Iliušin_Il-28
Konštrukcia
V roku 1950 bol riaditeľ Špeciálnej kancelárie No.1  P. N. Kuksenko (koncom 20tych rokov pracoval spolu s S. V. Iliušinom v NTK UVVS) predvolaný k Stalinovi. Zaoberali sa otázkou vývoja a postavenia systému PVO Moskvy, ktorý by bol schopný aj pri masívnom leteckom nálete neprepustiť ani jedno lietadlo nad metropolu. Tento systém dostal označenie S-25 “Berkut” a mal byť postavený na základe spojenia riadených rakiet “zem-vzduch” a radiolokačných prostriedkov odhalenia cieľov a ich navádzania na cieľ. Vývoj protilietadlovej rakety V-300 pre tento systém bol pridelený Hlavnému konštruktérovi OKB-301 S. A. Lavočkinovi. Od systému “Berkut” bolo požadované odhalenie a zničenie vzdušných cieľov s efektívnou odraznou plochou zodpovedajúcou diaľkovému bombardéru Tu-4 a frontovému bombardéru Il-28. Kvôli doladeniu systému S-25 “Berkut” a hlavne rakety V-300 bolo rozhodnuté na jeseň 1952 postaviť bezpilotné terče práve na základe bombardérov Tu-4 a Il-28. Povinnosti vedúcej organizácie zodpovednej za vývoj lietadiel-terčov boli určené LII. Letové skúšky Il-28 vybaveného programovateľným autopilotom a aparatúrou rádiového riadenia sa začali v januári 1953. V OKB bol ako hlavný inžinier pre dané práce určený V. I. Smirnov. Z lietadla boli odinštalované strelacká a bombová výzbroj, priezračné pancierové sklo v kabíne strelca, radiolokačné a fotografické vybavenie časť radiolokačného a navigačného aj elektrického vybavenia. Keďže lietadlu chýbal systém núdzového odhodenia prekrytu kabíny, museli byť lety vykonávané s odobratou odhadzovateľnou časťou prekrytu. Predpokladalo sa, že pred vstupom lietadla do zóny odpálenia rakiet sa pilot katapultuje. Preto tieto skúšobné lety prvého lietadla-terča Il-28 vykonával radový pilot por. F. P. Bogdanov, ktorý mal skúsenosti s katapultovaním. Skúšky ukázali, že aparatúra diaľkového riadenia zabezpečuje let pomocou rádiových povelov zo zeme vrátane stúpania do výšky 8 000 až 12 000 m, horizontálny let vo výške 12 000 m s otáčkami doprava aj doľava, vypnutie motorov aj kĺzavý let. Spoľahlivé ovládanie lietadla pomocou povelov zo zeme bolo zabezpečené do vzdialenosti 150 km. Maximálna rýchlosť vo výške 12 000 m dosahovala s odkrytým prekrytom pilotnej kabíny 700 km/h. Na základe hodnotenia pilota bol kvôli uľahčeniu jeho práce inštalovaný odhadzovateľný prekryt pilotnej kabíny. Skúšky s týmto prekrytom vykonával vo februári 1953 pilot LII V. F. Chapov, ktorý túto úpravu hodnotil pozitívne. Na tieto lietadlá-terče prestavali asi desať sériových bombardérov Il-28. Vznikla však potreba postaviť čo najskôr lietadlo-terč s plne autonómnym diaľkovým rádiovým riadením. Bolo teda nutné vyriešiť problém bezpilotného vzletu vzletu. Skúšky systému zabezpečujúceho bezpilotný vzlet boli vykonávané v LII na jar 1954 a zúčastnili sa ich skúšobní piloti G. M. Šijanov a A. I. Gracianskij. Na základe skúšok bol tento stroj odporúčaný ako lietadlo-terč pri vykonávaní  protilietadlových strelieb. Celkovo bolo na lietadlo-terč prestavaný veľký počet bombardovacích Il-28, ktoré boli využívané na zdokonaľovanie rôznych druhov rakiet triedy “zem-vzduch” a “vzduch-vzduch”. Skúsenosti s vývojom a ladením aparatúry riadenia lietadla-terča Il-28 boli využité pri vývoji rýchlejších a manévrovateľnejších terčov na základe bojových lietadiel Jak-25, MiG-19, MiG-21 a iných.