cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Podkarpatská Rus
Národnoemancipačné snahy a aktivity rusínskej emigrácie (1917 – 1918)
Významnú diplomatickú iniciatívu vo vedení ANRUR vyvinul právnik Grigorij Žatkovič, ktorý po rokovaniach s americkým prezidentom Woodrowom Wilsonom a zástupcom Česko-slovenskej národnej rady Tomášom Garriguom Masarykom vyvodil ako najrealistickejšiu alternatívu spojenie Podkarpatskej Rusi s Česko-slovenskou republikou (ČSR) na báze autonómie. Rozhodujúcim faktorom bola aj Masarykova naklonenosť tejto myšlienke, ktorý to vnímal ako zlepšenie geopolitickej situácie vznikajúcej ČSR, keďže by jej hranice siahali až k Rumunsku – potencionálnemu spojencovi. Tento zámer následne podporil plebiscit amerických Rusínov, v ktorom 67 % súhlasilo s pripojením k ČSR, 28 % sa vyslovilo k spojeniu s Ukrajinou a 2 % uprednostňovalo samostatný štát. Tendencie na spojenie s Maďarskom, Poľskom alebo Ruskom boli marginálne (len po 1 % hlasov v plebiscite). Americké rokovania boli uzavreté koncom decembra 1918 a ANRUR pristúpila k vyslaniu delegácie do Podkarpatskej Rusi.
Začlenenie do Česko-slovenskej republiky (1919 – 1938)
náhľad|vľavo|Mapa Česko-slovenskej republiky z roku 1919 „Karpatská Rus“ je vyznačená ako jedna z krajín ČSR. Mapu vydala redakcia českého denníka Svornost vydávaného americkými Čechmi ([[Chicago, 1919).]]
Na domácej politickej scéne Podkarpatska sa situácia skomplikovala. Hlavným faktorom bola snaha budapeštianskej vlády zachovať celistvosť Uhorska a tiež prílišná názorová nejednotnosť domácich rusínskych aktivistov, ktorá sa prejavila vznikom viacerých národných rád s piatimi odlišnými štátoprávnymi koncepciami: orientáciou na Maďarsko, Rusko, Ukrajinu, ČSR a napokon utvorenie samostatného štátu. Najväčšiu podporu napokon získal návrh autonómie v rámci ČSR, čo bolo ovplyvnené nepriaznivým politicko-hospodárskym vývojom v Rusku, nestabilitou novovytvorenej Ukrajinskej ľudovej republiky a Západoukrajinskej ľudovej republiky a širokou diplomatickou podporou česko-slovenského variantu štátmi Dohody. Tie sa vyslovili za tento variant hlavne z dôvodu, že ČSR bola najstabilnejším a hospodársky najsilnejším štát oblasti, čo bolo pre viacnárodnostné a zaostalé Podkarpatsko dôležité.
Naďalej predstavovala hrozbu maďarská iniciatíva za zachovanie celistvosti uhorského územia. Keďže reálnou mocou na tomto území oplývali maďarské úrady, dohodové mocnosti nariadili obsadzovanie Podkarpatskej Rusi česko-slovenským vojskom, ktoré začalo príchodom 31. česko-slovenského pluku do Užhorodu 12. januára 1919. Situáciu skomplikovala aktivita rumunskej armády, ktorá obsadila Marmarošskú župu, juhovýchodné územie Podkarpatska, a definitívne sa stiahla až na jeseň 1920.
Potom, čo česko-slovenské vojská oblasť roku 1919 obsadili, odhlasovala Ústredná národná rada Karpatských Rusínov v Užhorode 8. mája 1919 pričlenenie k Česko-Slovensku. Definitívne vyriešenie situácie na diplomatickom poli nastalo po podpise Saintgermainskej mierovej zmluvy 10. septembra 1919, ktorej súčasťou bola aj tzv. minoritná zmluva.
Začlenené územie predstavovalo 12 617 km2 s 487 obcami a 585 500 obyvateľmi, z ktorých bolo 372 500 Rusínov. Tieto zmeny boli zo strany Maďarska garantované až Trianonskou mierovou zmluvou podpísanou 4. júna 1920. Do ČSR avšak nebol zaradený rusínsky región severných svahov Karpát, tzv. Lemkovina, a to aj napriek želaniu rusínskej reprezentácie o „spojenie všetkých Rusínov v Česko-Slovensku.“ Dôvodom boli územné nároky Poľska na túto, keďže česko-slovenská vláda po spore o Tešínsko nechcela vyvolať ďalší diplomatický konflikt.
7. novembra 1919 bol vydaný Generálny štatút pre organizáciu a administráciu Podkarpatskej Rusi, ktorý ale nemal právnu autoritu zákona alebo nariadenia, bol len deklaráciou s provizórnym charakterom. Názov krajiny stanovil na Podkarpatská Rus (umožnil používať aj skrátený názov Rusínsko), za oficiálny jazyk bol stanovený „ľudový jazyk rusínčina“, avšak keďže chýbala jeho kodifikovaná podoba, v školách sa vyučovala modifikovaná ruština. V sčítacích hárkoch pri sčítaniach ľudu sa Rusíni viedli ako „Rusi”. Na čele dočasnej správy územia stál veliteľ česko-slovenskej armády na tomto území, teda francúzsky generál Edmond Hennocque. Vláda ČSR vymenovala administrátora krajiny ako dočasného guvernéra Podkarpatskej Rusi, ktorého hlavnou úlohou mala byť príprava autonómneho zriadenia. Taktiež bolo ustanovené dočasné Direktórium ako päťčlennú autonómnu vládu – poradný zbor v jazykových, školských, cirkevných a samosprávnych veciach. Reálne ale Direktórium nebolo rešpektované a všetky opatrenia uskutočňoval administrátor krajiny v úzkej spolupráci s generálom Hennocquerom.
Tento stav vyvolal rozpory v Centrálnej rusínskej národnej rade (skratka CRNR), ktoré oslabili vyjednávaciu pozíciu Rusínov voči česko-slovenskej vláde. Aj napriek Žatkovičovmu protestu sa nepodarilo Podkarpatskej Rusi zabezpečiť autonómiu deklarovanú v minoritnej Saintgermainskej zmluve. Najvyšším zákonodarným orgánom mal byť snem, ktorého ustanovenia však nadobúdali platnosť až po podpise prezidenta a taktiež mohol ústavný súd rozhodnúť o neplatnosti zákona vydaného snemom. Funkcia guvernéra, ktorý mal byť pôvodne zodpovedný len snemu, bola obmedzená – mal byť menovaný prezidentom na návrh vlády, teda de facto bol plne závislým od česko-slovenskej vlády. Snem taktiež nemohol určovať počet poslancov ani senátorov, ktorí mali Podkarpatskú Rus zastupovať v Národnom zhromaždení. Na protest proti nesplneným požiadavkám na autonómiu podal guvernér Žatkovič demisiu, ktorá bola prijatá 16. apríla 1921. Znechutený z nekompromisnej centralistickej politiky vlády sa rozhodol vrátiť k svojej právnickej praxi do Pittsburghu v Pensylvánii, čím domáca rusínska politická scéna stratila významného diplomata. Až do roku 1923 bola zachovaná provizórna vojenská diktatúra, vláda generála Hennocquera v spolupráci s viceguvernérom Petrom Ehrenfeldom, pričom miesto guvernéra zostalo neobsadené. Napokon, v roku 1923 získala Podkarpatská Rus desať mandátov v Poslaneckej snemovni Národného zhromaždenia.
V roku 1921 bolo správne zriadenie zreorganizované do troch žúp: Užhorodská (Užská) so sídlom v Užhorode, Berežská (Mukačevská) so sídlom v Mukačeve a Veľkosevľušská (Marmarošská) so sídlom vo Velkej Sevljuši; Veľkosevľušská vznikla zlúčením častí Ugočskej a Marmarošskej župy. V roku 1926 zlúčili všetky tri existujúce župy do Karpatoruskej župy so sídlom v Mukačeve.
V rámci reformy verejnej správy bolo v roku 1927 doterajšie župné zriadenie nahradené krajinskú správou s okresmi ako nižšími administratívnymi jednotkami. ČSR bola rozdelená na 4 krajiny – Čechy, Moravskosliezsko, Slovensko a Podkarpatská Rus. Na čele krajiny stál krajinský prezident sídliaci v Užhorode, ktorý bol menovaný prezidentom a zodpovedal sa ministrovi vnútra. Reálne tak stratil guvernér svoje právomoci. Taktiež bolo zriadené 18-členné krajinské zastupiteľstvo, ktoré však zastávalo len úlohu poradného úradu krajinského prezidenta a mohlo byť kedykoľvek rozpustené česko-slovenskou vládou, aj bez udania dôvodu.
Ekonomické a politické reálie Podkarpatskej Rusi v ČSR
náhľad|vpravo|Rusínski roľníci pri práci Chudobní roľníci obrábajú pôdy pomocou ručne ťahaného pluhu ([[20. roky 20. storočia|20.30. roky)]]
Celkovú situáciu tohto regiónu sťažovala značná hospodárska zaostalosť aj nízka politická gramotnosť väčšiny tunajšieho obyvateľstva. Napr. v roku 1932 bolo na Podkarpatskej Rusi len 19 km ciest na 100 km2 (oproti tomu na Slovensku 30 km a v Čechách 70 km). Priemysel zamestnával v roku 1926 len 7000 ľudí, väčšina pracovala v lesníctve a poľnohospodárstve. V celom regióne chýbal priemyselný podnik s viac než 100 zamestnancami. Aj napriek nekompromisnej centralistickej politike boli vládou ČSR prijaté opatrenia, ktoré znamenali ekonomický a kultúrny rozvoj, čím sa zvýšila aj životná úroveň obyvateľstva a to do značnej miery oproti predchádzajúcemu stavu. Hospodárske zaostávanie regiónu voči ostatným častiam ČSR ale naďalej pretrvávalo.
Zaostalosť Podkarpatskej Rusi sa pričinila o skutočnosť, že medzi tunajším obyvateľstvom si získavala značnú podporu Komunistická strana Česko-Slovenska, ktorá sa zasadzovala o pripojenie územia k Sovietskemu zväzu. Na príkaz z Moskvy riadenej Kominterny vyvolávala protestné pochody a demonštrácie. Táto propagandistická politika mala za úlohu zakryť kontrast s hladomorom na Ukrajine, ktorý bol vyvolaný kolektivizačnou politikou boľševikov.
Kvôli silnej kultúrnej a jazykovej príbuznosti tunajšieho obyvateľstva s Ukrajincami, Lemkami a Bojkami v Sovietskom zväze a v Poľsku boli pre toto územie charakteristické secesionistické (nezávislosť hľadajúce, odštiepenecké) tendencie.
Vyhlásenie autonómie (1938)
Keď začiatkom októbra susedné Slovensko vyhlásilo v rámci Česko-Slovenska autonómiu, získalo autonómne postavenie aj Podkarpatsko a 11. októbra 1938 bola vytvorená prvá autonómna vláda pod vedením Andreja Brodiho. 26. októbra nasledovala ďalšia pod vedením Augustína Vološina. V novembri bolo územie premenované na Karpatskú Ukrajinu.
Vyhlásenie nezávislosti a maďarská okupácia (1938 – 1944)
[[Súbor:Carpatho Ukraine March 1939.png|náhľad|vpravo|Situácia v roku 1939
Karpatská Ukrajina
Slovensko
Maďarsko
červená línia znázorňuje územie pričlenené k Maďarsku na základe prvej arbitráže (2. november 1938)]]
2. novembra 1938 sa na základe prvej Viedenskej arbitráže juhovýchodná časť územia stala súčasťou Maďarska. Novým sídlom úradov sa stal Chust. Cieľom Maďarska bola naďalej obnova bývalého veľkého Uhorska. Najskôr sa rozhodlo o pričlenení Podkarpatska, čo malo Maďarsku umožniť spoločnú hranicu so spriateleným Poľskom a umožniť získať prístup k prameňom Tisy. Preto hneď po arbitráži Maďarsko rozpútalo v tlači kampaň proti údajným „macedónskym pomerom” v Podkarpatsku. Napriek dôrazným varovaniam Nemecka a Talianska, ako aj explicitnému zákazu prvej viedenskej arbitráže, maďarská vláda pripravovala intervenciu. Od útoku ale musela odstúpiť, nakoľko Nemecko a Taliansko z obavy pred medzinárodnej diskreditácii po arbitráži zakročili voči maďarskému plánu (20. november 1938).
Keď 14. marca 1939 Slovensko vyhlásilo nezávislosť a 15. marca Nemci v Česku vytvorili Protektorát Čechy a Morava, vyhlásilo Podkarpatsko 15. marca nezávislosť. No ešte v ten istý deň ho Maďarsko napadlo a do 18. marca obsadilo. Maďarská armáda pri postupe narazila na ozbrojený odpor miestnych obyvateľov, ktorý ale nedokázal zabrániť obsadeniu celého územia.
Už 15. marca Maďarsko obsadilo aj časť východného Slovenska. Keďže nenastala žiadna podstatná reakcia, 23. marca začalo z Podkarpatska veľký útok na Slovensko s cieľom „postúpiť tak ďaleko na západ, ako sa len dá”. Po nasledujúcej maďarsko-slovenskej vojne, Nemecko prinútilo Maďarsko prestať s vojenskými akciami a pristúpiť k rokovaniam. Tie prebiehali 27. marca až 4. apríla 1939 a ich výsledkom bolo získanie územia najvýchodnejšieho Slovenska (2) so 69 630 obyvateľmi (Slováci a Rusíni).
Druhá svetová vojna a pripojenie k ZSSR (1944 – 1946)
Po obsadení Sovietmi bolo územie opäť súčasťou obnovovaného Česko-Slovenska. Na územie bola vyslaná delegácia česko-slovenskej vlády z Londýna na čele s ministrom Františkom Němcom a generálom Antonínom Hasalom, aby tu začala preberať česko-slovenskú správnu a brannú moc. Skutočnú moc však mali národné výbory, ktoré všade vznikali. Sovieti systematicky znemožňovali, aby národné výbory nadviazali kontakt s česko-slovenskými úradmi. Edvard Beneš zakázal činnosť maďarských, nemeckých a rusofilských strán aj fašistickej strany Fenčíka – ostali len komunisti a priaznivci Prahy.
Po následných rokovaniach medzi Česko-Slovenskom a Sovietskym zväzom, pri ktorých komunisti presvedčili Edvarda Beneša, aby odstúpil územie Sovietskemu zväzu. Formálne sa tak stalo v júni 1945, teda až po oficiálnom skončení druhej svetovej vojny (z dôvodov zrušenia platnosti Mníchovskej dohody a reštaurácie Česko-Slovenska v pôvodných predmníchovských hraniciach). Reálne však bolo od roku 1944 územie pod kontrolou Sovietov.
Košický vládny program z 5. apríla 1945 riešil vzťah Česko-Slovenska k Podkarpatskej Rusi v článku VII nasledovne:
29. júna 1945 bola v Moskve uzavrená zmluva medzi ČSR a ZSSR o Zakarpatskej Ukrajine. Bolo dohodnuté, že Zakarpatská Ukrajina (pomenovanie v zmluve) sa včleňuje do Ukrajinskej sovietskej socialistickej republiky. Realizovanie zmluvy bolo dané ústavným dekrétom prezidenta č. 60/1945 Zb. zo dňa 1. septembra 1945 a ústavným zákonom č. 2/1946 Zb. z 22. novembra 1945 o úprave hraníc so ZSSR schváleným dočasným Národným zhromaždením, ktorým bol so zmluvou vyjadrený súhlas a potvrdená zmena hraníc ČSR.
V roku 1946 bolo územie v rámci ZSSR začlenené do Ukrajinskej sovietskej socialistickej republiky (pozri aj Zakarpatská oblasť). Početní Česi a Slováci žijúci v Podkarpatsku dostali možnosť získať česko-slovenské občianstvo.
Po rozpade ZSSR (1991 – súčasnosť)
V roku 1991 v referende 78 % obyvateľov požadovalo autonómiu, ktorá nebola doteraz udelená.
Charly Lownoise & Mental Theo
Charlie Lownoise & Mental Theo je DJ-ská dvojica z Holandska. Sú známy pre ich úspešné happy hardcorové skladby, ale taktiež produkovali aj tvrdšie gabber skladby. Celosvetovo predali cez 3 milióny kópií.
História
Charlie Lownoise, narodený ako Ramon Roelofs 16. júna 1968 v Haagu v južnom Holandsku, bol neskôr členom Starsplash. Mental Theo sa narodil ako Theo Nabuurs 14. februára 1965 v ’s-Hertogenbosch v Severnom Brabantsku. K ich známym skladbám patria „Wonderful Days“ (so slovami skladby „Help Get Me Some Help“ od Tonyho Ronalda), „Stars“ a „Live In London“.
Řehenice
Řehenice je obec v Česku v okrese Benešov v Stredočeskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 389 obyvateľov, z toho 202 mužov a 187 žien, pričom priemerný vek v obci bol 42,7 roka (muži 42,9 roka, ženy 42,6 roka).
Dejiny
Prvá písomná zmienka o obci pochádza z roku 1384. Do 1. januára 2007 patrila obec do okresu Praha-východ.
Sekčov
Sekčov môže byť:
Willa Hollandová
Detstvo
Willa sa narodila v Los Angeles, kameramanovi Keithovi Hollandovi a herečke Darnell Gregorio-De Palma. Jej matka sa neskôr vydala za režiséra Briana De Palmu (1995 – 1997). Vyrastala s dvomi sestrami: Briannou Hollandovou (* 1988) a Piper De Palmovou (* 1996). Willa navštevovala Palisades Charter High School, ale iba šesť týždňov, pretože jej kariéra sa rozbiehala a spolužiaci ju odmietali a prenasledovali pre jej herectvo.
HK Portovyk (Južne)
HK Portovyk (Južne) je ukrajinský mužský hádzanársky klub z Južneho. Vznikol v roku 1984. Je majster Ukrajiny z roku 2006 a viacnásobný medailista najvyššej ukrajinskej ligy. Z medzinárodných úspechov sú najhodnotnejšie štvrťfinálová účasť v Pohári víťazov pohárov EHF a v Pohári EHF. Momentálne hrá najvyššiu domácu súťaž, Superligu.
Úspechy
Ukrajinská najvyššia súťaž:
Európske súťaže
Pohár víťazov pohárov EHF:
Pohár EHF:
Orveau-Bellesauve
Orveau-Bellesauve je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Loiret, v regióne Centre-Val de Loire.
HK Portovyk (Južne)
Európske súťaže
Vyzývací pohár EHF:
Orveau-Bellesauve
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Matúškovo
Matúškovo (predtým Takšoň, maď. Taksonyfalva) je obec na Slovensku v okrese Galanta.
Dejiny
Osídlenie človekom dokazuje cintorín s ľudskými kosťami, taktiež tu boli odkryté výrobky z bronzovej doby. Stopy po osídlení v stredoveku potvrdzujú staroslovanské popolnicové hroby a vecné nálezy pochádzajúce z 10. storočia, z čias obsadzovania regiónu stromaďarskými kmeňmi. Pohanský cintorín tiež z tejto doby považujú obyvatelia obce za pohrebné miesto panovníka obce Takšoň, po ktorom bola obec pomenovaná. Prvá písomná zmienka o obci sa nachádza v popise diakovského chotára v listine z roku 1138, v ktorej sa obec Matúškovo spomína ako pozemok bratislavského hradného ľudu „terra civilium Posoniensium de villa locsun“. Smerovali tadiaľto kurucké a cisárske oddiely počas protihabsburských povstaní. V roku 1704 sa so svojim sprievodom zdržiaval v Matúškove knieža František Rákoci, vodca povstania.
Obec bola od 1. 1. 1971 bez súhlasu občanov administratívne pričlenená ku Galante a až koncom roku 1990 získala späť svoju samostatnosť.
Les
Na okraji dediny sa rozprestiera malý les/háj, cez ktorý preteká rieka/kanál Šárd. Toto miesto by bolo vhodné na rekreáciu, prechádzky a oddych, avšak nedbalým zaobchádzaním a nezodpovednosťou niektorých obyvateľov je znečistený najmä vývozom odpadu. Je tam aj U-rampa pre motocykle
Občianska vybavenosť
V obci je okrem rímskokatolíckeho kostola aj moderný evanjelický kostol z roku 1992. Autorom objektu je architekt Vavrinec Perleczky.
Šport
Neďaleko lesa je futbalový štadión, na ktorom pôsobí FC Matúškovo - futbalový klub, ktorý rozvíja športovú činnosť žiakom, dorastencom a dospelým. V súčasnosti sa v areáli štadiónu nachádza aj tenisový klub TC Draci. Jeho súčasťou sú tri kurty, bar U draka s vínnou pivnicou, sprchami a možnosťou masáže.
Hlboký potok (prítok Ladomirky)
Hlboký potok (miestne označovaný ako Hluboký potok) je potok v hornom Šariši, v severovýchodnej časti okresu Svidník. Je to pravostranný prítok Ladomirky, meria 5,7 km a je tokom VI. rádu.
Prameň
Preteká severozápadným výbežkom Laboreckej vrchoviny, kde pramení pri štátnej hranici s Poľskom, na juhozápadnom svahu vrchu Brdo (645,7 m n. m.) v nadmorskej výške cca 470 m n. m.
Opis toku
Od prameňa tečie sprvu smerom na JJV, zľava priberá prítok z oblasti Bieleho kopca na juhovýchodnom svahu Brda, následne vytvára oblúk prehnutý na východ a sprava priberá krátky prítok. Ďalej prechodne tečie severojužným smerom, z ľavej strany priberá krátky prítok prameniaci ZSZ od Zvezlej (563,4 m n. m.) a tečie intravilánom obce Krajná Bystrá. Tu sa to potoka výrazným oblúkom ohýba znovu na východ, priberá ľavostranný prítok z južného úpätia Zvezlej a pod obcou svoj najvýznamnejší prítok, ktorý vzniká severovýchodne od kóty Za bučkami (526,6 m n. m.), Následne sa potok esovito stáča a ďalej už pokračuje viac-menej severojužným smerom. Napokon podteká štátnu cestu č. 21 a poniže obce Krajná Poľana (cca 1 km na západ od nej) ústi v nadmorskej výške približne 309 m n. m. do Ladomirky.
NGC 2855
NGC 2855 je galaxia v súhvezdí Hydra, ktorú objavil britsko-nemecký astronóm William Herschel 19. marca 1786.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 11,7.
Aumerval
Aumerval je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Pas-de-Calais, v regióne Nord-Pas-de-Calais.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
1. česká futbalová liga 1995/1996
Sezóna 1995/96 1. ligy bola 3. sezónou v samostatnej českej lige. Začala 28. júla 1995 a skončila 18. mája 1996. Majstrom sa stal tím SK Slavia Praha.
Konečná tabuľka
Z = Počet zápasov; V = Výhry; R = Remízy; P = Prehry; VG = Vsietené góly; IG = Inkasované góly; B = Body
Bojová loď (typ lode)
thumb|Palebná sila bojovej lode [[USS Iowa (BB-61)|USS Iowa]] Bojová loď (v užšom zmysle) (-názov podľa STN) alebo bitevná loď je typ bojovej lode (v širšom zmysle) vyrábaný cca od 1890 a používaný najmä do druhej svetovej vojny (bojové lode sa používali ešte cca do 60./70. rokov 20. stor., posledné boli vyradené v USA začiatkom 90. rokov 20. storočia). Inými slovami sú to tie bojové lode (v širšom zmysle), ktoré boli medzi rokmi 1890 a druhou svetovou vojnou najťažšie (nahradili (klasické) radové lode a pancierové lode a boli ťažšie než bojové krížniky). Po druhej svetovej vojne ich nahradili lietadlové lode. V širšom ponímaní do bojových lodí patria aj pancierové lode; tie sa vyskytovali už od roku 1859, naopak v užšom ponímaní „klasické“ bojové lode vznikli až v roku 1906.
Terminológia
Od roku 1922 sa podľa Washingtonskej konferencie za bojové lode oficiálne považovali jednotky (okrem lietadlových lodí) s výtlakom vyšším ako 10 000 ts (t. j. imperiálnych ton). Anglický ekvivalent „battleship“ (doslova: bitková loď) bol námorníctvom oficiálne zavedený začiatkom 90. rokov 19. stor. v Británii, ale pôvodne (t. j. od konca 18. storočia) sa používal (a dodnes sa alternatívne používa) ako synonymum pre radovú loď, pretože etymologicky ide o skratku z výrazu "line-of-battle ship" (= radová loď). Nemecký ekvivalent „Schlachtschiff“ (doslova: bitková loď) sa začiatkom 20. storočia používal ako synonymum pre dreadnought (alternatívne sa nazýval Großlinienschiff, t. j. veľká radová loď); od konca 1. svetovej vojny sa začal používať ako všeobecné označenie pre najťažšie bojové lode (v širšom zmysle). Bojové lode (v užšom zmysle) Nemci vyrábali až od roku 1935.
Vývoj
Vývojovo bojovým lodiam (v užšom zmysle) predchádzali najprv radové lode a potom pancierové lode. Radové lode boli najviac vyzbrojené lode ešte poháňané vetrom, ktoré mali ohromnú palebnú silu. Snaha viedla k čo najväčšiemu zvýšeniu počtu diel a ich kalibru, čo nadväzne viedlo, k zväčšeniu výtlaku. Neskôr začal vietor nahradzovať nový vynález – parný stroj. Tým sa ani tak nezvýšila rýchlosť, ako skôr schopnosť byť nezávislý od smeru a rýchlosti vetra, vďaka čomu vznikli parné radové lode. Odtiaľ bolo už len na skok k počiatkom pancierovania, ktoré malo loď ochrániť pred nepriateľským delostrelectvom, čo viedlo k vzniku pancierových lodí.
náhľad|[[HMS Dreadnought (1906)|HMS Dreadnought, prvá moderná bojová loď]] Prvou modernou alebo klasickou bojovou loďou bol britský HMS Dreadnought z roku 1906. Odtiaľ aj pochádzal názov celej jednej kategórie bojových lodí. Celý princíp vychádzal z myšlienok amerického námorného teoretika Mahana. Presadzoval myšlienku, že rozhodujúcimi loďami sú pancierové s najťažším delostrelectvom, ktoré v hlavnej bitke vybojujú námornú nadvládu. Túto teóriu prevzali všetky svetové admirality. Na jej základe prispôsobovali konštrukciu lodí. Jej slabinou bolo neuvedomenie si rozsahu námorných operácií a vstup nových prvkov ako ponorky, lietadlá a míny. Posledný pokus aplikovať túto teóriu bola bitka pri Jutsku, ale i tam sa ukázalo, že zničiť veľkú flotilu v jednej bitke je prakticky nemožné.
Výkonovo sa novodobé bojové lode delia na tri obdobia:
thumb|[[HMS Warrior (1860)|HMS Warrior, prvá opancierovaná bojová loď Britského kráľovského námorníctva]] Dreadnought bol významným medzníkom. Predošlé bojové lode po nástupe Dreadnoughtu do služby začali veľmi rýchlo zastarávať. Vyzbrojený bol 10 delami kalibru, loď bola schopná vypáliť bočnú salvu z ôsmich diel naraz. Týmto mal dvojnásobnú palebnú prevahu proti akémukoľvek protivníkovi. Po prvýkrát boli u lodí tejto kategórie použité parné turbíny, čo Dreadgnouthu zabezpečovalo rýchlosť 21,5 uzla. Najrýchlejšie semi-dreadnoughty dosahovali rýchlosť maximálne 18 uzlov. Pancierovanie svojou hrúbkou dvojnásobne prevyšovalo všetky predchádzajúce bojové lode. Projekcia i stavba boli uskutočnené neuveriteľnou rýchlosťou. Celý projekt bol realizovaný za 18 mesiacov, stavba takejto lode trvala zvyčajne 3 roky. Pozoruhodná bola aj reakcia britského námorníctva na základe skúseností z bitky pri Cušime. Hlavnú zásluhu na tom mal lord Fisher, prvý lord Admirality.
thumb|left|[[HMS Agamemnon (1906)|HMS Agamemnon (1906)]] Dreadgnouth mal aj veľký dosah na svetovú politiku, Nemecko si ako prvé uvedomilo, že všetky loďstvá začínajú vlastne od začiatku a námorná prevaha Veľkej Británie bude preč pokiaľ ju stihnú nasledovať v stavbe lodí tejto triedy. V roku 1906 Nemecko novelizovalo námorné zákony. Zakázalo v triede radových lodí stavbu iných typov ako triedy Dreagnouth a nariadilo stavbu týchto lodí v pomere 1 ku 1 s Britským kráľovským námorníctvom. Tento čin viedol k vyostreniu medzinárodných vzťahov, pretože Spojené kráľovstvo sa cítilo nemeckým námorným programom „Weltpolitik“ ohrozené vo svojich životných záujmoch. Britskí politici vychádzali z predpokladu, že Nemecko nebude stíhať tempo zbrojenia a že hĺbka Kielskeho kanála im neumožní presun takýchto veľkých lodí medzi Baltským a Severným morom. Vychádzali aj z predpokladu že ich lodenice dokázali v tom čase stavať lode časovo o tretinu rýchlejšie ako ktorékoľvek iné námorníctvo na svete.
Nemeckými rozhodnutiami o pomere zbrojenia a rozhodnutím prehĺbiť Kielsky kanál sa Británia cítila zaskočená a ohrozená. Podľa zásad platných v britskej politike mala Británia vždy postupovať v pomere 2 ku 1. To znamenalo, že Británia musela mať tonáž vojnového loďstva rovnocennú spoločnej tonáži dvoch ďalších námorných mocností. Pokus Veľkej Británie obmedziť námorné zbrojenie stroskotal na požiadavke Nemecka zrušiť Dohodovú zmluvu s Francúzskom a Ruskom.
thumb|[[Rakúsko-Uhorsko|Rakúsko-Uhorská SMS Tegetthoff]] V roku 1907 Británia investovala do vojnovej flotily v prepočte 1,4 miliardy dolárov, Spojené štáty jednu miliardu a Nemecko 750 miliónov dolárov. No kým Nemecko mohlo koncentrovať vojnové lodstvo v Severnom mori proti Británii, britská flotila musela mať sily rozložené po celom svete. Tempo vývoja v tej dobe bolo také rýchle, že mnohé významné loďstvá, ako napr. francúzske, sa mu nedokázali prispôsobiť. Inak námorne menej významné Rakúsko-Uhorsko sa stihlo inováciám v stavbe námorných lodí prispôsobiť rýchlejšie, napríklad loďami triedy Tegetthoff.
Hlavné delá mali lode tejto triedy sústredené v otočných vežiach, aby na každý smer mohlo strieľať čo najviac hlavní vyšších kalibrov (neskôr sa však od tohoto systému upustilo). Ako pozostatok po radových lodiach je ešte vidno delá menšieho kalibru umiestnené v kazematách (neskôr sa to ukázalo ako prežitok). Dreadnought mal silné pancierovanie, ktoré bolo použité na všetkých miestach, ploché dno, parný pohon. Aj keď nebol riešený ideálnym spôsobom, ukázal smer vývoja do budúcnosti. V princípe zostal zachovaný udaný smer až do konca stavby bojových lodí, dokonca sa mnohé prvky použili i na iných druhoch plavidiel.
Vývoj však nasledoval i po Dreadnoughte. Zväčšoval sa kaliber, dostrel, presnosť delostrelectva, odstránené kazematy boli nahradené pancierovými jedno a viachlavňovými vežami. Pomocné delostrelectvo sa stalo univerzálnejším, slúžilo nielen na ničenie menších cieľov, ale aj proti letectvu; zvýšil sa počet protilietadlovej výzbroje menších kalibrov. Pancierovanie sa zväčšovalo, používali sa nové materiály, v častiach lode pod ponorom sa zlepšovala ochrana proti mínam a torpédam protitorpédovými obšívkami. Výkon parných strojov sa zvyšoval, uhlie sa nahradzovalo naftou či mazutom, parné stroje sa nahrádzali parnými turbínami prípadne sa montovali naftové motory.
Británia, tradičná námorná veľmoc, zaviedla konštrukciu moderných bojových lodí, ktorú prebrali aj iné štáty, ako Taliansko, Francúzsko, Japonsko. Japonsko sa neskôr vydalo vlastnou cestou. Spojené štáty začali so svojimi vlastnými konštrukciami, ktoré mali svoje špecifiká. Nemci sa spočiatku držali britského vzoru, no neskôr začali ako prví modernizovať a zavádzať nové postupy do výroby.
Až do napadnutia Pearl Harboru boli bojové lode považované za hlavnú silu všetkých námorníctiev. Tento stav však narušili lietadlové lode. Lietadlová loď totiž dokáže zasahovať z väčšej vzdialenosti a mnohonásobne presnejšie a mohutnejšie.
left|thumb|[[RN Roma (1940)|RN Roma]] Ako zraniteľná môže byť bojová loď proti útokom letectva ukázala nemecká experimentálna riadená bomba Fritz-X. Išlo o klzákovú diaľkovo riadenú bombu ovládanú operátorom z nosného lietadla. Aby sa tajný projekt neprezradil, Hitler nariadil jej použitie iba proti námorným cieľom, keďže sa obával získania prípadnej nevybuchnutej bomby spojencami. Jediná takáto bomba okamžite potopila dezertujúcu taliansku bojovú loď RN Roma a ťažko poškodila britskú bojovú loď HMS Warspite.
Vďaka technike leteckého útoku vypracovaného komodorom Gendaim Japonsko tvrdilo, že takémuto kombinovanému útoku neodolá žiadna loď. Taktika spočívala v súčasnom útoku torpédovych a strmhlavých bombardérov z rôznych výšok a smerov. Tým mala napadnutá loď podstatne zúžené možnosti na únikové manévre, navyše tento spôsob útoku dezorientoval protilietadlovú obranu. Útočiace lietadlá boli menej ohrozené a mali voľnejšie pole k útoku.
thumb|[[HMS Prince of Wales (53)|HMS Prince of Wales]] Príkladom nástupu letectva v námornej vojne bol osud zväzu Z 10. decembra 1941 v Juhočínskom mori, kedy 85 japonských bombardovacích a torpédových lietadiel potopilo v priebehu 2 hodín jednu z najmodernejších britských bojových lodí HMS Prince of Wales a bojový krížnik HMS Repulse, pri strate len 6 vlastných lietadiel.
Význam lietadlových lodí a úpadok bojovej hodnoty lodí pancierových dokázala námorná bitka pri Midway. Japonské ťažké lode museli po strate lietadlových lodí napriek veľkej palebnej prevahe ustúpiť. Definitívnym potvrdením straty významu bojových lodí bola bitka o Guadalcanal v priebehu druhého polroka 1942. Vznikla tu kuriózna situácia, keď Američania vďaka leteckej prevahe ovládali vody okolo ostrova cez deň a Japonci vďaka námornej prevahe v noci. Došlo tu k jedinému delostreleckému súboju bojových lodí v Pacifiku počas druhej svetovej vojny. 14. november 1942 v nočnej bitke rozstrieľal USS Washington japonskú Kirišimu.
left|thumb|[[Bismarck (bojová loď)|Bismarck]] Posledný hladinový delostrelecký súboj bojových lodí sa odohral 26. decembra 1943 medzi HMS Duke of York a nemeckým Scharnhorstom v bitke pri Severnom myse. Význam bojových lodí klesol z hlavnej údernej sily na poskytovanie palebnej podpory lietadlovým lodiam.
náhľad|[[HMS Vanguard (23)|HMS Vanguard]] V polovici 50. rokov všetky krajiny začali postupne vyraďovať a zošrotovávať svoje bojové lode. Jedinou výnimkou boli Spojené štáty, ktoré si ponechali štyri lode triedy Iowa. Do služby vstupovali v priebehu rokov 19451946. Boli uskladnené pod plastovým krytom s nákladmi na údržbu 24 miliónov dolárov ročne. Posledná bojová loď odovzdaná námorníctvu bola loď HMS Vanguard, ktorá bola odovzdaná až po ukončení druhej svetovej vojny. Stavba Vanguardu bola prejavom zbytočného anachronizmu v Britskej admiralite, ktorý vyvolal dojem z bojového vystúpenia nemeckej lode Bismarck. Admiralita chcela mať za každú cenu loď podobných parametrov, zošrotovaná bola v roku 1960.
Bojové lode boli v obmedzenej miere použité vo vojnách v Kórei a vo Vietname, no iba pre boj proti pozemným cieľom. Išlo o lode triedy Iowa ktoré boli skladované pod plastom v rámci rezervnej flotily. Plánovači zrátali, že jedna salva z diel sa vyrovná nákladu siedmich stíhacích bombardérov. Výsledky sa na celkovej situácii neprejavili a lode putovali opäť pod plast. Po prezbrojení na raketovú výzbroj boli použité aj počas druhej vojny v Perzskom zálive v roku 1991 (rakety tomahawk s plochou dráhou letu). 17. marca 2006 Spojené štáty odpísali zo stavu svojej flotily dve posledné bojové lode (USS Wisconsin a USS Iowa). Z obidvoch sa stali múzeá.
thumb|[[Admiral Lazarev (bitevný krížnik)|Admiral Lazarev, ruský krížnik triedy Admiral Ušakov (pôvodne Kirov)]] Za akúsi renesanciu bojových lodí sa môžu považovať ruské vojnové lode triedy Admiral Ušakov (pôvodne Kirov), krížnik Kirov bol dokončený a spustený na vodu v 80. rokoch 20. storočia a vojnové lode tejto triedy v počte 4 kusov dodnes tvoria jadro ruskej vojnovej flotily. Nemajú klasické delostrelectvo veľkého kalibru (max. pár diel kalibru ), hlavnú výzbroj tvoria odpaľovacie zariadenia protilodných a protilietadlových rakiet s dostrelom až. Majú aj silnú protiponorkovú výzbroj, na palubách majú niekoľko vrtuľníkov typu Kamov Ka-27, pre ktoré je na korme malá letová paluba. Pohon je riešený na báze jadrového reaktora. Všeobecne sa uvádzajú ako najväčšie vojenské plavidlá postavené po druhej svetovej vojne s výnimkou amerických lietadlových lodí. Trieda Ušakov nemá vo svete následníka, možno ju charakterizovať ako extrémne veľký raketový krížnik.
Pancierniček škvrnitý
Pancierniček škvrnitý alebo panciernik škvrnitý (Corydoras paleatus) je druh ryby z čeľade pancierničkovitých (Callichthyidae).
Pôvod
Pochádza z Južnej Ameriky (južná Brazília až severná Argentína).
Klavír
Klavír z je rozmerný strunový udierací hudobný nástroj. Jeho zvuk vzniká chvením strún, zosilňovaným rezonančnou doskou (ozvučnicou), nad ktorou sú napnuté struny. Struna sa uvádza do znenia prostredníctvom pôsobenia na kláves a k nemu pridaný zložitý súbor klávesovej mechaniky zakončenej kladivkom. Klavirista pôsobí na klávesy (pokryté slonovinou či ebenovým drevom) a privádza do pohybu sústavu drevených kladiviek potiahnutých vrstvami plsti. Kladivká v rôznej rýchlosti narážajú do strún, ich kmitanie sa prenáša na rezonančnú dosku nástroja a vzniká znenie hudobných tónov. Klavír vďaka veľkému tónovému rozsahu, svojej rôznorodej kvalite zvuku i tónovej intenzite môže byť dosť všestranne používaný ako sólový i sprievodný nástroj, ako súčasť rozmanitých súborov komornej hry či ako súčasť orchestra. Slovo klavír znamená pôvodne rad klávesov čiže klaviatúru („klávesnicu“). V tomto význame sa používa napríklad ako synonymum na označenie manuálu pri organoch a iné (t. j. napr. trojmanuálové organy majú tri manuály, čiže tri klavíry, čembalo dve klaviatúry, čiže dva klavíry). V širšom slova zmysle sa tento termín začal v minulosti používať na všetky klávesové nástroje, akými sú napr. čembalo, spinet a pod., lebo hudobný skladateľ venoval svoju skladbu pre „klavír“ bez toho, aby bližšie špecifikoval, o aký nástroj ide. V súčasnosti sa týmto termínom myslí väčšinou fortepiano. Slová piano a pianoforte (a ich odvodeniny) pochádzajú z talianskych slov piano (potichu) a forte (nahlas) a vyjadrovala prednosť tohto nástroja meniť intenzitu produkovaného zvuku v závislosti od sily pôsobiaceho prsta, ruky či celého ramena na kláves. Hráč na klavíri sa nazýva klavirista, klaviristka.
Vynálezcom nástroja zo začiatku 18. storočia bol Bartolomeo Cristofori pôsobiaci vtedy vo Florencii. Rozvoj nástroja sa datuje od čias hudobného baroka a tvorby mnohých talianskych, francúzskych či nemeckých skladateľov. Po baroku nasledovali ďalšie hudobné obdobia a klavíru sa začala venovať čoraz väčšia pozornosť. Zažíval rozkvet v tvorbe velikánov hudobného klasicizmu i romantizmu. Jeho rýchly rozvoj nastal v 30. rokoch 19. storočia, keď získal podobu, akú si zachoval dodnes. V 19. storočí sa rozvíjala aj priemyselná výroba nástroja, ktorá v mnohých krajinách sveta sledovala jeho narastajúcu obľubu. V danom období nechýbal takmer v žiadnom meštiackom dome. Narastal počet profesionálnych klaviristov, hudobných amatérov, obľube nástroja zodpovedal i vývoj počtu súkromných pedagógov ako aj inštitucionalizovaného umeleckého školstva konzervatoriálneho typu. Hudobní skladatelia boli z veľkej väčšiny vynikajúci klaviristi a tak nečudo, že nástroju venovali množstvo vlastnej tvorby. Ba niektorí skladatelia tvorili skladby takmer výlučne pre klavír, napr. John Field, Fryderyk Chopin. Ani s príchodom modernej hudby sa klavír neocitol v úzadí, práve naopak. Klavír je mimoriadne obľúbený nástroj, preto ho môžete počuť vo viacerých hudobných štýloch, pre jeho vynikajúci zvuk, ktorý v mnohých ľuďoch evokuje zaujímavý pocit.
Je to dokonalý hudobný nástroj, ktorý si zaslúži maximálnu úctu a pozornosť. Aktívna životnosť klavíra je v podstate neobmedzená. Tá je podmienená nielen úrovňou konštrukcie a kvalitou výroby, ale aj osobnou starostlivosťou.
Učiť sa hrať na klavíri je v mnohom dosť ťažké, vzhľadom na to, že človek musí koordinovať hru desiatich prstov. Preto treba začať postupne, od základov až po bezchybnú hru. A to rozhodne nejde rýchlo a bez trpezlivosti a dobrého učiteľa. Dôležitá je totiž schopnosť improvizácie, rozvoj harmonického cítenia atď.
Podľa reprezentatívneho prieskumu prieskumnej agentúry Go4insight z októbra 2018, na Slovensku ovláda hru na klavíri, resp. obdobných klávesových nástrojoch približne 6% populácie.
Vynašlo sa už viac zaujímavých spôsobov výučby hry na klavíri, ako napríklad skupinové.
Klaviatúra
Klaviatúra sa skladá z radu čiernych a bielych klávesov, ich stlačením vytvára klavirista tóny. Takmer všetky súčasné klavíry majú 88 klávesov (sedem oktáv a časť ôsmej), predtým sa vyrábali klavíry s 85 klávesmi a začínalo sa na 4 a 1/2 oktávovej, 54 tónovej klávesnici. Existujú aj špeciálne klavíry, najmä koncertné, s väčším počtom klávesov.
Dynamické rozsahy
Klavír patrí k nástrojom s bohatými dynamickými možnosťami. Najnižšia hladina intenzity, ktorú nástroj dosahuje (s použitím ľavého pedálu), je okolo 44 dB. Bez použitia ľavého pedálu stúpa dolná medza hladiny intenzity v priemere o dva dB. Vo fortissime dosahuje hladina intenzity hodnotu okolo 80 – 89 dB. Dynamické rozpätie je teda približne 40 dB.
Spôsob rozkmitania
náhľad|right|Uchytenie strún na koncertnom krídle Struny sa v klavíri rozkmitávajú údermi kladiviek. Rezonančná skriňa klavíra má značnú veľkosť. Struny sú v nej napäté na pevnom ráme, ktorý musí zniesť veľké sily v ťahu (v priemere okolo 150 000 N – ). Každá struna je podrobená napínajúcej sile od 400 – 500 N.
Typy klavírov
Viedenský/Anglický (Rozlišovali sa podľa mechaniky)
Hlavné rozdiely:
Druhy klavírov
náhľad|Pianino Moderný klavír má dve základné podoby: krídlo a pianino. Obidva tieto druhy môžu mať veľa rôznych druhov, v závislosti na veľkosti, tvaru či použitom materiále. Okrem toho sa v minulosti vyskytovali iné, špecifické konštrukcie, od ktorých sa dnes už upustilo. U menších klavírov býva pri obidvoch podobách kríženie strún a delená kobylka.
Klavír (krídlo)
V skrini krídla sú rám a struny uložené vodorovne. Struny sú ťahané kolmo ku klaviatúre a ležia vedľa seba. Veľkosť krídla sa líši, jeho dĺžka môže dosahovať od zhruba až ku 3 metrom. To kladie značné nároky na priestor, v ktorom je krídlo umiestnené, a to nielen na plochu, ale i výšku miestnosti, keďže pre patričnú rezonanciu zvuku je potrebná aj určitá výška stropu. Vo svete sa dosiaľ vyrábajú aj krídla tvaru písacieho stolu.
Pianino
Pianino sa od krídla líši rozmermi aj konštrukciou. Rám a struny sú umiestnené vo vertikálnej polohe, tak isto aj kladivká majú v kľudovom stave vertikálnu polohu, struny sa pre úsporu miesta krížia. Najväčšími prednosťami pianina sú jeho menšia veľkosť a nižšie výrobné náklady.
Ukážky
Ukážky zručných hráčov na klavíri z modernej hudby:
V poslednom videu je naznačené, že klavír sa vyvinul do modernejšej podoby – do syntetizátoru. Je možné na ňom meniť zvuk kláves. Na výber je nespočetné množstvo zvukov a funkcií.
Canon EOS 400D
EOS 400D, nazývaný aj Digital Rebel XTi v Severnej Amerike a EOS Kiss Digital X v Japonsku, je spotrebiteľská digitálna zrkadlovka uvedená spoločnosťou Canon 24. augusta 2006. Je to nástupca populárneho modelu Canon EOS 350D, s rozšírením na 10,1 megapixelový CMOS senzor, väčšou vyrovnávaciou pamäťou na rýchle fotenie, integrovaným vibračným čistiacim systémom senzora, presnejším 9-bodovým samozaostrovacím systémom prevzatým z EOS 30D, vylepšeným úchytom a väčším 2,5-palcovým LCD displeyom s 230 000 pixelmi a väčším pozerateľným uhlom, ktorý nahradil horný stavový displej. 400D používa DIGIC II obrazový procesor, ktorý je použitý aj v 350D.
Ohlasy
Recenzie boli veľmi pozitívne, aj keď niektorí kritici preferovali Nikon D80 namiesto tohto fotoaparátu (pozri nižšie).
Majstrovstvá sveta v bandyhokeji mužov 2009
Majstrovstvá sveta v bandyhokeji mužov 2009 boli 29. majstrovstvá sveta v bandyhokeji mužov, ktoré organizuje Medzinárodná federácia bandyhokeja (FIB). Konali sa od 18.25. januára 2009 v piatich švédskych mestách: Eskilstuna, Solna, Uppsala, Västerås a Štokholm, za účasti 13 tímov rozdelených do 2 výkonnostných divízií. Švédsko hostilo mužské MS desiatykrát. Bandyhokejisti Švédska získali svoj deviaty titul.
Priame prenosy, ktoré vysielala švédska televízia Sveriges Televisions, sledovalo 2,4 milióna divákov a samotné finálové stretnutie 665 000 divákov.
Odo I.
Odo (* okolo 860 – † 1. január 898, La Fère, Francúzsko) bol západofranský kráľ.
Budovanie mocenského postavenia
Po smrti otca Róberta Statočného, osvedčeného bojovníka proti Normanom, roku 866 bol neplnoletý Odo spolu s bratom Róbertom vylúčený z otcovho dedičstva. Až roku 882 na príhovor kancelára Gauzlina bol menovaný parížskym grófom. V rokoch 885/886 sa spolu s biskupom Gauzlinom vyznamenal v bojoch proti Normanom, najmä pri úspešnej obrane Paríža. Patril ku skupine západofranských veľmožov, ktorá ponúkla vládu v krajine cisárovi Karolovi III. Tlstému, očakávajúc v prvom rade vojenskú pomoc. Karol III. umožnil Odovi prevziať otcovské panstvo. Odo ovládol grófstva Tours, Blois, Angers, Orléans, významné opátstvo Saint-Martin v Tours. Po smrti Gauzlina zväčšil svoje vznikajúce mocenské centrum o dôležité kláštory na Seine: Saint-Germain-des-Prés a Saint-Denis, a v Neustrii o kláštor Saint-Amand. Toto bola základňa jeho moci, ktorá mu pomohla k získaniu kráľovského titulu.
Kráľ Odo
Potom ako cisár Karol III. zlyhal v boji proti Normanom, ktorých odchod dosiahol len vysokým výkupným, a keď ho v novembri 887 na sneme jeho synovec Arnulf Korutánsky zosadil z trónu, rozhodla sa západofranská šľachta zvoliť si kráľa z vlastných radov. Vtedy Odo využil svoje mocenské postavenie a povesť odvážneho bojovníka proti Normanom a preto ho z vôle väčšiny západofranských veľmožov a biskupov 29. februára 888 arcibiskup Walter zo Sens pomazal za kráľa. Stalo sa tak v St. Corneille v Compiègne.
Voľba Oda za kráľa však nebola jednohlasná. Iná skupina šľachty okolo remešského arcibiskupa Fulka sa snažila presadiť na trón Guida zo Spoleta, ktorý bol v Langres korunovaný za kráľa len niekoľko dní neskôr ako Odo. Guido však čoskoro rezignoval a odišiel do Talianska. Preto sa Fulko obrátil na východofranského panovníka Arnulfa, aby mu ponúkol vládu nad západnými Frankmi. V júni 888 sa stretli vo Frankfurte, ale Arnulf ponuku odmietol.
V tom čase musel Odo znova brániť svoje kráľovstvo pred Normanmi. 24. júna 888 ich porazil pri Montfaucon-d'Argonne blízko Verdunu. Toto víťazstvo mu uľahčilo nadviazanie politických kontaktov s Arnulfom, s ktorým sa v auguste 888 stretol vo Wormse. Nemožno predpokladať, že by sa Odo Arnulfovi podrobil, pretože uzavreli zmluvu o priateľstve, ktorá obsahovala prvky vzájomného uznania a úcty. Napriek tomu istú nadradenosť Arnulfa vidieť z toho, že sa Odo zaviazal zmieriť sa s tými veľmožmi a arcibiskom Fulkom, ktorý ponúkli vládu Arnulfovi.
Orville (Loiret)
Orville je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Loiret, v regióne Centre-Val de Loire.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Odo I.
Kráľ Odo
Na jeseň 888 vtiahol Odo do Remeše, kde bol 13. novembra opakovane korunovaný korunou, ktoru mu daroval kráľ Arnulf. Táto korunovácia sa dala chápať aj ako zmierenie s politickými protivníkmi vedených Fulkom, ktorý pravdepodobne korunováciu vykonal. Svoju pozíciu si Odo upevnil začiatkom nasledujúceho roku, keď donútil k uznaniu svojej vlády aj Ramnulfa II. z Poitiers v Akvitánii. Toho prinútil, aby sa zaručil za Karola, neplnoletého syna Ľudovíta Koktavého, ktorého považoval za prípadného konkurenta.
Protikráľ Karol III. Prostý, vyrovnanie Oda s Karolom
Dôsledné rozširovanie róbertovských majetkov, ktoré Odo formálne previedol po upevnení svojej moci v roku 888 na brata Róberta vyvolávalo stále viac odpor šľachty. Na čele Odových odporcov stáli arcibiskup Fulko a gróf Heribert I. z Vermandois, cez svojho otca Pipina vnuk kráľa Bernharda z Talianska. Sami sa však nechceli postaviť proti Odovi, preto začali od roku 892 s prípravou povýšenia Karola Prostého na kráľa. Ten bol 28. januára 893, teda v deň výročia smrti Karola Veľkého zvolený na synode v Remeši kráľom a dal sa slávnostne korunovať a pomazať.
Nastalo obdobie neustálych bojov. Arcibiskup Fulko sa snažil zabezpečiť pre Karola podporu východofranského kráľa Arnulfa, ktorý bol Karolovým druhostupňovým bratrancom. Arnulf sa síce s Karolom stretol v máji 894 vo Wormse, kde sľúbil podporiť Karola. Ale ústupil od tohto sľubu, keď Karol po návrate začal stácať pôdu pod nohami a bol nútený ustúpiť do západného Burgundska. V máji 895 sa Arnulf pokúsil o sprostredkovanie medzi Odom a Karolom a preto oboch pozval do Wormsu, kde sa konal práve východofranský snem. Dostavil sa len Odo, ktorý bol prijatý so všetkými poctami. Rokoval s Arnulfom a spojenectvo uzavreté roku 886 utvrdili obaja panovníci výmenou darov: Odo doniesol zlatý pohár vykladaný drahokamami a nádherný Codex Aureus Karola Holého.
Odovo postavenie sa upevnilo. Opozícia vedená Fulkom prestala vystupovať proti kráľovi a roku 897 došlo k vyrovnaniu medzi Odom a Karolom. Odo priznal Karolovi ohraničené výsostné územie a prisľúbil mu následovníctvo po svojej smrti. Odo zomrel 1. januára 898 vo svojom zimnom tábore v La Fère-sur-Oise. Bol pochovaný v Saint-Denis. Karolov nástup na trón prebehol bez zmätkov.
UKF Music
UKF Music je značka Luka Hooda a AEI Media, ktorá sa zameriava na zdieľanie všetkých druhov elektronickej hudby. UKF Music vytvoril Luke Hood, ktorý začal zdieľať basovú hudbu prostredníctvom svojich dvoch kanálov na portáli YouTube, UKF Drum & Bass a UKF Dubstep v roku 2009. Dňa 28. júna 2012 mala značka 1 miliardu zhliadnutí. Dnes má značka päť kanálov: UKF Music, UKF Dubstep, UKF Drum & Bass, UKF Mixes, and UKF Live.
UKF Drum & Bass
UKF Drum & Bass vznikol dňa 29. apríla 2009. ako jeden z prvých dvoch kanálov UKF mal 5. decembra 2012 viac ako 1 milión odberateľov a viac ako 250 miliónov zhliadnutí. Medzi interpretov, ktorí sa na tomto kanáli nachádzajú patria Chase & Status, Netsky, Rusko, DJ Fresh a Sub Focus.
UKF Live
UKF Live je najnovší kanál, ktorý vznikol dňa 24. januára 2011. Má na konte 25 tisíc odberateľov a viac ako 2 milióny zhliadnutí. Medzi udalosti, ktoré pokrýva patria Sundown Festival, South West Four, and UKF vs Rampage.
UKF Mixes
UKF Mixes vznikol dňa 23. októbra 2010 a propaguje a zdieľa mixy interpretov rôznych žánrov basovej hudby. Má viac ako 200 tisíc odberateľov a viac ako 9 miliónov zhliadnutí. Medzi interpretov a kompilačnésérie patria Drum and Bass Arena, Knife Party, Nero a Noisia.