cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Boje medzi Staroslovákmi a štúrovcami
Nástup Staroslovákov
Daniel Lichard, ktorý bol ešte roku 1849 prívržencom štúrovcov a opravenej slovenčiny, nechal sa od Jána Kollára presvedčiť o potrebe zavedenia staroslovenčiny, ako úradnej reči v nádeji, že sa tak obnoví jednota spisovnej reči v Čechách, na Morave i na Slovensku, a že sa i upevní česko-slovenská spolupráca. Na stranu Staroslovákov vtedy prešiel aj A. Radlinský, Jonáš Záborský, Karol Kuzmány, Samuel Ormis, Karol Braxatoris, Samuel Tomášik a iní významní predstavitelia nášho národa, ktorí agitovali v prospech staroslovenčiny, “viedenských Slovákov" a ďalších.
Obdobie sporu
Začiatkom roku 1850 teda prestáva spoločný postup “viedenských" a “štúrovských" Slovákov a začínajú sa medzi nimi nedorozumenia a spory. K rozporom okolo spisovného jazyka (staroslovenčina-štúrovská slovenčina), pristúpili rozpory literárne (klasicizmus – romantizmus) i politické (provládna a protivládna politika). Proti viedenským Slovenským novinám začali v rokoch 185152 v ostrých polemikách vystupovať hurbanovské Slovenské pohľady. Do týchto vecných polemík sa však z jednej i druhej strany začali miešať aj osobné spory, čo bolo nesporne na škodu celému národnému hnutiu.
Vyhlásenie staroslovenčiny za úradný jazyk Slovákov chápali štúrovci ako útok na svoje politické a kultúrne snahy, ako zaznávanie všetkého pozitívneho, čo spisovnou slovenčinou dosiahli v prospech svojich rodákov. Už začiatkom roku 1850 posielali redakcii Slovenských novín protestné listy proti staroslovenčine, na ktoré redaktori Slovenských novín odpovedali útokom proti „oprávnenej slovenčine“ i proti štúrovcom. Koncom januára 1850 už Jozef Miloslav Hurban ostro kritizoval Licharda, Kollára, Radlinského a ostatných Staroslovákov, ako prisluhovačov cisárskej Viedne, ktorí „vyzváňať mienia slovenčine do hrobu“. „Na Slovensku“, pokračuje ďalej, „ale sme my a naša škola, ktorá bola „vo vojne“ a teraz už doma súc, literárne pracovať budeme.“ Hurban a ostatní štúrovci sa potom ešte v osobných rozhovoroch pokúšali Kollára, Kuzmányho, Licharda i Radlinského odvrátiť od „rozkolu“ a nakloniť ich k „oprávnenej slovenčine“ i k jednote v národnom hnutí. Keď sa to Hurbanovi nepodarilo, nazval Staroslovákov „lidičkami jenž jsou živí drobty padajícimi se stolú pánu jejich“ – teda vlády, a začal proti ním vystupovať vo svojich Slovenských pohľadoch, ale aj na iných miestach.
Na čelo bojovníkov proti Staroslovákom sa stavia Jozef M. Hurban a nie Ľudovít Štúr, ako by sa dalo očakávať. Štúr síce prejavoval nesúhlas so staroslovenčinou a vyhlasoval, že „slovenčina je naša, je život náš“, ale odmietal sa púšťať do novinárskych polemík o spisovný jazyk. Tvrdil dokonca, že ani v nádejných politických novinách, ktoré mienil v Trnave spolu s Hurbanom vydávať od 1. januára 1852 sa „s tými Staroslovákmi nepustíme do žiadneho boja. S mŕtvymi načo sa hádať a biť…“ Ako vidieť, Štúr si v tejto dobe počínal oveľa prezieravejšie ako výbojný a temperamentný Hurban.
V obnovených Slovenských pohľadoch, ktorých prvý zväzok vyšiel 25. apríla 1851, Hurban už nestaval do popredia pestovanie vedy a filozofie, ale aktuálnu spoločenskú a politickú problematiku. Pretože štúrovci vtedy nemali vlastné politické noviny, Slovenské pohľady aspoň čiastočne ich úlohu suplovali. V dobe, v ktorej mali Slováci doslova bojovať o holú národnú existenciu, bola táto zmena koncepcie Slovenských pohľadov nesporne osožná. Výdatným pomocníkom J. M. Hurbana v Pohľadoch sa vtedy stali Ľ. Štúr, Mikuláš Dohnány, Ján Palárik, Ján Kalinčiak a iní. Hurban vkladal do obnovených Slovenských pohľadov veľké nádeje. Ony mali zjednotiť „roztratené sily“, vytrhnúť slovenských národovcov z vidieckej izolovanosti, upevniť „oprávnenú slovenčinu“, vymôcť jej prístup do škôl a úradov a zmariť intrigy germanizácie a maďarizácie proti nášmu národnému životu. Nimi chcel nahradiť veľký nedostatok slovenských časopisov, ktoré boli vtedy „chudobnejším, učeným Slovákom odtrhnuté od smädných úst duchovných“. Zostalo však len pri veľkých nádejach a plánoch. Spoznal to onedlho aj sám Hurban, keď po necelom roku sklamaný písal Andrejovi Sládkovičovi: „…Tak pusto, tak hlucho, tak cudzo všetko vyzerá na tom našom milom Slovensku… Ja tu zahodený nazad do tohto kúta, namáham sa každodenne vyletieť von a zdeliť sa s národom; ale čože to všetko? Práca to veliká a stála – a ovocie na nevidenie, na nepoznanie!“.
Vláda svoje sľuby nesplnila a germanizačný i maďarizačný tlak ochromoval slovenský život. Roztrieštené skupiny našej buržoázie a dedinskej inteligencie sa vyčerpávali v úporných bojoch. Ich odraz bolo vidieť aj v polemikách medzi Slovenskými novinami a Slovenskými pohľadmi. Keď sa boj o spisovný jazyk pomaly strácal zo stránok týchto tlačových orgánov, začali sa v nich rozvirovať nové spory o literárno-teoretických otázkach – o klasicizmus a romantizmus. Stalo sa tak v dobe, keď sa už rovnováha síl medzi oboma tábormi ako – tak vyrovnala. K spisovnej slovenčine vtedy pristúpil Andrej Radlinský i Ján Palárik s časopisom Cyrill a Method, ako aj viacerí zo Staroslovákov.
Do sporov medzi Staroslovákmi a štúrovcami sa výdatnou mierou zaangažoval aj Jonáš Záborský, ktorý sa stal po odchode Andreja Radlinského z Viedne do Pešti, redaktorom Slovenských novín. Do Slovenských novín sa Jonáš Záborský zapísal polemikami, ktoré prešli do dejín našej literatúry pod názvom "Boje o Žehry". Boje o Žehry teda skončili víťazstvom literárneho romantizmu a spisovnej slovenčiny a porážkou literárneho klasicizmu a staroslovenčiny. Aspoň taká bola vtedy mienka širokej slovenskej verejnosti. Tieto zdĺhavé polemiky však zužovali obraz nášho národného života a privádzali ho k jednostrannosti. Cítil to aj sám Hurban, ktorý chcel dať svojimi „Záverečnými úvahami redakcie Pohľadov“ za týmito spormi bodku. Bolo to však predčasné rozhodnutie.
Tak sa zase rozpútal, ako hovoril Jonáš Záborský, ktorého nemožno upodozrievať zo sympatií k štúrovcom, „nový, ošklivý boj“. Hurbanova odpoveď Lichardovi vyšla v Slovenských pohľadoch na niekoľko pokračovaní pod názvom „Pán Lichard, ako Mstiteľ smrti Kollárovej“. Bola primeraná Lichardovmu útoku. Odmietal ho a vyčítal Lichardovi tendenčnosť, demagógiu, nedostatok starostlivosti o slovenský národ a prisluhovanie cisárskej Viedni. Lichard a jeho stúpenci na to pohotovo reagovali, takže polemika stíhala repliku.
Slovenskí národovci obnovenie sporov medzi Staro a Novoslovákmi prijali s malou radosťou. Ich názor vyjadril aj Jonathan Čipkay 10. februára 1852 v liste A. H. Škultétymu: „Len by bolo k vinšovaní, aby Hlboké a Viedeň medzi sebou pokoj mali. Tieto ustavičné trenice nie sú ku vzdelání, ale k pohoršení. Jedna i druhá stránka má zásluhy o Slovákov, dobre by bolo tedy, aby se ešte i tieto najstrannejšie stránky zjednotili, a to sa nestalo, len tak, keď v svojich časopisoch jeden druhému ani nespomenú, ale len písať budú čo najlepšie…“.
Zmierenie
Obidvaja starí súperi Hurban i Lichard sa zmierili až roku 1856 nad hrobom Ľudovíta Štúra, v dobe vrcholenia teroru bachovského absolutizmu. Vtedy už Lichard v podstate prešiel na ideologické pozície štúrovcov, aj keď i naďalej Slovenské noviny vydával v staroslovenčine. Potom už o spisovnej slovenčine hovoril, ako o výsledku osožného snaženia sa Ľudovíta Štúra, ktorý chcel „dve dosavadní stránky bernolácko a česko-slovenskou v jedno spojiti. Že sa mu to nepodařilo“, píše ďalej, „to nebožtíkovi nikto, komu šlechetné úmysly jeho o blaho národa známe jsou, za vinu pokládati nebude“.
Po tomto zmierení sa, Hurban začal posielať správy i články do redakcie Slovenských novín, kým Lichard zase pomáhal Hurbanovi pri rozličných národných podujatiach. Spory o spisovný jazyk, na ktoré vynaložili J. M. Hurban i Daniel Lichard toľko energie a času, sa skončili. Možno povedať, že zásluhou oboch veľkých slovenských národovcov sa ukončili čestne. Preto aj Daniel Lichard po návrate z Viedne do Skalice mohol s čistým svedomím spolupracovať s Hurbanom a s jeho stúpencami napriek tomu, že s nimi zviedol prudký, niekoľkoročný boj.
Henri Dutrochet
Henri René Joachim Dutrochet (* 14. november 1776, Néons-sur-Creuse, Francúzsko - † 4. február 1847, Paríž) bol francúzsky botanik.
Život a kariéra
Dutrochet študoval medicínu od roku 1802 na parížskej univerzite, kde v roku 1806 promoval na doktora. Od roku 1808 pôsobil ako vojenský lekár v Španielsku. Po ochorení na týfus žil pri Château-Renault. Od roku 1810 sa venoval vedeckej činnosti a žil v Paríži.
Dutrochet objavil princíp osmózy. Ako jeden z prvých botanikov sa venoval deleniu buniek. Všimol si tiež súvislosti medzi prítomnosťou chlorofylu v rastlinách a fotosyntézou. Od roku 1831 bol členom Akadémie vied v Paríži.
Je po ňom pomenovaný maskarénsky endemický rastlinný rod Trochetia (Malvaceae).
Henri Dutrochet má v Medzinárodnom registri mien rastlín skratku Dutr..
.bh
.bh je internetová národná doména najvyššej úrovne pre Bahrajn.
Poitiers-4
Poitiers-4 je francúzsky kantón v departemente Vienne v regióne Poitou-Charentes. Skladá sa z časti mesta Poitiers a obce Saint-Benoît.
Ehrenhausen an der Weinstraße
Ehrenhausen je trhová obec v Rakúsku v spolkovej krajine Štajersko v okrese Leibnitz.
Žije tu 1 047 obyvateľov (31. 12. 2010).
Moutier-Rozeille
Moutier-Rozeille je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Creuse, v regióne Limuzínsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
NGC 2295
NGC 2295 je galaxia v súhvezdí Veľký pes, ktorú objavil anglický astronóm John Herschel 2. februára 1835.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 12,8.
Přátel mešťana a hospodára
Přátel mešťana a hospodára s podtitulom Nedeľné listy k poučení a k osvětě mešťana a rolníka k upevnení citú nábožního a k napomožení všeobecních záležitostí ríše boli slovenské hospodárske noviny veľmi nízkej novinárskej a jazykovej úrovne.
Guillermo Pérez-Roldán
Guillermo Pérez-Roldán (* 20. október 1969, Tandil, Argentína) je bývalý argentínsky profesionálny tenista. Počas svojej kariéry vyhral 9 turnajov ATP v dvojhre.
Catillon-sur-Sambre
Catillon-sur-Sambre je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Nord, v regióne Nord-Pas-de-Calais.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Banskobystrický Cyrill a Method
Cyrill a Method bol nábožensko-pedagogický týždenník, ktorý vychádzal v rokoch 1852 až 1856 v Banskej Bystrici.
Keď bolo obnovené roku 1852 vydávanie bývalého banskoštiavnického Cyrilla a Methoda dostal sa tento orgán pod kontrolu, alebo, ako sa to jemnejšie nazývalo “ochranu v. úradu biskupovho v Banskej Bystrici". Vtedy už nebol ani len tieňom svojej niekdajšej pokrokovosti a radikálnosti, aj keď týmto údajným ochrancom a mecénom sa stal banskobystrický biskup Štefan Moyzes. Časopis vychádzal spočiatku “v opravenej slovenčine", onedlho však prijal zase staroslovenčinu. Toto kolísanie v otázke slovenského jazyka bolo odrazom sporov a slabosti slovenského národného hnutia. Jeho vedenie sa tiež často menilo, čo mu nebolo na osoh. Spočiatku (od 4. čísla III. roč. - 28. I. 1854) bol jeho redaktorom Juraj Slota, od 5. I. 1856 pristúpil k nemu Michal Chrástek. Obaja museli zápasiť s nedostatkom dopisovateľov a odberateľov časopisu.
NGC 2296
NGC 2296 je reflexná hmlovina v súhvezdí Veľký pes, ktorú objavil americký astronóm Lewis A. Swift 11. marca 1887.
Poitiers-5
Poitiers-5 je francúzsky kantón v departemente Vienne v regióne Poitou-Charentes. Skladá sa z časti mesta Poitiers a ďalších štyroch obcí.
Gastins
Gastins je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Seine-et-Marne, v regióne Île-de-France.
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zoznam kultúrnych pamiatok v Banskej Štiavnici (N – Ž)
Toto je zoznam kultúrnych pamiatok v meste Banská Štiavnica v okrese Banská Štiavnica, časť N – Ž.
Goa’uldi
Goa'uldi sú fiktívna mimozemská parazitická rasa v sci-fi svete Hviezdna brána. Používajú vyspelé technológie, zväčša ukradnuté iným rasám. Vyhlasujú sa za bohov a vyžadujú uctievanie od ľudí a jaffov. Od začiatku seriálu Hviezdna brána ovládajú Galaxiu. Sú vysoko inteligentní, avšak nemilosrdní, krutí a bezohľadní. Po vniknutí do tela svojho hostiteľa ho dokážu úplne ovládať, pričom neumožňujú hostiteľovi urobiť čokoľvek proti ich vôli. Goa'uldi majú výbornú, genetickú pamäť, pričom si pamätajú všetko od matky, ktorá ich porodila a pri obsadení tela človeka získavajú aj všetky spomienky svojho hostiteľa. S pomocou liečiteľských sarkofágov môže telo človeka a goa'uld v ňom prežívať tisíce rokov. V prípade nebezpečenstva sa rozliční goa'uldi zjednocujú, no väčšinou bojujú navzájom.
Časť Goa'uldov, známa ako Tok'ra, používa rovnaké technológie, no má ľudskejší prístup a strieda ovládania tela pôvodným hostiteľom a parazitom. Za cenu čiastočného ovládania tela získava hostiteľ výborné regeneračné schopnosti, vysokú odolnosť a dlhší život.
Alexandra Bezeková
Alexandra Bezeková (* 13. august 1992, Košice) je slovenská atlétka, bežkyňa na 100 a 200 metrov. Je členkou klubu Akademik TU Košice. V roku 2013 sa zúčastnila na ME do 23 rokov vo fínskom Tampere. Jej tréner je Rastislav Miško.
Atletické začiatky
Alexandra Bezeková sa k behu dostala v siedmom ročníku na základnej škole. Špecializovala sa na krátke trate s dĺžkou 60 metrov, ale v tých časoch pretekala iba za školu. Prvé oficiálne preteky absolvovala 25. augusta 2007. Boli to Majstrovstvá východného Slovenska družstiev v kategórií dorastenci, kde vyhrala preteky na 100 aj 200 metrov.
2013
V roku 2013 sa zúčastnila na júlových Majstrovstvách Európy do 23 rokov vo fínskom Tampere, bola najrýchlejšia na slovenskom národnom šampionáte žien v behu na 200 m v čase 24,02 s, v hale získala dve strieborné medaily v behu na 60 m za 7,67 sa 200 m v čase 24,92 s.
Poitiers-6
Poitiers-6 je francúzsky kantón v departemente Vienne v regióne Poitou-Charentes. Skladá sa z časti mesta Poitiers a obce Biard.
Naillat
Naillat je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Creuse, v regióne Limuzínsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Reißeck
Reißeck je obec v Rakúsku v spolkovej krajine Korutánsko v okrese Spittal an der Drau.
Žije tu obyvateľov.
Zora Sláwie pre hospodárou
Zora Sláwie pre hospodárou boli protislovenské noviny v slovenčine vydávané pod vplyvom maďarskej Starokonzervatívnej strany v Pešti v roku 1850.
V dobe bachovského absolutizmu, nepriaznivého pre vývoj nášho národného hnutia, snažila sa u nás upevniť si svoje pozície maďarská Starokonzeravtívna strana. Po dohode s viedenskými vládnymi kruhmi presadzovala i na Slovensku svoju reakčnú protislovenskú a protiľudovú politiku. Pokúsila sa dokonca sama aj o vydávanie osobitných slovenských novín.
Takýmito novinami sa stala Zora Sláwie pre hospodárou, ktorú začal 15. júla 1850 v Pešti vydávať Ďorď Pejko. (Podľa všetkého ide o neskoršieho slúžneho, ktorý zomrel v Predajnej pri Banskej Bystrici v 77-om roku života 10. IV. 1893. Jeho literárna činnosť bola chudobná. Okrem spomínaných novín vydal v mladších rokoch dva zväzky vlastných básní.) Po jedenástich číslach noviny v tom istom roku zanikli.
Pejkov týždenník sa stretol v slovenskej verejnosti s veľkým odporom. Zamietali ho Novoslováci (Štúr, Hurban), Staroslováci (Ján Kollár, Daniel Lichard) i stúpenci federatívneho zriadenia Rakúska (Havlíček-Borovský). Lichard priamo obvinil Pejku, že stojí v službách peštianskej redakcie novín Magyar Hírlap a je skrytým nepriateľom slovenského národa. Odsudzoval aj mizerný jazyk Pejkových novín. Karol Havlíček-Borovský vo svojom kutnohorskom Slovane vyčítal Zore Sláwie odtrhnutosť od životných potrieb a záujmov slovenského ľudu a nazval Pejku ničomným človekom, patriacim medzi tých, ktorých by mal “lid náš někam i do jezer tatranských naházet".
V prvom čísle svojich novín Pejko podal veľmi bohatý program. Sľúbil v nich uverejňovať články o poľnohospodárstve, včelárstve, hospodárskych novinkách, o priemysle, obchode, remeslách, ale aj o prírodopise, miestopise i politike v Uhorsku. Dokonca sľuboval tu publikovať aj literárne príspevky, domáce i zahraničné spravodajstvo. Veľa z týchto sľubov nesplnil, dokonca ani ten najhlavnejší. Nevytvoril zo svojej Zory Sláwie dobré noviny pre dedinský ľud už aj preto, že nemal na to dostatok odborných znalostí a publicistických skúseností. Jeho hospodárske rubriky (napr. Žiwot roľnícki) boli diletantské a vnútropolitické spravodajstvo nepôvodné, preberané z inojazyčných novín a časopisov. Literárna časť novín mala priamo periférnu úroveň a bola pre literárny vývoj bezcennou.
Pejko si sám uvedomoval, že nedokáže vytvoriť vhodné hospodárske noviny pre ľud a preto aj odkazoval vzdelanejších čitateľov na maďarský časopis Gazdasagi lapok a na nemecký časopis, vychádzajúci v Pešti - Zeitschrift für Ungarns Industrie.
Aby oklamal slovenskú verejnosť, odvolával sa vo svojich novinách na Jána Kollára i Ľudovíta Štúra, ba tvrdil, že svoje noviny vydáva v štúrovskej slovenčine. Nebola to pravda. Užíval síce štúrovský fonetický pravopis, ale syntax a štylistika slovenčiny mu robila značné ťažkosti jednoducho preto, lebo po slovensky dobre nevedel. Vidieť to aj z krátkej ukážky z jeho článku: “Teraz .... odhodlaná witrwanliwosť hrdinsko-mocních Slowákow pokorila wládobažnia dupoťi a násilí swornosti občianskej proťiwníkov, a pod zelezním jarmom strachopanstwa wzdichajúce národu osloboďila na swet".
Podobne ako štúrovci odsudzovali Pejkove noviny aj Staroslováci. Radlinský i Lichard odsudzovali Pejkove kolaborovanie s maďarskou Starokonzervatívnou stranou. Ján Palárik vyčítal zase Pejkovi jeho spoluprácu s reakčnými viedenskými novinami Wanderer i jeho škodlivú protislovenskú politiku. Tvrdil, že Pejko sa snaží o pomaďarčovanie slovenských stolíc. Podľa iných, vraj maďarská Starokonzervatívna strana združená okolo novín Magyar Hirlap, chcela vydávaním a podporovaním Pejkových novín zväčšiť rozbroje v slovenskom národnom hnutí, oslabiť ho a tak dokázať viedenskej vláde, že Slovákov nemožno zrovnoprávniť, lebo nemajú ani jednotnej reči, ani jednotnej národnosti a pritom sú rozbití na niekoľko vzájomne súperiacich táborov.
Jedine Katolícke nowini Štefana Klempu sa zastávali Pejku a jeho novinárskej práce už aj preto, lebo patrili do jedného tábora reakčnej maďarskej Starokonzervatívnej strany. Sústredenému slovenskému útoku však Pejko nemohol dlho odolávať. Zostal v izolácii a stratil vplyv na politickú a hospodárku spisbu Slovákov. Nízka odborná úroveň, reakčná politická orientácia a mizerný jazyk odsúdili Pejkove noviny na skorý zánik. Ich posledné číslo vyšlo 4. XII. 1850.
Prunéřovský potok
Prunéřovský potok je potok v Krušných horách v okrese Chomutov v Úsťanskom kraji. Je dlhý 24,3 km a rozloha povodia činí 53,8 km².
Poloha
Pramení v katastrálnom území Výsluní na juhovýchodnom úbočí Komářího vrchu v nadmorskej výške Na okraji prírodnej rezervácie Prameniště Chomutovky. Potok smeruje najskôr na juhovýchod k Výsluní a vteká do prírodného parku Údolí prunéřovského potoka. Potom dlhým oblúkom obteká výbežok Lysej hory. Pod Celnou je koryto potoka prehradené haťou, z ktorej nádrže sa v minulosti prečerpávala voda (73 l/s) pre zásobovanie vodnej nádrže Křimov. Prečerpávacia stanica nie je v prevádzke, ale zostáva zakonzervovaná.
Pod Celnou sa potok obracia na juhozápad a úzkym skalnatým údolím s početnými perejami steká k úpätiu Krušných hôr. V Novej Víske opúšťa hranice prírodného parku a voda z potoka napája tamojšie kúpalisko. Pod dedinou potok vteká do umelého koryta, ktorým pokračuje pozdĺž severnej strany prunéřovských elektrární. Za nimi sa stáča na juh a po niekoľkých kilometroch sa na západnom okraji Kadane v nadmorskej výške vlieva zľava do vodnej nádrže Kadaň na rieke Ohře.
Najmä v hornej časti toku Prunéřovský potok prijíma rad drobných prítokov. Nad jazere pri Celnej sa doň zľava vlieva Šebestiánka, od Výsluní pri Soběticiach priteká sprava Výslunský potok, pri Úbočí Zvonící potok, pod úbočím Třebíšský potok a pri bývalom Prunéřove priteká umelým korytom Trnitý potok. Pod Kýšovicami do potoka sprava ústi krátky bezmenný prítok, na ktorom sa nachádza Kýšovický vodopád.
Klosterneuburg
Klosterneuburg je mesto v rakúskej spolkovej krajine Dolné Rakúsko v okrese Tulln.
Leží na rieke Dunaj, v nadmorskej výške, severozápadne od Viedne. Má rozlohu a 25 686 obyvateľov (1. január 2010) a je tak štvrtým najväčším mestom Dolného Rakúska.
Ra (Hviezdna brána)
Ra je fiktívna postava z filmu Hviezdna brána z roku 1994. Bol prvým vládcom sústavy, ktorého spoločne pomocou bomby a revolúcie na planéte Abydos zabili hlavné dve postavy hviezdnej brány: Jack O’Neill a Daniel Jackson.
Lexikografia
Lexikografia (z gr. lexikon slovník a graphein písať) alebo slovnikárstvo je disciplína jazykovedy, ktorá sa zaoberá teóriou a praxou spracovania slovnej zásoby jazyka v slovníkoch.
Bachove Slovenské noviny
Redaktori
Počas revolúcie 1848/1849 minister vnútra Alexander Bach ponúkol miesto hlavného redaktora nových viedenských Slovenských novín Danielovi Lichardovi na to na základe odporúčania Jána Kollára, ktorý Licharda označil “za najlepšieho znalca života na Slovensku a výborného ľudového spisovateľa".
Za druhého redaktora týchto novín ministerstvo vnútra vymenovalo Andreja Radlinského, bývalého Lichardovho kolegu, profesora z Banskej Štiavnice. Tento bol však v redakcii len pomerne krátku dobu, lebo sa nechcel podriadiť pokynom Antonína Becka – osobného tajomníka ministra Bacha, ktorý bol poverený funkciou hlavného cenzora Slovenských novín. Radlinský chcel v novinách presadzovať predovšetkým slovenské národné záujmy a nie vládnu politiku. Preto sa aj dostal s Beckom do rozporov, upadol do nepriazne vlády a musel z Viedne odísť do Budína, kde dostal bezvýznamnú funkciu redaktora Zemského zákonníka. Stal sa teda vlastne prekladateľom zákonov z nemčiny do slovakizovanej češtiny – staroslovenčiny. Tento preklad mal slúžiť potrebám štátnej správy na slovenskom území.
Jonáš Záborský, ktorý sa stal po odchode Andreja Radlinského z Viedne do Pešti, redaktorom Slovenských novín, sa výdatnou mierou zaangažoval do sporov medzi Staroslovákmi a štúrovcami. V tejto funkcii zotrval dva roky. Bolo to v dobe zvýšeného vládneho teroru. Hneď po nastúpení do redakcie mu „všemocný pán Rakúska“ Alexander Bach prísne zakázal písať v novinách čokoľvek o “slovenskej korunnej zemi", ako aj kritizovať vládu a jej predstaviteľov. Chcel mať aj zo Záborského, ako aj z ostatných redaktorov. úradných novín len poslušných tlmočníkov vládnej politiky. Preto sa aj Záborský takto s pobúrením vyslovil o Bachovom nariadení: “To znamená v reči obecnej toľko: Nepovažujte vaše noviny za nič iného, ako za potravu sprostače; vaša vec bude kázať jej dôveru oproti nám a poslušnosť; všetko, čo my činiť budeme, vy schválite". Ešte po rokoch Záborský tvrdil, že v Slovenských novinách sa staval proti vládnej politike vtedy, keď sa domnieval, že škodí slovenským národným záujmom. Preto sa aj dostával do prudkých sporov s hlavným cenzorom novín dr. Beckom.
Záborský bol talentovaným novinárom, ktorý písal dobré úvodníky, úvahy, komentáre, správy i glosy o otázkach politických, kultúrnych i hospodárskych. Jeho príspevky sa vyznačujú bystrým postrehom, zmyslom pre aforizmus a vtipnosť, ktorej nechýbalo ani satirické ostrie.
Keď padol reakcionársky Vídeňský denník, namierený proti Havlíčkovmu Slovanu a pokrokovému Constitutionalles Blatt aus Böhmen, bolo treba zamestnať jeho bývalých redaktorov. Antonín Beck chcel jedného z nich, Hermenegilda Jirečka vymenovať za redaktora Slovenských novín. Prekážal mu v tom však nenávidený Záborský. Po mnohých intrigách sa mu ho podarilo vyhodiť zo sedla. 17. februára 1852 musel Záborský odísť z Viedne s veľmi zlými posudkami. Dali ho potom za farára do malej východoslovenskej dediny do Župčian, kde ho dlhé roky čakala len bieda, strádanie i odtrhnutosť od kultúrneho a spoločenského strediska.
Do Slovenských novín sa Jonáš Záborský zapísal polemikami, ktoré prešli do dejín našej literatúry pod názvom „Boje o Žehry“.
Pôsobenie novín a charakteristika
Prvé číslo Slovenských novín vyšlo 10. júla 1849, posledné zo dňa 24. XII. 1861. Vychádzali dva razy do týždňa. Spočiatku boli poloúradnými a od 22. XI. 1852 sa stali úradnými novinami viedenskej vlády. Administrácia bola oddelená od redakcie, čo bola značná výhoda, lebo takto sa redaktori nemuseli starať o finančnú prosperitu novín, keďže ich financovalo ministerstvo vnútra z vlastných fondov. Noviny mali tiež ďalšiu, do tých čias v slovenskej žurnalistike nevídanú výhodu. Ministerstvo ich rozosielalo zadarmo do 1200 obcí a mestečiek na Slovensku. Pravda, ako oficiálny orgán viedenskej vlády boli medzi slovenskými čitateľmi neobľúbenými, a preto sa aj málo čítali. Právom sa preto J. M. Hurban o nich takto vyslovil: “Slovenské noviny sa samy budú čítať; to jest predplácať. Chodia totiž na obec darmo. To je radosť také noviny vydávať; redaktor aspoň na nich neškoduje; nakladateľ má zisk, obecenstvo sa môže na druhé predplatiť a predsa ich dostane – štát má peňazí dosť!".
Slovenské noviny roku 1849 vychádzali v „opravenej slovenčine“ a od 1. I. 1850 v staroslovenčine. Ich rubrika Světozor vychádzala od začiatku v spisovnej, jungmanovskej češtine. Tento tlačový orgán bol aj po vonkajšej stránke ovplyvnený ostatnými úradnými novinami, vychádzajúcimi vo Viedni. To znamená, že väčšia časť ich priestoru bola vyplnená úradnými správami a oznamami, ako aj oficiálnym spravodajstvom z rakúskej monarchie a zo zahraničia. Tieto správy ešte pred uverejnením prešli prísnou cenzúrou, takže tlmočili často iba politické záujmy kontrarevolučného režimu. Platilo to najmä na roky 18521858, keď v Slovenských novinách podstatne prevládalo oficiálne spravodajstvo. Lichard vtedy v nich nesmel uverejňovať články v prospech nášho národného hnutia, hoci si to subjektívne veľmi želal.
Po vonkajšej stránke sa noviny za trinásť rokov len málo menili. Delili sa na časť úradnú a neúradnú. V prvej vychádzali oznamy, výnosy, nariadenia, príkazy, zákonné články a vyhlášky a to bez jediného slova redakčného komentára. Okrem toho tu vychádzali aj správy o povyšovaniach dôstojníkov i o cestách panovníka doma i za hranicami. Bol to materiál nudný, šedivý a pre priemerného čitateľa úplne nezaujímavý.
Väčšinu miesta v novinách zaberali Neúřadní zprávy – nazývané tiež niekedy Díl neúředný. Obsahoval domáce i zahraničné spravodajstvo pôvodné, ale aj preberané z vládnych a vláde slúžiacich nemeckých a maďarských novín, vychádzajúcich v Pešti a vo Viedni. V tejto rubrike bývali podtituly: Rakouske mocnárstvo, Zprávy ze Slovenska, Věstník zahraniční: Anglicko, Francousko, Švajčiarsko...Len nesústavne sa na konci správ uvádzal ich prameň – väčšinou inojazyčné noviny, pravda, bez presnejšieho určenia dátumu a miesta z ktorého pôvodne správa prišla. Od dnešných sa správy v Slovenských novinách líšili tým, že nemali titulky a medzititulky. Lichard okrem správ vydával v novinách aj noticky v rubrike Drobničky.
Systém usporiadania materiálu spravodajského charakteru bol v novinách zastaraný. Tak ako v osvieteneckých časoch bývali tu za sebou zaraďované správy, závažné vedľa úplne banálnych informácií, pričom aj tu publikované listy dopisovateľov obsahovali správy tematicky veľmi rôznorodé a nijako spolu nesúvisiace. Roku 1857 Lichard do novín zaradil aj rubriku Dopisy – zostavenú z príspevkov dopisovateľov zväčša dedinských inteligentov. Správy dopisovateľov vychádzali tu často nepodpísané, opatrené len iniciálkami alebo pseudonymom autorov. Slovenské noviny po celý čas svojej existencie trpeli nedostatkom dopisovateľov. Po tejto stránke sa ani zďaleka nemohli rovnať so štúrovskými predrevolučnými politickými novinami. Lichard vždy úzkostlivo dbal na to, aby z tých málo dopisovateľov, ktorých Slovenské noviny mali, nestratil ani jediného. Preto sa v redakčnej poznámke ospravedlnil dopisovateľovi aj vtedy, keď pre nedostatok miesta musel jeho príspevok trochu skrátiť.
Rubriky v Světozore (pozri dole) aj úvodníky písal Lichard veľmi pútavo a zaujímavo, pričom dbal, aby v nich vychádzal bohatý a rôznorodý materiál. Pretože mal veľmi odbornú erudíciu, zachraňoval takýmto spôsobom Slovenské noviny pred osudom nudného úradného vestníka a slúžil nimi ľudovým potrebám, napriek prísnej cenzúre a policajnému režimu – takému typickému pre obdobie bachovského absolutizmu. Tu sa teda naďalej za trinásť rokov Lichard zdokonaľoval v znalosti prírodných vied, ľudovýchovy, osvety i politiky. V popularizácii vedy dosiahol u nás takej úrovne, že sa mu v druhej polovici minulého storočia na Slovensku nikto nevyrovnal. Bolo to nielen výsledok talentu, ale aj sústavného štúdia a vzácnej schopnosti postihnúť mentalitu, požiadavku aj intelektuálnu úroveň ľudových vrstiev a na základe toho poznania aj novinársky tvoriť.
NGC 2297
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 12,6.
Bachove Slovenské noviny
Pôsobenie novín a charakteristika
Prevažnú časť materiálov v Slovenských novinách tvorilo spravodajstvo a informatívne články. V kultúrnej rubrike novín sa v prvých rokoch objavovali aj literárne recenzie, kritiky i články literárno-historické, no ich úroveň bola, až na výnimky, nízka. Stalo sa tak preto, že prevažná väčšina slovenských i českých vedeckých a literárnych pracovníkov tieto noviny ignorovala a odmietala sa stať ich spolupracovníkmi, alebo dopisovateľmi. Pomerne zriedkavo sa v novinách objavovali úvodníky a komentáre. Beletristických novinových žánrových foriem – reportáží, fejtónov, čŕt a poviedok – v Slovenských novinách nenájdeme, čo bolo nesporne na ich škodu. Tento nedostatok nenapravil ani Hermenegild Jireček, ktorý viedol kultúrnu prílohu novín zvanú Světozor.
O viedenských Slovenských novinách sa u nás tradične hovorievalo ako o reakčnom vládnom orgáne, ktorý nepriniesol veľa pre rozvoj nášho verejného života a novinárstva. Po stránke politickej je tento súd pravdivý. Upozornili sme však, že hospodárske rubriky Slovenských novín boli pozitívnym ľudovýchovným i novinárskym činom. Okrem toho aj vo vývoji týchto novín treba diferencovať. Roku 1849 boli podstatne iné, ako v rokoch 185058, keď sa cenzúra a teror bachovského absolutizmu uplatňovali veľmi výrazne. V rokoch 18581861, keď sa putá bachovského absolutizmu vplyvom hlbokej vnútroštátnej krízy začali uvoľňovať, si Lichard a jeho spolupracovníci v redakcii novín mohli oveľa viacej dovoliť. To sa odrazilo na ich zvýšenej orientácii na slovenskú národnú problematiku.
Roku 1849 totiž ešte platila tzv. oktrojovaná ústava, obsahujúce určitý liberalizmus i prvky konštitučného štátneho zriadenia. Bolo to tesne po revolúcii, keď ešte ani viedenskej vláde nebolo celkom jasné, akým smerom sa bude ďalší vývin v monarchii uberať. Vtedy ešte ani v Slovenských novinách nebielila prísna cenzúra, ako tomu bolo v neskoršom období. V tomto roku Slovenské noviny prinášali články zhodné s politickou líniou štúrovcov, s ich požiadavkou národnej rovnoprávnosti a vytvorenie slovenského vojvodstva. Vtedy ešte nebolo vážnych diferencií medzi štúrovcami, vedenými Ľ. Štúrom a J. M. Hurbanom a „viedenskými Slovákmi“, ktorých predstaviteľom bol Ján Kollár a Daniel Lichard. Štúrovci mali vtedy veľký záujem na takejto línii viedenských Slovenských novín, pričom sa však snažili o vytvorenie nového národného strediska v Modre. Tu chceli založiť slovenské školy a vydávať aj noviny a časopisy v spisovnej slovenčine.
Agitácia za naše národné požiadavky sa však onedlho musela v Slovenských novinách obmedziť. Minister vnútra A. Bach ju výslovne zakázal redaktorom Slovenských novín. Napriek tomu redaktori Lichard, Radlinský a neskoršie aj Jonáš Záborský sa však vzpierali tomuto zákazu a odmietali slepo poslúchať hlavného cenzora svojich novín – osobného tajomníka A. Bacha – dr. Antonína Becka. Preto aj mávali s ním časté zrážky.
O neblahom účinkovaní A. Becka v redakcii Slovenských novín písal ich redaktor Jonáš Záborský: “Náš kazár, Antonín Becka, bral teraz všetko prísne, kládol každé slovíčko na zlaté vážky; Zakázal nám každú kritiku krokov vládnych, nedovolil žiadnu nepriaznivú zprávu o akomkoľvek úrade, alebo úradníkovi, lebo, že sa tým uvodí v ľahkosť vláda. Museli sme každé číslo novín odniesť pred rozposielaním na prehliadnutie". Do ostrého sporu s Beckom, ale aj s inými predstaviteľmi vládnej moci, sa dostal aj Daniel Lichard. Písal o tom 16. VIII. 1850 Eduard Ličko Samovi B. Hroboňovi: “Ďalej ako privátnu zprávu Vám oznamujem, že sa Lichard s Bachom (ministrom) jak si náramne podotazoval, a síce: Bach Lichardovi dohováral, že “len samé národné veci a myšlienky rozširuje vo svojich novinách, vlády ale nie". Na to riekol Lichard: “Podlá to vláda, ktorá národné záujmy neháji, a keď sa Vám to nepáči, ja vďačne nechám redakciu…".
Lichard však neopustil ani Viedeň, ani redakciu Slovenských novín, v ktorej zostal plných trinásť rokov. Svoju lojalitu k vláde potom v novinách často dokazoval, aj keď neprestával v rámci možnosti, presadzovať aj v tomto tlačovom orgáne slovenské národné záujmy.
Počiatočný nástup Slovenských novín bol mnohosľubný. Lichard, Radlinský, ale aj mnohí dopisovatelia v nich kritizovali vládnych úradníkov na Slovensku za to, že tu udržiavali protislovenský a protiľudový kurz a nechceli ani len počuť o zavedení spisovnej slovenčiny do verejného života na našom území, ani o splnení slovenských národných požiadaviek. Okrem toho Slovenské noviny v rokoch 184950 podporovali každú akciu za zriadenie slovenského vojvodstva a za iné, národnému hnutiu potrebné ciele. Úsilie redaktorov Slovenských novín vtedy bezvýhradne podporoval aj Ľudovít Štúr, ktorý o tom 15. IX. 1849 písal Ctibohovi Zochovi: “Vláda tiež chce mať, ako máme z najnovších zpráv, oddelenie, ak sa i ľud slovenský za to vysloví; Tu uvádzam úpis z listu Lichardovho, red. „Slov. Novín“ vo Viedni, písaného bratovi môjmu do Modry: “Doba rozhodná je tu pre Slovensko; Vláda chce oddelenie Slovenska, ak sa ľud ohlási. My agitujeme, aby do Viedne chodili deputácie a petície ľudu". O týždeň neskoršie Ľ. Štúr oznamoval Hurbanovi, že Lichard ide do Modry a inde, aby ľud a meštiactvo vyzýval k vysielaniu deputácii do Viedne, ktoré by žiadali odtrhnutie Slovenska od Uhorska.
Redaktori, ako aj dopisovatelia novín, museli však onedlho v nich len registrovať porážky a sklamania. Slovenské vojvodstvo sa nevytvorilo a panujúci režim začal otvorený útok proti slovenskému národnému hnutiu. Za krátky čas aj z niekdajších ohnísk národného života z bratislavského i z banskoštiavnického lýcea sa ozývali ostré protesty proti potláčaniu slovenčiny a zavádzaniu maďarského vyučovacieho jazyka. Pravda, prejavov národnostného i sociálneho útlaku bolo v rokoch bachovského absolutizmu na Slovensku veľa.
Tvorcovia Slovenských novín museli vedieť, že sa tak robí na pokyn vlády a s jej plným vedomím. Neodvažovali sa však ministrom pripomínať ich niekdajšie sľuby Slovákom. Na stránkach novín museli robiť čím ďalej, tým viacej kompromisy, pretože priama závislosť na ministerstve vnútra im zväzovala ruky. To boli aj najväčšie slabiny novín i príčiny nechuti čitateľov k ním. Nič na tom nemení skutočnosť, že Lichard, Radlinský i Záborský sa subjektívne snažili svojmu národu pomáhať.
Zánik
Začiatkom decembra 1861 Lichard uverejnil v Slovenských novinách oznam o ich zakončení. Ako príčinu tu uvádzal “nynější stav věcí" (t. j. zmenu politickej situácie), ale i to, že od marca roku 1861 vychádzali v Pešti už nové, samostatné slovenské politické noviny (Pešťbudínske vedomosti). Zánik Slovenských novín 31. XII. 1861 teda zapríčinil aj nezáujem rakúskej vládnucej triedy na ich ďalšom trvaní i snaha časti slovenskej buržoázie podporovať Pešťbudínske vedomosti, a to aj na úkor viedenských Slovenských novín. Lichard, ktorý sa z vlastnej vôle pripojil k stúpencom Pešťbudínskych vedomostí, dostal od nich, podľa všetkého, aj poverenie odísť z Viedne do Skalice, kde sa okrem iného pustil do vydávania kalendárov a ľudovýchovných brožúr, ale aj hospodárskych novín. Od tých čias až do svojej smrti roku 1882 bol už verným stúpencom spisovnej slovenčiny a významným národovcom tzv. memorandovej skupiny.
Slovenské noviny pod tlakom bachovského absolutizmu
Daniel Lichard roku 1849, ako redaktor sľuboval, že bude v Slovenských novinách kritizovať vládu a jej činiteľov vtedy, keby nechceli plniť svoje záväzky voči slovenskému národu. Išlo tu o zákonne zakotvenú záruku národnej rovnoprávnosti v konštitučnej ústave zo 4. marca 1849. Vládni činitelia však tieto zákony nezachovávali, no Lichard už v nasledujúcich rokoch ich v Slovenských novinách kritizovať nemohol. V tejto dobe mnoho razy propagoval vládnu politiku a neprotestoval proti nej ani vtedy, keď sa stavala proti životným záujmom slovenského ľudu. Keď už nemohol zapierať, že vinníkom národného útlaku je vládnuci režim, tvrdil, že ide len o výstrelky niektorých úradníkov, ktorých vláda čoskoro potrestá, čo sa však nestalo.
V tejto dobe v Slovenských novinách sa neprinášali také úradné oznamy a nariadenia, ktoré by stavali panujúci režim do nepriaznivého svetla pred verejnosťou. Nenájdeme tu napr. ani zmienku o novom tlačovom zákone z 27. marca 1852, ktorým sa zaviedla kontrola nad dovozom novín a časopisov zo zahraničia, ako aj prísna cenzúra nad domácou periodickou i neperiodickou tlačou. V dôsledku zverejnenia tohto zákona došlo v rokoch 185152 k policajnému zastaveniu mnohých novín a časopisov, k odňatiu práva na ich distribúciu a poštovú prepravu, ako aj k iným prejavom represálií, typických pre reakčnú politiku habsburgovcov.
Bachovský absolutizmus teda našiel slovenských národovcov nepripravených. Slovenské noviny ich nemohli ani získať pre cisársky režim, ani ich zjednotiť. Nepodarilo sa prekonať roztrieštenosť národného hnutia a ľudovýchovy. Jeden z dopisovateľov Slovenských novín vo februári roku 1852 tento stav takto charakterizoval: “Ale my sme tu i v mravním a národním smyslu veľmi osamotění; Jeden každý rodomil představuje „oasis“ a potom si vysvětlujte odkud naše netečnost. Rádi by sme konali a pracovali za dobro národu; chutí a síly nemajú žádneho spojení, musí se tedy všecko namáhaní jednotlivcú ztratiti".
Medzi pozoruhodné podujatia Staroslovákov v rokoch 185052 patrí ich rozsiahla kampaň na založenie Matice slovenskej – ako vrcholného vedeckého, kultúrneho a osvetového spolku všetkých Slovákov. Už v apríli 1850 priniesli Slovenské noviny prvé správy o niekoľkých „Slovákoch vo Viedni“, ktorí vypracovali dočasné stanovy Matice slovenskej a predložili ich na schválenie nadriadených úradom. Aj keď tieto stanovy vrchnosť neschválila, myšlienka založenia Matice slovenskej si začalo získavať medzi našim obyvateľstvom veľkú podporu. Aj tejto myšlienke však v dobe bachovského absolutizmu uškodili rozbroje medzi Staroslovákmi a štúrovcami (Novoslovákmi).
Informovanie o sociálnych problémoch
Vážnym nedostatkom vládnych Slovenských novín bola vtedy aj ich odtrhnutosť od sociálnych problémov ľudu. Aj z týchto dôvodov vysychal prúd listov od ich dopisovateľov, ktorý bol ešte roku 1849 dosť silný. Je to aj prirodzené, lebo redaktori novín nemohli ponúknuť slovenským roľníkom a bezzemkom nijaký účinný liek na zmiernenie ich hroznej biedy (pozri pod Bachovský absolutizmus). Odporúčali im síce bezženstvo, či vysťahovalectvo na Dolnú zem, ale to riešením sociálnej otázky nebolo.
V Slovenských novinách, ako sme spomínali, sa zásluhou Daniela Licharda písalo o sociálnych pomeroch dedinského ľudu dosť, i keď sa k týmto problémom nepristupovalo progresívne. Bolo to dané aj tým, že kritika panujúceho režimu v úradných novinách bola nemysliteľná. Napriek tomu však už mnohé správy prevzaté z listov dopisovateľov, otláčané často bez jediného slova komentára, hovoria jasnou rečou a sú obžalobou politiky vládnucej triedy. Jeden z dopisovateľov písal napr. že v Ratkovskej doline bol taký hlad, ktorý prinútil ľudí zemiaky večer do zeme posadené do rána povyberať. O oravských roľníkoch písal zase druhý, že cez celý rok neokúsili chleba, ani mäsa, iba snáď na výročité slávnosti. O ľuďoch v Turci písal tretí, že tu tak s hladom zápasili, “že lenové hlávky a loboda, často bez soli s otrubami pomíchaná, každodenným ich pokrmem byla".
Dopisovatelia Slovenských novín posielali správy o veľkej biede a nedostatku slovenského ľudu, aj keď sa oni sami, ako príslušníci dedinskej inteligencie nemali oveľa lepšie. Vidieť do napr. aj z toho, že roku 1855 bol ročný plat učiteľa okolo 300 zlatých, no len na chlieb za ten istý čas musel zaplatiť okolo 100 zlatých.
Na Slovensku, hlavne po revolúcii roku 1848/49, začalo silnieť masové vysťahovalectvo, ktoré neprestalo ani v neskorších obdobiach. Ním boli najviac postihnuté hornaté, neúrodné kraje Slovenska. Roku 1855 začínajú už napr. z Liptova odchádzať roľníci i bezzemkovia do ďalekej Ameriky. Hlavný prúd našich vysťahovalcov, o ktorých sa v Slovenských novinách dosť písalo, smeroval do Báčky, Banátu, Sriemu a Vojvodiny, do oblasti dnešného Maďarska, Rumunska a Juhoslávie. Zbedačení roľníci a želiari predávali svoje chatrné imanie a peši s taligami i bez nich vybrali sa až na Dolnú zem. Sťahovali sa často aj v zime a prinášali sem so sebou aj “malé dítky, ktoré nebožátka dosti s hladom bojovati musejí, poněvadž rodičové...nemohou hnedky...službu najíti".
Takáto polovičatosť pri riešení závažnej roľníckej otázky bola typická nielen pre redaktorov Slovenských novín, ale aj pre buržoázne vrstvy spoločnosti v Uhorsku vôbec.
Světozor
Slovenské noviny mali aj osobitný podčiarnik Světozor, ktorý bol v prvých rokoch ich existencie kultúrnou rubrikou. Neskoršie bola z neho vytvorená osobitná príloha, v ktorej sa okrem kultúrnej rubriky nachádzali tzv. odborné Lichardove rubriky Život a příroda, Průmysel a hospodářstvo – spočiatku nazývané aj Hospodářsko-průmyselným věstníkom. V týchto rubrikách vlastne Lichard pokračoval vo svojej pokrokovej publicistike, ktorú rozvinul už pred revolúciou v Novinách pre hospodárstvo, remeslo a domáci život. Tu popularizoval prírodné vedy, prinášal informácie o technických novinkách, propagoval modernú technológiu v poľnohospodárskej i v remeselníckej výrobe, ale písal aj o potrebe vytvárania hospodárskych, peňažných a ľudovýchovných spolkov, ktoré sa pred revolúciou na Slovensku vďaka štúrovcom pekne rozvinuli. Lichardova propagácia ľudových spolkov však v časoch bachovského absolutizmu nemala veľa úspechov, lebo vláda nepriala ich zakladaniu a rozširovaniu. V týchto rubrikách vychádzali nielen Lichardove vlastné články, ale aj prevzaté bohaté spravodajstvo z oblasti prírodných i spoločenských vied, priemyslu, obchodu, peňažníctva, remeselníctva a roľníctva preberané z mnohojazyčnej odbornej literatúry, ale aj zo zahraničných novín. Ani na tomto mieste však Lichard veľmi často neuvádzal prameň, z ktorého správu preberal, takže sa nám miestami ťažko zisťuje, či ide o jeho pôvodný, alebo len o prevzatý a upravený príspevok.
Zdalo by sa, že Slovenské noviny budú môcť aspoň na kultúrnom a osvetovom poli rozvíjať úspešnú činnosť, keď už na politickom poli viacej škodili, ako osožili. No ani Světozor, spočiatku rubrika, neskôr kultúrna príloha novín nebola vedená Hermengildom Jirečkom tak, ako si to vyžadovali záujmy našej literatúry a kultúry. Jej redaktor sa viac spoliehal na českých a moravských dopisovateľov, ako na spolupracovníkov zo slovenských krajov. Nebral pritom ohľad na špecifické slovenské kultúrne pomery a neriešil aktuálne otázky rozvoja vedy, osvety a ľudovýchovy u nás. Treba mu však priznať, že napomohol česko-slovenskú spoluprácu už tým, že našu verejnosť pravidelne informoval o českom kultúrnom a literárnom živote. Světozor bol obrazom osobných záujmov H. Jirečku o stredoveké dejiny, historickú gramatiku a archívnictvo. Jireček písal do tejto prílohy napr. články o slovenskej památnosti z hradu Ozdínu v Novohrade, Ze srbského národního života, Králevič Marko, Čtyri listiny z archívu města Trnavy, Listina z archívu slov. královského mesta Kremnice a pod. (Sú to názvy článkov z jedného čísla Světozoru z roku 1853.)
Jirečkove vedecké záujmy, jeho skúmanie starých historických pamiatok, publikovanie listín z X.-XVIII. storočia, výskum historickej gramatiky a popularizácia týchto disciplín ve Světozore, malo určitý význam. Šírilo poznatky o našej národnej minulosti aj medzi menej školenými slovenskými čitateľmi a prebúdzalo aj slovanské a slovenské cítenie. Roku 1853 v Světozore Jireček sa obrátil s výzvou na slovenskú verejnosť a žiadal ju, aby zbierala naše národné písomné pamiatky od najstarších čias až po súčasnosť a posielala mu ich. Do tejto akcie sa zapojili K. Lányi, Ctiboh Zoch, Jozef Beck, Ján Kollár i Daniel Lichard. Jireček potom vydal na základe takejto zberateľskej činnosti i vlastného pramenného výskumu viacej štúdií o účinkovaní husitov na Slovensku, ako aj o iných úsekoch slovenských stredovekých i novovekých dejín. Tým sa spolu s Františkom Palackým zaradil k tým českým a slovenským vedeckým pracovníkom, ktorí sa zaoberali vzťahmi našich dvoch národov.
Historická tematika však nemohla nahradiť články o slovenskej kultúrnej a literárnej prítomnosti v dobe, v ktorej Slováci nemali vhodný tlačový orgán, v ktorom by mohli vychádzať aj ukážky zo súdobej slovenskej prózy a poézie. Teda Světozor ani zďaleka nedosahoval úroveň predrevolučného Orla tatranského a Hurbanových Slovenských pohľadov.