cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Partizánsky oddiel Alexander Nevskij
Kontroverzie
V liste náčelníka Vojenskej kancelárie prezidenta adresovaný Gabrielovi Kukorellimu (brat Ľudovíta Kukorelliho) zo dňa 28. novembra 1967 v súvislosti s rehabilitáciami členov partizánskeho zväzku Čapajev sa uvádza:  "'V tejto situácii sa v polovici roka 1944 dostal zväzok Čapajev do kontaktu so sovietským spravodajským oddielom Karasjovom, ktorý vystupoval v nemeckom tyle pod legendou vlasovskej jednotky. Oddiel Karasjov nemal špeciálne partizánske, ale prieskumné úlohy a bol riadený zrejme sovietskou vojenskou rozviedkou a nie príslušným štábom partizánskeho hnutia. Tu podľa všetkých známok došlo k prvému tragickému nedorozumeniu, ktoré malo na ďalšie udalosti veľký, ak nie rozhodujúci vplyv. Karasjov nebol informovaný o situácii na Slovensku a preto sa mu zväzok Čapajev vzhľadom ku svojej zdanlivej nečinnosti javil podozrivým.'"Toto konštatovanie potvrdzuje aj bývalý náčelník štábu 1. Česko-slovenskej armády na Slovensku Július Nosko, ktorý vo svojej knihe uvádza, že oddiel Alexander Nevskij operoval na Slovensku ako prieskumná skupina, ktorá nebola podriadená Hlavnému štábu partizánskych oddielov.
Ďalším dôkazom, že oddiel Alexander Nevskij nebol klasickým partizánskym oddielom, ale vypĺňa špeciálne úlohy, je aj prípad pplk. gšt. Františka Urbana, zástupcom náčelníka štábu Východoslovenskej armády. Ten sa 3. septembra v pohorí Čergov dostal ku Karasjovovmu oddielu a podľa očitých svedkov mal byť pri Karasjovovej skupine aj počas jej prejazdu cez Banskú Bystricu, ako zajatec. V priestore Kordíkov mu veliteľ oddielu pplk. Karasjov oznámil, že ho má na rozkaz z Moskvy dopraviť k zahraničnej armáde gen.Ludvíka Svobodu. Dňa 25. septembra 1944 odletelo z povstaleckého letiska Tri Duby do Moskvy lietadlo, na ktorého palube bol aj pplk. gšt. Urban. Okamžite po pristáti bol však Urban zatknutý orgánmi NKVD a po dvojročnom vyšetrovaní obvinený zo spolupráce s Nemcami a bez súdu deportovaný na Sibír, kde v tábore nútených prác strávil 5 rokov.
Martial Mbandjock
Martial Mbandjock (* 14. októbra 1985, Roubaix, Francúzsko) je francúzsky atlét, šprintér.
2007-2008
V roku 2007 získal na majstrovstvách Európy do 23 rokov v Debrecíne bronzovú medailu v behu na 100 metrov. Na svetovom šampionáte v Osake sa dostal do štvrťfinále. O rok neskôr, na halových MS vo Valencii neprešiel v behu na 60 metrov do finále. Na letných olympijských hrách 2008 sa jeho cesta skončila v semifinále, kde obsadil s časom 10,18 s delené 14. miesto.
2009
V roku 2009 na stredomorských hrách v Pescare vybojoval zlato v pretekoch na 100 metrov. V tomto roku na majstrovstvách sveta v Berlíne postúpil do semifinále behu na 100 metrov, kde skončil celkovo 12. Na 200-metrovej trati dobehol v druhom semifinálovom behu v čase 20,43 čo stačilo na 5. miesto a tak postup do finále mu tesne unikol.
2010
Na európskom šampionáte v Barcelone vybojoval 3 medaily. Vo vyrovnanom finálovom behu na 100 metrov získal bronzovú medailu s časom 10,18 s, pričom rovnaký čas mali: Brit Mark Lewis-Francis (získal striebro), Portugalec Francis Obikwelu a Brit Dwain Chambers (ostali bez medaily). Druhý bronz získal v behu na 200 metrov v čase 20,42, keď ho predstihol jeho krajan Christophe Lemaitre a Brit Christian Malcolm. Najcennejší kov vybojoval v štafete na 4 x 100 metrov, keď farncúzske kvarteto v zložení Christophe Lemaitre, Jimmy Vicaut, Pierre-Alexis Pessonneaux a Martial Mbandjock prebehlo cieľom v čase 38,11 s. Druhí Taliani boli o 6 stotín pomalší.
Parrhasios
Parrhasios (Parrhasios) môže byť:
La Liga 2018/2019
La Liga 2018/2019 taktiež známa aj ako La Liga Santander 2018/2019 bol 88. ročník najvyššej španielskej futbalovej súťaže. Titul obhajovala Barcelona, nováčikmi súťaže boli Huesca, Rayo Vallecano a Valladolid. Sezóna začala 17. augusta 2018 zápasom Girona - Valladolid 0-0 a skončila 19. mája 2019.
Sindelfingen
thumb|Sindelfingen Sindelfingen je mesto v nemeckej spolkovej krajine Bádensko-Württembersko. Leží uprostred spolkovej krajiny, približne 15 km juhozápadne od Stuttgartu, hlavného mesta Bádenska-Württemberska. Je tiež najväčším mestom zemského okresu Böblingen s ktorého správnym centrom, mestom Böblingen, susedí. V roku 2015 tu žilo vyše 60 tisíc obyvateľov.
La Liga 2018/2019
Víťazom sa stala Barcelona, bol to jej 26. titul v histórii a trofej získala s predstihom troch kôl už 27. apríla 2019. Do skupinovej fázy Ligy majstrov UEFA 2019/2020 sa spolu s ňou kvalifikovali aj Atlético Madrid, Real Madrid a Valencia. Do skupinovej fázy Európskej ligy UEFA 2019/2020 sa kvalifikovali Getafe a Sevilla, do 2. predkola danej súťaže postúpil Espanyol. Zostúpili tímy Girona, Huesca a Rayo Vallecano.
Sindelfingen
Prvá písomná zmienka o meste je z roku 1155. Neďaleko Sindelfingene pramení rieka Schwippen, ktorá sa vlieva o 16 km ďalej do rieky Wurm. Od 1. februára 1962 má Sindelfingen status veľkého okresného mesta.
La Liga 2018/2019
Tabuľka
# - pozícia; Z - zápasy; V - výhry; R - remízy; P - prehry; G - skóre; +/- - rozdiel skóre; B - body, Š - víťaz, ZO - zostupujúci
Sindelfingen
V športovom svete je Sindelfingen známy predovšetkým svojou halou s 200 metrovým atletickým oválom. V roku 1980 sa v nej konali halové majstrovstvá Európy a atletike.
La Liga 2018/2019
Góly
🇦🇷 Pablo de Blasis za Eibar proti Barcelone (19. máj 2019)
Pirovac
Pirovac je obec v Chorvátsku ležiaca v Šibenicko-kninskej župe. Nachádza sa na pobreží Jadranského mora a leží asi 26 kilometrov severozápadne od mesta Šibenik. V roku 2001 tu žilo 1 846 obyvateľov.
História
Prvá písomná zmienka o Pirovaci pochádza z roku 1298, vtedy sa spomína ako „Zlosela“. V tom období obec patrila rodine Šubićovcov, neskôr prešla pod správu diecézy Šibeniku.
Samotné sídlo bolo založené až v 15. storočí utečencami, ktorí utiekli pred Turkami. Táto oblasť však bola osídlená už mnoho storočí predtým - dokazujú to pozostatky z obdobia Rímskej ríše.
Medzi významné pamätihodnosti obce patrí obranný múr, postavený okolo roku 1505 Petarom Draganićom a farský kostol svätého Juraja z roku 1506, ktorý bol v 18. storočí prestavaný do barokového štýlu.
Doprava
Pirovac leží na Jadranskej magistrále a je napojený aj na diaľnicu A1, ktorá vedie severne od obce.
Ázijská infraštruktúrna investičná banka
náhľad|Prehľad členov AIIB: tmavozelená farba - plnohodnotní regionálni členovia, tmavomodrá - mimo-regionálni členovia, bledé odtiene - prospektívni členovia. Ázijská infraštruktúrna investičná banka (po čínsky: ; pchin-jin: Yàzhōu jīchǔ shèshī tóuzī yínháng; slovenský prepis: Ja-čou ťi-čchu še-š’ tchou-c’ jin-chang) je medzinárodná finančná inštitúcia sídliaca v Pekingu v Čínskej ľudovej republike, z ktorej popudu z roku 2013 bola v roku 2014 založená. Prakticky funguje od roku 2016. Je zamýšľaná ako rozvojová banka pre ázijsko-pacifický región a je v tomto smere konkurenciou Svetovej banky, Medzinárodného menového fondu a Ázijskej rozvojovej banky.
Vznik banky sprevádzali obavy, že Čína svoj vplyv v nej využije na podrývanie globálnych štandardov dobrého vládnutia a ochrany životného prostredia. AIIB plánovala po vzniku požičať ročne 10-15 miliárd USD, avšak za prvé dva roky fungovania požičala iba 4,4 miliardy USD.
V októbri 2018 mala Ázijská infraštruktúrna investičná banka 44 regionálnych (ázijsko-pacifických) členov, 24 mimo-regionálnych členov, 6 prospektívnych regionálnych členov a 13 prospektívnych mimo-regionálnych členov.
Leštidlo na topánky
náhľad|Otvorené čierne leštidlo značky Kiwi Leštidlo (alebo krém) na topánky (alebo obuv) je zvyčajne vosková pasta alebo krém, ktorá sa používa na kožené topánky, aby žiarili, boli vodotesné, obnovili svoj vzhľad a ďalej tiež k tomu, aby sa predĺžila ich životnosť.
Rôzne substancie boli používané ako krém na topánky po stovky rokov, začínalo sa prirodzenými substanciami, takými ako je vosk a loj. Moderné lesky a krémy boli predstavené na začiatku 20. storočia, niektoré produkty ako Kiwi (1906) sa používajú dodnes.
Náhrada
Ako náhrada leštidla na topánky sa v minulosti využívala aj Indulona, čo je pôvodne ochranný krém na ľudskú pokožku.
Zámocký park v Pezinku
Zámocký park v Pezinku je park patriaci k Pezinskému zámku na Mladoboleslavskej ulici v Pezinku. Zámocký park dal v roku 1844 vybudovať František Pálfi. Dňa 17. júla 1963 sa stal kultúrnou pamiatkou.
História
náhľad|Rybník v zámockom parku V období vybudovania parku boli v okolí zámku vysadené vzácne dreviny pod ktorými sa nachádzali pomníky obľúbených grófskych psov. Zámocký park sa postupom času stal miestom oddychu nie len pre grófstvo, ale aj širokú verejnosť. Od roku 1931 park vlastní mesto Pezinok, ktoré sa o jeho stav stará dodnes. V parku sa nachádzajú mnohé vzácne dreviny, ako platan, magnólia alebo gledíčia trojtŕňová.
V súčasnosti majú návštevníci možnosť oboznámiť sa s názvami rastlín a živočíchov, ako aj s bližším popisom ich výskytu v Zámockom parku na náučnom chodníku. V parku sa náchádza aj Pezinský zámok, rybník a centrum voľného času.
Od 18. marca 2019 bol uzavretý kvôli bezpečnostnej údržbe stromov a parku. Už je otvorený.
Élisabeth Borneová
Élisabeth Borneová (🇫🇷; * 18. apríl 1961, Paríž) je francúzska stavebná inžinierka, manažérka a ľavicová politička, od mája 2022 premiérka Francúzska.
V rokoch 20172019 bola ministerkou dopravy, 20192020 ministerkou životného prostredia a 20202022 ministerkou práce. Po demisii Jeana Castexa ju prezident Emanuel Macron 16. mája 2022 vymenoval za premiérku. Stala sa tak druhou ženou v histórii Francúzska na poste premiéra a prvou po viac ako 30 rokoch.
Pedro Eugenio Aramburu
Pedro Eugenio Aramburu Silveti (* 21. máj 1903, Río Cuartos – † 1. jún 1970, Timote) bol argentínsky vojak, pedagóg a politik. V roku 1955 bol jedným z vodcov vojenského prevratu armádou nazvaného Oslobodenecká revolúcia, ktorý zvrhol prezidenta Juana Peróna. 13. novembra 1955 sa stal (de facto) 25. prezidentom Argentínskej republiky. Vzhľadom na rôzne štátne zriadenia Argentíny v minulosti je považovaný za 30. prezidenta krajiny. Pôsobil v argentínskej armáde, dosiahol hodnosť generálporučíka. V roku 1970 bol unesený a o krátky čas zavraždený ľavicovou gerilovou (teroristickou) skupinou Montoneros, existujú však aj teórie, ktoré jeho vraždu pripisujú vojenskej diktatúre, ktorá vládla v čase jeho smrti.
Mladosť, profesionálne začiatky a vojenský prevrat proti Perónovi
Narodil sa v Río Cuarto v provincii Córdoba do rodiny baskického pôvodu. Pôsobenie v armáde začal štúdiom na Národnej vojenskej akadémii, ktorú ukončil v hodnosti druhého poručíka. V armáde postupoval a v roku 1939 bol povýšený do hodnosti majora. Následne od roku 1943 pôsobil ako profesor vojenskej histórie na Vysokej vojenskej škole. O tri roky neskôr sa stal veliteľom 11. pešieho pluku v meste Rosario. V roku 1947 bol vymenovaný za zástupcu veliteľa vojenskej polície. V rokoch 1950 až 1951 pôsobil v Brazílii ako vojenský atašé. Následne bol povýšený do hodnosti brigádneho generála a stal sa vojenským atašé v USA. Od roku 1953 bol veliteľom vojenskej zdravotnej služby, v nasledujúcom roku bol povýšený do hodnosti generálmajora. V roku 1955 sa stal riaditeľom Národnej vojenskej akadémie.
V septembri 1955 bol jedným z vodcov vojenského prevratu, ktorý zvrhol prezidenta Juana Peróna. Nespokojnosť vo veľkej miere začala už 16. júna 1955, kedy sa celá opozícia dohodla s námorníctvom, následne začali námorné lietadlá bombardovať prezidentský palác s cieľom zavraždiť samotného Juana Peróna. Toho však krátko pred tým varoval americký veľvyslanec, takže prezident sa stihol ukryť. Prezidentský palác bol veľmi poškodený a v jeho okolí bolo minimálne 364 mŕtvych a ďalšie stovky zranených. Na stranu prezidenta sa postavila armáda. Po skončení bombardovania sa k prezidentskému palácu začali presúvať vojaci, no ani tí nenašli prezidenta, navyše armáda lojálna prezidentovi ich vytlačila. Pokus o prevrat tak bol neúspešný a útočníci požiadali o azyl v Uruguaji. Perón následne vystúpil v rozhlase, vyzval na pokoj, no napriek tomu jeho priaznivci podpálili niekoľko kostolov, polícia nekonala a hasičom dav zabránil prísť na miesto. 16. septembra 1955 začala armáda nové povstanie voči prezidentovi, najprv iba v provincii Córdoba, pričom toto viedol generál Eduardo Lonardi, keďže Pedro Eugenio Aramburu, ktorý tiež prevrat podporoval, nechcel na seba prevziať zodpovednosť za prípadný neúspech povstania. V neprehľadnej situácii napísal 19. septembra Perón list adresovaný veleniu armády, ktorý sa zdal byť jeho rezignáciou. Na základe toho armáda vytvorila vojenskú chuntu, ktorá mala prevziať vládu, na jej čele bol generál José Domingo Molina Gómez ako veliteľ armády. Ešte v ten istý deň však Perón oznámil, že sa nejednalo o skutočnú rezignáciu, no súčasne ušiel na paraguajské veľvyslanectvo, kde požiadal o azyl, následne 21. septembra odišiel do Paraguaja. Vládu tak oficiálne prevzala armáda s tým, že za budúceho prezidenta bol od dňa 23. septembera vybraný generál Lonardi, ktorý prevrat viedol. Od odchodu Peróna do nástupu Lonardiho krajine ako úradujúci prezident vládol veľmi krátko generál Molina Gómez. Tým de facto skončilo prvé obdobie Perónovej vlády v Argentíne.
Prezident a posledné obdobie života
náhľad|vľavo|Na fotografii je zachytené rokovanie medzi prezidentom Arturom Frondizim a generálom Aramburuom, pri ktorom Aramburu radí prezidentovi odstúpiť z funkcie. Rozhodujúca časť armády však nebola spokojná s politikou generála Lonardiho na čele krajiny, keďže jeho kroky proti Peronizmu považovali za slabé a nedostatočné. 13. novembra 1955 tak armáda rozhodla, že Lonardi bude vo funkcii prezidenta nahradený práve generálom Pedrom Eugeniom Aramburuom, čo sa aj stalo. Vojenská vláda formálne udržiavala poradný orgán, ktorý tvorili odporcovia Juana Peróna, čím chcela vytvoriť zdanie podpory aj nevojenskej časti spoločnosti. Aramburu nariadil bez meškania rozpustenie Peronistickej strany a masové zatýkanie prívržencov bývalého prezidenta. V roku 1956 došlo k zrušeniu platnosti ústavy prijatej Perónom a do platnosti sa tak vrátila ústava z roku 1853. Zároveň bola obnovená sloboda tlače, okrem perónistickej. Vláda pristúpila k úplnému zákazu Peronizmu a všetkého spojeného s Juanom Perónom. Bolo zakázané dokonca aj spomenúť v médiách meno Juana Peróna, ten mohol byť nazývaný iba ako ″bývalý prezident″, ″utečenec″, ″tyran″ alebo ″zvrhnutý diktátor″. Všetko, čo nieslo názov podľa Peróna alebo jeho mŕtvej manželky, muselo byť premenované. Každé vládne opatrenie v každom sektore malo za cieľ v prvom rade vymazať predchádzajúcu činnosť Perónistov. Zákaz Peronizmu trval až do začiatku 70. rokov 20. storočia. Stúpenci Peronizmu na to reagovali odporom, začali vykonávať sabotáže v továrňach, či iniciovali štrajky, ich činnosť sa stala známa ako Perónistický odpor. Represie vlády sa dotkli dokonca aj športovcov, ktorí svoje úspechy dosiahli počas vlády Juana Peróna, týmto bolo zakázané ďalšie pôsobenie. Sloboda tlače bola však už za krátky čas znova narušená, do novín boli dosadení priaznivci vojenskej diktatúry, ktorí mali chváliť vojenskú vládu a vyvolať zdanie, že sa na vláde podieľajú aj civilisti. Vláda túto snahu presadzovala v prípade potreby aj násilím, čo dokazuje aj vražda profesora Marcosa Satanowského v júni 1957, ktorý bol zavraždený komandom pod velením blízkeho spolupracovníka generála Aramburua v snahe získať kontrolu nad denníkom La Razón.
Represie vlády boli také silné, že skupina perónistických podporovateľov v armáde pripravila pokus o kontrarevolúciu. 7. júla 1956 Perónisti na krátky čas ovládli niekoľko budov v provinčných mestách, no ich pokus bol veľmi rýchlo potlačený. Nasledovali popravy bez súdu, kedy boli armádou v odvete zavraždené desiatky ľudí. To vyvolalo v krajine veľké zdesenie, lebo za politické zločiny sa v Argentíne už desiatky rokov bez súdu nepopravovalo. Po politických represiách však musela vojenská vláda začať riešiť aj zlú ekonomickú situáciu krajiny. Podarilo sa jej získať nový zahraničný úver na financovanie obchodovania s Európou, inflácia však začala znova stúpať. To vyvolalo tlak na prehodnotenie opodstatnenosti predchádzajúceho zahraničného úveru, ktorý však už nebolo možné zrušiť. Kvôli tomu začal rapídne rásť zahraničný dlh, ktorý dosiahol na konci vojenskej vlády v roku 1958 rekordných výšok. Práve vláda generála Aramburua rozhodla o pripojení Argentíny k Medzinárodnému menovému fondu. V roku 1957 povolila vojenská vláda voľby do ústavodarného zhromaždenia pri dodržaní zákazu účasti Perónistov. Ešte pred nimi došlo k rozdeleniu Radikálnej občianskej únie, kedy sa z tejto odštiepila nespokojná časť straníkov a vytvorila Nekompromisnú radikálnu občiansku úniu na čele s Arturom Frondizim. Aramburu následne pristúpil na konanie nezáväzných prezidentských volieb. Perón zo svojho exilu prikázal svojim stúpencom vhadzovať prázdne biele lístky. Voľby skončili patom, keď Perónisti (prázdne lístky) a obe radikálne strany získali približne po 2 milióny hlasov, najviac však mali stále Perónisti. Kandidáti Peróna však mali zákaz kandidovať v akýchkoľvek voľbách, no napriek tomu sa ukázalo, že mal stále veľký počet podporovateľov. Frondizi sa preto rozhodol hľadať podporu medzi Perónistami a začal tým pádom hlásať politiku uzmierenia, nie represii. Frondiziho nakoniec z exilu podporil aj samotný Juan Perón výmenou za prísľub umožnenia slobodnej činnosti odborov. Vojenská vláda napriek stále silnej podpore Peróna medzi obyvateľstvom nakoniec povolila konanie slobodných volieb vo februári 1958. Tu sa proti sebe postavili kandidáti dvoch odštiepených častí Radikálnej občianskej únie, pričom víťazom sa jednoznačne stal Arturo Frondizi, keď porazil Ricarda Balbína. Keďže však mal podporu aj Perónistov, stratil tak dôveru armády, Frondizi tak neskôr radšej poprel akúkoľvek dohodu s Perónom. Aramburu napriek všetkému rešpektoval výsledok volieb a 1. mája 1958 odovzdal funkciu prezidenta Arturovi Frondizimu napriek silnému odporu časti armády. Následne Aramburu požiadal o odchod do dôchodku, o mesiac neskôr ho prezident Frondizi povýšil do hodnosti generálporučíka. V roku 1963 sa Aramburu pokúsil ešte do politiky vrátiť, keď ako kandidát Únie argentínskeho ľudu kandidoval neúspešne na prezidenta, pričom skončil na treťom mieste. Aramburu pokračoval v politickej činnosti naďalej, postupne sa stal kritikom politiky ďalšieho vojenského diktátora Juana Carlosa Onganíu, ktorý zvrhol neskoršiu civilnú vládu.
Únos a smrť
náhľad|Fotografia zachytáva pohreb generála Aramburua. Pri rakve stojí prezident generál Alejandro Agustín Lanusse a Aramburuov syn. 29. mája 1970 bol Aramburu unesený členmi ľavicovej gerilovej skupiny Montoneros, ktorí okrem iného požadovali navrátenie tela bývalej prvej dámy Evy Perónovej, ktoré ukryla ešte vojenská chunta generálov Lonardiho a Aramburua. Potom, čo vláda požiadavky nesplnila, zastrelili únoscovia Aramburua v pivnici ranča La Celma v osade Timote v provincii Buenos Aires. Montoneros odôvodnili neskôr jeho smrť ako popravu za zabitie 27. ľudí po neúspešnom povstaní v roku 1956. Existuje však aj iná verzia smrti Araburua, podľa ktorej mal patriť k favoritom, ktorých časť armády presadzovala, aby nahradili na čele krajiny generála Onganíu v prípade prevratu. Kvôli tomu mala tajná služba Aramburua uniesť a vydať ho skupine ľudí, ktorí ho mali vypočuť, no počas toho malo dôjsť k jeho smrti. Následne mal byť prevezený do vojenskej nemocnice, no už sa ho nepodarilo oživiť. Túto verziu naznačovalo aj viacero predstaviteľov vojenského režimu, ktorí za zodpovednú osobu za smrť Aramburua označili vtedajšieho ministra vnútra Francisca Imaza. Časť historikov v súčasnosti tvrdí, že únos zrealizovali na priamy príkaz prezidenta Onganíu polovojenské jednotky, ktorým osobne velil minister vnútra Imaz, ktorý súčasne velil aj federálnej polícii, ktorá mala na operáciu dohliadať. Podľa týchto zistení mal byť Aramburu zavraždený priamo v budove vojenskej nemocnice v Buenos Aires a následne malo byť jeho telo odovzdané príslušníkom tajnej služby. Vražda Aramburua však viedla k zosadeniu generála Onganíu z postu prezidenta a jeho nahradeniu iným predstaviteľom armády. V roku 1974 skupina Montoneros ukradla telesné pozostatky Pedra Eugenia Aramburua z jeho hrobky v snahe znova vyvinúť tlak na vládu, aby vydala telo Evy Perónovej. Po prenesení tela Evity do Argentíny boli jeho pozostatky ponechané opustené na ulici v Buenos Aires, následne boli vrátené na svoje pôvodné miesto v Buenos Aires.
Lemonade (album)
Lemonade je šiesty štúdiový album americkej speváčky a skladateľky Beyoncé. Vyšiel 23. apríla 2016 prostredníctvom Parkwood Entertainment a Columbia Records. Primárne je to R&B album, ale zahŕňa tiež žánre, pop, reggae, blues, rock, hip hop, soul, funk, Americana, country, gospel, elektronickú hudbu a trap. Ako vokalisti na albume spolupracovali: James Blake, Kendrick Lamar, The Weeknd a Jack White.
Lemonade debutoval na prvej priečke amerického hudobného rebríčka Billboard 200, s predajom 485 000 kópií počas prvého týždňa, čím sa stal speváčkiným šiestym za sebou idúcim albumom číslo jeden v krajine. Album obsahuje 5 singlov: „Formation“, „Sorry“, „Hold Up“, „Freedom“ (featuring Kendrick Lamar) a „All Night“. Do decembra 2016 sa predalo v USA 1,52 milióna kópií, čím sa stal tretím najlepšie predávajúcim albumom roka.
Na 59. ročníku udeľovania Cien Grammy bol Lemonade celkovo nominovaný v 9 kategóriách, z ktorých vyhral Najlepší urban contemporary album a Najlepší videoklip. Singel „Formation“ obdržal nomináciu v kategóriách Nahrávka roka, Pieseň roka a Najlepší videoklip, kým „Hold Up“, „Don't Hurt Yourself“ a „Freedom“ získali nominácie v popových, rockových a rapových kategóriách.
Thennes
Thennes je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Somme, v regióne Pikardia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Jevpatorija
Jevpatorija (, Кезлев) je kúpeľné mesto na pobreží Čierneho mora v rovinatej západnej časti Krymu, čiže na území spornom medzi Ruskom a Ukrajinou. V roku 2006 tu žilo 106 500 obyvateľov.
Názov
Prvým sídlom na území Jevpatorije bola grécka kolónia Kérkintis. Patrila do Pontskej ríše císára Mithriada VI., nazývaného aj Eupatór. Z tohoto priezviska bol po dobytí krymu Ruským impériom vytvorený ruský (a dnes súčasne ukrajinský) názov Jevpatorija.
Dejiny a pamiatky
thumb|left|Chrám Sv. Mikuláša
Mesto má viac ako 2 500 rokov dlhú históriu, na ktorej začiatku stojí grécka kolónia Kérkintis. Neskôr mesto patrilo Pontu, v ranom stredoveku potom ríši Chazarov a neskôr Krymskému chanátu. V závere 18. storočia dobyli mesto (rovnako ako aj celý Krym a južnú Ukrajinutzv. Novorusko) vojská Ruského impéria. Roku 1784 potom mesto získalo súčasný názov, ktorý, podobne ako Odesa alebo Sevastopoľ, vychádza z gréčtiny a mal symbolizovať nadväznosť Ruskej ríše na vyspelú grécku civilizáciu.
V roku 1941 tu žilo asi 47 000 ľudí. 31. októbra 1941 mesto obsadili nacistické vojská, ktoré ho držali až do 13. apríla 1944. 18. mája 1944 boli z mesta deportovaní do Strednej Ázie miestni Krymskí Tatári, 26. júla ich nasledovali Arméni, Bulhari a Gréci.
Jevpatorija má množstvo architektonických pamiatok, medzi ktoré patrí pravoslávny Chrám Sv. Mikuláša z konca 19. storočia, zo starších pamiatok potom mešita Džuma-Džami, tekiye dervišov, chrámový komplex (kenesa) krymských Karaimov a ďalšie. Býval tu aj poľský básnik Adam Mickiewicz a napísal tu jeden zo svojich krymských sonetov.
Druhá ulica (Bratislava)
Druhá ulica je ulica v Bratislave, v mestskej časti Nové Mesto. Nachádza sa v miestnej časti Koliba.
Jevpatorija
Hospodárstvo a doprava
V Jevpatorii nie sú žiadne veľké priemyselné podniky. Prevažujú malé a stredné podniky, najmä potravinárske.
Druhá ulica (Bratislava)
Tvorí spojnicu medzi Jeséniovou a Husovou, je rovnobežná s Prvou a Treťou. Tvorí ju zástavba rodinných domov.
Jevpatorija
Hospodárstvo a doprava
Jevpatorija je spojená frekventovanými prímestskými vlakmi so Saki a Simferopolom. V letnej sezóne sem navyše denne smeruje niekoľko priamych vlakov hlavne z Moskvy a Kyjeva. Do mesta sa možno dopraviť aj autobusovou dopravou.
V meste je v prevádzke tiež menšia sieť električkovej dopravy.
Funguje tu aj námorný prístav.
Zariadenie 2 v 1
náhľad|Microsoft Surface Pro 3
Zariadenie 2 v 1 alebo počítač 2 v 1 je prenosný počítač, ktorý má funkcie tabletu, ako aj notebooku.
Pred rozšírením tohto typu zariadení sa tieto počítače označovali ako konvertibilné alebo hybridné. Konvertibilné obyčajne znamenalo, že klávesnica sa dala otočiť o 360 stupňov a hybridné boli tie, pri ktorých sa dala klávesnica fyzicky oddeliť a opätovne pripojiť.
Obsahujú obyčajne komponenty v tenkom a ľahkom tele a sú vhodné na sledovanie médií v težime tabletu, ako aj na bežnú prácu v režime notebooku.
Martin Fehérváry
Martin Fehérváry (* 6. október 1999, Bratislava, Slovensko) je slovenský hokejový obranca, ktorý hrá v tíme Washington Capitals v kanadsko-americkej NHL.
Kariéra
Od sezóny 2014-15 hokejovo vyrastal vo Švédsku, kde obliekal dres Malmö Redhawks. V ročníku 2015-16 debutoval v najvyššej švédskej hokejovej a vo veku šestnásť rokov sa stal najmladším legionárom v histórii ligy, avšak prevažnú časť pôsobenia na juhu Švédska strávil v juniorských súťažiach.
V sezóne 2017-18 prešiel natrvalo z juniorského hokeja medzi dospelých, keďže sa presunul do klubu IK Oskarshamn, ktorý v tej dobe pôsobil v druhej švédskej lige. V drese Oskarshamnu odohral 42 stretnutí v základnej časti, v ktorých sa raz tešil z gólu a pridal po šesť asistencií. V play-off odohral ďalších osem duelov, v ktorých zaknihoval tri kanadské body. Okrem toho stihol odohrať jeden zápas v drese HV71 v SHL.
Washington Capitals uvoľnil Fehérváryho k hosťovaniu v klube HV71, za ktorý tentokrát nastúpil k 45 zápasom v základnej časti, v ktorých vsietil jeden gól a na ďalších šesť prihrával. Vo vyraďovacej fáze naskočil do ďalších deviatich dueloch, ale jeho klub vypadol vo štvrťfinále v sedemzápasovej sérii proti Färjestadu BK.
Po konci klubovej sezóny sa opätovne pripojil k seniorskému národnému mužstvu, v drese ktorého pridal druhú účasť majstrovstvách sveta, ktoré sa uskutočnili v Bratislave a Košiciach.
V sezóne 2019-20 sa presunul do zámoria a ročník odštartoval na súpiske Capitals. Martin Fehérváry debutoval v NHL 3. októbra 2019 v zápase proti St. Louis Blues. Prvý zápas v najlepšej hokejovej lige sveta stihol odohrať pár dní pred oslavou dvadsiatych narodenín, a tak sa stal prvým obrancom od roku 2017, ktorý nastúpil do zápasu NHL ako násťročný a to aj napriek tomu, že nebol zvolený v prvom kole draftu. Napokon však Fehérváry v tomto ročníku odohral v NHL iba šesť stretnutí a potom sa presunul do záložného tímu Hershey Bears pôsobiacom v nižšej AHL. Do prvého tímu Capitals sa vrátil v play-off 2020, v ktorom mal plniť predovšetkým úlohu náhradníka v prípade zranenia, ale napokon zasiahol do dvoch zápasov.
V ročníku 2020-21 nezasiahol do jediného stretnutia v NHL a bol prevelený späť na farmu do Hershey. Pretože štart sezóny v AHL bol z dôvodu pandémie posunutý, nastúpil Fehérváry len do 24 stretnutí, v ktorých ale demonštroval zlepšenie, najmä v ofenzíve. Fehérváry skóroval trikrát a dokopy získal až 17 bodov, čo bolo viac v porovnaní s predošlým ročníkom a to aj napriek tomu, že odohral o viac ako polovicu zápasov menej.
V sezóne 2021-22 sa úspešne vrátil do NHL, kde často nastupuje v prvom obrannom páre Capitals po boku Johna Carlsona. V zápase proti Calgary Flames strelil svoj premiérový gól v lige a stal sa sedemdesiatym slovenským hokejistom, ktorému sa to podarilo.
Snehová kráľovná
náhľad|Ilustrácia Rudolfa Koivu. Snehová kráľovná (1992), zo zbierky Rozprávky a príbehy Rudolfa Koivu. Snehová kráľovná (dánsky Snedronningen) je pôvodná rozprávka dánskeho autora Hansa Christiana Andersena. Prvýkrát bola uverejnená 21. decembra 1844 v knihe ''Nové rozprávky. Prvý zväzok. Druhé vydanie ("Nye Eventyr. Første Bind. Anden Samling"''). V centre príbehu je boj medzi dobrom a zlom, ktorý prežíva Gerda a jej priateľ Kai.
Príbeh je jedným z najdlhších a najoceňovanejších Andersenových príbehov. Pravidelne býva zaraďovaný do vybraných rozprávok a zbierok jeho diel a často sa opätovne vydáva v ilustrovaných vydaniach rozprávkových kníh pre deti.
Príbeh
Diabol v podobe zlého trolla vytvoril čarovné zrkadlo, ktoré deformuje vzhľad všetkého, čo odráža. Čarovné zrkadlo neodráža dobré a krásne stránky ľudí a vecí a zväčšuje ich zlé a škaredé stránky. Diabol, ktorý je riaditeľom trollej školy, roznáša zrkadlo a jeho žiakov po celom svete a s potešením ho používa na skresľovanie všetkých a všetkého. Pokúšajú sa zrkadlo vyniesť do neba, aby si z anjelov a Boha urobili bláznov, ale čím vyššie ho dvíhajú, tým viac sa zrkadlo otriasa, ako sa smejú. Nakoniec sa im vyšmykne a padá späť na Zem, pričom sa roztriešti na miliardy kúskov, z ktorých niektoré nie sú väčšie ako zrnko piesku. Tieto črepiny vietor roznáša po celej Zemi a dostávajú sa ľuďom do sŕdc a očí, zmrazujú ich srdcia ako kusy ľadu a ich oči sú ako samotné trollie zrkadlo a vidia v ľuďoch a veciach len to zlé a škaredé.
Dlhé roky žijú malý chlapec Kai (v prekladoch často písaný ako "Kay" alebo "Kaj") a dievčatko Gerda vedľa seba v podkroví dvoch susediacich budov s priľahlými strechami vo veľkom meste. Z domu jedného do domu druhého sa mohli dostať len tak, že prešli cez odkvapové rúry. Obe rodiny pestujú zeleninu a ruže v okenných debničkách umiestnených na odkvapových rúrach. Gerda a Kai majú okennú záhradu, v ktorej sa môžu hrať, a sú si oddaní ako kamaráti. Sú si takí blízki, akoby boli súrodenci.
Kaiova babička deťom rozpráva o Snehovej kráľovnej, ktorá vládne nad "snehovými včelami" - snehovými vločkami, ktoré vyzerajú ako včely. Tak ako včely majú kráľovnú, majú ju aj snehové včely a vidno ju tam, kde sa snehové vločky najviac zhlukujú. Keď sa Kai jednej zimy pozrie von zo svojho zamrznutého okna, uvidí Snehovú kráľovnú, ktorá ho vyzýva, aby išiel s ňou. Kai sa v strachu stiahne od okna.
Do nasledujúcej jari sa Gerda naučila pieseň, ktorú spieva Kaiovi: "V údolí kvitnú ruže / Tam počujeme rozprávku o Ježiškovi!" Pretože ruže zdobia záhradu v okne, pohľad na ruže Gerde vždy pripomína jej lásku ku Kaiovi.
Počas príjemného letného dňa sa do Kaiovho srdca a očí dostanú čriepky z trollieho zrkadla. Kai sa stáva krutým a agresívnym. Ničí ich záhradu s okennými truhlicami, vysmieva sa babičke a na Gerde mu už nezáleží, pretože všetci sa mu teraz zdajú zlí a škaredí. Jediné krásne a dokonalé veci sú preňho teraz drobné snehové vločky, ktoré vidí cez lupu.
Nasledujúcu zimu sa Kai vyberie so svojimi sánkami hrať na zasnežené trhovisko a zapriahne ich do zvláštneho bieleho koča, ktorý riadi Snehová kráľovná, ktorá sa zjavuje ako žena v bielom kožuchu. Za mestom sa ukáže Kaiovi a dvakrát ho pobozká: raz, aby ho otupila od zimy, a druhýkrát, aby zabudol na Gerdu a svoju rodinu; tretí bozk by ho už zabil. Odvezie Kaia na saniach do svojho paláca. Obyvatelia mesta usúdia, že Kai zomrel v neďalekej rieke. Gerda so zlomeným srdcom sa ho nasledujúce leto vydá hľadať a vypytuje sa všetkých a všetkého na Kaiovo miesto pobytu. Ponúka rieke svoje nové červené topánky výmenou za Kaia; tým, že najprv dar neprijme, jej rieka dáva najavo, že Kai sa neutopil. Gerda teda nasadne do člna a rieka ju odnesie, aby sa vydala na správnu cestu.
Gerda potom navštívi starú čarodejnicu s krásnou záhradou večného leta. Čarodejnica chce, aby Gerda zostala navždy s ňou, a tak spôsobí, že Gerda zabudne na Kaia, a spôsobí, že všetky ruže v jej záhrade klesnú pod zem, pretože vie, že pohľad na ne bude Gerde pripomínať jej priateľa. O chvíľu neskôr však Gerda pri hre v záhrade uvidí ružu na čarodejníčkinom klobúku, vtedy si spomenie na Kaia a začne plakať. Gerdine teplé slzy zdvihnú jeden krík nad zem a ten jej povie, že keď bol pod zemou, mohol vidieť všetkých mŕtvych a Kai medzi nimi nie je. Vypočuje teda ostatné kvety v záhrade, ale každý z nich pozná len jeden príbeh, ktorý jej zaspieva. Keď si Gerda uvedomí, že jej nemôžu pomôcť nájsť Kaia, utečie zo záhrady večného leta a zistí, že je už jeseň. Premárnila veľa času a nemá teplé oblečenie, ktoré by si mohla obliecť.
Gerda utečie a stretne vranu, ktorá jej povie, že Kai je v princezninom paláci. Gerda sa vyberie do paláca a stretne sa s princeznou a princom, ktorý nie je Kai, ale vyzerá ako on. Gerda im porozpráva svoj príbeh a oni jej poskytnú teplé oblečenie a krásny koč. Počas cesty v koči Gerdu chytia zbojníci a privedú ju na svoj hrad, kde sa spriatelí s malým zbojníckym dievčatkom. Jej holuby jej povedia, že videli Kaia, keď ho Snehová kráľovná unášala smerom do Laponska. Zajatý sob Bae jej povie, že vie, ako sa dostať do Laponska, keďže je to jeho domov.
Lúpežnícke dievča oslobodí Gerdu a soby, aby mohli cestovať na sever do paláca Snehovej kráľovnej. Urobia dve zastávky, najprv v dome Laponcov a potom v dome Fínov. Fínska žena povie sobom, že tajomstvo Gerdinej jedinečnej moci zachrániť Kaia je v jej sladkom a nevinnom detskom srdci:
Keď Gerda dorazí do paláca Snehovej kráľovnej, zastavia ju snehové vločky, ktoré ho strážia. Pomodlí sa modlitbu Pána, ktorá spôsobí, že jej dych nadobudne podobu anjelov, ktorí sa vzoprú snehovým vločkám a umožnia Gerde vstúpiť do paláca. Gerda nájde Kaia osamoteného a takmer nehybného na zamrznutom jazere, ktoré Snehová kráľovná nazýva "Zrkadlo rozumu". Na ňom sedí jej trón. Kai sa venuje úlohe, ktorú mu dala Snehová kráľovná: musí z kúskov ľadu ako z tangramu skladať znaky a slová. Ak sa mu podarí vytvoriť slovo, ktoré mu Snehová kráľovná zadala na hláskovanie, oslobodí ho od svojej moci a dá mu korčule.
Gerda pribehne ku Kaiovi a pobozká ho a on je zachránený silou jej lásky: Gerda naňho vyplakáva teplé slzy, ktoré roztápajú jeho srdce a spaľujú v ňom trollovskú zrkadlovú triešť. V dôsledku toho Kaiovi vyhrknú slzy, ktoré mu vytlačia črepinu z oka, a stane sa opäť veselým a zdravým. Spomenie si na Gerdu a obaja sa roztancujú tak radostne, že do tanca zachytia aj ľadovú triešť, s ktorou sa Kai hral. Keď sa unavia tancom, úlomky spadnú a začaria vo vyskladanom slove "večnosť", čo je presne to slovo, ktoré sa Kai snažil poskladať. Kai a Gerda opúšťajú panstvo Snehovej kráľovnej s pomocou sobov, Fínky a Laponca. Stretnú sa s malou lúpežníčkou a odtiaľ kráčajú späť do svojho domova. Kai a Gerda zistia, že doma je všetko po starom a že to oni sa zmenili. Sú už veľkí a tešia sa aj z toho, že je leto.
Na konci babička prečíta úryvok z Biblie:
náhľad|Vilhelm Pedersen, zlý škriatkovia a čarovné zrkadlo (Snehová kráľovná)
Postavy
Gerda, hlavná hrdinka tejto rozprávky, ktorej sa podarí nájsť svojho priateľa Kaia a zachrániť ho pred Snehovou kráľovnou.
Kai (v dánčine a nórčine, v iných európskych jazykoch vrátane sa často píše Kay alebo Kaj), malý chlapec, ktorý žije vo veľkomeste, v podkroví domu oproti domu Gerdy, svojej kamarátky, ktorú má veľmi rád. Stane sa obeťou čriepkov trollieho zrkadla a zvodností Snehovej kráľovnej.
Snehová kráľovná (Snedronningen), kráľovná snehových vločiek alebo "snehových včiel", ktorá spolu so snehom putuje po celom svete. Jej palác a záhrady sa nachádzajú v krajinách večného ľadu, konkrétne na Špicbergoch. Do tohto paláca vezme Kaia po tom, čo sa stal obeťou úlomkov trollieho zrkadla. Sľúbi Kaiovi, že ho oslobodí, ak dokáže z čriepkov v jej paláci vyhláskovať slovo "večnosť".
Troll, ktorý vyrobí zlé zrkadlo skresľujúce realitu a ktoré sa neskôr rozbije a nakazí ľudí svojimi črepinami, ktoré deformujú zrak a zmrazujú srdcia. Niektoré anglické preklady Snehovej kráľovnej prekladajú túto postavu ako "sprite" alebo "hobgoblin".
Babička, Kaiova stará mama, ktorá jemu a Gerde rozpráva legendu o Snehovej kráľovnej. Niektoré babičkine činy sú podstatnými bodmi príbehu.
Stará pani, ktorá poznala kúzla, ktorá spravuje chalúpku na rieke so záhradou, ktorá je neustále v lete. Snaží sa Gerdu udržať u seba, ale Gerdina myšlienka na ruže (kvetinu, ktorú má najradšej ona a Kai) ju prebudí z kúzla starej ženy.
Vrana, ktorý si myslí, že novým princom jeho krajiny je Kai.
Princezná, ktorá túži po princovi-spoločníkovi rovnako inteligentnom ako ona a ktorá Gerdu nájde vo svojom paláci. Pomáha Gerde pri hľadaní Kaia tým, že jej dá teplé a dobré šaty, služobníctvo a zlatý koč.
Princ, pôvodne chudobný mladík, ktorý prichádza do paláca a zloží skúšku, ktorú mu princezná stanovila, aby sa stal princom.
Stará lúpežníčka, žena medzi lúpežníkmi, ktorí Gerdu zajmú, keď cestuje ich krajom v zlatom koči.
Laponská žena, poskytuje Gerde a Kaiovi prístrešie a ďalej na ceste do záhrad Snehovej kráľovnej napíše Fínke odkaz na sušenú tresku.
Fínska žena, ktorá žije len dve míle od záhrad a paláca Snehovej kráľovnej. Pozná tajomstvo Gerdinej moci zachrániť Kaia.
Konkatedrála Sedembolestnej Panny Márie
Dejiny
Výstavbu kostola započal v roku 1939 vtedajší správca farnosti Štefan Mnoheľ. Základný kameň pre kostol, ktorý mal byť zasvätený Sedembolestnej Panne Márii ako patrónke Slovenska, bol posvätený 8. októbra 1939. Kostol naprojektoval architekt Gabriel Schreiber vo funkcionalistickom štýle, pod dozorom staviteľa Štefana Horvátha trvala výstavba tri roky. Chrám bol požehnaný 8. septembra 1942 spišským biskupom Jánom Vojtaššákom.
V rokoch 2004 a 2005 prešiel chrám rekonštrukciou. Slávnostná posviacka kostola a oltára sa uskutočnila 6. novembra 2005, ktorú vykonal spišský diecézny biskup František Tondra. Momentálne slúži aj ako farský kostol farností Poprad-mesto. Správcom farností je dp. Ondrej Borsík, a spolu s ním v tejto farností slúžia aj traja kapláni.
Sväté omše sú slúžené Vo štvrtky tu býva vystavená sviatosť oltárna na celodennú adoráciu.
Prvá ulica (Bratislava)
Prvá ulica je ulica v Bratislave, v mestskej časti Nové Mesto. Nachádza sa v miestnej časti Koliba.
Tvorí spojnicu medzi Jeséniovou a Husovou, je rovnobežná s Druhou. Tvorí ju zástavba rodinných domov.
Pelješac (rozlišovacia stránka)
Pelješac môže byť:
Gól
thumb|futbalový brankár nedokázal zabrániť gólu Gól po anglicky (goal) je označenie spôsobu skórovania vo viacerých športoch.Ten tím ktorý dá viac gólov vyhráva zápas. Môže tiež označovať fyzickú štruktúru alebo oblasť hracej plochy, kde dôjde ku skórovaniu.
Gól je v mnohých športoch jedinou metódou bodovania a výsledné skóre je preto vyjadrované v množstve gólov. Takéto vyjadrenie sa používa napríklad vo futbale, hokeji, florbale,póle, hádzanej alebo lakrose. V iných športoch môže existovať viacero spôsobov ako dosiahnuť vyššie skóre a dať gól môže byť len jednou z nich. Rôzne spôsoby skórovania sú potom inak bodovo ohodnotené.
Chrám dvanástich apoštolov
náhľad|Chrám dvanástich apoštolov náhľad|Palác moskovského patriarchu náhľad|Ikonostas chrámu zo 17. storočia
Chrám dvanástich apoštolov je kremeľský chrám v Moskve, ktorý pochádza zo 17. storočia. Býva označovaný ako katedrála minor v Kremli.
Dejiny
Chrám bol postavený na mieste staršieho chrámu z čias Borisa Godunova na sever od Uspenského chrámu a Zvonice Ivana Veľkého. Postavený bol podľa plánov ruských architektov (A. Konstantinov, B. Ogurcov) v rokoch 1635 až 1656 v tradičnom staroruskom architektonickom štýle. Má päť kupol a bohato vyzdobený interiér. Spolu s chrámom bol vybudovaný aj palác pre patriarchov Moskvy. V roku 1680 bol prestavaný do dnešnej podoby a dostal súčasný názov. Po boľševickej revolúcii 1917 bol zatvorený.
Majstrovstvá Európy v hádzanej
náhľad|Radosť [[Francúzske národné hádzanárske mužstvo|Francúzov po víťazstve vo finále ME mužov 2010]] Majstrovstvá Európy v hádzanej je najvyššie európske podujatie národných družstiev v hádzanej, ktoré organizuje Európska hádzanárska federácia (EHF). Jeho história siaha do roku 1994, kedy sa v Portugalsku, resp. Nemecku konali prvé majstrovstvá Európy mužov, resp. žien. Odvtedy prebiehajú nepretržite s 2-ročnou periodicitou. Najviac víťazstiev zaznamenali 🇸🇪 v mužskej a 🇳🇴 v ženskej kategórii.
Chrám dvanástich apoštolov
Súčasnosť
V časoch komunistickej diktatúry bol chrám využívaný ako múzeum umenia 17. a 18. storočia. Po roku 1990 sa ozývali hlasy o jeho vrátení pravoslávnej cirkvi, čo sa aj stalo.
Majstrovstvá Európy v hádzanej
Majstrovstvá tiež slúžia ako kvalifikácia európskych družstiev na majstrovstvá sveta a hádzanársky turnaj Letných olympijských hier.
Účasť družstiev na ME žien
(do 2022)
Thézy-Glimont
Thézy-Glimont je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Somme, v regióne Pikardia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Thiepval
Thiepval je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Somme, v regióne Pikardia.
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Michelle Williamsová (herečka)
Michelle Williamsová (* 9. september 1980, Kalispell, Montana, USA) je americká herečka známa z filmov ako Skrotená hora (2005) alebo Môj týždeň s Marilyn (2011). Bola päť krát nominovaná na prestížne filmové ocenenie Academy Awards, je držiteľkou Zlatého glóbusu a viacerých hereckých ocenení.
Detstvo a mladosť
Narodila sa ako najmladšia z piatich detí Carle a Larrymu Williamsovým. Keď mala deväť rokov, rodina sa presťahovala do San Diega a Williamsová sa čoskoro začala zaujímať o herectvo. Rodičia ju v jej hereckej kariére podporovali a preto sa hneď po ukončení školy vydala na hereckú dráhu.
Kariéra
Začínala najskôr v televíznych seriáloch ako Krok za krokom či Kutil Tim. Jej prvá väčšia rola bola Molly Cartwell, jedna z hlavných postáv filmu Halloween: H20 (1998), v ktorom sa objavila po boku Jamie Lee Curtisovej.
O dosť viac priestoru dostala v seriáli Dawsonov svet (1998), kde stvárnila postavu menom Jen Lidley. Jej postava bola skôr problémová, neskôr citlivá dievčina, ktorá si počas seriálu prešla mnohými trápeniami a zmenami. Po skončení seriálu s vrhla do pár nezávislých projektov. Objavila sa s Kirsten Dunstovou v komédií Dick z roku 1999 a o rok neskôr, hrala vo filme s homosexuálnou tématikou Keby mohli steny hovoriť 2 s Vanessou Redgraveovou.
Počas účinkovania v nezávislých filmoch, získala možnosť hrať po boku Heatha Ledgera, Jake Gyllenhaala a Anne Hathawayovej v dráme tiež s homosexuálnou tématikou Skrotená hora z roku 2005. Williamsová za svoj herecký výkon, bola prvý krát nominovaná na Academy Awards a získala svoj prvý Zlatý glóbus. Zároveň si za túto rolu vyslúžila zavrhnutie, zo strany jej strednej školy Santa Fe Christian School, čo je kresťanská škola, ktorá nebola ochotná „prekusnúť“ že sa Michelle objavila vo filme s homosexuálmi.
Na filmovom plátne sa v roku 2007 objavila ešte raz po boku Heatha Ledgera vo filme Patrička B.D, kde zažiarila popri hviezdach ako Cate Blanchettová, Julianne Moore alebo Richard Gere.
Po boku Ryana Goslinga si zahrala vo filme Blue Valentine z roku 2010 a za svoj pozoruhodný výkon v ňom bola nominovaná už druhý krát na Academy Awards, Zlatý glóbus a cenu Broadcast Film Critics Association. V rovnakom roku aj stvárnila mŕtvu manželku Leonarda DiCapria vo filme Prekliaty ostrov, ktorý je spracovaný podľa knižnej predlohy.
V roku 2011 získala možnosť stvárniť Marilyn Monroe vo filme Môj týždeň s Marilyn, ktorý hovorí o natáčaní filmu Princ a tanečnica z roku 1957. Po ročnej pauze, sa v roku 2013 ukázala vo filme Cesta do Krajiny Oz, popri Jamesovi Francovi, Rachel Weiszovej a Mily Kunisovej.
V roku 2016 získala hlavnú úlohu vo filme Manchester by the Sea, ktorý získal dve ceny Academy Awards. Williamsová kvôli svojej roli spolupracovala s dialektovým trénerom, ktorý jej pomohol hovoriť massachusettským prízvukom. Williamsová získala tiež štvrtú nomináciu na Academy Awards. Objavila sa tiež v muzikáli The Greatest Showman z roku 2017, kde stvárnila manželku Hugha Jackmana. Pre muzikál, naspievala dve piesne. V rovnakom piesne účinkovala aj vo filme All the Money in the World. Vo filme sa mala objaviť po boku herca Kevina Spaceya, ktorý neskôr bol z filmu odvolaný.
V komédii I Feel Pretty stvárnila povýšeneckú výkonnú manažérku po boku Amy Schumer. Film mal premiéru v júni 2018. V rovnakom roku sa objavila po boku herca Toma Hardyho sa objavila vo filme Venom. Film sa dočkal aj pokračovania v roku 2021.
V roku 2019 po boku herca Sama Rockwella, účinkovala v televíznom seriály Fosse/Verdon. V seriály stvárnila herečku a tanečníčku Gwen Verdon. Za svoj herecký výkon získala ocenenie Zlatý glóbus a Primetime Emmy. Tiež bol pozitívne prijatý od televíznych filmových kritikov. V rovnakom roku si zahrala vo filme After the Wedding po boku Julianne Moore.
V roku 2022 si zahrala vo filme Stevena Spilberga, Fabelmanovci. Film získal pozitívne recenzie a tiež aj sedem nominácii na Academy Awards, z čoho jednu získala aj Williamsová, v kategórii najlepšia herečka v hlavnej úlohe.
Súkromný život
Williamsová bola zasnúbená s hercom Heathom Ledgerom, s ktorým má aj dcéru Matildu. Po trojročnom vzťahu sa však rozišli a krátko na to Heath zomrel. Po jeho smrti, sa však v roku 2009 rozišla so Spikeom Jonzym, kvôli stále pretrvávajúcej bolesti zo straty Heatha, čo uviedla vo viacerých rozhovoroch. Tiež má aj obchodnícky talent, rada jazdí na bicykli a venuje sa svojej dcére. V súčasnej dobe žije aj s dcérou Matildou v New Yorku. V júli 2018 sa vydala za amerického speváka Phila Elveruma. . Po rozvode s Elverumom v roku 2019, sa vydala v marci 2020 za divadelného režiséra Thomasa Kaila, ktorému porodila prvé dieťa v júni 2020 a druhé v roku 2022.
Pelješac
thumb|right|Polostrov Pelješac na mape Chorvátska thumb|right|Hornatá krajina v okolí osady [[Brijesta]] Pelješac (čakav. Pelišac, ) je druhý najväčší chorvátsky polostrov. Nachádza sa v Dubrovnícko-neretvianskej župe.
Rozloha polostrova je a je obklopený Neretvianskym kanálom a Malostonským zálivom zo severu a Mljetskym a Pelješackým kanálom z juhu. Jeho povrch je pomerne hornatý – najvyšším vrchom je Sveti Ilija s nadmorskou výškou
Na polostrove sa nachádzajú štyri obce – Ston, Janjina, Trpanj a Orebić, ktoré majú spolu 40 miestnych častí (osád) a v roku 2001 v nich žilo 8234 obyvateľov. Vzdialenosť medzi najzápadnejšou osadou Lovište po najvýchodnejšiu Mali Ston je 77 kilometrov.
Sedlo pod Hrbom
Sedlo pod Hrbom je sedlo na rozhraní Poľany a Veporských vrchov. Leží nad obcou Ľubietová, približne juhozápadne od Brezna a stojí v ňom Chata pod Hrbom. Je významnou križovatkou turistických trás a cyklotrás, keďže sedlom prechádza Rudná magistrála.