cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Teddy Vang
Teddy Vang (* 19. november 1972, Frederiksberg, Dánsko) je dánsky gitarista, inštruktor fitness a skladateľ. V minulosti pôsobil v skupinách Post a Common Delution. Známy je hlavne ale ako bývalý člen dánskej heavy metalovej skupiny Volbeat, kde pôsobil od roku 2001 do roku 2002.
Biografia
V roku 2001 sa pridal ako gitarista k novozaloženej heavy metalovej skupine Volbeat, ale už v roku 2002 z nej odišiel. Na poste gitaristu ho nahradil Franz Gottschalk. Vang so skupinou nahral len tri demonahrávky.
Bielokarpatské podhorie
Bielokarpatské podhorie je geomorfologický podcelok Považského podolia. Leží v západnej časti územia, v južnej časti stredného Považia, medzi Novým Mestom nad Váhom a Pruským.
Polohopis
Podcelok leží v južnej polovici Považského podolia a lemuje jeho západný okraj v podhorí Bielych Karpát. Tie vymedzujú Bielokarpatské podhorie zo severozápadu, a to podcelkami Vršatské bradlá, Kobylináč, Súčanská vrchovina a Bošácke bradlá. Na západe nadväzuje Myjavská pahorkatina a Čachtické Karpaty (podcelok Malých Karpát), južným smerom nadväzuje rovinatá Podunajská pahorkatina s podcelkami Trnavská pahorkatina a Dolnovážska niva. Juhovýchodný smer následne susedí s podcelkami Považského podolia, Trenčianskou a Ilavskou kotlinou.
Ochrana prírody
Územie sa okrajovo dotýka CHKO Biele Karpaty, no je tu niekoľko maloplošných chránených území:
Doprava
Územie pretína viacero významných ciest, medzi nimi cesta I/54, I/9 alebo I/57, ktoré sa pripájajú na cestu I/61. Tá vedie spolu so železničnou traťou Bratislava – Žilina údolím Váhu a Bielokarpatským podhorím vedie len okrajovo pri Novom Meste nad Váhom. Z Nemšovej na Moravu vedie železničná trať Trenčianska Teplá – Vlársky priesmyk.
Place Dauphine
thumb|Place Dauphine Place Dauphine (Dauphinovo námestie) je námestie v Paríži. Nachádza sa v 1. obvode na ostrove Cité. Bolo postavené po Place des Vosges ako druhé kráľovské námestie v Paríži.
Poloha
Place Dauphine zaberá trojuholníkový priestor v západnom cípe ostrova Cité. Západný špic trojuholníka smeruje do stredu Pont Neuf, východnú základňu tvorí ulica Rue de Harlay, ktorá námestie oddeľuje od Justičného paláca. Na ostatných dvoch stranách námestia je rad budov oddeľujúci priestor od nábrežia Quai de l’Horloge na severe a Quai des Orfèvres na juhu.
Dejiny
Námestie bolo pri svojom založení pomenované na počesť dauphina, budúceho kráľa Ľudovíta XIII. V roku 1792, počas Francúzskej revolúcie, bolo premenované na Place de Thionville. Svoj pôvodný názov získalo opäť v roku 1814. Nachádza sa na mieste bývalých ostrovov Passeur aux Vaches, Gourdaine a Židovský ostrov, kde bol 11. marca 1314 upálený Jacques de Molay, veľmajster rádu templárov. Pri stavbe Pont Neuf v rokoch 1578 – 1607 boli malé ostrovy pripojené k ostrovu Cité. Most dal postaviť Henrich IV., ktorý tiež v roku 1607 po sprevádzkovaní mostu Pont Neuf rozhodol o vytvorení rezidenčného námestia na bývalých ostrovoch.
Panovník prenajal pozemky Achillovi de Harley, prezidentovi parížskeho parlamentu, ako odmenu za jeho verné služby v boji proti Katolíckej lige. Ten dostal povolenie na vybudovanie trojuholníkového námestia. Domy mali byť postavené v rovnakom štýle ako na Place Royale (dnešné Place des Vosges): dvojposchodové domy s podlubím, kde boli obchody, piliere arkád zdobené kamennou bosážou a domy z tehiel s bridlicovou strechou. Počet domov bol stanovený na 32 po celom obvode námestia.
Achille Harley po zaplatení poplatku začal výstavbu v máji 1607 a rozpredal pozemky jednotlivcom. Námestie bolo celé uzavreté, malo len dva priechody, z ktorých sa dochoval ten na západnej strane vedúci k jazdeckej soche Henricha IV. Pretože však kráľ neuložil povinnosť novým vlastníkom zachovať pôvodný tvar domov, nebolo nariadenie postupne rešpektované a vzhľad námestia tak dnes nie je jednotný.
thumb|Posledné zachované budovy podľa pôvodných plánov Z plánovaných 32 rovnakých domov tak dnes zostali zachované len dve krajné budovy pri Pont Neuf. Ostatné budovy boli buď prestavané, alebo zbúrané a nahradené inými. Oproti týmto dvom pôvodným domom na Square du Vert-Galant stojí bronzová socha Henricha IV. odhalená 25. augusta 1818 (pôvodná bola roztavená počas Francúzskej revolúcie). V roku 1874 bol zbúraný celý rad domov do ulice Rue de Harley (tvoriaca základňu trojuholníkového námestia), aby sa uvoľnila zadná fasáda Justičného paláca postaveného v roku 1854. Na tomto mieste sú dnes zasadené stromy. Tým bol úplne narušená koncepcia celého námestia.
Uprostred námestia sa v rokoch 1803 – 1874 nachádzala Desaixova fontána postavená na počesť generála Desaixa, ktorý zomrel v bitke pri Marengu v roku 1800.
Saint-Caprais-de-Blaye
Saint-Caprais-de-Blaye je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Gironde, v regióne Akvitánsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Place Dauphine
Ochrana
Samotné námestie je chránené ako historická pamiatka od roku 1950, rovnako tak je chráných veľa budov, ktoré ho lemujú. Na nepárnej (južnej) strane sú to domy č. 13, 15 (v tomto dome žili Simone Signoret a Yves Montand), 17, 19-21, 23, 25, 27, 29 a 31 a na párnej (severnej) strane č. 12, 14, 16, 24, 26 a 28.
Saint-Caprais-de-Blaye
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Place Dauphine
Námestie v kultúre
Dauphinovo námestie je zmieňované v literatúre, napr. v básni La Main de gloire Gérarda de Nerval, alebo v románe Les Dieux ont soif (Bohovia sú smädní) Anatola France. Malý odkaz je aj v románe Kaput talianskeho spisovateľa Curzia Malaparta. André Breton umiestnil na námestie časť deja svojho románu Nadja.
V hudbe Jacques Dutronc cituje námestie v piesni Il est cinq heures, Paris s'eveille z roku 1968. Yves Simon, ktorý na námestí žil, ho zmieňuje vo svojej piesni Nous nous sommes tant aimés.
Dereš (časopis)
náhľad|Titulný list časopisu Dereš Dereš: časopis pre satyru, humor a spoločnosť bol slovenský humoristický časopis. Vychádzal v rokoch 1925 až 1927.
Vychádzal v Bratislave dvakrát do mesiaca. Zodpovedný redaktor bol Emo Bohúň a Gusto Slušný. Jedným z redaktorov bol Jano Drotár, ilustrátorom Ľudovít Fulla.
Časopis tlačila Slovenská Grafia, Kníhtlačiarsky úč. spolok fil. Angermayer a Slov. Grafia úč. spolok.
Začal vychádzať v apríli 1925, zanikol v júli 1927. V roku 1926 nevychádzal od februára do decembra.
Hlinka (sedlo)
Hlinka je horské sedlo v pohorí Oravské Beskydy, na štátnej hranici s Poľskom. Leží nad Novoťou, približne (severo)západne od Námestova. Vedie ním cesta zo Zákamenného do Rajcze.
Poloha
Nachádza sa v strednej časti Oravských Beskýd, v geomorfologickom podcelku Ošust. Severným smerom leží Pientkuľa, južným vrch Magurka. Západne pod sedlom pramení potok Glinka, smerujúci do rieky Sola, východne pramení Tisoňovka, v povodí Bielej Oravy. Vedie ním rozvodie Čierneho a Baltského mora.
Sedlo leží na slovensko-poľskej hranici, na rozhraní Žilinského kraja a Sliezskeho vojvodstva. Vedie ním taktiež hranica okresu Námestovo a Powiatu żywieckeho a zasahuje na územie obcí Novoť a Ujsoły. Najbližšími sídlami sú na poľskom území osada Glinka a na slovenskom obec Novoť. Slovenská časť sedla zasahuje na územie Chránenej krajinnej oblasti Horná Orava.
Shooty
Shooty, občianskym menom Martin Šútovec (* 12. január 1973, Bratislava) je slovenský karikaturista, ilustrátor, grafický dizajnér a hudobník. Od roku 2002 do roku 2014 pracoval v denníku SME, kde kreslil svoj denný komentár. Po vstupe investičnej skupiny Penta do vydavateľstva Petit Press prešiel do novozaloženého Denníka N.
Životopis
Prezývka Shooty vznikla na „odpornej normalizačnej základke“ kde na neho pokrikovali „Šútovec – Umelec a niekto napísal na papier Shooty“. V rokoch 19871991 študoval na Strednej priemyselnej škole grafickej. V grafickom dizajne pokračoval na Vysokej škole výtvarných umení, v ateliéri Grafického dizajnu profesora Ľubomíra Longauera. Pôsobil tam v rokoch 19921998 pričom sa začal grafickým dizajnom živiť. Názov jeho diplomovej práce na VŠVU bol „Prostitúcia ako metóda sebarealizácie“. Na svoju alma-mater sa vrátil na doktorandské štúdium v rokoch 20002002.
Reklamná kampaň
Pred parlamentnými voľbami v roku 2010 uskutočnil zbierku na celoslovenskú reklamnú kampaň, ktorej cieľom bolo upozorniť na vtedajšiu politickú situáciu. Jej výnos bol viac než 72 000 €.
Ohlasy na dielo
V júli 2013 proti Shootyho kresbe protestovala Slovenská advokátska komora. Na kresbe nakreslil prasa v talári, ktoré odovzdáva diplom sprasačievajúcemu sa absolventovi a pritom hovorí „Stali ste sa doktorom práv. Na drancovanie tejto krajiny niet lepšej kvalifikácie.“ Komora okrem iného kresbu „považuje za nebezpečný prejav, ktorým sa hanobí skupina ľudí len z dôvodu ich vzdelania“. Podľa Matúša Kostolného, šéfredaktora Denníka SME „Karikatúra nemôže právnikov znevažovať, to robia oveľa intenzívnejšie sami. Bez toho, že by mnohí právnici v tejto krajine nerobili hanbu svojmu stavu, by nemohla byť táto karikatúra vtipná.“
V roku 2009 Shootyho zažaloval aj Robert Fico. V Shootyho karikatúre mu lekár pri prehliadke nenašiel chrbticu. Neskôr svoju žalobu o ospravedlnenie a 33 tisíc € zrušil. Konflikty s Robertom Ficom pokračujú aj pri pôsobení v Denníku N. V roku 2015 prestala na príkaz premiéra s denníkom komunikovať celá vláda. Dôvodom boli Shootyho kresby priložené ako nálepky v denníku. Je na nich znázornený Robert Fico, pričom ilustrácie niesli názvy „Chyťte zlodeja!!!“ a „Peniaze som zohnal vlastnou hlavou”. V prvom vyobrazení má premiér v rukách veľký mech, v druhom namiesto hlavy schránku.
Majstrovstvá SAFF vo futbale 2021
Majstrovstvá SAFF vo futbale 2021 bol trinástym ročníkom Majstrovstiev SAFF vo futbale, medzinárodného futbalového turnaja pre národné tímy Juhoázijskej futbalovej federácie (SAFF). Turnaj hostili Maldivy a hralo sa od 1. do 16. októbra 2021.
Víťazom turnaja sa stala po ôsmykrát India, ktorá vo finále zdolala Nepál 3:0.
Skupinová fáza
Prví dvaja po skončení skupinovej fázy postúpili do finále.
Aiglun (Alpes-de-Haute-Provence)
Aiglun je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Alpes-de-Haute-Provence, v regióne Provence-Alpes-Côte d’Azur.
Polohopis
Aiglun má. Najvyšší bod je položený na a najnižší bod na.
Obyvateľstvo
Aiglun má 1 241 obyvateľov (2009).
Graf populácie:
Saint-Caprais-de-Bordeaux
Saint-Caprais-de-Bordeaux je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Gironde, v regióne Akvitánsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Ortáš (vrch v Bachurni)
Ortáš je vrch v pohorí Bachureň. Leží nad obcou Renčišov, približne západne od Sabinova.
Boreas (boh vetra)
náhľad|250px|Boreas unáša Óreithyiu, autor:[[François Boucher (1703 – 1770)]] Boreas alebo Boreás (starogr. Βορέας – Boreas/iný prepis: Boreás, latinsky Boreas alebo Aquilon) bol v gréckej mytológii syn Titana Astraia a bohyne ranných zôr Éós. Bol bohom severného vetra, alebo tiež severný vietor sám.
Ortáš (vrch v Bachurni)
Poloha
Nachádza sa v strednej časti pohoria Bachureň. Leží v Prešovskom kraji, na hranici okresov Sabinov a Prešov a zasahuje na katastrálne územie obce Renčišov a Štefanovce. Najbližším sídlom je na severozápadnom úpätí situovaný Renčišov, juhozápadne leží Lačnov a Lipovce a východným smerom Uzovské Pekľany.
Boreas (boh vetra)
Boreas bol zo všetkých vetrov najsilnejší a najprudší. Jeho sídlo bolo v Trákii, na svojich krídlach sa však preháňal po celom svete.
Ortáš (vrch v Bachurni)
Opis
Ortáš leží v rázsoche, ktorá vybieha severným smerom z vrchu Mindžová na Skalky. Západne susedia Dlhé diely, Javor , Žliabky , Bachureň , Magura a Bučie , južne Mindžová  a Lazy , východne Brezina , Hora  a Kohút  a severne Kamenná , Marduňa , Stavenec  a Skalky. Západné svahy hrebeňa odvodňuje Renčišovský a východné Mindžovský potok, oba smerujúce do Malej Svinky v povodí Hornádu. Na vrchol nevedie značený turistický chodník.
Výhľady
Vrchol pokrýva súvislý lesný porast, ktorý neumožňuje rozhľad. Z blízkej horskej lúky a lokalít s redšou vegetáciou je možné pozorovať okolité vrcholy Bachurne, Čiernu horu, Slanské vrchy, Šarišskú vrchovinu, Čergov, Ľubovniansku vrchovinu, Levočské vrchy a Branisko.
Prístup
Na vrchol nevedie značená turistická trasa, preto prístup je možný lesnými chodníkmi z Renčišova alebo hrebeňom z Mindžovej. Západným úpätím vedie žlto značený chodník z Renčišova do lyžiarskeho strediska a sedla Buče, východným zasa  modro značený z Uzovských Peklian do sedla Mindžová.
Belianska kotlina
Belianska kotlina je geomorfologickou časťou Zliechovskej hornatiny. Leží v jej južnej časti, v blízkom okolí obce Valaská Belá v prievidzskom okrese.
Polohopis
Nachádza sa na rozhraní západného a stredného Slovenska, v južnej časti Zliechovskej hornatiny, podcelku Strážovských vrchov. Leží na hornom toku rieky Nitrica, má pretiahnutý tvar v smere východ-západ a v jej centre leží obec Valaská Belá. Zo severu ju vymedzuje Belianska vrchovina, z východu Temešská vrchovina, obe geomorfologické časti Zliechovskej hornatiny. Južným smerom nadväzuje podcelok Nitrické vrchy s časťou Suchý.
Kotlina leží v zovretí masívov Okrúhly vrch, Demovec a Čierna hora  na juhu, Veľké Humné  a Páleničky  na severe. Celé územie odvodňujú prítoky riečky Nitrica.
Územím vedie zo severozápadu (od Ilavy) na juhovýchod (do Nitrianskeho Rudna) cesta II/574, na ktorú nadväzujú miestne komunikácie.
Ochrana prírody
Kotlina je mimo územia Chránenej krajinnej oblasti Strážovské vrchy, no v západnej časti leží osobitne chránené územie, prírodná pamiatka Prielom Nitrice.
Turizmus
Územie s rázovitou obcou Valaská Belá v centrálnej časti Strážovských vrchov, poskytuje východisko na túry do okolia. Atraktívnym je najmä okolie Homôľky, ktorá však už leží mimo kotliny, západným smerom, kde je lyžiarske stredisko s možnosťou ubytovania v zimnej i letnej sezóne.
Chlorid strieborný
Chlorid strieborný je biela práškovitá chemická zlúčenina prakticky nerozpustná vo vode, ale dobre rozpustná vo vodnom roztoku amoniaku. Je svetlocitlivý a na svetle sa rozkladá za uvoľňovania chlóru a kovového striebra.
Fyzikálno-chemické vlastnosti
Chlorid strieborný je prakticky nerozpustný vo vode. Rozpúšťa sa vo vodnom roztoku amoniaku za vzniku diamín-strieborného katiónu ([Ag(NH3)2]+). Rozpúšťa sa tiež v roztokoch kyanidov, tiosíranu, chloridov, kvapalného amoniaku a pyridínu.
Na svetle sa chlorid strieborný za odštepovania chlóru a vylučovania jemne rozptýleného kovového striebra farbí orgovánovo, bledo fialovo a nakoniec modrozeleno.
Použitie
Na svetlocitlivosti je založené jeho použitie vo fotografii (hlavne na kopírovacie papiere a tiež pre diapozitívne dosky).
História
Chlorid strieborný bol objavený roku 1565.
Kalais a Zétes
náhľad|300px|Okrídlení bratia Kalais a Zétes odháňajú Harpye od Finea, červenofigúrový [[krátér, cca 460 pred Kr. ]] Kalais a Zétes alebo Kalais a Zétés (starogr. Κάλαϊς – Kalais, Ζήτης – Zétes/iný prepis: Zétés, latinsky Calais et Zetes) sú v gréckej mytológii synovia boha severného vetra Borea a jeho manželky Óreithyie.
Ich otec Boreas bol syn boha vetrov a hviezd Astraia a jeho manželky Éós, bohyne ranných zôr.
Boreas sa zaľúbil do kráľovskej dcéry Óreithyi, ktorej otcom bol aténsky kráľ Erechtéus. Kráľovská dcéra sa bála Boreovej zúrivosti a nechcela sa stať jeho ženou. Jej otec vždy odbil nápadníka vyhýbavými sľubmi. Boreas preto stratil trpezlivosť, zmocnil sa Óreithyie násilím a uniesol ju do zeme Kikonov. V manželstve sa Boreas zrejme upokojil a manželka si na neho zvykla. Splodili štyroch potomkov – boli to bratia – dvojičky Kalais a Zétes, dcéra Chioné, ktorá neskôr porodila syna Eumolpa bohovi morí Poseidónovi a dcéra Kleopatra sa stala manželkou tráckého kráľa Finea.
Cestou do Kolchidy loď pristála v Trákii, kde ich sestra Kleopatra žila so svojim manželom Fineom, kráľom krajiny a presláveným veštcom. Keď k nemu bratia prišli zistili, že Fineus ich sestru vyhnal a druhýkrát sa oženil. Na naliehanie druhej ženy vyhnal svojich synov z prvého manželstva, dal ich zavrieť do temného žalára, niektorí hovorili, že ich dokonca nechal oslepiť. Kalais a Zétes deti ihneď oslobodili, svojho švagra však neodsúdili, pretože konal pod ženským nátlakom.
Bohovia však takí zhovievaví neboli, Finea potrestali neutíchajúcim hladom. Do jeho krajiny poslali hrozné Harpye, napoly ženy, napoly vtáky. Tie mu každé jedlo zožrali a čo zostalo, pokryli svojimi výkalmi.
Kalais a Zétes sa rozhodli kráľa od Harpjí oslobodiť. Vzniesli sa na svojich krídlach do výšky, skryli sa za mrakom a potom ich zhora prudkým náletom prepadli. Splašené Harpye leteli na juh a divokým letom sa dostali až k Plótskym ostrovom, do vzdialenosti päťsto kilometrov. Bratia sa ešte na ne chceli vrhnúť a zahubiť ich, ale zastavila ich bohyňa dúhy Iris a v mene bohov ich uistila, že Fineus už nikdy obťažovaný nebude. Potom sa Kalais a Zétes vrátili na loď Argó a pokračovali v plavbe.
Na pamiatku návratu okrídlených bratov Boreovcov na loď Argó, boli Plótske ostrovy premenované na Strofady, t. j. Ostrovy návratu a volajú sa tak dodnes.
Bystruška južná
Bystruška južná (Carabus hungaricus) je chrobák z čeľade bystruškovité.
Rozšírenie
Má eurosibírske rozšírenie. Poddruh C. h. hungaricus má výskyt v stepiach od Moravy a Slovenska cez Rakúsko a Maďarsko po západné Rumunsko (Banát) a severovýchodné Srbsko (Vojvodina). Na území Slovenska sa vzácne vyskytuje na juhozápade.
Opis
S dĺžkou 22 až patrí medzi väčšie chrobáky. Má čiernu a lesklú farbu. Je to suchomilný druh obývajúci stepné oblasti a spraše.
Imága sú aktívne na konci leta a jesene. Živí sa dravo, ale pojedá aj zdochliny. Zimuje ako larva.
Saint-Christoly-de-Blaye
Saint-Christoly-de-Blaye je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Gironde, v regióne Akvitánsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Belianska vrchovina
Belianska vrchovina je geomorfologickou časťou Zliechovskej hornatiny.
Karol Ruppeldt
Karol Ruppeldt (pseudonym Sokolov; * 22. november 1840, Margurka† 18. august 1909, Liptovský Mikuláš) bol slovenský zbormajster, hudobný skladateľ a učiteľ.
Saint-Christoly-de-Blaye
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Karol Ruppeldt
Vzdelanie
Narodil sa v rodine Jána Ruppeldta a jeho manželky Evy rodenej Rumannovej. Základnú školu navštevoval v Nemeckej Ľupči, študoval na gymnáziu v Levoči a v Rožňave, na učiteľskom seminári v Šoproni, ďalej v Prahe, kde súčasne študoval i cirkevnú hudbu na organovej škole.
Belianska vrchovina
Vymedzenie
Územie zaberá centrálnu a južnú časť podcelku Zliechovská hornatina. Vrchovina má približne tvar písmena C a obklopujú ju len časti Strážovských vrchov. Na západe a severe susedí Strážov, na severovýchode Zliechovská kotlina a Javorinka. Východný okraj vrchoviny sa na krátkom úseku dotýka podcelku Malá Magura, južným smerom pokračuje opäť Zliechovská hornatina s časťami Temešská vrchovina a Belianska kotlina.
Ochrana územia
Severná časť Belianskej vrchoviny je súčasťou Chránenej krajinnej oblasti Strážovské vrchy. Osobitne chránené oblasti sa v tejto časti pohoria nenachádzajú.
Turizmus
Táto časť Strážovských vrchov patrí medzi pokojnejšie oblasti. Je charakteristická lazníckym osídlením s množstvom chalúp a širokými možnosťami na cykloturistiku a horskú cyklistiku.
Zliechovská kotlina
Zliechovská kotlina je geomorfologickou časťou Zliechovskej hornatiny. Leží v jej centrálnej časti, v blízkom okolí obce Zliechov v Ilavskom okrese.
Polohopis
Nachádza sa na rozhraní západného a stredného Slovenska, v centrálnej časti Zliechovskej hornatiny, podcelku Strážovských vrchov. Má približne tvar trojuholníka a v jej centre leží obec Zliechov. Zo severu a východu ju ohraničuje Strážov, z juhu Javorinka a zo západu Belianska vrchovina, všetko geomorfologické časti Zliechovskej hornatiny.
Územím vedie zo severozápadu (od Košece) na juhovýchod (do Valaskej Belej) cesta III/1912, na ktorú sa v sedle na východnom okraji pripája cesta III/2112 do obce Čičmany a Rajeckej kotliny.
Ochrana prírody
Kotlina je súčasťou Chránenej krajinnej oblasti Strážovské vrchy. Osobitne chráneným územím je prírodná pamiatka Zliechovský močiar, na východnom okraji leží národná prírodná rezervácia Strážov.
Turizmus
Kotlina s rázovitou obcou Zliechov v centrálnej časti Strážovských vrchov, poskytuje východisko túr do okolia, predovšetkým na vrch Strážov. Kotlinou naň vedie cez Zliechov Medzinárodná diaľková turistická trasa E8 a Cesta hrdinov SNP, ktorá pokračuje do Čičmian.
Hugo Ball
Hugo Ball (* 22. február 1886, Pirmasens, Nemecké cisárstvo, + 14. september 1927, Sant'Abbondio, Švajčiarsko) bol nemecký spisovateľ, básnik, režisér a zakladateľ umeleckého hnutia Dada v Zürichu v roku 1916. Spolu s básničkou a spisovateľkou Emmy Hennings založil legendárny Cabaret Voltaire, kde organizovali divadelné a hudobné performance.
Život a dielo
vľavo|náhľad|Ball v roku 1916 recituje svoju báseň Karawane počas performancie v Cabarete Voltaire Ball vyrastal v katolíckej rodine stednej triedy. Narodil sa síce v mestečku Pirmasens na západe Nemecka, už v jeho útlom detstve sa však rodina presťahovala do Mníchova a neskôr do Heidelbergu.
Ball najskôr študoval sociológiu a filozofiu, ale neskôr sa presťahoval do Berlína, kde pokračoval štúdiom herectva.
Jeho umelecká identita sa začala výrazne formovať počas Prvej svetovej vojny, voči ktorej Ball zaujal silno kritický postoj najmä po nemeckej invázii Belgicka. Keďže sa za svoje postoje stal v Nemecku vlastizradcom, utiekol do Švajčiarska, kde si v roku 1920 zobral za ženu spisovateľku Emmy Hennings, ktorá sa stalo významnou spolutvorkyňou Ballových umeleckých diel.
Cabaret Voltaire založil Ball 5. februára 1916 v Zürichu v rámci tamojšej literárnej kaviarne. V priestoroch pripravoval a predvádzal divadelné performancie, ktoré boli prienikom výtvarného, divadelného, hudobného a literárneho avantgardného umenia v podobe provokatívnych vaudevillov. Cabaret Voltaire vydával zároveň aj rovnomenný umelecký magazín. vľavo|náhľad|Ballova báseň Karawane V roku 1916 napísal Dada Manifesto, čím manifestoval založenie umeleckého hnutia dadaizmu, ktorý na politickú a vojnovú situáciu v Európe reagoval dielami, ktoré postrádali obsah, logiku a vznikali náhodnými metódami. Dadaizmus bol podľa Balla rezignáciou na hľadanie univerzálnej pravdy a manifestoval sa oslobodením od slov a zmyslu. Jeho cieľom bolo vytvoriť nový umelecký jazyk, ktorý by bol oslobodený od predošlého literárneho a politického vývoja západného sveta.
V tomto období rozvíjal aj svoj vlastný literárny žáner tzv. zvukovej poézie, ktorá spočívala v rytmizovaní fiktívnych, umelo vytvorených slov. Prvou básňou zvukovej poézie bola jeho Karawane, ktorá obsahovala sériu nezmyselných slov. Ball napísal množstvo ďalších básní, či esejí. Mimo iné napríklad životopis Hermanna Hesseho (Hermann Hesse) , či básnickú zbierku 7 schizofrenických sonetov.
Napriek tomu, že Ball bol zakladateľom hnutia Dada, zotrval v ňom, spolu so svojou manželkou, taktiež avantgardnou umelkyňou, Emmy Hennings, iba dva roky. V roku 1920 sa vrátil ku kresťanstvu a rozhodol sa žiť tichý a osamelý život mimo umenia. V tomto období spísal väčšinu svojich dadaistických denníkov, ktoré slúžia ako hlavný historický prameň pre rekonštrukciu hnutia dadaizmu v meste Zürich.
Renáta Kaščáková
Mgr. Renáta Kaščáková (* 28. október 1965, Trenčín) je slovenská politička. Od roku 2016 do roku 2020 pôsobila ako poslankyňa Národnej rady Slovenskej republiky, kde bola členkou Výboru pre verejnú správu a regionálny rozvoj, a zároveň je od roku 2013 poslankyňou Trenčianskeho samosprávneho kraja , kde je členkou Komisie regionálneho rozvoja a cestovného ruchu, za pravicovo-liberálnu stranu Sloboda a Solidarita.
Vo volebnom období 20102014 pôsobila aj ako poslankyňa Mestského zastupiteľstva v Trenčíne a viceprimátorka mesta Trenčín (20112012). V práci pre mesto naďalej pokračuje formou dobrovoľníckej práce ako tútorka procesov spojených s rozvojom mesta a prípravou na čerpanie prostriedkov z EU fondov 20142020. Mesto Trenčín zastupuje aj ako členka Monitorovacieho výboru pre IROP.
V októbri 2019 sa po vnútrostraníckom spore rozhodla svoje pôsobenie v SaS ukončiť a vstúpiť do Demokratickej strany.
Pôsobenie v samospráve Mesta Trenčín
Mala osobný podiel na vybudovaní Klientskeho centra Mestského úradu v Trenčíne a spolupracovala na presadzovaní projektov ISO certifikácie, benchmarkingu samospráv a projektu hodnotenia kvality CAF (EFQM), za ktorý mesto získalo v roku 2008 Národnú cenu za kvalitu. K zviditeľneniu mesta Trenčín prispela aj vedením projektu kandidatúry mesta na titul Európske hlavné mesto kultúry 2013 (Titul napokon získalo mesto Košice). V roku 2009 iniciovala vznik Kultúrno – informačného centra mesta Trenčín, ktoré dva roky viedla ako výkonná riaditeľka.
Renáta Kaščáková ako iniciátorka a koordinátorka projektu participatívneho urbanistického plánovania „Trenčín si Ty“ prispela k zisku špeciálnej ceny ASB Gala 2015, udelenej mestu Trenčín za ojedinelý a inšpiratívny prístup samosprávy k rozvoju mesta so zapojením širokej odbornej i laickej verejnosti. Pôsobila zároveň ako koordinátor a sekretár medzinárodnej ideovej urbanistickej súťaže na tvorbu nábrežia a priľahlej centrálnej mestskej zóny „Trenčín – mesto na rieke“, ktorú mesto Trenčín vyhlásilo v roku 2015. Súťaže sa zúčastnilo 59 autorských tímov z celého sveta. Výsledky celého procesu vytvorili podklad pre tvorbu územnoplánovacej dokumentácie, ktorá založí budúci vzhľad mesta. Za celý uskutočnený rozvojový a územnoplánovací proces so zapojením širokej odbornej i laickej verejnosti mesto získalo vysoký rešpekt odborníkov doma i v zahraničí.
Renáta Kaščáková v pozícii špecialistky pre strategický rozvoj na útvare hlavného architekta mesta v rokoch 20122016 zodpovedala aj za prípravu Programu hospodárskeho rozvoja a sociálneho rozvoja mesta Trenčín na roky 20162022, s výhľadom do roku 2040, v ktorom pôsobila ako zodpovedná riešiteľka. Zároveň zodpovedala za prípravu Integrovanej územnej stratégie tzv. funkčnej mestskej oblasti Trenčín (mesto Trenčín a priľahlé obce) a jej koordináciu s Regionálnou integrovanou územnou stratégiou Trenčianskeho kraja, ktoré boli podmienkou pre čerpanie zdrojov z európskych fondov 20142020, konkrétne z programu IROP (Integrovaný regionálny operačný program).
Politická činnosť
Renáta Kaščáková je zakladajúcou členkou strany Sloboda a Solidarita. V roku 2009 kandidovala za SaS do Európskeho parlamentu. V roku 2010 uspela ako kandidátka SaS vo voľbách do Mestského zastupiteľstva v Trenčíne, kde pôsobila do roku 2012. V rokoch 20112012 zastávala funkciu viceprimátorky. Funkcie sa spolu s mandátom mestskej poslankyne vzdala po opakovaných politických útokoch na jej osobu zo strany poslancov väčšinového klubu SMER-SD.
V roku 2012 uspela ako kandidátka SaS vo voľbách do zastupiteľstva Trenčianskeho samosprávneho kraja vo volebnom obvode č. 9 – okres Trenčín. S počtom preferenčných hlasov 4 018 sa umiestnila na prvom mieste spomedzi všetkých kandidátov v tomto volebnom obvode.
V roku 2016 kandidovala za stranu SaS v parlamentných voľbách. Politická strana získala 315 558 hlasov, čo činí 12,10 %. Renáta Kaščáková na 14. mieste kandidátnej listiny získala 6 447 preferenčných krúžkov a stala sa poslankyňou Národnej rady Slovenskej republiky.
V krajských voľbách v roku 2017 bola kandidátkou na predsedu Trenčianskeho samosprávneho kraja.
Olexandr Jakovyč Oxančenko
Olexandr Jakovyč Oxančenko, prezývaný Sivý vlk (* 26. apríl 1968, Malomichajlovka – † 25. február 2022, nad Kyjevom), bol ukrajinský stíhací pilot a poslanec mesta Mirhorod. Bol plukovníkom ukrajinských vzdušných síl, ktorý pred odchodom do dôchodku v roku 2018 získal ocenenia na viacerých leteckých prehliadkach. V roku 2022 sa po začiatku ruskej invázie na Ukrajinu vrátil do aktívnej služby a zahynul počas bitky o Kyjev. Posmrtne mu bol udelený titul Hrdina Ukrajiny.
Životopis
Narodil sa 26. apríla 1968 v obci Malomichajlovka v Dnepropetrovskej oblasti Ukrajiny, ktorá bola vtedy súčasťou Sovietskeho zväzu. Do roku 1985 navštevoval miestnu strednú školu, než začal vojenský letecký výcvik. Absolvoval Charkovské vyššie vojenské letecké učilište pilotov. V roku 1989 vstúpil do sovietskych vzdušných síl. Slúžil ako pilot-inštruktor a neskôr sa vypracoval do funkcie zástupcu veliteľa svojej jednotky leteckého výcviku v 831. brigáde taktického letectva dislokovanej na základni Mirhorod. Počas ruskej anexie Krymu v roku 2014 slúžil na základni Beľbek a zúčastnil sa bojov na Kryme a Donbase.
V rokoch 2013 až 2018 bol predvádzacím (display) pilotom stíhacieho lietadla Suchoj Su-27 ukrajinských vzdušných síl. Mal nalietaných viac ako 2 000 hodín. V roku 2016 lietal na Malta International Airshow, stal sa víťazom Medzinárodných leteckých dní SIAF, pričom dostal trofej od veliteľa slovenských vzdušných síl. V tom istom roku bol tiež ocenený ako Mirhorodská osobnosť roka. V roku 2017 získal cenu As the Crow Flies Award za najlepšiu letovú ukážku na Royal International Air Tattoo. V roku 2018 sa stal najlepším pilotom na Czech International Air Fest a v hodnosti plukovníka odišiel do dôchodku.
Bol členom politickej strany Sila a česť v Poltavskej oblasti. Od novembra 2020 pôsobil ako jeden z poslancov mestského zastupiteľstva v Mirhorode. Po začiatku ruskej invázie na Ukrajinu v roku 2022 sa vrátil z dôchodku do aktívnej služby. Zahynul v noci 25. februára pri obrane vzdušného priestoru nad Kyjevom, pravdepodobne paľbou vlastných jednotiek, keď sa snažil odpútať pozornosť nepriateľských lietadiel. Bol ženatý a mal dve dcéry a syna. Bol nositeľom Radu Daniela Haličského. Ukrajinský prezident Volodymyr Zelenskyj mu posmrtne udelil Rad zlatej hviezdy a tým zároveň aj titul Hrdina Ukrajiny. Pochovali ho 6. marca na vojenskom cintoríne v Mirhorode.
Detský hlas
náhľad|Titulný list Detského hlasu - vychádzal ako príloha novín Slovenský hlas r. 1938
Detský hlas bola ilustrovaná príloha k slovenskému denníku Slovenský hlas.
Prvé číslo vyšlo 1. januára 1938. Vychádzal v Prahe a v Žiline. Zodpovedným redaktorom bol Milan Hanko a Fedor Jesenský. Vydával ho Knihospol Bratislava a tlačil sa v Kníhtlačiarni Knihospolu v Žiline. Číslo malo 4 až 8 strán.
Óreithyia
náhľad|250px|Boreas unáša Óreithyiu, autor:[[Peter Paul Rubens (1577–1640)]] Óreithyia (starogr. Ὠρείθυια – Óreithyia, latinsky Orithyia) bola v gréckej mytológii dcéra aténskeho kráľa Erechthea, stala sa manželkou boha severného vetra Borea.
Boreas, boh vetra, bol synom Astraia – boha hviezd a vetrov a bohyne Éós, bohyne ranných zôr. Boreas sa dlho uchádzal o kráľovskú dcéru Óreithyiu, ale ona sa bála jeho zúrivosti a prudkosti. Jej otec tiež Borea neustále vyhýbavo odmietal. Nakoniec sa Boreas zmocnil Óreithyie násilím a uniesol ju do krajiny Kikonov.
Zdá sa, že sa Boreova zúrivosť neskôr trochu zmiernila, alebo je možné, že si na neho manželka zvykla. Mali spolu dvoch synov menom Kalais a Zétes a dcéry Chioné a Kleopatru.
Synovia boli nerozlučné dvojčatá, ktorým v dospelosti narástli krídla. Všetko podnikali a prežívali spoločne. Preslávili sa v gréckych bájach tým, že zahnali dravé a žravé Harpye z dosahu svojho švagra Finea, tráckeho kráľa. Stalo sa to počas slávnej výpravy Argonautov pre zlaté rúno do ďalekej Kolchidy.
Solisko (vrch v Oravských Beskydách)
Solisko je vrch v Oravských Beskydách. Leží nad Novoťou, približne západne od Námestova a prechádza ním štátna hranica s Poľskom.
Poloha
Nachádza sa v strednej časti pohoria, v geomorfologickom podcelku Ošust. Vrch leží na slovensko-poľskej hranici, na pomedzí Žilinského kraja a Sliezskeho vojvodstva. Zasahuje na územie okresu Námestovo a Powiatu żywieckeho a katastrálne územie obce Novoť a Ujsoły. Najbližšími sídlami sú východným smerom ležiaca Novoť, juhovýchodne Zákamenné, južne Oravská Lesná, západne Soblówka a severozápadne Glinka. Vrch patrí do Chránenej krajinnej oblasti Horná Orava.
Opis
Solisko je nevýrazný vrch v hlavnom hrebeni pohoria, medzi sedlom Hlinka a Úšustom. Vedie ním štátna hranica i rozvodie Čierneho a Baltského mora. Západným smerom dominuje Muńcul, severne Pientkuľa , východne Malý kopec a južným smerom Veľký kopec , Úšust a Javorina. Severozápadné svahy hrebeňa a Soliska odvodňujú prítoky potoka Glinka v povodí rieky Sola, vodu z juhovýchodne sa zvažujúcich častí odvádza riečka Klinianka v povodí Bielej Oravy. Vrcholom vedie značený chodník z blízkeho sedla Hlinka.
Výhľady
Vrch pokrýva nesúvislý, miestami riedky lesný porast, ktorý umožňuje obmedzený rozhľad. Z vhodných lokalít s nízkou vegetáciou sú viditeľné okolité vrchy Oravských, Kysuckých, Sliezskych a Žywieckych Beskýd, časť Krivánskej Fatry a Oravskej Magury a veľká časť Tatier.
Saint-Christoly-Médoc
Saint-Christoly-Médoc je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Gironde, v regióne Akvitánsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Azawad
Azawad/Azaouâd/Azaouad (-po francúzsky) alebo Ázawád/Aẓăwad (-po tuaregsky/v jazyku tamašek; latinkou podľa Prasseho systému/systému DNAFLA: Aẓăwad alebo Azăwaḍ, písmom tifinag: ⴰⵣⴰⵓⴷ) alebo Azawád (-prepis أزواد ak sa chápe ako spisovné arabské slovo) môže byť:
Priehybka (vrch v Stolických vrchoch)
Poloha
Nachádza sa v severnej časti Stolických vrchov, v geomorfologickom podcelku Stolica. Leží na hranici Banskobystrického a Košického kraja, okresov Brezno a Rožňava a zasahuje na katastrálne územie obcí Telgárt a Rejdová. Najbližším sídlom je severne situovaný Telgárt a západne ležiaca Červená Skala a Šumiac, juhozápadne sa nachádza Muránska Huta, južne Muránska Zdychava a Čierna Lehota a východne Rejdová a Vyšná Slaná.
Opis
Priehybka leží v severnej, najvyššej časti pohoria, v hrebeni, vedúcom severným smerom z vrchu Stolica na Trsteník. Severne sa nachádza Borovniak, Trsteník , Gregová , Homoľa , Kráľova skala a Kráľova hoľa , západne Grúň , Dlhý vrch , Magura  a Čelo , južne Župkova Magura , Kyprov , Stolica  a Pálenisko  a východne Veľký Radzim , Strieborná , Skálie  a Buchvald. Západné svahy hrebeňa odvodňuje potok Stračaník do rieky Hron, voda z východných odteká potokom Trsteník do Slanej. Vrcholovou časťou vedie značená turistická trasa.
Výhľady
Vrcholovú oblasť pokrýva lesný porast, ktorý neumožňuje rozhľad. Z blízkych hôľnatých častí hrebeňa sú však viditeľné mnohé vrchy Stolických vrchov, Spišsko-gemerského krasu, Volovské vrchy a Nízke Tatry.
Inocent II.
Inocent II., vlastným menom Gregorio Papareschi (* ?, Rím - † 24. september 1143, Rím) bol 164. pápež.
Pápežský úrad zastával od 23. februára 1130 do svojej smrti.
V roku 1139 vydal pápežskú bulu Omne Datum Optimum, ktorá stanovila, že Rád templárov podlieha výhradne samotnému pápežovi a získava nezávislosť od kráľov, miestnej svetskej vrchnosti i biskupov.
Saint-Christophe-de-Double
Saint-Christophe-de-Double je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Gironde, v regióne Akvitánsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Pretty Easy privacy
V súčasnosti funguje ako plugin pre Microsoft Outlook a Mozilla Thunderbird a tiež mobilné aplikácie pre Android a iOS. p≡p funguje na platformách Microsoft Windows, Unix, Mac OS X operačných systémov a taktiež pod Androidom. Jeho kryptografické funkcie sú realizované prostredníctvom Open-source softvéru p≡p engine, ktorý sa spolieha na už existujúce implementácie kryptografického softvéru, ako GnuPG, modifikovanej verzie netpgp a (p≡p v2.0) GNUnet.
V jej štandardnej konfigurácii sa p≡p nepoužíva akejkoľvek formu centralizovanej infraštruktúry, ale namiesto toho umožňuje používateľom overiť pravosť komunikácie porovnaním kryptografické odtlačky prstov vo forme slov prirodzeného jazyka, ktoré p≡p vývojári nazývajú "trustwords".
pretty Easy privacy bol prvýkrát vydaný v roku 2016. Všetky zdrojové kódy softvéru vrátane p≡p enginu, adaptérov, aplikácií a doplnkov (vrátane doplnku pre program Microsoft Outlook) sú zadarmo a open-source softvér.
Enigmail podpora
Enigmail oznámil svoju podporu pre novú "pretty Easy privacy" (p≡p) šifrovaciu schému vo verzii rozšírenia dostupnom v decembri 2015. Podľa p≡p FAQ poznámky by verzia Enigmail p≡p mala byť k dispozícii v Q3 2016 a Patrick Brunschwig, vedúci vývojár Enigmail rozširenia, oznámil koniec implementácie p≡p funkcií počas októbra 2016, aby mohli byť predstavené na Mozilla Festivale ktorý sa koná v Londýne.
Zaklínač (knihy)
Zaklínač je literárny fantasy cyklus poľského spisovateľa Andrzeja Sapkowského. Základom cyklu je literárna predloha, ktorú tvorí niekoľko poviedkových kníh a románová séria. Hlavnou postavou cyklu je zaklínač Geralt z Rivie. Ten sa živí ako nájomný zabijak mýtických príšer a netvorov v realisticky vykreslenom svete, kde sa ako netvori správajú často aj obyčajní ľudia.
Zaklínač pôvodne vychádzal ako séria poviedok v časopise Fantastyka. Sapkowski neskôr poviedky vydal knižne a v 90. rokoch napísal aj 5-zväzkovú románovú ságu. V roku 2001 sa predloha dočkala aj poľskej seriálovej adaptácie. Fantazijný cyklus globálne preslávila až séria počítačových hier na motívy kníh Zaklínač (2007, 2011 a 2015) z dielne poľského štúdia CD Projekt RED, čo viedlo tiež k anglickému (2008) a slovenskému (2015) prekladu kníh, a napokon k seriálovej adaptácii predlohy od štúdia Netflix z roku 2019, Zaklínač.
Poviedková tvorba
Sapkowski zaklínača Geralta predstavil v roku 1986 v poviedkovej súťaži magazínu Fantastyka v poviedke Zaklínač (poľ. Wiedźmin). Príbeh rozpráva o nájomnom zabijakovi netvorov Geraltovi z Rivie, ktorý prichádza do mesta Wizyma v kráľovstve Temeria, aby zbavil miestny hrad strigy, ktorá tam straší. Geralt ako mutant, nadprirodzená bytosť, sa od začiatku príbehu stretáva s nevraživosťou obyvateľov a zisťuje, že príbeh vraždiacej strigy je zamotaný a prepletený s intrigami šľachticov na kráľovskom dvore.
Poviedka sa v súťaži umiestnila na treťom mieste, ale získala si vysoký záujem čitateľov. Sapkowski sa v nej rozhodol prevrátiť tradičný rozprávkový rámec o sužovanom kráľovstve, kde kráľ prisľúbi majetok a ruku svojej dcéry tomu, kto ich netvora zbaví. Sapkowský odmietol klasický archetyp chudobného obuvníka alebo pastiera a rozhodol sa do príbehu zasadiť profesionála, zabijaka príšer, ktorého motiváciou nie je kráľovstvo a princezná, ale peniaze.
Sapkowski pokračoval v tvorbe ďalšími poviedkami, ktoré ďalej publikoval vo Fantastyke (neskôr pokračoval v obnovenom magazíne pod názvom Nowa Fantastyka). V roku 1990 vyšla vo vydavateľstve Reporter prvá zbierka poviedok Zaklínač (poľ. Wiedźmin). Táto zbierka obsahovala poviedky Cesta, z ktorej niet návratu, Otázka ceny, Zrnko pravdy, Menšie zlo a titulnú poviedku Zaklínač.
Sapkowski v týchto poviedkach rozvinul metódu variovania zaužívaných rozprávkových rámcov. Poviedka Trocha sa obetovať je napríklad obmenou Andersenovej Malej morskej víly, autor v texte Menšie zlo zasa parafrázuje grimmovský príbeh o Snehulienke a siedmych trpaslíkoch. Poviedka Zrnko pravdy čerpá námet z francúzskej rozprávky o kráske a netvorovi. Juraj Malíček vníma Sapkowského prístup k rozprávkam ako príbehovú archeológiu, kde autor "akoby nám vo svojich poviedkach rozprával, ako to bolo naozaj" a nám známa verzia príbehu sa tak javí ako mytologicko-poetický derivát.
Pentalógia
V roku 1994 Sapkowski uverejnil prvý román o Geraltovi Krv elfov, ktorým začal 5-dielny zaklínačský cyklus, známy ako Sága o Zaklínačovi. V ďalších rokoch nasledovali zväzky Čas opovrhnutia, Krst ohňom, Veža lastovičky a Pani jazera. Príbeh románov nadväzuje na poviedku Niečo viac, v ktorej sa Geralt stretáva s malou princeznou Ciri, ktorá je na úteku z vojnou zmietaného kráľovstva Cinthra.
Dej pentalógie je zasadený do prostredia vojnového konfliktu medzi severnými kráľovstvami a cisárstvom Nilfgaard, ktoré napadlo Cinthru. Uprostred vojnového besnenia a politických intríg sa zaklínač Geralt, čarodejnica Yennefer a bard Marigold snažia prežiť a zachrániť Ciri, ktorú chce nilfgaardský cisár Emhyr získať.
V románoch Sapkowski využíva rozmanité naratívne linky, informácie podáva napríklad cez rôzne mikropríbehy vedľajších postáv. V diele tiež alegorizuje javy a situácie z reálneho sveta, napr. politiku USA projektuje do ekonomicky mocného kráľovstva Kovir. Pogromy proti elfom a trpaslíkom a anektovanie ich zeme ľudskými kráľovstvami zasa odkazuje na inváziu Sovietov do Poľska v septembri 1939.
Mytológia
náhľad|Fanúšikovská mapa Kontinentu, na ktorom žije zaklínač Geralt|alt= alt=|náhľad|Princezná Ciri z videohry [[Zaklínač 3: Divoký hon ako cosplay]] alt=|náhľad|Herec [[Henry Cavill, predstaviteľ seriálového zaklínača Geralta z Rivie.]] Zaklínač Geralt žije vo fiktívnom svete, nazývanom Kontinent. Ten pôvodne osídľovali elfovia spolu s trpaslíkmi a gnómami. Približne 1 500 rokov pred udalosťami v poviedkach nastala na Kontinente Konjunkcia sfér, skrze ktorú do sveta vstúpilo množstvo ohavných a nebezpečných príšer. Neskôr na Kontinent priplávala ľudská rasa, ktorá s pôvodnými obyvateľmi vstúpila do násilnej vojny a dnes je na Kontinente dominantnou.
Na ochranu ľudí pred netvormi vznikli zaklínači – politicky nezávislá skupina profesionálnych lovcov príšer, od malička trénovaných na boj s mečom a likvidovanie oblúd, ktorých na Kontinent priniesla Konjunkcia. Zaklínači podstupujú proces genetickej mutácie prostredníctvom tzv. Skúšky tráv, počas ktorej sú vystavení účinkom tajomných elixírov. Výsledkom nebezpečnej mutácie je vysoká obratnosť a sila, dlhý život a schopnosť základného používania mágie. Zaklínači sa však po mutácii stávajú sterilnými. Pre neschopnosť sa rozmnožovať sú ako adepti pre budúcich zaklínačov vyberaní malí chlapci, často siroty a rôzni vyvrheli, využívajúc pritom často tzv. Zákon prekvapenia, kedy sa hazardnou odmenou za zaklínačské služby stáva "to, čo nečakáš, že doma nájdeš" alebo "to, čo ťa ako prvé privíta pri príchode domov". Kvôli tomuto zákonu a tajomnej spriaznenosti s mágiou sú zaklínači na Kontinente zaznávaní, navzdory ich ochranárskej úlohe.
Sapkowski sa pri tvorbe inšpiroval slovanskou mytológiou, čo sa prejavuje napríklad vo zvolených príšerách. V Geraltovom svete sa vyskytujú kikimory, upíri, strigy, ghúlovia, vijovia, baziliškovia a ďalšie stvorenia. Aj hlavný hrdina nie je vymyslený, ale pochádza zo slovanskej mytológie, resp. z predkresťanských pohanských slovanských kultov, kde postava vedomca – zaklínača – predstavovala potulného liečiteľa, šamana. Sapkowski takto vytvoril hlavného hrdinu, ktorý nedisponuje len ľudskými, ale aj nadprirodzenými atribútmi.
Saint-Christophe-des-Bardes
Saint-Christophe-des-Bardes je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Gironde, v regióne Akvitánsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Champagne-en-Valromey (obec)
Champagne-en-Valromey je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Ain a v regióne Rhône-Alpes.
Obyvateľstvo
Graf populácie:
Uhoľná panva
Uhoľná panva je nahromadenie uhlonosného komplexu v zemskej kôre. Sloje v uhoľnej panve sú buď výsledkom usadzovania organického materiálu priamo na mieste alebo vznikli naplavením rastlinného materiálu z iných miest. Uhoľné panvy sa delia na limnické panvy (t.j. uhoľné panvy s kontinentálnymi usadeninami) a paralické panvy (t.j. uhoľné panvy s morskými usadeninami).
Podľa typu uhlia sa rozlišuje napr. čiernouhoľná panva (=kamen(n)ouhoľná panva; čierne uhlie) a hnedouhoľná panva (hnedé uhlie).
Theodóros z Messénie
Theodóros bol dvojnásobný olympijský víťaz v behu na jedno stadion v 1. stor. pred Kr.
Theodóros z Messénie si na 183. a na 184. olympijských hrách v rokoch 48 a 44 pred Kr. vybojoval víťazstvá v behu na jedno stadion. Beh na vzdialenosť jedného stadia sa v Olympii zaviedol už na počiatku hier, t. j. podľa tradície v roku 776 pred Kr. a bol hlavným pretekom aj po zavedení ďalších súťažných disciplín. Theodóros dal 183. a 184. olympiáde svoje meno, pretože menom víťazov tejto olympijskej disciplíny sa označovali všetky olympiády. Správu o olympijských víťazstvách Theodóra zaznamenal staroveký historik Eusebios z Kaisareie v zozname olympijských víťazov (víťazov stadiodromu od 1. až po 249. olympiádu), ktorý je súčasťou jeho diela Kronika. Tento zoznam vyhotovoval na začiatku 4. storočia, a to hlavne z písomností Iulia Africana, autora diel, zachovaných prevažne vo fragmentoch. Eusébios ešte uvádza, že počas jeho prvého olympijského víťazstva vládol v Ríme cisár Iulius Caesar a počas druhého Augustus. Podľa moderných bádateľov sa najcharakteristickejšie rysy moci tzv. raného cisárstva v Ríme začali v roku 31 pred Kr. K ústavnému nastoleniu cisárstva však došlo postupne od roku 27 pred Kr., a to rozhodnutiami rímskeho senátu zvyšovať Octavianovi právomoci. Výrazom týchto rozhodnutí sa stalo i meno Augustus (Vznešený), pod ktorým sa adoptívny syn Caesara postavil do čela dlhej rady ďalších rímskych cisárov.
Saint-Cibard
Saint-Cibard je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Gironde, v regióne Akvitánsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Dóros (mytológia)
Dóros (starogr. Δῶρος – Dóros, ) je v gréckej mytológii vnuk Deukalióna a jeho manželky Pyrrhy, ktorí sa stali zakladateľmi nového pokolenia ľudí po potope sveta.
Z vôle najvyššieho boha Dia bolo hriešne ľudstvo potrestané potopou. Tejto skazy boli ušetrení za pomoci Prométea len Deukalión a Pyrrha. Zachránili sa vo veľkej truhlici (alebo arche), ktorá po deviatich dňoch veľkých dažďov pristála na vrcholku vrchu Parnas. Zachránení, keďže po svojej záchrane vykonali obetu bohom tak ako sa to patrí, Zeus ich omilostil a vyhovel dokonca ich prosbe nového zaľudnenia sveta. Na radu bohov potom hádzali za seba kamene, obrazne "kosti matky zeme", z ktorých povstali noví ľudia.
Deukalión a Pyrrha mali vlastného syna Helléna, ktorý sa stal praotcom všetkých Grékov. Keď sa Hellén oženil s nymfou Orseidou, splodili troch synov: