9 siah. Vnútri sa nachádzal drevený chór, loď mala tri okná, z nich dve zasklené. Pôvodne farský, neskôr už len filiálny chrám, mal aj v neskoršom období svätostánok. V kostole sa tiež nachádzala truhlica, kde bol uchovávaný majetok. V blízkosti kostola sa až do roku 1778 nachádzal cintorín. Na jeho mieste bola neskôr postavená budova školy. náhľad|Kaplnka Panny Márie v Pate, pohľad zo Školskej ulice Historická stavba bola v priebehu novoveku výrazne poškodená. Vplyv na to mali zrejme rakúsko-turecké vojny i stavovské povstania. Pre zlý stav a opakované neúspešné opravy sa začiatkom 19. storočia rozhodlo o zbúraní pôvodnej stavby a výstavbe nového chrámu. Klasicistický kostol bol postavený v rokoch 18151820. Architektonicky nejde o zvlášť výnimočnú stavbu. Zlá hospodárska situácia viedla k skromnému prevedeniu. Kostol bol postavený ako jednoloďová stavba s chórom nad vstupom a vežou oproti. V 20. storočí bol pre nárast počtu veriacich rozšírený o bočné prístavby, ktoré už dnes ale nestoja. V kostole sa nachádzajú nástenné maľby od akademického maliara Antona Dubovského zo Šoporne. Motívy čerpajú zo života Krista. Dnes sa už budova kostola nevyužíva a pomaly chátra. náhľad|Pamätník - oloment pripomínajúci bitku maďarských revolučných vojsk s cisárskou armádou (1849), ktorý stojí na poľnej ceste za obcou Pata Za kostolom, vedľa starej budovy základnej školy sa nachádza lurdská skalná jaskyňa, kaplnka zasvätená Panne Márii. Ku kaplnke sa zriedkavejšie (napr. Slávnosť Božieho tela) konajú procesie. Okolo kaplnky je vysadená zeleň. Pred starým kostolom sa nachádza starý kamenný kríž s korpusom Ukrižovaného Krista. Datuje sa do roku 1842.
Pamätník
Uhorský pamätník prezývaný aj oloment je jednoduchá stavba obeliskového typu. Pripomína stret maďarských honvédskych vojsk s cisárskymi vojskami pri Pate 16.19. júna 1849. Pochádza z roku 1872. Iniciátorom stavby bol miestny krčmár židovského pôvodu menom Strasser. Už v roku 1884 bol však nápis na olomente nečitateľný, takže musel byť renovovaný. Obelisk sa nachádza za zastavaným územím obce. Stojí vedľa poľnej cesty (kedysi šlo o hlavnú cestu z Nitry do Šintavy, istý čas bola spevnená, neskôr bola vytrhaná). Samotné okolie obelisku nie je upravené. vľavo|náhľad|Interiér nového Kostola Narodenia Panny Márie v obci Pata
Modernistický kostol
Rímskokatolícky kostol sa nachádza v strede obce v jej najvyššom bode. Prístupný je z Dlhej ulice. Vedľa neho sa nachádzajú farský úrad a cintorín. Je dobre viditeľný zo všetkých príjazdových strán obce. náhľad|Kostol Narodenia Panny Márie v obci Pata, pohľad z miestneho cintorína Hoci sa v obci o výstavbe nového kostola uvažovalo už od 40. rokov 20. storočia, s výstavbou sa začalo v roku 2002. Základný kameň nového kostola bol posvätený 22. apríla 1990 pápežom Jánom Pavlom II. počas jeho prvej návšteve Slovenska. Autorom projektu stavby bol architekt Klement Trizuljak, miestnym farárom dohliadajúcim na výstavbu bol Mgr. Jozef Kaman. Stavba bola dokončená v roku 2007, konsekrácia sa uskutočnila 15. decembra 2007. Vykonaná bola trnavským arcibiskupom Jánom Sokolom. Kostol má tvar polkruhu s ihlicovitou vežou, v ktorej sú umiestnené tri zvony. V chráme sú použité niektoré časti výbavy staršieho kostola: vyrezávaná drevená krížová cesta, kríž a titulárny obraz Narodenia Panny Márie so svätými Annou a Joachimom. Pôvodne sa v kostole používal starý jednomanuálový sedem registrový píšťalový organ neznámeho pôvodu, pred tým používaný aj v starom kostole. V roku 2020 bol nahradený novým, elektronickým organom. Súčasným (2023) farárom v obci je PhDr. Ladislav Kuna.
Studienka a sochy v obci
„Studienka“ (aj Studnička, Studinka) je dnes už nefunkčná artézska studňa ku ktorej sa viaže viacero legiend. Pôvodne mala podľa legendy vyvierať v strede obce, neskôr sa však mal prameň premiestniť do lokality Vinohrady. Podľa legendy mal prameň utiecť pred nevydatou ženou, ktorá v ňom chcela oprať plienky svojho dieťaťa a zastavený bol len po vykonaní náboženskej procesie. Pri studni bola umiestnená socha (resp. kaplnka) svätého Urbana, patróna vinohradníkov, ktorá v období komunizmu záhadne zmizla. Neskôr bola osadená nová socha, ktorá však bola opakovane poškodená vandalmi. Okrem nej sa v dedine nachádza aj plastika svätého Vendelína umiestnená na rázcestí ulíc Družstevná a Šopornianska. Na miestnom cintoríne sa nachádza historický hlavný kríž z roku 1779. V roku 2022 bola za obcou miestnym občanom Petrom Novákom vybudovaná lavička obrích rozmerov. Obec plánuje vybudovať pomník padlým v prvej a druhej svetovej vojne. Posvätený základný kameň sa nachádza v budove obecného úradu.
Náboženské zloženie
Väčšina obyvateľstva obce bola podľa sčítania obyvateľstva k 1. januáru 2021 religiózna. Z cirkví mala s 2483 veriacimi (76,33 %) najsilnejšie zastúpenie Rímskokatolícka cirkev, ktorá v obci vlastní dva kostoly, z ktorých jeden je funkčný. Z hľadiska okresu Galanta patrila Pata k obciam s väčším podielom veriacich Rímskokatolíckej cirkvi (percentuálne aj absolútnym počtom bola siedma zo všetkých sídiel). Druhé najsilnejšie postavenie v obci mala pravdepodobne Gréckokatolícka cirkev (0,98 %). Menej ako 1 % obyvateľstva tvorili iné kresťanské cirkvi (Kresťanské zbory na Slovensku, evanjelici, starokatolíci, pravoslávni, metodisti a ďalší). Minoritné zastúpenie mali jehovisti (2 osoby) či ad hoc hnutia (7 osôb). 529 obyvateľov (16,26 %) je podľa sčítania bez vyznania. Až 4,03 % svoje vierovyznanie neuviedlo. Príslušnosť k vierovyznaniu podľa sčítania obyvateľov k 1. 1. 2021 :
Vekové, sociálne a vzdelanostné zloženie
Vysokoškolské vzdelanie malo k 1. januáru 2021 dovŕšené 402 osôb (12,36 %), pričom podľa sčítania v roku 2001 tvorili vysokoškolsky vzdelaní ľudia iba 2,63 % populácie obce. Úplné stredné vzdelanie s maturitou malo v januári 2021 dovŕšených 842 obyvateľov (25,88 %) a stredné odborné vzdelanie bez maturity 805 osôb (24,75 %). 3 osoby staršie ako 15 rokov boli bez akéhokoľvek školského vzdelania. 107 osôb (3,29 %) svoje vzdelanie neuviedlo. 65 osôb (2 %) študovalo na vysokej škole, 90 osôb (2,77 %) na strednej škole, žiakmi základnej školy bolo 285 detí (8,76 %). 43,44 % populácie v Pate bolo k 1. januáru 2021 slobodnej, 42,08 % bolo žilo v pretrvávajúcom manželstve, rozvedených osôb v Pate žilo 217 (6,67 %), ovdovených osôb 227 (6,98 %). Z hľadiska okresu Galanta patrí Pata k obciam s menšou mierou rozvodovosti (percentuálne 8. najmenšia rozvodovosť).