cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Karpatsko-duklianska operácia
Nemecká obrana
Severovýchod Slovenska bránila nemecká osobitná operačná skupina Heinrici, ktorú tvorili 1. tanková armáda a 1. kráľovská maďarská armáda. Obidve sa nachádzali v dobre vybudovanej a hlbokej obrane siahajúcej až do hĺbky. Obrana sa sústredila najmä na priechodné údolia potokov, riečok a na horské priesmyky, ktoré boli jedinými schodnými miestami pre sovietsku ťažkú techniku. Malé množstvo komunikácií navyše obmedzovalo možnosti rýchleho manévru. Nemci takisto účelne využili systém ohniskovej obrany dominantných výšin. Charakter terénu a nepriaznivé poveternostné podmienky zároveň znižovali aj účinnosť leteckej a delostreleckej podpory útočiacich, vojsk.
Sovietsky plán
V najdôležitejšom smere hlavného úderu Krosno – Dukla – Prešov mala útočiť sovietska 38. armáda, posilnená 25. tankovým zborom, 1. gardovým jazdeckým zborom a Prvým česko-slovenským armádnym zborom v ZSSR. Pomocnú ofenzívnu činnosť v smere Sanok – Prešov malo poskytnúť pravé krídlo 1. gardovej armády. V operačnom pláne sa ďalej predpokladalo, že prvé pásmo obrany v Karpatskom predhorí prekonajú prvosledové vojská 38. armády a v druhom slede 25. tankový, 1. gardový jazdecký a Prvý československý armádny zbor zabezpečia rýchlym tempom vývoj operácie tak, že v priebehu 4 až 5 dní útočiace vojská dosiahnu pásmo Stará Ľubovňa – Prešov. 38. armádu pri tom mala podporovať časť 2. leteckej armády a 1. gardovú časť 8. leteckej armády.
Rýchly prielom nemeckých postavení v oblasti Karpát mal byť uľahčený ústretovým úderom dvoch slovenských divízií Východoslovenskej armády do tyla nemeckých vojsk a aktívnou činnosťou partizánov, ktorá mala obmedziť presun nepriateľských síl k pásmu prielomu. Útok dvoch východoslovenských divízií do tyla nemeckej obrany bol naplánovaný na 3. deň. 38. armáda ale nemohla reálne splniť úlohy spojené s plánovaním operácie, s prípravou vojsk a ich materiálnym zabezpečením v takom krátkom čase, aké jej velenie poskytlo.
Samotný priebeh bojov ukázal, že sa podcenil i charakter priestoru vedenia bojovej činnosti. Pred sovietskymi vojskami určenými na túto operáciu sa tiahla ťažko prekonateľná prírodná prekážka – Východné Karpaty v šírke a v hĺbke 110 pokryté hustými lesmi a so slabou komunikačnou sieťou.
Až v období dokončovania príprav vyšlo najavo, že žiadnu pomoc od Slovenských divízií, ktoré držali priesmyky nedostanú, naopak sami sa musia pokúsiť pomôcť povstalcom, ktorí sa nachádzali niekoľko sto kilometrov v hĺbke nemeckej obrany, ktorá bola dobre zaistená v teréne nevhodnom na rozsiahlu ofenzívnu činnosť a nasadenie tankov. Uskutočnenie útoku cez Karpaty ako rýchlej formy priamej vojenskej pomoci Červenej armády Slovenskému národnému povstaniu tak bolo predovšetkým politickým rozhodnutím.
Boje
7. septembra 1944 podnikli sovietske vojská na úseku frontu nemeckej 96. divízie v oblasti Sanoku prvé väčšie bojové akcie, ktoré boli namierené na získanie informácií o rozmiestnení nemeckých vojsk.
Ivan Konev nariadil nasadiť ráno 9. septembra druhý sled 38. armády: 1. gardový jazdecký zbor, 1. česko-slovenský armádny zbor v ZSSR a 25. tankový zbor, ktoré sa do východzích postavení presúvali v noci. Ich následný postup však nebol dostatočne rýchly a odpor nemeckých jednotiek zosilnel. Tie totiž začali obsadzovať predtým vybudovanú obrannú líniu v hĺbke 6 až. Nemecké velenie v tom čase presunulo do oblasti bojov 2 tankové a 2 pešie divízie (o celkovej sile asi 12 500 mužov, čo znamená, že išlo o bojmi ťažko poznamenané jednotky), ktoré stiahlo z iných úsekov frontu a najmä nasadenia proti povstalcom. Na tomto pásme sa Nemcom podarilo zadržať postup sovietskych a česko-slovenských jednotiek.
9. septembra prebehli ťažké boje pri obciach Wrocanka, Bóbrka a Machnówka, kde Nemci uskutočnili proti postupujúcim česko-slovenským jednotkám protiútok. Boje si vyžiadali 611 mŕtvych, nezvestných a ranených. Tento deň sa stal pre česko-slovenské vojsko jedným z najtragickejších za celú vojnu.
thumb|right|Hrob neznámeho vojaka Bóbrka, Poľsko V tom istom čase prešlo do útoku aj pravé krídlo 1. gardovej armády, ktoré však úpornou nemeckou obranou tiež podstatne nepreniklo. Na styku 38. a 1. gardovej armády boli nasadení vojaci 2. česko-slovenskej paradesantnej brigády, ktorí vybojovali v spolupráci so sovietskymi tankovými jednotkami urputné boje o obce Pułavy, Pielin, Dalany a Jędruskowce. Následne sa 18. septembra na rozkaz veliteľa frontu začala sťahovať do tyla, kde sa pripravovala na odlet na Slovensko k povstalcom. V súvislosti s pomalým postupom útočiacich vojsk boli z frontových záloh vyčlenené na pomoc operácii 4. gardový a 31. tankový zbor, ako aj ďalšie menšie jednotky a najmä delostrelectvo.
Po zdĺhavých niekoľkodňových bojoch sa podarilo vyvrátiť sovietskym a česko-slovenským jednotkám aj druhé pásmo nemeckej obrany a obsadiť mesto Dukla 20. septembra. 1. česko-slovenský armádny zbor od 10. septembra 1944 viedol veľmi ťažké boje o kótu 534, dominantu nemeckej obrany severovýchodne od mesta Dukla. 13. septembra podnikli Nemci o počiatočnej sile dvoch práporov 5 protiútokov aby sa pokúsili získať vrchol stratený predošlého dňa späť.
Od 13. septembra začal medzerou v nemeckej obrane postupovať do tyla nepriateľa 1. gardový jazdecký zbor generála Baranova. Jeho úlohou bolo postúpiť v smere na Zborov a Bardejov, odkiaľ mal ďalej rozvíjať ofenzívnu činnosť smerom na Starú Ľubovňu. Nemecké velenie však proti prenikajúcemu zboru nasadilo 75. pešiu a 1. tankovú divíziu, ktorým sa podarilo uzavrieť vzniknutý prielom a začali jazdecký zbor obkľučovať. Sovietskym tankovým jednotkám sa už nepodarilo postúpiť za gardovým jazdeckým zborom, ktorý sa dostal na juhovýchod od Duklianskeho priesmyku, a preto ten dostal novú úlohu obsadiť komunikáciu spájajúcu priesmyk so Svidníkom a odrezať tak Nemcom ústupovú cestu na juh. Ani to sa mu však pre silnú obranu nepriateľa, ktorá sa stále stupňovala, ako aj pre nedostatok munície nepodarilo. Boje medzi obkľúčeným jazdeckým zborom a 357. divíziou pokračoval v nemeckom ešte takmer 2 týždne. Zvyšky rozbitého zboru sa spojili s partizánmi.
V druhej polovici septembra 1944 spomedzi útočiacich jednotiek najviac postúpila 4. gardová armáda. Do útoku boli postupne nasadzované aj ostatné sily 4. ukrajinského frontu, ktoré začali východokarpatskú operáciu, ktorej cieľom bolo oslobodiť celú oblasť Východných Karpát.
Aby sa urýchlil vstup na česko-slovenské územie, rozhodlo sa sovietske velenie stiahnuť 1. česko-slovenský armádny zbor z bojov pri Hyrowej hore a premiestnilo ho do bezprostrednej blízkosti hranice. V nasledujúcich dňoch československý zbor podnikol niekoľko neúspešných útokov s cieľom dosiahnuť hranicu. Obzvlášť kruté boje prebehli o bezmennú výšinu juhovýchodne od osady Barwinek. 30. septembra tu brigáda stratila svojich 7 posledných tankov (dva sa však neskôr podarilo odtiahnuť a opraviť).
Dôsledkom neúspechov aj v nasledujúcich dňoch sa až 4. októbra 1944 podarilo časti jednotiek 67. streleckého zboru za podpory letectva a delostrelectva premôcť nemeckú líniu južne od Duklianskeho priesmyku a postúpiť na česko-slovenské územie, česko-slovenský armádny zbor ich pri tom nasledoval, prekročil Dukliansky priesmyk a ešte toho istého dňa po boji oslobodil Vyšný Komárnik. Nemecké jednotky sa však zachytili na ďalšom obrannom pásme južne od priesmyku, opierajúc svoju obranu o výšiny Javira a Obšar. Ďalšie útoky na túto líniu obrany sa podarilo Nemcom, po skrátení línie, odraziť.
6. októbra po prekročení štátnej hranice prešiel nákladný automobil, v ktorom sa viezol aj veliteľ 1. česko-slovenskej brigády gen. Sázavský na protitankovú mínu, ktorá nebola detegovaná predbežným ženijným prieskumom. Mína bola pravdepodobne zakopaná hlboko v zemi a iniciovaná nástražným dreveným kolíkom. Generál pri explózii zahynul. Bol najvyššie postaveným armádnym dôstojníkom česko-slovenskej armády, ktorý padol počas bojov druhej svetovej vojny.
Velenie 38. armády preto rozhodlo preniesť úder juhovýchodne od priesmyku s smere cesty Kapišová – Svidník. Tadiaľ sa jednotky 67. streleckého zboru s podporou tankov pokúsili preraziť k hlavnej komunikácii smerujúcej z Duklianskeho priesmyku.
Prvé útoky 1. čs. armádneho zboru, 12. gardovej tankovej brigády a 305. streleckej divízie zasiahli jednotky nemeckej 75. a 357. divízie medzi Kranou Bystrou a Nižnou Pisanou. Práve tu v údolí potoka Kapišovka sa medzi obcami Nižná Pisaná a Kapišová v období od 21. do 27. októbra 1944 odohrali najtvrdšie boje celej operácie.
22. októbra sa v severnej časti Nižnej Pisanej rozpútali pouličné boje, Nemci prišli prakticky o celý 357. strelecký prápor, ktorého sila sa zredukovala na 15 bojaschopných mužov. Nemecká obrana sa tu opierala o kopcovitý terén, ktorý bol v tej dobe v dôsledku dažďa ťažko schodný.
Sovietske a česko-slovenské jednotky postupovali nasledujúci týždeň údolím s ťažkými stratami, ktoré im spôsobilo nemecké protitankové delostrelectvo rozmiestnené po obidvoch stranách údolia. 27. októbra sovietske jednotky 17. gardového streleckého zboru v súčinnosti s tankmi ovládli Kapišovú. Následné nemecké protiútoky, ktoré znamenali stratu takmer všetkej obrnenej techniky na oboch stranách, však znamenali zastavenie bojov. Nemecká 357. divízia bola v dôsledku ťažkých strát vystriedaná 168. divíziou. Obe strany v krvavých bojoch vedených za nepriaznivého jesenného počasia, príznačného pre celú operáciu, utrpeli ťažké straty. Údolie Kapišovky čoskoro získalo pomenovanie „Údolie smrti“. Sovietskym jednotkám sa v týchto bojoch nepodarilo výraznejšie postúpiť a dosiahnuť Svidník.
Práve v tom čase sa nemeckým vojskám podarilo potlačiť povstaleckú armádu na strednom Slovensku, preto velenie 1. ukrajinského frontu rozhodlo Karpatsko-dukelskú operáciu zastaviť. Lokálne útoky viedol 1. česko-slovenský armádny zbor spolu s 67. streleckým zborom ešte niekoľko nasledujúcich dní. Väčšina ostatných sovietskych jednotiek, ktoré sa zúčastnili na operácii prešla 28. októbra 1944 do dočasnej obrany. Pokračovali tiež boje v okolí Michaloviec.
Výsledok
thumb|Pamätník bojov v [[Dukliansky priesmyk|Duklianskom priesmyku]] Karpatsko-dukelská operácia jednoznačne neskončila úspechom. Rozvinula sa v krajne nepriaznivých podmienkach a do značnej miery bola plytvaním ľudských aj materiálnych síl ZSSR. Od začiatku nemala veľké vyhliadky na úspech. Bola skôr politickým gestom náklonnosti Sovietskeho zväzu k Česko-Slovensku. Viazala však veľký počet vojsk, ktoré mohli Nemci inak nasadiť proti povstalcom a tak bola asi najväčšou vojenskou pomocou, ktorú povstaniu Spojenci poskytli. Nemecké velenie okrem toho použilo 12 z 20 divízií v pásme 38. armády, ktoré však malo inak sústrediť proti 1. ukrajinskému frontu. To znamenalo, že bojmi v Karpatsko-dukelskej operácii bolo viazaných 60% všetkých nemeckých síl nasadených v pásme 1. ukrajinského frontu. Boje tiež znemožnili nemeckému veleniu využiť dočasnú operačnú prestávku na varšavsko-berlínskom smere na presun časti svojich síl do Rumunska, prípadne do východného Maďarska, kde útočil 2. a 3. ukrajinský front. Nemci tak nemali na južnom úseku v dôsledku bojov v Karpatoch dostatok vojsk.
Útočné úsilie sovietskych a česko-slovenských vojsk bolo nesmierne, čo možno pozorovať na ich čiastočnom postupe nepriechodným a tvrdo bráneným horským terénom. Pri tom vtlačili nepriateľa do hĺbky Karpát a spôsobili mu značné straty na živej sile (podľa sovietskych údajov: asi 52 000 mŕtvych, ranených a nezvestných), ako aj technike a zbraniach (800 diel a mínometov, do 185 tankov a samohybných diel). Straty Sovietskej armády a česko-slovenského armádneho zboru však boli tiež ťažké, padlo asi 19 000 sovietskych vojakov (tieto straty však nezahŕňajú straty 4. gardového a 31. tankového zboru ) a 1800 príslušníkov 1. česko-slovenského armádneho zboru. Dohromady mali útočiace vojská asi 88 000 ranených.
Abruzzy (región)
Abruzzy alebo Abruzzo (tal. Abruzzo alebo staršie Abruzzi) je región v Taliansku. Jeho administratívnym centrom je mesto L’Aquila.
Poloha
Nachádza sa v strednej časti Apeninského polostrova pri pobreží Jadranského mora, ktoré tvorí jeho východné hranice. Jeho západné hranice sú vzdialené od Ríma. Na severe susedí s regiónom Marky, na západe a juhozápade s regiónom Lazio a na juhovýchode s Molise. Napriek tomu, že je región geograficky skôr v centrálnej časti Talianska ho taliansky štatistický úrad Istat považuje za časť južného Talianska, z dôvodu historického spojenia s Kráľovstvom oboch Sicílií.
Geografia
Región je prevažne hornatý (pohorie Abruzzy), nachádzajú sa tu najvyššie hory v Apeninách. Hora Corno Grande je s výškou zároveň najvyššou horou na Apeninskom polostrove. Východ kraja tvorí zvlnená pobrežná rovina. Medzi najväčšie rieky patria Aterno-Pescara a Vomano.
Jednu tretinu územia tvoria národné parky a chránené územia. Medzi významné chránené územia patria:
Podnebie
Podnebie je premenlivé, stredomorského typu, na pobreží prevažne horúce a suché, v horách alpské.
Nerastné bohatstvo
V regióne sú náleziská ropy a síry, ktoré sa i aktívne ťažia.
Administratívne delenie
Región je rozdelený do 4 provincií:
Obyvateľstvo
V súčasnosti má región viac ako 1,3 milióna obyvateľov. Miestni obyvatelia sa v taliančine nazývajú Abruzzesi a používajú svoj vlastný dialekt. V minulosti bol región známy migráciou dobytka.
Významné sídla
Medzi významné mestá patria: Pescara, Chieti, Teramo, hlavné mesto L’Aquila, Avezzano, Sulmona. Pescara je počtom obyvateľov najväčšie mesto v regióne. Medzi ďalšie významné mestá patrí priemyselné a technologické centrum Avezzano a priemyselné a turistické centrum Lanciano.
Lison
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 484 obyvateľov (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Tiercelet
Tiercelet je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Meurthe-et-Moselle, v regióne Lotrinsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Transplantácia srdca
thumb|300px|Princíp transplantácie srdca. Srdce darcu je spojené s dutými žilami, tepnami pľúc a Aorty Transplantácia srdca (skratka HTX z angl. heart exchange) je prenos biologicky aktívneho srdca darcu (prehláseného za mŕtveho pre mozgovú inaktivitu) do organizmu príjemcu. thumb|300px|Prvá transplantácia srdca v Česko-Slovensku v roku 1968
Imúnna reakcia
Na odvrátenie odpudenia cudzieho organizmu u príjemcu je potrebné celý život potláčať imúnnu reakciu. Terapia sa vykonáva kombinácoiu rôznych liekov (Steroidy, Azathiorpin, Cyclosporin A).
Riziká
Transplantácia srdca je hlboký zásah do organizmu spojený s rizikami. Pri potláčaní imunitného systému hrozí totiž nebezpečenstvo zápalov.
Prežitie
Päťročné prežitie u pacientov s transplantovaným srdcom je pri 70-80 percentách.
História
Prvá experimentálna transplantácia srdca na psovi sa uskutočnila v roku 1905 vo Viedni.
Prvú úspešnú transplantáciu na ľuďoch uskutočnil 3. decembra 1967 v Kapskom Meste chirurg Christiaan Barnard. Pacient Washkansky zomrel po 18 dňoch na zápal pľúc. Len päť dní neskôr transplantoval chirurg Adrian Kantowitz v nemocnici v Brooklyne (USA) detské srdce. Pacient ale zomrel krátko po operácii.
Prvá transplantácia srdca v bývalom Československu sa uskutočnila 9. júla 1968. Na II. chirurgickej klinike Lekárskej fakulty Univerzity Komenského v Bratislave na Partizánskej ulici ju viedol akademik MUDr. Karol Šiška a MUDr. Ladislav Kužela. Prvú transplantáciu srdca v Československu inicioval MUDr. Ladislav Kužela, ktorý získal skúsenosti v USA.
Operačnú skupinu v Bratislave tvorili: akademik prof. Karol Šiška, MUDr. Ladislav Kužela, MUDr. Anna Pivková, MUDr. Ján Tréger, MUDr. Marian Holomáň; odber srdca darcu: MUDr. Milan Schnorrer, MUDr. Ladislav Kužela, MUDr. Marian Holomáň; umelý krvný obeh (ECC z angl. extracorporeal circulation): MUDr. Jaromír Horecký, MUDr. Stanislav Čársky, Pavol V. Podolay; anestézia: MUDr. Ivo Sobeský, MUDr. Viera Neumarová; inštrumentárky: Mária Machková, Mária Homerová, Jožka Králová a laborantka Etka Malinová.
Išlo o prvú transplantáciu srdca nielen v Československu, ale aj v strednej a východnej Európe. Transplantácii predchádzala experimentálna a klinická príprava. Darcom srdca bol 46-ročný muž, ktorý utrpel smrteľné poranenie mozgu pri páde z balkóna a jeho rodina súhlasila s odberom srdca až po dlhšom presviedčaní farárom. Príjemcom bola 54-ročná žena. Transplantáciu však neprežila nakoľko zomrela po piatich hodinách ešte v operačnej sále na následky iných ochorení.
Paroh
thumb|Schematický vývoj parohov ([[jeleň lesný|Cervus elaphus)]] Parohy alebo parožie sú plné kostené útvary na lebke, bývajú rozkonárené a pozdĺžne ryhované. Zvieratá ich pravidelne každý rok zhadzujú.
Na čele im zostáva len výbežok čelovej kosti – pučnica, na ktorej opätovne začne rásť nový paroh. Parohy prirastajú zvrchu, takže najstaršia časť zostáva vždy pri pučnici.
Parohy môžeme nájsť u samcov prežúvavých párnokopytníkov, ako sú jelene, srnce, daniele či losy. Špecifický je sob polárny (Rangifer tarandus), je to jediný druh, u ktorého sa parohy vyvíjajú aj samiciam.
Fleurieu-sur-Saône
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Hrušovo (Zakarpatská oblasť)
Hrušovo alebo Hrušov (ukr. a rusín. Грушово (Hrušovo), maď. Szentmihálykörtvélyes, rum. Peri) je dedina v Zakarpatskej oblasti na západnej Ukrajine v Ťačovskom rajóne. Žije tu 6 500 obyvateľov.
Dejiny
Za Rakúsko-uhorskej monarchie bola obec súčasťou Marmarošskej župy, v rokoch 1918 – 1938 zas patrila do teritória Česko-slovenskej republiky. V roku 1945 bolo Hrušovo s celou Podkarpatskou Rusou pripojené k Sovietskemu zväzu, Ukrajinskej SSR.
Štvorsten
right|thumb|Štvorsten Štvorsten alebo tetraéder je mnohosten, ktorý má práve štyri steny tvorené trojuholníkmi. Steny pravidelného štvorstenu sú tvorené rovnostrannými trojuholníkmi a je jedným z Platónskych telies.
Veles (boh)
thumb|Veles - Chram Mazowiecki [[Rodzimy Kościół Polski|RKP (2009)]]
Veles alebo Volos bol staroslovanský boh dobytka, ochranca stád a pastierov. Bol jedným z hlavných a najstarších božstiev Slovanov, uctievaný všetkými slovanskými národmi, najviac však na Kyjevskej Rusi. Niektorí ho tiež uvádzajú ako slnečného boha pre jeho spriaznenosť s Perúnom. Je vládca mŕtvych a pán Podsvetia, ktoré si starí Slovania predstavovali ako šíre pastviny.
Spätosť s Perúnom a mýtus
V staroindickej mytológií vystupuje bytosť Valá (skrývajúci, zmocňujúci sa), ktorá kradne bohovi Indrovi dobytok, ukrýva ho v neprístupnej jaskyni a tam ho požiera. Indra skrýšu vypátra a v súboji víťazí. Podobná bytosť kradnúca dobytok (Velinas) sa vyskytuje aj v baltskej mytológií. Ruskí filológovia na základe porovnávacích štúdií zrekonštruovali mýtus o boji medzi Perúnom a Velesom.
Príčina nepriateľstva medzi Velesom a Perúnom tkvela v tom, že Veles ukradol Perúnovi syna, ženu alebo (najčastejšie) dobytok. Veles sa v podobe draka alebo hada vynára z podsvetia a po Strome sveta sa šplhá do Perúnovho nebeského sídla. Ten však naňho zošle blesky a Veles sa dá na útek, pri ktorom sa premieňa alebo skrýva za skaly, stromy, zvieratá a dokonca ľudí. Perún ho napokon zabije a z Velesovho doráňaného tela sa uvoľní lup v podobe dažďa. V odborných kruhoch je tento mýtus interpretovaný najčastejšie ako striedanie období sucha a dažďa počas roka. Obdobie sucha je spôsobené Velesovou krádežou, ktorá zakaždým uvrhne svet do chaosu. Hromy a blesky predstavujú božskú bitku a po prehre Velesa začne pršať a svet sa vracia k pôvodnému poriadku. Veles ale nezomiera, ako had si zvlieka starú kožu a mýtus sa stále opakuje.
Napriek tomu, že Veles v tomto príbehu zohráva negatívnu rolu, nebol vnímaný ako zlý boh. Jeho boj s Perúnom nepredstavuje súboj dobra a zla, ale dualistický princíp v striedaní počasia, ktorý sa opakuje každý rok.
Uctievanie
Velesa poznáme z viacerých písomných prameňov (Život sv. Vladimíra, Slovo o pluku Igorovom, Život sv. Avraama Rostovského, Nestor a iné). O rozšírení kultu Velesa svedčia aj nálezy falických symbolov, ktoré poukazujú na silu plodnosti, od ktorej záviselo rozmnožovanie stád. Centrom jeho kultu bol Novgorod, kde v určitom období dokonca prevyšoval Perúna. Bol patrónom tohto mesta. Tu ho tiež uctievali ako boha obchodu a námorníctva. Svätyne mal aj v Kyjeve a Rostove. Najčastejšie sa spodoboval ako muž s hlavou býka alebo s tromi hlavami nad sebou a rohmi. Kresťanstvo v ňom preto videlo čerta a tak dal jeho sochu knieža Vladimír v roku 988 hodiť do rieky Počajny. Pri zbere úrody, keď sa klasy viazali do snopov, často sa to nazývalo viazaním Velesovej brady. Na Velesa sa, podobne ako v prípade Perúna, aj prisahalo. Tu prestavoval ku Perúnovi ďalší protipól: zatiaľčo Perún vládol a pri porušení prísahy trestal hrubou silou, Veles predstavoval moc mágie a vinníkov trestal ťažkými chorobami.
Disketa
náhľad|8, 5¼ a 3½ palcová disketa náhľad|8, 5¼ a 3½ palcová [[disketová jednotka]] náhľad|Porovnanie diskiet s CD [[Súbor:Floppy disk internal diagram.svg|náhľad|Základné časti 3½“ diskety
2. Unášač
3. Posuvný kryt
4. Plastový obal
5. Oteruvzdorná vrstva
7. Sektor]] Disketa alebo pružný disk je druh vymeniteľného, prenosného záznamového média s magnetickým záznamom. Ide o pružný plastový kotúč s magnetickou vrstvou otočne uložený v plastovom puzdre, ktoré ho chráni pred mechanickým poškodením. Disketa bola prvým záznamovým médiom umožňujúcim prenos dát medzi počítačmi.
Druhy diskiet a história ich vývoja
Diskety vznikli okolo roku 1970, a existujú dodnes. Prešli dlhým vývojom, ktorý zmenšil ich rozmery, zvýšil kapacitu a kompaktnosť. Dnes je už vývoj ukončený, ďalšie pokusy o inovácie sa na trhu neujali. Posledným dodnes používaným modelom je 3.5“ HD disketa s formátovanou kapacitou 1.44 MB. Ich nasledovníkmi dnes sú elektronické záznamové média – tzv. USB flash (USB kľúče).
V priebehu vývoja sa objavili diskety o rozmeroch 8“, 5.25“ a 3.5“. Diskety boli jednostranné (SS – single sided; záznam sa vykonával len na jednu stranu média), obojstranné (DS – double sided; záznam na obe strany média), s jednoduchou hustotou záznamu (SD – single density), dvojitou hustotou záznamu (DD – double density), štvoritou hustotou záznamu (QD – quad density) a vysokou hustotou záznamu (HD – high density).
Princíp záznamu
Vlastný záznam dát na magnetický kotúč využíva fyzikálny proces – magnetizáciu. Pri nej dochádza k zmagnetovaniu molekúl materiálu vplyvom elektromagnetického poľa hláv disketovej mechaniky a vytvoreniu tzv. magnetických domén. Domény si môžeme predstaviť ako malé permanentné magnety. Ich orientácia (orientácia ich magnetického poľa) je daná spôsobom zmagnetovania na danom mieste. Takto je možné vytvoriť miesta s rôznou orientáciou poľa, čo zodpovedá binárnemu zápisu logických jednotiek a núl. Jedna doména teda predstavuje jeden bit informácie. Domény si uchovávajú orientáciu poľa dokiaľ nedôjde k ich zmene opätovným pôsobením magnetického poľa. Ide teda o semipermanentný zápis. Disketa je teda citlivá na magnetické polia a je ju nutné pred nimi chrániť, inak dôjde k strate údajov z diskety. Typickými „ničiteľmi“ záznamu na disketách sú obrazovkové monitory, reproduktory a mobilné telefóny.
Formát
U diskiet je definovaná tzv. formátovaná a neformátovaná kapacita. Neformátovaná kapacita diskety je celkový počet bitov ktoré sa dajú na disketu umiestniť. Formátovaním sa na diskete vytvorí štruktúra akceptovateľná operačným systémom, pre ktorý je disketa určená. Vytvorí sa hlavička diskety (tabuľka určujúca kde sa čo na diskete nachádza, súborový systém) a zvyšná oblasť sa podelí na sektory. Systémové oblasti sú pre užívateľa nepoužiteľné na ukladanie údajov. Pri disketách je hlavne z marketingových dôvodov často udávaná neformátovaná kapacita (ktorá je u bežných 3.5" diskiet 2.0 MB, na rozdiel od formátovanej kapacity "IBM formát" 1.44 MB).
Vo všeobecnosti sú údaje na diskete zapisované do sérií sektorov (sector), združených do blokov (block) v sústredených kružniciach – stopách (track). Napríklad formátovaná 3½“ disketa používa 512 bajtov na sektor, 18 sektorov na stopu, 80 stôp na stranu a 2 strany, čo predstavuje 1 474 560 bajtov na disk (1.44 MB). Microsoft DMF formát diskiet má 1,68 MB na disketu (na 3½“ diskete je 21 sektorov namiesto 18 ako pri klasickom formátovaní). Iné operačné systémy, či už v počítačoch, alebo v iných zariadeniach schopných používať diskety používali aj iné formáty pre maximálne využitie neformátovanej kapacity diskety. Pretože sektor má pevnú veľkosť, 512 bajtov v každom sektore je použitých aj keď sa v ňom nachádza časť súboru, ktorá je menšia, ako 512 B. Technikou pre zväčšenie kapacity je potom zväčšenie počtu sektorov na stopu z 18 napr. na 30 a zároveň zmenšenie sektorov. Tým sa pri väčšom počte súborov na diskete „zväčší“ celkový objem nahrateľných dát.
Pokusy o ďalší vývoj
Keďže kapacita diskety 1.44 MB je na dnešné pomery príliš malá (v čase vzniku diskety sa na ňu ukladali iba textové súbory) a dnešné hlavne multimediálne súbory kapacitne prekračujú gigabajty, vznikli pokusy oprášiť technológiu a vyvinúť nástupcu najobľúbenejšej a najrozšírenejšej diskety 1.44 MB. Snahou bola zachovať rozmery 3½“ formátu pre jeho kompaktnosť a zároveň zvýšiť kapacitu.
Prvým pokusom bolo (rok 1991) zvýšenie hustoty záznamu z HD (high density) na ED (extra density), zvýšením počtu stôp (track) na dvojnásobok. Problémom bolo, že nový formát vyžadoval nové mechaniky, a nové diskety mali problémy s čítaním v starších mechanikách. Zároveň sa v období vzniku tohto formátu začali hojne využívať zapisovateľné CDR disky, a tak sa táto technológia neujala.
V tom istom roku vznikla mechanika na optickom princípe (magnetooptická mechanika) alebo tiež LS (Laser Servo) mechanika. Mechanika čítala špeciálne magnetooptické diskety o veľkosti 3½“, ale zároveň dokázala čítať aj klasické diskety 1,44 MB. Prvé mechaniky používali kapacitu 20 MB, neskôr 120 MB (LS 120) a 240 MB (LS 240). Nastupujúca technika zapisovateľných (CDR) a prepisovateľných CD diskov (CDRW) s kapacitami 650 – 700 MB však neurobila priestor pre rozšírenie tejto technológie. Napriek tomu sa tieto mechaniky vyrábali až do konca 20. storočia.
Mechaniky sa pokúšali vytlačiť aj iné technológie – mechaniky ZIP a JAZZ, Flextra, Floptical Disc, ktoré síce mali pružnosť mechaník FDD (rýchla výmena prepisovateľného média, okamžité uvoľnenie kapacity pri zmazaní súboru, okamžitý zápis bez prídavného softvéru), ale napriek tomu nenašli širšie uplatnenie.
Dnes
Dnes je v znamení pomalého ukončovania rozšírenia diskiet ako prenosného média na ukladanie dát. Do nových počítačových systémov sa disketové mechaniky poväčšine už neinštalujú. Zákazníci požadujú inštaláciu FDD mechaník len vtedy, keď majú aj staršie počítače, ktoré ešte nemajú USB port, alebo majú staršie údaje uložené na disketách. Ich náhradou je Flash disk (USB flash disk, USB kľúč), ktorý je flexibilný a rýchly a jeho kapacita nemá vplyv na jeho použitie (oproti FDD keď zväčšenie kapacity diskety znamenalo aj nový typ mechaniky) keďže nepoužíva čítaciu mechaniku a čítací/zapisovací radič je jeho integrálnou súčasťou. Pre potreby menej flexibilného vysokokapacitného záznamu sa využívajú DVD zapisovateľné disky (kapacita 5-9 GB), alebo ešte staršie CD zapisovateľné disky (700 MB).
Napriek všetkému ostáva disketa, ako prenosné záznamové médium jediným 100% kompatibilným médiom medzi starou a novou generáciou počítačov.
Travelcard
thumb|Travelcard zóny 1 až 6.
Travelcard je papierový cestovný lístok používaný v mestskej hromadnej doprave v oblasti Veľkého Londýna. Travelcards majú rôznu dobu platnosti, od jedného dňa až do doby jedného roku. Tieto lístky je možné zakúpiť v predajniach Transport for London, v automatoch na staniciach metra a v predajniach National Rail.
Platnosť
300px|thumb|Travelcard s platnosťou jeden deň. 300px|thumb|Travelcard s platnosťou jeden týždeň.
Časová platnosť
Travelcard sa vydáva s platnosťou jeden, tri alebo seden dní alebo potom na dobu od jedného mesiaca do jedného roku. Je platná vždy do 4:30 hod. nasledujúceho dňa po poslednom dni platnosti.
Jednodenné a trojdenné lístky existujú v dvoch variantoch – vo variante pre dopravnú špičku („peak“) a mimo dopravnú špičku („off-peak“). Druhý variant umožňuje cestujúcim cestovať iba mimo dopravnú špičku, teda po 9:30 hod., Počas víkendov a sviatkov však toto obmedzenie neplatí. Držitelia prvého variantu môžu cestovať v ľubovoľný čas.
Cestovné lístky s platnosťou týždeň a dlhšou môžu byť použité bez obmedzenia dennej doby, vrátane dopravnej špičky. Pre lístky s platnosťou jeden mesiac a dlhšou je potrebná registrácia a vydanie preukazu s fotografiou (tzv. „Photocard“). Takýto cestovný lístok je neprenosný.
Zonálna platnosť
Veľký Londýn je rozdelený celkom na šesť tarifných zón (tzv. „Travelcard Zones“). Prvá zóna pokrýva centrum mesta, pričom šiesta zóna je už na vonkajších hraniciach Veľkého Londýna.
Travelcards je možné zakúpiť vo rôznych zonálnych kombináciách. V tom prípade cestovný lístok platí nasledovne:
Existujúce kombinácie zón, na ktoré je možné zakúpiť časový cestovný lístok sa nachádzajú na internetových stránkach Transport for London.
Osmant
Osmant alebo vôňokvetka alebo (?)osmantus je rod rastlín patriaci do čeľade olivovité (Oleaceae).
Použitie
Osmant druhu Osmanthus heterophyllus možno na Slovensku použiť ako okrasnú rastlinu. Je to efektná solitéra.
Richard Stehlík
Richard Stehlík (* 22. jún 1984, Skalica) je slovenský hokejový obranca.
Kariéra
Stehlík je odchovancom skalického hokeja. V seniorskej extralige debutoval v sezóne 2000/2001 a v skalickom drese nastupoval aj v ďalšej sezóne. V roku 2001 si ho v CHL Import Drafte zo 73. miesta vybral klub Sherbrooke Castors, v ktorého drese odohral sezónu 2002/2003. Nastúpil na 55 zápasov, v ktorých si na svoje konto pripísal 30 kanadských bodov (9+21) a až 125 trestných minút. V roku 2003 ho draftoval v treťom kole z celkového 76. miesta klub NHL – Nashville Predators. Sezónu 2003/2004 odohral opäť v juniorskej súťaži QMJHL, tentokrát v tíme Lewiston MAINEiacs, kde sa mu mimoriadne darilo. Na svoje konto si ako obranca pripísal 36 bodov v 44 zápasoch. Po dvoch sezónach v zámorí sa vrátil na Slovensko. Sezónu 2004/2005 začal v Skalici, no v priebehu ročníka bol poslaný na hosťovanie do Dukly Trenčín. Pred sezónou 2005/2006 podpísal dvojročnú zmluvu s českým klubom HC Sparta Praha. V oboch sezónach v Sparte sa tešil z majstrovského titulu. V máji 2007 podpísal nováčikovský dvojcestný kontrakt na dva roky s Nashvillom Predators. Do prvého tímu Predators sa ale nedostal a nastupoval iba na farme v Milwaukee, kde v štrnástich zápasoch získal jeden bod za presný zásah. Svoje pôsobenie v zámorí sa tak rozhodol ukončiť a už v decembri 2007 sa do konca sezóny upísal svojmu bývalého klubu Sparta Praha. V septembri 2008 sa dohodol na zmluve s Vítkovicami a po dvoch sezónach sa na dva roky upísal Komete Brno. V základnej časti za ňu odohral 49 zápasov a stal sa najproduktívnejším obrancom s 19 bodmi (10+9), v play out k nim pridal v 9 zápasoch ďalšie štyri body (3+1). Pred nasledujúcou sezónou 2011/2012 sa upísal na dva roky tímu Kontinentálnej hokejovej ligy (KHL) Salavat Julajev Ufa. V Komete mal zmluvu platnú ešte na jeden rok, no oba kluby dohodli na jeho transfere. Po 24 odohraných zápasoch, v ktorých dosiahol 5 kanadských bodov (4+1) s ním však Ufa predčasne rozviazala zmluvu. Následne sa do konca sezóny upísal Atlantu Mytišči, kde odohral sedem zápasov v ktorých nebodoval. Pred sezónou 2012/2013 podpísal ročný kontrakt so švédskym MoDom. Za MoDo odohral 22 zápasov, v ktorých si na svoje konto pripísal jednu asistenciu. V priebehu sezóny sa vrátil do českých Vítkovic, kde odohral aj nasledujúce dve sezóny. Pred sezónou 2015/2016 sa vrátil do Komety Brno, kde už pôsobil v sezóne 2010/2011. Po devätnástich odohraných zápasoch sa prenusul do rakúskeho Villachu, odkiaľ sa po jednom odohranom zápase dohodol na zmluve s českým klubom HC Oceláři Třinec.
Reprezentácia
Slovensko reprezentoval na majstrovstvách sveta v rokoch 2006 a 2007. Celkoho nastúpil na 88 reprezentačných zápasov.
Labradorský retríver
Labradorský retriever alebo labrador je plemeno psa uznané v FCI v skupine 8 pod číslom 122.
Vzhľad
Labradorský retriever je dobre stavaný, aktívny pes so širokou lebkou, hlbokým hrudníkom a širokou, silnou zadnou časťou tela. Má ostro rezanú, širokú lebku s dobre definovaným stopom a širokým nosom. Hnedé oči majú tvar listu, vyjadrujú inteligenciu a dobrú náladu. Nemá veľké ani ťažké uši. Má ich posadené viac dozadu, zvesené, priliehajúce k hlave. Má mohutný krk. Zadok má na úrovni hornej línie tela. Stredne dlhý, silný chvost je dobre osrstený krátkou, hustou srsťou, ktorá mu dodáva guľatý vzhľad. Hruď má dostatočne širokú a hlbokú. Predné aj zadné končatiny majú byť dostatočne vyvinuté, mohutné. Pohyb je voľný. Krátka a hustá srsť môže byť čiernej, čokoládovej alebo krémovej farby.
Názov
Labrador dostal svoje pomenovanie podľa polostrova, na ktorom bol podľa tradície vyšľachtený.
I keď dnešný labrador loví už len loptičky a prináša skôr papuče, jeho predkovia boli výkonné lovecké psy, ktoré boli nasadzované na vyhľadanie zveri a prinášanie bažantov, kačíc a inej operenej zveri. Labrador sa vďaka tejto jeho schopnosti radí medzi retrívre, čomu vďačí aj za druhú časť svojho pomenovania (retrieve - po anglicky donášať).
Pomenovanie labradorský retríver sa používa už od roku 1839.
História
Pri rybolove sa využíval pri práci dnešný predchodca labradorského retrívera - St. John´s Water Dog (vodný pes svätého Jána). Keďže na ostrove panovali drsné podmienky, išlo o pevného, kompaktného a životaschopného psa vyznačujúceho sa anatomickou zvláštnosťou - blanami na labách. Vďaka nim vedel tento pes lepšie plávať, k čomu mu dopomáhala aj hustá, vode odolná srsť.
Začiatkom 19. storočia sa z Kanady a pobrežia Newfoundlandu dostal St. John´s Water Dog do Anglicka, kde z nich vojvoda Earl z Malmesbury (1778-1841) vyšľachtil plemeno vhodné na poľovné účely. K pôvodnému plemenu prišľachtil pointre.
Oficiálne bolo plemeno uznané v roku 1903. O 13 rokov neskôr bol založený prvý klub labradorov, ktorý vypracoval aj prvý štandard. Vďaka úspechom labradorov na výstavách si toto plemeno rýchlo našlo svojich priaznivcov. V 30. rokoch 19. storočia sa vyvinuli dve línie - pracovná a výstavná. Pracovná línia sa vyznačuje ľahšou stavbou tela, zatiaľ čo psy z výstavnej línie sú mohutnejšie.
Prvý uznaný žltý labrador bol Ben of Hyde, ktorý sa narodil v roku 1899 v chovateľskej stanici majora Charlesa Radclyffa. Čokoládové labradory boli uznané až v roku 1964 vďaka odchovom v chovateľskej stanici Cookridge Tango.
Heinrich Limpricht
Heinrich Limpricht (* 21. apríl 1827 – † 13. máj 1909) bol nemecký chemik známy pre jeho objavenie furánu (1870).
Limpricht bol žiakom Friedricha Wöhlera. V roku 1852 sa stal prednášajúcim a v 1855 aj mimoriadnym profesorom na Univerzite v Göttingene. V roku 1860 pôsobil na Unštitúte Organickej Chémii na Univerzite v Greifswalde. Jeho najstaršia dcéra Marie sa v roku 1875 vydala za teológa Juliusa Wellhausena.
Rudolph Fittig a Hans von Pechmann sú jeho dvaja najznámejší žiaci.
Nystadská zmluva
náhľad|Výsledok nystadského mieru: Rusko získalo od Švédska časť Karélie, Ingriu, Estónsko a Livónsko (šrafované oblasti). Nystadská mierová zmluva (, Ništadtskij mir; ) bola podpísaná 10. septembra 1721 vo fínskom meste Uusikaupunki medzi Ruským cárstvom a Švédskou ríšou. Táto zmluva ukončila Veľkú severnú vojnu, trvajúcu od roku 1700. Ešte počas vojny (už v roku 1703) začalo Rusko na dovtedy švédskom území so stavbou Sankt Peterburgu, ktorý vyrástol pri ústí rieky Neva do Baltského mora.
Na základe tejto zmluvy Rusko získalo dovtedajšie švédske územia v okolí Fínskeho zálivu: Švédske Livónsko, Estónske vojvodstvo, Ingriu a tiež veľkú časť švédsko-fínskej časti Karélie, vrátane Kexholmskej provincie. Rusko si tak "prerazilo okno do Európy", získalo prístup k Baltskému moru, v čom mu bolo po stáročia Hanzou, Poľskom a práve Švédskom bránené, a v nasledujúcom období teda mohlo postupne vyrásť v jednu z piatich hlavných európskych veľmocí. Naopak pre Švédsko znamenala táto zmluva koniec jeho veľmocenského obdobia (Stormaktstiden), stratu Dominia maris Baltici (vlády nad Baltom) a pád medzi európske mocnosti druhého rádu.
Bezprostredne po uzavretí víťaznej zmluvy vyhlásil cár Peter Veľký (1689-1725) svoje dŕžavy za nový štátny celok - Ruské impérium.
Eriwan
Eriwan je opereta, ktorú zložil Oskar Nedbal. Premiéra sa konala 29. novembra 1918 vo Wiener Kömödienhaus. Libreto napísal F. Dörmann. Pre dej operety sú charakteristické ľudové scény, čo bol pre Nedbala veľmi vhodný námet. Opereta vo Viedni slávila úspech, ale do zahraničia neprenikla.
I. dejstvo
Irene je dcéra kniežaťa Jermolina a v dievčenskom penzionáte sníva o šťastí. Otec ju chce vydať za princa Gogiho. Ten sa tajne vkradne do penzionátu, aby si prehliadol svoju nastávajúcu, tam však stretne jej kamarátku Nelli, ktorá sa začne vydávať za Irenu. Irena sa zahľadí do Eriwana, syna zosadeného panovníka, v ktorom spoznáva svoj ideál. Jej otec však trvá na svojom rozhodnutí.
II. dejstvo
Pripravuje sa teda svadba, napriek Ireninej nevôli. Ani ženích Gorgi nie je nadšený, oveľa viac sa mu páči Nelli. Eriwan využíva ľudovú slávnosť na podnietenie vzbury. Rozvášnený ľud vtrhne do Jeronimovho paláca. Vyhlasuje sa sloboda.
František Dvorník
František Dvorník (* 14. august 1893, Chomýž, Česko† 4. november 1975, tamže) bol český byzantológ svetového významu. V anglofónnom prostredí publikoval a bol známy aj ako Francis Dvornik.
Životopis
Narodil sa a vyrastal v katolíckej rodine v obci Chomýž. Maturoval na arcibiskupskom gymnáziu v Kroměříži v roku 1912. V rokoch 1912 až 1916 študoval na teologickej fakulte v Olomouci. V roku 1916 bol vysvätený na kňaza. Následne pôsobil v pastorácii v mestách Bílovec a Vítkov. V rokoch 1919 – 1920 študoval slavistiku a archeológiu na UK v Prahe. V roku 1920 obhájil na bohosloveckej fakulte v Olomouci dizertáciu, za čo mu bol udelený doktorát z teológie. Pokračoval štúdiom byzantológie na Sorbonne (1920 – 1926). Navštevoval tiež École des sciences politiques, v roku 1923 získal diplom z politológie. Na základe monografie (jeho dizertačnej práce) ''Les Slaves. Byzance et Rome au IXe siècle'' mu Sorbonna v roku 1926 udelila titul „docteur ès lettres“. V roku 1927 (prípadne 1928 ) sa habilitoval na Katolíckej teologickej fakulte UK v odbore cirkevné dejiny. Spoluzakladal Slovanský ústav v Prahe a časopis Byzantoslavica. V akademickom roku 1938/1939 ho UK oslobodila od akademických povinností kvôli vedeckému bádaniu. Odišiel do Veľkej Británie, na jar v roku 1940 odcestoval do Francúzska. Po napadnutí Francúzska nacistickým Nemeckom sa mu podarilo dostať sa späť do Veľkej Británie. Tu prežil druhú svetovú vojnu. V roku 1948 dostal pozvanie, aby prišiel na jeden rok ako hosťujúci profesor, od Dumbarton Oaks (súčasť Harvardovej univerzity). Následne dostal možnosť zostať tu natrvalo ako riadny člen fakulty, najprv ako „Senior Scholar“ (v rokoch 1948 – 1949) a potom ako profesor byzantskej histórie, konkrétne profesor vyšších byzantských štúdií. Aktívne sa zúčastnil druhého vatikánskeho koncilu ako poradca pre oblasť histórie a ekumenizmu. Od roku 1964 pôsobil ako emeritný profesor. Počnúc rokom 1965 pravidelne cez letné prázdniny navštevoval Česko-Slovensko, v roku 1975 zomrel na následky infarktu v rodnej obci Chomýž.
Význam a prínos
Bol najväčším českým byzantológom. Venoval sa štúdiu vzťahov Byzancie k slovanským národom, vzťahu duchovnej a svetskej moci v Byzancii, obdobiu schizmy počas patriarchátu Fotia. Pápež Pavol VI. mu za vedecké zásluhy v odbore cirkevných dejín udelil titul monsignore. V roku 1992 mu bol udelený in memoriam Rád Tomáša Garrigua Masaryka III. triedy.
Tomáš Sýkora
Tomáš Sýkora (* 4. júla 1990, Bratislava) je slovenský profesionálny hokejový útočník. Syn bývalého hokejový útočníka Romana Sýkoru.
Kariéra
Sýkora začal svoju hokejovú kariéru v v Banskej Bystrici a po niekoľkých úspešných juniorských sezónach získal v sezóne 2009/2010 cenu Dušana Pašeka za najlepšieho strelca juniorskej extraligy do 20 rokov.
V A-tíme debutoval v sezóne 2007/2008 za vtedy prvoligové Hc 05 Banská Bystrica. Svoj prvý extraligový zápas odohral roku 2008/2009 a neskôr sa presunul do tímu HK Orange 20. Po poslednej sezóne v domácom Hc05 Banská Bystrica podpísal zmluvu s HC Eaton Pardubice. Neskôr hosťoval na farme HC Eaton Pardubice v Hc Chrudim. Po skúsenostiach z Česka sa vrátil do Slovenskej extraligy do MsHK Žilina, kde v sezóne 2011/12 vypadli v play-off s neskorším majstrom Slovenska HC Slovan Bratislava.
Reprezentácia
V slovenskej reprezentácii odohral zápasy a turnaje U 16, U 17 , U 18 , U 20 rokov. V roku 2007/2008 absolvoval Majstrovstvá Sveta do 18 rokov v Ruskej Kazani.
Štatistiky/Članky
http://www.eliteprospects.com/player.php?player=17749 http://www.webhokej24.sk/extraliga/rozhovory/tomas-sykora-sezona-v-cechach-mi-dala-obrovsky-vela http://www.bystricoviny.sk/rozhovor/posezonna-patnast-otazovka-pre-tomasa-sykoru/
Majer (Banská Bystrica)
Majer je mestská časť Banskej Bystrice. Popri Majeri tečie rieka Hron.
Stručné dejiny
Jednotné roľnícke družstvo vzniklo v roku 1952.
V 20. storočí tu bola priemyselná oblasť, posledná prevádzka bola uzavretá v roku 2013.
Vojenská nemocnica a cintorín
Počas prvej svetovej vojny bola v Majeri umiestnená vojenská nemocnica, ktorá pozostávala s 30-tich barakov. Liečili sa v nej vojaci postihnutí tuberkulózou. Neďaleko od obce vznikol v roku 1915 aj veľký vojenský cintorín, ktorý koncom 20. storočia z väčšej časti zanikol (časť by sa mala revitalizovať v roku 2018).
Sitia
Sitia (po grécky: Σητεία) je prístavné mesto Krétskeho mora, ležiace v regióne Lasithi na severovýchodnom pobreží gréckeho ostrova Kréta. Mesto má nielen prístav ale aj letisko, kde okrem vnútroštátnych liniek sezónne pristávajú i lietadlá z Bratislavy. Je aj koncovým bodom európskej cesty E75.
Majer (Banská Bystrica)
Vojenská nemocnica a cintorín
Cintorín vznikol v roku 1915, časť z neho zasiahla výstavba cesty medzi Banskou Bystricou a Breznom. Víťazi návrhu cintorína Benjamín Bradňanský, Vít Halada a Maroš Greš za návrh Monumentu vyhrali Cenu Dušana Jurkoviča. Prvá etapa obnovy cintorína bola sprístupnená 11. novembra 2018, na sté výročie ukončenia vojny. Odhalený bol stĺpový monument a označenie 506 hrobov. Druhá etapa začala v roku 2019 a zahrňovala úpravu parkoviska a povrchov. Dokončená bola koncom apríla 2020. Na cintoríne ešte pribudne tichý stĺp v interiéri kaplnky. V pláne je aj kvitnúca lúka medzi hrobami, ale najskôr musí byť vyriešená problematická pôda.
Sitia
V meste žije 14 513 (2001) obyvateľov a patrí k ekonomickým a turistickým centrám ostrova.
Majer (Banská Bystrica)
Samospráva
Majer tvorí spolu so Senicou, Šalkovou a Uhliskom volebný obvod č. 2, ktorý má v mestskom zastupiteľstve 2 poslancov.
Sitia
Dejiny
Najstaršie osídlenie pochádza z predminojských čias. Vykopávky v susednom Petras objavili architektonické zvyšky z konca neolitu (pribl. 3000 pred Kr.) aj z bronzovej doby (3000 - 1050 pred Kr.). V blízkosti mesta bolo odkrytých niekoľko minojských usadlostí ako sú Itanos a Mochlos.
Majer (Banská Bystrica)
Kultúra a zaujímavosti
Dedinská zvonica – murovaná stavba na pôdoryse obdĺžnika a šindľovou cibuľou. Fasáda je členená lizénovými pásmi, rezonančné otvory majú šambrány. Nad vchodom do zvonice je osadená pamätná tabuľa s vročením 1857 upomínajúcim na jej založenie.
Sitia
Benátska vláda
vľavo|náhľad|Pevnosť [[Kazarma (pevnosť)|Kazarma na vrchole]] Mesto bolo neskôr rozšírené a opevnené Benátčanmi, ktorí ho potom využívali ako základňu pre operácie vo východnom Stredomorí. Počas ich vlády bolo mesto trikrát zničené - najprv v roku 1508 pri zemetrasení, potom v roku 1538 pri pirátskom útoku a napokon ho Benátčania zničili sami v roku 1651. Napokon bolo mesto dobyté Osmanskou ríšou. Potom ako odišli Benátčania bolo mesto opustené dvesto rokov. Až v roku 1869 sa tu usadili farmári. Hlavnou pamiatkou na benátsku prítomnosť je pevnosť „Kazarma“ (z taliančiny casa di arma) nad prístavom.
Longueville-sur-Scie (kantón)
Longueville-sur-Scie je francúzsky kantón v obvode Dieppe v departemente Seine-Maritime v regióne hornej Normandii. Skladá sa z 23 obcí.
Bojiště (okres Havlíčkův Brod)
Bojiště je obec v Česku v okrese Havlíčkův Brod v kraji Vysočina. 1. januára 2012 tu žilo 275 obyvateľov, z toho 139 mužov a 136 žien, pričom priemerný vek v obci bol 40,3 roka (muži 38,5 roka, ženy 42,1 roka).
Gianluca Vialli
Gianluca Vialli (* 9. júl 1964, Cremona, Taliansko – † 6. január 2023, Londýn, Spojené kráľovstvo) bol taliansky futbalový útočník a tréner.
Reprezentoval Taliansko na majstrovstvách sveta v rokoch 1986 a 1990.
Rinzai zen
Rinzai zen je jedna z troch najväčších škôl zenového budhizmu v Japonsku, založená kňazom Eisaiom (* 1141 – † 1215), ktorý našiel mnoho prívržencov medzi samurajmi. Rinzai zen zdôrazňuje náhle osvietenie, ktoré sa jeho stúpenci snažia dosiahnuť dlhotrvajúcim cvičením sa v riešení koanov.
Rozdiely medzi školami Rinzai a Soto
V tradícii Rinzai je počas zazenu často objektom meditácie koan, zatiaľčo v škole Sótó je preferovaná šikantaza (“iba sedenie”). Rinzai sa tiež zvykne označovať ako drsnejšia tradícia než Sótó, čo vyjadruje aj japonské príslovie: “Rinzai pre samurajov, Sótó pre sedliakov” ( Rinzai Shōgun, Sōtō Domin).
Recepcia
Recepcia môže byť:
Podlavice
Podlavice (nem. Olersdorf) je mestská časť Banskej Bystrice.
Podľa údajov z roku 2008 mala 3 318 obyvateľov.
Polohopis
Podlavicami preteká Tajovský potok, ktorý bol zároveň hranicou medzi bývalými obcami Podlavice a Skubín.
Dejiny
Prvá zmienka o tomto sídle pochádza zo 14. storočia, kedy patrila ťažiarovi Petrovi Karlovi. Začiatkom 15. storočia obec patrila zemanom Radvanskovcom, potom banským podnikateľom Jungovi, Vilhelmovičovi, Ernstovi, Turzovsko-fuggerovskej spoločnosti, do roku 1848 banskému eráru a mestu Banská Bystrica. Kedysi to bola samostatná obec, v roku 1960 bola spojená s obcou Skubín a niekoľko rokov niesla pomenovanie Laskomerské. Dnes je súčasťou Banskej Bystrice. V 80. rokoch tu bolo začatá výstavba panelového sídliska. Autorom urbanistickej koncepcie sídliska bol Jaroslav Janek
Samospráva
Podlavice tvoria spolu s Jakubom, Kostiviarskou, Skubínom a Uľankou volebný obvod č. 4, ktorý má v mestskom zastupiteľstve 2 poslancov.
Občianska vybavenosť
V dnešnej dobe majú Podlavice vlastnú poštu, školu, supermarket, nový kostol a multifunkčný dom. Renovovala sa aj miestna zvonica.