cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Zoznam astronomických článkov/V
va
Valerij Nikolajevič Kubasov – Valhalla (kráter) – Valles Marineris – Valová rovina – Van Allenov radiačný pás – Van Maanenova hviezda – Vanguard 1 – Vanguard 2 – Vanth – Vasilij Karlovič Dellen
vá
Václav Bumba – Váhy (súhvezdie)
vi
Viackanálový fotometer – Viacnásobná hviezda – Vianočný stromček (hviezdokopa) – Viazaná rotácia – Viking 1 – Viking 2 – Viktor Alexejevič Dombrovskij – Viktor Amazaspovič Ambarcumjan – Viktor Vasilievič Gorbatko – Vilém von Biela – Vilniaus Universiteto Astronomijos observatorija – Vindemiatrix – Virginidy – Virgo (detektor) – Virgo A – Virgo Cluster Catalog – VIRGOHI21 – Vitoľd Karlovič Ceraskij – Vizuálna dvojhviezda
ví
Vírová galaxia
vl
Vladimir Afanasievič Ľachov – Vladimir Alexandrovič Aľbickij – Vladimir Andrejevič Baranov – Vladimir Platonovič Cesevič – Vladimir Vasilievič Kovaľonok – Vladimír Guth – Vladimír Porubčan – Vlastný pohyb – Vlasy Bereniky – Vlákno (galaxie) – Vlk (súhvezdie)
vo
Voda na Marse – Vodíková hviezda – Vodnár (súhvezdie) – Vodnár (trpasličia galaxia) – Vodný had (súhvezdie) – Voroncovov-Veľaminovov kvintet – Voyager 2
vr
Vredefort (kráter) – Vreteno (galaxia) – Vrch (súhvezdie) – Vrchol večného svetla
vu
Vulkanoid – Vulkán (planéta)
vv
VV Cephei – VV Orionis
vy
VY Canis Majoris – Vysoká eliptická dráha – Vysokoenergetická astronómia
vz
VZ Camelopardalis – Vznik a vývoj galaxií – Vznik a vývoj slnečnej sústavy – Vznik hviezdy – Vznik vesmíru – Vznik Zeme – Vzplanujúca hviezda – Vzťah hmotnosť-svietivosť – Vzťah perióda-svietivosť
Moscow mule
Moscow mule je kokteil, ktorý sa vyrába z vodky, zázvorového piva a čerstvej limetkovej šťavy a je zdobený plátkom limetky a mäty. Moscow mule sa podáva v medenom hrnčeku.
Existuje mnoho variácii kokteilu. Skladajú sa z rovnakých ingrediencií, v ktorých je zmenený alkohol. V názve majú tiež „mule“. Napríklad Mexican mule, ktorá obsahuje tequilu a Bohemian mule, ktorá obsahuje absint.
Ďalšie variácie používajú namiesto zázvorového piva zázvorový sirup. Do variácií kokteilu sa môžu pridať aj mrkvová šťava a Angostura Bitters (horký bylinný koncentrát). Variácia s Mountain Dew, ktorý nahrádza zázvorové pivo sa volá Moscow Mole.
Zoznam astronomických článkov/T
Tento index bol automaticky vygenerovaný podľa tejto kategorizácie. Obsahuje 129 článkov. Aby sa nové články zobrazili v tomto indexe, musia byť zaradené aspoň do jednej z vymenovaných kategórii. Nové a upravené kategórie sa zohľadnia pri nasledujúcom generovaní.
ta
Tabit – Tadeáš Hájek z Hájku – Tadeusz Banachiewicz – Takeši Urata – Takuo Kodžima – Talassa (mesiac) – Talitha Australis – Talitha Borealis – Tamara Michajlovna Smirnovová – Tarantula (hmlovina) – Tarazet – Tarqeq (mesiac) – Tarvos (mesiac) – Tau Aquaridy – Tau Bootis – Tau Ceti – Tau Scorpii – Tau1 Eridani – Tau1 Gruis – Taygeta (hviezda) – Taygete (mesiac)
tá
Táles
te
Teegardenova hviezda – Tegmine – Tejat Posterior – Tekovská hvezdáreň v Leviciach – Telesto (mesiac) – Temná energia – Temná hmota – Tempel 1 – Tenkovrstvový solárny článok – Tenma – Teória steady state – Teória veľkého impaktu – Tepelná smrť vesmíru – Terebellum – Terestriálna planéta – Terminátor (slnečný) – Termodynamika čiernych dier – Termosféra – Terrestrial Planet Finder – TERRIERS – Tesná dvojhviezda – Tetyda (mesiac)
té
Téba (mesiac)
th
Thabit – Tharsis – Theemin – Thelxinoe (mesiac) – THEMIS – Themisto (mesiac) – Theodor von Oppolzer – Theta Apodis – Theta Centauridy – Theta Ophiuchidy – Theta Persei – Theta Ursae Majoris – Théta Aurigae – Third Cambridge Catalogue of Radio Sources – Thomas Digges – Thornov-Żytkowovej objekt – Thrymr (mesiac) – Thuban – Thyone (mesiac)
tch
Tchien-wen-1
ti
Ti-n-Bider – Tien Kuan – Tigris (súhvezdie) – Tindr (kráter) – Titan (mesiac) – Titánia (mesiac) – Titiovo-Bodeovo pravidlo – Titiusov-Bodeho rad
tl
Tlačiarenská dielňa (súhvezdie)
tm
Tmavá hmlovina
to
Tom Gehrels
tu
Tukan (súhvezdie) – Tukan (trpasličia galaxia) – Tunguská udalosť – Turínska stupnica
tú
Túlavá planéta
tv
Tvar vesmíru – Tvar Zeme – Tvashtar
tw
TW Hydrae – TW Piscis Austrini
tx
TX Piscium
ty
Tyche (hypotetická planéta) – Tycho (kráter) – Tycho Brahe – Tycho Catalogue – Tykadlá (galaxie) – Tyl
tz
TZ Arietis
Kostol svätého Jána Krstiteľa (Bardejov)
náhľad|Severná časť kostola zakončená polygonálnym presbytériom Kostol svätého Jána Krstiteľa sa rozprestiera na ulici Františkánov v historickom centre mesta Bardejov. Tento kostol je súčasťou kláštorného komplexu, ktorý patril františkánom. Je zasvätený svätému Jánovi Krstiteľovi. Orientovaný je tradične, oltár je na východnej strane.
1415. storočie
Kostol svätého Jána Krstiteľa považujeme za druhú najvýznamnejšiu sakrálnu stavbu nachádzajúcu sa v Bardejove (po kostole svätého Egídia). Datácia začiatku výstavby tohto kostola nie je istá, pretože roky sa v rôznych zdrojoch líšia. Niektoré zdroje uvádzajú začiatok stavby v roku 1380, iné zase datujú počiatky tohto kostola až v roku 1466. Je pravdepodobné, že bol postavený na stavenisku staršieho augustiánskeho gotického kostola. Avšak, o tejto staršej verzii kostola nám chýbajú informácie. Podnet na výstavbu nového kostola dal kanonický rád augustiánov okolo roku 1466. Pôvodne bol postavený v gotickom štýle. Najprv sa vystavala juhovýchodná časť kostola so svätyňou. V roku 1481 došlo k osadzovaniu kamenného ostenia. Kamene dovážali z kameňolomu z mesta Gonez pod Hegyaljou. Nakoniec bol rád augustiánov násilne vyhnaný z mesta Bardejov.
16. storočie
V roku 1505 prebehlo úplne dostavanie kostola a to vďaka príspevku vdovy po mešťanovi Antonovi. Na tejto stavbe sa podieľal Š. Lapicida alias Pfeyler s pomocníkmi.
17. storočie
Určitý čas tento kostol patril protestantom. Tí ho opravili a vykonávali tu svoje bohoslužby, no nezdržali sa veľmi dlho. Obnovený kostol dostali roku 1670 františkáni, z rozhodnutia kráľovskej koruny, vďaka cisárovi Leopoldovi. Kostol potom niekoľkokrát vyhorel. V rokoch 1670 prešiel opravami a bol obohatený o barokové prvky.
18. storočie
Vysviacka troch nových zvonov sa konala podľa záznamov v roku 1728. Túto vysviacku vykonal jágerský biskup Juraj Soger. Prvý, veľký zvon, nesie meno patróna kostola Jána Krstiteľa. Druhý, neveľký zvon, bol pomenovaný na počesť svätého Františka. Nakoniec tretí, najmenší zvon, sa volá podľa svätého Antona Paduánskeho. Bola to významná udalosť, ktorej sa zúčastnilo okolo 1000 ľudí. V roku 1725 zasiahlo mesto zemetrasenie, ktoré značne poškodilo kláštorný kostol. Táto udalosť prinútila františkánov, aby začali s prestavbou kostola a kláštora v barokovom štýle. Františkáni si viedli podrobné záznamy o opravách kostola a kláštora. Tieto záznamy obsahovali výšku príspevku a taktiež meno osoby. Od roku 17571780 došlo k množstvu opráv, pričom si stále zachoval časť zo svojho gotického rázu. Dôkazom toho sú steny, okná a svätyňa s pôvodným gotickým zasklepením. Napríklad vytvoril sa horný ambit ku kostolu. Murári zmenili vzhľad okien v kostolnej lodi, celý priestor sa znovu zaklenul, v západnej časti sa opravilo gotické okno a taktiež sa tam vstaval chór. V roku 1760 sa vytvorili františkánom dva nové oltáre. Oltár svätej Anny a oltár Panny Márie Čenstochovej. Zároveň sa opravili aj dva staršie oltáre a to svätého Kríža a svätého Antona. Zrekonštruovali sa obrazy krížovej cesty zničenej ešte za prítomnosti protestantov. V roku 1768 prebehla oprava strechy kostola pod záštitou gvardiána Mateja Cepesa. V roku 1774 sa postavila kazateľnica. Namaľoval sa oltár svätého Františka bardejovským maliarom Jozefom Mirovským. Finančnú podporu k tejto oprave oltára poskytlo laické bratstvo svätého Františka. Dňa 1. augusta 1780 sa postavil veľký oltár, vytváraný ešte za pôsobenia gvardiána Patrika Valašku. Na jeho vyhotovenie sa minulo 500 rýnskych zlatých. Údajne kvôli novému oltáru sa muselo zamurovať okno smerom k námestiu. V roku 1782 došlo k vyliatiu Tople z koryta a to spôsobilo škody v kryptách kostola. Aj napriek tomu história františkánskeho konventu pokračovala až do roku 1949. V súčasnosti na kostole prebehli rekonštrukčné práce.
Exteriér
Pozdĺžny jednoloďový kostol zakončený na východnej strane polygonálnym presbytériom. Na fasáde nájdeme oporný systém podopierajúci loď aj presbyteriár. Tento oporný systém tvoria pôvodné gotické piliere, ktoré prešli drobnými úpravami pamiatkarov. Okolo presbytéria sú oporné piliere lomené. Na tejto stavbe sa využili dva typy okien a to lomené a polkruhové. Polkruhové okná sú pozdĺž celej lode a lomené v presbytériu. V presbytériu, na východnej strane je dnes už zamurované okno s pôvodnou gotickou trojlistovou kružbou. Všetky lomené okná v presbytériu sú zdobené nádhernými farebnými vitrážami. Na jednotlivých vitrážach sú zobrazené Najsvätejšie Srdce Pána, Panny Márie, obraz svätého Antona a svätého Františka. Fasáda nadobúda stredovekú podobu s charakteristickou nerovnosťou stien. Kamenná podstrešná rímsa lemuje okraj strechy. Strecha kostola je plytká a sedlová, zakončená sanktusníkom. Priečelie, orientované na západnú stranu tvorí segmentovo zakončený portál. Nad portálom je kartuša s reliéfnym znakom františkánov. Najpútavejším prvkom na štítovom priečelí je novoobjavené gotické okno odkryté z vonkajšej strany. Je zdobené kružbami s motívom plamienkov a pod nimi sa nachádza najjednoduchší typ kružby, takzvané mníšky. náhľad|Objavené gotické okno na západnom priečelí
Interiér
Pozdĺžne presbytérium je zaklenuté dvoma krížovými klenbami a päťbokým záverom. Táto klenba dosadá na pilierové prípory pod ktorými sa nachádza ornament trojlistov. Loď tvoria dva polia zaklenuté českou plackou s medziklenbovými pásmi. Tieto pásy dosadajú na vtiahnuté piliere s rímsovou hlavicou. Od presbytéria je oddelená segmentovým triumfálnym oblúkom. Presbytérium oddeľuje od hlavnej časti kostola aj skupina stĺpov v zloženom štýle. Na týchto stĺpoch nájdeme akantové listy nad ktorými sú menšie volúty a stred tvorí dekorácia tvorená vajcovcom. Stĺpy sú inšpirované rímskymi stĺpmi pretože ich výzor nie je orientovaný na čelný pohľad ako to býva u gréckych stĺpov. Hlavný oltár tohto kostola vznikol v 2. polovici 18. storočia. Ostatné oltáre boli vytvorené až po poslednom požiari kostola v roku 1878. Orgánový chór orientovaný na západ je tumbovite podkasaný, podopretý dvoma piliermi. Nakoniec vchod kostola je vymedzený malou predsieňou.
Vybavenie kostola
Orgán je z roku 1891. Nástenné maľby boli naposledy reštaurované v roku 1903. Väčšina vnútorného zariadenia ako napríklad oltáre, kazateľnica, krížová cesta pochádzajú z neogotiky z 2. polovice 19. storočia. Posledné interiérové opravy sa uskutočnili v roku 1990. Pri týchto opravách boli vymenené lavice kostola.
Rekonštrukcie
náhľad|Hlavný portál na severnej strane kostola Čo sa týka opráv kostola, v súčasnosti došlo k dvom veľkým objavom ešte z obdobia gotiky. Vďaka Pamiatkovému ústavu, stredisko Prešov bol zrealizovaný prieskum a následné opravy na fasáde kostola svätého Jána Krstiteľa. Pri tomto prieskume došlo k objaveniu zamurovaného gotického okna. Nasledovalo odkrytie okna z vonkajšej strany a podrobnejšie preskúmanie jednotlivých časti. Vo veľmi zlom stave sa nachádzali aj kamenné bloky oporných pilierov a kamenná podstrešná rímsa. Pamiatkari určili spôsob akým sa bude fasáda upravovať. Dospeli k tomu, že najšetrnejšie a najhodnovernejšie prevedenie bude, ak zvolia rovnakú techniku ako sa využívala v stredoveku, čiže použili výhradne prírodné materiáli. Ich cieľom bolo, aby sa táto stavba čo najmenej poškodila pri týchto opravách. Práve z tohto dôvodu sa vyhli používaniu moderných technológií a materiálov ako je brizolit alebo cementové omietky. V súčasnosti tento vzhľad už upraveného priečelia sa približuje podobe, ktorú mal kostol svätého Jána Krstiteľa na konci stredoveku.
Druhým veľkým objavom na tomto kostole bol portál na severnej strane. Zaujímavosťou je, že o existencii tohto portálu sa vedelo už od roku 1880. Viktor Miškovský bardejovský rodák, pôsobiaci v Košiciach ako profesor totiž nakreslil kostol svätého Jána Krstiteľa zo severnej strany. No, na jeho kresbe nebol jeden portál ako má teraz, ale boli dva. Napriek tomu sa jeho kresba nezhodovala úplne s polohou portálu, pretože túto kresbu nezhotovoval priamo na mieste, v Bardejove, ale kreslil to spamäti v Košiciach. Miškovský v svojej kresbe zobrazil portál ako jednoduchý gotický portál, hlavný portál, ktorý viedol do kostolnej lode. Tento portál sa vyznačoval bohatou neskorogotickou výzdobou. Prúty, ohraničujúce portál sa pravidelne opakujú a majú rôzne geometrické tvary v priereze s hladkou úpravou na povrchu. Stojky sa ohýbajú do lomeného oblúka tak typického pre gotiku. Tento portál zdobí aj tympanón vyplnený freskou s ornamentálnym motívom. Kladie je dva krát zalomené a prúty sú ukončené takzvaným oslím chrbtom. Taktiež na ňom nájdeme aj malú konzolu v klenáku, pravdepodobne slúžiacu ako podstavec pod sochársku výzdobu. Nakoniec zhora je kladie zarovnané jednoduchou rímsou.
Pavol Valaský
Pavol Valaský (* 29. január 1742, Baďan – † 29. september 1824, Jelšava) bol slovenský literárny historik, polyglot, evanjelický farár a senior, spoluiniciátor založenia gemerskej seniorálnej knižnice.
Domino (rušička)
Domino bolo krycie meno rušiaceho systému, ktorý používala britská RAF proti rádiovému navádzaciemu systému Y-Gerät, používanému Luftwaffe v závere bombardovacej fázy bitky o Britániu.
Situácia
Na začiatku vojny používalo Nemecko pre bombardovanie britských cieľov viacero rádiových navádzacích systémov (Knickebein, X-Gerät, Y-Gerät). Systém Y-Gerät bol z nich nasadený ako posledný. Britské odpočúvacie stanice začali v novembri 1940 zachytávať signály s frekvenciou 42 - 48 MHz, ktoré patrili tomuto systému. Dostal krycie meno Benito a britský technici si všimli, že vysielanie je dvojité, jedna časť určovala smer lietadla a druhá vzdialenosť od pozemného rádiomajáku. Bolo preto možné konštruovať rušičky pre každú časť signálu samostatne. Určenie polohy spočívalo v tom, že prístroje v lietadle zachytávali špeciálny signál svojej pozemnej stanice a vysielali ho späť na inej frekvencii. Porovnaním oboch signálov bolo možné určiť polohu lietadla.
Princíp
Systém Domino bol určený na rušenie signálu pre určenie polohy lietadla. Prototyp systému využíval prijímač v Highgate a výkonný, pôvodne televízny vysielač BBC V Alexandra Palace. Signál zachytený britským prijímačom bol vyslaný pozemným vysielačom, ktorý bol v inej vzdialenosti ako navádzané lietadlo. To zapríčinilo chybné určenie polohy lietadla.
Nasadenie
Rušička Domino bola od mája 1941 doplnená rušičkou Benjamin, proti rovnakému systému Y-Gerät. To však už nemecká bombardovacia ofenzíva končila, pretože sily Luftwaffe sa postupne presúvali na východ kvôli operácii Barbarossa.
Benjamin (rušička)
Benjamin bolo krycie meno rušiaceho systému, ktorý používala britská RAF proti rádiovému navádzaciemu systému Y-Gerät, používanému Luftwaffe v závere bombardovacej fázy bitky o Britániu.
Situácia
Na nasadenie nemeckého navigačného systému Y-Gerät reagovali Briti konštrukciou a nasadením rušičky Domino. Táto bola úspešná, avšak nemala 100 percentnú účinnosť. Pri náletoch na Liverpool a Birkenhead v noci 3. mája 1941 boli zostrelené tri bombardovacie Heinkely so systémom Y-Gerät, ktorý mohli britskí inžinieri preskúmať.
Princíp
Systém Y-Gerät už bol automatizovaný. Medzi dvoma smerovými signálmi bola krátka medzera, ktorá slúžila k uzamknutiu elektronického zameriavača systému k riadiacemu rádiovému lúču. Táto vlastnosť sa po jej odhalaní stala slabinou systému. Stačilo vysielať neprerušovaný signál na rovnakej frekvencii, ktorá bola známa. Automatika prestala fungovať, pretože nedokázala zachytiť očakávanú medzeru medzi signálmi. Na tomto jednoduchom princípe bola postavená rušička Benjamin. Prvýkrát bola nasadená 27. mája 1941. To však už nemecká bombardovacia ofenzíva končila, pretože sily Luftwaffe sa postupne presúvali na východ, kvôli operácii Barbarossa.
Boris & Brambor
Boris & Brambor je zábavná relácia, vysielaná na Jednotke RTVS. Moderátormi sú bývalí hokejoví reprezentanti Marián Gáborík a Boris Valábik.
Program začala RTVS vysielať v roku 2020 vždy v piatok večer, reprízu s rozšíreným obsahom má v sobotu. Moderátori si pozývajú známu osobnosť z oblasti športu či inej oblasti verejného života, ktorá poodhaľuje zákulisie pracovnej aj súkromnej oblasti.
Tejto relácii predchádzal ich rovnomenný podcast Boris a Brambor, ktorý nahrávajú aj v súčasnosti a je dostupný na viacerých streamovacích platformách.
Andrej Richter
Prof. Dr. Andrej Georgijevič Richter, PhD. (,, * 3. apríl 1959, Charkov, Ukrajinská SSR, Sovietsky zväz) je hlavný poradca a od roku 2011 riaditeľ Kancelárie zástupcu pre slobodu médií OBSE. Od roku 2008 do roku 2011 pôsobil ako vedúci katedry histórie a právnej úpravy fakulty domácej mediálnej žurnalistiky na Moskovskej štátnej univerzite M. V. Lomonosova v Moskve.
Životopis
Narodil sa v Charkove. V roku 1981 absolvoval štúdium na Fakulte cudzích jazykov Charkovskej národnej univerzity, v roku 1991 postgraduálne štúdium na Fakulte žurnalistiky Moskovskej štátnej univerzity M. V. Lomonosova a v roku 2000 na Ruskej akadémii verejnej správy za prezidenta Ruskej federácie s titulom v jurisprudencie.
Na Slovensku sa stal v roku 2015 profesorom a od roku 2020 pôsobí ako profesor Katedry žurnalistiky Filozofickej fakulty Univerzity Komenského v Bratislave. Je držiteľom titulu PhD. vo filológii, vedúcim Katedry histórie a právnej regulácie domácich médií na Fakulte žurnalistiky Moskovskej štátnej univerzity a absolvoval prednáškový kurz Právne základy žurnalistiky a kurz Dejiny zahraničnej žurnalistiky.
Vydal viac ako 200 publikácií vrátane učebnice Právne základy žurnalistiky (, Moskva, 2002, 2009, 2016), čítanky (2011) a programu (2010) pre tento vzdelávací kurz. Je autorom učebnice Právne základy internetovej žurnalistiky (, 2014) a programu pre príslušný kurz.
Taktiež je špecialistom na ruské a zahraničné mediálne právo vrátane postsovietskych štátov a autorom knihy Sloboda hromadných informácií v postsovietskom priestore (, Moskva, 2007).
V rokoch 1995 až 2011 zakladal a stal sa riaditeľom Inštitútu pre problémy informačného práva a redaktorom mesačníka Legislatíva a prax masmédií  v Moskve. Richter bol od roku 2000 do roku 2013 členom Medzinárodnej komisie právnikov v Ženeve, spolupredsedom odbornej sekcie a v rokoch 1996 až roku 2010 členom Medzinárodnej rady Medzinárodnej asociácie výskumníkov hromadnej komunikácie (IAMCR).
Zvieracia kazajka
Zvieracia kazajka je americký psychologický film, ktorý napísala Massy Tadjedin a režíroval John Maybury. Vo filme hrajú Adrien Brody, Keira Knightley, Jennifer Jason Leigh a Kris Kristofferson. Film vyšiel 23. januára 2005. Film hovorí príbeh bývalého vojaka Jacka Sparksa, ktorý bol postrelený do hlavy. Po návrate domov bol však obvinený z vraždy policajta a bol odsúdený k pobytu v psychiatrickej liečebni.
Podľa predlohy
Film je natočený podľa predlohy Jacka Londona, z roku 1915 z názvom The Star Rover.
Siminy
Siminy je názov vrchu v pohorí Levočské vrchy. Leží nad Šambronom, približne južne od Starej Ľubovne.
Poloha
Nachádza sa na severovýchodnom okraji pohoria, v geomorfologickom podcelku Levočská vysočina. Leží v Prešovskom kraji, v okrese Stará Ľubovňa a zasahuje na katastrálne územie obcí Šambron a Jakubany. Najbližším sídlom je severovýchodne ležiaci Šambron, severozápadne sa nachádzajú Jakubany, východne situované sú Bajerovce a Krásna Lúka, juhovýchodne Tichý Potok.
Opis
Druhý najvyšší vrch pohoria leží v rázsoche, ktorá vybieha severozápadným smerom z masívu Kuligury. Západne sa nachádzajú Kýčery, Repisko , Šípková hora a Magurič , južným smerom Čiernohuzec , Zámčisko  a Kuligura, východným Hrča , Kopa , Lazčík  a Hromovec  a severným Vysoká  a Modrenina. Oblasť patrí do povodia Popradu, kde vodu z východných svahov odvádza Šambronka, zo severných jej prítok Uhliskový potok a zo západných potok Toráč do Jakubianky. Vrch tvoria mohutné vrstvy pieskovcov s miestami sa vyskytujúcimi zlepencami. Na vrchol nevedie značený turistický chodník.
Výhľady
Vrchol pokrýva sčasti odlesnená poľana, no tiež súvislý lesný porast, ktoré tak umožňujú obmedzený rozhľad. Z vhodných lokalít je možné pozorovať okolité vrcholy Levočských vrchov, Spišskú Maguru, Ľubovniansku vrchovinu, Spišsko-šarišské medzihorie, Čergov, Slanské vrchy, Bachureň, Branisko, Volovské vrchy, no tiež časť Nízkych a Vysokých Tatier a Babiu horu.
Prístup
Na vrchol nevedie značená turistická trasa, preto prístup je možný neznačenými chodníkmi a lesnými cestami z okolitých sídiel.
Cena Daniela Rapanta
Cena Daniela Rapanta je slovenské ocenenie, zriadené Historickým odborom Matice slovenskej (HO MS) v roku 1995 ako najvyššie ocenenie, ktorým oceňuje prínos za rozvoj historických vied, za zásluhy o poznanie slovenských dejín a života Slovákov doma i v zahraničí. Udeľuje sa jednotlivcovi alebo dvom jednotlivcom a to za celoživotné dielo alebo syntetizujúci pohľad a významné prehĺbenie poznatkov o slovenských dejinách. Cena je udeľovaná na počesť slovenského historika a archivára Daniela Rapanta (* 1897 – † 1988) podľa možnosti 17. apríla, v deň jeho narodenia. Pre študentov histórie a pomocných vied historických, ako aj pre mladých vedeckých pracovníkov, udeľuje HO MS podobnú Cenu Františka Hrušovského.
Zoznam držiteľov ceny
Ceny sú udeľované v Bratislave ak nie je uvedené inak. Výšku peňažnej odmeny spojenej s Cenou, stanovuje výbor HO MS každý rok osobitne.
Lievik trúbkovitý
Súbor:Gatunek jadalny.svg Lievik trúbkovitý (Craterellus cornucopioides) je jedlá huba z čeľade kuriatkovitých (Cantharellaceae).
Opis
Lievik trúbkovitý má osobitý a trochu smutný výzor. Plodnica je trúbkovito-lievikovitá, tenko mäsitá, v hornej časti 3 – 8 cm široká, 5 – 12 cm vysoká, s prehnutým okrajom, ktorý býva v mladosti celistvý, v dospelosti vlnitý, laločnatý a roztrhaný. Na vnútornej strane je najprv hnedočierna, neskôr čiernosivá až čierna a lupinkatá. Vonkajšiu stranu celej huby vrátane hlúbika pokrýva výtrusové rúcho (hymélium), preto je v dospelosti od bieleho výtrusného prachu belavo oinovatená. Konzistecia plodnice je veľmi krehká, je bez výraznej chuti a s príjemnou vôňou. Výtrusy sú vajcovito elipsovité, hladké, bezfarebné, veľké 12–15 × 7–8,5 μm. Výtrusný prach je biely.
Výskyt
Plodnice vyrastajú koncom leta, najmä však v jeseni (od augusta do novembra ), v bohatých zrastencoch vo veľkých skupinách, v opadanom lístí v listnatých a zmiešaných lesoch, vzácnejšie v ihličnatých. Najčastejšie sa vyskytujú v bučinách a dubinách, kde trsy plodníc, často tvoria čarovné kruhy. U nás je všade pomerne rozšírený, najmä v podhorských oblastiach.
Praktický význam
Je to veľmi chutná huba, aj keď svojim výzorom hubárov nepriťahuje. Vhodná je do polievok, omáčok, na zaváranie v octovom náleve a na sušenie. V Česku, kde je obľúbenejší, sa často suší a drví na prášok, ktorý sa potom používa ako korenie do rozličných pokrmov (obľúbený je najmä pokrm zvaný kuba, ktorý v mnohých domácnostiach nesmie chýbať na štedrovečernom stole ).
Možnosť zámeny
Možnosť zámeny s nejakou inou hubou je pre jej charakteristický tvar a farbu nepravdepodobný. Najviac sa mu podobá nejedlý lievik kučeravý (Craterellus sinuosus), ktorý rastie v lete a na jeseň v listnatých lesoch jednotlivo alebo najčastejšie v trsoch.
Martina Dubovská
Martina Dubovská (* 27. február 1992, Třinec, Česko) je alpská lyžiarka, ktorá žije v Liptovskom Mikuláši, ale od svojich 16 rokov reprezentuje Česko. Jej trénerom aj servismanom je Andrej Prevuzňák.
Dôvodov pre rozhodnutie reprezentovať Česko bolo podľa jej slov viacej: „Ak by som zostala reprezentovať Slovensko, dnes už zrejme nelyžujem. Nie som z bohatej rodiny, v Česku viac podporovali juniorov.“
Vo Svetovom pohári štartuje od roku 2011. V sezóne 2021/22 sa dostala v slalom do do elitnej pätnástky pretekárok. Jej najlepším výsledkom je 6. miesto v slalome v Levi z novembra 2021. V novembri 2020 v Levi získala aj dvanáste a desiate miesto, v pretekoch, v ktorých vyhrala Petra Vlhová. Dubovskú s Vlhovou spája viacero vecí, okrem iného žijú na rovnakom sídlisku Podbreziny v L. Mikuláši.
Na majstrovstvách sveta dosiahla najvyššie na 32. priečku v slalome na MS 2017.
Zúčastnila sa na zimných olympijských hrách v Soči 2014, kde sa v slalome umiestnila na 22. mieste. Na Zimných olympijských hrách 2018 v kórejskom Pchjongčchangu skončila v slalome na 29. mieste a s českým tímom v preteku družstiev získala zdieľané 9. miesto. Závod v obrovskom slalome na ZOH 2014 i 2018 nedokončila.
Alpskú kombináciu jazdila len na domácich šampionátoch a raz, v roku 2010, v nórskom Hemsedale.
Miestokráľovstvo Peru
Miestokráľovstvo Peru (iné názvy: vicekráľovstvo Peru, Peru , Peruánske miestokráľovstvo , Peruánske vicekráľovstvo , zriedkavo: podkráľovstvo Peru ; ) bolo španielske miestokráľovstvo vytvorené v roku 1542. Pôvodne zaberalo väčšinu koloniálnych území Španielska v Južnej Amerike. Hlavným mestom bolo Ciudad de los Reyes, teda Mesto kráľov, ktoré sa však neskôr premenovalo na súčasný názov Lima. Miestokráľovstvo Peru bolo jedným z dvoch španielskych miestokráľovstiev v Amerike v období od 16. do 18. storočia.
Španieli veľmi neodporovali portugalskej expanzii Brazílie cez hranice vytýčené Tordesillaskou zmluvou. Zmluva sa stala bezvýznamnou medzi rokmi 1580 až 1640, keď bolo Portugalsko kontrolované Španielskom. Vytvorenie miestokráľovstiev Nová Granada a Río de la Plata z území miestokráľovstva Peru, znížilo dôležitosť Limy a presunulo lukratívny andský obchod do Buenos Aires. Nakoniec sa miestokráľovstvo rozpadlo, podobne ako väčšina Španielskeho impéria, z dôvodu viacerých revolúcii za nezávislosť na začiatku 19. storočia. Tieto revolúcie, ktoré boli vedené hnutiami za nezávislosť, viedli k vzniku súčasných štátov Peru, Čile, Kolumbia, Panama, Ekvádor, Bolívia, Paraguaj, Uruguaj, Argentína, Guyana a Venezuela na územiach, ktoré pred tým v určitom čase patrili pod Miestokráľovstvo Peru.
Objavovanie a osídľovanie (1542–1643)
vľavo|náhľad|[[Francisco Pizarro bol prvým guvernérom Nového Kastílska, teda prvým španielskym vládcom Peru.]] Po španielskom dobytí Ríše Inkov bola vytvorená prvá audiencia (1543). Jednalo sa o inštitúciu, ktorá plnila súdnu, správnu a niekedy aj vojenskú správu v kolóniách Španielska. V roku 1542 vytvorilo Španielsko Guvernerát Nové Kastílsko, ktorý sa o krátky čas zmenil na Miestokráľovstvo Peru. Miestokráľ Francisco Álvarez de Toledo zaviedol inkvizíciu a vyhlásil zákony, ktoré platili tak pre Španielov, ako aj Indiánov. Tieto zákony mali znížiť moc tzv. encomenderos (pracovný systém, kedy vláda garantovala určitým ľuďom stanovený počet domorodcov na nútenú prácu) a redukovať starý systém mita (bol to systém pracovnej povinnosti v Južnej Amerike, ktorým vládnuca vrstva určovala pre ľud pracovnú pohotovosť na rôzne práce). Taktiež vylepšil bezpečnosť vo miestokráľovstve postavením pevností, či mostov a vytvorením tzv. La Armada del Mar del Sur, teda južnej flotily proti pirátom. Francisco Álvarez de Toledo ukončil indiánsky tzv. Neo Inkský štát v meste Vilcabamba a popravil posledného inkského kráľa Túpaca Amarua. Zároveň veľmi podporil ekonomický rozvoj prostredníctvom ekonomického monopolu a ťažbou nerastov.
Amazonská nížina a niektoré ďalšie veľké susedné regióny boli prisúdené Španielsku od Tordesillaskej zmluvy. V roku 1580 sa však Portugalsko dostalo pod španielsku vládu, čo trvalo do roku 1640. Počas tohto obdobia boli aj portugalské územia v Amerike kontrolované Španielskom, ktoré nevznieslo žiadne námietky proti rozširovaniu portugalských osídlení do niektorých častí Amazonskej nížiny, ktoré na základe zmluvy patrili Španielsku. Zároveň prebehla tretia expedícia zameraná na rieku Amazonka. Taktiež v 16. storočí Španieli navštívili mnoho ostrovov v Tichom oceáne.
Prvá jezuitská redukcia (čo je označenie pre misijné centrá zriaďované príslušníkmi jezuitského rádu) na šírenie kresťanstva bola zriadená v roku 1609. Niektoré oblasti však boli osídlené portugalskými osadníkmi nazývanými Bandeirantes, čo redukovalo oblasť pôsobenia Španielov. Medzitým bolo Španielom zákonom zakázané zotročovanie domorodého obyvateľstva Ameriky a tak Indiánov nechali bez obchodného záujmu hlboko vo vnútri Amazonskej nížiny. Avšak po jednom útoku na španielsku misiu v roku 1628 mal za následok zotročenie až 60 000 Indiánov. Časom boli títo Portugalcami využití ako okupačné sily pod ich velením.
V roku 1617 rozdelil miestokráľ Francisco de Borja y Aragón vládu nad oblasťou Río de la Plata medzi Buenos Aires a Paraguaj, obe boli podriadené Miestokráľovstvu Peru. Taktiež zriadil tzv. Tribunal del Consulado, čo bol špeciálny súd a správny orgán pre obchodné záležitosti miestokráľovstva. Miestokráľ Diego Fernández de Córdoba reformoval fiškálny systém a zastavil silnú vnútornú rivalitu, ktorá veľmi zaťažovala miestokráľovstvo. Ďalší miestokráli postupne rozširovali koloniálnu flotilu a opevnili prístavy, aby bolo možné bojovať proti pirátom, ktorých viedol Angličan Thomas Cavendish (rival iného anglického korzára Francisa Drakea). Miestokráľ Fernández de Cabrera potlačil povstanie indiánov z kmeňov Uru a Mapuče.
Poslední španielski Habsburgovci (1643–1713)
Miestokráli museli chrániť tichomorské pobrežie od francúzskych pašerákov a anglických a holandských pirátov. Rozširovali svoju flotilu, opevňovali prístavy ako Valdivia, Valparaíso, Arica a Callao a vybudovali hradby okolo miest Lima (1686) a Trujillo (1685-1687). Napriek tomu waleský korzár Henry Morgan obsadil pevnosť a prístav Chagres a následne obsadil a vyplienil mesto Panama (1670). Peruánske sily taktiež odrazili útoky ďalších anglických korzárov ako Edward David (1684 a 1686), Charles Wager a Thomas Colb (1708). Utrechtský mier nakoniec umožnil Britom posielať lode a tovar až do vzdialeného prístavu Portobello. V tomto období boli taktiež časté rôzne rebélie a povstania. V roku 1656 sa španielsky objaviteľ Pedro Bohórquez vyhlásil za inkského vládcu a podnietil miestne indiánske obyvateľstvo k povstaniu. Od roku 1665 do roku 1668 bohatí vlastníci baní José a Gaspar Salcedo povstali voči koloniálnej vláde. Klérus protestoval proti vymenovávaniu cirkevných hodnostárov zo Španielska. Miestokráľ a zároveň katolícky biskup Diego Ladrón de Guevara zvýšil ťažbu striebra v baniach z oblasti mesta Potosí a podporil ťažbu aj v ostatných baniach. Taktiež obmedzil produkciu alkoholu zvaného Aguardiente iba na autorizované výrobne, ktoré výrazne zdanil.
Bourbonovské reformy (1713–1806)
V roku 1717 bolo zo severných území vytvorené miestokráľovstvo Nová Granada. Pôvodne existovalo nové miestokráľovstvo iba do roku 1724, no od roku 1740 už existovalo trvalo. V roku 1776 bolo zriadené miestokráľovstvo Río de la Plata, ktoré zabralo južné teritóriá. V roku 1750 bola Tordesillaská zmluva nahradená Madridskou zmluvou, ktorá Portugalsku udelila kontrolu nad územiami, ktoré už pred tým kontrolovala nad rámec pôvodnej zmluvy. Portugalská okupácia týchto území však viedla v roku 1756 k tzv. Vojne Guaraní, kde sa Portugalcom postavili Indiáni z rovnomenného kmeňa. Oblasť Amazonas bola pôvodne časťou miestokráľovstva Peru, no na začiatku 18. storočia začala byť osídľovaná portugalskými kolonistami a následne sa stala súčasťou Portugalska práve po Madridskej dohode, neskôr sa stala súčasťou samostatnej Brazílie.
Niekoľko miestokráľov malo vedecký, politický a ekonomický vplyv na rozvoj miestokráľovstva. Manuel de Amat y Junyent napríklad zorganizoval expedíciu na Tahiti. Zároveň zaviedol pravidlá na reguláciu obchodu a zaviedol daňové pravidlá, čo viedlo k vybudovaniu colného úradu v meste Callao. Teodoro de Croix decentralizoval vládu cez vytvorenie ôsmych intendencii v oblasti spadajúcej pod Audienciu Lima (najvyšší súd miestokráľovstva) a dvoch intendencii v oblasti spadajúcej pod Guvernerát Čile. Francisco Gil de Taboada opätovne začlenil pod miestokráľovstvo oblasť Puno. José de Armendáriz podporil ťažbu striebra a podnikol opatrenia proti podvodom, korupcii a pašovaniu.
V roku 1746 zasiahlo Limu a Callao zemetrasenie. Miestokráľ Manuel de Amat y Junyent tak zaviedol rôzne verejné práce v Lime na podporu obnovy mesta. Manuel de Guirior vylepšil zdravotnú starostlivosť v desiatich nemocniciach v Lime a umožnil budovanie nájomných domov. V rokoch 1739 až 1748 prebehla ďalšia vojna medzi Španielskom a Britániou, ktorej príčinou boli opätovné spory o obchod v amerických kolóniách. Vojna však skončila patom a tak nedošlo k žiadnym zmenám. Manuel de Amat y Junyent nechal v roku 1774 vybudovať pevnosť v meste Callao. Avšak vzbury domorodých obyvateľov neboli v tomto období úplne potlačené. V 18. storočí bolo štrnásť veľkých povstaní. Z nich najväčšie boli v roku 1742, ktoré viedol indiánsky náčelník Juan Santos Atahualpa a v roku 1780, ktoré zas viedol Túpac Amaru II. Ďalšie nepokoje vypukli medzi rokmi 1721 až 1732 v Paraguaji. V roku 1767 boli z kolónie vyhnaní Jezuiti.
Koniec miestokráľovstva (1806–24)
náhľad|Prvá čiľská námorná eskadra v roku 1820 ponikla ťaženie na oslobodenie Peru. Miestokráľ José Fernando de Abascal y Sousa vykonal školské reformy, reorganizoval armádu a potlačil regionálne povstania. Počas jeho vlády bola inkvizícia v Lime dočasne zakázaná ako výsledok reforiem vykonaných v Španielsku. Keď sa začali vojny o nezávislosť v roku 1810, Peru sa stalo centrom rojalistov. Abascal y Sousa pripojil k miestokráľovstvu provincie Córdoba, Potosí, La Paz, Charcas, Čile a Quito. Kráľovská armáda počas nasledujúcich 14. rokov porazila armády patriotov z Argentíny a Čile, Peru sa tak stalo poslednou baštou rojalistov v Južnej Amerike. Thomas Cochrane velil novovytvorenej čilskej flotile, ktorá sa neúspešne pokúsila napadnúť prístavy Santiago de Guayaquil a Callao, no následne 4. februára 1820 obsadil prístav Valdivia, ktorý v tej dobe nazývali kľúč od južných morí z dôvodu jeho silných opevnení. Avšak Ostrov Chiloé pri pobreží Čile sa miestokráľovstvu podarilo udržať až do roku 1826.
Dňa 8. septembra 1820 bola zorganizovaná vojenská výprava do Peru, ktorej členovia boli hlavne Argentínčania. Výprava sa vylodila v zátoke Paracas neďaleko mesta Pisco. Armáde velil Argentínčan José de San Martín. Po bezvýsledných vyjednávaniach s miestokráľom začal 21. júla 1821 generál San Martín s okupáciou hlavného mesta miestokráľovstva Limy. Nezávislosť Peru bola vyhlásená o niekoľko dní neskôr 28. júla 1821. Miestokráľ José de la Serna e Hinojosa, ktorý stále velil početnej armáde, sa presunul do mesta Jauja a neskôr do Cusca. 26. júla 1822 sa San Martín a Simón Bolívar stretli v meste Santiago de Guayaquil aby prebrali stratégiu oslobodenia zvyšku Peru. Stretnutie bolo tajné a to, čo bolo na ňom preberané tak nie je do súčasnosti presne známe. Následne sa San Martín vrátil do Argentíny, kým Bolívar sa začal pripravovať na ofenzívu proti zvyšku rojalistov v Peru a Hornom Peru (súčasná Bolívia). V septembri 1823 dorazil Bolívar do Limy a spolu s Antoniom José de Sucrem pripravili plány následnej ofenzívy.
Vo februári 1824 získali na krátky čas rojalisti kontrolu nad Limou. V tomto období začalo tzv. Olañetove povstanie, ktoré postihlo prakticky celú armádu rojalistov v Hornom Peru. Toto povstanie viedol rojalista Pedro Antonio Olañeta proti vtedajšiemu miestokráľovi Peru. Toto rozdelilo armádu rojalistov a začala sa občianska vojna v Hornom Peru. V meste Trujillo sa v júni 1824 zoskupila Bolívarova armáda a vydala sa smerom na juh, aby sa stretla so Španielmi pod velením poľného maršala Josého de Canteraca. Armády sa stretli na pláňach regiónu Junín 6. augusta 1824, kde bojovníci za nezávislosť zvíťazili. V tejto bitke neboli použité strelné zbrane. Španielske oddiely následne opustili Limu. Na základe rozhodnutia kongresu Veľkej Kolumbie prevzal 7. októbra 1824 Bolívar velenie nad armádou rebelov v Sucre. Sféra kontroly rojalistov sa tak zredukovala iba na oblasť okolo mesta Cusco. Miestokráľ spustil protiofenzívu, ktorá smerovala na mesto Ayacucho. To bolo miesto, kde sa následne mala odohrať rozhodujúca bitka.
Dňa 9. decembra 1824 sa udiala bitka pri meste Ayacucho. V bitke drvivo zvíťazila armáda republikánov, ktorú tvorili Peruánci, Kolumbijčania, Argentínčania, Čiľania a mnoho zahraničných dobrovoľníkov vrátane britských legionárov. Výsledok znamenal definitívnu prehru rojalistov a nezávislosť Peru a ostatných štátov v Južnej Amerike. Víťaznú armádu viedol Bolívarov pobočník Antonio José de Sucre. Miestokráľ José de la Serna e Hinojosa bol v bitke zranený a zajatý. Armáda rojalistov stratila 2 000 vojakov, ďalších 3 000 padlo do zajatia. Zvyšok armády sa rozptýlil. Po bitke miestokráľ Serna e Hinojosa podpísal kapituláciu, kde sa zaviazal, že Španieli opustia Peru. Následne bol prepustený zo zajatia a vrátil sa do Európy. Španieli sa však ešte niekoľkokrát pokúsili o znovuzískanie svojich bývalých kolónii, napríklad pri obliehaní mesta Callao (1826), no po smrti kráľa Ferdinanda VII. (1833) sa vláda Španielska rozhodla vzdať svojich nárokov na všetky svoje bývalé americké dŕžavy (1836). V roku 1867 podpísalo Španielsko mierovú zmluvu s Peru a v roku 1879 podpísalo zmluvu, ktorou uznalo nezávislosť Peru.
Vláda a politický systém
náhľad|Kráľovské audiencie miestokráľovstva Peru (1650). Mesto Lima založil 18. januára 1535 Francisco Pizarro ako Ciudad de los Reyes, teda Mesto kráľov. Lima sa stala sídlom nového miestokráľovstva. Ako sídlo miestokráľa, ktorý dohliadal nad celou španielskou Južnou Amerikou (okrem portugalskej časti), rástla Lima na mocné mesto. Počas 16. a 17. storočia a väčšinu 18. storočia prechádzalo celé bohatstvo Južnej Ameriky cez Limu a z tadiaľ ďalej cez Panamskú šiju do Sevilly v Španielsku. Zvyšok miestokráľovstva spadal pod správu Limy, čo platí aj pre súčasné Peru. So začiatkom 18. storočia sa Lima stala významným a aristokratickým koloniálnym hlavným mestom, sídlom 250 rokov starej univerzity Real y Pontificia Universidad de la Ciudad de los Reyes de Lima a hlavnou španielskou pevnosťou v celej Amerike.
Na základnej úrovni počas prvého storočia existencie miestokráľovstva záviseli španielski encomenderos od miestnych náčelníkov (curacas), aby mohli získať prístup k indiánskej pracovnej sile. Z tohto dôvodu mnohí encomenderos vyvinuli vzájomné, no stále hierarchické vzťahy s náčelníkmi. S koncom 16. storočia bola súkromná encomienda (pracovný systém využívajúci na povinné práce domorodé obyvateľstvo) nahradená systémom repartimiento, známeho tiež pod označením mita (pracovný systém povinnej práce pre ľud, ktorý určovala vládnuca vrstva). Tento systém bol kontrolovaný miestnymi kráľovskými úradníkmi.
Na miestnej úrovni existovali stovky dištriktov (okresov), tak v indiánskych ako aj španielskych oblastiach. Na ich čele stál buď corregidor (známy tiež ako alcalde mayor) alebo cabildo (teda mestská rada), pričom mali tak súdnu ako aj administratívnu právomoc. Na konci 18. storočia dynastia Bourbonovcov začala postupne rušiť funkciu corregidores, ktorých nahradila intendantmi. Ich široké fiškálne právomoci sa rozdelili medzi miestokráľa, guvernérov a cabildos.
Ekonomika
náhľad|Mesto [[Potosí a jeho strieborné bane (1553).]] Ekonomika miestokráľovstva Peru veľmi závisela na masívnom exporte striebra. Veľké množstvá striebra exportované z miestokráľovstva Peru a Mexika mali veľký vplyv na Európu, kde viacero učencov verilo, že to spôsobí cenovú revolúciu. Ťažba striebra bola vykonávaná pomocou zmluvných pracovníkov, pracovníkov bez mzdy, rovnako sa využíval aj pracovný systém mista, ktorý spočíval na nedobrovoľnej nútenej práci. Ťažba striebra vyvrcholila v roku 1610.
Hneď ako bolo vytvorené miestokráľovstvo Peru, tak zlato a striebro z Ánd veľmi obohatilo dobyvateľov. Peru sa stalo hlavným zdrojom španielskeho bohatstva a sily v Južnej Amerike. Prvé mince vytvorené pre Peru sa začali používať medzi rokmi 1568 až 1570. Miestokráľ Manuel de Oms y de Santa Pau bol schopný poslať do Španielska enormné množstvo peňazí (1 600 000 pesos), aby sa dala finančne pokryť Vojna o španielske dedičstvo. To bolo možne aj vďaka objaveniu baní v Caraboya. Striebro z baní v Potosí v Bolívii prúdilo do celého sveta. Striebra bolo v Amerike toľko, že spôsobilo infláciu v Španielsku a veľmi spadla jeho cena. Aj do súčasnosti produkujú Peru a Bolívia veľké množstvo striebra.
Demografia
Podľa sčítania ľudu na konci Ríše Inkov žilo v inkskom Peru 12 miliónov ľudí. O 45 rokov neskôr, pod vládou miestokráľa Toleda, napočítalo sčítanie ľudu iba 1 100 000 Indiánov. Tento úbytok však nebol výsledok genocídy, ale rozšírenia kiahní a iných chorôb z Európy, ktoré priniesli dobyvatelia a voči ktorým nemali Indiáni žiadnu imunitu. Inkské mestá dostali španielske kresťanské názvy a boli prebudované na španielsky spôsob. Každé malo centrum okolo námestia (plaza), kde sa nachádzal kostol alebo katedrála a sídlo miestnej vlády. Niektoré inkské mestá ako napríklad Cusco si zachovali pôvodné murivo pre výstavbu svojich opevnení. Iné inkské mestá ako Huánuco Pampa zostali opustené kvôli mestám v nižšej nadmorskej výške, ktoré boli priateľnejšie pre život Španielov. V roku 1790 miestokráľ Francisco Gil de Taboada nariadil prvé oficiálne sčítanie ľudu.
Dan Snyder
Daniel Joseph Snyder (* 23. február 1978, Elmira, Ontário, Kanada† 5. október 2003, Atlanta, Georgia, USA) bol kanadský hokejista, ktorý nastupoval na pozícii centra v tíme Atlanta Thrashers. Snyder podľahol následkom zranení spôsobených pri autonehode. Vodičom onoho auta bol spoluhráč z Thrashers Dany Heatley.
Juniorská kariéra
V roku 1994 začal nastupovať v lige Junior B za tím z rodného mesta Elmira Sugar Kings. Snyder bol jedným z posledných hráčov, ktorým bolo ponúknuté miesto na súpiske, a v prvých týždňoch novej sezóny sa mu na ľade nedarilo podľa predstáv; párkrát bol trénermi napomenutý, že pokiaľ sa jeho výkony nezlepšia, bude z mužstva vyradený. Napriek nepriaznivému štartu sa Snyder vzchopil a na konci ročníka si dokonca prevzal cenu pre najlepšieho nováčika súťaže.
Po úspešnom pôsobení v Elmire Sugar Kings obdržal Snyder pozvánku do juniorského tímu Owen Sound Platers. Podobne ako v roku 1994, Snyder opäť zaznamenal pomalý vstup do sezóny. Tréneri v mužstve Platers mu dokonca navrhli, aby sa radšej pokúsil získať štipendium na jednej z amerických univerzít. Napriek radám trénerov sa Snyder rozhodol pokračovať v tréningovom kempe Platers a v prípravných zápasoch bol najproduktívnejším hráčom tímu, vďaka čomu si napokon vybojoval trvalé miesto na súpiske. Podobne, ako tomu bolo v Elmire Sugar Kings, aj tentoraz sa Snyder vypracoval z nechceného hráča do opory tímu; v drese Platers strávil Snyder štyri úspešné sezóny, pričom v posledných dvoch plnil funkciu kapitána tímu.
Profesionálna kariéra
Napriek tomu, že nikdy neprešiel draftom, Toronto Maple Leafs pozvalo Snydera do tréningového kempu, avšak na zmluve sa so svojím najobľúbenejším tímom z detstva nikdy nedohodol. Profesionálny kontrakt s mužstvom NHL uzavrel až v roku 1999, kedy ligu rozšírilo mužstvo Atlanta Thrashers. V priebehu nasledujúcich troch sezón pendloval Snyder medzi NHL a nižšími ligami AHL i IHL. Vo farmárskych súťažiach sa mu nadmieru darilo, v dresoch Orlando Solar Bears, resp. Chicago Wolves sa stal víťazom oboch nižších súťaží.
V NHL debutoval v ročníku 2000-01 a až do svojej smrti stihol v najlepšej lige sveta odohrať 49 zápasov. V ročníku 2002-03 konečne naplno prerazil, odohral 35 zápasov za Atlantu Thrashers, v ktorých vsietil desať gólov a nasledujúcej sezóne mal sľúbené trvalé miesto na súpiske NHL.
Úmrtie
Dan Snyder zomrel po šiestich dňoch od autonehody na septický šok. Hokejistovi nepomohla ani operácia mozgu, ktorý bol po nehode vážne poškodený. Nehodu spôsobila neprimeraná rýchlosť. Dany Heatley sa na svojom Ferrari 360 rútil odhadovanou rýchlosťou medzi 88 km/h až 132 km/h v zóne, kde najvyššia povolená rýchlosť jazdy sa pohybovala len okolo 56 km/h. Samotný Heatley vyviazol z havárie len s ľahšími zraneniami a do kolotoču NHL sa stihol vrátiť ešte v tej istej sezóne. Avšak za zabitie Snydera bol stíhaný a hrozilo mu až 15 rokov väzenia. Nakoniec vyviazol Heatley s omnoho miernejším trestom; bol odsúdený na tri roky podmienečne, musel absolvovať 150 hodín prednášok o nebezpečenstve rýchlej jazdy a nakoniec musel zaplatiť pokutu vo výške 25 000 dolárov. Heatley sa vyhol väzeniu najmä vďaka tomu, že sa na jeho stranu postavili rodičia zosnulého Snydera. Tí hlásali, že uväznenie Heatleyho by ničomu nepomohlo a od začiatku vyjadrovali obvinenému podporu a odpustenie.
Akt čistej lásky zo strany Snyderovcov sa dotkol celej Kanady a všetkých priaznivcov NHL, ktorí v nasledujúcich týždňoch zaplavili Snyderovcov množstvom listov, v ktorých rodine vyjadrovali úprimnú sústrasť a slová obdivu.
Po smrti
náhľad|Zimný štadión Dana Snydera Snyder počas pôsobenia v drese Thrashers nosil číslo 37. Predstavitelia klubu sa rozhodli vyradiť toto číslo z obehu a už žiaden iný hokejista Thrashers nemohol nikdy obliecť túto istú cifru.
Zimný štadión v Snyderovom rodnom meste Elmira nesie jeho meno.
Snyderova obľúbená hudobná skupina The Tragically Hip zložila na jeho počesť pieseň Heaven Is a Better Place Today.
Jeho meno nesie trofej v juniorskej lige OHL. Získava ju každoročne hokejista, ktorý vplýva pozitívne a nápomocne na svoje okolie.
Brankár Winnipeg Jets (nástupca Atlanty Thrashers) Connor Hellebuyck nosí číslo 37 na počesť Dana Snydera.
Jaroslav Rezník st.
Jaroslav Rezník st. (* 6. apríl 1942, Lisková) je slovenský redaktor, spisovateľ, funkcionár, čestný predseda Spolku slovenských spisovateľov a otec Jaroslava Rezníka ml.
Rádio The End
Rádio The End (alebo Rádio THE END) je súkromná lokálna rozhlasová stanica na Slovensku formátu adult album alternative. Terestriálne vysiela na území západného Slovenska na frekvencii 97,2 MHz z FM vysielačov Bratislava – Technopol (na budove Technopol) a Bratislava – Devínska Nová Ves. Vysiela aj prostredníctvom internetu. Jej cieľom je okolo seba vytvoriť postupne kult, aký malo v minulosti Rádio Ragtime, ku ktorému sa hlási.