cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Júnagi (torpédoborec)
Popis
Hlavnú hlavňovú výzbroj Ariake predstavovali spočiatku štyri 120mm kanóny model 1914 s dĺžkou hlavne 45 kalibrov. Kanóny boli chránené polouzavretým ochranným štítom. Jeden kanón sa nachádzal na vyvýšenej prove pred predným torpédometom, druhý sa nachádzal na nadstavbe medzi komínmi a bol na počiatku vojny nahradený protilietadlovými kanónmi a zostávajúce dva kanóny sa nachádzali na nadstavbe v zadnej časti za torpédometmi.
Pred vojnou
Fotografia z 5. septembra 1936 prezrádza, že v tom čase bol Júnagi zaradený do 28. divízie torpédoborcov.
Druhá svetová vojna
Na začiatku vojny bol Júnagi, v 29. divízií, ktorá vtedy patrila pod 6. eskadru torpédoborcov) 4. loďstva
Tesne pred vypuknutím vojny vyplával spolu so zvyškom 6. eskadry 29. novembra 1941 z Truku a 3. decembra doplával na japonské mandátne územie Kwajalein. Dňa 8. decembra vyrazil z Kwajaleinu, aby poskytol krytie inváznym jednotkám, ktoré sa mali zmocniť britskej kolónie Gilbertove ostrovy. Po ich obsadení sa 23. decembra zúčastnil druhého (a tentokrát už úspešného) pokusu o obsadenie Američanmi bráneného atolu Wake.
Dňa 31. decembra vyplával z Kwajaleinu ako eskorta konvoju na Truk, kam dorazil 3. januára 1942. Potom plnil hliadkovacie a eskortné úlohy na Truku. Zúčastnil sa sprievodu inváznych síl určených k obsadeniu Rabaulu 23. januára. Po obsadení Rabaul znova plnil hliadkové a eskortné povinnosti z tejto novej základne.
Zúčastnil sa bitky pri ostrove Savo, niekoľkých tokijských expresov, eskortných misií a delostreleckých prepadov počas bojov o Šalamúnove ostrovy. V priebehu bitky vo Filipínskom mori sprevádzal Ozawove lietadlové lode a svoj koniec našiel 25. augusta 1944, keď ho pri severnom pobreží Luzonu torpédovala ponorka USS Picuda.
Dňa 6. októbra 1944 bol Júnagi vyškrtnutý zo zoznamu lodí japonského cisárskeho námorníctva.
Bajkalsko-amurská magistrála
Priebeh trate
Hlavná trať BAM prebieha približne súbežne s Transsibírskou magistrálou, ale o 150 až severnejšie. Na „Transsib“ sa napája v meste Tajšet v Irkutskej oblasti, ďalej pokračuje cez Bratsk na rieke Angare do mesta Usť-Kut na rieke Lene, ktoré je niekedy považované za začiatok vlastnej BAM. Z Usť-Kutu trať pokračuje k jazeru Bajkal, ktoré obchádza zo severu pri meste Severobajkalsk. Ďalej na dlhom úseku prechádza takmer ľudoprázdnou krajinou Stanovej hornatiny až dosiahne mesto Tynda, hlavný uzol celej trate. Z Tyndy na juh vedie dlhá spojovacia trať do stanice Bamovskaja na Transsibírskej magistrále. Hneď za Tyndou sa z hlavnej trati BAM oddeľuje ďalšia vedľajšia vetva, dlhá trať z Bestuževa na sever do Nerjungri. Pri Verchnezejsku trať prekonáva priehradu na rieke Zeja a cez Fevraľsk mieri do Urgalu, ktorý je ďalšou križovatkou, odkiaľ vedie na jednu stranu krátka odbočka do mesta Čegdomyn a smerom na juh dlhá spojka do stanice Izvestkovaja na Transsibírskej magistrále. Z Urgalu BAM mieri do Komsomoľsku na Amure. Komsomoľsk je potom ďalej spojený s prístavom Sovetskaja Gavaň na pobreží Tichého oceánu a s Chabarovskom na Transsibírskej magistrále. Hlavný úsek z Tajšetu do Sovietskej Gavani meria celkom zhruba.
História stavby a súčasnosť
Na konci 80. rokov 19. storočia bola trasa dnešnej BAM jednou z verzií východného úseku pripravovanej Transsibírskej magistrály. Už v čase jej výstavby sa prevádzali prieskumné práce pre budúci „druhý Transsib“. V 20. rokoch 20. storočia sa vyskytovali aj smelé projekty zavedenia železníc až do tak odľahlých ďalekovýchodných miest, ako napr. Ochotsk. V roku 1932 sa pre chystané železničné spojenie začal používať názov „Bajkalsko-amurská magistrála“ a bola postavená spojovacia trať do Tyndy. V nasledujúcom roku vláda ZSSR rozhodla o stavbe BAM v trase Tajšet – Urgal – Komsomoľsk – Sovetskaja Gavaň. V roku 1940 boli dokončené projektové práce celej magistrály. Stavbu narušila druhá svetová vojna, na ktorej konci došlo k obnoveniu prác, kedy veľkú časť pracovnej sily tvorili trestanci a nemeckí a japonskí vojnoví zajatci. V roku 1947 boli sprevádzkované obidva koncové úseky magistrály Tajšet – Bratsk na západe a Komsomoľsk – Sovetskaja Gavaň na východe.
Zatiaľ čo práce na východnom úseku po Stalinovej smrti ustali, na západe bol dokončený ďalší diel trate z Bratska (kde vznikla obrovská priehrada s hydroelektrárňou) až do stanice Lena v meste Usť-Kut. V 60. rokoch sa výstavba BAM obmedzila na elektrizáciu existujúcich úsekov a aktualizáciu projektov. V čase, kedy vyhrotené vzťahy medzi ZSSR a ČĽR prechádzali až do pohraničných prestreliek a zvlášť potom, čo došlo k normalizácii vzťahov medzi ČĽR a USA, vznikla potreba alternatívneho železničného spojenia s Ďalekým východom, ktoré by neprechádzalo v tesnej blízkosti čínskych hraníc ako existujúca Transsibírska magistrála. Preto sa v 70. rokoch opäť začali stavebné práce. V marci 1974 vyhlásil generálny tajomník KSSZ Leonid Brežnev BAM za „najdôležitejšiu stavbu IX. päťročnice“. V nasledujúcich rokoch sprevádzala stavbu BAM veľká propagandistická kampaň. Po desiatich rokoch intenzívnych prác sa na jeseň 1984 obidve vetvy trate stretli. 1. októbra tohto roku bol v stanici Kuanda na západe Čitskej oblasti s veľkou slávou do pražca zabitý symbolický zlatý klinec. Magistrála však mala k dokončeniu ešte ďaleko a do riadnej prevádzky bola odovzdaná až na prelome 80. a 90. rokov. Mnohé úseky v náročnom teréne boli vybudované ako provizórne obchvaty a výstavba definitívnej trate, rovnako ako elektrizácia prebiehala dodatočne. Severomujský tunel v Buriatsku, s najdlhší v celom Rusku, tak bol sprevádzkovaný až v decembri 2003. O zložitosti úloh, ktoré museli stavitelia prekonať, svedčí fakt, že magistrála zahŕňa 4 200 mostov a mostíkov s celkovou dĺžkou a 21 tunelov, merajúcich spolu.
Už s nástupom glasnosti v druhej polovici 80. rokov sa stavba stala terčom kritiky ako symbol márnotratného velikášstva tzv. éry stagnácie a prechod na trhové hospodárstvo v 90. rokoch pre ňu znamenal ďalšiu ťažkú ranu. Magistrála, pri ktorej zrode stáli viac vojenské a strategické než hospodárske zámery, tak aj napriek hlasno proklamovanému cieľu získavania bohatých zdrojov nerastných surovín a budovania nových miest v drsných krajoch skôr živorí a namiesto plánovaného vysokého dopravného vyťaženia sa za deň každým smerom pohybuje len niekoľko vlakov.
Eduard III. (Anglicko)
Eduard III. (* 13. november 1312, Windsor Castle, Berkshire, Anglické kráľovstvo – † 21. jún 1377, Sheen Palace, Richmond) z rodu Plantagenetovcov bol jeden z najúspešnejších anglických kráľov v stredoveku.
Jeho 50-ročná vláda začala, keď bol jeho otec Eduard II. 25. januára, 1327 zosadený z trónu, a vydržala až do roku 1377. Medzi jeho predchodcami iba Henrich III. vládol tak dlho ako on, a trvalo viac ako 400 rokov, kým ďalší panovník zotrval na tróne tak dlho. Eduardova vláda bola výrazná rozširovaním anglického teritória prostredníctvom vojen v Škótsku a vo Francúzsku. Eduardovi predkovia a jeho fenomenálne potomstvo poskytlo základ pre dve zdĺhavé udalosti v britských a európskych dejinách, storočnú vojnu a vojnu ruží.
Mladosť
Eduard, syn Eduarda II. a Izabely Francúzskej, sa narodil roku 1312 vo Windsorskom zámku. V roku 1320 sa stal grófom z Chesteru a roku 1325 mu jeho otec postúpil Akvitánske vojvodstvo a mladý Eduard bol vyslaný do Francúzska spolu so svojou matkou, aby sa stretol so svojím strýkom Karolom IV., kráľom Francúzska.
Po návrate do Anglicka kráľovná a jej milenec Roger Mortimer prinútili slabého a nepopulárneho Eduarda II. odstúpiť a v roku 1327 zvolili Eduarda III. za kráľa.
Eduard II. bol následne zavraždený a Izabela s Rogerom Mortimerom efektívne vládli Anglicku počas prvých rokov Eduarda III. na tróne.
Začiatky vlády
Eduard III. bol korunovaný 25. januára 1327, keď mal 14 rokov, a o rok neskôr sa oženil s Filipou Henegávskou, dcérou Williama III., grófa z Holandska a Hainaultu, v York Minster 24. januára 1328. Mali sedem synov a päť dcér. Ich najstarší syn Edward z Woodstocku, neskôr nazývaný „Čierny“ princ pravdepodobne podľa farby brnenia, ktoré nosil, zomrel v roku 1376 a bol pochovaný v Canterburskej katedrále.
Eduard III. a Filipa mali spolu trinásť detí vrátane piatich synov, ktorí dosiahli dospelosti. Ich najstarší syn a zároveň Eduardov dedič Čierny princ Eduard, narodený v roku 1330, sa stal slávnym vojnovým vodcom. V tom istom roku, ako sa konal Eduardov sobáš, jeho strýko Karol IV. zomrel bez mužských dedičov, zanechajúc po sebe gravidnú manželku, čiže najstarším mužským potomkom (cez Izabelu) sa stal Eduard III.
V roku 1330 sa osemnásťročný Eduard zmocnil anglického kráľovského dvora, zvrhol Mortimera, ktorý bol neskôr popravený, a zbavil Izabelu moci, ale ušetril jej život.
Vláda Eduarda III. bola výrazná pokračujúcou vojnou so Škótskom, ale viac vojnou s Francúzskom (storočná vojna). Jeho prvý väčší vojenský úspech bola bitka o Halidonský vrch v roku 1333, ktorú vyhral s podporou jeho „bábky“, nového škótskeho kráľa, Eduarda Balliola, v neprospech jeho vlastného švagra Dávida II.
Storočná vojna
left|thumb|Eduard III. a [[Čierny princ Eduard]] Eduardovmu nároku na spojenie anglického a francúzskeho trónu odporovali francúzski šľachtici, ktorí sa odvolávali na salický zákon (Lex Salica; zákony Salických Frankov), ktorý tvrdil, že kráľovské následnictvo nemôže uznať ženskú panovníčku (ako napríklad Eduardovu matku Izabelu alebo kráľovnú Janu II. Navarrskú), a ktorý ustanovil za právoplatného kráľa Francúzska Filipa VI., Eduardovho bratanca a dediča Karola z Valois, mladšieho syna Filipa III.
Eduard vyhlásil roku 1337 Filipovi vojnu a 26. januára 1340 sa vyhlásil za francúzskeho kráľa. Tento konflikt začal storočnú vojnu, trvajúcu až do 15. storočia. V roku 1346 Eduard porazil Francúzsko v bitke pri Kreščaku, sprevádzaný pri tomto boji svojím šestnásťročným synom Čiernym princom.
Čierny princ Eduard velil aj víťaznej anglickej armáde v bitke pri Poitiers, v ktorej sa mu podarilo zajať francúzskeho kráľa Jána II. Prvé obdobie storočnej vojny ukončil mier v Brétigny, ktorý dovoľoval Angličanom ponechať si všetky dobyté územia vo Francúzsku.
Smrť a pohreb
Kráľ zomrel na mŕtvicu v paláci Sheen 21. júna 1377. Rakvu, ktorá sa najprv zastavila v katedrále sv. Pavla, sprevádzal sprievod s fakľami. Jeho pohreb sa konal 5. júla a bol pochovaný neďaleko pomníka svojej manželky v kaplnke sv. Edwarda Vyznávača. Drevená podobizeň po celej dĺžke, ktorá bola prenesená na jeho pohreb, je zachovaná vo Westminsterskom opátstve a tvár (sadrová maska ​​pripevnená k drevu, mierne zdeformovaná na ľavej strane úst) je považovaná za prevzatú z posmrtnej masky. Na jeho mramorovej hrobke z Purbecku je pozlátená bronzová podobizeň s dlhými vlasmi a bradou, pravdepodobne od Johna Orcharda. Predpokladá sa, že hrobka bola postavená až takmer desať rokov po kráľovej smrti a existuje o nej len veľmi málo písomných dôkazov. Má na sebe korunovačné rúcho a drží rukoväte dvoch žeziel. Na manžetách má malé gombíky a na topánkach ozdobu. Na plochom vrchu hrobky sú výklenky, z ktorých niektoré ešte držia malých pozlátených anjelikov. Vankúš pod hlavou kráľa je náhrada z roku 1871 (darovala ho kráľovná Viktória), originál sa stratil. Lev pri jeho nohách (zobrazený na rytine z roku 1677) je teraz preč. Jeho kosti ležia v hrobke. Nápis možno preložiť: "Tu je sláva Angličanov, vzor minulých kráľov, vzor budúcich kráľov, milosrdný kráľ, pokoj národov, Edward III. napĺňajúci jubileum svojej vlády, neporazený leopard, mocný vo vojne ako Makabejský. Kým žil blahobytne, jeho ríša opäť žila v čestnosti. Vládol mocne v zbrani; nech je teraz v nebi kráľom." Pôvodne boli okolo hrobky bronzové plačky jeho dvanástich detí, ale na južnej strane ich zostalo len šesť.
Deti
Eduard a Filipa mali spolu štrnásť detí. Kvôli rivalite ich piatich synov, ktorí prežili do dospelosti, vznikla dlhotrvajúca občianska vojna, známa ako Vojna ruží.
Křimov
Křimov je obec v Česku v okrese Chomutov v Ústeckom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 365 obyvateľov, z toho 204 mužov a 161 žien, pričom priemerný vek v obci bol 34,6 roka (muži 36,4 roka, ženy 32,4 roka).
Mikrobiológia
Mikrobiológia (z a ) je veda skúmajúca jednobunkové mikroorganizmy (najmä baktérie, huby, kvasinky a plesne), nebunkové organizmy (vírusy) a subvírové patogény (prióny a viroidy), ich život, vlastnosti, činnosti, ich význam pre život rastlín, zvierat a ľudí.
Rozdelenie
Podľa sledovaného objektu:
Iné rozdelenie:
Špeciálnymi aspektami mikrobiológie sa zaoberajú aplikované mikrobiologické vedy napríklad bakteriálna fyziológia, ktorá skúma životné pochody baktérií.
Klasifikácia
Zaraďovanie mikroorganizmov je v klasickej mikrobiológii podľa morfológie buniek, v modernej podľa biologických a biochemických prejavov, optimálne zaradenie kombináciou klasifikujúcich hľadísk – morfologických znakov a fyziologických vlastností (fyziológia je náuka o životných prejavoch a úkonoch organizmov za rozličných podmienok okolitého prostredia).
327 Columbia
327 Columbia je planétka v hlavnom páse planétok.
Walter Ciszek
thumb|Hrob Waltera Ciszeka v americkom štáte Pensylvánia Walter Joseph Ciszek, SJ (* 4. november 1904, Shenandoah, USA – † 8. december 1984, New York) bol americký jezuita poľského pôvodu. Stal sa misionárom v Rusku, za druhej svetovej vojny však bol obvinený zo špionáže pre Vatikán. Nato bol 23 rokov väznený, z čoho päť rokov strávil v moskovskej väznici Lubjanka a ďalšie roky potom v sibírskom gulagu.
Život
Narodil sa v baníckom mestečku Shenandoah poľským emigrantom. Bol divokým výrastkom, bitkárom a členom gangu. Jedného dňa preto šokoval svojich rodičov tvrdením, že sa chce stať kňazom.
Do jezuitského noviciátu vstúpil v Spojených štátoch v roku 1928. V nasledujúcom roku hľadal pápež Pius XI. rehoľníkov, ktorí by boli ochotní sa vydať do Sovietskeho zväzu, aby tam v utajení vykonávali misionársku prácu. Ciszek sa prihlásil. V roku 1934 odcestoval najprv do Ríma, kde v pápežskej koľaji Russicum študoval ruštinu, ruskú históriu a liturgiu. Dňa 24. júna 1937 bol v Ríme vysvätený za kňaza v byzantskom rítu a prijal meno Vladimir.
Druhá svetová vojna ho zastihla v poľskej oblasti obsadené Červenou armádou. V roku 1940 ho zatkli, obvinili zo špionáže pre Vatikán a ďalších 23 rokov v Rusku väznili. Pätnásť rokov z tejto doby strávil na Sibíri. Jeho príbuzní ani spolubratia o ňom počas jeho väznenia nedostali žiadnu správu, považovali ho tak za dávno zosnulého.
Jeho trest v gulagu skončil v apríli 1955. Prepustili ho do Noriľska, ale slobodu nezískal. O tri roky neskôr mu KGB nariadila presun do Krasnojarsku. Kvôli tajnému kňazskému pôsobeniu bol násilne odvlečený do Abakanu, kde potom štyri roky pracoval ako automechanik.
Do Spojených štátov sa mohol vrátiť až v roku 1963. O dva roky neskôr začal prednášať na John XXIII Center na Fordham University v Pensylvánii.
NGC 4584
NGC 4584 je galaxia v súhvezdí Panna, ktorú objavil nemecký astronóm Heinrich Louis d’Arrest 21. apríla 1862.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 12,8.
Andrej Martin Júny
Andrej Martin Júny (* 11. november 1903, Levoča – † 25. máj 1971, Levoča) bol dôstojník, žandár, protifašistický bojovník.
Životopis
Študoval na gymnáziu v Levoči, do roku 1925 na vojenskej akadémii v Hraniciach na Morave, 1926 na delostreleckom aplikačnom kurze v Olomouci. Dôstojník čs. armády, neskôr žandársky dôstojník na viacerých miestach Slov., 19431944 oblastný veliteľ žandárstva v Banskej Bystrici. Účastník protifašistického odboja a SNP. Po ústupe SNP do hôr príslušník žandárskej spravodajskej partizánskej skupiny. Po oslobodení funkcionár Hlavného veliteľstva ZNB na Slovensku, referent civilnej a požiarnej ochrany Povereníctva vnútra v Bratislave (19481950).
Hères
Hères je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Hautes-Pyrénées, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Saint-Oulph
Saint-Oulph je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Aube, v regióne Champagne-Ardenne.
Hères
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Saint-Oulph
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 217 obyvateľov (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Výpočtové náklady
Výpočtové náklady sú z pohľadu informatiky nevyhnutné náklady na prostriedky ako pamäť, výpočtový čas, požadované zariadenia atď., potrebné na výpočet vypočítateľnej funkcie.
Cuiabá
Cuiabá (portugalská výslovnosť: [kujaˈba]) je obec a hlavné mesto brazílskeho štátu Mato Grosso. Je umiestnené prakticky v geografickom centre Južnej Ameriky a v aglomerácii so susedným mestom Várzea Grande. Podľa sčítania v roku 2010 mesto má približne 550 000 obyvateľov, v celej aglomerácii asi 830 000. Leží pri rieke rovnakého mena, Cuiabá, Varzea Grande je na opačnej strane rieky. Mesto bolo založené v roku 1727.
Mesto má nové medzinárodné letisko Marechal Rondon Cuiabá.
Quarter Video Graphics Array
thumb|Obrázok ukazujúci rozdiel medzi QVGA a [[Video Graphics Array|VGA]]
Quarter Video Graphics Array (tiež známe ako Quarter VGA alebo QVGA) je termín používaný pre počítačovú obrazovku s rozlíšením 320 x 240. QVGA obrazovky sú najčastejšie obsiahnuté v mobilných telefónoch, PDA a vo vreckových herných konzolách. Najčastejšie sú v prevedeniach na výšku a ich rozlíšenie je potom často označované ako 240 x 320, pretože takéto displeje majú väčšiu výšku než šírku.
Meno je odvodené od faktu, že displej QVGA ponúka štvrtinový počet obrazových bodov oproti originálnym grafickým kartám IBM VGA (ktoré sa na konci 80. rokov stali de facto štandardom) s maximálnym rozlíšením 640 x 480. Implementácie QVGA nie sú nijako kompatibilné so štandardnými chipsetmi a rozhraniami VGA, termín je odvodený čisto z podobnosti rozlíšenia.
Grécko
thumb|right|Mapa Grécka
Grécko (ℓ alebo Ελλάς – Ellas; 🇬🇷), dlhý tvar Grécka republika (ℓ) je štát ležiaci v južnej Európe na juhu Balkánskeho polostrova, na Peloponézskom polostrove, na ostrove Kréta a v Malej Ázii (ostrovy Rodos, Samos, Chios, Psara, Lesbos, Kastelorizo a iné menšie). Väčšina jazykov používa pre túto krajinu latinské meno, z latinského Graecia.
Grécko na severe hraničí s Albánskom ( hraníc), Severným Macedónskom a Bulharskom  a na východe s Tureckom. Medzi Gréckom a Tureckom leží Egejské more, zo západu Grécko obklopuje Iónske more a z juhu Stredozemné more. Celková dĺžka pobrežia je. Ku Grécku patrí okolo 2 000 ostrovov, ležiacich prevažne v Egejskom mori. Z väčších ostrovov stojí za zmienku najmä Kréta, Eubója a Rodos. Grécko je členskou krajinou Európskej únie a NATO.
Grécko sa z hľadiska kultúrnych pomerov už od staroveku rozdeľuje na Makedóniu (sever), Tráciu (severovýchod), Epirus (severozápad), Tesáliu (stredovýchod), Ruméliu (juh, okrem Peloponézu), Peloponéz, Krétu, Egejské ostrovy a Iónske ostrovy.
Najväčším mestom sú Atény s počtom obyvateľov 4 000 000. Druhé najväčšie mesto je Solún (Thessaloniki) s počtom približne 1 000 000. Iné významné mestá sú napríklad Patra, Pireus, Larisa, Volos, Ioannina, Arta, Preveza, Trikala, Karditsa, Kozani, Grevena, Kavala, Edessa, Drama, Xanthi, Lamia, Messolongi, Livadia, Tripoli, Kalamata, Nafplio, Argos, Iraklio, Korint, Ermupoli, Rodos či Mytilini.
Meno
Meno Hellas označuje krajinu, ktorú obývajú Heléni, teda Gréci. Toto meno vzniklo počas antického gréckeho obdobia, keď sa vytvorilo helénske národné povedomie gréckohovoriacich národov. Nie je však presne jasné, čo sa za Grécko má považovať, teda či doň môžeme rátať aj ostatné, Grékmi obývané oblasti, ako Iónia, južná Itália a grécke ostrovy, alebo len územie dnešného pevninského Grécka. Počas rímskej doby bolo pevninské Grécko súčasťou provincií Macedónia, Epirus a Achája, celkovo sa však medzi Rimanmi používalo meno Graecia. V byzantskom období vznikla na území dnešného južného Grécka územnosprávna jednotka, théma, Hellas. Toto starogrécke toponymum pretrvalo v byzantskej administratíve až do 13. stor., keď Byzantskú ríšu dobyli križiaci, ale už od ranobyzantskej doby sa grécke obyvateľstvo vo všetkých oblastiach neoznačuje ako Heléni, pretože toto pomenovanie označovalo pohana, ale ako Romaiovia, teda obyvatelia Rímskej ríše, prípadne Greki, meno odvodené od latinského Graeci. Tak sa počas osmanskej nadvlády nad Gréckom používa u Grékov meno ako Ρωμανία (Romania), teda „krajina Rimanov-Romaiov“, prípadne Ρούμελη (Rumeli), názov odvodený od tureckého Rum (Grék). Zriedkavo sa však vyskytuje aj Ellada, čo je novogrécka verzia starogréckeho Hellas. Až v 19. stor. po vzniku samostatného Grécka sa oficiálne prijal názov Ellada alebo Ellas, názov štátu bol Elliniki Vassilia, teda Grécke kráľovstvo, pričom vymizlo aj etnické označenie Grékov ako Greki a Romaioi a prijalo sa jedine Ellinas, teda Helén, označenie zriedkavo sa vyskytujúce medzi Grékmi od neskorobyzantského obdobia. Po oslobodení Grécka však boli isté snahy niektorých Grékov nazvať nový štát Romania, teda išlo o snahu pokračovať v byzantskej tradícii, ale tento návrh neprešiel a rovnaký názov si následne adoptovalo Rumunsko, ktoré bolo dovtedy známe ako Valašsko, s cieľom odkázať svoj národ na starorímsku minulosť.
Dejiny
Grécke dejiny patria medzi jedny z najdlhších a najvýznamnejších svetových dejín, ktoré sa začínajú ešte pred príchodom Grékov do Grécka, keď tu žili Pelasgovia (pevnina) a Minojci (Kréta a niektoré ostrovy). Okolo roku 2000 pred Kristom do Grécka prenikli prvé grécke kmene – Achájci, ktorí približne po troch storočiach vytvorili prvú grécku kultúru, mykénsku kultúru. Neskôr sa v Grécku usadili ďalšie grécke kmene, Dóri, Ióni, Aiolovia, Epiróti a Macedónci, ktorí sa premiešali s pôvodným obyvateľstvom a tak vytvorili grécky národ. V klasickom období vytvorili Gréci veľkú kultúru, nasledovala rímska vláda, byzantské obdobie, osmanská nadvláda, obdobie bojov za nezávislosť a vznik moderného Grécka.
Grécka kultúra
thumb|right|[[Partenón|Parthenon, symbol gréckej kultúry]] Grécka kultúra položila základy modernej európskej kultúry. Mnohé poznatky boli známe už starým Grékom, ktorí založili napr. filozofiu, divadlo, astronómiu, rétoriku, modernú medicínu či demokraciu. Veľký je aj vplyv gréckeho jazyka v európskych jazykoch. Slová ako ekonomika, politika, matematika, stratégia či aristokracia sú gréckeho pôvodu.
Grécka kultúra prežila svoj ďalší veľký rozmach počas byzantskej doby, hlavne v 12. – 15. storočí, potom ďalšiemu veľkému rozvoju bránila osmanská nadvláda. Do 17. storočia patrila medzi najkultúrnejšie európske centrá aj Kréta, kde vládli Benátčania. Vyspelá kultúra pretrvala aj na Iónskych ostrovoch, kde Turci nikdy nevládli, ale aj v Anatólií, ktorá síce patrila Turkom, no vďaka vyspelým veľkomestám si maloázijskí Gréci dokázali udržať modernú kultúru. Obrodenie nastáva koncom 19. storočia, po oslobodení Grécka.
Kultúra súčasného Grécka vychádza predovšetkým z byzantských a zo starovekých tradícií. Najdôležitejším aspektom spoločnosti je grécka pravoslávna byzantská kresťanská cirkev, ktorú vyznáva väčšina Grékov. Celkovo má grécka kultúra bližšie k orientálnym krajinám ako k Európe. Ale aj tak tvorí akúsi vstupnú bránu medzi Západom a Orientom. Orientálne prvky môžeme v gréckej kultúre badať už od mykénskej kultúry. Gréci sú národ, ktorý sa rád zabáva pri dobrej hudbe, tanci, jedle a víne.
Hudba a tance
thumb|Tanečníci z [[Kréta|Kréty]] thumb|Kréťan hrá na tradičný nástroj, lyru.
Hudba je pre Grékov jedna z najdôležitejších častí ich života. V Grécku je najpopulárnejším žánrom ľudová hudba a hudba vychádzajúca z ľudovej hudby. V žiadnej inej krajine v Európe nie sú ľudová hudba a tradičné tance také populárne a udržiavané ako v Grécku, kde dokonca i dnes vznikajú nové ľudové piesne. Grécka hudba má korene v starogréckej hudbe a už od mykénskej doby patrí pod orientálne štýly hudby.
Tradičná ľudová hudba je odlišná v rôznych tradičných krajoch Grécka. Rozdeľuje sa ľudová hudba pevninského Grécka, ľudová hudba z Kréty, Iónskych ostrovov, Egejských ostrovov a z krajov, ktoré boli obývané Grékmi do grécko-tureckej výmeny obyvateľov v r. 1923, teda ľudová hudba pontských, maloázijských a kapadóckych Grékov. Pevninská hudba z Macedónie a Trákie sa podobá ostatnej balkánskej hudbe, hudba z Epiru, Tesálie, Rumélie a Peloponézu (dimotiki musiki) je však špecifická a zároveň najpopulárnejšia celogrécka ľudová hudba. Tradičné nástroje sú hlavne dychové – klarinet, zurna a flojera –, v pozadí znie brnkacie udi či lauto. Najznámejšie piesne z tejto oblasti pochádzajú od novogréckych kmeňov Sarakacanov a Karagunidov a tiež z peloponézskeho kraja Arkádia. V mnohých piesňach sa oslavuje aj hrdinský boj Grékov proti Turkom. Tradičným mužským krojom je obľúbená suknica fustanella. Hudba z gréckych ostrovov (nisiotika) je odlišná, dominujú tu husle a hudba je viac melodická. Podobnú hudbu majú aj maloázijskí Gréci (mikrasiatika). V ich tradičnej hudbe prevládajú prevažne brnkacie nástroje (kanonaki, udi) a husle. Hudba z Pontu (pondiaka) je odlišná, hraná na sláčikový nástroj kemenče, piesne sú rýchle v silnom orientálnom tóne. Osobitné postavenie má aj hudba z Kréty (kritika), kde je tradičným nástrojom sláčiková lyra, podobná ako kemenče. Piesne sú často rýchle a melodické. Tradičná je tu aj mandináda, vtipná rýmovaná porekadlová pieseň. Mandinády sú v Grécku veľmi populárne.
Po výmene obyvateľov medzi Gréckom a Tureckom v roku 1923 priniesli maloázijskí Gréci do Grécka svoju tradičnú hudbu, spočiatku spievali ironicky, o problémoch, drogách, tento štýl je známy ako rembetiko. Hralo sa v tradičných anatólskych tónoch, prevažovali tu brnkacie nástroje. Po druhej svetovej vojne sa tento štýl spopularizoval, teda aj nástroje, ako buzuki, ktoré sa stalo najpopulárnejším nástrojom Grékov. Veľký zlatý vek gréckej hudby nastal v 50. – 70. rokoch, keď vznikol štýl laika, hraný na buzuki. Sú to tzv. piesne syrtaki, ktoré skladali známi skladatelia ako Mikis Theodorakis (zložil aj pieseň Zorbas), Vassilis Tsitsanis, Manos Chatzidakis, Stavros Xarchakos, Nikos Gatsos či Manos Loizos. Najznámejší speváci boli Jorgos Dalaras, Grigoris Bithikotsis či Stelios Kazantzidis. Z tohto štýlu sa vyvinula v 80. rokoch tzv. synchrona laika, ktorá je najpopulárnejším štýlom dodnes, nesmie tu chýbať buzuki. Dnes je populárnym štýlom aj tradičné tsifteteli, teda brušný tanec, takysto v sprievode buzuki. Venujú sa mu speváci ako Tasos Bugas, Jorgos Dalaras, či Notis Sfakianakis.
Zvyky a tradície
thumb|Grécky reliéf znázorňujúci rodinu thumb|Divadlo v meste [[Solún]]
Gréci sú veľmi konzervatívni ľudia, ktorí si ctia svoje starobylé tradície, vychádzajúce ešte z pohanských čias. Grécke ľudové zvyky sú prežitkom starého Grécka, ktoré kresťanstvo nevytlačilo. Najväčšími gréckymi slávnosťami sú tradičné dedinské veselice panijiria, ktoré sa organizujú na počesť rôznych svätých (v staroveku na počesť bohov) či na počesť dobrej úrody (sviatok chleba, sviatok hrozna, sviatok melónov). Pri týchto zábavách sa tancuje na hlavnom námestí, kde sa hoduje niekoľko dní. Tradičné oslavy kresťanských sviatkov ako Veľká noc či Vianoce si uchovali množstvo zvykov z predkresťanských čias. Ľudová mytológia vychádza zo starogréckej mytológie, je plná pohanských bohov a povier. Známy je príbeh o drevorubačovi, kde vystupuje riečny boh, ktorý trestá ľudskú chamtivosť. Príbeh o Jannisovi a Mandritsi, o nerozlučnej láske, obsahuje prvky z gréckych mýtov o Filemónovi a Baukide či o kráľovi Midasovi. Veľkým sviatkom je aj svadba (gamos), kde sa oslavuje niekoľko dní a na vidieku nie je výnimočné vidieť na svadbe až 1000 hostí. Na prvom mieste je u Grékov rodina, ktorá drží spolu a je nerozlučiteľná, preto deti žijú so svojimi rodičmi aj v dospelosti a často aj so svojou rodinou. Pre Grékov je tradičná aj ich pohostinnosť (filoxenia).
Literatúra
Veľké literárne diela vznikali aj v byzantskej dobe, známi historiografi boli napr. Theofilaktos Simokattis, Prokopios, Michail Psellos a Laonikos Chalkokondylis. Najvýznamnejším byzantským románom, od neznámeho autora, písaným v modernej gréčtine je Digenis Akritas, byzantský vojak zažívajúci lásku a dobrodružstvá, keď zabije draka.
Za zakladateľa modernej gréckej literatúry je považovaný Visentzos Kornaros, ktorý v 16. stor. napísal jeden z najvýznamnejších renesančných diel, Erotokritos, ľúbostný román zasadený do starovekých Atén. Spisovateľ Konstantinos Paparrigopoulos napísal v 19. stor. ako prvý dejiny Grékov od staroveku po súčasnosť. Koncom 19. a v 20. stor. pôsobili velikáni gréckej poézie, ako Dionysios Solomos (autor gréckej hymny), Konstantinos Kavafis, Jannis Ritsos, Kostis Palamas a nositelia Nobelovej ceny Jorgos Seferis a Odysseas Elytis. Z prozaikov boli známi Adamantios Korais a Rigas Fereos, neskôr slávny Nikos Kazantzakis, stvoriteľ Gréka Zorbu. Známi sú aj moderní grécki filozofi, snáď najslávnejším filozofom 20. storočia bol Grék Panajotis Kondylis.
Kuchyňa
thumb|Grécky plnený baklažán
Grécka kuchyňa patrí pod typickú stredomorskú kuchyňu. Všeobecne je veľmi zdravá, Gréci konzumujú veľké množstvo olivového oleja, ktorý je základom skoro každého jedla. Väčšina jedál pochádza zo starovekého obdobia, hoci mnohé majú turecké mená, ako napr. tradičný medový zákusok baklavas, o ktorom sa zmieňoval už spisovateľ Athénaios v 2. stor. K tradičným gréckym jedlám patrí pečené mäso a to najmä jahňacie, bravčové a kozie, ďalej ryby a morské živočíchy, šaláty (najznámejší je tradičný choriatiki-dedinský), syry (najznámejší je feta), mussakas (zapekaný baklažán s paradajkovou omáčkou), souvlaki (staroveký kandaulos), gyros, kokoretsi (pečené vnútornosti), pastitsio, dolmades (viničové listy plnené ragú), rôzne druhy omáčok na cestoviny a omáčka tsatsiki. Grécke zákusky sú medové a veľmi sladké, existuje množstvo druhov, no najznámejší je spomínaný baklavas. Okrem tohto dezertu Gréci radi konzumujú ovocie, ktoré je naložené v sladkom náleve, ktorého hlavnou ingredienciou je med. Stretnúť sa môžte s naloženými orechmi, marhuľami, figami, čerešňami... Grécka kuchyňa bola ovplyvnená talianskou kuchyňou, z ktorej pochádzajú jedlá ako pastitsio, cestoviny či stifado. Veľmi kvalitné je aj Grécke víno a alkoholické nápoje ouzo, retsina a Metaxa. Obľúbeným nápojom je aj tradičné frapé, ktoré vzniklo práve v Grécku. Gréci sú veľmi pohostinní. Keď si v reštaurácii objednáte jedlo, ktoré ste si vybrali - dostanete k nemu aj iné jedlo zdarma. Vo väčšine reštaurácií si vás domáci pohostia aj sladkým zákuskom na ich účet.
Vzdelávanie
Grécko má pomerne vyspelý systém školskej správy, ktorá zaručuje kvalitné vzdelanie. Štruktúra školského systému je sčasti podobná tomu na Slovensku. Začína sa v tzv. Ľudovej škole (Dimotiko scholio), potom sa pokračuje druhostupňovou školou (Jymnasio) a stredoškolské vzdelanie sa získa na lýceu (Lykio), alebo na Odbornej-technickej škole (Technika ke epangelmatika ekpedeftiria). Po absolvovaní strednej školy sa môže pokračovať výukou na univerzite (Panepistimio). Grécko má mnoho kvalitných univerzít, ktoré patria medzi najkvalitnejšie v Európe. Známa je Aténska akadémia (Akadimia Athinon) na počesť Platóna, Národná a Kapodistriasova univerzita v Aténach (Ethnikon ke Kapodistriakon Panepistimion Athinon) a najvýznamnejšou univerzitou Grécka a celého Balkánu je Aristotelova univerzita v Solúne (Aristotelio Panepistimio Thessalonikis).
Politika
thumb|Grécky parlament (Vuli ton Ellinon)
Grécko je Parlamentná republika, na čele ktorej stojí prezident, ktorý je volený parlamentom na päť ročné obdobie. Výkonnú moc má parlament. Demokracia síce vznikla práve v Aténach, založil ju Kleisthenes, v novovekom Grécku však musela byť po oslobodení spod tureckej nadvlády nanovo nastolená. Aj napriek tomu však patrí Grécko medzi jedny z prvých európskych novodobých demokratických štátov. Demokracia tu vznikla podľa francúzskeho vzoru v roku 1830, po porážke Turkov. Definitívne presadiť ju sa podarilo až začiatkom 20. stor., nakoľko dovtedy tu boli rôzne štátne prevraty a politické vraždenie. Prvou hlavou štátu bol vzdelaný politik pôvodom z ostrova Korfu, Ioannis Kapodistrias, ktorý však bol zavraždený opozíciou.
Moderná demokracia bola definitívne ustanovená v roku 1974, kedy padla vojenská diktatúra Jeorjiosa Papadopulosa. Bola založená pravicová strana Nea Dimokratia (Nová demokracia), ktorú založil Konstantinos Karamanlis (starší) a ktorá sa ako prvá chopila moci. Proti nej vytvoril politik Andreas Papandreu ľavicovú stranu PASOK (Panellinio sosialistiko kinima-Panhelénske socialistické hnutie). Tieto dve strany patrili k najsilnejším politickým stranám až do roku 2009, kedy sa premiér z Nea Dimokratia, Konstantinos Karamanlis vzdal vlády a vyplávali na povrch rôzne kauzy ako falšovanie údajov či utajovaná zadlženosť krajiny. Predčasné voľby vyhrala so 44% ľavicová strana PASOK, na jej čele stál Jeorjos Papandreu, syn Andreasa Papandreu, ktorý vládol do jesene 2011, potom bola vytvorená dočasná vláda národnej záchrany na čele ktorej stál premiér, nestranný ekonóm Lukas Papadimos. Papadimosovu vládu podporoval stredoľavý PASOK, stredopravé strany Nea Dimokratia, ktorú vedie Antonis Samaras a LAOS ktorú vedie Jeorjos Karatzaferis. Vládu tiež podporovala stredopravá strana Dimokratiki Symmachia s predsedníčkou Dorou Bakojanni. V opozícii stála komunistická strana Grécka (KKE) a ultraľavicová strana SYRIZA. Papadimosov kabinet pokračoval v úsporných opatreniach a prijal druhú pôžičku Grécku vo výške 200 miliárd eur. Po predčasných voľbách, v ktorých bývalé koaličné strany PASOK a ND utrpeli veľkú porážku (vyhrala Nea Dimokratia s 18%) nebolo možné zostaviť novú vládu a tak boli vyhlásené nové predčasné voľby, dočasným premiérom sa na mesiac stal Panajotis Pikramenos. V ďalších júnových voľbách vyhrala opäť Nea Dimokratia s 29% a vytvorila technokratickú vládu národnej záchrany spoločne s ľavicovými stranami PASOK a DIMAR. Premiérom sa stal predseda Nea Dimokratia Antonis Samaras. Súčasným prezidentom je Prokopis Pavlopulos (2015).
Po parlamentných voľbách v roku 2019 sa premiérom stal líder ND, konzervatívny politik Kyriakos Mitsotakis.
Parlament (Vuli) sa skladá z 300 poslancov (Vuleftes) a jednej komory. Poslanci sú volení ľudom každé štyri roky, prípadne predčasnými voľbami skôr. Vládne strana, ktorá dosiahla väčšinu vo voľbách. Najvyšším súdom v krajine je tzv. Areopág (gr. Arios Pagos, teda Áresov vrch).
Ekonomika
thumb|Grécky tanker Grécka ekonomika patrí medzi slabšie ekonomiky EU, čo je zapríčinené viacerými faktormi, ako napr. zlé vzťahy so susedmi, hlavne nevyriešené námorné hranice s Tureckom, kvôli ktorým fakticky stoja niektoré možné príjmy do štátneho rozpočtu, ako je napríklad ťažba ropy v Egejskom mori. Ďalším faktorom je nevýhodná poloha Grécka, ktoré má len zanedbateľnú časť úrodnej pôdy, keďže väčšinu územia zaberajú pohoria, prípadne kamenistá neúrodná pôda. Starovekí Gréci túto bezútešnú situáciu riešili kolonizáciou ostatného Stredomoria.
Grécka ekonomika začala rapídne napredovať ešte počas vlády diktátora Jeorja Papadopulosa, ktorý začal investovať do priemyslu (spolupracoval s gréckymi lodiarenskými magnátmi) a následne po roku 1974, kedy sa vlády ujal pravicový politik Konstantinos Karamanlis (starší), ktorý pokračoval v modernizovaní priemyslu. Sociálna politika Andreasa Papandreua pomohla vyriešiť ťažké sociálne problémy mnohých občanov Grécka a vytvorila vyspelý školský a zdravotnícky systém. Taktiež sa ekonomika počas tejto vlády sústreďovala prevažne na poľnohospodársku a nie na priemyselnú výrobu, nakoľko priemysel si vyžadoval veľké investície, ktoré si štát nemohol dovoliť. Práve tieto dve vlády, hoci programovo od seba veľmi odlišné pomohli fakticky vybudovať modernú grécku ekonomiku a zmeniť tak obraz krajiny z okrajovej a menej rozvinutej na modernú západoeurópsku, čoho dôsledok bola integrácia do Európskej únie. Ekonomika Grécka tak je od tejto doby až dodnes väčšia, ako ekonomiky všetkých ostatných balkánskych krajín dokopy a Grécko je aj hlavným investorom v okolitých Balkánskych krajinách, ako Albánsko, Severné Macedónsko, Rumunsko a Srbsko. Grécko tvorí 15. najväčšiu ekonomiku Európskej únie, HDP na obyvateľa dosahuje 27.875 dolárov, minimálna mesačná mzda dosahuje 673 eur, čo predstavuje 11. pozíciu zo štátov EU, ktoré majú zavedenú minimálnu mzdu.
Problémy s gréckou ekonomikou sa prehĺbili začiatkom tohto storočia, za ďalšej vlády PASOKu, kedy bol premiér Konstantinos Simitis. Najviac však ekonomika utrpela počas pravicovej vlády Nea Dimokratia, Konstantinosa Karamanlisa, ktorá trvala od roku 2004 do roku 2009. Vládny kabinet po odstúpení čelil škandálom s korupciou a zatajovaním štátneho deficitu ktorý sa vyšplhal až na 15%. Karamanlisova vláda namiesto toho, aby šetrila si požičiavala ďalšie pôžičky na udržanie štandardu krajiny a snažila sa udržať si svojich voličov, ktorých by v prípade škrtov stratila. Nová vláda Jeorjosa Papandreu musela prijať tvrdé opatrenie, zníženie platov či zvýšenie dôchodkového veku zo 60. na 65. roku. Zvýšila aj daň z 19 % na 22 %. Za tieto kroky dostala grécka vláda pôžičku od EU a menového fondu celkovo vo výške 114 miliárd eur. Radikálnymi opatreniami vlády a finančnou pôžičkou sa Grécko vyhlo bankrotu a do konca roku 2010 sa podarilo znížiť deficit na 8%. Radikálne postupy vlády sa však neobišli bez demonštrácie, kedy demonštrovalo približne 200 000 demonštrantov, prevažne komunistov priamo v Aténach. Znížiť deficit pod 8% sa však v roku 2011 nedarilo tak, ako vláda plánovala, preto musela v júli prijať ďalšie radikálne úsporné opatrenia a zmeniť vládny kabinet, premiér Jeorjos Papandreu však svoju pozíciu obhájil. V októbri 2011 bola na stretnutí európskej menovej únie dohodnutá nová dohoda, odpis 50% gréckeho dlhu voči bankovým subjektom a nová pôžička vo výške 120 miliárd eur. Po nezhode medzi niektorými vládnymi poslancami a premiérom Papandreuom bola nakoniec zostavená nová dočasná vláda na čele s nezávislým ekonómom Lukasom Papadimosom. Ten pokračoval v úsporných opatreniach, parlament prijal novú pôžičku a polovičný odpis gréckeho dlhu. Po následných volbách odhlasovala koalícia premiéra Antonisa Samarasa ďalšie, v poradí tretie veľké memorandum, tzv. Memorandum III., ktoré zahrňuje veľké šetrenie vo výške 11 miliárd eur. Podľa premiéra a ministra financií Jannisa Sturnarasa ide o posledné veľké memorandum šetrenia.
Významnú časť gréckej ekonomiky zaberá turistický priemysel, ktorý tvorí približne 15% HDP. Životne dôležitým odvetvím je najmä lodiarenský priemysel, ktorý zamestnáva veľkú časť obyvateľstva a tvorí jeden zo základných pilierov gréckych štátnych prímov. Grécko má najväčšiu vojenskú flotilu v Európe, preto mnoho ľudí pracuje aj v armáde. Grécke obchodné a iné loďstvo predstavuje najväčšie svetové loďstvo a tvorí až 18% svetovej flotily a je najčastejším využívaným obchodným loďstvom na svete. Gréckej ekonomike škodí tiež trvalý odchod niektorých veľkých gréckych lodiarenských firiem do zahraničia, čím tak štát prichádza o veľké príjmy. Pre grécku ekonomiku je dôležitý aj potravinársky, chemický a textilný priemysel a tiež chov zvierat. Podľa najnovších gréckych výskumov sa v Egejskom, Iónskom a Krétskom mori nachádzajú rozsiahle zásoby ropy, ktoré by dokonca mohli vyriešiť grécku dlhovú krízu počas niekoľkých rokov a radikálne zmeniť súčasnú ekonomickú situáciu krajiny. Problémom však stále ostáva tlak zo strany Turecka, ktoré si na zásoby ropy v Egejskom mori robí tiež nárok a snaží sa tak bojkotovať samostatnú grécku ťažbu. Grécko sa odvoláva na delenie hraníc z roku 1923, kedy hranice boli vytýčené až za poslednými gréckymi ostrovmi a tak by Turecko nemalo mať právo ani na okolité more.
Jazyk
thumb|Etnická mapa južného Balkánu a [[Anatólia|Anatólie do r. 1923
{{legend|blue|Gréci}} {{legend|red|Turci}} {{legend|yellow|Albánci}} {{legend|purple|Arumuni}} {{legend|green|Bulhari}}]]
Úradným jazykom v Grécku je novogréčtina Dimotiki (ľudový jazyk), ktorým tradične rozprávala väčšina obyvateľov Grécka. Dimotiki sa vyvinul zo starogréčtiny, konkrétne z jazyka koiné, ktorý bol vytvorený v 3. stor. pred Kr. na základe iónskej atičtiny ako univerzálny jazyk všetkých Grékov. Okrem štandardnej novogréčtiny dimotiki existujú aj iné novogrécke jazyky, ktorými hovoria určité skupiny Grékov. Sú to jazyky pontská gréčtina (do 400.000 aktívnych používateľov, ale jazyku môže pasívne rozumieť viac ako milión obyvateľov Grécka), cakónska gréčtina (vychádza zo starovekej dórštiny, dnes pred úpadkom) a kapadócka gréčtina (takmer, alebo úpne vymretá). Najrozšírenejším menšinovým gréckym jazykom je pontská gréčtina, ktorou hovoria Pontskí Gréci a tento jazyk vôbec nie je na úpadku, čo sa však nedá povedať o kapadóčtine a cakónčtine.
V Grécku sa hovorí aj albánskou arvanítčinou, ktorou hovoria Arvaniti (maximálne 50 000 väčšinou pasívnych používateľov), románskou arumunčinou, ktorou hovoria Grécki Arumuni (20 – 50 000 používateľov len rozumie, alebo aj rozpráva) a gréckou slovančinou, ktorou hovoria Grécki Slovania (max. do 50 000 aktívnych, alebo pasívnych používateľov-kresťanov a moslimov). Moslimská turecká menšina rozpráva turecky.
Turistický ruch v Grécku
Grécko patrí medzi svetovo najobľúbenejšie turistické destinácie. V roku 2007 Grécko navštívilo viac ako 17 miliónov turistov, z toho prevažná väčšina pochádzala z krajín Európy.
Za pamiatkami cestujú turisti hlavne do miest ako Atény, Téby, Delfy, Epidauros, Mykény, Eleusina, Sparta, Mystras, Meteora, Knossos, Rodos, Kos, Ithaka, Vergina, Pella a Solún.
Tradičnú novogrécku mestskú kultúru môžeme obdivovať v známych gréckych centrách ako Atény, Solún, Larisa, Volos, Ioannina, Kavala, Preveza, Edessa, Ermpupoli, Rodos, Serres či Xanthi.
Za turistikou sa chodí do lyžiarskych centier v peloponézskej Arkádii, bojótskej Arachovy a macedónskej Vasilitse. Horské prostredia sú pohorie Olymp, Parnassos, Agrafa, kraj Zagori, peloponézske pohoria Taygetos a Erymanthos.
Neológia
Neológia môže byť:
Oasis
Oasis môže byť:
OASIS môže byť:
NGC 4585
NGC 4585 je galaxia v súhvezdí Vlasy Bereniky, ktorú objavil nemecký astronóm Heinrich Louis d’Arrest 21. apríla 1865.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 14,1.
328 Gudrun
328 Gudrun je planétka v hlavnom páse planétok.
Brušný týfus
Brušný týfus je ťažké septické ochorenie, ktorého pôvodcom je gramnegatívna baktéria Salmonella typhi.
Zdroj, spôsob nákazy a prenos infekcie
Zdrojom nákazy je výhradne človek – chorý alebo (oveľa častejšie) bacilonosič, u ktorého salmonela prežíva v žlčníku alebo vylučovacom systéme. Prenos nákazy je najčastejšie fekáliami kontaminovanou vodou (pitie alebo konzumácia takouto vodou zavlažovanej zeleniny). K ďalším možnostiam patrí priamy kontakt s chorou osobou (zdravotnícky personál). Vstupnou bránou infekcie je tráviaci trakt.
Imunita
Imunita proti salmonelám je bunkového typu. Protilátky nemajú ochranné vlastnosti (výnimkou je protilátka proti Vi antigénu).
Inkubačná doba
Inkubačná doba je 7 až 21 dní, najčastejšie 14 dní.
Klinické príznaky
Do určitej miery typickým pre toto ochorenie je charakter zmien teploty. V prvom týždni ochorenia teplota stúpa schodovito (stadium incrementi), v nasledujúcich dvoch týždňoch sa udržuje stabilne na vysokých hodnotách (febris continua) a v štvrtom týždni postupne klesá (stadium decrementi).
K ďalším pomerne typickým príznakom patrí povlak na jazyku v tvare písmen V alebo W. Objavuje sa bronchitída (zápal priedušiek), bradykardia (spomalenie činnosti srdca – ďalší pomerne typický príznak, paradoxný vzhľadom na vysokú horúčku), hepatosplenomegalia (zväčšenie sleziny a pečene), meteorizmus (nafukovanie). Okolo 10. dňa akútneho ochorenia sa zjavuje typická ružová vyrážka (roseola typhosa) na bruchu a po bokoch hrudníka. V 2. a 3. týždni sa objavuje hnačka žltozelenej farby, vzhľadom pripomínajúca hrachovú polievku. V 4. týždni všetky príznaky relatívne rýchlo ustupujú.
Okrem vyššie popísaného typického priebehu existujú i miernejšie formy ochorenia:
A naopak, existuje i ťažká forma ochorenia – tzv. hypertoxický týfus, pri ktorom pacient zomiera do troch dní na prudkú sepsu s príznakmi zlyhania srdcovo-cievneho systému.
Diagnostika
Základom je kultivačné vyšetrenie krvi (tzv. hemokultivácia) a stolice. Nepriama diagnostika využíva protilátky proti O, H a Vi antigénom. Pozitívny titer je vyšší ako 1:80, objavuje sa na začiatku 2. týždňa ochorenia.
Diferenciálna diagnostika
Paratýfus A, paratýfus B, salmonelóza, iné horúčkovité ochorenia.
Prevencia
Inaktivované vakcíny s rôznym spôsobom podávania k imunite neviedli. Účinné sú živé očkovacie látky (metabolicky defektné mutantné kmene), ktoré aktivujú bunkovú imunitu.
Akútne ochorenie
Liečba je antibiotická. Pôvodne veľmi dobrá citlivosť na chloramfenikol už dnes nie je samozrejmosťou – stúpa počet rezistentných kmeňov. Naďalej je však toto antibiotikum v prípade citlivosti liekom prvej voľby. Podáva sa v dávke 50 mg na kilogram hmotnosti každých 6 hodín. Pri ťažkých infekciách treba pri začatí liečby počítať s rizikom náhleho uvoľnenia veľkého množstva endotoxínu z uhynutých baktérií a možným endotoxínovým šokom. Preto sa odporúča začať liečbu s polovičnou dávkou a na vypočítanú dávku prejsť postupne v priebehu troch dní. Po poklese horúčky možno dávku zasa pomaly znižovať, liečba však musí trvať 14 dní (prevencia návratu, relapsu, ochorenia).
Okrem chloramfenikolu možno použiť i ampicilín (100 mg/kg/24 hod), kotrimoxazol alebo chinolóny (najmä pri rezistencii na chloramfenikol). Pri ťažkom priebehu možno s antibiotikami kratší čas podávať i glukokortikoidy (20 – 40 mg prednizónu denne).
Súčasťou starostlivosti o chorého je i prevencia preležanín; diéta s dostatočným prívodom tekutín, prípadne podávanie infúzii (fyziologický roztok, glukóza, v ťažkých pípadoch i transfúzia).
Pri podozrení na perforáciu čreva treba okamžite zastaviť prívod potravy per os (ústami) a konzultovať stav s chirurgom. Pri krvácaní sa v prípade potreby nahrádzajú straty.
Nosičstvo
Málokedy je ho možné vyliečiť antibiotikami, potrebné je chirurgické odstránenie žlčníka (cholecystektómia).
Prognóza
Celková práceneschopnosť trvá obvykle 8 až 10 týždňov.
Mardeuil
Mardeuil je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Marne, v regióne Champagne-Ardenne.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Libědice
Libědice je obec v Česku v okrese Chomutov v Ústeckom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 235 obyvateľov, z toho 119 mužov a 116 žien, pričom priemerný vek v obci bol 40,0 roka (muži 42,2 roka, ženy 37,8 roka).
Neológia (judaizmus)
náhľad|Neologická synagóga v [[Prešove]] Neológia je reformný smer v judaizme, ktorý vznikol v 19. storočí, na území Uhorska.
Všeobecne
V roku 1840 uhorská vláda zákonom č. 29/1840, známym ako Deákov zákon, povolila Židom na celom území Uhorského kráľovstva usadiť sa v mestách, vykonávať živnosť a vlastniť továrenské podniky. Z pohľadu Židov to tiež znamenalo, že mohli začať aj ich zápas za emancipáciu. Pritom plná občianska rovnoprávnosť Židov bola formálne deklarovaná v roku 1867, po rakúsko-uhorskom vyrovnaní. 19. storočie tak v dejinách židovskej spoločnosti predstavuje obdobie ich zápasu o vnútornú, náboženskú reformu, ktorá vychádzala z myšlienkových prúdov osvietenstva.