cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ľudovít Napoleon Bonaparte
Luxemburská kríza
Luxembursko znovu získalo nezávislosť de iure v roku 1815 ako veľkovojvodstvo. Išlo však o osobný zväzok s Holandskom. Holandský kráľ Villiam III., ktorý bol tiež Luxemburským veľkovojvodom, zúfalo potreboval peniaze a bol pripravený predať Veľkovojvodstvo Francúzsku. Francúzsko bolo prinútené vzdať sa akýchkoľvek nárokov voči Luxembursku v Londýnskej zmluve (1867). Napoleon III. nezískal nič za svoje úsilie, no demilitarizoval luxemburské opevnenie.
Neschopnosť zväčšiť veľkosť francúzskej armády
Napriek jeho zhoršenému zdraviu videl, že pruská armáda v kombinácii s armádami Bavorska a ďalších nemeckých štátov bude veľkým nepriateľom. V roku 1866 bolo v Prusku s 22 miliónmi obyvateľov možné zmobilizovať armádu 700 000 mužov, zatiaľ čo vo Francúzsku s 26 miliónmi obyvateľov mala armáda len 385 000 mužov, z ktorých 140 000 bolo v Alžírsku, v Mexiku, a Ríme.
Posledné hľadanie spojencov
Napoleon III. bol presvedčený o svojej vojenskej sile a išiel do vojny, aj keď nenašiel spojencov, ktorí by podporili vojnu s cieľom zastaviť nemecké zjednotenie.
Po porážke Rakúska pokračoval Napoleon v hľadaní spojencov proti Prusku. V apríli 1867 navrhol spojenectvo, obranné a útočné, s Rakúskom. Ak sa Rakúsko pripojí k Francúzsku vo víťaznej vojne proti Prusku, Napoleon sľúbil, že Rakúsko môže vytvoriť nové spoločenstvo s južnými štátmi Nemecka a môže si pripojiť Sliezsko, zatiaľ čo Francúzsko si zoberie ľavý breh rieky Rýn. Načasovanie ponuky Napoleona však nebolo správne zvolené; Rakúsko prešlo veľkou vnútornou reformou a vytvorilo novú štruktúru dvojitej monarchie s dvoma národmi, z ktorých jedna bola Rakúske cisárstvo a druhá Uhorské kráľovstvo.
Napoleonov pokus o dosadenie arcivojvodu Maximiliána, brata rakúskeho cisára, v Mexiku sa práve blížilo ku katastrofálnemu záveru; francúzske vojská boli práve stiahnuté z Mexika vo februári 1867 a nešťastný Maximilián bude 19. júna zajatý, odsúdený a zastrelený. Napoleon III. predložil tieto ponuky znova v auguste 1867 pri návšteve, aby vyjadril sústrasť smrti Maximiliána, avšak tento návrh nebol prijatý s nadšením.
náhľad|Portrét Napoleona III. z roku 1868 od [[Adolphe Yvon|Adolpha Yvona.]] Napoleon III. sa tiež pokúsil presvedčiť Taliansko, aby bolo jeho spojencom proti Prusku. Taliansky kráľ Viktor Emanuel bol osobne priaznivo naladený pre lepšie vzťahy s Francúzskom, pripomínajúc úlohu, ktorú zohral Napoleon III. pri dosahovaní zjednotenia Talianska, avšak talianska verejná mienka bola voči Francúzsku do značnej miery nepriateľská; 3. novembra 1867 francúzski a pápežskí vojaci strieľali na talianskych patriotov Garibaldiho, keď sa pokúsil dobyť Rím. Napoleon predstavil navrhovanú zmluvu o spojenectve 4. júna 1869, pri výročí spoločného francúzsko-talianskeho víťazstva pri Magente. Taliani odpovedali a požiadali Francúzsko, aby stiahlo svoje vojsko, ktoré chránilo pápeža v Ríme. Podľa názoru vrúcnych francúzskych katolíkov to bola podmienka, ktorú Napoleon III. nemohol akceptovať.
Zatiaľ čo Napoleon III. nemal úspech pri hľadaní spojencov, Bismarck podpísal tajné vojenské zmluvy s juhonemeckými štátmi, ktoré sľúbili poskytnúť vojská v prípade vojny medzi Pruskom a Francúzskom. V roku 1868 podpísal Bismarck dohodu s Ruskom, ktoré mu poskytlo slobodu konania na Balkáne výmenou za neutralitu v prípade vojny medzi Francúzskom a Pruskom. Táto zmluva vytvára ďalší tlak na Rakúsko, ktoré malo tiež záujmy na Balkáne, aby sa nepridalo k Francúzsku.
Najdôležitejšie však je, že Prusko sľúbilo podporu Rusku pri odstraňovaní obmedzení Parížskeho kongresu z roku 1856. „Bismarck kúpil spoluvinu cára Alexandra II. tým, že sľúbil, že pomôže obnoviť jeho námorný prístup k Čiernemu moru a Stredomoriu (prerušený zmluvami o ukončení krymskej vojny), ostatné sily boli menej cenovo dostupné“. Bismarck tiež oslovil liberálnu vládu Williama Gladstona v Londýne a ponúkol ochranu neutrality Belgicka pred francúzskou hrozbou. Britské ministerstvo zahraničných vecí pod vedením lorda Clarendona zmobilizovalo britskú flotilu s cieľom odradiť Francúzsko od akýchkoľvek agresívnych krokov proti Belgicku. V akejkoľvek vojne medzi Francúzskom a Pruskom by bolo Francúzsko úplne samo.
Bismarck si myslel, že francúzska márnosť povedie k vojne; využil túto márnosť v Emžskú depešu v júli 1870. Francúzsko sa nechalo nachytať a vyhlásilo Prusku vojnu.
V roku 1867 francúzsky politik Adolphe Thiers (ktorý sa stal v roku 1871 prezidentom Francúzskej republiky) obvinil Napoleona III. z chybnej zahraničnej politiky: „Neexistuje žiadna chyba, ktorá sa môže urobiť“. Napoleon III. a Francúzsko v lete roku 1870 však urobili vážnu chybu, keď Francúzsko vyhlásilo Prusku vojnu. To umožnilo Bismarckovi a Prusku prezentovať svetu ako vojnu, kde sa bránia, hoci Prusko a Bismarck mali agresívne plány a čoskoro sa stali známymi v súvislosti s anexiou francúzskych provincií Alsasko a Lotrinsko.
Hohenzollernová kandidatúra a Emžská depeša
Vo svojich spomienkach napísaných dlho po vojne napísal Bismarck: „Vždy som uvažoval, že vojna s Francúzskom bude samozrejme nasledovať vojnu proti Rakúsku... Bol som presvedčený, že priepasť, ktorá sa vytvorila v čase medzi severom a juhom Nemecka, nemohla byť lepšie prekonaná národnou vojnou proti susedným ľuďom, ktorí boli voči nám agresívni. Nepochyboval som o tom, že pred uskutočnením všeobecnej reorganizácie Nemecka je potrebné uskutočniť francúzsko-nemeckú vojnu.“Ako sa blížilo leto roku 1870, na Bismarcka sa vyvíjal tlak na čo najrýchlejšiu vojnu s Francúzskom. V Bavorsku, najväčšom z juhonemeckých štátov, sa proti zjednoteniu s (väčšinou protestantským) Prusom postavila vlastenecká strana, ktorá uprednostňovala konfederáciu (katolíckeho) Bavorska s (katolíckym) Rakúskom. Nemecká protestantská verejná mienka bola na strane zjednotenia s Pruskom.
Vo Francúzsku narastal taktiež vlastenecký sentiment. Dňa 8. mája 1870 francúzski voliči drvivou väčšinou podporili program Napoleona III. v národnom ľudovom hlasovaní, pričom 7 358 000 hlasov bola za áno proti 1 582 000 hlasov za nie, čo predstavuje zvýšenie podpory o dva milióny hlasov od parlamentných volieb v roku 1869. Cisár bol menej populárny v Paríži a vo veľkých mestách, ale veľmi obľúbený na francúzskom vidieku. Napoleon vymenoval nového ministra zahraničných vecí, Antoina Agenora, vojvodu z Gramonta, ktorý bol voči Bismarckovi nepriateľský. Cisár bol slabý a chorý, ale extrémnejší bonapartisti boli pripravení ukázať svoju silu proti republikánom a monarchistom v parlamente. náhľad|[[Leopold, princ z Hohenzollernu]] V júli roku 1870 našiel Bismarck príčinu vojny v starom dynastickom spore. V septembri 1868 bola španielska kráľovná Izabela II. zvrhnutá a vyhostená do Francúzska. Nová španielska vláda zvažovala niekoľko kandidátov vrátane Leopolda, princa z Hohenzollern, bratranca kráľa Viliama I. z Pruska. Na konci roku 1869 dal Napoleon III. pruskému kráľovi a jeho kancelárovi Bismarckovi vedieť, že Hohenzollernský princ na španielskom tróne nebude pre Francúzsko prijateľný. Kráľ Viliam nemal túžbu vstúpiť do vojny proti Napoleonovi III. a touto témou sa už ďalej nezaoberal. Koncom mája však Bismarck napísal otcovi Leopolda a požiadal ho, aby vyvinul tlak na jeho syna, aby prijal kandidatúru na španielskeho kráľa. Leopold, požiadaný tak jeho otcom, ako aj Bismarckom, súhlasil.
Kráľ Viliam I. nechcel byť videný ako podnecovateľ vojny; dostal správy, ktoré požadovali zdržanlivosť od cisára Alexandra II., kráľovnej Viktórie a kráľa Belgičanov. Dňa 10. júla oznámil Leopoldovému otcovi, že kandidatúra jeho syna by sa mala stiahnuť. Leopold sa bránil tejto myšlienke, ale nakoniec súhlasil a 11. júla stiahol kandidatúru a 12. júla to bolo vyhlásené, čo sa teda bralo ako diplomatické víťazstvo Napoleona. Večer 12. júla po stretnutí s cisárovnou a so svojím ministrom zahraničných vecí Gramontom sa rozhodol posunúť svoj úspech o niečo ďalej; požiadal kráľa Viliama, aby zaručil, že pruská vláda už nikdy nebude požadovať španielsky trón.
Francúzsky veľvyslanec v Prusku gróf Vincent Benedetti bol poslaný do nemeckého kúpeľného strediska Bad Ems, kde býval pruský kráľ. Benedetti sa stretol s kráľom 13. júla v parku na zámku. Kráľ mu s úctou povedal, že plne súhlasí so stiahnutím kandidatúry Hohenzollerna, ale že nemôže v mene vlády robiť sľuby do budúcnosti. Usúdil, že záležitosť bola uzavretá. Ako mu Gramont dal pokyn, Benedetti požiadal o ďalšie stretnutie s kráľom, aby žiadosť zopakoval, ale kráľ zdvorilo, ale rázne odmietol. Benedetti sa vrátil do Paríža a situácia sa zdala byť ukončená. Bismarck však upravil oficiálne odoslanie stretnutia, aby sa zdalo, že obe strany boli nepriateľské: „Jeho veličenstvo kráľ,“ čítalo sa v depeší, „sa odmietol znovu stretnúť s francúzskym veľvyslancom a prostredníctvom pomocného tábora mu dal vedieť, že jeho veličenstvo už nemá viac čo povedať veľvyslancovi.“ Táto verzia bola oznámená vládam a nasledujúci deň bola vo francúzskej tlači.
Emžská depeša mala presne taký účinok, aký zamýšľal Bismarck. Opäť bola zapálená verejná mienka vo Francúzsku. „Tento text vyvolal účinok červenej zástery na galského býka,“ napísal neskôr Bismarck. Francúzsky minister zahraničných vecí Gramont vyhlásil, že má pocit, že „dostal facku“. Vodca konzervatívcov v parlamente Thiers hovoril s mierou a tvrdil, že Francúzsko zvíťazilo v diplomatickej bitke a že neexistoval dôvod na vojnu, avšak za toto dostal vykričané, že je zradcom a že sa spojil s Pruskom. Nový napoleonský premiér Émile Ollivier vyhlásil, že Francúzsko urobilo všetko, čo je v jej silách, aby ľudsky a čestne pomohlo predchádzať vojne, a že zodpovednosť prevzalo „s ľahkým srdcom“. Ulicami Paríža pochodoval dav 15 – 20 000 osôb, nesúci vlajky a vlastenecké transparenty, ktorý požadoval vojnu. 19. júla 1870 bolo pruskej vláde zaslané vojnové vyhlásenie.
Porážka vo francúzsko-pruskej vojne
náhľad|231x231bod|Na vypuknutí vojny sa na námestí Place de la Bastille zhromaždili zástupy a skandovali „Do Berlína!“ Keď Francúzsko vstúpilo do vojny, v uliciach Paríža sa konali vlastenecké demonštrácie, kde davy spievali La Marseillaise a skandovali „Do Berlína! Do Berlína!“. Avšak Napoleon bol melancholický. Povedal generálovi Lepicovi, že očakáva, že vojna bude „dlhá a náročná“ a pýtal sa: „Kto vie, či sa vrátime?“ Maršalovi Randonovi povedal, že sa na vojenskú kampaň cíti príliš starý. Napriek jeho zlému zdravotnému stavu sa Napoleon rozhodol ísť s armádou na front ako hlavný veliteľ, ako to urobil počas úspešnej talianskej kampane. 28. júla opustil Saint-Cloud vlakom z frontu. Sprevádzal ho jeho štrnásťročný syn v uniforme armády, jeho vojenský štáb a veľký kontingent kuchárov a sluhov. Bol bledý a mal viditeľné bolesti. Cisárovná zostala v Paríži ako regent, ako to urobila pri iných príležitostiach, keď bol cisár mimo krajiny.
Mobilizácia francúzskej armády bola chaotická. Dvadsaťtisíc vojakov sa stretlo na nemeckej hranici pozdĺž 250 kilometrového frontu. Dôstojníci nemohli nájsť svoje jednotky a jednotky nemohli nájsť svojich dôstojníkov. Generál Moltke a nemecká armáda so skúsenosťami s mobilizáciou vo vojne proti Rakúsku dokázali účinne presunúť tri armády 518 000 mužov na koncentrovanejšiu frontu len 120 kilometrov. Okrem toho boli nemeckí vojaci podporovaní významnou rezervou Landwehru (Teritoriálna obrana) s 340 000 mužmi a ďalšou rezervou 400 000 územných hliadok. Francúzska armáda prišla na hranicu vybavenú mapami Nemecka, ale bez máp Francúzska – kde sa odohrali skutočné boje – a bez konkrétneho plánu toho, čo urobí.
2. augusta Napoleon a jeho syn sprevádzali armádu, keď urobili predbežný prechod nemeckej hranice smerom na mesto Saarbrücken. Francúzi zvíťazili v menšej bitke a postupovali ďalej. Napoleon III, veľmi chorý, nemohol jazdiť na koni a musel sa oprieť o strom. Medzitým Nemci zostavili omnoho väčšiu armádu v Alsasku a Lotrínsku, ako Francúzi očakávali alebo o nich vedeli. 4. augusta 1870 Nemci zaútočili drvivou silou proti francúzskej divízii v Alsasku v bitke pri Wissembourgu (nemecky: Weissenburg), čo Francúzov prinútilo ustúpiť. Nemci 5. augusta porazili ďalšiu francúzsku armádu v bitke pri Spicherene v Lotrinsku.
6. augusta zaútočilo 140 000 Nemcov na 35 000 francúzskych vojakov v bitke pri Wörthe; Francúzi prišli o 19 200 zabitých, zranených a zajatých vojakov a boli nútení ustúpiť. Francúzski vojaci statočne bojovali a francúzska jazda a pechota opakovane útočili na nemecké línie, ale Nemci mali vynikajúcu logistiku, komunikáciu a vodcovstvo. Nemci mali nový poľný kanón, ktorý mal dlhší dolet, mal vyššiu rýchlosť streľby a bol presnejší ako francúzske kanóny. Tento kanón spôsobil vo francúzskych radoch obrovské straty.
Keď sa správy o francúzskych porážkach dostali 7. augusta do Paríža, uvítali ich s nedôverou a zdesením. Predseda vlády Ollivier a šéf štábu armády maršal Edmond Le Boeuf rezignovali. Cisárovná Eugénie sa chopila seba ako regent, aby vymenovala novú vládu. Za nového predsedu vlády si vybrala generála Cousina-Montaubana, známeho ako gróf z Palikao, sedemdesiatštyri ročný, bývalý veliteľ francúzskych expedičných síl v Číne. Gróf z Palikao vymenoval za nového vojenského veliteľa maršala Françoisa Achilla Bazaina, veliteľa francúzskych síl v Lotrínsku. Napoleon III navrhol návrat do Paríža, uvedomujúc si, že nemá pre armádu nič dobré. Cisárovná, zodpovedná za vládu, odpovedala telegraficky: „Nemysli na návrat, pokiaľ nechceš spustiť hroznú revolúciu. Povedia, že si opustil armádu, aby si unikol nebezpečenstvu.“ Cisár súhlasil, že zostane s armádou. S cisárovnou riadiacou krajinu a Bazaínom veliacemu armáde už nemal cisár žiadnu skutočnú úlohu. Na fronte povedal cisár maršalovi Leboeufovi: „obaja sme boli prepustení.“
18. augusta 1870 sa v Lotrínsku medzi Nemcami a armádou maršala Bazaineho odohrala bitka pri Gravelotte, čo bola najväčšia vojnovej bitke. Nemci utrpeli 20 000 obetí a Francúzi 12 000. Nemci sa však skončili ako víťazi, pretože armáda maršala Bazaína so 175 000 vojakmi, šiestimi divíziami kavalérie a piatimi stovkami kanónov bola uväznená vo vnútri opevnenia Méty, kde sa nemohli pohnúť.
Napoleon bol v Châlons-sur-Marne s armádou maršala Patrice de Mac Mahona. Mac Mahon, maršal Bazaine a gróf Palikao spolu s cisárovnou v Paríži mali rôzne predstavy o tom, čo by mala armáda urobiť ďalej, a cisár medzi nimi musel pôsobiť ako rozhodca. Cisár a Mac Mahon navrhli presunúť svoju armádu bližšie k Parížu, aby chránili mesto, ale 17. augusta Bazaine telegrafoval cisárovi: „Žiadam vás, aby ste sa vzdali tejto myšlienky, ktorá akoby opustila armádu v Métx... Nemôžete urobiť silnú odklon k pruským zborom, ktoré sú už vyčerpané toľkými bitkami? Cisárovná zdieľa môj názor.“ Napoleon III. napísal: „Súhlasím s tvojím názorom.“ Cisár poslal jeho syna späť do Paríža kvôli jeho bezpečnosti a odišiel s unavenou armádou smerom na Méty. Z cisára, ktorý jazdil v otvorenom kočiari, boli demoralizovanými vojaci šokovaní, prísažní a urazení.
Smer pohybu Mac Mahonovej armády mal byť tajný, ale bol uverejnený vo francúzskej tlači, a tak bol rýchlo známy nemeckým generálnym štábom. Nemecký veliteľ Moltke nariadil, aby dve pruské armády pochodovali smerom k Parížu, aby sa otočili k Mac Mahonovej armáde. 30. augusta boli Nemci v Beaumonte napadnutí jedným zborom Mac Mahonovej armády a prišli o päťsto mužov a štyridsať kanónov. Mac Mahon veriac, že je pred Nemcami, sa rozhodol zastaviť a reorganizovať svoje vojsko v opevnenom meste Sedan v Ardenách neďaleko belgických hraníc. náhľad|Bismarck s Napoleonom III. po jeho kapitulácii.
Bitka pri Sedane a kapitulácia
Bitka pri Sedane v roku 1870 bola pre Francúzov totálnou katastrofou – armáda sa vzdala a Napoleon sa sám stal vojnovým zajatcom. Mac Mahon dorazil do Sedanu so stotisíc vojakmi, nevediac, že dve nemecké armády sa uzatvárajú v meste (jedna od západu a druhá od východu), blokujúc akýkoľvek únik. Nemci dorazili 31. augusta a 1. septembra obsadili hory okolo Sedanu, umiestnili delostrelecké zbrane a začali strieľať francúzske pozície nižšie. 1. septembra o piatej hodine Nemci vážne zranili Mac Mahona do bedra. Sedan sa čoskoro dostal pod bombardovanie siedmimi stovkami nemeckých zbraní. Zástupca generála Mac Mahona, generál Wimpffen, spustil sériu odvážnych útokov na jazdu, aby sa pokúsil prelomiť nemecké obkľúčenie, avšak bez úspechu. Počas bitky a bombardovania stratili Francúzi sedemnásť tisíc zabitých alebo zranených a dvadsaťjeden tisíc zajatých vojakov.
Keď nemecké vojská vkročili na francúzske pozície, Napoleon III. sa bezcieľne potuloval po francúzskych pozíciách. Jeden dôstojník jeho vojenského sprievodu bol zabitý a ďalší dvaja boli zranení. Doktor, ktorý ho sprevádzal, napísal do svojho zápisníka: „Ak sa sem tento muž neprišiel zabiť, neviem, čo robil. Nevidel som ho rozkazovať celé ráno.“
Nakoniec sa o jedenástej hodine popoludní Napoleon vynoril zo svojho snenia a nariadil, aby nad citadelu bola zdvihnutá biela vlajka. Potom dostal správu od pruského kráľa, ktorý bol v Sedane so svojou armádou: „Monsieur, môj brat, ktorý nie je schopný zomrieť v čele svojich jednotiek, pre mňa nezostáva nič iné, len vložiť môj meč do rúk tvojho Veličenstva."
2. septembra o šiestej hodine ráno, v uniforme generála a sprevádzaného štyrmi generálmi z jeho personálu, bol Napoleon prevezený do nemeckého sídla v Donchery. Očakával, že sa stretne s kráľom Viliamom, ale namiesto toho sa stretol s Bismarckom a nemeckým veliteľom, generálom von Moltkem. Diktovali podmienky kapitulácie Napoleona. Napoleon požiadal o odzbrojenie jeho armády a povolenie na prechod do Belgicka, no Bismarck to odmietol. Požiadali tiež Napoleona, aby podpísal predbežné dokumenty mierovej zmluvy, ale Napoleon to odmietol a povedal im, že francúzska vláda na čele s regentom, cisárovnou Eugénie, bude musieť rokovať o akejkoľvek mierovej dohode. Cisár bol potom prevezený na zámok v Bellevue neďaleko Frénois (Ardennes), kde ho navštívil pruský kráľ. Napoleon kráľovi povedal, že nechcel vojnu, ale verejná mienka ho do toho prinútila. Pruský kráľ zdvorilo súhlasil. V ten večer napísal Napoleon cisárovnej Eugénie zo zámku:"Nie je možné povedať, čo som si pretrpel a čo trpím teraz... Uprednostnil by som smrť pred tak katastrofálnou kapituláciou, a predsa za súčasných okolností to bol jediný spôsob, ako sa vyhnúť porážke šesťdesiattisíc ľudí. Bodaj by sa tu koncentrovali iba na moje trápenia! Myslím na teba, nášho syna a našu nešťastnú krajinu."
Posledné mesiace
Od 5. septembra 1870 do 19. marca 1871 sa Napoleon III. a jeho sprievod trinástich pomocníkov nachádzali v kľudnom zajatí v zámku vo Wilhelmshöhe neďaleko mesta Kassel. Eugénie odcestoval v tichosti do Nemecka na návštevu Napoleona. náhľad|256x256bod|Napoleon III. po smrti. Generál Bazaine, obliehaný veľkou časťou zvyšnej francúzskej armády pri opevnení Mét, 23. septembra tajne rokoval s vyslancami Bismarcka. Zámerom bolo, aby Bazaine vytvoril vo Francúzsku konzervatívny režim pre seba alebo pre Napoleonovho syna. Bazainov vyslanec, ktorý 14. októbra hovoril s Bismarckom vo Versailles, vyhlásil, že armáda v Métach bola stále verná Napoleonovi. Bazaine bol ochotný prevziať moc vo Francúzsku po tom, čo Nemci porazili republiku v Paríži. Z dôvodu celkového oslabenia francúzskej pozície stratil Bismarck záujem o túto možnosť. vľavo|náhľad|259x259pixelů|Posledná fotografia Napoleona III. (1872) Napoleon zložil 27. novembra memorandum pre Bismarcka, v ktorom sa zvýšila možnosť, že pruský kráľ by mohol vyzvať Francúzov, aby ho po podpísaní mierovej zmluvy a vzdaní sa Paríža vyhlásili za cisára. Ale v tom čase už Méty padli a Napoleon zostal bez pomoci. Bismarck nevidel veľkú šancu na obnovenie cisárstva, pretože Napoleon by u Francúzov vyzeral ako figúrka nepriateľa. Posledná iniciatíva Eugénie zlyhala v januári kvôli oneskorenému príchodu jej vyslanca z Londýna. Bismarck odmietol uznať bývalú cisárovnú, pretože by to spôsobilo hnev Británie a Ruska. Krátko nato Nemci podpísali prímerie s francúzskou vládou.
Napoleon pokračoval v písaní politických listov a sníval o návrate k moci. Bonapartistickí kandidáti sa zúčastnili prvých volieb do Národného zhromaždenia 8. februára 1871 získali však iba päť kresiel. 1. marca novozvolené zhromaždenie oficiálne vyhlásilo odvolanie cisára z trónu a priamo mu prisúdilo vinu za francúzsku porážku. Keď bol medzi Francúzskom a Nemeckom dohodnutý mier, Bismarck prepustil Napoleona. Rozhodol sa ísť do exilu v Anglicku. Napoleon mal obmedzené finančné prostriedky; predal nehnuteľnosti a šperky a prišiel do Anglicka 20. marca 1871. náhľad|Hrobka Napoleona III. Napoleon, Eugénie, ich syn a ich sprievod, vrátane amerického plukovníka Zebulona Howella Bentona, sa usadili v Camden Place vo veľkom trojposchodovom vidieckom dome v dedinke Chislehurst (Kent), pol hodiny vlakom od Londýna. Prijala ho kráľovná Viktória, ktorá ho tiež navštívila v Chislehurste. Ľudovít Napoleon mal dlhoročné spojenie s Chislehurstom a Camden Place: pred rokmi, keď bol vyhostený do Anglicka, často navštevoval Emily Rowlesovú, ktorej otec vlastnil Camden Place v 30. rokoch 19. storočia. V roku 1846 mu pomohla pri úteku z francúzskeho väzenia.
Stavby
S Prosperom Mériméem sa Napoleon III. naďalej usiloval o zachovanie početných stredovekých budov vo Francúzsku, ktoré boli zanedbávané od Veľkej francúzskej revolúcie. Projekt Mérimée sa začal počas júlovej monarchie. Keďže Eugène Viollet-le-Duc pôsobil ako hlavný architekt, zachránili sa mnohé budovy vrátane niektorých z najznámejších vo Francúzsku: katedrála Notre Dame, Mont Saint-Michel, Carcassonne, opátstvo Vézelay, Pierrefonds a hrad Roquetaillade.
Napoleon III. tiež usmerňoval budovanie francúzskej železničnej siete, ktorá prispela k rozvoju ťažby uhlia a ocele vo Francúzsku. Tento pokrok radikálne zmenil charakter francúzskej ekonomiky, ktorá vstúpila do moderného veku rozsiahleho kapitalizmu. Francúzske hospodárstvo, druhé najväčšie v tom čase (za britským hospodárstvom), za vlády Napoleona III. zaznamenalo veľmi silný rast. Mená ako oceliarsky magnát Eugène Schneider a bankový magnát James de Rothschild sú symbolmi tohto obdobia. Počas tohto obdobia boli založené dve z najväčších francúzskych bánk, Société Générale a Crédit Lyonnais, ktoré stále existujú. Mimoriadne sa rozšíril aj francúzsky akciový trh, keď mnoho spoločností ťažby uhlia a ocele vydávalo akcie. Historici pripisujú Napoleonovi predovšetkým podporu železníc, ale inak nie budovanie ekonomiky.
Napoleonov vojenský tlak a ruské chyby, ktoré vyvrcholili krymskou vojnou, zasiahli Koncert veľmocí smrteľnou ranou. Zakladalo sa na stabilite a rovnováhe síl, zatiaľ čo Napoleon sa pokúsil usporiadať mapu sveta tak, aby vyhovovala Francúzsku, aj keď išlo o radikálne a potenciálne revolučné zmeny v politike. Dvanásťliborvý kanón navrhnutý Francúzskom sa na jeho počesť bežne označuje ako „napoleonské delo“ alebo „dvanásťlibrový Napoleon“.
Historická povesť
Historická reputácia Napoleona III. je hlboko pod reputáciou jeho strýka. Victor Hugo ho vykreslil ako „Napoleona malého“ (Napoléon le Petit), obyčajnú priemernosť, na rozdiel od Napoleona I. „Veľkého“, predstavovaného ako vojenského a administratívneho génia. Vo Francúzsku takáto obojstranná opozícia od stredovekej literárnej osobnosti, ktorej útoky na Napoleona III. boli obsedantné a silné, znemožňovala veľmi dlho objektívne hodnotiť jeho vládu. Karl Marx v Osemnástom brumaire Ľudovíta Napoleona slávne zosmiešňoval Napoleona III tým, že povedal: „Hegel niekde poznamenáva, že všetky veľké svetové historické fakty a osobnosti sa objavujú, takpovediac, dvakrát. Zabudol dodať: prvýkrát ako tragédia, druhýkrát ako fraška.“ Napoleon III. sa často považoval za autoritárskeho, ale neúčinného vodcu, ktorý priviedol Francúzsko do pochybných a nakoniec katastrofálnych zahraničných vojenských dobrodružstiev.
Historici 20. storočia v 30. rokoch videli druhé cisárstvo ako predchodcu fašizmu, ale v 50. rokoch ho označovali ako hlavný príklad modernizačného režimu. Historici však vo všeobecnosti podali Napoleonovi negatívne hodnotenia jeho zahraničnej politiky a o niečo pozitívnejšie hodnotenia jeho domácich politík, najmä po liberalizácii jeho vlády po roku 1858. Jeho najväčšie úspechy priniesli materiálne zlepšenia vo forme veľkej železničnej siete, ktorá uľahčila obchod, zviazala národ a sústredila ho na Paríž. Za prestavbu Paríža získal vysoké kredity s rozsiahlymi bulvármi, nápadnými verejnými budovami a veľmi atraktívnymi obytnými štvrťami pre luxusných Parížanov. Podporoval francúzsky obchod a vývoz. V medzinárodnej politike sa pokúsil napodobniť svojho strýka, s mnohými cisárskymi vlastníctvami po celom svete, ako aj s vojnami v Európe. Zle zvládol hrozbu Pruska a čelil obrovskej sile bez spojencov.
Commodore 64
thumb|Commodore 64
Commodore 64 (C64) bol najpredávanejší model osobného počítača všetkých čias. Bol uvedený na trh v auguste 1982 spoločnosťou Commodore Business Machines.
Svojmu úspechu vďačí aj za to, že sa predával v bežných obchodoch a nie v obchodoch s elektronikou.
Počítač vyrobila americká firma Commodore. Medzi jej úspešné počiny možno zaradiť napríklad aj prvý farebný počítač na svete s názvom VIC-20 alebo veľmi úspešný model Plus/4 (odnož počítačov C=16, 116, neskôr aj CBM 164 a CBM 264) a samozrejme aj legendárnu Amigu.
Boinville-en-Mantois
Boinville-en-Mantois je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Yvelines, v regióne Île-de-France.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Prenosný počítač
Prenosný počítač (angl. portable computer) je v širšom zmysle: počítač, ktorý možno (pomerne ľahko) preniesť z miesta na miesto, alebo v užšom zmysle: len najstaršia a najťažšia kategória počítačov, ktoré možno (pomerne ľahko) preniesť z miesta na miesto.
Vysvetlenie definície
Opakom prenosného počítača (v širšom zmysle) sú všetky (veľmi) veľké počítače, zabudované počítače a stolový počítač (angl. desktop computer). Za prenosné počítače sa obyčajne nepovažujú videokamery, digitálne fotoaparáty a často ani (jednoduché) kalkulačky alebo (jednoduchšie) náramkové hodinky (počítačové náramkové hodinky inak spadajú pod wearable computer). Podľa definície v užšom zmysle, novšie zariadenia ako napr. subnotebook alebo wearable computer nemá zmysle označovať ako prenosné počítače, pretože sú všetky prenosné zo svojej podstaty.
Delenie
Špecifické (účelové) formy prenosných počítačov:
V určitom zmysle by sa za prenosné počítače dali považovať aj tzv. cart computers (počítače na kolieskach), napr. v nemocniciach.
Zoltán Palugyay
náhľad|Pamätník maliarovi od občanov z rodnej obce náhľad|Informačná tabuľa Zoltán Palugyay (de Nagy- et Kispalugya; * 9. november 1898, Bodice dnes Liptovský Mikuláš† 18. september 1935, Mýto pod Ďumbierom v Nízkych Tatrách, pochovaný v Bodiciach) bol slovenský maliar.
Život
Narodil sa v rodine chudobného zemana z rodu Palugyay de Nagy- et Kispalugya.
Po maturite na gymnáziu v Liptovskom Mikuláši v roku 1916, ho ako osemnásťročného povolali na taliansky front 1. svetovej vojny. Tam začínal svoju maliarsku kariéru ako vojak rakúsko-uhorskej armády.
Študoval na výtvarných akadémiách v Budapešti (1919 – 20, Eduard Ballo), Krakove (1920 – 21, W. Jarocki), od 1921 striedavo v Nemecku (Berlín, Hamburg), 1924 – 26 v Mníchove v súkromnej škole H. Hofmanna. V lete 1926 sa vrátil na Slovensko, býval v rodinnej kúrii v Bodiciach (dnes ostala z nej iba časť).
Už v detstve sa prehĺbil jeho vnímavý vzťah k prírode a záujem o maliarstvo. Súkromne sa mu venoval rodinný známy. Peter Július Kern, 1919 sa zúčastnil jeho zásluhou ako hosť na prvej výstave Spolku slovenských umelcov v Liptovskom Mikuláši. Na jeho vývin mocne pôsobilo dielo Ladislava Medňanského ako zrušenie protikladu medzi nadčasovosťou a modernosťou, ale aj ako výraz nostalgie za svetom, ktorý sa stával nenávratnou minulosťou. Svoj umelecký obzor podstatne rozšíril v čase ročného pobytu v Krakove. Zblížil sa s postsecesným symbolizmom a cez dielo J. Falsta sa začal systematicky zaujímať o akvarel. Roku 1920 v Krakove vystavoval so spolkom Sztuka. Na cestách po Nemecku popri Berlíne a Hamburgu navštívil Stralsund a polostrov Rujana, odkiaľ si doniesol súbor kresieb. Medzitým sa vracal do Budapešti, pochodil maďarský vidiek, navštívil maliarsku kolóniu v Gödöllő, dlhšie sa zdržal v Sedmohradsku. Pre dozretie jeho umeleckého názoru mal veľký význam pobyt v Mníchove v škole avantgardného pedagóga a výtvarníka Hansa Hofmanna. V Mníchove bola vtedy ešte živá tradícia nemeckého expresionizmu a skupiny Modrý jazdec, ale aj ich korene v Parížskej škole a v diele Edvarda Muncha. K pobytu v Mníchove sa viaže priateľstvo s maliarom a grafikom A. Kubínym, pochádzajúcim z Liptova, ktorý svojimi konexiami v mníchovskom výtvarnom živote uľahčil existenciu mladého maliara.
Po návrate domov sa zapojil do činnosti Spolku slovenských umelcov. Roku 1927 sa zúčastnil väčšou kolekciou na jeho XIII. výstave v Žiline. Z úzkej spolupráce s Jankom Alexym a Milošom Alexandrom Bazovským vznikol podnet kolektívne prediskutovať aktuálne problémy moderného slovenského maliarstva a prispievať k ich riešeniu tvorbou námetovo čerpajúcou z najtypickejších krajov stredného Slovenska. Nasledovali ich spoločné cesty po Turci, Orave, Horehroní a Liptove. Tvorivé výsledky prezentovali na sérii výstav, ktoré využívali aj na propagačné prednášky a besedy o problémoch výtvarného umenia. Roku 1930 podnikol s Bazovským študijnú cestu do Francúzska, Švajčiarska a Nemecka. Zaujímal sa o rozbehy maliarskej kolónie, ktorú sa pokúšal v Piešťanoch založiť Janko Alexy. Po návrate z Piešťan sa v roku 1935 vybral na turistickú túru do Nízkych Tatier. Prenocoval na Štefánikovej chate na Ďumbieri a ráno 18. septembra sa vydal na ďalšiu cestu. Odvtedy bol nezvestný. Až v júli 1936 našiel jeho pozostatky, asi tristopäťdesiat metrov od ďumbierskej chaty, pod skalnatým zrázom, pastier oviec J. Kozák. V jeho batohu sa našlo niekoľko kresieb. Prečkali viac ako trištvrte roka a ostali pomerne zachované. Po desiatich mesiacoch, 17. júla 1937, umelca pochovali v rodinnej Palugyayovskej hrobke v rodných Bodiciach.
Od počiatkov sa vyznačoval bytostným sklonom k expresívnosti, baladickosti až dramatickosti. Dokladajú to predovšetkým jeho kresby. Kreslenie bolo jeho existenčnou potrebou, citovým denníkom. Naproti tomu jeho maliarska tvorba mala inú funkciu. Ňou reagoval na umelecké podnety, s ktorými sa stretával na cestách a štúdiách, preskúšaval rozmanité podoby expresionistického i racionálne skladobného výrazu. Výsledkom boli raz robustne kubizované formy, inokedy dekoratívnosť s črtami secesnosti až nadreálnosti. Táto štýlová polarizácia charakterizuje celé jeho maliarske dielo bez ohľadu na to, či ide o oleje, pastely, akvarely alebo monotypie. Súviselo to s obsahotvornou vlastnosťou farby, ktorú používal striedavo ako lyrik krehkých tónov, ako dramatik prírodných nálad, ako človek unikajúci do sveta rozprávkových vízií alebo ako maliar so zmyslom pre tvrdú sociálnu realitu.
Po intenzívnej príprave od roku 1930 sa umelcova tvorba dostala do obdobia vrcholenia. Spoločné potulky s Alexym a Bazovským vplývali na vyhraňovanie osobných názorov a umelecké zrenie. V niektorých motívoch a postupoch sa zbližoval najmä s Bazovským, ale základný tón jeho tvorby je svojský. V problematike národného umenia sa opieral o národopisné a folkloristické materiály menej ako jeho druhovia. Jeho vzťah ku krajine a ľudu stredného Slovenska obsahoval výraznejší sociálny a všeobecne humanistický prízvuk. Bolo v ňom prítomné obdivné pochopenie diela Ladislava Medňanského, poznanie nemeckého expresionizmu i poučenie na maďarskej sociálnej maľbe (J. Rudnay).
Námetovou osou jeho tvorby sa stal návratný motív dedinských chalúp. Umelec ho používal ako podobenstvo národného a ľudského osudu. Kreslil a maľoval chalupy obdarené širokou škálou citových a myšlienkových významov a v rozličných denných a ročných obdobiach. Najlepšie z nich sú tvarovo a obsahovo čisté samoznaky, prostredníctvom ktorých umelec tlmočí svoje svetonázorové a umelecké posolstvo. S tematikou dedinských chalúp úzko súviseli aj ďalšie figurálne a krajinkárske motívy, ktoré nazbieral na cestách v teréne: postavy mužov a žien v rozmanitých životných situáciách, pohľady na dedinské zákutia, krajinné panorámy, obrazy stromových solitérov a zoskupení. Podobne ako chalupy, aj ony často nadobúdali zovšeobecnenú metaforickú významovosť. Z roku 1934 pochádza kompozícia jesenná práca (Kopanie zemiakov), na ktorej maliarovi išlo o námetovú a štýlovú syntézu skúseností nadobudnutých v rokoch spolupráce s Alexym a Bazovským.
Osobitné miesto v jeho diele patrí akvarelom, pastelom, monotypiám a olejom s rozprávkovo-dekoratívnou tematikou. Vznikali súbežne s ostatnou tvorbou ako jej koloristicky a obsahovo exponovaná protiváha. Ich korene sú v literárno-symbolických kresbách a obrazoch z polovice 20. rokov inšpirovaných secesnou a expresionistickou maľbou, s ktorou sa stretol na svojich cestách. V maliarovom diele majú tieto kompozície funkciu intímnej lyriky. Sú to snové vízie rajského sveta obdareného nedotknutou krásou lahodných tvarov a svietivých farieb, kde žije v harmonickej symbióze príroda, zviera a človek. Napriek koloristickej skvelosti niektorých z týchto diel ide o tvorbu, ktorá bola vkusovo poplatná secesnej minulosti a nedosahovala výtvarnú silu umelcových dedinských balád. Príležitostne maľoval aj portréty, ale portrétny žáner bol v podstate cudzí jeho naturelu. Bol maliarom – básnikom, meditatívnym lyrikom a sociálnym elegikom so zmyslom pre problémy dobrého umenia, slovenskej kultúry a spoločensko-politickej reality.
Brewsterov uhol
Keď svetlo dopadá na optické rozhranie, časť sa láme podľa Snellovho zákona a časť sa odráža podľa zákona odrazu. Ak svetelný lúč dopadá pod istým, pre danú látku špecifickým, uhlom \theta tak odrazený lúč je úplne polarizovaný. Tento uhol sa nazýva Brewsterov uhol.
Zoltán Palugyay
Individuálne
Žilina 1929; Martin 1937; Bratislava 1944; Liptovský Mikuláš 1955; Banská Bystrica, Brno 1972; Košice, Prešov 1973
Brewsterov uhol
Odrazený lúč je úplne polarizovaný, ak je kolmý na lomený lúč, ktorý prešiel do druhého prostredia. Ak svetlo prechádza z prostredia s indexom lomu n_1 do prostredia s indexom lomu n_2, pričom označíme uhol dopadu ako \theta_1 a uhol lomu ako \theta_2, tak zo zákona lomu máme:
Zoltán Palugyay
Spoločne s J. Alexym a M. A. Bazovským
Dolný Kubín, Ružomberok, Žilina 1930; Košice, Liptovský Mikuláš, Nitra, Nové Mesto nad Váhom, Piešťany, Prievidza, Spišská Nová Ves, Zvolen 1931; Bratislava, Liptovský Mikuláš, Nové Zámky, Spišská Nová Ves, Ružomberok, Martin – Vrútky 1932; Bytča, Humenné, Košice, Michalovce, Poprad, Topoľčany, Trebišov 1933; Rožňava, Vysoké Tatry 1934; Brezno 1935; Liptovský Mikuláš 1984; Banská Bystrica, Praha 1985
Kolektívne
Zúčastňoval sa na výstavách Spolku a Združenia slovenských umelcov.
Brewsterov uhol
Uvažujúc podmienku kolmosti lúčov, musí platiť, že
Zoltán Palugyay
Kresby
Baltské more, krajina s riekou, Pobrežie, Rügen, Stralsund, Štúdia stromu, Východ mesiaca (1922); Akty (1923); Člny (1923 – 27); Kompozícia (1924); Štúdia chalupy (1926); Dlhá na Orave (Dom s vŕbou), Leštiny (1928); Drevené chatrče, Chalupy, Osamelá chalupa, Slovenská dedina, Starý mlyn (1929); Akt, cesta, Eiffelova veža, Kopanička, Most na Seine, Nábrežie Seiny, Osamelý strom, Pred búrkou, Vojna (1930); Detvanec, Hlava sedliaka, Pltník, Štúdie ženskej postavy, Zátišie (1931); Melódia, Štúdia k pohrebu robotníka (1932); Súmrak nad Štrbským plesom, Štúdia k obrazu Jesenná práca (1934); Osiky, Stará vŕba, Suchý strom (1935)
Brewsterov uhol
Po dosadeni do zákona lomu dostávame pre uhol dopadu podmienku:
Pre Brewsterov uhol optického rozhrania preto platí vzťah:
Thiennes
Thiennes je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Nord, v regióne Nord-Pas-de-Calais.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Celoplášťová strela
thumb|Príklad celoplášťovej strely: vľavo projektil 7,62 x 39 mm do pušky, vpravo 7,62 x 25 mm do pištole Celoplášťová strela (v angličtine full metal jacket, skrátene FMJ) je druhom strely, ktorá má mäkké jadro (zvyčajne z olova) uzavreté v plášti z tvrdého kovu, ktorý pokrýva predok a boky projektilu (styčná plocha s hlavňou) a niekedy môže byť rozšírená aj na základňu strely (rôzne špeciálne označenia, napr. TMFJ). Najčastejšie používaný kov je zo zliatiny medi s rôznymi ďalšími zložkami (nikel, oceľ, vzácnejšie zlato). Historicky prvú celoplášťovú strelu vynašiel podplukovník Švajčiarskej armády Eduard Rubin v roku 1882.
Výhody a nevýhody
Výhody: Nevýhody:
Použitie
Celoplášťové strely pre vojenské účely sa používajú v štátoch, ktoré sú signatármi Haagskej konvencie a deklarácie na ochranu obetí vojny z roku 1899 a 1907. Tá zakazuje použitie striel spôsobujúcich nadmerné zranenia vo vojne medzi signatármi tejto konvencie.
Priebojnosť
Penetrácia náboja záleží na množstve prachovej náplne (napríklad diglykol) a kalibru, ktorý je použitý. Náboje sú používané pre ručné zbrane, samopaly, pušky, aj v protileteckých zbraniach. Napríklad strela .50cal (12,7 mm) AP je schopná prestreliť do určitej vzdialenosti ľahko obrnený cieľ.
Istočno Sarajevo
Istočno Sarajevo je mesto Bosny a Hercegoviny. Je to hlavné mesto autonómnej entity, Republiky srbskej. Žije v ňom približne 65 000 obyvateľov. Majoritným etnikom sú Srbi.
Boinville-le-Gaillard
Boinville-le-Gaillard je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Yvelines, v regióne Île-de-France.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Cerro Fitz Roy
Cerro Fitz Roy, miestnym názvom Cerro Chaltén - dymiaca hora, kvôli neustálej oblačnosti - je pôsobivá, vysoká hora na hranici Čile a Argentíny. Pri meraní od iného mora sa udáva. Leží v národnom parku Los Glaciares, v oblasti južného Patagónskeho ľadovca. Názov dostal podľa Roberta Fitz Roya, kapitána lode Beagle, ktorý oblasť preskúmal. Hora bola dlho považovaná za nedobytnú, k čomu prispieva aj neustále zlé počasie. Keď sa po týždňoch na jeden deň vyčasí, čakajúce družstvá štartujú do stien. Prvý výstup spravili Francúzi L. Terray a G. Magnone v r. 1952, 6b/c. V oblasti je množstvo ďalších krajinársky i horolezecky pozoruhodných vrcholov, napr. Aguja Poincenot, Cerro Torre , Torre Egger , Aguja Saint Exupery a veľa ďalších štítov (cerro) a ihiel (aguja).
Ďalšie zaujímavé výstupy
O slovenskom prvovýstupe vznikol (v r. 1984 uvedený) film „Fitz – Roy“, réžia J. Weincziller.
Panoráma
thumb|center|550px| Druhý zľava Cerro Torre, ďalšie výrazné A. Poincenot a Fitz Roy.
Fat Man
thumb|right|Povojnová maketa bomby „Fat Man“.
Fat Man (v preklade Tučný muž) bol krycí názov pre plutóniovú atómovú bombu, ktorá bola zhodená 9. augusta 1945 na japonské mesto Nagasaki. Bomba bola zvrhnutá z lietadla B-29 Superfortress (s prezývkou Bockscar).
Priebeh náletu
thumb|Letecká snímka Nagasaki pred výbuchom a po výbuchu atómovej bomby. Pred svitaním, dňa 9. augusta, odštartoval z letiska na ostrove Tinian bombardér B-29 Superfortress s prezývkou Bockscar. Na palube lietadla bola umiestnená aj takmer 5 tonová plutóniová bomba. Po dosiahnutí výšky 2300 metrov zamierilo lietadlo na severovýchod smerom na Japonsko. Informácie o počasí v cieľovej oblasti získavala posádka lietadla nesúce atómovú bombu od dvoch prieskumných lietadiel, ktoré vyzlietli ešte pred štartom Bockscar-u. Jedno prieskumné lietadlo letelo smerom na hlavný cieľ, na Kokuru, a druhé nabralo kurz na náhradný cieľ, na mesto Nagasaki. Posádka lietadla Bockscar mala rozkaz previesť bombardovanie vizuálne, a keďže nad hlavným cieľom bola pomerne veľká oblačnosť, lietadlo zamierilo na náhradný cieľ Nagasaki. Plutóniová bomba bola zhodená na mesto o 11 hodine a 1 minúte. Lietadlo Bockscar sa vrátilo na Tinian s jedným medzipristátím na Okinave. V Nagasaki zomrelo okamžite po výbuchu 35 000 ľudí, ďalších 25 000 ich zahynulo po následkoch výbuchu.
Zdroje
Iojryš, A.I., Morochov, I.D., Ivanov, S.K.: A bomba. Nakladatelství Svoboda, Praha, 1984, 389 s.
Jason Mraz
Jason Mraz (IPA: ˈdʒeɪsʌn mɜrˈæz; * 23. jún 1977) je americký spevák a skladateľ nominovaný na Grammy, ktorý sa narodil a vyrástol v Mechanicsville, Virgínia. Mrazove štylistické vplyvy sú zo štýlov pop, rock, reggae, folk, jazz a hip-hop. Hral s mnohými hudobníkmi a spevákmi, napríklad Jack Johnson, James Blunt, Paula Cole, Alanis Morissettová, James Morrison a Colbie Caillat.
Biografia
thumb|170px|left|Jason Mraz v Foxwoods Resort Casino v [[Ledyarde, Connecticut, 17. máj 2006]] náhľad|Jason Mraz v Gröna Lund v [[Štokholme, 2008]]
Starý otec Jasona Mraza bol pôvodom Čech, ale v roku 1915 emigroval z Rakúsko-Uhorska do Spojených Štátov.
Navštevoval krátku dobu Longwood University, kde študoval hudobné divadlo, potom sa z Virgínie presťahoval do San Diega.
V roku 2002 sa Jason Mraz zaviazal s vydavateľstvom Electra Records, keď sa vrátil do Virgínie za prácou s producentom Seanom Combsom na jeho debutovom albume Waiting for My Rocket to Come, ktorý získal platinu od RIAA v júli 2004 a dosiahol 174. miesto na Billboard's Heatseekers Chart. Jeho prvý singel "The Remedy (I Won't Worry)" bol napísaný spolu s hudobnou produkciou pre film Matrix. Mrazov priateľ Billy "Bushwalla" Galewood taktiež spoluautorom textov piesní "Curbside Prophet" a "I'll Do Anything".
V júni a júli 2005 Mraz vystupoval spolu s Alanis Morissettovou počas jej Jagged Little Pill Acoustic Tour. 26. júla 2005 vydal jeho druhý štúdiový album Mr. A–Z vo vydavateľstve Atlantic Records. V albumovej hitparáde Billboard 200 Album Chart dosiahol 5. miesto. V decembri získal allbum nomináciu na Najlepší neklasický navrhnutý album, zatiaľ čo jeho producent, Steve Lillywhite, získal nomináciu na Producenta roka.
Mraz začal jeho dlhú tour k albumu Mr. A–Z na odovzdávaní hudobných cien v San Diegu 12. septembra. Na tour sa objavilo mnoho iných hudobníkov, medzi nimi aj napríklad Bushwalla a Tristan Prettymanová, pre ktorú aj napísal a odohral duet "Shy That Way" v roku 2002. Mraz a Prettymanová spolu chodili, ale ich vzťah sa skončil v roku 2006. Taktiež spolu napísali pieseň "All I Want For Christmas Is Us".
Štúdiové albumy
Love is a four letter word (2012)
Handheld computer
Handheld computer môže byť:
FK Baník Prievidza
Futbalový klub Mesto Prievidza bol slovenský futbalový klub.
V roku 2011 fúziou klubov FK Prievidza 2010 a ŠKF Baník Handlová vznikol nový klub FC Baník Horná Nitra.
Účasť v súťažiach
L - stupeň súťaže; U - konečné umiestnenie; Z - počet zápasov; V - víťazstvá; R - remízy; P - prehry; B - získane body; ↑↓ - postup, zostup
Baník Prievidza v II. česko-slovenskej lige
V II. celoštátnej lige pôsobil klub šesť sezón v dvoch obdobiach, v rokoch 1966-1968 a 1972-1976. V oboch prípadoch priviedol mužstvo k postupu tréner Oldřich Bříza. Premiéru v súťaži absolovoval Baník Prievidza 14. augusta 1966, na domácom ihrisku pred 7000 divákmi zvíťazil v „baníckom derby“ nad slávnejším menovcom Baníkom Ostrava 1:0 gólom Kasalu. V úlohe nováčika sa Prievidzi darilo, na domácom ihrisku neprehrala ani jeden zápas. Po vysokom víťazstve 5:1 nad Gottwaldovom v 12. kole bol Baník dokonca na treťom mieste tabuľky za ostravskými klubmi VŽKG a Baníkom Po jesennej časti patrila Prievidzi piata priečka, po slabšej jari obsadilo mužstvo konečné desiate miesto. V sezóne 1967/68 mali „baníci“ po 7. kole na konte 7 bodov, potom prišla séria 11 zápasov bez víťazstva, keď získali len dva body za remízy s Ostravou B (1:1) a Třincom (4:4). V jarnej časti získala Prievidza len päť bodov, z 13 zápasov vyhrala len dva, doma nad Michalovcami (4:2) a vedúcim mužstvom Prešova (3:2). Baník obsadil posledné 14. miesto v tabuľke a zostúpil do divízie.
Po štyroch rokoch sa klub vrátil do II. ligy, keď si vybojoval postup ako víťaz III. ligy - skupiny C. Sezónu 1972/73 zahájila Prievidza domácou remízou 3:3 so Strojárňami Martin ( góly: Halás, Šaray, Kovács). Na domácom ihrisku Baník porazil obidve mužstvá postupujúce do I. ligy, Bohemians Praha (1:0) aj Inter Bratislava (2:0), doma prehral jedine s Bohumínom v poslednom kole súťaže (2:4). Najvyššie v tabuľke bola Prievidza na piatom mieste po výhre 4:0 nad Baníkom Most v 21. kole, v konečnej tabuľke obsadila 10. miesto.
V sezóne 1973/74 dosiahol klub historicky najlepšie umiestnenie v rámci česko-slovenských ligových súťaží, keď ho len dva body delili od postupu do česko-slovenskej ligy. V 1. kole síce prehral v Bardejove 1:2, no potom nasledovala séria ôsmich zápasov bez prehry a po 9. kole bol Baník s 13 bodmi na čele tabuľky. Po jeseni bola Prievidza na 5. mieste, v 20. kole doma nečakane zaváhala s Kysuckým Novým Mestom (1:3). Najvyššiu výhru dosiahli futbalisti Baníka nad Považskou Bystricou 5:0, hetrikom sa blysol Klement Hasa. Šancu na postup stratil Baník v 28. kole v priamom súboji s Jabloncom po prehre 1:4. V konečnej tabuľke obsadil tretie miesto za českými klubmi TŽ Třinec a LIAZ Jablonec.
O to prekvapujúcejší bol zostup Prievidze v sezóne 1975/76. Pritom mužstvo posilnené bývalým reprezentantom Karolom Joklom odštartovalo dobre, po dvoch výhrach bol Baník na čele tabuľky a po 8. kole na druhej priečke za Spartou Praha. Po 22. kole si „baníci“ ešte držali 6. miesto, no vo zvyšných ôsmich zápasoch získali len štyri body za dve remízy a jediné víťazstvo nad Spartou Praha 2:1 v 27. kole. V poslednom kole prehrala Prievidza na ihrisku Tatrana Prešov 1:4 a z II. ligy vypadla. Posledným strelcom Baníka v súťaži bol Klement Hasa.
Baník Prievidza sa stal v roku 1974 prvým druholigovým klubom, ktorý hrával svoje zápasy pod umelým osvetlením. Štadión v Prievidzi bol len deviaty v Československu, tretí na Slovensku a prvý v Stredoslovenskom kraji s umelým osvetlením.