cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Museo del Prado
Otvorenie múzea
left|150px|thumb|Za vlády Ferdinanda VII. bolo múzeum otvorenéV roku 1814 napoleonova dynastia padla a v Španielsku prišlo k reštaurácii Bourbonovcov. Na trón sa z emigrácie vrátil syn posledného kráľa Ferdinand VII., ktorý opäť oživil myšlienku zriadenia múzea. Súčasne dal pokyn na rekonštrukciu poškodenej budovy Prada. 19. novembra 1819 sa konalo slávnostné otvorenie Kráľovského múzea Prado (Real Museo del Prado) za prítomnosti Ferdinanda VII. a jeho tretej manželky Márie Jozefíny Saskej. Na rozdiel od histórie iných múzeí, trvalo tridsať rokov, kým sa mu podarilo zaujať priestory upravené na muzeálne účely. Prado vzniklo dvadsaťpäť rokov po parížskom Louvri, svojom veľkom vzore, predišlo však o päť rokov ďalšiu významnú umeleckú inštitúciu: londýnsku Národnú galériu.
V prvých dvoch rokoch existencie vystavovali v múzeu iba španielskych majstrov. Vynikal najmä Goya s niekoľkými jazdeckými portrétmi, no najväčší úspech zožal Velázquez obrazmi, ktoré namaľoval pre Filipa IV., najmä však Kapituláciou Bredy a Dvornými dámami.
31. marca 1826 galériu kvôli preinštalácii zbierok a katalogizácii dočasne zatvorili. Múzeum opäť otvorili 27. januára 1827. Po evidencii zbierok galéria registrovala 757 maliarskych diel. V roku 1830 otvorili nové sály, v ktorých predstavili diela flámskych a holandských majstrov a jednu sálu sôch na prízemí. V tomto období sa pristúpilo k výzdobe východnej fasády múzea portrétnymi medailónmi, alegorickými sochami a basreliéfom na atike s venovanom Ferdinandovi VII. Bola to pocta panovníkovi, ktorý počas svojej vlády prišiel o takmer všetky zámorské kolónie, vystriedal štyri manželky v márnom očakávaní následníka trónu, ktorý však založil múzeum Prado.
V roku 1843, kedy bolo múzeum premenované na Kráľovské múzeum maliarstva a sochárstva (Real Museo de Pintura y Escultura), evidovali v ňom 1949 obrazov.
V roku 1920 po vydaní nového katalógu bolo zaznamenaných takmer dvetisíc päťsto exponátov. V tomto roku sa názov múzea opäť vrátil k pôvodnému pomenovaniu Museo del Prado.
Budova múzea
Budova Prada, ležiaca v juhovýchodnej časti Madridu, patrí zásluhou architekta Juana de Villaneuva k najpozoruhodnejším príkladom španielskej klasicistickej architektúry. Práce na jej dotvorení pokračovali počas celého 19. storočia. Budova má tvar pretiahnutého obdĺžnika. Okolo západnej strany sa vinie Pradská alej, južne k budove prilieha botanická záhrada.
right|150px|thumb|Socha D. Velázqueza pred múzeomHlavné priečelia sú na kratšej strane budovy obrátené na sever a na dlhšej orientované na západ. Najfrekventovanejšie je severné priečelie. Jeho prvé, hlavné poschodie múzea, zdobí peristyl s dvoma iónskymi stĺpmi, ku ktorému vedie schodisko s dvoma bočnými rampami. Z peristylu sa vstupuje do priestrannej rotundy. Priečelie završuje mramorové súsošie s námetom Apolónovej apoteózy od Jeronima Suñola. Západné priečelie tvorí monumentálny centrálny vstup s propylajami zo šiestich dórskych stĺpov. Priečelie je dotvorené nikami so sochami od Valeriana Salvatierru, ktoré spodobujú alegorické ženské postavy súvisiace s umením; nad nimi je v štvorcových výklenkoch galéria medailónov najvýznamnejších španielskych maliarov a sochárov.
Najnovším architektonickým projektom na budove bolo v roku 2007 vybudovanie podzemných chodieb spájajúcich všetky pavilóny. V tomto roku sa výstavné priestory rozšírili na plochu.
Expozície zbierok
thumb|Pohľad do expozícieMuseo del Prado sa vo svojej činnosti zameriava predovšetkým na zhromažďovanie maliarskych diel. Zbierky tohto zamerania predstavujú diela takmer všetkých európskych maliarskych škôl – španielskej, talianskej, flámskej a holandskej, nemeckej, francúzskej a anglickej, od 12. do 19. storočia.
Maliarstvo
Flámske a holandské umenie predstavujú práce Petra Paula Rubensa, van Dycka, Rembrandta.
Početne najmenšiu časť tvoria práce francúzskych, nemeckých a anglických majstrov – Nicolasa Poussina, Albrechta Dürera a iných.
Sochárstvo
Sochárske umelecké pamiatky Prada, zahrňujúce asi sedemsto exponátov, možno rozdeliť do troch kategórií. Do prvej patria výtvory pochádzajúce z grécko-rímskej epochy (sochy, busty, reliéfy, nádoby, stĺpy). Pôvodne tvorili zbierku švédskej kráľovnej Kristíny, ktorú v 18. storočí získal Filip V. Zbierku umiestnili najprv v paláci La Granja, odkiaľ sa neskôr dostala do Prada. Menšie časti tejto zbierky pochádzajú napr. z darov či obchodných alebo objavných ciest. K týmto exponátom patrí napr. Bronzová hlava, pokladaná za hlavu Alexandra Veľkého z 3. stor. pred Kr., helenistická kópia Praxitelovho Odpočívajúceho Satyra a kópie rímskych sôch Spiaca Venuša, Venuša s delfínom a lastúrou a Apoteóza cisára Claudia.
Druhá skupina sochárskeho oddelenia obsahuje renesančné kópie slávnych antických skulptúr. Múzeum ju získalo z Velázquezovej cesty do Ríma v rokoch 16491650. Medzi klenoty tejto časti expozície sochárstva patrí Spiaci Hermafrodit a Antinioos Belvederský.
Tretiu skupinu tvorí staroveké a novoveké sochárske umenie. Najvýznamnejšia časť sa skladá z portrétnych búst kráľovskej rodiny, ktoré na objednávku Karola V. a Filipa II. vytvoril milánsky sochár Leone Leoni.
GT Bicycles
Horské bicykle sú ľahko identifikovateľné hlavne pre unikátny dizajn rámu "triple triangle", ktorý je propagovaný na väčšine hardtailových bicyklov.
Tau1 Eridani
Tau1 Eridani (τ1 Eri) je dvojhviezda v súhvezdí Eridanus.
Museo del Prado
Sochárstvo
Výber zo sochárskych diel
Dauphinov poklad
left|180px|thumb|Vitríny s Dauphinovým pokladomNádoby z Dauphinovho pokladu sú z drahých tepaných kovov, z polodrahokamov alebo vyrobené z horského kryštálu. Mnohé sú zdobené zlatom a diamatmi. Rôzny tvar nádob napovedá o rôznom využití. Predmety patria k jednoznačným dôkazom geniálnej schopnosti renesančných umelcov oživiť techniky a námety klasickej antiky podľa dobových predstáv.
Francis Goyo
448 kresieb Francisca Goyu tvorí klenot a súčasne hlavnú časť kolekcie zbierky kresieb Musea del Prado. Okrem Goyových kresieb patria do tohto oddelenia ďalšie dve skupiny. Prvú časť predstavujú kresby a skice maliarov pochádzajúce z ich ateliérov na kráľovskom dvore, ktoré tvorili pôvodne súčasť kráľovských zbierok; boli to prevažne španielski umelci 17. a 18. storočia. Okrem klasických kresieb sa medzi exponátmi objavujú i architektonické skice.
Druhá časť oddelenia obsahuje okolo tritisíc kresieb z rôznych období a škôl, ktoré sa dostali do múzea v roku 1830. Zbierka sa postupne obohacuje o ďalšie prírastky i v súčasnosti.
Medaily
Základ medailérskeho umenia v Prade tvorí kolekcia 946 anticko-španielskych mincí a 852 medailí najmä talianskej proveniencie z 15. – 17. storočia. Okrem nich je kolekcia medailí a mincí zastúpená i prácami francúzskych a anglických medailérov.
K výstavným exponátom Prada treba pripočítať i zbierky úžitkového umenia – tapisérie, nábytok, zbrane a keramika.
Leskovec (Březová)
Leskovec je dedina, časť obce Březová v okrese Opava. Nachádza sa asi 2,5 km na východ od Březovej. V roku 2009 tu bolo evidovaných 111 adries. V roku 2001 tu trvalo žilo 271 obyvateľov.
Leskovec leží v katastrálnom území Leskovec u Vítkova o rozlohe 4,71 km2.
Černíkovice (okres Plzeň-sever)
Černíkovice je obec v Česku v okrese Plzeň-sever v Plzenskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 73 obyvateľov, z toho 31 mužov a 42 žien, pričom priemerný vek v obci bol 42,2 roka (muži 39,6 roka, ženy 44,0 roka).
Oceánska bejzbalová konfederácia
Oceánska bejzbalová konfederácia, skr. BCO je oceánska športová konfederácia, ktorá združuje bejzbalové zväzy oceánskych štátov. Vznikla v roku 1989 a sídli v Melbourne, v Austrálii. Momentálne (2012) združuje 15 národných bejzbalových zväzov a na jej čele stojí Austrálčan Ron Finley. BCO je členom Medzinárodnej bejzbalovej federácie (IBAF) a tiež ONOC a OSFO.
Zeta Doradus
Zeta Doradus (ζ Dor) je hviezda v súhvezdí Mečiar.
Zeta Herculis
Zeta Herculis (ζ Her) je dvojhviezda v súhvezdí Herkules. Jasnejšia zložka, ζ Herculis A, je podobor s rovnakým spektrálnym typom, no o polovicu väčšou hmotnosťou ako Slnko. Sprievodca má asi 85 % slnečnej hmotnosti a jeho typ je G7.
Bánhidský slovenský dom
Bánhidský slovenský dom slúžiaci ako národopisné, miestnohistorické múzeum, bol otvorený 29. októbra 2006. Ide o priestrannú budovu zo začiatku 19. storočia, pôvodne starú školu, pri katolíckom kostole Sv. Michala v meste Tatabánya.
Dejiny
Budova ako škola slúžila do polovice 60. rokov 20. storočia. Múzeum v Tatabáni tu neskôr zriadilo expozíciu venovanú histórii školstva. Múzeum fungovalo do roku 1990; keď ho zatvorili, budova sa dostala do vlastníctva župnej samosprávy. V roku 2005 z iniciatívy Dr. Imrich Németha a Ruženy Pruzsinovej Izingovej nehnuteľnosť odkúpila obecná slovenská samospráva so zámerom zariadiť v nej národopisnú, miestnohistorickú výstavu. Slovenská samospráva v Bánhide budovu obnovila a zariadila múzeum s pomocou miestneho obyvateľstva.
Opis
Výstava je inštalovaná vo dvoch priestranných miestnostiach: v prvej sú umiestnené historické predmety používané v domácnosti, tematicky rozdelené na kuchyňu a izbu. V druhej časti je bohatý fotografický materiál nainštalovaný na paravánoch. Fotografie zobrazujú vtedajší život predkov slovenských obyvateľov. Na dvore slovenského domu je postavená drevená "šopa" (= šopa, alebo stodola), zariadená pamiatkovými predmetmi používanými v poľnohospodárstve.
Montégut-en-Couserans
Montégut-en-Couserans je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Ariège, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 70 obyvateľov (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Lasse (Pyrénées-Atlantiques)
Lasse je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Pyrénées-Atlantiques, v regióne Akvitánsko.
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Syagriova ríša
Syagriova ríša alebo Syagriovo kráľovstvo bol štát, ktorý sa rozkladal medzi riekou Somma a Loira v dnešnom Francúzsku v druhej polovici 5. storočia.
Vznikla z rozpadajúcej sa Západorímskej ríše v roku 457. Spočiatku v ríši vládol Aegidius a neskôr jeho syn Syagrius. Ríša vydržala do roku 486, keď bola dobytá Franskou ríšou a rozdelila sa na dve časti. Väčšia časť patrila Franskej ríši a menšia Vizigótskej ríši, ktorá bojovala proti Syagriovej ríše popri Franskej ríše.
Jevgenij Vasilievič Chrunov
Jevgenij Vasilievič Chrunov (* 10. september 1933, Prudy – † 19. máj 2000, Moskva) bol sovietsky kozmonaut. Do vesmíru sa dostal ako veliteľ kozmickej lode Sojuz 5 v roku 1969. Spoločne s kozmonautom Alexejom Jelisejevom sa stal prvým človekom, ktorý prestúpil z jednej kozmickej lode do druhej, v ktorej tiež pristáli.
Životopis
Narodil sa 10. septembra 1933 v dedine Prudy v Tulskej oblasti. Jeho otec bol celý život traktoristom. Jevgenij Chrunov pochádzal z početnej rodiny. Mal šesť bratov a štyri sestry, dve z nich zomreli v detstve. Počas druhej svetovej vojny ich dedinu v septembri 1941 obsadili Nemci. V decembri toho istého roku ju Červená armáda oslobodila. Celá dedina v dôsledku bojov zhorela. Počas bojov okolo 6. decembra sa s celou rodinou ukrýval v pivnici a tento zážitok si Jevgenij niesol celým životom.
V apríli 1948 mu zomrel otec, najstarší brat išiel na vojnu a ostatní pracovali v kolchoze. Po skončení základnej školy pokračoval v štúdiu na poľnohospodárskej priemyselnej škole. Po štyroch rokoch sa stal mechanikom a vzápätí narukoval na vojnu, k letectvu. Do oddielu prvých kozmonautov bol vybraný v roku 1960 a o rok neskôr slúžil ako spojár pri legendárnom lete Jurija Gagarina. V roku 1962 sa začal pripravovať na výstup do otvoreného vesmíru, ktorý o tri roky neskôr uskutočnil Alexej Leonov. Chrunov bol členom záložnej posádky. Následne mal letieť v kozmickej lodi Sojuz 2, ktorá sa pripravovala na spojenie so Sojuzom 1, na palube ktorého letel Vladimir Komarov. Kvôli technickým problémom so Sojuzom 1 bol let druhej lode odvolaný. Sojuz 1 sa pri pristávaní v dôsledku zamotaného padáku zrútil nekontrolovateľným pádom do stepi v Orenburskej oblasti a Komarov zahynul.
Chrunov spolu s Volynovom a Jelisejevom nastúpili k letu v januári 1969, keď boli vonku kruté mrazy, víchor. Medzi ľuďmi vyčíňala hongkonská chrípka, v prípravnom období všetci chodili s rúškom na ústach, a absolvovali denné lekárske kontroly. Napriek tomu tím na štart z Bajkonuru so Sojuzom 5 pustili. V tíme kozmonautov bol vedený od 9. marca 1960 do 25. decembra 1980. Mal letieť ešte v roku 1980, nomináciu z neznámych dôvodov odmietol. V roku 1972 obhájil kandidátsku prácu a o niekoľko rokov neskôr doktorskú. O svojich skúsenostiach napísal pútavú knihu Kozmonautove všedné dni. Bol ženatý a mal jedno dieťa. V roku 1990 mal hodnosť plukovníka. Zomrel v chorobe vo veku 66 rokov.
Lety do vesmíru
Do vesmíru letel ako inžinier-výskumník s Borisom Volynovom a Alexejom Jelisejevom v roku 1969, kedy mal 35 rokov. Misia Sojuzu 5 začala štartom z Bajkonuru. Na obežnej dráhe sa spojili s loďou Sojuz 4, čo bol tiež hlavný cieľ letu, prestúpil s Jelisejevom do nej a s ňou sa vrátil späť na Zem. Pristáli tak v inej kozmickej lodi, než v ktorej odštartovali, približne 40 km od Karagandy v Kazašskej SSR. V takejto zmene kozmických lodí to bolo svetové prvenstvo.
Choroby spojovky (MKCH-10)
H10 - H13: Choroby spojovky je položka z medzinárodnej klasifikácie chorôb. Patrí do VII. kapitoly MKCH-10 - Choroby oka a jeho adnexov.
Skye McColová Bartusiaková
Skye McColová Bartusiaková (* 28. september 1992, Houston, USA – † 19. júl 2014, Houston, USA) bola americká herečka.
Začiatky
Narodila sa v Texase, konkrétne v Houstone, kde vyrastala a až do svojej smrti žila so svojimi rodičmi, Raymondom Bartusiakom a Helen McColeovou. Vyštudovala St. Thomas the Apostle Episcopal school.
Kariéra
Pred kamerou sa prvýkrát objavila v roku 1999, a to konkrétne vo filme Diabolská hra. V tom istom roku dostala rolu aj v oscarovej snímke Pravidlá muštárne.
V roku 2000 sa objavila vo filme Patriot, kde hlavnú úlohy obsadili Mel Gibson, Heath Ledger alebo Jason Isaacs a kde zohrala úlohu Gibsonovej nemej ​​dcéry. O rok neskôr si zahrala s Michaelom Douglasom a Brittany Murphy v snímke Nepovedz ani slovo a v tom istom roku si zahrala aj vo filme Aféra s náhrdelníkom, ktorý sa natáčal aj v Česku. V roku 2002 potom dostala hlavnú rolu v televíznom filme Podpaľačka: Nové vzplanutie.
V roku 2004 sa objavila vo filme Ring voľný s Meg Ryan a Omarom Eppsom, s ktorým sa o rok neskôr stretla aj v jednej epizóde seriálu Dr. House.
Zomrela v roku 2014 vo veku 21 rokov.
Ocenenia
Za televízny film Tichá láska dostala spoločne s ďalšími hercami, ktorí sa v tomto filme objavili v hlavných úlohách, cenu Camie Award, a to konkrétne v roku 2003.
S detskými predstaviteľmi bola v roku 2001 tiež nominovaná na cenu Young Artist Award za film Patriot. Na rovnakú cenu bola o rok neskôr nominovaná za seriál Touched by an Angel a za film Chlapci v mojom živote, ani raz však nebola úspešná.
Rochester (New York)
thumb|Rochester
Rochester je mesto v okrese Monroe County v štáte New York. Leží južne od jazera Ontario. V roku 2010 tu žilo 210 565 obyvateľov. Rochester je tretím najľudnatejším mestom v New Yorku.
Dvorec sporta Kazachstan
Halu využíva miestny hokejový tím Barys Astana, ktorý hráva ruskú KHL na jej domáce zápasy.
Metasekvoja čínska
Metasekvoja čínska (Metasequoia glyptostroboides) je opadavý ihličnatý strom, z čeľade cyprusovité (staršie z čeľade tisovcovité). Je to jediný žijúci druh rodu metasekvoja (Metasequoia). Zároveň ide o živú fosíliu.
Charakteristika
Metasekvoja čínska je opadavý ihličnatý strom s oddelenými samčími a samičími súkvetiami, je to kuželovitý, v dospelosti viac rozložitý strom. Vetvy rastú už na báze kmeňa. Kôra je červenohnedá, odlupuje sa zvislo v tenkých pásoch. Ihličie je modrozelené, sploštené, dvojradé. Kvety sa objavujú na jar. Metasekvoja sa v mladosti vyznačuje rýchlym rastom, medzi nahosemennými rastlinami najrýchlejším. Dorastá do výšky aj 60 m, obvyklá výška v pôvodnom prostredí je však okolo 35 m.
Rozšírenie v Číne
Pôvodným areálom výskytu je stredná Čína, provincie S’-čchuan a Chu-pej, v nadmorskej výške 700 – 1 350 m nad morom.
Rozšírenie vo svete
Metasekvoja sa od konca štyridsiatych rokov pestuje v parkoch po celom svete, najmä ako dekoratívny strom (solitér). Je mrazuvzdorná, obľubuje svetlé miesta a vlhkejšiu pôdu. Na Slovensku sa metasekvoja pestuje aj v Arboréte Mlyňany. V obci Málinec sa nachádzajú dva exempláre.
Přerov
Přerov je štatutárne mesto na strednej Morave v Olomouckom kraji, v rovnomennom okrese Přerov. Leží 22 km juhovýchodne od Olomouca na rieke Bečva. Je dôležitou dopravnou križovatkou (spoločne s Olomoucom je najdôležitejším železničným uzlom na Morave). Má 44 824 obyvateľov a jeho katastrálne územie má rozlohu 58,48 km².
Saint-Ébremond-de-Bonfossé
Saint-Ébremond-de-Bonfossé je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Manche, v regióne Dolná Normandia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Theta Persei
Theta Persei (θ Per) je hviezda v súhvezdí Perzeus.
Paul von Hindenburg
Paul von Hindenburg, plným menom Paul Ludwig Hans Anton von Beneckendorff und von Hindenburg (* 2. október 1847, Posen – † 2. august 1934, Neudeck (dnes Ogrodzieniec)) bol pruský generál, náčelník generálneho štábu a druhý ríšsky prezident Weimarskej republiky. Bol predstaviteľ pruských junkerov.
Životopis
Bol syn pruského dôstojníka. V rokoch 1859 – 1866 chodil do Ústavu pre kadetov v okrese Liegnitz, neskôr v Berlíne. V roku 1866 sa ako poručík zúčastnil na Rakúsko-pruskej vojne, v rokoch 1870 – 1871 sa zúčastnil na Prusko-francúzskej vojne.
V rokoch 1925 – 1934 bol ríšsky prezident. Roku 1933 vymenoval Adolfa Hitlera za ríšskeho kancelára a o rok nato zomrel.
Trivia
Podľa neho bola pomenovaná vzducholoď Hindenburg.
Čerňovice
Čerňovice je obec v Česku v okrese Plzeň-sever v Plzenskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 145 obyvateľov, z toho 70 mužov a 75 žien, pričom priemerný vek v obci bol 41,7 roka (muži 43,2 roka, ženy 40,4 roka).
Erich Ludendorff
Erich Ludendorff (* 9. apríl 1865, Kruszewnia – † 20. december 1937, Tutzing) bol pruský a nemecký generál, politik. Bol faktickým vojenským veliteľom porazenej nemeckej armády v prvej svetovej vojne. Po vojne bol šíriteľom aj predstaviteľom mýtu o tom, že Nemecko prehralo vojnu len preto, že ho zradili republikáni a marxisti. Bol odporcom Versaillskej zmluvy (1919) a preto sa aj stal predstaviteľom nacionalistickej pravice a zúčastnil na neúspešných pučoch v rokoch 1920 a 1923. Od roku 1924 bol poslancom v parlamente a najvyššie postavenie dosiahol po prevzatí moci Hitlerom. V roku 1935 napísal knihu Der Totale Krieg (Totálna vojna), ktorú ako frázu využila nacistická propaganda. Ku koncu života bol pod vplyvom svojej druhej manželky Mathilde politicky bezvýznamný, ale oslavovaný a v roku 1937 mu Adolf Hitler vystrojil veľkolepý štátny pohreb.
Život
Bol vojakom z povolania už pred prvou svetovou vojnou. Od roku 1895 dôstojník generálneho štábu, 19081912 šéf oddelenia.
Za prvej svetovej vojny veliteľ generálneho štábu 8. armády vo Východnom Prusku. Preslávil sa (spolu s generálom, poľným maršalom, von Hindenburgom) víťazstvom nad ruskými vojskami pri Tannenbergu vo Východnom Prusku v roku 1914 (spolu s Hindenburgom bol nazývaný hrdina Tannenbergu).
Od augusta 1916 bol ako zástupca Hindenburga faktickým veliteľom nemeckej armády (stal sa generálom infantérie a zásobovania v treťom vrchnom velení pozemnej armády). Podporoval anexionistické vojenské ciele, najmä na východe (plány na presídlenie Slovanov). Vo februári 1917 inicioval obnovené vyhlásenie neobmedzenej ponorkovej vojny, neskôr mal rozhodujúci podiel na zvrhnutí ríšskeho kancelára Theobalda von Bethmann-Hollweg a jeho vystriedanie exponentom vojenského velenia G. Hertlingom.
Po neúspechu letnej ofenzívy v roku 1918 vo Francúzsku a zrútení balkánskeho frontu 29. septembra požiadal vládu, aby začala rokovania o prímerí a odporučil parlamentarizáciu systému. Po oznámení tvrdých podmienok prímeria sa usiloval o obnovenie bojov. 26. októbra 1918 bol zosadený a odišiel do Švédska.
Po návrate do Nemecka bol politicky aktívny vo zväzoch extrémnej nacionalistickej pravice. Podporoval Kappov puč v roku 1920, neskôr istý čas podporoval Adolfa Hitlera, bol účastníkom tzv. „pivnicového puča“ (česky a anglicky „pivný puč“) v roku 1923. V procese s pučistami bol oslobodený. V rokoch 1924 - 1928 bol poslancom ríšskeho snemu za rôzne pravicové zoskupenia. Bol kandidátom nacionalistických skupín v prezidentských voľbách v roku 1925 (utrpel porážku). Pod vplyvom svojej druhej manželky Mathilde, rod. Spieß, rozvinul antikresťanské a antižidovské myšlienky, sám seba videl ako bojovníka za kultúru (Kulturkämpfer). Ku koncu života už nedosiahol významnejší politický vplyv. Bol spoluzakladateľom tzv. Tannenbergského spolku (1926 zal. - 1933 zakázaný) a Spolku pre poznanie Boha (1937 zal. - 1961 na zákl. spolkového ústavného zákona zakázaný).
Working Title Films
Working Title Films je britská filmová firma, so sídlom v Londýne, v Anglicku.
Spišské Hanušovce
náhľad|Farský kostol sv. Ondreja - Spišské Hanušovce Spišské Hanušovce (poľ. Hanuszowce) sú obec na Slovensku v Zamagurí, v okrese Kežmarok.
Poloha
Obec sa nachádza v severnej časti Spišskej Magury, v údolí potoka Rieka. Prechádza ňou dôležitá cesta II/542, spájajúca Spišskú Belú a Spišskú Starú Ves.
Dejiny
Spišské Hanušovce patria medzi najstaršie Zamagurské obce, založenej na starej obchodnej ceste do Poľska údolím Dunajca. Prvé písomné správy o osade Spišské Hanušovce /maďarsky Hanusfalva/ sa nachádzajú v kanonickej vizitácii farnosti, ktorú previedol spišský prepošt Ján Figray. Podľa nej obec jestvovala už pred rokom 1234, kedy sa spomína dodnes stojaci kostolík, vystavaný rehoľníkmi z Lendackého kláštora. Tí spravovali Hanušovce i po založení miestnej farnosti, čo dokladá kanonická vizitácia z roku 1700, kedy bol tu farárom Adrianus Novolský, rehoľník uvedenej rehole.
Majiteľmi Hanušoviec sa neskôr stali potomkovia rodiny Horváth de Palocsa, sídliaci na Nedeckom zámku, ktorí sa stali patrónmi farského kostola.
Historické pamiatky
V obci je rímskokatolícky kostol sv. Andreja apoštola z roku 1234, kaplnka sv. Barbory z roku 1803 a Panny Márie Nanebovzatej z roku 1815. V obci sa nachádza aj čiastočná ľudová architektúra.
Kostol svätého Ondreja apoštola
Písomných prameňov o histórii Hanušoviec je veľmi málo a najviac informácii ponúkajú kanonické vizitácie, z ktorých najstaršia sa datuje k roku 1700. V nej sa uvádza, že v obci je murovaný kostol z obdobia už okolo roku 1200 (iný zdroj uvádza až rok 1314). Jeho pôvodná podoba je čiastočne viditeľná na veži a svätyni. Vchod do kostolíka bol zo západnej strany pod vežou od potoka, pod vežou bola predsieň kostola /tzv. babinec/ a do vlastného kostola sa vošlo vchodom, ktorý aj dnes vidieť za terajším hlavným oltárom. Kostolík nevyniká nijakým zvláštnym slohom.
K väčšej oprave došlo až v roku 1831, kedy sa odstránili i pozostatky škôd po požiari v roku 1787, kedy vyhorel kostol i fara. Medzi rokmi 1758 až 1763 bola ku pôvodnému kostolíku pristavená dnešná chrámová loď. Prístavbu prevádzal farár Sophronius Mireczki s financovaním rehoľníkov z Miechovienského Konventu. Farské budovy boli opravené až roku 1790 a 1792 za pomoci spišského biskupa.
'''Kaplnka sv. Barbory''' stojí od roku 1803 na mieste staršej drevenej kaplnky. Terajšia kaplnka má tri oltáre: sv. Barbory, P. Márie a sv. Vojtecha. Vnútorné zariadenie bolo prevzaté zväčša zo starej drevenej kaplnky.
Ferdinand (prvé meno)
Ferdinand je mužské krstné meno. Pôvod má v staronemeckých slovách fridu+mand, čo znamená „smelý ochranca“. Meniny na Slovensku má 30. mája.
Nositelia mena
Ferdinand Devínsky, poslanec NR SR
Spišské Hanušovce
Kostol svätého Ondreja apoštola
Za dedinou smerom na Reľov bola roku 1815 postavená kaplnka P. Márie Nanebovzatej.
Škola
O školskej výchove v obci je málo správ. Prvá zmienka o zriadení školy pochádza z 18. júna 1810, kedy bola uzavretá dohoda medzi občanmi Hanušoviec a Jezerska s Jozefom Janosfym ako inšpektorom ľudových škôl. Koncom 19. storočia bola postavená nová väčšia budova pre 80 detí s "patričnými potrebami" ako lavice, tabule, mapy, glóbus atď. Žiaci si školu pochvaľujú a na svoju dedinu sú patrične hrdí.
Pohromy a nešťastia
Posledné dve storočia boli pre Hanušovčanov pomerne bohaté na rôzne pohromy a nešťastia. Zvlášť vynikajú cholera, požiare, povodne a hlad.
Montégut-Plantaurel
Montégut-Plantaurel je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Ariège, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 323 obyvateľov (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Mária Dzureková
Mária Dzureková (* 9. máj 1984, Bratislava) je bývalou slovenskou reprezentantkou v synchronizovanom plávaní. V auguste 2004 vytvorila pár s Luciou Molnárovou. V decembri 2006 ukončila spoluprácu s Luciou Molnárovou a spojila sa s ruskou dvojicou Natália Zlobinová a Svetlana Blochinová. Keďže ruské akvabely nezískali slovenské občianstvo, ďalšou partnerkou Dzurekovej sa stala Silvia Spišeková. Dzurekovej so Spišekovou sa nepodarilo kvalifikovať sa na OH 2008 v Pekingu. V roku 2009 uprednostnila záver štúdia pred štartom na MS v Ríme.
Ján Vojtaššák
Ján Vojtaššák (* 14. november 1877, Zákamenné – † 4. august 1965, Říčany) bol diecéznym biskupom spišskej diecézy. Počas druhej svetovej vojny bol členom Štátnej rady. Bol jedným z nespravodlivo odsúdených v zinscenovanom procese so slovenskými biskupmi v roku 1951.
Mladosť a začiatky kňazskej činnosti
Pochádzal z Oravy, z mnohopočetnej roľníckej rodiny. Mal desiatich súrodencov. Študoval na gymnáziách v Trstenej a Ružomberku a od roku 1895 študoval teológiu v seminári v Spišskej Kapitule. Za kňaza bol vysvätený 1. júla 1901. Ako kňaz pôsobil na viacerých miestach (Vyšná Zubrica, Kvačany, Bijacovce, Podvlk, Zubrohlava, Ústie nad Priehradou, Brutovce, Tvrdošín, Veličná, Vyšné Repaše), neskôr sa stal kapitulným vikárom a rektorom seminára. Už pred prvou svetovou vojnou sa aktívne zapájal do politického života ako člen SĽS.
Biskup
Po vzniku Česko-Slovenska sa po maďarských biskupoch uvoľnili biskupské stolce. Spišskú diecézu viedol Štefan Mišík. Ten však už 27. júla 1919 náhle zomrel. Vedenie diecézy zostalo na Vojtaššákovi. 16. decembra 1920 bol Vojtaššák vymenovaný za spišského diecézneho biskupa. Vysvätený bol 13. februára 1921 v Kostole sv. Ladislava v Nitre a 27. februára zaujal úrad. Jeho biskupské heslo znelo: Anjelom dá príkaz o tebe. Vojtaššák sa zameral na obnovu duchovných hodnôt medzi veriacimi po 1. svetovej vojne. Musel bojovať proti proticirkevnej vláde. Napriek tomu sa jeho diecéza rozvíjala. Biskup začal s duchovnou obnovou v diecéze. V roku 1921 zriadil v diecéze večnú poklonu Sviatosti oltárnej o rok neskôr založil arcibratstvo večnej poklony vo všetkých farnostiach svojej diecézy. Každý deň v roku bola v niektorej farnosti eucharistická poklona.
Skutočný projekt administratívnej obnovy diecézy začal zvolaním Diecéznej synody. Tá sa uskutočnila v júli v roku 1925. Na synode sa prerokovali otázky Duchovného života kňazov, Boží kult, Sviatosti, Intencie a diecézna taxa, Cirkevný majetok, seminár a výchova bohoslovcov, Školy a katechetická výchova detí, mládeže a dospelých, Sociálne aktivity a spolky, Kňazská penzia a testamenty, Kántori a kostolníci, Benefíciá, Styk farských úradov s diecéznym úradom.
Biskup osobne navštívil všetky farností a kostoly v diecéze podľa vtedajších dopravných možností. Osobitnú pozornosť venoval školstvu. Spišský seminár sa vďaka nemu stal najlepším vo vtedajšom Česko-Slovensku. Mimoriadne sa staral o duchovnú i odbornú výchovu svojho kléru. Mnohých posielal na štúdiá do zahraničia, najmä do Viedne, Ríma, Prahy, Jeruzalema a Innsbrucku. Z jeho podnetu v Spišskej diecéze bolo postavených 49 školských budov. Okrem toho zmodernizoval Učiteľský ústav v Spišskom Podhradí a chudobným študentom sám ročne hradil niekoľko štipendií.
Druhá svetová vojna a židovská otázka
Počas druhej svetovej vojny pôsobil v rokoch 19401945 ako podpredseda Štátnej rady, ktorá fungovala ako horná komora vtedajšieho parlamentu. Do Štátnej rady ho delegovala HSĽS, aby tam oficiálne reprezentoval katolícku cirkev. Za vojny udával, arizoval židovský majetok a už vatikánske archívy tej doby ho označujú za šovinistu kvôli arizácii baldovských kupeľov. Kúpele patrili pánovi Fídovi, ktorý bol Žid a mal dlh voči banke, ktorý vznikol kúpou kúpeľov. Banka chcela vyhlásiť exekúciu, ale spišská diecézna kapitula ju od banky odkúpila a stala sa vlastníkom kúpeľov. Po vojne sa pán Fríd neúspešne snažil dostať späť k ich vlastníctvu.
Jeho postoj k Židom v Štátnej rade je ďalej zdokumentovaný v diplomatickej korešpondencii medzi Giuseppem Burziom (vatikánsky chargé d'affaires v Bratislave) a kardinálom Luigim Maglionom (vtedajší štátny sekretár Vatikánu). V jednom z listov do Vatikánu Giuseppe Burzio píše: „...''Informovali ma, že na zasadaní, kde sa prediskutovala deportácia Židov, monsignor Vojtaššák namiesto toho, aby sa postavil proti nehumánnemu plánu, zaujal úplne pasívny postoj, obmedziac sa na nepodstatné námietky. Potom, v rozhovore s iným biskupom naznačil, že podľa jeho mienky by bolo lepšie, keby sa cirkevná vrchnosť nemiešala do tejto otázky, aby nekládla prekážky vláde a prezidentovi republiky, že Židia sú najhoršími nepriateľmi Slovenska, že i tak sa veci budú vyvíjať svojím smerom ... a tak ďalej.''"
Na konci vojny sa nepokúsil o útek z krajiny.
Politické prenasledovanie
Po obnovení ČSR ho už 5. mája 1945 prvýkrát zatkli a väznili do 8. septembra v Bratislave. Žiadosť česko-slovenskej vlády, aby bol Ján Vojtaššák pozbavený úradu diecézneho biskupa, Svätá stolica zamietla. Dôvodom jeho prvého zatknutia bolo jeho angažovanie v politike počas vojny. Neskôr po prepustení bojoval za záchranu katolíckeho školstva. Pokúšal sa zabrániť zásahom štátu do cirkevných záležitostí, exkomunikoval z cirkvi viacero komunistov. Od 3. júna 1950 bol internovaný v biskupskej rezidencii, 15. septembra 1950 bol odvlečený do Prahy-Ruzyně a 15. januára 1951 bol v Bratislave v tzv. „divadelnom” procese s „vlastizradnými” biskupmi odsúdený na 24 rokov ťažkého väzenia a ďalšie tresty za údajné úklady proti republike, velezradu, vojenskú zradu a vyzvedačstvo. Spolu s ním boli odsúdení na doživotie biskupi Michal Buzalka a Pavol Gojdič a nasledovalo masové zatýkanie kňazov a angažovaných laikov. Vo väzení bol až do amnestie 5. októbra 1963.
Proces blahorečenia
Pápež Ján Pavol II. pri svojej návšteve Slovenska v roku 1995, v kázni počas svätej omše na Mariánskej hore v Levoči 3. júl priamo vyzval na začatie procesu beatifikácie Jána Vojtaššáka. Všetci diecézni biskupi Slovenska zaujali k nemu kladný postoj. Proces formálne začal spišský diecézny biskup František Tondra 11. decembra 1996, po predbežnom súhlase Kongregácie pre kauzy svätých. Ján Chryzostom kardinál Korec sa v homílii na bohoslužbách pri príležitosti 35. výročia smrti biskupa Vojtaššáka v Zákamennom vyslovil za jeho čím skoršie blahorečenie a nazval ho „mučeníkom”. V novembri 2001 bola ukončená diecézna fáza procesu a kauza bola postúpená Kongregácii pre kauzy svätých, čím sa začala druhá fáza.
V roku 2003 Štátny sekretariát Svätej stolice poslal list Františkovi Tondrovi, v ktorom sa píše, že „Svätá stolica si váži biskupa Vojtaššáka, ale nateraz nepovažuje jeho blahorečenie za vhodné“.
V máji 2016 sa v Námestove uskutočnila verejná prednáška s dovtedy nepublikovanými fotografiami a historickými údajmi o J. Vojtaššákovi. Prednášku viedol cirkevný historik HEDr. Ľuboslav Hromják, PhD., ktorý sa štúdiu prameňov o jeho živote venuje od roku 2010. V prezentáii hovoril o živote J. Vojtaššáka a jeho pôsobení na pozadí slovenských cirkevných dejín. V prezentácii boli publikované fotografie od narodenia až po smrť resp. exhumáciu jeho telesných pozostatkov. V závere bola predstavená nová odborná štúdia — monografia — s názvom S výrazom lásky trvám. Autor Ľ. Hromják v monografii ponúka viaceré dôkazy, že biskup J. Vojtaššák spôsobom akým mohol postavil sa na obranu tých, ktorí boli utláčaní. Súčasťou textovej prílohy je aj pamätný list, na základe ktorého Alexander Mach neobnovil druhú pripravovanú vlnu deportácie Židov zo Slovenska.
V novembri 2017 sa uskutočnila vedecká konferencia obsahujúca 19 štúdií, ktoré prinášajú výsledky najnovšieho historického výskumu k rôznym aspektom života J. Vojtaššáka: rodinné zázemie, príchod do biskupskej služby, pastoračné aktivity, zástoj pri budovaní školstva a cirkevných inštitúcií, poľská problematika, vzťah k židovskému obyvateľstvu, vzťahy so Svätou stolicou a so slovenským exilom, postoj k totalitným ideológiám a režimom a ich postoj k nemu. Osobitný prínos majú príspevky dokumentujúce jeho perzekúciu v povojnovom Československu, predovšetkým politický proces a dlhoročné väznenie komunistickým režimom. Jednotlivé state vychádzajú z primárneho archívneho výskumu a prinášajú mnoho nových, doteraz neznámych poznatkov.
Do rozsiahlej prílohy zostavovatelia zaradili viaceré kľúčové dokumenty a bohatý fotografický materiál. Zaujímavosťou je dôverná správa o posledných dňoch života J. Vojtaššáka v internácii v Senohraboch pri Prahe, ktorej autorom je autentický svedok, český kňaz František Ludvík.
Zámerom všetkých zainteresovaných bolo dosiahnuť, aby sa postava biskupa J. Vojtaššáka vnímala vo väčšej komplexnosti a v reálnom svetle. Popri novootvorených témach práve realizmus pohľadu na túto osobnosť je vkladom, ktorým účastníci konferencie prispievajú do celkového diskurzu o  J. Vojtaššákovi v nádeji, že skutočný dialóg je možný aj pri rozličných interpretačných východiskách. Z vedeckej konferencie vyšiel v roku 2018 zborník, ktorý zostavili Róbert Letz a Peter Jurčaga.
Seminár Jána Vojtaššáka
Po Jánovi Vojtaššákovi je pomenovaný Kňazský seminár biskupa Jána Vojtaššáka v Spišskej Kapitule – Spišskom Podhradí. Tento seminár, na ktorom aj on sám študoval, bol založený ešte v roku 1815. V roku 1950 komunistický režim kňazský seminár násilím zlikvidoval. Seminaristi boli povolaní na vojenskú službu do Pomocných technických práporov (PTP). Profesori a predstavení boli zatknutí a odsúdení spolu s biskupom Jánom Vojtaššákom. Seminár bol znovu obnovený až v roku 1990. Od roku 2003 patrí seminár pod správu Teologickej fakulty Katolíckej univerzity v Ružomberku.
Magüi Sernová
María Luisa ("Magüi") Sernová Barrerová (* 1. marec 1979, Las Palmas de Gran Canaria, Španielsko) je bývalá španielska profesionálna tenistka. Počas svojej kariéry vyhrala 3 turnaje WTA v dvojhre a 2 turnaje vo štvorhre.
Lambda Aurigae
Lambda Aurigae (λ Aur) je dvojhviezda v súhvezdí Povozník. Primárna zložka λ Aurigae A je žltým podobrom triedy G so zdanlivou magnitúdou +4,69. Jej spoločníčkou vo vzdialenosti 29 uhlových sekúnd je λ Aurigae B so zdanlivou magnitúdou +13,4. Tento hviezdny pár má neďaleko seba dvoch optických spoločníkov λ Aurigae C a λ Aurigae D. Prvá (+12 mag.) je vzdialená 42 uhlových sekúnd od primárnej hviezdy, druhá (+8,6 mag.) je vzdialená 146 uhlových sekúnd od primárnej hviezdy.
Majaky (Tuľčynský rajón)
Majaky je dedina (село) na Ukrajine v Tuľčynskom rajóne Vinnyckej oblasti. Žije tu 863 obyvateľov.
Joseph Achille Le Bel
Joseph Achille Le Bel (* 21. január 1847, Merkwiller-Pechelbronn, Francúzsko – † 6. august 1930, Paríž) bol francúzsky chemik.
Preslávil sa prácou v oblasti stereochémii. Študoval na École Polytechnique v Paríži, neskôr sa stal asistentom Charlesa Wurtza v Sorbonne. V roku 1874 oznámil svoju teóriu vysvetlenia vzťahu medzi molekulárnou štruktúrou a optickou aktivitou, ktorá viedla ku založeniu vedného odboru stereochémia, zaoberajúcou sa priestorového usporiadania atómov v molekule. Táto hypotéza bola podporená holandským fyzikálnym chemikom van 't Hoffom. V roku 1929 Le Bel napísal Cosmologie Rationelle.
Lasserre (Pyrénées-Atlantiques)
Lasserre je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Pyrénées-Atlantiques, v regióne Akvitánsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Smash Mouth
Smash Mouth je americká rocková skupina z mesta San José v Kalifornii. Skupina vznikla v roku 1994 a jej zakladajúcimi členmi boli Steve Harwell (vokály), Kevin Coleman (bicie), Greg Camp (gitara) a Paul De Lisle (basová gitara). Skupina je známa skladbami ako „Walkin’ on the Sun“ (1997) a „All Star“ (1999). V roku 2001 vytvorila coververziu hitu „I’m a Believer“ od skupiny The Monkees. Táto coververzia sa spolu s ich skladbou „All Star“ objavila vo filme Shrek a bola aj zaradená do ich albumu Smash Mouth.
Život Konštantínov
Život Konštantínov (iné názvy: Život Konštantína, Život svätého Konštantína, Život Konštantína-Cyrila, Život (svätého) Cyrila, Legenda o Konštantínovi, Žitije Konstantina, lat. Vita Cyrilli, Vita Constantini-Cyrilli, Vita Constantini) je náboženská biografia o sv. Cyrilovi napísaná v 9. stor. v staroslovienčine a zachovaná v neskorších cirkevnoslovanských odpisoch. Autorom je pravdepodobne Kliment Ochridský a/alebo viacerí Cyrilovi žiaci pod vedením svätého Metoda. Ide o jeden zo základných prameňov pre históriu strednej Európy 2. polovice 9. storočia. Patrí medzi tzv. moravsko-panónske legendy.
Text obsahuje údaje o Cyrilovej činnosti a osobnosti. Konkrétne sa spomína najmä Cyrilove detstvo, jeho cesty k Chazarom, do Ríma a Benátok, jeho pôsobenie na Veľkej Morave a jeho smrť. zachytené sú aj viaceré dôležité teologické dišputy. V porovnaní so Životom Metoda text používa zložitejšie štylistické prostriedky, obraznejší jazyk a obsahuje aj legendistické prvky.
Pravdepodobne najprv vznikla kratšia podoba textu pri príležitosti pochovania sv. Cyrila v Ríme 21. februára 869. Na základe tejto krátkej verzie vznikla asi v rokoch 873-879 na tzv. veľkomoravskom učilišti dlhšia verzia. Text bol pravdepodobne rozšírený o výťahy z Cyrilových náboženských dišpút s patriarchom Jánom o uctievaní ikon a so stúpencami islamu a židovstva o trojjedinom Bohu.
Text sa zachoval v asi 60 kompletných rukopisoch z 15.-17. storočia v cirkevnej slovančine, v ďalších desiatkach rukopisov sa zachovali niektoré vybrané časti textu.
Karel Schwarzenberg
Karel Schwarzenberg (* 10. december 1937, Praha) – v nemčine celým menom Karl Johannes Nepomuk Josef Norbert Friedrich Antonius Wratislaw Mena von und zu Schwarzenberg – je potomok šľachtického rodu Schwarzenbergovcov, český politik, bývalý minister zahraničných vecí Česka. Je zakladajúcim členom strany TOP 09, v súčasnosti jej čestný predseda.
Karel Schwarzenberg je bývalý vedúci kancelárie prezidenta ČSFR Václava Havla. Vo vláde Petra Nečasa bol vicepremiér a minister zahraničných vecí. Funkciu šéfa diplomacie zastával aj v rokoch 2007–2009 v druhej vláde Mirka Topolánka.
V prvom kole prezidentských volieb v roku 2013 prekvapivo získal druhé miesto. Schwarzenbergovi odovzdalo hlas 23,4% voličov, na prvého Zemana stratil len 0,81%. Obaja postúpili do druhého kola. V druhom kole však Schwarzenberg získal len 45,19% hlasov, Zeman 54,80%. Za nového prezidenta Česka bol zvolený Miloš Zeman.
Li Čching-jün
Li Čching-jün (po čínsky: 李清雲 - pchin-jin: Lǐ Qīngyún - slov. prepis: Li Čching-jün; * možno 1677 alebo 1736 – † 1933) bol čínsky bylinkár, cvičiteľ bojových umení a taktický poradca.
Rok narodenia a vek
Údajne sa narodil v roku 1736, pričom isté záznamy hovoria o roku 1677. Obe jeho predpokladané dĺžky života: 197 a 256 rokov, ďaleko presahujú najvyšší potvrdený ľudský vek na svete: 122 rokov a 164 dní, ktoré sa dožila Francúzka Jeanne Calment. Jeho skutočný vek však nie je možné s istotou overiť.
Život
Podľa niektorých zdrojov sa narodil v Čchi Ťiang Sien, v provincii S’-čchuan, v roku 1677. V článku v New York Times z roku 1930 odhalil profesor univerzity v Čcheng-tu čínske vládne záznamy z r. 1827, blahoželajúce Li Čching-jünovi k 150. narodeninám. V roku 1928 redaktor New York Times písal, že veľa starcov žijúcich v Čching-jünovom okolí tvrdí, že ich starí otcovia ho poznali, keď bolí malí chlapci, a v tom čase bol dospelým mužom.
Vo veku 10 rokov začal v horách zbierať bylinky, pričom sa začal zaoberať metódami pre dlhovekosť, a živil sa bylinami a ryžovým vínom. Týmto spôsobom žil prvých 40 rokov svojho života. V roku 1749, keď mal 71 rokov, sa presťahoval do Kchaj Sien, kde vstúpil do čínskej armády ako učiteľ bojových umení a taktický radca.
Jeden z jeho nasledovníkov, Ta Liou, majster taiči, hovorí o príbehu majstra Li: Majster Li sa v horách stretol so starším, vyše 500-ročným pustovníkom, ktorý ho naučil pa-kua-čang a súbor cvičení čchi-kung so spôsobmi dýchania, pohybovými cvičeniami koordinovanými s určitými zvukmi, a poradil v stravovaní. Podľa Ta Liou jeho majster tvrdí, že si zachoval dlhovekosť „vďaka tomu, že som cvičenia vykonával každý deň – pravidelne, správne a úprimne – počas 120 rokov.“
Rok po návrate domov zomrel, podľa niektorých vyjadrení prirodzene; iní tvrdia, že svojim priateľom povedal ''„Všetko čo som chcel na tomto svete spraviť, som urobil. Teraz pôjdem domov.“'' Po jeho smrti generál Sen Jang vyšetroval jeho údajný pôvod a vek, a neskôr svoje zistenia publikoval.
Li sa živil ako bylinkár; predával hubu ling-č' (lesklokôrovka obyčajná a príbuzné druhy), bobule kustovnice cudzej, divý ženšen, pohánkovec Fallopia multiflora a pupočník ázijský, spolu s ďalšími čínskymi bylinami. Tiež vraj počas svojho života splodil viac ako 200 potomkov a prežil 23 manželiek.
Zmienky o majstrovi
Doktor Jang Ťung-ming (Yang Jwing-Ming) vo svojej knihe uvádza, že Li bol čínsky bylinkár šikovný v čchi-kungu, ktorý takmer celý život strávil v horách. V roku 1927 ho generál Národnej revolučnej armády Sen Jang pozval do svojho sídla v S’-čchuane, kde vznikla fotografia Li Čching-jüna zobrazená v tomto článku. Generál o ňom napísal správu „Skutočné svedectvo o 250-ročnom šťastlivom mužovi“, kde opísal Čching-jünov zjav: „Má dobrý zrak a rezký krok; Li meria sedem stôp, má veľmi dlhé nechty na rukách a červené líca.“
Stuart Alve Olson vo svojej knihe „Qigong Teachings of a Taoist Immortal: The Eight Essential Exercises of Master Li Ching Yuen“ z r. 2002 učí cvičeniu „čchi-kung ôsmich brokátov“, ktoré ho naučil majster taiči, ktorý sa ho naučil od generála Sena Janga.
Podľa legendy Li vytvoril tzv. pa-kua-čang deviatich drakov.
Taoistický majster Liou Paj Ling žijúci v São Paulo v Brazílii v rokoch 1975 – 2000 mal vo svojej učebni ďalšiu, západnému svetu neznámu fotografiu majstra Li. Je na nej jasne viditeľná jeho tvár, ako aj dlhé zatočené nechty. Majster Liou ho osobne stretol v Číne a považoval ho za jedného zo svojich majstrov. Hovorieval, ako mu majster Li povedal, že najzákladnejšie taoistické cvičenie je naučiť sa zachovať „Prázdnotu“ (wu-ťi).
V mnohých kultúrach po celom svete, najmä v Indii, Tibete a Číne, sa hovorí o pozoruhodne dlhom veku dosiahnutom duchovnými (jogínskymi a taoistickými) adeptami. Príkladmi sú Autobiography of a Yogi od guru menom Paramhansa Jogánanda s nesmrteľným svätcom Bábádží a The Ancient Secret of the Fountain of Youth od Petera Keldera.
London Elektricity
London Elektricity je hudobný kolektív a (neskôr) skupina. Sú najznámejší ako predchodcovia živých drum and bassových vystúpení, aj keď ich hudba obsahuje prvky jazzu, funku a breakbeatu.
História
V roku 1999 vydali svoj debutový album Pull the Plug cez Hospital Records. Hoci zhromaždeniu hudobníkov prispela široká škála živých nástrojov (kontrabas, elektrická gitara, dychová sekcia, flauta, sláčiky), jazzová speváčka Liane Carroll poskytla vokály v dvoch skladbách, LP bolo v podstate štúdiovou prácou, pod dohľadom dvojice Colman a Goss.
V roku 2002 odišiel Chris Goss, ktorý sa sústredil na riadenie Hospital Records, takže London Elektricity zostal sólovým projektom Tonyho Colmana. Druhý album Billion Dollar Gravy bol vydaný v roku 2003. Počas nahrávania albumu zhromaždení hudobníci sa spojili do skupiny a Colman sa rozhodol prerobiť London Elektricity na skupinu so živými nástrojmi. Zostava obsahovala členov Colman, Andy Waterworth, Landslide, MC Wrec, Jungle Drummer, Liane Carroll a Robert Owens, okrem iných. V roku 2004 vydali živé DVD s názvom London Elektricity: Live Gravy.
V roku 2005 vydali svoj tretí album Power Ballads tiež ako živá skupina. London Elektricity oznamujú na tlačovej konferencii na Warwickej univerzite pri príležitosti drum and bassového večierku dňa 2. decembra 2005, že končia so svojimi živými vystúpeniami. Od roku 2006 sa vydáva Tony Colman na sólovú dráhu a používa pseudonym London Elektricity. Lianne Carroll je v roku 2005 vyhlásená za víťazku ceny Jazz Award rádiom BBC a teraz rozbieha svoju vlastnú sólovú kariéru. Nový remixer skupiny je od roku 2007 Ben Nguyen.
Tony Colman prezentuje podcast Hospital Records vytvorený Mattom Rileym ako Hospital HQ. Podcast nedávno vyhral cenu 'Best Podcast' v BT Digital Music Awards, a má viac ako 30,000 stiahnutí. Podcast pravidelne zahŕňa špeciálnych hostí, ktorí sú podpísaní pod Hospital Records ako napríklad Logistics.
Štvrtý album London Elektricity Syncopated City bol vydaný v septembri 2008. Mesiac predtým bol označený jeho Essential Mix na BBC Radio 1. London Elektricity je jeden z hudobníkov v Hospital Records, ktorý píše nový album pre vydanie v roku 2010.
Vplyvy
Podľa jeho myspace stránky, vplyvy Tonyho Colmana obsahujú rad hudobníkov ako Talking Heads, Fela Kuti, Kraftwerk, Brian Eno, Led Zeppelin a iní. Žánre ako Jazz, Soul, Latin, Dub, Rock, a dokonca aj Punk, sú jasné v mnohých piesňach London Elektricity ako napríklad „Rewind“, „Attack Ships on Fire“, „South Eastern Dream“, „Do You Believe“ (a jej dub verzia „Dub You Believe“), „Main Ingredient“, „Remember the Future“, „Round the Corner“ a „Song in the Key of Knife“ (s akustickou basovou linkou).
Carlow (mesto v Írsku)
thumb|Radnica Carlow (ír. Ceatharlach) je mesto v stredovýchodnej časti Írska, v grófstve Carlow. V roku 2011 tu žilo 13 968 obyvateľov. a je správnym strediskom i najväčším mestom grófstva. V súčasnosti sa rozširuje aj za hranice grófstva, na územie grófstva Laois.