cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Strážcovia Galaxie (komiks)
Pôvodný tím (1969)
Tím bol po prvýkrát predstavený v komiksovom zošite Marvel Super-Heroes #18 (január 1969), scenáristu Arnolda Drakea a ilustrátora Genea Colana, aj prostredníctvom dobrého predaja zošitu sa tím znovu objavil až o pät rokov neskôr v zošite Marvel Two-In-One #4–5 (júl – september 1974). Scenárista Steve Gerber si tím obľúbil a znovu ho použil v zošitoch Giant Size Defenders #5 a Defenders #26–29 (júl – november 1975).
Jiří Mrázek
Jiří Mrázek môže byť:
Strážcovia Galaxie (komiks)
Pôvodný tím (1969)
Vlastnú kontinuálnu sériu získal tím v komiksovom titule Marvel Presents #3 (od februára 1976), sériu písal Steve Gerber, redesign kostýmov uskutočnil ilustrátor Dave Cockrum. Gerber opustil sériu už po siedmich číslach, kedy sa novým scenáristom stal Roger Stern. Po dvoch ďalších číslach bola séria kvôli zlému predaju ukončená číslom 12 (august 1977). Tím sa následne sporadicky objavoval v príbehoch iných hrdinov (Avengers, Ms. Marvel, Thor atď). V komiksovom zošite Marvel Two-in-One #69 z roku 1980 došlo k prepísaniu minulosti jednej z hlavných postáv tímu, čím došlo k oddeleniu medzi linearitou budúcnosti, z ktorej Strážcovia prišli a budúcností, ku ktorej smerovalo hlavné univerzum vtedajšieho Marvelu. To zapríčinilo, že sa tím v nasledujúcej dekáde neobjavil v žiadnom komikse.
V roku 1989 sa vtedajší šéfredaktor Marvelu Tom DeFalco rozhodol tím oživiť. Dôvodom bola snaha nadviazať na popularitu televizného seriálu Star Trek: Nová generace. DeFalco v tej dobe dokonca uvažoval o kompletnom prepísaní postáv a nových členoch tímu, avšak dal prednosť vízii scenáristu a ilustrátora Jima Valentina, ktorý chcel naďalej pracovať so starým tímom zo sedemdesiatych rokov. V júni 1990 sa tak začala vydávať prvá séria Guardians of the Galaxy, ktorá sa dočkala 62 čísiel. Sériu písal a ilustroval Jim Valentino, ktorý do nej vniesol prvky komédie a zábavy, namiesto drsných a temnejších príbehov typických pre deväťdesiate roky. Po odchode Valentina z Marvelu, aby založil Image Comics, sériu v roku 1992 v čísle 29 prevzal Michael Gallagher. Ten ju písal až do roku 1995, kedy bola číslom 62 ukončená. V roku 1994 bola tiež vydaná spin-off miniséria s názvom Galactic Guardians.
V roku 2008 bol tím Strážcov galaxie kompletne prepísaný a prepracovaný. Scenáristi Dan Abnett a Andy Lanning vytvorili nových členov tímu, nové pôvody postáv, nové prostredia aj iné časové línie. Pôvodný tím v novej komiksovej sérii hosťoval v číslach 12–17 a 25. V roku 2014 sa pôvodný tím dočkal novej vlastnej série s názvom Guardians 3000, ktorú písal tiež Abnett.
Nový tým (2008)
náhľad|Ľudia v kostýmoch inšpirovaných postavami zo sveta Strážcov galaxie. Výsledkom udalostí v príbehovej línii Annihilation: Conquest došlo ku kompletnému prepracovaniu tímu. Druhá samostatná séria komiksu Guardians of the Galaxy sa začala vydávať v máji 2008 z pier Dana Abnetta a Andyho Lanninga. Séria bola ukončená v roku 2010 v čísle 25. Príbeh bol dopovedaný v crossoveri The Thanos Imperative #1–6. Tím bol znovu použitý v komikse Avengers Assemble #4–8 (jún až október 2012).
Po relaunchi Marvel univerza známom ako Marvel NOW! dostal tím novú sériu, ktoru písal Brian Michael Bendis a ilustroval Steve McNiven, na podporu predaja sa k tímu pridal aj Iron Man. Po veľkom úspechu filmu z roku 2014 dostali vlastnú sériu aj jednotlivé postavy tímu – Star-Lord, Rocket Racoon a Groot.
Pôvodný tím (1969)
Tím pôsobí v 31. storočí alternatívnej budúcnosti Marvel univerza s označením Zem-691. Pôvodnými členmi tímu boli Major Vance Astro (neskôr známy ako Major Victory), pozemský astronaut z 20. storočia, ktorý strávil tisíc rokov na ceste ku Alfa Centauri. Ďalej Martinex T'Naga, a kryštalické stvorenie z Pluta; Captain Charlie-27, vojak z Jupitera a Yondu Udonta, modrý "vznešený divoch" z Centauri IV. Každý z menovaných je posledným zástupcom svojho druhu a spoločne zostavia tím, aby zakročili proti Badoonom, mimozemskej rase, ktorá sa snaží dobyť Slnečná sústavu. Počas boja proti Badoonom tím pribral ešte troch ďalších členov – záhadný manželský pár, ktorý tvorí Starhawk a Aleta, a ďalej Nikki, geneticky vylepšené dievča z Merkúra. Tím následne cestuje späť do 20. storočia, kde sa stretáva s klasickými hrdinami Marvelu.
V dalších príbehoch sa musia bojovať napríklad proti božskej entite Korvacovi, proti ktorému bojujú po boku Avengers. Postupne tiež priberali nových členov tímu.
Eliteserien
Eliteserien je najvyššia nórska futbalová súťaž. V rokoch 1990 – 2016 bola známa pod názvom Tippeligaen, kedy bol jej názov odvodený od lotériovej spoločnosti Norsk Tipping, ktorý bol hlavným sponzorom súťaže. Od roku 1992 je liga profesionálna.
Medzi rokmi 1963 až 1989 bol názov ligy '''1. divisjon, v rokoch 1948 až 1962 bol jej názov Hovedserien a medzi rokmi 1937 a 1948 niesla liga názov Norgesserien'''.
Strážcovia Galaxie (komiks)
Nový tím (2008)
Po invázii armády Kree (v Annihilation: Conquest) vytvorí Star-Lord nový tím ochráncov galaxie. Tím okrem neho tvorí Adam Warlock, Drax the Destroyer, Gamora, Phyla-Vell (ako nový Quasar), Rocket Raccoon a Groot, s Mantis ako podporným charakterom. Na začiatku tímu pomáha superhrdina Nova z intergalaktickej policajnej jednotky Nova Corps.
Vydané komiksy po česky
V Česku vydáva komiksové knihy Strážcov galaxie nakladateľstvo CREW a Hachette Fascicoli.
Eliteserien
Najviac odohratých zápasov
Aktualizované: 31. október 2011. Zdroj: adressa.no.
Najviac strelených gólov
Aktualizované: 1. jún 2011. Zdroj: adressa.no.
Tocqueville (Eure)
Tocqueville je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Eure, v regióne Horná Normandia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Giacomo dalla Torre del Tempio di Sanguinetto
Fra’ Giacomo dalla Torre del Tempio di Sanguinetto SMOM (* 9. december 1944, Rím† 29. apríl 2020, Rím) bol taliansky profesionálny rytier a učiteľ, 80. veľmajster rádu maltézskych rytierov, nositeľ viacerých čestných vyznamenaní.
Životopis
Narodil sa 9. decembra 1944 v Ríme do rodiny blízkej vatikánskym cirkevným kruhom. Vyštudoval literatúru a filozofiu na Rímskej univerzite Sapienza, pričom jeho špecializáciou bola kresťanská archeológia a dejiny umenia. Následne pôsobil ako bibliotekár, hlavný archivár a učiteľ klasickej gréčtiny na Pápežskej Urbanovej univerzite. Venoval sa aj publikačnej činnosti zameranej na dejiny stredovekého umenia.
V roku 1985 vstúpil do Zvrchovaného maltézskeho rádu a v roku 1993 zložil slávnostné večné sľuby. Už o rok neskôr sa stal veľpriorom Lombardie a Benátok. Na tomto poste zostal do roku 1999, keď sa stal členom rádovej Vrchnej rady (Sovrano Consiglio). V roku 2004 vymenil post člena rady za funkciu hlavného komtúra (Gran Commendatore). V roku 2008 dočasne viedol rád Maltézskych rytierov po tom, čo zomrel 78. veľmajster Fra' Andrew Bertie a následne bol až do roku 2017 veľkým priorom Ríma.
Po tom, čo odstúpil 79. veľmajster rádu Fra' Matthew Festing bol 29. apríla 2017 Veľkou štátnou radou na jeden rok zvolený do čela rádu ako zástupca veľmajstra (Luogotenente di Gran Maestro), a 2. mája 2018 bol zvolený za 80. veľmajstra s kniežacím titulom (Principe e Gran Maestro). Ako veľmajster rádu sa venoval dobročinnej práci a riadeniu rádu. Účastnil sa pútí maltézskych rytierov a navštevoval letné tábory pre zdravotne znevýhodnené deti. Absolvoval tiež viacero oficiálnych a štátnych návštev v Afrike a Európe. Venoval sa aj urovnaniu sporov s Vatikánom a v pomerne konzervatívnom ráde uskutočnil niekoľko reforiem. Za jeho úradu vznikla skupina, ktorej úlohou je príprava novej ústavy rádu. Zomrel 29. apríla 2020 na nevyliečiteľnú chorobu, diagnostikovanú niekoľko mesiacov skôr. Vedením rádu bol dočasne poverený hlavný komtúr Fra' Ruy Gonçalo do Valle Peixoto de Villas Boas.
Mrazík
Mrazík môže byť:
Strážcovia Galaxie
Strážcovia Galaxie (orig. Guardians of the Galaxy) môže byť:
Steve Shields
Medzi jeho najväčšie úspechy patrí zisk Calder Cupu v roku 1996 s tímom Rochester Americans v American Hockey League. V roku 1993 sa stal najlepším brankárom univerzitnej ligy NCAA, o rok neskôr bol súčasťou prvého All-Star Teamu ligy.
V NHL odchytal 246 zápasov, z ktorých 80 vyhral, 104 prehral a 40 remízoval. V priebehu kariéry si udržal priemer inkasovaného gólu na zápas 2,67 a % úspešnosť zákrokov 90,7.
Kariéra
Steve Shields štýlovo patril k brankárom 90-tych rokov. Bol veľmi ohybný, rýchly, chytal v stoji a nemal stabilnú výkonnosť. Odchovanec univerzitného hokeja bol draftovaný v roku 1991 Buffalom Sabres v 5. kole (celkovo 101.).
Jeho cesta do NHL viedla najskôr cez doštudovanie na univerzite, neskôr pôsobenie v AHL a ECHL, keď v roku 1996 získal Calder Cup ako víťaz AHL s tímom Rochester Americans.
Buffalo Shieldsa považovalo za potenciálneho brankára a sporadicky dostával šance v prvom tíme. Tie naplno využil v sezóne 96/97, kedy zaznamenal 91,4% úspešnosť zákrokov.V sezóne 97/98 sa stal stabilnou súčasťou tímu Sabres a osvedčil sa ako poctivá dvojka za Dominikom Haškom. V roku 1998 bol vymenený do San Jose Sharks, kde zažil najväčší vrchol svojej kariéry a v sezóne 99/00 sa stal prvým brankárom tímu. V tom istom ročníku Sharks priviedol do finále konferencie.
Avšak ruský brankár Jevgenij Nabokov prevzal úlohu hlavného brankára Sharks a Shields bol vymenený do Mighty Ducks of Anaheim spolu s Jeffor Fraiserom a 2. výberom v Drafte 2003 za Teemu Selänneho, ktorý tak na niekoľko sezón opustil Anaheim.
V Anaheime mal Shields zotrvať niekoľko sezón ako skúsený náhradník profilujúceho sa Jeana-Sebastiena Giguera. V skutočnosti bol však skôr poistkou, keby Giguerov vzostup bol narušený zranením alebo poklesom výkonnosti.
V sezóne 01/02, jeho jedinej v drese Anaheimu, si počínal solídne a v 33 zápasoch si pripísal 90,7% úspešnosť zákrokov. Giguere sa však osvedčil a organizácia Ducks si od neho sľubovala svetlú budúcnosť. Navyše medzi brankárskymi prospektami tímu sa už črtali Martin Gerber a Ilja Brygalov.
Steve Shields nemal pre Ducks využitie a bol vymenený do Bostonu Bruins za 3. výber v Drafte 03.
V NHL zotrval ešte tri sezóny (Boston, Atlanta, Florida) až kariéru zakončil v roku 2007 v drese tímu Houston Aeros v AHL.
Avatar: Cesta vody
Avatar: Cesta vody je americký dobrodružný sci-fi film z roku 2022, ktorý napísal a režíroval James Cameron. Hlavné postavy stvárnili Sam Worthington, Zoe Saldaña, Sigourney Weaverová a Stephen Lang. Film mal premiéru 16. decembra 2022 v USA. Slovenská premiéra sa uskutočnila 15. decembra 2022. Film bol natočený 13 rokov po prvej časti a zároveň sa jedná o prvú časť z plánovaných štyroch pokračovaní filmu Avatar.
Petr Mrázek
Petr Mrázek môže byť:
Avatar: Cesta vody
Produkcia
Natáčanie sa začalo 25. septembra 2017 na Manhattan Beach v Kalifornii súčasne s Avatarom 3 (2024). 14. novembra 2018 Cameron oznámil, že natáčanie s hlavným hereckým obsadením bolo dokončené. Väčšina natáčania posledných dvoch filmov sa začne po dokončení postprodukcie prvých dvoch pokračovaní. Cameron začiatkom roka 2019 potvrdil, že sa len skončilo natáčanie pre snímanie pohybu. Podľa producenta Jona Landaua sa úplné natáčanie pre film Avatar 3 a jeho predchodcu začalo na Novom Zélande začiatkom roka 2019 a skončilo sa v novembri 2019. Dňa 17. marca 2020 Landau oznámil, že natáčanie pokračovania filmov Avatar na Novom Zélande bolo odložené na neurčito v reakcii na pandémiu COVID-19. Taktiež potvrdil, že produkcia zostane v Los Angeles. Práce na vizuálnych efektoch však budú pokračovať vo Weta Digital vo Wellingtone. V júni 2020 sa pokračovalo v natáčaní na Novom Zélande. V septembri 2020 Cameron potvrdil, že natáčanie na Novom Zélande bolo dokončené, a preto bolo natáčanie filmu úplne dokončené po viac ako troch rokoch. Cameron odhadol, že Avatar 3 je dokončený na 95%, pretože ešte neboli natočené niektoré zábery mimo Nového Zélandu. Natáčanie tretieho filmu sa skončilo v decembri 2020.
Začiatkom roka 2019 Jon Landau prezradil, že kvôli šesťročnému časovému skoku v prvom dejstve už bola nakrútená tretina Avatara 4 kvôli starnutiu detských hercov. 9. septembra 2022 na podujatí D23 Expo bolo oznámené, že natáčanie filmu Avatar 4 sa oficiálne začalo.
Premiéra
Avatar: Cesta vody mal premiéru v slovenských kinách 15. decembra 2022. Americká premiéra sa uskutočnila 16. decembra 2022.
V roku 2010 bolo oficiálne potvrdené, že prvý film Avatar dostane pokračovanie. Toto pokračovanie bolo osemkrát odložené. Film mal pôvodne vyjsť v roku 2014. V roku 2013 Cameron plánoval vydať film v decembri 2015. Nakoniec bol film odložený na rok 2016 a neskôr na rok 2017. V apríli 2016 Cameron oznámil štyri pokračovania Avatara, ktoré mali byť vydané v decembri 2018, 2020, 2022 a 2023, ale v marci 2017 uviedol, že tento film nebude uvedený v roku 2018 z dôvodu rozsiahlej produkcie a zložitého procesu vizuálnych efektov.
V apríli 2017 bol oznámené, že film bude mať premiéru 18. decembra 2020, pričom všetky ostatné pokračovania Avatar 3, 4 a 5 vyjdú 17. decembra 2021, 20. decembra 2024 a 19. decembra 2025. V máji 2019 po oznámení troch nových pokračovaniach filmov Star Wars boli Avatar filmy odložené o ďalšie dva roky, pričom premiéra tohto filmu bola naplánovaná na 17. decembra 2021. Premiéra bola opäť odložená z dôvodu pandémie COVID-19 a v auguste 2020 bolo oznámené, že bude film uvedený 16. decembra 2022. Čína schválila premietanie filmu v čínskych kinách, čo z neho robí jeden z mála hollywoodskych trhákov, ktorých distribúcia v krajine v roku 2022 dostala zelenú.
Pokračovanie
V roku 2018 unikli názvy pokračovaní: Avatar: The Way of Water (Avatar: Cesta vody), Avatar: The Seed Bearer (Avatar: Nositeľ semien), Avatar: The Tulkun Rider (Avatar: Tulkunský jazdec) a Avatar: The Quest for Eywa (Avatar: Hľadanie Eywy). Neskôr tvorcovia oznámili, že všetky názvy nemusia byť použité. V januári 2023 bolo oznámené, že Avatar 3 predstaví národ ohnivých Na'vi a o pár dní neskôr bolo potvrdené, že herečka Oona Chaplin známa zo seriálu Hra o tróny bola obsadená ako vodkyňa národa ohnivých Na'vi známych ako "Ash People". Cameron prezradil, že film predstaví temnú stránku Pandory.
Tretie pokračovanie Avatar 3 bude mať premiéru v slovenských kinách 19. decembra 2024. Avatar 4 bude mať premiéru 17. decembra 2026 a Avatar 5 bude mať premiéru 21. decembra 2028. Piata časť pokračovania sa vydá na planétu Zem.
Ján Khuen
Ján Khuen (* ?† 21. máj 1584, Banská Bystrica) bol slovenský zlatník pôsobiaci v Banskej Bystrici.
Životopis
Ján Khuen zomrel 21. mája 1584. Jeho manželka o dva roky neskôr 24. júna 1586.
Dielo
Z jeho mnohých prác sa dodnes zachoval len tzv. Kalich Juraja Radvanského (Kalich Radvanských) z roku 1576. O tri roky neskôr vyhotovil svadobný pokál pre rektora tunajšej mestskej latinskej evanjelickej školy magistra Pavla Halvepapiusa a jeho manželku Kristínu, vdovu po notárovi Jánovi Geblovi. V roku 1567 dostal Ján Khuen netradičnú zákazku. Poverili ho pozlátením hodinových ručičiek na hradnej veži (zvonica pri Barbakane). Za prácu dostal 3 dukáty a celkovo práca vyšla na 4 zlaté a 87 denárov.
Ján Khuen patril k popredným majstrom zlatníckeho cechu, dokonale ovládal aj rytecké remeslo, preto sa v roku 1575 na neho obrátila mestská rada s objednávkou na vyhotovenie kalicha (čaše), ako svadobného daru zvolenskému kapitánovi a podžupanovi Zvolenskej župy Jurajovi Radvanskému (1557?). V zbierkach Stredoslovenského múzea sa zachovala galvanoplastická kópia tohto diela. Kalich darovalo mesto Banská Bystrica Jurajovi Radvanskému pri príležitosti jeho druhého sobáša s Elenou Neweryovou (Ilonou Néveriovou) z Kráľovej, na znak dobrých susedských vzťahov. Kalich je vyrobený z tepaného striebra, gravírovaný a čiastočne pozlátený. Z masívneho sokla lemovaného perlovcom vystupuje kónický plášť, na ktorom je rytý a do pásov usporiadaný dekór. Výzdoba kalicha obsahuje dva motívy: poľovnícky a rodinný. Pás na hornom okraji kalicha lemuje 3,4 centimetrov široký prstenec, ktorý tvoria štyri komické výjavy z poľovačky na zajace. Prvý výjav zobrazuje z pušky strieľajúceho poľovníka na schúleného zajaca medzi stromami, dvaja ďalší poľovníci bez pušky ho chcú uloviť iba vlastnými rukami. Druhý výjav zobrazuje troch o korisť sa hádajúcich nimródov (lovcov). Dvojica z nich sa bez pušky trhá o korisť, poľovník s puškou stojí bokom a pozerá sa na brešúceho psa. Tretí výjav zobrazuje poľovníka s puškou, ktorý má namierené do krčmy a sprevádzajú ho dvaja psy. Oproti poľovníkovi beží zajac a druhý s pohárom v ruke sa vykláňa z okna krčmy a ponúka poľovníka. Posledný štvrtý výjav zobrazuje troch poľovníkov pri deľbe koristi.
Stredný pás kalicha zdobia motívy z rodinného života. Ústredným motívom je banskobystrický erb, ktorý drží anjel (okrídlený génius), pod ktorým sa v troch riadkoch nachádza tepaný latinský text, ako dedikácia svadobného daru:
„AD SECVNDAS EGREGI DOMINI GEORGII RADWANSKII NVPTIAS CIVITAS NOVIZOLIENSIS PROPTER FVTVRAM AC PERTVRAM SVAM ET HOEREDVM SVORVM AMICITIAM: DONO: DEDIT 1.5.7.6.“
Preklad: „Jurajovi Radvanskému pri príležitosti jeho šťastnej svadby dalo do daru mesto Banská Bystrica na znak večného priateľstva svojho i svojich dedičov 1576.“
Výzdoba stredného pásu pokračuje rytými motívmi postáv. Prvou postavou je žena s dvomi malými deťmi, z ktorých menšie drží v náručí ľavej ruky, staršie hladí pravou rukou po čele. Iniciály P. R. môžu znamenať Petrus Radwanski. Druhou postavou je dievča, držiace v pravej ruke bábiku a v ľavej kolísku. Iniciály E. R. môžu znamenať Elizabeth Radwanska. Treťou postavou je chlapček cválajúci na drevenom koni. Iniciály G. R. I. môžu znamenať meno Georgius Radwanski Iunior. Iniciály pri postavách pravdepodobne označujú členov rodiny Juraja Radvanského. Jednotlivé výjavy sú oddelené rytinami domácich zvierat: kozou, kohútom, kvočkou s kuriatkami a psom. Kalich je zhotovený zo strieborných úlomkov, použitých spôn, ktoré sa nachádzali v pokladnici nemeckého kostola. Na kalichu sa nachádzajú aj iniciály majstra H. K. (Hans Khün). Ján Khuen dostal za vyhotovenie diela formou zbierky vo farskom kostole 6 zlatých a 32 grajciarov. Kópia kalicha v zbierkach Stredoslovenského múzea má rozmery: výška 18,5 centimetrov, priemer dna 10 centimetrov a priemer ústia 12 centimetrov. Váha kalicha je 330 gramov. Predmet reprezentoval Mestské múzeum na Svetovej výstave v Paríži v roku 1900. Originál kalicha sa nachádza v Maďarskom národnom múzeu (Magyar Nemzeti Múzeum) v Budapešti.
Volbeat (demo)
Volbeat je prvý demo album dánskej heavy metalovej skupiny Volbeat. Bol vydaný v roku 2002 a bol nahraný/mixovaný Mortenom Nilsenom a Kåreom v Take One Studio medzi marcom a aprílom 2002. Niektoré zo skladieb z tohto albumu boli prenahraté pre ich prvý štúdiový album The Strength / The Sound / The Songs. Zmenili sa len názvom:
Tamara de Lempicka
Tamara Łempicka (narodená ako Maria Górska; * 16. máj 1898, Varšava, Poľsko† 18. marec 1980, Cuernavaca, Mexiko), tiež známa ako Tamara de Lempicka bola maliarka známa predovšetkým vďaka svojim portrétom aristokratov a ľudí z bohatých vrstiev v štýle Art deco.
Detstvo a mladosť
Presne rekonštruovať život Tamary de Lempickej je obtiažne vzhľadom na to, že sama často o sebe a svojej minulosti tvrdila rôzne informácie. Narodila sa ako Maria Górska 16. mája 1898 vo Varšave. Mesto bolo vtedy súčasťou Ruského cárstva. Niektoré názory však tvrdia, že sa narodila v Moskve. Jej otec bol Boris Gurwik-Górski, rusko-židovský právnik. Jej matka bola Malwina Decler pochádzajúca taktiež z bohatej rodiny. Mala dvoch ďalších súrodencov. Staršieho brata a mladšiu sestru. V roku 1911 ju rodičia poslali do školy v Lausanne vo Švajčiarsku. Jej stará matka ju zobrala na výlet do Talianska, kde sa u Tamary rozvinul jej záujem o umenie. V Taliansku študovala predovšetkým diela renesančných majstrov. V roku 1915 sa zoznámila s bohatým poľským právnikom Tadeuszom Łempickim (18881951). Zosobášili sa v roku 1916 v Petrohrade.
Politické udalosti roku 1917 narušili ich pohodlný a prepychový život. Manžel Tadeusz bol zatknutý uprostred noci tajnou políciou Čeka. Tamare sa podarilo nájsť ho a dostať z väzenia za pomoci švédskeho konzula. Rozhodli sa pre emigráciu. Cez Kodaň, Londýn sa dostali do Paríža, kde sa ocitli v pozícií utečencov, čo pre nich znamenalo dramatickú zmenu životného štýlu.
Paríž
Dostala príležitosť vystavovať v Salon des independents, Salon d'automne a Salon des moins de trente ans.
Prelom v jej kariére nastal v roku 1925 na Exposition internationale des arts décoratifs et industriels modernes (doslova Medzinárodná výstava modernej umeleckopriemyselnej výroby). Z názvu výstavy bol neskôr odvodený pojem Art deco. Pre túto výstavu namaľovala 28 prác za šesť mesiacov.
V roku 1927 vyhrala svoju prvú veľkú cenu, prvé miesto na Exposition Internationale des Beaux Arts in Bordeaux. V roku 1928 sa rozviedla s Tadeuszom Lempickim. V tom istom roku sa zoznámila so zberateľom umenia a bývalým rakúsko-uhorským šľachticom Raoulom Kuffnerom a stala sa jeho milenkou. V roku 1929 Lempicka namaľovala jeden zo svojich najznámejších obrazov. Autoportrét (Tamara v zelenom Bugatti) ako obálku pre nemecký módny časopis Die Dame. Na autoportréte je znázornená šoférujúc pretekárske Bugatti, pričom má na sebe koženú prilbu a rukavice. V medzivojnovom období maľovala množstvo portrétov významných a bohatých ľudí vrátane umelcov, podnikateľov, vedcov a šľachticov. Častým motívom boli taktiež lesbické výjavy. Bola známou pre svoj nespútaný spoločenský život.
V roku 1933 prvý krát vycestovala do USA aby maľovala portrét snúbenice amerického podnikateľa Rufusa T. Busha a zorganizovala výstavu v Carnegie Institute v Pittsburghu. Výstava mala úspech ale o peniaze prišla v dôsledku veľkej hospodárskej krízy. Vrchol Lempickej kariéry bol počas 30. rokov. Maľovala napríklad portrét španielskeho kráľa Alfonza XIII a gréckej kráľovnej Elizabeth. Múzea začali zhromažďovať jej práce. Napriek hospodárskej kríze dostávala zákazky a vystavovala na viacerých miestach v Paríži. Po smrti manželky baróna Kuffnera sa s nim zosobášila v roku 1934 v Zurichu.
Odchod do USA
V dôsledku vypuknutia 2. svetovej vojny sa Lempicka spolu so svojím manželom presťahovala do USA, kde vystavovala svoje diela vo viacerých galériách. V roku sa spolu s manželom usadili v New York City.
V povojnovom období žila naďalej rušným spoločenským životom ale už nemaľovala svoje typické portréty, keďže štýl Art deco bol vnímaný ako anachronický. Začala opäť tvoriť avšak rozdielnym spôsobom. Namiesto štetca používala maliarsky nôž čo dodalo jej obrazom na akejsi hrubosti a neokázalosti. Keď tieto obrazy vystavila v roku 1962 reakcie kritiky boli negatívne, nenašlo sa mnoho kupcov a preto sa rozhodla, že už nebude vystavovať.
Po smrti manžela v roku 1961 predala mnoho z jeho majetku a uskutočnila tri cesty okolo sveta. V roku 1963 sa presťahovala do Houstonu v Texase, kde žila so svojou dcérou Kizette a jej rodinou. Pokračovala v premaľovávaní svojich starších prác.
V roku 1974 sa presťahovala do Mexika. Zomrela v spánku 18. marca 1980. Jej želaním bolo rozsypať jej popol na vrchole sopky Popocatepetl.
Dielo
náhľad|Obrazy Tamary de Lempickej Dielo Tamary de Lempickej malo svoju vnútornú dynamiku, ktorá sa prejavovala na obsahu aj forme jej malieb. Na jej obrazy vplýval spoločenský ako aj osobný kontext.
V ranej fáze tvorby ju ovplyvnili jej učitelia André Lhote a Maurice Denis. Prejavuje sa tu istá expresivita; hľadá modely, ktorých telo a tvár vykazovali hlboké stopy zanechané životom.
Za vrcholné obdobie Lempickej tvorby sú všeobecne považované dvadsiate roky. Vo svojej tvorbe sa snaží skĺbiť moderné formy maľby, predovšetkým umiernený kubizmus s klasickou akademickou tradíciou reprezentovanou umelcami ako Nicolas Poussin, Jacques-Louis David alebo Jean Auguste Dominique Ingres. Od kubizmu reprezentovaného Picassom alebo Braqueom si drží odstup. Intenzívne sa taktiež zaujíma aj o renesančné umenie. Navštevuje Taliansko, kde obdivuje diela renesančných majstrov. Pod ich vplyvom používa svetlejšie a živé farby.
Kombinácie tradície a modernizmu zaujali verejnosť a špeciálne vrstvy bohatej buržoázie a aristokratov, ktorí si u nej objednávajú portréty. O jej maľby je veľký záujem a Lempicka v tomto období maľovala bežne 12 hodín denne. Z jej malieb vyžaruje atmosféra dvadsiatych rokov. Lempicka sa pritom stáva svojim nonkonformným životným štýlom ako aj tvorbou jej významnou reprezentantkou. Predstavuje modernú, sebavedomú ženu, ktorá sa navyše netají svojimi bisexuálnymi aférami. Jej autoportrét Tamara v Zelenom Bugatti z roku 1929 možno považovať za symbolický obraz emancipovanej ženy tej doby. Veľkú časť jej tvorby predstavujú akty zobrazujúce či už jednu, alebo viacej žien. Z malieb vyžaruje optimizmus a jej tvorba sa dostáva aj do USA.
V tridsiatych rokoch jej portréty v štýle Art Deco začali aj pod vplyvom hospodárskej krízy a schudobnenia časti jej zákazníkov vychádzať z módy. Tvorba je depresívnejšia a menia sa aj jej objekty - začína maľovať Madonny, ženy v turbanoch, roľníkov a zátišia.
Po vojne prebieha isté hľadanie štýlu pričom maľuje aj surrealistické a abstraktné maľby. Mení spôsob maľby, pričom používa namiesto štetca maliarsky nôž. Záverečná fáza jej tvorby býva považovaná za najslabšiu.
Ján Šmok
Ján Šmok (* 30. december 1921, Lučenec – † 10. december 1997, Praha) bol česko-slovenský teoretik všeobecnej komunikácie, špecializovaný teoretik filmového a televízneho obrazu aj fotografie a vysokoškolský pedagóg pracujúci s vlastnými, veľmi premyslenými výukovými metódami. Spočiatku bol aj kameramanom, neskôr vytváral fotografie na pedagogické účely.
Tosny
Tosny je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Eure, v regióne Horná Normandia.
Ján Šmok
Pôsobil na pražskej FAMU. V rade rovín prispel k etablovaniu fotografie ako umeleckého smeru v Československu. Zasadzoval sa aj o vzdelávanie neprofesionálnych fotografov a rozvoj výučby fotografie v základnom umeleckom školstve. S tým súviselo aj jeho predsedníctvo Zväzu českých fotografov v 80. a 90. rokoch 20. storočia, kde založil galériu fotografie v pražskej Kamzíkovej ulici a podporil kvalitný rozvoj zbierky fotografie, ktorá bola neskôr uložená v Národnom archíve.
Ako pedagóg bol autorom mnohých publikácií a učebníc o komunikácii, filme, televízii a fotografii. Boli preložené aj do angličtiny a francúzštiny a slúžili na výučbu aj na zahraničných školách (napr. v Chicagu, USA, ai.).
Tosny
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Ján Šmok
Ján Šmok sa k svojmu rodisku po celý život hrdo hlásil, pravidelne sa vracal so svojimi študentami na Spiš a spolupracoval so slovenskými inštitúciami (Vydavatelstvo Osveta Martin, časopis Výtvarníctvo, fotografia, film, Bratislava, Galéria F, Banská Bystrica aď.). Katedra fotografie pražskej FAMU, ktorú viedol, bola do roku 1990 jediným miestom možného vysokoškolského štúdia fotografie pro slovenských záujemcov, ktorých osobnosť profesora Jána Šmoka bola významnou oporou.
Tosny
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Ján Šmok
Osobný a profesijný život
Do roku 1939 žil s českými rodičmi na Slovensku, vychodil všeobecnú školu v Levoči, gymnázium v Kežmaroku a v Bratislave. Na začiatku druhej svetovej vojny presídlil do Prahy, kde študoval odbor knižná väzba na Štátnej grafickej škole. Na konci vojny bol zamestnancom spoločnosti PragFilm.
Medzi rokmi 19461951 študoval na filmovej a televíznej fakulte Akadémie múzických umení v Prahe. V roku 1951 sa stal jej kmeňovým zamestnancom, tajomníkom katedry filmovej fotografie a techniky, neskôr bol menovaný prodekanom (1957). V roku 1958 sa habilitoval ako docent v odbore kamera, roku 1975 bol menovaný profesorom. Medzi rokmi 19731976 bol prorektorom AMU. Šmokova habilizácia a profesúra boli odrazom progresívneho vzťahu FAMU k integrácii technických vied do vzdelávacieho systému, kde netvorili, ako je to bežné na konzervatívnych umeleckých školách, len pomocné disciplíny, ale boli plnohodnotnou súčasťou komplexnej teórie umenia. Šmokovou zásluhou bolo v tejto súvislosti aj presadenie modernej teórie komunikácie do výučby všetkých odborov školy (hoci len dočasné). Na väčšine tradičných umeleckých škôl sa totiž aj začiatkom 21. storočia vyučuje len teória umenia odvodená z estetiky, čo charakteristicky uzatvára myslenie o umení do seba samého.
Šmokov prístup k umeleckému vzdelávaniu bol charakteristický nielen systematickosťou profesijnej prípravy a odborovou komplexnosťou, ale aj schopnosťou legálne ponúknuť študentom za totality zakázané témy. V obľube mal napr. v 60. a 70. rokoch 20. storočia veľmi aktuálne umelecké happeningy. Ukážkovým príkladom je jeho aj neskôr reprízovaný „Šmokov Karlštejn“, na ktorom študentom s humorným kontextom demonštroval pre mnohých nikdy nedosiahnuteľné hlbšie roviny poznania, ktorých reprezentantom bol cisár Karol IV a hmotným dokladom jeho hradná kaplnka. V podobnej rovine boli nesené aj Šmokove náučné exkurzie za gotickou plastikou na slovenskom Spiši, o ktorých duchovnom obsahu samozrejme nebolo možné za totality na vysokej škole otvorene učiť.
Katedra fotografie
V roku 1960 vznikla z jeho iniciatívy na katedre filmového a televízneho obrazu FAMU fotografická špecializácia. Ide o prvé a na dlhú dobu jediné miesto, kde je možné vo východnej Európe študovať fotografiu ako umelecký odbor na úrovni vysokej školy. V roku 1975 presadil založenie samostatnej katedry fotografie na rovnakej škole, ktorú viedol až do roku 1987. Od tohto roku až do svojej smrti bol radovým pedagógom FAMU, od roku 1991 vyučoval aj na Inštitúte tvorivé fotografie Sliezskej univerzity v Opave.
Šmokova pedagogika
Ján Šmok patril k prvej generácii študentov FAMU (spolu napr. s kameramanom Iljom Bojanovským alebo dokumentaristom Ludvíkom Baranom), ktorí sa nadväzne stali pedagógmi. Zakladateľskú generáciu pedagógov FAMU tvorili filmár a fotograf Prof. K. Plicka, znalec filmovej technológie prof. J. Bouček alebo filmový kritik Prof. A. M. Brousil. Na Jána Šmoka v teoretickej práci nadviazali niektorí jeho žiaci, oi. Robert Buchar (pedagóg film. školy Chicagu), Miroslav Vojtěchovský (neskorší prorektor AMU a VŠ pedagóg vo Washingtone), Vladimír Birgus (neskorší pedagóg FAMU a dlhoročný vedúci Inštitútu tvorivej fotografie Sliezskej univerzity v Opave), Tomáš Fassati zakladateľ Můzea umenia Benešov a pedagóg UMPRUM) alebo Stanislav Boloňský (pedagóg SUPŠG Praha). Šmokove výukové metódy boli uplatnené aj na Pražskej fotografickej škole, na filmovej škole v Chicagu (Buchar), ostravskom konzervatóriu (Bořek Sousedík) a na Strednej umeleckej škole v Jihlave. Zásluhou Jána Šmoka nebol na FAMU pri výučbe fotografie do konca 20. storočia uplatňovaný na profesijnú výučbu už prekonaný ateliérový systém a študenti počas piatich rokov navštevovali špecializované prednášky s cvičeniami celého radu rôzne zameraných osobností fotografie.
Vedecký prínos
Vedecký prínos Jána Šmoka spočíval spočiatku (50. – 60. roky 20. storočia) najmä vo výskume v odbore senzitometrie. K tejto téme publikoval množstvo článkov i učebníc a využil ho ako súčasť svojich publikácií o fotografii. Následne sa začal zaoberať špeciálnou teóriou fotografie postavenou na princípe komunikácie (teória oznamovania), ktorú rozšíril na všeobecnú teóriu komunikácie. Tá sa stala v spektre skúmania dôležitým doplnkom, ktorý umožnil vnímať umenie neuzavreté samo do seba, teda v širšom kontexte. Začiatkom 90. rokov 20. storočia bol jeho diskurz ocenený napr. pri prednáškach v Akadémii vied, Ústave umeleckej komunikácie nitrianskej univerzity alebo vedeckej sekcie Európskeho kultúrneho klubu. Preklad jeho textov bol vydaný pri príležitosti medzinárodného sympózia teoretikov a estetikov umenia v Prahe. Ako teoretik sa Ján Šmok tiež podieľal odbornom rozvoji Inštitútu informačného designu.
Po smrti Jána Šmoka
Po smrti Jána Šmoka vydala roku 2000 Katedra fotografie FAMU v pražskom nakladateľstve Kant monografiu venovanú jeho životu a dielu. Jeho teoretické práce následne zredigoval a postaral sa o súborné vydanie jeho nosných textov teoretík vizuálnej komunikácie Tomáš Fassati. Zhromaždil aj fotografickú a filmovú dokumentáciu vzťahujúcu sa na jeho život na DVD určenom pre odborné knižnice a archívy. V krajskom meste Jihlava bola v roku 2002 vytvorená Galéria Jána Šmoka a Múzeum umenia a dizajnu Benešov mu v roku 1999 venovalo prvú tuzemskú stálu expozíciu histórie českej a slovenskej fotografickej tvorby (2017 zlikvidovaná politikmi koalície ČSSD, KSČM a ÁNO).
== Spisy (výber) ==
Saint-Gorgon (Vosges)
Saint-Gorgon je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Vosges, v regióne Lotrinsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Čierny orol (Košice)
Čierny orol je barokovo-klasicistická budova na Hlavnej ulici 25 v Košiciach.
História
Bývalý hotel Čierny orol sa nachádza v blízkosti Dómu sv. Alžbety. Čierny orol bol postavený v roku 1782, v období, keď sa veľa budovalo, lebo po konfliktoch medzi katolíkmi a protestantmi nastal konečne pokoj. Projekt bol vybudovaný na základe projektu Jána Langera. V tejto dobe už boli do praxe zavedené aj nové osvietenské reformy Márie Terézie a Jozefa II. (prenocoval v hoteli 4. júla 1783 počas návštevy Košíc). Dlhší čas tu strávil aj reformátor maďarského jazyka František Kazinczy. Pamätnú tabuľu pripomínajúcu jeho pôsobenie mu na budove odhalili v roku 1994. V roku 1789 Košice navštívil aj anglický prírodovedec Robert Townson, ktorý na ubytovanie taktiež využil práve tento hotel. V roku 1845 tu ubytovanie našiel aj jeden z najväčších maďarských básnikov Sándor Petőfi.
Táto klasicisticko-baroková budova obsahovala viaceré prepychové apartmány, ktoré boli orientované na Hlavnú ulicu. Menej honosné izby boli situované opačným smerom do dvora. Čierny orol bol hotelom necelých 70 rokov. V roku 1849 tam bola zriadená väznica. Od roku 1860 už hotel stratil svoju strategickú polohu, pretože sa v Košiciach zaviedla železničná doprava. Odvtedy bola Mlynská ulica ešte dôležitejšou než predtým, lebo sa stala spojnicou železničnej stanice a centra mesta. Z tohto dôvodu na nej vyrástlo niekoľko nových konkurenčných hotelov.
Od roku 1873 objekt slúžil ako obytný dom. Neskôr do roku 1896, ako obecná meštianska škola. Na prízemí zo strany Hlavnej ulice boli zriadené rôzne predajne. Po vojne sa tu nachádzalo papiernictvo a od 60. rokov na dlhú dobu predajňa drogérie. Severne od vchodu do budovy, bola od začiatku 20. storočia taktiež predajňa konfekcie s názvom „Kassai Louvre“. Po roku 1918 tu bola otvorená prvá košická predajňa obuvi Tomáša Baťu.
Neskôr, za prvej Československej republiky, sa tam nachádzala ľudová kuchyňa pre chudobných. Zmena mohla nastať až za socializmu, keď sa komunisti rozhodli, že susednú budovu, bývalý Župný dom, premenujú na Dom Košického vládneho programu. To im však na potreby propagandy nestačilo, preto v Čiernom orlovi zriadili expozíciu revolučných tradícií mesta Košice. Z vtedajšieho antikvariátu na prízemí sa mala stať predajňa politickej literatúry. Zádhranu budovy pred blížiacou sa nezmyselnou rekonštrukciou, mala na svedomí nežná revolúcia Po nej tam vznikla prvá vynovená pasáž. Od roku 1992 tu sídlil Krajský pamiatkový úrad.
Mrázková
Mrázková je ženská podoba priezvisk Mrázek, Mrázko a Mrázka, napr.:
Saint-Genest (Vosges)
Saint-Genest je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Vosges, v regióne Lotrinsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Augusto Abelaira
Augusto Abelaira (* 18. marec 1926, Anca† 4. júl 2003) bol portugalský spisovateľ a publicista. Charakterom svojej tvorby patril k neorealistom.
Primár
Primár môže byť:
Tostes
Tostes je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Eure, v regióne Horná Normandia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Ignác Vécsei
Ignác Vécsei (* 6. apríl 1883, Prievaly† 1944, Osvienčim) pôvodným menom Ignác Weisz, bol slovenský architekt, jedna z kľúčových osobností modernej medzivojnovej architektúry na Slovensku.
Životopis
Ignác Vécsei sa narodil v Prievaloch v židovskej rodine Weisz, neskôr si zmenil priezvisko na Vécsei. Študoval architektúru na Vysokej škole technickej v Budapešti. Do roku 1914 pôsobil v Budapešti, po roku 1918 v Bratislave, asi od roku 1923 pracoval v spoločnej projektovej kancelárii s F. Weinwurmom. V roku 1944 spolu s manželkou deportovaný do koncentračného tábora Osvienčim, kde obaja zahynuli. Zameriaval sa na realizačnú dokumentáciu a stavebný dozor. Spoločne s Friedrichom Weinwurmom má významný podiel na rozvoji modernej architektúry na Slovensku. náhľad
Pred obytným domom na Hlbokej 3 v Bratislave, kde s rodinou žil sú umiestnené Kamene zmiznutých určené pre Ignáca, manželku Jozefu a syna Štefana.
Vodnárovité
Vodnárovité môže byť:
Labanec (cisársky vojak)
náhľad|Maľba boja [[Kuruc (povstalecký vojak)|kurucov a labancov]]
Labanec je názov pre cisárskeho vojaka v období stavovských povstaní v Uhorsku, konkrétne v Tököliho povstaní a povstaní Františka II. Rákociho. Ako labanci sa označovali aj prívrženci Habsburgovcov. Ak labanci zajali kurucov, trestali ich veľmi kruto a platilo to aj naopak. Kurucko-labanské boje znamenali pre značné časti Uhorska úplné spustošenie.
Touffreville (Eure)
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Mrazek
Mrazek je priezvisko, pozri Mrazek (priezvisko), napr.:
Soňa Čechová
Soňa Čechová (rod. Kňazovičová; * 9. september 1930, Bratislava – † 4. marec 2007, Bratislava) bola slovenská prekladateľka, publicistka a propagátorka česko-slovenskej vzájomnosti, spoluzakladateľka a šéfredaktorka časopisu Mosty.
Abelamovia
thumb|right|Abelamská duchovná maska (baba) používaná pri oslavách zberu [[jamov (Detské múzeum v Indianapolis)]] Abelamovia, vlastným menom Abelam je domorodý kmeň v Papui-Novej Guinei, žijúci severne od rieky Sepik a objavený na začiatku 20. storočia.
Soňa Čechová
Životopis
Narodila sa v intelektuálnej evanjelickej rodine, politológ Miroslav Kusý k jej pôvodu uvádza: ''„Pochádzala zo slávnych slovenských národovecky orientovaných rodov – Bellovcov a Kňazovičovcov. Jej starý otec Metod Bella bol signatárom Martinskej deklarácie a jej praprastrýko &lbrack;Peter Bella&rbrack; je autorom chorálu Aká si mi krásna, ty rodná zem moja. Boli to však národovci čechoslovakistickí, ktorí v spojení Slovákov s Čechmi videli garanciu zachovania a rozvoja slovenskej identity.“'' V rokoch 19401948 študovala na dievčenskom gymnáziu v Bratislave, jeden rok v Prahe. V roku 1952 absolvovala učiteľské štúdium ruštiny a slovenčiny na Filozofickej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave.
Pracovala ako prekladateľka a redaktorka v nakladateľstve Tatran, kde redigovala napríklad romány Leva Nikolajeviča Tolstého, Franza Kafku, Vladimíra Nabokova a v 70. rokoch aj preklad Pasternakovho románu Doktor Živago.
Abelamovia
Abelamovia sú roľníci žijúci usadlým životom. Na prácach na poli sa podieľajú predovšetkým ženy, muži pomáhajú len s prípravou pôdy na siatie. Výnimku tvorí len pestovanie jamov (jedlých, na škrob bohatých hľúz), o ktoré sa starajú výhradne muži a ktoré podliehajú množstvu miestnych tabu. Hlavou kmeňa sú tzv. „veľkí muži“, ktorí riadia jeho činnosť. Od konca 2. svetovej vojny sa však ich tradičný spôsob života postupne vytráca.
Jazykom kmeňa je abelam (maprik), ktorým hovorí menej ako 30 tisíc ľudí.
Soňa Čechová
Životopis
Počas normalizácie sa pohybovala v prostredí česko-slovenského disentu, jej syn Vlado bol jedným zo slovenských signatárov Charty 77. Z vydavateľstva Tatran ju ako politicky nespoľahlivú prepustili, v rokoch 19711973 pôsobila ako knihovníčka na SVŠT, 19741977 ako knihovníčka vo Výskumnom ústave humánnej bioklimatológie, 19781989 ako knihovníčka a prekladateľka v Onkologickom ústave.
Osobný život
Z prvého manželstva mala syna Vlada Čecha (* 1950 † 1994), s druhým manželom, historikom Eduardom Frišom dcéru Martu Frišovú (Šimečkovú; * 1962; manželka Martina Šimečku). Jej tretím manželom bol filozof Teodor Münz.
Saint-Jean-d’Ormont
Saint-Jean-d’Ormont je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Vosges, v regióne Lotrinsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Primár (medicína)
Primár (z , skratka prim.) je vedúci lekár oddelenia v nemocnici alebo inom zdravotníckom zariadení. Postavenie, resp. miesto primára sa označuje ako primariát, a teda monoprimariátny znamená majúci jeden primariát (napr. monoprimariátna nemocnica).
Strešný svetlík
náhľad|Pásový sedlový svetlík náhľad|Bodový kupolovitý plastový svetlík Strešný svetlík je architektonický presvetľovací prvok stavieb. Rieši tiež vetranie cez strechu, kde by klasické okná svoju funkciu plniť nemohli. Kotvia sa do strešného plášťa svetlíkovými obrubami (manžetami) o voliteľnej výške.
Nevýhodou svetlíkov je zvýšený prestup tepla cez strešnú konštrukciu, vytváranie tepelných mostov a následná kondenzácia vodnej pary.
Delenie strešných svetlíkov
Najčastejšie využívané tvary svetlíkov:
Väčšina z nich je vhodná pre priemyselné objekty, avšak aj pre ploché strechy rodinných domov. Bodové pultové a bodové kopulové sa používajú aj na domoch so šikmými strechami.
Štandardné prevedenie strešných svetlíkov je bodové (vodorovný tvar) alebo pásové sedlové či oblúkové. Vyrábajú sa aj atypické tvary - kopule, ihlany a pod.
Vo svetlíku môže byť aj integrovaná klapka zariadenie pre odvod dymu a tepla (ZODT) a svetlík tak môže byť súčasťou požiarnej ochrany budovy.
Svetlík ako šachta
Ako svetlík sa označuje stavebná šachta, ktorá vertikálne pretína celý, prevažne nájomný, dom. Svetlíky možno nájsť prevažne v stavbách z prvej polovice 20. storočia. Ich hlavným účelom je odvetranie WC a kúpeľní, popr. špajzí. V pivničných priestoroch väčšinou vyúsťujú dvierkami pre prístup (napr. zobratie spadnutých vecí, popr. revízie), na streche bývajú zakryté strešným svetlíkom, či bez zakrytia. Svetlíky sa nachádzajú buď vnútri jedného domu či na rozhraní dvoch susedných domov. Z bytov sú do svetlíkov väčšinou uzatvárateľné okienka. Niekedy, napríklad v rámci rekonštrukcie bytu, okienko zamurovali a do svetlíka vyvedené len vetracie potrubie. Svetlíkmi bývajú tiež vedené slaboprúdové elektro rozvody, ako STV či internetové prípojky.
Mrazko (priezvisko)
Mrazko je slovenské priezvisko odvodené od slova mráz. Je zriedkavé, s najväčším výskytom v Košiciach. V Česku sa v neprechýlenej podobe vôbec nevyskytuje.
Známi nositelia
Pozri v článku Mrazko a Mrazková.
Tournedos-Bois-Hubert
Tournedos-Bois-Hubert je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Eure, v regióne Horná Normandia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Saint-Julien (Vosges)
Saint-Julien je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Vosges, v regióne Lotrinsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Organ v Evanjelickom kostole v Príbovciach
Organ v evanjelickom kostole v Príbovciach predstavuje reprezentatívny typ nástroja zhotovený firmou Jan Tuček z Kutnej Hory v roku 1935. Organ je umiestnený v strede empory (chóru) v kompaktnej skrini, zatiaľ čo hrací stôl stojí samostatne v centrálnej časti pred korpusom nástroja. Ide o dvoj-manuálový typ organu s 21 znejúcimi registrami, pedálom, s pneumatickou traktúrou a výpustkovými vzdušnicami.
Mrazek (priezvisko)
V Česku a na Slovensku je veľmi zriedkavé, bez výraznejšieho výskytu v niektorej z obcí. Vyskytuje sa v krajinách, kde žijú ľudia s českým pôvodom, napr. v Rakúsku, USA a Kanade.
Organ v Evanjelickom kostole v Príbovciach
História organu
História organu je úzko spätá s dejinami kostola, ktorý bol postavený na súčasnom mieste v roku 1826. Avšak približne do súčasnej podoby sa dostal až roku 1901 pod dohľadom vtedajšieho farára Viliama Klimu. V tom čase sa v kostole nachádzal ešte pôvodný menší organ so 6 mutáciami, ktorý bol postavený Samuelom Wágnerom v roku 1877. Tento organ bol nefunkčný od roku 1917, keď boli na sklonku prvej svetovej vojny odobraté píšťaly a použité v zbrojárskom priemysle, čím sa stal nefunkčný a na organe sa v kostole nehralo až do roku 1935.
Mrazek (priezvisko)
Známi nositelia
Pozri v článku Mrazek a Mrazková.
Organ v Evanjelickom kostole v Príbovciach
História organu
Hneď po zrekvirovaní píšťal v roku 1917 sa začala zbierka na opravu, z čoho sa nakoniec upustilo a za vyzbierané peniaze sa postavil kompletne nový organ. Návrh vypracoval kantor a učiteľ Daniel Sámel a pri zasadnutí konventu dňa 23.9.1934 sa cirkevný zbor rozhodol usporiadať výberové konanie k zostrojeniu nového organu podľa Samelovej predlohy. Oslovené firmy boli Rieger Orgelbau z Krnova, Josef Mölzer z Kutnej Hory a firma Jan Tuček taktiež z Kutnej Hory.
Zákazku na nový organ vyhrala firma Jana Tučeka a dňa 3. 2. 1935 bola podpísaná objednávka na realizáciu organu v hodnote 75 000 Kčs. S výstavbou sa začalo 30. 8. 1935. V priebehu inštalácie organa bolo nutné rozšíriť pôvodný chór, keďže pôvodný organ bol malých rozmerov. Už o necelý mesiac dňa 25. 9. 1935 bol organ dokončený a posviacku vykonal turč. sv. martinský senior a farár Otto Škrovina, ktorá sa konala dňa 13. 10. toho roku.
Stavebným materiálom organu z roku 1935 bolo drevo, koža a zinkové píšťale. Materiál podľahol času a postupne bolo nutné organ opravovať a modernizovať. Už v roku 1937 bol do kostola zavedený elektrický prúd a do organu bol namontovaný elektrický ventilátor pre pohon spolu s tepelnými reflektormi pre hrací stôl v celkovej hodnote 4 800 Kčs. Ďalšie opravy organa boli v rokoch 1946 v hodnote 1 746,50 Kčs, následne 1948, keď bol organ naladený a opatrený ďalším vybavením v hodnote 3 400 Kčs. V roku 1950 bola zaznamenaná oprava elektrického prúdu k organu a v roku 1965 bol prečistený motor a organ znovu naladený v celkovej hodnote 4 500 Kčs. V roku 1984 bola vykonaná oprava v sume 1 600 Kčs a v roku 2002 boli zrekonštruované elektrické rozvody v celom kostole vrátane organu.