cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kreón (Korint)
Iasón už predtým utiekol z Kolchidy, keď sa tam zmocnil zlatého rúna a na spiatočnej ceste sa oženil s Médeiou, ktorá mu pri tom pomohla. Oženil sa s ňou však skôr z vypočítavosti, lebo vedel, že mu ešte táto mocná čarodejnica môže byť neskôr užitočná. Bez nej by sa totiž Iásonovi nepodarilo zmocniť zlatého rúna a tiež uniknúť prenasledovateľom z Kolchidy. Zaľúbená Médeia, aby zdržala Kolchiďanov nechala dokonca zavraždiť aj svojho brata Apsyrta, len aby sa ich loď dostala až do Iasónovho rodného Iólku. V Iólku medzitým vládol kráľ Pelias, ale ten Iasónovi po príchode odmietol odovzdať vládu a preto ho Médeia pomocou kúziel a nevedomej pomoci jeho dcér pripravila o život. Tým však na seba privolala pomstu Peliovho syna Akasta a neostávalo jej nič iné len s Iasónom z Iólku utiecť.
Lagardiolle
Lagardiolle je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Tarn, v regióne Midi-Pyrénées.
Kreón (Korint)
Keď ich potom po dlhom putovaní korintský kráľ Kreón prijal, žili nejaký čas všetci v pokoji a Médeia porodila dvoch synov. Ale Iasón, ktorý predtým v rodnom Iólku prišiel o kráľovský trón, zatúžil získať trón v Korinte. Rozhodol sa preto oženiť s mladou Kreontovou dcérou Glaukou a tak získať nástupnícke právo. Kráľov súhlas mal, ale tento plán neprijala Médeia. Jej láska k Iasónovi sa v okamihu premenila na nenávisť a následne zahubila Glauku tak, že jej poslala nádherný plášť napustený smrteľným jedom. Jej otec Kreón, ktorý sa jej snažil pomôcť bol otrávený tým istým jedom, keď ju umierajúcu objímal. Potom Médeia dokonala svoje dielo a zabila aj svojich dvoch synov, aby Iasóna utrápila žiaľom.
Kreón, korintský kráľ, je známy predovšetkým z mýtov o Argonautoch. V niektorých verziách sa však nevyskytuje, v iných je jeho dcéra nazývaná Kreusa alebo Kreutis.
Lagardiolle
Poloha
Lagardiolle má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod.
Obyvateľstvo
Graf vývoja obyvateľstva:
Etnografický a antropologický dokumentárny film
Etnografický a antropologický dokumentárny film zachytáva a približuje kultúru a sociálne prostredie určitej spoločnosti, etniky. Prvé záznamy, ktoré skúmajú a zobrazujú časť z kultúry domorodého obyvateľstva na ostrove Torres, sú známe už od roku 1898.
Definície
Etnografia  (gr. ethnos – ľud)
Je vedná disciplína, ktorá sa zaoberá kultúrou a spôsobom života človeka ako člena určitej spoločnosti. Etnografia skúma súčasné kultúrne prejavy spravidla s ohľadom na ich historickú perspektívu, zaoberá sa vývojom kultúry i otázkami kultúrnej zmeny. Súčasťou predmetu etnografického výskumu je i historické štúdium ľudovej kultúry. Hlavnou metódou získavania empirických poznatkov o kultúrnych javoch a konaní človeka je v etnografii terénny výskum. Pomocou pozorovania a rozhovorov s ľuďmi etnológia popisuje a analyzuje určitú kultúru vo vzťahu k istej spoločnosti v konkrétnom čase a priestore. Termín etnografia má vzťah s výskumami európskych kultúr (tradičných) a mimoeurópskych kultúr (pôvodné obyvateľstvo, archaickosť).
Antropológia (gr. anthropos – človek)
Je veda alebo súbor vied o človeku. Antropológia sa niekedy označuje ako „empirická filozofia", čo ju z jednej strany zaraďuje ako vedu, ktorá má blízky vzťah k filozofii a z druhej strany zdôrazňuje jej blízky vzťah k predmetom zainteresovania. Tento „predmet" má veľa mien a rozmerov, všeobecne môžeme povedať, že je ním kultúra, ktorú rozumieme ako spôsob života ľudí (obyčaje, vieru, hodnoty, systémy príbuzenstva, mýty atď.) Kultúrna antropológia sa zaoberá tiež širokým spektrom problémov a fenoménov súčasnej kultúry.
Začiatky
Britský antropológ a etnológ Alfred Cort Haddon sa preslávil významnou terénnou prácou spolu s jeho spolupracovníkmi W.H.R. Rivers, C.G. Seligman, Sidney Ray, Anthony Wilkin na ostrove Torres. V roku 1898 na tejto terénnej ceste vznikli tak prvé nahrávky z torresských úžin, ktoré zaznamenávajú pôvodných obyvateľov – domorodcov s názvom Torres Strait Expedition.
Dokufikcia
K priekopníkom etnografického dokumentu patrí americký filmár Robert J. Flaherty. Snažil sa o zachytenie ozajstného života skutočných ľudí. Venoval sa najmä obyvateľom zo severu amerického kontinentu Inuitom či Eskimákom. V roku 1922 nakrútil dokumentárny film Nanook of the North. ktorý je považovaný za prvý dokumentárny dlhometrážny film v histórii. Ale zachytenie ozajstného života domorodých komunít nebolo už vôbec v tej dobe pre nich zaužívané. Samotné nakrúcanie trvalo 16 mesiacov, počas ktorých Flaherty svoje inscenovné, dopredu pripravené scény, vytváral až po porade s predstaviteľom postavy Nanuka Allakariallakom a ďalšími účinkujúcimi. Vo filme Nanuk zo severu po prvýkrát predstavil svoju typickú tému, ktorou bol neľútostný boj domorodých komunít o prežitie s neskrotnou prírodou, mnohé scény však boli z rôznych dôvodov aranžované. Flaherty svojich protagonistov presvedčil k návratu k starým zvykom a už nepoužívaným metódam lovu s pomocou tradičného oblečenia a zbraní, aby ich mohol prezentovať v súlade so svojou romantickou predstavou ako ušľachtilý národ verný tradíciám a starým zvykom, ešte nepoznačený vonkajším svetom „západnej civilizácie“. Kvôli tomuto prístupu ho môžeme považovať sa priekopníka žánru dokufikcie.
v roku 1923 Flahertyho absolvoval cestu na Samou, kde nakrútil svoj druhý film Moana (1926). Jeho pôvodnou snahou bolo opäť zachytenie tradičnej kultúry, ktorá sa rapídne menila a vesternizovala. Flaherty v idylickom živote ostrovanov postrádal ústredný konflikt, ktorým sa vo filme napokon stal rituál prechodu do dospelosti. Podobne ako pri nakrúcaní Nanuka, aj pri filme Moana sa modernizovaní domorodci kvôli nakrúcaniu vrátili k tradičnému oblečeniu a už nepraktizovaným zvykom.
Saint-Séglin
Saint-Séglin je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Ille-et-Vilaine, v regióne Bretónsko.
Etnografický a antropologický dokumentárny film
Začiatky
Dokument
Saint-Séglin
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Etnografický a antropologický dokumentárny film
Začiatky
Termín „documentaire“(dokumentárny) sa objavil už v druhej polovici 19.storočia v zmysle verného priblíženia k realite. V roku 1926 ho použil škótsky publicista John Grierson v súvislosti s filmom Moana od amerického filmára Roberta Flahertyho. Bol to práve Grierson, ktorý položil teoretické základy dokumentárneho filmu a stal sa vedúcou osobnosťou prvého dokumentárneho hnutia. Hodinový film od Johna Griersona nemý dokument Rybári (1929) realisticky zaznamenal lov sleďov v Severnom mori – od príchodu rybárov z dedín do prístavu, nalodenie, až po vykladanie úlovku a jeho distribúciu.
Saint-Séglin
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Etnografický a antropologický dokumentárny film
Začiatky
V eseji Prvé pravidlá dokumentárneho filmu (1932) sa Grierson zamýšľa nad zmyslom a poslaním dokumentárnej tvorby:
Wexford (mesto v Írsku)
Wexford je mesto v Írsku, hlavné mesto (county town) grófstva Wexford. Podľa sčítania ľudu v roku 2016 malo 20 188 obyvateľov.
Leží na južnom okraji Wexfordského zálivu pri ústí rieky Slaney neďaleko juhovýchodného kúta Írskeho ostrova.
Etnografický a antropologický dokumentárny film
Etnografický a antropologický dokumentárny film vo svete
K vytvoreniu ďalších teoretických základov sa zaslúžila antropologička Margareth Meadová z New Yorku. Dôležitým bolo jej tvrdenie, že film je prostriedok k antropologickému skúmaniu rôznych etník. Dodnes sa v New Yorku organizuje festival etnografických filmov, ktorý nesie v názve jej meno – Margaret Mead Film Festival. Spolu s jej spolupracovníkom Gregorym Batersonom previedli mnoho terénnych výskumov z ktorých vznikli etnografické filmy (napr. Bathing Babies in Three Cultures, 1951; Trance and Dance in Bali, 1952). Z jednej z týchto ciest je výsledok je 18-mesačnej terénnej práce na Bali v polovici 30. rokov minulého storočia, pri ktorej zozbierali mnoho audiovizuálneho materiálu.
Wexford (mesto v Írsku)
Mesto leží na ceste prvej triedy M11 / N11 do Dublinu a na štátnej železnici do Rosslare Europort.
Etnografický a antropologický dokumentárny film
Etnografický a antropologický dokumentárny film vo svete
Robert Gardner z Bostonu nakrútil v roku 1963 Dead Birds počas šiestich mesiacov na vysočine Novej Guiney. Film zachytáva svetské i dramatické aspekty života Daniho, od pestovania zemiakov až po násilné boje. Výsledok je filmový prieskum agresie a úmrtnosti z pohľadu staršieho farmára Weyaka a mladého bojovníka A Pua.
John Marshall sa vo svojom šesť hodinovom dokumente zameral na jednu rodinu z Južnej Afriky z kmeňu Bushmen. Svoje záznamy si robil počas celého polstoročia (1951 – 2002). A Kalahari Family (2002) zobrazuje prechod od lovu na úrovni obživy až po zhromažďovanie cez presídlenie, zachytenie bojov s juoafrickou armádou a rôznymi mimovládnymi organizáciami. Posledná časť filmu s názvom „Death by Myth“ zobrazuje už spustošenú komunitu, ktorá je narušená rozvojovými projektmi mimovládnych organizácii. Zaoberá sa tu budúcnosťou domorodého obyvateľstva a globalizáciou.
Wexford (mesto v Írsku)
Kultúra
V meste sa každoročne v októbri a novembri koná Wexfordský operný festival.
Etnografický a antropologický dokumentárny film
Etnografický a antropologický dokumentárny film na Slovensku
Fotograf a folklorista Karel Plicka v zvukovom filme Zem spieva (1933) prechádza z historickej aj modernej Prahy na slovenský vidiek, kde formou prírodného kolobehu sprostredkúva sezónne práce, tradičné rituály, tance a detské hry. roku 1938 bol pražský prológ nahradený Bratislavou, ktorej dobovú podobu zachytil Plicka so svojimi študentmi zo Školy umeleckých remesiel. Etnografický materiál je podkladom predstavy o životnej vitalite národa, obrazom jeho zmyslu pre harmóniu a krásu. Vo filme Zem spieva Plicka zachytil mnohé z typických ľudových slávností a zvykov: vynášanie Moreny, dievčenské tance, detské hry, sušenie ľanu, svätenie koláčov, jarmok...
Dokumentarista Martin Slivka a bývalý dramaturg populárno-vedeckého filmu sa venoval aj filmom o umení a témam týkajúcim sa tradičných zvykov a rituálov.V Bulharsku nakrútil film Odchádza človek (1968). Ale pre Slivku nebolo dôležité aké kroje ľudia nosia, akým jazykom rozprávajú, ale to čo očakávajú od života, ako vnímajú svet, ako chápu miesto človeka v prírodnom kolobehu. Ide teda skôr o kultúrnu antropológiu so sociologickými aspektmi, kde etnografia tvorí len zložku. Film je o jednom pohrebe, o tom, aké zvyky sprevádzajú pochovávanie v bulharskej dedine, aký majú vzťah k mŕtvym predkom, hovorí o mieste smrti v živote človeka, o tom, čo je spoločné pre všetky kultúry a nielen pre ľudí z jednej balkánskej dediny.
Ďalší známi autori a ich diela
Jean Rouch Lionel Rogosin John Marshall Robert Gardner Tim Asch Dennis O'Rourke
Ikos (text)
Ikos je modlitebný text vyskytujúci sa v niektorých bohoslužbách v byzantskom obrade. Ikos sa spravidla viaže na kondák.
Ikos sa vyskytuje na utierni po šiestej óde kánona. Ikosy sa spolu s inými časťami nachádzajú aj v akatiste.
Lagarrigue (Tarn)
Lagarrigue je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Tarn, v regióne Midi-Pyrénées.
Polohopis
Lagarrigue má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod.
Obyvateľstvo
Lagarrigue má 1790 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
Dôstojné je
náhľad|Ikona Dôstojné je z Hory [[Athos]] Dôstojné je (gr. Άξιον Εστί) je modlitba byzantského obradu, ktorá sa nachádza v božskej liturgii a iných bohoslužbách. Taktiež je to aj názov jedného typu ikony Bohorodičky.
Znenie modlitby v slovenčine je nasledujúce:
''Dôstojné je velebiť teba, Bohorodička, vždy blažená a nepoškvrnená Matka nášho Boha. Čestnejšia si ako cherubíni a neporovnateľne slávnejšia ako serafíni, bez porušenia si porodila Boha Slovo, opravdivá Bohorodička, velebíme ťa.''
Niekedy sa na bohoslužbách vyskytuje iba jej druhá časť, tj. od slov „Čestnejšia si...“.
Fakulta sociálnych vied Karlovej univerzity
náhľad|Hollar, sídlo dekanátu fakulty
Fakulta sociálnych vied Karlovej univerzity (skratka FSV UK z ) je druhou najmladšou zo sedemnástich fakúlt Karlovej univerzity.
História
Fakulta sociálnych vied bola zriadená 1. júna 1990 ako nástupca Fakulty sociálnych vied a publicistiky, zrušenej v 70. rokoch. Pri jej vzniku stáli zástupcovia bývalej Fakulty žurnalistiky, z ktorej FSV vzišla, Barbara Köpplová a Ján Jirák, ďalej Miloslav Petrusek, Rudolf Kučera, Milan Šmíd, Jiří Hlaváček a Aleš Havlíček. Prvým dekanom fakulty sa stal novinár Čestmír Suchý.
Spočiatku bol jedinou budovou FSV palác Hollar na Smetanovom nábreží, v ktorom do 70. rokov pôsobilo Združenie českých umelcov grafikov, neskôr patril Fakulte žurnalistiky. Krátko po vzniku bol k fakulte pričlenený obnovený Ústav sociálno-politických vied UK a sociológovia tak získali priestory priamo v Karoline. Ďalšie miestnosti pribudli po vzniku Centra pre nemecké a rakúske štúdiá, ktoré sa usídlili v budove bývalého kláštora sv. Havla v Rytířskej ulici.
V roku 1993 došlo k organizačnému rozčleneniu fakulty na inštitúty a o rok neskôr pribudol k pôvodným štyrom (Inštitút komunikačných štúdií a žurnalistiky, Inštitút ekonomických štúdií, Inštitút sociologických štúdií, Inštitút politologických štúdií) ešte Inštitút medzinárodných štúdií.
Saint-Senoux
Saint-Senoux je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Ille-et-Vilaine, v regióne Bretónsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Lagrave
Lagrave je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Tarn, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Lagrave má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod.
Obyvateľstvo
Lagrave má 1791 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
Africký pohár národov 2000
Africký pohár národov 2000 bol 22. ročníkom Afrického pohára národov pre národné tímy pod hlavičkou Konfederácie afrického futbalu.
Víťazom turnaja sa stal 🇨🇲, ktorý vo finále zdolal Nigériu po penaltovom rozstrele.
Finále
Majstrom Afriky sa stal Kamerun.
El Greco
Doménikos Theotokópulos, prezývaný El Greco (* 1541, Kréta, Benátska republika – † 7. apríl 1614, Toledo, Španielsko) bol maliar, sochár a architekt v časoch španielskej renesancie.
Životopis
Narodil sa v dedinke Fodele, vzdialenej asi 30 km od Heraklionu na Kréte, ktorá bola v tom čase súčasťou Benátskej republiky a centrom neskorého byzantského umenia. Stal sa majstrom v tomto umení a vo veku 26 rokov odišiel do Benátok, rovnako ako ostatní majstri. V roku 1570 odišiel do Ríma, kde si založil dielňu a začal s tvorbou. Počas svojho pobytu v Ríme obohatil svoju tvorbu a prvky manierizmu a talianskej renesancie. V 1577 odišiel do španielskeho Toleda, kde žil a pracoval až do svojej smrti. V Tolede vytvoril svoje najznámejšie maľby.
Jeho dramatický a expresionistický štýl sa medzi jeho súčasníkmi stretol s rozpačitým prijatím avšak v 20. storočí sa jeho diela stali uznávané. Je považovaný za predchodcu a pioniera manierizmu aj expresionizmu, zatiaľ čo jeho život a dielo sa stalo inšpiráciou pre básnikov a spisovateľov ako Rainer Maria Rilke a Nikos Kazantzakis. El Greco je modernými odborníkmi považovaný za individuálneho umelca, ktorý nepatrí do žiadnej konvenčnej školy.
Je známy pre svoje kľukaté podlhovasté figúry a často aj fantastické alebo fantazmagorické zafarbenie, nastavovanie byzantských tradícií s tými na západných maľbách.
Augustín Petrášek
Augustín Petrášek, tiež Ágoston Petrásek (* 18. september 1879, Moravské Lieskové† 29. október 1963, Pezinok) bol slovenský rímskokatolícky kňaz a promaďarsky orientovaný politik v období medzivojnového Česko-Slovenska.
Pochádzal z rodiny učiteľa-organistu. Maturoval na trenčianskom katolíckom gymnáziu v roku 1897. V roku 1902 bol v Ostrihome vysvätený za kňaza. Už v roku 1901 pôsobil ako katechéta v Budapešti. Neskôr pôsobil ako kaplán, administrátor a kňaz vo viacerých farnostiach (napr. Šurany, Komjatice, Pukanec, Podolie). Najdlhšie pôsobil vo farnosti Lukáčovce (v rokoch 1916 - 1931) a vo farnosti Jelšovce (v rokoch 1931 - 1941).
Politicky sa aktivizoval v maďarskej Krajinskej kresťansko-socialistickej strane, kde viedol jej slovenskú frakciu, ktorá však nedosiahla výraznejšieho vplyvu. Po prvých krajinských voľbách v roku 1928 zasadol za túto stranu do slovenského krajinského zastupiteľstva. V parlamentných voľbách v roku 1935 získal za kresťanských socialistov poslanecký mandát v Národnom zhromaždení. Strana vtedy kandidovala v koalícii s Maďarskou národnou stranou a Spišskou nemeckou stranou. V poslaneckej snemovni zasadal v iniciatívnom a sociálno-politickom výbore. V parlamente zotrval do zániku činnosti Národného zhromaždenia na prelome rokov 1938/1939. V závere roku 1938 v súvislosti so zmenami hraníc po Viedenskej arbitráži, kedy väčšina maďarských poslancov a senátorov stratila mandát, zostal v parlamente ako nezaradený poslanec.
Po vzniku Slovenského štátu sa už politicky neangažoval. V roku 1941 bol penzionovaný, no ešte na pár mesiacov v roku 1942 pôsobil vo farnosti Dolné Voderady (časť Drahoviec). Pre svoju promaďarskú orientáciu bol v tomto období aj monitorovaný štátnou bezpečnosťou. Od roku 1947 žil v charitnom domove v Pezinku, kde 29. októbra 1963 aj zomrel. Pochovaný je na mestskom cintoríne v Nitre.
Farmersville
Farmersville môže byť:
Guitalens-L’Albarède
Guitalens-L'Albarède je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Tarn, v regióne Midi-Pyrénées.
Polohopis
Guitalens-L'Albarède má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod.
Obyvateľstvo
Graf vývoja obyvateľstva:
Saint-Suliac
Saint-Suliac je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Ille-et-Vilaine, v regióne Bretónsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Barnard 68
Barnard 68 je molekulový oblak, temná absorpčná hmlovina, v južnej časti súhvezdia Hadonos. Je vo vzdialenosti 500 svetelných rokov. Medzi ňou a Slnkom nie je vidieť žiadnu hviezdu. Americký astronóm Edward Emerson Barnard pridal túto hmlovinu do svojho katalógu tmavých hmlovín v roku 1919. V jeho katalógu zverejnenom v roku 1927 sa nachádzalo približne 350 objektov.
Zoznam slovenských vysokoškolských profesorov, vymenovaných v rokoch 1990 – 1999
Pozn.: pre profesorov, vymenovaných pred 30. septembrom 1999 zatiaľ chýba spoľahlivý zdroj. Pokiaľ o nejakom viete, uveďte prosím v diskusii.
Barnard 68
Kvôli nepriehľadnosti je interiér molekulárneho mraku mimoriadne chladný, teplota okolo 16 K (-257°C). Jeho hmotnosť je asi dvakrát vyššia ako hmotnosť Slnka a v priemere meria približne polovicu svetelného roka.
Charakteristika
Pri vysokej koncentrácii prachu a plynu sa prakticky všetko svetlo v pozadí absorbuje. Tmavé okolie vnútrajška molekulárnych mračien im napomáha byť jednými z najchladnejších a najizolovanejších miest vo vesmíre. To, že v jeho centre nie sú vidieť žiadne hviezdy, naznačuje, že Barnard 68 je pomerne blízko, podľa merania asi 500 svetelných rokov ďaleko. Nie je presne známe, ako molekulárnej mračná ako je Barnard 68 vznikajú, ale vie sa, že mračná samotná sú pravdepodobne miestami vzniku nových hviezd. Samotné mračno Barnard 68 sa zrejme zmrští za vzniku novej hviezdnej sústavy. V infračervenom sprektre je však možné cez mračno naskrz vidieť.
Zloženie
V plynoch v tejto hmlovine bolo objavených päť molekúl (C18O, CS, NH3, H2CO a C3H2), jeden molekulový ión (N2H +), horné limity pre výskyt jednej molekuly (13CO) a jedného molekulárneho iónu (HCO+). Výskyt sa zisťoval pomocou vlastných interferometrových údajov.
Saint-Sulpice-des-Landes (Ille-et-Vilaine)
Saint-Sulpice-des-Landes je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Ille-et-Vilaine, v regióne Bretónsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Bring on the Mountain
Bring on the Mountain je DVD a dokumentárny film kanadskej rockovej skupiny Danko Jones. Vyšlo 13. júna 2012 cez vydavateľstvo Bad Taste Records ako dvoj-DVD.
Hugh Dancy
Hugh Dancy (* 19. jún 1975, Stoke on Trent, Staffordshire, Anglicko) je anglický herec. Je známy vďaka televízneho seriálu Hannibal (2013 - 2015), kde stvárnil hlavnú rolu.
Detstvo a mladosť
Dancy sa narodil v meste Stoke-on-Trent, v grófstve Staffordshire a vyrastal v Newcastle-under-Lyme. Jeho matka, pracuje v akademickom vydavateľstve a jeho otec je profesor filozofie, Jonathan Dancy. Dancy je najstarším z troch detí, má ešte mladšieho brata a sestru.
Kariéra
Po ukončení štúdia, sa Dancy presťahoval do Londýna. V roku 1999 sa objavil v druhej sérii Cold Feet, kde jeho postava mala krátky románik s jednou z hlavných postáv, ktorú stvárnila Helen Baxendale. O rok neskôr, stvárnil hlavnú úlohu v televíznom filme David Copperfield, kde si zahral po boku Sally Field, Lesley Manville, Eileen Atkins a Paula Bettanyho. Hral tiež jednu z vedľajších úloh vo filme Čierny jastrab zostrelený z roku 2001.
V roku 2004 si zahral v romantickej komédii Začarovaná Ella, kde stváril postavu princa. V rovnakom roku, si zahral aj vo filme Kráľ Artuš.
V roku 2007 si zahral spolu s Julianne Moore a Eddieho Redmaynea v dráme Divoká krása. V marci 2012 televízna stanica NBC oznámila, že Dancy bol obsadený ako Will Graham v televíznom seriály, Hannibal, televíznej adaptácii založenej na hlavnej postave románu Thomasa Harrisa, Červený drak z roku 1981. Televízny seriál, získal uznanie kritikov a bol nominovaná na množstvo ocenení. Po troch sériách, bol televízny seriál ukončený, v roku 2015.
Od roku 2016 do roku 2018 účinkoval v televíznom seriály, The Path, po boku Aarona Paula a Michelle Monaghan. V novembri 2021 bol Dancy obsadený do role asistenta okresného prokurátora v televíznom seriály Zákon a poriadok.
Dancy sa venuje aj divadelnému herectvu. Za svoje herecké výkony v divadle získal niekoľko ocenení a nominácii.
Súkromný život
V roku 2009 sa vo Francúzsku oženil za herečku Claire Danes, s ktorou má dve deti. Spoločne žijú vo štvrti West Village v New Yorku.
Lamillarié
Lamillarié je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Tarn, v regióne Midi-Pyrénées.
Polohopis
Lamillarié má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod.
Obyvateľstvo
Lamillarié má 424 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
Lamontélarié
Lamontélarié je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Tarn, v regióne Midi-Pyrénées.
Obyvateľstvo
Lamontélarié má 62 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
Kondak
náhľad|Ikona Romana Sladkopevca, zakladateľa klasickej formy Kondak alebo kondák je jeden z druhov bohoslužobných hymnov v byzantskom obrade. Šlo o prvú byzantskú básnickú formu. Ide o poetickú homíliu alebo kázeň, ktorá sa skladá z 18 až 30 strof. Sú spievané a riadia sa štruktúrnym vzorom stanoveným prvou slohou. Všetky slohy spája refrén. Sólista spravidla spieva hlavné slohy a zbor naňho reaguje spevom refrénu. Pôvod formy možno hľadať v sýrskych mémroch a madrášoch. Zakladateľom kontakionu v byzantskej liturgii bol Roman Sladkopevec v 6. storočí. Forma prekvitala, až kým sa koncom 7. a 8. storočia nestala výraznejšou nová forma - kánon. Samotný grécky pojem kontakion pochádza z 9. storočia.
Kondáky sa dnes vyskytujú napr. na božskej liturgii spolu s tropárom, v kánone a na iných miestach v bohoslužbách. Kondákom sa nazývajú aj niektoré časti akatistu.
Peter Javorčík
Peter Javorčík (* 6. júl 1967, Bratislava) je slovenský kariérny diplomat, od 1. októbra 2020 Generálny riaditeľ Rady Európskej únie pre dopravu, energetiku, životné prostredie a vzdelávanie.
Štúdium a rodina
Počas štúdia sa tiež zúčastnil krátkodobých kurzov. V roku 1989 na Universiteit Twente v Holandsku absolvoval 3 mesačný výmenný študijný program a v roku 1993 dokončil 3 mesačný študijný program v oblasti medzinárodných vzťahov na Stanford University.
Je ženatý a má tri deti.
Saint-Sulpice-la-Forêt
Saint-Sulpice-la-Forêt je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Ille-et-Vilaine, v regióne Bretónsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Peter Javorčík
Kariéra
Peter Javorčík začal svoju kariéru prípravou analytických podkladov a prejavov pre politické vedenie ministerstva a na pozícií administrátora so zodpovednosťou za záležitosti EÚ na odbore analýz a plánovania Ministerstva zahraničných vecí Slovenskej republiky od novembra 1992 do novembra 1995. V tom istom mesiaci sa Peter Javorčík stal 1. tajomníkom Misie Slovenskej republiky pri EÚ v Bruseli a odvtedy sa jeho kariéra počas viacročného obdobia sústredila na slovenské eurointegračné ambície.
Saint-Sulpice-la-Forêt
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Peter Javorčík
Kariéra
Vo februári 1999 sa stal riaditeľom Odboru hlavného vyjednávača pre vstup Slovenska do EÚ na Ministerstve zahraničných vecí SR, kde pracoval do júla 2001. V rokoch 2001 až 2004 bol radcom Misie Slovenskej republiky pri EÚ v Bruseli a v rokoch 2004 až 2007 členom kabinetu komisára zodpovedného za vzdelávanie, odbornú prípravu, kultúru a mládež Jána Figeľa v Európskej komisii v Bruseli.
Na stálom zastúpení Slovenska pri EÚ v Bruseli začal Peter Javorčík pracovať v novembri 2007 na mieste zástupcu stáleho predstaviteľa a zotrval do apríla 2012 kedy sa vrátil do Bratislavy na Ministerstvo zahraničných vecí a európskych záležitostí na pozíciu štátneho tajomníka.
Od augusta 2015 bol stálym predstaviteľom a vedúcim Stáleho zastúpenia Slovenskej republiky pri EÚ v Bruseli.
Kariéra Petra Javorčíka je spojená s európskou agendou a viacerými európskymi projektmi. Pracoval na prípravách predsedníctva Slovenska v Rade EÚ, rokovaniach o rozpočte EÚ na roky 20142020, rokovaniach o klimaticko-energetických cieľoch EÚ do roku 2030, predsedníctve Slovenska v krajinách Vyšehradskej skupiny a bol súčasťou tímu, ktorému sa podarilo oživiť národný konvent o EÚ.
V spojitosti so svojím zvolením do funkcie na pozíciu Generálny riaditeľ Rady Európskej únie pre dopravu, energetiku, životné prostredie a vzdelávanie Peter Javorčík povedal: „''Touto nomináciou som mimoriadne poctený. Je to obrovské uznanie nielen pre mňa osobne, ale aj pre celú slovenskú zahraničnú službu a našu európsku politiku. Pevne verím, že na tomto dôležitom poste budem môcť zúročiť všetky svoje doterajšie skúsenosti z mojej práce v európskych témach vrátane slovenského predsedníctva v roku 2016. Chcem svoje pôsobenie v novej funkcii zamerať na prospech všetkých občanov EÚ vrátane Slovenska''“.
Outaouais
Outaouais môže byť:
Saint-Symphorien (Ille-et-Vilaine)
Saint-Symphorien je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Ille-et-Vilaine, v regióne Bretónsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Subprime market
Subprime market je súčasť trhu spotrebiteľských úverov. Na tomto trhu získavajú úvery klienti, ktorým ich odmietli poskytnúť spoločnosti pôsobiace na prime markete (po slovensky niekedy označovaný ako trh prvotriednych úverov) kvôli ich nízkej bonite. Rizikové úvery sú poskytované za oveľa vyššie úroky a poplatky ako pri prvotriednych úveroch. Spravidla ide o úrokové sadzby zhruba päťdesiat a viac percent ročne.
Najčastejšie je trh rizikových úverov spájaný s hypotekárnou krízou v USA. Rizikové hypotéky získavali takmer všetci žiadatelia bez ohľadu na ich úverovú históriu a platobnú morálku. Úrokové sadzby vzrástli, a tým rástli aj splátky hypoték. Ľudia ich ale neboli schopní splácať, čím prišli často o celý svoj majetok.
Úvery
Z výskumu HUD (U.S. Department of Housing and Urban Development) vyplýva, že ľudia s nízkymi príjmami si zaobstarávajú rizikové úvery trikrát častejšie ako ľudia s vysokými príjmami. Rovnako sa takéto úvery objavujú pri etnických menšinách päťkrát častejšie ako pri majoritnej populácii.
Veritelia
Pri rizikových úveroch je oveľa väčšia pravdepodobnosť nesplácania ako pri prvotriednych úveroch. Prime úvery označuje anglosaská literatúra niekedy aj ako „A úvery“, rizikové úvery ako A mínus, B, C a D úvery.
So zhoršujúcim sa hodnotením úveru rastie aj výška úrokovej miery. Veritelia poskytujúci rizikové úvery sa v anglicky hovoriacich krajinách odlišujú formou svojej propagácie. Tá sa zameriava na klientov, ktorí majú problém získať pôžičku na prime markete. Podľa HUD majú rizikoví veritelia vo svojom názve často slová: „acceptance“ (súhlas), „consumer“ (spotrebiteľ), „finance“ (financie). Veritelia sú na rizikovom trhu ochotní požičiavať rizikovým klientom. Za to si účtujú mnohonásobne vyššie úroky a poplatky ako veritelia na prime markete. Veritelia tieto poplatky ospravedlňujú vyššími rizikovými nákladmi a nákladmi na správu, preto musí byť vybavovanie takýchto úverov omnoho agresívnejšie a asertívnejšie (pretože pravdepodobnosť nesplácania je vysoká). Veritelia vo svojich ponukách zdôrazňujú, že nepožadujú doklad o príjme, nevyžadujú záruky, nepozerajú do registra dlžníkov, ani iným spôsobom nezisťujú zadlženosť žiadateľov.
Klienti využívajúci subprime úvery
Rizikoví klienti dávajú veľkú časť svojich príjmov na splátky úveru, majú nízku alebo žiadnu úverovú históriu alebo je u nich vysoká pravdepodobnosť nesplácania úveru. Výška úrokov na rizikovom trhu je cenovou diskrimináciou na základe väčšieho množstva faktorov: oneskorené platby, exekúcia, osobný bankrot, výška ostatných dlhov, úverové skóre, atď.
Zelený mužík (mimozemšťan)
náhľad|„Zelení mužíkovia“ na titulke vydania amerického časopisu Fantastic Novels z januára 1951 Zelený mužík, uvádzané v pluráli ako zelení mužíkovia alebo zelení mužíci (🏴󠁧󠁢󠁥󠁮󠁧󠁿󠁧󠁢󠁥󠁮󠁧󠁿, skratka LGM), je pomenovanie obvyklého vyobrazenia (inteligentného) mimozemského života pochádzajúceho z vedecko-fantastickej literatúry.
Medzi incidenty, ktorých svedkovia opísali prítomnosť bytostí takéhoto vzhľadu, patria:
Laparrouquial
Laparrouquial je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Tarn, v regióne Midi-Pyrénées.
Polohopis
Laparrouquial má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod.
Obyvateľstvo
Laparrouquial má 101 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
Saint-Jean-sur-Richelieu
Saint-Jean-sur-Richelieu je mesto kanadskej provincii Québec.
Poloha
Mesto sa nachádza na rieke Richelieu, približne 40 km juhovýchodne od Montrealu. Nachádza sa na tradičných územiach kmeňov Kanyen’kehà:ka a Abenaki.
Dejiny
Mesto svoj pôvod odvádza od pevnosti, ktorá tu vznikla za čias francúzskeho režimu v Kanade. Od roku 1836 železnica Champlain and Saint Lawrence Railroad spojila Saint-Jean a La Prairie a v roku 1843 bol dokončený kanál Chambly. Koncom 19. storočia však mesto upadalo kvôli železničnej konkurencii a neschopnosti pritiahnuť priemysel. V 20. storočí sa priemysel vzmohol, od 60. rokov však znovu klesal.
Demografia
V sčítaní obyvateľstva v roku 2021 malo mesto 97 873 obyvateľov, v roku 2016 95 114. V roku 2021 ako prvý oficiálny jazyk uvádza 92 690 francúzštinu, 3 000 angličtinu, 995 oba a 150 ani jeden. 10 ľudí udalo ako etnický pôvod slovenský, 10 český a nikto československý.
Doprava
Mestom prechádza Diaľnica 35 a provinčné cesty 104 a 133.
Vojsko
V meste sa nachádza vojenská vysoká škola Royal Military College Saint-Jean/Collège militaire royal de Saint-Jean a základňa Kanadských ozbrojených síl kde väčšina regrútov absolvuje svoj základný výcvik. Vojenská škola bola pôvodné založená v roku 1952, v roku 2008 bola znovuzaložená. Ponúka vzdelávanie v oboch oficiálnych jazykoch pre dôstojníckych kadetoch medzi strednou školou a univerzitou.
Saint-Thual
Saint-Thual je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Ille-et-Vilaine, v regióne Bretónsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Emma Meessemanová
Emma Meessemanová (neprechýlene: Emma Meesseman; * 13. máj 1993, Ieper, Belgicko) je belgická profesionálna basketbalistka hrajúca v súčasnosti za klub Fenerbahçe Alagoz Holding v tureckej superlige a v Eurolige. Meessemanová bola po hraní v Belgicku draftovaná v roku 2013 v druhom kole do americkej WNBA tímom Washington Mystics. Pôsobila tiež v ruskej extralige. Je oporou belgickej reprezentácie. V roku 2011 bola vyhlásená na najlepšiu mladú hráčku roka v Európe. V roku 2019 získala ocenenie najužitočnejšej hráčky finále play off WNBA. Meessemanová vyštudovala telesnú výchovu na Vrije Universiteit Brussel.
Harry Potter a Polovičný princ (film)
Harry Potter a polovičný princ je v poradí šiesty film o Harry Potterovi. V hlavných úlohách Daniel Radcliffe ako Harry Potter, Emma Watson ako Hermiona Grangerová a Rupert Grint ako Ron Weasley.
Ostatné postavy - Tom Felton (Draco Malfoy), Michael Gambon (Albus Dumbledor), Hero Fiennes-Tiffin (Lord Voldemort) a ďalší.
Dej
Návrat Lorda Voldemorta zapríčiní vo svete kúzelníkov spúšť. Harry má podozrenie, že nebezpečenstvo číha priamo na Rockforte pretože Rockfort už nie je ani zďaleka taký bezpečný ako predtým. Dumbledore sa sústredí na poslednú bitku, ktorá sa blíži nenávratnou rýchlosťou. Potrebuje, aby mu Harry pomohol rozlúsknuť dôležitý kľúč, ktorý vedie k rozuzleniu Voldemortovej obrany. Rozhodujúcu informáciu však pozná iba bývalý profesor Horác Slughorn. Medzitým útočí na študentov ešte úplne iný nepriateľ - ich tínedžerské hormóny.
Kronika anonymného minoritu
thumb|[[Dubnická kronika z roku 1479, ktorej súčasťou je Kronika anonymného minoritu]]
Kronika anonymného minoritu je dielom neznámeho príslušníka františkánskej rehole. Zachytáva historické dianie rokov 13451355 počas panovania kráľa Ľudovíta I. Neúplný text kroniky sa zachoval v kódexe Dubnickej kroniky. Autorstvo sa pripisuje osobe, ktorá pri talianskej Averse držala hlavu zraneného kráľa, minoritovi Jánovi z Kétu, ktorému dal kráľ počas výpravy proti Litovcom koňa, prípadne Dionýzovi Lackfimu, kráľovmu vychovávateľovi a dôverníkovi.
Kronika historických udalostí (výpravy do Talianska, výprava proti Litovcom) je spestrená románovými vsuvkami a anekdotickými podrobnosťami charakteristickými pre františkánske dejepisectvo. Príkladom je opis zázraku sv. Ladislava.
Nebezpečné prenasledovanie
Nebezpečné prenasledovanie (§360a Trestného zákona) alebo stalking je patologické správanie jednotlivca resp. trestný čin, ktoré/-rý sa prejavuje abnormálnym záujmom o nejakú inú osobu, spojeným s jej prenasledovaním a obťažovaním. Prenasledovaná osoba je často verejne známa, alebo prenasledovateľovi osobne blízka. Na označenie takto sa správajúceho jednotlivca sa používa termín prevzatý z angličtiny: stalker.
Charakteristika
Stalking sa prejavuje najmä opakovaným fyzickým prenasledovaním, nechcenými kontaktmi (listy, sms...), dlhodobým sledovaním aktivít dotyčnej osoby a zbieraním informácií o nej, prípadne nemiestnym oslovovaním jej príbuzných, priateľov a podobne. Takýto záujem cieľovú osobu obťažuje, narúša jej súkromie a môže vzbudzovať strach. V niektorých krajinách je takéto konanie trestné (napr. v Česku). Na Slovensku je legislatíva zatiaľ benevolentnejšia: musí dôjsť k vyhrážaniu, aby sa mohlo začať trestné stíhanie.
Stalkeri pochádzajú zo všetkých spoločenských vrstiev a všetkých vekových kategórií. Až 80 % všetkých stalkerov tvoria muži, väčšina má do 40 rokov. Nemajú problém zanechať zamestnanie, alebo oň dobrovoľne prichádzajú z dôvodu vynakladania všetkého svojho času na sledovanie osoby. Obeťou sa môže stať ktokoľvek, najčastejšie sú to však ženy.
Heinrich Justi
Heinrich Justi (aj Heinrich von Justi; * 1804, Kluž† 1878, Bratislava) bol bratislavský mešťanosta v rokoch 18671875, známy najmä vďaka Horskému parku a pomníku v ňom na jeho počesť.
Životopis
Justi sa narodil v roku 1804 v Kluži, dnešnom Rumunsku. Študoval na tamojšom gymnáziu, neskôr v Sibiu a v rôznych vojenských školách. V rokoch 18181829 slúžil v armáde, po dokončení právnických štúdií bol zamestnancom bratislavského mestského magistrátu. V revolučných rokoch 1848/49 bol veliteľom prešporskej národnej (maďarskej) gardy a bojoval proti hurbanovským povstalcom (Slovenskému povstaniu) napríklad v bitke pri Senici (26. septembra 1848). Za účasť v uhorskej revolúcii stál v roku 1850 pred (rakúskym) vojenským súdom, ale po deviatich mesiacoch bol oslobodený. V tomto období sa venoval založeniu a vedeniu plynárne. Do verejného života sa vrátil až po rakúsko-uhorskom vyrovnaní v roku 1867, keď sa ako 63 ročný stal mešťanostom (Bürgermeisterom, ktorý sa o moc delil s richtárom, ako predstaviteľom súdnej právomoci mesta a kapitánom ako predstaviteľom vojenskej moci). Maďari o ňom písali ako o Nemcovi, ktorý však podporoval Maďarmi požadovanú samostatnosť Uhorska.
V čase svojho pôsobenia vo funkcii mešťanostu bol veľmi aktívny, reorganizoval mestskú správu, po regulácii toku Dunaja (zabezpečil pilótovanie a reguláciu mestského brehu Dunaja), dal upraviť nábrežie, zaviedol stavebný poriadok, zakladal mestské parky, na jeho podnet sa začala budovať kanalizácia a mesto kúpilo s radnicou susediaci Aponiho palác.
Stál pri založení mnohých spolkov: dobrovoľného hasičského zboru, Bratislavského okrášľovacieho spolku (1868) a jeho múzea (1868, teraz Múzeum mesta Bratislavy) a Mestskej knižnice (ktorá oficiálne vznikla v budove súčasnej Univerzitnej knižnice na Michalskej ulici č. 1 až po jeho smrti 1. októbra 1900).
V júli roku 1869 mu v mestskej reprezentačnej sieni slávnostne odovzdal cisár František Jozef I. zlatý záslužný kríž. Kúpou Apponiho paláca a prenesením úradovne magistrátu do neho sa uvoľnili miestnosti na prvom poschodí starej radnice a do tých v roku 1872 natrvalo umiestnili zbierky vtedy ešte mladého, ale už bohatého mestského múzea.
Najznámejší sa však stal vďaka dnešnému Horského parku. V roku 1869 inicioval, aby mesto kúpilo tzv. „Študentský les“ alebo „Študentskú horu“ od Mestského polievkového združenia. Poveril mestského inžiniera Antona Sendleina, aby vypracoval plán vychádzkových ciest a bol to on, kto po celý čas výkonu svojej funkcie držal nad parkom ochrannú ruku.
Jeho vojenské autokratické vystupovanie a novátorské prístupy sa nie vždy stretli s pochopením. Pobúrenie vyvolalo v roku 1870 najmä zbúranie Korunovačného kopčeka pri regulácii dunajského nábrežia. V roku 1875 keď predstavil svoju veľkolepú koncepciu rozvoja mesta, plánujúc výstavbu trvalého mosta, kasární, bitúnku, tržnice, vodovodu a iných s rozpočtom päť a pol milióna zlatých, sa ostatní poslanci proti nemu postavili. Pôžičku neschválili a Justiho donútili odísť do penzie, dokonca so zníženým dôchodkom.
O tri roky na to, v roku 1878, zomrel a dobová tlač na neho spomínala, že zomrel ako chudobný muž s trpkým pocitom nedocenenia. Pohreb sa konal 19. októbra 1878. Justiho význam pre mesto potom ocenili ďalšie generácie, ale až po jeho smrti, keď sa jeho návrhy aj tak postupne zavádzali do života. Dvadsať rokov po jeho smrti inštalovali v Horskom parku pomník na jeho počesť v podobe umelého brala z lomových skál.
Týždeň vo filme
Týždeň vo filme bol česko-slovenský spravodajský filmový týždenník (česky: Československý filmový týdeník), ktorý sa distribuoval od 16. júna 1945 (15. júna - dátum prvej projekcie) do konca roka 1982. Od roku 1983 pokračoval pod novým názvom Kinožurnál, ktorý sa prestal nakrúcať v roku 1990. Išlo o približne 10 minútový, komentovaný, zostrih dokumentárnych šotov, ktorý bol premietaný ako začiatok filmových predstavení v kinách, pred hlavným filmom.
Tím autorov
Týždeň vo filme patril pod Československý spravodajský film. Spočiatku preň pracovali rôzni autori, ktorí predtým pôsobili vo zvukovom týždenníku Nástup, ktorý existoval od 6. november 1938 do 9. marca 1945 a patril pod Školfilm (Ústav pre školský a osvetový film). Šéfredaktorom bol Eugen Mateička. Ten bol do roku 1947 zamestnancom Slovenskej filmovej spoločnosti ako poverenec pre výrobu spravodajského žurnálu. Po roku 1948 začal Mateička pôsobil už mimo filmovej oblasti. Redaktormi sa stali Štefan Ondrkal (predtým administratíva v Nástupe), Ivan Remo (pretým Školfilm) a Augustín Pitrun. Otakar Patočka a František Lukeš boli kameramanmi týždenníka.
V 60. rokoch pracoval v spravodajskom filme pomerne stabilný tím autorov, ktorý sa venovali tiež týždenníku: Ladislav Kudelka, Milan Černák, Štefan Orth, Štefan Ondrkal, Michal Rábek, neskôr aj Vlado Kubenko, Otakar Krivánek a Ivan Húšťava. Ale aj noví kameramani: Pavel Čilek, Rudolf Ferko, Jozef Grussmann, Oskár Šághy, ale už aj osvedčení Leopold Bródy, Ján Blanár, Jozef Pavlacký, Ervin Potocký.
História
V rokoch 1946 - 1948 v troch letných mesiacoch vychádzali celoštátne Československé filmové noviny, v ktorých znel český aj slovenský komentár k rovnakému obrazovému materiálu.
Po februári 1948 nastali podstatné zmeny. Záujem, ktorý mal týždenník aj o správy v zahraničí sa obmedzil len na krajiny pod sovietskym vplyvom. Eugen Mateička bol nahradený režisérom a scenáristom Vojtechom Andreánskym a objektivizujúci charakter spravodajstva sa zmenil na propagandu.
Andreánsky sa v roku 1954 sa stal definitívne režisérom a scenáristom Štúdia krátkych filmov, po tom čo strávil 18 mesiacov vo väzení. V roku 1955 sa začala meniť štruktúra v týždenníku i prístup k spracovaniu jednotlivých tém. Všeobecné konštatovania nahradila konkrétna analýza, príspevky sa sústredili do monotematických blokov a boli spestrené o kritické fejtóny. Propaganda prestala byť hlavnou funkciou publicistiky, dôraz sa kládol na iné spoločenské funkcie, napríklad objavovanie regiónov.
Dôležitým faktorom bolo, že 3. novembra 1956 začala vysielať Slovenská televízia. Prvou spravodajskou reláciou boli Televízne aktuality a zaujímavosti a od 1. januára 1958 sa vysielali Televízne noviny. Filmový týždenník nemohol televízii konkurovať v aktuálnosti správ, preto sa sústredili na pútavosť obrazových materiálov, keďže televízne správy využívali najmä fotografie a hlásateľov. Ukazovali komplexnejší obraz slovenskej spoločnosti. Filmový týždenník ale získal širšie publikum, lebo sa vysielal už aj prostredníctvom televíznej obrazovky.
V roku 1983 bol Týždeň vo filme premenovaný na Kinožurnál, ktorý sa prestal nakrúcať v roku 1990.
V roku 2015 vyšla edícia, v ktorej je na 5 DVD nosičoch skompletizovaný filmový týždenník Týždeň vo filme a Kinožurnál. Dňa 25. marca 2015 na bratislavskom Febiofeste pokrstili edíciu 5 DVD s názvom Týždeň vo filme 19451990. Krstnými rodičmi sa stali bývali redaktori spravodajského filmu Marcela Plítková, Milan Černák a režisér Rudolf Urc, ktorí sa podieľali na zostave nosičov a napísali tiež sprievodné texty.
Iná tvorba autorov týždenníka
Mnohí autori sa postupne vyprofilovali na režisérov dokumentárnych filmov, ktorých filmy boli značne ovplyvnené reportážnou štylizáciou - napríklad Ladislav Kudelka Chlapi z Gaderskej doliny (1963), kde podáva bez slova obraz dňa drevorubačov. Či Obec plná vzdoru (1969), Leopoldovská pevnosť (1968). Ale aj Štefan Kremnický s dielom Zakliata dolina (1966) a Otakar Krivánek Cesta (1966), ktorý neskôr nakrúcal aj hrané filmy Deň náš každodenný z roku 1969, či detský film Otec ma zderie tak či tak (1980).
Brigitte Bardotová
Brigitte Anne-Marie Bardotová (* 28. september 1934) je francúzska bývalá modelka, herečka, speváčka a aktivistka za práva zvierat.
V mladosti tancovala balet, s ktorým začala v roku 1952. Po tom ako sa objavila v 16 filmoch sa stala celosvetovo známou pre účinkovanie v kontroverznom filme svojho manžela Rogera Vadima ...a Boh stvoril ženu. Neskôr sa objavila v kultovom filme Pohŕdanie. Pozornosť francúzskych intelektuálov si získala tým, že sa stala subjektom diela Simone de Beauvoirovej, ktorá ju opísala ako „lokomotívu v ženských dejinách“ a spravila z nej prvú a najviac liberálnu ženu v povojnovom Francúzsku.
Česko Slovenská SuperStar (2020)
Česko Slovenská SuperStar bola séria medzinárodnej relácie z roku 2020. Išlo o šieste pokračovanie známe skôr už iba pod názvom Superstar, ktoré bolo vysielané na jar 2020 na českej TV Nova a slovenskej TV Markíza. Televízie potvrdili šieste pokračovanie speváckej súťaže v lete roku 2019, kedy bola zároveň spustená kampaň na nábor účinkujúcich. Víťazskou tejto série Superstar sa stala Barbora Piešová.
Porota
Televízie predstavili kompletné zloženie porotcov pre 6. ročník dňa 29. novembra 2019. Bolo potvrdené, že porotu vôbec po prvýkrát v histórii tejto relácie bude tvoriť až päť členov. Ako doposiaľ vo všetkých ročníkoch federálnej aj slovenskej verzie SuperStar, sa do porotcovského kresla vrátil stabilný člen Pavol Habera. Podobne ako v predošlom ročníku si rolu porotcu vyskúšal jeden z bývalých účastníkov, v tomto ročníku to bola Monika Bagárová, ktorá súťažila v ročníku 2009. Ako úplný nováčik sa k nej pripojila česká herečka zo seriálu Ulice Patricie Pagáčová. Ďalším nováčikom bol slovenský hudobník, spevák, skladateľ a moderátor Marián Čekovský a päticu uzatvoril český moderátor Leoš Mareš, ktorý moderoval tri z predošlých piatich ročníkov SuperStar, ale vôbec prvýkrát sa predstavil ako porotca.
Leoš Mareš moderuje taktiež oba živé prenosy.
Super výber
80 najlepších súťažiacich vybraných z castingov postúpilo do ďalšej fázy, takzvaného Super Výberu, ktorý bol v tomto ročníku rozdelený do viacerých častí a predstavoval jedinú vyraďovaciu fázu do samotných živých finálových kôl.
Bunker (TOP 80)
Prvá časť Super výberu sa odohrávala v bunkri Drnov neďaleko Prahy, ktorý v súčasnosti slúži ako múzeum protivzdušnej obrany. V rámci tejto vyraďovacej fáze pred porotou bez hudobného sprievodu zaspievali úseky piesní dievčatá rozdelené do päťčlenných skupín. Tie na základe vystúpení porota buď vyradila alebo posunula ďalej. Chlapci, nakoľko ich do tejto fázy postúpilo menej, postúpili všetci ďalej bez prechodu touto fázou.
Následne vybraní speváci vystúpili ešte jednotlivo s piesňou podľa vlastného výberu. Porota opäť časť z nich vyradila a v súťaži ďalej pokračovalo 48 najlepších.