cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kybalion
Mentálna transmutácia
Dôležitý pojmom v texte je tzv. mentálna (duševná) transmutácia alebo mentálna alchýmia. Hovorí o umení meniť a transformovať kvalitu mentálneho stavu osobnosti, alebo pôsobiť týmto spôsobom na druhých. Je to forma tzv. „mystickej filozofie“ a má byť prostriedkom na duchovné zdokonalenie človeka. „Ak je vesmír mentálnej podstaty, potom mentálna transmutácia musí prestavovať umenie, ktorým je možné meniť stav celého vesmíru, ktorý sa týka hmoty, energie a mysle.“
Autorstvo
Ako autor Kybalionu sa uvádzajú „Traja zasvätenci“, čo je v podstate anonym. Preto existuje niekoľko špekulácií o autorstve.
Najčastejšie je za autora označovaný William Walker Atkinson, buď sám, alebo s niekým ďalším. O Atkinsomovi je známe, že používal viaceré pseudonymy a že svoje diela aj sám publikoval. Bol tiež majiteľom vydavateľstva Yogi Publication Society of Chicago, ktoré ako prvé Kybalion vydalo. Vypovedajúca je tiež skutočnosť, že medzi jeho ranými dielami, ktoré publikoval anonymne alebo pod pseudonymom, je text The Arcane Teachings (Tajomné učenia), ktorý nesie viaceré povrchové podobnosti s Kybalionom. Kybalion rozvíja sedem „hermetických princípov“, The Arcane Teachings zase sedem „tajomných zákonov“; Kybalion tvrdí, že vysvetľuje staroveký nepublikovaný hermetický text rovnakého mena, The Arcane Teachings odhaľuje znalosti starovekého nepublikovaného textu okultných aforizmov; oba texty píšu o troch „veľkých rovinách“ reality, ktoré sa delia na sedem ďalších rovín. Rovnako oba texty popisujú tri menšie roviny ako „astrálne čierne klávesy“ a prirovnávajú ich k trom čiernym klávesom klavíra, ktoré sú obývané elementálnymi duchmi. Nakoniec oba skoro zhodne detailne opisujú proces „duchovnej alchýmie“. Sú tu aj ďalšie podobnosti. Zdá sa, že Atkinsonovo The Arcane Teachings je prvá verzia textu, ktorý neskôr nazval Kybalion.
Za spoluautorov sú dnes považovaní Paul Foster Case a Michael Whitty. Táto hypotéza sa odvíja od neoficiálneho vyjadrenia členov Caseovej mystickej školy Builders of the Adytum (Budovatelia Adyta, B. O. T. A.) a od Fraternity of Hidden Light (Bratstvo skrytého svetla), čo bola jej odštiepená vetva.
Inú hypotézu vyvolala skutočnosť, že Paul Foster Case bol slobodomurár, a že vydavateľ Kybalionu napísal na jeho titulnú stránku svoju adresu ako „Masonic Temple, Chicago IL“ (Slobodomurársky chrám, Chicago, Illinois). V skutočnosti „slobodomurársky chrám“ v Chicagu bol prvý mrakodrap v meste (pomenovaný podľa jedného finančného zdroja vďaka ktorému vznikol), s priestormi prenajatými množstvu obchodov a malých podnikov, ktoré nemali žiadne slobodomurárske väzby.
Vyskytujú sa aj ďalšie mená špekulatívnych spoluautorov Kybalionu, medzi inými Harriet Case (žena Paula Fostera Casea), Ann Davies (ktorá sa stala po Paulovi Fosterovi Caseovi hlavou B. O. T. A.), Mabel Collins (popredná teozofická spisovateľka), Claude Bragdon (architekt, teozof a autor „mystickej geometrie“) alebo Claude Alexander (známy javiskový kúzelník, mentalista a pionier duchovného hnutia New Thought). Je však otázne, prihliadnuc k jeho rozsiahlym literárnym aktivitám v tomto smere, či Atkinson vôbec potreboval nejakého spoluautora.
The Score
The Score je druhý album americkej úspešnej skupiny The Fugees, ktorý vyšiel roku 1996 a získal dve ceny Grammy za rok 1996, za Najlepší R&B spevácky výkon vo dvojici alebo skupine za skladbu "Killing me softly" a za Najlepší rapový album. Bol taktiež nominovaný na Album roka.
V roku 1998 ho magazín "The Source" menoval jedným zo 100 najlepších albumov. V roku 2003 ho zas magazín "Rolling Stone" zaradil v zozname "500 najlepších albumov v histórii" na 477 miesto.
V roku 1997 získal 6x platinovku za úspešný predaj. Dovtedy sa predalo okolo 18 miliónov kusov.
V piesni "Ready or not" použili ako podklad, podklad z piesne "Boadicea", bez súhlasu autora, ktorým nebol nik iný ako samotná Enya. Bola pripravená podať žalobu za porušenie autorských práv, avšak po zistení, že Fugees nie sú žiadny zločinci, žalobu nepodala.
Použité sample
Na albume The Score môžete počuť úryvky týchto piesní: "Killing Me Softly with His Song“ od Roberta Flack; autori Charles Fox a Norman Gimbel
Krajnij
Krajnij je v súčasnosti neaktívny štítový vulkán, nachádzajúci sa na polostrove Kamčatka v južnej časti pohoria Stredokamčatský chrbát. 1 554 m vysoká sopka leží asi 10 km východne od komplexu Kekurnyj a na jej stavbe sa zúčastňujú prevažne bazaltové až bazaltovo-andezitové horniny. Svahy vulkánu sú posiate početnými troskovými kužeľmi. Vek vzniku vulkánu sa odhaduje na neskorý pleistocén až holocén, vek poslednej erupcie nie je zdokumentovaný.
Gordián II.
náhľad|275px|[[Sestercius cisára Gordiana II.]] Gordianus II. (* okolo 192 – † 12. apríl 238, Thysdrus pri Kartágu), vl. menom Marcus Antonius Gordianus Sempronianus, ako cisár '''Imp. Caesar Marcus Antonius Gordianus Sempronianus Romanus Africanus Augustus''', bol rímsky cisár, vládnuci necelé tri týždne na začiatku roka 238.
V čase svojho zvolenia zastával post správcu provincie Africa Proconsularis. Jeho vymenovanie bolo následkom nesúhlasu s despotickou vládou dovtedajšieho cisára Maximina Thraxa. Bezprostrednou príčinou bolo cisárom plánované zvýšenie daní, najmä u majetných občanov obávajúcich sa majetkových strát. Tí otvorene požadovali na čele krajiny cisára, ochotného spolupracovať pri správe impéria.
Prvým otvoreným prejavom proti Maximinovej vláde bolo povstanie v Afrike. Po zabití cisárovho vyslanca 22. marca 238 bol za nového cisára vyhlásený Gordianus I., ktorého spoluvládcom sa stal jeho syn Gordianus II. Onedlho ho v tejto funkcii uznala veľká časť ríše (okrem oblastí verných dovtedajšiemu cisárovi Maximinovi Thraxovi).
Thraxovou odpoveďou bolo vyslanie vojenskej jednotky na čele s Capelianom, legátom v Numídii, veliteľom jednej z najlepších rímskych légií. Gordianovci mohli postaviť iba málopočetnú a slabo vyzbrojenú jednotku. Bitka, ktorá sa odohrala 12.4.238 neďaleko Kartága tak pre nich dopadla katastrofálne. Gordianus II. v nej padol a jeho otec spáchal samovraždu.
Po smrti bola jeho pamiatka na krátky čas „vymazaná“ (damnatio memoriae), počas panovania Gordiana III. však nasledovala konsekrácia spolu s otcom. V čase svojej proklamácie bol Gordianus II. bezdetný slobodný muž, ktorý mal takmer štyridsaťsedem rokov.
Zoltán Fábry
Zoltán Fábry (* 10. august 1897, Štós – † 31. máj 1970, tamtiež) bol maďarský intelektuál, spisovateľ a literárny kritik žijúci na Slovensku. Študoval na gymnáziu v Rožňave. Bol popredným reprezentantom pokrokovej maďarskej literatúry na Slovensku.
Avatar (film z roku 2009)
Avatar je americký 3D sci-fi film, ktorý napísal a režíroval James Cameron. Hlavné postavy stvárnili Sam Worthington, Zoe Saldaña, Sigourney Weaverová a Stephen Lang. Film bol vyrobený v produkcii Lightstorm Entertainment a distribuovaný spoločnosťou 20th Century Fox. Premiéru mal v Londýne 10. decembra 2009, na Slovensku bol z dôvodu časového posunu uvedený 17. decembra, deň pred uvedením do amerických kín.
Avatar zarobil v Spojených štátoch a Kanade 27 miliónov $ v prvý deň uvedenia. Počas prvého víkendu od uvedenia zarobil v USA a Kanade 77 miliónov $ a 232 miliónov $ celosvetovo. Za päť týždňov od jeho uvedenia celosvetovo zarobil viac ako 1,85 miliardy $, čím sa stal najziskovejším filmom vôbec a dostal sa na vedúce pozície v tabuľkách návštevnosti, keďže predstihol Cameronov predchádzajúci film Titanic z roku 1997, ktorý doteraz zarobil okolo 1,8 miliardy $. James Cameron oznámil televízii MTV, že by chcel natočiť ešte dve pokračovania.
Obsah
V roku 2154 ľudská korporácia RDA prevádzkuje lomy na Pandore, mesiaci planéty Polyfémos, plynného obra v sústave hviezdy Alfy Centauri A, vzdialenej 4,4 svetelných rokov (280 000 AU) od Slnečnej sústavy. Ľudia sa snažia ťažiť veľmi vzácny minerál – unobtanium. Vedúci ťažobných operácií Parker Selfridge (Giovanni Ribisi) zamestnáva bývalých vojakov zo Zeme ako žoldnierov, chrániacich civilných zamestnancov.
Pandora je obývaná pôvodným druhom inteligentných humanoidov zvaným Na'vi. Na'vi žijú v harmónii s prírodným svetom a sú podľa ľudských štandardov považovaní za primitívnych. Sú to asi 2,7 až 3,7 metra vysoké bytosti s modrou bioluminiscenčnou pokožkou, ich chvosty a kosti sú vystužené prírodným uhlíkovým vláknom. Uctievajú bohyňu matku Eywu.
Atmosféra Pandory je pre ľudí toxická a vyžaduje si neustále nosenie kyslíkových masiek. Výskumníci pod vedením Dr. Grace Augustinovej (Sigourney Weaverová) vytvoria program Avatar, v rámci ktorého vytvárajú hybridy ľudí a Na'vi s cieľom zlepšiť vzťahy s domorodcami. Človek, ktorý zdieľa genetický materiál so svojim avatarom, sa s ním môže spojiť a ovládať ho, zatiaľ čo jeho vlastné telo „spí“. Vytvorenie týchto avatarov bolo finančne veľmi náročné.
náhľad|Porovnanie veľkosti fiktívnej [[Extrasolárna planéta|exoplanéty Polyfémos s planétou Jupiter v Slnečnej sústave]] Jake Sully (Sam Worthington) je bývalý mariňák, ktorý ešte na Zemi ochrnul od pása nadol. Jeho brat-dvojča bol vedec pracujúci na programe Avatar. Keď Jakeovho brata zabijú, Jake preberá jeho miesto, pretože jeho DNA je kompatibilná s bratovým avatarom. Dr. Augustinová nie je nadšená Jakeovým príchodom, lebo nie je trénovaným vedeckým výskumníkom, nemá žiadne vedomosti o kultúre Na'vi, neovláda ich jazyk a nikdy žiadneho avatara neobsluhoval. Tím výskumníkov ho prijíma do programu: nie ako vedca, ale ako člena ich ochranky.
náhľad|vľavo|[[James Cameron uvádza film na Comic-Cone 2009 v San Diegu]] Kým Jake doprevádza Dr. Augustinovú a vedca Norma Spellmana (Joel David Moore) v džungli, skupinu napadne Thanator, veľmi nebezpečná miestna divoká šelma. Jake ostane po divokej naháňačke odrezaný od ostatných, čo ich prinúti ponechať ho v džungli cez noc. Jake sa pokúša prežiť v tele avatara vyhýbajúc sa nebezpečným stvoreniam v nočnej džungli. Práve to pritiahne pozornosť ženy z Na'vi klanu Omaticaya zvanej Neytiri (Zoe Saldañová), ktorá ho zachráni. Keď ju začne trápiť Jakeova ľahkomyseľnosť, zbadá, že naňho prilietajú lietajúce semená z posvätného stromu domorodcov a vysvetlí si to ako spirituálny odkaz od Eywy. Zoberie Jakea do Stromu Na'vi, sídla jej kmeňa. Na'vi sa rozhodnú, že naučia Jakea ich spôsob života.
Jake je úspešne zasvätený a stáva sa súčasťou kmeňa. Neytiri a Jake sa do seba zamilujú, napriek závisti Tsu'Teya (Laz Alonso), budúceho dedičného náčelníka, ktorý bol vybraný byť Neytiriným manželom. Jake si plány ľudí zaútočiť na Na'vi keď neodídu po dobrom necháva pre seba, no keď sa už dostane na hranicu udržania tajomstva, buldozér takmer zabije Jakea a Neytiri. Jake žiada ľudí o viac času na presvedčenie Na'vi, aby odišli a opustili Strom, no plukovník Quaritch ukazuje videoblog, kde Jake hovorí, že Na'vi nikdy neodídu a Parker Selfridge následne prikazuje útok na Strom.
Jake prosí o ďalšiu šancu presvedčiť ich a dostane na to od Selfridgea jednu hodinu. Keď odhalí svoju misiu ostatným Na'vi, títo sa cítia byť zradení a odsúdia jeho aj Dr. Augustinovú na smrť. Ľudia pod Quaritschovým vedením zničia Strom, pričom zabijú Eytucana (Wes Studi), náčelníka kmeňa a Neytirinho otca. Jake a jeho spolupracovníci sú zadržaní. Trudy Chaconová (Michelle Rodriguez), pilotka, ktorá je znechutená vzniklým násilím, im pomôže utiecť z ich cely, no Dr. Augustinovú počas úteku z ľudskej základne postrelí a vážne zraní plk. Quaritch. Jake sa rozhodne, že je iba jedna možnosť, ako opäť získať dôveru u Na'vi a skrotí Toruka, čím si u nich získa rešpekt. Prosí Mo'at (C. C. H. Pounderová), spirituálnu vodkyňu klanu, aby uzdravila Dr. Augustinovú. Počas obradu sa pokúsia premiestniť jej vedomie do jej avatara, no Dr. Augustinová zomiera kvôli rozsiahlym zraneniam a jej vedomie je prenesené cez Strom duší len do Eywy.
náhľad|Vznášajúce sa pohorie Aleluja na Pandore bolo inšpirované čínskym pohorím [[Žlté hory|Huang Shan]] Jake následne vyzve s pomocou Neytiri a Tsu'Teya klan Omaticaya k odporu a stáva sa vojnovým náčelníkom kmeňa. Zhromaždí tisícky Na'vi z ostatných klanov na súboj proti ľudským silám. Plukovník Quaritch, ktorý vidí, že množstvo Na'vi sa zväčšuje, nariaďuje preventívny útok na zničenie Stromu duší, centra náboženstva a kultúry Na'vi. Ak ho ľudia zničia, Na'vi budú príliš demoralizovaní, aby mohli odolávať ľudskému dobývaniu Pandory. Jake sa modlí k Eywe, aby pomohla Na'vi v nadchádzajúcom rozhodujúcom meraní síl. Jake s priateľmi vytvorí obranný plán rátajúci s využitím znalostí terénu a skutočnosti, že elektronika ľudí je v pohorí Haleluja rušená, no proti technologickej prevahe ľudí tento nemá šancu na úspech a protiútok domorodcov je odrazený s veľkými stratami na obidvoch stranách a Tsu'Tey, Trudyová a Normov avatar sú zabití. Keď sa zdá byť všetka nádej stratená, pandorská divá zver zaútočí na ľudí a premôže ich. Neytiri si to vysvetlí ako Eywino vypočutie Jakeovej prosby. Plukovník Quaritch nariaďuje bombardovanie Stromu duší, no Jake zničí raketoplán, ktorý mal tento rozkaz vykonať a neskôr zneškodní aj Quaritchovu bojovú loď.
Ľudia sú vyhnaní z Pandory, kým Jake a jeho priatelia tam zostávajú. Jake nosí znak vodcu klanu Omaticaya čo naznačuje, že sa stal novým vodcom po Tsu'Teyovi. Film končí počas obradu trvalého prenesenia Jakeovej mysli do jeho avatara.
Ľudia
náhľad|Michelle Rodriguez a Stephen Lang počas transportu na lietadlovú loď [[USS Dwight D. Eisenhower (CVN-69)|USS Dwight D. Eisenhower, Červené more, 27. január 2010]]
Hudba a soundtrack
Skladateľ James Horner skomponoval soundtrack k filmu, bola to jeho tretia spolupráca s Cameronom po filmoch Votrelci a Titanic. Horner nahrával časti albumu s malým zborom, ktorý spieva v jazyku Na'vi, už v marci 2008. Tiež spolupracoval s etnomuzikologičkou Wandou Bryantovou, aby vytvoril hudobný štýl pre mimozemskú rasu. Prvé nahrávanie bolo plánované na jar 2009. Horner zložil soundtrack ako dva rôzne albumy spojené do jedného. Najprv urobil album, ktorý odráža hudbu Na'vi a potom ho skombinoval s iným, "tradičným" soundtrackom z filmu. Britská speváčka Leona Lewis bola vybraná na naspievanie titulnej piesne k filmu, nazvanej "I See You". Sprievodný videoklip, ktorý režíroval Jake Nava, mal premiéru 15. decembra 2009 na sociálnej sieti MySpace.
Róbert Vittek
Róbert Vittek (* 1. apríl 1982, Bratislava, Slovensko) je slovenský futbalista, odchovanec Slovana Bratislava.
Vittek začal profesionálne hrať futbal v roku 1999 v Slovane Bratislava. V roku 2003 prestúpil do klubu FC Norimberg, ktorý v tom čase hrával v druhej lige. Pomohol klubu prebojovať sa do Bundesligy v sezóne 2004-05. V sezóne 2005-06 strelil v 30 zápasoch 16 gólov a obsadil piate miesto medzi kanoniermi v Bundeslige.
V lete 2008 prestúpil do francúzskeho klubu Lille OSC za 4,7 milióna eur. 15. novembra 2008 strelil v tomto klube svoj prvý gól vo víťaznom zápase proti AS Saint-Étienne (3:0).
V drese 🇸🇰 hrá od roku 2001. 24. júna 2010 v zápase MS 2010 proti 🇮🇹 strelil dôležité dva góly a bol mužom zápasu, v ktorom Slovensko vyhralo 3 - 2 a postúpilo do osemfinále. V osemfinále strelil gól v závere zápasu proti 🇳🇱, čím sa stal najlepším strelcom Slovenska v reprezentácií a prekonal aj rekord Adolfa Scherera v počte gólov strelených Slovákom na majstrovstvách sveta.
Osobný život
Manželkou Róberta Vitteka je slovenská speváčka a podnikateľka Patrícia Vitteková
Malostranské mostné veže
Nižšia mostná veža
Nazýva sa tiež Juditina veža. Pochádza zo začiatku 12. storočia a jej základy sú postavené v románskom slohu. Hoci je pomenovaná podľa Judity a viazala sa pravdepodobne k Juditinmu mostu, je zrejme staršia ako bol Juditin most. Postavená je z kameňa – opuky – a bola súčasťou opevnenia. Nachádzajú sa na nej zreteľné stopy renesančnej úpravy z roku 1591, kedy vznikli štíty a strecha, ale i rustiková omietka a tvar okien a portálu. V 15. storočí slúžila ako väznica pre najťažších zločincov, od konca 16. storočia až do roku 1784 slúžila ako colný úrad, potom vystriedala viacero majiteľov, až sa v roku 1893 dostala do majetku mesta.
V pivnici veže sa zachovali unikátne rytiny z 13. storočia, medzi ktorými sa nachádza i množstvo šľachtických erbov. Vežu tvorí prízemie a tri poschodia, z ktorých každé má jednu miestnosť a sú spojené dreveným schodiskom. Na prvom poschodí možno nájsť neskororománsky reliéf, ktorý zdobil východné priečelie veže a až do 16. storočia bol vidieť z mosta, no znovuobjavený bol až koncom 19. storočia. Na štíte sú vyobrazené dve postavy – jedna sediaca a druhá kľačiaca, o ich identite a pôvode sa vedú spory.
Colnica
K veži je pristavený malý domček, tzv. colnica. Vstup do veže je z chodby domu. Tento domček okrem colnice slúžil aj ako sídlo úradu mostu pražského a solný úrad cisársky.
Vyššia mostná veža
Vznikla po roku 1464 na príkaz Jiřího z Poděbrad na mieste pôvodnej románskej veže. Svojou podobou sa viaže k Staromestskej mostnej veži, ktorú postavil Petr Parléř, a je najmladšou súčasťou Karlovho mosta. Je postavená z pieskovcových kvádrov, má hranolový tvar, na stranách k mostu a Malej Strane je prizdobená výklenkami s baldachýnovitými strieškami, ktoré mali slúžiť ako výklenky na sochy, no pravdepodobne tam nikdy žiadne neboli. Veža bola v rokoch 1874 – 1879 dôkladne zreštaurovaná do dnešnej podoby, prestavbu realizoval Jozef Mocker. Pôvodne slúžila ako hlásna veža a skladisko, v súčasnosti je prístupná verejnosti.
Brána
Medzi oboma vežami sa nachádza brána, ktorá vznikla v roku 1411 na mieste staršej brány postavenej v románskom slohu, a vďaka nej sa vchádza na Malú Stranu (tvorí vstup na Mosteckú ulicu). Začína sa v mieste, kde končí schodisko nižšej mostnej veže, kde je vchod na oblúk brány. Tadiaľ sa dalo dostať priamo do vyššej mostnej veže. Brána má tvar dvoch gotických rovnobežných arkád a na hornom okraji je ozdobená cimburím. V klenbe brány sa nachádzajú znaky území Václava IV. - luxemburský lev, český lev a moravská orlica, ďalej je tu erb Starého Mesta, vratislavská orlica, dolnolužický znak a pod nimi malostranský erb.
Jan Víšek
Na vývoj modernej slovenskej architektúry pozitívne pôsobili po viacerých stránkach koncepčnej tvorby vyspelejší predstavitelia českej avantgardy. Tento vplyv sa prejavil tak na vývoji architektonického konceptu, ako aj na vývoji riešenia teoretických problémov. Takýto kontakt s českou avangardou dokumentuje napríklad i prednáška Jana Víška, významného brnianskeho predstaviteľa Klubu architektov, v Bratislave v roku 1926.
Charakter tvorby
Jan Víšek má v dejinách českého moderného stavebného umenia výnimočné postavenie. Patrí k popredným predstaviteľom českého purizmu a konštruktivizmu. Jeho puristický minimalizmus možno dokonca porovnávať s obdobnými tendenciami súčasnej architektúry. Bol jedným z najvýznamnejších predstaviteľov brnianskej i českej architektúry druhej štvrtiny 20. storočia. Stal sa jedným z prvých českých architektov pracujúcich v intenciách modernej estetiky. Vynikal homogenitou tvorby, ktorá vychádzala z dôsledného premýšlania aktuálnych problémov architektúry, no zároveň bola charakteristická určitým odstupom a umiernenosťou, čo vyplývalo z Víškovej dôvery v klasické princípy umenia stavby. Tu mal korene jeho klasicizmus. Všetko bolo napokon zaklenuté puristickou estetikou. Výrazný dôraz kládol na harmóniu, úmernosť, čistotu a poriadok.
Biografia
Veľký vplyv prevažne na Víškove urbanistické projekty má štúdium talianskej klasickej architektúry a talianskeho racionalizmu (medzi jeho priateľmi mu údajne hovorili "Giovanni"). V mladosti bol veľmi ovplyvnený svojím učiteľom prof. Theodorom Petříkom (údajná spolupráca na Petříkovom návrhu brnianskeho divadla v období pred 1. svetovou vojnou). Najprv pôsobil v Prahe, kde jeho tvorba vrcholí prestavbou Zemědělského muzea v Kinského sadech. Tá Víškovi zaistila uznanie i ďaleko za hranicami. V roku 1924 sa v Brne pridáva k celému radu nadaných architektov. Ako jediný český reprezentant vystupuje s prednáškou "Zásady nové architektury" v rámci brnianskeho prednáškového cyklu "Za novou architekturu". Prednášali tu i Jacobus Johannes Pieter Oud, Walter Gropius, Le Corbusier, A. Ozenfat a Adolf Loos. Neskôr absolvuje študijnú cestu do Paríža a následne i ďalšie stretnutie s A. Loosom, Le Corbusierom a Auguste Perretom a zakladá v roku 1926 v Brne vlastnú architektonickú kanceláriu. Navrhuje rad diel nesúcich jeho osobitý rukopis. V roku 1928 sa spolupodieľa na návrhu úsporného dvojdomu na vytvorenie výstavnej Kolonie Nový dům. Nepochybne nejvýznamnejším Víškovým stavebníkom bol MUDr. Václav Šilhan, pre ktorého Víšek navrhol známe sanatórium v Brne a niekoľko letných sídel v okolí Ivančíc. Najviac úsilia venoval návrhu českého Národního divadla (dnes Janáčkova) v Brne. To bohužial nemohol v dobách nástupu komunizmu kvôli svojmu členstvu v slobodomurárskej lóži realizovať podľa svojich predstáv. Zároveň bolo v roku 1948 zabránené jeho menovanie za riadneho profesora na ČVUT v Prahe, kde po vojne krátko prednášal.
Laco Novomeský
Život
Pochádzal z rodiny krajčíra Samuela Novomeského a Irmy rod. Príkopovej. Rodičia sa presťahovali zo Senice do Budapešti, kde sa narodil aj začal chodiť školy. Po roku 1919 sa presťahovali nazad a v štúdiu pokračoval v Senici a na učiteľskom ústave v Modre, kde v roku 1923 zmaturoval. Začal pôsobiť ako učiteľ a zároveň sa ako externý poslucháč zapísal na Filozofickú fakultu Univerzity Komenského, kde ho zaujala literárna a politická činnosť. V roku 1925 vstúpil do Komunistickej strany, zanechal štúdium aj učiteľstvo, odišiel do Ostravy, kde sa stal redaktorom komunistických novín Pravda. Do roku 1924 to bola Pravda chudoby a bola vydávaná vo Vrútkach. V roku 1924 bola redakcia presťahovaná do Ostravy a riadil ju Klement Gottwald. S príchodom Novomeského v roku 1925 získala Pravda štatút ústredného tlačového orgánu KSČ sa Slovensku. Je uvádzaný ako zakladateľ DAV, čo bola prvá skupina slovenských ľavicovo orientovaných vzdelancov (voľné združenie študentov-socialistov zo Slovenska) založená v Prahe v roku 1922. Novomeský s týmito pražskými intelektuálmi začal spolupracovať prostredníctvom vtedajšieho redaktora komunistickej tlače Klementa Gottwalda začiatkom roku 1924.
Od roku 1929 pracoval v redakcii Rudého práva v Prahe. Zároveň prispieval do ďalších českých a slovenských komunisticky orientovaných periodík. Počas občianskej vojny v Španielsku urobil reportáž z Valencie, Barcelony a Madridu. náhľad|Ladislav Novomeský ako predseda [[Matica slovenská|Matice slovenskej ]] Pokiaľ Gottwaldovi prischol prívlastok „profesionálny revolucionár“, ktorý sa uvádzal aj v jeho oficiálnych životopisoch, Novomeskému napriek tomu, že sa podobne od svojich 21 rokov živil „revolúciou“ prischol v pražskom prostredí imidž podľa Petra Bílého „kaviarenského komunistu“ alebo podľa Zola Mikeša „salónneho komunistu“.
V Prahe sa hlásil k slovenskej avantgardnej ľavicovej skupine davistov, združených okolo DAV, ktorý vychádzal do roku 1937. V roku 1939 sa presťahoval na Slovensko – do Bratislavy, kde napriek zákazu pokračoval v komunistickej činnosti. V auguste 1943 sa spolu so svojim mladším priateľom Gustávom Husákom stal členom V. ilegálneho vedenia KSS, ktoré viedol Karol Šmidke. Bol jedným z popredných organizátorov SNP. Bol spoluzakladateľ a podpredseda povstaleckej SNR v Banskej Bystrici (1944). Po vojne bol členom predsedníctva ÚV KSS, povereník pre školstvo a osvetu (19451950).
Na zjazde KSS v roku 1950 obvinený z tzv. buržoázneho nacionalizmu a 6. februára 1951 bol spolu s Husákom zatknutý. V roku 1954 bol odsúdený na 10 rokov väzenia v inscenovanom procese s rozvratnou skupinou buržoáznych nacionalistov. „Priznal sa“, pretože podľa vlastných slov, neznášal fackovanie. V tomto čase nemohol publikovať. Vo väzení napísal 4 000 básni na tabakové papieriky ale väčšinu z nich vyfajčil. 22. decembra 1955 bol prepustený na podmienku.
Zolo Mikeš (Aktuality.sk) Novomeského obviňuje, že jeho výpovede boli použité v inom procese (proces so Slánskym) proti jeho priateľovi Clementisovi a tým prispel k jeho odsúdeniu na trest smrti. Mikeš uvádza, že zo svojej zbabelosti sa dokonca potom snažil urobiť ešte aj cnosť.
Do roku 1962 pracoval v Památníku národního písemnictví v Prahe. V roku 1963 ho plne rehabilitovali na základe rozhodnutia Barnabitskej komisie. Presťahoval sa do Bratislavy, kde pracoval v Ústave slovenskej literatúry SAV. Po sovietskej okupácii 21. augusta 1968 sa stal opäť členom Predsedníctva Ústredného výboru KSS, v tom istom roku aj predsedom Matice slovenskej. V roku 1970 sa vzdal funkcie v ÚV KSS a krátko na to vážne ochorel. V júli 1970 ho mozgová mŕtvica úplné vyradila zo spoločenského života. Názory sa preto rôznia, či aspoň spočiatku prispel k tzv. husákovskej „normalizácii“ na kultúrnom aj politickom poli alebo sa vôbec nestal „normalizačným politikom“.
Po dlhšej chorobe L. Novomeský zomrel 4. septembra 1976 v Bratislave. Po jeho smrti bol vyhlásený štátny smútok a jeho štátny pohreb bol odvysielaný v televízii. Bol spoplnený a jeho urna je umiestnená na cintoríne Bratislava – Lamač 5 sektor, chodník 2, číslo 845.
Bol ženatý s Karlou Marešovou a ich dcérou je Ing. Elena Bútorová-Novomeská, ktorá v 50. rokoch vyrastala ako „dcéra zradcu“ a jej možnosti štúdia boli obmedzené, napriek tomu vyštudovala chémiu.
Tvorba
náhľad|Verše Ladislava Novomeského Prvé básne publikoval časopisecky (Vatra, Svojeť, Nový rod a i.). V tvorbe sa od začiatku stotožnil s proletárskou literatúrou. Svojim dielom ovplyvnil medzivojnový a povojnový vývin poézie na Slovensku. V 30. a 40. rokoch obohatil svoje básnické dielo o prvky poetizmu a symbolizmu. Okrem vlastnej básnickej tvorby sa venoval aj prekladom z ruskej literatúry (Boris Pasternak) a publicistike.
Ukážka z tvorby (Nedeľa)
Dobré je niekedy navštíviť minulosť,
čo tvár má mŕtvu a nemú,
a pri tej mŕtvote riecť si:
i to bola, to bola krása.
Pamiatky
V Senici bolo Múzeum L. Novomeského. V roku 2003 budova stratila charakter múzea, zostala v nej vo vstupných priestoroch len expozícia venovaná Novomeského. V roku 2008 kúpilo mesto Senica budovu od Trnavského samosprávneho kraja a od apríla 2011 ju prenajalo Centru voľného času.
Nejepín
Nejepín je obec v Česku v okrese Havlíčkův Brod v kraji Vysočina. 1. januára 2012 tu žilo 61 obyvateľov, z toho 31 mužov a 30 žien, pričom priemerný vek v obci bol 51,5 roka (muži 50,1 roka, ženy 52,8 roka).
Pustý hrad (Zvolen)
Pustý hrad, (Starý) Zvolenský hrad či hrad (Starý) Zvolen je hradný komplex v katastrálnom území mesta Zvolen nad sútokom Hrona a Slatiny v nadmorskej výške 475 Skladá sa z dvoch hradných komplexov: Dolného a Horného hradu. Medzi nimi sa nachádza tzv. spojovacia časť dlhá takmer 400 metrov, ktorú v časti pri Dolnom hrade tvorí 206 metrov dlhý múr. Celková rozloha Pustého hradu bola vypočítaná 7,6 ha, neskôr 4,7 ha. I keď ide o ruinu, v porovnaní s inými európskymi, ale aj svetovými hradmi vystavanými na vrchoch, je väčší než sýrsky Krak des Chevaliers (má rozlohu cirka 2,7 ha a pritom ide skôr o pevnosť ako hrad).
Dejiny
Dlhoročný archeologický výskum Václava Hanuliaka na Hornom hrade (roky 1992 - 2008) jednoznačne dokázal existenciu staršieho pravekého kamenozemného valu, na ktorom bola postavená stredoveká hradba. V zásype valu sa nachádzal črepový materiál predovšetkým z neskorej bronzovej doby. Okrem nálezov lužickej kultúry sa tu našli aj črepy kyjatickej kultúry. Strategické postavenie kopca bolo využité aj v neskorej dobe kamennej, svedčia o tom nálezy badenskej kultúry. Protohistorické osídlenie dokladajú spony a keramika z doby laténskej. Na severozápadnom svahu Horného Pustého hradu sa v roku 1944 našiel poklad predmetov z doby bronzovej. Bol uložený pod asi 8 metrov vysokou skalou. Samotný nález má však aj svoju novodobú históriu. Po nájdení partizánmi v roku 1944 bol pravdepodobne rozdelený na niekoľko častí. Zatiaľ posledná časť tohto depotu bola objavená v roku 2001. Prvá sezóna výskumu na Dolnom hrade v roku 2009 preukázala existenciu staršieho pravekého valu pod západnou líniou jeho stredovekého opevnenia. Pôvodne mal kamenozemnú konštrukciu a v jeho zásype sa nachádza keramika výlučne z neskorej doby kamennej. Na nádvorí Dolného hradu sú potvrdené nálezy aj z mladšej a neskorej doby bronzovej. náhľad|vľavo Najstaršou stredovekou stavbou na Pustom hrade je veža kráľovského komitátneho hradu z 12. storočia. Spolu s prislúchajúcim opevnením sa nachádza na najvyššom mieste hradného kopca – na kóte. Najstaršiu správu o Zvolenskom (Pustom) hrade obsahuje rozprávací prameň nazývaný Gesta Hungarorum (Činy Uhrov), napísaný na začiatku 13. storočia. Po mongolskom vpáde vzniklo na Pustom hrade veľké refúgiálne opevnenie. Jeho výstavbu organizoval kamenársky majster Bertold. V roku 1255 mu panovník Belo IV. za vykonávanie prác na kráľovských hradoch daroval majetok vyňatý spod kráľovského hradu Zvolen (castro nostro de Zolum).
Je pravdepodobné, že v tomto období vzniklo opevnenie na Hornom (3,5 ha) aj Dolnom hrade (0,65 ha) a bol vybudovaný aj obranný múr v sedle pod Dolným hradom (dlhý 206 metrov). Z tohto obdobia pochádza veža č. 2 na Hornom hrade a je veľmi pravdepodobné, že aj donjon Dolného hradu. Ten sa s pôdorysom 20 x 20 metrov radí medzi najväčšie stavby rezidenčného typu v strednej Európe. Spolu s hlavnou vstupnou bránou Horného hradu je zároveň najzachovalejšou architektúrou na Pustom hrade. Gotická stavebná etapa na Pustom hrade je datovaná od konca 13. storočia až do prvej tretiny 14. storočia. K vstupnej bráne Horného hradu bola vtedy pristavaná štvorpodlažná veža. Severovýchodne od obytnej veže č. 2 bola vybudovaná obranná bašta a k nej prislúchajúca priečna hradba. Takto vzniklo predhradie pri vybudovaní ďalšieho hradu - ako samostatnej obrannej a obytnej jednotky v rámci hornej polohy Pustého hradu. Župný hrad z konca 13. storočia bol vstavaný do jeho severného cípu. Jeho výstavba súvisí s rodom Balašovcov, so županmi Demeterom a Dončom. Preto sa táto časť pracovne nazýva Dončov hrad. Disponuje samostatným opevnením, palácom, predpalácovým objektom, cisternou a celé nádvorie bolo upravené pomocou terás. Tieto terasy využili v prvej polovici 15. storočia jiskrovské vojská, keď si na nich vybudovali prízemné obytné objekty.
Zánik hradu Zvolen je datovaný do polovice 15. storočia, do obdobia vojnových stretov medzi Jánom Huňadym a Jánom Jiskrom z Brandýsa. Písomný prameň z roku 1451 uvádza, že Starý Zvolen vypálil Ján Huňady. Poslednou stavbou vybudovanou na Pustom hrade bola vartovka postavená v poslednom decéniu 16. storočia.
Archeologický výskum tu od roku 2009 realizuje Archeologický ústav Slovenskej akadémie vied v Nitre, vysunuté pracovisko Zvolen.
Hrad v súčasnosti
náhľad|Letecký pohľad V dnešných časoch môžeme vidieť:
Na hrad sa dá dostať z hlavnej železničnej stanice vo Zvolene po modrej turistickej značke a náučnom chodníku.
Hus
Hus môže byť:
Norma Shearerová
Norma Shearerová, rodným menom Edith Norma Shearer (* 10. august 1902, Montreal, Kanada – † 12. jún 1983, Woodland Hills, Kalifornia, USA) bola americká herečka kanadského pôvodu pôsobiaca v Hollywoode v 20. a 30. rokoch 20. storočia. V rokoch 19271936 bola vydatá za hollywoodskeho producenta Irvinga Thalberga.
Počas svojej kariéry bola šesťkrát nominovaná na Cenu Akadémie. Získala ju raz za rolu Jerry Martin v dramatickom filme The Divorcee.
Životopis
Ako štrnásťročná vyhrala súťaž krásy. V roku 1918 sa nervovo zrútila jej staršia sestra Athol kvôli krachu otcovho podniku. Manželstvo ich rodičov Andrewa a Edith Shearerovej nebolo príliš šťastné, a preto sa matka rozhodla s dcérami vycestovať do USA, kde začali žiť v skromnom príbytku v New Yorku.
Kariéra
náhľad|left|Norma a Irving (júl 1929)
Hrala v niekoľkých nemých filmoch a v roku 1923 sa zapáčila viceprezidentovi štúdia MGM Irvingovi Thalbergovi. Konkurz na hlavnú úlohu v dráme Pleasure Mad síce veľmi dobre nedopadol a Shearerová získala iba vedľajšiu úlohu, ale položil základ jej budúcemu vzťahu s Thalbergom. Nakoniec získala u Mayerovej spoločnosti päťročnú zmluvu a začala natáčať jeden nemý film za druhým. Keď sa blížil koniec zmluvy, Thalberg sa so Shearerovou oženil. Aj keď si Thalberg myslel, že Shearerová s filmom skončí, ona však zatúžila po významnejších roliach. Film bol na konci 20. rokov ozvučený. Jej prvý hovorený film sa nazýval The Trial of Mary Dugan a bol natočený v roku 1929. O rok neskôr natočila s režisérom Robertom Z. Leonardom dramatický film The Divorcee o emancipovanej žene Jerry a za túto postavu získala Oscara. Na 3. ročníku udeľovania Cien Akademie nielenže porazila legendárnu Gretu Garbo, ale dokonca aj výkon sebe samej vo filme Their Own Desire. Vtedajšie pravidlá totiž dovoľovali nominovať viacero hereckých výkonov jedného umelca.
Prvá dáma MGM, ako ju prezývali, bola počas svojej kariéry nominovaná na Cenu Akadémie ešte štyrikrát. Za filmy A Free Soul (v 4. ročníku udeľovania Cien Akadémie) v roku 1931, The Barretts of Wimpole Street (v 7. ročníku) v roku 1935, Romeo and Juliet (v 9. ročníku) v roku 1937 a za historický film Marie Antoinette získala svoju poslednú nomináciu (v 11. ročníku) v roku 1939.
S hercom Clarkom Gablom natočila tri filmy. Tým posledným bola komédia Idiot's Delight režiséra Clarenca Browna. Shearerová sa potom objavila ešte v „ženskom" filme“ The Women a v úspešnej dráme Escape. Jej kariéra sa však postupne blížila ku koncu. Bola dokonca kandidátkou na úlohu Scarletta O'Hara vo výpravnej adaptácii románu Margaret Mitchellovej Odviate vetrom, no kvôli škúleniu rolu nakoniec nedostala. Posledné dva filmy neboli dobre hodnotené ani kritikmi, ani divákmi a Shearerová hrať skončila.
náhľad|Norma Shearerová
Osobný život
Norma Shearerová bola dvakrát vydatá. Za prvého manžela, producenta Irvinga, sa vydala 29. septembra 1927 a spolu mali dve deti. Ich vzťah vydržal až do Thalbergovej predčasnej smrti v roku 1936. Za druhého muža sa vydala 23. augusta 1942 a bol ním o jedenásť rokov mladší lyžiarsky inštruktor Martin Arrouge. Tento bezdetný vzťah trval do 12. júna 1983, kedy Shearerová vo veku 80 rokov zomrela na zápal pľúc. Ku koncu života mala tiež Alzheimerovu chorobou. Pochovaná je na cintoríne Forest Lawn Memorial Park v Glendale, hneď vedľa prvého manžela. Jej kolegyňa Jean Harlow je tam pochovaná taktiež.
Zaujímavosti
Shearerová mala okrem staršej sestry Athol, ktorá sa neskôr vydala za magnáta Howarda Hughesa, taktiež brata Douglasa. Ten ako zvukár a riaditeľ zvukového štúdia MGM získal za svoju kariéru celkovo sedem Cien Akadémie a ďalších sedem špeciálnych technických Cien Akadémie. Nominovaný bol dokonca 21-krát.
Syn Normy a Irvinga, Irving Thalberg mladší bol profesorom filozofie. Zomrel v roku 1987 vo veku 57 rokov. Dcéra Katherine Stirlingová bola majiteľkou reťazca kníhkupectva a zomrela v roku 2006.
Od roku 1960 má hviezdu na Hollywoodskom chodníku slávy.
Ocenenie
náhľad|Z posledného filmu We Were Dancing
Rezső Peéry
Rezső Peéry (1910-1977) je maďarský spisovateľ, publicista žijúci na Slovensku (?)
Anatomicky moderný človek
Anatomicky moderný človek alebo anatomicky moderný Homo sapiens (z angl. anatomically modern human(s)/anatomically modern Homo sapiens), skr. AMČ (angl. AMH) môže označovať:
Tinie Tempah
Patrick Chukwuemeka Okogwu (* 7. november 1988, Londýn, Anglicko), viac známy pod svojim umeleckým menom Tinie Tempah je britský rapper nigérijského pôvodu. Svoj prvý mixtape z roku 2007 obsahovalo 28 skladieb, freestylov a remixov a spolupracovali na ňom Mz Bratt, Chipmunk a G-Unit. Jeho prvý album Disc-Overy debutoval 10. októbra 2010 na 1. mieste v rebríčku UK Albums Chart so singlami „Pass Out“ a „Written in the Stars“ a singlami v prvej päťke „Frisky“ a „Miami 2 Ibiza“.
Hostilianus
Hostilian(us) alebo Gaius Valens Hostilianus Messius Quintus (* † 251) bol rímsky cisár, ktorý vládol roku 251 ako spoluvládca Treboniana Galla. Jeho otcom bol cisár Decius (249 – 251), matkou Herennia Cupressenia Etruscilla. Hostilianus mal staršieho brata Herennia Decia a možno aj sestru (údajnu manželku neskoršieho cisára Volusiana).
Hodnosť Caesara udelil Hostilianovi, ktorého rok a miesto narodenia je neznáme, jeho otec Decius asi v septembri roku 250. Podľa portrétov na minciach bol princ v tom čase pravdepodobne neplnoletý. Po Deciovej smrti v bitke pri Abritte (jún 251) nový cisár Trebonianus Gallus Hostiliana adoptoval a súčasne povýšil na Augusta, mladý panovník však už po niekoľkých mesiacoch zomrel, pravdepodobne na mor, aj keď nemožno vylúčiť ani politickú vraždu.
Martigny-sur-l’Ante
Martigny-sur-l’Ante je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Calvados, v regióne Dolná Normandia.
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 331 obyvateľov (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Andrej Alexandrovič Michaľov
Andrej Alexandrovič Michaľov (, 🇧🇪; * 23. február 1978, Minsk) je bieloruský hokejový útočník.
Klubový hokej
Od sezóny 2002/03 pôsobil v mužstve Keramin Minsk v bieloruskej hokejovej lige. Od ročníka 2008/09 hrá za CHK Dynama-Minsk v KHL.
Reprezentácia
Reprezentoval na ôsmich majstrovstvách sveta po sebe – 2005, 2006, 2007, 2008, 2009, 2010, 2011, 2012, ako aj na ZOH 2010.
Satoši Tadžiri
Satoši Tadžiri (jap. 田尻智) (* 28. august 1965) je japonský dizajnér videohry Poketto Monsutá alebo jednoducho Pokémon. Ako chlapec býval v okrajovej časti Tokia, kde si okrem hrania videohier, zamiloval nezvyčajného koníčka – zbieranie chrobákov. Z tohto nevinného zbierania postupne vymyslel hru Pokémon. Svoj nápad potom ponúkol firme Nintendo, ktorá ho zrealizovala v podobe dvoch hier: Pokémon Red a Pokémon Green v roku 1996.
Satošimu už v detstve diagnostikovali Aspergerov syndróm.
Peklo (národná prírodná pamiatka)
Popis prírodnej pamiatky
Chránené územie o rozlohe 43,73 ha zasahuje do katastrálnych území obcí Zahrádky u České Lípy, Kvítkov, Sosnová a Česká Lípa (k. ú. Dubice u České Lípy). Je vo výške 247 - a patrí geomorfologicky ako do Českolipskej kotliny, tak do Provodínskej pahorkatiny. vľavo|náhľad|Starší typ tabule náučného chodníka Robečský potok v katastri obce Zahrádky vyteká z Novozámeckého rybníka a preteká pieskovcovým skalným masívom, kde vytvára veľmi malebnú skalnú tiesňavu v celkovej dĺžke asi 4 km, ktorá končí v blízkosti mesta Česká Lípa, v časti Dubice - Robeč. Príkre pieskovcové skalné steny tu vytvárajú impozantný a mohutný pieskovcový kaňon s malou údolnou nivou na jeho dne. Voda sa tu hlboko zarezala do druhohorných kvádrových pieskovcov, ktoré tvoria geologický podklad celej tunajšej oblasti. Je tu rad jaskýň, previsov, voštín.
História
Začiatkom 19. storočia upravil gróf Vincenc Karel Kounic, vtedajší majiteľ panstva Nový zámek (dnešné Zahrádky), okolie svojho zámku v romantický krajinný celok, ku ktorému patrilo aj peklo. Robečský potok bol po celom svojom toku splavný a člnkovanie patrilo k obľúbeným kratochvíľam šľachty pobytom na zámku. náhľad|Most nad údolím a potokom V roku 1881 bola projektovaná železnica Česká Lípa - Lovosice (dnešná Trať 087), ktorá mala viesť údolím. Na nátlak vlastivedného spolku Excursions Club, majiteľa pozemkov grófa Kinského a verejnosti bol ale projekt prepracovaný a v priebehu roka 1898 tak údolie nad osadou Karba preklenul oceľový viadukt s piatimi pieskovcovými oblúkmi s výškou 24 m a celkovej dĺžke 209 m. Územie Pekla bolo vedené od roku 1895 ako súkromná rezervácia. náhľad|Rázcestník v Pekle
Náučný chodník
Malebne pôvabným údolím dnes vedie červený turistický chodník od železničnej zastávky Zahrádky až do Českej Lípy. Asi 2 km od Českej Lípy pri Skautskej skale začína Náučný chodník Peklo, ktorý zoznamuje v úseku 4 km na 10 zastaveniach návštevníkov s miestnou prírodou a zaujímavosťami. Pôvodné panely boli niekoľkokrát nahradené novými. Trasa náučného chodníka je po brehoch potoka s občasnými prechodmi po mostoch z jednej na druhú stranu, je vybavená kvôli veľkému množstvu turistov povalovými chodníkmi a radom mostov. Steny kaňonu sú zarastené reliktnými bôrmi, javorinou, lipami. Na trase v tiesňave je tunel a skalný byt. Posledné zastavenie (teda tabuľa s informáciami) je pri osade Karb. Na jar v mokradiach okolo potoka tu kvitne bleduľa jarná a ďalšie chránené byliny. Bol tu zaznamenaný pri dlhodobom prieskume v rokoch 1995 - 1996 výskyt 148 druhov stavovcov a 250 druhov hmyzu, desiatky z nich patria k druhom ohrozeným, či kriticky ohrozeným (napr. volavka biela, vlha obyčajná, trasochvost žltý, slepúch lámavý).
Skalné reliéfy
Na Českolipskej strane údolia sú na skalách vyryté reliéfy, podobizne bez popisu. Ich autormi boli Erich Hockel (podobizeň Friedricha Nietzscheho, podobná Stalinovi) a sochár Augustín Schindler z Českej Lípy tu vytvoril v rokoch 1934 či 1935 podobizeň Richarda Wagnera.
Prístup turistov
Peší turisti môžu pokračovať po červene značenom chodníku (kedysi trasa 0354, teraz Európska diaľková trasa E10) ďalej na Zahrádky, a potom po brehu rezervácie Novozámeckého rybníka. Ak idú z juhu, potom po prechode rokliny dôjdu k Českej Lípe, bývalému prírodnému kúpalisku v Dubici. Odtiaľ jazdí linka MHD až k stanici. Nad údolím pri Zahrádkach sú stopy po zrúcanine hradu Frýdlant. V polovici náučného chodníka je žlto značená odbočka k obci Kvítkov. Cykloturistika je v údolí zakázaná.
Po povodniach v lete 2010 bol rad mostíkov a povalových chodníkov v majetku Lesov ČR poničených a Peklo sa stalo nepriechodné. Do konca roka 2010 mali byť podľa tvrdenia MÚ Česká Lípa opravené, opravy sa vykonali s ročným oneskorením.
Problémom je nedodržiavanie zákazu vjazdu cyklistov a motorových vozidiel, ktorý navrhuje riešiť aj s ďalšími opatreniami plán na roky 2014-2022.
Začiatkom októbra 2013 bolo údolie na týždeň úplne uzatvorené, pretože tu Lesy ČR po dohode so Správou CHKO Kokořínsko vykonávli prvú časť úprav terénu a trasy náučného chodníka.
náhľad|267x267bod|Peklo, cesta pod skalami
Cygnus (rod)
Cygnus (po slovensky labuť) je rod veľkých vodných vtákov z čeľade kačicovité (Anatidae), podčeľade husi (Anserinae).náhľad|labutia rodinka
Druhy severnej pologule majú perie čisto biele, na južnej pologuli žijú labute, ktoré majú aj čierne perie. Austrálska labuť čierna je skoro úplne čierna, biele zostávajú len letky. Nohy sú čiernosivé, výnimku tvoria juhoamerické labute, ktorých nohy sú ružové. Zobák je červeno-čierny alebo žlto-čierny.
Na Slovensku žijú tri druhy labutí: labuť malá, labuť veľká a labuť spevavá.
Druhy
Staršie sa sem zaraďovali aj rody Sthenelides a Coscoroba, t. j. druhy:
ISO 3166-2:CN
Kódy ISO 3166-2 pre Čínu identifikujú 23 provincií, 4 samosprávne mestá (mestá pod ústrednou správou), 5 autonómnych oblastí a 2 osobitné administratívne oblasti. Prvá časť (CN) je medzinárodný kód pre Čínu, druhá časť pozostáva z dvoch čísel identifikujúcich provinciu alebo oblasť.
Zoznam kódov
CN-11 Peking CN-12 Tchien-ťin CN-13 Che-pej (S'-ťia-čuang) CN-14 Šan-si (Tchaj-jüan) CN-15 Vnútromongolská autonómna oblasť (Chu-che-chao-tche) CN-21 Liao-ning (Šen-jang) CN-22 Ťi-lin (Čchang-čchun) CN-23 Chej-lung-ťiang (Charbin) CN-31 Šanghaj CN-32 Ťiang-su (Nanking) CN-33 Če-ťiang (Chang-čou) CN-34 An-chuej (Che-fej) CN-35 Fu-ťien (Fu-čou) CN-36 Ťiang-si (Nan-čchang) CN-37 Šan-tung (Ťi-nan) CN-41 Che-nan (Čeng-čou) CN-42 Chu-pej (Wu-chan) CN-43 Chu-nan (Čchang-ša) CN-44 Kuang-tung (Kanton) CN-45 Čuangská autonómna oblasť Kuang-si (Nan-ning) CN-46 Chaj-nan (Chaj-kchou) CN-50 Čchung-čching CN-51 S'-čchuan (Čcheng-tu) CN-52 Kuej-čou (Kuej-jang) CN-53 Jün-nan (Kchun-ming) CN-54 Tibetská autonómna oblasť (Si-cang, Lhasa) CN-61 Šen-si (Si-an) CN-62 Kan-su (Lan-čou) CN-63 Čching-chaj (Si-ning) CN-64 Chuejská autonómna oblasť Ning-sia (Jin-čchuan) CN-65 Ujgurská autonómna oblasť Sin-ťiang (Urumči CN-71 Taiwan (Tchaj-pej) CN-91 Osobitná administratívna oblasť Hongkong CN-92 Osobitná administratívna oblasť Macao
V roku 2017 boli vyššie uvedené kódy zmenené.
Nová Ves u Chotěboře
Nová Ves u Chotěboře je obec v Česku v okrese Havlíčkův Brod v kraji Vysočina. 1. januára 2012 tu žilo 588 obyvateľov, z toho 293 mužov a 295 žien, pričom priemerný vek v obci bol 40,1 roka (muži 39,8 roka, ženy 40,4 roka).
Lancié
Lancié je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Rhône, v regióne Auvergne-Rhône-Alpes.
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Obchodné podmienky
Obchodné podmienky môžu byť:
Vého
Vého je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Meurthe-et-Moselle, v regióne Lotrinsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Židovská agentúra
thumb|upright=1.4|Sídlo Židovskej agentúry v [[Tel Avive]] Židovská agentúra, presnejšie Židovská agentúra pre Izrael (: הסוכנות היהודית לארץ ישראל, "ha-Sochnut ha-Jehudit le-Erec Jisrael", skratka סוכנות - "Sochnut", : The Jewish Agency for Israel, skratka JAFI) je organizácia založená roku 1929. Pred vznikom štátu Izrael fungovala ako neoficiálna vláda pre židovské obyvateľstvo vo vtedajšej Britskej mandátnej Palestíne (rovnako ako Židovská národná rada fungovala ako neoficiálny židovský parlament). Keď Izrael dosiahol roku 1948 nezávislosť, Židovská agentúra sa zamerala na podporu židovského prisťahovalectva.
Dejiny do roku 1948
O vzniku Židovskej agentúry sa diskutovalo už na 13. sionistickom kongrese v Karlových Varoch v auguste 1923. V roku 1927 Chaim Weizmann podpísal dohodu so zástupcom amerických Židov Louisom Marshallom ohľadom vzniku takej agentúry. Vznik rozšírenej a posilnenej Agentúry, organizovanej podľa zámerov Chaima Weizmanna prijali i zahraniční židovskí a nesionistickí predáci, ale pod podmienkou, že najprv sa zorganizuje komisia, ktorá posúdi ekonomickú životaschopnosť usídľovania v Palestíne. Židovská agentúra bola definitívne ustanovená až rozhodnutím 16. sionistického kongresu 11. augusta 1929, ktorý sa konal v Zürichu. Malo sa tak v rámci britského mandátu nad Palestínou pokročiť smerom k budovaniu samosprávnych inštitúcií pre židovskú komunitu. Židovskú agentúru uznala britská správa za predstaviteľa tamojších Židov. Reprezentovala zároveň túto komunitu pred Spoločnosťou národov. Agentúra mala na starosti prideľovanie imigračných certifikátov, ktoré vydávali britské úrady, usadzovanie imigrantov a územné plánovanie, ekonomické plánovanie, budovanie školských a kultúrnych inštitúcií alebo zdravotníckych zariadení. Hlavným rysom novo ustanovenej Agentúry ale bol fakt, že sa na nej mali podieľať aj nesionistickí Židia z celého sveta. Na debate o jej založení sa v Zürichu napríklad zúčastnil Albert Einstein alebo Léon Blum.