cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Srbsko (1941 – 1944)
V krajine sa po odchode väčšiny nacistických vojsk rozhorela partizánska vojna. V Srbsku operovali dve partizánske organizácie. Tzv. Četnici (pomenovaní podľa srbských bojovníkom proti Tureckej nadvláde) vedením plukovníka Dragoljuba Mihajlovića boli monarchistické hnutie, ktoré malo spočiatku podporu britskej Special Operations Executive (SOE). Táto organizácia sa však postupne odklonila od boja proti okupantom a bojovala viac proti konkurenčným partizánom. Druhým hnutím odporu boli partizáni, ktorí predstavovali komunisitické oddiely vedené Josipom Broz Titom. Partizáni postupne získali veľkú podporu obyvateľstva a najmä v priebehu roku 1943 viedli s Nemcami a Talianmi brutálnu partizánsku vojnu.
20. októbra 1944 oslobodili sovietske a partizánske vojská Belehrad. 7. marca 1945 Titova dočasná vláda vyhlásila Juhoslovanskú federatívnu ľudovú republiku.
Kolbenova (stanica pražského metra)
Kolbenova je stanica metra v Prahe na linke B. Nachádza sa v katastrálnom území Hloubětín pod ulicou Kolbenova. Bola otvorená 8. júna 2001.
Vestibul
Povrchový vestibul bol navrhnutý do pôvodnej masívnej železobetónovej konštrukcie, ktorá mala pôvodne slúžiť ako prízemie osem-podlažného objektu. Táto konštrukcia teda ostala zachovaná, vstavané boli iba nutné súčasti pre stanicu metra a pridaná ľahko pôsobiaca fasáda. Severná strana celého objektu je presklenná, ostatné sú obložené nerezovými prvkami. Na strope je ponechaný holý betón. thumb|Busta Emila Kolbena
Výstavba
S výstavbou Kolbenovy sa začalo, rovnako ako s celým úsekem IV. B., v roku 1991. Vtedy bola stanica navrhnutá, ešte s názvom ČKD, primárne pre zamestnancov neďalekých závodov rovnomennej spoločnosti. Časy sa ale zmenili a firma nakoniec skrachovala. Význam tejto stanice pre celý rozostavaný úsek poklesol, takže keď se nakoniec ukázalo, že nie je možné dobudovať celý úsek do novembra 1998, stavebné práce na Kolbenovej sa dočasne zastavili. Vlaky tak cez túto stanicu ešte nasledujúce tri roky iba prechádzali. Stanica bola v tejto dobe ešte ďalej od dokončenia ako susedná stanica Hloubětín. Kolbenova slúži verejnosti od 8. júna 2001 a jej otvorenia sa zúčastnil aj vnuk podnikateľa Emila Kolbena, zakladateľa ČKD.
Enrico Dandolo
Životopis
Enrico Dandolo sa narodil okolo/po roku 1107 do vplyvnej benátskej patricijskej rodiny Dandolovcov. Jeho otec Vitale bol právnikom a držal významné verejné funkcie, jeho strýko Enrico Dandolo bol v rokoch 11341188 patriarchom v talianskom Grade. Pred tým ako sa stal dóžom plnil Enrico viaceré úlohy pre benátsku vládu. V roku 1171 sprevádzal dóžu Vitala II. Michiela na expedícii do Konštantínopola, a druhýkrát sa z dôvodu obrany benátskych záujmov do Konštantínopola dostal o dva roky neskôr. Podľa legendy bol pri tejto príležitosti cisárom Andronikom I. oslepený, no táto skutočnosť nebola potvrdená. Naopak, križiacky kronikár Geoffroi de Villehardouin, ktorý Dandola osobne poznal, deklaroval, že Dandolo oslepol pre zranenie hlavy. Po misiách v Byzantskej ríši bol Dandolo v roku 1174 vyslaný ako ambasádor do Sicílskeho kráľovstva a následne do Ferrary (1191).
náhľad|Enrico Dandolo na novej benátskej minci [[grosso. Vedľa neho je patrón Benátok - apoštol Marek|vľavo]] Po tom, čo v roku 1192 benátsky dóža Orio Mastropiero vstúpil do kláštora, bol v apríli 1192 /1. júna 1192 Enrico ako 85 ročný zvolený za benátskeho dóžu. Po nástupe sa začal venovať benátskemu právu a vo svojom sľube (promissione ducale) deklaroval práva a povinnosti benátskeho dóžu (konštitučné limity moci dóžu). Revidoval trestný zákonník a vydal prvú benátsku zbierku súkromného práva, čím položil základy benátskeho právneho poriadku. Zaviedol taktiež novú striebornú menu grosso (aj matapan) a začal rozvíjať novú benátsku obchodnú politiku na Východe. V zahraničnej politike uzavrel viacero dohôd a viedol úspešnú vojnu s konkurujúcou Pisankou republikou (1199).
Najvýznamnejším Dandolovým činom bola jeho účasť na IV. križiackej výprave. Do výpravy sa Benátky zapojili na hneď na začiatku, keď križiakom výmenou za peniaze poskytli prepravu svojimi loďami. Francúzski baróni však neboli schopní svoj dlh splatiť, a za poskytnutie odkladu splátok, ako i za poskytnutie prostriedkov pomohli Benátkam dobyť uhorský prístav Zadar (1202). Následne na stretnutí v Zadare križiaci súhlasili s návrhom Filipa Švábskeho a Dandola zmeniť cieľ križiackej výpravy na byzantský Konštantínopol, kde mala výprava na trón dosadiť Alexia IV. Odtiaľ mala výprava pokračovať do Svätej zeme. Dôvodom benátsko-byzantského nepriateľstva bol obchod. Hoci byzantský cisár Alexios III. v roku 1198 obnovil benátske privilégia, ich práva boli byzantskými úradníkmi porušované. Križiaci Alexia IV. na byzantský trón dosadili. Následne Enrico zohral významnú úlohu pri rokovaniach Alexia IV. s Alexiom V., ako i pri dobytí Konštantínopola a delení koristi.
náhľad|Náhrobok Enrica Dandola v [[Hagia Sofia|Hagii Sofii]] Po páde Konštantínopola Benátky počas delenia koristi získali na základe dohody Partitio Romaniae byzantské ostrovy v Egejskom a Iónskom mori (celkovo 3/8 Byzantskej ríše). Značné bolo aj bohatstvo, ktoré Benátky získali plienením Konštantínopola. V roku 1205 takmer storočný Dandolo v Konštantínopole zomrel a bol pochovaný v Chráme Hagia Sofia. V budove možno dodnes vidieť moderný náhrobok, no Dandolo pod ním nespočíva. Jeho kosti pozostatky boli odstránené po znovudobytí Konštantínopola Byzanciou a skutočná hrobka bola zničená, možno po konverzii chrámu na mešitu v roku 1453.
Pod Lipovým
Pod Lipovým je ulica v Bratislave, v mestskej časti Devínska Nová Ves. Križuje sa len s Podhorskou ulicou.
Redbergslids IK Göteborg
Redbergslids IK Göteborg je švédsky mužský hádzanársky klub z Göteborgu. Vznikol v roku 1916. Je 20-násobný majster krajiny a takisto 20-násobný víťaz národného pohára, čo z neho robí najúspešnejší švédsky hádzanársky klub histórie. Z medzinárodných úspechov sú najhodnotnejšie finálová účasť v Pohári víťazov pohárov EHF či štvrťfinálová účasť v Lige majstrov EHF. Okrem toho sa 4-krát prebojoval do hlavnej fázy Ligy majstrov. Momentálne (2012) hrá najvyššiu domácu súťaž, Elitserien i handboll för herrar.
V klube v pozícii asistenta trénera pôsobí aj niekdajší najlepší hádzanár sveta, Magnus Wislander.
Úspechy
Švédska najvyššia súťaž:
Víťaz Švédskeho pohára:
Európske súťaže
Liga majstrov:
Pohár víťazov pohárov:
Pohár EHF:
Majstrovstvá Ázie vo futbale 2011
Majstrovstvá Ázie vo futbale 2011 boli 15. ročníkom Majstrovstiev Ázie vo futbale, medzinárodného futbalového turnaja pre národné tímy pod hlavičkou Ázijskej futbalovej konfederácie. Turnaj sa konal od 7. - 29. januára 2011. Turnaj po druhýkrát usporiadal Katar, v tejto krajine sa už konali Majstrovstvá Ázie vo futbale 1988. Obhajcom titulu bol Irak.
Víťazom turnaja sa stalo Japonsko, ktoré vyhralo už svoj štvrtý titul, vo finále zdolalo Austráliu 1:0 po predĺžení. Na treťom mieste skončila Južná Kórea.
Japonsko sa ako šampión kvalifikovalo na Pohár konfederácií FIFA 2013.
Štadióny
Zápasy sa hrali na piatich štadiónoch v mestách Dauha a Al Rayyan.
Finále
Víťazom turnaja sa stalo Japonsko.
O niektorých chybách Komunistickej strany Československa
O niektorých chybách Komunistickej strany Československa (🇷🇺) bola správa Oddelenia pre zahraničnú politiku Ústredného výboru Všezväzovej komunistickej strany (boľševikov) [ÚV VKS(b)] vypracovaná začiatkom roka 1948 a 5. apríla 1948 odoslaná tajomníkovi ÚV VKS(b) Michailovi Andrejevičovi Suslovovi, ktorá obsahovala analýzu politiky Komunistickej strany Československa (KSČ) z hľadiska odhaľovania chýb, omylov a údajných antimarxistických postojov.
Historické pozadie
Predvojnoví komunistickí funkcionári, politicky „vychovaní“ Kominternou, tradične vnímali VKS(b) ako vedúcu silu komunistického hnutia a bez nátlaku ju prijímali ako riadiace centrum. V odboji počas druhej svetovej vojny ale došlo vnútri komunistických strán do istej miery k emancipácii, v dôsledku rozpustenia Komiterny, izolácie od moskovského centra a etablovania nových komunistických funkcionárov, pevnejšie spätých s domácim prostredím. Tento jav bol najpríznačnejší pre Komunistickú stranu Juhoslávie (KSJ), ktorá viedla domáci odboj, rýchlo získala hegemóniu v štáte a po vojne mala seriózne mocenské ambície na Balkáne. Avšak aj v ostatných stranách dochádzalo k prípadom, kedy boli prijímané rozhodnutia bez predchádzajúcich konzultácií s VKS(b).
Josif Vissarionovič Stalin považoval aktivizáciu zahraničnej politiky Spojených štátov v Európe, najmä prostredníctvom Marshallovho plánu, za snahu „obrať Sovietsky zväz o plody víťazstva, izolovať ho a pripraviť o sféru vplyvu“. Keďže rovnako považoval vojenskú konfrontáciu so Západom len za otázku času, vyvodil za nevyhnutné podriadiť si komunistické strany vo svojej sfére vplyvu.
Verfeil (Haute-Garonne)
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
O niektorých chybách Komunistickej strany Československa
Historické pozadie
V septembri 1947 bola preto v Szklarskej Porębe na juhozápade Poľska ustanovené tzv. Informačné byro komunistických a robotníckych strán (rus. Информационное бюро коммунистических и рабочих партий Informacionnoje byro kommunističeskich i rabočich partij, skrátene Informbyro), ktoré malo do budúcnosti zabrániť prípadom ako počiatočnú ochotu komunistických strán v tzv. ľudovodemokratických štátoch prijať Marshallov plán. Informbyro tvorilo deväť strán pod vedením VKS(b). Okrem strán tzv. ľudovodemokratických štátov do neho patrili tiež komunistické strany Francúzska a Talianska, ktoré mali slúžiť ako nástroj marenia sformovania západného bloku.
Verfeil (Haute-Garonne)
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
O niektorých chybách Komunistickej strany Československa
Obsah správy
KSČ sa vytýkalo najmä spoliehanie sa na parlamentnú cestu k prevzatiu moci v Československu (ČSR) a „podceňovanie neparlamentných foriem boja“, súčinnosť s „buržoáznym“ (tzn. nekomunistickým) politickým spektrom a prezidentom republiky Edvardom Benešom pri riešení nemeckej a maďarskej otázky a čo sa týka agrárnej politiky, tak najmä „podcenenie triednych pomerov na dedine“.
Dôsledky
Samotnú správu nemožno považovať za bezprostredného činiteľa zmeny politického vývoja v ČSR. Tým bola rezolúcia z 2. zasadnutia Informbyra z konca júna 1948, ktorou sa odsudzovala KSJ a ktorej teoretické postuláty o vyostrovaní triedneho boja“ boli ostatné strany nútené prijať. KSČ síce považovala parlamentarizmus za len prechodný jav a jej cieľom bolo získanie monopolu moci, avšak opustenie „špecifickej cesty k socializmu“ v ČSR malo za následok zvýšenie nátlaku a perzekúcie proskribovaných skupín. Najmasovejším javom na Slovensku, vzhľadom na prevažne agrárny charakter krajiny, bola násilná kolektivizácia poľnohospodárstva.
Ulica Hany Ponickej
Ulica Hany Ponickej je ulica v Bratislave, v mestskej časti Lamač. Križuje sa len s ulicou Milana Šimečku.
Bystrická ulica (Pezinok)
Na čísle 1 sa nachádza materská škola.
Na čísle 28 sa nachádza obchodný dom Kocka. V ňom sa v minulosti nachádzal aj obchod s potravinami, teraz tu sídlia fitness centrá, kaviareň, wellness, kozmetický salón a pripravované vegánske bistro.
Horný mlyn
Horný mlyn je lokalita v obci Cífer. Je pomenovaná podľa tzv. Horného mlynu (uvádzaného aj ako Pulmannov mlyn alebo Končitý mlyn), ktorý sa v minulosti nachádzal v tejto lokalite.
Lokalita sa nachádza na severozápade obce Cífer medzi miestnou časťou Jarná a samotnou obcou smerom do obce Jablonec. Nachádzajú sa tu ulice: Mlynská, Hájska, Veterná, Slnečná a Lúčna. V súčasnosti sa tu stavajú novostavby a nové ulice. V blízkosti lokality sa nachádza železničná stanica a futbalové ihrisko.
V lokalite sa nachádza farma a vojenský vysielač Ministerstva obrany Slovenskej republiky, ktorý je umiestnený v blízkosti rodinných domov.
Vieille-Toulouse
Vieille-Toulouse je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Haute-Garonne, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Vernet
Vernet je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Haute-Garonne, v regióne Midi-Pyrénées.
Vieille-Toulouse
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Vernet
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Bread
Bread bola americká rocková skupina pochádzajúca z Los Angeles. Medzi rokmi 1970-1977 sa skupine v rebríčku Billboard Hot 100 umiestnilo 13 skladieb a boli príkladom žánru, ktorý sa neskôr začal označovať ako soft rock.
Skupina sa skladala z Davida Gatesa (spev, gitara, basová gitara, klávesy, husle, viola, bicie), Robba Royera (basová gitara, gitara, flauta, klávesy, bicie, zobcová flauta, sprievodný spev), Mika Bottsa (bicie; v skupine od 1970) a Larryho Knechtela (basová gitara, gitara, klávesy, harmonika; nahradil Royera v roku 1971).
Uzavreté mesto
thumb|Vstupná kontrola pri uzavretom meste [[Seversk]] thumb|Vstupná kontrola pri uzavretom meste [[Železnogorsk]]
Uzavreté mesto je sídlo s obmedzeniami pobytu a cestovania v ZSSR a niektorých jeho nástupníckych krajín. V dnešnom Rusku sú takéto mestá oficiálne nazvané "uzavreté administratívno-teritoriálne formácie" (закрытые административно-территориальные образования, zakrytje administrativno-territoriaľnje obrazovanija, ZATO).
História
Uzavreté mestá boli zakladané od konca 50. rokov 20. storočia pod eufemistickými menami "poštových schránok", pretože pošta sa do nich posielala cez poštové schránky v iných mestách. Spadali do dvoch odlišných kategórií. Do prvej patrili mestá s citlivými vojenskými, priemyselnými alebo vedeckými zariadeniami, ako napríklad zbrojovky alebo jadrové výskumné centrá. Príkladmi sú moderné mestá ako Ozjorsk v Čeľabinskej oblasti (Čeľabinsk-65) so závodmi na výrobu plutónia, a Sillamäe, kde sa nachádza závod na obohacovanie uránu. Sem nemali prístup ani Sovietski občania, ak nemali špeciálne povolenia. Niektoré mestá však boli uzavreté len pre cudzincov. Medzi ne patria Perm, centrum sovietskej výroby tankov, a Vladivostok, základňa sovietskej tichomorskej flotily.
Druhá kategória obsahuje pohraničné mestá a niektoré hraničné oblasti ako Kaliningrad, ktoré boli uzavreté z bezpečnostných dôvodov. Podobné uzavreté oblasti sa nachádzali v celom Sovietskom bloku: pásmo okolo vnútornej nemeckej hranice, či hranica medzi Západným Nemeckom a Československom. Pre vstup do týchto oblastí sa taktiež vyžadovali špeciálne povolenia.
Umiestnenie miest z prvej kategórie bolo vybrané pre ich geografické vlastnosti. Často boli zakladané vo vzdialených miestach situovaných hlboko na Urale a na Sibíri, mimo dosahu nepriateľských bombardérov. Boli stavané blízko veľkých riek alebo jazier, z ktorých voda bola potrebná pre ťažký priemysel alebo jadrové zariadenia. Jestvujúce civilné sídla v blízkosti boli často použité ako zdroj pracovnej sily potrebnej pre výstavbu. Hoci uzatvorené mestá pôvodne vznikli ako dočasné opatrenie, prakticky tieto mestá žili vlastným životom a stali sa jedným z rysov Sovietskeho systému.
Pohyb z a do týchto miest bol prísne strážený. Cudzincom bol vstup zakázaný a miestni obyvatelia boli pod prísnym dohľadom. Museli mať špeciálne povolenia na výjazd a vjazd do týchto miest, a hocikto hľadajúci ubytovanie musel podstúpiť previerky NKVD a jeho následníckych organizácií. Niektoré mestá boli obohnané vysokými plotmi a ozbrojenými strážami.
Súčasnosť
Politika uzavretých miest sa zmenila koncom 90. rokov 20. storočia. Niektoré mestá ako napríklad Perm boli otvorené ešte pred rozpadom ZSSR; ostatné ako Kaliningrad a Vladivostok, ostali uzavreté až do roku 1993. Prijatím novej ústavy v roku 1993 urýchlilo významné reformy postavenia uzavretých miest, ktoré boli premenované na "uzavreté administratívno-teritoriálne formácie" (alebo ZATO, podľa ruskej skratky). Všetky tieto subjekty majú status mestských okruhov, ako to určuje federálny zákon.
Rusko
V Rusku je momentálne 42 verejne uznaných uzavretých miest s celkovou populáciou okolo 1.5 milióna. 75% je spravovaných ministerstvom obrany a zvyšok Ruskou federálnou agentúrou pre atómovú energiu - Rosatom. Odhaduje sa, že existuje ďalších 15 uzatvorených miest, avšak ich mená a polohy neboli zverejnené Ruskou vládou.
Zoznam ZATO v Rusku:
Niektoré z nich sú otvorené zahraničným investíciam, ale cudzinci môžu vstúpiť len s povolením. Príkladom je Nuclear Cities Initiative (NCI - Iniciatíva jadrových miest), spoločný projekt amerického úradu jadrovej bezpečnosti a Minatomu, ktorý čiastočne zahŕňa mestá Sarov, Snežinsk a Železnogorsk.
Počet uzavretých miest sa výrazne znížil od 90. rokov. Avšak, 30. októbra 2001, bolo cudzincom (s výnimkou bieloruských občanov) zakázané vstupovať do niektorých severných miest: Noriľsk, Talnach, Kajerkan, Dudinka a Igarka. Ruskí občania taktiež musia mať cestovné povolenia.
Kazachstan
V Kazachstane sú tri zavreté mestá pod správou Ruska. Sú to Bajkonur (predtým Leninsk), mesto postavené pre obsluhu kozmodrómu Bajkonur, mestečko Kurčatov pri Semipalatinskej testovacej oblasti a Priozersk, ktorý je administratívnym centrom testovacej oblasti antibalistických rakiet Sary Šagan.
Uzbekistan
Bývalé:
Kirgizsko
Existujúce: Bývalé:
Tadžikistan
Bývalé:
Lotyšsko
Bývalé:
Ukrajina
Súčasné:
Bývalé:
Estónsko
V Estónsku sa nachádzali dve ZATO:
Bielorusko
Existujúce: Bývalé:
Azerbajdžan
Existujúce:
Elmex
thumb|Tuba zubnej pasty Elmex Elmex je značka zubnej pasty, ktorá sa predáva od roku 1962. Je vyrábaná spoločnosťou GABA International AG – švajčiarskym výrobcom značkových produktov pre ústnu hygienu. Ako prvá zubná pasta obsahovala amínfluorid (AmF), ktorý remineralizuje zubnú sklovinu a zvyšuje jej odolnosť voči pôsobeniu kyselín.
Krymské referendum (2014)
Krymskej referendum v roku 2014 bolo referendum vyhlásené krymským parlamentom, v ktorom sa obyvatelia ukrajinskej Autonómnej republiky Krym a mesta s osobitným postavením Sevastopoľ 16. marca 2014 vyslovili za pričlenenie Krymu k Ruskej federácii. Pre pripojenie k Rusku hlasovalo viac ako 96% zúčastnených voličov pri volebnej účasti 83%. Vyhlásenie referenda, ku ktorému došlo v priebehu krymskej krízy na polostrove už obsadenom ruskými a proruskými ozbrojencami, bolo v rozpore s ukrajinskou ústavou a ukrajinská vláda Arsenija Jaceňuka referendum označila za nelegitímne. Jeho výsledky neuznali ani Spojené štáty a Európska únia, naopak Rusko označilo jeho priebeh a výsledky za vyjadrenie skutočnej vôle obyvateľov Krymu.
Dôsledkom hlasovania o samostatnosti Krymu a odtrhnutia sa od Ukrajiny boli ďalšie kroky vedúce k pripojeniu Krymu k Rusku a na druhej strane vyhlásenia európskych a amerických sankcií voči Rusku a relevantným krymským činovníkom.
Referendum
náhľad|Hlasovací lístok v ruštine, ukrajinčine a [[Krymská tatárčina|krymskej tatárčine]]
Vyhlásenie referenda
Krymský parlament pôvodne ohlásil vo štvrtok 27. februára na plánovanej schôdzi, že sa 25. mája 2014, teda súčasne s ukrajinskými prezidentskými voľbami, bude konať referendum o posilnení autonómie polostrova. Za tento návrh hlasovalo 61 zo 64 poslancov v čase, keď bola budova parlamentu už obsadená skupinou neoznačených ozbrojencov, ktorá budovu parlamentu strážila. Dňa 1. marca 2014 oznámila krymská vláda, že toto referendum bude vykonané už 30. marca, čo nový predseda vlády Sergej Aksjonov zdôvodnil jeho naliehavosťou. Vo štvrtok 6. marca, teda v deň, kedy bol Krym už úplne obsadený ruskou armádou a proruskými ozbrojencami, krymský parlament odhlasoval žiadosť o okamžité pripojenie Krymu k Ruskej federácii a posunutie referenda, ktoré malo pripojenie už len potvrdiť, na 16. marca 2014.
Formulácia otázok v referende
Hlasovacie lístky boli distribuované v ruštine, ukrajinčine a krymskej tatárčine. Obyvatelia Krymu počas referenda vyberali medzi dvoma možnosťami:
1) „Ste za znovuzjednotenie Krymu s Ruskom s právom subjektu Ruskej federácie?“
2) „Ste za obnovenie platnosti ústavy z roku 1992 a za status Krymu ako súčasti Ukrajiny?“
Podľa niektorých komentátorov spochybňujúcich legitimitu referenda dávalo znenie druhej otázky krymskému parlamentu možnosť rozhodnúť o odtrhnutí Krymu od Ukrajiny. Prvotná verzia ústavy z 5. mája 1992 totiž obsahovala vyhlásenie nezávislého Krymu. O tejto verzii malo následne v auguste 1992 prebehnúť referendum, ktoré však neprebehlo. Nasledujúci deň, 6. mája 1992, však krymský parlament pridal k ústave položku, že Krym "je súčasťou Ukrajiny". Keďže v texte otázky boli explicitne uvedené slová „Krym ako súčasť Ukrajiny“, je zrejmé, že druhá otázka sa vzťahuje k novšej upravenej verzii ústavy z roku 1992.
Pozorovatelia
Podľa ruským štátom vlastnenej televízie Russia-24 sa referenda zúčastnili zahraniční pozorovatelia z 21 štátov, medzi inými Charalampos Angourakis (grécky europoslanec, člen Komunistickej strany Grécka), Johan Backman (fínsky proruský komentátor) , Mateusz Piskorski (poľský propagátor panslavizmu, člen ľavicovej agrárnej strany Sebaobrana), Nenad Popovič (podpredseda Národného zhromaždenia Srbska, viceprezident konzervatívnej Demokratickej strany Srbska) a Taťjana Ždanokovová (poslankyňa Európskeho parlamentu za skupinu Zelení - Európska slobodná aliancia), Luc Michel (Belgičan, člen nacionalistického hnutia PCN), Alexander Simov (Bulhar), Srđ Trifković (Srbo-Američan, dopisovateľ pre americký konzervatívny magazín Chronicles a bývalý poradca srbského prezidenta Vojislava Koštunicu) a Béla Kovács (maďarský europoslanec, člen pravicovej strany Jobbik). Podľa Hlasu Ruska označil Béla Kovács referendum za legitímne, podporu zožalo aj od Johana Backmana, Nenada Popoviča a Charalamposa Angourakisa.
Výsledky referenda
Šéf krymskej volebnej komisie Michail Malyšev ohlásil, že 96,8 percent hlasujúcich (1 233 002 ľudí) sa vyslovilo za pripojenie k Rusku, 2,5 percent (31 997 ľudí) za zachovanie autonómneho štatútu v rámci Ukrajiny. 0,7 percent hlasov bolo neplatných, volebná účasť bola 83,1 percent obyvateľov Krymu s volebným právom. V Sevastopole sa hlasovalo oddelene o pripojení priamo k Ruskej federácii, ktoré podľa údajov krymskej volebnej komisie podporilo 95,6 percent voličov, účasť bola 89,5 percent.
Referendum však údajne bojkotovali Ukrajinci aj Krymskí Tatári. Ukrajinský ruskojazyčný denník Ukrajinskaja Pravda tvrdil, že keby súhlasili počty hlasujúcich, muselo by podľa štatistických údajov sevastopolských úradov v referende hlasovať 123% všetkých obyvateľov Sevastopoľu. Tento postreh urobil bloger teh-nomad, ktorý neskôr spresnil, že išlo iba o chybu v číslach tlačovej agentúry Interfax. Podľa vyjadrenia Rady pre ľudské práva pri úrade prezidenta Vladimira Putina však pre pripojenie Krymu k Ruskej federácii hlasovalo len 50 až 60% voličov s účasťou 30 až 50%. Bývalý ekonomický poradca ruskej vlády Andrej Illarionov, ktorý teraz pôsobí v Cato Institute vo Washingtone, uviedol svoj odhad, že pripojenie Krymu k Rusku si prialo len asi 34% voličov. GfK, nemecká spoločnosť vykonávajúca prieskumy verejnej mienky a štvrtá najväčšia organizácia pre výskum trhu na svete, uskutočnila prieskum v krymskom regióne. Podľa tohto prieskumu naopak 82% ľudí na Kryme „plne podporuje“ odtrhnutie Krymu od Ukrajiny a pripojenie do Ruskej federácie, 11% „prevažne súhlasí“, zatiaľ čo len 7% s odtrhnutím „nesúhlasí“. Podľa prieskumu amerických univerzít z Colorada a Virgínie si 84% ľudí na Kryme myslí, že pripojenie do Ruska je „absolútne správne rozhodnutie“.
Následný vývoj
Krymský parlament vyhlásil nezávislosť Krymského štátu na území celého Krymu vrátane Sevastopoľu, ktorý má osobitný štatút. Podľa tejto deklarácie prestali v tento moment platiť na Kryme ukrajinské zákony a prestalo sa uplatňovať rozhodnutie Najvyššej rady Ukrajiny a ďalších štátnych orgánov Ukrajiny, ktoré bolo prijaté po 21. februári 2014. Svojich zástupcov so žiadosťou o pripojenie k Ruskej federácii vyslal Krym i mesto Sevastopoľ, ktoré chce vyjednať výsledný status v rámci federácie. náhľad|Ľudia na Kryme počas osláv [[Deň víťazstva nad fašizmom|dňa víťazstva nad nacistickým Nemeckom, 9. mája 2014]] Ruský prezident Putin bezprostredne potom uviedol, že sa 18. marca obráti na parlament, aby prijal ďalší subjekt do Ruskej federácie. Štátna duma oznámila, že pripojenie prerokuje urýchlene. Putin vzniesol ďalšie požiadavky na ukrajinský status. Navrhol vznik podpornej skupiny pre riešenie ukrajinskej krízy v zložení „prijateľnom pre všetky ukrajinské politické sily“, ktorá zaistí medzinárodné uznanie Krymu ako nezávislého štátu a bude pracovať na tom, aby Bezpečnostná rada OSN prijala rezolúciu, ktorá zakotví ukrajinskú neutralitu, teda aj to, že sa Ukrajina nestane členom vojenskej aliancie NATO. Ďalej sa zasadí o odovzdanie nelegálnych zbraní a o federalizáciu Ukrajiny podľa novo vytvorenej ústavy, ktorá zakotví ruštinu ako druhý oficiálny jazyk, a o vypísanie parlamentných a komunálnych volieb. Podľa navrhnutej rezolúcie by bolo štátne zriadenie, zvrchovanosť, územná celistvosť a neutrálny vojensko-politický štatút Ukrajiny garantovaný Ruskom, Európskou úniou a Spojenými štátmi, Rusko bude mať na Kryme svoje základne.
Krym je prepojený energeticky, vodohospodársky aj cez plynovú sieť s Ukrajinou, zatiaľ teda nie je jasné, ako bude fungovať.
Ukrajinský parlament vyhlásil po referende mobilizáciu 40 tisíc záložníkov a situáciu vyhlásil ako vojnovú. Predseda parlamentu Oleksandr Turčynov vyhlásil, že referendum bolo fraškou a že ho „nikdy neuzná ani Ukrajina, ani civilizovaný svet“. Ministerský predseda Arsenij Jaceňuk o referende povedal, že išlo o „cirkusové predstavenie, ktoré podporilo 21 tisíc ruských vojakov pokúšajúcich sa svojimi zbraňami referendu poskytnúť zákonnosť“.
Z prieskumu ukrajinskej pobočky nemeckej spoločnosti GfK, ktorá sa 16. až 22. januára 2015 telefonicky pýtala náhodne vybraných obyvateľov Krymu, vyplynulo, že 82% opýtaných podporuje ruskú anexii Krymu, 11% anexiu čiastočne podporuje a len 4% opýtaných s anexiou nesúhlasí.
Reakcia
náhľad|Výsledky hlasovania Valného zhromaždenia OSN o územnú celistvosť Ukrajiny.
Reakcie zainteresovaných strán
Ukrajinský parlament považuje referendum za nelegitímne na základe nálezu ústavného súdu, ktorý ho vyhlásil za protiústavné. Ukrajinský parlament následne po predchádzajúcich varovaniach 15. marca schválil 278 hlasmi zo 450 dočasné zrušenie krymského parlamentu, čo na prácu krymského parlamentu na Rusov obsadenom Kryme nemalo vplyv, pretože ten naopak neuznával legitimitu ukrajinského parlamentu.
Predstaviteľ krymských Tatárov Mustafa Džemilev vyzval k bojkotu referenda, ktorého výsledky nehodlajú Tatári uznať, a požiadal o zásah Severoatlantickú alianciu.
Medzinárodná reakcia
Dňa 27. marca 2014 Valné zhromaždenie OSN schválilo nezáväznú rezolúciu potvrdzujúcu Ukrajinskú územnú celistvosť a označujúcu ruskú anexiu Krymu za nelegálnu. Hlasovanie skončilo s výsledkami 100 hlasov za, 11 hlasov proti (Arménsko, Bielorusko, Bolívia, Kuba, Nikaragua, Severná Kórea, Rusko, Sudán, Sýria, Venezuela a Zimbabwe), 58 členov sa zdržalo hlasovania a 24 nebolo prítomných.
Utiereň
Utiereň (gr. ὄρθρος, csl. ѹ́тренѧ) je oficiálnou rannou modlitbou v gréckokatolíckej a pravoslávnej cirkvi. Je súčasťou denného okruhu bohoslužieb (časoslova). Najvýraznejšími súčasťami utierne sú šesťžalmie, čítanie katisiem (žalmov), kánon, stichiry a malé alebo veľké slávoslovie. Na sviatočnej a nedeľnej utierni sa číta aj evanjelium.
Pozri aj
Utrenie
Komenského ulica (Pezinok)
Komenského ulica je ulica v Pezinku. Je pomenovaná podľa Jana Amosa Komenského.
Na čísle 23 sa nachádza opatrovateľské zariadenie pre dôchodcov.
Na čísle 25 sa nachádza Spojená škola.
Na čísle 27 sa nachádza budova bývalej strednej odbornej školy (predtým stredného odborného učilišťa), v ktorej dnes sídli Cirkevná základná škola Narnia.
Na čísle 29 sa nachádza Študentský internát SOŠ (pôvodne Domov mládeže SOU).
Na čísle 30 sa nachádza futbalový štadión futbalového klubu PŠC Pezinok.
Na čísle 30/A sa nachádza športová hala volejbalovo-tenisového klubu VTC Pezinok.
Na čísle 41 sa nachádza Športová hala SOŠ.
Na čísle 43 sa nachádza krytá plaváreň s kaviarňou.
Srbské kráľovstvo (rozlišovacia stránka)
Srbské kráľovstvo môže byť:
Irene Papas
Irene Papas (vlastným menom, rod. ; * 3. september 1926, Chiliomodi† 14. september 2022, Chiliomodi) bola grécka herečka a speváčka, ktorá sa presadila aj v Hollywoode. Natočila vyše sedemdesiat filmov.
Životopis
Narodila sa v dedine Chiliomodi neďaleko Korintu. Vyštudovala herectvo a spev v Aténach. V roku 1947 sa vydala za gréckeho filmového režiséra Alkisa Pappasa s ktorým se rozviedla v roku 1951.
V 50. rokoch sa preslávila v talianskych a francúzskych produkciách. V 60. rokoch ju objavil Hollywood, keď po boku Anthonyho Quinna zažiarila vo filmoch Delá z Navarone a Grék Zorba. Jej najslavnejším filmom z neskoršej tvorby je Mandolína kapitána Corelliho.
Ako speváčka sa prvý raz objavila v roku 1970 na albume 666 skupiny Aphrodite's Child. Pieseň „∞“ vzbudila pre svoj sexuálny obsah kontroverzie, najmä v jej rodnom Grécku. O deväť let neskôr sa k hudbe vrátila. S bývalým členom Aphrodite's Child, skladateľom Vangelisom, nahrala album gréckych ľudových piesní Odes. V roku 1983 potom album Rhapsodies na ktorom Vangelis elektronicky spracoval byzantské liturgické spevy.
Bola členkou Komunistickej strany Grécka.
Akatist
300px|náhľad|vpravo|Akatistová ikona (Rusko, 14. storočie) Akatist alebo akafist je ďakovno-oslavnou bohoslužbou v pravoslávnej a gréckokatolíckej cirkvi. Počas jeho modlitby sa nesedí, ale ako vyjadrenie radosti a vďačnosti sa celý čas stojí.
Akatist sa spravidla skladá z 13 kondakov a 13 ikosov. Najznámejší a najstarší je akatist k Bohorodičke, ktorý vznikol ako poďakovanie za záchranu Konštantínopolu pri obliehaní Avarmi a Slovanmi v roku 626. Autorstvo sa pripisuje konštantínopolskému patriarchovi Sergiovi, Jurajovi Pizidskému alebo sv. Romanovi Sladkopevcovi (Melódovi). Prvé písmená kondakov a ikosov utvárajú v gréckom origináli abecedný akrostich.
V slovanskom svete existujú aj mnohé iné akatisty, napr. akatist k Ježišovi Kristovi, ďakovný akatist, akatisty k rôznym svätým.
Spolu s paraklisom je Akatist k Bohorodičke najobľúbenejšou modlitbou byzantského obradu k presvätej Bohorodičke, v prostredí slovenských gréckokatolíkov najobľúbenejšou byzantskou modlitbou k Bohorodičke.
Krásnolist
Krásnolist (Calophyllum) je rod rastlín z čeľade krásnolistovité (Calophyllaceae). Sú to väčšinou stromy s priamym rovným kmeňom a tuhými, jednoduchými, ústretovými listami. Kvety sú najčastejšie biele alebo žltkasté, s mnohými tyčinkami. Plodom je bobuľa pripomínajúca kôstkovicu. Rod zahŕňa asi 190 druhov a je rozšírený najmä v tropickej Ázii, menej aj v iných častiach trópov. Niektoré druhy sú ťažené pre kvalitné drevo, iné majú význam v medicíne, alebo sú vysadené ako okrasné a tieniace dreviny.
Opis
Krásnolisty sú stromy alebo výnimočne kríky. Stromy mávajú priamy a rovný kmeň. Rastliny pri poranení ronia bezfarebný, mliečne biely alebo žltý latex. Listy sú jednoduché, celokrajné, ústretové, tuhé a väčšinou stopkaté. Žilnatina je tvorená hustými, rovnobežnými postrannými žilkami takmer kolmými na hlavnú žilku a striedajúcimi sa s priesvitnými latexovými kanálikmi. Rastliny sú jednodomé alebo dvojdomé. Kvety sú biele alebo žltkasté, najčastejšie usporiadané do krátkych, úžľabných či vrcholových strapcov. Kalich je zvyčajne štvorpočetný, často sfarbený rovnako ako koruna. Korunných lístkov môže byť 2 a viac alebo úplne chýbajú. Tyčiniek je veľa a nie sú usporiadané do zreteľných zväzočkov. Semenník je tvorený jediným plodolistom a obsahuje len 1 vajíčko. Čnelka je jednoduchá, dlhá. Plodom je guľovitá, jednosemenná bobuľa pripomínajúce kôstkovicu.
Rozšírenie
Rod krásnolist zahŕňa asi 190 druhov. Je rozšírený v trópoch celého sveta. Najväčší počet druhov rastie v tropickej Ázii. Rozsiahly areál má C. inophyllum, druh rozšírený od subsaharskej Afriky až po Tichomorie. Krásnolisty rastú najmä v nížinách až kotlinách, menej aj v tropických dažďových lesoch.
Taxonómia
Rod bol v minulosti radený do čeľade klúziovité (Clusiaceae) alebo do široko pojatej čeľade ľubovníkovité (Hypericaceae). V roku 2009 bola v systéme APG III oddelená od klúziovitých nová čeľaď krásnolistovité (Calophyllaceae). Rod Calophyllum je jej najväčším rodom.
Význam
Početné druhy krásnolistov sú ťažené pre kvalitné drevo. To býva ružové, tehlovo červené až hnedočervené, pretkané tmavšími žilkami. Je pevné, stredne tvrdé a poskytuje výborný materiál najmä na rôzne stavby a konštrukcie. V tropickej Amerike je hojne ťažený rozšírený druh Calophyllum Brasiliense. S drevom sa obchoduje najčastejšie pod názvom santa-maria, vyváža sa však málo. Domorodci ho používajú na výrobu dlabaných kanoe. Veľmi podobné a zameniteľné drevo má aj druh C. lucidum. Drevo krásnolistov horí dlho a pomaly a je preto v Strednej Amerike obľúbeným palivom. Strom je tiež vysádzaný ako tieniaca drevina najmä v kakaových a kávových plantážach. V Indii sa komerčne ťažia najmä druhy C. inophyllum, C. tomentosum, C. spectabile a C. wightianum, ktorých drevo sa predáva pod názvom Poon. Drevo malajzijských druhov (C. ferrugineum, C. inophyllum, C. Calabi, C. rigidum) sa predáva pod názvom Bintangor.
C. inophyllum pochádzajúci z oblasti Ázie a Austrálie, je v trópoch celého sveta vysádzaný ako pouličný strom a okrasná drevina. Druh je v tradičnej indickej medicíne používaný pri liečení mnohých chorôb. Zo semien sa získava olej používaný v kozmetike, medicíne, výtvarníctve či do lámp. Zrelé plody sú jedlé.
Diopeithes
Diopeithes alebo Diopeithés (Diopeithes, iný prepis: Diopeithés) môže byť:
Eupalinos z Megary
Eupalinos (Eupalinos) bol grécky sochár v 3. storočí pred Kr. Eupalinos, sochár z Megary, tvoril v 2. polovici 3. storočia pred Kr. Od starovekých autorov o ňom nemáme správy. Známy je jeho menom signovaný mramorový podstavec objavený v ruinách aténskeho chrámu Asklépion. Tento podstavec bol základňou neznámej sochy, ktorú venovali (zrejme kňazi z atického dému Flya) ako votívny dar bohu Asklépiovi. Znalec antického umenia nemecký klasický archeológ Georg Lippold (podľa typu písma a iných znakov) jeho tvorbu datuje do rokov 240 až 200 pred Kr.
Assarakos
Assarakos je v gréckej mytológii syn dardanského kráľa Tróa a jeho nástupca na tróne.
Matkou Assaraka bola riečna nymfa Kallirhoé, dcéra riečneho boha Skamandra. Jeho bratia sa volali Ilos a Ganymédes.
Assarakos sa nepreslávil žiadnymi významnými činmi, ale pochádzal z významného rodu Dardanov, ktorí sa po páde Tróje plavili na západ a usadili sa v Itálii.
Predkovia a potomkovia Assaraka:
Po smrti kráľa Tróa sa kráľovstvo rozdelilo na Dardaniu a Tróju. V Dardanii naďalej vládol Assarakos. Jeho manželka Hieromnéma mu porodila syna Kapya, ktorý sa stal jeho nástupcom. Po Kapyovi vládol Anchises, ktorého syn bol Aineias, bájny predok Romula a Rema zakladateľov mesta Rím.
Ilos a jeho potomci vládli v Tróji dovtedy, kým ju v trójskej vojne zničili Achájci. Posledným kráľom v Tróji bol Ilov vnuk Priamos.
Zoznam častí seriálu Fear the Walking Dead
Série
Na Slovensku sa Fear the Walking Dead vysiela na lokálnej AMC, zarovno s americkou premiérou, t.j. o 3:00 ráno.
Fear the Walking Dead: Flight 462 (2015–16)
Web-séria Flight 462 sleduje vypuknutie apokalypsy v lietadle. Dve postavy, Alex a Jake sa objavili v tretej časti (Ouroboros) druhej série sériálu.
Fear the Walking Dead: Passage (2016–17)
Druhá web-séria sleduje Sierru ako pomože zranenej Gabi a spolu hľadajú útočisko.
Vieillevigne (Haute-Garonne)
Vieillevigne je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Haute-Garonne, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Byzantské umenie v komnénovskom a angelovskom období
náhľad|Vladimírska [[Theotokos - Vladimírska Bohorodička, byzantská ikona z 12. storočia]] náhľad|[[Ján II. (Byzantská ríša)|Ján II. Komnenos a jeho žena Irena Uhorská na mozaike v Hagii Sofii]] Byzantské umenie v komnénovskom a angelovskom období bola epocha byzantského umenia spojená s vládou Komnénovcov a Angelovcov voľnejšie ohraničená rokmi 10811204. Obdobie vlády Komnénovcov býva občas označované aj ako komnénovská renesancia. Koncom 12. storočia sa na byzantský trón dostal rod Angelovcov, ktorý však zásadnejší prelom v oblasti umenia nevytvoril a v roku 1204 bol z Konštantínopola následkom IV. križiackej výprave vyhnaný. Byzantská ríša tak až do roku 1261 pre vládu križiakov v Konštantínopole de facto neexistovala, za jej hlavného nástupcu sa považovalo Nicejské cisárstvo, vďaka ktorého iniciatíve sa ríša dokázala obnoviť.
Vývoj umenia
Druhá polovica 11. storočia, t.j. obdobie po vymretí macedónskej dynastie, Byzantskú ríšu vtrhla do zmätkov, ktoré znamenali veľkých území na východe. Nástup dynastie Komnénovcov úpadok ríše pozastavil a svoje uplatnenie vo väčšej miere znovu našlo i inovatívne prevedenie výtvarného umenia a architektúry. Po dočasnej strate väčšiny Anatólie sa umelecká tvorba začala viac orientovať na európsku časť. Miestne (dnes geograficky grécke, macedónske, či bulharské) diela stále častejšie obsahovali i lokálne prvky a prístupy odlišné od prístupu konštantínopolských štýlov. V architektúre tak vznikla napr. grécka škola s chrámami v Aténach a na gréckych ostrovoch. Najvýznamnejšie pamiatky z obdobia možno nájsť najmä v početných kláštoroch. Zrejme najznámejšími sú mozaiky v aténskej Dafnii, či v monastieri Hosios Loukas.
Byzantské umenie v tomto období expanduje i do zahraničia. Pozvaní umelci skrášlili normanské i kyjevské chrámy a paláce. V Monrealskom chráme v Palerme sa napríklad nachádza najväčší mozaikový cyklus na svete. Umelecky však ide o menej estetické dielo. Byzantský konzervativizmus často spôsobuje ťažkosti pri presnom datovaní určitého predmetu a takisto pri určovaní chronologického vzťahu medzi dvoma podobnými dielami.
Vplyv umenia je badateľný i v Benátkach, ktorým sa byzantské umenie podarilo úspešne imitovať a do ktorých sa navyše veľká časť byzantského kultúrneho dedičstva dostala po IV. križiackej výprave. Byzantské umenie si v Taliansku svoju obľubu zachovalo až do príchodu renesancie. V 11. a na začiatku 12. storočia sa staré témy začali prispôsobovať novým záujmom, čo sa prejavilo napríklad na militarizácii svätcov, ktorí sa na Západe dovtedy zobrazovali najmä v civilnom odeve. Archanjel Michal tak má namiesto tuniky oblečené brnenie a držanie zbraní a brnenia je analogické póze svätého Michala ako na macedónskom žaltári Bazila II. (Bibliotheca Marciana, Benátky).
Za vlády Komnénovcov sa čiastočne mení i štýl umenia. Okrem duchovna sa zvýrazňuje i krása. Maliarske diela sú žiarivejšie, ťahy jemnejšie a hojne sa využíva zlatá a strieborná farba. Novými umeleckými centrami sa stáva Solún, Athos, zo starších znovu ožíva Jeruzalem a Sinaj.
V kaligrafii umenie už iba opakuje svoj dosiahnutý vrchol. V knihách klesá i počet ilustrácií. Naopak vrchol dosahuje byzantské zlatníctvo, ktoré sa exportovalo do celej Európy. Koexistencia rozličných foriem potvrdzuje, že výber bol ľubovoľný (neviazal sa na konkrétny model) a vyjadroval zámer donátora. Byzantskí kovotepci mali viaceré zákazky v Benátkach. Najznámejším je pravdepodobne oltár Pala d´Oro v Bazilike svätého Marka. Čiastočne byzantský zlatý oltár patrí k najväčším zlatníckym dielam na svete. Do Benátok sa po roku 1204 dostala i byzantská okrídlená kvadriga.
Na druhú stranu viacero pamiatok byzantského umenia aj zaniká, za čo môžu najmä ťažké boje vedené ríšou proti okolitým krajinám, ale aj potreba financií na iné účely. Aby cisár Alexios I. mohol zaplatiť armádu žoldnierov a čeliť invázii Normana Roberta Guiscarda, prisvojil si (s cirkevným súhlasom) pozlátené brány s vyobrazeniami cirkevných sviatkov z Chrámu Panny Márie v Blachernách, ako aj poklady iných kostolov. Keď sa chalcedónsky biskup postavil proti tomuto znesväteniu, Alexis zvolal do Blachernae synodu, ktorá potvrdila rozhodnutia 7. ekumenického koncilu, t.j., že posvätný je iba prototyp obrazu a nie jeho reprodukcia.
Začiatok 13. storočia a vláda Angelovcov Byzantskú ríšu znova vtrhli do obdobia úpadku a podobný smer malo aj umenie. Počas IV. križiackej výpravy bola vyplienená väčšina konštatinopolských chrámov a rozvoj sa výrazne pozastavil. Až do roku 1261 (znovuzískanie Konštantínopola) sa ťažisko byzantskej kultúry presunulo na vidiek - do sídiel miestnych nástupníckych štátov - Trabzon, Arta, či NIkaia. Keď nová dynastia Palaiologovcov znovu preniesla svoje sídlo do Konštantínopola, sláva mesta a jeho krása jeho pamiatok bola už dávno preč. Vďaka križiakom sa však byzantské umenie dostalo do západnej Európy a niektoré západné prvky sa zase skombinovali s umením v Byzancii.
Architektúra
náhľad|Chrám svätého Spasiteľa (Chóra) náhľad|Bývalý kláštor Krista Pantokratora (dnes mešita Zeirek) v [[Istanbule]] Architektúra komnénovskej renesancie sa rozvíjala hlavne v okolí hlavného mesta a v Malej Ázii. Staršie byzantské štýly prežívajú skôr na okrajoch Byzantskej ríše. Nanešťastie takmer všetky kostoly v Malej Ázii, ktoré po prvej svetovej vojne skončili za tureckými hranicami, boli zničené, prestavané na mešity alebo opustené po gréckom prenasledovaní v rokoch 19151923. Z tohto dôvodu sa v hojnosti vyskytujú iba národné formy ruskej, bulharskej, srbskej, či chorvátskej architektúry a tiež viaceré diela na Sicílii (napr. Cappella Palatina v Palerme), v Ríme, či v Benátkach (napr. Bazilika sv. Marka, katedrála Torcello).
Štýlovo komnénovská architektúra spela k odhmotňovaniu, k dekoratívnosti a zmenšovaniu objemu. Typické je striedanie tehlovej červeno ružovej a bielej maltovej farby. Často sa využíva tehlová drť, meandre, zuborezy, rozety a majolikové detaily. Miznú obľúbené obrazoborecké zoomorfné symboly a takisto sa prakticky vôbec nevyužíva sochárstvo.
Veľkolepejšie architektonické diela boli už tradične financované najmä z pokladníc byzantských cisárov. Komnénovci svoje hlavné sídlo presunuli z chátrajúceho Veľkého paláca do menšieho, no luxusnejšieho a modernejšieho Blachernského paláca nad Zlatým rohom. Ďalšie cisárske inštitúcie svedčia o tom, že byzantský trón stále disponoval veľkými zdrojmi. Pravdepodobne najznámejším cisárskym dielom bol novovybudovaný Kláštor Krista Pantokratora. Významným konštantinopolskýcm chrámami sú Chrám svätej Theodory (dnes Kilise džámí), či Kristus Pantepoptes (Eski Imaret džámí) alebo aj Chrám svätej Theodosie (dnes Gül džámí), či Chrám svätého Spasiteľa v Chore (nazývaný aj Chora). Všetky však prešli značnými zmenami buď palaiologovskom období alebo po dobytí mesta Turkami.
Mimo hlavného mesta sa šírila najmä tzv. grécka škola, ktorá však tiež vychádza z trendov vytvorených v hlavnom meste - najmä z vpísaného kríža. Takmer žiadne chrámy mimo Konštantínopolu nemajú päťkupolie. Naďalej sa rozširuje mníšske panstvo na hore Athos, kde svoje kláštory okrem Grékov zakladajú aj iné národy ortodoxného sveta. Rozrastá sa aj kláštorný komplex Hagios Loukas. O niektorých kláštoroch a dielach v nich máme zase len písomné zmienky.
Nemožno ignorovať ani majetky a diela komnénovských úradníkov. V Byzancii sa najmä od 11. storočia rozšíril zvyk zakladania súkromne sponzorovaných oratórií a kaplniek. Tento druh súkromných svätýň pri kláštoroch poskytoval istý druh života v ústraní, dosť blízky pustovníctvu. Významnou bola napríklad kaplnka v Kláštore svätého Jana Zlatoústeho založená Eumathiom Filokalom, cyperským guvernérom. Budova je jedným zo vzácnych budov cyperskej tehlovej architektúry.
Významné diela komnénovskej epochy
Kláštorný komplex Krista Pantokratora (dnes Zeirek džámí) založený cisárovnou Irenou bol v komnénovských časoch nepochybne najbohatšou stavbou hlavného mesta. Dokončený bol po smrti cisárovnej Ireny jej manželom Jánom II. Ján k pôvodnej stavbe zo severu pripojil kostol zasvätený Panne Márii Eleuskej (Milosrdnej), ktorý bol podľa svojich zakladacích dokumentov (typikon) postavený v októbri 1136. Budovy zdieľajú spoločný nartex a spája ich kaplnka zasvätená svätému Michalovi. Kaplnka tvorila tzv. heroín (rodinné mauzóleum), v ktorom boli pochovaní Ján II. a jeho syn Manuel I. Ide o posledné konštantinopolské päťloďové byzantské dielo.
Bohaté prevedenie mal najmä južný kostol, na ktorom boli použité aj viaceré antické mramorové materiály. Mramorové obloženie nad zeleným antickým soklom obklopujúcim pôdorys v tvare gréckeho kríža bolo osvetlené cez šestnásť otvorov prerezaných v kupole, cez ktoré dopadalo svetlo aj na dlážku vykladanú zvieracími motívmi a výjavmi zo Samsonovho života. Po páde Konštantínapola bol Kláštor Krista Pantokratora premenený na mešitu a jeho tvár sa výrazne pozmenila, južný kostol sa dokonca nezachoval.