cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
American Horror Story
Coven (2013-14)
Motívom tretej série je utláčanie menšín. Po Salemských súdnych procesoch čarodejnice, čo prežili už takmer vymreli a sú znovu v nebezpečenstve. V New Orleans sa otvorila nová škola, kde sa mladé čarodejnice môžu učiť sebaobrane. Po dlhej dobe prichádza Najvyššia čarodejnica Fiona, aby sa uistila, že klan a všetky jeho tajomstvá sú v bezpečí. Fionina dcéra Cordelia na škole učí. Udalosti odhalia odveké rivalstvo medzi Salemskými čarodejnicami a kultom Voodoo z New Orleans, a dlhodobú nenávisť medzi Voodoo kráľovnou Marie Laveau a sériovou vrahyňou Delphine LaLaurie. Dej sa odohráva v prítomnosti s retrospektívami z 19-teho a 20-teho storočia. Ďalšie motívy okrem utláčania čarodejníc je samotné čarodejníctvo, Voodoo praktiky, rasizmus a vzťahy medzi matkami a dcérami.
Freak Show (2014-15)
Motívom štvrtej série je nespravodlivosť. Príbeh sa odohráva v roku 1952 v mestečku Jupiter v štáte Florida, kde sa Elsa Mars (Jessica Langeová) snaží udržať jednu z posledných „Freak Show“. Keď sa v nemocnici objavia siamské dvojčatá Bette a Dot Tattler (Sarah Paulson), Elsa zbadá šancu konečne prilákať ľudí do jej cirkusu. Ďalšími členmi šou sú Jimmy Darling (Evan Peters), ktorý má zrastené prsty, a jeho matka Ethel (Kathy Batesová), známa aj ako žena s fúzmi. V čase keď televízia začína preberať divákov z cirkusov, jej členovia sa musia prekonať predsudky, ktoré voči nim majú ľudia. Zrazu sa však v Jupiteri objaví temná bytosť, ktorá nie je spokojná so skupinkou cirkusantov, ktorí sa tam usídlili.
Hotel (2015-16)
Motívom piatej série je závislosť, duševná choroba a odpustenie. Odohráva v Los Angeles v roku 2015 v Hoteli Cortez, ktorý bol postavený pre účely mučenia zakladateľom Jamesom Patrickom Marchom (Evan Peters). Na chod hotela dohliada 111-ročná upírka Elizabeth/The Countess (Lady Gaga) a recepčná/manažérka Iris (Kathy Batesová). Medzi rezidentov a hostí hotela patrí duch drogovo-závislej prostitútky Sally (Sarah Paulson), Irisin nenávistný syn a Elizabethin upírsky milenec Donovan (Matt Bomer), transgenderová barmanka Liz Taylor (Denis O'Hare), herečka a pomstychtivá bývalá milenka Elizabeth Ramona Royale (Angela Bassett), model Tristan Duffy (Finn Wittrock), newyorský módny návrhár a aktuálny vlastník hotela Will Drake (Cheyenne Jackson) a podozrievaný detektív John Lowe (Wes Bentley) s manželkou Alex (Chloë Sevigny).
Roanoke (2016)
Prvá polovica série sleduje paranormálnu dokumentárnu show My Roanoke Nightmare, v ktorej manželský pán rozpráva svoje zážitky, ktoré sú zároveň hrané hercami. Shelby a Matt Millerovci sa presťahujú z Los Angeles do domu v Severnej Karolíne po brutálnom napadnutí Matta, ktoré ho dostalo do nemocnice a Shelby kvôli tomu potratila. Len čo sa pár nasťahuje do nového domova, začnú sa diať zvláštne a paranormálne javy. Druhá polovica série zobrazuje nasjedujúcu show s názvom Return to Roanoke: Three Days in Hell, v ktorej skutočné osoby a hercov, ktorí ich hrali pošlú na tri dni do domu v Roanoke počas Krvavého Mesiaca. Prostredníctvom zhromaždených nájdených nahrávok je odvysielané ako účastníci show zomierajú keď musia čeliť skutočnému hororu v dome v Roanoke.
Cult (2017)
V roku 2016 je Trump zvolený za prezidenta. Veľa ľudí nevie čo majú čakať. Medzi nimi je aj lesbický pár Ally (Sarah Paulson) a Ivy (Alison Pill), ktoré sa boja, že stratia svojho syna Oza. Ally sa kôli stresu vracajú jej staré fóbie, ktoré už mala za sebou: Strach z klaunov, z dier a pod. Zrazu začína všade vidieť klaunov. Má s tým niečo spoločné záhadný muž Kai (Evan Peters), ktorý využíva strach ľudí pre svoj vlastný prospech? Alebo Ally stratila rozum? Čoskoro Ally zistí, že už nikomu nemôže dôverovať...
Apocalypse (2018)
Dej ôsmej série je priamym pokračovaním tretej série Coven a prvej série Murder House. Príbeh sa začína zničením sveta jadrovými zbraňami, po ktorom sleduje skupinu preživších snažiacich sa vysporiadať s novými pravidlami prežitia v Outpost 3. Na scénu sa tiež vrátia čarodejnice z tretej série Coven, ktoré súperia s Michaelom Langdonom, potomkom ducha Tata Langdona a živého človeka. Takýto potomok mal podľa Billie Dean Howard priniesť koniec svetu ako Antichrist. V retrospektívne sa odhaľuje minulosť mladého Michaela, ktorý zapríčinil nukleárnu katastrofu. Táto séria predstavuje boj medzi dobrom a zlom, ale aj to, že súdržnosť a jednota porazí hrozbu.
Hlavné postavy
1984 (2019)
12. januára 2017 bola okrem ôsmej série potvrdená aj deviata séria, ktorá má mať premiéru v roku 2019. Táto séria ponesie názov 1984. Evan Peters oznámil, že sa v tejto sérii neobjaví.
Double Feature (2021)
3. augusta 2018 bol seriál obnovený na desiatu sériu. V novembri 2019 Sarah Paulson oznámila svoj návrat do hlavnej role. 26. februára 2020 Murphy zverejnil cez svoj Instagram účet, že Leslie Grossman, Billie Lourd, Evan Peters, Adina Porter, Lily Rabe, Angelica Ross, Finn Wittrock, a nováčik série Macaulay Culkin boli obsadení v desiatej sérii. 26. mája bolo oznámené, že sa výroba 10. série odkladá na rok 2021, kvôli prebiehajúcej pandémii COVID-19. 5. februára 2021 Ryan Murphy oznámil, že sa vracia aj Frances Conroy a o mesiac neskôr oznámil, že sa vracia aj Denis O'Hare. 19. marca 2021 Ryan Murphy zverejnil oficiálny názov 10. série.
Budúce série
5. decembra 2018 Murphy povedal, že sa čarodejnice z Coven a Apocalypse vrátia v budúcich sériách. 9. januára 2020 bol seriál obnovený po 13. sériu. 11. séria má premiéru 19.10.2022.
Obsadenie
Napriek tomu, že každá séria sa odohráva v inom období, niekoľko postáv sa objavilo vo viac ako jednej sérii.
Produkcia
Natáčanie pilotnej epizódy sa začalo v Country Club Park, Los Angeles, California.
Produkcia a natáčanie druhej série sa začalo koncom júla 2012.
Natáčanie tretej série sa začalo 23. júla 2013 v New Orleans, Louisiana.
Natáčanie štvrtej série sa začalo 15. júla 2014 v New Orleans.
Natáčanie piatej série sa začalo 14. júla 2015 v Los Angeles, California, kde sa príbeh taktiež odohráva.
Natáčanie šiestej série sa začalo 6. júla 2016 v Santa Clarita, California.
Natáčanie siedmej série sa začalo v máji 2017.
Natáčanie ôsmej série sa začalo 16. júna 2018 a skončilo 29. októbra 2018. Natáčalo sa na viacerých miestach.
Natáčanie desiatej série malo pôvodne začať v marci 2020, ale kvôli prebiehajúcej pandémii COVID-19 sa plány prerušili a kamery sa spustili až 2. decembra 2020. 1. marca sa začalo natáčať v prímorskom meste Provincetown.
Táto tabuľka uvádza lokácie nakrúcania jednotlivých sérií.
Komárov (Bratislava)
náhľad|Kostol sv. Jozefa v Komárove, časti Podunajských Biskupíc Komárov bola pôvodne samostatná obec na pravom brehu Malého Dunaja, ktorá bola v polovici 20. storočia pripojená k Podunajským Biskupiciam, ktoré sú od roku 1972 súčasťou Bratislavy.
Názvy
Doložené slovenské názvy:
Doložené maďarské názvy (od súčasného HU slova: szúnyog (-ot,-ja) → komár) :
Doložené nemecké názvy (od súčasného DE slova: die Mücke → komár) :
Dejiny
Podľa Vlastivedného slovníka sa sídlo spomína prvýkrát v roku 1341 "v ohraničení chotára Podunajských Biskupíc". Horváth 1990 uvádza prvú zmienku až k roku 1378.
V roku 1378 sa sídlo spomína ako poddanská dedina ostrihomského arcibiskupstva, do ktorého patrila až do konca feudalizmu.
V roku 1441 sa objavuje meno richtára Mikuláša (Nicolao villico de Zwnyg).
Počas Betlenovho povstania sa v roku 1620 sídlo takmer vyľudnilo a následne sa tu v polovici 17. storočia usadili noví kolonisti.
Pri požiari v roku 1847 celé sídlo vyhorelo.
V polovici 20. storočia (zdroje uvádzajú konkrétne rok 1950, rok 1943 či rok 1944 ) bol Komárov pripojený k obci Podunajské Biskupice, čím prestal byť samostatnou obcou.
Obyvateľstvo v 19. a 20. storočí
V roku 1921 mala obec 615 obyvateľov (93 % Maďarov). Obyvateľstvo tvorili prevažne katolíci.
Pamiatky
Kostol svätého Jozefa bol postavený v neskororenesančnom slohu v roku 1681. Dal ho postaviť ostrihomský arcibiskup Juraj Slepčiansky-Pohronec údajne na mieste staršieho kostolíka.
Závetrovka
náhľad|[[USS Monongahela (1862)|USS Monongahela s plne rozvinutými závetrovkami]] náhľad|Označovanie závetroviek
Závetrovky, alebo lízle sú prídavné plachty používané na plachetniciach vedľa rahnových plachiet, a to predovšetkým pri zadnom alebo mierne bočnom vetre. Ich účelom je zväčšenie plochy plachiet. Umiestňujú sa na predĺžené pohyblivé rahná, ktoré je možné vysunúť do strany. Každá závetrvoka má dve rahná, podobne ako rahnové plachty, t. j. v hornej časti sú po celej dĺžke pripevnené k hornému rahnu, dolné rohy sú upevnené k spodnému vysunutému rahnu. Dolný okraj je tiež oblúkový. Niekedy sa prídavné plachty objavovali aj po bokoch nižšie od paluby, tzv. vodné plachty.
V súčasnosti sa závetrovky veľmi nepoužívajú. Objavili sa na vojnových lodiach už v 17.18. storočí. Najviac boli používané v 19. storočí.
Luneray
Luneray je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Seine-Maritime, v regióne Horná Normandia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Motorová konfigurácia
right|thumb|200px|Prevádzka motoru Napier Deltic Motorová konfigurácia je strojársky termín pre usporiadanie hlavných častí piestového spaľovacieho motora. Týmito časťami sú valce a kľukové hriadele, ale tiež niekedy aj vačkové hriadele.
Tom Bell
Thomas „Tom“ W. Bell (pseudonym: T.O. Morrow; * 1966) je americký právnik, filozof a univerzitný pedagóg, predstaviteľ extropianskeho myslenia. V súčasnosti (2014) pôsobí ako profesor na Dale E. Fowler School of Law, Chapman University v meste Orange v Kalifornii a zoberá sa najmä právom duševného vlastníctva.
Život
V roku 1987 získal titul Bachelor of Arts v odbore filozofia na University of Kansas, v roku 1989 Master of Arts taktiež v odbore filozofia na University of Southern California. Následne študoval právo na University of Chicago Law School, kde v roku 1993 získal titul Juris Doctor. Pôsobí tiež ako riaditeľ Telekomunikačných a technologických štúdií na Cato Institute.
Extropiánske aktivity
V januári 1988 uviedol pojem extropia. Spolu s Maxom Moreom založil časopis Extropy, ktorého prvé číslo bolo vydané v auguste 1988 (s podtitulkom Vaccine for Future Shock), nákladom 50 výtlačkov. V redakčnej rade časopisu pôsobil aj po nástupe na štúdium práva. V roku 1991 bol ako nezisková vzdelávacia organizácia založený Extropy Institute, v ktorom pôsobil ako viceprezident a riaditeľ.
Právnické aktivity
Od roku 1998 pôsobí na Chapman University Dale E. Fowler School of Law v meste Orange v Kalifornii. Zaoberá sa problematikou práva v informačnom veku, duševným vlastníctvom, internetovým právom, copyrightom, korporáciami a ďalšími oblasťami súvisiacimi s najnovšími problémami práva spojenými s pokročilými technológiami.
Dielo
Monografie
Články a štúdie
Ostatná publikačná činnosť
La Trinité-Porhoët (kantón)
La Trinité-Porhoët je francúzsky kantón v departemente Morbihan v regióne Bretónsko. Tvorí ho šesť obcí.
Arbélos
Arbélos (Arbélos) je v gréckej mytológii syn egyptského kráľa Aigypta a jeho družky Héfaistiny. Arbélos bol jedným z päťdesiatich synov egyptského kráľa Aigypta. Jeho otec sa rozhodol, že svojich synov ožení s päťdesiatimi dcérami svojho brata Danaa, ktorý bol kráľ susednej Líbye. Keďže Danaos s tým nesúhlasil, vypovedal mu Aigyptos vojnu a porazil ho. Danaos nato ušiel s dcérami do Argu na Poloponéze, ale Aigyptos sa so svojimi synmi za ním vypravil a k svadbe ho prinútil.
Vic-de-Chassenay
Vic-de-Chassenay je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Côte-d’Or, v regióne Burgundsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Stanislav Jankovič
Gen. JUDr. Stanislav Jankovič (* 19. február 1963, Skalica) je bývalým viceprezidentom Policajného zboru.
Životopis
Členom Zboru národnej bezpečnosti sa stal v roku 1984. V roku 1988 ukončil dôstojnícku školu v Bratislave. V rokoch 1996 až 2001 študoval na Akadémii Policajného zboru v Bratislave, v odbore bezpečnostných služieb. V období rokov 2003 až 2006 pracoval ako zástupca riaditeľa Krajského riaditeľstva Policajného zboru v Bratislave. 7. augusta 2006 bol vymenovaný za viceprezidenta PZ SR.
Externé odkazy
Stanislav Jankovič v online rozhovore o novom cestnom zákone
Bórik
Bórik je slovenské priezvisko. Je rozšírené predovšetkým v okrese Nové Zámky, najviac v Nových Zámkoch a obciach Hul, Dolný Ohaj a Branovo.
Tradukcia
Tradukcia môže byť:
Poltavská oblasť
Poltavská oblasť je jedna z 24 administratívnych oblastí Ukrajiny. Má rozlohu a žije tu 1,544 milióna obyvateľov (podľa sčítania z roku 2006). Hlavným mesto oblasti je Poltava.
Parmenión
Parmenión (Parmenión) môže byť:
Kostol svätého Jána z Mathy (Bratislava)
Kostol svätého Jána z Mathy (v minulosti Katedrála svätých Jána z Mathy a Felixa z Valois, ľudovo Kostol trinitárov) je baroková sakrálna stavba nachádzajúca sa na severnom okraji historického jadra Bratislavy v okrese Bratislava I. Sídelný chrám rehole trinitárov je jednou z najvýznamnejších architektonických pamiatok uvedeného slohového obdobia v meste. V rokoch 2003 – 2009 plnil funkciu katedrálneho chrámu Vojenského ordinariátu Ozbrojených síl Slovenskej republiky.
Kostol je sakrálnou stavbou pozoruhodnou z viacerých stránok. Je jedným z mála katolíckych kostolov na území Slovenska, ktoré majú centrálny, elipsovitý pôdorys. K oválne formovanému interiéru priliehajú po tri kaplnky na každej strane, pozdĺžne presbytérium a vstupná predsieň s koso pripojenými vežami. Aj čelná fasáda je na slovenské pomery raritou.
Vannes-Centre
Vannes-Centre je francúzsky kantón v departemente Morbihan v regióne Bretónsko. Tvorí ho iba centrálna časť mesta Vannes.
Kostol svätého Jána z Mathy (Bratislava)
Podobne ako v prípade niekoľkých ďalších chrámov v Bratislave i história trinitárskeho kostola sa spája s mecénskou činnosťou ostrihomského arcibiskupa a uhorského prímasa Imricha Esterháziho.
Trinitári na Slovensku a v Prešporku
Rád Najsvätejšej Trojice (Ordo Sanctissimae Trinitatis), známejší pod označením trinitári, je jedným z najstarších európskych rehoľných spoločenstiev. Inicioval ho svätý Ján z Mathy (1154 – 1213). Rehoľa, ktorej hlavným poslaním bolo vykupovať zajatcov a otrokov, bola potvrdená bulou pápeža Inocenta III. Operante Divine Dispositionis zo 17. decembra 1198.
Do krajín pod vládou rakúskych Habsburgovcov uviedol trinitárov až v závere 17. storočia rytier maltézskeho rádu kardinál Leopold Kolonič, a to najskôr do Viedne, čoskoro nato aj do Horného Uhorska. Na území dnešného Slovenska sa trinitári okrem Bratislavy usídlili napr. v Komárne, v Trnave či v Ilave. Práve z tohto považského mesta prišli v roku 1697 príslušníci rehole do Bratislavy. Prechodne sa usadili v hostinci U uhorskej koruny na dnešnej Obchodnej ulici. V roku 1700 kúpili tzv. Szenteiovský dom, stojaci pred Michalskou bránou na začiatku Kozej ulice, kde postavili najprv skromnú kaplnku. Po získaní rozľahlého priestoru starého Cintorína svätého Michala vybudovali v rokoch 1717 – 1725 na dnešnom Župnom námestí (vtedajší Kohlmarkt, t. j. Uhoľný trh) centrálny dvojvežový kostol s kláštorom. Jeho prvým superiorom (predstaveným) sa stal páter Michael, pôvodom z navarrského mesta Corella. Zoznam ďalších predstavených bratislavského kláštora v priebehu 18. storočia zároveň dokladá nielen španielsky pôvod prvých superiorov (až do roku 1711), ale aj úzke prepojenie s trinitárskym kláštorom postaveným vo viedenskej mestskej časti Josefstadt.
Výstavba chrámu
Stavbe dnešného chrámu predchádzalo niekoľko rokov úsilia pri získavaní pozemkov na jeho výstavbu. V roku 1700 kúpili pozemok s domom na mieste, kadiaľ dnes vedie Kozia ulica. Neskôr vďaka podpore viacerých šľachtických rodov svoj majetok rozšírili. Najvýznamnejší prínos znamenalo získanie pozemkov na zrušenom cintoríne svätého Michala v roku 1713 a o dva roky neskôr na zaniknutom evanjelickom cintoríne. O ďalšie dva roky neskôr, 12. júna 1717, nitriansky biskup Ladislav Adam gróf Erdődy, zastupujúci v Prešporku vtedajšieho uhorského prímasa Christiana Augusta Saského, posvätil základný kameň rehoľného kostola na mieste niekdajšieho farského Kostola svätého Michala (zbúraného v roku 1526). Kostol zasvätili Najsvätejšej Trojici a zakladateľovi rehole Jánovi z Mathy.
Stavbu ukončili o osem rokov neskôr. V dochovaných dobových dokumentoch sa uvádza, že posviacka kostola sa uskutočnila 7. júla 1725.
Možno povedať, že „duchovnou“ predlohou trinitárskeho kostola v Bratislave sa stal rímsky jezuitský kostol del Gesù, v ktorom sa zohľadňovali nové požiadavky na funkciu a formu barokových chrámov. Podľa tohto chápania koncepcia kostola bola zameraná na priestor a svetlo, uprostred ktorých prebiehali omše a počúvali kázne. Za predchodcov jeho interiérovej koncepcie sú v staršej umeleckohistorickej literatúre zhodne považované viedenský Kostol svätého Petra na ulici Graben a Kostol svätej Margity v Jaroměřiciach nad Rokytnou.
left|thumb|Detail plastickej výzdoby portáluOtázka projektanta bratislavského chrámu až dodnes ostáva otvorená: na jednej strane sa objavuje meno známeho rakúskeho staviteľa talianskeho pôvodu Johanna Lukasa von Hildebrandta, na druhej strane niektorí historici umenia uvažujú o mene menej známeho viedenského staviteľa Franza Jänggla (okolo 1650 – 1734), podieľajúceho sa rovnako ako Hildebrandt na stavbe viedenských chrámov – Kostola svätého Petra a piaristického Kostola Maria Treu. Podľa dostupných prameňov vlastnil Franz Jänggl v Bratislave dom, bol členom bratstva Najsvätejšej Trojice a fundoval výstavbu Loretánskej kaplnky pri bratislavskom kostole a kláštore františkánov. Je pravdepodobné, že autorom projektu bol Johann Lukas von Hildebrandt, no samotná stavba bola realizovaná, a možno aj čiastočne modifikovaná, pod stavebným dozorom Franza Jänggla.
7. júna 1725 bol síce nový kostol posvätený, no postupná realizácia jeho vnútornej výzdoby presiahla hlboko do 18. storočia.
Súčasne so stavbou kostola prebiehala aj výstavba kláštora. Základný kameň novostavby kláštora položil palatín Mikuláš Pálfi 29. júna 1721.
Prehliadka kostola
Kostol svätého Jána z Mathy pri pohľade z exteriéru splýva s okolitou uličnou zástavbou Župného námestia. Na prvý pohľad však upúta predovšetkým svojím konkávne prehnutým, prísne symetrickým priečelím. Kostol je prvou stavbou u nás s takto architektonicky riešeným čelným múrom. Dominuje mu dvojica trojetážových veží zvierajúca medzi sebou stredovú časť s hlavným vchodom, korunovanú volútami ohraničeným mohutným štítom a zakončeným trojuholníkovým tympanónom na vrchole s monštranciou. Jednotlivé poschodia od seba zreteľne oddeľujú horizontálne rímsy. Priečelie je vo zvislom smere členené pilastrami na menšie polia, ktoré vypĺňajú okná a plytké niky.
right|thumb|Pohľad na veže kostola z ochodze [[Michalská brána|Michalskej veže]]Na rozdiel od priečelí iných barokových sakrálych stavieb ako na Slovensku tak i v Európe však to bratislavské pôsobí veľmi skromne. Predpokladá sa, že objednávatelia stavby sa potýkali s nemalými finančnými problémami a preto kostol pôvodne zamýšľaný ako veľkolepá stavba s bohatou exteriérovu výzdobou sa musel napokon zaobísť bez nej.
Osobitnú pozornosť si zaslúžia veže kostola. Už na prvý pohľad pôsobí zvláštne ich zastrešenie. Podľa archívnych grafík mali obe veže v minulosti typické barokové zakončenie s plasticky formovanými vysokými strechami a cibuľovými helmicami. Nevedno prečo ich neskôr odstránili. Nahradili ich zastrešením vo forme nízkych ihlanov (drevený šindeľ neskôr vymenili za plechovú krytinu).
V strede priečelia sa cez bohato zdobený kamenný portál zakončený rozoklaným tympanónom, nad ktorým skupina anjelom pridržiava symboly Najsvätejšej Trojice, vstupuje do predsiene kostola. Nad vchodom je umiestnený kartušový latinský nápis – TRES UNUM SUNT (Traja jedno sú) dokladajúci zasvätenie kostola.
Interiér kostola
Trinitársky kostol predstavuje vo svojom architektonickom stvárnení typ centrálneho jednoloďového kostola postaveného na oválnom pôdoryse s vencom plytkých kaplniek po jeho obvode. V porovnaní s exteriérom zaujme predovšetkým svojou bohatou výzdobou. Vnútorné steny kostola už pri letmom pohľade upútajú farebne jednoliatou imitáciou mramoru a nechávajú naplno vyznieť klenbové maľby.
Z eliptického pôdorysu hlavnej lode kostola vystupuje šesť bočných plytkých kaplniek (po troch na oboch dlhších stranách). Každá z nich obsahuje oltár s rovnakou stĺpovou architektúrou no s rozdielnou ikonografickou náplňou. V prvej kaplnke zľava od vchodu stojí oltár zasvätený zakladateľovi trinitárskej rehole – svätému Jánovi z Mathy. Na oltárnej menze stoja sochy uhorských kráľov – svätcov: vľavo Štefana I. a vľavo Ladislava I.
Stredné kaplnky na oboch stranách sú nielen stavebne najvýraznejšími, ale ich oltáre nesú obrazy so súvisiacimi námetmi. Oltár Bolestnej Panny Márie v kaplnke na ľavej strane obsahuje obraz Ukrižovania od rehoľného umelca frátra Hermana. Od známeho bratislavského sochára Štefana Steinmasslera pochádzajú plastiky na oltári – Bolestnej Matky a svätého Jána Evanjelistu. Oltár v protiľahlej kaplnke, zasvätený Panne Márii, je zo všetkých oltárov v kostole najstarším. V roku 1728 ho dal postaviť palatín Pavol Pálfi. Stĺpový oltár vo svojom strede nesie pozoruhodný obraz, na ktorom je namaľovaná zázračná Pieta. Na obraze vidno krajinu v pozadí, v ktorej umelec zachytil záhradu kaštieľa a horiace hospodárske budovy. Ide o vedutu Kráľovej pri Senci, kde bol v 17. storočí spomínaný obraz vo veľkej úcte. Oltár dopĺňajú sochy dvoch svätcov – vľavo svätého Jozefa a vpravo svätého Liboria biskupa.
Posledná kaplnka na ľavej strane lode obsahuje oltár s obrazom zachytávajúcim boj archanjela Michala s diablom. Nad oltárom je umiestnený kartušový nápis s textom QUO UT DEUS (Kto je Boh?) a po stranách obrazu stoja sochy archanjelov Michala a Gabriela.
right|thumb|Oltár s obrazom Zázračnej Panny Márie z r. 1736Na pravej strane lode takisto nájdeme tri bočné kaplnky. Okrem strednej s oltárom Piety, zvyšné dve kaplnky obsahujú oltáre zasvätené svätcom, ktorí sa vždy tešili značnej úcte. Oltárny obraz na oltári vpravo pri presbytériu s patrocíniom svätej Anny zobrazuje svätú Rodinu. Oltár na bočných stranách nesie sochy svätého Jána Krstiteľa s tradičnými atribútmi, krížom a baránkom, a jeho otca Zachariáša zobrazeného v zaužívanej ikonografickej kompozícii – držiaceho tabuľku s nápisom IOANNES EST NOMEN EIUS (Ján je jeho meno; ide o odkaz na Lukášovo evanjelium „63 On požiadal o tabuľku a napísal: Jeho meno je Ján. Všetci sa tomu čudovali.“ (Lk 1,63)).
V pravej kaplnke pri vchode stojí oltár zasvätený svätému Jánovi Nepomuckému, jednému z českých patrónov, ktorého úcta je aj na Slovensku neobyčajne rozšírená. Po stranách oltárneho obrazu stoja sochy svätej Barbory a svätej Tekly.
Z koncepcie uvedených postranných oltárov sa vymyká oltár umiestnený na múre vpravo od presbytéria. Nemá stĺpovú erchitektúru. Oltár z roku 1736 má priamu súvislosť s pôsobením najvýznamnejšieho rakúskeho neskorobarokového sochára Georga Rafaela Donnera u nás. Oltár predstavuje letiacich anjelov pridržiavajúcich obraz Panny Márie s Ježiškom (ide o kópiu obrazu Krásnej Panny Márie od nemeckého renesančného umelca Albrechta Altdorfera (asi 1480 – 1538)). Autor oltára (niektorí historici umenia sa na základe typologickej príbuznosti s inými dielami prikláňajú k myšlienke, že autorom je samotný Donner, iní však uvažujú iba o umelcovi z Donnerovho okruhu) umiestnil do stredu roztvoreného baldachýnu kultový obraz Zázračnej Panny Márie a inscenoval výjav prinesenia obrazu anjelmi na zem. Nad drapériou dvojica anjelikov pridržiava rozvinutú stuhu s mariánskou modlitbou SANCTA MARIA OPN (Sancta Maria ora pro nobis, t. j. Svätá Mária, oroduj za nás). Donátorom oltára bol predseda Uhorskej kráľovskej komory, gróf Karol Ziči.
Na protiľahlom múre visí drevená kazateľnica pozoruhodná plastikami predstavujúcimi štyroch evanjelistov, umiestnenými na baňatom rečnisku. Na vrchole zvukovej striešky umiestnili súsošie Najsvätejšej Trojice.
Najhodnotnejším artefaktom interiéru Kostola svätého Jána z Mathy je jeho stropná výmaľba. Ústredný priestor barokových kostolov je často zakončený kupolou, ktorá jednak poskytuje ďalšie svetlo, jednak jej prítomnosť v minulosti vytvárala priestor na umelecké zobrazenie raja či božskosti. Umeleckým zámerom, v ktorom sa kombinovali „pozemskosť“, „nebeskosť“, „prirodzenosť“ a „zázračnosť“, bolo vytvorenie ilúzie vedúcej pozorovateľovo oko od materiálneho pozemského a pominuteľného sveta smerom k zobrazeniu mystického, nadpozemského a božského raja. Pokiaľ má však veľká časť realizovaných barokových chrámov v Európe kupoly reálne, v bratislavskom trojičnom kostole ju na pomerne vysokej a takmer rovnej klenbe nahrádza iluzívna maľba. Jej autorom je taliansky neskobarokový maliar Antonio Galli da Bibbiena. Vytvoril ju v rokoch 1744 – 1745 počas svojho druhého pobytu na Slovensku.
Na menšej klenbe nad presbytériom namaľoval umelec fresku jednoduchej kupolovej architektúry, ukončenej vo vrchole malým otvorom s priehľadom do neba s poletujúcimi anjelikmi a modro-červeným krížom – symbolom trinitárskeho rádu. Monumentálna freska v lodi predstavuje bohato členenú architektúru, ktorej symetricky členené stĺpy zbiehajúce sa do stredu a s perspektívne sa zmenšujúcimi kazetovými výplňami, dokonale evokujú dojem vysokej kupoly doplnenej laternou. Cez malý priezor v nej sa divákovi otvára pohľad do neba, kde tróni Najsvätejšia Trojica. Doplnkom architektúry sú sediace postavy štyroch veľkých učiteľov cirkvi: svätého Ambróza, svätého Hieronýma, svätého Augustína a svätého Gregora Veľkého. Ich autorom bol Bibbienov spolupracovník, viedenský maliar Karl Jacob Unterhueber (1700 – 1751).
Kláštor
Kláštor si príslušníci rehole postavili na mieste staršieho cintorína prislúchajúceho ku zbúranému Kostolu svätého Michala. Vysvätili ho v roku 1727. Svojmu účelu slúžil až do konca 18. storočia. Keď cisár Jozef II. v osemdesiatych rokoch zrušil viaceré rehole v Uhorsku, trinitári museli kláštor opustiť. Budova sa stala erárnym majetkom a v roku 1783 ju viedenský staviteľ J. Thaller prestaval na vojenskú nemocnicu. O polstoročie neskôr (v roku 1844) budovu opäť prestavali; tentoraz ju podľa projektu Ignáca Feiglera st. upravili pre potreby župného úradu na Župný dom.
Bór (priezvisko)
Bór je priezvisko. V Česku aj na Slovensku je veľmi zriedkavé. V Česku sa najviac vyskytuje v Havířove, na Slovensku sa v roku 1995 vyskytovalo len dvakrát – v obciach Križovany nad Dudváhom (okres Trnava) a Dulov (okres Ilava).
Známi nositelia
Pozri v článku Bór (rozlišovacia stránka).
Heydər Əliyev
Heydər Əliyev alebo Hejdar Alijev (* 10. máj 1923, Nachičevan, Azerbajdžan – † 12. december 2003, Cleveland, Ohio, USA) bol azerbajdžanský politik. Bol vrcholným predstaviteľom Azerbajdžanu ako zväzovej sovietskej republiky (19691982) a prezident nezávislého Azerbajdžanu (19932003).
Životopis
Údaje o mladosti Alijeva nie sú celkom jasné, informácie, ktoré oficiálne uvádzal, sa spochybňujú, čo zrejme súvisí s jeho kariérou v bezpečnostných zložkách ZSSR. Nastúpil roku 1944 ako pracovník sovietskeho ministerstva vnútra (NKVD), roku 1964 už bol riaditeľom azerbajdžanskej pobočky KGB. Roku 1967 sa za Leonida Brežneva dostal na čelo komunistickej strany v Azerbajdžane. Jeho hlavným politickým programom bol boj proti korupcii (roku 1975 bolo 5 riaditeľov kolchozov odsúdených na trest smrti za korupciu). Niektoré zdroje ho však spájajú s rôznymi mafiánskymi skupinami a obviňujú ho z obohacovania sa na úkor azerbajdžanského ľudu. Faktom je, že počas pôsobenia H. Alijeva sa podarilo zvýšiť hospodársky rast Azerbajdžanu a možno ho považovať za najúspešnejšieho spomedzi lídrov jednotlivých republík ZSSR.
Roku 1982 sa stal členom najužšieho vedenia komunistickej strany v ZSSR (Politbyra) a prvým podpredsedom federálnej vlády. Rezignoval roku 1987, keď ho Michail Gorbačov obvinil z korupcie.
Roku 1990 sa vrátil do rodného Nachičevanu, kde začal presadzovať umiernenú nacionalistickú politiku. Po páde Sovietskeho zväzu a vzniku samostatnej republiky Azerbajdžan začal riadiť Nachičevan prakticky nezávisle od vlády v Baku. Zatiaľ čo centrálna azerbajdžanská vláda sa zmietala v kríze v dôsledku vojny o Náhorný Karabach, Alijevova pozícia silnela a roku 1993 ho zvolili za prezidenta Azerbajdžanu.
Za svojho úradovania zlikvidoval zárodky akejkoľvek opozície. V prezidentských voľbách zvíťazil v roku 1993 a 1998, no medzinárodné organizácie voľby nepovažovali ani za slobodné, ani za spravodlivé. Podarilo sa mu však prilákať zahraničné investície do ropného priemyslu. Stál aj za prípravou kontroverzného projektu stavby ropovodu z Baku do Turecka cez Gruzínsko, čím by sa obišlo Rusko. Počas autokratickej vlády Alijeva získal Azerbajdžan reputáciu jednej z najskorumpovanejších krajín na svete. Alijev sa pokúsil ukončiť vojnu o Náhorný Karabach, ktorá si vyžiadala 30 000 mŕtvych a znamenala stratu 16 % územia Azerbajdžanu. V máji roku 1994 došlo k uzatvoreniu prímeria, ktoré je v platnosti dodnes. Otázka Náhorného Karabachu ostáva nevyriešená s tým, že v oblasti sa de facto neuplatňuje zvrchovanosť Azerbajdžanu.
Zomrel 12. decembra 2003 na klinike v Clevelande. Jeho syn Ilham vyhral prezidentské voľby 15. októbra 2003 a stal sa novým prezidentom, no medzinárodné organizácie tieto voľby spochybnili. Takéto prenesenie moci bolo prvým prípadom dynastického nástupníctva v postsovietskom priestore.
Boór (priezvisko)
Boór je priezvisko. V Česku aj na Slovensku je veľmi zriedkavé. V Česku sa najviac vyskytuje v Znojme, na Slovensku v Bratislave
Známi nositelia
Pozri v článku Boór.
Tradovanie
Tradovanie môže byť:
Zoznam kultúrnych pamiatok v obci Blatnica
Toto je zoznam kultúrnych pamiatok v obci Blatnica v okrese Martin.
Xocourt
Xocourt je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Moselle, v regióne Lotrinsko.
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
M8 Greyhound
M8 Greyhound je šesťkolesové ľahko pancierované vozidlo, ktoré bolo prijaté do výzbroje americkej armády s oficiálnym označením Car Armored Light M8 v roku 1942. Prvé sériové vozidlá začali schádzať z výrobnej linky firmy Ford začiatkom roku 1943. V tom istom roku bolo do výzbroje prijaté veliteľské a spojovacie vozidlo s označením Car Armored Utility M10, ktoré bolo odvodené z typu M8. Pretože označenie M10 už bolo použité pre stíhač tankov, bolo označenie zmenené na M20. Okrem americkej armády používala M8 a M20 britská armáda a vojská Slobodných Francúzov generála de Gaulla.
Jozef Iľko
RNDr. Jozef Iľko, CSc. (* 28. február 1939, Lastovce) je slovenský meteorológ, známy dlhodobým prezentovaním a komentovaním predpovedí počasia v rozhlase a televízii.
M8 Greyhound
Vývoj
V júli 1941 začal vývoj nového rýchleho obrneného vozidla určeného na ničenie tankov, ktoré malo nahradiť starší typ M6, čo bolo 3/4 tonové vozidlo s kanónom 37 mm v zadnej časti vozidla. Požiadavkom armády bolo aby malo vozidlo pohon 4x6, bolo vyzbrojené 37 mm kanónom a spriahnutým guľometom pripevneným na veži. Prototypy boli predložené firmami Studebaker (T21), Ford (T22) a Chrysler (T23). V apríli 1942 bola priata verzia T22. Vozidlo bolo pomenované Greyhound. Výroba začala v marci 1943 a skončila v júni 1945. Celkovo bolo vyrobených 8523 vozidiel, toto číslo nezahŕňa rôzne odvodené varianty.
Jozef Iľko
Životopis
Narodil sa v šesťčlennej rodine v obci Lastovce na východnom Slovensku. V roku 1961 úspešne ukončil štúdium meteorológie na Prírodovedeckej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave a bol mu udelený titul promovaný fyzik. Titul doktora prírodných vied (RNDr.) získal na Masarykovej univerzite v Brne a vedeckú hodnosť kandidáta vied fyzikálno-matematických vied získal na Karlovej univerzite v Prahe. Po dvoch rokoch základnej vojenskej služby, kedy slúžil ako meteorológ na vojenskom letisku, začal pracovať v Hydrometeorologickom ústave (od roku 1982 názov Slovenský hydrometeorologický ústav), kde pôsobil ako vedúci Meteorologickej služobne letisko Sliač. V rokoch 19821987 zastupoval Česko-Slovensko v pracovnej skupine Svetovej meteorologickej organizácie v Ženeve.
Je autorom nepublikovaného Atlasu svetového počasia, viacerých vedeckých článkov a popularizačných diel, napr. Minilexikónu meteorológie (1990). Od januára 1982 do jesene 1997 účinkoval v televízii ako meteorológ, prezentujúc predpovede počasia v reláciách Aktuality a Haló, tu redakcia TN Československej televízie resp. od roku 1991 v Slovenskej televízii a neskôr, od septembra 1999 v relácii Teleráno Televízie Markíza, v ktorej vystupuje dodnes. Účinkoval tiež v Slovenskom rozhlase (rozhlasové stanica Rádio Slovensko a Rock FM Radiu. Bol známy reláciami, v rámci ktorých mohli diváci resp. poslucháči telefonovať do štúdia a spýtať sa ho na predpoveď počasia kdekoľvek vo svete, na čo využíval svoj Atlas svetového počasia.
M8 Greyhound
Technický popis
thumb|M8 Greyhound v Paríži M8 je šesťkolesové ľahko pancierované vozidlo. Korba je zvarená z oceľových pancierových plechov. V prednej časti je miesto vodiča a radistu (prípadne veliteľa) a za nimi je bojový priestor. Hrúbka panciera korby: čelo: 15,6 až 18,8 mm, boky: 9,37 mm, zadná časť: 9,37 mm, strop: 3,21 mm, dno: 13,12 mm. M8 má v strede korby umiestnenú dvojmiestnu kruhovú, zhora otvorenú odlievanú vežu. V jej prednej časti je kanón M6 kalibru 37 mm spriahnutý s guľometom M1919 kalibru 7,62 mm, ktorý je umiestnený vpravo od kanónu. Námer kanónu je -10 ° až +20 °. Na obežnom kruhu nad vežou je umiestnený ťažký guľomet M2B kalibru 12,7 mm.
Jozef Iľko
Životopis
Od roku 1994 je vdovcom. Má dve dcéry, staršia pracuje v počítačovej spoločnosti, mladšia Katarína Rašlová je lekárkou.
M8 Greyhound
Technický popis
Otáčanie veže je mechanické v rozsahu 360 °. M20 má zhora otvorený bojový priestor pre 2 až 4 osoby, ktorý je chránený nadstavbou z pancierových plechov. Nad zadnou časťou bojového priestoru je umiestnený na obežnom kruhu guľomet M2B. V bojovom priestore sú po stranách dve lavičky, každá pre dve osoby a jedna malá v zadnej časti pre strelca z guľometu.
Jozef Iľko
Životopis
Pri príležitosti 84. narodenín TV Markíza pomenovala po Jozefovi Iľkovi most na jazierku pred budovou televízie v Záhorskej Bystrici.
M8 Greyhound
Užívatelia
Alžírsko, Rakúsko, Belgicko, Brazília, Veľká Británia, Kamerun, Kolumbia, Cyprus, Etiópia, Francúzsko, Nemecko, Grécko, Guatemala, Haiti, Irán, Taliansko, Jamajka, Japonsko, Mexiko, Maroko, Nigéria, Nórsko, Paraguaj, Peru, Filipíny, Portugalsko, Saudská Arábia, Senegal, Južná Kórea, Vietnam, Taiwan, Togo, Tunisko, Turecko, USA, Venezuela, bývalá Juhoslávia, Zair
Verzie
thumb|M8 bočný pohľad
Malaunay
Malaunay je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Seine-Maritime, v regióne Horná Normandia.
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Vannes-Est
Vannes-Est je francúzsky kantón v departemente Morbihan v regióne Bretónsko. Tvorí ho osem obcí.
Folland Gnat
Folland Gnat bolo ľahké prúdové stíhacie lietadlo navrhnuté a skonštruované firmou Folland. V RAF slúžil iba k výcviku. Preslávil sa hlavne pôsobením v akrobatickej skupine Red Arrows, ale letectvá Fínska a Indie ho používali ako kvalitné stíhacie lietadlo. V roku 1965, v priebehu vojny Indie s Pakistanom bol natoľko úspešný, že ho firma HAL (Hindustan Aeronautics Limited) vyrábala ešte v roku 1974. V Indii vznikla verzia Mk 2, ktorá dostala názov Ajeet.
Vznik a vývoj
náhľad|Gnat anglickej akrobatickej skupiny Red Arrows V čase, keď boli prúdové stíhacie lietadlá stále drahšie a náročnejšie na obsluhu, navrhla firma Folland malý a ľahký Midge, predchodcu Gnatu. Fo-139 Midge s motorom Viper vzlietol v auguste 1954. Pilotoval ho Teddy Tennant ktorý ho chválil za ľahké ovládanie a výbornú manévrovateľnosť. Midge bol skúšaný pilotmi z Kanady, Indie, Jordánska, Nového Zélandu, a z US Air Force a väčšina pilotov sa o jeho letových vlastnostiach vyjadrovala pozitívne. Midge vykonal celkom 220 letov. Bol zničený pri smrteľnej nehode 26. septembra 1955, keď švajčiarsky pilot stratil pri lete nad strojom kontrolu. Ukázalo sa, že Midge má ešte dosť nedostatkov, napríklad nestabilný podvozok. To prinútilo firmu stroj značne upraviť a premenovať na Folland Gnat. Gnat sa ukázal ako obratný stroj a v klesavom lete bol schopný prekonať rýchlosť zvuku.
RAF síce dala pred malým a ľahkým Gnatom prednosť ťažšiemu a drahšiemu Hunteru, ale objednala si celkom 105 kusov cvičnej dvojmiestnej verzie. Fínsko zakúpilo 13 jednomiestnych strojov; dva fínske stroje niesli v špici prieskumné kamery. Cvičné stroje Gnat T. Mk 1 RAF sa od jednomiestnej verzie líšili podstatne väčšími krídlami a chvostovými plochami. India kúpila 25 strojov a 20 ďalších postavila z dodaných dielov. Spoločnosť HAL navyše v rokoch 1962 až 1974 dodala 213 ďalších, v Indii vyrobených exemplárov. Keď v roku 1971 došlo k ďalšiemu konfliktu Indie s Pakistanom, bol Gnat vo výzbroji ôsmich indických perutí.
V marci 1975 zalietal HAL prvé Gnat Mk 2, ktoré boli neskôr nazvané Ajeet. Tento výkonnejší stroj mal novú avioniku a navigačné prístroje a bol určený k priamej podpore vojsk. Firma vyrobila 89 exemplárov, posledné boli predané v marci 1982. Touto verziou boli vyzbrojené dve perute.
India
náhľad|Vystavený Gnat v indickom múzeu letectva Hlavným používateľom Gnatu bola India, ktorá doviezla 45 kusov z Británie a od mája 1962 do januára 1974 sama vyrobila ďalších 213 exemplárov. Ich nástupcom sa stal rýchlejší MiG-21 a domáci Ajeet.
Fínsko
Fínsko kúpilo 13 jednomiestnych Gnatov, ktoré sa výborne osvedčili. Dva fínske stroje, ktoré inak približne odpovedali verzii F.Mk 1 RAF, boli pre tento účel vybavené kamerou v špici za účelom taktického prieskumu.
Veľká Británia
náhľad|Juhoslovanský Gnat RAF síce vyskúšala niekoľko jednomiestnych exemplárov, využívala však Gnaty v úlohe prúdového cvičného lietadla. Celkom bolo dodaných 91 kusov verzie Gnat T.Mk 1; spoločne so 14 predsériovými lietadlami tak RAF dostala 105 cvičných strojov.
Súčasnosť
V roku 1991 boli vyradené posledné Gnaty a Ajeety z IAF. Naďalej ich však používa akrobatická skupina Red Arrows z Británie.
Zaujímavosti
Lietadlo bolo veľmi obratné pri pohybe okolo vlastnej osi. Juhoslávia si skúšobne objednala 2 Gnaty, dodávky ale boli zrušené a juhoslovanské Gnaty boli používané ku zbraňovým skúškam.
Nosislavská zátočina
Nosislavská zátočina je prírodná pamiatka v okrese Brno-venkov, severozápadne od obce Nosislav. Dôvodom ochrany je zachovanie posledného prirodzeného meandra na dolnom toku Svratky (t. j. južne od Brna), kde sú brehové spoločenstvá s významným výskytom živočíšnych populácií.
Ochrana
Verejnosti je prístup povolený len pešo od cesty úzkou cestičkou zriadenou pri pozemkových úpravách. Táborenie a zakladanie ohňa je zakázané. Poľovníctvo a rybárstvo je povolené bez obmedzenia. Zásahy do porastov musia byť vopred prerokované s orgánmi ochrany prírody. Prírodná pamiatka je označená v teréne tabuľami so štátnym znakom.
Chránený je tok a koryto rieky spolu s priľahlými pozemkami. Pamiatka je v správe AOPK Brno.
Umiestnenie
thumb|left|upright=0.8|Mapa prírodnej pamiatky Nosislavská zátočina Pamiatka sa nachádza na 25. riečnom kilometri rieky Svratky. Neďaleko vedie cesta II/425 medzi Židlochovicami a Nosislavou. Územne leží na katastrálnom území obce Nosislav, blízko katastrálnych hraníc Židlochovíc a Nosislavi.
História
Pred revolúciou v roku 1989 existovali plány na narovnanie toku. V decembri 1989 podalo Občianske fórum v Nosislavi na návrh svojho hovorcu Vladimíra Žideka žiadosť o vyhlásenie Chráneného prírodného výtvoru Nosislavská zátočina (podľa zákona č. 114/1992 Zb. Nahradený niekdajší pojem „chránený krajinný výtvor“ pojmom „prírodná pamiatka“). Jedným z dôvodov boli obavy z negatívnych dopadov regulácie, ktoré sa prejavili pri podobnej úprave Svratky pri Vranoviciach. Ohľadom tejto záležitosti sa ďalej angažovali členovia Občianskeho fóra František Suchánek, ktorý rokoval so správcom toku rieky Svratky (Povodie Moravy v Brne) a Vladimír Sloboda, ktorý zabezpečil mapové podklady so súpisom vlastníkov.
Prírodná pamiatka Nosislavská zátočina bola zriadená všeobecne záväznou vyhláškou bývalého Okresného úradu v Břeclavi dňa 25. septembra 1991 s účinnosťou dňom 10. októbra 1991.
Geológia
Podložie údolnej nivy v mieste prírodnej pamiatky je tvorené neogénnymi morskými sedimentami karpatskej priehlbiny. Riečne sedimenty nivy vytvárajú spodné súvrstvia prevažne pleistocénnych štrkopieskov, prekrytých holocénnymi ílovými náplavami s mocnosťou 2 až 4 metre. Nivné pôdy okolo rieky tvorí fluvizem typická a glejová.
Rieka Svratka tvorí v mieste dvojitý meander. Dosahuje tu šírku 35 až a hĺbku okolo. Vonkajšie brehy sú kolmé, vymleté ​​prúdom rieky. Je na nich dobre pozorovateľný odkrytý geologický a pedologický profil. Na vnútorných brehoch meandrov sa tvoria piesčité pláže, v koryte potom štrkové lavice. Prevzdušňovanie vody na štrkových laviciach a pôsobenie bentosu tu značne posilňuje schopnosť samočistenia rieky.
Flóra
thumb|[[Blyskáč cibuľkatý v PP Nosislavská zátočina]] Zástupcu stromového poschodia tvorí jelša lepkavá (Alnus glutinosa), topoľ biely (Populus alba) a redšie i topoľ čierny (Populus nigra), jaseň štíhly (Fraxinus excelsior), dub letný (Quercus robur), brest väzový (Ulmus laevis), brest hrabolistý (Ulmus minor), vŕba biela (Salix alba) alebo vŕba krehká (Salix fragilis). Kríkové poschodie je tvorené prevažne porastom bazy čiernej (Sambucus nigra). V bylinnom podraste možno nájsť zástupcu nitrofilných druhov, ako je pŕhľava dvojdomá (Urtica dioica).
Fauna
V lokalite prírodnej pamiatky boli nájdené niektoré významné druhy hmyzu, ako pižmovec hnedý (Osmoderma eremita), stužkavec vŕbový (Catocala Electa) a stužkavec topoľový (Catocala elocata). Okolo brehov rieky sa vyskytuje užovka obojková (Natrix natrix). Nosislavská zátočina je tiež miestom výskytu radu vtáčích druhov. Brehové a sprievodné porasty sú hniezdiskom muchára sivého (Muscicapa striata), muchárika bielokrkého (Ficedula albicollis), kúdeľníčky lužnej (Remiz pendulinus), slávika obyčajného (Luscinia megarhyntos) a vlhy obyčajnej (Oriolus oriolus). Kolmé riečne brehy sú domovom rybárika riečneho (Alcedo atthis), príležitostne aj kolónií brehule hnedej (Riparia riparia). Oblasť meandru je súčasťou riečneho zimoviska vodného vtáctva.
Međugorje
Medžugorie je mestečko s  3 797  obyvateľmi, ležiace v Hercegovine asi  juhozápadne od Mostaru.
Mesto sa do 80. rokov minulého storočia živilo prevažne pestovaním tabaku, hrozna, ovocia a produkcie vína.
Slovo Međugorje znamená „Medzihorie“. Dedina Medžugorie sa v historických záznamoch spomína už v roku 1599. Farský úrad bol založený v roku 1892 a farnosť je zasvätená sv. apoštolovi Jakubovi, ktorý je patrónom pútnikov.
O farnosť Medžugorie sa starajú rehoľníci – františkáni.
Zjavenia Panny Márie
right|thumb|Kríž na hore Križevac - postavený na 1900 výročie smrti Ježiša Krista Šestica ľudí tvrdí, že si ich 24. júna 1981 vybrala Panna Mária za vizionárov a za svojich spolupracovníkov celú farnosť podľa slov, ktoré povedala 1. marca 1984 (Ja som si túto farnosť osobitným spôsobom vybrala a chcem ju viesť).
Dňa 24. júna 1981 videli šesť mladých ľudí Ivanka Ivankovič, Mirjana Dragičevič, Vicka Ivankovič, Ivan Dragičevič, Jakov Colo a Maria Pavlovič, nad miestom ktoré sa vola Podbrdo (Vrch zjavenia) a ktoré sa nachádza niekoľko metrov nad časťou Medžugoria - Bijakoviči, videli mladú ženu s dieťaťom v náručí, ktorá im rukou ukazovala, aby sa k nej priblížili, ale kvôli strachu to neurobili. GPS súradnice miesta zjavenia: 43°10'42.6"N 17°41'25.5"E.
25. júna 1981, okolo šiestej poobede, Ivanka, Mirjana, Vicka a Ivan cítili, že musia ísť na to miesto. V ten deň sa podľa ich tvrdenia s Pannou Máriou modlili a rozprávali. Preto 25. jún sa v Medžugorí slávi ako deň výročia zjavenia. Od tohto dňa mali vizionári každodenné zjavenia kdekoľvek sa nachádzali.
Prvé slová, ktoré podľa mladých vizionárov Panna Mária povedala svetu, boli: „''Pokoj, pokoj, pokoj - iba pokoj! Pokoj musí zavládnuť medzi Bohom a človekom, a medzi ľuďmi navzájom.''“ (26. jún 1981). Hlavné posolstvá sú pokoj, viera, obrátenie, modlitba, pôst.
Pretože sa zjavenia konali v komunistickej krajine, začalo sa prenasledovanie vizionárov, rodičov, rodín, farníkov, kňazov, ale aj pútnikov. Vizionári prešli policajným výsluchom, psychiatrickými vyšetreniami. Správca farnosti páter Jožo Zovko OFM bol o mesiac po zjavení zatknutý a odsúdený na 3 a pol roka.
Zjavenia medzi 24. júnom až 3. júlom 1981 boli Katolíckou cirkvou uznali za nadprirodzené.
Kostol sv. Jakuba apoštola
Dnešný kostol sa začal stavať až v roku 1934 a 19. januára 1969 bol posvätený. Dnes je strediskom eucharistického a modlitbového života mesta. Medžugorie si vyslúžilo titul spovedelnica sveta (je tam vymurovaných 25 spovedelníc). Okolie kostola sa neprestajne upravuje, pretože si to vyžaduje stále sa zvyšujúci počet pútnikov. Najväčší zásah do priestoru bola azda stavba vonkajšieho oltára za kostolom s 5 000 miestami na sedenie.
3M6 Šmeľ
thumb|3M6 Šmel 3M6 ŠMEL (pôvodne 3M6 Šmeľ, rusky 3М6 Шмель - čmeliak, označenie NATO: AT-1 Snapper) je diaľkovo navádzaná protitanková raketa bývalého ZSSR. Vzhľadom na svoju veľkú hmotnosť a rozmery, bola príliš ťažká a veľká na nosenie vojakmi ako ručná zbraň, tak sa často upevňovala na špeciálne upravené vozidlá alebo vrtuľníky.
Vznik a vývoj
thumb|3M6 Šmel umiestnená na BRDM-1 3M6 Šmeľ bol vyvíjaný na princípe západného ATGM v SKB Gladkostvolnoi artillerii v Kolomni. Vývoj rakety postupoval rýchlo a prvé nekontrolované testy sa uskutočnili v apríli 1958, hneď po nich nasledovali kontrolované testy v júni a júli 1958. V apríli 1959 bola prvýkrát predstavená veliteľstvu ozbrojených síl. 1. augusta 1960 bola prijatá do aktívnej služby a verejnosti predstavená v roku 1963.
thumb|3M6 Šmeľ umiestnená na GAZ-69 Existovali dva druhy nosičov rakiet 3M6 Šmeľ: