cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
R-77 (raketa vzduch-vzduch)
Vývoj
Vývoj tejto protilietadlovej strely je však poznačený tragickou udalosťou, ktorá sa odohrala v ranom štádiu existencie tejto rakety, v roku 1986. Počas testovacích strelieb bola z MiGu-23 odpálená raketa R-77 na diaľkovo ovládaný vrtuľník Mi-6, ale navádzacia sústava rakety uzamkla iný cieľ. Bolo ním dopravné lietadlo Antonov An-26 leteckej spoločnosti Aeroflot, ktoré malo väčšiu radarovú odrazovú plochu a nenachádzalo sa na rušivom pozadí zeme. Raketa toto lietadlo zostrelila. V tom čase sa na jeho palube nachádzalo 26 pasažierov, všetci zahynuli.
V roku 2003 bol zahájený vývoj modernizovanej rakety R-77, ktorá bola v Rusku známa ako "Izdelije 170-1". Už o dva roky neskôr boli vyrobené prvé štyri prototypy a v roku 2006 začala etapa štátnych skúšok. Testovanie letových vlastností rakety však mohlo byť plnohodnotne započaté až v roku 2010, kedy začala sériová výroba stíhačiek Su-35S. Raketa RVV-SD, ako je dnes pomenovaná verzia "Izdelije 170-1", bola totiž primárne určená práve pre tieto moderné stíhačky generácie 4++.
Bojové nasadenie
Raketa R-77 sa v skutočnom leteckom boji nepreverila.
Fiľakovská brázda
Fiľakovská brázda je geomorfologický podcelok Cerovej vrchoviny.
Polohopis
Hierarchia Alpsko-himalájska sústava → Karpaty → Západné Karpaty → Vnútorné Západné Karpaty → Matransko-slanská oblasť → Cerová vrchovina → Fiľakovská brázda *** Podcelok zaberá pás územia v povodí riečky Belina, západne od centrálnej časti pohoria. Zo severu ho ohraničujú Novohradské terasy Lučeneckej kotliny, zvyšná časť susedí už len s podcelkami Cerovej vrchoviny. Na západe leží Mučínska vrchovina, na juhu a juhovýchode nadväzuje Hajnáčska vrchovina a východným smerom pokračuje Bučenská vrchovina.
Chránené územia
V juhovýchodnej časti podcelok zasahuje do CHKO Cerová vrchovina.
Doprava
Údolím Beliny vedú dôležité komunikácie; cesta I/71 z Lučenca do Salgótarjánu, rovnakým smerom vedie i železničná trať Fiľakovo – Somoskőújfalu.
Absces pľúc
thumb|[[CT|CT vyšetrenie hrudníka s dvomi abscesmi v ľavom hornom pľúcnom laloku. Ďalším nálezom sú bronchopneumonické infiltráty a výpotok obojstranne.]] Absces pľúc alebo pľúcny absces je ložiskový zápal v pľúcnom tkanive. Väčšinou vzniká ako komplikácia zápalu pľúc opuzdrením rozpadnutého tkaniva v centre zápalového infiltrátu. Najčastejší je u starších, pri infekcii stafylokokmi a tuberkulózou, pri aspiračnej pneumónii (zápal pľúc z vdýchnutia obsahu žalúdka) a u pacientov s poruchami imunity.
Absces pľúc je závažným ochorením s vysokou úmrtnosťou. Liečba je chirurgická.
Víťazoslav Kubička
Víťazoslav Kubička (* 11. október 1953, Bratislava) je slovenský hudobný skladateľ.
Život
Vyštudoval kompozíciu u Juraja Pospíšila na Konzervatóriu v Bratislave a u Jána Cikkera na VŠMU (1975 – 1980), ako aj súkromne u Iľju Zeljenku.
V rokoch 1979 – 1991 pôsobil ako hudobný redaktor Slovenského rozhlasu v Bratislave, zároveň dramaturg Experimentálneho štúdia Slovenského rozhlasu a organizátor komorných koncertov súčasnej hudby (o. i. Štúdio mladých). Od 2002 pôsobil ako profesor kompozície na Cirkevnom konzervatóriu v Bratislave. Od 1. júna 2011 je v slobodnom povolaní.
Je autorom opier Evanjelium podľa Lukáša, Znovuzrodenie, Martin Luther, Kristov dotyk, Betlehem, Marína Havranová, Šavol, Genezis, Evanjelium podľa Jána, Jakub Kray, Pieseň piesní, ''Kráľovstvo lesa, Evanjelium podľa Marka, Maliar a pes. ''Skomponoval takmer dve stovky diel v oblasti komornej, zborovej a orchestrálnej hudby, piesne, árie, ako aj takmer šesťsto hudobných opusov pre rozhlas, televíziu, divadlo a film. Jeho diela zazneli na koncertoch v Japonsku, Nemecku, Švajčiarsku, Chorvátsku, Rakúsku, Taliansku, Česku a Austrálii. Vo svojich operách spolupracoval s orchestrom Slovenskej filharmónie Košice, ako aj s poprednými opernými sólistami Máriou Eliášovou, Petrom Cingeľom, Matúšom Tomkom a Katarínou Krčmárovou. V posledných rokoch sa stala výraznou interpretkou Kubičkových piesní Miriam Žiarna. Koncertnú pieseň Ave Maria uviedla v Krakove, Varšave a Paríži. V roku 2014 uviedla speváčka Nao Higano pieseň Ave Maria so sprievodom sláčikového orchestra v Tokiu.
Stálym dirigentom Kubičkových opier je Adrián Kokoš (dirigoval všetky opery okrem Evanjelia podľa Lukáša, dir. Marián Vach, a Genezis). Režisérom opier Marína Havranová, Šavol a Evanjelium podľa Jána bol Michal Babiak.
Katedrála svätej Hedvigy (Berlín)
náhľad|Katedrála svätej Hedvigy v Berlíne Katedrála svätej Hedvigy ( Sankt-Hedwigs-Kathedrale) je hlavný a najväčší rímskokatolícky chrám v Berlíne, katedrála berlínskej rímskokatolíckej arcidiecézy, od roku 1927 nesie titul basilica minor.
Dejiny
Bola postavená v rokoch 1747 až 1773 v klasicistickom architektonickom štýle. Veľmi sa podobá na Panteón v Ríme. Postavená bola ako prvý rímskokatolícky chrám po období reformácie, keď sa obyvateľstvo východnej časti Nemecka priklonilo k protestantizmu. Keď pruský kráľ Fridrich II. porazil cisárovnú Máriu Teréziu a získal hospodársky vyspelé Sliezsko, naraz sa v prevažne protestantskom kráľovstve ocitla silná komunita rímskych katolíkov. Práve tí žili v nedávno pripojenom Sliezsku a postupne sa sťahovali aj do hlavného mesta Berlína. Fridrich II. sa rozhodol vybudovať dôstojný chrám pre stále zvyšujúci sa počet rímskych katolíkov v Berlíne. Po troch deleniach Poľska sa v Prusku ocitla aj ďalšia silná komunita rímskych katolíkov z pripojených území Poľska. Katedrála sa tak stala hlavným rímskokatolíckym svätostánkom berlínskych katolíkov.
Močidliansky potok (prítok Malej Svinky)
Močidliansky potok je potok v regióne Šariš, na území obce Jarovnice v okrese Sabinov v Prešovskom kraji. Nachádza sa v geomorfologickom celku Šarišská vrchovina. Má dĺžku a je tokom VII. rádu.
Prameň
Pramení v v severnej oblasti územia obce Jarovnice, v časti obce Močidľany, v katastrálnom území Močidľany,  v poľnohospodárskom extraviláne, v okrese Sabinov, v poli Záhrady.
Opis toku
Od prameňa tečie juhovýchodným smerom cez poľnohospodársky extravilán územím obce Jarovnice v katastrálnom území Močidľany, ľavým brehom obmýva pole Dieliky, pravým brehom obmýva pole Roveň, v priberá bezmenný pravostranný prítok s občasným prietokom vody. Na hranici medzi katastrálnym územím Močidľany a katastrálnym územím Jarovnice ústi do meandrujúcej Malej Svinky ako jej ľavostranný prítok. Močidliansky potok patrí do okresu Sabinov v Prešovskom kraji. Nachádza sa v geomorfologickom celku Šarišská vrchovina. Nemá významnejší prítok.
Pôvod názvu
Názov vodného toku Močidliansky potok má pôvod v názve niekdajšej samostatnej obce, dnešnej časti obce, Močidľany (od roka 1971 zlúčená s obcou Jarovnice do obce rovnakého názvu Jarovnice), na území ktorej vodný tok pramení, preteká a ústi. Z toponyma Močidľany bolo po rozšírení o formant -iansky a po kombinácii so všeobecným podstatným menom potok s významom menší prirodzený vodný tok utvorené dvojčlenné hydronymum atributívneho typu (dvojčlenný determinatívny názov so zhodou) zložené z prídavného mena a z podstatného mena Močidliansky potok ako súčasť početnej skupiny názvov v slovenskej toponymii, najmä hydronymii. Názov niekdajšej samostatnej obce Močidľany v obci Jarovnice (dnešná časť obce) má pôvod v názve osadníkov bývajúcich v blízkosti charakteristických močidiel, močaristých priehlbín, ktoré sa používali na máčanie konopí alebo ľanu čiže motivantom bola charakteristická poloha obce pri močidlách. Vývoj názvu pôvodne samostatnej obce Močidľany, dnes časti obce Jarovnice, v dochovaných písomných dokladoch: 1263 Vezueres → 1317 Mochola → 1338 Machala → 1392 Mochilan → 1427 Mochola → 1773 Mocžidlany → 1808 Močidlany, Močoľany → 1920 Močidlany → 1927 Močidľany → 1971 Močidľany  Názov vodného toku Močidliansky potok bol štandardizovaný v roku 2007. V množine slovenskej hydronymie vodných tokov hydronymum Močidliansky potok nie je jedinečným hydronymom (november 2022). V povodí Moravy je tiež Močidliansky potok (prítok Chvojnice).
Javor poľný
Javor poľný (Acer campestre) je listnatý opadavý strom alebo zriedka aj ker z čeľade mydlovníkovité (Sapindaceae).
Rozšírenie
Je pôvodom z Európy a západnej časti Ázie, introdukovaný je v Severnej Amerike. Rastie na celom území Slovenska ako pôvodná drevina ale veľmi riedko. Vyskytuje sa do výšky približne (na území Slovenska je horná hranica výskytu  ).
Obľubuje živené a vápenaté pôdy často v druhej vlne pionierskych drevín alebo neskorší porast spolu s dubmi. V mladosti znáša aj tieň, je odolný voči znečistenému ovzdušiu, suchu, mrazu aj proti horúčavám. Jeho škodcom je fuzáč ázijský (Anoplophora glabripennis), je náchylný na ochorenia spôsobené hubami Didymosporina aceris, Uncinula bicornis, Nectria galligena a Verticillium alboatrum.
Opis
Jeho typická výška je 15 metrov maximálne do 25 m. Jednopohlavné alebo obojpohlavné a vzpriamené zhluky žltozelených kvetov kvitnú v máji. Plodom je dvojnažka dlhá približne 4 cm. Má dlaňovito 3 – 5 laločnaté a protistojné svetlozelené listy. Kmeň je tenký, kôra je tmavohnedá, korková a neskôr výrazne zvrásnená.
Využitie
Je pestovaný ako živý plot, pre drevo (materiál a palivo) a ako zdroj cukru. Drevo je tvrdé a elastické, používa sa na výrobu hudobných nástrojov, v stolárstve a kolárstve. Patrí medzi medonosné dreviny. Mladé listy sú jedlé, dajú sa spracovať ako kaša alebo šalát. V minulosti sa pestoval aj ako krmivo pre dobytok.
V Európe je populárny ako bonsaj. Používajú sa štýly s hrubým kmeňom, rastie energicky ale dlho. .
Kultivary
Má veľa pestrých ornamentálnych kultivarov, používaných hlavne v záhradníctve.
Zoznam obcí departementu Loir-et-Cher
Kompletný zoznam 291 obcí departementu Loir-et-Cher.
Mecano
Mecano bola španielska popová kapela, ktorá vznikla v Madride v roku 1981 a bola aktívna až do roku 1992. Počas tohto obdobia vydala 6 štúdiových albumov a 1 koncertný. Krátky comeback mala v roku 1998, kedy vyšiel kompilačný album s niekoľkými novými skladbami. Mecano sa stala jednou z najúspešnejších španielskych popových kapiel všetkých čias. Kapela je s viac ako 25 miliónmi albumov po celom svete dodnes najpredávanejšou španielskou kapelou. V čase svojho pôsobenia bola považovaná za avant-gardu.
Kapela fungovala v zložení: Ana Torroja (speváčka) a bratia Nacho Cano a José María Cano. V štúdiu a pri živých vystúpeniach s kapelou spolupracovali hudobníci ako Arturo Terriza, Manolo Aguilar, Nacho Mañó, Javier Quílez, Ángel Celada a Óscar Astruga.
Hudobnú kariéru skupiny možno rozdeliť na dve odlišné etapy. Prvá, do roku 1985, bola v podstate synthpop, zatiaľ čo v druhej etape Mecano hralo viac akustický pop rock s prvkami balady, tanca, flamenka, bossanovy, tanga, salsy, rumba flamenca, bolera, pasodoble, a dokonca aj reggae.
Nevídaný úspech mala aj v Hispánskej Amerike. Vďaka úprave niektorých svojich skladieb do iných jazykov prerazili aj v nešpanielsky hovoriacich krajinách ako Taliansko a Francúzsko, napr. s piesňou  Une femme avec une femme (v španielskej verzii Mujer contra mujer).
Fyziológia človeka
Fyziológia človeka alebo lekárska fyziológia je veda, zaoberajúca sa štúdiom fungovania ľudského organizmu. Patrí k základným odborom medicíny. Ako odbor nie je presne vymedzená a hraničí s ďalšími vedami, ako sú biochémia, molekulárna biológia, biofyzika, genetika, imunológia, anatómia a patologická fyziológia. Jej cieľom je pochopenie a vysvetlenie fyzikálnych, biochemických a biologických princípov fungovania procesov v ľudskom tele. Na úrovni základných procesov splýva so všeobecnou fyziológiou.
Rozdelenie
Fyziológiu človeka možno rozdeliť na pododbory: Delenie je neúplné, rôzne zdroje používajú rôzne systémy.
Roman (Eure)
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Rýchlo a zbesilo
Rýchlo a zbesilo (angl. The Fast and the Furious) je prvý diel z rovnomennej série amerických filmov o pouličných pretekoch a úprave áut. Bol režírovaný Robom Cohenom. náhled|[[Dodge Charger z prvého dielu série Rýchlo a zbesilo]]
Péter Fülöp Kocsis
Péter Fülöp Kocsis alebo Jeho Vysokopreosvietenosť vladyka Fülöp (Kocsis) (* 13. január 1953, Segedín, Maďarsko) je arcibiskup metropolita hajdúdorožskej archieparchie a hlavou Maďarskej gréckokatolíckej cirkvi.
Rýchlo a zbesilo
Dej
Mladý policajt Brian O'Connor sa snaží preniknúť medzi pouličných pretekárov, pretože polícia se domnieva, že stoja za prepadnutiami kamiónov s elektronikou. Miestnu pretekársku elitu vedie Dominic. Brian s ním preteká, ale prehrá. Ale aj tak získa Dominicovu priazeň, keď ho zachráni pred policajným záťahom. Dostane sa tak do Domovej partie a zamiluje sa do jeho sestry. Dom ho naučí pretekať a prihlási ho do Púštnych vojen, čo je pretek amatérskych pretekárov. Brian s Domom zatiaľ postavili nadupanú Toyotu Supru Twin turbo s 1000 konskými silami, ktorá rozhodne nie je pomalá. Práve pri nich ale vyjde najavo, že Dom má lúpeže naozaj na svedomí. Ale natrafia na vodiča kamiónu, ktorý je ozbrojený a tak väčšina gangu je zranená. Po návrate je Dom zklamaný z Brianovej zrady, ale netuší, že Brian už dávno stojí na jeho strane. Naviac, nohsledi jedného pretekára zastrelia člena gangu, pretože odmietol vydať prehranú Jettu. Keď sa pomstia, rozdajú si Dom s Brianom posledný pretek. Dom ale so svojím Chargerom ťažko havaruje. Brian mu dá kľúče od svojej Supry a nechá ho utiecť.
Péter Fülöp Kocsis
Životopis
V roku 1989 prijal kňazskú vysviacku a pôsobil v Níreďháze. V roku 1995 vstúpil do bi-rituálneho kláštora otcov benediktínov v Chevetogne v Belgicku. V roku 1998 prijal mníšsky postrih z rúk Szilárda Keresztesa a prijal rehoľné meno Fülöp (Filip). Po dovŕšení kanonického veku 75 rokov eparchom Szilárdom Keresztesom ho pápež Benedikt XVI. vymenoval za hajdúdorožského eparchu a zároveň za apoštolského administrátora eparchie v Miškolci. Chirotóniu prijal z rúk svojho predchodcu, a zároveň kňažského svätiteľa, Szilárda Keresztesa a spolusvätiteľmi boli Ján Babjak a Milan Šášik. V roku 2015 ho pápež František povýšil do hodnosti metropolitného arcibiskupa ako aj na hlavu Maďarskej gréckokatolíckej cirkvi.
Škapová
Škapová je vrch v pohorí Levočské vrchy. Leží nad obcou Torysky, približne severovýchodne od Levoče.
Opis
Škapová leží v rázsoche, ktorá vybieha východným smerom z kóty, medzi Javorinou a Derežovou. Severne sa nachádza Javor, Jankovec , Piesočný vrch a Čiernohuzec , východne Čistý diel , Javorinka  a Na Bielkach , južne Obšar , Uhlisko  a Javoríčka  a západne Javorina  a Kovaľová. Oblasť je súčasťou povodia Torysy, kam vodu zo severných svahov odvádza potok Škapová, z východných Čistý potok a z južných potok Suchá dolina. Na vrchol nevedie značený turistický chodník.
Výhľady
Odlesnený vrchol je bez vyššej vegetácie, preto umožňuje kruhový rozhľad. Pri vhodných podmienkach možno vidieť okolité vrcholy Levočských vrchov, Ľubovniansku vrchovinu, Čergov, Bachureň, Branisko, Volovské vrchy, časť Nízkych a Vysokých Tatier.
Prístup
Na vrchol nevedie značená turistická trasa, preto prístup je možný neznačenými lesnými cestami a chodníkmi z okolitých údolí. Západne sedlom Václavák prechádza červeno značená turistická trasa, vedúca z Levočskej doliny severným smerom do Nižných Ružbách.
Colombiers (Hérault)
Colombiers je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Hérault, v regióne Languedoc-Roussillon.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Ius soli
]]
Ius soli je právna zásada, podľa ktorej má dieťa právo na občianstvo toho štátu, na ktorého území sa narodilo. V Európe, Afrike alebo Ázii nie je veľmi bežná, naopak veľmi rozšírená je v Amerike.
Slovensko
Na Slovensku dieťa nadobúda štátne občianstvo vtedy, ak je aspoň jeden z jeho rodičov občanom SR, podobne ako vo väčšine európskych, afrických a ázijských krajín sa tu teda uplatňuje zásada ius sanguinis (nie ius soli).
Výnimku tvoria (podobne ako v iných štátoch) nasledujúce prípady: V týchto prípadoch sa teda výnimočne uplatňuje ius soli. Ak by tieto podmienky neexistovali, deti v spomínaných prípadoch by logicky nemali nárok na občianstvo žiadneho štátu a automaticky by sa stali tzv. apolitmi, teda ľuďmi bez štátnej príslušnosti. Takéto prípady sa snaží obmedziť tzv. Dohovor o redukovaní počtu osôb bez štátnej príslušnosti z roku 1961, ku ktorému Slovensko pristúpilo.
Combaillaux
Combaillaux je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Hérault, v regióne Languedoc-Roussillon.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Hrad Palanok
Hrad Palanok alebo Mukačevský hrad (ukrajinsky: Замок "Паланок", romanizovaný: Zamok "Palanok"; maďarsky: Munkács vára alebo Munkácsi vár; nemecky: Plankenburg) je hrad v meste Mukačevo v Zakarpatskej oblasti na Ukrajine. Hrad Palanok je citlivo zachovaný a nachádza sa na 68 metrov vysokom bývalom sopečnom kopci. Hradný komplex pozostáva z troch častí: horného, stredného a dolného hradu.
Od svojho založenia až do roku 1541
O okolnostiach výstavby hradu neexistujú presné údaje. Archeologický výskum ukazuje, že územie bolo osídlené už v neolite a v dobe bronzovej a železnej na mieste dnešného hradu stála pevnosť.
Presťahoval sa do oblasti Mukačeva a svojimi aktivitami výrazne podporil hospodársky a kultúrny rozvoj Podkarpatskej Rusi. Svoj dvor zriadil na hrade, čím ho značne rozšíril. Bola vykopaná široká priekopa naplnená vodou. Po smrti Tatiany Koriatovičovej a jeho manželky hrad často menil majiteľa. Strategicky dôležitá pevnosť hrala v regióne významnú úlohu medzi 15. a 17. storočím.
Od roku 1423 hrad vlastnil Đurađ Branković. Od roku 1439 sa majiteľom hradu stal László Palóczy a v roku 1445 uhorský regent Ján Huňady. Po jeho smrti, v roku 1456, sa vlastníkom hradu stala jeho vdova Alžbeta Szilágyiová. Neskôr ho vlastnil kráľ Matej Korvín a potom Ján Korvín. Obyvatelia Mukačeva sa aktívne zapojili do sedliackej rebélie Juraja Dóžu v roku 1514. Povstalci sa zmocnili hradov Palanok, Chust a Korolevo. V roku 1514 sa hrad Palanok s panstvom stal majetkom uhorskej koruny a majiteľom sa stal kráľ. Počas sedliackej vojny utrpel hrad veľké škody. Prestavbu začal kráľ Ľudovít II. V roku 1527 bol hrad ešte vo vlastníctve kráľovnej Márie vdovy po kráľovi Ľudovítovi II., keď ho v roku 1528 obsadil Ján Zápoľský. Po roku ho vymenil s inými hradmi v majetku palatína Štefana Bátoriho. Štefan Bátori postavil prstencovú baštu horného hradu a 14 metrov vysokú vyhliadkovú vežu. V roku 1537 kráľ Ferdinand I. hrad obliehal a potom obsadil.
Turecká éra
V roku 1625 Gabriel Betlen, sedmohradské knieža, kúpil hrad za 300 000 forintov. V tom čase hradný kapitán Ján Balling opravil hrad a postavil novú budovu na prostrednom nádvorí.
Hrad mal vtedy 14 bášt a novú budovu na strednom nádvorí. V hornej časti bol hradný palác, do ktorého viedlo kamenné schodisko.
Po smrti Gabriela Betlena v roku 1629 hrad vlastnila jeho manželka Katalin Brandenburská, ktorá ho o niekoľko mesiacov prinútila odovzdať sedmohradskému kniežaťu Jurajovi Rákocimu I. Podľa dedičského práva sa po smrti Katalin mal hrad stať majetkom kráľovského rodu Habsburgovcov, ale Juraj I. Rákoci urobil všetko pre to, aby túto strategicky dôležitú pevnosť získal. Veľmi nápomocný bol v tom hradný kapitán Ján Balling, ktorý nepustil na hrad kráľovských veľvyslancov. Tak sa hrad Palanok dostal do vlastníctva Rákociovcov a to bol začiatok najslávnejšieho obdobia jeho histórie. V roku 1635 sa tak hrad a jeho majetky stali majetkom Juraja I. Rákociho. Knieža tu usporiadal svoj dvor a privítal francúzskych, poľských a švédskych veľvyslancov, ktorých úspešne pozval na rokovania s nimi. Po jeho smrti získala hrad do vlastníctva jeho manželka Zuzana Lorántffy, ktorá ho ďalej rozširovala a zveľaďovala s využitím odborných znalostí francúzskych architektov. Na južnej budove centrálneho nádvoria bolo postavené poschodie, ku ktorému pribudlo Rákociho námestie. náhľad|[[Helena Zrínska, ako ju namaľoval Karol Jakobey. Grófka Ilona Zrínyi (1643 – 1703) bola šľachtičná a hrdinka. Bola jednou z posledných žijúcich členov chorvátsko-uhorského šľachtického rodu Zrínskych. Bola dcérou chorvátskeho bána Petra Zrinského, neterou Mikuláša Zrínskeho a Františka Krsta Frankopana a manželkou Františka Rákociho I. a Imricha Tököliho, ako aj matkou Františka II. Rákociho. V histórii sa zapísala do pamäti vďaka obrane hradu Palanok pred cisárskym vojskom v rokoch 1685-1688, za ktorý bola považovaná za hrdinku.]] Po smrti Zuzany sa hradným pánom stal jej syn Juraj II. Rákoci. V rokoch 1649 – 1656 privítal okrem iných aj delegácie Záporožských kozákov Bohdana Chmelnického, s ktorými rokoval o spoločnom postupe proti Poľsku. V roku 1657 napriek protestu osmanského sultána vstúpil do vojny proti Poľsku, ktorá sa skončila porážkou jeho vojsk. Poliaci z pomsty vyplienili Berežskú, Užskú a Zemplínsku župu, zničili mestá vrátane Mukačeva a Berehova, ale hrad obsadiť nemohli. Po smrti Juraja Rákociho II. sa na hrad presťahovala jeho manželka Žofia Bátoriová a jeho syn František I. Rákoci. Ten sa oženil s Helenou Zrínskou, dcérou chorvátskeho bána chorvátskeho pôvodu Petra Zrínskeho. Ich synom bol František II. Rákoci, jedna z najvýznamnejších osobností uhorských dejín. Po smrti Františka I. Rákóciho zostala Helena Zrínska ovdovená so svojimi dvoma deťmi Františkom a Julianou. Imrich Tököli a Helena Zrínska sa zosobášili v roku 1682 na Mukačevskom hrade. Imrich Tököly dal hrad opraviť, spevniť jeho múry a svätyne. Po zajatí Tököliho Turkami zostala Helena Zrínska so svojimi dvoma deťmi na hrade. Postupujúce cisárske vojská ľahko dobyli Užhorodský hrad a v polovici novembra 1685 dorazili do Mukačeva.
10. marca 1686 cisársky generál Aeneas de Caprara vyzval na kapituláciu, ale Helena Zrínska stála pevne. Sedem mesiacov bránila hrad s jeho maďarskými, rusínskymi, slovenskými a nemeckými vojakmi. Prejavujúc svoje osobné hrdinstvo, často sa objavovala na baštách so svojím desaťročným synom Františkom a vzdorovala silnej paľbe. O zranených sa starala jej dcéra Juliana. V apríli 1686 bol generál Caprara nútený opustiť obliehanie. Jeho vojaci z pomsty vylúpili mesto Mukačevo a stiahli sa do Košíc. Počas obliehania zahynulo 24 obrancov hradu, no straty Rakúšanov boli mnohonásobne vyššie. V roku 1687 generál Caprara hrad opäť obliehal s viac ako 3000 vojakmi. 2. novembra 1687 Helena Zrínska opäť odmietla kapituláciu. Jeden rok Rakúšania hrad obliehali, no neúspešne. Koncom roku 1687 sa však postavenie obrancov stalo kritickým. Tento hrad bol jediný v Uhorsku, ktorý Rakúšania nedokázali dobyť. Nepriateľ sa však nevzdal nádeje na získanie strategicky veľmi dôležitej pevnosti a spojenie nových síl pod hradom.
Napokon bola Helena Zrínska nútená vyjednávať s obliehateľmi, aby sa hradu vzdali. Dohodu podpísala 15. januára 1688 a o dva dni neskôr do hradu vstúpilo vojsko cisára Leopolda I. na čele s Antoniom de Caraffa. Helena Zrínska bola odvezená do Viedne a uväznená v kláštore a jej deti boli pridelené na rakúske lýceum. Leopold I. dal pokyn na posilnenie hradu a vďaka tomu sa stal nedobytnou pevnosťou.
Úloha v Rákociho vojne za nezávislosť
náhľad|[[František II. Rákoci]] Mukačevský hrad zohral dôležitú úlohu vo vojne za nezávislosť Františka II. Rákociho. Knieža 16. júna 1703 cestoval z Poľska do Uhorska cez Verecký priesmyk. Jeho vojská obsadili Mukačevo 24. júna 1703, ale hrad sa im v tom čase nepodarilo obsadiť, hoci Rusíni v okolí Mukačeva vytrvalo pomáhali. Obliehanie hradu sa začalo v novembri 1703 a skončilo 16. februára 1704 s víťazstvom kuruckého vojska. Rákoci sa okamžite nasťahoval a zamieril k boju za slobodu, čo bola veľmi dôležitá základňa pre jeho strategickú pozíciu. Preto poveril brigádneho inžiniera Demoiseauxa, aby pripravil plán modernizácie a rekonštrukcie hradu. V roku 1705 začal hrad spevňovať. Väčšinu prác vykonali maďarskí a rusínski poddaní Berežskej župy; pokračovalo to až do roku 1710. Vedľa hradu bol mlyn na ľavom brehu rieky Latorca v roku 1706 prerobený na mincovňu, ktorá fungovala do roku 1713. František II. Rákoci prijal v pevnosti niekoľko zahraničných delegácií, medzi nimi aj delegátov ruského cára Petra Veľkého. Kuruci vojnu prehrali. 22. júna 1711 obrancovia hradu zložili zbrane. Rakúšanom povstalci nemilosrdne dali za pravdu a v okolí hradu, ktorý stratil svoj strategický význam, boli zničené desiatky rusínskych a maďarských obcí.
18. a 19. storočie
Po neúspechu vojny za nezávislosť vedenej Rákocim sa Mukačevský hrad dostal do vlastníctva Karola VI., cisára Svätej ríše rímskej, ktorý ho v roku 1728 udelil rakúskemu grófovi Lotarovi Františkovi zo Schönbornu. Hrad postupne strácal svoj strategický význam, jeho budovy slúžili najmä na vojenské obrady. V roku 1787 Jozef II. premenil hrad na väzenie a v roku 1746 vykonal menšie opravy. Po prvom rozdelení Poľska v roku 1772 bola Východná Halič pričlenená k Rakúskej ríši a hrad definitívne stratil svoj strategický vojenský význam.
Večer 27. júla 1834 bola sviečkou zapálená opona malého okna zámockej budovy. Vznikol obrovský požiar, ktorý trval takmer týždeň. Všetky drevené konštrukcie hradu zhoreli. Po požiari bol prestavaný, jeho budovy boli namiesto šindľov pokryté škridlou. 11. júla 1847 navštívil hrad Sándor Petőfi. Napísal svojmu priateľovi Frigyesovi Kerényimu jeho cestovný list č. XIII. Po 15. marci 1848 robotníci otvorili kazematy hradného väzenia a prepustili väzňov. Na pamiatku toho bola v polkruhovej bašte Horného hradu zasadená lipa, ktorá neskôr dostala názov Strom slobody, no strom sa príliš rozrástol a 21. júla 1960 ho zdevastovala víchrica.
V roku 1896, v tisícročí maďarského dobytia Karpatskej kotliny, postavili na hrade pamätník vysoký 33 metrov. Na vrchole pamätníka bol veľký turul, mytologický vták Maďarov. V roku 1924 boli socha a pomník československými úradmi odstránené. Od roku 1939, keď bola Podkarpatská Rus dočasne súčasťou Maďarska, bola socha znovu postavená. V roku 1945 okupačná sovietska Červená armáda roztavila sochu a vytvorila červené hviezdy. V roku 2008 sochu turula opäť vztýčil na inauguračnej slávnosti Zoltán Lengyel, úradujúci starosta Mukačeva.
Hrad Palanok v 20. storočí a dnes
Po 1. svetovej vojne, keď bola Podkarpatská Rus pripojená k Československu na základe Trianonskej zmluvy, hrad využívala najskôr československá armáda (1919-1938), v rokoch 1939-1944 kasárne kráľovskej maďarskej armády. Od roku 1945 slúžil ako kasárne sovietskej armády. V rokoch 1962 až 1973 slúžila Strednej priemyselnej škole na školenie obsluhy poľnohospodárskych strojov (traktorov).
V rokoch 1971 až 1993 pôsobil na hrade Ľvovský reštaurátorský ústav. Tvrdí sa, že v tomto období bolo na hrade napáchaných viac škôd ako za niekoľko storočí obliehania. Zrúcanina hradu nedávno prešla „skutočnými“ rekonštrukčnými prácami a v obnovených miestnostiach je niekoľko expozícií. Tu sa nachádza Mukačevské historické múzeum, založené na materiáloch Lehockého zbierky, ktorá obsahuje predmety všetkých vekových kategórií. Výnimočným podujatím bola Munkácsyho výstava, ktorá sa konala na hrade v roku 2007, kde bola prezentovaná väčšina maliarových diel.
Celková rozloha hradu je 14,000 m2. Hrad pozostáva zo 130 rôznych miestností s komplexným systémom podzemných chodieb, ktoré ich spájajú. V hrade sa v súčasnosti nachádza múzeum venované histórii Mukačeva a hradu.
V októbri 2022 bol Turul (národný symbol Maďarska) nachádzajúci sa na kaste nahradený Tryzubom (národný symbol Ukrajiny). Vo februári 2023 ukrajinský poslanec a otec starostu Mukačeva Viktor Baloha tvrdil, že toto nahradenie viedlo k jeho zákazu vstupu do Maďarska.
Combes (Hérault)
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Eupompos
Eupompos bol grécky maliar v 4. storočí pred Kr. Eupompos, grécky maliar zo Sikyónu, tvoril na začiatku 4. storočia pred Kr. So svojim žiakom Pamfilom patril k zakladateľom slávnej sikyónskej maliarskej školy, propagujúcej zvýšené teoretické znalosti. Podľa rímskeho spisovateľa Plínia bol autorom maľby víťazného atléta s palmovou ratolesťou v ruke.
Medvedinský potok
Medvedinský potok je potok v regióne Horné Považie, na území obce Horná Mariková v okrese Považská Bystrica v Trenčianskom kraji. Nachádza sa v geomorfologickom celku Javorníky. Má dĺžku a je tokom V. rádu.
Prameň
Pramení v v severozápadnej oblasti územia obce Horná Mariková, v katastrálnom území Horná Mariková,  v lesnom extraviláne, v okrese Považská Bystrica, na severnom svahu vrchu Hrčovec s
Opis toku
Od prameňa tečie Medvedinský potok východným smerom cez lesný extravilán územím obce Horná Mariková v katastrálnom území Horná Mariková, v na severnom okraji osady Medvedinec priberá bezmenný pravostranný prítok, v  ústi v lesnom extraviláne na území obce Horná Mariková do Vlkovského potoka ako jeho pravostranný prítok. Medvedinský potok patrí do okresu Považská Bystrica v Trenčianskom kraji. Nachádza sa v geomorfologickom celku Javorníky v geomorfologickom podcelku Vysoké Javorníky. Nemá významnejší prítok.
Pôvod názvu
Názov vodného toku Medvedinský potok má pôvod v názve osady Medvedinec, cez ktorú vodný tok preteká. Z toponyma Medvedinec bolo po rozšírení o formant -ský, po systémovej redukcii o formant -ec a po kombinácii so všeobecným podstatným menom potok s významom menší prirodzený vodný tok utvorené dvojčlenné hydronymum atributívneho typu (dvojčlenný determinatívny názov so zhodou) zložené z prídavného mena a z podstatného mena Medvedinský potok ako súčasť početnej skupiny názvov v slovenskej toponymii, najmä hydronymii. Názov osady Medvedinec v obci Horná Mariková má pôvod v názve priestoru, kde sa často potulovali medvede alebo v názve miesta ináč spájaného s medveďom, latinsky Ursus . Názov vodného toku Medvedinský potok bol štandardizovaný v roku 2019. V množine slovenskej hydronymie vodných tokov hydronymum Medvedinský potok je jedinečným hydronymom (november 2022).
Chalkiopé (dcéra Aiéta)
Chalkiopé alebo Chalkiopa alebo zastarano Chalkiope (starogr. Χαλκιόπη – Chalkiopé, ) je v gréckej mytológii dcéra kolchidského kráľa Aiéta, sestra Médeie a Apsyrta.
Keď zlatý baran doniesol na svojom chrbte do Kolchidy malého Frixa, ujal sa ho jej otec Aiétes a mal ho tak rád, že keď Frixos dospel, dal mu svoju najstaršiu dcéru Chalkiopu za manželku. Chalkiopé mala potom s Frixom štyroch synov, najstarší sa volal Argos, najmladší Frontios. Po smrti ich otca sa zmenil vzťah Aiéta k vnúčatám, dokonca ich vraj kruto týral. Keď dospeli, rozhodli sa odísť do Orchomenu, rodnej krajiny svojho otca. Na úteku ich však prepadla búrka a ich loď pri ostrove Arétias stroskotala. Bola to šťastná náhoda, že ich ráno po búrke našli Argonauti. Keď si Argonauti ich príbeh vypočuli, potešili sa, že pochádzajú z Kolchidy, cieľa ich cesty za zlatým rúnom a presvedčili ich, aby sa s nimi na lodi Argó vratili do Kolchidy, počítajúc s tým, že im tam pomôžu.
Po príchode do Kolchidy, Argos sprostredkoval Iasónovi stretnutie so svojou matkou Chalkiopé a Iasón ju potom poprosil, aby požiadala sestru čarodejnicu Médeiu o pomoc. Chalkiopé to urobila bez toho, aby tušila, že Médeia už vzplanula láskou k Iasónovi po zásahu bohyne Héry a čarovného šípu boha lásky Erota.
O ďalších osudoch Chalkiopy a jej synov sa už mýty nezmieňujú.
Javořice
Javořice je najvyšší vrch Jihlavských vrchov i celej Českomoravskej vrchoviny. Nachádza sa asi 10 km severozápadne od Telča a približne 5 kilometrov severovýchodne od Studenej. Zalesnený vrchol je z diaľky ľahko identifikovateľný podľa 166 m vysokého vysielača.
Digitálne rozhlasové vysielanie (DAB+)
Multiplex vysiela na frekvencii 12D s výkonom 10 kW, vďaka čomu pokrýva široké okolie.
Najbližšie vysielače
Najbližšie významné okolité vysielače a vzdialenosť k nim:
náhľad|Vysielač na vrchole
Alexander Dilles
Alexander Dilles (*14. marca 1835 Vráble – † 28. júla 1907 Žabokreky nad Nitrou) (celým menom Dillesz Sándor Erazmus Nepomuki János, maď.) bol uhorský archeológ, hlavný slúžny okresu Vráble v Tekovskej župe, spisovateľ a zakladateľ Tekovského múzea v Zlatých Moravciach (dnes Mestské múzeum Zlaté Moravce).
Život
On a jeho manželka, Mária Batthyány, darovali svoju bohatú archeologickú zbierku stolici a tým položili vlastne základy múzea. Alexander bol hlavným zástupcom Tekovskej stolice a neskôr hlavný slúžny vrábeľského okresu v rokoch 1890 – 1894. Napísal viacero historických úvah. Jeho archeologické články boli vydávané v odborných časopisoch. Pre zväzok Tekov o uhorských stoliciach vypracoval časť zaoberajúcu sa pravekom.
Rodina
Mal manželku Máriu rod. Batthyány. Jeho otec, Štefan Dilles, bol kráľovským vrábeľským poštmajstrom vo Vrábľoch.
Midas
náhľad| Vo verzii mýtu o Midasovi [[Nathaniel Hawthorne|Nathaniela Hawthorna sa Midasova dcéra zmení na zlatú sochu, keď sa jej dotkne (ilustrácia Waltera Cranea pre vydanie z roku 1893)]] Midas bolo meno kráľa vo Frýgii, s ktorým sa spájalo viacero mýtov, ako aj meno dvoch neskorších členov frýgickej kráľovskej rodiny.
Najslávnejší kráľ Midas je postava z gréckej mytológie, ktorá je známa pre svoju schopnosť premeniť všetko, čoho sa dotkne na zlato. Táto schopnosť sa nazývala aj zlatý dotyk alebo Midasov dotyk. Legendy rozprávané o Midasovi a jeho otcovi Gordiasovi, ktorý sa zaslúžil o založenie frýgického hlavného mesta Gordion a zviazanie gordického uzla, naznačujú, že sa verilo, že žili niekedy v 2. tisícročí pred Kr., dávno pred trójskou vojnou. Homér však nespomína Midasa ani Gordiasa, ale namiesto toho spomína dvoch ďalších frýgickych kráľov, Mygdóna a Otrea.
Frýgické mesto Midaeion bolo pravdepodobne pomenované po ňom a pravdepodobne ide o tiež o Midasa, ktorý podľa Pausania založil mesto Ankyra (Άγκυρα – dnes známe ako Ankara).
Mytologický Midas
Podľa niektorých zdrojov mal Midas syna Lityersa, démonického kosca ľudí, ale v niektorých variáciách mýtu mal namiesto toho dcéru Zoë, ktorej meno znamená „život“. Podľa iných zdrojov mal syna menom Anchouros.
Hérodotos povedal, že „Midasov, syn Gordia“ obetoval veštkyni Pýtií v Delfách kráľovský trón, „z ktorého vynášal súdy“, ktoré „stálo za to vidieť“, a že tento Midas bol jediným cudzincom, ktorý obetoval Delfy pred Gygesom z Lýdie. Historický Midas z 8. storočia pred Kristom a Gýgés z Lýdie sa považujú za súčasníkov, takže sa zdá byť najpravdepodobnejšie, že Hérodotos veril, že trón daroval skorší legendárny kráľ Midas. Niektorí historici sa však domnievajú, že tento trón daroval neskorší historický kráľ Midas, pradedo Alyattesa z Lýdie, ktorý bol tiež označovaný ako Midas po nahromadení obrovského bohatstva z vynájdenia zdaniteľného razenia mincí pomocou elektra pochádzajúceho zo známej rieky Paktolos.
Zlatý dotyk
Jedného dňa, ako hovorí Ovidius v Metamorphoses XI, Dionýzos zistil, že jeho starý učiteľ a pestún, satyr Silénos, je nezvestný. Starý satyr pil víno a opitý putoval preč, aby ho našli nejakí frýgicki roľníci, ktorí ho odniesli k svojmu kráľovi Midasovi (prípadne Silénos omdlel v Midasovej ružovej záhrade). Midas ho spoznal a správal sa k nemu pohostinne, desať dní a nocí ho slušne zabával, zatiaľ čo Silénos potešil Midasa a jeho priateľov príbehmi a piesňami. Na jedenásty deň vzal Siléna späť k Dionýzovi do Lýdie. Dionýzos ponúkol Midasovi za jeho veľkorysosť akúkoľvek odmenu, ktorú si želá. Midas požiadal, aby čokoľvek, čoho by sa dotkol, bolo premenené na zlato.
Midas sa tešil zo svojej novej sily, ktorú sa ponáhľal vyskúšať. Dotkol sa dubovej vetvičky a kameňa; obe sa zmenili na zlato. Od radosti, hneď ako prišiel domov, sa dotkol každej ruže v ružovej záhrade a všetko sa zmenilo na zlato. Sluhom prikázal, aby na stôl pripravili hostinu. Keď zistil, že aj jedlo a pitie sa v jeho rukách zmenilo na zlato, oľutoval svoje želanie a preklial ho. Claudian vo svojom In Rufinum uvádza: „Tak Midas, kráľ Lýdie, sa najprv nafúkol pýchou, keď zistil, že všetko, čoho sa dotkne, dokáže premeniť na zlato; ale keď videl, že jeho jedlo stuhne a jeho nápoj stuhne na zlatý ľad, potom pochopil. že tento dar bol skazou a vo svojej nenávisti k zlatu preklial svoju modlitbu.“
Midas tak urobil, a po dotyku vody sila dotyku vtiekla do rieky a riečne piesky sa zmenili na zlato. To vysvetľovalo, prečo bola rieka Paktolos taká bohatá na zlato a elektrum, a bohatstvo dynastie Alyattes z Lýdie. Zlato možno nebolo jediným kovovým zdrojom Midasovho bohatstva: „Kráľ Midas, Frýgčan, syn Kybelé, prvýkrát objavil čierne a biele olovo“, tvrdil Hyginus.
Podľa Aristotela však legenda tvrdila, že Midas nakoniec zomrel od hladu v dôsledku svojej „márnej modlitby“ za zlatý dotyk, pričom kliatba nebola nikdy zrušená.
Oslie uši
Midas, ktorý teraz nenávidí bohatstvo a nádheru, sa presťahoval sa preč z mesta a stal sa ctiteľom Pana, boha polí a satyrov. Rímski mytografi tvrdili, že jeho učiteľom hudby bol Orfeus. vľavo|náhľad| „Hrobka Midasa“ v Gordione z roku 740 pred Kristom. vľavo|náhľad| Vnútri "Hrobky Midas" v Gordione Raz mal Pan tú drzosť porovnať svoje hudobné schopnosti s hudbou Apolóna a vyzval Apolóna na skúšku zručnosti. Za rozhodcu bol zvolený horský boh Tmólos. Pan fúkal na svoje píšťaly a svojou rustikálnou melódiou priniesol veľké zadosťučinenie sebe aj svojmu vernému nasledovníkovi Midasovi, ktorý sa tu náhodou nachádzal. Potom Apolón udrel na struny svojej lýry. Tmólos okamžite prisúdil víťazstvo Apolónovi a všetci okrem jedného súhlasili s rozsudkom. Bol to práve Midas, ktorý nesúhlasil a spochybnil spravodlivosť ocenenia. Apolón už nebude trpieť tak skazeným párom uší a povedal: „Musí mať uši osla!“, čo spôsobilo, že Midasove uši sa stali ušiami somára. Mýtus ilustrujú dva obrazy, „Apolón a Marsyas“ od Palmy il Giovane (1544 – 1628), jeden zobrazuje scénu pred a jeden po treste. Midas bol z tohto nešťastia urazený. Pokúšal sa skryť svoje nešťastie pod bohatým turbanom alebo čelenkou, ale jeho holič to tajomstvo poznal, a tak mu Midas povedal, aby ho nespomínal. Holič však nedokázal udržať tajomstvo. Vyšiel na lúku, vykopal do zeme jamu, zašepkal do nej príbeh a potom jamu zakryl. Zo zakrytej diery sa neskôr vynorila hrubá trstina a začala šepkať príbeh hovoriac a opakujúc: „Kráľ Midas má uši osla“. Niektoré zdroje  uvádzajú, že Midas sa zabil vypitím krvi vola. náhľad| Midasov súd od Abrahama Janssensa Sarah Morrisová uviedla, že oslie uši boli kráľovským atribútom doby bronzovej, ktorú niesol kráľ Tarkasnawa (grécky Tarkondemos) z Miry, na pečati zapísanej do chetitského klinového písma aj luwijských hieroglyfov. V tejto súvislosti by sa pre Grékov objavil mýtus, ktorý by ospravedlnil exotický prívlastok.
Príbehy zo súťaží s Apolónom s Panom a Marsyasom boli veľmi často zamieňané, takže Tizianov „Let Marsyasa“ obsahuje postavu Midasa (ktorý môže byť autoportrét), hoci jeho uši sa zdajú normálne.
Podobné mýty v iných kultúrach
Podľa írskej legendy mal kráľ Labraid Loingsech konské/oslie uši, o čom sa snažil mlčať. Raz do roka si dal ostrihať vlasy a žrebom vybraného holiča okamžite zabili. Istá vdova, ktorá počula, že jej jediného syna vybrali, aby ostrihal kráľovi vlasy, prosila kráľa, aby ho nezabil, a on súhlasil, pokiaľ holič udrží svoje tajomstvo. Bremeno tajomstva bolo také ťažké, že holič ochorel. Jeden druid mu poradil, aby išiel na križovatku a povedal svoje tajomstvo prvému stromu, ku ktorému prišiel, a on sa zbaví bremena a bude mu opäť dobre. Tajomstvo povedal veľkej vŕbe. Čoskoro nato však harfeník Craiftine zlomil svoj nástroj a vyrobil si nový z tej vŕby, ktorej holič povedal svoje tajomstvo. Vždy, keď na nej hral, harfa spievala „Labraid Lorc má konské uši“. Labraid ľutoval všetkých holičov, ktorých usmrtil, a priznal svoje tajomstvo.
V Írsku, pri jazere Loch Ine v západnom Corku, sa hovorí podobný príbeh o obyvateľovi jeho ostrova, ktorý mal oslie uši. Každý, kto bol zasnúbený, aby ostrihal tohto kráľa vlasy, bol potom usmrtený. Ale trstina (v podobe hudobnej flauty) o nich hovorila a tajomstvo bolo na svete.
Tento mýtus je známy aj v Bretónsku, kde sa predpokladá, že kráľ Mark z Cornwallu vládol juhozápadnej oblasti Cornouaille. Pri prenasledovaní bielej srnky prišiel o svojho najlepšieho koňa Morvarc'ha ( Morský koník), keď ho srnka zabije šípom hodeným Markom. Pri pokuse zabiť laň ho preklial Dahut, kúzelník, ktorý žije pod morom. Vrátil život Morvarc'hovi, no prehodí jeho uši a hrivu s Markovými ušami a vlasmi. Mark sa obáva, že by to mohlo vyjsť najavo, a preto sa skrýva vo svojom hrade a zabíja každého holiča, ktorý mu príde ostrihať vlasy, až kým jeho brat Yeun nebol posledným holičom žijúcim v Cornouaille. Sľúbi, že ho nechá žiť, ak Yeun zachová tajomstvo a Yeun mu ostrihá vlasy magickými nožnicami. Tajomstvo je však pre Yeun príliš ťažké a tak ide na pláž vykopať dieru a povedať v nej svoje tajomstvo. Keď odíde, objavia sa tri trstiny. O niekoľko rokov neskôr, keď sa Markova sestra vydá, hudobníci nemôžu hrať o trstiny svojich gájd a bomby ukradli korrigáni. Na pláži nájdu tri trstiny a použijú ich na výrobu nových, no hudobné nástroje namiesto hudby len spievajú „Kráľ Marek má uši a na hlave hrivu svojho koňa -a“ a Mark odchádza a už nikdy ho nikto nevidel.
Midas (8. storočie pred Kr.)
Ďalší kráľ Midas vládol Frýgii koncom 8. storočia pred naším letopočtom, až do vyplienenia Gordia Kimeranmi, kedy údajne spáchal samovraždu. Väčšina historikov verí, že tento Midas je tá istá osoba ako Mita, nazývaný v asýrskych textoch kráľom Muški, ktorý v tom istom období bojoval s Asýriou a jej anatolskými provinciami.
Kráľ Midas, ktorý vládol Frýgii koncom 8. storočia pred Kristom, je známy z gréckych a asýrskych zdrojov. Podľa prvého sa oženil s gréckou princeznou Damodikou, dcérou Agamemnóna z Kymé, a intenzívne obchodoval s Grékmi. Damodiké je pripisovaná zásluha za vynález mincových peňazí od Juliusa Polluxa po tom, čo sa vydala za Midasa. Asýrske tabuľky z obdobia vlády Sargona II. zaznamenávajú útoky „Mita“, proti asýrskym východoanatolským provinciám. Niektorí historici sa domnievajú, že asýrske texty nazývali tohto Midasa kráľom „Muški“, pretože podriadil tomuto menu východných Anatolčanov a začlenil ich do svojej armády. Grécke zdroje vrátane Strabóna uvádzajú, že Midas spáchal samovraždu pitím [býčej krvi počas útoku Kimeranov, ktorý Eusebius datoval do roku 695 pred Kristom a Julius Africanus do roku 676 pred Kristom. Archeológia potvrdila, že mesto Gordiom bolo v tom čase zničené a spálené.
Možná hrobka
náhľad| Rekonštrukcia pohrebiska Múzeum anatolských civilizácií, Ankara, Turecko. V roku 1957 Rodney Young a tím z Pennsylvánskej univerzity otvorili komorovú hrobku v srdci Veľkej mohyly (v gréčtine Μεγάλη Τούμπα), ktorá merala 53 metrov na výšku, asi v priemere – na mieste starovekého Gordionu (moderný Yassıhüyük, Turecko), kde sa nachádza viac ako 100 mohýl rôznych veľkostí a z rôznych období. Objavili kráľovské pohrebisko, ktorého rezané trámy boli datované približne do roku 740 pred Kr. doplnené o pozostatky pohrebnej hostiny a „najlepšiu zbierku nádob na pitie z doby železnej, aká bola kedy odkrytá“. Táto vnútorná komora bola dosť veľká: 5,15 metrov o 6,2 metra na šírku a 3,25 metrov vysoká. Na zvyškoch drevenej rakvy v severozápadnom rohu hrobky ležala kostra muža 1,59 metrov na výšku a mal vek okolo 60 rokov. V hrobe sa našiel zdobený intarzovaný stôl, dva intarzované podstavce a osem ďalších stolov, ako aj bronzové a hrnčiarske nádoby a bronzové ihlice. Hoci s lokalitou neboli pôvodne spojené žiadne identifikačné texty, bager ju nazval Tumulus MM (pre „Midasova Mohyla“). Keďže tento pohrebný pamätník bol postavený pred tradičným dátumom smrti kráľa Midasa na začiatku 7. storočia pred Kristom, dnes sa všeobecne predpokladá, že pokrýval pohreb jeho otca.
Midas (6. storočie pred Kr.)
O treťom Midasovi hovorí Hérodotos, že bol členom kráľovského domu Frýgie a starým otcom Adrasta, syna Gordiasa, ktorý utiekol z Frýgie po náhodnom zabití svojho brata a počas vlády Kroisa získal azyl v Lýdii. Frygia bola v tom čase lýdsky poddaný. Hérodotos hovorí, že Kroisos považoval frýgicky kráľovský dom za „priateľov“, ale nespomína, či frýgicky kráľovský dom ešte vládol ako (vazalskí) králi Frýgie.
Salvádorské národné futbalové mužstvo
Salvádorské národné futbalové mužstvo reprezentuje Salvádor na medzinárodných futbalových akciách, ako sú Majstrovstvá sveta a Zlatý pohár CONCACAF.
Eufilétos
Eufilétos môže byť:
Salvádorské národné futbalové mužstvo
História
Futbalový zväz bol založený v roku 1935. Salvádor sa dvakrát kvalifikoval na Majstrovstvá sveta. Prvýkrát v roku 1970 a druhýkrát sa predstavil na Majstrovstvách sveta vo futbale 1982. V oboch prípadoch skončili v skupine. Na MS sa Salvádor pričinil na historicky najvyššej výhre v dejinách MS. Maďarsko v skupine zvíťazilo nad Salvádorom 10:1 čo je najvyššie víťazstvo na MS. Na Zlatom pohári CONCACAF sa predstavujú pravidelne. Ich najväčší úspech je druhé miesto v roku 1963 a 1981.
Zápasy Salvádoru na Majstrovstvách sveta
MS 1970: Skupina - Belgicko (0:3), Mexiko (0:4), Sovietsky zväz (0:2)
MS 1982: Skupina - Maďarsko (1:10), Belgicko (0:1), Argentína (0:2)
Bilancia: 0 výhier, 0 remíz, 6 prehier
Externé zdroje
https://www.fifa.com/about-fifa/associations/SLV
Pentachlórbenzén
Pentachlórbenzén je chlórovaný aromatický uhľovodík, ktorý sa používal ako pesticíd a spomaľovač horenia.
Chemické vlastnosti
Za bežných podmienok je pentachlórbenzén biela alebo bezfarebná kryštalická látka, rozpustná len minimálne vo vode (0,83 mg/l). Dobre sa rozpúšťa v benzéne alebo chloroforme.
Použitie a úniky do prostredia
Používal sa hlavne ako pesticíd (fungicíd) ako spomaľovač horenia. Užíval sa ako surovina pre výrobu ďalšieho pesticídu pentachlórnitrobenzénu. V krajinách EÚ sa teraz pentachlórbenzén nevyrába a jeho použitie bolo v mnohých krajinách zakázané.
Pentachlórbenzén sa do prostredia dostáva výhradne vplyvom ľudskej činnosti, napríklad z papierní, chemičiek (výroba trichlóretylénu), železiarní, ropných rafinérií, skládok odpadov, čistiarní odpadových vôd, spaľovní odpadov. Vzniká tiež ako produkt degradácie iných aromatických chlórovaných uhľovodíkov ako sú hexachlórbenzén alebo lindan.
Ekologické riziká
Za prístupu vzduchu pentachlórbenzén podlieha biodegradácii: v povrchových vodách fotodegradáciou (pôsobením slnečného žiarenia), vo vzduchu sa rozkladá reakciou s hydroxylovým radikálom. Ale tento proces je pomerne pomalý, takže môže byť prúdením prenášaný na dlhé vzdialenosti. Bez prístupu vzduchu (napr. v sedimentoch, hlbších vrstvách pôdy) je pentachlórbenzén perzistentný a môže sa tu preto kumulovať.
Pentachlórbenzén je toxický, pre vodné organizmy dokonca vysoko toxický (LC50 pre ryby je rovná 250 μg.l−1). Má schopnosť biokumulácie – hromadí sa v tukových tkanivách najmä vo vyšších článkoch potravinového reťazca (dravce, všežravce).
Zdravotné riziká
Pentachlórbenzén vstupuje do tela kontaminovaným vzduchom, potravou alebo vodou. Poškodzuje centrálny nervový systém, pečeň a obličky, predpokladá sa jeho reprodukčná toxicita. Jeho nebezpečnosť zvyšuje schopnosť bioakumulácie.