cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Proces s Jánom Šmigovským
Časť obžaloby A
Obžaloba v tomto prípade kládla Šmigovskému za vinu, že dňa 29. augusta 1944 dostal písomný rozkaz od Jána Goliana, ktorý bol náčelníkom štábu Veliteľstva pozemného vojska v Banskej Bystrici, aby sa pripojil aj so svojou posádkou k povstaniu. Avšak tento rozkaz Šmigovský neuposlúchol a ani neodovzdal velenie pplk. Černekovi. Naopak, zostal verný fašistickému režimu Slovenského štátu a tým slovensko-nemeckému spojenectvu. Súčasne mal Šmigovský nariadiť zvýšenú pohotovosť a iné opatrenia, ktorými podľa obžaloby znemožnil príchod partizánov do mesta. Zvýšená obrana sa týkala aj nitrianskej väznice, kde boli umiestnení politickí väzni. Následne kládla obžaloba Šmigovskému za vinu tiež jeho protipartizánske a súčasne pronemecké prejavy. Mal chváliť Nemcov a ich veliteľov a sľubovať skorý koniec povstania. Tu obžaloba predložila dôkazy, z ktorých vyplývalo, že Šmigovský mal v rozhlase vyhlásiť, že nás Nemci neprišli okupovať, ale naopak ochraňovať. Protipartizánske prejavy mal Šmigovský aj o niekoľko mesiacov neskôr, keď už pôsobil v Domobrane. Ďalším obvinením bolo zriadenie odpočúvania na hlavnej pošte v Nitre, čím chcel podľa obžaloby kontrolovať protifašistické telefonáty. Obžaloba na druhej strane pripustila, že Šmigovský mal svojim vojakom povedať, že ostáva verný Tisovi, no súčasne sa nenechá odzbrojiť Nemcami. Na druhej strane mu kládla za vinu výrok, že povstalci sa Nitry zmocnia iba cez jeho mŕtvolu. K vernosti Tisovi mal navádzať aj iných dôstojníkov. Obžaloba tiež Šmigovskému vyčítala, že si k nemu Nemci vytvorili takú veľkú dôveru, že mu zverili velenie nad všetkými vojenskými jednotkami v meste, vrátane svojich. Obžaloba v tejto súvislosti poukázala na vyjadrenie znalcov, ktorí tvrdili, že ak nebol Šmigovskému jasný rozkaz od Goliana, nemal sa obrátiť na Ministerstvo národnej obrany, ale na samotného Goliana, keďže ten rozkaz vydal. Posudok znalcov však bol pomerne pochybný, keďže títo uvádzali, že nemecké vojsko obsadilo územie Slovenska bez súhlasu prezidenta Tisa, čo nebola pravda. V tejto súvislosti však obžaloba na základe tohto posudku obviňovala Šmigovského, že tým pádom jednal aj proti suverenite samotného Slovenska. Následne znalci uviedli ďalšie nepravdivé tvrdenie, kedy porovnávali konanie Šmigovského s konaním Emila Perka, veliteľa posádky v Turčianskom Svätom Martine. Tento podľa nich taktiež nemal byť zapojený do prípravy povstania, no 29. augusta sa k nemu pridal. Toto tvrdenie však nebolo pravdivé, nakoľko tento bol o príprave povstania vopred informovaný Jánom Golianom.
Na svoju obranu v tejto súvislosti Šmigovský uvádzal, že bol ovplyvnený protipovstaleckou propagandou centrálnej slovenskej vlády a pokynmi Ministerstva národnej obrany. Poukazoval tiež na svoju prísahu vernosti Slovenskej republike. Rozkaz z 29. augusta 1944 považoval za rozporuplný, keďže odporoval predchádzajúcim rozkazom rovnakého veliteľstva, ktoré naopak podľa neho požadovalo zavedenie protipartizánskych opatrení. Sám Golian mal podľa Šmigovského pred tým prikázať zatknúť každú voľne sa pohybujúcu ozbrojenú osobu. Práve pre tieto rozpory sa rozhodol Šmigovský o vyjadrenie požiadať generála Čatloša ako ministra národnej obrany, ktorý mu prikázal zotrvať na mieste a nepridať sa do povstania. Rovnaké príkazy dostal podľa vlastného vyjadrenia aj z kancelárie prezidenta Tisa. Šmigovský sa v súvislosti s obvinením z marenia prípravy SNP v rámci svojej obhajoby pýtal, prečo nebol ako nespoľahlivý premiestnený pred vypuknutím povstania z Nitry na iné miesto. Tu znova zopakoval, že o príprave povstania nemal informácie. Následne uviedol, že rozhodnutie o pripojení sa k povstaniu konzultoval aj s ďalšími dôstojníkmi, ktorí boli spolu s ním v Nitre, no nikto sa k SNP nechcel pripojiť. Tiež uvádzal, že dal možnosť každému, kto sa k povstaniu pripojiť chce, aby Nitru opustil. Tieto vyjadrenia potvrdili aj niekoľkí svedkovia vo svojich výpovediach. Národný súd však nepripustil výsluchy viacerých svedkov, ktorých navrhovala obhajoba a ktorí podľa Šmigovského mohli dosvedčiť príčiny jeho rozhodnutí z doby vypuknutia povstania, ako aj skutočnosť, že svoje rozhodnutia konzultoval s ostatnými nitrianskymi dôstojníkmi. Šmigovský tiež uviedol, že z vojenského hľadiska považoval povstanie za predčasné, preto bol toho názoru, že ak sa nepripojí, zachráni viac slovenských životov a slovenský majetok. Šmigovský priznal, že neprenechal velenie nad posádkou Černekovi. Výsluch Černeka však súd pripustil a ten uviedol, že z Nitry mohol po svojej žiadosti o prenechanie velenia odísť, vrátil sa až 1. septembra, kedy bol zatknutý, no súčasne mu bol povolený voľný pohyb po kasárňach. V rovnaký deň sa mu aj podarilo utiecť. Šmigovský však uviedol, že zatknutie Černeka mu nariadil priamo generál Čatloš, ktorý si žiadal byť o tomto aj následne informovaný. Šmigovský priznal, že mal v rozhlase protipartizánske prejavy. Tu však uviedol, že to nebolo prejavom jeho germanofilstva, čo mu bolo vyčítané. Naopak uviedol, že tieto prejavy mal z dôvodu lásky k slovenskému národu, čo vo svedeckých výpovediach potvrdilo viacero svedkov. Svedkovia tu potvrdili, že Šmigovský sa vyjadroval, že na partizánskom území sa ničia slovenské životy a majetok a on zabráni, aby bola rovnako postihnutá aj Nitra.
Časť obžaloby B
(obvinenie, že sa akokoľvek zúčastnil na úsilí fašistických okupantov alebo domácich zradcov v úmysle potlačiť Slovenské národné povstanie alebo znemožniť partizánsky boj, alebo spolupôsobil pri prenasledovaní účastníkov povstania alebo partizánskeho boja, udával alebo inak pomáhal okupačným vojskám a orgánom).
V tejto časti obžaloba dávala Šmigovskému za vinu, že vyslal ozbrojenú asistenciu, ktorá zabránila pripojeniu sa k povstaniu príslušníkom autopráporu. Taktiež mal vyslať ozbrojený oddiel na nitriansky vrch Zobor, ktorý mal zabrániť čate, ktorá sa tam skrývala pripojiť sa k povstaniu. Šmigovský mal tiež vyslať ďalšiu jednotku do obce Kynek, pričom táto mala strieľať na prechádzajúcu česko-slovenskú jednotku. V tejto súvislosti tiež obžaloba tvrdila, že do Nitry prišli niektoré nemecké jednotky v dôsledku postoja samotného Šmigovského, pričom následne malo Gestapo v spolupráci s Ústredňou štátnej bezpečnosti odvliecť približne 200 ľudí, z ktorých časť bola odvlečená do nemeckých koncentračných táborov. Po konzultácii s vládou v Bratislave mal nechať Šmigovský zaistiť niekoľkých dôstojníkov (vrátane troch z Trnavy), ktorí mali kladný postoj k povstaniu. Za vinu bolo Šmigovskému tiež kladené, že usporiadal zoznamovací večierok na počesť nemeckých jednotiek, kde mal "oduševnene" ďakovať Nemcom, že prišli do Nitry. Následne vďaka informáciám od Šmigovského mali Nemci iba za 5 dní dobyť veľké územie až po mesto Prievidza. Za odmenu mal byť Šmigovský povýšený na podplukovníka a prevelený do Bratislavy, kde bol vymenovaný za veliteľa pešieho pluku Domobrany.
Záverečná časť hlavného pojednávania
Nariadenie č. 33/45 v rámci § 4 uvádza aj písmeno c), kde sa uvádza "kto takúto zradcovskú činnosť propagoval, verejne obhajoval alebo schvaľoval" (teda činnosť, za ktorú bol Šmigovský odsúdený). Toto ustanovenie nebolo súčasťou obžaloby napriek tomu, že konanie Šmigovského podľa samotnej obžaloby zahŕňalo aj túto činnosť. Prokurátor teda vo svojej záverečnej reči požiadal súd, aby Šmigovského odsúdil aj za previnenie voči § 4 písm. c) nariadenia č. 33/45. Obžalobca navrhol vo svojej záverečnej reči uloženie trestu smrti pre Šmigovského.
Obhajca vo svojej záverečnej reči prečítal príslušné služobné vojenské predpisy, v ktorých sa uvádzalo, že v prípade pochybností o rozkaze, kedy sa dôstojník domnieva, že daný rozkaz je v rozpore so zásadou vernosti, alebo že sa jedná o trestný čin, môže sa obrátiť na tzv. vyššiu vrchnosť, teda na ministra národnej obrany alebo prezidenta republiky. Následne uviedol, že povstanie odporovalo prísahe vernosti, ktorej bol Šmigovský verný a ktorou sa riadil. Tu sa podľa obhajcu dostal Šmigovský do zložitej situácie, kedy si musel vybrať medzi prísahou a záujmom národa. Keďže však bol podľa obhajcu Šmigovský uvedený do omylu pokynmi Ministerstva národnej obrany, rozhodol sa zachovať vernosť prísahe. Tu obhajca poukázal na skutočnosť, že Šmigovský nebol zapojený do príprav povstania. Obhajca tiež poukázal na to, že velenie v Banskej Bystrici bolo už vopred upozorňované na to, že Šmigovský je z hľadiska povstania nespoľahlivý a že sa velenia pravdepodobne nevzdá a je teda potrebné ho vymeniť. S tým súhlasil aj samotný Golian, no neurobil nič preto, aby Šmigovského vymenil. Z tohto dôvodu navrhol obhajca oslobodiť Šmigovského, keďže konal v omyle a teda táto okolnosť vylučuje, alebo zmierňuje trestnosť. Ako alternatívu navrhol obhajca zmiernenie trestu v zmysle § 6 nariadenia č. 33/45. Použitie § 6 tohto nariadenia odôvodnil obhajca účasťou Šmigovského na Pražskom povstaní. Na záver obhajca uviedol, že Šmigovský nebol jediný, ktorý konal zlo.
Rozsudok
Hlavné pojednávanie skončilo v tretí pojednávací deň, konkrétne 25. septembra 1945. Súd neuznal obranu obžalovaného, naopak ho uznal vinným pre trestný čin zrady na povstaní podľa § 4 písm. a), b), c) nariadenia č. 33/45 Zb. Šmigovský bol odsúdený na trest smrti, keďže za daný trestný čin nebolo možné iný trest udeliť, súčasne bol odsúdený aj na zhabanie štvrtiny majetku v prospech štátu. Súd sa stotožnil prakticky s celou obžalobou. Súd však v rozsudku neurčil spôsob výkonu trestu smrti.
V bode obžaloby A bol uznaný vinným za to, že zabránil nitrianskej posádke ako veliteľ pripojiť sa k povstaniu napriek tomu, že sa o povstaní dozvedel už 29. augusta 1944 z rozkazu veliteľstva pozemného vojska. Takto podľa rozsudku konal napriek tomu, že mal možnosť bez nebezpečenstva pre svoju osobu vykonať tento rozkaz, alebo mu aspoň nebrániť. Podľa rozsudku tým vydal Nemcom napospas životy, slobodu a majetok posádky a obyvateľstva Nitry a okolia, ako aj politických väzňov a rasových nepriateľov Nemcov. Súd konštatoval, že svojim konaním Šmigovský konal v rozpore so slovenským národným záujmom, ktorý spočíval v pripojení celej slovenskej armády k povstaniu. Tým spôsobil povstaniu nedoziernu škodu a ťažkosti a ohrozil úspech povstania. Súd kládol za vinu Šmigovskému taktiež skutočnosť, že 240 politických väzňov z nitrianskej väznice sa dostalo pod kontrolu Gestapa. Súd tu uznal vyjadrenie znalcov, podľa ktorých mal Šmigovský uposlúchnuť rozkaz z Banskej Bystrice. Týmto konaním podľa súdu spáchal trestný čin zrady na povstaní podľa § 4 písm. a) nariadenia č. 33/45 Zb. SNR.
V bode obžaloby B bol uznaný vinným za to, že po príchode Nemcov, mal týmto podávať informácie o vojenskej situácii v okolí, ako i o sile a rozostavení povstaleckých oddielov. Následkom tohto konania sa Nemcom podarilo obsadiť za 5 dní veľké územie až po Prievidzu. Týmto konaním podľa súdu spáchal trestný čin zrady na povstaní podľa § 4 písm. b) nariadenia č. 33/45 Zb. SNR.
Súd uznal Šmigovského vinným aj za porušenie § 4 písm. c) nariadenia č. 33/45 Zb., ktoré pôvodne ani nebolo súčasťou obžaloby a vinu za porušenie tohto ustanovenia navrhol uznať vo svojej záverečnej reči prokurátor. V tejto súvislosti súd konštatoval, že Šmigovský svojimi protipovstaleckými a pronemeckými verejnými vyhláseniami naplnil skutkovú podstatu aj tohto ustanovenia daného nariadenia.
Súd v rozsudku neuznal žiadnu obranu obžalovaného. To, že o príprave povstania nevedel podľa súdu vôbec nevadilo, lebo 29. augusta 1944 dostal rozkaz, ktorý mal splniť. To, že sa zúčastnil na Pražskom povstaní bolo podľa súdu úplne irelevantné, nakoľko toto začalo až 5. mája 1945. To, že Šmigovský pomohol viacerým ľuďom nepovažoval súd za dostatočné. Primeranosť trestu smrti súd vysvetľoval tým, že Šmigovský bol jediným veliteľom, ktorý sa nepridal k povstaniu. To bolo podľa súdu zároveň najväčšou priťažujúcou okolnosťou.
Rozhodovanie o milosti a vykonanie rozsudku
Po vynesení rozsudku podal odsúdený Šmigovský, ako aj jeho obhajca žiadosť o milosť, ktorú adresovali na predsedníctvo SNR. K možnosti udelenia trestu smrti sa bezprostredne vyjadril aj súd, ktorý neodporučil udelenie milosti. Obžalobca nenavrhol udeliť milosť pre Šmigovského. Podľa § 19 ods. 2 nariadenia č. 33/45 Zb. účinného v tom čase však v prípade neodporučenia udelenia milosti zo strany súdu sa mal trest smrti vykonať. Napriek tomu sa žiadosťou o milosť predsedníctvo SNR zaoberalo, no uznieslo sa na tom, že sa iba odvolalo na ustanovenie § 19 a uviedlo, že bez odporučenia udelenia milosti zo strany samotného súdu nie je možné z jeho strany rozhodovať o milosti. Vo všeobecnosti v tej dobe platilo, že rozsudky Národného súdu boli okamžite po vyhlásení právoplatné a vykonateľné a teda voči nim neexistoval opravný prostriedok. Tým pádom bol spisový materiál zaslaný na Krajský súd v Bratislave, ktorý mal zabezpečiť vykonanie rozsudku. Tu však vznikol problém, kedy sa sudca tohto súdu, ktorý mal následne spis nastarosti, sa 4. októbra 1945 obrátil na predsedníctvo SNR kde uviedol, že v rozsudku chýba klauzula vykonateľnosti, čo považoval za nutné. Tiež vyslovil názor, že odsúdený by nemal byť popravený skôr, než o jeho milosti rozhodne prezident republiky. Sudca krajského súdu následne vyjadril názor, že vzhľadom na veľký odstup od vynesenia rozsudku by mala byť už odsúdenému udelená milosť, keďže odkladom stráca trest na účinku. Na tento list reagovalo predsedníctvo SNR už 5. septembra, pričom sa opätovne odvolalo na ustanovenie § 19 nariadenia č. 33/45 Zb. a všetky námietky označilo za bezpredmetné. Krajský súd tak nechal následne Šmigovského vyšetriť psychiatrom, ktorý mal posúdiť, či je možné na ňom trest smrti vykonať. Po vyšetrení bol Šmigovský predvedený pred sudcu Krajského súdu v Bratislave, kde požiadal o vykonanie trestu smrti zastrelením s odôvodnením, že je vojakom. Súčasne požiadal o rímskokatolíckeho kňaza a možnosť telefonicky hovoriť s jeho deťmi. Súd následne určil termín vykonania popravy na 9. októbra 1945 o 5.30 hod. ráno. Ján Šmigovský bol popravený zastrelením o 6.17 hod. dňa 9. októbra 1945 na zadnom dvore väznice Krajského súdu v Bratislave.
Hodnotenie procesu
Pri pohľade na v podstate jediný bod obžaloby, ktorým bola tzv. zrada na povstaní, vyvstáva otázka, ako sa mohol Šmigovský dopustiť zrady na niečom, čo neorganizoval, nebol toho súčasťou a ani nemal informácie o príprave. Naopak prakticky okamžite potvrdil vernosť centrálnej vláde v Bratislave, takže ani náznakom sa v kritickom čase vypuknutia SNP žiadnym spôsobom nevyjadril v prospech SNP. Tu je potrebné uviesť, že v minulosti sa zrada chápala aj ako činnosť v prospech nepriateľa vlastného národa, kedy nie je nutné porušiť sľub. V prípade trestného činu zrady na povstaní tvorca tohto nariadenia predpokladal, že v čase vypuknutia SNP mal každý vedieť rozoznať zločinnosť režimu Slovenskej republiky a preto sa mal pridať k odboju voči tomuto režimu. Obžaloba taktiež úplne ignorovala účasť Šmigovského na Pražskom povstaní a uvádzala iba činnosť v jeho neprospech. Takýto postup je však závažným porušením zásad trestného konania. Súd dokonca uznal aj svedectvá, ktoré mali svedkovia iba z počutia od iných osôb bez toho, aby zdroje týchto svedectiev vypočul. Šmigovský sa počas súdneho procesu odvolával na zachovanie vernosti prísahe, ktorú zložil. Jeho obhajca navyše poukazoval na to, že Šmigovský bol uvedený do omylu ministrom Čaltošom, ktorý mu prikázal zostať na mieste a nepridávať sa k povstaniu. Napriek tomu sa samotný Čatloš rozhodol následne k povstaniu pripojiť. Súčasne však súd uznal ako relevantné dôkazy výpovede znalcov, ktoré boli už v tom čase minimálne pochybné, keďže uvádzali aj vyslovene nepravdivé informácie. Súd si v rozsudku aj čiastočne protirečil, keď na jednej strane neuznal obranu obžalovaného, ktorý tvrdil, že sa obrátil na Ministerstvo národnej obrany, aby mu dalo pokyny, ako pristúpiť k povstaniu. Tu súd v rozsudku súčasne uviedol, že sa mal obrátiť na toho, kto rozkaz vydal, teda na Banskú Bystricu, no súčasne na inom mieste súd uvádza, že ak považoval povstanie za zločin, mal sa obrátiť na Ministerstvo národnej obrany. Toto súvisí so skutočnosťou, že súd uznal výpovede znalcov, ktoré boli minimálne čiastočne nepravdivé. Z tohto dôvodu bolo súčasťou rozsudku viacero vyslovených neprávd, ktoré vyplývali práve z výpovede týchto znalcov. O tom, že povstanie bolo záležitosťou celonárodnou nemusel podľa zistení Šmigovský naozaj vedieť, nakoľko k povstaniu sa zo západného Slovenska pridali tri posádky, zo zvyšných sa pridali iba menšie skupiny vojakov. V súčasnosti je známe, že Černek, ktorý mal za úlohu pripraviť povstanie v Nitre a prevziať velenie nad mestom, neurobil v skutočnosti pre prípravu povstania v Nitre nič. Tento ani nebol v Nitre v čase vypuknutia povstania a do mesta prišiel až večer a následne z neho aj odišiel preč. Nebol ani prítomný na následnej porade dôstojníkov.
Na druhej strane je potrebné uviesť, že Šmigovský mal z vlastnej vôle v rozhlase protipartizánske prejavy a že Nemcom dobrovoľne popísal postavenie a počet povstalcov v regióne, čím im uľahčil situáciu.
Samotné nariadenie č. 33/45 Zb., ktoré upravovalo skutkovú podstatu trestného činu zrady na povstaní, bolo retroaktívne, teda postihovalo konanie obžalovaných v čase, kedy toto nemuselo byť trestné. Niečo také je závažným porušením zásady zákazu retroaktivity a za normálnych okolností to nie je možné.
Obžalobca Miloslav Takáč bol dňa 20. septembra 1945 odvolaný z funkcie obžalobcu Úradu obžaloby pri Národnom súde ku dňu 22. septembra. Úrad mal odovzdať svojmu zástupcovi, no pre pracovnú vyťaženosť oboch, došlo k odovzdaniu úradu až 24. septembra. Napriek tomu ešte 25. septembra vystupoval Takáč na hlavnom pojednávaní, predniesol záverečnú reč a neodporučil udeliť milosť. To všetko napriek tomu, že už nebol súčasťou úradu obžaloby. Toto je veľmi závažná vada konania, kedy bol rozsudok fakticky vynesený bez zákonnej obžaloby.
Ako jednu z možností, prečo bol Šmigovský odsúdený na trest smrti sa uvádza aj neúspech oslobodenia komunistických väzňov z nitrianskej väznice na začiatku povstania. V tejto väznici sústredil režim Slovenskej republiky od polovice mája 1944 skoro tridsať politických väzňov, predovšetkým komunistov. Okrem iných tam boli umiestnení Viliam Široký, Ľudovít Benada, či Július Ďuriš. Pri príprave SNP patrilo k primárnym plánom aj rýchle oslobodenie týchto komunistických väzňov z Nitry. Podľa historika Jozefa Jablonického sa v Nitre a jej okolí neuskutočnili žiadne prípravy na povstanie. Podľa neho sa o Šmigovskom vedelo, že je oddaným prívržencom Tisovho režimu. Z tohto dôvodu si velenie SNP vybralo za veliteľa Nitry Jána Černeka, avšak k tomuto rozhodnutiu došlo veľmi tesne pred začiatkom povstania. Tomuto sa nepodarilo prebrať velenie nad mestom. Tým došlo k znemožneniu oslobodenia politických väzňov z Nitry. Po skončení vojny sa medzi sebou začali sporiť členovia KSS o tom, kto spôsobil nitriansky neúspech. Skupina na čele s Viliamom Širokým vinila z neúspechu celej akcie Gustáva Husáka, ktorý sa mal obávať, že by ho Široký v budúcnosti politicky nahradil. Napriek reálnym snahám vedenia povstania sa však žiadna akcia nezrealizovala a väzni tak zostali v Nitre, čo spôsobilo neskôr veľkú nevraživosť voči Husákovi, ale i iným predstaviteľom povstania zo strany uväznených. Neskôr týchto väzňov Gestapo presunulo do koncentračných táborov v Nemecku. Práve na tieto okolnosti upozorňuje historik Jozef Jablonický, keď uvádza, že odsúdenie Šmigovského na trest smrti malo v skutočnosti zakryť debakel povstania v Nitre. Podľa neho víťazi zaobchádzali so Šmigovským zaujato a bez milosti, hoci nepredstavoval ten najhorší prípad. To, že neúspech oslobodenia väzňov z Nitry mohol byť skutočne dôvodom pre Šmigovského trest, môže svedčiť aj skutočnosť, že pri procese so samotným Gustávom Husákom bolo Husákovi vyčítané aj neoslobodenie nitrianskych väzňov na počiatku SNP: Aj Anton Rašla, ktorý pred Národným súdom v Bratislave vystupoval v iných prípadoch ako obžalobca, uviedol, že rýchle odsúdenie Šmigovského malo podľa neho zakryť politické a organizačné nedostatky organizátorov povstania. Na tieto skutočnosti nadväzuje fakt, že Šmigovský ani nemal byť pôvodne súdený Národným súdom, keďže nespadal do jeho pôsobnosti. O je podradení pod pôsobnosť Národného súdu rozhodlo predsedníctvo Slovenskej národnej rady s dodatkom, že sa jedná o prestížnu záležitosť pre SNR.
Anton Rašla vo svojich spomienkach uviedol, že Igor Daxner mu zdôvodnil udelenie trestu smrti Šmigovskému tým, že prísne tresty sú potrebné z dôvodu, aby si Národný súd získal autoritu.
Majstrovstvá ASEAN vo futsale mužov 2017
Majstrovstvá ASEAN vo futsale mužov 2017 bol v poradí 14. turnaj majstrovstiev ASEAN vo futsale mužov, ktoré riadi Futbalová federácia ASEAN (AFF). Konal sa v dňoch od 26. októbra3. novembra 2017 v Hočiminovom Meste, vo Vietname, za účasti 9 tímov. Pôvodne sa malo na turnaji predstaviť aj družstvo Austrálie, po stiahnutí ktorého došlo aj k novému vyžrebovaniu skupín. Vietnam bol organizátorom subkontinentálneho šampionátu Juhovýchodnej Ázie tretíkrát, predtým hostil toto podujatie v rokoch 2009 a 2010, zakaždým v Hočiminovom Meste. Všetky zápasy sa odohrali v aréne Phú Thọ Indoor Stadium (vietnamsky Nhà thi đấu Phú Thọ) s kapacitou 5 000 divákov. Svoj šiesty titul v rade získalo 🇹🇭, ktoré vo finálovom stretnutí zvíťazilo nad 🇲🇾.
Tieto majstrovstvá slúžili zároveň ako kvalifikácia družstiev Juhovýchodnej Ázie na Majstrovstvá Ázie 2018, ktoré organizuje Taiwan. Kvalifikovali sa na ne 4 najlepšie družstvá.
V januári 2017 hostilo Thajsko tiež subkontinentálny futsalový turnaj, ktorý sa mal pôvodne organizovať v roku 2016; v roku 2017 sa tak odohrali až 2 turnaje juhovýchodoázijských majstrovstiev.
Účastníci
Poznámka: Číslo v zátvorke udáva umiestnenie vo svetovom futsalovom rebríčku k 15. októbru 2017.
Zoznam SAO objektov
Toto je zoznam objektov katalógu Smithsonian Astrophysical Observatory Star Catalog.
PGC 54493
PGC 54493 je špirálová galaxia s priečkou v súhvezdí Had. Je členom kopy galaxií Abell 2052. Jej odhadovaný priemer je 140 000 svetelných rokov.
Druhý triumvirát (Argentína)
Pôvod
Prvý triumvirát sa vyznačoval nerozhodnosťou a umiernenosťou v otázke faktického vyhlásenia nezávislosti na Španielsku. Ale časom sa stávalo čoraz reálnejším, že zosadený španielsky kráľ Ferdinand VII. by sa skutočne mohol vrátiť na španielsky trón. Nerozhodnosť prvého triumvirátu potvrdilo tiež jeho rozhodnutie, ktorým nariadil generálovi Manuelovi Belgranovi, aby so svojou severnou armádou ustúpil zo severu v prípade veľkého útoku zo strany rojalistov z Peru až do mesta Córdoba. Týmto rozhodnutím bolo prenechané prakticky bez boja veľké územie na severe okolo mesta Salta rojalistom. Tieto rozhodnutia prinútili časť armádnych dôstojníkov, aby začali konať. Títo si hovorili vlastenci či patrioti a viedli ich José de San Martín a Carlos María de Alvear. Patrioti založili tajné spoločenstvo Lóža Lautaro (Logia Lautaro), ktoré začalo riadiť činnosť viacerých obyvateľov Buenos Aires, ktorí boli presvedčení o potrebe zmeny vo vládnutí.
24. a 25. septembra 1812 dosiahol generál Manuel Belgrano víťazstvo nad armádou rojalistov v bitke pri Tucamáne. Súčasne v rovnakom čase začali členovia triumvirátu reálne uvažovať o vymenovaní nových členov triumvirátu, čo by posilnilo pozíciu Bernardina Rivadaviu, keďže tento by nových členov vďaka svojmu vplyvu de facto ovládal. Ako reakcia na túto snahu vypuklo povstanie. 8. októbra 1812 zhromaždili plukovníci José de San Martín a Francisco Ortiz de Ocampo im verné vojenské oddiely. Tieto sa presunuli na hlavné námestie v Buenos Aires a prinútili prítomné zhromaždenie zmeniť vládu. Nasledovalo vymenovanie novej vlády, ktorú tvorili Nicolás Rodríguez Peña, Antonio Álvarez Jonte a Juan José Paso. Tým vznikol druhý triumvirát. Aby vznik novej vlády nebol považovaný za vojenský prevrat, nebol ani jeden vybraný člen súčasťou vojska, ktoré prinútilo pôvodnú vládu odstúpiť.
Vláda
Členovia nového triumvirátu boli povinní pred prísahou prisľúbiť, že zvolajú čo najskôr ústavodarné zhromaždenie (kde budú zastúpené všetky provincie) a následne vyhlásia nezávislosť a ústavu. Jedným z prvých rozhodnutí druhého triumvirátu bolo nariadenie zatknutia Bernardina Rivadaviu. Tento bol súčasne prinútený opustiť Buenos Aires. Odísť z hlavného mesta museli následne aj ďalší stúpenci prvého triumvirátu. Už 4. decembra 1812 bola vymenovaná komisia, ktorá mala vytvoriť novú ústavu. 31. januára 1813 došlo v Buenos Aires k založeniu nového ústavodarného zhromaždenia, ktoré sa stalo známe ako zhromaždenie roku 13 (Asamblea del Año XIII). Aby sa posilnilo postavenie Spojených provincii na západe, došlo k vytvoreniu novej intendencie Cuyo, ktorá zahŕňala územie súčasných provincii Mendoza, San Juan a San Luis. V decembri 1813 došlo k vytvoreniu prvej námornej flotily, ktorá bola určená na presadenie záujmov Spojených provincii na mori, predovšetkým však na boj so Španielmi o prevahu v ústí Río de la Plata, kde v roku 1814 skutočne flotila Spojených provincii Španielov porazila, čo prispelo k pádu Montevidea.
Ale aj v rámci druhého triumvirátu existovali veľké názorové rozdiely. To viedlo k niekoľkým zmenám v obsadení, ktoré počas existencie tohto orgánu nastali. Ale po reálnom prevzatí vlády kráľom Ferdinandom VII. v Španielsku vzrástlo riziko španielskej invázie do oblasti. Nasledovali porážky Belgrana a jeho armády na severe, ktoré ukončili druhú kampaň v Hornom Peru. Ako odpoveď na vojenské neúspechy na severe a hrozbu španielskej invázie vznikla politická kríza a začali sa stále viac objavovať hlasy, ktoré volali po vzniku jednočlenného vládneho úradu. Na konci januára 1814 tak skutočne existencia druhého triumvirátu skončila a vznikol úrad nazvaný Director Supremo (najvyšší riaditeľ) Spojených provincii Río de la Plata. Prvým directorom supremo sa stal Gervasio Antonio de Posadas.
Wicked (muzikál)
náhľad|Predstavenie v roku 2011 Wicked: The Untold Story of the Witches of Oz je broadwayský muzikál. Autorom hudby a textov piesní je Stephen Schwartz, autorom libreta Winnie Holzman. Muzikál je inšpirovaný románom Gregoryho Maguirea z roku 1995: Wicked: The Life and Times of the Wicked Witch of the West (alternatívnym príbehom filmu Čarodejník z krajiny Oz a klasického príbehu L. Franka Bauma z roku 1900, The Wonderful Wizard of Oz). Dej muzikálu je príbeh z perspektívy čarodejníc z krajiny Oz; začína sa pred príchodom Dorotky z Kansasu do Oz a pokračuje po ňom. Wicked je príbeh dvoch neočakávaných priateliek: Elphaby (Čarodejnica zo západu) a Galindy (neskôr si zmení meno na Glinda, Dobrá čarodejnica), ktoré prekonávajú svoje opačné osobnosti a názory, rivalitu v láske, reakcie na skorumpovanú vládu Čarodejníka a nakoniec aj Elphabin pád. Obsahuje viacero odkazov na film z roku 1939, ako aj na Baumov román.
Produkčne sa na muzikáli podieľala firma Universal Stage Productions v spolupráci s Marcom Plattom, Jonom B. Plattom a Davidom Stoneom, muzikál režíroval Joe Mantello a za choreografiu bol zodpovedný Wayne Cilento. Po pred-broadwayovským skúšobnom uvedení v San Franciscu (v Curran Theatre) počas mája a júna 2003 mala inscenácia muzikálu v októbri 2003 svoju premiéru v Gershwin Theatre na Broadwayi. Medzi pôvodnými predstaviteľmi hlavných úloh bola Idina Menzel (Elphaba), Kristin Chenoweth (Glinda) a Joel Grey v roli Čarodejníka.
Wicked oslávil svoje desiate výročie na Broadwayi 30. októbra 2013. 4. decembra 2016 o 14:00, Wicked uviedol svoje 5 462. predstavenie Stal sa tak deviatym najdlhšie hraným muzikálom na Broadwayi pred Kráska a zviera. K 1. októbru 2017 bol Wicked 8. najdlhšie hraný muzikál (5 811 repríz). Typické predstavenie Wicked trvá približne dve hodiny a 30 minút vrátane 15 minútovej prestávky.
Úspech na Broadwayi inšpiroval viacero ďalších naštudovaní celosvetovo vrátane niekoľkých severoamerických, naštudovania na West End (s nomináciou na Laurence Olivier Award a iných. Od svojho debutu v roku 2003 Wicked prekročil rekordy v predaji lístkov, v súčasnosti drží rekordy v Los Angeles, Chicagu, St. Louis, a Londýne. Počas týždňa končiaceho 2. januárom 2011 naštudovania v Londýne, na Broadwayi a oba turné po Severnej Amerike naraz prekonali svoje rekordy v najvyššom týždennom hrubom zisku. Počas posledného týždňa roka broadwayské naštudovanie opäť prekonalo tento rekord keď zarobilo 3,2 miliónov amerických dolárov.
V marci 2016 Wicked prekročil miliardu dolárov zisku z Broadway čím sa zaradil k predchádzajúcim dvom Fantómovi opery a The Lion King. V júli 2017 Wicked predbehol Fantóma opery a stal sa druhou najziskovejšou show na Broadway, len The Lion King získal viac.
Dionysikles z Milétu
Dionysikles bol grécky sochár v 3. storočí pred Kr. Dionysikles, syn Attina z Milétu, je máloznámy grécky sochár činný približne v 2. polovici 3. storočia pred Kr. Pausanias vo svojej sprievodcovskej príručke po Grécku zaznamenal, že Dionysikles bol autorom sochy Démokrata z Tenedosu, olympijského víťaza v zápasení na 144. olympijských hrách v roku 204 pred Kr., ktorú videl v Olympii.
Pôsobenie tohto umelca v staroveku potvrdzuje aj niekoľko objavených nápisov (datovaných na koniec 3. stor. pred Kr.) s jeho signatúrou z podstavcov diel, ktoré sa nezachovali. Nápis na podstavci z archeologickej lokality maloázijskej Didymy podáva svedectvo, že bol autorom sochy Euktimena, víťaza v zápasení dorastencov na hrách v Didyme, ktoré sa konali na počesť boha Apolóna. Zo značne poškodeného nápisu na podstavci objaveného v Miléte je možné dedukovať, že zhotovilil sochu, ktorú pravdepodobne venovali ako votívny dar bohovi Apolónovi. Jeho meno je uvedené aj na ďalšom nápise z Milétu, ktorý je zoznamom prispievateľov (zrejme na chrám). Mnoho chrámov vlastnilo veľký majetok a do určitej miery slúžili aj ako banky a viedli o tom záznamy.
David Trezeguet
David Sergie Trezeguet (* 15. október 1977, Rouen, Francúzsko) je bývalý francúzsky futbalový útočník argentínskeho pôvodu, ktorý ukončil kariéru v januári 2015.
Pelé ho v roku 2004 zaradil medzi 125 najlepších žijúcich futbalistov a v roku 2015 získal Golden Foot.
Klubová kariéra
Desať sezón patril medzi opory talianskeho Juventusu Turín s ktorým vyhral Seriu A a dostal sa až do finále Ligy majstrov UEFA, kde jeho tím nestačil na AC Miláno.
V júli 2013 odišiel hosťovať z argentínskeho klubu River Plate do iného argentínskeho celku Newell's Old Boys potom čo s ním prestal tréner River Plate Ramón Díaz počítať. S Newell's Old Boys sa dohodol na ročnej zmluve.
Reprezentačná kariéra
Najznámejšou chvíľou jeho kariéry sa stal gól v predĺžení finále EURA 2000 proti Taliansku, ktorým Francúzsko po titule majstra sveta v roku 1998 ovládlo i kontinentálny šampionát. Ako mladík bol pri oboch triumfoch, rovnako ako pri zisku striebornej medaily z majstrovstiev sveta v roku 2006 v Nemecku.
Ján Šajbidor (vodný slalomár)
Ján Šajbidor (* 29. november 1982, Liptovský Mikuláš) je bývalý slovenský vodnoslalomár, ktorý súťažil v disciplíne K1. Je odchovanec klubu KTK Liptovský Mikuláš. V rokoch 1998 až 2015 bol členom slovenského reprezentačného družstva.
Pantias z Chiosu
Pantias bol grécky sochár z prelomu 5. a 4. storočia pred Kr. Pantias, syn a žiak sochárskeho majstra Sóstrata z Chiosu, tvoril (zrejme hlavne z bronzu ako otec ) hlavne v 2. polovici 5. storočia pred Kr. O jeho sochárskych dielach nám zanechal správy cestovateľ Pausanias po prehliadke Olympie. Ide tu o sochy olympijských víťazov, a to o sochu Aristea z Argosu, víťaza v dolichu v roku 420 pred Kr. a o sochy Nikostrata z Héraie a Xenodika z Kosu, víťazov boxu dorastencov v rokoch 416 a 400 pred Kr.
Ján Šajbidor (vodný slalomár)
Je držiteľom dvoch medailí z majstrovstiev Európy, z toho jednej zlatej, keď sa turnaj konal v roku 2007 v Liptovskom Mikuláši. Bola to prvá zlatá medaila na ME v kajaku mužov pre Slovensko. V roku 2004 sa zúčastnil Letných olympijských hier v Aténach, na ktorých obsadil 12. miesto a do finále nepostúpil. Zúčastnil sa pätnástich ročníkov svetového pohára, na ktorých skončil najlepšie na 6. mieste. Okrem toho, je juniorský majster sveta z roku 2000 a juniorský majster Európy do 23 rokov z roku 2004.
Majstrovstvá sveta v rugby league mužov 2017
Majstrovstvá sveta v rugby league mužov 2017 bol v poradí 15. turnaj majstrovstiev sveta v rugby league mužov, ktoré organizuje Medzinárodná federácia rugby league (RLIF). Konal sa v dňoch od 27. októbra2. decembra 2017 v 13 mestách v Austrálii (8 dejísk), Novom Zélande (4 dejiská) a Papue-Novej Guinei (1 dejisko), za účasti 14 tímov. Úvodné stretnutie hostil štadión v Melbourne a finálové stretnutie sa uskutočnilo v Brisbane Stadium. Titul obhájila Austrália, ktorá vo finálovom stretnutí zvíťazila nad Anglickom. Strieborné Anglicko sa dostalo do finále po 22 rokoch.
Organizátori
Záujem usporiadať MS 2017 prejavili tri krajiny, ktoré svoju kandidatúru museli poslať do sídla RLIF najneskôr do novembra 2012: spoločná kandidatúra Austrálie a Nového Zélandu, ktorí započali svoj záujem už v roku 2010, a kandidatúra Južnej Afriky. Vo februári 2014 RLIF oznámila, že organizátorom sa stala spoločná kandidatúra Austrálie a Nového Zélandu. Austrália bola organizátorom svetového šampionátu štvrtýkrát, predtým hostila toto podujatie v rokoch 1957 a 2008 a spoluhostila s Novým Zélandom v rokoch 1968 a 1977. V októbri 2014 sa rozhodlo o tom, že spoluhostiteľom MS 2017 sa stala aj Papua-Nová Guinea, ktorá hostila 3 zápasy v Port Moresby, čím sa jej národné družstvo automaticky kvalifikovalo na záverečný turnaj.
Kvalifikácia
Poznámka: Číslo v zátvorke udáva umiestnenie vo svetovom rebríčku RLIF.
Podbeskydská vrchovina
Podbeskydská vrchovina je geomorfologický celok na severe Slovenska. Je súčasťou provincie Západné Karpaty, subprovincie Vonkajšie Západné Karpaty a oblasti Stredné Beskydy.
Polohopis
Na severe hraničí s Podbeskydskou brázdou, na severozápade s Oravskými Beskydami, na západe s Kysuckou vrchovinou a na juhu s Oravskou Magurou a Oravskou kotlinou. Na východe územie vymedzuje hranica s Poľskom. Na území vrchoviny leží jediná geomorfologická časť Lesnianska planina.
Podbeskydská vrchovina zaberá veľkú časť povodia Bielej Oravy a je teda predĺžená v smere západ - východ. Vodné toky smerujú prevažne severojužným smerom k Bielej Orave, ktorá tečie východným smerom. Časť územia je súčasťou CHKO Horná Orava.
Železničná stanica Brno-Královo Pole
Brno Královo Pole je železničná stanica v Brne, ktorá sa nachádza vo štvrti Královo Pole na adrese Budovcova 2719/2. Prechádza ňou trať Havlíčkův Brod – Kúty.
Stanica je dopravný uzol s napojením na brniansku mestskú a prímestskú hromadnú dopravu. Uzlom denne precestuje aj 10 tisíc ľudí. Stanica je súčasťou Integrovaného dopravného systému Juhomoravského kraja. a patrí medzi cestujúcimi najvyužívanejšie v kraji.
Doprava
Na stanici stoja rýchliky linky R9 premávajúce na trase Brno – Tišnov – Křižanov – Žďár nad Sázavou – Havlíčkův Brod – Praha a tiež linky R3 a S3 IDS JMK Brno – Kuřim – Tišnov (– Žďár nad Sázavou). V rannej špičke vlaky do Tišnova premávajú každých 15 minút.
Ostatná doprava
V uzlu končí jedna električková, jedna trolejbusová linka a jedna prímestská. Ďalšie mestské linky uzlom prechádzajú. Po testovacej prevádzke v novembri 2016 bola od decembra 2016 zavedená expresná linka E56 na linke Nemocnice Bohunice – Královo Pole, nádraží – Technologický park.
Dejiny a budúcnosť
Železničná trať Brno – Tišnov bola vybudovaná v roku 1855. Terajšie nádražie vzniklo v 50. rokoch dvadsiateho storočia. V roku 2010 bola v pláne rekonštrukcia stanice, jej výpravná budova mala mať vzhľad vážky. Autorom návrhu bol Petr Parolek. Nádražie bolo v júli 2016 prevedené z majetku Českých dráh do majetku Správy železniční dopravní cesty. V roku 2016 bola v pláne rekonštrukcia v hodnote 1,8 miliardy Kč, ktorá by mala prebehnúť po roku 2020. Na opravu čaká staničná budova (ktorá je, ale z dvoch tretín nevyužívaná), nástupištia, koľaje a zabezpečovacie zariadenia. Mohlo by vzniknúť aj záchytné parkovisko pre ľudí dochádzajúcich do centra Brna zo severu.
Majstrovstvá Európy vo volejbale mužov 1950
Majstrovstvá Európy vo volejbale mužov 1950 bol v poradí 2. turnaj majstrovstiev Európy vo volejbale mužov, ktoré do roku 1963 organizovala Medzinárodná volejbalová federácia (FIVB). Konal sa v dňoch od 14.22. októbra 1950 v Sofii, v Bulharsku, za účasti 6 tímov. Zápasy sa odohrali na cyklistickom velodróme Kolodrum Sofia s kapacitou 5 000 divákov. Titul získal, ktorý sa v jedinej hranej skupine umiestnil pred obhajcom prvenstva z a 🇭🇺. Sovietsky zväz zvíťazil bez straty setu.
Sthennis z Olynthu
Sthennis bol grécky sochár z prelomu 4. a 3. storočia pred Kr. Sthennis, syn Hérodóra z Olynthu, bol grécky sochár činný na prelome 4. a 3. storočia pred Kr. Tvoril hlavne sochy z bronzu. Keď macedónsky kráľ Filip II. v roku 348 pred Kr. jeho rodný Olynthos zničil, odsťahoval sa do Atén, kde prijal aténske občianstvo. O sochárskej tvorbe Sthennida nám podávajú svedectvá písomné správy antických autorov, ako i niekoľko objavených jeho menom signovaných podstavcov jeho nezachovalých diel.
Rímsky spisovateľ Plínius, ktorý ho zaradil do plejády najvýznamnejších ľudí čias 113. olympiády (v rokoch 328 až 324 pred Kr.), z množstva jeho diel vyzdvihuje sochy božstiev Jupitera, Ceres a Minervy (totožných s gréckymi božstvami Dia, Demetry a Atény) umiestnených v chráme Concordia (západne od Rímskeho fóra) v Ríme. Staroveký cestovateľ Pausanias zaznamenal, že bol autorom sôch boxerov Pyttala a Choirila z Élidy, olympijských víťazov z rokov 320 a 316 pred Kr., ktoré videl na posvätnej pôde Olympie. Medzi jeho diela patrila aj socha Autolyka, legendárneho zakladateľa gréckeho mesta Sinópé, ktorá zaujala gréckeho geografa Strabóna v Kárii.
Nápis na podstavci z bieleho mramoru objavený v archeologickej lokalite starovekej boiótskej veštiarne Amfiareion, datovaný do rokov 287 až 281 pred Kr., uvádza, že Aténčan Sthennis zhotovil sochu tráckeho kráľa Lysimacha. Táto socha stála pravdepodobne v chráme zasvätenom Amfiaraovi, jedného z vodcov vojny siedmich proti Tébam. Z ďalšieho nápisu z podstavca objaveného v Ríme je znateľné, že zhotovil sochu Dióna, dnes už neznámeho filozofa z Efezu.
Majstrovstvá Európy vo volejbale mužov 1950
Nováčikom podujatia bola až pätica družstiev: Bulharsko, Maďarsko, Poľsko, Rumunsko a Sovietsky zväz. Žiadne zo západoeurópskych družstiev sa nepredstavilo. Spolu s turnajom mužov sa uskutočnil aj turnaj žien.
Opracovisko
Drezúra
V drezúre musí mať opracovisko – v súlade s <abbr title="Údaj aktuálny k 25. septembru 2017.">platnými pravidlami vydanými FEI – rozmery 60x20 m a v rámci možností rovnaký povrch ako kolbisko, pričom organizátor ho má dať súťažiacim k dispozícii dva dni pred začiatkom prvej súťaže pretekov. Ak nie je možné opracovisko zabezpečiť, organizátor musí umožniť súťažiacim cvičiť na kolbisku, pričom jeho finálne opracovanie má byť čo najtotožnejšie s finálnym usporiadaním pri súťaži. V drezúre sa opracovisko v angličtine označuje ako exercise arena alebo practice arena.
Súťaž všestrannej spôsob
Pri súťaži všestrannej spôsobilosti (military) má organizátor – v súlade s <abbr title="Údaj aktuálny k 25. septembru 2017.">platnými pravidlami vydanými FEI – povinnosť poskytnúť jazdcom opracovisko v blízkosti súťažného obdĺžnika a parkúru a v blízkosti štartu terénnej skúšky, pričom plocha opracoviska by mala byť v rámci možností rozmermi, polohou a povrchom rovnaká ako cvičné priestory.
Parkúrové jazdectvo
V parkúrovom jazdectve sa ním v širšom zmysle rozumie cvičná plocha, t. j. priestor vyhradený na trénovanie a cvičenie koní, do ktorého spadajú priestory pre lonžovanie, prácu bez kavaletov a bez skákania a priestory na skákanie. Na mnohých pretekoch sú priestory opracoviska a cvičná plocha totožné, v opačnom prípade sa opracoviskom (tzn. v užšom zmysle) rozumie priestor, na ktorom súťažiaci zahrievajú a pripravujú kone na štart v súťaži (angl. warm up area), približne 30 minút pred štartom. V súlade s <abbr title="Údaj aktuálny k 25. septembru 2017.">platnými pravidlami vydanými Medzinárodnou jazdeckou federáciou (FEI) musí organizátor súťaže účastníkom poskytnúť aspoň jedno opracovisko alebo dostatočne veľkú cvičnú plochu, poskytujúcu optimálne podmienky na tréning, pričom tam musia byť umiestnené minimálne jedna kolmá a jedna šírková prekážka. V prípade dostatku priestoru a veľkého počtu jazdcov by mali byť zabezpečené ďalšie prekážky a vyhradená samostatná cvičná plocha.
Zankl
Zanclean môže nadväzovať s regionálne používanými etapami, ako je tabiánsky alebo dácky stupeň používaný v Strednej Európe (Centrálnej Paratetýde) a teda aj na území Slovenska. Tiež zodpovedá neskorej časti stupňov hemphill až strednej časti obdobia blancan definovaných v Severnej Amerike na základe fauny suchozemských cicavcov. V Kalifornii zanclean zhruba zodpovedá delmontianskému stupňu.
Opracovisko
náhľad|Zahrievanie koní na opracovisku. Opracovisko je ohraničený priestor určený na pretrénovanie a precvičenie resp. zahriatie koní účastníkov jazdeckých pretekov pred začiatkom súťaže.
Zankl
Definícia
Zanclean zaviedol Giuseppe Seguenza v roku 1868. Je pomenovaný podľa predrímskeho názvu Zancle pre talianske mesto Messàna na Sicílii.
Zankl je najstarší stupeň epochy pliocénu. Zodpovedá časovému rozmedziu medzi 5,332 ± 0,005 až 3,6 ± 0,005 miliónov rokov BC. Predchádza ju mesínsky stupeň miocénnej epochy a po nej nasleduje piacenzský stupeň.
Tatrzańskie Ochotnicze Pogotowie Ratunkowe
thumb|Záchranári TOPRu v roku (1942) – vtedy ponemčeného Freiwillige Tatra Bergwacht thumb|Záchranári TOPR pomáhajú turistke na chodníku na [[Kasprov vrch]] thumb|Záchranná akcia Tatrzańskiego Ochotniczego Pogotowia Ratunkowego
História
V roku 1963 bol po prvý raz použitý na záchrannú akciu vrtuľník Mi-1, ktorý pilotoval Tadeusz Augustyniak. Transportoval turistu so zlomeninou nohy z Doliny Pięciu Stawów Polskich do zakopanskej nemocnice. V roku 1974 dostali záchranári prvého lavínového psa. Bol to nemecký ovčiak menom „Cygan“.
Tatrzańskie Ochotnicze Pogotowie Ratunkowe (TOPR, Tatranská dobrovoľnícka záchranná služba) je poľská záchranárska organizácia, ktorá vykonáva činnosť v horských oblastiach vrátane jaskýň a priepastí. Jej náplňou je organizácia a výkon záchrannej činnosti, transportu a neodkladnej dopravy pri záchrane osôb najmä v súčinnosti s leteckou záchranou v oblasti poľských Tatier a na požiadanie aj na slovenskej strane Tatier.
História
Vysoký počet ťažkých a smrteľných nehôd v horských oblastiach Tatier na začiatku 20. storočia rozprúdil diskusiu o ustanovení záchranárskej organizácie, ktorá by mohla účinne pomôcť horolezcom i turistom, ktorí potrebovali pomoc. Stalo sa tak 29. októbra 1909, keď vo Lvove zaregistrovali Tatrzańskie Ochotnicze Pogotowie Ratunkowe. Veľkými propagátormi záchranárskej myšlienky boli hudobný skladateľ Mieczysław Karłowicz a vtedajší plukovník Mariusz Zaruski. Mieczysław Karłowicz sa nedožil založenia organizácie. Zahynul pod snehovou lavínou 8. februára 1909. Záchranné akcie sa rozbiehali už pred založením novej organizácie. Skupiny dobrovoľníkov zasahovali 10. septembra 1908 na Wielkej Buczynowej Turni a uskutočnili ďalších šesť záchranných akcií.
TOPR bolo samostatnou organizáciou. Jej členmi boli goralskí horskí vodcovia a niekoľko horolezcov. Náklady na záchranu uhrádzali samotní zachránení alebo ich rodiny. Prvým náčelníkom TOPRu bol Mariusz Zaruski, predsedom združenia bol Kazimierz Dłuski. Zástupcom náčelníka sa stal horský vodca Klemens Bachleda (zahynul 6. augusta 1910) a potom Józef Oppenheim, ktorý bol v rokoch 19261939 náčelníkom TOPRu. Pod jeho vedením sa TOPR stalo sekciou Polskiego Towarzystwa Tatrzańskiego. V rokoch 19401944, počas fašistickej okupácie, sa organizácia musela premenovať na Freiwillige Tatra Bergwacht. Viedol ju Zbigniew Korosadowicz. Využíval povolenie na voľný pohyb po Tatrách na sprevádzanie utečencov počas ilegálnych prechodov Tatier na Slovensko.
V roku 1952 Tatrzańskie Ochotnicze Pogotowie Ratunkowe bolo včlenené do štruktúry záchranárskej organizácie Górskiego Ochotniczego Pogotowia Ratunkowego (Horskej dobrovoľnej záchrannej služby) a o štyri roky neskôr záchranári účinkovali v Tatranskej skupine GOPR.
Rok 2003 bol jeden z najtragickejších. V poľských Tatrách 13 študentov lýcea z Tych vystupujúcich na Rysy zmietla lavína. Osem študentov pod lavínou zomrelo. Na druhý deň počas záchrannej akcie záchranárskemu vrtuľníku „Sokoł“ zlyhali oba motory. Pilot Henryk Serda (záchranárom sa podarilo počas letu vyskočiť) pomocou autorotácie (bezpečné pristátie pomocou špeciálnej pilotáže) tvrdo pristál a zlomil chvostovú časť helikoptéry. Po tomto incidente ho uvoľnili zo služby a obvinili z porušenia leteckých predpisov. Neskôr bol oslobodený a roku 2005 sa znova pilotoval opravený „Sokoł“, ktorý už prevádzkovala spoločnosť TOPR.
V roku 1995 TOPR dostalo nový vrtuľník „Sokoł”, ktorý prevádzkovalo Lotnicze Pogotowie Ratunkowe (Letecká záchranná služba). Na začiatku vrtuľník slúžil na záchranu len počas letnej a zimnej sezóny, od roku 2000 má v Zakopanom stále stanovište.
Náčelníci TOPR
Čakatelia na členstvo v TOPR musia prejsť skúšobnou lehotou od 1,5 do 3 rokov. Musia preukázať vynikajúce vedomosti o topografii Tatier, musia mať praktické zručnosti v horolezectve, speleológii, lyžovaní a záchrane. Na konci prípravy čakateľ - záchranár zloží skúšky a prísahu. V roku 2011 malo TOPR asi 250 členov, z ktorých 140 malo právo zúčastniť sa záchranných akcií. Väčšina z nich boli záchranári - dobrovoľníci. Štatút profesionálneho záchranára má 33 členov TOPR.
História
V roku 1991 TOPR prestalo byť súčasťou záchranárskej organizácie GOPR. V roku 1992 od poľského prezidenta Lecha Wałęsu záchranári TOPRu dostali vrtuľník PZL W-3 Sokół, ktorý mal lepšie letové parametre na záchranárske akcie v horách ako jeho predchodcovia. O tri roky neskôr 11. augusta 1994 jeho posádka havarovala v Doline Olczyskiej. Zahynuli obaja piloti Bogusław Arendarczyk a Janusz Rybicki a dvaja záchranári Janusz Kubica a Stanisław Mateja.
V roku 1999 sa TOPR stalo riadnym členom Medzinárodnej komisie pre záchranu v Alpách - IKAR.
Zankl
Definícia
Báza stupňa zanclean leží na hornej časti magnetickej chronozóny Cr3 (asi 100 000 rokov pred subchronozónou Thverou s normálnou polaritou C3n.4n). Báza je tiež blízko k vrstiev s vymiznutím vápnitého nanoplanktónu druhu Triquetrorhabdulus rugosus (báza biozóny CN10b) a na rozhraní prvého výskytu nanoplanktónu Ceratolithus acutus. GSSP (Globálny hraničný stratotyp) pre zanclean je v blízkosti zrúcaniny starého mesta Heraclea Minoa na Sicílii.
Vrchné ohraničenie stupňa zanclean je v spodnej časti magnetickej chronozóny C2An (báza Gausskej chronozóny a v období vyhynutia planktických dierkavcov druhov Globorotalia margaritae a Pulleniatina primalis).
Udalosti v zancleane
V období pred zancleanskou transgresiou v čase 5,96 miliónov rokov BP. Stredozemné more čiastočne alebo úplne vyschlo. Zancleanska transgresia znamenala koniec mesinského stupňa. Ako voda z Atlantického oceánu prúdila cez Gibraltársky prieliv a opäť zaplavila Stredozemné more, ukončila obdobie mesinu.