cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Článkonožce
Mechanoreceptory
Mechanoreceptory reagujú na mechanické podnety: vibrácie, tlak, zemskú gravitáciu, no zrejme i na teplotu a pod. Sú umiestnené na celom povrchu tela, no hlavne na exponovaných častiach: na hlave, končatinách a tykadlách. Sú to tzv. hmatové senzily – poznáme ich v zásade 3 typy:
Posledný typ majú hlavne pavúky a bolo dokázané, že tieto veľmi jemné senzily registrujú aj vibrácie vzduchu – pavúky teda istým spôsobom „počujú“, i keď, samozrejme, na inej úrovni ako cicavce. Diferencovaný sluchový zmysel je u článkonožcov zriedkavý, ale vyskytuje sa. Sú to tzv. tympanálne orgány, ktoré sú vyvinuté u aktívne stridulujúceho hmyzu (Saltatoria, Auchenorrhyncha). Ďalším mechanoreceptorom sú statocysty. U článkonožcov sú vždy v hlave, druhotne môžu splynúť v jeden orgán. U Decapoda sa nachádzajú v bazálnych článkoch prvého páru tykadiel. Zvláštne mechanoreceptory sú i vnútri tela, najmä u hmyzu, a nazývajú sa chordotonálne orgány. Registrujú napätie v jednotlivých častiach tela, odpor prostredia, a tým aj rýchlosť prúdenia vzduchu, vody a pod. Najznámejší je tzv. pedicelový (Johnstonov) orgán, ktorý sa nachádza v druhom článku tykadla ako dôležitý znak triedy Ectognatha. U niektorých skupín (Diptera) môže registrovať aj vibrácie vzduchu, teda zvuk.
Chemoreceptory
Chemoreceptory reagujú na látky rozpustené vo vzduchu a vo vode – predstavujú teda čuchový a chuťový zmysel, u článkonožcov sú tieto vnemy často spojené. Chemoreceptory sú opäť predovšetkým na hlave a sú to dosť jednoduché senzorické jamky alebo papily. Chuťové senzily sú hlavne v ústach a na ústnych príveskoch, čuchové sú najmä na tykadlách. Niektoré skupiny hmyzu, kde samec vyhľadáva samicu na diaľku pomocou feromónov, nemajú v ostrosti čuchu medzi živočíchmi konkurenciu.
Fotoreceptory
right|thumb|Hlava [[bzučivka|bzučivky (Calliphora vomitoria), na ktorej sú veľmi dobre viditeľné zložené oči]] Fotoreceptory registrujú ľudským okom viditeľné, ale často i neviditeľné elektromagnetické žiarenie. Sú to oči niekoľkých typov:
Tráviaca sústava
Tráviaca sústava môže byť rozlične stavaná. Začína sa ústami s ústnymi skleritmi a príveskami, ktoré vznikli modifikáciou hlavových končatín. Nasleduje hltan (pharynx), plynule prechádzajúci do pažeráka (oesophagus), ktorý sa často rozširuje v hrvoľ (ingluvies). Hrvoľ slúži v niektorých prípadoch ako zásobník na predtrávenú alebo rôzne upravenú potravu pre larvy (napr. včely). Tráviaca sústava pokračuje svalnatým alebo žuvacím žalúdkom (proventriculus) a prechádza do žľaznatého žalúdka (ventriculus, mesentheron), ktorý je ako jediný v tráviacej sústave endodermálneho pôvodu. Na rozhraní žuvacieho a žľaznatého žalúdka je často systém slepých výbežkov (coeca), ktoré obsahujú symbiotické mikroorganizmy, u xylofágnych druhov nevyhnutné na trávenie celulózy. Ventriculus má u pôvodných typov (Crustacea, Chelicerata) hepatopankreatickú žľazu, ktorá môže byť tvorená viacerými lalokmi. Okrem sekrečnej funkcie priamo v hepatopankrease prebiehajú tráviace procesy. U drobných foriem (Cladocera, Ostracoda, mnohé Acarina) môže byť hepatopankreas redukovaný. U Tracheata produkuje tráviace enzýmy priamo žľaznatý epitel žalúdka. Žalúdok pokračuje črevom (ileum), ktoré sa končí rektálnou dutinou s análnym otvorom.
Vylučovacia sústava
Vylučovaciu sústavu tvoria orgány dvojakého charakteru:
S exkrečným systémom súvisí aj tukové teleso (corpus adiposum), prítomné hlavne u lariev. Má primárne zásobnú funkciu, ale hromadia sa v ňom aj niektoré metabolity, ktoré zostali nevylúčené. Nakoniec, k exkrečným mechanizmom patrí aj zvliekanie kutikuly (u lariev, a niekedy i dospelcov). Vo vrstvičke tekutiny, ktorá oddeľuje starú kutikulu od novej, nájdeme tiež určité látky, ktorých sa organizmus potrebuje zbaviť.
Rozmnožovanie a vývin
Sú okrem vzácnych výnimiek (parazitické kôrovce) gonochoristy. Oplodnenie je vnútorné, pomocou penisu alebo modifikovaných končatín. Vajíčko má chitinózny obal, často s charakteristickými skulptúrami. V hornej časti vajíčka je 1 alebo viac otvorov (mikropyle), ktorými sa spermia dostáva k jadru. Väčšina druhov sa vyvíja z oplodneného vajíčka, no pre niektoré skupiny je typická partenogenéza. Poznáme v zásade 3 typy partenogenézy:
Priamy vývin
U Arthropoda, keďže ide o článkované živočíchy, je priamy vývin nazývaný často epiméria; terminologicky jasnejšie by bolo asi označenie juvenilná izoméria. Pri epimérii už 1. instar po vyliahnutí z vajíčka vyzerá ako „zmenšenina“ dospelého živočícha a má hneď plný počet somitov. Vyskytuje sa u väčšiny Arachnoidea, ďalej u Cladocera, Isopoda, Amphipoda, Astacidae, Scolopendromorpha, Geophilomorpha, Thysanura a u triedy Entognatha s výnimkou Protura.
Anaméria
Na hranici priameho a nepriameho vývinu je anaméria alebo juvenilná anizoméria. Pri anamérii juvenilný jedinec vyzerá skoro ako dospelý, líši sa len menším počtom somitov, a niekedy len menším počtom končatín. Definitívny počet somitov a končatín získava medzi jednotlivými zvliekaniami. Typicky anamérne sú napr. Pseudoscorpionidea, Opilionidea, Acarina, všetky Diplopoda, Lithobiomorpha a Protura. U niektorých skupín je na začiatku vývinu larva, ktorá prekonáva premenu na subadultné štádium, ktoré sa mení na dospelého jedinca anamérnym spôsobom (Copepoda, Merostomata, Pantopoda).
Nepriamy vývin
Nepriamy vývin prebieha cez sekundárne larvy; u jednotlivých skupín Arthropoda prichádza do úvahy vlastne 5 variánt: right|thumb|[[Naupliová larva, ktorá je charakteristická pre nžšie kôrovce]] 1. premena väčšiny nižších kôrovcov cez nauplius;
2. premena väčšiny vyšších kôrovcov (Malacostraca) cez zoeu;
3. premena hrotnáčov (Merostomata) cez tzv. trilobitoidnú larvu;
4. premena nohatiek (Pantopoda) cez tzv. phoxichilídium;
V prípadoch 1 až 4 prebieha premena subadultného štádia na dospelého jedinca v podstate anamérnym spôsobom. (Napr. nauplius u Copepoda prekonáva premenu na subadultné, tzv. kopepoditové štádium, ktoré sa mení na dospelého jedinca vlastne anamérnym procesom. Niekedy oddeľuje tieto vývinové štádiá ďalší instar, tzv. metanauplius);
5. premena hmyzu (Ectognatha = Insecta) cez rôzne utvárané sekundárne larvy. Pri hmyze hovoríme viac-menej historicky o dvoch hlavných typoch premeny:
Početnosť
right|thumb|[[skamenelina|Skameneliny vyhynutých článkonožcov – trilobitov]] Dodnes je popísaných asi 1 200 000 druhov článkonožcov, no skutočný počet bude ešte vyšší: minimalistické odhady sú asi 3 milióny, maximalistické až 10 miliónov. Tieto údaje nie sú nadnesené – z asi 80-tich radov článkonožcov sú dôkladne preskúmané vlastne iba motýle a chrobáky, a aj to len vo vyspelejších krajinách sveta. Celé veľké oblasti (sub)trópov, ale i morí ešte len čakajú na systematický výskum väčšiny radov a čeľadí článkonožcov.
Systematika
Systematika článkonožcov v súčasnosti patrí k najspornejším v celej živočíšnej systematike. O rôznych variantoch systematiky článkonožcov pozri aj články bezhryzadlovce, hryzadlovce a vzdušnicovce.
Systematika primárne používaná v tejto wikipédii je takáto   :
kmeň: článkonožce (Arthropoda)
Poznámky:
Niektorí autori (najmä staršie) do článkonožcov (Arthropoda) zaraďujú aj pomalky (Tardigrada) alebo pazúrikavce (Onychophora) alebo tak pomalky ako aj pazúrikavce. V súčasných systémoch väčšinou Arthropoda nezahŕňajúce pomalky či pazúrikavce nazývame na upresnenie aj Euarthropoda (i keď tento názov sa niekedy používa aj v trochu užších významoch ); zoskupenie Euarthropoda+Tardigrada+Onychophora nazývame Panarthropoda (iné názvy: Gnathopoda, Ailopoda, Podophora, Antennopoda); a zoskupenie Euarthropoda+Tardigrada nazývame Tactopoda.
Mión
Mión (gréc. μείον = mínus) je podľa štandardného modelu fyziky častíc nestabilná elementárna častica so záporným elektrickým nábojom a spinom ½. Spoločne s elektrónom, tauónom a týmto časticiam zodpovedajúcimi antičasticami je príslušník kategórie leptónov, skupiny fermiónov. Jeho antičastica sa nazýva antimión.
Z historických dôvodov ho občas označujeme ako μ mezón, aj keď nepatrí do skupiny mezónov v modernej časticovej fyzike. Hmotnosť miónu je 207× väčšia ako hmotnosť elektrónu (105,6 MeV). Mión bežne značíme μ- a antimión μ+.
Na zemi prirodzene vzniká pri rozpade piónu. Pióny vznikajú v horných vrstvách atmosféry v dôsledku ich interakcie s kozmickým žiarením a veľmi rýchlo, v priebehu niekoľkých nanosekúnd, sa rozpadajú. Vzniknuté mióny sa takisto rýchlo rozpadajú počas asi 2,2 mikrosekundy. Pretože sa však pohybujú v atmosfére veľmi rýchlo, v dôsledku dilatácie času, jedného z efektov špeciálnej teórie relativity, dopadajú na zemský povrch (čas rozpadu je meraný v sústave, kde je mión v pokoji, ale z pohľadu pozemského pozorovateľa ide o oveľa dlhší čas).
Ako aj iné nabité leptóny má mión zodpovedajúce neutríno. Miónové neutríno sa značí νμ. Mión sa samovoľne rozpadá na elektrón, elektrónové antineutríno a mionové neutríno.
Mionické atómy
Mióny môžu tvoriť zvláštne atómy, kde mión zastáva funkciu elektrónu. Miónové atómy sú však omnoho menšie ako normálne atómy, pretože kvôli zákonom zachovania momentu hybnosti musí byť hmotnejší mión omnoho bližšie k atómovému jadru, ako keby bol na jeho mieste elektrón.
História
Mióny objavil Carl David Anderson v roku 1936 pri štúdiu kozmického žiarenia. Pozoroval častice, ktoré sa pri prechode magnetickým poľom stáčali pod väčším uhlom ako elektróny, ale menším ako protóny. Predpokladal, že nová častica má rovnakú veľkosť náboja a hmotnosť medzi elektrónom a protónom.
Preto túto časticu Anderson pomenoval mezotrón, kde predpona mezo- je z gréckeho slova pre stredný. Krátko po tom boli objavené ďalšie častice strednej hmotnosti, ktoré začali byť nazývané mezóny. Mión medzi nimi niesol pomenovanie mí mezón.
Neskôr sa ukázali veľké rozdiely medzi μ mezónom a ostatnými mezónami (napríklad to, že sa nerozpadá na ďalšie mezóny, ale na leptóny), preto bol premenovaný na mión.
Využitie
Mióny prechádzajú pevnými telesami. Prvky s hustými jadrami a s veľkým množstvom protónov (napríklad urán, plutónium) ich vychyľujú z dráhy.
Kyselina chlorovodíková
Kyselina chlorovodíková, technický názov kyselina soľná, je čistý, bezfarebný vodný roztok plynného chlorovodíka. Je to vysoko žieravá silná anorganická bezkyslíkatá kyselina s rozmanitým priemyselným použitím. Kyselina chlorovodíková sa prirodzene vyskytuje v žalúdočnej šťave.
História
Prvotný objav kyseliny chlorovodíkovej sa pripisuje alchymistovi Abú Músá Džábir ibn Hajján (pribl. 800 n. l.).
Lúčavka kráľovská, zmes kyseliny chlorovodíkovej a kyseliny dusičnej, pripravená reakciou chloridu amónneho v kyseline dusičnej, bola popísaná v prácach Pseudo-Gebera, európskeho alchymistu z 13. storočia.
Iné odkazy naznačujú, že prvá zmienka o lúčavke kráľovskej pochádza z byzantských rukopisov z konca 13. storočia.
Vlastnosti
Kyselina chlorovodíková (HCl) je jednosýtna kyselina.
Čistá kyselina chlorovodíková je bezfarebná. Technická kyselina chlorovodíková má žltú farbu, ktorú spôsobuje znečistenie chloridom železitým. Pri rozpúšťaní chlorovodíka vo vode sa molekuly HCl štiepia na chloridové anióny a vodíkové katióny, ktoré ďalej reagujú za vzniku oxóniového katiónu:
V dôsledku toho, je kyselina chlorovodíková jednou z najsilnejších anorganických kyselín (nízka hodnota pKa). Je výrazne silnejšia ako kyselina sírová alebo kyselina dusičná. Silnejšími kyselinami sú už len kyselina chloristá, kyselina bromovodíková, kyselina jodovodíková a superkyseliny. Rozpustnosť chlorovodíka vo vode klesá s rastúcou teplotou. Pri teplote 0°C (za normálneho tlaku) rozpustnosť HCl vo vode je 82,3 g/100 g a v 60°C 56,1 g/100 g. Maximálnu koncentráciu kyseliny chlorovodíkovej je možné dosiahnuť pri teplote 0°C, a to 45,148% (za normálneho tlaku).
Mário Sedlár
Od šiestich rokov sa venoval hre na klavíri na ZUŠ v Topoľčanoch (pedagóg Jana Úradníčková). Vyštudoval hru na organe a cirkevnú hudbu na Konzervatóriu v Bratislave (profesor Imrich Szabó), VŠMU (profesor Ferdinand Klinda) a Universität fur Musik vo Viedni (profesor Herbert Tachezi), ako aj hudobnú vedu na FFUK v Bratislave.
Podmanickovci
náhľad|Podmaniczký Rafael 1549. Hrad Považská Bystrica Podmanickovci boli uhorský šľachtický rod so sídlom v Podmaníne, Hričove a v Považskej Bystrici na Považí (dnes na Slovensku). Podmanickovci patrili medzi najvýznamnejšie šľachtické rody Uhorska. Svoje meno i pôvod odvodzujú od dedinky Podmanín, pod kopcom Manín.
História rodu Podmanickovcov
Prvý známy člen tohto rodu bol v 14. storočí Hadrián z Podmanína (1351). Jeho syn Mikuláš bol prívržencom uhorského panovníka Ľudovíta z Anjou, ktorý mu za jeho služby pridelil donácie v blízkom okolí rodiska. Vzostup rodu Podmanických je spätý s obdobím upevňovania panovníckej moci Karola Róberta a jeho syna Ľudovíta. Ďalší príslušník rodu, Blažej Podmanický (14201480), spojil svoj osud s kráľovnou Alžbetou a mladučkým Ladislavom Pohrobkom, synom predčasne zosnulého Albrechta Habsburského. Albrecht sa stal následníkom uhorského trónu v dôsledku dohody Habsburgovcov so Žigmundom Luxemburským, podľa ktorej vládu v krajine získa manžel jednej z jeho dcér. Priazeň panovníka z rodu Luxemburgovcov sa prejavila zväčšením a upevnením rodovej dŕžavy, z ktorej začalo vznikať viacmenej súvislé územie v oblasti stredného Považia medzi Považskou Bystricou a Púchovom. Ako podriadený Alžbety sa Blažej Podmanický stal členom armády bratríkov Jána Jiskru z Brandýsa. Blažejova priazeň k husitským žoldnierom bola spečatená jeho svadbou s vdovou po kapitánovi Mikulášovi Švidrigalovi. Blažej preto ostal v bratríckom vojsku aj po smrti Ladislava Pohrobka, keď sa bratríci z nájomných žoldnierov definitívne zmenili na samostatné vojenské teleso, presadzujúce vlastné ciele pod vedením Petra Axamita a Jána Talafúza. Matej Korvín zjednotil krajinu a vytvoril mocný štát za pomoci armády bratríkov, čo bol bohatý ľudský potenciál. Porazených a zajatých preto ochotne prijímal do svojich služieb. Blažej Podmanický prešiel do Matejovho tábora medzi poslednými, až v roku 1467, teda v roku dobytia poslednej bašty bratríkov vo Veľkých Kostoľanoch. V službách nového panovníka sa osvedčil ako odvážny bojovník počas vpádov na Moravu. Vďačný Matej mu za odmenu daroval usadlosť Hričov.
Už v prvej polovici 15. storočia sa rod Podmanických rozdelil na dve vetvy. Príslušníci jednej vetvy boli reprezentovaní Blažejom v službách Alžbety, v armáde bratríkov. Druhu vetvu reprezentoval Ladislav Podmanický, ktorý bol v službách Huňadyovcov. Najprv bojoval pod velením Ladislava Huňadyho. Koncom päťdesiatych rokov 15. storočia uplatnil svoj vplyv v uhorskom sneme a prispel k zvoleniu Mateja Korvína za uhorského kráľa. Je celkom možné, že prílušníci dvoch vetiev rodu Podmanických stáli v niektorých bitkách proti sebe. Je zrejmé, že práve takéto paradoxné situácie napomohli urovnanie zmätkov v krajine. Ladislav ako dlhoročný bojovník v radoch Korvínových vojsk, bol dostatočnou zárukou spoľahlivosti Blažeja, ktorý aj vďaka nemu úspešne zmenil stranu. V každom prípade to, že práve Ladislav stál v rozhodujúcom boji na víťaznej strane, mala vplyv na pomer síl oboch vetiev rodu. Jednoznačne dominujúcou sa stala Ladislavova vetva. Blažejovi potomkovia dožili v zabudnutí na hričovskom panstve. Ladislav však úspešne pokračoval v kariére. Roku 1470 ho Matej Korvín menoval kapitánom Moravy a v roku 1458 mu daroval Považský hrad. Ladislav Podmanický dostal ďalšie majetky ako odškodné za smrť svojho otca Antona, ktorý pravdepodobne zahynul v službách Huňadyovcov. V roku 1506 vydáva Ján Podmanický regionálne významný dokument zvaný Articuli Podmanickyani, ktorý nám zachytáva vzťah zemepána a poddaných na začiatku 16. storočia.
Potomkovia Ladislava Podmanického
náhľad|Podpis Rafaela Podmanického
Ladislav Fodor
prof. Dr. Ladislav Fodor (pôv. Majerhofer) (* 25. jún 1855, Skalica † 17. august 1924, Šopron, Maďarsko) bol slovenský matematik a pedagóg.
Život
Ladislav Fodor sa narodil v Skalici. Priezvisko Fodor (po svojej matke) používal od r. 1882. Po stredoškolských štúdiách v Bratislave v období 1873–1878 študoval rok na budapeštianskej, potom na viedenskej technike, ale čoskoro ustúpil od svojho pôvodného zámeru stať sa inžinierom a zameriaval sa na štúdium matematiky, najmä deskriptívnej geometrie. V r. 1878–1887 bol profesorom vyššieho gymnázia v Banskej Bystrici, od r. 1887 až do svojej smrti profesorom deskriptívnej geometrie na Banskej a lesníckej akadémii (neskôr vysokej škole) v Banskej Štiavnici, resp. v Šoproni. V r. 1883 získal na univerzite v Kluži doktorát. Dve funkčné obdobia, v r. 1904–1906 a 1910–1912 zastával i funkciu rektora a mal zásluhy aj na transformácii akadémie na vysokú školu. Zomrel 17. augusta 1924 v Šoproni.
Práca
S jeho osobou sa spája plný rozvoj výuky deskriptívnej geometrie na akadémii ako aj začiatky prednášania grafostatiky a priestorovej analytickej geometrie ako samostatných predmetov. Okrem niekoľkých vedeckých štúdií bol autorom celého radu stredoškolských a vysokoškolských učebníc geometrie a najmä deskriptívnej geometrie. Prvé z nich napísal ešte ako stredoškolský profesor (so spoluautorom A. Wagnerom). Svojimi učebnicami sa zaradil medzi najvýznamnejších priekopníkov výuky deskriptívnej geometrie v Uhorsku. Jeho práce, z ktorých niektoré mali šesť až desať obnovených, prepracovaných vydaní, sa používali v Maďarsku dlho aj po jeho smrti a boli hlavnými pomôckami výuky tohto predmetu cez tri štvrte storočia.
Roman Giertych
náhľad|Roman Giertych (2007) Roman Jacek Giertych (* 27. február 1971, Śrem) je poľský politik, predseda krajne pravicovej Ligy poľských rodín, poslanec Sejmu a od mája 2006 do augusta 2007 zástupca predsedu poľskej vlády a minister školstva. V októbri 2007 oznámil odchod z politiky.
Životopis
Roman Giertych pochádza zo známej poľskej rodiny. Jeho otcom je Maciej Giertych a starým otcom bol Jędrzej Giertych. Vyštudoval právo a históriu na Uniwersytet im. Adama Mickiewicza v Poznani. V roku 1989 bol hlavným iniciátorom obnovy Všepoľskej mládeže a v roku 2001 jedným z iniciátorov zlúčenia poľských nacionalistických strán do Ligy poľských rodín, ktorej predsedom sa stal. Je známy aj svojím odmietaním Európskej únie a negatívnymi postojmi k homosexualite.
V roku 2004 sa ako poslanec Sejmu stal členom vyšetrovacej komisie vo veci korupčného škandálu s podplácaním poľských politikov petrochemickou spoločnosťou PKN Orlen.
Po vstupe LPR do vlády 5. mája 2006 bol Giertych vymenovaný za podpredsedu vlády a za ministra školstva, z ktorého však bolo vyňaté vysoké školstvo. Vymenovanie vyvolalo značnú kritiku najmä zo strany ľavice a liberálov. Giertych sám vyhlásil, že za protestami verejnosti, mládeže a učiteľských odborov proti nemu v skutočnosti stojí Zväz demokratickej ľavice, prípadne ďalšie „ľavičiacke“ kruhy, a homosexuálna/pedofilná lobby. Niektorí členovia LPR slová pedofília a homosexualita používajú ako synonymá. Je to preto, že v poľštine sa skvôr používalo najmä slovo "pederast", hovorovo pak zkrácene "pedał" (teplouš, buzík), a "pedał" sa opäť asocioval s "pedofíliou".
V marci 2007 navrhol zakázať potraty v celej Európskej únii. Homosexualitu označil za „úchylku od prírodných zákonov“ a varoval, že propagácia homosexuality zasahuje aj najmenšie deti. Ako príklad uviedol, že na oslavách gayov v Holandsku tancovali aj jedenásťročné deti.
Školské reformy
Giertych sa v školstve od počiatku snažil presadzovať konzervatívne hodnoty (katolicizmus, vlastenectvo, rodina, tradície). Snažil sa dokonca zaviesť predmet nazývaný vlastenecká výchova, po protestoch verejnosti potom vyčleniť dejiny Poľska z hodín dejepisu do zvláštneho predmetu, ktorý by získal jednu hodinu týždenne na úkor telesnej výchovy. Takisto spomenul plán zaviesť maturitu z náboženstva, ale bez podrobností, ako by maturita mala vyzerať – na školách sa zatiaľ náboženstvo vyučuje iba formou katechizmu. Okrem toho od školského roku 2006/2007 majú mať všetky školské počítačové pracovne povinne nainštalované program filtrujúci nevhodný obsah v Internete.
Gdanský školský samovražedný incident
Giertych chcel od začiatku presadiť omnoho komplexnejšie a radikálnejšie reformy, ale jeho šance boli pôvodne malé. Všetko sa však zmenilo 21. októbra 2006, keď spáchala samovraždu štrnásťročná študentka gdanského Gymnázia č. 2. Siahla si na život potom, čo podľa tvrdení represívnych orgánov ju deň predtým pred celou triedou napadli a sexuálne obťažovali piati spolužiaci. Obvinení toto tvrdenie popierajú. Gdanský školský samovražedný incident otriasol verejnou mienkou v Poľsku, najmä keď sa zistilo, že násilie, kyberšikana a sexuálne napádanie študentiek spolužiakmi je na niektorých školách celkom bežný jav, ktorý nie je súčasná prax schopná a ochotná riešiť.
Program nulovej tolerancie k násiliu
Táto nová situácia otvorila Giertychovi priestor pre nádejný pokus o presadenie tzv. Programu nulovej tolerancie k násiliu, ktorý obsahuje možno aj viac, než si pôvodne predstavoval: povinné náboženstvo, kamery v triedach, školské uniformy, vyššie právomoci učiteľov, zákaz používania mobilných telefónov v školách atď. Giertych vedie ostrý spor o týchto zmenách s liberálmi, ktorí sa im vzpierajú, zatiaľ to ale vyzerá, že má väčšiu podporu verejnosti než oni.
Konštantín Čulen
Konštantín Čulen (* 26. február 1904, Brodské – † 7. apríl 1964, New York, New York, USA) bol slovenský publicista, historik a politik aktívny v Hlinkovej slovenskej ľudovej strany a v období Slovenského štátu, po 1945 funkcionár exilových organizácií v Amerike, redaktor Kanadského Slováka.
Život
Konštantín Čulen bol synom Štefana Čulena a Rozálie Gulíškovej. V čase jeho narodenia bol otec v Spojených štátoch amerických, kam za ním odišla aj manželka so synom. V USA rodina ostala štyri roky, v roku 1909 sa vrátila na Slovensko. Konštantín navštevoval základnú školu v Brodskom a následne gymnázium v Skalici. V čase jeho štúdia skalické gymnázium navštevovali aj ďalšie významné postavy slovenského kultúrneho života, ako František Šubík (alias Andrej Žarnov), Vladimír Clementis alebo Imrich Karvaš. Po maturite v roku 1924 nastúpil základnú vojenskú službu, ale po polroku z nej bol prepustený. Po odchode z armády mal problém nájsť si vhodné zamestnanie. Neskôr vystriedal rozličné pracovné profesie (bol "diurnistom" nemocenskej poisťovne, redaktorom denníka Slovák, pracoval v Ústrednej katolíckej kancelárii a najdlhšie na riaditeľstve Československých štátnych dráh ako tlačový referent). Od roku 1933 bol redaktorom časopisu Rozvoj (časopis slovenských stredoškolských študentov), pracoval v redakcii Nového sveta, viedol knižnú edíciu Spolku sv. Vojtecha Prameň. Neskôr sa stal aj členom Historického odboru Matice slovenskej a členom výboru MS.
V roku 1935 až 1936 bol členom matičnej delegácie do USA (spolu s J. Cígerom-Hronským, K. Plickom a J. Cincíkom). Ako publicista sa zaujímal o dejiny slovenskej komunity v USA, z dojmov a poznatkov získaných počas cesty po USA napísal publicisticko-historické dielo Slováci v Amerike (vydané v roku 1938).
V decembri 1938 bol zvolený za poslanca do Slovenského snemu. Ale ešte pred zaujatím miesta poslanca bol menovaný za kultúrneho atašé pri Česko-slovenskom vyslanectve vo Washingtone. V tejto funkcii pôsobil len tri mesiace - do zániku druhej česko-slovenskej republiky. Čulen v marci 1939 opustil budovu vyslanectva a prijal miesto redaktora periodika Slovenská obrana v mestečku Passaic, Pensylvánia.
V decembri 1939 sa vrátil na Slovensko a v januári 1940 bol menovaný za tlačového šéfa pri predsedníctve vlády Slovenskej republiky. Zároveň sa ujal svojho poslaneckého postu v sneme. V marci 1940 bol prezidentom J. Tisom poverený vedením Úradu propagandy. Po Salzburskom diktáte bol Čulen odvolaný z funkcie šéfa Úradu propagandy a mal zakázené publikovať. Publikoval však naďalej pod pseudonymom K. Záhorský. Jeho články a prejavy sa vždy niesli v duchu obrany slovenskej samostatnosti. V 40-tych rokoch Čulen publikoval niekoľko svojich najvýznamnejších diel, väčšinou historického a politického charakteru.
Za zásluhy v oblasti kultúrnej mu prezident Tiso v roku 1944 udelil rad kniežaťa Pribinu. V marci 1945 Čulen odišiel do emigrácie. Spolu s inými predstaviteľmi režimu sa utiahol do rakúskeho kláštora v meste Kremsmünster, kde ich zastihol koniec vojny. Tu bol Čulen zatknutý americkými vojakmi a umiestnený do zaisťovacieho tábora (o tejto kapitole jeho života pojednávajú jeho spomienky V amerických zaisťovacích táboroch). Na rozdiel od iných prominentov režimu nebol Čulen vydaný orgánom povojnového Československa a v marci 1946 bol prepustený na slobodu. V povojnovej Československej republike bol v neprítomnosti ľudovým súdom 29. mája 1948 odsúdený na 30 rokov väzenia, 15 rokov straty občianskych práv a konfiškáciu celého majetku.
Po prepustení sa niekoľko mesiacov zdržiaval v Rakúsku a Bavorsku a v septembri 1946 sa presťahoval do Ríma. Tu mu pomáhal najmä Karol Sidor, bývalý veľvyslanec Slovenskej republiky pri Svätej stolici. Čulen Sidorovi pomáhal pri založení Slovenskej národnej rady v zahraničí, ktorá združovala slovenských emigrantov v rôznych krajinách a snažila sa diplomatickou cestou o obnovenie nezávislej Slovenskej republiky. V tejto organizácii bol Čulen podpredsedom a zároveň regionálnym predsedom talianskej odbočky.
V lete roku 1949 sa presídlil do Kanady. Usadil sa v meste Montreal, kde začal pracovať v redakcii Kanadského Slováka. Zároveň bol aktívny v Kanadskej slovenskej lige. Montreal sa stal po roku 1950 centrom kultúrneho života severoamerických Slovákov. V roku 1952 sa Čulen presťahoval do Winnipegu, kam sa presunula redakcia a tlačiareň Kanadského Slováka.
V roku 1956 sa presťahoval do amerického Clevelandu. Po smrti Františka Hrušovského sa stal predsedom Slovenskej ligy v Amerike. Pre svoje nekompromisné názory a výbušnú povahu sa dostal do konfliktu s mnohými činiteľmi Ligy a napokon bol 1. septembra 1958 pozbavený predsedníctva. Na krátky čas sa vrátil do Kanady, kde manuálne pracoval v uránových baniach, začiatkom roku 1959 sa ale vrátil späť do Clevelandu. Odtiaľ odišiel na kratšie obdobie na Floridu, do Pittsburghu a napokon do New Yorku, kde od roku 1962 pracoval ako domovník. Žil vo veľmi skromných podmienkach, ale naďalej sa venoval štúdiu a písaniu. Mnohé z jeho posledných prác ostali v rukopisoch.
Zomrel po krátkej chorobe dňa 7. apríla 1964. V roku 2003 boli jeho telesné pozostatky prenesené na Slovensko a pochované na Národnom cintoríne v Martine.
Žofia Bavorská (1805 – 1872)
Žofia Bavorská (* 27. január 1805, Mníchov – † 28. máj 1872, Viedeň), bola bavorská princezná, rakúska arcivojvodkyňa (od r. 1824), dcéra bavorského kurfirsta Maximiliána Jozefa I. a jeho druhej manželky Karolíny Frederiky Bádenskej.
Mladosť
Od detstva Žofia Frederika Dorothea Wilhelmina vynikala v bystrosti a inteligencii. Otcova výchova postupne prerastala v pedantstvo, čo na nej nechalo stopy i do budúcnosti. Zaujímala sa o politiku, hudbu, prírodné vedy a náboženstvo, ktorým bola priam posadnutá.
Vydaj za následníka trónu
Za jej budúceho manžela jej bol vybraný syn cisára Františka II. arcivojvoda František Karol. Bol síce až druhý v poradí na následníctvo (po svojom staršom bratovi Ferdinandovi), no bratov zlý zdravotný stav ho nenechával v otázke nástupníctva bez šancí. Neoplýval fyzickou krásou ani nevynikal inteligenciou. Žofia bola naopak, príťažlivá a očarujúca mladá žena. No jej ambície stať sa prípadnou cisárovnou zvíťazili u nej nad možnosťou vydať sa za príťažlivého a inteligentného muža.
Svadba sa konala 4. novembra 1824 v augustiniánskom kostole vo Viedni. Pre Žofiu sa začala ťažká osobná životná etapa, žiť s nepríťažlivým, ale dobrým mužom. Františka Karola nikdy nemilovala, ale snažila sa zväzku obetovať a nútila sa byť šťastná.
Na viedenskom dvore žil i cisárov vnuk Napoleon II., ktorý sa do svojej o šesť rokov staršej tety zamiloval. V roku 1826 prišiel k dvoru Žofiin druhý veľký ctiteľ, princ Gustáv Vasa so svojimi sestrami. Žofia si padla do oka i s kancelárom Metternichom, s ktorým sa zhodovala v mnohých politických otázkach.
Jej predstava o možnom následníctve svojho manžela sa jej začala vzďaľovať, keď sa jej švagor, teraz už cisár Ferdinand I., oženil so savojskou princeznou Máriou Annou. Lekári ju však uisťovali, že Ferdinand nebude schopný splodiť potomka, takže následníctvo mal zaistiť Ferdinandov mladší brat, Žofiin manžel František Karol.
Žofiin vplyv na chod dvora
Do vývoja európskej politickej situácie i do jej osobného života zasiahol rok 1848. 2. decembra sa novým rakúskym cisárom stal jej syn František Jozef (ako František Jozef I.). Prostoduchý a politicky slabý Ferdinand I. pod stále väčším tlakom abdikoval a svojho manžela dokázala Žofia prehovoriť k vzdaniu sa trónu v synov prospech. Samej sa tak definitívne rozplynul sen stať sa cisárovnou, no vedela, že ako matka cisára bude mať na dianie v krajine i na svojho syna väčší vplyv, než by mala na manžela.
Žofia i po svadbe naďalej zasahovala do rodinných záležitostí jej syna. Zasahovala do súkromného života mladomanželov a vynútila si možnosť podieľať sa na výchove vnúčat, čo najmä Alžbetu veľmi zraňovalo.
Do jej života citeľne zasahovali rodinné tragédie, najmä tá, keď jej mladšieho syna Maximiliána ako mexického cisára 19.6.1867 v Queretare popravili. Od toho času sa stiahla do ústrania.
Na sklonku života zažila Žofia ešte vznik rakúsko-uhorského dualistického štátu (r. 1867), prehlásenie pruského kráľa Viliama I. nemeckým cisárom (18.1.1871), vyhlásenie Parížskej komúny a stále razantnejšie prejavy liberálov.Po svojej smrti bola pochovaná v kapucínskej krypte vo Viedni.
Rodinné pomery
S manželom Františkom Karolom Habsburským mala päť detí:
Ťažisko (fyzika)
Definícia
Ťažisko \vec{T} sústavy hmotných bodov je rovnaké ako vážený priemer ich polôh \vec{r_i}, kde váhou jednotlivých zložiek sú ich hmotnosti.
Kde je celková hmotnosť sústavy.
Vlastnosti
Poloha ťažiska závisí od rozloženia látky v telese. Ak teleso podoprieme na hrote ihly, musí byť ťažisko nad hrotom (alebo pod hrotom), inak teleso spadne. Najjednoduchší spôsob zistenia ťažiska je narysovanie uhlopriečok pri homogénnych pravidelných rovinných útvaroch. Univerzálny spôsob je útvar zavesiť na bezmomentový záves, napríklad na niť. Potom sa útvar sa natočí tak, že ťažisko sa bude nachádzať na polpriamke pod závesom, smerom dole (v smere gravitačného zrýchlenia). Ak zavesíme teleso na dve rôzne miesta mimo ťažiska, tieto polpriamky sa pretnú v ťažisku.
Pre plošné homogénne útvary (napr. polkruh) tvoriace rotáciou okolo priamky známe rotačné telesá (napr. guľu), vieme vypočítať polohu ťažiska využitím Guldinových viet.
Ťažisko zjednotenia niekoľkých sústav
Ak máme n sústav hmotných bodov s celkovými hmotnosťami a s ťažiskami, výsledné ťažisko zjednotenia týchto sústav má rovnakú polohu, ako poloha ťažiska sústavy n hmotných bodov nachádzajúcich sa v ťažiskách jednotlivých sústav majúcich hmotnosti zodpovedajúce celkovým hmotnostiam sústav. Táto dôležitá vlastnosť ťažiska plynie z vlastností váženého aritmetického priemeru a pomáha nám určiť polohy ťažísk zložitejších telies.
Pohyb ťažiska
Poloha ťažiska spĺňa rovnicu:
Derivovaním oboch strán rovnice podľa času dostávame:
S využitím odvodených rovníc je možné odvodiť, že ťažisko sústavy sa pohybuje, ako keby v ňom bola sústredená celá hmotnosť sústavy a pôsobili v ňom všetky sily pôsobiace na sústavu. Odvodenie nájdete v článku o sile.
Kde sú rýchlosti a zrýchlenia jednotlivých bodov a  je rýchlosť a zrýchlenie ťažiska.
Pôsobisko gravitačnej a zotrvačnej sily v homogénnom poli
Na všetky body telesa pôsobia gravitačná aj zotrvačná sila v rovnakom smere a ich veľkosť je úmerná hmotnosti daného bodu. Ide teda o skladanie rovnobežných síl a pôsobisko výslednice dostaneme v bode:
Kde. Keďže sú však sily pôsobiace na jednotlivé elementy tuhého telesa úmerné ich hmotnostiam, prejde rovnica do tvaru:
Čo je rovnica ťažiska. V homogénnom poli môžeme gravitačné a zotrvačné sily pôsobiace na jednotlivé elementy tuhého telesa nahradiť jednou silou, ktorej veľkosť bude úmerná celkovej hmotnosti telesa a pôsobisko bude mať v ťažisku.
Ambrova ulica (Bratislava)
Ambrova ulica je ulica v Bratislave, v mestskej časti Nové Mesto. Nachádza sa v miestnej časti Kramáre.
Je rovnobežná s Júnovou ulicou a Ulicou Ladislava Dérera, je kolmá na Bárdošovu ulicu. Tvorí ju zástavba rodinných domov. Na Ambrovej 1 má sídlo súkromná materská škola Sovička.
Sány
Sány sú obec v Česku v okrese Nymburk v Stredočeskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 472 obyvateľov, z toho 230 mužov a 242 žien, pričom priemerný vek v obci bol 42,2 roka (muži 42,1 roka, ženy 42,2 roka).
Orcières
Orcières je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Hautes-Alpes, v regióne Provence-Alpes-Côte d’Azur.
Poloha
Orcières má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Orcières má 720 obyvateľov (2009).
Daniel Balavoine
Jeho popularita vo Francúzsku a frankofónnom svete vysoko prevyšuje známosť v iných kultúrnych okruhoch, čoho dôkazom je 19. miesto, ktoré obsadil v televíznej ankete Najväčší Francúz (v mutácii britských 100 Greatest Britons) v roku 2005. Jeho tvorba býva radená k synthpopu a prirovnávaná napr. k anglofónnym skupinám Eurythmics, alebo Depeche Mode.
Zahynul pri páde helikoptéry na pretekoch Rallye Dakar.
Saint-Ouen-de-la-Cour
Saint-Ouen-de-la-Cour je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Orne, v regióne Dolná Normandia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Chevilly (Loiret)
Chevilly je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Loiret, v regióne Centre-Val de Loire.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Lukáč (priezvisko)
Lukáč je rozšírené slovenské priezvisko odvodené od mužského mena Lukáš. Najčastejšie je v Bratislave a na východnom Slovensku, najmä v Košiciach a okresoch Michalovce, Prešov a Humenné.
Austria (font)
Austria je font patriaci do rodiny písiem sans-serif, ktorý bol využívaný na dopravné účely. Bol vytvorený ako odvodenina od písma DIN 1451.
Použitie
Font Austria bol do roku 2009 používaný ako normové písmo pre rakúske dopravné značenie. V súčasnosti je nahradzovaný fontom Tern.
Typy
Font má vyvinuté dva podtypy.
Nevis Peak
Nevis Peak je neaktívny stratovulkán a zároveň aj najvyšší bod (985 m) ostrova Nevis, ležiaceho v Karibiku, ktorý je súčasťou štátu Svätý Krištof a Nevis. Sopka pokrýva prakticky celý ostrov, na vrchole sa nachádzajú dva krátery. Počas poslednej ľadovej doby bol ostrov spojený (hladina mora bola omnoho nižšie) pevninským mostom s ostrovmi Svätý Krištof, Saba a Svätý Eustach.
Svahy vulkánu sú pokryté uloženinami pyroklastických prúdov a sú tam umiestnené aj štyri lávové dómy - Madden's Mount a Buttles Mountain na severovýchodnom, Mount Lily na severozápadnom a Saddle na južnom svahu. Vek poslednej erupcie nie je známy, no na ostrove sa nachádzajú aktívne fumaroly (viaceré vznikli v roku 1953).
380 pred Kr.
Úmrtia
Aristofanes – antický tvorca komédií.
Reálny čas (počítače)
Proces bežiaci v reálnom čase je taký, ktorého prerušenie by znamenalo nesplnenie úlohy pre ktorú bol proces spustený (príkladom je spracovanie videofilmu v počítači. Videorekordér prehráva film do vstupu počítača, počítač film digitalizuje. Prerušenie digitalizácie v počítači nepreruší prehrávanie videorekordéra a vo výslednom zdigitalizovanom filme je chýbajúca časť zodpovedajúca dĺžke prerušenia). Takémuto procesu hovoríme aj kritický.
Centrálnokarpatský paleogén
Centrálnokarpatský paleogén (iné názvy: centrálnokarpatská paleogénna panva, vnútrokarpatský paleogén alebo podtatranská skupina, v Poľsku označované ako podhalský paleogén alebo poľ. Flisz podhalański - podhalský flyš) sú súvrstvia paleogénnych (paleocén až oligocén, miestami i spodný miocén ) hornín morského vývoja nasadajúce na staršie tektonické jednotky Západných Karpát. Centrálnokarpatský paleogén na severe hraničí s bradlovým a flyšovým pásmom, z ostatných strán ho obklopuje tatrikum a veporikum. Tvorí najmä Liptovskú, Žilinskú, Rajeckú, Turčiansku, Oravskú, Hornonitriansku a Hornádsku kotlinu, tiež Horehronské podolie a niektoré menšie pohoria ako Levočské vrchy, Spišská Magura, Šarišská vrchovina, Bachureň, Skorušinské vrchy a Súľovské vrchy. V Poľsku buduje oblasť Podhalia.
Sedimenty centrálnokarpatského paleogénu tvoria od spodu mladoeocénne karbonátové zlepence, numulitové vápence a nad nimi hrubé eocénno-oligocénne flyšové turbidity. Najväčšiu hrúbku akumulovaných sedimentov, až okolo 2 000 - 4 000 m, dosahuje v pásme od Žiliny cez Oravu, Podhalie, Levočské vrchy až po Šarišskú vrchovinu. Centrálnokarpatská paleogénna panva je považovaná za predoblúkovú panvu.
Hrúbka uloženín centrálnokarpatského paleogénu sa smerom na juh postupne zmenšuje.
Členenie
Z litostratigrafického hľadiska sa vyčleňujú tieto základné súvrstvia :
Vývoj
Vznik tejto sedimentačnej panvy, bol spojený so subdukciou podložia flyšového pásma (Magurský oceán). Transgresia do tejto oblasti prenikla z flyšového pásma (severozápadu) v lutéte. Sedimenty najstaršieho borovského súvrstvia vznikali v novo zaplavovanej plytkej, epikontinentálnej oblasti. Samotnú bázu súvrstvia tvoria zlepence, tvorené pôvodnými podložnými horninami, na ne sa usadzovali numulitové vápence. V lutéte až priabone sa začal priestor zo severu zapĺňať distálnym flyšom hutianskeho súvrstvia, v ktorom prevládali hlbokovodné anoxické ílovce. Podľa niektorých názorov bolo náhle prehĺbenie spôsobené javom označovaným ako subkrustálna erózia, kedy subdukovaný blok odhobľoval veľký objem hornín z bloku, pod ktorý sa nasúval. Centrálnokarpatský blok v oblasti následne začal poklesávať a vytvárať panvu. Postupné hromadenie sedimentov nakoniec spôsobilo priblíženie zdrojovej oblasti a usádzanie piesčito-ílovitého zubereckého súvrstvia. V poslednej etape prevládal prínos piesčitých sedimentov bielopotockého súvrstvia natoľko veľký, že sa panva zaplnila. V priebehu oligocénu bola panva rozdrobená výzdvihom jadrových pohorí (hlavne Tatier, ktoré vystúpili prakticky v jej strede). Došlo hlavne k zlomovej tektonike, takže na väčšine územia sú horniny uložené stále v pôvodnej pozícii. K zvrásneniu došlo iba na niekoľkých málo miestach, hlavne na styku s bradlovým a flyšovým pásmom.
Uriel da Costa
Uriel da Costa alebo Uriel Acosta (* asi 1585, Porto – † apríl 1640, Amsterdam) bol portugalský filozof židovského pôvodu, predstaviteľ racionalizmu.
EUPortál
EUPortál je české webové periodikum. Spočiatku uverejňovalo články s výlučnou tematikou Európskej únie, v súčasnosti má už širšie zameranie na spoločensko-politické otázky celkovo. EUPortál je orientovaný konzervatívno-liberálne a euroskepticky. Šéfredaktorom je Lukáš Petřík.
Molnár (priezvisko)
Molnár je maďarské priezvisko s významom mlynár. Je veľmi časté aj na Slovensku, najviac je rozšírené na juhu, v Bratislave, okresoch Dunajská Streda, Komárno, Levice, Nové Zámky a Rimavská Sobota.
Známi nositelia
Pozri v článku Molnár.
Orpierre
Orpierre je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Hautes-Alpes, v regióne Provence-Alpes-Côte d’Azur.
Poloha
Orpierre má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Graf vývoja obyvateľstva:
Mužská štvorhra na Sony Ericsson Open 2009
Mužská štvohra na Sony Ericsson Open 2009 sa hrala ako súčasť Sony Ericsson Open 2009 od 27. marca do 4. apríla 2009. Titul získali Bielorus Max Mirnyj a Izraelčan Andy Ram, ktorí vo finále porazili austrálsky pár Ashley Fisher, Stephen Huss 64-7 6-2 10-7. Pre M. Mirného to bol 36. a pre A. Rama 16. titul vo štvorhre na okruhu ATP.
Majstrovstvá sveta B kategórie v hokeji na kolieskových korčuliach mužov 1990
Majstrovstvá sveta B kategórie v hokeji na kolieskových korčuliach mužov 1990 boli v poradí 4. majstrovstvá sveta B kategórie v hokeji na kolieskových korčuliach mužov, ktoré organizuje Medzinárodná federácia kolieskových športov (FIRS), resp. jej výbor pre hokej na kolieskových korčuliachCIRH. Konali sa v Macau od 7. do 14. októbra 1990, za účasti rekordných 22 tímov. Nováčikmi turnaja bolo až 9 družstiev: Andorra, Brazília, Čína, Hongkong, India, Kórejská republika, Kuba, Pakistan a Rakúsko. Macao bolo prvou ázijskou krajinou, ktorá organizovala svetový šampionát. Z Majstrovstiev sveta 1989 zostúpili Austrália, Švajčiarsko a Kolumbia.
Turnaj primárne slúžil ako kvalifikácia na nasledujúce Majstrovstvá sveta 1991, ktoré sa uskutočnili v Portugalsku. Kvalifikovali sa na ne 3 najlepšie družstvá.
Indián
Indián môže byť:
Gliese 892
Gliese 892 je oranžovočervená hviezda hlavnej postupnosti spektrálneho typu K3V v súhvezdí Kasiopeja vzdialená 21,25 ly.
Reálny čas (fyzika)
Reálny čas alebo skutočný čas je etalónový čas v danej lokalite. Reálny čas kontroluje autorita, všetky časomerné zariadenia - hodiny preberajú reálny čas od autority. Autorita zodpovedá za správnosť a presnosť hodnôt reálneho času. Tento čas sa obvykle odpočítava od nejakého stáleho fyzikálneho procesu - pozri atómové hodiny.
Seletice
Seletice je obec v Česku v okrese Nymburk v Stredočeskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 197 obyvateľov, z toho 100 mužov a 97 žien, pričom priemerný vek v obci bol 45,0 roka (muži 44,9 roka, ženy 45,2 roka).
Drogowskaz
Drogowskaz je font patriaci do rodiny písiem sans-serif, ktorý je využívaný na ako normové písmo pre poľské dopravné značky.
Písmo bolo do noriem prijaté nariadením poľského ministerstva dopravy 3. júla 2003.
Michal Dado
Michal Dado (* 31. júl 1910,Debrecín† 22. september 1985, Bratislava) bol slovenský ekonóm.
Saint-Ouen-de-Sécherouvre
Saint-Ouen-de-Sécherouvre je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Orne, v regióne Dolná Normandia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Ksí Bootis
Ksí Bootis (ξ Boo / ξ Boötis) je dvojhviezda v súhvezdí Pastier vzdialená od Slnka 22,1 ly.
Ralph Wiggum
Prvýkrát sa v seriáli objavil v epizóde Moaning Lisa. Jeho rodičmi sú Clancy a Sarah Wiggumovci. Je známy svojím zmäteným správaním, divnými chúťkami (napr. pastelky, lepidlo, atď.), nezmyselnými výrokmi a neustálym šprtaním sa v nose. Kvôli nízkemu počtu skutočných priateľov si občas vytvára kamarátov imaginárnych napr. lietajúci pes a škriatok. Hoci je Ralph v seriáli vykreslený ako prototyp outsidera, jeho rodičia (predovšetkým otec) sú na neho veľmi hrdí.
Jeho podivné správanie bolo vysvetlené v 10. epizóde 22. série Moms I'd Like to Forget. Stalo sa to na pikniku 4. júla pred niekoľkými rokmi, Clancy ho kŕmil z fľaše, Ralph mu vypadol a spadol na hlavu, potom nebol schopný sa s fľašou trafiť späť do pusy.
Zdroj
Figuren aus Die Simpsons
Spolková cesta 12 (Rakúsko)
Spolková cesta 12 (, v Dolnom Rakúsku aj Landesstraße 12) je 14 kilometrov dlhá rakúska spolková cesta, ktorá spája obec Mödling s južnými predmestiami Viedne.
Nagy (priezvisko)
Nagy je rozšírené maďarské priezvisko s významom Veľký. Na Slovensku je časté najmä na juhu, v Bratislave a okresoch Dunajská Streda, Galanta, Komárno a Nové Zámky.
Údolí Doubravy
Údolí Doubravy je prírodná rezervácia v chránenej krajinnej oblasti Železné hory.
Nagy (priezvisko)
Známi nositelia
Pozri v článku Nagy.
Chevry-sous-le-Bignon
Chevry-sous-le-Bignon je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Loiret, v regióne Centre-Val de Loire.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Údolí Doubravy
Umiestnenie
Územie prírodnej rezervácie leží severovýchodne od Chotěboře v okrese Havlíčkův Brod.
Chevry-sous-le-Bignon
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Údolí Doubravy
Prírodné pomery
Rieka Doubrava vytvára na svojom hornom toku východne od Chotěboře (okres Havlíčkův Brod) pekné skalnaté údolie. Údolie je od roku 1986 chránené ako prírodná rezervácia.
thumb|left|PR Údolí Doubravy nad korytom Skalami zovreté údolie rieky Doubravy začína pri obci Bílek. Doteraz pokojný, meandrující tok rieky sa tu zarezáva do ortoruly a spadá v nasledujúcom úseku početnými prahmi a vodopádmi až k obci Sokolovec. V hornej časti tohto údolia - na úseku 1340 m prekonáva rieka výškový rozdiel 55 metrov. Skalné odkryvy v tejto časti toku Doubravy je možné nájsť najmä na pravom brehu rieky (v súvislosti s uklonením plôch foliácie kryštalických bridlíc), zatiaľ čo na ľavom brehu sú častejšie pozvoľné stupňovité skalky.
Chevry-sous-le-Bignon
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Údolí Doubravy
Prírodné pomery
Ak postupujeme údolím po prúde z obce Bílek, zaujmú nás hneď na začiatku údolia asi 18 m vysoké skaly na pravom brehu rieky. Nazývajú sa "Vláček" a mrazovým zvetrávaním vzniklo pod nimi charakteristické úpäťové suťovisko s balvanmi až 1,5 m veľkými. V mieste zvanom "Mikšova jáma", asi 1 km pod obcou Bílek, spadá Doubrava 1,5 m vysokým vodopádom do hlbokej tône. Skaly tu vystupujú priamo z rieky a dosahujú v dvoch stupňoch výšky až 20 metrov. Asi 300 metrov pod Mikšovou jamou sa nachádzajú na pravom brehu skaly "Hrádek". Ich hradba je široká asi 70 metrov a maximálna výška je 20 metrov. Pod nimi leží opäť úpäťové suťovisko siahajúce až k rieke. Neďaleko po prúde stojí nevysoká skala "Doupě", ktorá je zaujímavá stropovitým previsom s presahom až 2 metre.
thumb|left|PR Údolí Doubravy nad korytom Údolie sa v tejto časti výrazne zužuje a stáva sa skalnatejším. Tento úsek epigeneticky zarezaného údolia Doubravy je najzaujímavejší. Rieka tu vytvorila v prekremenelých ortorulách úzku neprístupnú tiesňavu zvanú "Koryto". Tiesňava je široká iba 4 metre a skaly, vystupujúce priamo z rieky, majú výšku až 15 metrov. V tiesňave prekonáva Doubrava prevýšenie dvomi vodopádmi, vysokými 2 a 2,5 metra. Pod oboma sa vytvorili hlboké tône. Dĺžka tiesňavy je približne 200 metrov. Pri dolnom konci "Koryta" sa vyvinul eróznou činnosťou rieky dokonalý obrí hrniec s priemerom 120 cm a hĺbke 35 - 105 cm. Dnes je 1 m nad vodnou hladinou. Je teda vidieť, že rieka sa do podložia stále zarezáva.
Po ďalších 150 m sa dvíha z riečnej zákruty do výšky viac ako 40 metrov najvyššia skala v údolí "Sokolohrady". Na vrchole, kam nás zavedie turistický chodník, je upravená vyhliadka. Pri troche zvedavosti nám neujdú pozostatky hradu z 13. storočia - obranné valy.