cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
I²C
Zbernica umožňuje, v závislosti od pripojených zariadení, komunikáciu prenosovými rýchlosťami od 100 kbps (standard mode) až po 5 Mbps (ultra-fast mode) a zariadenia sú adresované 7-bitovými (27 = 128 adries) prípadne 10-bitovými (210 = 1 024 adries) adresami.
PET
PET môže byť skratka pre:
Lužické hory
Lužické hory sú geomorfologický celok a pohorie na severe Čiech a juhovýchode Nemecka. Najvyšší vrch Luž dosahuje výšku
Polohopis
Rozlohou neveľké pohorie sa nachádza na rozhraní Libereckého a Úsťanského kraja, no časťou zasahuje aj na územie Saska. Na západe susedí s Děčínskou vrchovinou, na juhu Ralskou pahorkatinou a Českým stredohorím. Z východu Lužické hory ohraničuje Ještědsko-kozákovský hřbet a na severe Šluknovská pahorkatina a Žitavská panva. Nemecká časť pohoria sa nazýva Zittauer Gebirge.
Hlavný hrebeň pohoria – Lužický hřbet – prebieha južne od Lužickej poruchy od vrchu Spravedlnost po Horní Sedlo. Tvoria ho jednotlivé znelcové a trachytové, ojedinele aj čadičové kopy, spojené do zreteľného hrebeňa. Druhým podcelkom je Kytlická hornatina.
Geomorfologické členenie
Lužické hory majú dve časti, geomorfologické podcelky Lužický hřbet a Kytlická hornatina, pričom obe majú po dva okrsky.
Od severnejšie položenej, nižšej Šluknovskej pahorkatiny ich oddeľuje línia spájajúca obce Kyjov, Rybniště a Dolní Podluží v okrese Děčín. Od južne ležiacej Ralskej pahorkatiny potom spojnica medzi Novým Borom, Svorom, Mařenicami, Heřmanicami a obcou Kněžiště. Na severe a severozápade prekračujú štátnu hranicu a pokračujú pod názvom Zittauer Gebirge až k ostrej hranici so Žitavskou panvou. Na západnej strane s Lužickými horami v línii Kyjov, Doubice, Chřibská, Studený, Kunratice a Česká Kamenice susedí Děčínská vrchovina. Sedlom pri Polevsku a spojnicou obcí Česká Kamenice, Prysk a Nový Bor vedie hranica Českého stredohoria a východnú hranicu so Žitavskou panvou vytvára sedlo pri obci Horní Sedlo. Zhruba v rovnakej línii, no južnejšie, prebieha krátka hranica s Ještědsko-kozákovským hřbetom.
Vrcholy
Celkom desať vrchov presahuje hranicu  Ich polohu v rámci pohoria zobrazuje táto mapa.
thumb|Výhľad pri západe slnka na Lužické hory zo Stredného vrchu s jeho tieňom.
thumb|Letecký pohľad na časť Lužických hôr, v popredí [[Jiřetín pod Jedlovou, v pozadí zľava Weberberg, údolie Milířky, Luž a Pěnkavčí vrch]] thumb|Letecký pohľad na vrchol [[Jedlová (Lužické hory)|Jedlovej]]
Geologická stavba
Lužické hory majú zaujímavú geologickú stavbu, ktorej vývoj trval asi 600 miliónov rokov. Delia sa na dve základné geologické jednotky, oddelené Lužickým zlomom. Táto významná tektonická štruktúra je stará a opakovane pozdĺž nej došlo k pohybu krýh. Pri posledných pohyboch bola severovýchodná kryha kryštalinika presunutá cez kriedu po ploche naklonenej k severovýchodu. Štruktúra sa preto nazýva tiež Lužický přesmyk. Od zlomu na severovýchode vychádzajú na povrch najstaršie horniny, označované ako kryštalinikum, t. j. premenené. Na juhozápad sa rozprestierajú sedimenty kriedového mora. Na celom území sa vyskytujú telesá treťohorných vulkanitov a štvrtohorné usadeniny. Kryštalinikum, dnes obnažené eróziou sa utváralo v hlbších vrstvách zemskej kôry od starohôr po prvohory. Procesov bolo niekoľko: starohorské kadomské vrásnenie vyvrcholilo pred 550 miliónmi rokov, kaledónske medzi silúrom a devónom pred 410 miliónmi rokov a variské na rozhraní devónu a karbónu pred 360 miliónmi rokov.
Horniny kryštalinika pokračujú aj na juhozápad od Lužického přešmyku pod kriedovými sedimentami, hrubými až 800 metrov.
Po variskej orogenéze sa striedali obdobia erózie a zvetrávania so suchozemskou a morskou sedimentáciou. Najstaršie sedimenty vznikli pred 280 miliónmi rokmi, v perme, po ktorej nasledovala 120 miliónov rokov trvajúca erózia. Po nej v druhohorách zaplavilo územie jurské plytké a teplé more, v ktorom sa uložili pieskovce, po nich vápence a dolomity s morskou faunou.
Ďalšia sedimentácia začala pred 95 miliónmi rokmi na začiatku vrchnej kriedy. Dlhá erózia po tejto sedimentácii vytvorila miestami zarovnané povrchy, pokryté niekde zaoblenými úlomkami kremičitých a železitých pieskovcov. Kriedový povrch sa polámal do krýh a obnovili sa pohyby na Lužickom zlome, pozdĺž ktorého sa viac ako o zdvihla severná kryha.
Eróziu prerušila vulkanická činnosť, ktorá vyvrcholila pred 20 – 30 miliónmi rokmi, t. j. na konci starších treťohôr. Vulkanity tvoria niekoľko sto telies rôznej veľkosti, z ktorých mnohé sú výplňami dráh, ktorými magma vystupovala na povrch. Ich koncentrácia je spolu s centrálnou časťou Českého stredohoria najväčšia v Európe. Po skončení vulkanickej činnosti boli Lužické hory vulkanickým pohorím. Od konca treťohôr sa postupne ochladzovala klíma, vo štvrtohorách charakteristickým striedaním ľadových a medziľadových dôb, ktorá podnietila dodnes trvajúcu eróziu. Pozdĺž Lužického zlomu klesla severovýchodná kryha a erózia vo vyššej kryhe znížila jej povrch o 250 až 300 metrov. Erózia zároveň obnažila mnoho podpovrchových telies, ktoré bývajú mylne považované za sopky. Platí to predovšetkým pre znelcové a trachytové kopy a lakolity, ktoré prevyšujú úpätie až o niekoľko sto metrov – napr. Jedlová, Bouřný, Klíč alebo Jílový vrch.
Okrem erózie prebieha od konca treťohôr až do súčasnosti akumulácia sedimentov, ktorú ovplyvnilo predovšetkým zvyšovanie výškových rozdielov pri erózii, ako aj klimatické zmeny vo štvrtohorách. Pri zaľadnení v strednom pleistocéne pred 300 až 350 tisíc rokmi, dosiahol severoeurópsky ľadovec až k úpätiu Lužických hôr. Tie zastavili jeho postup na juh a čelo ľadovca sa odtápal v Jítravskom sedle, pod ktorým sa utvorili vrstvy sedimentov.
Vodstvo
Po hlavnom hrebeni Lužických hôr a Ještědského hřbetu prebieha hlavné európske rozvodie Severného a Baltského mora. Lužické hory sú pramennou oblasťou bez väčších vodných tokov a najvýznamnejšou je riečka Kamenice. Toky, odvodňujúce východnú časť (Šporka, Svitávka, Boberský a Heřmanický potok) sú drobnejšie pravostranné prítoky Ploučnice. Severné svahy sú odvodňované menšími tokmi do Nisy a jej prítoku Mandavy (Lesenský potok a Lužnička).
V centrálnej časti sa nachádza niekoľko rybníkov, napr. Hraniční, Rolský, Svorský a Jedlovské rybníky. Všetky sa vyznačujú studenou, na živiny chudobnou vodou. Okrem týchto rybníkov možno v Lužických horách nájsť aj priehrady na pitnú vodu, a to Chřibskú a Přehradu Naděje, alebo Kunratické rybníky.
Vo vodách Lužických hôr sa vyskytujú ako domáce (pôvodné) druhy rýb, napr. Pstruh potočný, lipeň, hlaváč, hrúz škvrnitý, kapor obyčajný, lieň obyčajný alebo šťuka. Z nepôvodných sa vyskytujú napr. pstruh dúhový, sivoň americký alebo Amur. V oblasti dolného toku Kamenice dochádza k systematickému vysádzaniu lososa atlantického (tiež všeobecného), ktorého výskyt sa rozšíril aj do Chřibskej Kamenice. Populácia domáceho pstruha je v posledných rokoch vo veľmi zlom stave, zapríčinenom inváziou kormorána a obmedzenom zarybňovaní, nakoľko prirodzená reprodukcia na obnovu stavu nestačí.
V potokoch, riekach a rybníkoch sa pomerne často vyskytujú raky, predovšetkým rak bahenný a Rak riečny. V posledných rokoch sa ich stav zvýšil, no na menších tokoch je v letných mesiacoch populácia ohrozovaná nízkym stavom vody.
Lesy
thumb|Bukový porast pralesovitého charakteru na vrchole Pěnkavčieho vrchu Na väčšine územia Lužických hôr sa zachovala pôvodná vegetácia, ktorej dominujú rozsahom najpočetnejšie kvetnaté bučiny na bohatších pôdach vulkanického pôvodu. Vyznačujú sa prevahou buka s prímesou ďalších druhov listnatých drevín a jedle. Bohato je tiež vyvinuté pásmo bylín. Na pieskovcovom podklade rastú acidofilné, oveľa jednotvárnejšie bučiny s chudobným bylinným poschodím. Niekedy sa vyskytujú tiež holé bučiny, kedy na zemi je len vysoká vrstva bukového lístia bez inej vegetácie.
Súčasný stav
Súčasný stav lesov sa už od pôvodnej podoby mierne odlišuje, keďže rozsiahle plochy listnatých a zmiešaných lesov boli nahradené smrekovými a v piesočnatých oblastiach borovicovými monokultúrami. V menšom rozsahu bol pôvodný porast nahradený nepôvodnými druhmi drevín, ako napr. borovica hladká alebo smrekovec opadavý, ktoré opadaným ihličím negatívne ovplyvňujú chémiu pôdy. Na časti územia sa tu nachádzajú nepôvodné monokultúry smreka, vysadené pred 70. až 80. rokmi po kalamite mníšky obyčajnej v tridsiatych rokoch 20. storočia. Tieto porasty sú oslabené imisiami a kyslými dažďami a preto zraniteľné pred lykožrútom, námrazou, snehom, či silným vetrom.
V dôsledku veternej smršte, ktorá územie zasiahla 24. mája 2010 po 16. hodine, bol vo vrcholových partiách Lužických hôr zničený pruh lesa v šírke 200 – 500 metrov a v dĺžke cca 5 kilometrov.
V lesoch Lužických hôr sa vyskytuje pestrá paleta voľne žijúcich zvierat. Popri bežných druhoch ako je Jeleň lesný alebo srnec lesný sa tu vyskytuje početná komunita kamzíka vrchovského (vedľa Lužických hôr je v Česku len v Jeseníkoch) a občas aj muflóna. V roku 2006 bol na tomto území pozorovaný výskyt losa európskeho.
Zo šeliem sa bežne vyskytuje líška obyčajná, jazvec lesný, kuna lesná, tchor tmavý a v obmedzenej miere rys ostrovid, ktorý sa rozšíril zo susednej oblasti Českého Švajčiarska. Z vtákov je zastúpený bocian čierny, bocian biely, sokol sťahovavý, myšiak hôrny, myšiak severský, výr skalný, zriedkavo kršiak rybár a orliak morský. V poslednej dobe boli okrem pestrej palety vtáctva pozorované jedince chrapkáča a krkavca.
Sklárstvo
Činnosťou, ktorá po stáročia utvárala tamojšiu krajinu a charakter sídiel Lužických hôr, je sklárstvo. Najstaršie doklady o existencii sklární poskytujú archeologické pramene, ktoré datujú prvé sklárne do obdobia 13. storočia, kedy sa datuje aj začiatok súvislého osídľovania tunajšej krajiny. Najstaršou písomne ​​doloženou je skláreň v Chřibskej, ktorá je spomínaná už v roku 1427.
V priebehu storočí v Lužických horách vznikalo a opäť zanikalo veľké množstvo sklárskych hút, čo súviselo predovšetkým s vyčerpaním surovín v ich okolí. Staré sklárske huty mali veľkú spotrebu dreva a preto po vyčerpaní dreva a zásob kremeňa v ich okolí, bolo hutu jednoduchšie presťahovať. Sťahovanie hút trvalo približne do polovice 19. storočia, kedy nástup železnice umožnil dovoz lacnejších surovín a miestne huty prešli na vykurovanie uhlím.
Baníctvo a hutníctvo
Najstaršie dochovaný údaj o baníctve v Lužických horách obsahuje listina saských kniežat Ernsta a Albrechta z roku 1474. O desať rokov neskôr, v roku 1484 udelil kráľ Vladislav II. rodu Šlejnicov banské privilégium, ktoré ich oprávňovalo zakladať banské diela na panstvách Tolštejn a Šluknov. Na prelome 15. a 16. storočia Šlejnicovci rozvíjali banícke podnikanie v údolí Milířky. Predmetom ich záujmu bolo dobývanie mangánových rúd (sfalerit, pyrit a chalkopyrit), ťažených najmä povrchovo v podobe ťažných jám alebo rýh. Zásoby strieborných rúd v údolí Milířky boli ale rýchlo vyčerpané.
Ochrana prírody
Pre ochranu Lužických hôr bola v roku 1976 na rozlohe vyhlásená CHKO Lužické hory, so správou v obci Jablonné v Podještědí. V januári 2004 bolo na území CHKO 16 maloplošných chránených území (1 národná prírodná rezervácia, 1 národná prírodná pamiatka, 9 prírodných pamiatok a 5 prírodných rezervácií) a rad ďalších lokalít bola pripravená k vyhláseniu. V tom čase tu bolo 19 pamätných stromov. Lembersko bolo v roku 1996 evidované ako krajinná památková zóna.
Maurs
Maurs môže byť:
Chase Tower (Chicago)
Chase Tower je 10. najvyšší mrakodrap v Chicagu a stojí na ulici South Dearborn Street. Má 60 poschodí a výšku. V budove je asi kancelárskych priestorov, ktoré obsluhuje 50 výťahov. Firma Exelon tu má sídlo, ale skôr tu sídlila Bank One Corporation. Stavba prebiehala v rokoch 1966 – 1969.
Zoznam kultúrnych pamiatok v obci Jakubova Voľa
Toto je zoznam kultúrnych pamiatok v obci Jakubova Voľa v okrese Sabinov.
Montsalvy
Montsalvy môže byť:
Waymo
thumb|[[Toyota Prius ]] Waymo je projekt firmy Google, ktorého cieľom je rozvoj technológie automobilov so samonavigačným systémom bez vodiča. Projekt v súčasnosti (leto 2013) vedie inžinier firmy Google Sebastian Thrun, riaditeľ Stanford Artificial Intelligence Laboratory a vynálezca Google Street View. Thrunov tím v Stanforde vytvoril robotické vozidlo Stanley, ktoré vyhralo v roku 2005 DARPA Grand Challenge a získal 2 milióny dolárov od ministerstva obrany Spojených štátov. Tím sa skladal z 15 inžinierov, ktorí pracujú pre Google, vrátane Chrisa Urmsona, Mika Montemerloha a Anthonyho Levandowského, ktorí pracovali na projekte DARPA Grand.
Americký štát Nevada schválil 29. júna 2011 zákon pre povolenie prevádzky áut bez vodiča. Google tento zákon inicioval. Zákon nadobudol účinnosť 1. marca 2012 a Nevadské oddelenie motorových vozidiel vydalo prvú licenciu pre samo riadené auto v máji 2012. Licencia bola vydaná pre Toyotu Prius s modifikovanou experimentálnou bezpilotnou technológiou od Google. V apríli 2012 sa Florida stala druhým štátom, ktorý umožnil testovanie vozidiel bez vodiča na verejných komunikáciách. Ako tretia sa v septembri 2012 pridala Kalifornia, ktorá legalizovala používanie samostatne poháňaných automobilov na účely testovania.
Testovanie
thumb|[[Lexus RX450h auto testované Google ]] Projektový tím bol vybavený testovacou flotilou, ktorá zahŕňala najmenej desať vozidiel: šiestich Toyota Prius s Audi TT, a troch Lexus RX450h. Autá jazdili vždy s jedným z tucta vodičov s bezúhonnými jazdných schopnosťami, v sedadle spolujazdca sedel jeden z inžinierov spoločnosti Google. Systémové jednotky udržovali vzdialenosť od ostatných vozidiel, používajúc svoj systém snímačov. Systém umožňuje prevziať kontrolu nad vozidlom tým, že vodič šliapne na brzdu alebo otočí volantom.
Dňa 28. marca 2012 Google zverejnil na YouTube video vytvorené Morganom Hillom v Kalifornii, kde sa Steve Mahan zúčastnil jazdy samonavádzacím autom Toyota Prius. Vo videu Mahan uvádza: "Deväťdesiat päť percent z môjho zraku je preč, som už dávno slepý." Je potrebné poznamenať, že trasa auta bola starostlivo naprogramovaná a viedla z jeho domova do reštaurácie, potom do čistiarne, obchodu a nakoniec späť domov.
V auguste 2012 tím avizuje, že majú najazdených viac ako 500 000 km bez nehôd, majú momentálne desať áut a začínajú testovať s jednotlivými vodičmi v troch štátoch USA, kde boli schválené príslušné zákony. Sú to Nevada, Florida a Kalifornia. Ďalej sa chce pridať aj Texas.
Anatolij Jevgenievič Karpov
Anatolij Jevgenievič Karpov, (* 23. máj 1951, Zlatoust, ZSSR, teraz Ruská federácia) je ruský šachový veľmajster, ktorý bol v rokoch 1975 až 1985 majster sveta. V rokoch 1993 až 1999 bol majstrom sveta v šachu podľa FIDE.
Vtedajší majster sveta Robert Fischer nenastúpil v roku 1975 k obhajobe svojho titulu a 3. apríla 1975 bol Karpov vyhlásený za majstra sveta. Dvakrát obhájil Karpov titul proti Viktorovi Korčnému, v roku 1978 vo filipínskom Baguio a v roku 1981 v severotalianskom Merane. Titul majstra sveta Karpov obhájil v roku 1985 proti Kasparovovi, keď sa za stavu 5:3 predseda FIDE Campomanes zápas kvôli neúmernej dĺžke rozhodol zrušiť. Dôvodom bolo údajné vyčerpanie oboch hráčov, keďže zápas dosiahol rekordných 48 partií a trval niekoľko mesiacov.
Titul majstra sveta stratil v opakovanom zápase s Kasparovom, ktorý sa konal v Moskve a skončil víťazstvom Kasparova v pomere 13:11. Karpov sa stal vyzývateľom Kasparova v odvetnom zápase, ktorý sa konal v Seville v roku 1987, kde sa mu podarilo remizovať 12:12. Vďaka pravidlu, ktoré titul v tomto prípade zanechávalo vládnucemu majstrovi sveta, si Kasparov titul udržal.
Viacpoužívateľský
Viacpoužívateľský či mnohopoužívateľský operačný systém umožňuje viacerým používateľom súčasne používať počítač a pracovať s programami. Všetky systémy so zdieľaním času (time-sharing) sú viacpoužívateľské, ale aj väčšina OS pre mainframy spracúvajúcich úlohy v dávkach, čim bolo zabezpečené využitie vzácneho času procesora, kým sa vykonávali V/V operácie.
Bežným príkladom je Unixový server, ktorý umožňuje súčasný prístup viacerých používateľov (pomocou vzdialeného terminálu) k príkazovému riadku Unixového shellu.
Labastide-Murat (obec)
Labastide-Murat je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Lot, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zbečno
Zbečno je obec v Česku v okrese Rakovník v Stredočeskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 470 obyvateľov, z toho 226 mužov a 244 žien, pričom priemerný vek v obci bol 43,8 roka (muži 41,5 roka, ženy 46,0 roka).
Prepis z ruskej cyriliky do latinky
Toto je článok o systémoch prepisu ruskej cyriliky do latinky. Celý článok je výcuc z článku Prepis z cyriliky do latinky, zameraný na ruskú cyriliku.
Paul Joseph Weitz
Paul Joseph Weitz (* 25. júl 1932, Erie – † 22. október 2017, Flagstaff ) bol americký astronaut, námorný dôstojník a pilot, letecký inžinier a skúšobný pilot. Bol členom trojčlennej posádky misie Skylab 2, ktorá ako prvá letela na vesmírnu stanicu Skylab, prvú americkú orbitálnu stanicu. Neskôr bol tiež veliteľom misie STS-6, prvého letu raketoplánu Challenger.
Škola a výcvik
Weitz v roku 1954 absolvoval Pensylvánsku štátnu univerzitu ako letecký inžinier. Dlhý čas pôsobil v námornom letectve. Podal si prihlášku do tímu astronautov a v roku 1966 bol prijatý do piatej skupiny v NASA. Prešiel výcvikom k programu Apollo, po jeho predčasnom zrušení sa precvičil na program Skylab. Oženil sa a mal dve deti.
Lety do vesmíru
Spoločne s astronautmi Conradom a Kerwinom štartoval ako člen prvej z posádok programu Skylab v máji 1973 z mysu Canaveral v kozmickej lodi nazvanej Skylab 2 (loď z pôvodného programu Apollo). Cieľom bola 80-tonová stanica Skylab, v tom čase už krúžiaca na obežnej dráhe Zeme ako vesmírna stanica. Spojenie oboch objektov sa vydarilo a kozmonauti plnili svoje úlohy, pričom tiež vystúpili do otvoreného vesmíru. Na stanici pracovali necelý mesiac a potom sa v poriadku vrátili domov. Druhú príležitosť dostal až o 10 rokov neskôr, vo svojich 51 rokoch. Vo funkcii veliteľa letu riadil prvý let raketoplánu Challenger, misiu STS-6. Počas letu bola vypustená stacionárna družica TDRS a uskutočnený 4-hodinový výstup, on sám viac ako hodinu. Počas svojich dvoch letov strávil vo vesmíre 33 dní.
Ďalšie udalosti
Z tímu astronautov bol vyradený v marci 1988, ale zostal u NASA v rôznych funkciách. Bol tiež námestníkom riaditeľa Johnsonovho vesmírneho strediska. Paul Weitz zomrel na myelodysplastický syndróm 22. októbra 2017 vo veku 85 rokov vo Flagstaffe v Arizone.
Saint-Mamet-la-Salvetat
Saint-Mamet-la-Salvetat môže byť:
Polyetyléntereftalát
Polyetyléntereftalát (skratky PET, PTE, PETE, PETP resp. PET-P) je termoplast zo skupiny polyesterov, ktorý sa používa často ako obalový materiál na potraviny, nápoje a iné kvapaliny. Pre svoju pevnosť sa používa aj na výrobu syntetických vlákien (napr. Dacron) — je to jeden z najlepších materiálov na ich výrobu.
V závislosti na procese výroby a chladnutia možno pripraviť amorfný PET (priehľadný) a polokryštalický PET (mliečne zakalený). Pripravuje sa polykondenzačnou reakciou (esterifikáciou) etylénglykolu (etán-1,2-diol) s kyselinou tereftalovou prípadne izoftalovou.
Použitie
Keď sa vyrába v podobe tenkých filmov (častejšie známy pod obchodný názvom Mylar), poťahuje sa obvykle hliníkovou fóliou pre zníženie priepustnosti a zvýšenie jeho ochrany voči slnečnému žiareniu.
PET fľaše poskytujú výbornú ochranu, a preto sa používajú na plnenie rôznych nápojov. Nádoby na špeciálne použitie sa vyrábajú z vrstveného PET s polyvinylalkoholmi, čím sa ešte zníži priepustnosť kyslíka.
Ak sa ako plnivo použijú sklené vlákna, stane sa PET značne pevnejším a trvácnejším. Takto upravený plast má polokryštalickú štruktúru a predáva pod obchodným názvom Rynite. PET patentovala v roku 1941 spoločnosť Calico Printer's v Manchesteri, samotná PET fľaša bola patentovaná až v roku 1973.
Vnútorná viskozita
thumb|150px|Plachty lodí sa často vyrábajú z Dacronu (druh PET vlákna). Dôležitou vlastnosťou polyméru PET je tzv. vnútorná viskozita (angl. intrinsic viscosity — IV). Vnútorná viskozita materiálu sa uvádza v dl/g a je závislá na dĺžke polymérnych reťazcov. Dlhšie reťazce zvyšujú pevnosť polyméru a tým aj jeho vnútornú vikozitu. Dĺžku (resp. narastanie) polymérnych reťazcov PET možno kontrolovať podmienkami pri polymerizácii, čím možno pripraviť materiál rôznych vlastností vhodný na rozdielne použite:
Sušenie
V sušiarni prúdi horúci vzduch z dolnej časti cez pelety PET, čím so sebou odvádza uvoľnenú vlhkosť. Vlhký horúci vzduch sa najprv chladí a následne prechádza cez vrstvu adsorbentu, kde sa regeneruje. Vysušený vzduch sa opäť zohrieva a vedie do sušiarne. Obyčajne je potrebné pred spracovaním dosiahnuť v materiáli obsah vody nižší než 40 ppm. Pobyt materiálu v sušiarni musí byť minimálne štyri hodiny, pretože teplota pri sušení nesmie byť viac ako 160 °C (nad 160 °C nastáva hydrolýza polyméru).
Kopolyméry
thumb|200px|Nahradením kyseliny tereftalovej (a) kyselinou izoftalovou (b) sa vytvorí polymér s nižším stupňom kryštalizácie a teplotou topenia. Okrem čistého polyméru PET (tzv. homopolymér) sa vyrábajú aj jeho rôzne kopolyméry. Väčšinou sú modifikované vlastnosti kopolyméru žiaduce pre určitú aplikáciu. Klasický PET sa vyrába polykondenzáciou kyseliny tereftalovej s etylénglykolom (etán-1,2-diol):
Napríklad ak sa namiesto niektorých molekúl etylénglykolu naviaže do hlavného reťazca 1,4-bis(hydroxymetyl)cyklohexán, vzniknú väčšie monoméry (o 6 atómov uhlíka viac). Takto upravený PET má nižšiu teplotu topenia.
Ďalšou modifikáciou je použitie kyseliny izoftalovej (benzén-1,3-dikarboxylová) namiesto kyseliny tereftalovej (benzén-1,4-dikarboxylová). Takýto polymér nevytvára už lineárne reťazce, čo znižuje stupeň kryštalizácie.
Nanoštruktúrovaný povrch
Nanoštruktúrovaný povrch je substrát, ktorého typické vlastnosti vychádzajú z rozmerov nanoobjektov alebo nanočastíc o veľkosti v rozsahu 1-100 nm. V niektorých prípadoch sa tento limit môže prekročiť v závislosti od požadovaných vlastností materiálu.
Polyetyléntereftalát
Kopolyméry
Niektoré kopolyméry sa pre nízky stupeň kryštalizácie používajú pri tepelnom tvarovaní výrobkov, napríklad pri výrobe priehľadných blistrov z PET fólií (tzv. APET — amorfný PET).
Nanoštruktúrovaný povrch
Vlastnosti
Nanočastice alebo nanoobjekty tvoriace nanoštrukturované povrchy alebo materiály sú zaujímavé z viacerých dôvodov:
1. ponúkajú nové a špecifické vlastnosti: 2. dovoľujú zlučovať klasické a kvantové vlastnosti
Polyetyléntereftalát
Kopolyméry
V iných prípadoch je vysoký stupeň kryštalizácie požadovaný, pretože sa tým zvyšuje mechanická pevnosť a tvarová stabilita materiálu, napríklad pri výrobe bezpečnostných pásov. Na výrobu PET fliaš sa používa malé množstvo 1,4-bis(hydroxymetyl)cyklohexánu, ktorý čiastočne potláča kryštalizáciu a robí ich priehľadnými.
Nanoštruktúrovaný povrch
Vlastnosti
3. umožňujú spájanie klasických a biologických odvetví materiálnych vied.
Polyetyléntereftalát
Kryštály
Kryštalizácia polymérov je nežiaduci jav a nastáva vtedy, keď sa molekuly navzájom usporiadajú do opakujúcich sa symetrických tvarov. Dlhé polymérne reťazce majú často tendenciu sa „zamotať”, a teda kontrolovanými podmienkami možno kryštalizáciu polyméru značne obmedziť. S výnimkou polyesterových vlákien je limit stupňa kryštalizácie PET 60 %.
Nanoštruktúrovaný povrch
Zmáčavosť
Je všeobecne známe, že štruktúra povrchu ovplyvňuje fyzikálne a chemické vlastnosti daného materiálu. Ako príklad uvediem zmáčavosť, vlastnosť povrchu materiálu, s ktorou bežne prichádzame do kontaktu. Zohráva nezastupiteľnú úlohu v prírodných dejoch ale aj v technických disciplínach. Barthlott et al. sa od roku 1990 zaoberajú štúdiom lotosového listu, ktorého štruktúra umožňuje dokonale vyčistiť svoj povrch. Kvapky vody sa menia na guľôčky, čo umožňuje vysokú hydrofobicitu takéhoto povrchu. Tento fenomén je známy aj ako lotosový efekt. Za tento efekt sú zodpovedné mikrometrové bunky pokryté voskovitými nanokryštálmi.
Polyetyléntereftalát
Kryštály
PET je svojou povahou prirodzene kryštalický plast, a teda je nepriehľadný. Číry (t. j. amorfný) PET možno vyrobiť rýchlym ochladením roztavenej hmoty. Pri rýchlom ochladení nastáva fázová premena tak rýchlo, že jednotlivé molekuly nemajú čas sa usporiadať do kryštalickej mriežky a vznikne amorfná štruktúra podobná kvapaline. Ak sa však dodá dostatočné množstvo energie začnú sa molekuly uvoľňovať a nukleovať. Ako väčšina plastov aj PET vytvára veľké množstvo malých kryštálov a nie veľké monokryštály.
Nanoštruktúrovaný povrch
Zmáčavosť
Na obrázku je zobrazená adhézia a) kvapky vody na hladkom povrchu b) nanoštrukturovanom povrchu c) mikro/nanoštrurovanom konkrétnom povrchu lotosového kvetu. Ako vidíme, nanoštrukturovaný povrch vždy vytvára väčší kontaktný uhol θ ako hladký povrch, čím zvyšuje hydrofobicitu povrchu, pretože energia kvapky vody vzrastá počtom interakcií medzi molekulami vody a povrchom materiálu. Treba poznamenať, že efekt nie je závislý iba od veľkosti jednotiek povrchu a kombinácia mikro- a nanorozmerov nie je podmienkou. Opis a bližšie spoznanie javu neskôr viedlo k vytvoreniu umelých nanoštrukturovaných povrchov. K výhodám povrchov využívajúcich lotosový efekt patrí hlavne jednoduché čistenie a údržba, antibakteriálne vlastnosti a v neposlednom rade dlhšia životnosť materiálu.
Polyetyléntereftalát
Značenie
left|50px|Medzinárodné značenie výrobkov z PET
Nanoštruktúrovaný povrch
Zmáčavosť
thumb|center|600px|Zobrazenie adhézie a) kvapky vody na hladkom povrchu b) nanoštrukturovanom povrchu c) mikro/nanoštrurovanom konkrétnom povrchu lotosového listu.
Polyetyléntereftalát
Recyklácia
Prázdny PET obal je pre obyčajných bežne odpadom. V recyklačnom odvetví sa ale takýto PET obal nazýva „PET po použití“ a považuje sa skôr za surovinu. V mnohých krajinách separujú PET, aby bolo možné jeho čo najjednoduchšie následné spracovanie. Čistý PET je stopercentne recyklovateľný. Separovaný PET sa potom odvezie do recyklačných spoločností, kde sa ďalej triedi od papiera, iných plastov a farebne sa separuje. Po separácii na rôzne farby sa ďalej PET melie na malé vločky, ktoré sa potom ďalej čistia od zvyškov papiera, lepidla a pôvodného obsahu, aby zostal len čistý PET. Nakoniec sa z čistého PET môžu opäť vyrábať fľaše, predlisky, alebo iné výrobky, ako napríklad syntetické textílie a vlákna.
Nanoštruktúrovaný povrch
Príprava
Existujú dva hlavné spôsoby, ktoré sú bežne používané na prípravu nanoštrukturovaných povrchov. „Bottom-up“ (zdola nahor) metóda používa techniky molekulovej syntézy, koloidnej a polymérnej chémie a súvisiacich spôsobov na vytvorenie povrchov v nanometrovej škále. Metóda „Top-down“ (zhora nadol) využíva rôzne spôsoby litografie na vytváranie vzoru materiálu. Táto technika je náročnejšia na laboratórne vybavenie, no jej rozlíšenie je značne vyššie, ako je rozlíšenie predchádzajúcej metódy.
Využitie
Prvou možnosťou využitia efektu lotosového listu je impregnácia C6 fluorokarbónov ( na 6 atómov uhlíka pripadá 13 atómov fluóru) na textil, ktorý následne vykazuje vysokú nepremokavosť. Na takýchto povrchoch sa nečistoty zachytávajú len veľmi ťažko a väčšinu z nich stačí jednoducho opláchnuť prúdom vody. Môžeme teda hovoriť o prirodzenej samočistiacej funkcii. Takto ošetrené tkaniny nepotrebujú časté pranie, stačí ich prať pri nízkych teplotách, čo šetrí energiu a je ekologické.
V stavebníctve sa nanopovrchy používajú na mechanickú ochranu povrchov fasád, ktoré chránia pred starnutím, mechanickým poškodením alebo poveternostnými vplyvmi. Realizácia fasád s nanopovrchmi sa ďalej koná pre ich čistiace, optické alebo špecifické izolačné funkcie. Samočistenie sa uskutočňuje pomocou spomínaného efektu lotosového listu alebo pomocou fotokatalýzy, kde sa nanoštrukturovaný povrch tvorený titán dioxidom aktivuje UV žiarením a vyzráža nečistotu, ktorá je spláchnutá vodou v podobe zrážok. Medzi optické funkcie povrchov možno zaradiť anti-zahmlievací efekt, pri ktorom titán dioxid vytvára na zrkadlových, plastových alebo sklenených povrchoch veľké množstvá energií, ktoré znižujú príťažlivosť vlhkosti.
V medicíne sa vrstva nanočastíc oxidu využíva ako kontrastná látka pre vyšetrenie pomocou nukleárnej magnetickej rezonancie, konkrétne oxidy železa sú určené pre vyšetrenie pečene. Opaľovacie ochranné krémy s oxidom zinočnatým vytvárajú vrstvu, ktorá odráža UV žiarenie.
Užitočnosť nanoštrukturovaných povrchov sa stáva čoraz viac samozrejmá pre mikrofluidné zariadenia ako citlivé a snímacie komponenty v technológii Lab-on-a-chip (laboratórium na čipe), kde analytický čip malých rozmerov je schopný rýchlo analyzovať chemické zloženie kvapaliny pretekajúcej mikrokanálikmi. Taktiež sa preto skúma integrácia takýchto povrchov do mikrofluidných zariadení pre zdokonalenie výkonu spomínaného systému. Ako príklady môžeme spomenúť CNT (uhlíkové nanotrubičky) upravené elektródy v kapilárnom elektroforéznom mikročipe pre detekciu hydrazínu, fenolu, purínu a aminokyselinových zlúčenín. Medzi ďalšie príklady patria niklové nanodrôtiky pre ich citlivosť a separáciu, vertikálne germániové nanodrôtiky pre biologické snímanie a ZnO pre meranie pH v mikrofluidnom čipe.
Hominini
Hominini (iné názvy: človekoblížne, hominíni; po lat. Homininae) je podčeľaď hominoidovcov, ktorej rozsah závisí od typu klasifikácie hominoidovcov. Podrobnosti pozri pod hominoidovce.
V tu používanej hlavnej klasifikácii táto podčeľaď zahŕňa len rod človek (Homo).
Pozor na zámenu so tribusom (=skupinou; lat. tribus) homininy (po lat.  Hominini ).
Drač (okres)
thumb|pláž v okrese Durrës
Elbasan (okres)
thumb|Poloha okresu Elbasan v Albánsku
Elbasan (alb.: Rrethi i Elbasanit) je okres v Albánsku. Počet obyvateľov 224 000 (2004), rozloha 1 290 km². Nachádza sa v srdci krajiny. Hlavné mesto okresu Elbasan je Elbasan. Ďalšie mestá v tomto okrese sú Cërrik a Kërrabë.
Marcel Ondráš
Marcel Ondráš je slovenský futbalista hrajúci za MŠK Žilina od začiatku svojej kariéry, s výnimkou 1 roku, keď bol na hosťovaní v Lučenci (1.liga). Hráva ľavého obrancu, niekedy ľavého záložníka.
Harmanecká dolina
Ochrana prírody
Dolina sa nachádza v ochrannom pásme Národného parku Veľká Fatra. V jej hornej časti sa nachádza národná prírodná rezervácia Harmanecká tisina s najväčším porastom tisu v strednej Európe. V južnom úbočí údolia sa nachádza sprístupnená Harmanecká jaskyňa s bohatou kvapľovou výzdobou.
Doprava
Prechádza ňou železničná trať Horná Štubňa – Banská Bystrica, na ktorej sa nachádza najdlhší tunel na Slovensku (4 697 m), a cesta I/14.
Nick Holonyak
Nick Holonyak (* 3. november 1928, Zeigler, Illinois, USA – † 18. september 2022, Urbana, Illinois, USA) bol americký fyzik a elektrotechnik, vynálezca luminiscenčnej diódy (LED), emitujúcej červené svetlo namiesto infračerveného žiarenia. Venoval sa výskumu v oblasti polovodičov a bol prvým študentom Johna Bardeena a neskôr aj jeho priateľom.
Pracoval v Bell Labs (po odchode Bardeena) a práve v týchto laboratóriách získal svoje prvé skúsenosti s tranzistormi. Bol pevným zástancom názoru, že Johnovi Bardeenovi sa nedostalo toľko uznania, koľko by si zaslúžil za vývoj fyzikálnej teórie, ktorá umožnila vynález tranzistorov a že naproti tomu William Shockley získal až príliš veľa uznania.
Životopis
Narodil sa v Zeiglere, Illinois v rusínskej rodine (emigrantom z Československa, Podkarpatskej Rusi). Univerzitné vzdelanie (elektrotechnický inžinier) získal na Univerzite v Illinois. V roku 1951 absolvoval prvé lekcie u Johna Bardeena (bol jeho prvým PhD. študentom) a v tej súvislosti aj prvý laický pohľad na tranzistory. V roku 1952 prešiel od výskumu vákuových trubíc do polovodičových laboratórií Bardeena, napriek tomu, že tento prestup bol zosmiešňovaný niektorými spolupracovníkmi. Holonyak urobil správny krok, polovodiče čoskoro spôsobili prevrat v elektronike.
Šarišské Lúky (Ľubotice)
Šarišské Lúky (v minulosti aj Šebešské Lúky, Kelemešské Lúky, maď. Sebeskellemes alebo Sebeskellemesiretek) je miestna časť obce Ľubotice pri Prešove. Založili ju v polovici 18. storočia Židia prevažne pôvodom z Haliče ako jedno z východoslovenských židovských predmestí, ghett. Od polovice 19. storočia začal počet židovského obyvateľstva Šarišských Lúk klesať v dôsledku vysťahovalectva, hlavne do neďalekého Prešova.
Nick Holonyak
Životopis
Po ukončení vysokoškolského štúdia v roku 1954 bol požiadaný Bellom, aby pracoval na viacerých kremíkových zariadeniach, vrátane tranzistorov. Pokračoval v rozširovaní svojich vedeckých znalostí, pracoval pre US armádu (signalizačné oddelenie) a pre General Electric. V roku 1960 vytvoril prvý polovodičový laser a prvú LED v rolu 1962 (už ako konzultant v GE v Syracuse, New York). V roku 1963 sa vrátil na Univerzitu v Illinois ako profesor k Johnovi Bardeenovi a pracoval na kvantovej teórii vĺn a lasere. Je autorom publikácií Polovodičovo riadený usmerňovač (1964) a Fyzikálne vlastnosti polovodičov (1989). Ešte stále pracuje na výskume v Illinois na oddelení Elektrického a počítačového inžinierstva.
V roku 1989 získal Edisonovu medailu 'Za mimoriadnu kariéru v oblasti elektrotechniky a prínos k významnému zlepšeniu v oblasti polovodičov a prístrojov.' V roku 1995 bol ocenený Japonskou cenou za Významný prínos do výskumu praktickej aplikácii LED (light emitting diodes) a laserov.' V roku 2003 bol ocenený IEEE Medal of Honor.
Šarišské Lúky (Ľubotice)
Urbánne Šarišské Lúky s Ľuboticami až do 40. rokov 20. storočia nesúviseli. Až do pričlenenia k Prešovu v roku 1971 boli samostatnou obcou. Miestnou časťou Ľubotíc sú od roku 1990.
Miestna židovská obec postavila synagógu, ktorá tam stojí dodnes a v súčasnosti je využívaná ako kostol grécko-katolíckej cirkvi. V období socializmu v nej bol umiestnený sklad textilu (klobúkov). V roku 1944 boli židia z obce deportovaní do vyhladzovacieho tábora, z ktorého sa nikto nevrátil. Prežila jediná obyvateľka menom Grosová židovského pôvodu, ktorú pred deportáciou rodičia dali pokrstiť. Jedným z pozostatkov židovskej komunity, ktorá sa dochovala dodnes, sú pozostatky židovského cintorína. Časť cintorína dnes leží pod cestou (ulica Kapušianska). Doteraz je z neho zachovaný kamenný múr, ktorý dnes oddeľuje ulicu od súkromného pozemku. Ďalšou pamiatkou je vstupná brána na cintorín s nápisom ("spiaci v prachu zeme, vstávajú pre život večný"). Dnes je možné, na veľmi zanedbanom cintoríne, nájsť niekoľko zachovaných náhrobných kameňov.
Contes (Pas-de-Calais)
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Chytadlovité
Jej zástupcovia sú morské červovité živočíchy dlhé niekoľko centimetrov. Vývin je nepriamy cez trochofóroidnú larvu actinotrochu, ktorá však obrvenou lištou okolo úst pripomína aj larvu primitívnych druhoústovcov. Larva rýchlo prisadá, tráviaca rúra sa preťahuje do tvaru dlhého „U“ a v prednej časti narastá dvojitý veniec tentakúl, ktoré okrem priháňania potravy majú aj dýchaciu funkciu. Telo dospelých je ukryté v rúrkovitom puzdre, zlepenom zo zrniek piesku a detritu. Pri anuse je 1 pár metanefrídií. Majú už uzavretú obehovú sústavu, krv obsahuje erytrocyty s hemoglobínom. Chytadlovky sú hermafrodity. Je to nepočetná skupina, na pobreží Stredozemného mora je hojný druh Phoronis psammophila.
Systematika
trieda chytadlovky (Phoronida):
Pyrgos
Dejiny
Na území dnešného mesta sa v staroveku nachádzali mestá Dyspontio a Letrina. Neosídlené ostalo územie až do 16. stor., kedy tu počas tureckej doby založil mesto Grék Jeorjos Tsernotas, ktorý tu postavil aj vežu, ktorá dala mestu meno. Počas krátkej benátskej doby tu žilo 5 000 obyvateľov. Oblasť Pyrgosu osídlili Gréci z rôznych končín Peloponézu, hlavne z Ilie, ale aj z Arkádie. Rodina Vilaetisovcov pochádzala až z Epiru a známy rod Avjerinovcov z ostrova Zakynthos. Jedna mestská štvrť bola obývaná aj Turkami. Pyrgos bol v tejto dobe dôležitým mestom gréckej kultúry a gréckeho obchodu. Počas gréckej vojny za nezávislosť pochádzali z mesta viacerí revolucionári, ako napr. Jeorjos Avjerinos a jeho syn Agamemnon Avjerinos. Samotnú revolúciu vyvolal Charalambos Vilaetis, keď vztýčil grécku vlajku. Počas vojny za nezávislosť z mesta odišlo turecké obyvateľstvo do Malej Ázie. Po oslobodení sa v meste usadilo aj obyvateľstvo z okolia a tiež hlavne z neďalekých Iónskych ostrovov. Miestna rodina Avjerinovcov patrila dlhú dobu medzi politickú elitu Grécka. Starosta mesta Petros Avjerinos založil filharmonickú školu. Koncom 19. stor. tu Sokratis Syllaidopulos postavil budovu divadla -Apollon.
Obec Pyrgos
Širšia obec (dimos) Pyrgos má 35 000 obyvateľov a zahŕňa oblasti:
Parafyletizmus
náhľad|Parafyletizmus Parafyletizmus je stav nejakej človekom definovanej skupiny organizmov, v ktorom sa skupina nachádza, pokiaľ zahŕňa jej spoločného predka, ale nie všetkých jeho potomkov. Taxón (skupina) sa potom nazýva parafyletická a nie je prirodzený. Veľké percento taxónov, ktoré bežne poznáme, je parafyletické. V súčasnej systematike (taxonómiu) je snaha tieto umelé taxóny, ktoré sa nezlučujú so stavom vecí v prírode, nahradiť monofyletickými taxónmi. Typickým parafyletickým taxónom býva skupina zložená z viac primitívnych monofyletických skupín, ktoré napr. nemajú dôležitú apomorfiu, ktorá definuje skupinu odvodenú. Takou skupinou sú napríklad Symphyta (blanokrídlovce), skupina je teda na rozdiel od Apocrita neprirodzená.
Ako učebnicový príklad rozdielu monofyletizmu od parafyletizmu slúžia plazy. Vtáky patria do skupiny plazov, pretože ich najbližší žijúci príbuzní sú krokodíly, krokodíly sú teda s vtákmi príbuzní viac ako s ostatnými plazmi, napr. s hadmi. Ak vtákov do plazov zahrnieme, je skupina monofyletická, pretože obsahuje všetkých potomkov predka. Ak však vtáky z plazov umelo vyberieme, skupina neobsahuje všetkých potomkov a je teda parafyletická, neprirodzená.
Chase Tower
Chase Tower môže byť:
JPMorgan Chase Tower môže byť:
Zoznam kultúrnych pamiatok v obci Jakubovany (okres Sabinov)
Toto je zoznam kultúrnych pamiatok v obci Jakubovany v okrese Sabinov.
Úbrež
Úbrež je obec na Slovensku v okrese Sobrance.
Polohopis
Obec leží v podvihorlatskej pahorkatine v nadmorskej výške. Do katastrálneho územia obce rozlohou patrí  polí,  pasienkov,  vinohradov. Intravilán obce má rozlohu. Územie obce je odlesnené, len v severnej časti sú listnaté lesy – Karna s výmerou.
Obcou preteká potok Rika.
Stredovek
Prvá písomná zmienka o obci pochádza z roku 1337, keď si jedna vetva šľachticov z Michaloviec rozdelila časť dedín panstva Michalovce a deľba sa vzťahovala aj na dedinu Úbrež. Názov obce je zaznamenaný v podobe Jezenew seu Obres, svedčí o tom, že úbrežské sídlisko vzniklo na mieste prv patriacom k pôvodnému chotáru Jasenova. Zložený názov sa vyskytuje len v písomnostiach zo 14. storočia. Jednoduchý názov Úbrež, pravda, vo viacerých maďarizovaných či pravopisných obmenách, sa vyskytuje od roku 1369 (Erbes, Vbres, Wbres, Obrys, Obres, Ubreš a od roku 1920 Úbrež). Názov obce korení v slovenskom slove breh a pôvodne ako chotárny názov označoval pozemky ležiace pri brehu potoka. Jeho tvar nepochybne svedčí o tom, že vznikol v slovenskom prostredí. Z uvedených poznatkov vyplýva, že Úbrež založili na majetku Jasenov pravdepodobne poddaní z Jasenova pred rokom 1337, možno už v 13. storočí.
Podľa ústneho podania pamätníkov zaznamenaného v obecnej kronike boli prvé domy postavené pri brehu potoka Rika. Ďalšia skupina domov bola postavená pod kopcom Debra v priestoroch okolo dnešného mlyna, zarastených brezami. Ponúka sa tu druhá alternatíva vzniku názvu obce (U briez). Osada U briez mala nedostatok vody, preto chcela prekopať kanál na severozápadnom okraji Karny z Riky do terajšieho mlynského potoka. To sa nepáčilo obyvateľom osady U brehu Riky a tak spor o vodu prerástol do tvrdého konfliktu, v ktorom nakoniec zvíťazila osada U briez a osada pri Rike zanikla.
Na kopci Debra (na terajšom starom cintoríne) si obyvatelia postavili drevený chrám, o čom je písomný záznam z roku 1374. Chotár obce bol väčšinou zalesnený. Dubové lesy rástli nielen v severnej a západnej časti chotára od zadných lúk a Fekišoviec až po neskoršie Jarmočisko, ale aj vo východnej časti v Drinovci a v južnej časti okolo hlavnej cesty. Podľa máp prvého vojenského mapovania v roku 1785 väčšia časť cesty Michalovce-Sobrance viedla cez súvislý les presvetlený chotármi obcí a lúkami. Išlo o dubové lesy. Tieto boli postupne zmenšené s cieľom získať poľnohospodársku pôdu. Úbrež patrila šľachticom z Michaloviec a Tibavy do začiatku 15. storočia a bola majetkovou súčasťou panstva Jasenov. Neskôr ho získali šľachtici zo Stredy nad Bodrogom, Stretavy, Drahňova, Šošovci, Daróciovci a napokon Stáraiovci. Gróf Stárai mal na svojom veľkostatku v Úbreži 2 mlyny a kaštieľ, ktorého pôvodná stavba sa zachovala do roku 1947. Obec bola oddávna známa svojimi jarmokmi, ktoré sa usporadúvali štyrikrát ročne až do skončenia 1. svetovej vojny. Obnovili sa v roku 1928, ale v tom istom roku aj zanikli.
Novovek
Roky 1723, 1726 a 1729 boli veľmi neúrodné, na dobytok prišiel mor a na poliach sa katastrofálne rozmnožili myši. V rokoch 1734 a 1735 boli veľké povodne, po nich nasledovalo sucho a veľké mrazy. V roku 1750 dal gróf Sztaray postaviť pod cintorínom mlyn. Neskôr mlyn vlastnil Horák, v roku 1880 ho odkúpil Macík, ktorý nahradil kamene valcami. Od roku 1933 vlastnil mlyn Macíkov zať Jánn Štec, ktorý ho pre nedostatok vody v roku 1939 prestaval na pohon uhlím a v roku 1947 ho zbúral. V roku 1949 postavil Štec na mieste starého nový mlyn na elektrický pohon, najmodernejší v okrese. Dlho si ho neužil, v roku 1950 mu bol znárodnený. Mlyn bol v prevádzke do roku 1963. Prvýkrát bola v obci zriadená pošta v roku 1880, žandárska stanica v roku 1900, hasičský zbor v roku 1926, prvý telefón v roku 1930. V roku 1934 mala obec možnosť elektrifikácie spolu s väčšími obcami a mestečka, nevyužila ju však a tak bola obec elektrifikovaná až v roku 1948. Zdravotné stredisko vzniklo v roku 1953.
Prvé sčítanie obyvateľov v Úbreži bolo v roku 1828. Predtým sa vývoj počtu obyvateľstva dal iba odhadnúť z daňových súpisov. Do 16. storočia sa daň platila od porty (brány), pričom v jednej bráne boli väčšinou dva domy. Od roku 1599 boli v daňových súpisoch uvedené počty obývaných domov. Už v roku 1427 bola Úbrež stredne veľkou dedinou (22 port). Neskôr sa väčšina obyvateľov odsťahovala. V roku 1567 zdanili 2 sedliacke domácnosti na celých a 8 na polovičných usadlostiach, teda od 6 port. V roku 1588 zdanili 11 sedliackych domácností na polovičných usadlostiach, spolu od 5,5 porty. Richtár, 8 želiarskych domácností, slobodník (mlynár) a 2 domácnosti, ktoré si stavali domy, daň neplatili.
V 2. polovici 16. storočia sa v Úbreži usadili aj poddaní rusínskeho pôvodu, v dôsledku čoho sa dedina opäť rozrástla. V roku 1599 bolo v Úbreži 37 obývaných poddanských domov. Koncom 16. storočia bola Úbrež na vtedajšie pomery veľkou dedinou. V 17. a začiatkom 18. storočia poddaných ubúdalo v dôsledku krvavých stavovských protihabsburských povstaní, moru, hladu a zlých životných podmienok. V roku 1715 bolo v Úbreži 6 sedliackych domácností, v roku 1720 9 a 1 želiarska domácnosť. V 2. polovici 18. storočia a v 19. storočí sa počet obyvateľov utešene rozrastal. Pri prvom sčítaní obyvateľov v roku 1828 bolo v Úbreži 103 domov a 709 obyvateľov. V roku 1869 žilo v obci 803 obyvateľov a počet narastal až do roku 1900, keď Úbrež dosiahla svoje historické maximum – 1025 obyvateľov. Bola to aj zásluha 18 českých rodín, ktoré sa do obce prisťahovali v 19. storočí.
Moderné dejiny
V 20. storočí počet obyvateľov postupne klesal až do roku 1991, keď dosiahol svoje historické minimum v ére sčítania obyvateľstva, a to 577 obyvateľov. Pokles začiatkom 20. storočia bol zapríčinený vysťahovalectvom najmä do USA, čiastočne aj 1. svetovou vojnou a epidémiou španielskej chrípky v októbri a novembri 1918, na ktorú zomrelo 14 obyvateľov obce. Počas 2. svetovej vojny boli z obce deportovaní židia, ktorých tu za 1.ČSR žilo 8 rodín. Po vojne sa vysťahovalo do českého pohraničia 8 rodín, presne 47 obyvateľov. Za éry socializmu odchádzali z obce najmä mladí vzdelaní ľudia, ktorí nenachádzali v Úbreži a blízkom okolí uplatnenie. Po roku 1991 počet obyvateľov opäť stúpa z dôvodu prisťahovania nových rómskych rodín do opustených domov.
V roku 1953 bolo z 821 obyvateľov 53 Cigánov, všetci žili v cigánskej osade. V roku 1979 cigáni kúpili v obci prvé 3 domy, dnes žijú okrem osady už v 18 domoch, kde ich žije 118 a v osade 82. Cigánska osada „Jaruška“ na juhozápadnom okraji Karny existuje už minimálne od 19. storočia. Úbrežskí Cigáni sa v 1. polovici 20. storočia zamestnávali výrobou válkov (nepálených tehál) a neskôr aj vypaľovaním tehál. Okrem toho vyrábali prútené metly, inými typickými cigánskymi remeslami sa nezaoberali. Boli medzi nimi aj muzikanti, mali svoju cigánsku kapelu. Po 2. svetovej vojne, keď sa vytvárali rôzne pracovné príležitosti, sa všetci zdraví Cigáni zamestnali. Dnes je väčšina Rómov nezamestnaná. Obyvatelia obce sa po stáročia zaoberali poľnohospodárstvom a prácou v lese. Neskôr sa rozvinuli nevyhnutné remeslá. Najpočetnejšou skupinou remeselníkov v 1. polovici 20. storočia boli stolári. Väčšina však po nástupe socializmu remeslo zanechala. Druhou skupinou remeselníkov, pracujúcich prevažne s drevom, boli tesári. Veľmi dôležitým remeslom bolo kováčstvo. Najuznávanejším kováčskym majstrom bol Michal Melničák, ktorý vykonával kováčske remeslo doma ja v USA. Zostalo po ňom niekoľko ohrádok hrobov na miestnom cintoríne, ako aj ohrádka kríža pred školou. Po rozšírení zváracích agregátov a likvidácií chovu koní kováčske remeslo zaniklo. Ďalšími zaniknutými remeslami boli kolárstvo, obuvníctvo ako aj remenárstvo. Dôležité stavbárske remeslo – murárstvo, nemalo v obci tradíciu, rozvinulo sa až po 2. svetovej vojne.
Divadlo
Vo februári 1946 bol založený ochotnícky divadelný súbor „Vihorlat“, ktorý viedol gréckokatolícky farár Michal Fitz. 18- členný súbor si rýchlo získal popularitu v celom okolí. Za necelé 2 roky naštudoval 6 divadelných hier, z toho 2 režíroval dôstojný pán Fitz a 4 Jozef Melničák, riaditeľ ľudovej školy. Divadelný dorast z ľudovej školy po vedením pána Melinčáka naštudoval v rokoch 1946 a 1947 3 divadelné hry, usporiadal Mikulášsky večierok a program na Deň matiek. Ochotnícke divadlo fungovalo v obci do roku 1958 a bolo najúspešnejším počinom Úbrežanov v oblasti aktívnej kultúry.
V roku 1953 bolo vybudované kino, vytvoril sa priestor na vystúpenia rôznych profesionálnych aj amatérskych súborov, ale hlavne pre premietanie filmov. V obci boli prvýkrát premietnuté svetelné obrazy (diapozitívy) v roku 1936 v gréckokatolíckom chráme „Zo života sv. Terezky“. Neskôr, najmä v jesenných mesiacoch, prichádzali do obce súkromníci, ktorí premietali nemé celovečerné filmy. Prvý zvukový film bol premietnutý v roku 1952 v budove školy. Miestne kino bolo v prevádzke do konca roku 1990, jediným premietačom za necelých 38 rokov existencie kina bol Michal Marcin.
Školstvo
V súčasnom období, v rámci prenosu kompetencií zo štátu na samosprávy, sa obec stala zriaďovateľom plne organizovanej základnej školy (1. – 9. ročník), ktorú navštevuje 191 žiakov z Úbreže a okolitých obcí okresu Sobrance. V areáli školy je od roku 1988 v akcii „Z“ postavená telocvičňa, ktorá slúži žiakom ZŠ, ale aj miestnym športovcom najmä v zimnom období.
Obecná knižnica umiestnená v budove telocvične, poskytuje obyvateľom obce kultúrne vyžitie a študujúcej mládeži zabezpečuje potrebnú literatúru.