cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Citroën C1
Citroën C1 I. je malý mestský automobil produkovaný francúzskou automobilkou Citroën od roku 2005 do roku 2012. V roku 2008 prešiel model faceliftom a v roku 2012 prešiel druhým faceliftom. Model sa vyrábal ako 3-dverový alebo 5-dverový hatchback.
Roussillon (Isère)
Roussillon je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Isère, v regióne Auvergne-Rhône-Alpes.
Citroën C1
Trojičky
Citroën C1 je výsledkom spolupráce automobiliek Peugeot, Citroën a Toyota. Automobily sa vyrábajú v Toyota Peugeot Citroën Automobile (TPCA) Kolín, v Česku. Vznikli tak 3 platformovo zhodné automobily, ktoré sa líšia len drobnosťami a logom značky. C1 je často nesprávne zamieňaná s modelom C-Zero. Zero je však výsledkom spolupráce s automobilkou Mitsubishi.
Roussillon (Isère)
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Citroën C1
Facelift
Automobil prešiel 2x faceliftom. Prvýkrát v roku 2008 a druhýkrát v roku 2012. Vzhľadovo sa zmenila predná maska s nárazníkom, ostatné časti prešli len drobnými úpravami.
Motorizácie
Benzínový 3-valcové motor Airdream bol´z dielne Toyota, vznetový štvorvalec HDi vznikol v PSA Peugeot Citroen.
Roussillon (Isère)
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Citroën C1
Úrovne výbavy
2005-2012
od 2012
Príplatková výbava: bočné airbagy, ESP, autorádio CD MP3, hmlové svetlomety, bočné ochranné lišty, bočné a hlavové airbagy, manuálna klimatizácia, hliníkové disky, autorádio s CD mp3, Bluetooth
Štadlerovo nábrežie
Štadlerovo nábrežie je nábrežie v mestskej časti Banská Bystrica mesta Banská Bystrica. Nachádza sa pri Hrone a prechádza ním cesta I. triedy 66 a trolejbusová doprava.
Na nábreží je zastávka. V roku 2020 bol chodník pri Hrone na nábreží uzatvorený z dôvodu výstavby protipovodňových opatrení. Na jar 2019 boli na nábreží vyrúbané stromy medzi zástavkami Národná a Štadlerovo nábrežie. Občania nespokojní s výrubom 59 stromov medzi Autobusovou stanicou a Vajanského námestím urobili v lete 2018 živú reťaz. Za stromy by malo byť vysadených 85 náhradných drevín.
Nábrežie je pomenované podľa Teofila Stadlera, jeho sponzora. Upravené bolo v rokoch 1901 až 1903.
Melissa Rauchová
Melissa Rauchová (* 23. jún 1980, Marlboro Township, New Jersey, USA) je americká herečka a komička. Preslávila ju rola Dr. Bernadette Rostenkowski-Wolowitz v sitkome stanice CBS, Teória veľkého tresku (The Big Bang Theory).
Skorý život
Rauchová sa narodila v meste Marlboro Township v New Jersey Susan a Davidovi Rauchovcom. Má brata Bena. Jej rodina je židovská. Počas štúdia na Marlboro High School ju prvýkrát zaujalo herectvo. Absolvovala Marymount Manhattan College v New Yorku v roku 2002.
Osobný život
Rauchová je vydatá za spisovateľa Winstona Raucha (rod. Beigel), ktorý s ňou spolupracoval na The Miss Education of Jenna Bush a iných projektoch. Rauchová stvárňuje hlas Bernadette, ktorý si prerobila podľa svojich rodičov: „sladký, vysoko posadený“ je po matke, zatiaľ čo „desivá a nahnevaná imitácia“ pani Wolowitovej je po jej otcovi. Obe verzie sú veľmi odlišné od jej skutočného hlasu.
Kyknos
Kyknos (starogr. Κύκνος – Kyknos, ) môže byť v gréckej mytológii:
Bacillus anthracis
Bacillus anthracis je baktéria spôsobujúca slezinovú sneť (antrax), bežné infekčné ochorenie dobytka prenosné aj na človeka. Je to jediný obligátny patogén v rode Bacillus.
B. anthracis je grampozitívna nepohyblivá baktéria, formujúca endospóry, v tvare tyčinky so šírkou 1,0 až 1,2 µm a dĺžkou 3 až 5 µm. Dokáže rásť v bežnej živnej pôde v aeróbnych alebo anareóbnych podmienkach. Spóry dokážu v mŕtvole, pôde alebo truse prežiť aj niekoľko desiatok rokov.
Je to jedna z mála známych baktérií, ktorá dokáže syntetizovať proteínovú kapsulu, podobne ako Bordetella pertussis, formuje adenylátcyklázový exotoxín závislý na kalmodulíne známy ako antraxový toxín.
Objav baktérie je pripisovaný nemeckému lekárovi Aloysovi Pollenderovi (1799 – 1879). Francúzsky lekár Casimir Davaine (1812 – 1882) preukázal, že symptómy slezinovej sneti súviseli s baktériou B. anthracis. Išlo o prvý prípad kedy sa preukázalo, že baktérie spôsobujú ochorenie. Robert Koch v roku 1876 preukázal, že B. anthracis vytvára spóry a dokáže sa tak šíriť. Prvá vakcína obsahujúca živé organizmy bola vakcína Louisa Pasteura na slezinovú sneť.
Rovon
Rovon je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Isère, v regióne Rhône-Alpes.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Iron Man 3
Iron Man 3 je americký akčný film z roku 2013, ktorý natočil režisér Shane Black podľa komiksov o Iron Manovi. V hlavnej úlohe Tonyho Starka, milionára, ktorý vo svojom ikonickom obrnenom obleku musí čeliť teroristickým hrozbám, sa opäť predstavil Robert Downey Jr., ktorý si Iron Mana zahral aj v predošlých filmoch Iron Man (2008) a Iron Man 2 (2010). Jedná sa o siedmy celovečerný film z filmovej série Marvel Cinematic Universe a zároveň aj prvým filmom druhej fázy MCU.
Obsadenie
V cameo úlohách sa vo filme objavili: Shaun Toub ako Jinsen, Stan Lee ako porotca v súťaži krásy a Mark Ruffalo ako Bruce Banner / Hulk.
Kozorožec dagestanský
Kozorožec dagestanský alebo kozorožec hladkorohý (lat. Capra cylindricornis) je druh z rodu koza (Capra). Niekedy sa považuje za poddruh kozorožca kaukazského, t.j. Capra caucasica cylindricornis (po slovensky: kozorožec dagestanský, kozorožec hladkorohý alebo kozorožec kaukazský východný).
Výskyt
Vyskytuje sa vo východnej časti Veľkého Kaukazu. Divo žijúca populácia sa odhaduje na 23 000 jedincov.
Opis
Samce kozorožca dagestanského v kohútiku merajú okolo 105 cm a vážia približne 140 kg, dĺžka tela je 190 cm. Samice v kohútiku merajú 85 cm a vážia 56 kg, dĺžka tela je 138 cm. Briadka samcov, ktorá v lete takmer úplne absentuje alebo je malá, dosahuje plnú dĺžku okolo 12 cm v štvrtom alebo piatom roku života.
Dĺžka rohov samcov je 70 až 90 cm, rohy samíc sú dlhé 20 až 22 cm.
Letná srsť je krátka a má hnedožltú farbu, pri chvoste a na končatinách je tmavšie. Zimná srsť samíc a mladých jedincov je podobná letnej, ale o niečo šedšia. U samcov je v zime tmavohnedá.
Spôsob života a správanie
Živí sa rôznou vegetáciou, od bylín preferovaných na jar a v lete, po trávy, a listy stromov či kríkov na jeseň a v zime. Počas teplejších mesiacov konzumuje potravu ráno, večer a v noci, pričom poludňajšie horúčavy trávi odpočinkom v tieni. V zime sa zvykne pásť počas celého dňa, čo strieda s odpočívaním. Denne dokáže prejsť až 20 kilometrov a 1 000 výškových metrov. Jeho predátormi sú vlky a rysy. Dospelé samce zvyčajne obývajú vyššie polohy, na rozdiel od samíc s mláďatami, ku ktorým sa presúvajú počas obdobia párenia.
V období párenia, trvajúcom od konca novembra do začiatku januára, zvádzajú samce medzi sebou vášnivé súboje o samice. Staršie samce dokážu odplašiť mladých sokov pomocou zastrašujúcich póz a naháňania, strety s použitím rohov sú menej časté. U samcov podobnej veľkosti a veku sú súboje agresívnejšie, používajú pri nich svoje rohy a veľkou silou do seba narážajú hlavami, pokiaľ sa jeden nevzdá a zo skupiny neodíde. Samce si tiež počas ruje značia svoje teritóriá odstraňovaním kôry zo stromov a pachom.
Gravidita trvá od 160 do 165 dní. Samice v máji a júni rodia väčšinou jedno, v 3% prípadov dve, 3,4 až 4,1 kg vážiace mláďatá, ktoré sa dokážu s veľkou obratnosťou pohybovať po strmých svahoch už deň po narodení.
Mláďatá zvyčajne začínajú konzumovať trávu po prvom mesiaci, odstavené od mlieka sú však až po zhruba pol roku. Rastú relatívne pomaly, samice dosahujú plnú veľkosť vo veku 5, samce 10 až 11 rokov. Samice pohlavne dospievajú vo veku 2 rokov, ale v prírodných podmienkach sa rozmnožujú až vo veku 4 rokov. V prírode sa kozorožec dagestanský dožíva približne 15, v zajatí až 22 rokov.
Kozorožec dagestanský dokáže krížením sa s kozorožcom kaukazským alebo kozou domácou produkovať plodné potomstvo, aj keď v prírode sa to často nedeje.
Rozšírenie
Vyskytuje sa v Rusku, Gruzínsku a Azerbajdžane.
Obýva horské oblasti v nadmorských výškach 800 až 4 000 metrov. Väčšina populácii sa vyhýba ľuďom a žije v nadmorských výškach nad 3 000 metrov. Rozšírenie sa na západnom okraji prekrýva s rozšírením kozorožca kaukazského.
Menaichmos
Menaichmos môže byť:
Soidas
Soidas bol grécky sochár v 5. storočí pred Kr. Soidas, málo známy sochár z Naupaktosu, bol činný pravdepobne v prvej polovici 5. storočia pred Kr. Podľa antického autora Pausania Soidas a jeho rodák Menaichmos zhotovili slávnu chryselefantínovú sochu (zo zlata a slonoviny) bohyne Artemidy pre chrám v Patrai.
Pausanias, ktorý túto sochu videl v druhom storočí, o jej minulosti zaznamenal: „''Patraičania majú na akropole svätyňu Artemidy Lafrie. Bohyňa má cudzie meno, a aj jej socha sem bola dopravená odinokiaľ. Cisár Augustus totiž zbavil aitólske územie i mesto Kalydón obyvateľstva, pretože sa i Aitólčania museli presťahovať do Nikopolisu na predhorie Aktionu, a tak dostali Patraičania sochu Lafrie. Iné sochy z Aitólie a od Akarnančanov dal cisár dopraviť do Nikopolisu, ale sochu Lafrie venoval Augustus Patraičanom okrem iného ako sučasť kalydónskej koristi. A ešte dnes bola na patraiskej akropole uctievaná. Hovoria, že Lafria bola pomenovaná akýmsi Fókom. Iní prehlasujú, že Kalydónčanom starobylú sochu Artemidy vytvoril Lafrios, syn Kastaliov, vnuk Delfov, druhí zase tvrdia, že sa bohyňa pohnevaná na Oinea stala časom ku Kalydónčanom vľúdnejšia (elafroteron) a to je dôvod jej pomenovania.''“
Ašot III. (arménsky kráľ)
'''Ašot III. Milostivý''' († 977) bol piaty kráľ stredovekého Arménskeho kráľovstva z rodu Bagratovcov. Vládol v rokoch 953977. Reformátor arménskej armády. V roku 961 presťahoval kráľovské sídlo z Karsu do pevnosti Ani, z ktorej urobil prosperujúce mesto. Podporoval výstavbu kláštorov v krajine, kultúrny a ekonomický rast.
Život
Bol synom kráľa Abasa. Počas Ašotovej vlády sa Arménsko zbavilo nadvlády upadajúceho arabského Abbásovského kalifátu. Ašotovi sa podarilo upevniť svoju moc nad arménskymi veľmožmi. V roku 961 preniesol hlavné sídlo z Karsu do Ani, bývalej vojenskej pevnosti. Z Ani urobil prosperujúce sídlo a centrum bagratovskej moci. Voľba na Ani bola možno dôsledkom zlyhania snáh o dobytie starobylého Dvinu. Skvelé vzťahy udržiaval s Arménskou cirkvou, ktorú podporoval v spore s chalcedónskou ortodoxiou. Do Ani zvolal koncil proti katolikovi Vahanovi, ktorý sa pokúsil v Arménsku zaviesť dualizmus. Vahan bol odsúdený a nahradený Štefanom zo Sevanu. Zrejme i preto bolo do predmestia Ani presťahované sídlo arménskeho katolika. Podporoval budovateľskú činnosť. Za jeho vlády došlo k výraznému rozvoju arménskeho monasticizmu. Aj s podporou Ašotovej manželky Chosrovanujše vznikli kláštory Sanahin (966) a Haghbat (976). Ašot mal podporovať výstavbu škôl a nemocníc. Okrem toho mal Ašot podľa historika Stepana Asoghika výrazne podporovať chudobných. Práve pre jeho filantropickú aktivitu mu bol historiografiou udelený titul Milosrdný.
vľavo|náhľad|Mapa historických arménskych krajín a okolitých štátov okolo roku 1000. Ašot III. viedol vojnu s národmi z Kaukazu a s arabskými Hamdánovcami, ktorých veliteľa Hamtuna mal v roku 959 poraziť (nie je isté, či šlo o hamdánovského generála alebo o Sajfa ad-Davlu). Medzitým sa podarilo byzantskému cisárovi Nikeforovi II. obnoviť byzantskú moc v Malom Arménsku a dobyť aj územie Tarónu. Nový cisár Ján I. Tzimiskes chcel ovládnuť aj Arménsko. Po tom, čo sa však spojené arménske vojská o sile asi 80 000 vojakov v roku 974 stretli na arménskych hraniciach s byzantskými vojskami, bol Ašot III. bez boja uznaný ako kráľ Arménska aj byzantským cisárom. Ašot a Ján uzavreli spojenectvo a Ašot poskytol Byzancii jedlo a 10 000 vojakov na boj s Arabmi. Tzimiskes Ašotovi neskôr napísal dlhý list, v ktorom opísal svoje víťazstvá nad Arabmi v Sýrii. Už počas svojho života udelil Ašot vládu v Karse jeho bratovi Mušeghovi (Karské kráľovstvo) a vládu v Lori synovi Gurgénovi. Oboch urobil kráľmi, ktorý však podliehali jeho moci, keďže sám vládol ako kráľ kráľov. Jeho nástupcom sa stal Smbat II. Dobyvateľ.
Kostol svätého Mikuláša (Kožuchovce)
Kostol svätého Mikuláša je drevený gréckokatolícky kostol pochádzajúci z obce Kožuchovce, no v súčasnosti slúži ako expozícia vo Východoslovenskom múzeu v Košiciach.
História
Drevený kostolík bol dokončený v roku 1741 a zasvätený svätému Mikulášovi biskupovi. Ako stavebný materiál zrubovej konštrukcie je použité jedľové drevo a škáry sú utesňované ľanovou kúdeľou. Rezbársky vyzdobené prvky ikonostasu sú zhotovené z lipového dreva. V roku 1875 bolo ľudovým umelecom vyzdobený celý interiér tohto sakrálneho objektu nástennými maľbami. Najbohatšiu maľovanú výzdobu má samotná loď kostola, kde maľba pokrývala všetky štyri steny aj kupolu.
Premiestnenie
Tým, že je kostol z dreva má kratšiu životnosť, a preto bol kožuchovský kostolík už začiatkom 20. storočia tak schátralý, že sa prestal používať. Bol uzavretý a začala sa stavba nového, murovaného kostola. Väčšina cenností bola prenesená do nového kostola, ale ikonostas s pripevnenými ikonami ponechali na pôvodnom mieste. Rozpadávajúcemu sa kostolíku hrozilo zbúranie, ale vďaka zásahu Referátu na ochranu pamiatok sa demolácia neuskutočnila. V roku 1927 o kostol prejavil záujem vtedajší riaditeľ Východoslovenského múzea v Košiciach JUDr. Josef Pollák. Medzi obcou a prsíslušným farským úradom v Ladomírovej uzavrel dohodu, na základe ktorej bola obec ochotná za malú protihodnotu odovzdať kostol múzeu.
Onedlho na to sa konala jeho demontáž. Samotné rozobratie sa uskutočnilo v októbri 1927. Práce sa počas procesu zakresľovali, fotografovali, každý kus drevenej konštrukcie kostola sa očísloval a popísal. Drevené prvky boli zhromaždené v sklade, povozmi dopravili cez horu do Ladomírovej, kde boli naložené na nákladné autá. Cesta celej kolóny z Ladomírovej do Košíc trvala vyše osem hodín.
Za historickou budovou múzea poskladali označené drevené prvky na vopred pripravený kamenný sokel. Počas demontáže boli zdokumentované aj tie časti kostola, ktoré boli úplne zničené a bolo ich potrebné nahradiť novým kusom dreva. Pôvodnú rozpadávajúcu sa šindľovú krytinu nahradili novými šindľami, na základe vzoru pôvodných. Vnútornú maľovanú výzdobu reštauroval František Ženíšek mladší. Po ukončení týchto stavebných prác bol skompletizovaný pôvodný ikonostas a doplnené voľne zavesené ikony a kríž. V lodi je umiestnená jedna drevená lavica. Rekonštrukčné práce boli ukončené 12. augusta 1928 sa presťahovaný kostolík bol sprístupnený návštevníkom pri príležitosti osláv Národopisného dňa košického múzea. Jedinou chybou je to, že poloha kostolíka nezodpovedá pôvodne predpísanému smerovaniu svätyne k východu, pretože sa bolo nutné prispôsobiť úzkemu pozemku múzea, keďže Rada mesta Košice napriek opakovaným žiadostiam riaditeľa múzea nedovolila rozšíriť záhradu na časť chodníka medzi ukončením ulice a priemyselnou školou.
Drevený kostolík z Kožuchoviec sa stal expozíciou a v roku 1963 bol zapísaný do zoznamu nehnuteľných kultúrnych pamiatok Slovenska. Kostol má charakteristické členenie na tri časti – svätyňu, loď, babinec a tri kupole, tvoriace strechu. Každá kupola má mierne cibuľovitý tvar a je ukončená kovaným krížom. Svätyňa, orientovaná na juhovýchod, je priestorom pre oltár, oddeleným od lode ikonostasom. Loď kostola má dve okná na južnú stranu, vchod do kostolíka je cez západnú časť – babinec. Skromné zariadenie – maľovanú lavicu – bolo doplnené postupne ďalšími zbierkovými predmetmi z východoslovenskej oblasti.
V roku 1959 bola strecha pokrytá novými šindľami. Začiatkom 70. rokov 20. storočia bolo zrejmé, že je nevyhnutné kostol opäť reštaurovať. Ukázalo sa, že impregnačný prostriedok (karbolíneum), použitý na konzerváciu exteriérovej drevenej hmoty, zároveň poškodil polychrómované vrstvy v samotnom interiéri kostola. Do interiéru kostola sa nemohli znovu umiestniť polychrómované časti ikonostasu, maľované medailóny a ikony, pretože výpary s obsahom dechtu by spôsobili ich kompletný zánik. Všetky polychrómované časti a ikony sa preto premiestnili do umeleckohistorickej expozície múzea, kde sú vystavené v rámci exponátov východného obradu.
Výzdoba
Na severnej strane je veľkolepá scéna Posledného súdu. Samotná scéna Krista, po bokoch s Pannou Máriou a svätým Jánom, skupinky anjelov s dušami spasených a čertov s hriešnikmi sú komponované podľa zaužívaného vzoru. Nad scénou Súdu sú dve skupinky – apoštoli a proroci. Celé dielo je zvýraznené orámovaním s rastlinným motívom.
Na východnej stene kostola bola postava anjela a motív Hrob Krista Pána. Na severnej a južnej stene boli namaľované postavy štyroch cirkevných otcov, inak tu prevládala ornamentálna rastlinná výzdoba. Na stenách kostola bolo v minulosti zavesených niekoľko samostatných ikon, ktoré pravdepodobne nepatrili k pôvodnému zariadeniu.
Západná stena bola zdobená výjavom zo Starého zákona, navzájom oddeleným ornamentálnym rámovaním (Adam a Eva medzi zvieratami v raji, Adam a Eva pod stromom múdrosti s hadom, Vyhnanie Adama a Evy z raja) a výjavom roľníka, pracujúceho na poli. V severozápadnom rohu sa nachádza malý výjav z príbehu o Márnotratnom synovi, umiestnený v barokovej záhrade.
Pierre Messmer
Pierre Joseph Auguste Messmer (* 20. marec 1916, Vincennes, Francúzsko† 29. august 2007, Paríž ) bol francúzsky politik a vojak. Bol predstaviteľom gaullizmu.
V rokoch 19721974, v ére prezidenta Pompidoua, bol premiérom Francúzska. Zastával aj ďalšie vládne funkcie: minister kolónií (19711972), minister obrany (19591969).
V roku 1999 bol zvolený za člena Francúzskej akadémie.
Accelerando
Accelerando (tal.) môže byť:
Thor: Temný svet
Thor: Temný svet (v origináli Thor: The Dark World) je americký akčný film z roku 2013, ktorý natočil režisér Alan Taylor podľa komiksov o Thorovi. V hlavnej úlohe korunného princa Asgardu, ktorý sa tentokrát musí vysporiadať s hrozbou temných elfov, sa opäť predstavil Chris Hemsworth, ktorý si túto postavu zahral aj v predchádzajúcom filme a nadväzujúcich filmoch. Jedná sa o ôsmi celovečerný film filmovej série Marvel Cinematic Universe.
Obsadenie
V cameo úlohách sa objavili: Benicio del Toro ako Zberateľ, Chris Evans ako (Loki v podobe Kapitána Ameriky) a Stan Lee ako pacient v liečebni.
L’Ajoupa-Bouillon
L' Ajoupa-Bouillon je francúzska obec, ktorá sa nachádza v zámorskom departemente a zámorskom regióne Martinik.
Polohopis
L' Ajoupa-Bouillon má rozlohu.
Obyvateľstvo
L' Ajoupa-Bouillon má 1723 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
Žofia Eriksdotter Dánska
Pôvod a mladosť
O živote Žofie nie je veľa známo. Narodila sa ako druhé dieťa (najstaršia dcéra) zo šiestich potomkov dánskeho kráľa Erika Plovpenninga a jeho manželky Juty Saskej († 1250), dcéry saského vojvodu Albrechta I. († 1261) a jeho druhej manželky Anežky Babenberskej (1206 – 1226). Jej otec bol zavraždený v roku 1250, keď Žofia a jej sestry boli ešte deťmi. Pretože jej otec nemal preživšieho syna, na dánsky kráľovský trón nastúpili postupne jeho mladší bratia, Abel a potom Kryštof.
Žofia je v prameňoch popisovaná ako krásna, inteligentná a vtipná žena so šikovným jazykom; bola povestná svojou záľubou a umením hrať šachy.
Manželstvo a potomkovia
V roku 1261 bola vydatá za švédskeho kráľa Valdemara Birgerssona; sobáš bol v réžii Valdemarovho otca a regenta jarla Birgera, ktorý ním sledoval upokojenie a mier v Škandinávii.
Z ich manželstva vzišlo šesť potomkov:
Roku 1269 uskutočnila Žofia cestu do Dánska, aby navštívila otcov hrob a videla svoje sestry Agnes a Jutu, ktoré obe pobývali v kláštore v Roskilde; Juta tu bola opátkou. V roku 1272 navštívila Juta Švédsko a stala sa milenkou Žofiinho manžela kráľa Valdemara; z ich vzťahu sa roku 1273 narodila dcéra. O rok neskôr sa Juta vrátila do kláštora a Valdemar bol prinútený uskutočniť kajúcnu púť do Ríma a žiadať pápeža (Gregora X.) o rozhrešenie. Podľa legendy mala Žofia povedať: "Nikdy sa nespamätám z tohto zármutku. Prekliaty buď deň, kedy moja sestra uzrela švédske kráľovstvo."
V roku 1275 po bitke pri Hovy Valdemarovi bratia Magnus Ladulås a Erik Birgersson zosadili kráľa z trónu. Pramene hovoria o tom, že správa zastihla kráľovnú pri hre v šachy. V roku 1277 Žofia odišla od manžela a vrátila sa do Dánska. Jej manžel žil otvorene s milenkami (uvádzajú sa Kristína Dánska, Katarína z Gützkow a Ludgarda) vo svojom pohodlnom väzení až do svojej smrti v roku 1302; s niektorou z nich zrejme mohol po Žofiinej smrti v roku 1286 uzavrieť manželstvo.
Pramene vypovedajú o tom, že Žofia vlastnila rybárske faktórie v mieste dnešného Norrköpingu, a že v roku 1283 venovala príjmy z lovu lososa kláštoru svätého Olafa v Skänninge. V týchto darovacích listinách kláštoru sa pripomína meno Nörrköping (Norkøponge) po prvýkrát.
Žofia zomrela roku 1286, vo svojich štyridsiatich piatich rokoch.
Royas
Royas je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Isère, v regióne Auvergne-Rhône-Alpes.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Lesia
Lesia je ženské krstné meno. Meniny na Slovensku má 5. mája.
Betel
Betel alebo pinang môže byť:
Salvatore Accardo
Salvatore Accardo (* 26. september 1941, Turín, Taliansko) je taliansky huslista a dirigent, uznávaný interpret Paganiniho.
Životopis
Študoval v Neapole na konzervatóriu. Stal sa víťazom viacerých husľových súťaží (Ženeva, 1956; Janov, 1958). Je zakladateľom hudobného festivalu komornej hudby Musica di Camera (od roku 1970, Neapol). Pôsobí na konzervatóriu v Siene ako učiteľ a vedúci kurzov.
Žofia Magdaléna Dánska
Žofia Magdaléna Dánska (* 3. júl 1746, Kodaň, Dánsko† 21. august 1813, Štokholm, Švédsko) bola rodom dánska princezná a sobášom švédska kráľovná ako manželka Gustáva III.
Roybon
Roybon je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Isère, v regióne Rhône-Alpes.
Žofia Magdaléna Dánska
Životopis
Žofia Magdaléna sa narodila ako druhé dieťa (prvá dcéra) zo šiestich potomkov dánskeho kráľa Frederika V. a jeho prvej manželky Lujzy Hannoverskej.
Roybon
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Žofia Magdaléna Dánska
Manželstvo
Vo svojich piatich rokoch bola zasnúbené so švédskym následníkom Gustávom; tento zväzok mal stvrdiť mier a priateľstvo medzi Dánskom a Švédskom. Sobáš bol dielom rokovania strany klobúkov ovládajúcej švédsky parlament. Rodičia princa, švédsky kráľovský pár, sa stavali proti tomuto manželstvu, podieľajúcom sa na nepriateľstve, ktoré rodina Adolfa I. Frederika chovala k oldenburskej dynastii, panujúcej v Dánsku.
Roybon
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Žofia Magdaléna Dánska
Manželstvo
Svadba v zastúpení sa uskutočnila na zámku Christianborg v Kodani 1. októbra roku 1766 a neskôr, už so ženíchom osobne v Štokholme 4. novembra toho istého roku. Gustáv nastúpil na trón po smrti svojho otca v roku 1771 a Žofia bola korunovaná za kráľovnú 29. mája roku 1772.
Roybon
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Žofia Magdaléna Dánska
Potomkovia a škandál okolo nich
náhľad|Žofia Magdaléna na portréte Niclasa Lafrensena mladšieho, okolo roku 1792 Z manželstva Žofie Magdalény a Gustáva vzišli dvaja synovia: Manželstvo s Gustávom III. bolo naplnené až po roku 1775, deväť rokov po svadbe. V polovici 70. rokov sa hodlal kráľ rozviesť pre údajnú neplodnosť manželkinu, jej osobný lekár mu však odmietol vystaviť zodpovedajúci atest a upozornil kráľa, že Žofia Magdaléna v prípade ďalšieho manželstva by deti mať mohla a Gustáv III. by bol označený za klamára alebo za impotenta –vidina tejto hrozby kráľa od zámeru sa rozviesť odradila. O manželskom živote Gustáva III. a Žofie Magdalény sa veľa špekulovalo. Keď sa 1. novembra roku 1778 narodil princ následník Gustáv Adolf a v roku ďalší syn 1782 Karol Gustáv, vynorili sa zvesti – pravdepodobne iniciované kráľovnou matkou Lujzou Ulrikou a jej druhým synom Karolom, veľmi žiadostivým trónu, a so všetkou pravdepodobnosťou nezodpovedajúce pravde – o tom, že otcom princov je v skutočnosti dvoran, fínsky šľachtic gróf Adolf Fredrik Munck, priateľ kráľovských manželov, ktorý bol inštruktorom neskúseného Gustáva v záležitostiach fyzickej lásky (ktorú so svojou milenkou Annou Žofiou Ramström, dvornou dámou Žofie Magdalény, názorne predvádzali kráľovskému páru). Krajinou sa šírili aj fámy o tom, že kráľ je homosexuál, z čoho mala prameniť jeho averzia k manželke. Syn Munckovej milenky, tanečnice Giovanny Bassi, bol údajne veľmi podobný korunnému princovi; to všetko bolo témou početných pamfletov. Lujza Ulrika vyvolala škandál, keď spochybnila legitímnosť korunného princa; šokovaný kráľ jej nariadil verejné ospravedlnenie.
Po smrti mladšieho syna Karola Gustáva v roku 1783 sa manželstvo definitívne rozpadlo. Gustáv III. bol v roku 1792 zavraždený a Žofia Magdaléna sa rozhodla pre život v pokoji a ústraní. Participovala však na niektorých politických aktivitách svojho syna Gustáva IV. Adolfa. V roku 1809 bola svedkom jeho abdikácie. Za panovania svojho švagra Karola XIII. sa stiahla do ústrania paláca Ulriksdal pri Štokholme; tu zomrela 28. augusta roku 1813.
Ašot IV. (arménsky kráľ)
'''Ašot IV. Chrabrý''' (* ?† 1039/1040) bol arménsky (anijský) kráľ v rokoch 10221039/40.
Životopis
Ašot IV. bol najmladším synom arménskeho kráľa Gagika I.. Po Gagikovej smrti sa stal podľa nástupníckeho práva kráľom v Arménsku Ašotov starší brat Ján-Smbat (III.) (arm. Hovhannes-Smbat III.), s čím sa však Ašot nedokázal zmieriť. Obľahol preto s s pomocou vaspurakanského kráľa Senekerima Arcuniho hlavné mesto Ani. Medzi bratmi sa však vďaka intervencii katolika Petra I. Getadardza a gruzínskeho kráľa Juraja I. podarilo dosiahnuť zmier. Ján-Smbat si mal udržať moc v Ani a Ašot v provinciách na hraniciach Ibérie (Gruzínska) a historickej Perzie. Po Jánovej smrti sa mal navyše moci v Anijskom kráľovstve ujať Ašot. Ašotovým hlavným mestom sa stal Talin. V tomto čase silnela moc Byzantskej ríše na čele s byzantským cisárom Bazilom II. Bazil, ktorý porazil Bulharov vytiahol s vojskom do Gruzínska, ktoré ovládol. Arméni však podporili v boji Gruzíncov, kde vládla im spriaznená dynastia. Ján-Smbat si síce smel ponechať svoju moc, no po smrti malo jeho kráľovstvo pripadnúť Byzancii. Vďaka byzantskej podpore získali následne Arméni späť územia dočasne obsadené susedmi. Ašotovou manželkou mala byť podľa Skylitza neter cisára Romana III. Ašot zomrel v roku 1040. Podľa jednej z hypotéz bol otrávený byzantskými agentmi, keďže Ján-Smbat III. už v roku 1021 odkázal svoje panstvo Byzancii. Novým kráľom bol časťou šľachty prehlásený Ašotov syn Gagik II., ktorý však bol prinútený sa svojho kráľovstva vzdať, čím Arménske kráľovstvo (Anijské kráľovstvo) zaniklo.
Beyşehir
Beyşehir môže byť:
Les Anses-d’Arlet
Les Anses-d'Arlet je francúzska obec, ktorá sa nachádza v zámorskom departemente a zámorskom regióne Martinik.
Polohopis
Les Anses-d'Arlet má rozlohu.
Obyvateľstvo
Les Anses-d'Arlet má 3832 obyvateľov (2009).
Citroën C2
Citroën C2 je malý automobil produkovaný francúzskou automobilkou Citroën od roku 2003 do 2009. Za 6 rokov produkcie sa vyrobilo približne 640 000 kusov. Produkcia Citroënu C2 bola zastavená koncom roka 2009 a tento model bol na jar 2010 nahradený Citroënom DS3.
Spolu s Citroënom C3, C2 úspešne nahradil populárny, ale starnúci Citroën Saxo. Tieto dve autá majú pomerne odlišný dizajn, umožňujúci sa Citroënu presadiť na rôznych trhoch supermini triedy. Citroën C3 bol pôvodne navrhnutý ako väčšie rodinné vozidlo, 5-dverové, zatiaľ čo C2 bol navrhnutý ako vozidlo pre mladších vodičov a prevažne do mestskej premávky, 2-dverový krátky hatchback. C2 je postavená na skrátenej platforme Citroënu C3 a zdieľa s ním viaceré komponenty.
Praktickou ukážkou variability je zadný kufor ktorý je delený na dve časti, vrchnú a spodnú. Spodnú časť je možné použiť ako sedadlo s nosnosťou do 100 kg. Zadné sedadlá sú nezávisle posuvné a je možné tak využívať priestor pre komfort 4 cestujúcich alebo väčší batožinový priestor.
Model dostal v roku 2006 systém Stop&Start a robotizovanú bezspojkovú prevodovku Sensodrive.
Facelift
Prvý facelift prišiel v roku 2005, zmenila sa hlavne predná maska a nárazník. Druhý facelift prišiel v roku 2008, priniesol nielen zmenu prednej masky a nárazníka ale aj novú vznetovú motorizáciu 1.6 HDi 16V s výkonom 110k, vybavenú filtrom pevných častíc. V roku 2009 však bola výroba ukončená a tak druhý facelift bol v predaji len necelé 2 roky.
Úrovne výbavy
príplatková výbava: navigačný systém RT3 s farebnou 7" obrazovkou, tempomat, kožené čalúnenie, automatická klimatizácia náhľad|vpravo|Citroën C2 Super 1600
Šport
Pre juniorské rally preteky JWRC vznikol model C2 Super 1600. C2 získala titul v španielsku 2x v roku 2006 s pilotom Danielom Sordo a v roku 2008 vo Francúzsku s pilotom Sébastienom Ogierom. Viacero známych jazdcov s ním pretekalo pri niekoľkých príležitostiach. Napríklad Sébastien Loeb, Bruno Thiry, Simon Jean-Joseph a český pilot Martin Prokop.
Citroën C2 pre Čínsky trh
Čínsky partner Dongfeng Citroen je dlhoročným exportným a výrobným partnerom európskeho Citroënu pre čínsky trh. V septembri 2006 Dongfeng predstavil nový model pre čínsky trh. Bol ním upravený vyslúžilý koncernový model Peugeot 206. Prešiel faceliftom na model Citroënu, zmenila sa zadná kapota, svetlá a nárazníky. Pôvodná C2 bola považovaná za nevhodnú pre čínsky trh. Výroba prebiehala v meste Wuhan kde sa vyrába viacero modelov. Predaj C2 v Číne nebol nijak prevratný, v roku 2009 to bolo 6000 vozidiel a v roku 2010 približne 12 000 kusov.
Etylendiamintetraoctan železito-sodný
Etylendiamintetraoctan železito-sodný, tiež známy ako etyléndiamíntetraacetát železito-sodný, je širokospektrálny moluskocíd používaný na ničenie slimákov a slizniakov na ochranu poľnohospodárskych plodín a záhradných rastlín, a najmä na elimináciu zamorenia slimákom južanským a bežným slimákom záhradným.
Chemicky ide o soľ kyseliny etyléndiamíntetraoctovej.
Mechanizmus pôsobenia a vplyvy na životné prostredie
náhľad| Slimák južanský (Cornu aspersum) sa v teplých oblastiach bežne objavuje vo vlhkom počasí v zime. Etylendiamintetraoctan železito-sodný pôsobí interakciou a ničením hemocyanínu, zlúčeniny na báze medi nachádzajúcej sa v krvi mäkkýšov a článkonožcov, ktorá sa používa na prenášanie kyslíka, podobne ako hemoglobín nachádzajúci sa u stavovcov, a zvyčajne zabíja slimáky a slizniaky v priebehu niekoľkých dní po expozícii. Zlúčenina je oveľa bezpečnejšia ako metaldehyd a nepredstavuje významné riziko pre vtáky, domáce zvieratá alebo ľudí, pokiaľ sa návnada neskonzumuje. Slimáky a slizniaky, ktoré sa pozrú alebo príjmu etylendiamintetraoctan železito-sodný, sa prestanú kŕmiť takmer okamžite po expozícii a uhynú do dvoch až troch dní. Etylendiamintetraoctan železito-sodný je vysoko toxický pre vodné článkonožce a pri jeho aplikácii je potrebné postupovať opatrne.
Toxicita pre psov
Správy o psoch, ktoré zjedli veľké množstvo etylendiamintetraoctanu železito-sodného, viedli k bolestiam brucha a hemoragickej gastroenteritíde, avšak vo všetkých hlásených prípadoch sa psy po liečbe zotavili.
Vplyv na necielené zvieratá
Etylendiamintetraoctan železito-sodný sa považuje za pesticíd s úzkou cieľovou skupinou. Zameria sa na potenciálne dravé slimáky, ale jeho mechanizmus účinku sa nepovažuje za zameraný na iný potenciálne užitočný hmyz.
Pinang
Pinang (po anglicky alebo staršie po slovensky: Penang) alebo Pulau Pinang môže byť:
Pinang (po anglicky alebo staršie po slovensky: Penang) môže byť aj:
Pinang môže byť aj: betel
Sablons (Isère)
Sablons je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Isère, v regióne Rhône-Alpes.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Basse-Pointe
Basse-Pointe je francúzska obec, ktorá sa nachádza v zámorskom departemente a zámorskom regióne Martinik.
Polohopis
Basse-Pointe má rozlohu.
Park Moyzesova
Park Moyzesova je mestský park nachádzajúci sa v mestskej časti Staré Mesto a je súčasťou ochranného pásma Mestskej pamiatkovej rezervácie Košice. Svoju dispozíciu v podobe aleje od vzniku v 19. storočí má zachovanú do dnes. Tiahne sa pozdĺž celej ulice Moyzesova. Na južnom cípe park začína pri ulici Štúrova pri Dome Umenia, pokračuje popri Podnikovohospodárskej fakulte EUBA, Gymnáziu Šrobárovej, areáli UPJŠ, Hlavnej pošte, Malinovského kasárňach a končí na ulici Československej armády pri Angels Aréne a Radnici Starého Mesta.
Charakteristika
Súčasnú podobu dostal park v roku 2013, keď sa Košice stali európskym hlavným mestom kultúry. Park dostal nové a silnejšie osvetlenie, ktoré parku zvýšili bezpečnosť. Pribudol aj štvornásobný počet lavičiek na sedenie a odpadkové koše na recyklovanie. Je to prvý park s vodiacimi líniami na chodníku pre slepcov a je kompletne bezbariérový. Rekonštrukciou pribudol kilometer kvalitného cyklochodníka, ktorý slúži aj inline korčuliarom a vozičkárom.
Captain America: Zimný vojak
Obsadenie
Vo vedľajších úlohách sa predstavili aj Danny Pudi ako technik S.H.I.E.L.D.u a Gary Sinise ako hlas hlásateľa v Smithovom inštitúte. V cameo úlohách sa vo filme objavili: Ed Brubaker ako vedec pracujúci na projekte Winter Soldier, Joe Russo ako lekár, Christopher Markus, Stephen McFeely obaja ako vyšetrovatelia S.H.I.E.L.D.u, Joss Whedon ako návštevník v Smithonovom inštitúte, Thomas Kretschmann ako barón Wolfgang von Strucker, Henry Goodman ako doktor List, Elizabeth Olsenová ako Wanda Maximovová/Scarlet Witch, Aaron Taylor-Johnson ako Pietro Maximof/Quicksilver a Stan Lee ako strážnik v Smithonovom inštitúte.
Ruy
Ruy je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Isère, v regióne Rhône-Alpes.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Bellefontaine
Bellefontaine môže byť:
Bellefontaine (Martinik)
Bellefontaine je francúzska obec, ktorá sa nachádza v zámorskom departemente a zámorskom regióne Martinik.
Polohopis
Bellefontaine má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Bellefontaine má 1445 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
Saint-Agnin-sur-Bion
Saint-Agnin-sur-Bion je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Isère, v regióne Auvergne-Rhône-Alpes.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Palác hornouhorského generálneho kapitanátu
Palác hornouhorského generálneho kapitanátu je historická budova na Hlavnej ulici v Košiciach. Ako z názvu vyplýva, v minulosti bola sídlom Hornouhorského hlavného kapitanátu. Dnes tu sídli Slovenské technické múzeum. Palác bol postavený v rokoch 1876 - 1899 v secesnom štýle.
İznik (rozlišovacia stránka)
İznik môže byť:
Le Carbet
Polohopis
Le Carbet má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Le Carbet má 3798 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
Saint-Alban-de-Roche
Saint-Alban-de-Roche je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Isère, v regióne Rhône-Alpes.
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Saint-Alban-du-Rhône
Saint-Alban-du-Rhône je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Isère, v regióne Rhône-Alpes.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Askania
Askania môže byť:
Noto (Sicília)
Noto (sicílsky: Nuotu, latinsky: Neetum alebo Netum) je mesto v talianskej provincii Syrakúzy na Sicílii. Leží juhovýchodne od hlavného mesta provincie Syrakúz, na úpätí Iblejských hôr. Dáva meno údoliu, ktoré ho obklopuje (Val di Noto).
Vďaka svojim pamiatkam v štýle sicílskeho baroka bolo v roku 2002 Noto spolu s ďalšími siedmimi sicílskymi mestami Caltagirone, Catania, Militello in Val di Catania, Modica, Palazzolo, Ragusa a Scicli v údolí Val di Noto zapísané na zoznam Svetového dedičstva UNESCO.
Saint-Albin-de-Vaulserre
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
August Tholuck
Friedrich August Gotttreu Tholuck (* 30. marec 1799, Vroclav, Pruské kráľovstvo† 10. jún 1877, Halle, Pruské kráľovstvo) bol nemecký protestantský teológ.
Životopis
Narodil sa vo Vroclave. Keď mal dvanásť rokov, zanechal štúdium na vroclavskom Maria-Magdalenen-Gymnasium a vo vyhni svojho otca sa chcel vyučiť za kováča.
Po roku sa však vrátil na gymnázium, kde zakrátko učitelia objavili jeho mimoriadne jazykové nadanie. V sedemnástich rokoch už údajne ovládal 19 jazykov a bežne si privyrábal prekladateľskými a tlmočníckymi službami.
V roku 1816 sa na univerzite vo Vroclave zapísal na štúdium orientalistiky. Už v roku 1817 však prestúpil na berlínsku Friedrich-Wilhelms-Universität. Na štúdium v Berlíne mu prispieval, keďže pochádzal z chudobných pomerov, istý bohatý mecenáš, ktorý bol presvedčený o jeho obrovskom talente.
Po príchode do Berlína istý čas pracoval ako osobný sekretár významného orientalistu Heinricha von Dieza (17511817). Popritom začal na univerzite študovať filológiu, zakrátko však prešiel k protestantskej teológii.
Následne sa od roku 1821 jeho alma mater, teologická fakulta Friedrich-Wilhelms-Universität v Berlíne, stala aj jeho prvým akademickým pôsobiskom – a to aj napriek vehementnému odporu Friedricha Schleiermachera. Tholuck mohol začať ako súkromný docent vyučovať až po tom, čo spor vyriešila intervencia príslušného ministra.
V roku 1822 mu univerzita v Jene – ako uznanie jeho štúdií v oblasti perzskej kultúry – udelila čestný doktorát. V tom istom roku sa Tholuck stal mimoriadnym profesorom Starého zákona Friedrich-Wilhelms-Universität v Berlíne.
V roku 1823 publikoval na podnet Samuela Elsnera román Guido und Julius: Die Lehre von der Sünde und vom Versöhner, oder: Die wahre Weihe des Zweiflers, v ktorom opísal zážitok svojho „osvietenia“.
V roku 1825 podnikol študijnú cestu do Leidenu, Londýna, Oxfordu a Paríža.
17. novembra 1825 bol vymenovaný za riadneho profesora teologickej fakulty univerzity v Halle an der Saale. Autormi tohto rozhodnutia boli pruské úrady, ktoré už dlhší čas s veľkou nevôľou vnímali racionalistické smerovanie tejto fakulty a rozhodli sa, napriek jednomyseľnému nesúhlasu členov fakulty, dosadiť do jej profesorského zboru „svojho človeka“. Táto skutočnosť, samozrejme, už od začiatku jeho pôsobenia vyvolávala množstvo konfliktov.
V rámci svojho pôsobenia sa usiloval nachádzať prieniky medzi teologickým racionalizmom Johanna Saloma Semlera (17251791) a zbožnými pietistickými postojmi Augusta Hermanna Franckea (16631727). Po mnohoročnom úsilí sa mu napokon, napriek odporu zo strany väčšiny jeho kolegov, predsa len podarilo zmeniť charakter hallskej teologickej fakulty.
Pre rozširovanie svojich teologických názorov používal Tholuck mnohé moderné prostriedky. V roku 1827 založil spolu s Ernstom Ludwigom von Gerlachom (17951877) časopis Evangelische Kirchenzeitung für das protestantische Deutschland a v roku 1830 odborné periodikum Literarischen Anzeiger für Christliche Theologie und Wissenschaft überhaupt.
V roku 1828 pôsobil krátky čas ako duchovný na pruskom veľvyslanectve v Ríme. Tento pobyt využil aj na štúdium množstva rukopisov uložených v rímskych knižniciach.
Po návrate do Halle sa mu dostalo nečakaného vedecko-pedagogického uznania. Bolo mu ponúknuté miesto dvorného kazateľa v Drážďanoch ako aj profesorské miesto na univerzite v Bazileji. Obe ponuky však odmietol. Namiesto toho sa rozhodol využiť svoje vynikajúce kontakty s pruským dvorom s cieľom urýchliť prestavbu teologickej fakulty. V roku 1836 sa mu podarilo zvrátiť rozhodnutie pruského ministerstva kultúry menovať tübingenského racionalistického teológa Ferdinanda Christiana Baura za profesora hallskej teologickej fakulty.
August Tholuck bol kľúčovou postavou pruskej cirkevnej politiky. Za vernosť kráľovskému dvoru sa mu dostalo mnohých pôct. V roku 1839 sa stal univerzitných kazateľom, v roku 1840 dekanom teologickej fakulty. Od roku 1842 bol členom správneho konzistória krajinskej protestantskej cirkvi.
Ako oddaný stúpenec tzv. Pruskej evanjelickej únie sa na obranu tohto svojho presvedčenia neváhal vzoprieť ani vlastným kolegom, ako napr. Ferdinandovi Guerickeovi (18031878).
V roku 1846 sa Tholuck v Londýne podieľal na založení tzv. Evanjelickej aliancie.
Bol rešpektovaným exegétom. Jeho teologické, publicistické a prekladateľské dielo je mimoriadne rozsiahle. Historicko-kritickú exegetickú metódu si však plne osvojili až jeho žiaci.
Tholuck priťahoval do Halle poslucháčov z celého nemecky hovoriaceho priestoru, prichádzalo však aj množstvo záujemcov, zvlásť metodistov, z USA. K jeho študentom patrili aj Adolf Zahn (18341900), Leopold Witte (18361921), Friedrich Conrad Dietrich Wyneken (18101876), John Fletcher Hurst (18341903; biskup, zakladateľ American University vo Washingtone D.C.) alebo Philip Schaff (18191893).
V roku 1870 sa mu s pomocou jeho manželky Mathildy von Gemmingen-Steinegg a vďaka mnohým donorom podarilo zrealizovať výstavbu konviktu pre chudobných študentov.
V roku 1873 sa vzdal funkcie univerzitného kazateľa. V univerzitnej kronike sa píše, že s veľkou ľútosťou opustil kazateľnicu, z ktorej „tak často pohýňal duše“ svojich poslucháčov. Naposledy prednášal v roku 1875, v roku 1876 viedol ešte seminár. Univerzitná kronika uvádza, že potom tomuto smelému, no i kontroverznému učencovi vymizla „jasnosť ducha“.
Zomrel 10. júna 1877 v Halle. Pochovaný bol na hallskom cintoríne Stadtgottesacker.
Strážcovia Galaxie (film)
Strážcovia Galaxie v origináli Guardians of the Galaxy je americký akčný film z roku 2014, ktorý natočil James Gunn podľa komiksov o superhrdinskom tíme Strážcov Galaxie. V hlavnej úlohe je Chris Pratt (Star-Lord), ktorý udržiava pokope tým mimozemských vydedencov, aby spoločne dokázali uniknúť po krádeži mocného artefaktu, ktorý si túto postavu zahral neskôr aj v nadväzujúcich filmoch. Jedná sa o desiaty celovečerný film filmovej série Marvel Cinematic Universe.
Obsadenie
Vo vedľajšej úlohe sa ukázal aj Josh Brolin ako Thanos. V cameo roli sa objavili: režisér filmu James Gunn ako jeden zo Saarkanov, Nathan Fillion ako hlas spoluvezňa, Rob Zombie ako hlas navigátora Plieniteľa, Tyler Bates ako pilot Plieniteľa, Seth Green ako hlas Howarda the Ducka a Stan Lee ako xandarianský muž.
Anijské kráľovstvo
Anijské kráľovstvo (skrátene: Ani; iné názvy: Arménske kráľovstvo, Karské kráľovstvo , skrátene: Kars ; zriedkavejšie: Ani-širacké kráľovstvo , Šírácke kráľovstvo  ) bolo stredoveké arménske kráľovstvo existujúce v rokoch 885/886 až 1045 na území dnešného Arménska, južného Gruzínska, východného Turecka a západného Azerbajdžanu. Vládla v ňom dynastia Bagratovcov. Jeho zakladateľom bol Ašot I. Veľký. Mocenský vrchol dosiahlo kráľovstvo za vlád Ašota III., Smbata II. a najmä Gagika I. V roku 1045 ho obsadila Byzantská ríša.
Historické pozadie
Po mocenskom rozmachu Arabského kalifátu sa do susedstva rýchlo sa rozširujúcej moslimskej ríše dostalo aj kresťanské Arménsko, ktoré dovtedy tvorilo nárazníkovú zónu medzi Byzanciou a Perziou. Pod moc Abbásovcov sa Arménsko dostalo v 7. storočí. Napriek arabskému vplyvu si istý vplyv ponechali aj magnáti (nacharari) z miestnych rodov, akými boli Mamikonjanovci či neskôr Bagratovci. Kresťanskí Arméni museli platiť zvláštnu náboženskú daň (džizja) a proti Arabom niekoľkokrát povstali. Nezávislosť Arméni znovu získali až v polovici 9. storočia, keď v Arménsku postupne vznikli dve kráľovstvá: kráľovstvo Bagratovcov na severe (cca. 885) a neskôr kráľovstvo Arcrunovcov vo Vasparukane (Vaspurakanské kráľovstvo; 908).
Ašot I. a vznik kráľovstva
náhľad|Arménske krajiny a okolie v rokoch 884962|vľavo Prvým kráľom v severnom kráľovstve, ktoré sa v literatúre označuje všeobecne ako Arménske kráľovstvo alebo podľa miest, ktoré boli jeho hlavným mestom (Ani, Kars) bol Ašot I. Veľký (ako kráľ vládol v rokoch 885/6891). Vzostup Bagratovcov podporil úpadok abbásovskej moci i strieborné doly v Speri, ktoré Bagratovcom umožnili kúpiť niektoré nové územia (Aršarunik, Širak). Aj napriek Ašotovmu diplomatickému uznaniu kalifátom i Byzantskou ríšou a jeho korunovácii, zostala situácia Arménov zložitá, keďže v krajine žilo množstvo ambicióznych arménskych magnátov (nachararov) a v susedstve zase relatívne samostatní arabskí emirovia (napríklad Kajsovci). Samotné kráľovstvo nebolo centralizovaným štátom, ale skôr voľne organizovanou úniou, akousi „feudálnou konfederáciou“, kde správa verejných vecí bola založená na spolupráci funkčne paralelných úradov v každom regióne.
Vláda Smbata I. a Ašota II.
náhľad|Socha kráľa Ašota II. Železného, [[Idževan, Arménsko]] Proti azerbajdžanskému emirovi sa po Smbatovej smrti postavil Smbatov syn Ašot II. Železný (914928), ktorý začal s podporou niektorých šľachticov viesť partizánsku vojnu a oslobodzovať jednotlivé mestá a pevnosti. Ašot postupne získal medzi Arménmi dobré meno a obnovil moc v kráľovstve. Ašotovu moc uznala väčšina šľachticov s výnimkou jeho príbuzného Ašota Šapuhjana, ktorý bol nakoniec Ašotom po dlhých bojoch porazený. Ašotova vláda je spojená s budovateľskou činnosťou, v ktorej pokračoval aj Ašotov nástupca Abas a Ašot III. Milostivý.