cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Dejiny Čile
Občianska vojna medzi prezidentom a parlamentom
vpravo|náhľad|[[José Manuel Balmaceda bol posledným prezidentom prvého obdobia Čilskej republiky, jeho samovražda ukončila občiansku vojnu.]] Ešte počas vojny v roku 1881 sa uskutočnili prezidentské voľby. Tieto vyhral liberál Domingo Santa María, ktorý mal podporu vlády a tak ostatní potenciálni kandidáti ani nekandidovali. Práve počas funkčného obdobia prezidenta Santa Maríu sa podarilo Čile zvíťaziť v druhej tichomorskej vojne. Po obsadení Limy v roku 1881 Čile ešte tri roky okupovalo Peru, pričom na jeho správu ustanovilo vlastného protektora. Vďaka tomu sa Čiľanom podarilo pomerne rýchlo nahradiť škody, ktoré mu vojnou vznikli. Keďže Čile muselo sústrediť väčšinu svojej armády vo vojne na severe, rozhodli sa náčelníci kmeňa Mapuče pre nové povstanie. To začalo v roku 1880, kedy indiáni spôsobovali na juhu pomerne veľké škody. Avšak v tejto dobe už malo Čile veľkú, modernú a skúsenú armádu. Kmeň Mapuče bol rýchlo porazený a vláda mu pridelila menšie územie na juhu krajiny. Na uvoľnené oblasti po indiánoch sa začali s podporou vlády usadzovať noví európski (hlavne nemeckí) osadníci. Postupne bolo bývalé indiánske územie úplne ovládnuté Čiľanmi. Novým problémom sa ukázal problematický vzťah s katolíckou cirkvou. Išlo v podstate o konflikt medzi konzervatívcami (teda cirkvou) a liberálmi (ktorí sa pokúšali okrem iného o zníženie vplyvu cirkvi na školstvo a verejný život). Konflikt s cirkvou vyústil až do konfliktu medzi Čile a Vatikánom, kedy boli prerušené vzájomné diplomatické styky. Čile odpovedalo novými zákonmi, ktoré boli zamerané na zákonné zníženie postavenia katolíckej cirkvi. Boli ustanovené tzv. štátne cintoríny, kde už nemohla cirkev rozhodovať, kto môže a nemôže byť pochovaný. V roku 1884 nasledoval zákon, ktorý umožňoval necirkevnú svadbu (svadba musela byť uzatvorená aj pred predstaviteľom štátu). Súčasne štát prebral pod svoju právomoc matriky. V roku 1886 sa konali nové voľby, vláda za nového prezidenta vybrala ministra Josého Manuela Balmaceda, ktorý sa skutočne aj stal prezidentom.
Počiatky diktátu parlamentu
vpravo|náhľad|[[Jorge Montt bol jedným z vodcov parlamentného povstania a následne aj prvým prezidentom v ére parlamentnej republiky.]] Potom, čo predchádzajúci prezident Balmaceda zrušil politické strany, tieto s víťazstvom parlamentu obnovili svoju činnosť a stali sa hlavnou silou v štáte. Najsilnejšie postavenie si zachovala Liberálna strana, nasledovala Národná strana, Radikálna strana a Liberálna demokratická strana, ktorá presadzovala myšlienky prezidenta Balmaceda. Neskôr sa do parlamentu dostala ešte Demokratická strana, ktorá vznikla oddelením od Radikálnej strany a zamerala sa na ľavicové témy. Na čelo štátu bol dočasne menovaný viceadmirál Jorge Montt, synovec bývalého prezidenta Manuela Montta. Ani vláda politických strán a parlamentu neznamenala automaticky skutočne slobodné voľby, lebo aj voľby do parlamentu boli rovnako skorumpované, ako voľby pred tým, pričom politické strany si hlasy často kupovali. Aby mohli politické strany efektívnejšie vládnuť, začali sa spájať do koalícii či aliancii. Vznikla tak Liberálna aliancia (Alianza Liberal) a tzv. Koalícia (Coalición), niekedy nazývaná aj Konzervatívna koalícia (Coalición Conservadora). Práve tieto dve združenia politických strán následne v priebehu nasledujúcich desaťročí medzi sebou bojovali o úrad prezidenta a vládu nad štátom. Za svojho prvého prezidenta zvolil parlament Jorgeho Montta, ktorý vládol už vtedy ako dočasná hlava vlády. Montt bol zvolený konsenzom všetkých parlamentných strán a získal tak 100% hlasov. Nová parlamentná vláda však musela riešiť ekonomické problémy, do ktorých sa Čile po nákladnej občianskej vojne dostalo. Nemal však jednoduchú pozíciu, pretože parlament menil vládnych ministrov veľmi často podľa toho, aké politické nálady práve v parlamente prevládali. To vyvolalo často dominový efekt, kedy odvolanie jedného ministra nasledovali odvetné odvolania ďalších a následne bola zosadená často aj celá vláda. Prezident mal tak veľmi zložité postavenie. Moc nad parlamentom si tak postupne získali bohatí podnikatelia a rôzne záujmové skupiny, ktoré si prostredníctvom kúpených poslancov presadzovali svoje vlastné záujmy. Myšlienky parlamentnej demokracie, ktoré podporovala bývalá parlamentná armáda počas občianskej vojny, tak boli rýchlo nahradené skrytou vládou oligarchie. Nebola teda náhoda, že sa na popredných vládnych funkciách začali striedať členovia významných rodín, kam patril aj prezident Jorge Montt. Ten však napriek všetkému pôsobil veľmi skromne a nemal záujem profitovať z vtedajšej situácie. Vďaka tomu sa stal aj veľmi populárnym.
Koniec vlády parlamentu
Prezident Arturo Alessandri bol síce kandidátom robotníkov a strednej vrstvy, no po nástupe do úradu bol konfrontovaný s realitou. Proti prezidentovi vystupoval predovšetkým senát, kde mali prevahu konzervatívci z Národnej únie. To znamenalo, že aj jeho vlády boli často menené a ministri sa pravidelne striedali. Ani parlament prezidenta veľmi nepodporoval a to napriek tomu, že tam mala Liberálna aliancia prevahu. Ďalším problémom bola nemožnosť výraznejšieho exportu liadku, čo znižovalo príjmy krajiny. Súčasne sa však začala zvyšovať nezamestnanosť hlavne na kedysi bohatom severe krajiny. Miestni nezamestnaní tak začali migrovať do centrálnej a južnej časti krajiny, takže sa sociálne problémy postupne rozšírili. Prezidentovi sa v roku 1924 podarilo získať väčšinu v parlamentných voľbách vďaka štedrým sociálnym sľubom. Krajina však už v tej dobe mala veľké ekonomické problémy, štátny rozpočet vykazoval veľký deficit. Prezident napriek víťazstvu v parlamentných voľbách nemohol realizovať svoje sľuby, lebo členovia Liberálnej aliancie sa začali medzi sebou sporiť o moc a verejné funkcie. Ľavicové sľuby prezidenta sa však vôbec nepáčili konzervatívcom z Národnej únie, ktorí sa obrátili na armádu. Niektorí radikálni členovia Národnej únie dokonca vytvorili tajnú organizáciu Pochodeň, ktorej úlohou bola príprava ozbrojených útokov na predstaviteľov Alessandriho vlády.
Vojenské vlády
Armáda následne skutočne rozpustila parlament a 12. septembra 1924 aj prijala oficiálnu demisiu prezidenta Alessandriho. Avšak aj členovia velenia armády sa medzi sebou hádali rovnako, ako pred tým poslanci. Navyše radoví vojaci a nižší dôstojníci nezískali ani napriek vláde armády vyššie mzdy. Vláda armády sa pomerne rýchlo dostala pod vplyv tradičných oligarchických rodín. Vojenská vláda bola tak skorumpovaná a nepopulárna, že 23. januára 1925 bola aj ona zvrhnutá vojenským prevratom, ktorý tento raz viedli nižší dôstojníci. Novým prezidentom sa na niekoľko dní stal generál Pedro Dartnell. Cieľom prevratu bol návrat ústavného systému a civilnej vlády. Generála Dartnella vystriedal po štyroch dňoch vo funkcii prezidenta Emilio Bello Codesido. Do krajiny sa triumfálne vrátil Arturo Alessandri, ktorého návrat požadovali aj niektorí členovia armády. 12. marca 1925 sa tak Alessandri vrátil do funkcie prezidenta a bolo mu umožnené dokončiť svoje posledné funkčné obdobie. Vojenským prevratom z roku 1924 a návratom prezidenta Alessandriho do úradu v roku 1925 sa skončilo obdobie parlamentnej republiky.
Obdobie nestability
Carlos Ibáñez del Campo bol profesionálny vojak a nebol členom žiadnej politickej strany. Vládol pomerne autoritatívne. Na druhej strane priniesla jeho vláda po rokoch nestability poriadok. Ibáñez del Campo mal podporu Radikálnej strany. Postavenie parlamentu počas vlády Ibáñeza del Campa veľmi pokleslo. Parlamentné voľby v roku 1930 boli iba formálne, nakoľko už pred nimi politické strany využili ústavnú klauzulu, ktorá stanovovala, že v prípade, ak bude počet kandidátov do parlamentu nižší alebo rovný počtu poslancov, voľby sa nemusia uskutočniť. Tak sa aj stalo a volebná komisia iba formálne potvrdila nový parlament. Aby si poslanci zachovali svoje pozície, schválili prezidentovi všetko, čo požadoval. Aby mohol Carlos Ibáñez del Campo budovať nové projekty, začalo si Čile požičiavať v zahraničí veľké množstvá peňazí. Stav v Čile ovplyvnila negatívne veľká hospodárska kríza, ktorá začala v roku 1929. Aby Čile zachránilo svoj priemysel ťažby liadku, vytvorilo veľký štátno-súkromný podnik na ťažbu tejto suroviny. Tento krok sa ukázal ako chybný, keďže dopyt po liadku klesol na minimum a Čile bolo nútené skladovať obrovské množstvá suroviny, ktorú samo do takej miery nepotrebovalo. To zvýšilo nezamestnanosť a krajina si nedokázala požičiavať nové peniaze. V krajine znova začali protesty a štrajky. Tieto boli také veľké, že ani armáda a polícia ich nedokázali potlačiť tak, ako pred tým. Prezident sa rozhodol napätie zmierniť zrušením predchádzajúcich reštrikcii a cenzúry. Ani to však nezastavilo veľké demonštrácie. Už o dva týždne po uvoľnení pomerov musel prezident odstúpiť, následne opustil krajinu. Na jeden deň sa 26. júla 1931 stal prezidentom dočasne predseda senátu Pedro Opaso, následne 27. júla prevzal úrad prezidenta dočasne viceprezident a minister vnútra Juan Esteban Montero z Radikálnej strany. Ten bol opakom bývalého prezidenta Ibáñeza del Campa, čo mu bez väčšieho pričinenia prinieslo veľkú popularitu. Aj nová dočasná vláda musela riešiť vážne ekonomické problémy, pristúpila tak na zníženie miezd štátnych zamestnancov a vojakov o polovicu. 20. augusta 1931 sa novým dočasným prezidentom stal Manuel Trucco, ktorý bol v danom čase viceprezident a minister vnútra. Situácia v krajine sa však stala kritickou. Rozhodnutie o znížení platov vyvolalo vzburu v časti armády, ktorá musela byť vyriešená bombardovaním rebelov. 15. novembra 1931 sa znova dočasným prezidentom stal Juan Esteban Montero, avšak v tom čase už bol fakticky novým zvoleným prezidentom, keď v októbri vyhral prezidentské voľby. Do úradu nastúpil oficiálne 4. decembra 1931. Ekonomická a sociálna situácia však bola taká zlá, že napriek snahe nedokázal Montero nájsť riešenie. V júni 1932 bola situácia taká kritická, že prezident Montero bol zvrhnutý vojenským prevratom, ktorý však mal veľkú podporu naprieč spoločnosťou.
Vláda Radikálnej strany
vpravo|náhľad|[[Pedro Aguirre Cerda bol prvým prezidentom v období vlády Radikálnej strany.]] 24. decembra 1932 sa Arturo Alessandri stal oficiálne prezidentom. Čile malo v danom čase vysokú nezamestnanosť a štátny dlh bol na vysokej úrovni. Alessandri sa preto rozhodol postupovať tvrdo. Bez súhlasu parlamentu vymenoval svoju novú vládu. Napriek tomu, že Alessandri bol tradične ľavicovo orientovaný a jeho voliči boli predovšetkým robotníci, začal sa chovať pravicovo. Dokonca za svojich spojencov si začal vyberať konzervatívcov. Aby nahradil zdecimovanú armádu, nechal dočasne vytvoriť početné milície, ktoré by v prípade potreby armádu nahradili. To, že milícia bude naozaj dočasná prezident splnil, keď ju v roku 1936 rozpustil. Alessandriho vláda však potrebovala hlavne vyriešiť ekonomické problémy. Avšak už zo skúsenosti predchádzajúcich vlád jej bolo jasné, že ak pristúpi k tvrdým úsporným opatreniam, vyvolá to ľudové nepokoje. Vláda tak začala podporovať zvýšenie produkcie a súčasne spotreby. Keďže sa súčasne zlepšovala aj celosvetová ekonomická situácia, keďže aj svetová hospodárska kríza postupne končila, situácia v Čile sa zlepšovala. Vláda tak pristúpila na zvýšenie daní, ktoré však vďaka zlepšenej situácii nevyvolalo nepokoje. Vďaka tomu bolo Čile znova schopné splácať svoj štátny dlh. V roku 1933 bolo ženám udelené právo voliť v regionálnych voľbách. Prezident sa stále viac prikláňal k pravici, no napriek tomu presadil aj prijatie viacerých sociálnych opatrení. Do popredia sa začala dostávať Socialistická strana Čile, ktorá v rámci parlamentných volieb prvýkrát kandidovala v roku 1937. Ľavicové a komunistické strany sa následne združili do koalície nazvanej Ľudový front (Frente Popular). Na druhej strane sa sformovala aj fašistická strana Národno-socialistické hnutie (Movimiento Nacional-Socialista). Fašistom sa však na rozdiel od socialistov veľmi nedarilo. Ďalšou novou stranou sa stala sociálne zameraná katolícka strana Národná falanga (Falange Nacional). V roku 1938 sa uskutočnili nové voľby. Tieto vyhral Pedro Aguirre Cerda z Radikálnej strany. Táto však už bola súčasťou Ľudového frontu. Nový prezident Aguirre Cerda patril k najväčším kritikom vstupu Radikálnej strany do Ľudového frontu. Fašisti však neboli spokojní s tým, že prezidentom sa stal kandidát Ľudového frontu a pokúsili sa nového prezidenta zosadiť s použitím bývalého prezidenta Carlosa Ibáñeza del Campa. Následne v septembri 1938 sa skupina fašistov pokúsila o vyvolanie vojenského prevratu, no nenašla v armáde žiadnu odozvu. Naopak armáda sa jednoznačne postavila na stranu vlády a pokus o prevrat tvrdo potlačila.
Stabilizácia a následný úpadok
vpravo|náhľad|[[Jorge Alessandri sa prezidentom stal v roku 1958 a podarilo sa mu stabilizovať Čile.]] Spoločnosť po období stávok, protestov a zhoršujúcej sa ekonomickej a sociálnej situácie chcela stabilitu. V roku 1952 sa rozhodol na prezidenta kandidovať bývalý prezident generál Carlos Ibáñez del Campo (kandidoval ako nezávislý). Práve vojak v úrade prezidenta sa voličom pozdával do takej miery, že Ibáñez del Campo vyhral jednoznačne voľby, v druhom kole (kde volili obe komory parlamentu) dokonca získal skoro 92% hlasov. Ibáñez del Campo bol úspešný aj vďaka kampani, ktorú viedol tak, že sa prezentoval ako jediný človek, ktorý urobí poriadok v rozvrátenom štáte. Vo voľbách v roku 1952 prvýkrát kandidoval aj kandidát Socialistickej strany Salvador Allende, ktorý však skončil až na štvrtom mieste. Voliči boli tak znechutení politickými stranami, že v parlamentných voľbách v roku 1953 volili podľa želania prezidenta jemu verných kandidátov. Prezident zdedil krajinu v zlej ekonomickej situácii, ktorú však ani on nedokázal reálne riešiť. Naopak ekonomická situácia Čile sa počas jeho vlády výrazne zhoršila. Vláda tak pristúpila ku škrtom, ktoré sa týkali predovšetkým miezd štátnych zamestnancov. Ani to nepomohlo, nezamestnanosť sa začala zvyšovať, znížila sa priemyselná produkcia a inflácia stúpla z cca 20% až na skoro 80%. To vyvolalo nové masové protesty. V snahe zmierniť protesty zrušil prezident Ibáñez del Campo zákaz komunistickej strany. Ani to však prezidentovi veľmi nepomohlo. V roku 1958 sa uskutočnili nové prezidentské voľby. Prvé kolo tesne vyhral Jorge Alessandri, druhý skončil socialista Salvador Allende. V druhom už parlamentnom kole však Alessandri získal 85% hlasov a stal sa tak prezidentom Čile.
Eduardo Frei Montalva bol zvolený hlavne ako protikomunistický kandidát väčšiny pravice. Nový prezident chcel presadiť viacero výrazných sociálnych a ekonomických reforiem. Hlavným cieľom bolo oslabiť pozíciu krajnej ľavice, teda komunistov a socialistov. Napriek tomu sa kresťanskodemokratická vláda rozhodla nadviazať diplomatické styky so Sovietskym zväzom. Ďalším krokom bolo radikálne zvýšenie platov vo verejnej správe. Nasledovali opatrenia zamerané na najchudobnejšiu časť populácie, ktorej chcela vláda výrazne pomôcť. Tieto plány zaistili vláde po parlamentných voľbách v roku 1965 aj väčšinu v parlamente. Tradičné pravicové strany sa rozhodli na volebný neúspech reagovať zjednotením, čím vznikla nová Národná strana. Vláda pokračovala v sociálnych reformách. Bol prijatý napríklad zákon umožňujúci stávkovanie aj poľnohospodárom. V roku 1967 prijala vláda najvýznamnejší zákon svojho funkčného obdobia, ktorý sa týkal reformy poľnohospodárstva. Vláda tým chcela zvýšiť produkciu poľnohospodárstva a zlepšiť postavenie obyčajných roľníkov (chcela si tak upevniť predovšetkým vlastné postavenie). Mohlo tak dôjsť k vyvlastneniu ľubovoľnej pôdy, o ktorej boli vládni úradníci presvedčení, že je nesprávne obhospodarovaná. Bývalým vlastníkom bol štát ochotný vyplatiť iba symbolické odškodné a vyvlastnená pôda bola následne prideľovaná chudobným roľníkom. To vyvolalo obrovské napätie medzi vládou a vlastníkmi pôdy. Ďalším dôležitým bodom vládneho programu bol plán znárodnenia baní zameraných na ťažbu medi. Tieto boli prakticky výhradne vo vlastníctve spoločnosti z USA, ktoré však konali predovšetkým vo vlastnom obchodnom záujme, ktorý bol neraz na úkor záujmov Čile. Štát tak mal zo svojich zásob medi iba príjem v rámci výberu daní. Vláda chcela znárodnením dosiahnuť vyššiu produkciu a zvýšený podiel štátu na zisku z predaja medi. V roku 1966 vláda skutočne znárodnenie baní presadila. Toto opatrenie však nebolo radikálne a znamenalo iba čiastočné znárodnenie, ktoré bolo vykonané cez vytvorenie spoločného štátno-súkromného podniku, kde mali svoj podiel štát aj americké spoločnosti.
Veľká snaha však bola nakoniec kontraproduktívna, keďže svoje plány nedokázala vláda realizovať rýchlo a tak sa prezident stal postupne skôr nepopulárnym. Aj poľnohospodárska reforma priniesla jednak napätie v spoločnosti a jednak aj zníženie poľnohospodárskej produkcie. Čiastočné znárodnenie baní na meď ostro kritizovali komunisti a socialisti, ktorí volali po úplnom zoštátnení bez odškodnenia pre americké spoločnosti. Vláde sa nakoniec nedarilo ani v ekonomickej oblasti, keďže sa inflácia namiesto znižovania zvýšila. Tieto neúspechy rozdelili aj vládnu stranu. Časť jej členov sa spojila s komunistami a socialistami, časť s pravicou. Spojenie časti kresťanských demokratov a krajnej ľavice znamenalo vytvorenie pomerne silného bloku, ktorý požadoval znárodnenie všetkých súkromných podnikov (ktoré "nehospodárili dobre"). Aby sa ľavicoví členovia kresťanských demokratov mohli lepšie organizovať, vystúpili zo strany a vytvorili novú s názvom Hnutie jednotnej ľudovej akcie (Movimiento de Acción Popular Unitario). V snahe získať väčšinu založili ľavicové strany spoločnú alianciu s názvom Ľudová jednota (Unidad Popular). Do tej sa okrem komunistov a socialistov pripojilo aj Hnutie jednotnej ľudovej akcie. Okrem toho vzniklo aj ozbrojené hnutie s názvom Hnutie revolučnej ľavice (Movimiento de Izquierda Revolucionaria). Toto sa zameralo na ozbrojené akcie s cieľom dosiahnuť komunistickú revolúciu. To zahŕňalo ozbrojené útoky, únosy lietadiel a podobne. V roku 1970 sa uskutočnili nové prezidentské voľby. Tu sa postupne vyprofilovali dvaja hlavní kandidáti. Na jednej strane bol socialista Salvador Allende, ktorého podporovala Ľudová jednota. Na druhej bol bývalý prezident Jorge Alessandri (nezávislý), ktorého podporovala Národná strana. Socialisti hlásali vytvorenie socialistického štátu, ktorý by nahradil vtedajší štát, ktorý bol podľa nich buržoázny. O radikálnosti Ľudovej jednoty svedčí skutočnosť, že komunisti sa postupne stali jej najumiernenejšou zložkou. Voľby vyhral tesne kandidát Ľudovej jednoty Allende (získal 36,6% hlasov), nezískal však potrebnú nadpolovičnú väčšinu a tak nasledovalo druhé (parlamentné) kolo. V parlamente vyhral jednoznačne Salvador Allende, ktorý okrem ľavice získal aj podporu kresťanských demokratov.
Vláda Salvadora Allendeho
vpravo|náhľad|[[Salvador Allende bol prvým socialistickým prezidentom Čile. V roku 1973 bol zosadený vojenským prevratom.]] Salvador Allende bol vyštudovaný lekár, no od mladosti sa venoval prakticky výhradne politike. Zvolenie Allendeho privítali predovšetkým robotníci a chudoba, ktorí očakávali zlepšenie svojho postavenia. Keďže už predchádzajúci kresťanskodemokratický prezident pristúpil k vyvlastneniu pôdy a čiastočnému znárodneniu niektorých oblastí priemyslu, spôsobilo zvolenie krajne ľavicového prezidenta veľkú nevôľu medzi vlastníkmi spoločností. Zahraničné spoločnosti začali prakticky hneď po zvolení predávať svoj majetok a z Čile radšej odchádzali. Prakticky celý súkromný sektor očakával vystupňovanie snáh o zoštátňovanie súkromného vlastníctva, čo vyvolalo veľké napätie. Aby Allende upokojil situáciu, opakovane vyhlasoval, že všetky kroky bude jeho nová vláda vykonávať iba v medziach platnej ústavy. Allende tiež odmietal spôsob, akým sa o prechod ku komunizmu snažili ľudia z Hnutia revolučnej ľavice, keďže Čile chcel zmeniť na ľavicový štát nenásilnou cestou. Objavovali sa však aj názory, ktoré spochybňovali Allendeho umiernenosť a obviňovali ho, že iba vyčkáva na správny čas, aby Čile zmenil na komunistický štát aj násilnou formou. Faktom je, Allende skutočne vyjadroval svoje názory podľa toho, s kým sa práve rozprával, takže o jeho umiernenosti je možné vyjadriť určitú pochybnosť, keďže jeho primárnou snahou bolo získať po niekoľkých neúspešných pokusoch post prezidenta. Nová ľavicová vláda sa zamerala na rast ekonomiky a zníženie nezamestnanosti. Allende pristúpil k okamžitému zvýšeniu mzdy o 40% a súčasne zmrazil ceny. Následne vláda rozhodla, že zamestnancom, ktorí zarábali najmenej, budú mzdy zvýšené dokonca o 100%. Taktiež došlo k zvýšeniu sociálnych dávok a rozšíreniu sociálneho systému štátu. Tieto opatrenia boli spočiatku pomerne úspešné, keďže ľudia mali viac prostriedkov, čo znamenalo aj vyššiu mieru utrácania, čo zvyšovalo národnú produkciu. Keďže sa zvýšila produkcia, skutočne sa znížila nezamestnanosť. Zvýšeniu dopytu však nestíhali domáci poľnohospodári a priemysel. Tým pádom bolo Čile nútené dovážať potraviny a iné suroviny. Keďže však bolo potrebné dovážať veľa tovaru, Čile bolo nútené za import platiť svojimi devízovými rezervami, ktoré sa začali rýchlo míňať. Súčasné si vláda nemohla dovoliť zvýšenie cien potravín. To znižovanie devízových rezerv iba urýchlilo. Vláda následne pristúpila k tlačeniu nových peňazí. Napriek všetkému vykazovalo Čile vysoký ekonomický rast, zvýšila sa produkcia a znížila nezamestnanosť.
Vojenský prevrat v roku 1973
Ďalším cieľom boli ľavicové teroristické skupiny. Pomerne rýchlo bolo jasné, že tieto teroristické skupiny vedeli efektívne bojovať iba proti neozbrojeným civilistom, keďže pravidelná armáda ich veľmi rýchlo spacifikovala a úplne zlikvidovala. Tí teroristi, ktorým sa nepodarilo utiecť do zahraničia, boli okamžite popravení. Hnutie revolučnej ľavice bol úplne oslabené, no aspoň formálne zostalo fungovať až do 80. rokov 20. storočia. Dokonca sa pokúsilo o niekoľko nepodarených útokov napríklad na elektrárne, čo vojenská vláda následne propagandisticky okamžite využívala. Chunta zradila vojenské súdy, ktoré mohli súdiť aj zločiny, ktoré sa stali pred 11. septembrom 1973, ktoré v tej dobe neboli trestné. Tým začali politické procesy, kde mohol byť obžalovaný prakticky ktokoľvek za ľubovoľné previnenie (aj domnelé), ktoré armáda považovala za trestný čin (obžalovaní tak boli vojenskí dôstojníci, ktorí sa nepripojili k prevratu). Obžalovaných armáda nútila mučením, aby sa priznali. Títo sa museli spamäti učiť svoje previnenia, ktoré potom na súde opakovali. Ich obhajcovia ich nemohli efektívne obhajovať. Nikto sa nemohol odvolať. Nasledovali obmedzenia na univerzitách, niektoré boli zatvorené, časť profesorov a študentov zavraždená.
Vláda vojenskej chunty
vľavo|náhľad|[[César Mendoza, José Toribio Merino, Augusto Pinochet a Gustavo Leigh tvorili prvú vojenskú chuntu z roku 1973.]] Niekoľko dní po prevrate vydala armáda vyhlásenie, kde vysvetľovala dôvod, prečo k prevratu došlo. Vojsko uviedlo, že Allendeho vláda síce bola legitímne zvolená, no táto porušovala ústavu a preto bolo povinnosťou armády zasiahnuť. Následne došlo k rozpusteniu parlamentu a ozbrojené sily prevzali úplnú moc nad celým štátom (vrátane vlády nad mestami a obcami). Vojsko tiež zrušilo platnosť ústavy a začalo vládnuť pomocou dekrétov. Súčasne boli zrušené všetky odborové organizácie a zakázané ľavicové strany. O zhruba mesiac neskôr zakázala armáda úplne všetky politické strany. Vládu nad Čile prevzala štvorčlenná chunta. Na jej čele bol ako prezident chunty generál Augusto Pinochet za pozemné vojsko, členmi boli ďalej admirál José Toribio Merino za námorníctvo, generál Gustavo Leigh za letectvo a generál César Mendoza za vojenskú políciu (karabinierov). Dominantné postavenie však mal jednoznačne generál Pinochet, ktorému sa podarilo rôznymi spôsobmi odstaviť aj konkurentov z ozbrojených síl, ktorí reálne viedli prevrat, keďže samotný Pinochet bol v tom čase skôr v pozadí. Od prevratu až do 17. júna 1974 vládla krajine práve chunta cez tzv. vládny výbor. Následne až do konca roka 1974 vládol Pinochet ako tzv. najvyšší vodca národa. Od konca roka 1974 potom už Pinochet vykonával funkciu faktického prezidenta. vpravo|náhľad|[[Augusto Pinochet bol hlavný predstaviteľ vojenskej diktatúry v Čile od začiatku do konca.]] Augusto Pinochet si čoskoro zabezpečil absolútnu moc, ktorá spočívala v získaní kontroly nad celým štátom. Iba Pinochet mal právomoc menovať dokonca aj starostov najmenších obcí. Svoje postavenie podporil aj zložením vlády, ktorú tvorili prakticky iba vojaci. Dokonca aj národnú banku a strategické podniky viedli členovia ozbrojených síl. Pinochetova dominancia bola taká veľká, že voči nej začali vystupovať aj niektorí z členov ozbrojených síl. Prvý konflikt vznikol s jedným z vodcov prevratu a veliteľom letectva generálom Leighom. Pinochet ho však ľahko odstavil, v roku 1978 prestal byť Leigh členom chunty a podiel letectva na moci sa znížil. Tým skončilo vyrovnané postavenie všetkých štyroch zložiek ozbrojených síl na moci. Vojsko chcelo svoju moc zlegitimizovať a tak už o zhruba mesiac vytvorilo komisiu, ktorá mala vytvoriť novú ústavu. Taktiež využila niektorých bývalých prezidentov. Jorge Alessandri a Gabriel González Videla sa stali členmi tzv. Rady štátu, ktorá vláde radila v legislatívnej oblasti.
Aby vojenská vláda zabránila ekonomickému kolapsu štátu, ktorý po ľavicovej vláde reálne hrozil, začala s veľkými ekonomickými opatreniami. O ekonomike štátu začali rozhodovať ekonómovia, ktorí študovali predovšetkým v USA. Títo sa stali známi ako tzv. chicagski chlapci. Ich stratégiou boli radikálne ekonomické zmeny. Tieto boli možné vďaka tomu, že armáda mala krajinu pevne pod kontrolou a akékoľvek protesty tak neboli možné. Vláda znížila výdavky štátu o štvrtinu, došlo k masovému prepúšťaniu zo štátnej správy (čo zvýšilo nezamestnanosť) a došlo k opätovnej privatizácii zoštátnených podnikov. Staronoví vlastníci dostali taktiež odškodné za obdobie ľavicovej vlády. Rovnako aj pôda, ktorá bola zhabaná štátom bola čiastočne vrátená pôvodným majiteľom. Vláde sa podarilo postupne obnoviť poľnohospodársky sektor. Následne vláda pristúpila k zmrazeniu platov, no súčasne uvoľnila ceny tovarov. To znamenalo drastické zníženie kúpyschopnosti obyvateľstva. Tieto opatrenia boli síce veľmi tvrdé, no na druhej strane zabránili úplnému ekonomickému kolapsu krajiny. Je však potrebné konštatovať, že takto drastické opatrenia boli možné iba preto, lebo obyvateľstvo nemohlo proti tomu slobodne protestovať z obavy pred následkami. Kolapsu sa síce podarilo zabrániť, no hospodársky rast výrazne klesol a znížila sa produkcia. Ani infláciu sa však nedarilo na začiatku výraznejšie znížiť. Prvé pozitívne výsledky prišli v roku 1975, kedy začala krajina znova ekonomicky rásť, začala sa postupne znižovať nezamestnanosť a prirodzene zvyšovať mzdy. Pozitívne efekty sa však postupne zmenili, keď v dôsledku veľkej konkurencie zahraničných tovarov, začali domáce spoločnosti krachovať. To znova zvýšilo nezamestnanosť a znížilo hospodársky rast. Negatívny vplyv mal aj vysoký štátny dlh.
V roku 1980 bola nová ústava dokončená a o rok neskôr bola prijatá v referende. Na základe novej ústavy mohol Pinochet vládnuť ďalších 8 rokov. Po tomto období mali velitelia ozbrojených síl navrhnúť nového prezidenta, ktorý by bol následne podrobený hlasovaniu v referende a po schválení by vládol 8 rokov. Následne však došlo ku krachu niektorých významných podnikov, čo znamenalo veľkú ekonomickú krízu štátu. Vyšlo najavo, že niektoré dôležité podniky sú v skutočnosti vo veľmi zlom ekonomickom stave. Niektorým podnikom a odvetviam vláda finančne pomohla, aby ich zachránila pred krachom, mnoho iných však nakoniec skrachovalo. Postupne sa už ekonomická situácia stabilizovala a krajina začala znova ekonomicky rásť. Vláda sa snažila aj obyvateľstvo zamerať výhradne na sledovanie hospodárskeho rastu. Obyvateľstvo sa tak nemalo ďalej zaoberať politikou.
V 80. rokoch sa tajne začala obnovovať aj činnosť politických strán. Začali sa vytvárať rôzne spojenectvá dokonca aj medzi ľavicou a pravicou. Vláda však mala o týchto skutočnostiach informácie, takže sa rôznymi opatreniami snažila politické strany vzájomne znepriateliť. Vláda dokonca dovolila aj protesty, ktoré sa aj skutočne začali uskutočňovať. Ani tieto však nič nezmenili a vláda pokračovala ďalej vo svojej politike. V roku 1983 sa uskutočnila prvá veľká demonštrácia proti vláde, ktorú museli potlačiť tisíce vojakov. Ľavicoví radikáli využili uvoľnenie režimu na pokus o atentát na samotného Pinocheta. Zabili síce niekoľko členov prezidentskej kolóny, no samotnému Pinochetovi sa nič nestalo. Napriek tomu vláda postupne uvoľňovala aj cenzúru.
Koniec vojenskej diktatúry
vpravo|náhľad|V 80. rokoch 20. storočia došlo k uvoľneniu represii, čo umožnilo prvé protesty proti vláde (1985). V roku 1984 došlo k uvoľneniu zákazu politických strán. Zakázané zostali iba ľavicové strany, ktoré sa dali označiť za marxistické. Súčasne došlo k väčšiemu uvoľneniu cenzúry v rámci rozhlasu a novín. Došlo tiež k zrušeniu výnimočného stavu. Pinochet sa stal prezidentským kandidátom vojenského režimu aj na obdobie po roku 1989, kedy malo uplynúť prvých 8 rokov funkčného obdobia, ktoré bolo stavené ústavou prijatou vojskom. Referendum o Pinochetovi sa malo uskutočniť 5. októbra 1988. Keďže opozícia začala s veľkou kampaňou proti prezidentovi, rozhodla sa vláda začať s vlastnou kampaňou na jeho podporu. Referendum však skončilo prehrou Pinocheta, keď sa proti jeho pokračovaniu vo funkcii prezidenta vyslovilo 56% voličov. Vojenský režim sa tak ocitol v zložitej situácii. Po neúspešnom referende bol pod tlakom doma, ale i v zahraničí. Najvyšší predstavitelia režimu tak začali uvažovať o tom, že výsledky referenda neuznajú. Na to už reagovali aj Spojené štáty, ktoré prostredníctvom veľvyslanca v Čile vyjadrili znepokojenie nad prípadným neuznaním výsledkov referenda. Pod tlakom sa tak nakoniec Pinochet rozhodol neuchádzať o prezidentský post. Aby si Pinochet zaistil svoje bezpečné postavenie aj po prípadnom návrate demokracie, rozhodol sa ponechať si post veliteľa pozemného vojska, súčasne sa začal pokúšať získať post doživotného senátora, čo by mu zabezpečilo imunitu. Koniec vojenskej vlády bol poznačený pokusom ľavicových aj pravicových teroristických skupín o zvrátenie situácie, no tieto snahy boli neúspešné.
Vlády Kresťanskodemokratickej strany
vpravo|náhľad|[[Patricio Aylwin sa v roku 1990 stal prvým demokraticky zvoleným prezidentom Čile po konci vojenskej vlády.]] Patricio Aylwin sa prezidentom stal 11. marca 1990. Na základe dohôd vyplývajúcich ešte z ústavy z roku 1980 bol zvolený na štyri roky. Nová vláda v podstate ťažila z ekonomických opatrení predchádzajúcej vojenskej vlády, ktorých počiatočné negatívne dôsledky sa prejavili ešte za vlády vojska. Prezident Aylwin tak mal výrazne uľahčenú pozíciu, keďže v období po jeho nástupe už bola ekonomika stabilizovaná. Vďaka tomu sa podarilo novej vláde za štyri roky výrazne zvýšiť HDP krajiny. Taktiež sa podarilo znížiť počet chudobných. Kvôli silnému vplyvu armády sa však vláde nepodarilo obnoviť skutočne nezávislý najvyšší súd. Už v roku 1991 sa vláde podarilo urovnať ďalšie staré územné spory s Argentínou.
V roku 1998 Augusto Pinochet prestal byť veliteľom pozemných vojsk, no súčasne sa stal doživotným senátorom za Santiago. Vďaka tomu získal imunitu. Avšak Augusto Pinochet odcestoval v roku 1998 do Veľkej Británie, kde sa mal podrobiť zdravotnému zákroku. Pinochet mal diplomatický pas, takže sa domnieval, že existujúce trestné konania v Európe, ktoré sa týkali jeho osoby ho nemohli zasiahnuť. V Británii však bol po svojom príchode zatknutý. Tento krok vyvolal veľkú polemiku, v Čile aj Británii sa uskutočnilo množstvo demonštrácii tak odporcov, ako aj podporovateľov Pinocheta. Bývalého prezidenta podporila aj bývalá britská premiérka Margaret Thatcherová. Oficiálne o vydanie Pinocheta požiadali Španielsko a Švajčiarsko. Británia vyriešila problém s Pinochetom tak, že ho vyhlásila za vážne chorého a z tzv. humanitárnych dôvodov bol Pinochet prepustený a následne bol zabezpečený jeho návrat do Čile. Za čas, ktorý Pinochet strávil v britskom domácom väzení však výrazne utrpela jeho povesť aj v Západnom svete, kde bol do tej doby pomerne uznávaný. Na verejnosť sa dostali mnohé obvinenia zo zločinov proti ľudskosti. K týmto sa na prekvapenie pridali aj obvinenia z ekonomických trestných činov, kedy boli odhalené tajné bankové účty v zahraničí, ktoré mal Pinochet a iní predstavitelia bývalého režimu. Pinochet sa však väzeniu vyhol kvôli svojmu zdravotnému stavu. Otázka súdenia Augusta Pinocheta v zahraničí však rozdelila aj vládu, keďže časť jej členov považovala jeho zadržanie napriek držbe diplomatického pasu za narušenie suverenity Čile, no druhá ľavicovejšia časť vlády naopak chcela, aby bol bývalý prezident súdený aspoň v zahraničí, keďže v Čile to podľa nich nebolo možné.
Na konci 90. rokov 20. storočia sa Argentína dostala do vážnej finančnej krízy, ktorá sa následne preniesla aj do Uruguaja, pričom oba štáty zaznamenali obrovské straty. Dokonca Argentína neskôr vyhlásila štátny bankrot. K tomu sa pridali finančné problémy v Ázii. Tieto problémy zasiahli čiastočne aj Čile, ktorému sa dovtedy veľmi darilo. To malo za následok zastavenie rastu a rast nezamestnanosti. Je však potrebné uviesť, že vláde výrazne zhoršili možnosti na realizáciu ekonomických opatrení aj rôzne prírodné katastrofy, ktoré Čile v druhej polovici 90. rokov postihli. Na prelome rokov 1999 a 2000 sa uskutočnili nové prezidentské voľby. Tieto boli veľmi vyrovnané, keď kandidát ľavicovej Koalície Ricardo Lagos a kandidát pravice Joaquín Lavín získali zhodne po 47%. V druhom kole vyhral veľmi tesne Ricardo Lagos (51,3% hlasov).
Vláda Ricarda Lagosa
vpravo|náhľad|[[Ricardo Lagos sa stal po desaťročiach prvým jasne ľavicovým prezidentom Čile.]] V marci 2000 sa prezidentom stal Ricardo Lagos. Tento bol síce taktiež kandidátom Koalície, no bol členom ľavicovej Strany za demokraciu (Partido por la Democracia), čo znamenalo zmenu oproti stredoľavicovým kresťanským demokratom. Lagos bol v minulosti členom Socialistickej a Radikálnej strany, takže sa jednalo o presvedčeného socialistu. Od zvrhnutia prezidenta Allendeho sa tak stal prvým socialistom v úrade prezidenta. Lagos bol členom socialistov aj v období vojenskej diktatúry, takže patril k tvrdým odporcom Pinocheta. Práve v čase nástupu prezidenta do funkcie vrcholila kríza v susednej Argentíne a hlavnou úlohou nového prezidenta bolo zabrániť jej premiestneniu do Čile. Bolo potrebné ekonomiku krajiny znova vylepšiť tak, aby mohla rásť, súčasne nezamestnanosť bola na vysokej úrovni. Už na počiatku volebného obdobia nového prezidenta sa objavil veľký korupčný škandál, do ktorého boli zapojení dokonca aj niektorí ministri Lagosovej vlády. Prezident Lagos nadviazal na svojho predchodcu Frei Ruiz-Tagleho a vyjednal viacero medzinárodných obchodných zmlúv s inými štátmi. Tieto zmluvy sa začali prejavovať už po pár rokoch veľmi pozitívne, keďže čilská ekonomika začala znova rásť. Napriek tomu, že prezident Lagos bol jasne ľavicovým politikom, nemal práve najlepšie vzťahy s inými ľavicovými lídrami z Južnej Ameriky, súčasne však odmietol podporiť USA v ich útoku na Irak. V období vlády prezidenta Lagosa sa znova obnovil spor s Bolíviou, ktorej ľavicový prezident Carlos Mesa v snahe získať väčšiu domácu popularitu, sa vyjadroval o nespravodlivosti voči Bolívii, ktorá po vojne s Čile ešte v 19. storočí prišla o prístup k moru a žiadal o navrátenie strateného územia. Bolíviu v jej požiadavkách podporoval aj venezuelský ľavicový prezident Hugo Chávez. Týmto požiadavkám čilský prezident Lagos, tak ako jeho predchodcovia, neustúpil. Ako presvedčený socialista presadil Lagos aj obnovenie vyšetrovania zločinov Pinochetovho režimu. Už na konci roka 2004 bola hotová správa, ktorá popisovala zločiny vojenskej diktatúry. Podľa zistení bolo viac ako 28 000 ľudí mučených (z toho 1 200 detí). Prezident sa rozhodol, že tieto obete štát odškodní.
Počas vlády prezidenta Lagosa sa obnovil starý spor s kmeňom Mapuče, ktorý žiadal navrátenie aspoň časti pôdy, ktorá im bola zabraná v minulosti. Tento spor sa pomerne vyhrotil, keď niektorí členovia Mapuče obsadzovali spornú pôdu, či zapaľovali budovy miestnych spoločností zaoberajúcich sa ťažbou dreva. Ani tu prezident neustúpil. V roku 2005 bola presadená novela ústavy, ktorá skrátila funkčné obdobie prezidenta zo 6 na 4 roky.
Na prelome rokov 2005 a 2006 sa uskutočnili nové prezidentské voľby. Keďže žiadny prezident nemôže funkciu prezidenta vykonávať v dvoch funkčných obdobiach tesne po sebe, za Koalíciu kandidovala populárna ministerka obrany z Lagosovej vlády Michelle Bacheletová. Pravicová koalícia Aliancia za Čile proti nej postavila Sebastiána Piñeru. Ako pred tým, aj tento raz rozhodlo druhé kolo, kde zvíťazila Bacheletová, ktorá sa tak stala prvou ženou prezidentkou v dejinách Čile.
Prvá prezidentka v úrade a návrat socialistov k moci
vpravo|náhľad|[[Michelle Bacheletová sa v roku 2006 stala prvou ženou v prezidentskom úrade Čile a súčasne od pádu Allendeho prvou socialistickou prezidentkou.]] Michelle Bacheletová sa úradu ujala v marci 2006. Kandidovala síce za Koalíciu, no bola členkou Socialistickej strany Čile, teda tej istej strany, ako bývalý prezident Salvador Allende, ktorého zosadil vojenský prevrat. Bacheletovej otca generála vzdušných síl Alberta Bacheleta, ktorý bol členom ľavicovej Ľudovej jednoty a miestnej slobodomurárskej lóže Pinochetov režim označil za zradcu Čile. Následne ho uväznil, mučil a nakoniec zavraždil. Aj samotnú Michelle Bacheletovú a jej matku vojaci mučili, potom bola nútená stráviť určitý čas v zahraničí v exile. Bacheletová sa ako ľavicová prezidentka zamerala okrem zabezpečenia ekonomického rastu aj na vylepšenie sociálnej otázky. Jedným z jej prvých opatrení bolo presadenie bezplatnej zdravotnej starostlivosti pre ľudí starších ako 60 rokov. Už niekoľko týždňov po nástupe do úradu však čelila veľkej vlne protestov známej ako revolúcia tučniakov (Revolución de los pingüinos), ktorá dostala meno podľa farieb školských uniforiem protestujúcich študentov. Tí spolu s pedagógmi protestovali za lacnejšie a kvalitnejšie školstvo. Ďalším protestom čelila v roku 2007, keď skolaboval nový a drahý systém hromadnej dopravy v hlavnom meste Santiago, ktorý sa síce nakoniec podarilo spustiť, no popularita prezidentky výrazne klesla. V ekonomickej sfére sa však Bacheletovej pomerne darilo, predovšetkým však vďaka rastu svetových cien medi, čo bola dôležitá exportná komodita Čile. Prezidentka následne vďaka dobrej ekonomickej situácii presadila dôchodkovú reformu. Tým pádom získala slušný dôchodok aj najchudobnejšia časť populácie, ktorá dovtedy žila na úrovni chudoby. Nasledovalo zakladanie množstva nových predškolských zariadení, ktoré boli určené taktiež pre chudobnejšiu časť populácie, ktorá si vtedajšie zariadenia nemohla pre svoje deti finančne dovoliť. Podporila taktiež výstavbu tisícov nových sociálnych bytov, kde bolo regulované nájomné.
V decembri 2006 zomrel bývalý prezident Augusto Pinochet. Prezidentka Bacheletová mu odmietla priznať štátny pohreb a ani sa jeho pohrebu nezúčastnila. Svoje rozhodnutie odôvodnila tým, že Pinochet nebol nikdy demokraticky zvolený a bol diktátorom. Pohreb tak zorganizovali so všetkými poctami ozbrojené sily. Aj napriek veľmi zhoršenej povesti Pinocheta z posledných rokov, kedy Pinochet čelil množstvu rôznych obvinení, sa jeho pohrebu zúčastnilo až 60 000 ľudí. Osoba Augusta Pinocheta však rozdeľuje čilskú spoločnosť do súčasnosti.
Na medzinárodnej úrovni sa zamerala skôr na spoluprácu s ľavicovými lídrami z Južnej Ameriky, s ktorými mal jej predchodca Lagos skôr negatívne vzťahy. Tento príklon chcel využiť prezident Bolívie Evo Morales, ktorý sa snažil získať znova prístup k moru pre svoju krajinu, no bolívijské snahy neuspeli ani u prezidentky Bacheletovej. Súčasne sa však Bacheletová zamerala na krajiny juhovýchodnej Ázie a štáty Oceánie, kde chcela pre Čile nadviazať nové obchodné vzťahy, aby Čile nebolo až tak ovplyvniteľné prípadnými problémami susedných štátov.
Pravicová vláda Sebastiána Piñeru
vpravo|náhľad|[[Sebastián Piñera sa stal po desaťročiach prvým zvoleným pravicovým prezidentom Čile.]] Sebastián Piñera sa prezidentom stal v marci 2010. Pred vstupom do politiky bol Piñera úspešným podnikateľom, ktorý sa postupne prepracoval až na vrchol. Keď nastupoval do úradu prezidenta, bol štvrtým najbohatším občanom Čile. Kontroverziu spôsoboval tiež fakt, že v roku 1982 bol Piñera obvinený z podvodu (obvinenia bol ešte v danom období zbavený) a skrýval sa pred políciou. Politickým súperom sa tiež nepáčilo, že prezident mal kontrolu nad niektorými médiami, ktoré vlastnil. Tesne pred nástupom nového prezidenta do úradu však Čile zasiahlo veľmi silné zemetrasenie, ktoré si vyžiadalo stovky obetí a veľké škody. Nový prezident sa tak namiesto svojho programu musel zamerať na odstraňovanie škôd po zemetrasení, keďže aj niektoré významné čilské mestá boli vážne poškodené. Prezident tiež v roku 2010 viedol záchrannú operáciu, ktorá mala zachrániť zasypaných baníkov v bani San José. Po 70. dňoch záchranných prác sa 33 baníkov podarilo zachrániť. So svojimi požiadavkami sa naďalej ozývali aj členovia kmeňa Mapuče, ktorí boli za svoje akcie často zatýkaní a uväznení, keďže ich akcie sú podľa čilských zákonov posudzované ako terorizmus. To vyvolalo tlak, aby Čile zmenilo svoje zákony tak, aby akcie indiánov neboli posudzované ako terorizmus. V roku 2011 zas musel prezident čeliť protestom na úplnom juhu krajiny, kde miestni obyvatelia protestovali proti plánovanému rastu cien plynu. Na to reagoval prezident odvolaním niektorých ministrov. V máji 2011 znova protestovali študenti. Tento raz proti školskému systému v Čile, ktorý bol platený a teda chudobní študenti mohli navštevovať iba bezplatné školy, ktorých kvalita je však nízka. Prezident však požiadavky študentov odmietol a školský systém obhajoval. Popularita prezidenta začala klesať. Postupne sa stal najviac nepopulárnym prezidentom od návratu k demokracii. Ďalším nepopulárnym krokom prezidenta bola podpora projektu výstavby hydroelektrární na juhu Čile. Proti tomu sa postavila väčšina miestnych obyvateľov, ako aj ekologickí aktivisti. Po skončení funkčného obdobia prezidenta Piñeru bol nakoniec projekt hydroelektrární zrušený.
Na medzinárodnej úrovni podporil prezident Piñera argentínske nároky na Falklandské ostrovy.
Prezident Piñera sa ku kritike obdobia vojenskej diktatúry staval rezervovane. Na jednej strane síce odsúdil zločiny režimu ako neospravedlniteľné, no súčasne vyzdvihoval ekonomické úspechy diktatúry. Uviedol tiež, že vojenský prevrat bol nevyhnutým dôsledkom Allendeho vlády. Ľavicová opozícia prezidenta obviňovala zo sympatii k Pinochetovi. Kritika zosilnila v roku 2012, keď vláda pripravila menšie zmeny v učebniciach dejepisu, kde obdobie vojenskej diktatúry označila spojením "režim", ktoré nahradilo označenie "diktatúra". To opozícia označila za ďalší prejav sympatii pravicovej vlády k Pinochetovi. V roku 2013 však prezident Piñera kritizoval súdy a niektoré média, že sa k vojenskej diktatúre stavajú ľahostajne.
Na konci roka 2013 sa uskutočnili prezidentské voľby. V nich znova kandidovala bývalá prezidentka Michelle Bacheletová. Tento raz však už za alianciu s názvom Nová väčšina, ktorá nahradila rozhádanú Koalíciu. Proti nej sa postavila za pravicovú Alianciu pre Čile ekonómka Evelyn Mattheiová. Michelle Bacheletová vyťažila z vlastnej popularity a naopak z nepopulárnosti prezidenta Piñeru a jednoznačne vyhrala v oboch kolách volieb.
Druhé vlády Michelle Bacheletovej a Sebastiána Piñeru
Michelle Bacheletová sa druhýkrát ujala úradu prezidenta 11. marca 2014. V rovnakom čase sa predsedníčkou senátu stala Isabel Allendeová, členka Socialistickej strany a dcéra bývalého prezidenta Salvadora Allendeho. Prezidentka sľúbila vyriešiť problém súvisiaci so školským systémom, kvôli ktorému v predchádzajúcich rokoch často protestovali študenti. Súčasne prisľúbila zvýšiť o 5% dane pre veľké spoločnosti a zmeniť ústavu tak, aby šancu dostať sa do parlamentu mali aj menšie strany. Druhé prezidentské obdobie Michelle Bacheletovej bolo poznačené vážnym korupčným škandálom zvaným Caval, do ktorého bol zapojený jej syn s manželkou. Prezidentka vyhlásila, že aktivite svojej rodiny nevedela a dozvedela sa o nej až z médií. Jej popularita však klesla na historické minimum a prekonala tak aj najnižšie čísla jej predchodcu v úrade. V roku 2015 sa vláde poradilo presadiť v oboch komorách parlamentu reformu školského systému. Po novom už mohli študenti za určitých podmienok študovať bezplatne aj na vysokých školách. Koniec vlády prezidentky Bacheletovej však poznačil ekonomický prepad krajiny. Za týchto okolností sa 19. novembra 2017 uskutočnilo prvé kolo prezidentských volieb, ktoré vyhral bývalý pravicový prezident Sebastián Piñera so ziskom 36%. Keďže však nezískal nadpolovičnú väčšinu hlasov, konalo sa 17. decembra 2017 druhé kolo, kde sa Piñera stretol so zástupcom ľavicovej koalície Nová väčšina Alejandrom Guillierom. Druhé kolo vyhral so ziskom viac ako 54% hlasov opäť Piñera, ktorý sa tak stane znova prezidentom Čile. Piñera pred voľbami sľúbil, že po nástupe do úradu zníži dane pre podnikateľov a zabezpečí investície do infraštruktúry.
Majstrovstvá Európy v basketbale mužov 1935
Majstrovstvá Európy v basketbale mužov 1935 bol prvý turnaj majstrovstiev Európy v basketbale mužov, ktoré organizuje Európska basketbalová federácia (FIBA Europe). Konal sa v Ženeve, vo Švajčiarsku v dňoch od 1.4. mája 1935, za účasti 10 tímov. Zápasy sa odohrali vo vystavovacej hale Palais des Expositions. Titul získalo 🇱🇻, ktoré vo finálovom stretnutí zvíťazilo nad 🇪🇸. Bronzové skončilo po výhre v stretnutí o 3. miesto nad domácim 🇨🇭.
Myšlienka zorganizovať turnaj ME padla v roku 1933 a turnaj mal slúžiť ako skúška pred Letnými olympijskými hrami 1936 v Berlíne, kde bol basketbal prvýkrát zahrnutý medzi olympijské športy. Zaujímavosťou bolo, že víťazným družstvám neboli udelené medaily, táto tradícia začala až neskôr. Víťaz turnaja mal právo zorganizovať nasledujúci turnaj, čo aj Lotyšsko využilo a v roku 1937 zorganizovalo druhý turnaj ME.
Konečné poradie
náhľad|Víťazné družstvo Lotyšska
Alfakarotén
Alfakarotén alebo α-karotén je forma karoténu s β-jonónovým kruhom na jednom konci a α-jonónovým kruhom na opačnom konci. Je druhou najčastejšou formou karoténu.
Ľudská fyziológia
U dospelých amerického a čínskeho pôvodu je priemerná koncentrácia alfakaroténu v krvi 4,71 μg/dL, pre ženy je priemerná hodnota 4,22 μg/dL a pre mužov je to 5,31 μg/dL.
Výskyt
Alfakarotén sa vyskytuje spolu s betakaroténom a etakaroténom, najmä v koreňovej a listovej zelenine.
Alfakarotén sa hojne nachádza v nasledujúcej zelenine:
Majstrovstvá Európy v basketbale mužov 1939
náhľad|Litovská známka s motívom basketbalových ME 1939
Majstrovstvá Európy v basketbale mužov 1939 bol v poradí 3. turnaj majstrovstiev Európy v basketbale mužov, ktoré do roku 1950 organizovala Medzinárodná basketbalová federácia (FIBA). Konal sa v Kaunase, v Litve v dňoch od 21.28. mája 1939, za účasti 8 tímov. Pôvode prejavilo záujem zúčastniť sa až 17 krajín. Nováčikom podujatia bolo družstvo Fínska. Titul obhájila domáca 🇱🇹, ktorá sa v jedinej hranej skupine umiestnila pred 🇱🇻 a 🇵🇱.
Podľa pravidiel FIBA mal víťaz predchádzajúceho turnaja právo zorganizovať nasledujúci turnaj, čo aj Litva využila. Zápasy sa odohrali v novopostavenej aréne Kauno sporto halė s kapacitou 11 000 divákov (z toho bolo 3 500 miest na sedenie), ktorá bola postavená špeciálne pre tieto ME a tiež rýchlorastúcu basketbalovú popularitu, pretože v meste vtedy existovala iba jedna telocvičňa (pre 1 000 divákov) a tá nepostačovala pre potreby európskeho podujatia.
Výsledky
náhľad|Zápas Litvy s Maďarskom