cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Trnavské rádio
Má vlastný podcast, v ktorom publikuje to najlepšie z vysielania, podcast 5 dobrých správ z regiónu ale aj reláciu „Veda pri víne“ zameranú na popularizáciu vedy. Vysielacie štúdio sa nachádza v presklenej budove na Nádvorí, priestore súčasnej kultúry, v historickom centre mesta Trnava.
Trnavské rádio sa hlási k odkazu novembra 1989. Aj preto začalo vysielať na poludnie 17. novembra 2017. Je rádiom so spoločenskou zodpovednosťou, transparentným prístupom k obsahu a celkovej komunikácii.
Hydroxylová skupina
Názvoslovie
Ak je hydroxylová skupina hlavnou skupinou v zlúčenine, možno použiť koncovku -ol na naznačenie jej prítomnost. Ak sú v zlúčenine iné skupiny s vyššou prioritou podľa systematického názvoslovia, na označenie prítomnosti hydroxylovej skupiny sa používa predpona hydroxy-.
Sainte-Anastasie
Sainte-Anastasie môže byť:
Hydroxylová skupina
Vlastnosti
Kyslíkový atóm v štruktúre hydroxylovej skupine má vysokú elektronegativitu, čo spôsobuje polaritu oboch väzieb (C-O i O-H). Vodíkový atóm je kyslý, takže sa môže odštiepiť, ak je v roztoku prítomná dostatočne silná zásada. Odštiepením protónu vznikajú alkoholátové anióny, ktoré sú silnejšie zásady ako hydroxidový anión. Kyslosť (pKa) je daná uhlíkovým reťazcom, na ktorý je skupina naviazaná.
Sainte-Austreberthe
Sainte-Austreberthe môže byť:
Orvištský kanál
Orvištský kanál je kanál v regióne Dolné Považie, na území obce Veľké Orvište a mesta Piešťany v okrese Piešťany v Trnavskom kraji. Nachádza sa v geomorfologickom celku Podunajská pahorkatina. Ústi do Starej Holešky. Má dĺžku. Rád toku V.
Začiatok
Začína sa rozvetvením vodného toku Dubová v na východnom okraji intravilánu obce Veľké Orvište priamo na hranici medzi obcou Veľké Orvište a mestom Piešťany, 100 m juhovýchodne od trojchotárnika obcí Veľké Orvište, Piešťany a Bašovce.
Opis toku
Orvištský kanál tečie od začiatku južným smerom v priamke striedavo cez intravilán i extravilán Veľkého Orvišťa, začiatočných 130 m tečie po obecnej hranici medzi obcou Veľké Orvište a mestom Piešťany, vteká na územie obce Veľké Orvište, prudko mení smer na západ a opäť na juhozápadojuh, v lokalite Topoľové svojim ľavým brehom obmýva západnú hranicu čerpacej stanice pre hydromeliorácie, v v poľnohospodárskom extraviláne pretína hranicu medzi obcou Veľké Orvište a mestom Piešťany, pokračuje v priamom toku južným smerom, svojim ľavým brehom obmýva západnú hranicu vodárne, podteká cestu Piešťany - Trebatice a hneď v  aj železnicu Piešťany - Vrbové, preteká cez pole Trubný rad, cez pole Obecný háj a cez pole Dolný háj, na južnom okraji územia mesta Piešťany v  ústi do vodného toku  Stará Holeška ako jej ľavostranný prítok.
Orvištský kanál patrí do okresu Piešťany v Trnavskom kraji. Nachádza sa v geomorfologickom celku Podunajská pahorkatina v geomorfologickom podcelku Dolnovážska niva. Nemá dôležitejší prítok.
Pôvod názvu
Názov vodného toku Orvištský kanál má pôvod v názve obce Veľké Orvište. Z druhej zložky toponyma Veľké Orvište bolo po pridaní formantu -ský a po kombinácii so všeobecným podstatným menom kanál s významom umelý vodný tok, spravidla so spevnenými bokmi utvorené dvojčlenné hydronymum atributívneho typu (dvojčlenný determinatívny názov so zhodou) zložené z prídavného mena a z podstatného mena v podobe Orvištský kanál ako súčasť veľmi početnej skupiny názvov v slovenskej toponymii, najmä hydronymii.
Názov obce Veľké Orvište s písomne doloženými záznamami 1113 Rivvis (Zoborská listina), 1305 Rywse, 1773 Welko Orviscse má pôvod v slovnom koreni orv- v slovese orvať v historickom význame prerývať, ničiť a pod. s predponou o- ako v slovách osekať, oberať a pod. a s príponou priestoru -ište v historickej podobe -išče. Orvištský kanál vznikol spojením pôvodného Orvištského kanála s dĺžkou 3,7 km a Podhájskeho kanála. Názov vodného toku bol štandardizovaný v roku 1978. V priestore slovenskej hydronymie vodných tokov hydronymum Orvištský kanál je jedinečným hydronymom (september 2022).
Sainte-Barbe
Sainte-Barbe môže byť:
Sainte-Blandine
Sainte-Blandine môže byť:
Melid
Melid (iné názvy: Milid, Meli(d)du, ďalšie názvy pozri nižšie) je: thumb|Melid (Aslantepe) thumb|Chetitská soška kráľa Tarhunzu z Melida (Aslantepe)
==Názvy ==
Poznámka: Dnes sa zvykne toto staroveké mesto označovať najčastejšie názvami Melid(du) alebo Milid, ale často aj moderným tureckým názvom Malatya.
Názov mesta asi pochádza z chetisko-luvijského slova melit či mallit, ktoré znamená med. Pozri aj názvy uvedené v článku Battalgazi (mesto).
Dejiny
Najstaršie doložené osídlenie sídla Melid pochádza najneskôr zo 6. tisícročia pred Kr. (inde sa uvádza až koniec 5. tisícročia). Významným centrom (mestom) bol Melid najneskôr od 4000 pred Kr.
Už z obdobia prvej polovice 4. tisícročia pred Kr. sa tu zachovali zvyšky veľkých budov. Koncom 4. tisícročia pred Kr. došlo k úplnému zničeniu mesta, ale už začiatkom 3. tisícročia pred Kr. tu nové obyvateľstvo na ruinách postavilo dedinu a v druhej polovici 3. tisícročia pred Kr. tu bolo postavené dobre naplánované opevnené mesto. Prvé písomné zmienky o meste sú z 2. polovice 2. tisícročia pred Kr. (chetitské a asýrske stély a klinopisné texty); mesto (mestský štát) sa v nich spomína najprv ako vazal Chetitskej ríše a neskôr ako územie na hranici vplyvu Chetitskej ríše a Asýrie (resp. v 16.-14. stor. pred Kr. ríše Mitanni namiesto Asýrie). Po zániku Chetitskej ríše, teda od začiatku 12. stor. pred Kr., bol Melid centrálnym mestom novochetitského luvijského mestského štátu (kráľovstva), nesúceho meno tohto mesta; luvijský názov mesta a tohto štátu bol Malizi, dnes ale tento štát obyčajne voláme Malatya či Melid. Rozsah územia tohto štátu je uvedený v úvode tohto článku. Spočiatku, t. j. niekoľko desaťročí v 12. storočí pred Kr., bol tento štát asi provinciou (a teda súčasťou) kráľovstva Karchemiš, potom, asi do začiatku 11. storočia pred Kr., išlo asi prevažne o samostatný štát, v ktorom ale vládli vládcovia z rodu kráľa Karchemišu. O vzťahoch melidských kráľov k susedným štátom v období od polovice 11. storočia do 9. storočia pred Kr. v zásade nie je nič známe (melidskí králi ale už každopádne pravdepodobne neboli z vyššie spomínanej karchemišskej dynastie); jediné čo vieme je, že okolo roku 1100 pred Kr. a potom zas v 9. stor. pred Kr. bol štát Melid vazalom Asýrie. Z 10. storočia pred Kr. pochádza známy nález z mesta – palác s vchodom lemovaným dvoma levmi, t.j. s tzv. Leviou bránou; odtiaľ pochádza aj dnešný názov Arslantepe – „leví kopec“, keďže arslan znamená po turecky lev a tepe kopec. V prvej polovici 8. stor. pred Kr. bol štát Melid pod nadvládou susedného štátu Urartu. V druhej polovici 8. storočia bol zas vazalom Asýrie, resp. možno prinajmenšom opakovane bojoval s Asýriou o nezávislosť. K roku 712 pred Kr. dobové texty spomínajú, že mestskému štátu Melid asýrsky panovník Sargon II. dosadil za vládcu svojho vazala, ktorý sa ale vzbúril (podriadil sa Frýgii), čo malo za následok, že Sargon II. zrovnal so zemou mesto Melid a celý melidský štát priamo pripojil k Asýrii. Presnejšie: Samotné mesto Melid (t. j. bez väčšiny jeho okolia) síce Sargon II. najprv pripojil k susednému kráľovstvu Kummuh (ktoré bolo vazalom Asýrie), ale v roku 708 pred Kr. bolo samotné mesto Melid spolu s celým kráľovstvom Kummuh začlenené do štátu Asýria. Vývoj po smrti Sargona II. (t.j. po roku 705 pred Kr.) je nejasný. Najneskôr okolo roku 675 pred Kr. však štátu Melid opäť vládol nezávislý kráľ menom Mugallu (ktorý možno zároveň vládol aj susednému štátu Tabal). V druhej polovici 7. storočia pred Kr. sa ešte spomína ako vládca Melidu Mugalluho syn (ktorého meno je dnes neznáme) a asi v tom istom období štát a mesto Melid zanikli. Príčinou zániku bolo asi zničenie mesta Kimermi.
Mesto Melid bolo po 7. stor. pred Kr. dlho opustené a ďalšie nálezy sú až zo 6. storočia po Kr., keď na mieste bývalého mesta stála rímsko-byzantská dedina. Potom tu už bol len byzantský cintorín, a tým archeologické nálezy končia.
Označenie územia bývalého mestského štátu ako Meliténé (a pod.) sa ale zachovalo aj v nasledujúcich storočiach po zániku mesta.
Historický názov mesta (resp. územia štátu) bol v 1. storočí po Kr. (v podobe Melite, Melitene, Meliténé, Malati(j)a a pod.) prenesený na nové sídlo, ktoré sa nachádza niekoľko kilometrov severnejšie a ktoré sa od roku 1987 volá Battalgazi. Podrobnosti pozri v článku o Battalgazi.
Ricourt
Ricourt je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Gers, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Sainte-Cécile
Sainte-Cécile môže byť:
Rockall
Rockall je veľmi malý, neobývaný ostrov, ktorý sa nachádza asi 480 kilometrov od západného pobrežia Škótska. Napriek svojej odľahlosti a neprístupnosti si ho oficiálne nárokujú štyri európske štáty - Spojené kráľovstvo, Írsko, Dánsko (v mene Faerských ostrovov) a Island. Všetky tieto štáty veria, že v šelfe tohto ostrova sa nachádzajú obrovské zásoby ropy a zemného plynu, ktoré by mohli mať hodnotu až 160 miliárd dolárov.
Dejiny
Rockall bol prvýkrát zaznamenaný v písomných záznamoch na konci 15. storočia, ale nikto na ňom nepristál až do 8. septembra 1811, kedy Basil Hall z lode HMS Endymion priviedol skupinu ľudí na jeho vrchol. V blízkosti Rockallu sa odohralo v roku 1824 niekoľko smrteľných nehôd a viac ako 600 ľudí v roku 1904 prišlo o život keď parník SS Norge narazil na susedný útes.
Skala bola do značnej miery zabudnutá až do 18. septembra 1955, kedy sa stala posledným územným rozšírením britského impéria, keď helikoptéra patriaca Royal Navy spustila troch mužov na ostrov, kde bola vztýčená vlajka Spojeného kráľovstva a na skalu pripevnená doska. V tom čase britská vláda vykonávala testovanie zbraní a obávala sa, že Sovietsky zväz použije túto nikým nenárokovanú skalu na umiestnenie monitorovacieho zariadenia. Dňa 10. februára 1972 sa Rockall oficiálne stal administratívnou súčasťou škótskeho ostrova Harris.
Sainte-Catherine
Sainte-Catherine môže byť:
Nový vrch (vrch v Oravskej Magure)
Nový vrch je vrch v Oravskej Magure. Leží nad obcou Oravská Lesná, približne severozápadne od Dolného Kubína.
Poloha
Nachádza sa v severozápadnej časti pohoria, v geomorfologickom podcelku Paráč. Vrch leží v Žilinskom kraji, v okrese Námestovo a v katastrálnom území obce Oravská Lesná. Najbližším sídlom je severným smerom situovaná Oravská Lesná a západne ležiaca jej osada Flajšová, južným smerom sa nachádza obec Zázrivá. Patrí do Chránenej krajinnej oblasti Horná Orava.
Opis
Nový vrch sa nachádza v hrebeni, ktorý vybieha severným smerom z Paráča na Rusniačku. Západne susedí Surový vrch a Raková, južne leží Paráč a Hoľa , východne Štíbeľ  a severným smerom Rusniačka a Črchľa. Oblasť patrí do povodia Bielej Oravy, kam smeruje Nová rieka odvodňujúca západné časti vrchu, i Zimná voda, odvádzajúca vodu z východných svahov. Na vrch nevedie značený chodník.
Výhľady
Vrcholovú časť pokrýva hustý lesný porast, ktorý neumožňuje rozhľad. Z odlesnených častí na úbočí a miest s riedkou vegetáciou je možný obmedzený výhľad na okolité vrchy Oravskej Magury a Kysuckej vrchoviny, Oravské, Sliezske a Kysucké Beskydy a malú časť Malej Fatry.
Prístup
Na vrchol nevedie značená turistická trasa, preto prístup je možný lesnými cestami a chodníkmi z Oravskej Lesnej. Južným smerom vedie po hrebeni modrá trasa z Javorinky cez Paráč na Minčol.
Riguepeu
Riguepeu je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Gers, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Henry Danger
Henry Danger (po slovensky Henry nebezpečný) je americký komediálny seriál, ktorý vytvorili Dan Schneider a Dana Olsen. Vysielal sa na televíznej stanici Nickelodeon od soboty 26. júla 2014 do soboty 21. marca 2020. Hlavné postavy stvárnili Jace Norman, Cooper Barnes, Riele Downs, Sean Ryan Fox, Ella Anderson a Michael D. Cohen.
Dej
Henry Hart (Jace Norman) je 13-ročný obyčajný chlapec, ktorý žije v meste Swellview. Keď si nájde brigádu v obchode Junk N' Stuff, naskytne sa mu neobyčajná príležitosť. Stane sa pomocníkom milovaného hrdinu mesta Swellview – Captian Mana. Z Henryho sa tak stane „drsný chlapec“, ktorý bojuje proti zločinu.
Produkcia
Seriál vznikol na základe pôvodnej objednávky 20 epizód 13. marca 2014, neskôr sa rozšíril na 26 epizód. Seriál mal premiéru v sobotu 26. júla 2014 s hodinovou pilotnou epizódou. Tvorca seriálu Dan Schneider na Twitteri uviedol, že jedna z postáv z jeho predchádzajúcich seriálov bude hosťovať v tomto seriáli.
Do roku 2018 vyšli štyri série seriálu. Jace Norman v marci 2018 v interview s časopisom Extra naznačil, že seriál by mal pokračovať 5. sériou. V piatok 27. júla 2018 seriál pokračoval 20 epizódami piatej série. Okrem toho sa Michael D. Cohen stal šéfom kastingu, Christopher J. Nowak sa stal showrunnerom a Jake Farrow pôsobil ako výkonný producent. V pondelok 3. decembra 2018 bolo oznámené, že Nickelodeon si objednal 10 ďalších epizód piatej série, a tak celkom odvysielal 117 epizód seriálu. V stredu 3. apríla 2019 Nickelodeon si znovu objednal 10 ďalších epizód piatej série, čím sa počet epizód zvýšil na 127. V sobotu 27. júla 2019 mala premiéru špeciálna hudobná epizóda Henry Danger: The Musical, v ktorej účinkoval aj tanečník Frankie Grande. V sobotu 7.decembra 2019 Nickelodeon začal robiť reklamu na posledné epizódy seriálu, ktoré sa začali vysielať v januári 2020.
Vysielanie
Prvá séria seriálu mala v USA premiéru s jeden a pol hodinovým špeciálom na televíznej stanici Nickelodeon v sobotu 26. júla 2014. Prvá séria skončila v sobotu 16. mája 2015. Druhá séria mala premiéru v sobotu 12. septembra 2015 a skončila v nedeľu 17. júla 2016. Tretia séria mala premiéru v sobotu 17. septembra 2016 a skončila v sobotu 7. októbra 2017. Štvrtá séria mala premiéru v sobotu 21. októbra 2017 a skončila v sobotu 20. októbra 2018. Piata séria mala premiéru v sobotu 3. novembra 2018 a skončila v sobotu 21. marca 2020.
V Kanade mal seriál premiéru na televíznej stanici YTV v stredu 8. októbra 2014. V Austrálii a na Novom Zélande seriál sa začal vysielať na televíznej stanici Nickelodeon v sobotu 17. januára 2015. V Spojenom kráľovstve a Írsku mal seriál premiéru na televíznej stanici Nickelodeon v piatok 13. februára 2015.
Ohlas a reakcia
Na základe 72 recenzií rodičov na Common Sense Media seriál získal 3 z 5 hviezdičiek. Hodnotenie seriálu Česko-Slovenskej filmovej databázy bolo na 33%.
Danger Force
V stredu 19. februára 2020 bolo oznámené, že nový seriál, ktorý je voľným pokračovaním seriálu Henry Danger, bude mať názov Danger Force. Seriál mal premiéru v sobotu 28. marca 2020. Seriál vyrobil Cristopher J. Nowak. Medzi hercami sú aj Cooper Barnes a Michael D. Cohen, ktorí stvárňujú rovnaké postavy ako v seriáli Henry Danger.
Potenciálny film
V máji 2017 prezident mediálnej spoločnosti Viacom skupiny Nickelodeon oznámil, že spoločnosť vyvíja film založený na seriáli.
Predný Moravec
Predný Moravec je vrch v pohorí Branisko. Leží nad Vojkovcami, približne severne od Krompách.
Poloha
Nachádza sa v južnej časti Braniska, v geomorfologickom podcelku Sľubica. Leží v Košickom kraji, v okrese Spišská Nová Ves a na katastrálnom území obce Vojkovce. Najbližšími sídlami sú na juhozápadnom úpätí situovaná obec Vojkovce a juhovýchodne ležiace Hrišovce, západným smerom sa nachádza tiež Dúbrava a Slatvina, južným Kaľava a Krompachy a severovýchodným Víťaz a Široké.
Opis
Predný Moravec leží v južnej časti hlavného hrebeňa, vedúceho zo sedla Branisko južným smerom cez Suchý hrb a Sľubicu. Západne sa nachádza Turnisko, Pahor , Dreveník a Hejbarok , južne leží Biela skala , Krompašský vrch , Svibík  a Gavart , východne Kamenčie  a Zadný Moravec  a severne Brezová , Suchý hrb a sedlom Predky oddelená Sľubica. Západné svahy odvodňuje potok Studenec, juhozápadné potok Jaseňovec a východné Slatvinka, všetky smerujúce do rieky Hornád. Na vrchol nevedie značený turistický chodník.
Výhľady
Vrchol pokrýva súvislý lesný porast, ktorý neumožňuje rozhľad. Z vhodných lokalít s nižšou vegetáciou je možné pozorovať Hornádsku a Popradskú kotlinu, okolité vrchy Braniska a pri priaznivých podmienkach tiež Vysoké a Belianske Tatry, východnú časť Nízkych Tatier, Slovenský raj, Volovské vrchy, Čiernu horu, Šarišskú vrchovinu či Slanské vrchy.
Prístup
Na vrchol nevedie značená turistická trasa, no západným úbočím vedie do blízkeho sedla Predky :
Ján Šajbidor
Ján Šajbidor môže byť:
Riscle (obec)
Riscle je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Gers, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Karol Polák
Karol Polák môže byť:
Oolong
Pôvod čaju
Slovo oolong v preklade znamená Čierny drak a prvé známe použitie tohto slova v spojení s čajom sa datuje do roku 1845.
Čaje typu oolong majú pôvod na východnom pobreží Číny v provinciách Fujian a Guandong a dlhú dobu boli tieto oblasti jedinou lokalitou, kde sa oolongy vyrábali. V priebehu novoveku sa migráciou obyvateľstva spracovanie čaju dostalo na Taiwan. V Číne sa dnes oolongy spracovávajú hlavne v lokalitách Anxi a WiYi (provincia Fujian) a FengHuang (provincia Guandong).
Chuť
Vo všeobecnosti majú čaje typu oolong jemnú chuť, bez výraznej horkosti a trpkosti.
Sainte-Eulalie
Sainte-Eulalie môže byť:
Sainte-Florence
Sainte-Florence môže byť:
Abraham
Abraham môže byť:
Konrad Henlein
Konrad Ernst Eduard Henlein (* 6. máj 1898, Vratislavice nad Nisou, Rakúsko-Uhorsko – † 10. máj 1945, Plzeň, Česko-Slovensko) bol politik, zakladateľ a vodca Sudetonemeckej strany v ČSR.
Narodil sa do zmiešanej, nemecko-českej rodiny vo Vratislaviciach nad Nisou, dnešnom Liberci. Absolvoval obchodnú akadémiu a po skončení prvej svetovej vojny pracoval ako bankový úradník v Jablonci. Od roku 1925 pôsobil ako učiteľ telocviku v Aši, kde sa spoznal aj so svojou manželkou.
V roku 1933 založil politické hnutie Sudetendeutsche Heimatfront, ktoré malo presadzovať záujmy Nemcov v Česko-Slovensku a v 1937 sa pretransformovalo na Sudetonemeckú stranu. Strana postupne získala podporu nacistického Nemecka. V 1938 sa strana za pomoci Freikorps pokúsila destabilizovať situáciu v pohraničí, za čo bola zakázaná a Henlein utiekol do Nemecka. Po Mníchove sa vrátil ako Hitlerom menovaný komisár pre sudetonemecké územia a od 1. mája 1939 zastával úrad miestodržiteľa Ríšskej župy Sudety.
Na konci vojny sa dostal na územie oslobodené Američanmi, bol však zajatý a 10. mája 1945 spáchal v plzenskej väznici samovraždu.
Sainte-Foy
Sainte-Foy môže byť:
Sainte-Christine
Sainte-Christine môže byť:
Roquebrune (Gers)
Roquebrune je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Gers, v regióne Midi-Pyrénées.
Tsaagan
Tsaagan je vyhynutý rod ľahko stavaného dravého dinosaura z čeľade Dromaeosauridae. Žil v období vrchnej kriedy (pred približne 75 Ma) na území dnešného Mongolska a jeho jediným druhom je Tsaagan mangas.
Roquebrune (Gers)
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Tsaagan
Tento zástupca podčeľade Velociraptorinae je známy z dobre zachovanej lebky a krčných stavcov, opísaných paleontológom Markom Norellom v decembri roku 2006.
Roquebrune (Gers)
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Tsaagan
Medzi živočíchy, ktoré s ním zdieľali rovnaké životné prostredie možno uviesť dinosaury rodu Protoceratops a Shuvuuia, dvoch cicavcov rodu Zalambdalestes a Kryptobaatar, niekoľko jašterov a dvoch dosiaľ neopísaných dinosaurov – troodonta a dromeosaura.
Podľa istej analýzy uskutočnenej v 2010 to bol blízky príbuzný rodu Linheraptor; Senter (2011), Turner et al. (2012) navyše uviedli, že Linheraptor exquisitus je v skutočnosti mladšie synonymum druhu Tsaagan mangas.
Waasmunster
Waasmunster je belgická obec vo Flámskom regióne v provincii Východné Flámsko.
Obyvateľstvo
Obec má približne 10 415 obyvateľov (2010).
Sainte-Geneviève-des-Bois
Sainte-Geneviève-des-Bois môže byť:
Sainte-Marguerite
Sainte-Marguerite môže byť:
Sainte-Marie-du-Bois
Sainte-Marie-du-Bois môže byť:
Sainte-Marie-du-Mont
Sainte-Marie-du-Mont môže byť:
Miroslav Schlesinger
Mgr. Miroslav Schlesinger (* 1971, Piešťany) je slovenský spisovateľ, biznis kouč, mentor, odborník a koordinátor v oblasti prevencie kriminality , hovorca, riaditeľ občianskeho združenia.
Životopis
Narodil sa v roku 1971 v Piešťanoch. Vyštudoval na Univerzita sv. Cyrila a Metoda v Trnave a tiež Trnavskej univerzite v Bratislave. Následne sa venoval štúdiu gestaltpedagogiky, mentoringu a koučingu. Veľkú časť svojho profesionálneho, ale aj osobného života venuje psychológii, liečebnej pedagogike, diagnostike kresby, rukopisu, motivácii a programom na rozvoj osobnosti. Pri svojej práci a prednášaní používa poznatky z gestaltpedagogiky, canisterapie, dramaterapie, arteterapie.
Miroslav Schlesinger je tiež trénerom bojových umení a odborníkom v oblasti prevencie kriminality. Jeho projekty boli už štyrikrát zaradené medzi najlepšie v Európskej únii (2007 Portugalsko, 2009 Švédsko, 2012 Cyprus, 2018 Rakúsko) a zaradené medzi 20 najúspešnejších v EÚ. Za tieto a ďalšie aktivity v oblasti sociálnej a charitatívnej, získal viacero ocenení na národnej i medzinárodnej úrovni. Pochvalne sa k jeho práci v roku 2003 vyjadril v osobnom liste aj prezident Slovenska Rudolf Schuster, v ktorom ocenil jeho aktivity v oblasti prevencie kriminality ako aj publikačnú činnosť.
Publikoval v rôznych odborných periodikách a je autorom viac než dvadsiatich publikácií. V počiatkoch svojej literárnej tvorby sa zameriaval najmä na písanie krátkych poučných príbehov a myšlienok na zamyslenie. Neskôr vydal súkromnú zbierku básní a dve odborné publikácie zamerané na prevenciu kriminality. V úspešnom historickom románe s príznačným názvom „Začni žiť odznova“, prejavil svoju náklonnosť k východnej kultúre a zameraniu na oblasť motivácie. Po vydaní štyroch publikácií so zameraním na prevenciu kriminality a bezpečie pre rodiny, prišla v jeho doterajšej tvorbe významná zmena. Tou bola rozprávková kniha Rozprávky o hľadaní dobra. Jej najnovšie dvojdielne spracovanie malo oproti pôvodnej verzii veľkú výhodu v tom, že má rozsiahlejšie využitie. Najmä v oblastiach ako psychoterapia, liečebná pedagogika a pod. Autor v nej zúročil svoje viac než dvadsaťpäťročné skúsenosti s prácou s deťmi, mládežou i dospelými. Tieto rozprávky svojim štýlom pripomínajú svetoznámu knihu Malý princ.
Pracoval ako hovorca mesta Bánovce nad Bebravou a súčasne ako koordinátor prevencie kriminality. V tejto pozícii vytvoril spoluprácu s Kynologických záchranným zborom SR a lektorsky jeho členom zabezpečil odborné školenie. . Pôsobil ako člen Krajskej komisie pre prevenciu protispoločenskej činnosti v Trnave a Komisie pre ochranu verejného poriadku v Malackách. Spolupracoval na viacerých lokálnych, národných i medzinárodných projektoch a prednášal na Lekárskej fakulte UK v Bratislave, Katolíckej univerzite v Ružomberku, aj na Trnavskej univerzite v Trnave. Pôsobí ako konzultant pre prípady s prvkami násilia a je súčasne koordinátor na regionálnej úrovni Bratislava v krajskej Informačnej kancelárii pre obete trestných činov, ktorú zastrešuje Odbor prevencie kriminality kancelárie ministra vnútra SR (OPK KMV SR).
Roquefort (Gers)
Roquefort je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Gers, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
El Salvador
El Salvador môže byť:
Alojz Hudek
Alojz Hudek (* 8. október 1887, Svätý Jur† 5. máj 1961, Lima, Peru) bol slovenský rímskokatolícky kňaz, salezián, misionár, pedagóg, náboženský rozhlasový redaktor.
Životopis
Ako vychovávateľ mládeže pôsobil na internátnych školách v mestách Piura (Peru) a La Paz (Bolívia). Pre jeho organizačné schopnosti bol v roku 1932 vymenovaný najprv za riaditeľa saleziánskeho domu v hlavnom meste Bolívie do Sucre (19321938), a potom do druhého najväčšieho mesta Peru do Arequipa (19381943). Ako direktor saleziánskeho diela v Arequipa zodpovedal za správu kostola a troch škôl – základnej, poľnohospodárskej a remeselníckej.
Od r. 1943 až do svojej smrti v roku 1961 pôsobil v rozličných funkciách už len v hlavnom meste Peru v Lime. Najprv v úlohe výpomocného duchovného vo farnosti Maria Auxiliadora a súbežne i ako náboženský rozhlasový redaktor Peruánskeho národného rádia (Radio Nacional del Perú). Ako náboženský redaktor mal na starosti vysielanie nedeľných bohoslužieb (19431955). Potom pôsobil v úlohe farára vo Farnosti Magdalena del Mar (19551959). V r. 1959 zo zdravotných dôvodov odišiel na odpočinok. O dva roky nato zomrel po ťažkej chorobe leukémii. Pochovaný je v Lime. Misionárom bol 53 rokov (Bolívia, 17 rokov; Peru, 36 rokov).
Sainte-Marthe
Sainte-Marthe môže byť:
Abu 'l-Chajr
Abu 'l-Chajr alebo Abú al-Chajr alebo Abulchair (* 1412 – † 1468) bol uzbecký chán. Pochádzal z mongolskej dynastie Džuči a chánom sa stal už ako 16-ročný. Bol úspešným panovníkom, ktorý zjednotil viacero kočovných kmeňov a vládol rozsiahlej ríši, ktorá sa tiahla od rieky Syrdarja až po Sibír. Porážku utrpel až na sklonku svojej vlády od Kalmykov a po jeho smrti sa ríša rozpadla.
Roquelaure
Roquelaure je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Gers, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
HK Spartak Dubnica nad Váhom v sezóne 1997/1998
Zmena farby domácich dresov
Do 1. ligy vstúpila Dubnica už bez domácej oranžovej farby, ktorá bola zamenená za bielu. Prvky na drese ostali rovnaké ako v minulej sezóne, čiže bielo-čierne plamene namiesto pásov. Keďže dresy boli biele, tak na nich boli už len dve farby. Prilby ostali biele a nohavice čierne. Na domáce stretnutia tak Dubnica nastupovala v kombinácii dvoch farieb, bielych dresoch s čiernymi prvkami. Dresy v ktorých hrávala Dubnica zápasy u súperov ostali v nezmenenej forme, čiže tmavomodré dresy s bielo-čiernymi plameňmi.
Tabuľka po Základnej časti
Neúspešná baráž o extraligu
Dubnica skončila po základnej časti na 3. mieste za Banskou Bystricou a Prešovom. Keďže sa extraliga od ďalšieho ročníka rozširovala o dve mužstvá, tak kluby, ktoré boli na prvom a druhom mieste postupovali priamo do extraligy. Dubnica po obsadení tretej priečky hrala baráž o extraligu. Tesne pred uzávierkou prestupov posilnili Dubnicu navrátilec z Martina Marcel Hanzal a trio Matej Bukna, Ladislav Karabin a Marián Horváth zo Slovana Bratislava. Dubnica začala baráž úspešne, keď vyhrala obe stretnutia na ľade Liptovského Mikuláša, aj za výdatnej podpory veľkého počtu dubnických fanúšikov, ktorí v Liptovskom Mikuláši vytvorili pre dubnických hokejistov takmer domáce prostredie. Prvé stretnutie vyhrala Dubnica 3:2 po predĺžení, druhé 2:1, a v sérii sa tak ujala vedenia 2:0 na zápasy. Klub však nezvládol zvíťaziť ani v jednom domácom zápase, keď najskôr prehral 1:5 a potom 1:2. Stav série bol teda vyrovnaný na 2:2 a Dubnica musela cestovať na rozhodujúci zápas do Liptovského Mikuláša. V riadnom hracom čase sa o postupujúcom do extraligy nerozhodlo, keď bol stav po 60 minútach 2:2. V predĺžení mali obe mužstvá niekoľko vyložených šancí. Rozhodujúci gól do siete Dubnice padol po predošlom samostatnom nájazde Dubnice. Prehra znamenala pre Dubnicu postupný úpadok seniorského hokeja v meste v nasledujúcich sezónach.
Modré vrchy
Územie Modrých vrchov je od roku 2000 zapísané na zozname Svetového dedičstva UNESCO vďaka rozsiahlej, prevažne zalesnenej pieskovcovej náhornej plošine. Sú tu vzácne druhy eukalyptov.
Pôvod mena
Meno Modré vrchy má pôvod v modrom opare, ktorý sa počas horúcich dní vznáša nad celou krajinou. Opar vzniká tým, že sa v extrémnych teplotách vyparujú oleje z listov eukalyptov.
Dejiny
Ich vek sa odhaduje približne na 440 miliónov rokov.Modré vrchy prvýkrát prekonala v roku 1812 expedícia, ktorej sa zúčastnili bádatelia Gregory Blaxland, William Lawson a William Charles Wentworth. V súčasnosti jediný veľký prechod (Great Western Highway) takmer presne sleduje trasu týchto odvážnych bádateľov.
V roku 1959 boli Modré vrchy vyhlásené za národný park (Národný park Blue Mountains). Z Modrých vrchov sa stala atraktívna prírodná rezervácia s rozlohou.
Siegmund Prey
Siegmund Prey (* 3. apríl 1912 Hötting, Innsbruck - † 12. marec 1992) bol rakúsky geológ.
Život
Siegmund Prey bol synom profesora astronómie Adalberta Johanna Preya. Prey navštevoval školu v Innsbrucku a v roku 1930 absolvoval humanistické gymnázium v ​​Prahe. Od roku 1930 študoval geológiu, mineralógiu, paleontológiu a petrografiu na Viedenskej univerzite. Navštevoval aj väčšinu prednášok a cvičení zo zoológie, botaniky, chémie, fyziky a geografie, ktoré sú potrebné pre vyučovanie prírodných vied na stredných prírodovedných. V roku 1937 získal doktorát s vyznamenaním. Bol študentom Franza Eduarda Suessa (difertačná práca na tému K otázke výskytu príkrovu Dent Blanche v skupine Sonnblick, Vysoké Taury). Ešte pred ukončením štúdia pracoval so Suessom ako odborný asistent na Geologickom ústave Viedenskej univerzity. V rokoch 1937- 1938 bol externým členom Geologischen Bundesanstalt (Federálnej geologickej služby) a bol poverený mapovacími úlohami v Lungau.
Po „pripojení“ Rakúska k Nemeckej ríši v roku 1938 sa Prey zapájal do prác na Ríšskej diaľnici a podieľal sa na práci vojenskej geológie na Technickej univerzite. Hneď po vpáde nemeckého wehrmachtu do Československa, počnúc októbrom 1938, vykonával mapovanie v oblastiach pridelených Nemecku. Neskôr bol Prey nasadený v Poľsku a Rusku. Výsledkom tejto aktivity bola geologická správa o pohrebisku zajateckého tábora Stalag 366. Podľa Timothyho Snydera zomrelo v tomto tábore do konca vojny 55 000 ľudí.
V zime 1943 bol Prey preložený z Grécka na vojenskú geologickú stanicu 35 v Albánsku, kde pôsobil do októbra 1944. Počas tejto doby vytvoril viac ako 100 umeleckých kresieb a vojnový denník jednotky. Je to jediný zachovaný vojnový denník nemeckého vojenského geológa počas druhej svetovej vojny a bol vydaný v roku 2019 s niektorými akvarelmi Gunnara Mertza.
V roku 1947 sa Prey stal zamestnancom rakúskej geologickej služby Gologischen Bundesanstalt, kde sa pri mapovaní v predhorí Álp venoval hlavne flyšovej zóne. Venoval sa aj mikropaleontológii. Podieľal sa na geologickom mapovaní mnohých častí Rakúska. V 50. rokoch 20. storočia aj v Karnských Alpách (s Franzom Kahlerom), v Karavankách a Vysokých Taurách a obzvlášť intenzívne sa venoval geológii flyšovej zóny (ako napr. Pernecker Kogel pri Kirchdorf an der Krems, flyšové tektonické okno pri Windischgarstene vo Viedenskom lese). V roku 1977 odišiel do dôchodku. Prispel k práci Bau und Bild Österreichs, ktorú vydal federálny geologický ústav Gologischen Bundesanstalt v roku 1980.
Ocenenie
V roku 1969 sa stal členom korešpondentom Rakúskej akadémie vied. V roku 1975 získal Čestný kríž za vedu a umenie I. triedy. V rokoch 1967/68 bol predsedom a neskôr čestným členom Rakúskej geologickej spoločnosti, ktorej pamätnú medailu Eduarda Sueßa dostal v roku 1990.
Kamenčie
Kamenčie je vrch v pohorí Branisko. Leží nad Hrišovcami, približne severne od Krompách.
Poloha
Nachádza sa v južnej časti Braniska, v geomorfologickom podcelku Sľubica. Leží v Košickom kraji, v okrese Gelnica a na katastrálnom území obce Hrišovce. Najbližšími sídlami sú na južnom úpätí situované Hrišovce, západne ležia Vojkovce a Kaľava, južne Krompachy a Kluknava a východným smerom Víťaz a Široké.
Výhľady
Vrchol pokrýva súvislý lesný porast, ktorý neumožňuje rozhľad. Z lokalít s redšou a nižšou vegetáciou je možné pozorovať okolité vrchy Braniska, pri priaznivých podmienkach tiež Slovenský raj, Volovské vrchy, Čiernu horu, Šarišskú vrchovinu, Slanské vrchy a Čergov.
Prístup
Na vrchol nevedie značená turistická trasa, preto prístup je možný lesnými cestami a chodníkmi z okolitých sídiel, príp. hrebeňom zo sedla Predky.
Gemerské terasy
Gemerské terasy sú geomorfologickou časťou Rimavskej kotliny, podcelku Juhoslovenskej kotliny. Zaberajú nivy riek Rimava, Blh a Slaná v okrese Revúca, Rimavská Sobota a Rožňava.
Polohopis
Územie zaberá juhovýchodnú časť Juhoslovenskej kotliny, presnejšie južnú časť Rimavskej kotliny. Južne susedí Petrovská vrchovina a Hostická kotlina, západne Hajnáčska vrchovina, Blhovská vrchovina a Oždianska pahorkatina, severne Cinobanské predhorie, Rimavské podolie, Pokoradzská tabuľa, Valická pahorkatina a Licinská pahorkatina a východne Koniarska planina, Plešivská planina, Silická planina a Gemerská pahorkatina. Západnú časť územia odvodňujú prítoky Rimavy, strednú časť prítoky Blhu a východnú rieka Slaná.
Gemerské terasy ležia v Banskobystrickom kraji, na území okresov Rimavská Sobota a Revúca, no východným okrajom zasahujú malou časťou aj do okresu Rožňava v Košickom kraji. Z významných sídiel sa v západnej časti nachádza Rimavská Sobota a Jesenské, v južnej Rimavská Seč a Lenartovce a vo východnej Tornaľa a Plešivec. Územím vedie rýchlostná cesta R2 a cesta I/16 z Lučenca do Rožňavy, I/67 z Tornale do Maďarska, I/72 z Rimavskej Soboty do Hnúšte a cesta II/571 z Fiľakova cez Jesenské do Lenartovec. Od západu na východ vedie i železničná trať Zvolen – Košice a severne aj železničná trať Brezno – Jesenské.
Chránené územie
V južnej časti sa nachádza chránený areál Martinovská nádrž. Na juhu sa územia dotýka Chránená krajinná oblasť Cerová vrchovina, na východnom okraji Národný park Slovenský kras.
Turizmus
Nížinatá krajina je pre turistov zaujímavá predovšetkým kvôli historickým pamiatkam. Medzi významné patrí Gemerský hrad, no tiež mnohé stredoveké kostoly. V južnej časti sa nachádza kúpeľná obec Číž. Cez Rimavskú Sobotu prechádza červeno značený Chodník Márie Széchy z Fiľakova na Muránsky hrad. Z Tornale vedie modrá turistická trasa k jaskyni Domica.
Roquelaure-Saint-Aubin
Roquelaure-Saint-Aubin je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Gers, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Hordijivka (Lypovecký rajón)
Hordijivka je dedina na Ukrajine v Lypoveckom rajóne vo Vinnyckej oblasti. Žije tu 158 obyvateľov.
Hydroxylový radikál
náhľad|vpravo|Porovnanie hydroxidového aniónu (hore) a hydroxylového radikálu (dole).
Hydroxylový radikál (iné názvy: hydroxyradikál, hydroxyl; značka: ·OH) je neutrálna forma hydroxidového iónu (OH−). Je veľmi reaktívny a má krátku dobu života. Často sa produkuje pri rozpade hydrogenperoxidov (ROOH) alebo v atmosfére reakciou excitovaného atomárneho kyslíka s vodou. V organickej syntéze sa často ako zdroj hydroxylových radikálov používa 1-hydroxy-2(1H)-pyridíntioketón.
Modrí, Most – Híd
V zakladajúcom tíme strany sa angažuje približne dvadsiatka prevažne mladších ľudí, vrátane dcéry Mikuláša Dzurindu, sociálnej antropologičky a absolventky medzinárodných vzťahov Jany Šokovej, informatika a podnikateľa Tomáša Halgaša alebo mládežníckeho aktivistu a kresťansko-demokratického politika Milana Kabinu. Podľa Dzurindu chcú byť „stredopravou stranou konzervatívno-liberálneho typu“.
Na ustanovujúcom kongrese strany, ktorý sa konal 14. mája 2023 v Košiciach, zvolili delegáti predsedu strany (Mikuláš Dzurinda ako jediný kandidát) a štyroch podpredsedov – Ľuboša Schwarzbachera, Martina Hubinského, Janu Ambrošovú a Michala Horta. Medzi programové priority pre nadchádzajúce parlamentné voľby zaradili posilnenie ekonomického rastu, zastavenie drastického zvyšovania cien a inflácie, reformu školstva a zdravotníctva.
Čínski Indonézania
Čínski Indonézania (Indonézsky: Orang Tionghoa Indonesia) a hovorovo Chindo alebo len Tionghoa sú Indonézania, ktorých predkovia prišli z Číny približne v posledných ôsmich storočiach. Čínski Indonézania sú štvrtou najväčšou komunitou Číňanov na svete po Thajsku, Malajzii a Spojených štátoch.
Číňania a ich indonézski potomkovia žijú na indonézskom súostroví minimálne od 13. storočia. Mnohí z nich prišli spočiatku ako pocestní (dočasní obyvatelia) s úmyslom vrátiť sa domov v starobe, niektorí však v regióne zostali ako ekonomickí migranti. Ich populácia sa rýchlo rozrástla počas koloniálneho obdobia, keď boli najímaní pracovníci z ich domovských provincií v južnej Číne. K diskriminácii čínskych Indonézanov dochádzalo od začiatku holandského kolonializmu, hoci vládne politiky zavedené od roku 1998 sa to snažili napraviť. Odpor voči ekonomickým schopnostiam etnických Číňanov vzrástol v 50. rokoch 20. storočia, keď mali pôvodní indonézski obchodníci pocit, že nemôžu zostať konkurencieschopní. V niektorých prípadoch vládne opatrenia šírili stereotyp, že podniky vlastnené etnickými Číňanmi sú skorumpované. Hoci ázijská finančná kríza v roku 1997 vážne narušila ich obchodné aktivity, reforma vládnej politiky a legislatívy odstránila viaceré politické a sociálne obmedzenia pre čínskych Indonézanov.
Rozvoj miestnej čínskej spoločnosti a kultúry je založený na troch pilieroch: klanových združeniach, etnických médiách a školách s vyučovacím jazykom čínskym, ktoré prekvitali v období čínskeho nacionalizmu v posledných rokoch vlády dynastie Čching a počas druhej čínsko-japonskej vojny. Rozdiely v cieli nacionalistických nálad však spôsobili nesúlad názorov v obyvateľstve. Jedna skupina podporovala politické reformy v Číne, zatiaľ čo iní sa usilovali o zlepšenie postavenia v miestnej politike. Vláda nového poriadku (1967 - 1998) demontovala piliere etnickej čínskej identity v prospech asimilačnej politiky ako riešenia tzv. „čínskeho problému“.
Čínske indonézske obyvateľstvo Jávy tvorí takmer polovicu národnej populácie tejto skupiny. Vo všeobecnosti sú viac urbanizovaní ako pôvodné indonézske obyvateľstvo, ale v celej krajine stále existujú významné vidiecke a poľnohospodárske komunity. Klesajúca pôrodnosť viedla k posunu populačnej pyramídy smerom nahor, keďže sa zvyšuje priemerný vek. Emigrácia prispela k úbytku obyvateľstva a v druhej polovici 20. storočia vznikli komunity v priemyselnejšie rozvinutých krajinách. Niektorí sa zúčastnili na repatriačných programoch do Čínskej ľudovej republiky, iní emigrovali do susedného Singapuru a západných krajín, aby unikli proti čínskym náladám. Medzi zámorskými obyvateľmi je ich identita výrazne viac indonézska ako čínska.
Klasifikácia
náhľad|Fotografia peranakanského svadobného páru - Chung Guat Hooi, dcéry kapitána Chung Thye Phin a Khoo Soo Beow, syna Khoo Heng Pan, obaja z Penangu - z múzea v Penangu. Pojem „Čínsky Indonézan“ nebol nikdy jasne definovaný, najmä pre obdobie pred rokom 1900. Pred 20. storočím neexistovala indonézska identita ani národnosť. Etnopolitická kategória „Chan“ Číňan bola tiež slabo definovaná pred vzostupom moderného čínskeho nacionalizmu koncom 19. storočia. V najširšom zmysle sa pojem „čínsky Indonézan“ používa na označenie každého, kto pochádza alebo má predka z územia dnešnej Číny. Toto používanie je problematické, pretože spája Chanov s inými etnickými skupinami pod čínskou nadvládou. Napríklad admirál Čeng Che (1371 - 1433), ktorý viedol niekoľko čínskych námorných výprav do juhovýchodnej Ázie, bol moslim z Yunnanu a nemal čínskych predkov, napriek tomu je všeobecne charakterizovaný ako „Číňan“. Toto široké používanie je problematické aj preto, že uprednostňuje líniu pôvodu z Číny pred všetkými ostatnými líniami a môže byť v rozpore s vlastnou identitou jednotlivca. Mnohí ľudia, ktorí sa identifikujú ako čínski Indonézania, majú zmiešaný čínsky a indonézsky pôvod. Všeobecne sa predpokladá, že indonézsky prezident Abdurrahman Wahid (1940 - 2009) má určitý čínsky pôvod, ale sám sa za Číňana nepovažoval. Niektoré užšie použitia tohto termínu sa zameriavajú na kultúru a definujú ich ako „čínskych Indonézanov“, tých ktorí sa rozhodli uprednostniť svoj čínsky pôvod, najmä tých, ktorí majú čínske mená alebo vyznávajú aspekty čínskeho náboženstva alebo kultúry. V rámci tejto kultúrnej definície sa bežne rozlišuje medzi peranakanskými a totokovými Číňanmi. O Peranakanoch sa vo všeobecnosti hovorilo, že majú zmiešaný čínsky a miestny pôvod a že sa u nich vyvinula hybridná kultúra, ktorá zahŕňa prvky čínskej aj miestnej kultúry. O totokoch sa vo všeobecnosti tvrdilo, že sú migrantmi prvej generácie a zachovali si silnú čínsku identitu. vľavo|náhľad|Odhady populácie peranakanov (znázornené červenou farbou) a totokov (ružovou farbou) v priebehu 20. storočia. Iné definície sa zameriavajú na postupnosť právnych klasifikácií, ktoré oddelili „Číňanov“ od ostatných obyvateľov súostrovia. Holandská Východoindická spoločnosť aj holandská koloniálna vláda (od roku 1815) uplatňovali na svojich poddaných komplexné systémy etnickej klasifikácie na základe náboženstva, kultúry a miesta pôvodu. Čínski Indonézania boli niekedy klasifikovaní ako „domorodci“, niekedy ako „Číňania“, niekedy ako „cudzí orientálci“, čo bola kategória, ktorá zahŕňala Arabov, Indov a Siamčanov. Po získaní nezávislosti sa komunita rozdelila na tých, ktorí prijali indonézske občianstvo, a tých, ktorí ho neprijali. Za nového poriadku prezidenta Suharta boli občania čínskeho pôvodu formálne klasifikovaní ako „indonézski občania cudzieho pôvodu“ (Warga Negara Indonesia keturunan asing). Vo verejnom diskurze boli od rodených Indonézanov odlišovaní ako tzv. „nenarodený“ (non-native, non-pribumi alebo non-pri).
Pôvod
náhľad|Mapa rozšírenia pôvodu čínskych Indonézanov. Väčšina ich predkov pochádza z provincie Fujian alebo Guangdong, malá komunita z ostrova Hainan, Guangxi a zvyšok je z iných provincií v severnej Číne. Čínski prisťahovalci na indonézskom súostroví takmer výlučne pochádzali z rôznych etnických skupín, najmä z národa Tanka z dnešných provincií Fujian a Guangdong v južnej Číne, oblastí známych svojou regionálnou rozmanitosťou. Takmer všetci čínski Indonézania sú buď otcovskí potomkovia týchto prvých prisťahovalcov, alebo noví prisťahovalci narodení v pevninskej Číne.
Prvou skupinou Číňanov, ktorí sa vo veľkom počte usadili, aby unikli zákazu vstupu na pobrežie, boli najviac postihnutí ľudia Tanka, ďalší prišli v oveľa menšom počte, Teochews z Chaozhou, Hakka z okresu Chengxiang (teraz premenovaný na Meixian), Huizhou a vidieckeho okresu Dabu (v jazyku Hakka sa vyslovuje Thaipo), Kantončania z Guangdongu a rôzne etnické skupiny s rôznymi dialektmi, ktoré opustili obchodné mestské prístavy v južnom Fujiane, vrátane etnických Tanka, Hakka atď. Potomkovia hokkienských Tanka sú dominantnou skupinou vo východnej Indonézii, na strednej a východnej Jáve a na západnom pobreží Sumatry. Teochews, južní susedia Hokkienov, sa nachádzajú na celom východnom pobreží Sumatry, v súostroví Riau a na západnom Borneu. Na Sumatre boli uprednostňovaní ako robotníci na plantážach, ale stali sa z nich obchodníci v regiónoch, kde Hokkieni nemajú veľké zastúpenie.
V rokoch 1628 až 1740 žilo v Batávii a na ostrove Jáva viac ako 100 000 Hakkov z Huizhou.
Na rozdiel od Hokkienov a Teochewov pochádzajú Hakkovia z hornatých vnútrozemských oblastí Kuang-tungu a nemajú námornú kultúru. Vzhľadom na neproduktívny terén ich domovského regiónu Hakkovia emigrovali z ekonomickej núdze v niekoľkých vlnách v rokoch 1850 až 1930 a boli najchudobnejšími zo skupín čínskych prisťahovalcov. Hoci spočiatku obývali banské centrá západného Bornea a ostrova Bangka, koncom 19. storočia Hakkov prilákal rýchly rast Batávie a Západnej Jávy.
Kantonci, podobne ako Hakkovia, boli v celej juhovýchodnej Ázii známi ako baníci. Ich migrácia v 19. storočí smerovala prevažne do cínových baní Bangka pri východnom pobreží Sumatry. Kantonci, tradične ako zruční remeselníci, ťažili z úzkych kontaktov s Európanmi v Guangdongu a Hongkongu, pretože sa učili o strojoch a priemyselnom úspechu. Na Jávu sa prisťahovali približne v rovnakom čase ako Hakka, ale z iných dôvodov. V indonézskych mestách sa z nich stali remeselníci, strojári a majitelia malých podnikov, reštaurácií a hotelov. Kantónci sú rovnomerne rozptýlení po celom súostroví a ich počet je oveľa nižší ako počet Hokkienov alebo Hakkov. V dôsledku toho je ich úloha v čínskych komunitách druhoradá.
Anton Figura
Anton Figura (* 6. máj 1909, Šenkvice† 16. december 1996, Pétion-Ville, Haiti) bol slovenský rímskokatolícky kňaz, salezián, misionár a charitatívny pracovník.
Životopis
Ľudovú školu vychodil vo svojom rodisku. Gymnázium navštevoval na súkromnom Slovenskom gymnáziu v Taliansku v obci Perosa Argentina a v Šaštíne. Saleziánsky noviciát si vykonal v rokoch 1928 – 1929 v Radne (Slovinsko). Teologické štúdiá absolvoval v Havane na Kube a v Santa Tecle v Salvádore (1936 – 1938). Za kňaza bol vysvätený 24. septembra 1938 v Santa Tecle v Salvádore.
Ako misionár pôsobil na Kube, Haiti a v Dominikánskej republike. V saleziánskej spoločnosti zastával rozličné funkcie. Úlohu ekonóma zastával na remeselníckej saleziánskej škole v rokoch 19441947 a 19571961 v Ciudad Trujillo (Dominikánska republika), v Moca v Dominikánskej republike (19511953) a na remeselníckej saleziánskej škole v hlavnom meste Dominikánskej republiky v Santo Domingo (19611962). Úlohe direktora plnil v rokoch 19621966 v Santo Domingo. Ako direktor bol zodpovedný za farskú školu a zdravotné stredisko, ktoré sa nachádzali v tomto saleziánskom komplexe. V roku 1966 bol vymenovaný za provinciálneho vikára (19661972).
V roku 1973 odišiel do štátu Haiti, do saleziánskeho domu v Pétion-Ville, kde saleziáni spravovali základnú a strednú školu pre najchudobnejších. Tam pôsobil až do svojej smrti (19731996). Najprv v úlohe direktora (19741977), potom v úlohe ekonóma ((19771996).
Vďaka finančnej pomoci amerických Slovákov opravil viacero kostolov a saleziánskych budov, vrátajúc i školy. Sociálne slabším študentom poskytoval zadarmo stravovanie v saleziánskych zariadeniach. Bol mladším bratom saleziánskeho misionára Jozefa Figuru, ktorý pôsobil v Japonsku. Misionárom bol 64 rokov.
3-alfa reakcia
thumb|Schéma 3-alfa reakcie
3-alfa reakcia (3 alfa reakcia, 3α reakcia, Salpeterov proces ) je rad niekoľkých reakcií, pri ktorých z troch héliových jadier (Alfa častíc) vzniká jadro uhlíka. K tejto reakcii dochádza v starších hviezdach, ktoré opúšťajú hlavnú postupnosť a už nemajú dostatok vodíka pre udržanie protón-protónového cyklu vo svojom jadre. Dochádza ku kolapsu jadra a nárastu teploty v centrálnej časti až radovo na ~100 × 106 K. V tomto okamihu majú héliové jadrá dostatočnú kinetickú energiu, aby mohli prejsť coulombovou bariérou a spojením dvoch héliových jadier dochádza k vzniku jadra berýlia.
Toto berýliove jadro je nestabilné a samovoľne by sa rozpadlo späť na dva héliové jadrá. Predchádzajúca reakcia však prebieha dostatočne rýchlo, aby v jadre hviezdy bolo stále trochu jadier berýlia. Tie sa môžu zlúčiť s ďalším héliovým jadrom za vzniku stabilného jadra uhlíka.
Martin Fábry
Martin Fábry bol uhorský kníhkupec alebo kníhtlačiar, ktorý žil v 16. storočí. Z roku 1549 pochádza doklad o jeho pôsobení v Banskej Štiavnici.