cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ostrihomské arcibiskupstvo
Dejiny
Ostrihomská arcidiecéza po pripojení severného Slovenska k Uhorsku zaberala celé Nitrianske kniežatstvo. Okolo roku 1110 bolo obnovené biskupstvo v Nitre, pričom mesto Nitra bolo skoro úplne obklopené Ostrihomským arcibiskupstvom a bola spojená len úzkym pásom so svojím územím, ktoré zaberalo väčšiu časť Trenčianskej stolice. Okrem tohoto územia a územia Šariša, Zemplína a Abova, ktoré patrili do diecézy Eger (Jáger), zaberala celé územie Slovenska.
Ani po vzniku nového, Kaločského, arcibiskupstva nestratilo svoje prvenstvo. V roku 1279 získavajú ostrihomskí arcibiskupi titul Primas Hungariæ (prímas Uhorska), čiže hlava katolíckej cirkvi v Uhorsku. Od 13. storočia boli ostrihomskí arcibiskupi aj dedičnými županmi Ostrihomskej stolice. Od roku 1715 získavajú titul kniežaťa svätej rímskej ríše, odvtedy používajú titul knieža-prímas (po maďarsky hercegprímas).
V roku 1543, v dôsledku tureckého nebezpečenstva, sa sídlo arcidiecézy a kapituly prenieslo do Trnavy. V neskoršej dobe arcibiskup, vzhľadom na to, že plnil aj štátne povinnosti, sídlil v hlavnom meste Bratislave. Do Ostrihomu sa sídlo arcibiskupstva a kapituly vrátilo až v roku 1820 na príkaz arcibiskupa Alexandra kardinála Rudnaya.
V roku 1776 sa územie arcidiecézy zmenšilo, keď na podnet Márie Terézie pápež Pius VI. z nej vyčlenil Banskobystrickú, Spišskú a Rožňavskú diecézu.
Gavrus
Gavrus je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Calvados, v regióne Dolná Normandia.
Ostrihomské arcibiskupstvo
Dejiny
Od 31. mája 1993 sa zmenilo meno Ostrihomskej arcidiecézy na Ostrihomsko-budapeštianska arcidiecéza.
Gavrus
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Ostrihomské arcibiskupstvo
Členenie arcidiecézy
Pôvodne arcidiecéza pozostávala z týchto archidiakonátov:
Gavrus
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 485 obyvateľov (2009).
Ostrihomské arcibiskupstvo
Členenie arcidiecézy
Začiatkom 17. storočia v dôsledku tureckých výpadov, reformácie a rôznych stavovských povstaní pôsobilo na jej území len asi 100 farárov.
Gavrus
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Ostrihomské arcibiskupstvo
Členenie arcidiecézy
Koncom 19. storočia sa členila na tri vikariáty – ostrihomský, budapeštiansky a trnavský, 8 archidiakonátov, 46 dekanátov a 478 farností a na jej území pôsobilo približne 780 kňazov.
Adolf Dobriansky
Adolf Dobriansky (,, , * 19. december 1817, Rudlov, Rakúske cisárstvo – † 19. marec 1901, Innsbruck, Rakúsko-Uhorsko, pochovaný v Čertižnom vedľa svojho priateľa J. I. Stavrovského-Popradova) bol verejný činiteľ Ruského hnutia (Rusínskeho) v Podkarpatskej Rusi, právnik a spisovateľ.
Ostrihomské arcibiskupstvo
Zoznam arcibiskupov
Ako prvý arcibiskup, sídliaci v Ostrihome (Cathedralis S. Adalberti) sa v dokumentoch spomína Dominik v rokoch 1000 až 1002.
Adolf Dobriansky
Ideológ návratu uniátov do pravoslávia, autor množstva prác zasvätených histórii, etnografii, náboženskej a politickej situácii v rakúskej Rusi. Uznávaný vodca karpatsko-ruského hnutia, organizátor kultúrneho, jazykového a etnického zbližovania sa Rusínov s ruským národom v Rusku. Starý otec lingvistu G. J. Gerovského, politikа A. J. Gerovskeho, umelca I. E. Grabara a právnikа V. E. Grabara; svokor filológа А. S. Budiloviča.
Pôvod a vzdelanie
Adolf Dobriansky pochádza zo starého šľachtického rodu, ktorý sa, podľa jeho autobiografických spomienok, tiahol od pravoslávneho vojvodu Tomova Sovu, ktorý sa presťahoval z Rusi do Uhorska v 10. storočí s kniežaťom Gejzom. Dobrianskí boli uznaní šľachticmi pravdepodobne v roku 1445 županom Kendešom z Makovického panstva (Mako), a status im bol potvrdený Maramarošskou zákonodarnou komorou v roku 1763. Otec Adolfa, I. I. Dobriansky bol gréckokatolíckym kňazom, rovnako ako aj jeho dedo. Matka bola Šarlota Andrejevna, rodená Sepešhazi, dcéra levočského starostu.
V Rudlove, kde sa narodil, bol jeho otec gréckokatolíckym kňazom. Obaja rodičia boli vzdelaní ľudia; matka hovorila nemecky, maďarsky, francúzsky a ovládala latinčinu, prostú ruštinu ,rusínčinu a cirkevnú slovančinu. Čítať a písať po rusky sa naučil doma, ako päťročného ho poslali učiť sa nemčinu k babke do Levoče. Tu začal chodiť na gymnázium, kde do roku 1828 dokončil dva ročníky. Potom v Rožňave ukončil tretí ročník, kde sa naučil maďarsky. Štvrtý a piaty ročník absolvoval v Miškolci, kde sa oboznámil so základmi byzantského obradu. Posledný, šiesty ročník študoval zasa v Levoči, kde v blízkej Závadke bol farárom jeho otec (po preložení z Rudlova).
Vyššie vzdelanie nadobudol v Košiciach na filozofickej, a v Jágri na právnickej fakulte. V tom čase sa formoval jeho svetonázor, duchovné a sociálno-politické názory. Nábožensky sa priblížil pravosláviu a ako študent sa stal duchovným vodcom študentov, ktorí obdivovali slovanofilstvo. Po krátkej právnej praxi nastúpil na Banícku a lesnícku akadémiu v Banskej Štiavnici, kde štyri roky študoval banskú správu a lesníctvo. Tam sa zoznámil s Haličanmi, Moskovčanmi a aj inými Slovanmi, ktorí tam pricestovali študovať.
Štátna služba
V roku 1840 bol Dobriansky menovaný za praktikanta vo Vindschachte (teraz Štiavnické Bane), o dva roky sa stal kunstoficierom. Po štyroch rokoch ho za vynikajúcu službu odmenili a bol poslaný do Viedne. Tu si mal pod vedením najlepších inžinierov zdokonaliť vedomosti v stavebných dielňach Viedensko-glocknickej železnice. V roku 1847 bol vyslaný do Čiech, kde otvoril kamenno-uhoľné bane a bol menovaný kunstoficierom v Brandýse. Počas pôsobenia v Čechách sa zoznámil s Václavom Hankom, Karlom Havlíčkom Borovským, Františkom Palackým, Františkom Riegerom a mnohými inými panslávmi.
V marci 1848 dostal poverenie vrátiť sa do Uhorska, kde bol v máji predstavený ministrovi financií Košutovi a následne odcestoval do Štiavničianských baní, kde žila jeho manželka Еleonóra Оsipovna (za slobodna Miľvjus) s deťmi. Tam ho s nadšením prijali miestni Slováci. Zúčastnil sa volieb do Uhorského snemu, výsledky volieb však boli zrušené a deputátom sa stal Erich Šemberi (Šemberg). Vypukla Uhorska revolúcia a Dobrianskeho život bol v ohrození. Skrýval sa u otca na Spiši a u zaťa Janického v Malcove, pokiaľ nedorazilo rakúske vojsko pod vedením grófa Šlika. Vtedy sa presťahoval do Prešova, kde začal zbierať podpisy pod žiadosť pre cisára  Františka Jozefa  o pričlenenie Uhorskej Rusi k Haliči, čo by vymanilo podkarpatské obyvateľstvo spod maďarskej nadvlády. Po zmene situácie generál Šlika ustúpil a Dobrianského skoro v roku 1849 zajali honvédi; preto odcestoval do Haliče. Zastavil sa v Tulici, kde sa narodil jeho syn Miroslav. Potom sa presťahoval do Przemyślu.
Neskôr Dobriansky odcestoval do Ľvova, kde sa ubytoval v arcibiskupstve pri katedrále Svätého Juraja. V Ľvove sa aktívne zúčastnil na haličsko-ruskom národnom hnutí, zoznámil sa s Kuzemskym, Маlinovskym, Lotockym, Veličkovskym, Petruševičom, Zubrickým a inými. Zapojil sa do prace «Hlavnej ruskej rady» a zúčastnil sa jej zasadaní ako deputát. Cieľom bolo predniesť haličskému námestníkovi grófovi Goluchovskemu žiadosť o pričlenenie Uhorskej Rusi k Haličskému a Vladimírskemu kráľovstvu. Potom cestoval pre odpoveď do Viedne, stretol sa so zástupcom ministra vnútra a dozvedel sa, že zlúčenie je v rozpore s verejným záujmom.
19. mája 1849 Dobrianského menovali civilným komisárom pri ruskej armáde Franca Žiči, určenej pre spojenecké Rakúsko k potlačeniu maďarského povstania. 13. júna prestúpil do 3-tieho oddielu pod vedenie generála F. V. Ridigiera (predok Alexeja II.). Zúčastnil sa bitiek pri Váci a Debrecíne, bral zajatcov pod Vilagošom a v dedine Artande v blízkosti Veľkeho Varadína bol prítomný prijatiu uhorskej vojenskej delegácie generálom Ridigierom, ktorá v mene celej armády predložila žiadosť o pripojenie Uhorska k Rusi. Dobriansky dostal vyznamenania od grófa Paskeviča: Rád sv. Vladimíra 4. stupňa, Rád Svätej Anny 3. stupňa a tiež medailu «Za uzmierenie Uhorska s Transylvániou».
V 1859 roku bol zvolený za člena korešpondenta Cársko-kráľovského inštitútu za zásluhy pri chemickom a geologickom prieskume minerálnych prameňov. V roku 1861 bol na revízii väznice v Mukačeve. V tom istom roku sa zúčastnil volieb do Uhorského snemu, stal sa poslancom, no Maďari sa postarali o anulovanie volieb. Zvolený bol aj v opakovaných voľbách, ale aj tie boli anulované. V 1862 roku dostal Rád Svätej Anny 2. stupňa pri príležitosti osláv 1000 výročia Ruska, v roku 1863 mu bola udelená hodnosť rakúskeho Radcu. V tom istom roku sa stal aj členom Matice slovenskej, prispieval do časopisu «Slovenské noviny», tiež sa spolu s A. V. Duchnovičom podieľal na organizovaní a založení Spolku svätého Jána Krstiteľa v Prešove a v roku 1864 v Užhorode literárnej «Spoločnosti sv. Vasiľa Veľkého» pre šírenie duchovnej a kultúrno osvetovej literatúry.
V roku 1864 bol Dobriansky cisárskym dekrétom menovaný za poradcu uhorskej dvornej kancelárie vo Viedni (do roku 1867 bola kancelária najvyšším vládnym organom Uhorska). V roku 1865 sa nakoniec stal poslancom Uhorského snemu a pracoval v ňom do roku 1868 ako politik, ekonóm a hovorca, ktorý predkladá návrhy na rozvoj miestnej samosprávy, daňové reformy a národné sebaurčenie. V roku 1867 odišiel zo štátnej služby a plne sa venoval národnému obrodeniu Karpatskej Rusi, usadiac sa na svojom majetku.
Názory a záver
thumb|right|Posledné miesto odpočínku Adolfa Dobrianskeho (v obci Čertižne)
Hlavné diela
Dobrianský bol respondentom slovanofilov v Rusku a tiež ľudí ako hlavný prokurátor P. Pobedonoscev. Na ich žiadosť zaujal principiálne stanovisko proti ruským liberálnym západníkom a prívržencom reformácie cirkvi. Sporil sa s nimi v Haliči. Ide o práce: Kalendárne otázky v Rusy a Západe (1894), Plody výučby grófa Tolstého (1896) a Odsúdenie reformy ruskej cirkevnej správy, ktorá sa pripravuje ruskými liberálmi našej doby,  pravoslávnym Haličanom (1899). V "Kalendárnych otázkach" Dobriansky deklaruje správnosť priaznivcov Julianského kalendára na základe detailného skúmania v kontexte cirkevnej histórie. Tvrdí, že Juliánsky kalendár je "jednoduchý, ľahký a praktický, a stále zostáva neprekonaným". Podľa jeho názoru sa rímska cirkev z pápežského jarma môže oslobodiť iba návratom k zdravým tradičných základom Kristovej Cirkvi, čiže prostredníctvom zjednotenia s pravoslávnou cirkvou.
V „Odsúdení pravoslávneho halíčana“ Dobrianský rozoberá kritikov N. Durnova a činnosť Sv. Synody a ruských teologických seminárov. Chráni autoritu Najsvätejšej Riadiacej Synody Pravoslávnej Grécko-ruskej  cirkvi, stavia sa proti pokusom anticirkevnej kampane a  ukazuje na nebezpečenstvo ako katolíckej tak aj protestantskej propagandy. Osobitne vykresľuje nebezpečenstvo šírenia "najľahostajnejšieho postoja k náboženstvu, ktorý je už dlho známy v západnej Európe pod názvom „bezkonfesijnosť alebo neverstvo“.
Noyers (kantón)
Noyers je francúzsky kantón v obvode Avallon v departemente Yonne v regióne Burgundsko. Tvorí ho 15 obcí.
4738 1985 RZ4
4738 1985 RZ4 je planétka s priemerom 35 km, ktorú objavil D. B. Goldstein 15. septembra 1985.
Saint-Gaudens (kantón)
Saint-Gaudens je francúzsky kantón v obvode Saint-Gaudens v departemente Haute-Garonne v regióne Midi-Pyrénées. Tvorí ho 21 obcí.
Strueth
Strueth je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Haut-Rhin, v regióne Alsasko.
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Méhoncourt
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Dendrobium kingianum
thumb|Dendrobium kingianum [[John Carne Bidwill|Bidwill ex Lindl. (1844).]] Dendrobium kingianum je rastlina z čeľade vstavačovité. Pomenovaná je po prieskumníkovi austrálskeho pobrežia admirálovi Phillipovi Parkerovi Kingovi.
Morfológia
Patrí medzi menšie dendróbiá, aj keď vzrast môže byť variabilný. Stonky zhrubnuté v pahľuzy dosahujú veľkosť 10–15 cm, naspodu sú širšie a k vrcholu sa zužujú do špičky. Striedavo protistojné listy sú oválne a zašpicatené, na pseudohľuze ich je 2–7.
Kvitne drobnými ružovými, vzácnejšie bielymi kvetmi. Patrí medzi nemnohé orchidey s voňavými kvetmi.
Ekológia
Pochádza z východnej Austrálie. Rastie na slnečných miestnach prevažne litofyticky, vzácnejšie epifyticky na kmeňoch stromov.
Saint-Gaudens
Saint-Gaudens môže byť:
Pevnosť (materiál)
Pevnosť je schopnosť materiálu odolať vonkajšej alebo vnútornej sile bez toho, aby bol porušený. Rozlišuje sa:
Udávanie pevnosti
Na udanie pevnosti sa používa viacero údajov:
Číselné vyjadrenie
Napríklad pre medzu pevnosti Rm:
Pre ostatné medze platia obdobné vzťahy.
Príklad:
Oceľový profil s prierezom ×   z ocele s medzou pevnosti 150 MPa (nízkouhlíková oceľ) sa roztrhne pri rovnomernej sile (bez zátrhov) 150 kN (zodpovedá 15 t).
Technické využitie
Pevnosť v ohybe a skrute sú úmerné pevnosti v ťahu.
Pri konštrukciách sa za nominálnu záťaž berie (ak je to možné) medza proporcionality. Ľahko sa počíta a zaručuje dlhodobú výdrž pri nominálnych podmienkach. Bohužiaľ môže viesť občas k nežiaducemu predimenzovaniu konštrukcií – potom sa konštrukcia navrhuje komplikovanejšími výpočtami, v extrémoch dokonca experimentálne.
Medza klzu (aj medza pevnosti) sa používa hlavne pri lisovaní. Krehké materiály (napr. liatina) medzu klzu nemajú.
Vlastné (zvyškové) napätia
V materiáli môžu existovať ešte zvyškové napätia, ktoré existujú aj bez pôsobenia vonkajšej sily. Znižujú celkovú pevnosť materiálu preto sa väčšinou odstraňujú. To sa dá pri oceli napr. popúšťaním.
Karel Camrda
Karel Camrda (* 26. október 1964, Tábor) je bývalý česlo-slovenský reprezentant v cyklokrose. Pri svojom premiérovom štarte v roku 1988 získal vo švajčiarskom Hägendorfe titul amatérskeho majstra sveta v tejto cyklistickej disciplíne. V mrazivom počasí a bahnitom teréne sa vtedy dokázal najlepšie vysporiadať s nástrahami náročnej trate. V roku 1990 prešiel k profesionálom a o dva roky neskôr (1992) získal medzi profesionálmi na majstrovstvách sveta v anglickom Leedsi striebro.
Cyklokros v rodine
Pochádza z cyklistickej rodiny. Na majstrovstvách sveta a vo Svetovom pohári v cyklokrose jazdil aj jeho brat Pavel Camrda starší (nar. 3. decembra 1968) a cyklokrosu sa venoval aj najmladší brat Luděk. V roku 2009 sa cyklistike a cyklokrosu zvlášť začal venovať aj Pavel Camrda mladší, synovec Karla a syn Pavla staršieho.
Profesionálna kariéra
Svoju profesionálnu kariéru absolvoval v týchto tímoch:
Ocenenia
Kráľ cyklistiky 1992
4939 1986 QL1
4939 1986 QL1 je planétka s priemerom 28 km, ktorú objavil Henri Debehogne 27. augusta 1986.
Juraj III. (Veľká Británia)
Juraj III. (* 4. jún 1738, Londýn, Kráľovstvo Veľkej Británie – † 29. január 1820, Windsor) bol kráľ Veľkej Británie a Írska, neskôr Spojeného kráľovstva Veľkej Británie a Írska.
Na trón nastúpil 25. októbra 1760 ako tretí panovník z Hannoverskej dynastie a súčasne prvý panovník tejto dynastie narodený v Británii. Za svoj materinský jazyk si zvolil angličtinu a Nemecko nikdy nenavštívil.
Jeho dlhá vláda bola poznamenaná sériou vojen, ktoré pohltili takmer celú Európu. Na začiatku jeho vlády porazila Veľká Británia Francúzsko v sedemročnej vojne a stala sa dominantnou európskou mocnosťou v Severnej Amerike. Táto časť sedemročnej vojny na severoamerickom bojisku je označovaná ako Francúzska a indiánska vojna, ale Veľká Británia tieto kolónie počas Americkej vojny za nezávislosť stratila a vznikli Spojené štáty. Neskôr sa Jurajove kráľovstvo zapojilo do bojov proti revolučnému a napoleonskému Francúzsku, ktoré nakoniec viedli k porážke Napoleona v roku 1815.
Mongolské národné futsalové družstvo mužov
Mongolské národné futsalové družstvo mužov je národné družstvo mužov, ktoré reprezentuje Mongolsko v medzinárodných futsalových súťažiach a priateľských zápasoch. Funguje pod záštitou Mongolyn chölbömbögijn cholboo. Prvý medzinárodný zápas absolvovalo v roku 2011. V marci 2018 mu patrilo vo svetovom futsalovom rebríčku 106. miesto.
Juraj III. (Veľká Británia)
Neskôr sa u Juraja III. začali prejavovať príznaky mentálneho ochorenia. Bol zmätený, surový a mal veľké problémy spoznať i vlastnú manželku. Vtedajší lekári mu diagnostikovali chorobu zvanú porfýria. Nedávny výskum však preukázal vysoké množstvo jedovatého arzénu, ktorý sa našiel v jeho vlasoch. Arzén mohol byť pravdepodobnou príčinou jeho zdravotných problémov. Juraj III. sa zo svojej choroby niekoľkokrát uzdravil a celé kráľovstvo nad týmto zázrakom jasalo, lebo bol medzi svojím ľudom mimoriadne obľúbený. Choroba však len driemala a v roku 1810 prepukla naplno. Juraja III. uznali za neschopného vlády a jeho najstarší syn Juraj sa stal regentom kráľovstva (Prince Regent) . Po smrti svojho otca nastúpil na trón ako Juraj IV.
Mladosť
Narodil sa 4. júna 1738 v Londýne v Norfolk House v St. James's Square. Bol vnukom kráľa Juraja II. a najstarším synom Frederika, princa z Walesu, a Augusty Sasko-gothajskej. Keďže sa narodil o dva mesiace skôr a považovalo sa za nepravdepodobné, že prežije, v ten istý deň ho pokrstil Thomas Secker, ktorý bol zároveň rektorom St James's a biskupom v Oxforde. O mesiac neskôr bol verejne pokrstený v Norfolk House, opäť Seckerom. Jeho krstnými rodičmi boli švédsky kráľ Frederik I. (za ktorého zastupoval lord Baltimore), jeho strýko Frederik III., vojvoda Sasko-gothajský (ktorého zastupoval lord Carnarvon) a jeho prateta Žofia Dorothea, kráľovná Pruska (ktorú zastupovala Lady Charlotte Edwinová). vľavo|náhľad|Juraj (vpravo) so svojím bratom [[Princ Eduard, vojvoda z Yorku a Albany|princom Eduardom, vojvodom z Yorku a Albany, a ich vychovávateľom Francisom Ayscoughom, neskorším dekanom z Bristolu, približne 1749]] Z Juraja vyrástlo zdravé, mlčanlivé a plaché dieťa. Rodina sa presťahovala na Leicester Square, kde sa Juraj a jeho mladší brat princ Eduard, vojvoda z Yorku a Albany, spoločne vzdelávali súkromnými učiteľmi. Rodinné listy ukazujú, že do ôsmich rokov vedel čítať a písať v angličtine aj nemčine, ako aj komentovať politické udalosti tej doby. Bol prvým britským panovníkom, ktorý systematicky študoval vedu.
Jeho hodiny zahŕňali okrem chémie a fyziky aj astronómiu, matematiku, francúzštinu, latinčinu, históriu, hudbu, geografiu, obchod, poľnohospodárstvo a ústavné právo, ako aj športové a spoločenské úspechy ako tanec, šerm a jazdectvo. Jeho náboženské vzdelanie bolo čisto anglikánske. V 10-tich rokov sa zúčastnil rodinnej inscenácie hry Josepha Addisona s názvom Cato a v novom prológu povedal: "Čo, to je chlapec! S pravdou možno povedať, chlapec v Anglicku narodený, v Anglicku vychovaný."
Mongolské národné futsalové družstvo mužov
Vrcholné podujatia
Na majstrovstvá Ázie sa rovnako ani raz nekvalifikovalo. Zúčastnilo sa 3 kvalifikácií, prvýkrát v roku 2011. V obidvoch zápasoch svojej základnej skupiny kvalifikácie hranej v Malajzii prehralo. Po štyroch rokoch sa zúčastnilo svojej druhej kvalifikácie, ktorú organizovalo práve Mongolsko. Hneď v prvom zápase dokázalo zvíťaziť nad 🇭🇰, ale v nasledujúcich troch prehralo a obsadilo v skupine nepostupové 4. miesto. Vo svojej tretej kvalifikácii, v Thajsku v roku 2017, zvíťazilo iba nad 🇲🇴 na finálový turnaj opäť nepostúpilo.
Juraj III. (Veľká Británia)
Mladosť
Kráľ Juraj II. nemal rád princa z Walesu a málo sa zaujímal o jeho vnúčatá. V roku 1751 však princ nečakane zomrel na problémy s pľúcami vo veku 44 rokov a jeho syn Juraj sa stal dedičom trónu a zdedil otcov titul vojvoda z Edinburghu. Od tejto chvíle sa o svojho vnuka začal zaujímať viac, a o tri týždne neskôr ho kráľ vymenoval princom z Walesu.
Na jar roku 1756, keď sa Juraj blížil k jeho osemnástym narodeninám, mu kráľ ponúkol veľkolepé ubytovanie v St. James's Palace, ale Juraj túto ponuku odmietol, vedený jeho matkou a jej dôverníkom lordom Butem, ktorý neskôr slúžil ako predseda vlády. Jurajova matka, teraz ovdovelá princezná z Walesu, ho radšej držala doma, kde ho mohla naplniť svojimi prísnymi morálnymi hodnotami.
Manželstvo
vľavo|náhľad|Pastelový portrét Juraja ako [[Princ z Walesu|princa z Walesu od Jeana-Étienna Liotarda, 1754]] V roku 1759 sa zamiloval do lady Sarah Lennoxovej, sestry Charlesa Lennoxa, 3. vojvodu z Richmondu, ale lord Bute odporoval tomuto vzťahu a tak sa Juraj vzdal myšlienky o manželstve. "Narodil som sa pre šťastie alebo nešťastie veľkého národa," napísal, "a preto musím často konať v rozpore so svojimi vášňami." Napriek tomu, pokus kráľa oženiť Juraja s princeznou Žofiou Karolínou Brunšvicko-wolfenbüttelskou bol ním a jeho matkou odvrátený; Žofia sa namiesto toho vydala za Frederika, markgrófa z Bayreuthu.
Nasledujúci rok, vo veku 22 rokov, nastúpil Juraj na trón, keď jeho starý otec Juraj II. náhle zomrel 25. októbra 1760, dva týždne pred svojimi 77. narodeninami. Hľadanie vhodnej manželky sa zintenzívnilo. 8. septembra 1761 sa kráľ v Chapel Royal, St. James's Palace, oženil s princeznou Šarlotou Mecklenbursko-strelickou, s ktorou sa stretol v deň ich svadby. O štrnásť dní neskôr, 22. septembra, boli obaja korunovaní vo Westminsterskom opátstve. Je pozoruhodné, že Juraj si nikdy nebral milenku (na rozdiel od jeho starého otca a jeho synov) a pár si tak či tak užíval šťastné manželstvo, kým ho nepostihla jeho duševná choroba.
Mali 15 detí — deväť synov a šesť dcér. V roku 1762 kúpil Buckingham House (na mieste, kde dnes stojí Buckinghamský palác), aby ho mohol použiť ako rodinné útočisko. Jeho ďalšie sídla boli Kew Palace a hrad Windsor. St. James's Palace bol ponechaný na oficiálne využitie. Veľa necestoval a celý život prežil v južnom Anglicku. V 90. rokoch 18. storočia kráľ a jeho rodina dovolenkovali vo Weymouthe v Dorsete, ktoré tak spopularizoval ako jedno z prvých prímorských letovísk v Anglicku.
Deti
8. septembra 1761 sa oženil so Žofiou Šarlotou z Mecklenburg-Strelitzu (* 1744 – † 1818). Mali 15 detí:
Poznámky
<references group="pozn."/>
Richard F. Canning Trophy
Richard F. Canning Trophy je trofej pre víťazný tím play-off Východnej konferencie American Hockey League (AHL). Pôvodne bola udeľovaná víťazovi Severnej konferencie a divízie.
Trofej je pomenovaná podľa bývalého prezidenta AHL. Víťaz play-off Západnej konferencie je ocenený Robert W. Clarke Trophy.
Rögle BK
Rögle BK je švédsky profesionálny hokejový klub z mesta Ängelholm. Od sezóny 2011/12 pôsobí v najvyššej švédskej súťaži Elitserien. Klub predtým hral v Elitserien medzi rokmi 1992-1996 a tiež 2008-2010.
História
Klub Rögle BK bol založený v roku 1932 ako švédsky bandy tím, čo je dôvod, prečo má klub vo svojom názve "BK" ("BK" znamená Bandyklub). Mužstvo hralo v najvyššej švédskej lige v rokoch 1966 a 1968-1969, a znova medzi rokmi 1992-1993 a 1995-1996. Po dvanástich rokoch strávenych v druhligovej súťaži Hockeyallsvenskan, bol tím po tom čo sa v roku 2008 umiestnil na druhom mieste v Kvalserien povýšený späť do Elitserien. V sezóne 2009-10 skončil tím na poslednom mieste, preto musel hrať Kvalserien o udržanie. To sa následne nepodarilo a klub znova klesol do nižšej Hockeyallsvenskan. V roku 2012 sa klub opäť vrátil medzi elitu.
Amykos
Amykos (starogr. Ἄμυκος – Amykos, ) môže byť:
Géfosse-Fontenay
Géfosse-Fontenay je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Calvados, v regióne Dolná Normandia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 133 obyvateľov (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Sundhoffen
Sundhoffen je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Haut-Rhin, v regióne Alsasko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Leiden
Leiden je mesto v Holandsku, ktoré má rozlohu 5 345 km² a 117-tisíc obyvateľov. Nachádza sa v provincií Južný Holland.
Teofil Kwiatkowski
thumb|Chopinova polonéza thumb|Avignon, 1850 Teofil Antoni Jaxa Kwiatkowski (* 21. február 1809, Pułtusk, Poľsko† 14. august 1891, Avallon, Francúzsko) bol poľský maliar obdobia romantizmu.
Životopis
V rokoch 182530 študoval u Antoniego Brodowského a Antoniho Blanka vo Varšave. Zúčastnil sa Novembrového povstania a po jeho potlačení odišiel do emigrácie do Francúzska. S touto krajinou zostal spojený celý život. Najskôr býval v Avignone a potom sa presťahoval do Paríža, kde pokračoval v štúdiu maliarstva u Leona Cognieta. Na jeho tvorbu mali veľký vplyv Ary Scheffer, Ingres, Couture a Delacroix. Priatelil sa s Mickiewiczom a Chopinom, ktorého mal v osobitnej obľube a maľoval fantazijné ilustračné obrázky k jeho múzickým dielam. Tvoril pastely, akvarely i miniatúry. Maľoval francúzsku krajinu, portréty i alegorické výjavy. Na jeho obrazoch je zrejmý cit pre farbu.
4838 Billmclaughlin
4838 Billmclaughlin je planétka s priemerom 39 km, ktorú objavil E. F. Helin 2. júla 1989.
Quarré-les-Tombes (kantón)
Quarré-les-Tombes je francúzsky kantón v obvode Avallon v departemente Yonne v regióne Burgundsko. Tvorí ho 7 obcí.
Ľubomír Lintner
Ľubomír Lintner (* 7. september 1949, Banská Štiavnica) je slovenský novinár, poslanec Národnej rady Slovenskej republiky v rokoch 2002-06 za stranu Aliancia nového občana.
Politická kariéra
Ľubomír Lintner bol zvolený v parlamentných voľbách v roku 2002 za poslanca NR SR za Alianciu nového občana. Bol predsedom Mandátového a imunitného výboru NR SR a podpredsedom Výboru NR SR pre verejnú správu a zároveň predsedom poslaneckého klubu ANO. Po odstúpení Pavla Ruska z postu podpredsedu parlamentu, kvôli jeho menovaniu za ministra hospodárstva, bol Lintner kandidátom koalície na podpredsedu parlamentu, ale ani po opakovaných voľbách nedostal dostatočný počet hlasov a nakoniec miesto podpredsedu parlamentu zostalo neobsadené.
Lintner a rozkol v ANO
V auguste 2005 na verejnosť prenikli informácie o tom, že Pavol Rusko si už v čase keď bol ministrom hospodárstva, požičal 100 miliónov korún od podnikateľa podnikajúcom v jeho rezorte (kauza „Zmenky“). Lintner spolu s ďalšími žiadal Ruska, aby odstúpil. Rusko odmietol podať demisiu, avšak na návrh premiéra Dzurindu ho prezident odvolal z funkcie ministra. Rusko požiadal Dzurindu o odvolanie svojich „neposlušných“ ministrov za ANO z vlády. Premiér to odmietol urobiť a koaličné strany vylúčili ANO z koalície a koaličná zmluva tak fakticky zanikla. Poslanecký klub ANO sa rozštiepil na dve skupiny „verných“ Pavlovi Ruskovi a druhú vedenú práve Lintnerom. Potom, ako sa Ruskovi podarilo dostať na svoju stranu stranícke štruktúry, zvolal na 11. septembra 2005 mimoriadny kongres strany, na ktorom zvíťazila jeho skupina a oponentov na odvolali. V NR SR nastala paradoxná situácia, pretože Lintner spolu s ďalšími poslancami vylúčenými z ANO zostali v poslaneckom klube ANO, naopak z klubu vystúpil Pavol Rusko a jemu verné poslankyne.
Kríza v ANO vyústila aj do kríze celej vládnej koalície. Po vylúčení ANO z koalície síce skupina poslancov okolo Ľubomíra Lintnera podpísala s vládou dohodu o spolupráci, napriek tomu to však koalícia po odchode Pavla Ruska so zvyšnými poslankyňami ANO do opozície, stratila väčšinu v parlamente a parlament sa dostal do vážnej krízy, pretože kvôli obštrukcii opozičných poslancov nebol schopný rokovať.
Histónový kód
Histónový kód je hypotéza, že transkripcia genetickej informácie kódovaná v DNA je sčasti regulovaná chemickými modifikáciami histónových proteínov, primárne na ich neštruktúrnych koncoch. Spolu s podobnými modifikáciami ako DNA metylácia je to súčasť epigenetického kódu. Históny v spojení s DNA tvoria nukleozómy. Nukleozómy sa formujú do chromatínových vlákien, ktoré tvoria chromozóm. Históny sú globulárne proteíny s flexibilným N-koncom (chvost, tail), ktorý vyčnieva z nukleozómu. Mnohé z modifikácií histónových koncov korelujú s chromatínovými štruktúrami a tieto potom ovplyvňujú génovú expresiu. Kritická koncepcia teórie histónového kódu spočíva v tom, že histónové modifikácie slúžia na získanie iných proteínov a to špecifickým rozpoznaním modifikovaného histónu pomocou proteínových domén, ktoré sú špecializované práve na tieto účely lepšie ako cez jednoduchú stabilizáciu alebo destabilizáciu interakcie medzi histónom a DNA. Tieto proteíny potom aktívne pôsobia na zmenu chromatínovej štruktúry alebo podporujú transkripciu.
Hypotéza
Interakcia medzi chromatínom a DNA je riadená kombináciou histónových modifikácií. Medzi histónové modifikácie patrí metylácia, acetylácia, ADP ribozylácia, ubikvitinácia a fosforylácia. Všetky uvedené modifikácie modifikujú chromatínovú štruktúru, ale presný mechanizmus týchto procesov ostáva nejasný. Detailne popísaných je iba niekoľko krokov tohto mechanizmu. Napríklad fosforylácia serínových zvyškov 10 a 28 na históne H3 je markerom pre chromozomálnu kondenzáciu. Podobne kombinácia fosforylácie serínového zvyšku 10 a acetylácia lyzínového zvyšku 14 na H3 históne je kontrolným signálom aktivácie transkripcie.
Francúzska národná knižnica
Francúzska národná knižnica je knižnica v Paríži. Nachádza sa vo východnej časti Paríža na brehu Seiny. Autorom plánov budovy je architekt Dominique Perrault.
Návrh
14. júla 1988 francúzsky prezident François Mitterrand oznámil zámer postaviť najmodernejšiu svetovú knižnicu v Paríži ako projekt grand projet de l'Etat. Tento projekt predstavoval výstavbu moderných monumentov (prevažne architektonických) symbolizujúcich hlavnú úlohu Francúzska na poli umenia, politiky a svetovej ekonomiky na konci dvadsiateho storočia.
Stavba
Projekt zahŕňa štyri, sto metrov vysoké veže tvarované do písmena L stojace jedna oproti druhej ako obrovské otvorené knihy, predstavujúce hory múdrosti nedosiahnuteľného vedenia. Centrálny priestor v tvare obrovského štvorca zaberajúci plochu tak veľkú ako námestie Place de la Concorde je definovaný práve týmito štyrmi hmotami veží. Sklenený obal veží obsahuje slnečné filtre ktoré lámu svetlo skrz kryštálové hranoly tak, že odraz svetla je znásobený a tiene minimalizované. V noci sú štyri veže obklopené svetelnými prstencami vychádzajúcimi z vnútra a vrcholiacimi na vrchu každej z veží, pripomínajúc majáky. Výsledok vytvára čarovný efekt tak ako sa svetlo rozplýva na centrálnom štvorci pod vežami a oni samotné sa odrážajú na vodnej hladine rieky Seina. Naprieč centrálnym nádvorím prechádza obrovská záhrada ktorej dominuje atmosféra ticha a pokoja, poskytujúc návštevníkom pocit zastavenia času. Vnútri budovy jedna miestnosť nasleduje druhú ako séria javísk každá jedna so svojou vlastnou silnou identitou, zanechávajúc hlboký dojem v mysli každého z návštevníkov.
Okrem verejnej čitárne bohato dimenzovanej pre viac ako 16 000 sedadiel sa v knižnici nachádza aj vyhradená vedecká čitáreň ktorá disponuje s viac ako 2000 sedadlami. Zo strany rieky vedie do budovy obrovské schodisko podobné tomu na „Le Grande Arche“. Už prvé kroky vedúce po tomto schodisku na strechu obrovskej podnože s ktorej vyrastajú štyri 25 poschodové veže odhaľuje prvé z mnohých prijemných prekvapení. Jeho materiál ktorý z diaľky pôsobí tak jednoliato a chladno je v skutočnosti drevo. Budova ktorej primárnym konštrukčným materiálom je sklo a oceľ sa vrie do pamäti hlavne vďaka použitiu drahého dreva a prepychového červeného koberca. Okraj obrovskej podnože je lemovaný nízkou ohradou tvorenou uzatvorenými kovovými kvadrami a hliníkovými rámami pokrytými ťahavými rastlinami. Toto sú konštrukcie ktoré vyznačujú pomyselnú hranicu prechod medzi uponáhľaným životom v meste a pokojom vnútri areálu. Zároveň poskytujú ochranu pred vetrom. Drevená dlažba podnože a drevené clony chrániace knihy vnútri štyroch veži poskytujú štruktúru a mierku tomu, čo by inak bolo chladným a odpudivým tvarom architektúry. (Aj napriek tomu že použitie týchto drevených tienidiel prináša otázku pôvodnej idei uloženia kníh vo vežiach z transparentného skla.) Červený koberec, drevo a oceľ materiáli použité v interiéri sú kombinované v množstve variácii tak, že poskytujú prepojenie a zároveň individualitu veľkého počtu čitární zoradených dookola obrovskej záhrady uprostred.
Mesto a kopce v pozadí vytvárajú akúsi prirodzenú kulisu. Veľká rozloha priľahlých plôch kontrastuje s malým fragmentom mozaiky v pozadí. Veže zasadené do prázdnej ulice “Rue Jardin” akoby vytvárali rám obrovskej opony za ktorou sa pohľad môže kedykoľvek zmeniť.
Kritika
Okrem chvály sa na stavbu vzniesla aj vlna kritiky. Výstavba knižnice trvala takmer 10 rokov, napriek tomu sa bezprostredne po jej otvorení v roku 1998 začalo s opätovnou prestavbou a rekonštrukciou. Autori projektu sa nevyhli myšlienke monumentalizmu, ktorý bol v určitom období spojený s výstavbou knižníc. Naopak, podcenilo sa kritérium funkčnosti. Výsledkom sú na jednej strane zbytočne veľké „prechodové“ priestory a na strane druhej malé študovne bez okien, knihy uložené príliš nízko alebo príliš vysoko.
Automatický dopravný systém, ktorý je nezávislý od počítačovej siete a zabezpečuje prístup dokumentov z pomerne vzdialených štyroch veží k čitateľom v študovniach a čitárňach, je často mimo prevádzky kvôli poruchám. Neekonomické bolo rozhodnutie o dvoch vstupoch do budovy, ktoré zdvojnásobilo náklady na personál. Veľké vzdialenosti medzi kanceláriami zamestnancov a priestormi pre čitateľov vyvolávali pocity frustrácie a osamelosti, dosť znásobené už aj tak informačnými technológiami – výsledkom bol takmer mesačný štrajk zamestnancov knižnice. Napriek štedro dimenzovanej kapacite knižnice so 16 645 miestami v čitárňach a 2000 miestami vo vedeckých študovniach sa dnes „Bibliotheque nationale de France“ (BNF) nepovažuje za vydarenú stavbu.
Kongres Spojených štátov
Kongres Spojených štátov je zákonodarný orgán USA. Skladá sa z dvoch komôr:
Podľa článku l, odd. 1 Ústavy Spojených štátov amerických "Všetka zákonodarná moc uvedená v ústave patrí Kongresu Spojených štátov, ktorý sa skladá zo Senátu a Snemovne reprezentantov".
Na základe ustanovení 2. oddielu 20. dodatku Ústavy USA sa Kongres schádza na svoju schôdzku najmenej raz do roka, a ak sa zákonom nestanoví iný dátum, jeho zasadnutie sa začína napoludnie 3. januára. Funkčné obdobie Kongresu trvá dva roky. Začína sa v januári po roku, v ktorom sa konali všeobecné voľby, a rozdeľuje sa na dve zasadania.
Ústava USA oprávňuje každú zo snemovní, aby si samostatne stanovila vlastný rokovací poriadok. V súlade s tým si Snemovňa reprezentantov prijíma vlastný rokovací poriadok vždy v prvý deň nového zasadania Kongresu. Senát, ktorý sa sám pokladá za stále činný orgán, pracuje na základe stáleho rokovacieho poriadku, ktorý iba občas novelizuje.
Na rozdiel od iných parlamentov postavenie Senátu a Snemovne reprezentantov v zákonodarnom procese je úplne rovnaké (s výnimkou výlučného oprávnenia snemovne, Kirckpatrick v. Preiser, 394 U.S. 526 (1969) predkladať návrhy finančných zákonov) a obe snemovne majú aj takmer zhodné právomoci. Preto nie je správne rozdeľovať ich na tzv. "dolnú" a "hornú" komoru.
Najdôležitejšou funkciou Kongresu je jeho zákonodarná činnosť. Právomoci Senátu sú však o niečo širšie, pretože na základe jeho "odporúčania a súhlasu" prezident uzatvára medzinárodné zmluvy a menuje štátnych úradníkov. Pri ústavnej žalobe voči federálnym úradníkom (impeachment) má Snemovňa reprezentantov postavenie žalobcu (postavenie podobné postaveniu veľkej poroty v trestných procesoch) a Senát má postavenie sudcu, ktorý rozhoduje. Obe snemovne sa schádzajú na spoločné zasadanie 6. januára v roku nasledujúcom po roku, v ktorom sa konali voľby prezidenta, aby spočítali hlasy voliteľov. Ak sa žiadnemu z kandidátov na funkciu prezidenta ani viceprezidenta nepodarí získať väčšinu hlasov všetkých voliteľov, volí prezidenta Snemovňa reprezentantov spomedzi troch kandidátov, ktorí dostali najväčší počet hlasov voliteľov. Senát volí viceprezidenta spomedzi dvoch kandidátov, ktorí tiež získali najväčší počet hlasov voliteľov.
Poznámky
<references group="Pozn." />
Lichkov
Lichkov je obec v Česku v okrese Ústí nad Orlicí v Pardubickom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 558 obyvateľov, z toho 280 mužov a 278 žien, pričom priemerný vek v obci bol 37,5 roka (muži 36,1 roka, ženy 38,9 roka).
Amycus
Amycus môže byť:
Dominique Perrault
Dominique Perrault (* 9. apríl 1953, Clermont-Ferrand, Francúzsko) je francúzsky architekt.
Životopis
V roku 1996 vyhral ďalšiu súťaž. Tentoraz išlo o budovu Súdneho dvora Európskych spoločenstiev v Luxembursku, ktorej inaugurácia sa konala 4. decembra 2008. V roku 2000 otvoril svoju tretiu kanceláriu v Luxembursku. V 2002 otvoril ďalšie dve agentúry. Jednu v Barcelone a druhú v Baltimore v USA.
Jeho práce sú veľmi rôznorodé a zahŕňajú mnoho nových konštrukcií a bez počet inovačných riešení. Architektonický program týchto projektov zaberá široký rozsah. Od veľkých budov ako sú kultúrne a športové objekty cez malé projekty urbanných štruktúr v asanovaných mestských častiach až po privátne bývanie. V júni 2003 vyhral súťaž o prístavbu k Mariinskeho divadlu v St. Petersburgu v Rusku.
Okrem tvorby sa venuje aj výučbe. Zúčastňuje sa na seminároch a okrem iného bol členom nespočetného množstva odborných porôt. Ako učiteľ pracuje na viacerých univerzitách. Okrem iného v Barcelone, v Bruseli a na E.T.H. v Zürichu.
Michael Condon Memorial Award
thumb|upright=1.3|Rozhodca v zápase [[AHL]] Michael Condon Memorial Award je každoročne udeľované ocenenie pre najlepšieho rozhodcu v American Hockey League. Nesie v názve meno dlhoročného čiarového rozhodcu Mikea Condona, ktorý zomrel v priebehu sezóny 2001/02, odkedy je trofej udeľovaná.
Ektor
Marko Elefteriadis (* 4. december 1985, Dobřichovice, Česko), známy pod umeleckým menom Ektor alebo Detektor, je český raper.
Život
Jeho matka je Grékyňa Tena Elefteriadu, otec slovenský herec Peter Aczel. S otcom nevyrastal, ako sa aj zmieňuje vo svojich skladbách (Napríklad skladba „Kde si byl“, ktorú naspieval so Strapom. O produkciu v tejto skladbe sa postaral DJ Wich.) V mladosti žil desať rokov na Slovensku a dnes žije v Prahe. Medzi jednu z Ektorových vášní patrí zbieranie tenisiek, ktorých mal v januári 2014 cez 86 párov.
Diskografia
Prvé zmienky o tvorbe Ektora sa začali objavovať v roku 2007, keď mal pocit, že on aj ostatní poslucháči rapu sú veľmi nespokojní s úrovňou miestnych rapových výkonov a potreboval sa vyjadriť a reprezentovať svojich ľudí.
21. apríl
Narodenia
thumb|upright|[[Alžbeta II. (* 1926)]] thumb|upright|[[Andie MacDowellová (* 1958)]]
Úmrtia
thumb|upright|[[Mark Twain († 1910)]] thumb|upright|[[Juan Antonio Samaranch († 2010)]]
Ektor
Topství
V roku 2011 vydal svoj prvý sólo album Topství. O produkciu na albume sa okrem DJ Enemyho podieľal aj DJ Wich, Emeres, Lucas, Billy Hollywood alebo Jazzy. Najznámejšou skladbou albumu sa stala pieseň „Nemáš zač“. Ektor na album pozval rapperov ako Hugo Toxxx so skladbou „Dobrý“ alebo Strapo so skladbou „Néé“. Albumy Airon Meidan a Topství a ich obdobie, kedy Ektor málo vystupoval na pódiach sú často označované za ticho pred búrkou, čiže albumom Tetris.
Tetris
V roku 2012 vydal Ektor spoločne so skúseným producentom DJom Wichom album Tetris, vďaka ktorému sa Ektor ukázal v dobrom svetle a vryl do podvedomia českých a slovenských poslucháčov hip hopu a to predovšetkým vďaka skladbám „Loket z vokna“, „Number 1“ alebo „Je mi to fuk“. Okrem slovenského Strapa a českého Huga Toxxxa sa na albume objavil aj LA4 a Vladimir 518 a člen skupiny Moja Reč Supa. Nachádza sa tu 16 skladieb, ktoré obsahujú mnoho rôznorodých tém a rozdielnych beatov. Album bol nominovaný cenu Anděl 2012 v kategórii Hip-hop.
Detektor
Po albume Tetris mal pôvodne vyjsť album Tetris 2, ale ten Ektor odložil a začal sa venovať albumu, ktorý by sa mal objaviť na začiatku roku 2014 s názvom Detektor, ktorý má byť podľa Ektorových slov „nechutná“ záležitosť. A podľa predpokladov mal by sa na albume objaviť slovenský rapper Momo, s ktorým má Ektor naplánované aj iné spoločné projekty.
Featy
Ektor taktiež spolupracoval s niektorými ďalšími českými, slovenskými i americkými rappermi. Zo slovenských je to napríklad Strapo („Nula“), Separ („Hnus“) alebo Kontrafakt na treťom albume Navždy so skladbou „V mojom svete“. Z amerických je to Nironic („So Loco“).
Elektrický oblúk
Vzniká pri vypínaní elektrického zariadenia medzi kontaktmi. Je to vodivá dráha vytvorená rozžeravenými časticami látky, z ktorej sú vytvorené kontakty a z materiálu prostredia v ktorom oblúk horí. Pre vodivú dráhu elektrického oblúka neplatí Ohmov zákon. Elektrický oblúk spôsobuje opaľovanie kontaktov, ktoré skracuje životnosť kontaktov a deformuje ich povrch, zvyšuje stykový odpor a teplotu styku. Oteplenie kontaktov závisí od materiálu kontaktov, technológie ich výroby, doby trvania elektrického oblúka, spôsobu zhášania oblúka. Elektrický oblúk sa ľahšie zháša v striedavom obvode ako v jednosmernom (striedavý prúd – sínusový priebeh – prechod prúdu cez nulu pri ktorom oblúk zanikne).
== Elektromagnetické žiarenie elektrického oblúka pri zváraní == Najbežnejšie sa s elektrickým oblúkom stretávame pri oblúkovom zváraní.
UNStudio
UNStudio je medzinárodná architektonická kancelária s rozsiahlymi skúsenosťami z oblasti urbanizmu, navrhovania verejných, súkromných a úžitkových budov.
Zakladateľ
Ben van Berkel sa narodil v roku 1957 v Utrechte. Študoval na Rietveld Academie v Amsterdame a v Architectural Association (AA) v Londýne. V roku 1987 získal diplom AA s vyznamenaním. Po tom, čo v roku 1988 krátko pracoval v kancelárii Santiaga Calatravu, si spoločne s Caroline Bos založil v Amsterdame vlastnú prax. V roku 1998 otvorili UNStudio – pobočku, ktorá je sieťou špecialistov v oblasti architektúry a mestského rozvoja infraštruktúry.
Publikačná činnosť
Od začiatku pôsobenia sa architektonická kancelária venuje aj publikačnej činnosti. Vydávajú knihy týkajúce sa navrhovania a ich tvorby ako takej. Doteraz vydali:
Lucius Aelius Stilo Praeconinus
Lucius Aelius Stilo Praeconinus (154 – 74 pred Kr.) bol prvý rímsky filológ. Pochádzal z jazdeckej rodiny naklonenej nobilite z Lanuvia.
Cognomen Stilo (pero) dostal podľa toho, že písal reči na objednávku. Meno Praeconinus sa zasa viazalo k povolaniu jeho otca (praeco znamená po latinsky hlásateľ). Stilove prošľachtické sympatie boli také silné, že dobrovoľne nasledoval do vyhnanstva Quinta Caecilia Metella Numidica. V Ríme sa venoval vyučovaniu, hoci nebol učiteľom z povolania, a literárnej činnosti.
Praeconinovi najznámejší žiaci boli Varro a Cicero. Jeho blízkymi priateľmi zasa historik Lucius Coelius Antipater a satirik Gaius Lucilius. Obaja mu údajne venovali svoje diela. Podľa Cicerona sa Stilo radil k stoikom.
Z diela Lucia Aelia Stilona sa dochovali iba zlomky. Zaoberal sa problematikou autentickosti Plautových komédií (za pravých uznal 25 komédií, čiže o štyri viac ako jeho pokračovateľ Varro), spísal komentáre ku Carmen Saliare (Spevy Saliov) a Leges XII tabularum (Zákon dvanástich tabúľ). Niektorí odborníci mu pripisujú aj autorstvo rétorického spisu Ad Herennium.
Acetofenón
Acetofenón (iné názvy: acetylbenzén,fenylmetylketón) je bezfarebná kvapalina so vzorcom C6H5COCH3.
Výroba
Acetylácia benzénu acetylchloridom (katalyzátor chlorid hlinitý):
400px
Využitie
Acetofenón sa používa ako fotosenzibilizátor, katalyzátor polymerizácie alkénov, vo farmaceutickej a kozmetickej výrobe.
4494 Marimo
4494 Marimo je planétka s priemerom 40 km, ktorú objavil S. Ueda, H. Kaneda 13. októbra 1988.
Ménil-la-Tour
Ménil-la-Tour je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Meurthe-et-Moselle, v regióne Lotrinsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Morava (rieka)
Morava je rieka v Česku, Rakúsku a na Slovensku. Pramení v okrese Ústí nad Orlicí na severnej Morave, na južnom svahu Králického Sněžníka v nadmorskej výške. Na dolnom toku tvorí prirodzenú hranicu medzi Českom a Slovenskom a medzi Rakúskom a Slovenskom v celkovej dĺžke. Na území Bratislavy, priamo pod hradom Devín, sa ľavostranne vlieva do Dunaja.
Názov
Meno rieky patrí je odvodené z indoeurópskeho *mar- s významom voda, ktoré môže byť ilýrske, trácke alebo keltské. Germánske kmene (Kvádi) používali *mari- vo význame „plytká, stojatá voda, bažina“, Slovania používali názov morava, ktorý znamenal trávnaté miesto. Podľa názvu rieky bolo pomenované i historické územie Morava.
Opis toku
Pramení pod vrcholom Králického Sněžníka na území obce Dolní Morava, v nadmorskej výške v upravenej studničke. V južnom úbočí tečie ako horská bystrina strmým žľabom a priberá niekoľko potokov. V Jeseníkoch priberá Krupú, Brannú a Desnú a pokračuje Branenskou vrchovinou a okolo Zábřehu, kde sa do nej vlieva Moravská Sázava. V meandrujúcom úseku v CHKO Litovelské Pomoraví priberá Třebůvku a Oskavu a pokračuje metropolou Hanej, Olomoucom.
V Troubkách pri Přerove sa do Moravy vlieva Bečva, odvodňujúca južnú časť Moravsko-sliezskych Beskýd. Pokračuje na juh v zníženine medzi Českomoravskou vysočinou a Západnými Karpatmi, pričom od Otrokovíc je vybudovaný Baťov kanál. Ďalej rieka pretéká moravským Slováckom a nasleduje druhý meandrujúci úsek.
Pri obci Rohatec začína vytvárať spoločnú česko-slovenskú štátnu hranicu, ktorá končí až pri Lanžhote, na sútoku s Dyjou. Morava pokračuje južným smerom, kde až po sútok s Dunajom pod Devínom tvorí rakúsko-slovenskú štátnu hranicu. Na tomto úseku priberá ľavostrannú Myjavu.
Sídla
Na území Moravy preteká rieka mestami Litovel, Olomouc, Kojetín, Kroměříž, Otrokovice, Napajedla, Uherské Hradiště a Veselí nad Moravou.
Vodný režim
Najvyšší prietok má Morava na jar, v letnom období hladina klesá a prietok opäť narastá počas jesenných dažďov.
Priemerný prietok v jednotlivých miestach udáva tabuľka:
Splav Moravy
Úsek Brodské - Devín
Rieka Morava ponúka ideálne možnosti pre turistov, ktorí obľubujú splavovanie. Odporúčaným úsekom je trasa Brodské – Devín.
Splav treba začať za kamennou prehrádzkou pri Brodskom, ktorá je nesplavná. Na brehu je možnosť bivakovania. Po podplávaní starého a nového, dialničného mosta sa otvára typický ráz rieky. Orientácia je počas väčšiny splavu dosť limitovaná, nakoľko sa v bezprostrednej blízkosti nachádza iba málo obcí (Záhorská Ves, Vysoká pri Morave...). Dôležitým orientačným miestom je vtok rieky Dyje, ktorá priteká z pravej strany a vytvára trojhraničný bod Slovensko – Česko – Rakúsko. Až potiaľto Morava tvorila hranicu medzi Slovenskom a Českom, odtiaľto až po vtok do Dunaja hranicu medzi Slovenskom a Rakúskom.