cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Walther von der Vogelweide
Životopis
náhľad|Socha Waltera von der Vogelweide v českom [[Duchcove|vľavo]] Miesto Waltherovho pôvodu nebolo hodnoverne potvrdené. Je možné, že sa narodil v babenberskom Rakúsku či v Tirolsku, podľa iných názorov skôr v v okolí bavorského Würzburgu. Podľa titulu Herr (hêr), ktorý mu prisudzujú iní básnici (on sám nie) zrejme pochádzal z rytierskeho rodu. Z jeho poézie je zrejmé, že základné vzdelanie získal v kláštornej škole. Umeniu minnesängerov sa mal podľa jeho vlastných slov naučiť v Rakúsku. Podľa niektorých domnienok bol žiakom minnesängera Reinmara von Hagenau, ktorý tiež pôsobil vo Viedni. Toto sa však dokázalo. V ranom období svojho pôsobenia pôsobil na dvore rakúskeho vojvodu Leopolda V. a Fridricha I. Po tom, čo sa vojvodom v roku 1198 stal Leopold VI. sa Walther dostal do nemilosti. Dôvodom mohlo byť jeho rivalstvo s minnesängerom Reinmarom von Hagenau, s ktorým sa rozchádzal v názoroch na lyriku.
Eugen IV.
Pápežský úrad zastával od 3. marca 1431 do svojej smrti.
Walther von der Vogelweide
Životopis
Upustením od tábora Filipa Švábskeho Walther svoje postavenie nestratil, pretože Filip bol v roku 1208 zavraždený. Walther následne pôsobil na viacerých miestach až pokým v roku 1212 opäť nevstúpil do ríšskej politiky, tento raz na strane Welfovca Otu IV. Oto bol pôvodne spojencom pápeža Inocenta III., no po korunovácii za cisára pápežovu priazeň stratil pre stret záujmov v Itálii. Medzi oboma sa rozhorel konflikt a pápež Ota dokonca exkomunikoval. Walther napísal niekoľko básní dedikovaných cisárovi a niekoľko diel kritizujúcich niektoré pápežove činy. Vytýkal mu zasahovanie do svetských vecí, simóniu, ba dokonca ho vinil z i herézy a aplikovania čiernej mágie. Dotkol sa aj otázky Konštantínovej donácie. Waltherova kritika však nebola kritikou celej cirkvi a kléru, ale len jednotlivca.
V tábore Welfovcov Walther dlho nezostal, pretože už v roku 1215 svoju podporu vyjadril Fridrichovi II. Štaufskému, ktorému sa podarilo získať rímskonemecký trón. Za svoju podporu získal od kráľa malé léno, možno niekde v okolí Würzburgu. Na svojom panstve následne zrejme dožil. Podľa dôveryhodnej literárnej tradície z roku 1350 bol pochovaný v kláštore vo Würzburgu.
Dielo
náhľad|Nemecká poštová známka z roku 1970 Walther bol plodným autorom, ktorý vytvoril niekoľko stoviek básnických diel. Ku svojim skladbám skladal aj hudbu, ktorej zápisy sa však zachovali len čiastočne a aj to z neskoršieho obdobia. Jeho práca sa vyznačuje pravými pocitmi a starostlivou zručnosťou v metrike a rýmových vzorcoch. Témy Waltherových diel boli rôznorodé, viac ako polovica mala politický, morálny alebo náboženský charakter. Písal však aj ľúbostnú, osobnú a prírodnú poéziu. V náboženských dielach zvýrazňoval potrebu aktívneho zbližovania sa s Bohom a plnenia jeho túžob, ako napr. účasť na pútiach, či križiackych výpravách. Takýmto dielom je napr. pútnická pieseň Palästinalied, ktorá je často nesprávne označovaná za križiacku. Nenapísal ani jednu báseň o svätcoch, no mnoho venoval Panne Márii. V morálno-didaktických dielach oceňoval ľudské čnosti a snažil sa poučiť ich adresátov o cnostnom správaní. Významným je fakt, že mnohé jeho ideály a morálne hodnoty sú cenné dodnes.
Významný je jeho prínos pre stredovekú ľúbostnú lyriku do ktorej priniesol originálny štýl oslobodený od foriem dvorskej lyriky. V niektorých dielach upustil od vznešenej dvorskej lásky (hohiu minne), ktorá v čase jeho mladosti prevažovala na urodzených dvoroch a prešiel k predstave prirodzenej lásky. Na žene ho v nich fascinovala jej ženskosť, než jej postavenie vznešenej panej. Známym príkladom diela tohto typu je Under der Linden. Báseň hovorí o dievčati, ktoré jasá po tom, čo pod lipou objalo svojho milého. Prirodzenosť a naivita diela je len ťažko zrovnateľná s vyumelkovaným štýlom vznešenej dvorskej lyriky.
V slovenskom vydaní vyšla v roku 1965 vo vydavateľstve Tatran časť jeho diela pod názvom Spevák pod hradbami. Preklad a poznámky vytvoril Július Lenko.
Fade into Darkness
„Fade into Darkness“ je skladba švédskeho house producenta and DJa Avicii. Bola vydaná 16. júla 2011. Skladba obsahuje sample z piesne „Perpetuum Mobile“ od Penguin Cafe Orchestra, ktorá bola napísaná Simonom Jeffesom. Pred vydaním sa uvažovalo aj o možnom názve „Penguin“ ale napokon autor remixu vybral názov „Fade Into Darkness“, ktoré sa nachádza v texte piesne.
Assignan
Assignan je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Hérault, v regióne Languedoc-Roussillon.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Snježana Pejčićová
Snježana Pejčićová (* 13. júl 1982 Rijeka ) je chorvátska strelkyňa. Zúčastnila sa Letných olympijských hier 2008 v Pekingu, Letných olympijských hier 2012 v Londýne, Letných olympijských hier 2016 v Riu a Letných olympijských hier 2020 v Tokiu.
Športová činnosť
So streľbou začala súťažiť v roku 1995.
Olympijské hry
V Pekingu sa stala prvou chorvátskou olympioničkou, ktorá získala medailu na letnej olympiáde.
Osobný život
V roku 2011 vstúpila do Chorvátskych ozbrojených síl.
Fabergého vajíčka
náhľad|Logo dielne Carla Fabergé. Fabergého vajíčka je súhrnné označenie skupiny šperkov v tvare veľkonočného vajíčka, ktoré vytvoril ruský klenotník Carl Peter Fabergé a jeho spolupracovníci v rodinnej klenotníckej dielni v Petrohrade v období r. 18851917. Tento druh šperkov sa radí k najvzácnejším skvostom svetového umenia pre vysokú umeleckú hodnotu, špičkovú kvalitu vyhotovenia, dômyselné technické riešenie a v neposlednom rade aj vysokú hodnotu použitých materiálov. Viaceré z týchto ojedinelých šperkov v sebe ukrývajú nejaký mechanizmus, figúrku či stavbu, mnohé sú rozoberateľné. Väčšina vajíčok bola vyrobená priamo na zákazku ruskej cárskej rodiny, ďalšie boli vyrobené na objednávku najbohatších príslušníkov šľachty v túžbe vyrovnať sa cárom. Dodnes sú Fabergého vajíčka celosvetovo uznávaným symbolom najvyššieho klenotníckeho umenia a synonymom luxusu.
Majstrovstvá sveta v ľadovom hokeji hráčov do 18 rokov 2004
Skupina A
Turnaj skupiny A v rámci I. divízie MS 2004 sa hral v Amstettene v Rakúsku od 27. marca do 2. apríla 2004.
Skupina B
Turnaj skupiny B v rámci I. divízie MS 2004 sa hral v Asiagu v Taliansku od 29. marca do 4. apríla 2004.
Skupina A
Turnaj skupiny A v rámci II. divízie MS 2004 sa hral v Debrecíne v Maďarsku od 28. marca do 3. apríla 2004.
Skupina B
Turnaj skupiny B v rámci II. divízie MS 2004 sa hral v Elektrėnai a Kaunase v Litve od 1. do 7. marca 2004.
III. divízia
Turnaj III. divízie MS 2004 sa hral v Sofii v Bulharsku od 6. do 14. marca 2004.
Peter Ružička (informatik)
Prof. RNDr. Peter Ružička, CSc. (* 9. august 1947, Bratislava – † 5. október 2003, Bratislava) bol slovenský informatik a matematik, ktorý pôsobil v oblasti distribuovaných výpočtov a počítačových sietí na Fakulte matematiky, fyziky a informatiky Univerzity Komenského v Bratislave.
Životopis
Absolvoval SVŠ na Vazovovej ulici, následne študoval odbor numerická matematika na Prírodovedeckej fakulte Univerzity Komenského (PriF UK). Po skončení štúdia v roku 1970 pracoval vo Výskumnom výpočtovom stredisku OSN v Bratislave. V roku 1982 získal titul Ph.D. z matematiky a informatiky na Československej akadémii vied v Prahe.
Od roku 1992 pôsobil na Matematicko-fyzikálnej fakulte UK v Bratislave, kde už predtým od roku 1975 externe prednášal. V roku 1994 tu získal doktorát (RNDr.) v odbore matematická informatika a teoretická kybernetika.
Jeho skoršie práce pokrývajú témy, zahŕňajúce formálne jazyky, teóriu grafov a iné. Väčšina jeho výskumných prác od začiatku 90. rokov bola z oblasti komunikačných sietí a distribuovaných výpočtov. Tieto práce zahŕňajú štúdie výpočtovej zložitosti rôznych problémov, modelov intervalového smerovania, orientovaných a neorientovaných sietí a pod.
Ružička bol pravidelným účastníkom konferencií v tejto oblasti, vrátane DISC a SIROCCO, bol v programových výboroch DISC 1998 a 2000 a SIROCCO 1999. Organizoval DISC 1999 v Bratislave – po prvý raz v bývalej východoeurópskej krajine, čo sa ukázalo ako veľký úspech, pozitívne hodnotený riadiacim výborom a celým publikom. Aktívne sa zapájal aj do ďalších konferencií, vrátane ICALP, SOFSEM a MFCS. Tieto aktivity zahŕňali spolupredsedníctvo MFCS 1994, predsedanie MFCS 1997, predsedanie SOFSEM 2001, a účasť v programových výboroch MFCS 2000 a SOFSEM 1997.
V januári 2003 ho prezident SR Rudolf Schuster vymenoval za profesora informatiky na FMFI UK v Bratislave.
Počas svojej kariéry bol hosťujúcim profesorom na Northeastern University, Humboldt University of Berlin, Carleton University, University of Paderborn, RWTH Aachen University, Utrecht University, Technion University a ďalších.
Osobný život
S manželkou Martou mali dcéru Kristínu. Zomrel na rakovinu pankreasu 5. októbra 2003.
Ace of Base
Ace of Base je švédska popová skupina.
Pôvodnú zostavu skupiny tvorili: Ulf Ekberg a traja bratranci Jonas Berggren, Malin Lin Berggren a Jenny Berggren. V rokoch 1993 až 2002 vydali štyri štúdiové albumy, z ktorých sa po celom svete predalo viac ako 30 miliónov kópií. Stali sa tak tretím najúspešnejším tímom zo Švédska všetkých čias, hneď za skupinou ABBA a Roxette. Album Happy Nation (Znamenie pre americký trh) je jedným z najpredávanejších debutových albumov všetkých čias. V Spojených štátoch mala obeh platiny. Bol to debutový album s tromi skladbami číslo 1 v hitparádach: All That She Wants, The Sign a Don’t Turn Around.
Po formálnom odchode speváčky Malin Lin Bergrenovej v roku 2007 absolvujú sériu koncertov ako trio v Európe a Ázii v rokoch 2007 až 2009, predtým, ako Jenny Berggren v novembri 2009 oznámila, že odchádza z kapely, aby sa sústredila na svoju sólovú dráhu. . K mužským členom skupiny sa pridali dve nové speváčky: Klara Hagman a Julia Williamson. Nová zostava vydala v septembri 2010 prvý album The Golden Ratio.
Akútne ochorenie
Akútne ochorenie je chorobný stav, ktorá zvyčajne začína rýchlo, trvá krátko a má intenzívne príznaky. Opakom je stav označovaný ako chronický. Výrazom "akútny" sa však v medicíne označuje či vyjadruje aj naliehavý stav. Niektoré akútne ochorenia nevyžadujú odborné lekárske ošetrenie, väčšinou je však nevyhnutná odborná diagnostika a liečebný zásah. Niekedy je nutná aj hospitalizácia.
Nástupu akútneho ochorenia niekedy predchádza tzv. prodromálne štádium, charakterizované súborom nešpecifických príznakov ohlasujúcich príchod choroby.
Future in Our Hands
Future in Our Hands je druhý štúdiový album slovenskej funkovej skupiny Made 2 Mate z roku 1996.
Autorstvo
Hudba: Texty:
Arónia čiernoplodá
Arónia čiernoplodá (iné názvy: arónia čierna ; staršie: jarabina čiernoplodá, jarabina čierna; ľudovo: arónia , čierna jarabina; nesprávne (bohemizmus): temnoplodec čierny; , staršie: Aronia nigra, Aronia arbutifolia var. melanocarpa [alebo nigra], Pyrus melanocarpa [alebo nigra], Sorbus melanocarpa) je strom alebo ker z rodu arónia (Aronia) z čeľade ružovité (Rosaceae).
Má tendenciu byť menšia, len zriedka vyššia ako 1 m, zriedka 3 m a šíri sa rýchlo koreňovými výhonkami. Listy sú kopijovité, 2,5–7 × 2,5–3,5 cm veľké, na spodnej strane holé, na vrchnej chlpaté až žliazkaté. Kvety sú biele až ružovkasté, kališné lístky holé, trojuholníkovité, korunné lupienky oválne až vajcovité. Plodom sú čierne, 6-9 mm široké malvičky nepretrvávajúce do zimy.
Aumelas
Aumelas je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Hérault, v regióne Languedoc-Roussillon.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Aronia prunifolia
Zrejme vznikla ako kríženec arónie čiernoplodej a arónie jahodovolistovej, ale môže byť považovaná za zreteľný druh ako hybridné. Listy sú mierne pubertálne na spodnej strane. Len málo až žiadne žľazy sú na povrchu listu. Ovocie je tmavo fialové až čierne a 7-10 mm široké, nepretrváva do zimy. Vyskytujú sa aj populácie arónie Aronia prunifolia, ktoré sa zdajú byť nezávislé od oboch rodičovských druhov.
Evelyn Verrasztóová
Evelyn Verrasztóová (* 17. júl 1989, Budapešť ) je maďarská plavkyňa. Zúčastnila sa Letných olympijských hier 2004 v Aténach, Letných olympijských hier 2008 v Pekingu, Letných olympijských hier 2012 v Londýne, Letných olympijských hier 2016 v Riu a Letných olympijských hier 2020 v Tokiu.
Dejiny esperanta
Vznik esperanta
Zamenhof sa narodil v Białystoku, národnostne veľmi zmiešanom meste. Obyvatelia žili v neustálom nepriateľstve, spoločenské a národnostné roztržky boli na dennom poriadku. To priviedlo Zamenhofa na myšlienku, že ak by si ľudia rozumeli tak by sa stýkali priateľsky a v mieri. Už ako študent gymnázia sa zaoberal myšlienkou vytvoriť medzinárodný jazyk pre dobro ľudstva a ku koncu svojho štúdia v roku 1878 bol jeho projekt Lingwe uniwersala prakticky hotový. Zamenhofov otec, učiteľ jazykov, považoval túto prácu za márnu a utopistickú a teda zničil rukopis, ktorý mu jeho syn zveril. Počas svojho štúdia zdravovedy v Moskve a Varšave v rokoch 1879 – 1885 opäť začal pracovať na svojom jazykovom projekte. Počas šiestich rokov ho skúšal na praktických záležitostiach, napríklad na prekladoch literatúry, opravoval a vylepšoval až ho nakoniec v roku 1887 vydal pod pseudonymom dr. Esperanto (Dr. Dúfajúci) v knihe Lingvo Internacia (Medzinárodný jazyk). Neskôr používatelia tohto jazyka tento jazyk premenovali podľa tohto pseudonymu.
Prvé opravy
Od používateľov jazyka dostal Zamenhof stovky nadšených a súhlasných listov ale aj rady a návrhy na zmeny. Zamenhof si tieto návrhy zaznamenával a v roku 1894 ich začal uverejňovať v prvom esperantskom časopise Esperantisto, ktorý vychádzal už od 1889 v Norimbergu. Vydávanie časopisu umožnil L. Einstein, nemecký novinár, jeden z najoddanejších a idealistických spolupracovníkov dr. Zamenhofa. Einstein svojimi brožúrami a článkami položil základ esperantského hnutia v Nemecku. Z ďalších finančných problémov zachránil časopis H. Trompeter, nemecký zememerač, ktorý zabezpečil všetky výdavky s vydávaním časopisu. V tomto časopise dal Zamenhof dvakrát hlasovať o návrhoch na zmeny v jazyku, väčšina však hlasovala proti zmenám a priala si aby jazyk ostal bez zmien. Po hlasovaní skončili všetky jazykové otázky, s nimi aj neplodná doba a začala doba voľného rozvoja.
Rozvoj esperanta
Roku 1912 sa dr. Zamenhof počas ôsmeho Svetového kongresu esperanta vzdal svojej oficiálnej úlohy v esperantskom hnutí. Desiaty kongres sa mal uskutočniť roku 1914 v Paríži, prihlásilo sa naň skoro 4 000 ľudí, ale začínajúca sa svetová vojna ho znemožnila a Zamenhof sa do svojej vlasti dostal len okľukou cez Škandináviu.
Po prvej svetovej vojne
Po prvej svetovej vojne vzbudila túžba po miery nové nádeje a esperanto sa pozoruhodne šírilo. Prví povojnový kongres sa konal v Haagu v roku 1920. V roku 1921 sa konal 13. svetový kongres v Prahe s účasťou skoro 3 000 ľudí z 35 krajín. V roku 1929 bolo v novom viedenskom hrade otvorené Esperantské múzeum ako súčasť Rakúskej národnej knižnice. Jeho zakladateľom a vtedajším riaditeľom bol H. Stefner.
Nikolaj Alexejevič Ostrovskij
Nikolaj Alexejevič Ostrovskij (rusky Nikoláй Алексе́евич Остро́вский, ukrajinsky Мико́ла Олексі́йович Остро́вський; * 29. september 1904, Vilija, Ruská ríša, dnes Rivnenská oblasť, Ukrajina – † 22. december 1936, Moskva, Sovietsky zväz, dnes Rusko) bol sovietsky spisovateľ, socialistický realista ukrajinského pôvodu. Najviac ho preslávil román Ako sa kalila oceľ.
Životopis
Ostrovskij sa narodil v dedine Vilija (dnes dedina v Rivnenskej oblasti (do roku 2020 sa nachádzala v Ostrožskej oblasti), vo Volyňskej gubernii (Volyňa), ktorá bola vtedy súčasťou Ruského impéria, v ukrajinskej robotníckej rodine. Do svojich deviatich rokov navštevoval cirkevnú školu a bol výborným žiakom. V roku 1914 sa jeho rodina presťahovala do mesta Šepetivka (dnes v Chmeľnyckej oblasti), kde Ostrovskij začal pracovať v kuchyni na železničnej stanici, na drevárskej skládke, potom sa stal kuričom a neskôr elektrikárom v miestnej elektrárni. V roku 1917, vo veku trinásť rokov, sa stal aktivistom boľševickej strany. V tom istom období dostal ankylozujúcu spondylitídu, ktorá ho neskôr oslepila a ochromila.
Podľa oficiálneho životopisu, keď Nemci na jar 1918 obsadili mesto, Ostrovskij vykonával pochôdzky pre miestne boľševické tajné hnutie. V júli 1918 vstúpil do Komsomolu a v auguste do Červenej armády. Slúžil v Kotovského jazdeckej brigáde. V roku 1920 bol údajne zranený pri Ľvove a nakazil sa týfusom. Do armády sa vrátil, ale bol opäť zranený a zo zdravotných dôvodov demobilizovaný.
V roku 1921 začal pracovať v železničných dielňach Kyjeva ako elektrikár a tajomník miestneho Komsomolu.alt=Ostrovskij na poštovej známke z roku 1964|vľavo|náhľad|Ostrovskij na poštovej známke z roku [[1964]]S reumou a týfusom ho v auguste 1922 poslali na liečenie do Berďansku, letoviska pri Azovskom mori. V októbri 1922 bol oficiálne vyhlásený za invalida, naďalej však pracoval. V roku 1923 bol vymenovaný za komisára druhého výcvikového práporu Červenej armády a komsomolského tajomníka pre Berezdiv na západnej Ukrajine. V januári 1924 odišiel do Izjaslavi ako predseda okresného komsomolského výboru a v auguste 1924 vstúpil do komunistickej strany. V roku 1925, keď sa jeho zdravie rýchlo zhoršovalo, odišiel na liečenie do Charkova a v máji 1926 odišiel do sanatória na Kryme. Do decembra 1926 ho polyartritída pripravila o takmer všetku pohyblivosť a stal sa prakticky pripútaným na lôžko. V decembri 1927 začal Ostrovskij korešpondenčný kurz na Sverdlovskej komunistickej univerzite v Moskve, ktorý ukončil v júni 1929. V auguste stratil zrak. Nehybnosťou a slepotou sa nedal odradiť a v roku 1930 začal pracovať na svojom prvom románe Ako sa kalila oceľ, ktorý sa stal známym a vplyvným v komunistickom svete. Okrem toho písal články do novín a časopisov a často vystupoval v rozhlase. V apríli 1932 sa stal členom moskovskej pobočky Zväzu proletárskych spisovateľov a v júni 1934 vstúpil do Zväzu sovietskych spisovateľov. Dňa 1. októbra 1935 mu bol udelený Radom Lenina.
Po rokoch života s ochrnutím, chorobou a slepotou spôsobenou vrodenou ankylozujúcou spondylitídou, ako aj komplikáciami spôsobenými týfusom, Ostrovskij zomrel 22. decembra 1936 vo veku 32 rokov. Kvôli predčasnej smrti nemohol dokončiť svoj druhý román Zrodený búrkou o ruskej občianskej vojne na Ukrajine.
Odkaz
alt=Ostrovskij na poštovej známke z roku 1954|náhľad|Ostrovskij na poštovej známke z roku [[1954]] Jeho román Ako sa kalila oceľ sa považuje za jedno z najvplyvnejších diel komunistickej literatúry. V Moskve bolo počas komunizmu vybudované Ostrovského múzeum a Ostrovského humanitárne centrum. Zachovali sa v nich jeho pracovňa a spálňa, pričom medzi ďalšie exponáty patria ukážky úspechov postihnutých ľudí, ako boli Nikolaj Fenomenov a Ľudmila Rogovová.
Ukrajinské dekomunizačné zákony z roku 2015 zakazujú používať meno Ostrovského pri pomenovaní verejných miest, preto bol kyjevský Ostrovského park v roku 2020 premenovaný na Park Mykolu Žerova.
Pomník Ostrovského v Šepetivke bol demontovaný v decembri 2022 po tom, ako ho ministerstvo kultúry a informačnej politiky vyradilo zo zoznamu „monumentálneho umenia miestneho významu".
Pavol Macháček
V parlamentných voľbách v roku 1925 bol v XV. volebnom kraji (Trnava) za HSĽS zvolený za poslanca Národného zhromaždenia. V parlamentne zasadal v rozpočtovom, zahraničnom a zásobovacom výbore. V nasledujúcich parlamentných voľbách v roku 1929 už viedol kandidátku strany v XVI. volebnom kraji (Nové Zámky) a opäť bol zvolený za poslanca. V tomto volebnom období zasadal v technicko-dopravnom, zahraničnom a živnostenskom výbore snemovne. Pre nezhody v strane sa 6. januára 1931 poslaneckého mandátu vzdal. Namiesto neho do parlamentu nastúpil železničiar Jozef Galovič.
S politikou HSĽS sa rozišiel a vstúpil do Československej strany ľudovej. V tom istom roku sa stal kňazom v Šali. V obecných voľbách v roku 1938 viedol miestnu kandidátku ČSL v obci. Následne bol kňazom v obci Boleráz.
Po vzniku Slovenského štátu bol nakrátko internovaný v Ilave. Po prepustení v závere roku 1939 emigroval do Londýna. V rokoch 1940 - 1945 pôsobil ako člen Československej štátnej rady, pričom do roku 1942 aj ako podpredseda. Medzitým bol na Slovensku odsúdený na doživotie. Neskôr bol trest zmiernený na 10 rokov. Po obnovení Československa sa v roku 1945 vrátil do vlasti a stal sa kňazom v Bratislave. Stal sa predsedom Ústrednej správy pre cirkevné majetky v Bratislave. Neskôr ako kňaz pôsobil v Svätom Juri a v Holíči. Po komunistickom prevrate v roku 1948 bol lojálnym k novému režimu.
Elektrofilná aromatická substitúcia
Elektrofilná aromatická substitúcia je chemická reakcia, v ktorej sa na aromatický uhľovodík zavádzajú rôzne funkčné skupiny.
Mechanizmus
Všeobecne sa dá popísať mechanizmus elektrofilnej aromatickej substitúcie ako reakcia elektrofilu s aromatickým uhľovodíkom. Elektrofil najprv reaguje s π-elektrónmi aromatického uhľovodíka a naviaže sa na ne. Vzniká takzvaný π-komplex. Tento π-komplex vzniká relatívne rýchlo, pretože aromatické uhľovodíky majú dostatok π-elektrónov s ktorými rýchlo reaguje elektrofil. Elektrofil sa postupne naviaže na samotné aromatické jadro. Tým vzniká takzvaný σ-komplex. Tento proces je relatívne pomalý, pretože je potrebné zrušiť väzbu v π-komplexe. Po utvorení σ-komplexu prichádza do reakcie báza, ktorá svojím elektrónovým párom naviaže vodík; tým sa celý systém stabilizuje a vzniká konečný produkt.
Rozdelenie
Elektrofilná aromatická substitúcia sa podľa druhu elektrofilu delí na nitráciu, sulfonáciu, halogenáciu, alkyláciu a acyláciu.
Nitrácia
Nitrácia je zavádzanie -NO2 skupiny na zlúčeninu. Na nitráciu sa využíva nitračná zmes, čo je zmes kyseliny dusičnej a kyseliny sírovej.
Halogenácia
Halogenácia je reakcia, ktorá zavádza halogény na zlúčeninu.
Alkylácia
Friedel-Craftsova alkylácia je reakcia, ktorá zavedie alkyl na aromatickú zlúčeninu.
Dvojité substitúcie benzénu
Substituovať sa môže aj už substituovaná látka. Vlastnosti druhotnej substitúcie závisia od druhu substituenta, ktorý sa na benzéne už nachádza.
Ovplyvnenie reaktivity
Substituent na benzéne ovplyvňuje mimo iného aj reaktivitu. Niektoré skupiny aktivujú benzén, to znamená, že bude v porovnaní z nesubstituovaným benzénom reaktívnejší. Iné naopak benzén deaktivujú. Vo všeobecnosti možno povedať, že substituent ktorý odťahuje elektróny z benzénu je deaktivujúci a substituent ktorý ich pridáva je aktivujúci. Substituent môže pridávať alebo odoberať elektróny pomocou dvoch efektov: indukčného a mezomérneho.
Ovplyvnenie polohovej aktivity
Substituent na benzéne taktiež ovplyvňuje polohu do ktorej bude ďalší substituent zavedený. Na benzéne rozoznávame tri rôzne polohy dvoch substituentov: orto(1,2), meta(1,3) a para (1,4). Polohu ovplyvňujú substituenty taktiež pomocou indukčného a mezomérneho efektu. Zvýšením elektrónovej hustoty na konkrétnom uhlíku sa v tom mieste zvýši reaktivita. Ako príklad možno použiť -OH skupinu. Voľný elektrónový pár hydroxylovej skupiny sa zapája do konjugácie s π-elektrónmi benzénu. Kyslík je elektronegatívnejší ako uhlík a tak priťahuje elektróny z benzénu. Mezomérny efekt konjugácie voľného elektrónového páru je však oveľa silnejší ako indukčný efekt kyslíka. Elektróny sa teda budú posúvať v smere šípok. Takýmto posunom sa zvýši elektrónová hustota v orto a para polohe. Hydroxylová skupina je teda orto, para orientujúca. Keďže do benzénu dodáva elektróny, je aktivujúca. Pomocou mezomérneho a indukčného efektu sa dajú odvodiť orientácie všetkých substituentov. Aj napriek tomu, že teoreticky by substituenty mali vstupovať do určenej polohy, vznikajú zmesi produktov. Najväčšie zastúpenie v zmesi produktov bude mať teoreticky odvodený produkt.
Trojité substitúcie benzénu
Podobne ako monosubstituované zlúčeniny sa aj disubstituované zlúčeniny dajú ďalej substituovať. Vlastnosti o reaktivite a orientácii platia aj v tomto prípade, avšak je veľmi pravdepodobné, že pri substitúcii budú vznikať zmesi produktov vo väčšom pomere.
Autignac
Autignac je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Hérault, v regióne Languedoc-Roussillon.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Aumes
Aumes je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Hérault, v regióne Languedoc-Roussillon.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Rúrska kríza
Rúrska kríza, nazývaná aj ako Rúrska okupácia (nemecky Ruhrbesetzung), vznikla obsadením Porúria francúzskymi a belgickými jednotkami v januári 1923 pre neplatenie vojnových reparácií zo strany Wiemarskej republiky. Okupácia Porúria trvala až do augusta 1925. alt=V úrade od 22. novembra 1922 až do 12. augusta 1923.|náhľad|nemecký kancelár Wilhelm Cuno. V úrade od 22. novembra 1922 až do 12. augusta 1923. náhľad|251x251bod|Francúzske vojská vstupujúce do [[Essen (Nemecko)|Essenu]]
Pozadie krízy
Porúrie bolo obsadené spojeneckými vojskami už bezprostredne po ukončení prvej svetovej vojny, počas spojeneckej okupácie Porýnia (1918-1919). Pod podmienkami Versaillskej zmluvy (1919), ktorá formálne ukončila prvú svetovú vojnu, Nemecko prijalo zodpovednosť za škody spôsobené počas vojny a bolo povinné platiť vojnové reparácie spojencom, primárne Francúzsku. Spojenecká konferencia v Paríži stanovila celkovú sumu reparácií na 226 miliárd mariek (v súčasnosti približne 880 miliárd dolárov). V roku 1921 bola čiastka znížená na 132 miliárd mariek (v súčasnosti približne 442 miliárd dolárov). Aj týmto znížením čiastky však bol dlh obrovský. Keďže jednou z možností bola platba v naturáliách, Nemecko splácalo dodávkami dreva a uhlia. Nemecké továrne v dôsledku toho neboli schopné fungovať a nemecká ekonomika trpela. Situácia sa vyostrila, keď Francúzsko namiesto splácania drevom a uhlím požadovalo platby v hotovosti. Nemecko, pod vedením kancelára Wilhelma Cuna krátko na to svoje dodávky dreva zastavilo.
Spojenci verili, že kancelár Wilhelm Cuno zastavením dodávok dreva zámerne testuje dobrú vôlu spojencov pri snahe dodržiavať zmluvu. Koncom roku 1922 sa nemecká neschopnosť platieb stala tak pravidelnou, že kríza zaplavila podnetmi Reparačnú komisiu. V tejto súvislosti francúzski a belgickí delegáti vyzývali k obsadeniu Porúria ako možnosti donútiť Nemecko platiť viac, zatiaľ čo britskí delegáti trvali na znížení platieb. V decembri 1922 zasadala Reparačná komisia, v ktorej delegácie predstavili svoje postoje. Francúzsky premiér Raymond Poincaré sa rozhodol pre okupáciu Porúria až po tom, ako britská delegácia odmietala jeho návrhy na nevojenské sankcie voči Nemecku. Poincaré frustrovaný nemeckou nevôlou platiť reparácie dúfal v spoločných francúzsko-britských sankciách voči Nemecku, čím sa staval proti vojenskému zásahu, ktorý vnímal len ako poslednú možnosť. Avšak tým, že v decembri 1922 sa vytvorila britsko-americko-nemecká opozícia a videl, že dodávky uhlia potrebné k francúzskej produkcii ocele a platby v hotovosti stanovené Versaillskou zmluvou postupne klesajú až miznú, sa rozhodol pre podporu vojenského zásahu. Poincaré získal na svoju stranu belgického kráľa Alberta I., ktorý podporoval vojenský zásah. Celý konflikt sa zhoršil pozastavením aj dodávok uhlia na začiatku januára 1923. Reparačná komisia následne súhlasila s francúzskym návrhom a francúzsko-belgické jednotky začali s okupáciou Porúria v januári 1923. náhľad|250x250bod|Francúzski vojaci v Porúrií (1923)
Okupácia
Skutočnou podstatou "Rúrskeho boja" (Ruhrkampf) nebolo nemecké omeškanie a pozastavenie dodávok dreva a uhlia, ale význam a posvätnosť Versaillskej zmluvy. Poincaré tvrdil, že nemecký vzdor pre neplatenie reparácií by mohol vytvoriť precedens, ktorým by postupne Nemecko mohlo zrušiť celú Versaillskú zmluvu. Poincaré rovnako tvrdil, že ak by došlo k zrušeniu nemeckej povinnosti dodržiavať Versaillskú zmluvu, Nemecko by mohlo uvrhnúť svet do ďalšej svetovej vojny. Poincaré sa rozhodol pre okupáciu 11. januára 1923, čím chcel vymôcť reparácie vlastnou silou. Operáciu vykonával generál Alfonz Caron, ktorý viedol XXXII. pechotný zbor pod vedením generála Jeana Degoutta. Niektoré teórie uvádzajú, že Francúzsko chcelo okupáciou ovládnuť strediská ťažby uhlia, železa a ocele v Rúrskom údolí, aby jednoducho získali peniaze. Iné teórie uvádzajú, že týmto si Francúszko zabezpečilo reparácie v naturáliách, pretože marka bola prakticky bezcenná v dôsledku hyperinflácie, ktorá už existovala na konci roku 1922. Francúzsko disponovalo železnou rudou a Nemecko uhlím. Každý štát chcel slobodný prístup k zdroju druhého štátu, pretože obe komodity mali spoločne oveľa väčšiu hodnotu ako samostatne. (Tento problém sa vyriešil založením Európskeho spoločenstva pre uhlie a oceľ v roku 1952)
Christopher Hitchens
Christopher Eric Hitchens (* 13. apríl 1949, Portsmouth, Spojené kráľovstvo† 15. december 2011, Houston, Texas, Spojené štáty) bol anglicko-americký spisovateľ a novinár ktorého kariéra trvala viac ako štyri desaťročia. Bol stĺpkarom a literárnym kritikom pre The Atlantic, Vanity Fair, Slate, World Affairs, The Nation a Free Inquiry. Bol častým hosťom talk show a prednáškových sál a v roku 2005 bol zvolený za piateho najvplyvnejšieho intelektuála v hlasovaní magazínov Prospect/Foreign Policy.
Rúrska kríza
Okupácia
Spojenecká misia sa zamerala na kontrolu tovární a bání, ktoré slúžili ako prostriedok na zabezpečenie splátok uhlia z Nemecka.
Christopher Hitchens
Životopis
Bol známy svojim obdivom Georgea Orwella, Thomasa Paina a Thomasa Jeffersona a kritikou matky Terezy, Billa Clintona, Hillary Clintonovej a Henryho Kissingera. Pre svoj konfrontačný štýl bol vychvaľovanou aj kontroverznou osobnosťou. Ako politický pozorovateľ, polemik a politický radikalista vydal v USA a Spojenom kráľovstve niekoľko ľavicovo orientovaných publikácií. Od zavedenej politickej ľavice sa začal vymedzovať v roku 1989 po (podľa jeho slov) "vlažnej reakciu" európskej ľavice na udelenie fatvy Rúholláhem Chomejním na Salmana Rushdieho. Teroristické útoky 11. septembra 2001 posilnili jeho kritiku "fašizmu s islamskou tvárou". Kvôli jeho podpore vojny v Iraku ho niektorí ľudia začali označovať za neokonzervatistu, ale on tvrdil, že nie je "konzervatívny v akomkoľvek zmysle".
Rúrska kríza
Pasívny odpor
náhľad|Titulná strana denníka Chicago Daily Tribune zo 6. marca 1923 oznamuje, že francúzske jednotky zabili 4 protestujúcich Nemcov. Vláda vyzvala obyvateľstvo na pasívny odpor, pričom Francúzi reagovali odrezaním Porúria od zvyšku Nemecka. Približne 130 nemeckých civilistov bolo zabitých okupačnými vojskami počas trvania okupácie, vrátane viacerých občianskych protestov, napr. proti prepusteniu nemeckých úradníkov, keďže viacerí sa domnievali, že práve nemecká vláda plánovane začala s hyperinfláciou, ktorá zničila nemeckú ekonomiku. Podporou odporu sa však Nemecko ešte viac vyčerpalo a hodnota marky naďalej rapídne klesala. Preto sa vláda rozhodla odpor ukončiť. Nemecká vláda videla jedinú možnosť len v ďalšom rokovaní s Francúzmi, čím by sa zachovala aj jednota ríše, pretože Francúzi podporovali separatistické tendencie v Porúrí. Protesty boli zakázané v septembri 1923 novou vládou kancelára Gustava Stresemanna, po ktorom nasledovalo vyhlásenie výnimočného stavu. Aj napriek tomu občianske nepokoje vzrastali a bolo viacero pokusov o puč nemeckej vlády, napr. neúspešný "pivný" ("pivnicový") puč v Mníchove v novembri 1923 alebo vyhlásenie Rýnskej republiky v Aachene v októbri 1923. Hoci sa Francúzsku podarilo docieliť okupáciou Porúria reparačné platby, Nemci cez ich pasívny odpor v Porúrií a ekonomiku zničenú hyperinfláciou získali sympatie vo svete, čo malo za následok zavedenie Dawesovho plánu v apríli 1924, čím sa mali znížiť nemecké reparačné platby.
Christopher Hitchens
Životopis
Spolu s Richardom Dawkinsom, Samom Harrisom a Daniel Dennettom bol poprednou postavou nového ateizmu a sám seba opisoval ako antiteistu, ktorý verí vo filozofickej hodnoty osvietenstva. Hovoril, že človek "môže byť ateistom a zároveň veriť, že viera v boha je správna", ale že "antiteista je niekto, kto si myslí, že pre takýto predpoklad nie sú žiadne dôkazy." Tiež tvrdil, že myšlienka boha alebo najvyššej bytosti je totalitná viera, ktorá ničí individuálnu slobodu. O ateizme a povahe náboženstva napísal v roku 2007 knihu God Is Not Great: How Religion Poisons Everything (Boh nie je veľký).
Rúrska kríza
Koniec okupácie
V medzinárodnom meradle, francúzska okupácia Nemecka zvýšila sympatie voči Nemecku. Francúzsko so svojimi vlastnými hospodárskymi problémami nakoniec prijala Dawesov plán a opustili okupované územia v júli a auguste 1925. Posledné francúzske vojská ukončili okupáciu opustením Porúria 25. augusta 1925.
Ján Danko (lekár)
Prof. MUDr. Ján Danko, CSc. (* 1. október 1950, Málinec ) je významný slovenský lekár, vedec a pedagóg. Medzi rokmi 2000 až 2007 a 2011 až 2018 pôsobil ako dekan Jesseniovej lekárskej fakulty Univerzity Komenského.  Dlhé roky tiež pôsobil ako prezident Slovenskej gynekologicko-pôrodníckej spoločnosti a prednosta Gynekologicko-pôrodníckej kliniky Jesseniovej lekárskej fakulty Univerzity Komenskeho a Univerzitnej nemocnice Martin. Vo februári 2018 bol vymenovaný za predsedu Vedeckej rady Ministerstva zdravotníctva SR.
V komunálnych voľbách 2018 bol zvolený za primátora mesta Martin.
Životopis
V roku 1975 ukončil štúdium všeobecného lekárstva na Jesseniovej lekárskej fakulte UK v Martine (JLF UK). Vedecký titul CSc. (1983), docent (1986), profesor (1997). Neskôr pôsobil tri roky ako hosťujúci profesor na Univerzite v Zürichu. Po návrate zo zahraničia až do súčasnosti pôsobí ako profesor na Gynekologicko-pôrodníckej klinike Jesseniovej lekárskej fakulty UK a Univerzitnej Nemocnice Martin, kde do roku 2018 zastával funkciu prednostu kliniky.
V rokoch 20002007 a opäť od roku 2011 až po rok 2018 pôsobil ako dekan Jesseniovej lekárskej fakulty Univerzity Komenskeho. Počas svojho funkčného obdobia ako dekan JLF UK, stál za vznikom viacerých významných projektov JLF UK (kompetenčné centrum, centrá excelentnosti), ako aj historicky najvýznamnejšieho projektu: Martinského centra pre biomedicínu – BioMed Martin. V súčasnosti patrí k špičkovým výskumným centrám v Strednej Európe v oblasti molekulovej medicíny, onkológie, respirológie a neurovied. Počas pôsobenia profesora Danka, prešla Jesseniova lekárska fakulta UK výraznou transformáciou, pričom sa stala najžiadanejšou fakultou na Slovensku z pohľadu uchádzačov, a od vzniku rebríčku kvality vysokých škôl ARRA v roku 2005, si nepretržite udržuje prvenstvo medzi lekárskymi fakultami na Slovensku.
Vo svojej vedeckej činnosti sa profesor Danko zameriava na prevenciu ochorení v gynekológii a pôrodníctve, sonografickú diagnostiku, ako aj liečbu postpartálnej anémie pomocou erytropoetínu. V tejto oblasti absolvoval viaceré výskumné pobyty na univerzitách v Halle, Berlíne, Bazileji, Viedni, Miláne, Ríme, Sydney, Londýne, Štokholme, Washingtone a Chicagu.
Je držiteľom viacerých ocenení, medzi inými: Ceny Univerzity Zürich za súbor vedeckých prác, Zlatej medaile Univerzity Komenského v Bratislave, Krištáľového krídla za vedu a medicínu, či Bronzovej medaile J. E. Purkyně. Od roku 2015 je čestným občanom mesta Martin.
Primátor Martina
Kandidoval ako občiansky kandidát. V komunálnych voľbách 10. novembra 2018 bol so ziskom 29,77% zvolený za primátora mesta Martin.
Ako nezávislý kandidát opäť kandidoval v komunálnych voľbách 29. októbra 2022. S podielom 25,83% hlasov bol znovuzvolený za primátora mesta.
Benedikt X.
Benedikt X., vl. menom Giovanni dei Conti di Tuscolo (Mincio) (* ? – † po 1073) bol taliansky duchovný a protipápež (v rokoch 1058 – 1059). Jeho zvolenie bolo priamym dôsledkom mocenských zápasov prebiehajúcich v ranostredovekej spoločnosti (pápežstvo nevynímajúc).
Pred svojou smrťou pápež Štefan IX. (X.) zaviazal klérus prísahou, aby s voľbou nového pápeža po jeho skone počkali až do chvíle, kedy sa z misie v Nemecku vráti jeho kancelár a najbližší spolupracovník, opát Hildebrand. Preto po Štefanovej smrti, čas Hildebrandovej neprítomnosti využila časť rímskej šľachty na ovládnutie pápežského úradu. Veľkorysými sľubmi zmanipulovala ľud a 5. apríla 1058 intronizovala kardinála Giovanniho Mincia ako pápeža Benedikta X.
Deväť mesiacov (až do januára nasledujúceho roku) trval stav, kedy na Petrovom stolci, kvôli neustálemu dohadovaniu sa kléru, sedel neprávoplatne zvolený pápež. V decembri 1058 zvolili v Siene pápežom biskupa Gérarda de Bourgogne (ako Mikuláš II.), ktorý mesiac po svojom zvolení (v januári 1059) zvolal biskupskú synodu. Na nej Benedikta zosadil a ako uzurpátora a krivoprísažníka exkomunikoval z cirkvi. 24. januára 1059 bol Benedikt nútený utiecť z Ríma. Okrem jesene uvedeného roku sa zriekol akéhokoľvek nároku na úrad; na znak toho si verejne strhol pápežské insígnie a utiahol sa na rodinný majetok. Tu bol však zatknutý a aj napriek jeho protestom, že pápežský úrad mu bol vnútený proti jeho vôli, bol uväznený. Vo väzení, ktorým sa mu stal hospic svätej Agnesy na ulici Via Nomentana, zomrel.
Bošácke bradlá
Bošácke bradlá sú geomorfologický podcelok Bielych Karpát. Ležia na juhu strednej časti pohoria, približne medzi Dolnou Súčou a Starou Turou.
Polohopis
Podcelok leží na juhu strednej časti Bielych Karpát a tvorí úzky pás územia medzi severozápadne ležiacimi podcelkami pohoria a juhovýchodne ležiacim Považským podolím. V rámci pohoria susedí so Súčanskou vrchovinou, Lopeníckou hornatinou, Beštinami a Javorinskou hornatinou. Juhozápadným susedom je Myjavská pahorkatina a južným a juhovýchodným smerom sa krajina znižuje do Bielokarpatského podhoria, patriaceho Považskému podoliu.
Ochrana prírody
Územie je súčasťou CHKO Biele Karpaty, z maloplošných chránených území tu leží:
Doprava
Bošácke bradlá pretínajú významné cestné ťahy na Moravu, cesta I/54 (Nové Mesto nad Váhom – Veselí nad Moravou) a cesta I/9 (Drietoma – Starý Hrozenkov).
Garajova dolina
Garajova dolina je neveľká dolina  na sever od Turkovej doliny. Obidve doliny sú bočnými orograficky pravými odvetviami Kôprovej doliny vo Vysokých Tatrách.
Dolinou tečie Garajov potok, prítok Kôprovského potoka.
Názov
Prešiel na dolinku z Garajovej poľany. Súvisí s niekdajším pastierstvom. Ľud ho odvodzuje aj od Jánošíkovho spoločníka Garaja, ktorý tu vraj ukrýval poklad.
Iné vysvetlenie: Stredovekí nemeckí baníci, ktorí dolovali v Kôprovej doline označovali povrchovú ťažbu rudy slovesom geran (starý germánsky tvar ger). Pravdepodobne pôvodný názov tejto doliny bol Gerantal. Neskôr sa posunul do podoby, ktorá je zhodná s priezviskom Garaj, o ktorom sa v súvislosti s touto dolinou nezachoval žiaden hodnoverný údaj. Základ názvu však mohlo tvoriť aj starogermánske slovo garida, ktoré znamená vzdialený alebo starý nemecký výraz gare – vytýčený banský diel.
Turistika
Do doliny nevedú turistické chodníky.
Askos
náhľad|Červenofigurálny askos, cca [[420 pred Kr.|420 – 410 pred Kr., Múzeum starovekej Agory v Aténach]] Askos (askos) je typ starovekej keramickej nádoby. Askos (spočiatku kožený mech, neskôr malý vak z pálenej hliny ), väčšinou malá keramická nádoba s nízkym telom, excentricky umiestneným hrdlom a s jedným vertikálnym uchom sférického tvaru, slúžil na nalievanie oleja tenkým pramienkom (najčastejšie do olejových lámp), na čo bolo prispôsobené jeho úzke hrdlo. Askos mal aj iné tvary (často mal zoomorfný tvar) a rozmanite sa zdobil. Grécke slovo askos (mech na víno ) odkazuje na vaky vyrobené z kože zvierat, ktoré slúžili na prepravu vína. Na aténskych červenofigúrových vázach sú často znázornené v náručí satyrov (sprievodcov boha vína Dionýza). Tvar tejto keramiky zrejme vznikol z podoby koženého vaku. V starovekom Grécku sa už objavujú v dobe bronzovej. Askosy na Kykladách, kde bol tvar keramiky ovplyvnený Krétou, figurovali často so zobákovitou nálievkou.
Štandardný, dubletný askos
Askos mal dva hlavné typy, a to s otvorom (krkom) na jednom alebo na oboch koncoch.
Veritas Language Solutions
Veritas Language Solutions Limited (vystupuje ako Veritas) je prekladateľská spoločnosť založená v roku 2009. Veritas je spoločnosť s ručením obmedzeným registrovaná v Spojenom kráľovstve.
História spoločnosti a súhrn
Veritas bol založený ako prekladateľská a tlmočnícka spoločnosť 1. júna 2009 absolventkami prekladateľstva Sharon Stephensovou a Rachel Bryanovou. Obidve zakladateľky absolvovali štúdium na Swansea University v roku 2009 ukončené s vyznamenaním. Obchodovanie spoločnosti začalo doma u pani Stephensovej a dnes je sídlo spoločnosti v SA1 Swansea Waterfront development.
Veritas zamestnal v roku 2011 finančného riaditeľa, v súčasnosti (2012) má 30 zamestnancov v hlavnej pobočke v Spojenom kráľovstve a 5 500 prekladateľov a interpretov po celom svete.
Vyznamenania
Veritas bol finalista v mnohých súťažiach:
V roku 2010 bola Rachel Bryanová nominovaná ako jedna zo 100 najviac inšpirujúcich žien Spojeného kráľovstva a vstúpila do Modern Muse, iniciatívy pre inšpiráciu a zapojenie nasledujúcej generácie žien vo vedúcich pozíciach ako ukážka dnešných úspešných žien vo všetkých smeroch obchodného života.
Prekladateľská súťaž
Veritas organizuje každý rok celoeurópsku prekladateľskú súťaž, Veritas University Challenge, pre študentov na univerzitách. Touto súťažou sa hľadajú nové prekladateľské talenty v Európe. V roku 2011 sa do tejto súťaže zapísalo 10 000 študentov v 8 jazykoch.
Vígľaš (geomorfologická časť)
Vígľaš je geomorfologickou časťou Nízkeho Vtáčnika. Leží v jej západnej časti, približne severne od mesta Žarnovica v žarnovickom okrese.
Polohopis
Vrchovina sa nachádza v centrálnej časti pohoria Vtáčnik, v západnej polovici jeho podcelku Nízky Vtáčnik. Leží medzi obcami Ostrý Grúň a Kľak na východe, Župkov a Píla na juhu a Veľké Pole na západe. V rámci pohoria susedí Vígľaš na severe s podcelkom Vysoký Vtáčnik, na východe s geomorfologickou časťou Ostrogrúnska kotlina (podcelok Nízkeho Vtáčnika), na juhu s časťou Župkovská vrchovina (podcelok Župkovskej brázdy) a západne nadväzuje Veľkopoľská vrchovina, časť podcelku Rázdiel v pohorí Tribeč.
Zo severu na juhovýchod smerujú vodné toky, odvádzajúce prebytočnú vodu z tejto časti pohoria. Prakticky celé územie je v povodí riečky Kľak, ktorá tu priberá viaceré menšie vodné toky, medzi nimi Župkovský potok, Vicianov a Čierny potok.
Chránené územia
Severná polovica vrchoviny patrí do Chránenej krajinnej oblasti Ponitrie. Osobitne chránenou lokalitou je prírodná pamiatka Ostrovica, zaberajúca časť bralnatého masívu rovnomeného vrchu, ležiaceho na východnom okraji územia, nad obcou Kľak.
Turizmus
Táto časť pohoria je čiastočne v tieni Vysokého Vtáčnika, ktorého atraktívny hlavný hrebeň leží severozápadne. Týmto smerom vedú aj značené chodníky zo susedných obcí Vígľaša. Na východnom okraji je zaujímavým cieľom bralnatý vrch Ostrovica s rovnomennou prírodnou pamiatkou. Okolité terény využívajú horskí cyklisti a v blízkosti obce Kľak je lyžiarsky vlek.
Peter Karl Gustavovič Faberže
Peter Karl Gustavovič Faberže alebo po nemecky Carl Peter Fabergé  (* 30. máj 1846, Petrohrad, Rusko – † 24. september 1920, Lausanne, Švajčiarsko) bol ruský klenotník a zlatník francúzsko-nemeckého pôvodu. Ako 26 ročný prevzal v roku 1872 rodinný podnik v Petrohrade a spravil z neho svetoznámu šperkársku dielňu, ktorá vybavovala objednávky najbohatších ľudí vtedajšieho sveta, šľachticov a panovníkov. Carl Fabergé podnik úspešne viedol až takmer do svojej smrti. Dodnes je jeho meno synonymom precíznej šperkárskej práce, umeleckej kvality a technickej dokonalosti šperku. Klenoty z dielne Fabergé patria dodnes k skvostom zbierok viacerých svetových múzeí, ako aj súkromných zbierok.
Životopis
Narodil sa ako prvorodený syn v rodine šperkára Gustava Fabergé a jeho ženy Charlotte Jungstedtovej. V tom čase už jeho otec vlastnil zlatnícku dielňu v Petrohrade na ulici „Boľšaja Morskaja“ č. 12.
Navštevoval nemeckú školu Svätej Anny v Petrohrade a obchodnú školu v Drážďanoch. Neskôr už ako zlatnícky učeň študoval na zlatníckej škole v Hanau a pracoval u klenotníka Friedmanna. Mladý Carl Fabergé počas svojich ciest po Európe (Anglicko, Francúzsko, Taliansko atď) získaval nové vedomosti, spoznával rôzne umelecké smery, učil sa starobylé i moderné spôsoby spracovania vzácnych kovov a drahých kameňov.
Po svojom návrate do Petrohradu prebral v roku 1872 ako 26 ročný otcovu dielňu. V tom istom roku sa oženil s Augustou Jakobsovou. Z manželstva pochádzali štyria synovia, ktorí taktiež pracovali v rodinnej firme.
Najdôležitejšie úspechy
náhľad|Logo dielne Carla Fabergé Prvý veľký úspech zažila firma Carla Fabergé v r. 1882 počas Celoruskej výstavy v Moskve, kde získala zlatú medailu za prezentáciu kópií skýtskeho zlatého pokladu.
V roku 1885 získal Fabergé titul „cársky dvorný dodávateľ“ ruskej cárskej rodiny. Taktiež v zahraničí získali jeho práce mnoho ocenení.
Celosvetové uznanie a slávu dosiahol Fabergé v r. 1890 na Svetovej výstave v Paríži, kde sa prezentoval majstrovskými veľkonočnými vajíčkami zhotovenými pre ruskú cársku rodinu. Po úspešnej výstave v Štokholme v r. 1897 bol vymenovaný za „dvorného klenotníka“ škandinávskej koruny. Rovnako sa stal dodávateľom šperkov pre kráľovské rody v Británii, Bulharsku, Grécku či Siame (dnes Thajsko). .
Firma Carla Fabergé založila pobočky v Moskve, Odese, Kyjeve a v Londýne. Rozrastajúca sa spoločnosť začiatkom 20. storočia zamestnávala okolo 500 vysokokvalifikovaných klenotníkov, spolupracovala aj s ďalšími dielňami dodávateľským spôsobom. Okrem výroby samotných šperkov si firma ručne vyrábala aj ozdobné krabičky na uloženie svojich výrobkov.
Úpadok
V dôsledku 1. svetovej vojny došlo k utlmeniu výroby. Fabergé rozhodol o preorientovaní časti výrobných kapacít na vojenskú produkciu. Bolo vyrobených viac ako 1 milión kanónových striel, lekárskych striekačiek, medený a mosadzný riad, ako aj rôzne drobné suveníry s cárskou symbolikou pre front.
Tomáš Merašický
Tomáš Merašický (* 22. júl 1983, Topoľčany) je manažér a politik, podpredseda KDH.
Peter Karl Gustavovič Faberže
Úpadok
Po Októbrovej revolúcii v r. 1917 a zvrhnutí cárskej rodiny bol Carl Fabergé nútený emigrovať do nemeckého Wiesbadenu, kde žil ďalšie dva roky. Zomrel počas návštevy syna v roku 1920 v Lausanne. Spolu s manželkou sú pochovaní v meste Cannes.