cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Interleukín 18
Klinická signifikácia
IL-18 je tiež spojený s vylučovaním proteínov do moču, čo znamená, že môže byť markerom pre hodnotenie progresie diabetickej nefropatie. Tento interleukín bol tiež významne zvýšený u pacientov s mikroalbuminúriou a makroalbuminúriou, keď bol porovnávaný so zdravými ľuďmi a pacientmi s diabetom, ktorí majú normoalbuminúriu.
Liberálna strana (Spojené kráľovstvo)
Liberálna strana bola jednou z dvoch hlavných politických strán od polovici 19. storočia až do vzniku Labouristickej strany v 20. rokoch 20.storočia a stala sa treťou dôležitou stranou britskej politiky po roku 1988 keď sa zlúčila so Sociálno demokratickou stranou s ktorou vytvorila novú Liberálno demokratickú stranu.
V 19. storočí presadzovala strana to, čo sa v súčasnosti nazýva klasickým liberalizmom – podporovala ekonomickú politiku laissez faire predovšetkým voľný obchod a minimalizáciu štátnych zásahov do ekonomiky. Preferovala sociálne reformy, slobodu jednotlivca, obmedzenie moci panovníka a Anglikánskej cirkvi a rozšírenie volebného práva.
The Fat of the Land
The Fat Of The Land je tretí štúdiový album britskej electronica/rave/big beat skupiny The Prodigy. Album bol vydaný vydavateľstvom XL Recordings dňa 30. júna 1997, v Spojených štátoch dňa 1. júla 1997 vydavateľstvom Maverick Records. Názov albumu pochádza zo starého anglického výrazu „living off the fat of the land (žijú z tuku krajiny)“ čo znamená „sú bohatí“ alebo „žijú si dobre“.
Zloženie
Vzorky sú použité na väčšine skladieb z albumu. Matt Cameron zo skupiny Soundgarden a neskôr Pearl Jam je nepravdivo pripísaný ako "Mark" v poznámkach na obale. "Fuel My Fire" je cover skladby "Hungry for Stink" skupiny L7.
Prijatie
Album debutoval na #1 v rebríčku Billboard 200. Album bol od tej doby už dvakrát ocenený platinou a v Spojených štátoch sa predalo viac ako 2 milióny kópií. Album vstúpil do Guinessovej knihy rekordov ako najrýchlejšie sa predávajúci UK album v roku 1999 a bol takisto nominovaný na Grammy Award. Album bol nominovaný na 1997 Mercury Music Prize. V roku 1998 čitatelia časopisu Q hlasovali album The Fat of the Land za deviaty najlepší album všetkých čias. V roku 2000 ho magazín Q umiestnil na číslo 47 v jeho zozname 100 najlepších britských albumov všetkých čias. Taktiež časopis Q zaradil tento album do Best 50 Albums of Q's Lifetime na #43. Rolling Stone magazín ho zahrnul do Rolling Stone's "Essential Recordings of the 90's". Magazín Spin ho zaradil na 20. miesto na jeho zozname "Top 20 Albums Of The Year". Magazín Melody Maker ho zaradil na 13. miesto na jeho zozname "Albums Of The Year" z roku 1997. Magazín Village Voice ho zaradil na 29. miesto na jeho zoznam 1997 Pazz & Jop Critics' Poll. Magazín NME ho zaradil na 17. miesto 1997 Critics' Poll. Album je zaradený aj v knihe 1001 Albums You Must Hear Before You Die. V roku 2004 spoluzakladateľ skupiny KISS Gene Simmons zahŕňa "Firestarter" do svojho sólového albumu Asshole. Album vyvolal aj isté polemiky. Národná organizácia žien National Organization for Women, ktorá protestuje proti manželstvu "Smack My Bitch Up", aj keď kapela tvrdila že jej pravdivé vysvetlenie je "robiť niečo intenzívne".
Ukážky
Hlavná vokálna vzorka "Smack My Bitch Up" je prevzatá zo skladby "Give The Drummer Some" americkej hip-hopovej skupiny Ultramagnetic MCs. "Breathe" prevzala vzorky zvukových efektov z americkej hip-hopovej skupiny Wu-Tang Clan a ich hudobného videa pre singel "Da Mystery of Chessboxin'". "Serial Thrilla" má vzorky riffov zo skladby "Selling Jesus" anglickej rockovej skupiny Skunk Anansie. Hlavný riff v skladbe "Mindfields" je vzor skladby skladateľa Johna Barryho z roku 1974 "Hip to Trip" použitého vo filme The Man with the Golden Gun. "Climbatize" vzorky zvukových riffov zo skladby "The Horn Track" od elektronického hudobníka Tima Taylora s umeleckým menom Egyptian Empire. "Firestarter" má vzorky gitarových riffov zo skladby "SOS" od americkej rockovej skupiny The Breeders, a "Hey!" vokály zo skladby "Close (To the Edit)" od anglickej tanečnej skupiny Art of Noise.
Hekatomnos (olympijský víťaz)
Hekatomnos (Hekatomnos) bol olympijský víťaz v behu na jedno stadion, na dve stadiá a v behu ťažkoodencov v roku 72 pred Kr.
Hekatomnos z Milétu (podľa Eusebia z Élidy ) bol na 177. olympijských hrách korunovaný za víťazstvá v behu na jedno stadion, na dve stadiá a v behu ťažkoodencov. Olympijské víťazstvá Hekatomna zaznamenali byzantský učenec Fotios a historik Eusebios z Kaisareie, Fotios v písomnom diele Myriobiblon, a to zo záznamov historika Flegóna z Trallu a Eusebios v zozname olympijských víťazov, ktorého zdrojom boli písomnosti Iulia Africana, v oboch prípadoch od autorov diel, zachovaných prevažne len vo fragmentoch.
Karel Sabina
Karel Sabina (* 29. december 1813, Praha† 9. november 1877, Praha) bol český spisovateľ, novinár, libretista, literárny kritik a divadelný kritik a politik. Najviac sa preslávil ako autor libreta opery Bedřicha Smetanu Prodaná nevěsta (1870).
Ako kritik a vydavateľ bol veľkým propagátorom diela Karla Hynka Máchu a napísal aj Máchov portrét. V roku 1948 sa pripojil k revolúcii ako jeden z vodcov pražských radikálnych demokratov, ktorí spustili júnové povstanie a bol preto v rokoch 18491857 väznený. Po prepustení sa zapojil do literárneho života (v skupine Májovci). Stal sa však tiež informátorom rakúskej tajnej polície, pod krycím menom Roman (v rokoch 18591865), s úlohou monitorovať české národne hnutie. Táto jeho činnosť vyšla najavo v roku 1872 a bola aj zverejnená v Národných listoch. Potom bol exkomunikovaný ako zradca z českej národnej spoločnosti. Až do svojej smrti žil v utajení, publikoval len nemecky pod pseudonymami a zomrel v biede.
Jozef Just
Jozef Just môže byť:
Spoločenstvo prsteňa
Spoločenstvo prsteňa je fantasy román od spisovateľa J. R. R. Tolkiena. Predstavuje prvú časť trilógie Pán prsteňov.
Román sa pôvodne skladal z dvoch kníh, celá trilógia zo šiestich. Z obchodných dôvodov však knižná séria vyšla v troch dieloch. Prvý diel po prvý raz vyšiel 29. júla 1954 v Spojenom kráľovstve. Slovenský preklad vyšiel po prvý raz v roku 2001. Román bol zaradený BBC medzi 100 najväčších britských románov, denníkom Le Monde medzi 100 najdôležitejších kníh 20. storočia a časopisom Time medzi 100 najlepších anglicky písaných románov od roku 1923.
Spoločenstvo prsteňa sa odohráva v Stredozemi, fiktívnom svetadieli, ktorý vymyslel J. R. R. Tolkien. Ústredným motívom je boj dobra a zla. Opisuje začiatok putovania hobita Froda s magickým Prsteňom, ktorého cieľom má byť zničenie Prsteňa. O získanie Prsteňa sa usiluje mocný nepriateľ Sauron, ktorý by s jeho pomocou ovládol celú Stredozem.
Pokračovania tejto knihy majú názov Dve veže a Návrat kráľa. Prequelom tejto knihy je román Hobit. Dielo bolo niekoľkokrát sfilmované. Prvý raz vyšlo spolu s časťou druhého dielu ako animovaný film v roku 1978. Na motívy Spoločenstva prsteňa bol v roku 2001 nakrútený film režírovaný Petrom Jacksonom.
Stavba knihy (v slovenskom preklade)
Nasleduje mapka Grófstva, ríše, v ktorej začína príbeh, a potom samotný dej knihy. Ten je vyrozprávaný vševedúcim rozprávačom, no zameriava sa hlavne na prežívanie hlavného hrdinu Froda Bublíka.
Vznik zápletky
Vlastný dej knihy začína opisom života hobita Bilba Bublíka v hobitskej ríši Grófstvo. Dobrodruh a (podľa mienky iných hobitov) čudák a boháč Bilbo s pribúdajúcimi rokmi akoby vôbec nestarol. Sám pociťuje čudný nepokoj, a tak sa rozhodne na staré kolená naposledy vydať na cesty. Svoju luxusnú hobitiu noru odovzdá svojmu dedičovi, príbuznému Frodovi, v deň keď dosiahne plnoletosť – to je u hobitov vek 33 rokov. Sám Bilbo má v ten istý deň 111 rokov. Ich súhrnný počet rokov, 144, je zároveň pre hobitov významné číslo. Bilbo s Frodom usporiadajú veľkolepú narodeninovú oslavu. Na jej konci si Bilbo dá na prst čarovný Prsteň, o ktorom nevie nikto okrem neho, Froda a ich priateľa, čarodejníka Gandalfa. Bilbo sa pred očami všetkých hostí oslavy stane neviditeľným. Vykradne sa z oslavy a vydá sa na cesty. Magický prsteň na Gandalfovo naliehanie prenechá Frodovi.
Gandalfa znepokojilo, s akou neochotou sa Bilbo vzdal Prsteňa, aj Bilbova podivná zachovanosť s pribúdajúcimi rokmi. Získa podozrenie, že Prsteň, ktorý Frodovi zanechal, je dávno stratený, mocný a nebezpečný Veľprsteň. Gandalf cestuje a študuje, aby si túto hypotézu overil. Frodo za ten čas – v priebehu nasledujúcich sedemnásť rokov – viac-menej pokojne nažíva v Grófstve. Jedného dňa sa Gandalf vráti, urobí poslednú skúšku a potvrdí, že Frodov prsteň je naozaj Veľprsteň. Vysvetlí vystrašenému Frodovi, čo je to Veľprsteň i jeho históriu. Zároveň ho varuje, že Sauron, tvorca Prsteňa, chce svoj dávno stratený Prsteň získať späť. Sauron už vie, že Prsteň sa nachádza v Grófstve, a má plno špehov. Frodo sa sám rozhodne vydať sa s prsteňom preč, aby Grófstvo neohrozil. Potom však Gandalf zistí, že ich rozhovor si cez okno vypočul aj Frodov záhradník Sam Mukro. Rozhodne, že Sam musí ísť s Frodom. Sam s tým nadšene súhlasí, pretože je Frodovi oddaný a navyše chce vidieť elfov.
Začiatok putovania – cesta do Jelenín
Gandalf znova odíde a radí Frodovi, aby s cestou vyčkal do jeho návratu. Lenže sa nevracia. Frodo, ktorému sa napriek dobrodružným sklonom až tak veľmi nechce opustiť milované Gróstvo, sa rozhodne čakať na Gandalfa do dňa svojich (a Bilbovych) narodenín. Keď sa nezjaví ani vtedy, vyrazí na cestu so Samom a priateľom Pipinom. S poznaním pravdy o Prsteni sa však Frodo stal obozretným a nejdú po hlavnej, hradskej ceste. Ich cieľom je najvýchodnejšia hobitská dedina Jeleniny, kam sa Frodo naoko sťahuje, aby tak zdôvodnil svoj odchod pred ostatnými hobitmi. Cestou do Jelenín hobiti narazia na elfov, ale aj na nepríjemne pôsobiacich jazdcov v čiernych plášťoch na čiernych koňoch. Pred týmito čiernymi jazdcami sa zakaždým ukryjú, no Frodo v ich blízkosti cíti nutkanie nastoknúť si Prsteň. Dá však na Gandalfovu radu, aby Prsteň nepoužíval.
Z Jelenín do Svažín
V Jeleninách sa Frodo stretne s príbuzným Chichom a dozvedia sa ďalšie znepokojivé správy – čierni jazdci sa na Froda všade vypytujú. Frodo preto prespí v Jeleninách iba jednu noc a zavčas ráno sa vydá na ďalšiu cestu za hranice Grófstva, do mestečka Svažiny. Napriek odrádzaniu ho všetci traja priatelia chcú nasledovať. Pre istotu znova nejdú hlavnou cestou. Najprv putujú na chrbtoch poníkov cez Staroles plný starých, zlovoľných stromov. Keď si dajú prestávku pod starou vŕbou, vŕba sa pokúsi Froda utopiť a Chicha s Pipinom obkrúti konármi a koreňmi, takže sa nemôžu pohnúť. Frodo v zúfalstve volá o pomoc. Vtedy sa zjaví veselý chlapík v čižmách, ktorý prinúti vŕbu, aby Frodovych priateľov pustila. Predstaví sa im ako Tom Bombadil. Pozve ich do svojho domu na okraji Starolesa, kde strávia nejaký čas s ním a jeho partnerkou Zlatoočkou. Tom Bombadil je mocná a stará bytosť, na ktorú Veľprsteň nemá nijaký vplyv.
Napokon sa hobiti vydajú na poníkoch ďalej po kraji zvanom Mohylové vrchy. Postupne ich zahalí hmla a uväzní ich vo vnútri mohyly jedna z Mohylových príšer. Frodo zavolá na pomoc Toma Bombadila, ktorý ich vyslobodí a sprevádza ich až na okraj svojho územia. Z pokladov ukrytých vnútri mohyly im rozdá meče. Odporučí im, aby sa vo Svažinách ubytovali v hostinci U Skákavého poníka.
Zo Svažín do Vododolu
Hobiti prídu do Svažín, mestečka, v ktorom nažívajú hobiti a iné rasy spoločne s ľuďmi. Ubytujú sa U skákavého poníka, ako im poradil Tom Bombadil. V spoločnosti hostinca si všimnú tajomného zahaleného muža, ktorého miestni volajú Chodec. Spočiatku im je podozrivý.
Hobiti hojne pijú pivo a postupne sa uvoľňujú, až sa Frodo zľakne, že prezradia niečo dôležité – cestuje totiž pod falošným menom. V snahe odpútať pozornosť Frodo spieva a tancuje. Pritom sa však pošmykne, padne a Prsteň sa mu samovoľne nastokne na prst. Jeho zmiznutie pred očami všetkých vyvolá obrovský rozruch, presne to, čomu sa chceli hobiti vyhnúť. Vtedy sa im predstaví Chodec a ponúka im pomoc. Frodo mu nedôveruje, no zrazu si hostinský, Žito Maslík, spomenie, že Gandalf tu pred celými mesiacmi nechal pre Froda list. Maslík ho však zabudol odoslať do Gróstva. Obsah listu je znepokojivý – Gandalf v ňom odporúča čo najrýchlejší odchod z Grófstva. Zároveň však píše, že môžu veriť Chodcovi, ktorého pravé meno je Aragorn. Hobiti teda vezmú Aragorna do svojej družiny. Na jeho odporúčanie nespia v posteliach, ktoré si objednali. Ráno zistia, že to bolo veľmi dobré rozhodnutie – ich izba bola prepadnutá, prikrývky a vankúše rozsekané a zo stajne vypustené všetky jazdecké zvieratá. Hobitov pochod bez poníkov veľmi spomalí. Horko-ťažko zoženú aspoň jedného poníka, na ktorom vezú batožinu.
Aragorn vie, že za útokmi stáli Čierni jazdci a že ich budú prenasledovať. Nasledujúce putovanie pustými krajmi preto naďalej prebieha mimo hlavnej cesty, rozličnými chodníčkami, ktoré Aragorn pozná. Čierni jazdci sa však napriek jeho pokusom zmiasť ich postupne približujú. Aragorn zavedie hobitov na vrch Vetristá, jedno z možných miest, kde by ich Gandalf mohol čakať. Nenájdu však ani Gandalfa, ani nijaký náznak, že tu bol.
Čierni jazdci sa stále približujú. Frodo napokon neodolá nutkaniu, ktoré v ňom vyvolávajú, a nastokne si prsteň. Tým ho však Čierni jazdci vidia ešte lepšie – nie tú to ľudia, ale Prsteňové príšery, dávno zotročené Sauronom. Frodo zase vidí lepšie ich. Jeden z jazdcov bodne Froda dýkou do ramena. Následne ho Aragorn odoženie ohňom. Frodo je však zranený, navyše prekliatou zbraňou, čo Aragorn nevie vyliečiť. Froda vysadia na poníka a putujú ďalej smerom k elfskému príbytku Vododolu. Frodo však slabne a zo začarovanej rany sa mu šíri chlad.
Stretnú elfa Glorfindela, ktorý im vyrazil z Vododolu v ústrety. Froda vysadia na jeho bieleho, múdreho a poslušného koňa. Keď sa priblížia k rieke Dunivá, ktorú majú prekročiť, čierni jazdci sa znova priblížia. Všetci majú starosť najmä o Froda, ten ale nechce priateľov opustiť. Napokon Glorfindel vydá príkaz a jeho kôň s Frodom prebrodí rieku. Za ním sa vrhnú do vody ďalší traja čierni jazdci a šesť ich ostáva na brehu. Vtom sa vody rieky zdvihnú a odnesú troch jazdcov, zvyšných Aragorn s Glorfindelom zaženú do rieky, ktorá ich tiež pohltí. Frodo v tejto chvíli omdlieva.
Vo Vododole
Frodo sa po niekoľkodňovom bezvedomí preberá v krásnom dome elfa Elronda. Tam sa konečne stretáva s Gandalfom, ktorý mu vyrozpráva, čo stálo za jeho záchranou. Prúd vody, ktorý odplavil čiernych jazdcov, zdvihol Elrond. Čiernych jazdcov však nemožno zahubiť – prišli o kone a prestrojenie, sú oslabení a na istý čas mimo hry, ale prenasledovanie sa neskončilo. Frodo sa však vďaka umeniu elfov konečne uzdravuje. Zoznamuje sa s Elrondom, jeho dcérou Arwen, trpaslíkom Glóinom (s ktorým putoval kedysi dávno Bilbo) a jeho synom Gimlim, a napokon s Boromirom, ktorý prišiel z krajiny Gondor na juhu. Napokon tu na svoju veľkú radosť stretá aj Bilba, ktorý sa vrátil zo svojich ciest a odvtedy žije medzi elfami a pokúša sa dokončiť knihu svojich pamätí.
Po nejakom čase vo Vododole zasadne Elrondova rada zložená z elfov a ďalších návštevníkov Elrondovho domu. Pozvú na ňu aj Bilba a Froda. Frodo sa konečne dozvie, čo Gandalfa tak zdržalo – bol zajatcom čarodeja Sarumana, za ktorým sa Gandalf prišiel poradiť ohľadom Prsteňa. Saruman, odborník na Prstene moci, medzi ktoré patrí aj Veľprsteň, však prepadol zlu. Uväzní Gandalfa na vrchole svojej čarodejníckej veže. Odtiaľ ho po čase vyslobodí inteligentný obrovský orol. Prísediaci sa dozvedia aj to, čo sem privádza Boromira – nepokoje v Gondore, stupňujúce sa útoky z temnej ríše Mordor a záhadný sem o Prsteni. Elrondova rada zvažuje, čo s nebezpečným Prsteňom urobí. Medzi návrhmi je zveriť ho do večnej úschovy Toma Bombadila, previezť ho za more, hodiť do mora, či skúsiť použiť jeho moc proti Sauronovi. Na všetky návrhy však padnú silné protiargumenty a tak zostáva iba jedna možnosť – zničiť Veľprsteň v Hore osudu v Mordore. Hoci Frodo je spočiatku sklamaný, že musí putovať ďalej a do väčších nebezpečenstiev ako teraz, napokon sa sám ponúkne, že Veľprsteň do Mordoru vezme. Za jeho spoločníkov sú vybraní verný Sam, mocný Gandalf, výborný stopár Aragorn a udatný Boromir. Za elfov ide Legolas a za trpaslíkov Gimli. Napokon sa dobrovoľne pridajú aj Chicho a Pipin, čím sa počet členov družiny zvýši na deväť. Je teda rovnaký ako počet čiernych jazdcov, ktorí sú ich súpermi. Nazvú sa Spoločenstvo prsteňa. Družina má cestovať čo najnenápadnejšie, ich zbraňou má byť neznalosť nepriateľa, čo zamýšľajú, a preto nie sú ani príliš ozbrojení. Bilbo však namiesto meča, ktorý sa Frodovi zlomil pri útoku čiernych jazdcov, ponúkne svoj meč Žihadlo a brnenie z mithrilu.
Z Vododolu po Lothórien
Družina vyrazí v zime. Postupuje na juhovýchod a blíži sa k Hmlistým horám, rozsiahlemu pohoriu pretínajúcemu Stredozem zhruba v severo-južnom smere. Pohorie sa Spoločenstvo prsteňa rozhodne prekročiť priesmykom pri jednom z jeho najvyšších vrchov – Caradhrase. Ako však stúpajú k priesmyku, hora prejavuje svoju zlovôľu a zošle na nich mimoriadne silnú snehovú búrku. Družina sa musí vrátiť nižšie. Napokon sa napriek značnej nevôli rozhodnú prejsť cez hory, cez dávnu, bájnu trpasličiu ríšu Moriu. Iba Gimli je tejto možnosti naklonený.
Vstup do Morie uzatvára čarodejná brána, s ktorej otvorením si Gandalf dlho nevie dať rady. Napokon vysloví správne heslo a vchod sa otvorí. V tej chvíli sa z pochmúrneho jazera pred bránou vynoria chápadlá, ktoré zaútočia na Froda. Sam ho oslobodí a pútnici sa zachránia útekom do Morie. Brána sa za nimi uzavrie a rachot napovedá, že je zvonku zavalená. Družine neostáva nič iné, než prejsť Moriou a vyjsť na druhej strane hôr. Postupujú temnými, spletitými chodbami podzemnej ríše. Frodo nadobudne pocit, že ich niekto sleduje.
Blízko východného východu z Morie ich napadnú ohyzdi spolu s trollmi. Spoločenstvo prsteňa s nimi chvíľu bojuje, no potom sa zjaví omnoho hrozivejší nepriateľ – Balrogom. Gandalf ho zastaví, no Balrog ho stiahne do hlbín. Zvyšok družiny na Gandalfov príkaz utečie von z Morie. Družina skľúčená Gandalfovou smrťou uteká pred ohyzdmi, ktorí ich po zotmení prenasledujú, až do očarujúcej krajiny Lothórien (Lórien). Rastú v nej zvláštne stromy mallorny a obývajú ju elfovia žijúci na stromoch. Vládnu v nej mocní starí elfovia Celeborn a Galadriel – starí rodičia Arwen z Vododolu (staro však nevyzerajú, keďže sú nesmrteľní). Poskytnú družine útočisko. Frodo ponúka Galadriel svoj Prsteň a ona je v pokušení si ho nechať, no napokon odmietne, pretože vie, že by napriek svojej sile podľahla jeho zhubnému vplyvu. Elfovia dajú družine člny a oni pokračujú v ceste po veľkej rieke Anduin.
Rozpad spoločenstva
Družina sa nevie rozhodnúť, či bude pokračovať na západ do Gondoru, čomu je naklonený hlavne Gondorčan Boromir, alebo na východ do Mordoru, aby Prsteň zničili. Stále ich prenasleduje tajomný tvor, o ktorom už vedia aj Sam a Aragorn a zhodnú sa v tom, že je to Gloch. Napokon, keď už sa nedá rozhodnutie o ďalej ceste odkladať, vyzvú Froda, aby rozhodol on. Frodo sa vzdiali od družiny, aby nad tým premýšľal, keď vtom za ním príde Boromir a začne sa dožadovať, aby mu Prsteň dal. Frodo pochopí, že Boromir prepadol zhubnej moci Prsteňa. Aby tomuto väčšiemu a omnoho silnejšiemu človeku unikol, nasadí si Prsteň. Boromir sa spamätá, no Frodo je rozhodnutý odísť od družiny a vybrať sa do Mordoru sám, aby zlo Prsteňa už nikoho ďalšieho neohrozilo. Sam si však domyslí, čo má Frodo v pláne, a keď Frodo potajomky spúšťa čln na vodu, dobehne ho. Frodo a Sam teda pokračujú v ceste do Mordoru spoločne. Zvyšok družiny sa vydáva do Gondoru.
Mních (Vysoké Tatry)
Mních je samostatná skalná veža. Jej juhozápadný hrebeň sa stráca v suťoviskách pod Čubrinou a pod Druhým Mníchom a nespája sa s hlavným hrebeňom Vysokých Tatier. Nachádza sa na poľskom území Vysokých Tatier v Doline Rybiego Potoku nad juhozápadným brehom Morského oka. Nepatrne vyšší z dvoch vrcholov je severovýchodný.
Názov
Názov mu pravdepodobne dali pastieri a poľovníci. Tvarmi pripomína postavu rehoľníka, odetého do plášťa s kapucňou na hlave. Názov si osvojili turisti a horolezci. K veži sa viažu mnohé povesti. Jedna z nich je o kamaldulskom frátrovi Cypriánovi z Červeného kláštora pri Dunajci, ktorý zostrojil „čertov voz“ a z Troch korún doletel až k Morskému oku.
Výstupy
Dlho mal povesť nedostupnej veže. Prvým na jeho vrchole bol študent práv a dejín na krakovskej univerzite Jan Gwalbert Pawlikowski (18601939) s horským vodcom Maciejom Sieczkom. V roku 1879 alebo 1880 vystupovali od západu z Dolinky za Mníchom, cez takzvanú płytu (dosku) v severozápadnej stene. V zime, v marci roku 1910 boli prví na vrchole Mnícha Henryk Bednarski, Jerzy Cybulski, Walery Goetel, Józef Lesiecki, Leon Loria a Stanisłav Zdyb.
Výstup na Mnícha je možný s horským vodcom.
Zaujímavosť
Poľský Mních má na slovenskej strane Vysokých Tatier dvojníka – Druhého Mnícha.
Palamédes (vynálezca)
náhľad|300px|Palamédes pred Agamemnónom, autor:[[Rembrandt van Rijn (1606, Leiden – 1669, Amsterdam)]] Palamédes alebo Palamédés (starogr. Παλαμήδης – Palamédes/Palamédés, ) je v gréckej mytológii syn eubojského kráľa Nauplia a jeho manželky Klymeny, podľa starovekých autorov prvá obeť justičnej vraždy.
Palamédes bol vychovaný a vzdelaný Kentaurom Cheirónom. Antické spravy o ňom hovoria, že bol básnikom a vynálezcom. Medzi jeho vynálezy patria písmená gréckej abecedy, číslice, peniaze, doskové hry, miery a váhy, ohňové znamenia, vojenské hodnosti, miešanie vína s vodou v pomere 2:5. Napriek tomu, že to bol šikovný a vynaliezavý muž do povedomia antického sveta vošiel z iného dôvodu – ako muž ku ktorému sa osud zachoval veľmi nespravodlivo.
V čase keď sa schyľovalo k trójske vojne, vyslal kráľ Agamemnón Palaméda na Ithaku, aby získal tamojšieho kráľa Odysea k účasti vo vojne. Ten totiž predstieral šialenstvo, aby nemusel na dlhé roky opustiť svoje kráľovstvo a aj svoju manželku Penelopu. Našiel Odysea, ako orie pole a osieva ho soľou. Palamédes aby dokázal, že nie je pomätený, nastrojil mu pascu: pred volské záprahy do brázdy položil jeho malého synčeka Télemacha a Odyseus samozrejme bez váhania zastavil. Palamédes tak jeho predstierané šialenstvo odhalil, ale Odyseus mu to nikdy neodpustil.
Najvyšší správny súd
Najvyšší správny súd môže byť:
Palamédes (vynálezca)
Keď sa neskôr trójska vojna nekonečne preťahovala, navrhol Palamédes, aby sa Achájci radšej vrátili domov. Ľstivý Odyseus toho využil a nastražil falošný list, ktorý mal Palaméda usvedčiť, že od Trójanov vzal za túto radu úplatok. Do Palamédovho stanu navyše ukryl zlato, ktoré ho malo usvedčiť, že úplatok prijal. Na základe týchto "dôkazov" rozzúrení bojovníci na nič nečakali a nevinného Palaméda ukameňovali.
Jeho otec sa okamžite vrátil z Tróje domov a vzal so sebou aj mladšieho syna Oiaka. Smrť Palaméda pomstil neskôr Nauplios tak, že rozšíril medzi manželkami Grékov, že ich muži si užívajú so zajatými Trójankami a privedú ich aj s ich deťmi po vojne domov. Tým naviedol mnohé zo žien k nevere, ktorou sa chceli pomstiť svojim mužom.
Navyše Nauplios po skončení vojny zapaľoval na pobreží mora falošné ohne, ktoré Achájcov zmiatli a ich lode potom narážali o skaliská, kde zahynulo mnoho ich mužov.
Neuvillette (Somme)
Neuvillette je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Somme, v regióne Pikardia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Újezdec (okres Prachatice)
Újezdec sú obec v Česku v okrese Prachatice v Juhočeskom kraji. 28. augusta 2006 tu žilo 53 obyvateľov.
Škumpa vlasatá
Škumpa vlasatá je opadavý ker alebo nízky strom z rodu škumpa (Cotinus) z čeľade obličkovcovité (Anacardiaceae). Prirodzený areál jej rozšírenia sa tiahne od strednej Európy po strednú a južnú Čínu a rastie hlavne v miernych biómoch. Na Slovensku je to zákonom chránený druh.
Opis
Škumpa vlasatá je opadavý vzpriamený ker, niekedy i strom, vysoký 1 až 3 m (výnimočne až 5m), so širokou guľatou korunou a s koreňovými poplazmi. Mladé konáre sú tenké, valcovité, fialovo až olivovohnedé, staršie sú sivohnedé a holé s roztrúsenými lenticelami. Púčiky sú malé, končisté, čiernohnedé a holé.
Listy sú jednoduché, dlhostopkaté, so stopkami dlhými 1 až 4 cm. Čepele sú široko elipsovité až okrúhlasté a celistvookrajové, dlhé 3 až 8 cm. Na líci sú tmavozelené, na rube sivozelené, na jeseň oranžovočervené až červenohnedé, sú holé a so zreteľne vyčnievajúcou žilnatinou. Po rozotrení sú aromatické.
Kvety sú usporiadané v hustých vzpriamených, akoby nafúknutých koncových žltozelených metlinách, dlhých 15 až 20 cm. Drobné kvety, s priemerom asi 5 mm, sú symetrické, päťpočetné a obojpohlavné. Kvetné stopky po odkvitnutí alebo opadnutí sterilných kvetov sú dlho odstávajúce a husto chlpaté. Z kvetov len malá časť dospieva do plodov. Kališné lístky sú vajcovito kopijovité a zelené.
Plodmi sú drobné, zelené, mierne stlačené obličkovité kôstkovice, veľké len 3 až 5 mm, ktoré neskôr černejú. Vyskytujú sa len na niektorých, dlho červenofialovo odstávajúcich konárikoch. Po dozretí plodov sa celé súplodie odlamuje a slúži ako lietací aparát.
Rozšírenie
Škumpa vlasatá je introdukovaná vo Veľkej Británii a v Spojených štátoch, hlavne na východnom pobreží od Vermontu cez Massachusetts, Connecticut, New York po New Jersey a vo vnútrozemí v štátoch Ohio, Illinois a Utah. Na severe sa vyskytuje aj v kanadskej provincii Ontário. V Ázií je introdukovaná v Uzbekistane, Tadžikistane a v Kórei.
Ekológia
Škumpa vlasatá je teplomilný druh rastúci dosť vzácne na teplých, výslnných skalnatých svahoch, krovinatých strániach a okrajoch dubín v nížinách a v pahorkatinách, do nadmorskej výšky 800 až 850 m n. m. Škumpa rastie dobre v každej pôde a rozmnožuje sa semenami, podzemnými koreňovými výhonkami alebo mäkkými júlovými odrezkami. Kvitne v máji až júni.
Na škumpe vlasatej parazituje viacero druhov hmyzu. Z vošiek, ktoré sa živia jej rastlinnými šťavami, je to voška Calophya rhois a voška maková (Aphis fabae). Larvy na listoch a konároch produkujú veľké množstvo medovice vo forme drobných kvapiek. Ich kolónie sú preto často navštevované mravcami. Z motýľov, larvy drobníka škumpového (Simplimorpha promissa), vyžierajú na listoch kľukaté chodbičky (míny).
Význam a využitie
Škumpa vlasatá je cenná pre záhradnú architektúru, preto sa často pestuje v parkoch a záhradách a v teplejších oblastiach občas splanieva. Drevo škumpy sa cení v stolárstve. Na Slovensku je to zákonom úplne chránený druh.
Reč naša
Reč naša je prvý štúdiový album slovenskej hip-hopovej skupiny Názov Stavby. Album vyšiel 15. marca 2003 pod vydavateľstvom MadDrum. Na albume sa začalo pracovať už na konci roka 2001 a pôvodne mal vyjsť už v roku 2002, ale nakoniec sa nevyhol odkladu. Album sa stretol s mnohými pozitívnymi reakciami či už v recenziach alebo u fanúšikov a mnohými je považovaný za klasiku v slovenskom hip-hope. Skladba "Štáťanúti" sa objavila aj na kompilácii "Vybrané z davu" a v lete 2003 bola nasadená do piateho kola hitparády stránky Hip-Hop.sk a vydržala tam po ďalších 7 rokov.
O všetky produkcie sa postaral Hajtkovič a album obsahuje jediného hosťa - speváčku Michelle.
Jozef Kalazanský
Jozef Kalazanský (* 11. september 1557 – † 25. august 1648, Rím) bol španielsky rímskokatolícky kňaz, pedagóg a zakladateľ rádu piaristov. Katolíckou cirkvou bol vyhlásený za svätého.
Mladosť
Kalazanský sa narodil v Perlate de la Sal v Španielsku 11. septembra 1557 ako najmladších z ôsmych detí. Mal dve sestry. Jeho rodičia mu dali dobré vzdelanie doma a potom na základnej škole v Perlate. V roku 1569 bol poslaný ná klasickú školu a neskôr na vyššie štúdiá v Estadille. Vo veku 14 rokov zistil, že sa chce stať kňazom. Toto povolanie sa však nestretlo s podporou od jeho rodičov.
Pre svoje vyššie štúdium začal Kalazanský študovať filozofiu a právo na univerzite v Lleide, kde získal titul doktora práv. Po týchto štúdiách začal teologický kurz na univerzite vo Valencii. Keď mu matka a brat zomreli jeho otec chcel, aby sa oženil a pokračoval v rodine. Ale choroba v roku 1582 ho takmer usmrtila a po tom, čo sa jeho otec zmieril s túžbou jeho syna stať sa kňazom, Jozef Kalazanský ozdravel. Po svojom ozdravení bol 17. decembra 1583 vysvätený za kňaza.
Neskoršie pôsobenie
Od roku 1592 pôsobil Ríme, kde sa venoval opusteným a chudobným deťom. Rok 1597 priniesol otvorenie prvej verejnej bezplatnej školy v Európe. Neskôr jeho spolupracovníci otvárali podobné školy aj v iných mestách a štátoch. Zo spolupracovníkov Jozefa Kalazanského sa postupne sformoval rád piaristov.
Nibas
Nibas je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Somme, v regióne Pikardia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
1. liga hádzanárov 1998/99
1. liga hádzanárov v sezóne 1998/99 bol 6. ročník 1. ligy hádzanárov, druhej najvyššej hádzanárskej súťaže mužov na Slovensku, spravovanej Slovenským zväzom hádzanej. V súťaži účinkovalo 12 družstiev. Víťazom ligy sa stalo družstvo HK Slávia SPU Nitra.
Systém súťaže
Systém súťaže pozostával iba z jednej časti, ktorá sa skladala z 22 kôl. Každý s každým sa stretol raz doma a raz vonku. Víťaz súťaže mal právo postúpiť do najvyššej ligy, v poradí druhé družstvo postúpilo do baráže o ňu. Naopak, posledné 2 družstvá zostúpili do 2. ligy.
Ladislav Fuks
Život
Jeho detstvo nebolo príliš šťastné. Otec, policajný úradník, bol chladný a dominantný; matka sa starala iba o správnu spoločenskú výchovu. Téma smutného detstva a snahy o vzdor proti otcovi sa potom objavili v niekoľkých jeho knihách. Najväčšou životnou krízou prešiel v čase dospievania, teda na začiatku druhej svetovej vojny, kedy si prvýkrát uvedomil svoju homosexualitu. Krutý osud svojich židovských spolužiakov z gymnázia prežíval citlivejšie ako iní, pretože sám trpel silným pocitom ohrozenia - keby vyšlo najavo, že je homosexuál, bol by nacistami pravdepodobne tiež perzekvovaný. Spomienky na svojich spolužiakov, ktorých zmiznutie sa ho dotklo, zhrnul vo svojej druhej knihe Moji čiernovlasí bratia (1964).
Po dokončení gymnázia bol totálne nasadený na poľnohospodárskej správe v Hodoníne. Po vojne pokračoval v štúdiu na Filozofickej fakulte Karlovej univerzity, kde sa venoval filozofii, psychológii a dejinám umenia. Štúdiá úspešne ukončil v roku 1949. Potom pracoval niekoľko rokov ako úradník v papierňach a v polovici päťdesiatych rokov sa stal zamestnancom Štátnej pamiatkovej starostlivosti na zámku Kynžvart. Zbierka kuriozít, ktorá na tomto zámku zostala po kniežati Metternichovi, Fuksa natoľko nadchla, že on sám neskôr zozbieral podobný súbor morbídnych bizarností v izbe svojho bytu v pražskom Bubenči.
Ladná
Ladná je obec v Česku v okrese Břeclav v Juhomoravskom kraji. 1. januára 2013 tu žilo 1 245 obyvateľov.
Od 1. júla 1976 do 30. júna 2006 bola dedina Ladná časťou mesta Breclav, od ktorého sa oddelila.
Ladislav Fuks
Život
Od roku 1959 bol Ladislav Fuks zamestnancom Národnej galérie. Toho roku literárne debutoval v časopise Květen. V roku 1963, teda vo svojich štyridsiatich rokoch, vydal svoju prvú knihu - Pan Theodor Mundstock. Kritika bola nadšená originálnym autorom a z Ladislava Fuksa sa stal za veľmi krátku dobu jeden z najuznávanejších československých spisovateľov, ktorý začal byť aj prekladaný.
Atmosféra konca 60. rokov jeho intelektuálnym textom (Variácie pre temnú strunu, 1966, Smrť morčaťa, 1969) mimoriadne priala a rýchlo získaval prestíž, okrem iného aj vďaka tomu, že jeho novela Spaľovač mŕtvol (1967) bola sfilmovaná Jurajom Herzom ako ukážkové dielo československej novej vlny (1969). Posledný text, ktorý Fuks napísal ešte svojím typickým temne-groteskným štýlom, boli Myši Natálie Mooshabrovej (1970).
Potom však Fuks podľahol politickému tlaku normalizácie. Poskytol niekoľko rozhovorov, v ktorých chválil socialistické zriadenie a dištancoval sa od Pražskej jari. Zmenil tiež štýl próz. Literárnym odpustkom bol predovšetkým angažovaný román Návrat z ražného poľa hanobiaci emigráciu. V sedemdesiatych a osemdesiatych rokoch stále vydával ďalšie knihy (Príbeh kriminálneho radu, Oslovení z tmy, Nebožtíci na bále, Mŕtvy v podchode, Pasáček z doliny, Obraz Martina Blaskowitze) a stále ho pravidelne navštevovala tajná polícia, preto sa po roku 1989 ocitol v zoznamoch jej spolupracovníkov. Fuks od ŠtB okrem iného potreboval zabezpečenie možnosti jazdiť pravidelne do Viedne, kde zbieral materiál pre svoj posledný veľký román Vojvodkyňa a kuchárka.
Ladislav Fuks zomrel 19. augusta 1994 vo svojom pražskom byte, v úplnej osamelosti. Jeho telo bolo objavené až dva dni po úmrtí.
Kraví hora
Kraví hora je prírodná pamiatka ev. č. 1313 neďaleko obce Sedlešovice v okrese Znojmo. Oblasť spravuje Správa Národného parku Podyjí.
Ochrana
Predmetom ochrany je prirodzené vresovisko s radom významných teplomilných druhov rastlín a živočíchov.
Zrušenie
Prírodnú pamiatku začlenili odo dňa 20. marca 1991 pod novovzniknutý Národný park Podyjí, ale až dňa 7. augusta 1998 došlo k oficiálnemu zrušeniu pamiatky.
Divertikulóza
alt=Divertikly hrubého čreva|náhľad|Divertikly hrubého čreva, zobrazené pri vyšetrení kontrastnou látkou (irigoskopicky): drobné biele okrúhle útvary, viditeľné hlavne na pravej strane obrázka. Divertikulóza hrubého čreva alebo divertikulárna choroba je časté ochorenie vo vyspelých krajinách. Ide o tvorbu vychlípenín (vačkov) v stene hrubého čreva. V najväčšej miere sa vyskytujú v poslednom úseku hrubého čreva – esovitej kľučke (colon sigmoideum). Vznikajú vyklenutím sliznice pod tlakom obsahu čreva spravidla v miestach, kde je stena čreva najslabšia – v miestach prechodu ciev cez črevnú stenu a v medzerách medzi zväzkami svaloviny. Príčinou býva porucha vyprázdňovania u osôb, ktoré konzumujú stravu s malým podielom nestráviteľných zvyškov, produkujúcu tuhú, málo objemnú stolicu, ktorá sa vyprázdňuje pod vyšším tlakom.
Divertikulóza postihuje hlavne staršie osoby. Rizikovými faktormi sú sedavý spôsob života, obezita, fajčenie a strava, produkujúca málo objemnú stolicu. Divertikulóza je prevažne bezpríznaková, ale podkladom pomerne častého zápalového ochorenia – divertikulitídy. Menej často sú divertikly zdrojom krvácania, zriedkavo dochádza k prederaveniu (perforácii). Diagnóza sa najčastejšie stanovuje na základe nálezu irrigoskopického alebo kolonoskopického vyšetrenia. Liečba, zabraňujúca zväčšovaniu rozsahu ochorenia a komplikáciám, spočíva hlavne v úprave stravovacích návykov a životného štýlu.
Terminológia je nejednotná. Väčšinou sa rozdeľuje na nekomplikovanú (asymptomatickú) divertikulózu a komplikovanú (symptomatickú) divertikulózu. Nekomplikovaná divertikulóza sa neprejavuje príznakmi a býva najčastejšie zistená ako náhodný nález pri kolonoskopickom vyšetrení. Komplikovaná divertikulóza sa môže prejavovať chronickou bolesťou brucha, krvácaním do stolice a akútnym zápalom niektorého z divertiklov – divertikulitídou, spravidla akútnou ľavostrannnou divertikulitídou.
Nouvion (obec)
Nouvion je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Somme, v regióne Pikardia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Jozef Ratica
Prof. JUDr. Jozef Ratica (* 1. január 1908, Malý Šariš† 15. marec 1960, Bratislava) bol slovenský právnik, sudca a vysokoškolský pedagóg.
Život
Narodil sa ako jedno zo štyroch detí v rodine roľníka Eliáša Raticu (18721949) a jeho manželky Barbory, rod. Vojtkovej (18831968). Po vyštudovaní gymnázia v Prešove (19191927) absolvoval štúdium práva na Právnickej fakulte Karlovej univerzity v Prahe, kde spromoval v roku 1931. Následne v rokoch 19321936 pôsobil ako sudca v Prešove, v Košiciach a v Kráľovskom Chlmci. V rokoch 19371938 pracoval na Ministerstve unifikácií v Prahe. V rokoch 19391940 bol zamestnancom krajského súdu a od roku 1940 pôsobil na Najvyššom správnom súde v Bratislave, ktorý v rokoch 19461952 viedol ako jeho predseda.
Popri svojej práci na Najvyššom správnom súde bol aktívny v akademickej sfére. V roku 1942 sa habilitoval v odbore občianskeho súdneho poriadku a do roku 1945 pôsobil ako súkromný docent na Právnickej fakulte Slovenskej univerzity (od roku 1954 Právnická fakulta Univerzity Komenského v Bratislave). Po roku 1945 pokračoval v pedagogickej činnosti ako mimoriadny bezplatný profesor súkromného práva procesného (do hodnosti [mimoriadneho] profesora bol podľa iných zdrojov vymenovaný v roku 1946 alebo 1947 ), od roku 1946 vo funkcii riaditeľa Ústavu občianskeho súdneho poriadku. Zároveň prednášal aj na Vysokej škole ekonomickej (od roku 1992 Ekonomická univerzita v Bratislave). Vo vedecko-výskumnej a pedagogickej práci sa venoval občianskemu súdnemu poriadku, exekučnému a konkurznému právu. Ako autor či spoluautor vyprodukoval viacero odborných prác o procesnom a exekučnom práve.
Jeho pôsobenie v akademickej sfére sa skončilo v roku 1950. Ako uvádza profesor práva Ján Svák: „Jeho najvýznamnejšia teoretická práca Súd a tvorba práva bola až bezprostredne nebezpečná pre marxisticko-leninskú právnu filozofiu. Vymykala sa hraniciam krajného právneho normativizmu vtesnávania práva do kružnice právnych predpisov. Ako skúsený sudca najlepšie vedel, že ‚medzery‘ v normách právnych predpisov sa nedajú vyplniť len logickými metódami výkladu a že súd pri ich vypĺňaní musí predovšetkým rešpektovať vôľu účastníkov právneho vzťahu. Z toho vychádzajú teoretické konštrukcie v tejto knihe.“ V rokoch 19521954 pracoval na krajskom národnom výbore a v rokoch 19541960 bol pracovníkom Správy vodného hospodárstva. Zomrel v marci 1960 v Bratislave.
Najvyšší správny súd (1939 – 1949)
Najvyšší správny súd (skratka NSS) bol v období rokov 19391949 správny súd najprv Slovenskej republiky (19391945) a potom územia Slovenska v rámci ČSR. Sídlil v Bratislave. Napriek jeho pomenovaniu išlo o v čase jeho vzniku a pôsobenia (do obnovenia Česko-Slovenska v roku 1945) o jediný správny súd na území Slovenska.
19391945
NSS bol zriadený vládnym nariadením č. 62 zo dňa 12. apríla 1939 a svoju úradnú činnosť začal 26. mája 1939. Jeho fungovanie upravoval najmä zákon č. 120/1940 Sl. z. zo dňa 7. mája 1940 o NSS.
19451952
Po obnovení právneho poriadku Česko-Slovenska bol súd v dôsledku recepčnej normy obsiahnutej v ustanovení § 2 nariadenia Slovenskej národnej rady č. 1/1944 Zb. n. SNR o vykonávaní zákonodarnej, vládnej a výkonnej moci na Slovensku fungoval v medziach zákona č. 120/1940 Sl. z. zo dňa 7. mája 1940 o NSS.
V dôsledku takto koncipovanej recepčnej normy ale došlo ku konfliktu s ústavným dekrétom prezidenta republiky č. 11/1944 Úr. vest. čsl. z 3. augusta 1944 o obnovení právneho poriadku, ktorý ustanovoval, že právne predpisy vydané v dobe neslobody (t. j. od 30. septembra 1938 až do dňa, ktorý bol neskôr určený vládnym nariadením na 4. mája 1945) nie sú súčasťou česko-slovenského právneho poriadku. To znamenalo, že v obnovenom Česko-Slovensku paralelne pôsobil Najvyšší správny súd (NSS) so sídlom v Prahe s územnou pôsobnosťou pre celú republiky a NSS so sídlom v Bratislave. Toto bolo definitívne vyriešené až presunom sídla pražského NSS (v tom čase už nazývaného Správny súd) do Bratislavy v roku 1949, teda došlo k jeho faktickému zlúčeniu s bratislavským NSS. Po komunistickom februárovom prevrate bolo jasné, že nezávislá súdna kontrola verejnej správy nemá v komunistickom režime miesto, hoci § 137 ods. 1 bod 3 Ústavy z 9. mája 1948 ešte obsahoval ustanovenie o existencii správneho súdu.
Správne súdnictvo bolo zrušené s účinnosťou k 1. 1. 1953 zákonom č. 64/1952 Zb. o súdoch a prokuratúre a zákonom č. 65/1952 Zb. o prokuratúre.
Kamenný potok (prítok Lipovca)
Kamenný potok je potok v Prešovskom kraji, v regióne Šariš, v severnej časti územia obce Lipovce v okrese Prešov. Nachádza sa v geomorfologickom celku Branisko a ústi do Lipovca, ktorý ďalej ústi do Kopytovského potoka v povodí Svinky. Od sútoku zdrojníc po ústie má dĺžku a je tokom VIII. rádu.
Vznik
Vzniká sútokom dvoch zdrojníc v zmiešanom lesnom extraviláne a poľnohospodárskom extraviláne v v severnej časti územia obce Lipovce v okrese Prešov na severnom okraji lesa Voškov hon. Zdrojnica pritekajúca zo severozápadu pramení v na južnom úbočí vrchu aj lesa Magura s, tečie cez pole Vyše dediny a cez intravilán časti obce Lačnov v obci Lipovce. Zdrojnica pritekajúca zo severovýchodu pramení v na južnom okraji trvalého trávneho porastu Bučinky a má premenlivý prietok závislý od zrážok.
Opis toku
Od sútoku zdrojníc tečie južným a neskôr juhovýchodným smerom lesným extravilánom v lese Voškov hon, obmýva severovýchodné úbočie vrchu Červená skala s, obmýva juhozápadné úbočie lesa a poľa Jazvečí kopec, obmýva severovýchodné úbočie lesa Hrady, v lokalite Lúky v nadmorskej výške  ústi do Lipovca ako jeho pravostranný prítok.
Preteká v okrese Prešov v Prešovskom kraji. Nachádza sa v geomorfologickom celku Branisko a v jeho podcelku Smrekovica. Nemá dôležitejší prítok.
Koncert pre trúbku a orchester (Аruťunjan)
Koncert pre trúbku a orchester je šieste veľké dielo slávneho arménskeho skladateľa Alexandra Grigorjeviča Aruťuňana, napísané v rokoch 1949 – 1950. Pôvodne bolo zložené pre arménskeho trúbkara a riaditeľa Jerevanského štátneho dychového orchestra Ajkaza Mesjana. Noviny New York Times ho označili za virtuózne a okázalé dielo.
Koncert pozostáva zo 4 častí a kadencie, ktorú napísal sovietsky a ruský trúbkar Timofej Alexandrovič Dokšicer. Uvádza sa aj iné členenie, konkrétne na sedem častí:
Koncert sa hrá bez prestávky medzi jednotlivými časťami; na rozvoj témy autor využil fugátové techniky. Organickosť hry na trúbku, kompozícia formy, výrazný koncertný charakter, obrovská intonačná expresivita sú dovedené „do absolútnej proporčnej rovnováhy a sú príznakom vzorovej dokonalosti diela,“ píše muzikológ A. Kokžajev.
Najznámejšou interpretáciou je tá v podaní Timofeja Dokšicera, kde k štyrom častiam koncertu pridal kadenciu, ktorú napísal ako variáciu na hlavnú tému koncertu a vyznačuje sa výnimočnou virtuozitou.
České národné florbalové družstvo mužov
České národné florbalové družstvo mužov je národné družstvo mužov, ktoré reprezentuje Česko v medzinárodných florbalových súťažiach, podujatiach a priateľských zápasoch. Funguje pod záštitou Českej florbalovej únie (ČFbU). Prvý medzinárodný zápas absolvovalo v roku 1994. V decembri 2018 mu patrilo vo svetovom rebríčku IFF 4. miesto.
Jeho najvýraznejším úspechom je striebro na Majstrovstvách sveta 2004. Naopak, najhoršie umiestnenie zaznamenalo na MS 2012, kde skončilo až na 7. mieste, keď vo štvrťfinále neprešlo cez Fínsko, a v súboji o 5. až 8. miesto ani cez Nórsko.
Zápasy
(k 11. decembru 2018)
Sporokarp
Sporokarp môže byť:
Jozef Just (uhorský politik)
Jozef Just (, * 12. máj 1809 Necpaly – † 5. december 1875, Budapešť) bol poslanec uhorského snemu, župan Tekovskej župy, podžupan Turčianskej župy.
Životopis
Pochádzal zo rodiny starej šľachtickej rodiny Justovcov, dlhodobo žijúcej v Turčianskej župe.
Štúdium absolvoval na lýceách v Banskej Štiavnici, Pápe a Bratislave. V roku 1828 sa stal koncipientom podžupana Trenčianskej župy. V roku 1829 odišiel do Pešti dokončiť právnické štúdiá a v roku 1830 získal právnický diplom. Domov sa vrátil kvôli náhlej smrti svojho otca. V roku 1839 bol jednomyseľne zvolený za poslanca uhorského snemu, kde patril k liberálnej opozícii. Aktívne sa zúčastnil uhorskej revolúcie, ako poslanec snemu, vládny komisár a župan Tekovskej župy a bol povereným županom Turčianskej župy. Za svoju činnosť v prospech revolúcie mu bol zhabaný majetok a v Pešti bol zadržiavaný do septembra 1850. Po amnestii bol v rokoch 1861, 1865 a 1869 zvolený za poslanca snemu vo volebnom okrsku Turčiansky Svätý Martin. Po rakúsko-uhorskom vyrovnaní bol zvolený za predsedu Deákovej strany.
V roku 2021 mu necpalský cirkevný zbor evanjelickej cirkvi odhalil pamätnú tabuľu na pamiatku jeho podpory cirkvi.
Účasť na memorandovom zhromaždení
V roku 1861 sa zúčastnil memorandového zhromaždenia v Martine a podľa historika Józsefa Demmela patril k jedným z najaktívnejších účastníkov. Jednoznačne súhlasil s požiadavkou používania slovenského jazyka v úradoch a bol autorom požiadavky vydávania zákonov priamo v jazykoch národností (na rozdiel od Daxnerovej formulácie, že zákony by sa mali prekladať do jazykov národností) a bol autorom požiadavky, aby sa pri prípadnej reforme hornej snemovne prihliadalo aj na slovenské záujmy. Na druhej strane však nesúhlasil s požiadavkou vytvorenia Hornouhorského slovenského dištriktu (tzv. Okolia) Odmietol návrh Jána Palárika, aby bol zhromaždením zvolený za jeho čestného predsedu. Hlavným dôvodom negatívneho vnímania jeho osoby v slovenskej historiografii sa stal fakt, že napriek prvotnému súhlasu, aby bol spolu so Šimonom Révayom (turčiansky župan a švagor Justha) a Martinom Szentiványim (liptovský župan) členom delegácie, ktorá memorandum predloží snemu, toto odmietol z dôvodu bolenia hlavy. Toto „bolenie hlavy“ sa stalo predmetom mnohých satirických poznámok a karikatúr. Ako József Demmel dokladá postava Jozefa Justha bude v spomienkach účastníkov zhromaždenia Štefana Marka Daxnera, Pavla Mudroňa alebo Viliama Pauliny-Tótha ako osoba zradná. Aj ďalšie generácie historikov a komentátorov ironizujú - František Bokes píše, že "„v Justhovi Slováci neodôvodnene videli svojho dobrého priateľa a radcu", Vladimír Mináč, na vedeckej konferencii k 125. výročiu memoranda sa vyjadril v tom zmysle, že „historická barónska slza sa zgúľala na mentieku, aby dokumentovala […] nové porozumenie alebo až slovensko-zemiansku obrodu“ Justha a Révayho, aby im mohla „padnúť do lona“ vláda nad Slovákmi obývaným územím a nakoniec Demmel cituje Júliusa Vanoviča, že slovenská šľachta skutočne existovala – ale len desať dní, t. j. od začiatku memorandovej schôdze dovtedy, kým Justhovci neodriekli svoje poverenie.
Okrem tohto článku József Demmel venoval Justovi aj väčšiu časť monografie o slovenských koreňoch slovenskej šľachty.
Griotka
Griotka (franc. Griotte) je sladký ovocný likér pôvodom z Francúzska, ktorý je pripravovaný z destilátu a višní. Chuťou je podobný portugalskému likéru Ginjinha, ktorého zvláštnosťou je, že na niektorých miestach a baroch sa podáva v štamperlíkoch z čokolády.
Príprava
Pri výrobe griotky sa často používa vodka, ktorá príliš neovplyvní chuť samotného ovocia, dobrou voľbou je však aj kvalitný ovocný destilát či rum.
Okrem višní a alkoholu sa na výrobu griotky používajú aj koreniace prísady, ako napríklad klinček, škorica či citrónová kôra.