cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Alkippé (dcéra Oinomaa)
Alkippé alebo Alkippa je v gréckej mytológii dcéra Oinomaa, manželka aitólskeho kráľa Euéna, syna boha Area a Steropy.
Papín
V roku 2011 vyšla o Papíne monografia.
Alkippé (dcéra Oinomaa)
Keďže Euénos svoju dcéru nedokázal nájsť, skočil zo žiaľu do rieky "Lykormas", ktorá potom dostala meno po ňom. Dodnes sa volá Evinos, čo je novogrécka forma jeho mena.
Bergisch Gladbach
Bergisch Gladbach je hlavné a najväčšie mesto krajinského okresu Rheinisch-Bergischer v spolkovej krajine Severné Porýnie-Vestfálsko vo vládnom obvode Kolín nad Rýnom. Svojím počtom obyvateľov, ~105 000 sa zaraďuje medzi najmenšie veľkomestá Nemecka (nad 100 000 obyvateľov = veľkomesto).
Dejiny
Prvé sídlo na mieste dnešného Bergisch Gladbach-u bolo už v 13. storočí, ale mesto bolo oficiálne založené až v roku 1856. Súčasné mesto vzniklo na 1. januára 1975 ako súčasť komunálnej reformy v Severnom Porýni-Vestfálsku. V roku 1977 prekročil počet jeho obyvateľov hranicu 100 000.
Fotometer
Fotometer je prístroj na meranie intenzity svetla. Vo všeobecnosti sa používa na meranie:
Winnipeg Jets
Winnipeg Jets je hokejový klub NHL sídliaci v Manitobe v kanadskom meste Winnipeg. Hrá vo Východnej konferencii v Juhovýchodnej divízii.
Atlanta Thrashers
Atlanta vstúpila do NHL v roku 1999 a za ten čas nezaznamenala žiadny výrazný úspech. Do play-off sa jej podarilo postúpiť len raz, v sezóne 2006/2007, no vypadla hneď v prvom kole, keď ich New York Rangers porazil 4 - 0 na zápasy. Za ten čas tu pôsobili Slováci, Ľubomír Bartečko, Ronald Petrovický, Ivan Majeský, Peter Bondra, Boris Valábik a Marián Hossa, ktorý sa stal celkovo tretí najproduktivnejší hráč klubu (248 bodov v 222 zápasoch). Po dlhotrvajúcich finančných problémoch sa v roku 2011 klub presťahoval z Atlanty do Winnipegu.
Winnipeg Jets
Po presťahovaní bolo potrebné urobiť pred sezónou zmeny vo vedení klubu, novým generálnym manažérom sa stal Kevin Cheveldayoff a hlavným trénerom sa stal Claude Noel. , ktorý predtým pôsobil v Columbuse Blue Jackets. Hráčska súpiska zostala prakticky nezmenená, jedinými výraznejšími zmenami boli, odchody Stewarta do Hurricanes a Boultona do Devils a príchod Erica Fehra z Washingtonu Capitals. Kapitánom zostal Andrew Ladd.
Kapitáni tímu
Andrew Ladd, 2011 – súčasnosť
Konjunkcia (logika)
Logická konjunkcia (používa sa pre ňu symbol ∧) je výroková spojka.
Dva výroky spojené konjunkciou tvoria výrok (nazývaný aj konjunkciou týchto dvoch výrokov), ktorý je pravdivý práve vtedy, ak sú pravdivé obidva spájané výroky. V hovorovom jazyku sa väčšinou vyjadruje spojkou a.
Wingles (obec)
Wingles je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Pas-de-Calais, v regióne Hauts-de-France.
Konjunkcia (logika)
Konjunkcia viacerých výrokov (množiny výrokov) je pravdivá práve vtedy, ak je pravdivý každý z týchto výrokov. Konjunkcia prázdnej množiny výrokov sa považuje za pravdivý výrok.
Szlichtyngowa
Szlichtyngowa je mesto v Poľsku v Lubuskom vojvodstve v okrese Powiat wschowski v rovnomennej gmine.
Žije tu 1 336 obyvateľov (30. jún 2007).
Zoznam kultúrnych pamiatok v obci Nižná Slaná
Toto je zoznam kultúrnych pamiatok v obci Nižná Slaná v okrese Rožňava.
Mandarínkovník
thumb|mandarínka náhľad|[[Mandarínka (plod)|Plod]] thumb|Semená mandarínky Mandarínkovník je skupina druhov z rodu citrónovník (citrus). Sú to stromy pôvodom z juhovýchodnej Ázie so sladkými plodmi, nazývanými mandarínky.
Systém
Taxonómia mandarínkovníkov je komplikovaná a pomerne sporná. Pre prehľadnosť a orientáciu sa zaraďujú do nasledujúcich "skupín" (niektoré sa často považujú za "druhy"):
Amhrán na bhFiann
Amhrán na bhFiann je národná hymna Írska. Slová napísal v roku 1907 Peador Kearney, ktorý spolu s Patrickom Heeneyom zložil hudbu. Hymna je pochod štylizovaný ako vojenská pesnička a vzťahuje sa k bojom za nezávislosť. V roku 1912 bola prvýkrát vydaná v časopise Irish Freedom. Ako štátna hymna bol v roku 1926 prijatý len refrén piesne. Pôvodný text z angličtiny do írskeho jazyka preložil Liam Orinn.
Selma Lagerlöfová
náhľad|Lagerlöfová ([[Carl Larsson, 1908)]]
Selma Ottiliana Lovisa Lagerlöfová  (* 20. november 1858, Östra Emterwik, Švédsko – † 16. marec 1940, Mårbacka) bola popredná švédska spisovateľka.
Životopis
Narodila sa v rodine dôstojníka a statkára. Proti vôli rodičov vyštudovala učiteľský ústav a v rokoch 1885 – 1896 pôsobila ako učiteľka v Landskrone, no potom sa stala spisovateľkou na plný úväzok. V roku 1897 sa presťahovala do Falunu. Neskôr žila v Sunne, až v roku 1908 kúpila po otcovom bankrote späť rodný majetok v Mårbacku a usadila sa na ňom.
Jej prvým úspešným románom bol dvojdielny román „Gösta Berling“ (1891), ktorý je dodnes jedným z najromantickejších diel švédskej literatúry. Po ňom nasledovala zbierka „Neviditeľné putá“ (1894) a román „Jeruzalem“ (19011902), ktorý pripomína staroislandské ságy. Rozprávková kniha „Zázračná cesta Nilsa Holgerssona s divými husami po Švédsku“ (19061907) je vlastne svojráznym cestopisom po Švédsku, ktorý napísala na objednávku pre potreby švédskych škôl a slúžil ako učebnica švédskej vlastivedy. Napísala niekoľko diel z rodného kraja a založené na vlastných spomienkach („Denník“, „Memoáre dieťaťa“, „Löwensköldov prsteň“).
Veľkého uznania sa jej dostalo v roku 1909, kedy bola ocenená Nobelovou cenou za literatúru (ako dovtedy prvá žena). V roku 1914 sa sama stáva členkou spoločnosti spisovateľov ocenených Nobelovou cenou za literatúru – Švédskej akadémie. Na začiatku 2. svetovej vojny poslala svoju medailu fínskej vláde, aby im pomohla zhromaždiť peniaze na boj proti Sovietskemu zväzu. Fínska vláda sa získala potrebné peniaze iným spôsobom a medailu jej vrátila.
Szprotawa
Szprotawa je mesto v Poľsku v Lubuskom vojvodstve v okrese Powiat żagański v rovnomennej gmine.
Žije tu 12 601 obyvateľov (30.6.2007).
Sextant (merací prístroj)
thumb|right|Sextant z [[19. storočie|19. storočia]] náhľad|animácia použitia Sextant je merací prístroj určený na meranie uhla elevácie nebeského objektu nad horizontom alebo uhla medzi námermi dvoch bodov, resp. objektov. Vyvinul ho John Campbell modifikáciou oktantu. Je zložený zo šestiny kruhového výseku (odtiaľ dostal aj pomenovanie), otáčavého ramena s priezorom, malého ďalekohľadu a dvoch zrkadiel. Jedno zrkadlo (Z1) je postriebrené a pevne spojené s výsekom, druhé (Z2) je pripevnené na otáčavom ramene.
Pri určovaní uhla medzi námermi dvoch objektov musí byť prístroj v rovine, v ktorej ležia oba objekty (a pozorovateľ). Zrkadlo na pohyblivom ramene (Z2) treba nastaviť tak, aby sa jeden z objektov kryl v ďalekohľade s druhým objektom v zrkadle (Z1). Na výseku je potom možné odčítať uhol medzi námermi objektov v stupňoch.
Prístrojom možno dosiahnuť merania s presnosťou približne 30 uhlových sekúnd.
Sainte-Eulalie (Lozère)
Sainte-Eulalie je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Lozère, v regióne Languedoc-Roussillon.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Lakmal
Lakmal je prírodná rezervácia ev. č. 2239 neďaleko obce Nýrsko v okrese Klatovy. Oblasť spravuje Správa NP a CHKO Šumava.
Predmetom ochrany sú dynamicky sa vyvíjajúce bylinné spoločenstvá, drevinné spoločenstvá vo všetkých fázach prirodzeného vývoja.
Pyramída (rozlišovacia stránka)
Pyramída môže byť:
Uherská
Uherská je prírodná pamiatka ev. č. 2228 južne od obce Zděchov v okrese Vsetín. Oblasť spravuje AOPK ČR Správa CHKO Beskydy.
Andrej Reiprich
prof'''. Andrej Reiprich''' (* 31. júl 1912, Dobšiná, Slovensko – † 23. február 2002, Spišská Nová Ves) bol slovenský pedagóg entomológ – lepidopterológ európskeho formátu. Venoval sa výskumu motýľov na území Slovenska s prevažným zameraním na oblasť Slovenského raja a Spišskonovoveského okresu. Okrem tohoto sa venoval tiež otázkam problematiky ochrany jasoňa červenookého (Parnassius apollo Linnaeus, 1758) na Slovensku, ako i celému radu odborných otázok s entomologickou problematikou. Významné miesto v jeho práci zaberá štúdium bionómie motýľov.
Životopis
Narodil sa v Dobšinej. Po ukončení gymnázia v rodnom meste študoval na Prírodovedeckej fakulte Masarykovej univerzity v Brne, ktorú ukončil v roku 1936 - (špecializácia matematika – fyzika). Krátky čas potom pôsobil v Prešove. Naplno sa venoval pedagogickej činnosti od roku 1939 v Spišskej Novej Vsi na učiteľskom ústave a neskôr na gymnáziu, kde pôsobil do júna 1976. Za svoju pedagogickú činnosť dostal titul "Zaslúžilý učiteľ".
Zaslúžil sa o rozsiahly výskum výskytu druhov na území prevažne Národného parku Slovenský raj, ako i Pieninského národného parku, Tatranského národného parku a Národného parku Nízke Tatry.
Okrem faunistickej práce na území národného parku Slovenský raj, kde zistil takmer 2200 druhov motýľov, sa zaoberal tiež ochranárskou činnosťou. Publikoval viaceré práce o novo popísaných a novo zistených druhoch z územia Slovenska. Popísal nové druhy motýľov pre svet – hlavne zo skupiny malých motýľov (Microlepidoptera). Vedu obohatil o objav dvoch nových druhov motýľov: Psoty Reiprichovej a Obaľovača spišského. Zistil výskyt mnohých druhov motýľov na území Slovenska ako prvý autor. Vďaka jeho práci je oblasť Národného parku Slovenský raj najlepšie preskúmanou oblasťou Slovenska z hľadiska výskumu motýlej fauny. Okrem tejto práce na uvedenom poli výskumu sa zaoberal tiež ochranárskymi otázkami, prevažne na území NP Slovenský raj. Napísal viaceré práce o jasoňovi červenookom, hlavne z ochranárskeho hľadiska. Spoločne s RNDr. Iľjom Okálim sa podieľal na doplnkoch Prodromu lepidopter Slovenska, ako i zoznamoch druhov motýľov na Slovensku, spoločne s G. Pastorálisom a J. Patočkom. V r. 1979 bol zvolený za čestného člena Entomologickej spoločnosti pri Slovenskej akadémii vied. Počas svojho života napísal asi 140 prác a 3 monografie.
Ako jednu zo svojich posledných prác publikoval v roku 2000 knihu: „Slovenské mená motýľov“, dielo, ktoré v slovenskej entomologickej literatúre dosiaľ chýbalo
31. januára 2002 sa konalo uvedenie do života jeho rozsiahlej monografie Triedenie motýľov Slovenska podľa hostiteľských (živných) rastlín ich húseníc, ktorú vydala Správa NP Slovenský raj v Spišskej Novej Vsi v spolupráci so SZOPK.
V septembri až októbri 2000 bola v Múzeu Spiša v Spišskej Novej Vsi výstava „Motýle v živote človeka“ (spoločne s Jozefom Ponecom „Motýle zblízka“). Na výstave bol prezentovaný prierez jeho celoživotnej práce Andreja Reipricha, hlavne so zameraním na drobné motýle – Microlepidoptera.
Jeho zbierka v počte 60 000 exemplárov sa dnes nachádza v Slovenskom národnom múzeu, podstatná časť je i v Múzeu Spiša, ktoré vlastní 12 800 exemplárov.
Poštová ulica (Bratislava)
Poštová ulica je ulica na okraji historického centra Bratislavy, križujúca Obchodnú ulicu. Prechádza od podchodu na Hodžovom námestí po Námestie SNP.
Obchodná ulica rozdeľuje Poštovú na dve časti, pričom obe sú vydláždené a priamo v dlažbe sú zabudované svietidlá, podobne ako na Obchodnej. Horná časť ulice je tvorená dvomi alejami stromov, po jednej strane sa nachádza hotel Crowne Plaza, po druhej strane kníhkupectvo Panta Rhei. Pribudol tu ďalší štvorhviezdičkový hotel. V hornej časti ulice dominuje niekoľko sôch a fontána.
Dolná časť ulice má charakter nákupnej ulice, po celej dĺžke sa nachádzajú obchodné prevádzky rôzneho druhu.
Torzym
Torzym je mesto v Poľsku v Lubuskom vojvodstve v okrese Powiat sulęciński v rovnomennej gmine.
Žije tu 2 451 obyvateľov (30. 6. 2007).
Epitrachélion
thumb|Epitrachil. Epitrachélion alebo epitrachil (gr. ἐπιτραχήλιον - to, čo je okolo krku) je jeden z bohoslužobných odevov kňaza a biskupa v gréckokatolíckej a pravoslávnej cirkvi. Epitrachil nosia kňazi a biskupi pri všetkých bohoslužbách (biskupi pod sakosom a omoforom). Zobrazenia epitrachilu nie sú staršie ako z 10. storočia, písomne je ale zachytený už v 8. storočí.
Symbolizuje Kristovo jarmo, ktoré kňaz prijíma vysviackou. Podľa sv. Symeona Solúnskeho symbolizuje vyliatie milosti Svätého Ducha, ktorého dostáva k slúženiu svätých tajomstiev (sviatostí).
Na epitrachile by mali byť spredu vyšité tri páry krížov, siedmy kríž je vyšitý na mieste, ktoré obopína krk.
Pendantom v latinskom obrade je štóla. Podobný kňazský odev existuje aj v iných východných cirkvách.
Golda Meirová
Golda Meirová (hebr. גּוֹלְדָּה מֵאִיר), rodená Golda Mabovičová, v rokoch 19171956 Golda Myersonová (* 3. máj 1898, Kyjev, Rusko, dnes Ukrajina – † 8. december 1978, Jeruzalem, Izrael) bola jedna z najvýznamnejších političiek Blízkeho východu druhej polovice 20. storočia.
Bola spoluzakladateľkou Izraelského štátu, pôsobila vo funkciách ministerky práce a ministerky zahraničných vecí. Bola tiež štvrtým premiérom Izraela (17. marec 1969 – 11. apríl 1974). V Izraeli bola označovaná za „železnú lady“ politiky veľa rokov predtým, než v Spojenom kráľovstve tento prídomok pripadol britskej ministerskej predsedníčke Margaret Thatcherovej. David Ben-Gurion ju raz popísal ako jediného muža v kabinete. Zatiaľ je jedinou ženou, ktorá vykonávala funkciu premiéra Izraela.
Detstvo a mladosť
Narodila sa v židovskej štvrti Kyjeva Blume Neidičovej a Moše Mabovičovi. Jej päť súrodencov zomrelo ešte za jej detstva, zostali jej len dve sestry Šejna a Cipke. Často hladovali a mrzli, a tak chudoba donútila v roku 1903 jej otca, tesára, emigrovať do USA, kam ho v roku 1906 nasledoval aj zvyšok jeho rodiny, aby sa usadili v Milwaukee v štáte Wisconsin. Tu už ako osemročná každé ráno pomáhala matke v obchode. Keď mala 14, jej matka bola presvedčená, že je už dosť vzdelaná, tak by mala robiť a vydať sa za staršieho muža. Golda s tým nesúhlasila a utiekla z domu.
Necelý rok žila v Denveri u staršej sestry Šejny, kde chodila do školy a popri tom pracovala, a tiež sa tu stretla so svojím budúcim manželom Morrisom Myersonom (zomrel v roku 1951). Po nezhodách so sestrou sa vrátila do Milwaukee, kde dokončila strednú školu a prihlásila sa do učiteľského ústavu. V tejto dobe sa začala prvýkrát vážnejšie zajímať o sionistické hnutie.
24. decembra 1917 sa vydala za Morrisa pod podmienkou, že s ňou odíde do Palestíny. Golda mala v pláne podniknúť aliju ihneď po svadbe, ale jej plány narušilo zrušenie všetkých transatlantických spojov v dôsledku prvej svetovej vojny. Do Palestíny, teraz už pod britskou správou, sa spoločne s manželom a sestrou Šejnou presťahovali v roku 1921.
Pôsobenie v Izraeli
thumb|left|Golda Meyersonová pracuje na poli kibucu Merchavja Po príjazde do mandátnej Palestíny manželia odišli žiť do kibucu. Vybrali si kibuc Merchavja v údolí Emek Jizreel, avšak ich žiadosť rada kibucu zamietla (jednak kvôli americkému pôvodu, jednak preto, že nechceli prijímať manželské páry). Meyersonovi sa však nedali odbiť a na tretí raz boli prijatí. Medzi Goldine povinnosti v kibuci patril zber mandlí, výsadba stromov, práce v hydinárni a v kuchyni. V kibuci si uvedomili jej vodcovské schopnosti a vybrali ju za svojho zástupcu v odborovom zväze Histadrut. V roku 1924 s manželom kibuc opustili, krátko žili v Tel Avive a nakoniec sa usadili v Jeruzaleme. Goldin manžel získal zamestnanie v novozaloženej stavebnej a dodávateľskej spoločnosti Solel Bone (doslova „Dláždič a stavbár“). V Jeruzaleme sa im narodili dve deti, syn Menachem (* 1924) a dcéra Sára (* 1926). Golda tu pracovala ako učiteľka a musela si privyrábať aj v práčovni, aby mali na zaplatenie jaslí. V roku 1928 bola zvolená za tajomníčku Rady pracujúcich žien (Mo'ecet ha-Po'alot) a odišla na dva roky (19321934) ako jej vyslankyňa do Spojených štátov. Vzala so sebou aj deti, ale manžel zostal v Jeruzaleme. I kvôli jej obrovskému pracovnému zaťaženiu sa nakoniec rozviedli. V roku 1951, počas Goldinej zahraničnej cesty, Morris zomrel na srdcový infarkt.
Ihlan (rozlišovacia stránka)
Ihlan alebo pyramída označuje:
Malý ihlan sa nazýva ihlanec.
Golda Meirová
Pôsobenie v Izraeli
Po návrate sa stala členkou výkonného výboru Histadrutu. Medzi rokmi 1932 a 1934 pracovala ako jeho zástupkyňa v USA. V roku 1940 začala Histadrut zastupovať na medzinárodných konferenciách, podnikla niekoľko ciest do Británie a USA, kde získala politickú i finančnú podporu pre vznik samostatného Izraelského štátu. V roku 1946 sa stála riaditeľkou politického oddelenia Židovskej agentúry vďaka čomu získala súhlas na presťahovanie mnohých židovských rodín umiestnených v britských internačných táboroch na Cypre späť do Palestíny.
14. mája 1948 bola jednou z dvoch signatárok izraelskej deklarácie nezávislosti (druhou bola Rachel Kohenová-Kaganová, spolu deklaráciu podpísalo 38 osôb). David Ben Gurion navrhol Goldu za členku dočasnej vlády. Niekoľko dní pred Deklaráciou nezávislosti ju poslal Ben-Gurion na nebezpečnú misiu, kde mala vyjednávať s jordánskym kráľom Abdalláhom o neútočení Jordánu na Izrael.
Vybavená vôbec prvým izraelským diplomatickým pasom prišla 2. septembra 1948 do Moskvy, kde 10. septembra odovzdala v Kremli menovací dekrét na vyslankyňu v Sovietskom zväze. Stala sa tak historicky prvým izraelským vyslancom v tejto krajine.
V roku 1949 bola zvolená za Stranu práce poslankyňou Knesetu (izraelského parlamentu) a túto funkciu nepretržite zastávala až do roku 1974. .
Do roku 1956 pracovala ako ministerka práce. V roku 1956 prijala na výzvu vtedajšieho premiéra Ben Guriona hebrejské meno Meir(ová) („jasnejšie horieť, urobiť svetlo“, „ožiariť“ ) a v júni toho istého roku sa stala ministerkou zahraničných vecí. Ministerský post si udržala do januára 1966. Ako ministerka zahraničných vecí bola tvorcom izraelských pokusov o vytvorenie vzťahov so vznikajúcimi nezávislými africkými krajinami, tiež upevnila vzťahy s USA a vytvorila obojstranné vzťahy s krajinami Latinskej Ameriky.
Na začiatku 60-tych rokov jej diagnostikovali rakovinu, a tak v roku 1968 odišla do penzie, odvolávajúc sa na chorobu a vyčerpanie z predošlého úradovania. Medzi rokmi 19661968 pracovala ako generálna tajomníčka Mapaj (izraelská robotnícka strana), a neskôr, keď sa Mapaj stalo súčasťou novovytvorenej Strany práce, bola vybraná za jej generálnu tajomníčku.
V roku 1969 bola vyzvaná, aby sa ujala funkcie dočasnej ministerskej predsedníčky vlády po zosnulom Levim Eškolovi. Vo funkcii ministerskej predsedníčky potom zostala i po voľbách v októbri 1969 a v čele koaličnej vlády ovládla i Kneset.
V roku 1971 vyvolali jej odporcovia v Knesete neúspešné hlasovanie o vyslovení nedôvery jej vláde – vraj príliš ustupuje v mierových jednaniach Egyptu. Iná situácia nastala po nečakanom egyptsko-sýrskom útoku cez sviatok Jom kipur v roku 1973, kedy bolo izraelské vojsko viditeľne zaskočené a nepripravené – Izrael utrpel ťažké straty. Kabinet Goldy Meirovej bol tvrdo kritizovaný. Pod ťarchou kritiky, a ako sama hovorila, na základe „vôle ľudu,“ nakoniec 11. apríla 1974 rezignovala na svoju funkciu. Ku svojej rezignácii sama dodala: „Päť rokov stačí (…) bolo by nad moje sily naďalej niesť toto bremeno.“ Po rezignácii ešte ako premiérka vlády v demisii úspešne dojednala dohody o stiahnutí vojenských síl s Egyptom a Sýriou. Na poste premiéra ju 3. júna nahradil Jicchak Rabin. O štyri dni neskôr rezignovala na svoj poslanecký mandát a natrvalo odišla z politiky. V roku 1975 jej bola udelená Izraelská cena za jej mimoriadny prínos spoločnosti a Izraelu. Tá je udeľovaná od roku 1953 a patrí medzi najvyššie izraelské štátne vyznamenania.
Aj v ďalších rokoch však aktívne pôsobila v Strane práce. Zomrela v decembri 1978, po 15 ročnom zápase s rakovinou, a je pochovaná na vrchu Har Herzl v Jeruzaleme.
Umelecké stvárnenie
Príbeh Goldy Meirovej bol témou mnohých stvárnení v divadle i vo filme.
V roku 1977 hrala Anne Bancroftová Goldu Meirovou v broadwayskej hre Williama Gibsona Golda.
Austrálska herečka Judy Davisová stvárnila mladú Goldu v televíznom filme A Woman Called Golda (1982); staršiu Goldu stvárnila Ingrid Bergmanová.
Herečka Colleen Dewhurstová ju stvárnila v televíznom filme z roku 1986 Meč Gideonov.
V roku 2003 stvárnila americká herečka Tova Feldshuhová Goldu Meirovou v broadwayskej hre Golda's Balcony, druhej hre od Williama Gibsona. Vo filmovej podobe tejto hry sa v úlohe Goldy predstavila Valerie Harperová.
V roku 2005 stvárnila herečka Lynn Cohenová Goldu Meirovou v Spielbergovom filme Mníchov.
Herečka Tova Feldshuhová ju opätovne stvárnila vo francúzskom filme z roku 2006 Ó Jeruzalem.
Vo filme The Hope z roku 2009 režisérky Márty Mészárosovej ju stvárnila poľská herečka Beata Fudalejová.
Hájek (okres Strakonice)
Hájek je obec v Česku v okrese Strakonice v Juhočeskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 40 obyvateľov, z toho 23 mužov a 17 žien, pričom priemerný vek v obci bol 35,8 roka (muži 32,2 roka, ženy 40,6 roka).
Bioindikátor
Bioindikátor môže byť:
Gloria in Excelsis Deo
Gloria in excelsis Deo (v preklade „Sláva Bohu na výsostiach“) je po latinsky začiatok a názov prastarého a ctihodného hymnusu, ktorý sa spieva alebo recituje na eucharistických cirkevných bohoslužbách v nedele (okrem pôstnych a adventných) na slávnosti a sviatky.
Text
Latinský text Preklad do slovenčiny
Pasínek
thumb|Pasínek pod vrcholom [[Filipka (vrchol)|Filipka v Sliezskych Beskydoch, ktorý je chránený ako prírodná pamiatka Filipka]] Pasínek, tiež jalovcový pasínek, je územie pastvinatého charakteru s prevažujúcim výskytom borievky obyčajnej. Pasínky sú typické pre oblasť moravských Karpát, najmä potom pre Beskydy a Valašsko.
V týchto pasínkách sa zvyčajne vyskytujú aj vzácnejšie druhy rastlín a živočíchov, niektoré boli vyhlásené za maloplošné chránené územia (napr. Uherská alebo Filipka).
Maug
Ostrovy Maug je skupina troch menších neobývaných ostrovčekov (North Island, West Island a East Island), nachádzajúcich sa v súostroví Severné Mariány v Tichom oceáne. Ostrovy vlastne predstavujú okraje 2,3 km širokej kaldery, ktorej dno sa leží v priemernej hĺbke 200 m pod hladinou mora. V kaldere sa nachádza lávový dóm, ktorého vrchol je len 20 m pod hladinou. Expedícia NOAA z roku 2004 zistila geotermálnu aktivitu v kaldere.
thumb|left|250px|3D model kaldery.
Iné projekty
.
Joyeuse (Ardèche)
Joyeuse je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Ardèche, v regióne Rhône-Alpes.
Obyvateľstvo
Joyeuse má 1640 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
Dvojstredový štvoruholník
Dvojstredový štvoruholník je štvoruholník, ktorému môžeme opísať aj vpísať kružnicu. Je to teda zároveň tetivový aj dotyčnicový štvoruholník. Najjednoduchší príklad na dvojstredový štvoruholník je štvorec. Zložitejšími súmernými typmi sú dvojstredový rovnoramenný lichobežník a pravouhlý deltoid.
Vlastnosti
Dvojstredový štvoruholník má rovnaké súčty veľkostí protiľahlých uhlov, Aj rovnaké súčty dĺžok protiľahlých strán, Pre jeho obsah platí (z Brahmaguptovho vzorca)
Fáfu
right|thumb Fáfu (angl. Faafu) je atol na Maldivách. Hlavné mesto atolu je Nilandú. Skladá sa z 23 ostrovov, z toho 5 je obývaných. Počet obyvateľov je 4 790. Atol momentálne nemá správcu (Atoll Chief). Tento administratívny atol sa rozkladá len na jednom prírodnom atole Severný Nilandú.
Neobývané ostrovy
Badidhiffusheefinolhu, Dhiguvarufinolhu, Enbulufushi, Faanuvaahuraa, Filitheyo, Himithi, Jinnathugau, Kandoomoonufushi, Maafushi, Maavaruhuraa, Madivaruhuraa, Makunueri, Minimasgali, Villingilivarufinolhu, Voshimasfalhuhuraa
Externé odkazy
Informácie ministerstva pre rozvoj o atole Fáfu
Rukopis MS I.33
Rukopis MS I.33 (tiež známy ako: Rukopis Kráľovskej zbrojnice I.33; Rukopis z Toweru, pretože v rokoch 1950 – 1996 bol uložený v londýnskom Toweri; tiež ako exponát Britského múzea č.14 E. iii, č. 20, D. vi) je najstarší zachovalý európsky fechtbuch (súbojová príručka), a jedena z najstarších príručiek bojových umení pre ozbrojený boj celosvetovo. Rukopis bol vytvorený okolo r. 1300 vo Frankónii a nachádzal sa vo Franskom kláštore (pravdepodobne vo východnej Frankónii) až do polovice 16. storočia. Po prvýkrát ho spomína Henricus a Gunterrodt vo svojej De veriis principiis artis dimicatoriae z r. 1579, kde oznamuje, že ho získal (ulúpil) jeho známy Johannes Herbart z Wurzburgu keď slúžil pod Albertom Alkibiadom, markgrófom Brandenburg-Kulmbachu počas ťažení v r. 1552/3. Od 17. storočia bol rukopis uložený vo vojvodcovskej knižnici v Gote (Cod. Membr.I. no 115) až do zmiznutia počas 2. svetovej vojny. Znovu sa objavil v r. 1950 na aukcii v Sotheby's, kde ho zakúpila Kráľovská zbrojnica. Autorom pojednania by mohol byť klerik známy ako Lutegerus.
Rukopis tvorí 32 pergamenových listov (64 strán), pojednávajúcich o systematickom útoku a obrane medzi majstrom a učňom, uvedených ako sacredos (kňaz) a scholaris (študent), oboma vyzbrojenými mečom a baklerom. Dielo je písané tušom a kolorované vodovými farbami, písané po latinsky a doplnené o nemeckú šermiarsku terminológiu. Na posledných dvoch stranách je namiesto učňa vyobrazená žena nazývaná Walpurgis (Walpurga). Všeobecne sa predpokladá, že dielo bolo vytvorené na prelome 13. a 14. storočia, presnejšie medzi rokmi 1290 – 1320. Latinský text rukopisu je písaný kláštorným štýlom, využívajúc rôzne siglá ktoré boli v danom období štandardom (ale v neskoršom stredoveku sa od ich používania upustilo; napríklad ilustrácia z rukopisu (druhá na liste 26r) bola použitá v Codex Guelef 125.16.Extrav. v 17. storočí pisárom, ktorý pod kresbu dopísal, že sa mu nepodarilo rozlúštiť latinský text).
Obsah
Systém šermu je založený na niekoľkých krytoch (ang. guard, lat. custodie) ktorým zodpovedajú obranné postoje (obsessiones). Kryty sú na prvých dvoch stranách očíslované od 1 po 7 a ďalej v texte ich nahrádzajú rôzne 'špeciálne' kryty. Základných sedem krytov:
Trzciel
Trzciel je mesto v Poľsku v Lubuskom vojvodstve v okrese Powiat międzyrzecki v rovnomennej gmine.
Rukopis MS I.33
Obsah
Nemecké pojmy objavujúce sa v latinskom texte:
Sporadické použitie dialektu v týchto pojmoch (najmä nucken a halpschilt) naznačuje, že pôvod zbierky skutočne treba hľadať vo franskom kláštore v širšom okolí Wurzburgu.
Externé odkazy
V anglickom jazyku:
Bioindikátor (ekológia)
Rozlišujeme:
Z metodologického hľadiska rozlišujeme:
Bileddú
Bileddú je jeden z obývaných ostrovov na atole Fáfu na Maldivách. Počet obyvateľov je 1 084 (jún 2006), dĺžka ostrova 830 m, šírka 450 m. Vzdialenosť od hlavného mesta Male je 129,43 km.
Wirwignes
Wirwignes je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Pas-de-Calais, v regióne Nord-Pas-de-Calais.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Pakostov
Pakostov je obec na Slovensku v okrese Humenné.
Poloha
Obec leží v severnej časti okresu Humenné, 26 km na SZ od okresného mesta v krásnom lesnom prostredí.
Štrasburské prísahy
náhľad|Text prísahy Štrasburské prísahy (v modernej francúzštine Les Serments de Strasbourg, v modernej nemčine Die Straßburger Eide) je právny dokument podpísaný 14. februára 842, ktorým vnuci Karola Veľkého Ľudovít Nemec a Karol II. Holý v Štrasburgu vytvorili alianciu proti svojmu staršiemu bratovi Lotarovi.
Hodnota Štrasburských prísah je predovšetkým v jazyku, ktorým boli napísané. Stojí totiž pri zrode novodobých európskych jazykov. Dovtedy bola na území franského kráľovstva (to znamená dnešného Francúzska a Nemecka) jazykom vzdelancov a oficiálnych písomností iba latinčina. Tento dokument je považovaný za prvý prameň, ktorý bol napísaný vo starofrancúzskom a staronemeckom jazyku. Je výsledkom dlhodobého germánskeho vplyvu na ľudovú latinčinu (latin vulgaire).
Pakostov
Odievanie
Základnou súčasťou odevu mužov bola košeľa, ktorú šili z ľanového plátna. Rukávy boli z jednej šírky plátna a to od pleca až po zápästie. Golier bol úzky a zväzoval sa šnúrkou. V nezmenenej forme sa dlho uchovali nohavice, spodky tzv. „gače“.
Školstvo
Reformou Márie Terézie v oblasti školstva bola zavedená školská dochádzka pre deti od šiesteho do dvanásteho roku. Deti sa učili v škole čítať, písať a počítať. Písalo sa na tabuľku tzv. "grifíkom". Tabuľka mala rozmery 15x20 cm, drevený rámček okolo a zotierala sa handričkou. Deti do školy nosili aj polienka - dve drevá na kúrenie. Prvý záznam o existencii školy v Pakostove je z roku 1857. Po roku 1918 sa na škole v Pakostove začalo vyučovať po slovensky. Cirkevná škola bola zmenená na štátnu.
Historické udalosti
Veľký požiar v Pakostove zaznamenali 9. mája 1935. Druhý požiar vznikol 11. mája 1936. Vinník oboch veľkých požiarov sa nikdy nenašiel.
Obec bola v novembri 1944 vypálená nemeckými vojakmi, za pomoc poskytnutú obyvateľmi obce partizánom. Zhorelo 25 domov.
Podnebie
Obec spadá do mierneho pásma s vnútrozemskou klímou. Zrážky sa po celý rok pohybujú okolo 7 mm. Vetry majú zväčša západné až severné prúdenie.
Vodstvo
Osou doliny je rieka Oľka.
Flóra a fauna
Z kvetín sa vyskytuje pľúcnik lekársky, veternica hájna, prvosienka jarná, kostihoj srdcovitý, zubačka žľaznatá, rumanček, šafran, materina dúška, sedmokrásky, snežienky a iné.
V okolitých lesoch prevládajú bukové, hrabové a brezové porasty, dub, lieska,  jelša, osika, smrek, borovica a hrab.
Poľnohospodárstvo
Na pozemkoch Pakostova sa pestuje raž, jačmeň, ovos, pšenica, zemiaky, fazuľa, repa, konope, ľan, bob, pohanka-tatarka a záhradná zelenina.
Gregor VII. (pápež)
Svätý Gregor VII., vl. menom Hildebrand (* okolo 1020, Sovana - † 25. máj 1085, Salerno) bol taliansky benediktínsky mních, duchovný a 157. rímsky pápež (v rokoch 1073 - 1085).
Hlboko veriaci, rozhodný, ba až autoritatívny pápež je dodnes považovaný za jedného z najväčších pontifikov v cirkevných dejinách a za jednu z najvýraznejších historických postáv svojej doby.
Mladosť
O jeho živote v mladom veku je málo poznatkov. Pochádzal z malej obce Sovana v južnom Toskánsku a už ako mladík prišiel do Ríma kde sa mu črtala skvelá cirkevná kariéra. Predpokladá sa, že tu vstúpil do benediktínskeho rádu. Od roku 1047 pracoval v pápežských službách. Bol blízkym spolupracovníkom viacerých pápežov (do času jeho zvolenia sa na Petrovom stolci vystriedalo deväť pontifikov). Stal sa kaplánom pápeža Gregora VI.; neskôr ho Lev IX. vymenoval za pokladníka Rímskej kúrie a opáta benediktínskeho kláštora svätého Pavla v Ríme. Bol poradcom Viktora II. a kancelárom a najbližším spolupracovníkom Štefana IX. Ako arcidiakon (od roku 1059) bol hlavným tvorcom politiky pápežov Mikuláša II. a Alexandra II. Po smrti posledne menovaného pápeža bol sám zvolený jeho nástupcom.
Na Petrovom stolci
Už druhý deň po Alexandrovom skone († 21.4.1073) sa konal jeho pohreb, na ktorom ľud manifestačne pozdravoval Hildebranda ako jeho nástupcu. Vzápätí sa v rímskej Bazilike San Pietro in Vincoli konala voľba, z ktorej podľa očakávania vzišiel Hildebrand ako nový nástupca svätého Petra. Z úcty k pápežovi Gregorovi I. si zvolil meno Gregor VII. Rímske duchovenstvo ale aj prostí Rimania jeho zvolenie prijali s radosťou.
Svoj pontifikát postavil na programe pápežskej nadvlády nad svetom. Šiel jasne za vytýčeným programom - a pevný cieľ dodáva pri osobnej pevnosti silu aj ľuďom inak nepatrným, ako bol práve Gregor. Podľa dobových záznamov bol malý, podobou vraj škaredý.
Gregor VII. sa od počiatku pontifikátu zaujal rozhodný postoj v otázke celibátu. Už v roku 1074 na pôstnej synode presadil dekréty proti ženatým kňazom (ich dopady na klérus v súvislosti s celibátom pretrvávajú do dnešných dní). V nich nariaďoval aby každý muž, ktorý chce byť vysvätený za kňaza, zložil sľub celibátu. Toto nariadenie sa snažil vynútiť všetkými možnými prostriedkami, od zákazu pre veriacich prijímať od takýchto kňazov sviatosti, dokonca zúčastňovať sa na ich bohoslužbách až po nabádanie ľudu k vzburám proti ženatým kňazom. Gregorovi VII. sa právom pričíta zavedenie celibátu.
left|thumb|230px|Dictatus Gregorii papae, zoznam téz Gregora VII. Stal sa duchovným a mocenským vodítkom jeho pontifikátuDva roky po svojom zvolení vydal dvadsaťsedem téz, v ktorých zhrnul svoj hieratický program. V ňom presadzoval pápežovo prvenstvo v cirkvi a pozdvihnutie duchovnej moci - teda pápeža - nad akoukoľvek svetskou mocou. Tento Dictatus Gregorii papae prehlasuje nasledovné: V cirkvi je kanonicky zvolený pápež ako nástupca svätého Petra neobmedzeným pánom. Je obdarený sviatosťou. Je pod Petrovou zvláštnou ochranou. Má právo dosadzovať i zosadzovať biskupov. Môže zasahovať priamo do ktorejkoľvek diecézy a svätiť kňazov pre akékoľvek miesto. Iba on má právo zvolávať synody, ktorých uznesenia má právo rušiť a vynášať ustanovenia nové. Sám nesmie byť nikým súdený, má však právo rozhodovať o všetkých dôležitých cirkevných právnych veciach, pretože je mocou svojho úradu zvestovateľom Božej vôle, a tak tvorcom práva. Pápež je najvyššou hlavou sveta, ktorému sa musí podriadiť každý svetský panovník, cisára nevynímajúc. Nosí tiaru a iné cirkevné insígnie. Králi a kniežatá sú povinné ctiť si ho pobozkaním nôh. Pápež môže zosadzovať panovníkov a zbavovať poddaných prísahy vernosti voči nim.
Gregor bol presvedčený, že vyhlasuje celkom oprávnené požiadavky, ktoré mu vnukol sám Boh. Presadzoval ich doslova s fanatickou rozhodnosťou a často až bezohľadnosťou.
Spor o investitúru
Gregor VII. sa stal pápežom v zvláštnom období cirkevných dejín. Jeho sprievodným javom bol zápas cirkvi a svetskej moci o právo obsadzovania postov duchovných správcov, tzv. boj o investitúru. Toto právo si nárokovali panovníci, ktorí takto mali možnosť dosadzovať na dôležité cirkevné miesta servilných ľudí, bez ohľadu na záujmy cirkvi. Je samozrejmé, že takto presadzované obsadzovanie funkcií bolo pre panovníka veľmi výhodným „obchodom“ hraničiacim s kupčením s cirkevnými hodnosťami, ktoré okrem toho zaručovalo svetskej moci vplyv na chod duchovných záležitostí. Úplnou zvrátenosťou bol fakt, že biskupom či opátom sa tak mohol stať aj človek bez duchovného vzdelania či povolania, dokonca laik, nehovoriac často o nízkej mravnej úrovni takto dosadeného preláta. Stávalo sa takmer bežnou praxou, že funkcie boli obsadzované, napr. vyslúžilými vojakmi, ktorých sa ušetrený žold nechali kniežatá vysvätiť za kňazov a dosadiť do funkcií. Cirkevné hodnosti sa veľakrát stali predmetom záujmov a sporov vplyvných aristokratických rodín.
Otázka investitúry sa pre Gregora VII. stala jednou z kľúčových, kvôli ktorej veľkú časť jeho pontifikátu sprevádzal spor s cisárom Henrichom IV.
Cisára spočiatku Gregorove slová o pápežskej nadradenosti nechávali nečinným. Keď však na synode v roku 1075 Gregor vyhlásil zákaz investitúry biskupov prostredníctvom cisára, nemohol mlčať. Henrichovi predchodcovia obdarili biskupov a opátov rozsiahlymi územiami a dali im v ríši moc rovnú moci kniežat. Správnymi a vojenskými funkciami ich začlenili do najvyšších vrstiev vtedajšej spoločnosti. Kráľ často využíval biskupov vo svojom mocenskom spore s kniežatami, ktorí s nevôľou prijímali posilňovanie ústrednej kráľovskej moci.
Sprvu sa spor niesol „iba“ v teoretickej rovine. Gregor VII. sa zo všetkých síl snažil presadiť tézu, že cirkevná moc, teda moc pápeža je nadradená moci svetskej. Henrich zastával presne opačný názor. On ako ochranca kresťanstva a dedič panstva Karola Veľkého má byť nadradený pápežovi. V roku 1075 však spor prepukol do otvoreného konfliktu.
Jablkom sváru sa stalo vymenovanie nového milánskeho biskupa cisárom Henrichom. Gregorova reakcia nenechala na seba dlho čakať. V liste cisárovi hrozil exkomunikáciou, pokiaľ ním dosadeného biskupa neodvolá. Henrich miesto odpovede zvolal v roku 1076 do porýnskeho mesta Worms snem nemeckých biskupov, kde pred všetkými prítomnými vyhlásil pápeža za zosadeného. Biskupi cisárovo rozhodnutie odsúhlasili. Prijali vyhlásenie, v ktorom odsúdili Gregora a vypovedali mu poslušnosť ako pápežovi. Na dôvažok odoslali do Ríma dva listy; prvý, potupný, v ktorom požadavku Gregora, v liste nazývaného „mníchom Hildebrandom“, podľa Henricha protirečiacu tradícii, odmietli. Druhý list, adresovaný Rimanom, obsahoval výzvu, aby sa ľud Gregora zbavil a vyhnal ho z mesta.
Pápež ešte v tom istom roku zvolal synodu, na ktorej dal cisára do cirkevnej kliatby. Svoje rozhodnutie oznámil prostredníctvom buly Audustis, v ktorej stálo:
Udalosti, ktoré pápežská kliatba vyvolala, mohli mať pre ďalší Henrichov osud ďalekosiahly dopad. Ak prv išlo Henrichovi hlavne o získanie osobnej prestíže, teraz to bola otázka jeho ďalšej existencie ako panovníka.
Situáciu okamžite využili nemecké kniežatá, zazlievajúce Henrichovi okliešťovanie ich moci. Na osobitnom sneme v Ulme sa uzniesli, že panovník počas trvania exkomunikácie nesmie vykonávať vládu a keď sa do jedného roka nazbaví kliatby, podľa vtedajších platných pravidiel, stratí korunu natrvalo. Súčasne sa začali ohliadať po novom kráľovi. Tieto rozhodnutia sa pre Henricha stali otázkou bytia. Keď vzápätí šľachta zvolala ďalší snem do Augsburgu, kde sa mal definitívne vyriešiť problém a na ktorý pozvala aj pápeža, nemohol ostať nečinným.
„Cesta do Canossy“
Gregor VII. sa začiatkom roka 1077 vydal na cestu do Augsburgu na snem nemeckých kniežat, na ktorom medzitým zvolili Rudolfa Švábskeho za nového kráľa. Od tejto chvíle musel Henrich viesť svoj boj na dvoch frontoch. Jeho pozícia sa otriasala. Zúfalá situácia ho primäla k zúfalému kroku. Predovšetkým si musel urovnať vzťahy s pápežom.
left|thumb|230px|[[Eduard Schwoiser, Henrich IV. pred bránami hradu Canossa, po 1852, olej na plátne, Stiftung Maximilianeum, Mníchov. Umelec v tomto obraze známu scénu zidealizoval]]Vydal sa s malým doprovodom z Nemecka Gregorovi naproti. Gregor, dozvediac sa, že mu cisár ide v ústrety, uchýlil sa na hrad Canossa v severných Apeninách, ktorý patril pápežovi naklonenej toskánskej kňažnej Matilde. Tu očakával Henrichov príchod. Cisár však neprichádzal ako hrdý vládca ale ako kajúcnik. Traduje sa, že bosý a v roztrhanom odeve putoval pod hradné múry. Tu tri dni v januárovom treskúcom mraze vykonával kajúcne obrady a prosil pápeža o odpustenie a odvolanie kliatby. Pápež vychutnávajúci si pocit víťazstva ho napokon prijal hoci vedel, že kráľovo pokánie je vyvolané okolnosťami a nie je úprimné. No ako kňaz a najvyšší pastier nemohol odmietnuť kajúcnika, preto naoko uveril Henrichovým sľubom, že sa polepší, a kliatbu z neho sňal.
Scéna, jedna z najpamätnejších stredovekých epizód, však bola zo strany cisára iba efektným predstavením a predzvesťou jeho ďalších krokov.
Gregorov exil a smrť
V prvom rade potreboval cisár skonsolidovať situáciu v Nemecku. Gregor sám uznal Rudolfovu voľbu za neplatnú a napomínal nemecké kniežatá aby boli vo svojich rozhodnutiach zdržanlivejší. Keď však Henrich napriek pápežovi danému sľubu naďalej vystupoval proti cirkvi bezohľadne, v roku 1080 ho dal Gregor opäť do kliatby a súčasne uznal Rudolfa za právoplatne zvoleného kráľa. Henrich sa rozhodol Gregorovi pomstiť. Ešte v tom istom roku zvolal do mesta Brixen na severe Talianska (dnes v provincii Bolzano – Horná Adiža) snem nemeckých a lombardských biskupov, na ktorom vyhlásil Gregora VII. za zosadeného a prítomných prelátov prinútil, aby zvolili za nového pápeža arcibiskupa z Ravenny, Guiberta (ako protipápež Klement III.).
Henrich vedel, že situáciu v Nemecku má znova pevne vo svojich rukách. Opäť vytiahol proti pápežovi, tentoraz na čele vojska. Obľahol Rím a 21. marca 1084 vtiahol s vojskom do mesta. Tu sa nechal Klementom III. korunovať za cisára. Zúfalý Gregor sa zachránil za múrmi Anjelského hradu. Henrichovi však zámer s dobytím mesta nevyšiel, pretože pápež povolal na pomoc normanské vojská z južného Talianska. Títo „osloboditelia“ Henricha síce z mesta vyhnali, no tak spustošili Rím, že Rimania znenávideli nielen ich ale aj Gregora. Ten bol nútený z mesta utiecť. Uchýlil sa do kláštora Monte Cassino, odkiaľ pokračoval do kampánijského mesta Salerno. Tu, vyčerpaný a zatrpknutý, 25. mája 1085, zomrel. Pamätné sú jeho posledné slová, ktorými vyjadril svoje sklamanie : „Dilexi iustitiam, odi iniquitatem, propterea morior in exilio“ („Miloval som spravodlivosť, nenávidím neprávosť, preto zomieram vo vyhnanstve.“)
Hodnotenie pontifikátu Gregora VII.
Zdalo by sa, že zhodnotenie pontifikátu Gregora VII. znamená iba upriamenie pozornosti na jeho konflikt s cisárskou mocou a okolnosti s tým súvisiace. Gregor VII. však bol človek s oveľa širším záberom. Známa je jeho obsiahla korešpondencia adresovaná nielen duchovným predstaviteľom, ale aj mnohým európskym panovníkom, v ktorej nielen vysvetľoval ale aj bránil záujmy rímskej cirkvi. Okrem toho Gregor osobnými zásahmi alebo prostredníctvom synod systematicky odstraňoval neporiadky medzi duchovenstvom.
Najväčší osobný prínos Gregora VII. do cirkevných dejín je ten, že „vybojoval“ najťažší zápas o slobodu cirkvi. Jeho dozvuky sa niesli za pontifikátov ďalších štyroch Gregorových nástupcov (všetci boli benediktíni). Až nástupca posledného z nich, Gelasia II. - Kalixt II. - dotiahol zápas o nezávislosť cirkvi do šťastného konca. V tzv. wormskom konkordáte z roku 1122 sa cisár Henrich V. (syn Henricha IV.) zaviazal, aby sa v budúcnosti duchovní predstavitelia volili podľa cirkevných regulí a bez zásahu svetskej moci.
Gregor VII. bol v roku 1584 svojím neskorším menovcom, Gregorom XIII. blahorečený; za svätého bol vyhlásený v roku 1728 pápežom Benediktom XIII.
Azán
Azán môže byť:
Daranbúdú
Daranbúdú je jeden z obývaných ostrovov na atole Fáfu na Maldivách. Počet obyvateľov je 385 (jún 2006), dĺžka ostrova 1 300 m, šírka 400 m. Vzdialenosť od hlavného mesta Male je 138,11 km.
Ostrov leží na západnom okraji atolu Fáva. Kód ostrova je L-5.
Witnica
Witnica je mesto v Poľsku v Lubuskom vojvodstve v okrese Powiat gorzowski v rovnomennej gmine.
Žije tu 6 806 obyvateľov (30. 6. 2007).
Zoznam kultúrnych pamiatok v obci Ochtiná
Toto je zoznam kultúrnych pamiatok v obci Ochtiná v okrese Rožňava.
Fíali
Fíali je jeden z obývaných ostrovov na atole Fáfu na Maldivách. Počet obyvateľov je 965 (jún 2006), dĺžka ostrova 525 m, šírka 425 m. Vzdialenosť od hlavného mesta Male je 113,40 km.
56 Andromedae
56 Andromedae je dvojhviezda v súhvezdí Andromeda. Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 5,69 a je zložená z dvoch žltých obrov a nachádza sa v blízkosti otvorenej hviezdokopy NGC 752.
Animal (album)
Animal je prvý štúdiový album americkej speváčky Keshy. Bol vydaný 1. januára 2010 vydavateľstvom RCA Records. Kesha spolupracovala s celým radom producentov a skladateľov, vrátane Dr. Luke a Maxom Martinom.
Väčšina textov piesní na albume vychádza z osobných skúseností speváčky. Hovoria o zlomenom srdci, chlapcoch, o láske a zábave.
Hlupín
Hlupín je obec v Česku v okrese Strakonice v Juhočeskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 96 obyvateľov, z toho 55 mužov a 41 žien, pričom priemerný vek v obci bol 42,8 roka (muži 41,3 roka, ženy 44,8 roka).
Comfortably Numb
Táto pieseň je jednou z troch na albume The Wall, ktorej autorom je spolu s Rogerom Watersom aj gitarista a neskorší líder skupiny, David Gilmour. Gilmour mal hudobné nápady, nahraté na demo pre túto skladbu pripravené na svoj neskorší sólový projekt.
„Comfortably Numb“ je jednou z najslávnejších skladieb skupiny Pink Floyd. Je uznávaná hlavne vďaka gitarovým sólam, ktoré sú v nej nahraté. V skladbe sú hrané dve sóla. Druhé z nich je fanúšikmi, hudobnou kritikou ale aj samotným Gilmourom považované za najlepšie, aké kedy nahral. V hudobnom časopise Guitar World je „Comfortably Numb“ umiestnená na štvrtom mieste v stovke najlepších gitarových sól. V hlasovaní na serveri Yahoo získalo gitarové sólo prvé miesto u divákov televízneho hudobného kanálu Planet Rock. V roku 1989 členovia fanzinu skupiny Pink Floyd, The Amazing Pudding, zvolili túto skladbu za ich najlepšiu pieseň. Časopis Rolling Stone dal túto pieseň na 314. miesto zoznamu 500 najlepších skladieb všetkých čias.
Skladba „Comfortably Numb“ je spolu so skladbou „Mother“ jednou z mála samostatných hudobných diel, ktoré nie sú priamo zvukovo prepojené na ostatné diela albumu. Podľa časpisu Rolling Stone text piesne pochádza z Watersovej osobnej skúsenosti po tom, ako dostal injekciu na utíšenie pri hepatitíde v roku 1977 pred koncertom Animals tour vo Philadelphii "boli to dve najdlhšie hodiny môjho života", hovorí Waters. "Skúšať hrať na koncerte v stave, keď som mal problém zdvihnúť ruku." O aranžmáne finálnej verzii skladby viedli Waters s Gilmourom spory. Gilmour si ju predstavoval (oproti albumu) v drsnejšiu, Waters chcel, aby Gilmourove sólo bolo na začiatku skladby.
Tak ako ostatné skladby albumu The Wall, pieseň „Comfortably Numb“ je rozprávaním časti príbehu jeho hlavného protagonistu Pinka. Pink sa cíti úplne izolovaný od spoločnosti, nedokáže odolať tlaku postavenia rockovej hviezdy a pred odchodom na koncertné vystúpenie kolabuje v hotelovej izbe. K Pinkovi je privolaný lekár, ktorý mu dáva injekciu, ktorá by ho mala prebrať. Text piesne je koncipovaný ako dialóg doktora (Waters) s Pinkom (Gilmour).
Majstrovstvá Európy v hokeji na kolieskových korčuliach mužov 2014
Majstrovstvá Európy v hokeji na kolieskových korčuliach mužov 2014 boli v poradí 51. Majstrovstvá Európy v hokeji na kolieskových korčuliach mužov, ktoré organizuje Európska konfederácia kolieskového korčuľovania (CERS), resp. jej výbor pre hokej na kolieskových korčuliachCERH. Konali sa v meste Alcobendas, v Madridskom spoločenstve, v Španielsku v dňoch od 14.19. júla 2014, za účasti 6 tímov. Prvýkrát sa turnaja ME nezúčastnilo družstvo 🏴󠁧󠁢󠁥󠁮󠁧󠁿󠁧󠁢󠁥󠁮󠁧󠁿. Španielsko bolo organizátorom európskeho šampionátu mužov ôsmykrát, keď predtým hostilo turnaje v rokoch 1951, 1954, 1957, 1967, 1979, 1987 a naposledy v 2008, v Oviede. Všetky zápasy sa odohrali v jedinej arénePabellón Amaya Valdemoro s kapacitou 2 300 divákov. Titul neobhajilo domáce Španielsko, ale svoj tretí európsky titul získalo Taliansko, ktoré vyhralo turnaj po 24 rokoch.
Španielsky Alcobendas získal právo hostiť turnaj ME v roku 2013 počas konania Majstrovstiev sveta v septembri 2013.
Účastníci
Pozn: Číslo v zátvorke udáva umiestnenie v medzinárodnom ELO rebríčku k januáru 2014.
Výsledky
náhľad|Otvárací zápas Španielska s Nemeckom
Konečné poradie
náhľad|Talianske družstvo po víťazstve na turnaji