cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jadrová elektráreň
right|thumb|Jadrová elektráreň [[Three Mile Island v USA, ktorá sa stala známou po svojej havárii]]
Jadrová elektráreň alebo atómová elektráreň je výrobňa elektrickej energie resp. technologické zariadenie slúžiace na premenu jadrovej energie na elektrickú energiu.
Skladá sa obvykle z jadrového reaktoru, parnej turbíny s alternátorom a z mnohých ďalších pomocných prevádzok. V princípe ide o parnú elektráreň, v ktorej sa energia získaná jadrovým reaktorom používa na výrobu pary v parogenerátore. Táto para poháňa turbíny, ktoré poháňajú alternátory na výrobu elektrickej energie. Súčasné jadrové elektrárne využívajú ako palivo prevažne obohatený urán, čo je prírodný urán, v ktorom bol zvýšený obsah izotopu 235U z pôvodných zhruba 0,5 % na 2 – 5 %. Podľa odhadov geológov a OECD vydržia známe a predpokladané zásoby uránu najmenej 270 rokov.
Správny názov
Celosvetovo sa dnes v odborných kruhoch uprednostňuje názov "jadrová elektráreň" (v príslušnom jazyku) pred "atómová elektráreň" (v príslušnom jazyku). Uvádzajú sa najmä dva dôvody: Jednak sa dá argumentovať, že v takejto elektrárni nedochádza k štiepeniu celého atómu ale len jeho jadra, a jednak termín "atómový" často vyvoláva medzi bežným obyvateľstvom asociácie s atómovou bombou (ktorá by sa na druhej strane technicky tiež správnejšie mala volať jadrová bomba). Na Slovensku majú však jadrové elektrárne v názve stále slová "atómová/-é elektráreň/-ne", takže termín "atómová elektráreň" nemožno považovať za nesprávny.
Schéma
right|thumb|550px|Schéma najbežnejšieho typu jadrovej elektrárne s [[tlakovodný reaktor|tlakovodným reaktorom]]
Schéma najbežnejšieho typu jadrovej elektrárne s tlakovodným reaktorom:
1 – Reaktorová hala, uzavretá v nepriepustnom kontajneri.
2 – Chladiaca veža
3 – Tlakovodný reaktor
5 – Kompenzátor objemu
6 – Parogenerátor. V ňom horúca voda pod vysokým tlakom vyrába paru v sekundárnom okruhu.
7 – Palivový zásobník
8 – Turbína – vysokotlakový a nízkotlakový stupeň
9 – Elektrický generátor
10 – Transformačná stanica
11 – Kondenzátor sekundárneho okruhu
12 – Vodná para
13 – Skondenzovaná voda
14 – Prívod vzduchu do chladiacej veže
15 – Odvod teplého vzduchu a pary komínovým efektom
16 – Obehové čerpadlo primárneho okruhu
17 – Napájacie čerpadlo chladiaceho okruhu
18 – Primárny okruh (voda iba kvapalná pod vysokým tlakom)
19 – Sekundárny okruh (červeno označená para, modro voda)
20 – Oblaky vzniknuté kondenzáciou vyparenej chladiacej vody
21 – Obehové čerpadlo sekundárneho okruhu
Princíp činnosti
Palivo v podobe palivových kaziet je umiestnené v tlakovej nádobe reaktora, do ktorého prúdi chemicky upravená voda. Voda preteká kanálikmi v palivových kazetách a odvádza teplo, ktoré vzniká pri štiepnej reakcii. Voda z reaktora vystupuje s teplotou asi 297°C a prechádza horúcou vetvou primárneho potrubia do tepelného výmenníka - parogenerátora.
V parogenerátore preteká zväzkom trubiek a odovzdáva teplo vode, ktorá je privádzaná zo sekundárneho okruhu s teplotou 222°C.
Ochladená voda primárneho okruhu sa vracia späť do aktívnej zóny reaktora.
Voda sekundárneho okruhu sa v parogenerátore odparuje a cez parný kolektor sa para odvádza na lopatky turbín. Hriadeľ turbíny je mechanicky spojený s rotorom generátora, ktorý je budený budičom jednosmerného napätia. Vďaka tomu tam vzniká magnetické pole a na troch statorových cievkach generátora sa tam následne indukuje striedavé napätie 15,6 kV.
Para sa kondenzuje v kondenzátore, tepelnom výmenníku, a vracia sa späť do parogenerátora vo vodnom skupenstve.
História
Na výrobu elektriny sa jadrový reaktor prvý raz využil 20. decembra 1951 vo výskumnej stanici EBR-I pri meste Arco v štáte Idaho v USA. Zariadenie založené na rýchlom množivom reaktore dodávalo spočiatku výkon okolo 100 kW. Prvá atómová elektráreň bola postavená v ZSSR v meste Obninsk. K rozvodnej sieti bola oficiálne pripojená 27. júna 1954. V 5 MW reaktore bol použitý grafit ako moderátor a voda ako chladiace médium. Elektráreň však bola po niekoľkých rokoch odstavená a slúžila iba na výskumné účely. Využitie atómovej energie sa potom rýchlo rozvíjalo. V roku 1960 tvoril inštalovaný výkon menej ako 1 gigawatt (GW), na konci sedemdesiatych rokov už 100 GW, a 300 GW v osemdesiatych rokoch. Od konca osemdesiatych rokov je nárast oveľa slabší a prevažne tvorený výstavbou jadrových elektrární v Číne. V roku 2005 bol inštalovaný výkon 366 GW.
Vo svete
Vo svete pracuje v súčasnosti (2008) v atómových elektrárňach 439 energetických reaktorov, celkový inštalovaný elektrický výkon bol 372059 MW. Ďalších 30 reaktorov je vo výstavbe (najmä v ázijských krajinách, v Rusku, Fínsku, ale aj na Slovensku) a veľa krajín (USA, Bulharsko, Litva) rozhodli o ich novej výstavbe.
Najviac energie z atómových elektrární sa vyrába vo Francúzsku (okolo 80 %), Nemecku, USA, Japonsku a Rusku. Napriek tomu, nepredstavujú reaktory mimoriadne nebezpečenstvo. Výnimkou bol len reaktor typu RBMK, použitý napríklad aj v Černobyle. Napríklad, keby bol v elektrárni Fukušima 1 použitý reaktor typu VVER, nenastali by po tsunami žiadne problémy s chladením, pretože tieto reaktory sú schopné sa chladiť a zastaviť štiepenie aj po výpadku elektrickej energie.
V Česku sú dve jadrové elektrárne, Jadrová elektráreň Temelín a Jadrová elektráreň Dukovany.
Na Slovensku
Na Slovensku sú v prevádzke dve atómové elektrárne, v ktorých sú v komerčnej prevádzke 4 reaktory s celkovým výkonom 1872 MW, Sú to:
Budúcnosť
Jadrová energetika má nesporne veľkú budúcnosť, hoci v posledných rokoch jej využívanie stagnuje. Zásoby fosílnych palív sa rýchlo míňajú a obnoviteľné zdroje po vyťažení ropy, uhlia a zemného plynu s veľkou pravdepodobnosťou nebudú schopné tieto zdroje zastúpiť bez drastického nárastu cien energií, kým nebude objavený alebo dostupný iný spôsob výroby (najmä kým sa podarí postaviť fúzne reaktory produkujúce viac energie, než sa spotrebuje na ich spustenie). Vo výhľade do bližšej budúcnosti sa plánujú jadrové reaktory 3.+ a neskôr 4. generácie, produkujúce minimum odpadu, bezpečné a lacné. Reaktory 4. generácie budú ako palivo zrejme používať tórium, ktoré je menej radioaktívne, produkuje 10- až 10 000-krát menej radioaktívneho odpadu s dlhou živostnosťou a v normálnych podmienkach nespúšťa reťazovú reakciu. Navyše, známe zásoby tória vystačia na približne 1000 rokov, pretože sa využije všetko vyťažené tórium, na rozdiel od uránu, kde sa využíva len niekoľko izotopov. Urán sa začal používať najmä z dôvodu potreby obohateného uránu na výrobu jadrových zbraní a bolo neekonomické vyvíjať reaktory používajúce iné palivo. Výskumu tóriových reaktorov sa v súčasnosti venuje najmä India.
Odporcovia
Proti využitiu jadrovej energie sa v mnohých krajinách vyspelého sveta zdvihla vlna odporu, založená na obavách z nehody (ako napr. Černobyľská havária, či nedávna havária v jadrovej elektrárni Fukušima 1), strachu z radiácie, rizikách spojených s ich prevádzkou a problémami s jadrovým odpadom. V Rakúsku (1978), Švédsku (1980) a Taliansku (1987) dokonca prebehli referendá, dôsledkom ktorých sa upustilo od využitia jadrovej energie.
Stúpenci
Proti početným skupinám odporcov jadrovej energie stoja početné skupiny stúpencov, ktorí považujú jadrovú energetiku za jediné možné riešenie hroziacej energetickej krízy a globálneho otepľovania. Vidia atómové elektrárne ako jedno z mála ekologicky prijateľných a reálnych riešení energetických problémov pre 21. storočie. Často je spomínaná nutnosť čo najrýchlejšieho vývinu fúzneho reaktora a atómové elektrárne sú považované za jediný prijateľný prostriedok, ktorým sa dá preklenúť prechodné obdobie vývoja a zavádzania tohoto nového zdroja energie. Vďaka prevádzke atómových elektrární nemusí byť ročne vypustených 1,8 mld. ton CO2. Na Slovensku sú podľa nezávislého výskumu z roku 2008 3/4 obyvateľstva naklonené k ďalšiemu využívaniu jadrovej energie. 68,7% obyvateľov dôveruje v bezpečnosť prevádzky AE na Slovensku, 21,5% nedôveruje.
Iné projekty
.
Fermiho paradox
Fermiho paradox je zjavný rozpor medzi vysokou pravdepodobnosťou existencie mimozemských civilizácií a tým, že zatiaľ nie je akýkoľvek dôkaz o kontakte s nimi.
Názov
Otázku „Kde sú?“, prípadne „Kde sú všetci?“ položil Enrico Fermi počas obedňajšej prestávky s fyzikmi Emilom Konopinskim, Edwardom Tellerom a Herbertom Yorkom v roku 1950 v Los Alamos. Upozornil na to, že aj napriek tomu, že vesmír je relatívne dosť starý, nenachádzame v Mliečnej ceste žiadne stopy po mimozemských civilizáciách, akými by boli napríklad stopy po raketových technológiách alebo rádiovom vysielaní. Podľa Fermiho odhadov (bol známy tým, že vedel veľmi dobre odhadovať aj na základe málo údajov, pozri Fermiho problém) už Zem mala byť dávno a veľakrát navštívená mimozemšťanmi. Historka samotná je možno apokryf, ale Fermi sa týmto problémom zaoberal intenzívne niekoľko rokov a toto je jeho najjednoduchšie vyjadrenie.
Drakeova rovnica
Na odhad počtu mimozemských civilizácií Frank Drake sformuloval tzv. Drakeovu rovnicu. Umožňuje pomocou odhadov približne vypočítať množstvo mimozemských civilizácií vo vesmíre. Výsledok veľmi záleží od vstupných predpokladov a výsledné čísla sa líšia podľa toho, či ju použili optimisti alebo pesimisti.
Konvenčná astronómia
V súčasnosti sú používané rôzne spôsoby na objavenie mimozemských civilizácií. Klasickou metódou je konvenčná astronómia, ktorá skúma vesmír a pokúša sa objaviť javy, pre ktoré nepoznáme prirodzené vysvetlenie a teda by mohli byť spôsobené inteligenciou. Za také sa kedysi považovali pulzary kvôli ich časovo nesmierne presnému opakovaniu pulzov.
Rádiové signály
Ďalšiu možnosť predstavuje rádiotechnológia – zachytávanie i vysielanie. Takéto neprírodné rádiové signály môžu znamenať pre nás alebo pre druhú stranu dostatočný dôvod na úsudok, že ide o produkt inteligencie. V rámci projektu SETI a iných sa dodnes nepodarilo objaviť žiadne neobvyklé žiarenie pri akejkoľvek hviezde hlavnej postupnosti.
Priame pozorovanie planét
V posledných rokoch boli vyvinuté nové metódy na detekciu exoplanét. Do roku 2020 sa ich podarilo objaviť viac ako 4000. Družica Kepler spustená v roku 2009 objavila terestriálne exoplanéty (2600) a aj také, ktoré ležia v obývateľnej zóne svojej hviezdy.
Výtvory mimozemšťanov
Ďalšou možnosťou ako odhaliť technicky vyspelý mimozemský život je objavenie jeho výtvorov. Sem patria rôzne typy sond - predpokladá sa, že vzhľadom na extrémne vzdialenosti vo vesmíre pôjde o autonómne ba dokonca samoreplikačné sondy (pozri Von Neumannova sonda), ale je možné, že technicky vyspelejší život, ako je náš, vytvára aj konštrukcie v megarozmeroch. Za také sa považujú napríklad Dysonove sféry, o ktorých sa predpokladá, že ich civilizácie na horných stupňoch Kardašovovej škály konštruujú, kvôli potrebe veľkých množstiev energie.
Riešenie paradoxu
Stephen Webb vo svojej knihe Where Is Everybody?, ktorá vyšla v českom znení pod názvom „Kde tedy všichni jsou?“ podáva 50 možných vedeckých riešení tohto paradoxu. Konečné riešenie tohto paradoxu však zatiaľ nepoznáme. Všeobecne by sa riešenia dali rozdeliť do 3 skupín:
Mimozemšťania neexistujú alebo ich je mizivý počet
Je možné predpokladať, že inteligentný život schopný medzihviezdnej komunikácie je vo vesmíre natoľko vzácny a neobvyklý jav, že žiadna iná civilizácia nedosiahla vyšší stupeň vývoja než ľudstvo. Môže existovať nejaká prekážka, ktorá bráni rozvinutiu sa mimozemskej civilizácie (pozri Veľký filter). Niektoré z prekážok, ktoré môžu stáť v ceste vzniku inteligentného života na iných planétach:
Mimozemšťania existujú a časť ľudstva s nimi komunikuje
Tieto názory je možné zaradiť skôr do sféry nevedeckých, konšpiračných teórií. Existuje napríklad názor, že v tzv. Oblasti 51 v americkom štáte Nevada vedci skúmajú mimozemšťanov a ich technológie, prípadne, že pozitívne nálezy projektu SETI alebo správy o UFO sú cenzurované.
Niekedy sa usudzuje, že mimozemšťania ľudstvo kontaktovali v minulosti a dnes o tomto kontakte môžeme nájsť stopy – napr. obrazce na planine Nazca sa dajú vidieť len z veľkej výšky, takže je záhadou, prečo ich ľudia bez možnosti lietať vôbec vytvárali. Veľkým propagátorom názoru, že vývoj ľudstva významne ovplyvnili návštevy mimozemšťanov je švajčiarsky spisovateľ Erich von Däniken.
Mačka mramorovaná
Mačka mramorovaná (Pardofelis marmorata alebo Felis marmorata) je málo známy druh. Žije predovšetkým vo vlhkých, nížinných tropických lesoch. Vzhľadom pripomína zmenšeninu leoparda obláčikového. Má dlhý chvost, vynikajúco sa šplhá a loví zrejme v noci, hlavne veverice, vtáky a iné stromové živočíchy. O tejto mačke vie veda veľmi málo. Pomáhajú údaje zozbierané v Thajsku. Gravidita trvá 81 dní, počet mláďat je 1 – 4, pohlavne dospievajú vo veku 21 mesiacov.
Margaréta Brabantská
Život
Margarétino manželstvo s Henrichom VII. spečatilo mier medzi Brabantskom a Luxemburskom po bitke pri Worringene (1288). Stalo sa tak 9. júla 1292 na hrade Tervuren pri Bruseli.
Margaréta mala napriek hlbokej zbožnosti a asketickým sklonom trvalý vplyv na rozhodnutia svojho manžela. Spolu s ním ju 6. januára 1309 v Aachene korunovali na rímsku kráľovnú. Sprevádzala ho aj počas jeho rímskej jazdy.
Počas obliehania Brescie ochorela a o pár mesiacov zomrela v Janove (14. december 1311). Tu ju pochovali vo františkánskom kostole San Francesco di Castelletto, v blízkosti hlavného oltára. Náhrobok, ktorý na objednávku cisára Henricha VII. vyrobil Giovanni Pisano sa však nezachoval, pretože kostol začiatkom 19. storočia zbúrali.
Albrecht z Valdštejna
Albrecht Václav Eusebius z Valdštejna (alebo aj Vojtěch Václav Eusebius z Valdštejna, skrátene tiež Valdštejn, v zahraničnej literatúre Wallenstein alebo Waldstein) (* 24. september 1583, Heřmanice – † 25. február 1634, Cheb) bol český vojvodca a politik, popri Jánovi Tserclaesovi Tillym najvyšší veliteľ cisársko-ligistických vojsk počas tridsaťročnej vojny.
Bojoval na strane cisára Ferdinanda II. Habsburského proti Protestantskej únii, neskôr padol v nemilosť a bol cisárskymi dôstojníkmi úkladne zavraždený.
Bol vôbec prvý, kto začal vydržiavať stálu armádu nie z cisárskej apanáže, ale z kontribúcií nepriateľských i spojeneckých území. Zomrel ako jeden z najvplyvnejších ľudí v Európe.
Mladosť
Narodil sa v tvrdzi Heřmanice ako syn Viléma z Valdštejna a Markéty Smiřické zo Smiřic, ktorí sa držali viery Jednoty bratskej. Po ich skorom úmrtí ho dal strýko z matkinej strany, Albrecht Slavata z Košumberka, vychovávať od pätnástich rokov v Olomouci v konvikte jezuitov, kde prestúpil na katolícku vieru. (Vzhľadom na svoju vypočítavú povahu však bol v dospelosti katolíkom len na oko. )
Ďalej študoval na evanjelickej univerzite v Altdorfe, a v spoločnosti význačného matematika Petra Vergunda navštívil Nizozemsko, Anglicko, Francúzsko a Taliansko, kde tiež v Bologni a Padove študoval matematiku a astronómiu. (Astronómia bola vtedy neoddeliteľne spojená s astrológiou, ktorej sa po stretnutí s Keplerom stal Valdštejn celoživotným horlivým vyznavačom. ) Po návrate z Talianska sa dal v roku 1604 najať ako fendrych (práporčík) na vojenské ťaženie cisára Rudolfa II. proti Turkom, kde si vyslúžil povýšenie na hajtmana. Z uhorského ťaženia si však domov priniesol aj uhorskú nemoc, teda syfilis, ktorá ho psychicky ovplyvňovala až do konca života.
Od roku 1608 bol hajtmanom v službách arcivojvodu Mateja II. Habsburského. Jeho úlohou bolo po boku neskúseného Maximiliána z Lichtenštejna najať na Morave pluk nemeckých žoldnierov. Ale celý spor medzi Rudolfom II. a Matejom II. bol 24. júna 1608 ukončený podpisom libeňského mieru, čím Rudolf stratil Rakúsko, Uhorsko a Moravu. Valdštejn sa tak mohol vrátiť k dvoru.
V roku 1609 sa oženil výhodne s Lukréciou Nekšovnou z Landeka, mladou vdovou po Arklebovi Prusínovskom, pánovi z Víckova, ktorý bol o dobrých dvadsať rokov starší, a zomrel v roku 1608. Usadil sa na jej sídle vo Vsetíne, no už po piatich rokoch jeho manželka zomrela a jemu sa podarilo získať všetok jej majetok ako dedičstvo; pripadli mu tak rozsiahle majetky na Morave, ku ktorým pripojil i 14 majetkov svojho strýka. Druhýkrát sa oženil 9. júna 1623 s Máriou Elizabetou z Harrachu (* 1601 – † 1656). Mali dve deti, dcéru Mariu Alžbětu (1625 – 1662) a syna Albrechta Karla (* 1627), ktorý po troch týždňoch zomrel.
V roku 1615 na generálnom sneme zemí Českej koruny zlyháva pokus obnoviť konfederáciu stavovských obcí všetkých zemí monarchie a nebola vyriešená ani otázka spoločnej obrany a daní. Ale moravská zemská vláda s hajtmanom Ladislavom z Lobkovic sa vyslovila kladne k obrane a menovala troch plukovníkov moravského stavovského vojska, ktorí mali za úlohu v prípade potreby najať 3000 pešiakov a 1000 jazdcov – medzi nich vedľa Jiřího z Náchoda a Petra Sedlnického patril i Albrecht z Valdštejna.
V roku 1617 podporil armádu arcivojvodu Ferdinanda vo friulskej vojne (severovýchodná časť hranice medzi Rakúskom a Slovinskom) proti Benátkam dvomi stovkami jazdcov (ktorých najal za vlastné peniaze) v obkľúčenej pevnosti Gradíšky (Gradisca d'Isonzo). V bojoch sa osvedčil a neskôr to vo svojej vojenskej kariére zhodnotil. 29. júna bol v Prahe korunovaný za českého kráľa Ferdinand II. Habsburský. Ten primäl cisárskeho vyslanca v Madride k podpisu mierovej zmluvy.
Vzostup
thumb|left|Valdštejnov [[horoskop od Keplera]] Medzitým prepuklo stavovské povstanie. Spolu s ďalšími protestoval v júni 1618 proti vypovedaniu jezuitov zo zeme, za čo bol direktormi potrestaný domácim väzením. Po tom, čo Thurn vtrhol na Moravu, zhromaždil svoje vojsko a pokúsil sa, hoci neúspešne, prehovoriť svojich vojakov k prebehnutiu na cisársku stranu. Nakoniec odovzdal cisárskej pokladni ukradnutú stavovskú pokladnicu a za to bol menovaný cisárskym plukovníkom. Za to sa samozrejme stavy uzniesli, aby bol zo zeme vypovedaný a jeho statky skonfiškované. Od tejto doby sa preto už mohol spoliehať len na víťazstvo cisárskych.
Keď bolo víťazstvo cisárskej strany dovŕšené, zúčastnil sa spolku, ktorý vytvorili zemský miestodržiaci knieža Lichtenštajn, židovský bankár Jakub Baševi z Treuenburka, holandský obchodník Hans de Witte a Pavel Michna z Vacínova. Spoločne založili mincovné konzorcium, ktoré razilo znehodnotené mince – tzv. dlhé mince. Celý podnik skončil štátnym bankrotom, on však týmto podnikom zarobil. Ďaleko väčšie zisky však získal nákupom konfiškátov medzi rokmi 1621 – 1625, medzi nimi vynikalo dedičstvo po Smiřických a Rödernovcoch. Objem ziskov z týchto špekulácií je odhadovaný až na 6 miliónov rýnskych zlatých.
Vzostup Frýdlantska
V roku 1625 sa frýdlantské panstvo zmenilo na Frýdlantské kniežatstvo, v roku 1627 bolo povýšené na Frýdlantské vojvodstvo. Jeho územie bolo vyňaté zo Zemských dosiek Kráľovstva českého, a stalo sa tak akýmsi štátom v štáte. Hlavným centrom Frýdlantska sa stal Jičín, dotýkalo sa i hranice Sliezska, a mohlo sa tak i odtrhnúť od zvyšku kráľovstva. Medzi Valdštejnovými plánmi bolo v Jičíne zriadiť sídlo biskupstva, univerzitu a vlastný snem. Od roku 1628 tu mal právo menovať šľachticov, povyšovať sídla na mestá a raziť mince na ktorých bolo heslo ''INVITA-INVIDIA! = Navzdory závisti!'' Do Jičína pozval jezuitov, ktorí tu založili internát. Kraj nebol zaťažený daňami, a bol preto nazývaný tiež terra felix – šťastná zem.
Generalissimus a poľný maršal
thumb|Valdštejn s odznakmi svojho postavenia, s insígniami Rádu zlatého rúna, maršalskou palicou a šerpou V roku 1625 sa Valdštejn ujal velenia cisárskych vojsk, bol menovaný generalissimom a žal úspechy vo vojne falckej, dánskej a švédskej. Jeho ťaženie koordinoval s veliteľom vojsk Katolíckej ligy, Janom Tsarclaesom Tillym, ale medzi armádou cisárskou a ligistickou panovala istá rivalita. Bolo tak hlavne preto, že najvyšší veliteľ bavorský vojvoda Maximilián sa snažil o upevnenie moci Bavorska, a teda oslabenie cisára. Oproti tomu Valdštejn sa snažil o potvrdenie moci cisára, dokonca chcel zo Svätej ríše rímskej národa nemeckého vytvoriť dedičnú monarchiu, týchto jeho veľkých plánov sa v konečnom dôsledku zľakol i sám cisár. Jeho armáda bola tvorená najprv 30. tisíc mužmi, postupne ale narastala až na 100 tisíc. Prezident cisárskej vojenskej rady Rombald Collalto vytiahol s ním do boja spoločne, ale po pol roku sa kvôli nezhodám vrátil do Viedne, kde na neho žaloval. Cisár ho potom poveril reorganizáciou armády, ale tou si získal veľa nepriateľov.
Najväčším protivníkom priamo na bojovom poli mu však bol dánsky kráľ Kristián IV., ktorý počas dvoch rokov úplne ovládol celé severné Nemecko a vyvolával u protestantského obyvateľstva veľké nadšenie.
V roku 1627 kúpil Zaháňske kniežatstvo, o rok neskôr (1628) mu bolo prepožičané vojvodstvo meklenburské a bol menovaný generálom námornej armády Oceánskeho a Baltského mora. V tom istom roku dostal Rád Zlatého rúna, ktorým sa mohli chváliť len skutočné európske elity. Ale zároveň mu umrel jediný syn, princ Karel, a jeho ochranca Karel z Harrachu.
Bavorský vojvoda Maximilián kritizoval od jari 1629 cisára Ferdinanda II. za prílišnú toleranciu Valdštejnovho vojnového ťaženia a rabovania. Pretože cisár potreboval potvrdiť voľbu svojho syna Ferdinanda rímskym kráľom, obetoval Valdštejna a v decembri 1629 ho odvolal z velenia kvôli jeho nerozhodnosti voči postupu dánskeho kráľa.
Toto odvolanie sa stalo finančnou pohromou pre neho i jeho spoločníkov (de Witte spáchal samovraždu kvôli bankrotu). Vrhol sa tak do iného podnikania, zakladal pivovary, mlyny a textilné a zbrojárske manufaktúry. Žil v novo zariadenom paláci dnes známom ako Valdštejnský palác, dnešnom sídle Senátu Parlamentu ČR na Malej Strane.
Situácia cisárskej armády sa však rýchlo zhoršovala. Švédsky kráľ Gustáv II. Adolf preplavil svoju armádu do severného Nemecka a postupoval ďalej; ako spojenca si získal saského kurfirsta Jána Juraja I. V bitke pri Breitenfelde porazil 17. septembra 1631 cisárske vojsko. V novembri dobyli Sasi Prahu a z Čiech utiekol i Valdštejn. O mesiac neskôr prijal ponuku stať sa znova generalissimom cisárskej armády. Podmienky si tvrdo diktoval, ale počas pár mesiacov vybudoval štyridsaťtisícovú armádu. Cisár mu dal hlohovské vojvodstvo v Sliezsku ako náhradu za stratené Meklenbursko.
Do mája 1632 postupne oslobodil Čechy i Bavorsko, ale 16. novembra prebehla bitka pri Lützene, ktorá neskončila jeho víťazstvom, ale nerozhodným výsledkom. V tejto bitke však padol švédsky kráľ Gustáv II. Adolf a jeho armáda bola značne demoralizovaná. Valdštejn si vyslúžil tvrdú kritiku strahovského opáta Kašpara z Questenberka a prezidenta vojnovej rady Jindřicha Šlika. Po ústupe do Čiech ho čakal súd so 17. vinnými plukovníkmi. Armáda nebola rozpustená so zámerom oslobodiť Sliezsko. On sám sa presunul z pražského paláca späť do Jičína, kde mu 16. mája 1633 hovorca českej emigrácie Jan Varlejch z Bubna ponúkol českú kráľovskú korunu. Leto 1633 patrilo oslobodzovaniu Sliezska.
Sprisahanie proti Valdštejnovi
thumb|left|Zavraždenie Albrechta z Valdštejna v Chebe Kríza začala v súvislosti s vpádom weimarského vojvodu Bernarda do Bavorska. Regensburg podľahol Švédom 14. novembra 1633 a nič im už nemohlo zabrániť vpádu do Rakúska. Valdštejnovi bolo nariadené, aby svojou armádou tesne po splnení úloh v Sliezsku vtiahol do Bavorska. V Plzni sa však, i kvôli príchodu zimy, rozhodol nariadiť svojej armáde ubytovať sa. To bolo pochopené cisárovo vojenskou radou ako váhanie a zrada voči cisárovi. Jeho konkurenti neustále posielali sťažnosti a memorandá žiadajúce jeho zosadenie. Jeho zdravotný stav bol tiež veľmi vážny. Zmocnenec rakúskeho a španielskeho dvora kapucín Diego Quiroga mu kvôli tomu ponúkol dokonca dobrovoľné odstúpenie z funkcie vrchného veliteľa cisárskych vojsk. To ho ale rozhorčilo. 11. júna 1633 pozval do Plzne všetkých dôstojníkov od veliteľov plukov vyššie a nasledujúceho dňa títo velitelia podpísali prísahu, v ktorej mu sľubovali vernosť.
Toto zhromaždenie však presvedčilo dosiaľ nerozhodného cisára, aby 24. januára podpísal dekrét, ktorým zbavil vojsko vernosti Valdštejnovi a velenie zveril Gallasovi. Podľa cisárskeho patentu mal byť Valdštejn spolu s poľným maršalkom Kristianom Illovom a plukovníkom Adamom E. Trčkom, čoby strojcovia vzbury, zatknutí a dopravení do Viedne. Fakticky však bol tento výnos rozsudkom smrti.
22. februára sa vydal na cestu do Chebu, kam dorazil 24. februára. Plukovník Walter Butler spolu s Walterom Leslieom a Johnom Gordonom usporiadal pre neho a jeho priateľov hostinu. Tá bola signálom na likvidáciu Valdštejna a jeho prívržencov. Ale Albrecht sa na túto hostinu nedostavil, zostal v dome, kde bol ubytovaný (Pachelbelovský dom). V hodovnej sále boli zavraždení Illov, Kinský, Jindřich Niemann a Trčka z Lípy. Vrahovia sa vydali do Albrechtovho domu, kde horlivý rotmajster Walter Deveroux zavraždil vojvodu tzv. partizánou (bodnou a sečnou zbraňou podobnou halapartni).
Dôvody Valdštejnovho správania boli dlho záhadou a viedli k rade značne fantastických teórií, podľa ktorých napríklad usiloval o českú kráľovskú korunu a pod. Pravda je však zrejme ďaleko prízemnejšia. Už v dobových zápisoch sa hovorí o jeho „uhorskej nemoci“, ktorou bol s pravdepodobnosťou rovnajúcou sa istote syfilis. Toto ochorenie si asi priviezol z niektorého uhorského ťaženia.
Asi od roku 1630 trpel generalissimus tretím štádiom tejto choroby. Jeho konanie po roku 1630 je takmer učebnicovým príkladom tohto štádia syfilisu (poruchy osobnosti, demencie, progresívnej paralýzy). Valdštejn často robil unáhlené a úplne nezmyselné rozhodnutia, nebol schopný súvisle uvažovať, nezmyselne a radikálne menil svoje príkazy ap. Jeho „chebská anabáza“ bola takmer nepochybne snahou „nezomrieť v posteli“, ale v boji, lebo ako vojak telom i dušou v žiadnom prípade nechcel pripustiť, aby neskonal hrdinskou smrťou… (jeho kroky je však nutné tiež vnímať vo svetle uposlúchnutia priaznivej veštby jeho dvorného astrológa Vlacha Seniho približne z roku 1630, resp. po jeho prvom odvolaní z funkcie cisárom. )
Otázka, či zradil cisára je zložitá, pretože ako vrchný veliteľ mal plné právo vyjednávať s protivníkovou stranou. Cisárovi však zrejme bolo potrebné predložiť pádny argument pre obmedzenie jeho značného vplyvu a sám o sebe bol tŕňom v oku mnohým ľuďom. Navyše sa i vojenské schopnosti generalissima s postupujúcim priebehom choroby značne znižovali, čo jeho politickí protivníci pri viedenskom dvore tiež chápali ako potvrdenie dohadov o jeho zrade.
Majetok zavraždených si rozdelili medzi sebou vrahovia a vojaci. Zavraždení boli pochovaní v Stříbre, ale mŕtvola vojvodu bola v roku 1636 prevezená do Valdíc do kartúzy. Po zrušení kartuziánskeho kláštora v roku 1785 boli jeho ostatky pochované v Mnichovom Hradišti, kde už zostali.
Jeho ohromný majetok bol skonfiškovaný, jeho rodina získala späť len pražský palác pre Maximiliána z Valdštejna a panstvo Česká Lípa pre vdovu Isabelu.
Grécka hudba obdobia antiky
Grécka hudba obdobia antiky je obsahom a rozsahom veľká a mnohostranná. Je odrazom niektorých osobitých momentov sociálneho a kultúrneho života starovekých Grékov, tiež aj prvou vyvinutou a ucelenou hudobnou kultúrou a svojimi hodnotami položila základy celej ďalšej európskej hudobnej kultúre.
Vznik názvu pre hudbu
Už názov pre hudbu, ktorý sa vyskytuje vo väčšine európskych jazykov sa pochádza od slova múza. Múz bolo deväť – Kalliopé, Kleio, Erato, Euterpé, Melpomené, Polymnia, Terpsichoré, Tália, Uránia – a boli družkami Apolóna. Ich úlohou bolo chrániť všetky umenia. Z gréckej hudby čerpala hudba kresťanská. Priame vplyvy antickej hudby sa objavujú i vo vývine stredovekej a novovekej hudby, napríklad v operách skladateľov Florentskej cameraty - Christopha Willibalda Glucka, Richarda Wagnera, Igora Stravinského a iných. V staršom Oriente bol obzor hudobnej kultúry obedzený a všetko umenie bolo podriadené bohoslužobným úkonom. Z ľudového základu vyrástlo obdivuhodné spojenie básnictva, hudby a tanca v jediný spoločný útvar nazývaný umenie múzické, ktoré sa stalo významným výchovným prostriedkom. Obsiahlo všetky disciplíny umenia.
Delenie antickej hudby
Antickú hudbu možno bližšie deliť na: V dobe mýtickej vystupovali speváci (Orfeus, Amfión), ktorí pripisovali spevu čarovnú moc. V Homérových eposoch Iliada a [Odysea nájdeme stopy najstarších zborových piesní. Homér už poznal spojenie tanca a hry, tanca a hry a spevu. Bez spevu a hudby si nemožno predstaviť grécke ľudové slávnosti, ktoré sa konali na počesť bohov, najmä Apolóna a Dionýza. Na olympijských hrách bola hudba iba istým osviežením. Naopak, hry pýtické boli skutočnými hudobnými festivalmi. V klasickom období má hudba voľnejšie pole pôsobnosti. Mizne priepasť medzi umelcom a spoločnosťou. Znakom umenia sa stáva masovosť národných slávností a divadelných predstavení. Rozšírilo sa vyučovanie spevu, hra na gitaru a lýru, ba dokonca aj výcvik tanca. V gréckej kultúre si nemožno predstaviť hudbu bez básnického slova a poéziu bez hudby. Lyrika bola vždy spievaná so sprievodom nástroja. Delila sa na piesne sólové a zborové. Tvorcovia prvého druhu lyriky boli Alkaios, Sapfo a Anakreón. Pre vývin hudobného a dramatického umenia má veľký význam dionýzovský kult, ktorý je charakteristický mnohými prežitkami z dávnej minulosti vo forme orgiastických (hýrivých) tancov za zvuku dychových nástrojov, bubnov a tympanov. Z tzv. dityrambu (zborového spevu) sa vyvinula dráma a jej žánre komédia (z veselých spevov) a tragédia (z vážnych spevov).
Grécka dráma
Vznikla v dobe prechodu aristokratického zriadenia v demokraciu. Zakladateľom tragédie bol Aischylos (525–456 pred Kr.) Zaviedol do hry druhého herca, čím oživil dej. Dovtedy sa rozhovor uskutočňoval len medzi jedným hercom a zborom. Aischylov mladší súčasník – Sofokles (497 – 405 pred Kr.) – zvýšil počet hercov na troch, ale zredukoval počet členov zboru na 15. Obmedzoval účasť zboru a stále viac uplatňoval hovorené slovo namiesto spievaného. Dráma tak strácala pôvodný charakter klasickej kantáty. Najmladší z trojice dramatikov – Euripides (480 – 406 pred Kr.) prekonal obidvoch zložitosťou a dramatičnosťou svojich hier, v ktorých zobrazoval konflikty ľudských vášní, a to tak vznešených ako aj nízkych. Euripidove diela sú dokonalými hudobnými drámami. Z jeho diela sa zachoval iba jediný fragment z hry Orestes. Euripidov duch však ožil v novej dobe v početných operách Glucka, Lullyho, Bendu, Berlioza a iných.
Grécka komédia
Majstrom gréckej komédie bol Aristofanes (450 – 338 pred Kr.). Kritizoval a zosmiešňoval politické, literárne a spoločenské pomery. Rovnako ako tragédia, tak aj komédia využívala prostú deklamáciu sprevádzanú nástrojmi a spevom, ktorý čerpal najmä z ľudových a pouličných piesní.
Grécka hudobná teória
Gréci si vytvorili tónový systém – notové písmo a osobitnú hudobnú teóriu,ktorú otec hudobnej vedy Aristeides Quintilianus zjednotil. Základom gréckej hudobnej teórie je náuka o harmónii (v dnešnom slova zmysle to bola všeobecná náuka o hudbe). Gréci vypracovali princíp tonality. Poznali celý rad stupníc, z ktorých každej prisudzovali charakter (tzv. étos). Tieto tónové rady sa počítali zhora nadol. Základné stupnice (dórska, frygická, lydická) dostali názvy podľa národných kmeňov. Každá stupnica vznikla spojením dvoch rovnakých tetrachordov, pričom tetrachordy sa od seba líšia usporiadaním poltónov. V tónovom systéme Gréci rozoznávali tri zvukové rody: Chromatika spočívala v dvoch poltónových krokoch v rámci tetrachordu. Staršia enharmonika sa opierala o orientálne vplyvy. V konečnom dôsledku to bola tzv. pentatonika. Mladšia enharmonika používala štvrťtónové postupy. Systém pentatoniky (bezpoltónovej anhemitonickej stupnice založenej na tónoch f-g-a-c-d) poznali už Číňania v 3. tisícročí pred Kr. Melódia v tomto obmedzenom výbere jednotlivých tónov má síce charakter akejsi monotónnosti, ale dodáva jej osobitný národný ráz. Zo základných stupníc predponami hypo- (o kvintu nižšie): a hyper- (o kvintu vyššie) boli odvodené ďalšie vedľajšie stupnice: Grécka hudba bola jednohlasná (monodiálna) a nástrojová hudba v nej mala iba sprievodnú funkciu. Rytmus bol odvodený od zákonov reči a bol najvyspelejšou stránkou antickej hudby. Za Aristotela mernou hodnotou bola slabika, od dôb Aristoxena (4. storočie pred Kr.) chronos protos, t. j. najmenšia merná hodnota v rytmickom rade. Vyšším útvarom je takt, ktorý sa skladá z doby ťažkej (thesis) a ľahkej (arsis).
Grécka notácia
Bola založená na písmenách gréckej abecedy. O vzniku notového písma však existujú iba dohady. Grécka notácia je dvojaká – nástrojová a vokálna. Staršia nástrojová notácia bola určená diatonike a prípadné chromatické zmeny sa v nej značili zmenou písma (= c, = c + ¼, = cis). Vokálna notácia bola založená na novoiónskej abecede a bola určená pre chromatiku. Vždy jedno písmeno zaznamenávalo jeden tón.
Starogrécke hudobné nástroje
Starogrécke hudobné nástroje (organa) boli spravidla dychové a brnkacie. Boli to lyra, barbitos a zložitejšia kythara – zvislé brnkacie nástroje, hydraulis (hydraulický organ), aulos – súbor dvoch trubicových nástrojov, zvukom pripomínajúci moderný klarinet, ktorý je v Grécku dodnes najbežnejším ľudovým nástrojom, syrinx – panova píšťala, epigonion – brnkací nástroj podobný dnešnému kanunu a pandura – brnkacia mandolína z ktorej sa vyvinulo novogrécke Buzuki.
Šabakov kameň
Šabakov kameň je artefakt egyptských dejín, ktorý vznikol počas panovania 25. dynastie. Ide o kus kameňa vysoký výšku 66 a široký 137 cm. Na príkaz kráľa Šabaky bol naň opísaný zostatok starého papyrusu, ktorý bol počas jeho vlády nájdený pri obhliadke chrámu boha Ptaha v Memfise.
Napriek faraónovej snahe o zachovanie informácii došlo v neskoršej dobe k znehodnoteniu zápisu na kameni, ktorý bol používaný ako mlynský kameň. Do jeho stredu bola urobená diera a používanie pri mletí viedlo k poškodeniu aj ďalších okolitých hieroglyfov. Šabakov kameň však stále obsahuje cenné informácie o kultúre a náboženských predstavách starovekých Egypťanov. Jeho význam je o to väčší, že sa na ňom stretávame so záznamom memfidskej teológie, ktorá stavia do centra egyptského panteónu boha Ptaha, nie bohov Ré ani Amona.
Hádzaná na Stredoamerických a karibských hrách
náhľad|Štáty zúčastnené na hrách Hádzaná na Stredoamerických a karibských hrách je hádzanársky turnaj, ktorý sa koná v rámci multišportového podujatia Stredoamerických a karibských hier. Organizuje ho Stredoamerická a karibská hádzanárska konfederácia (CCCB) v spolupráci s Stredoamerickou a karibskou športovou organizáciou (CASCO). Do programu hier bol turnaj prvýkrát oficiálne zaradený na 17. stredoamerických a karibských hrách v roku 1993 v portorickom Ponce, v mužskej aj ženskej kategórii. Hádzanársky turnaj sa odvtedy s výnimkou hier v roku 1998 koná pravidelne.
Tento turnaj zároveň slúži ako kvalifikácia stredoamerických a karibských družstiev na hádzanársky turnaj Panamerických hier.
Účasti mužských družstiev na Stredoamerických a karibských hrách
(do 2018)
Účasti ženských družstiev na Stredoamerických a karibských hrách
(do 2018)
NHL 1959/1960
Sezóna 1959/1960 bola 43. sezóna NHL. Víťazom Stanley Cupu sa stal tím Montreal Canadiens.
Core (album)
Core je prvý štúdiový album od americkej rockovej skupiny Stone Temple Pilots. Vydaný 29. septembra 1992 vydavateľstvom Atlantic Records. Najväčšie hity z albumu sú napríklad skladby „Creep“ a „Plush“.
Pozície v rebríčkoch
Single:
Arvaniti
Arvaniti (, arvan. Αρbε̰ρεσ̈ε̰ – Arbereše) sú po albánsky hovoriace obyvateľstvo južného Grécka. Do Grécka prišli v neskorom stredoveku a v niektorých oblastiach Grécka si udržali majoritné postavenie až do 20. storočia. Hovoria dialektom Toskitskej albánčiny (Arvanitika). Arvaniti sú členovia gréckej ortodoxnej cirkvi a aj to je jeden z dôvodov, prečo sa nepovažujú za Albáncov. Vždy sa sami označovali ako Gréci. V 19. stor., v čase, kedy vzniklo Grécke kráľovstvo tvorili asi 10% obyvateľstva štátu.
Dejiny
náhľad|Laskarina Bubulina Arvaniti prišli z južného Albánska do Grécka počas neskorého stredoveku (13.-16. stor.), pravdepodobne ich sem pozvalo Latinské cisárstvo, aby osídlili vojnou vyľudnené oblasti, pozývali ich však aj grécki vládcovia. Arvaniti osídlili Epirus, južnú Boiótiu, južnú Eubóju, Atiku a väčšiu časť severovýchodného Peloponézu (Argolida) aj s ostrovmi Ydra, Spetses a Poros. V Atike, južnej Boiótií a južnej Eubóji sa stali väčšinovým obyvateľstvom keď asimilovali grécke obyvateľstvo. V Boiótií tvorili takmer polovicu miestneho obyvateľstva, druhá polovica boli Gréci, ktorí žili hlavne v mestách ako Téby a Livadia, zatiaľ čo Arvaniti žili na vidieku. V Atike tvorili väčšinu, Gréci tu boli sústreďovaní v Aténach, Megare, na ostrovoch Aegina a Salamína a v niekoľkých malých atických dedinách. Na severovýchode Peloponézu tvorili Gréci väčšinu, síce ich bolo iba o niečo viac. Gréci tu žili v Korinte, Nauplione a Argose a okolitom vidieckom kraji, v kraji Nemea a Epidauria. Arvaniti sa usadzovali na vidieku a nikdy neprenikali do väčších gréckych miest, ako Nafplio, Théby, či Livadia.
Arvaniti boli pravdepodobne albánskeho pôvodu, no niektoré tvrdenia hovoria, že môže ísť o poalbánčených severoepirských Grékov, nakoľko Gréci obývali veľkú časť dnešného Albánska už od staroveku. V Grécku slúžili pod gréckymi šľachticmi a podliehali vplyvu gréckej ortodoxnej cirkvi, čím sa Arvaniti nepodieľali na vzniku albánskeho národa, uchovali si však svoj jazyk. Výnimkou bol iba Epirus, kde sa takmer všetci Arvaniti po príchode Turkov islamizovali a tak sa dištancovali od pôvodného gréckeho obyvateľstva, ktoré ich nazývalo Turkoalvani (čiže Turkoalbánci). Počas tureckej vlády boli aj mimo Epiru niektorí Arvaniti islamizovaní. Hrali významnú úlohu v Gréckej vojne za nezávislosť. Významní generáli arvanitského pôvodu boli Markos Botsaris, Kountouriotis, Kriezis a námorná kapitánka Laskarina Bubulina. Počas tejto vojny tu kresťania vyvraždili mnoho islamských Arvanitov, ktorých vnímali ako Turkov. V Gréckom štáte tvorili významnú menšinu a podľa niektorých zdrojov sa vraj rokovalo, či sa uzná albánčina ako druhý štátny jazyk. Nakoniec bolo rozhodnuté o používaní gréčtiny a Arvaniti boli označovaní ako albanofónni Gréci, ktorými sa aj sami cítili. Situácia sa zmenila v rokoch 19211923, kedy do Grécka prišlo 2 000 000 Grékov z Malej Ázie, po výmene obyvateľstva medzi Gréckom a Tureckom. Títo Maloázijskí Gréci osídlili hlavne Macedóniu a Atiku, teda územia v ktorom Gréci netvorili jasnú väčšinu. Po tejto udalosti už boli Arvaniti slabou menšinou Grécka a veľa z nich sa pomiešalo s Grékmi a helenizovali sa. Do výmeny obyvateľstva boli zahrnutí aj moslimskí Arvaniti, ktorí odišli do Turecka. Potom ich grécka vláda začala prenasledovať, pravicový diktátorský Metaxasov režim zakázal používať ich jazyk a počas jeho obdobia sa všetci moslimskí Arvaniti, ktorí tu ešte ostali vysťahovali z Epira do Albánska a z Albánska prišli do Grécka albánski Gréci. Po páde Metaxasa bolo samozrejme rozprávať arvanitikou opäť povolené, no keďže nešlo o jazyk etnickej menšiny, rýchlo sa dobrovoľne prestalo arvanítsky rozprávať. S tým súvisí jednak snaha samých Arvanitov dištancovať sa od Albáncov a tiež z ich nízkeho počtu, nakoľko obývali najviac riedko osídlené oblasti Grécka, ako Atika a Bojótia. Etnograf Alphred Philipson v 19. stor. uvádza počet Arvanítov v Gréckom štáte iba 10% obyvateľstva, ceľkom 224.000 ľudí, vidiečanov. Sám si však týmto čislom nie je istý, nazdáva sa, že počet Arvanitov môže byť menší, pretože v mnohých arvanítskych dedinách sa vyskytujú obyvatelia, ktorí majú materinský jazyk gréčtinu, ktorá však v týchto oblastiach pred vznikom Gréckeho štátu vymierala. Skutočný počet Arvanitov v Gréckom štáte 19. stor. by sa mohol pohybovať od 8,5-10%.
Demografia
náhľad|Etnická mapa Peloponézu z r. 1890, červenou farbou sú vyznačení Arvaniti, fialovou Gréci. Po spomínanej výmene obyvateľstva sa z Arvanitov stala vo všetkých oblastiach menšina. Mnoho z nich sa helenizovalo keď odišli do veľkých miest. Cenzus z roku 1934 udáva počet 70 000 Arvanitov v Atike, cenzus z roku 1976 udáva počet 140 000 Arvanitov v Atike a v Boiótií. Dnes ich je približne 140 000 v celom Grécku, no ich menšinové postavenie sa neuznáva, sú označovaní za albanofónnych Grékov, ako sa aj sami cítia a odmietajú prirovnávanie k Albáncom. Dnes sa predpokladá, že približne 300 000 Grékov má predka Arvanita. Vďaka urbanizácií a miešaniu je už nepomiešaných Arvanitov veľmi málo a ide predovšetkým o starších ľudí na vidieku. Jazykom dnes rozpráva maximálne 50 000 Grékov, pravdepodobne ale oveľa menej a ide predovšetkým o starších ľudí. Mladí jazyku nanajvýš pasívne rozumejú, málo z nich ním plynule hovorí.
Antropológia
V sedemdesiatych rokoch antropológ Theodoros Pitsios urobil antropologickú analýzu Arvanitov, keď skúmal oblasti osídlené Arvanitmi v južnom Grécku a na Peloponéze. Zistilo sa, že sa Arvaniti a Gréci antropologicky vôbec nelíšia, naopak, že sú značne odlišní od Albáncov. Táto teória viedla k hypotéze, že väčšina moderných Arvanitov vlastne nie sú potomkovia pôvodných Arvanitov, ktorí v 11.16. storočí osídlili Grécko, ale sú to iba pôvodní Gréci, ktorí sa mali poalbánčiť po príchode Arvanitov do týchto oblastí. Niektoré teórie hovoria, že Arvaniti sú poalbánčení Gréci, ktorí obývali dnešné Albánsko a keď osídlili Grécko hovorili už po albánsky. Iná teória hovorí, že Arvaniti sú potomkovia pôvodných starovekých obyvateľov Grécka, ktorí tu sídlili ešte pred príchodom Grékov. Toto je však albánska nacionalistická teória, ktorá nemôže byť pravdivá, na základe historických poznatkov. Je však určite pravdepodobné, že novousadení Arvaniti medzi seba vstrebali veľkú časť grécky hovoriaceho obyvateľstva na miestach, kde sa usadili. To dokladá aj veľké množstvo gréckych priezvisk Arvanitov, až 40% Arvanitov v 19. stor. malo grécke priezviská, 35% nemalo ani grécke ani albánske priezviska a iba 25% Arvanitov malo priezviská albánskeho pôvodu. Európski cestovatelia v Grécku v 18.19. storočí dokumentujú, že v mnohých atických dedinách je gréčtina nahradzovaná arvanítčinou.
NGC 236
NGC 236 je galaxia v súhvezdí Ryby, ktorú objavil nemecký astronóm Albert Marth 3. augusta 1864.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 13,6.
Tučepi
Tučepi je prímorské letovisko (administratívne obec a zároveň osada) v Splitsko-dalmatínskej župe v Chorvátsku. Nachádza sa na jadranskom pobreží Dalmácie, známom pod názvom Makarská riviéra, približne juhovýchodne od mesta Makarska. Rozloha je, počet obyvateľov 1 754 (2004).
Anton van Leeuwenhoek
Anton van Leeuwenhoek, tiež Thonius Philips van Leeuwenhoek (* 24. október 1632, Delft, Holandsko – † 30. august 1723, Delft) bol holandský obchodník a vedec. Bol známy ako „otec mikrobiológie“.
Životopis
Narodil sa ako syn výrobcu košov. Ako 16 ročný nastúpil do učenia obchodníkovi so škótskym súknom v Amsterdame. Je známy najmä zdokonalením mikroskopu a prispením k vzniku mikrobiológie. S použitím vlastnoručne vyrobeného mikroskopu prvý spozoroval a opísal jednobunkové organizmy, ktoré prvý označil ako animalcules, a ktoré teraz nazývame mikroorganizmy. Ako prvý opísal mikroskopické vlákna svalu, baktérie, spermie a ako prvému človeku sa mu podarilo objaviť, že ľudská krv preteká tenkými cievami (kapilárami) a opísal tiež krvné bunky.
Počas celého svojho života van Leeuwenhoek vybrúsil vyše 500 optických šošoviek a vyrobil viac než 400 rozdielnych typov mikroskopov, no iba deväť sa zachovalo dodnes. Rámy jeho mikroskopov boli zhotovené zo strieborného alebo medeného kovu a šošovky boli brúsené ručne. Tie, ktoré sa zachovali sú schopné až 270-násobného zväčšenia. No predpokladá sa, že vyrobil aj mikroskopy, ktoré museli zväčšovať viac ako 500-krát.
V roku 1877 Holandská kráľovská akadémia umenia a prírodných vied na počesť Antona van Leeuwenhoeka začala udeľovať ocenenie Leeuwenhoekova medaila.
NGC 237
NGC 237 je galaxia v súhvezdí Veľryba, ktorú objavil americký astronóm Lewis A. Swift 21. novembra 1886.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 12,9.
Nové Sady (okres Nitra)
Nové Sady (, do roku 1948 Ašakert) sú obec na Slovensku v okrese Nitra.
Poloha
Nové Sady sa nachádzajú približne od mesta Nitra.
Geografická charakteristika
Nové Sady ležia na západnom Slovensku, v severozápadnej časti Nitrianskeho kraja. Obec sa rozkladá po obidvoch stranách potoka Radošinka, na jeho strednom toku, medzi krajským mestom Nitra, Hlohovcom, Piešťanmi a Topoľčanmi v jednom z početných údolí, ktoré sa tiahnu severojužným smerom približne od Topoľčian po Hlohovec. Na severozápade nad Radošinou sa nachádza Považský Inovec, juhovýchodne pohorie Tribeč a Zobor. Územie obce má rozlohu 1 747 ha.
V horninovej skladbe územia obce dominujú úrodné spraše a sprašové hliny ležiace na starších horninách. Tie spolu s nížinno-pahorkatinným reliéfom a teplou, mierne suchou klímou predurčili využitie zeme na intenzívnu poľnohospodársku výrobu. Tá je zameraná najmä na chov dobytka a ošípaných, pestovanie obilnín a cukrovej repy. Tradičnými kultúrami boli vinič a konope, rozšírené ešte v počiatkoch spoločného hospodárenia v polovici minulého storočia.
Časti obce
K Novým Sadom sú administratívne pričlenené osady Kotrbál, Ceroviny a Sila, ktorá je osídlená od praveku a písomne doložená ako Zyla z roku 1292. V roku 1694 patrila nitrianskemu biskupstvu. Počas tureckých vojen bola značne spustošená. Známa je predovšetkým ako rodná obec Janka Ďurku-Silana, predstaviteľa básnickej katolíckej moderny. Osada Sila je pozoruhodná aj prítomnosťou potomkov nemeckého obyvateľstva z neďalekých Čermian. Osobitý kolorit vidieckej krajiny so zachovanou pôvodnou architektúrou nachádzame v osadách Ceroviny a Kotrbál. Obe vznikli v prvej tretine 20. storočia v súvislosti s parceláciou zemepanských pozemkov a príchodom migrantov z okolia Starej Turej a Myjavy.
V obecnom erbe sa nachádza pelikán, ktorý kŕmi svoje tri mláďatá. Pelikán sa dostal do erbu za čias Rakúsko-Uhorska.
Mont-le-Vernois
Mont-le-Vernois je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Haute-Saône, v regióne Franche-Comté.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.