cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Byzantská ríša
Názov
Byzantská ríša počas svojej existencie nikdy nebola označovaná ako „Byzantská“. Volala sa až do svojho konca Βασιλεία (τῶν) Ῥωμαίων (Basileia tón Rómaión – Ríša Rimanov) alebo Ῥωμαϊκὴ αυτοκρατορία (Rómaiké autokratoria – Rímske cisárstvo) alebo skrátene Ῥωμανία (Rómania – pribl. „Rímsko“). Aj samotní Byzantínci sami seba označovali ako Rimania (Ῥωμαίοι – Rómaioi). Takto sa nazývalo grécke obyvateľstvo až do 19. stor. a čiastočne aj dnes. Slovo Gréci (Έλληνες – Hellénes) sa používalo len pre predkresťanské, pohanské grécke kultúry a štáty.
Názov Byzantská ríša, odvodený od Byzantium čiže latinizovanej formy pôvodného gréckeho mena (Βυζάντιον -Byzántion) predchodcu hlavného mesta, vymyslel a popularizoval francúzsky historik 18. stor. Charles de Secondat, Baron de Montesquieu, lebo tak ako vtedy mnohí považoval ríšu za dekadentnú a preto nehodnú mena Rímska ríša.
Do roku 476 (zánik Západorímskej ríše) je technicky vhodnejšie používať označenie Východorímska ríša.
Charakteristika
thumb|Byzantské mince Byzantská ríša bola zmesou rímskeho štátnictva, gréckej kultúry a kresťanského náboženstva. Cisár (autokrator) bol fakticky neobmedzeným vládcom ríše a cirkvi (cézaropapizmus). Až do stredného stredoveku bola ríša kultúrne najvyspelejším štátom Európy aj islamského sveta. Základnými dvoma hodnotami ríše bolo kresťanstvo a „rímske“ občianstvo.
Až do čias cisára Herakleia možno ríšu aspoň v oficiálnom prejave charakterizovať ako latinskú (pozri aj Staroveký Rím). Za Herakleia došlo k helenizácii ríše – o. i. sa úradným jazykom stala starogréčtina namiesto latinčiny -, no národná identita obyvateľstva bola už aj predtým, v podstate grécka (jazyk literatúry, cirkvi, administratívy a obchodu). Hoci na území ríše žilo veľa národov (Gréci, Arménci, Židia, Egypťania, Sýrčania, Ilýri a Slovania) bolo územie ríše už po stáročia helenizované (t. j. patriace do gréckeho kultúrneho okruhu). V ríši vznikla aj grécko-pravoslávna forma kresťanstva. Byzantínci sami seba nazývali Romaios (Riman) „christianos orthodox“, čiže pravoslávny kresťan.
Významnými mestami boli Konštantínopol, Antiochia, Efez, Thessaloniki a Alexandria. Významnými časťami ríše boli spočiatku aj orientálne provincie. Po ich strate sa centrálnym územím stala Malá Ázia, o ktorú pre jej hospodársku dôležitosť Byzancia aj často bojovala. Práve strata Malej Ázie (čiastočne v 11. stor., definitívne v 14. stor.) zredukovala Byzanciu zo svetovej na regionálnu veľmoc a napokon na malý štát.
Mouthoumet (kantón)
Mouthoumet je francúzsky kantón v departemente Aude v regióne Languedoc-Roussillon. Skladá sa z 18 obcí.
Byzantská ríša
Charakteristika
Charakteristická pre Byzantskú ríšu bola aj rozsiahla a prísne organizovaná byrokracia s centrom v hlavnom meste Konštantínopole, čím sa odlišovala od (a vývojovo predbehla) ostatných stredovekých štátov, založených na feudálnom usporiadaní spoločnosti. Úradníci z Konštantínopolu hrali často dôležitú úlohu v najvyššej byzantskej politike. Štát mal aj štátne monopoly a disponoval obrovskými finančnými prostriedkami.
V staršom európskom dejepisectve sa Byzancia často charakterizovala ako dekadentná, poloorientálna despocia (napr. Edward Gibbon). Tento názor bol už však veľakrát vyvrátený. Naopak sa zdôrazňuje, že Byzancia fungovala ako neoceniteľný sprostredkovateľ antických poznatkov a hodnôt, a že bola ochranným štítom voči rôznym národom z východu (Peržania, Arabi, seldžuckí Turci, osmanskí Turci a pod.). Navyše na gréckom východe nikdy nenastal tak rapídny úpadok antickej kultúry, ako na latinskom západe. V Konštantínopole sa udržiavali také charakteristické znaky antickej kultúry, ako hipodróm, monumentálne kúpele, prepychové paláce, divadlo a celkové usporiadanie mestskej architektúry.
Vznik Byzantskej ríše (do 395)
Symbolický začiatok Východorímskej/Byzantskej ríše je sporný, pretože už napríklad cisár Dioklecián (284 – 305) (pozri pod Staroveký Rím) rozdelil svoju ríšu de facto na východ a západ. Potom sa ríša niekoľkokrát rozdelila a znovu zjednotila. Celkovo sa však uvádzajú roky medzi vládou Konštantína Veľkého (306/324 – 337) a 7. storočím, najčastejšie snáď rok 395, kedy krátko pred svojou smrťou cisár Theodosius I. Rímsku ríšu definitívne rozdelil medzi svojich synov.
Ranobyzantské obdobie (asi 395 – 610)
thumb|right|Mapa Byzantskej ríše okolo roku [[550. Zelená farba zobrazuje výboje počas vlády Justiniána I.]] Vo vonkajších vzťahoch musela ríša po porážkach Juliána Peržanmi (363) a Valensa Vizigótmi pri Adrianopole (378) bojovať proti Peržanom, Germánom, Hunom (od 375), Avarom (od 60-tych rokov 6. stor.).
Najväčší rozmach a kultúrny rozkvet dosiahla ríša za cisára Justiniána I. (527 – 565), ktorý sa pokúsil obnoviť Rímsku ríšu v jej bývalých hraniciach – najmä znovu zjednotiť východorímske provincie s Itáliou, ktorú po páde Západorímskej ríše r. 476 obsadili Ostrogóti. Justiniánove plány však zostali neuskutočnené. Polstoročie, ktoré nasledovalo po jeho smrti vyplnili boje s útočiacimi Avarmi, Slovanmi, ale hlavne s Perzskou ríšou, ktorá ohrozovala samotnú existenciu Byzancie.
Ranobyzantská ríša (610 – 842)
Cisár Hérakleios zaviedol dôležité vojensko-správne reformy a zaviedol gréčtinu ako úradný jazyk.
Po definitívnej porážke Peržanov sa na ich mieste objavil oveľa nebezpečnejší súper – Arabi, ktorí roku 637 dobyli Jeruzalem. V nasledujúcich storočiach viedla Byzantská ríša boje s prenikajúcimi Arabmi. Víťazstvo nad Arabmi roku 718 znamenalo koniec bezprostredného arabského nebezpečenstva pre ríšu. Na severe sa však objavili Bulhari.
Z osobného presvedčenia vydal byzantský cisár roku 730 edikt, ktorým prikázal zničiť obrazy svätých, čím vyvolal ikonoklazmus (obrazoborectvo) a s ním spojenú dlhodobú cirkevnú krízu (do roku 843).
Macedónska renesancia (867 – 1025)
Zastavenie arabskej (718) aj bulharskej (814) expanzie a ukončenie ikonoklazmu (843) znamenalo nástup obdobia nového nebývalého rozkvetu ríše, ktoré sa skončilo až v období križiackych výprav. Prekvitalo aj stavebníctvo a dejepisectvo. Rozmach sa prejavil upevnením byzantského štátu vnútornými reformami za Basilea I. (867 – 886) a Leva VI. (886 – 912), ale hlavne stabilizáciou pomerov na Balkáne po porážke a likvidácii prvého bulharského štátu za Basilea II. Bulharobijcu (976 – 1025).
Obdobie úradníckych cisárov (1025 – 1081)
Obdobie tzv. úradníckych cisárov (1025 – 1081) z macedónskej dynastie (867 – 1056), bolo obdobím krízy. Počas tohto obdobia častých zmien o trón bojovali o trón úradníci z Konštantínopolu a maloázijsko-trácki vojenskí velitelia. Významnejším vládcom bol úradník Konštantín IX. Monomachos (1042 – 1054), ktorý krízu dočasne prerušil.
Komnenovci a Angelovci (1081 – 1204)
Hlavné články: Obdobie Komnenovcov a Angelovcov
thumb|right|Mapa Byzantskej ríše okolo roku [[1180 pred štvrtou križiackou výpravou.]] Obdobie 1081 – 1204 je v znamení zápasu so seldžuckými Turkami, ktorí sa objavili 1080 v Malej Ázii. Do tohto boja sa prostredníctvom križiackych výprav dostal celý európsky Západ.
Dynastii Komnenovcov (1081 – 1185) sa podarilo prostredníctvom boja aj diplomacie prinavrátiť na krátky čas Byzantskej ríši významné postavenie. Veľmi vzdelaný cisár Manuel I. (1143 – 1180) rozšíril vplyv ríše na celý Balkánsky polostrov. Manuelove vojská boli však nakoniec totálne porazené spojenými seldžuckými vojskami pri Myriokefalone roku 1176. Touto porážkou Byzancia navždy stratila dôležitú Malú Áziu v prospech seldžuckých Turkov a stratila tak aj svoje veľmocenské postavenie v Prednej Ázii.
Pete Sampras
Pete Sampras (* 12. august 1971, Washington D.C., USA) je bývalý profesionálny americký tenista. Ide o jedného z najúspešnejších tenistov v celej histórii tohto športu a najdominantnejšieho hráča 90-tych rokov, ktorý sa stal legendou ešte počas svojej aktívnej hráčskej činnosti. Bol najvýraznejším zástupcom ofenzívneho poňatia hry založenej na štýle servis – volej. Fanúšikovia a súperi ho prezývali "Pistol Pete", alebo "Mr. Perfect".
Džümbüš
thumb|right|Hra na džümbüš Džümbüš (tur. cümbüş) je tradičný turecký hudobný nástroj, ktorý patrí do skupiny strunových nástrojov.
Pete Sampras
V rokoch 1993 až 2000 bol Sampras opakovane na 1. mieste medzinárodného rebríčka ATP. A na pozícii č. 1. rebríčka ATP strávil dovedna 286 týždňov. Šesť sezón po sebe (1993 – 1998) ukončil v rebríčku ATP ako svetový hráč. č.1, čo sa dosiaľ nikomu nepodarilo. Je dvojnásobným víťazom Davis cupu (1992, 1995). Počas svojej kariéry celkom vyhral 64 turnajov ATP v dvojhre, z toho 14 grandslamových. Nikdy sa mu však nepodarilo vyhrať French Open, pretože jeho útočnému štýlu hry vyhovovali skôr rýchlejšie povrchy ako antuka. Na tomto turnaji sa najďalej dostal do semifinále v roku 1996. Napriek neúspechu na French open je považovaný za najkomplexnejšieho tenistu všetkých čias.
V roku 2007 bol zapísaný do Medzinárodnej tenisovej siene slávy.
Byzantská ríša
Komnenovci a Angelovci (1081 – 1204)
Za krátkej vlády Angelovcov (1185 – 1204) rozpornosť cieľov, ktoré každá zo zúčastnených skupín očakávala od križiackych výprav, rozdielnosť predstáv o osude dobytých území, zásahy pápeža a hlavne obchodné záujmy bohatých Benátok vytvorili na začiatku 13. stor. zložitú situáciu, ktorá vyústila do otvoreného boja križiakov s Byzantskou ríšou. A tak roku 1204 križiaci a Benátčania dobyli v štvrtej križiackej výprave Carihrad a Byzantská ríša na niekoľko desaťročí zanikla.
Pete Sampras
Detstvo
Narodil sa vo Washingtone D.C. po bratovi Gusovi a sestre Stele ako tretie dieťa rodičov Sama a Georgie. Má ešte mladšiu sestru Marion. Matka imigrovala z Grécka do USA, keď mala 25 rokov, otec sa narodil už v Amerike ako dieťa gréckeho otca. Otec bol letecký inžinier na ministerstve obrany, matka pracovala v salóne krásy. Grécku kultúru sa snažili zachovať i v USA, s deťmi chodili pravidelne do ortodoxného kostola.
V rodine Samprasovcov nepatrilo športovanie medzi priority. Pete objavil čaro tenisu sám, keď našiel v pivnici starú drevenú raketu, s ktorou sa naučil hrať „o stenu“. V roku 1978, keď mal Pete sedem rokov, sa rodina presťahovala do Palos Verdes v Kalifornii a otec ho často brával spolu so sestrou Stelou na kurty. Nevedel o tenise veľa, ale snažil sa čítať knihy, aby mohol svojho syna, ktorý sa zdal byť prirodzeným talentom, trénovať sám. Dlho to však nevydržalo. Sam Sampras skúšal pre syna nájsť trénera tak dlho, kým nestretol Peta Fishera. Rovnako ako Sam, ani on nemal s trénerstvom skúsenosti a ani nebol nejak dobrý hráč. Jeho obrovskou prednosťou však bolo rozpoznanie vplyvu mentality na hru. Fisher sa rozhodol spraviť z Peta maximálne psychicky odolného hráča, a preto ho nechal hrať proti starším deťom. Ako sedemročný hrával proti desaťročným súperom. Svoj prvý súťažný zápas Pete prehral 0:6, 0:6.
Byzantská ríša
Prechodný zánik Byzantskej ríše (1204 – 1261)
Pôvodná dohoda hneď potom, čo križiaci a Benátčania dobyli Carihrad, vyzerala tak, že sa Byzantská ríša začiatkom roku 1204 rozdelila nasledovne:.
NGC 6716
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 7,5.
Pete Sampras
Detstvo
Pete už od svojich desiatich rokov veril, že sa stane profesionálom a venoval tomu všetko úsilie. Nemal skoro žiadnych kamarátov a dni trávil medzi školou a kurtmi, kde trávil 6 hodín denne. Jeho idolom bol austrálsky tenista, držiteľ 11 grandslamových titulov Rod Laver, s ktorým sa Pete ako dieťa stretol a mohol si s ním aj zahrať. Pete sa túžil stať jeho pravorukým variantom. Navštevoval tenisový klub Jacka Kramera, kde sa naplno ukázal jeho talent. Mladý Sampras vyrastal na betónových kurtoch, ktoré sú pre USA typické. Od malička si teda zvykol na tvrdý, rýchly povrch. Keď mal Pete 14 rokov, donútil ho tréner Fisher prejsť z obojručného bekhendu na jednoručný. To mu síce chvíľu spôsobovalo problémy, ale neskôr sa tento úder stal jeho veľkou devízou a patril k najkrajším na ATP okruhu, rovnako ako tvrdé podanie.
1988 – 1990
Do sveta profesionálneho tenisu vstúpil Pete v roku 1988. Nikto nepochyboval, že je v šestnástich rokoch pripravený. Jeho podania lietali rýchlosťou /h a praktizoval veľmi atraktívny štýl servis-volej. Ako 17-ročný debutoval prvýkrát na grandslamovom turnaji US Open, kde vypadol v prvom kole. Prvú sezónu zakončil na 97. mieste rebríčka ATP. Nasledujúci ročník ozdobil víťazstvom vo štvorhre na Italian Open, kde bol jeho spoluhráčom Jim Courier. Pri svojej premiére na Australian Open vypadáva v prvom kole a na French Open ho zastavuje v druhom kole neskorší víťaz turnaja krajan Michael Chang. Vo Wimbledone prehráva v prvom kole s neskorším deblovým špecialistom Toddom Woodbridgeom v štyroch setoch, ale na septembrovom US Open sa mu podarilo prejsť až do 4.kola, keď v druhom kole poslal domov obhajcu titulu a sedemnásobného grandslamového víťaza – Matsa Wilandera. Sezónu 1989 zakončil na 81. mieste rebríčka a rozišiel sa s trénerom Fisherom, pretože zhodnotil, že ho už nemá čo naučiť. V roku 1990 Pete nadväzuje spoluprácu s trénerom Joe Brandim a vyhráva svoj prvý turnaj vo Philadelphii a potom ešte pridal triumf v Manchestri. Veľa ľudí mu predpovedalo úspech vo Wimbledone, ale Pete, nezvyknutý na takú mediálnu pozornosť, vypadol opäť už v prvom kole s Juhoafričanom Christom van Rensburgom. Náladu si ale napravil na US Open, kde ako 12. nasadený dokázal najskôr poraziť šiesteho nasadeného Rakúšana Thomasa Mustera, potom svoj idol, Ivana Lendla, v semifinále Johna McEnroea a vo finále zmietol z kurtu za 106 minút svojho najväčšieho rivala nadchádzajúceho desaťročia Andre Agassiho v troch setoch 6 – 4, 6 – 3, 6 – 2 a stal sa tak vo veku 19 rokov a 28 dní najmladším víťazom US Open v celej jeho histórii. Súboj s Lendlom bol pre neho špeciálny, pretože boli priatelia a Pete sa od neho naučil odriekania, ktoré je potrebné, aby sa hráč stal svetovou jednotkou. Triumf na US Open symbolizoval nástup novej éry, ešte však nie úplne. Sezónu 1990 zakončuje v rebríčku ATP ako č. 5.
Byzantská ríša
Prechodný zánik Byzantskej ríše (1204 – 1261)
Potom čo cisársku korunu odmietol benátsky dóža, stal sa cisárom Latinského cisárstva (oficiálne nazývaného „cisárstvo Romania“) gróf Balduin Flámsky. Keďže územie Latinského cisárstva mimo Carihradu bolo treba ešte fyzicky dobyť a každá pomoc bola potrebná, dostal Balduinov protikandidát na trón križiak Bonifác Montferratský (ktorý už mal pridelenú veľkú časť Macedónie) roku 1204 od Balduina do léna aj Thrákiu so Solúnom. Vzniklo tak Solúnske kráľovstvo. Benátky si zabezpečili pobrežie a v niektorých oblastiach (napríklad v Bitýnii) vznikli grécke štáty, čo križiaci neplánovali.
Pete Sampras
1991 – 1993
V nasledujúcich dvoch rokoch Pete vyhral zopár turnajov, ale ani jeden grandslamový. Najlepší výsledok zaznamenal na US Open, kde ako obhajca titulu vypadol až vo štvrťfinále s krajanom Jimom Courierom. V roku 1991 sa stal súčasťou daviscupového družstva USA. Družstvo USA sa dostalo až do finále, v ňom však Američania nestačili na Francúzov s famóznym Guyom Forgetom a Henrim Lecontem. Samotný Pete prehral v Lyonskom finále so skúsenými hráčmi oba zápasy. Sampras počas sezóny siahal niekoľkokrát na post svetovej jednotky, ale hneď zase spadol a na konci roka bol hráčom č. 6. V Roku 1992 sa zúčastnil LOH v Barcelone, kde sa dostal na pomalej antuke do tretieho kola. Vo Wimbledone v štvrťfinále zmietol z kurtu obhajcu Nemca Michaela Sticha, ale prehral v semifinále s Goranom Ivaniševičom. Na tohoročnom US Open sa prebojoval do finale, v ktorom ale podľahol švédskemu elegánovi Stefanovi Edbergovi v štyroch setoch 3 – 6, 6 – 4, 7 – 6 (5), 6 – 2. Aj v roku 1992 sa Sampras s družstvom USA prebojoval do finále Davis cupu, v ktorom nastúpili proti Švajčiarsku. Sám Pete nastúpil na štvorhru s o generáciu starším Johnom McEnroeom, aby vyhrali 5-setový zápas. Konečný rezultát znel 3 – 1 v prospech Američanov. Pete si najal renomovaného trénera, bývalého hráča Tima Gulliksona. Ten trval na tom, že Pete nemôže vyhrávať za pomoci svojho servisu, ale sa musí stať komplexným hráčom. Pete teda transformoval svoji hru a hneď v prvom roku sa to vyplatilo. Sezónu 1992 zakončuje na 3. mieste rebríčka ATP. V sezóne 1993 najskôr vyhral turnaj v Sydney, potom v Key Biscayne, Tokiu, Hongkongu aby sa 12. apríla stal svetovou jednotkou. V lete prišiel prvý Samprasov wimbledonský úspech. V štvrťfinále porazil Agassiho, v semifinále favorizovaného, trojnásobného wimbledonského víťaza Nemca Borisa Beckera a v samotnom finále zdolal svojho kamaráta Jima Couriera v štyroch setoch 7 – 6 (3), 7 – 6 (6), 3 – 6, 6 – 3. Ďalší jeho úspech prišiel na septembrovom US Open, kde stratil svoj servis iba sedemkrát v siedmich zápasoch a vo finále zdolal hladko, v troch setoch 6 – 4, 6 – 4, 6 – 3 Francúza Cedrica Piolina. Stal sa prvým hráčom histórie, ktorý počas roka nastrieľal 1000 es. Dokonca Samprasove druhé podanie je považované za najlepšie v tenisovej histórii, pretože rozdiel medzi jeho prvým a druhým servisom bol, čo sa týkalo razancie a umiestnenia veľmi nepatrný, aj keď ním Pete mnohokrát riskoval dvojchybu. Na konci sezóny 1993 už bol jednoznačnou svetovou jednotkou. Definitívne začala Sampraséra.
1994 – 1995
V roku 1994 zvíťazil Pete premiérovo na Australian Open, kde vo finále zdolal Todda Martina v troch setoch 7 – 6 (4), 6 – 4, 6 – 4. Následne na jar 1994 vyhral 5 ďalších významných turnajov a podpísal zmluvu s americkou firmou Nike. Cestou do finále Wimbledonu 1994 porazil piatich svojich krajanov a stratil iba jediný set. Vo finále proti nemu stál s chorvátsky “bombardér” Goran Ivaniševič. Sampras vyhral v troch setoch 7 – 6 (2), 7 – 6 (5), 6 – 0 a prvýkrát obhájil najvýznamnejší grandslamový titul. Na US Open ho trápili zdravotné problémy a vypadol v štvrťfinále po 5-setovom súboji s peruánskym tenistom Jamiem Yzagom. Po sklamaní na US Open vyhral ešte dva európske turnaje a obhájil post svetovej jednotky. Hneď začiatok ďalšej sezóny mu ale zasadil tvrdú ranu. Na prebiehajúcom Australian Open zistil Gullikson na vyšetrení, že má rakovinotvorný nádor na mozgu a opustil Peta uprostred turnaja. Dňa 24. januára 1995 sa odohral zrejme najemotívnejší zápas v histórii tohoto turnaja. Pete nastúpil proti krajanovi Jimovi Courierovi vo štvrťfinále, v ktorom Sampras prehral prvé dva sety v tiebreakoch a psychicky zlomený so slzami v očiach v piatom sete, myšlienkami pri chorom trénerovi otáčal zápas. Výsledný rezultát znel: 6 – 7 (4), 6 – 7 (3), 6 – 3, 6 – 4, 6 – 3. Sampras, ktorého táto správa psychicky veľmi vzala, dokázal cez Changa dôjsť až do finále, ale v ňom podľahol Agassimu. Grandslamový titul si dokázal vydobyť až na obľúbenom Wimbledone, kde vyhral tretíkrát za sebou, keď vo finále zdolal Nemca Borisa Beckera v štyroch setoch 6 – 7 (5), 6 – 2, 6 – 4, 6 – 2. Finále US Open 1995 bolo v znamení boja dvoch veľkých rivalov. Pete v ňom nastúpil proti Agassimu, ktorý v priebehu sezóny od neho prevzal na chvíľu post svetového hráča číslo jedna. V nádhernom zápase dokázal Pete zvíťaziť a vrátil tak Agassimu prehru z úvodu roka z Australian Open. Vďaka tejto výhre sa Pete stal opäť hráčom číslo jedna. Navyše predovšetkým vďaka nemu získali USA po troch rokoch Davis Cup. Američania hrali proti výberu Ruska. Famózny Sampras na horúcej moskovskej antuke vyhral obe dvojhry a nastúpil aj do víťaznej štvorhry s Toddom Martinom, aby vybojovali celkové víťazstvo 3 – 2. Keď sa však hráči vrátili z Ruska, nedostalo sa im primeraného ocenenia, a preto na Davis Cup načas zanevrel.
Byzantská ríša
Prechodný zánik Byzantskej ríše (1204 – 1261)
thumb|right|Mapa Byzantskej ríše v roku 1204 tesne po štvrtej križiackej výprave. Hranice jednotlivých častí sú neisté. Už o rok neskôr však situácia vyzerala inak a Latinské cisárstvo sa výrazne zmenšilo. Konečný stav niekedy od roku 1205 bol teda nasledovný:
NGC 1726
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 11,7.
Ejal Ran
Ejal Ran, 🏴󠁧󠁢󠁥󠁮󠁧󠁿󠁧󠁢󠁥󠁮󠁧󠁿 Eyal Ran (* 21. november 1972, Kiriat Ono, Izrael) je bývalý izraelský profesionálny tenista. Počas svojej kariéry vyhral 1 turnaj ATP vo štvorhre.
Pete Sampras
1999 – 2000
V sezóne 1999 túžil získať dvanásty grandslamový titul, ktorým by vyrovnal rekord Roya Emersona. Na začiatku sezóny Peta vyradilo zranenie nohy, ale vrátil sa späť práve včas, aby vyhral trávnatý turnaj v Queens a zároveň nabral formu na už tak obľúbený Wimbledon. V štvrťfinále Wimbledonu s ním skrečuje zápas Mark Philippoussis. V semifinále zdoláva už druhý rok po sebe domáceho miláčika a nádej britského publika – Tima Henmana, aby mohol hladkým víťazstvom 6 – 3, 6 – 4, 7 – 5 vo finále proti Agassimu vyrovnať 32 ročný Emersonov rekord. Pete označil svoj finálový výkon za najlepší vo svojej karére. V lete vyhráva veľký turnaj Mercedes-Benz v Los Angeles a v Cincinnati. Na US Open neštartuje kvôli zraneniu chrbta. Na poste koncoročnej svetovej jednotky ho strieda Agassi napriek tomu, že ho Pete hladko porazil vo finále turnaja majstrov vo Frankfurte. Sampras zakončuje sezónu 1999 na pozícii svetovej trojky, keď sa pred neho dostal ešte Kafelnikov, ale všetci zainteresovaní vedia, že práve on je hráčom desaťročia a v podstate v tej dobe aj najlepším hráčom aký kedy držal v ruke tenisovú raketu. V januári 2000 sa Sampras prebojoval do semifinále Australian open. Vyhral však vysoko dotovaný turnaj Miami Masters, kde vo finále zdoláva Gustava Kuertena. Sampras mal zdravotné problémy, kvôli ktorým sa dostal do ostrého sporu s Johnom McEnroom, kapitánom amerického daviscupového tímu, ktorý na neho útočil, že si vymýšľa. Na turnaji vo Wimbledone 2000 sa zranil už v druhom kole v zápase s Kučerom, ale i napriek viditeľným problémom bol schopný turnaj vyhrať, kedy v napínavom finále zdolal austrálskeho vyzývateľa Patricka Raftera v štyroch setoch 6 – 7 (10), 7 – 6 (5), 6 – 4, 6 – 2. Okrem toho, že sa s trinástym titulom z Grand Slamov dostal na samotný vrchol historických tabuliek, bolo pre neho víťazstvo cenné aj tým, že prvýkrát od roku 1992 sa na neho prišli pozrieť rodičia Sam a Georgia, za ktorými Pete vybehol do hľadiska a vrúcne ich objal. V hľadisku sedela i herečka Bridgette Wilsonová, Petova snúbenica, s ktorou sa v októbri 2000 oženil. Na Septembrovom US Open sa ako 4. nasadený prebojoval cez Krajička a Hewitta až do finále, kde podľahol Maratovi Safinovi, ktorý zahral proti unavenému Samprasovi svoj životný tenis a získal prvý zo svojich dvoch grandslamových titulov.
2001 – 2003
Sezóna 2001 bola pre Peta jedna veľká frustrácia. Herne sa nedarilo, dostavili sa aj zdravotné komplikácie. Rozlúčil sa s trénerom Annaconom a na jeho miesto nastúpil Tom Gullikson, dvojča jeho zosnulého trénera. Spor viedol aj so svojim sponzorom, firmou Nike. Na Wimbledone prehral v štvrťfinále s nastupujúcim Rogerom Federerom vo vyrovnanom zápase v piatich setoch. Skončila sa Samprasova rekordná šnúra 31 vyhratých zápasov v rade na tomto turnaji. Najväčší úspech dosiahol na US Open, kde vo štvrťfinále odohral s Agassim jeden z najtesnejších duelov v histórii tenisu. V strhujúcom dueli porazil Agassiho v štyroch setoch, v ktorých museli rozhodovať tajbkrejky. Konečný rezultát znel 6 – 7 (7), 7 – 6 (2), 7 – 6 (2), 7 – 6 (5). V semifinále oplatil prehru z finále US Open 2000 Rusovi Maratovi Safinovi, ale v tohtoročnom finále ho porazil Lleyton Hewitt a tak Sampras prvýkrát od roku 1992 zažil sezónu nielen bez grandslamoveho titulu, ale aj bez turnajového triumfu. Na konci sezóny skončil Pete na desiatom mieste rebríčka ATP, čo bolo jeho najhoršie umiestnenie za posledných jedenásť rokov. Pete však nebol ochotný sa zmieriť s tým, že by jeho kariéra mala skončiť. V roku 2002 sa chcel vrátiť a robil pre to všetko. Najal si ako osobného kondičného trénera Bretta Stephensa a radil sa s odborníkmi na výživu a kondičku. Dokonca konzultoval s Waynom Gretzkym a Mauricom Greenom, aby od nich zistil, ako si udržať formu po tridsiatke. Vstup do sezóny sa mu však nevydaril podľa predstáv. V Austrálii vypadol v štvrtom kole. V Davis Cupe prehral s Alexom Corretjom. Rus Jevgenij Kafelnikov prehlásil, že Pete by mal skončiť skôr, ako urobí nenapraviteľnú ujmu svojej povesti.
Pete sa však odmietal vzdať, najal trénera José Higuerasa, špecialistu na antuku, ktorý spravil hviezdy z Changa a Couriera. Po vypadnutí v druhom kole Wimbledonu so Švajčiarom Bastlom sa Sampras vrátil k svojmu trénerovi Paulovi Annaconovi. Na US Open sa to vyplatilo. Nikto neveril, že by tápajuci Sampras mohol niečo uhrať, ale on sa dostal už tretíkrát v rade do finále, kedy postupne porazil Grega Rusedskeho, vo skvelej forme hrajúceho Nemca Haasa, vychádzajúcu hviezdu, Andyho Roddicka a v semifinále Holanďana Sjenga Schalkena. Vo finále proti nemu opäť stál starý, známy rival Agassi. Ten nebol schopný vzdorovať tvrdému podaniu „pištoľníka“ Peta, ktorý nastrieľal 33 es. Pete tak získal svoj štrnásty grandslamový titul. Nebol už iba najmladším víťazom US Open z pred 12 rokov, ale už aj najstarším držiteľom titulu z turnaja v ktorého finále trikrát zdolal svojho úhlavného rivala. Po US Open si vzal Sampras niekoľko mesiacov na rozmýšľanie, či bude v kariére pokračovať. 21. novembra 2002 sa mu narodil prvý syn Christian. Takmer všetkým bolo jasné, že magická púť v New Yorku 2002 bola tým posledným, čo od Peta na kurtoch videli. Na jar 2003 sa síce chvíľu pokúsil trénovať, ale rozhodol sa skončiť. Oficiálna rozlúčka prebehla na otváracom ceremoniále US Open 2003, kedy prišiel na kurt so svojim synom Christianom a za jasotu 22 tisícov fanúšikov, ktorí ho v New Yorku nikdy príliš nevítali, so slzami v očiach oznámil koniec svojej bohatej 15 ročnej profesionálnej kariéry. Pete Sampras je posledným Američanom, ktorý zvíťazil vo Wimbledone (2000) a takisto na záverečnom turnaji majstrov (Frankfurt, 1999). V kariére nikdy nezískal všetky Grand Slamy, na antukovom French open sa mu nikdy nepodarilo zvíťaziť. Napriek tomuto faktu je spolu s Rodom Laverom a Rogerom Federerom považovaný za jedného z najlepších hráčov tenisovej histórie.
Existujú ľudia, podľa ktorých názoru bol Sampras doslova nudný hráč, lebo počas celej kariéry dokázal svojich súperov zdolávať s takmer mechanickou ľahkosťou a iba málokedy ukázal publiku emócie. Samotný Sampras je považovaný za flegmatika, ktorý nikdy nerozbíjal rakety, nehádal sa s rozhodcami a nepútal pozornosť nijak inak ako taktickou vyspelosťou a širokým spektrom dokonalých úderov.
Osobný život
Pete sa po ukončení kariéry venuje rodine, golfu a tiež charite, predovšetkým cez Gulliksonovu nadáciu, pomenovanú po jeho bývalom trénerovi, zaoberajúcou sa výskumom rakoviny. 29.7. 2005 mu manželka Bridgette porodila druhého syna Ryana Nicolasa. Žije v Kalifornii v Lake Sherwood, severozápadne od Los Angeles. Je fanúšikom basketbalového tímu LA Lakers.
Byzantská ríša
Prechodný zánik Byzantskej ríše (1204 – 1261)
Trocha neskôr vzniklo aj Veľké Valašsko. Tento štát v Tesálii bol už predtým (12. stor.) viac-menej nezávislé územie obývané Valachmi od Dunaja. Roku 1204 pripadol Epirskému kniežatstvu, ale čoskoro sa osamostatnil, po komplikovaných pomeroch začiatkom 14. stor. pripadol roku 1333 obnovenej Byzantskej ríši.
Neskorobyzantské obdobie (1261 – 1453)
thumb|right|Mapa Byzantskej ríše v roku [[1400.]] Oslobodzovací boj o obnovu ríše vyšiel z Nikajského cisárstva, čiže jednej z mála oblastí, ktoré si po roku 1204 zachovali samostatnosť ako grécky štát aj počas latinského (križiackeho) panstva v Carihrade. V roku 1261 Michal VIII. Palaiologos (1259 – 1282) dosadol na carihradský trón ako cisár obnovenej Byzantskej ríše. Početné vonkajšie a vnútorné konflikty za jeho vlády však ríšu tak vyčerpali, že už nemala síl brániť sa proti novému nepriateľovi – osmanským Turkom, ktorí sa za Michalovej vlády objavili v Malej Ázii. Bojovalo sa aj proti Srbom. Roku 1350 sa v Carihrade dostali k moci hesychasti (sociálnorevolučná a asketická mníšska strana), ktorí odvtedy – aj napriek opačným snahám cisárov – trvalo bránili cirkevnému zjednoteniu (únii) s Rímom, bez ktorého však západ nebol ochotný Byzancii pomôcť. Toto bolo ríši osudným. 1354 osmanskí Turci prenikli na európsky kontinent, od roku 1379 (s prestávkou v rokoch 1402 – 1424) bola Byzancia vazalským štátom Osmanskej ríše a okolo roku 1400 už Byzantská ríša pozostávala len z dvoch oddelených území: Carihrad s okolím a prosperujúca Morea (Mistra) v strede Peloponézu. Cisár Ján VIII. (1425 – 1448) sa naposledy pokúsil o cirkevné zjednotenie s Rímom tým, že roku 1439 uzavrel s pápežom tzv. florentskú úniu, ktorú však domáce obyvateľstvo Byzantskej ríše odmietlo. Dobytím Carihradu (1453) a Morey (1460) osmanskými Turkami sa Byzantská ríša definitívne zanikla.
Cisár
Cisár bol zástupca a sluha Boží. Príslušnosť k ríši a k pravoslávnemu kresťanstvu boli silno spojené – misie (napr. Konštantína a Metoda) sa konali v službe ríše. Cisárska moc mala dvojitý pôvod – Bohom vyvolený basileus (cisár, doslova kráľ), zástupca boha, bol zároveň vyvolencom ľudu: od čias povstania Niká (532) bola pre voľbu (senátom, ľudom, vojskom) cisára rozhodujúca schopnosť implementovať božskú vôľu. Ak však bol určený spoluvládca stal sa rozhodujúcim dynastický princíp namiesto voľby. Cisárov často zvrhávali a navyše oslepili. Cisárovu absolútnu moc obmedzovali kresťanské princípy. Pred korunováciou patriarchom (od roku 457) musel cisár od roku 491 vykonať vyznanie viery. Ak cisár zanedbával svoje povinnosti, musel počítať s násilným odporom ľudu.
Cisár mal veľmi teatrálne vystupovanie, typické pre orientálnych despotov, ktoré rímska ríša prebrala od sasánovských perzských kráľov. Ľudia sa pred cisárom vrhali na zem (proskynéza). Detailne prepracovaný ceremoniál cisára zdvíhal do mystických sfér. Jeho výhradnými právami bolo používanie purpurovej farby, razenie zlatých mincí, vyhotovovanie privilégií a aklamácie. Na druhej strane musel tiež pokorne umývať nohy na Zelený štvrtok a kŕmiť chudobných. Na znamenie pominuteľnosti nosil okrem krížového žezla aj akakiu (vrecko naplnené prachom).
Za privilégiá mu veľkostatkári poskytovali vojenskú službu, cirkev preberala sociálnu starostlivosť. Voľba cisára senátom alebo armádou si vyžadovala aklamáciu ľudu zhromaždeného za týmto účelom spravidla v Hipodrome (toto právo ľudu ostalo až do čias Palaiologovcov). Cisár zvolával koncíliá, rozhodoval o dogmatických sporných otázkach a vykonával aj určité funkcie kňaza. Povinnosť zachovávať a rozširovať pravú vieru ho však často dostala do konfliktov, lebo musel zasahovať do vnútrocirkevných sporov (napr. pri ikonoklazme).
Nosič funkcie
Nosičom reálnej funkcie f je podmnožina jej definičného oboru, ktorá obsahuje všetky body x také, že f (x) ≠ 0. Konkrétne definície nosiča sa líšia v závislosti na štruktúre definičného oboru f.
Definícia
Nech X je topologický priestor. Nosičom funkcie f : X→R nazveme uzáver množiny. Značí sa.
Byzantská ríša
Podriadené inštancie
Za cisára Herakleia sa zaviedlo zriadenie založené na themách (gr. thema): Roľníci dostali pozemky za dedičnú povinnú vojenskú službu a cudzí žoldnieri boli nahradení domácim profesionálnym vojskom, ktoré sa skladalo z thém. Thema označuje súčasne (a pôvodne) vojenský oddiel, ako aj (neskôr) správnu jednotku založenú na súčasnej vojenskej a správnej administratíve a riadené „stratégom“ (vojenským guvernérom). Toto zriadenie sa používalo až do 11. storočia.
Senát a strany
Senát hlavného mesta (synklétos) ako inštitúcia dosiahol svoj vrchol asi v 7. stor. Vtedy boli senátormi prevažne vyšší úradníci. Od čias Leva VI. (886 – 912) mal senát už len poradnú funkciu a rozhodujúcim sa definitívne stalo vojsko.
Od čias dominátu existovali cechy a v byzantskej ríši zastupovali stavovské záujmy a štát cez ne riadil hospodárstvo. Strany (demos) naopak v 7. storočí stratili svoj politický význam.
Vojsko
thumb|upright=1.4|left|Byzantské themy koncom 8. storočia thumb|Pancier, Klivanion, z neskorobyzantského obdobia, typické vybavenie byzantského vojaka. Podobne ako rímska armáda aj byzantské vojsko si udržiavalo vysokú úroveň disciplíny, taktickej zdatnosti a organizácie. V neskoršej antike pozostávalo z pohraničných zborov (limitanei) a z mobilnej poľnej zálohy (comitatenses). Rozhodujúcou zložkou byzantskej brannej moci bolo ťažké jazdectvo tvorené katafraktami. Na východných arabských hraniciach operovala zvláštna ťažkoodená kavaléria, tzv. Akrites. Veľkej pozornosti sa tešili teoretické úvahy o stratégii a vojenstva a niektorí cisári dokonca spísali vlastné názory o umení vojny. Zrejme najviac vošiel do známosti Strategikon od Maurikia, Vďaka ktorému poznáme taktiku neskororímskeho vojska. Po začatí arabských výbojov preukázala ríša svoju vitalitu a pružnosť osvojením defenzívnejšej strategickej koncepcie. Od 7. storočia sa preto byzantské územie členilo na themy, vojenské a administratívne celky na čele s veliteľom s hodnosťou strategos (generál). Týmto sa zrušilo staré usporiadanie vojska z 3. stor. Lokálna domobrana strážiaca jednotlivé themy dokázala zadržať najprudšie útoky Kalifátu medzi 7. a 9. storočím. Jadro byzantského vojska sa skladalo z elitných profesionálnych oddielov nazývaných tagmy (tagmata), dislokovaných najviac v blízkosti Carihradu. Išlo o pokračovanie neskororímskej cisárskej stráže (scholae palatinae, numeri). Veliteľom tagmát bol tzv. domestikos. Po zažehnaní arabského nebezpečenstva prechádzali Byzantínci približne od polovice 9. storočia pozvoľna do ofenzívy, kulminujúcej za panovania vojenských cisárov Nikefora II., Jána I. Tzimiska a Basileia II. v 10. storočí. V dôsledku expanzie stratila themy vo vnútrozemí svoje opodstatnenie, postupne sa demilitarizovali a boli podriadené civilnej správe.
Keď sa systém themovej domobrany v 11. storočí fakticky rozložil, Byzantínci sa museli v stále väčšej miere spoliehať na zahraničných žoldnierov. S vytrvalým nedostatkom vlastných vojenských síl sa komnenovskí cisári snažili vyrovnať udeľovaním prónií, daňových výnosov z pôdy výmenou za vojenské služby. Tým ale priživovali proces postupnej feudalizácie ríše, podkopávajúci autoritu carihradskej vlády. Počas väčšiny svojej existencie najímala byzantská armáda do svojich radov cudzích žoldnierov. V časoch kríz v 11. a ďalších storočiach sa potom neraz stretávala s ich nespoľahlivosťou a vzburami. Jazdu dopĺňali muži germánskeho, hunského, kumánskeho, alanského či turkického pôvodu, naproti tomu ťažká pechota sa regrutovala z bojovníkov pochádzajúcich zo severnej a západnej Európy. Asi najslávnejšou žoldnierskou jednotkou v Byzancii bola elitná varjažská garda.
Popri pozemných silách spočívala obrana ríše na byzantskom námorníctve, vybavenom rýchlymi galérami, nazývanými dromóny, a používajúcom tajnú zbraň, pre ktorú sa vžilo označenie „grécky oheň“. Byzantská námorná prevaha v oblasti východného Stredomoria pretrvala do 11. storočia, keď vzrástla sila talianskych obchodných republík.
Vojaci mali dobré vybavenie, pozostávajúce z meča, štítu a často aj oštepu, prilby a panciera. Počas trvania Byzantskej ríše sa vybavenie obmieňalo, no typickým na dlhú dobu ostáva lamelový pancier, klivanion a chrániče slabín pterygy. Byzantskí Gréci vynašli aj typickú zbraň stredoveku, tzv. katapult trebuchet.
Diplomacia
Byzantskí cisári si podobne ako ich rímski predchodcovia nárokovali zvrchovanosť nad všetkou kresťanskou ekuménov, hoci realita sa od tejto teórie diametrálne odlišovala. Po páde Ríma sa ríša musela potýkať s náporom rozmanitých nepriateľov, ktorých hrozivosť zvyšovala strategická nevýhodnosť geografickej polohy Byzantíncov nútených k boju na dvoch frontoch. Vzhľadom na počet protivníkov nepostačovala na ich elimináciu prostá vojenská sila. Byzantínci sa teda museli uchyľovať k diplomacii, ktorú pokladali za určitú formu vojny inými prostriedkami.
Väčšina národov, s ktorými ríša prichádzala na svojej severnej hranici do styku, pôvodne nemala formalizované štátne a spoločenské štruktúry. S postupným rozvojom základných politických, náboženských a hospodárskych inštitúcií sa tieto celky stávali predmetom intenzívnejšieho záujmu byzantskej diplomacie. Tá uplatňovala voči zahraničným subjektom škálu rozličných nástrojov: nepriateľskí vládcovia boli obdarovaní honosnými titulmi, členovia iných panovníckych rodov boli vyžadovaní do Carihradu, cudzie posolstvá bola zadržované na území ríše, na cudzincov pri tom neraz silno zapôsobilo bohatstvo a prepych Byzancie, a tým boli podnecovaní na prijímanie byzantských spoločenských hodnôt a postojov. Byzantínci neváhali vynakladať značné sumy peňazí na motivovanie odľahlejších kmeňov a národov k útoku na svojich susedov a zasahovali do vnútorných pomerov iných štátov vyvolávaním povstaní a vzbúr. Ako diplomatický prostriedok na zaistenie svojej bezpečnosti používali aj šírenie kresťanstva.
Hospodárstvo
Byzantské hospodárstvo patrilo po celé storočia k najrozvinutejším v Európe a Stredomorí, pričom ekonomika západoeurópskych krajín sa byzantskej nedokázala vyrovnať až do neskorého stredoveku. Na rozdiel od Západorímskej ríše, kde sa mestský systém fakticky v 4. stor. zrútil a moc preberali lokálni magnáti, ktorí oslabovali centrálnu moc, sa Byzancia nemusela potýkať s týmito problémami a tak si mestské centrá udržali svoju antickú charakteristiku, až do slovanských a arabských vpádov, výnimku tvoril Konštantínopol, kde úpadok nenastal. Vláda ostala stabilná a nebola rozkladaná bohatými statkármi, tak ako na západe. Ekonomickej stabilite Byzancie uštedrila zásadný zásah arabská expanzia vedúca k prechodnému úpadku a stagnácii. V druhej polovici 8. storočia nastal v tomto vývoji obrat smerom k pozvoľnému ekonomickému oživeniu. Od 10. až do konca 12. storočia poskytovala Byzancia obraz blahobytu, ktorým boli oslnení cestovatelia z cudzích krajín, uchvátení bohatstvom nazhromaždeným v hlavnom meste. Opätovný pokles privodila štvrtá križiacka výprava, ktorá spôsobila hospodársku pohromu, z ktorej sa ríša nikdy úplne nespamätala. V priebehu 11. až 13. storočia si Benátky a Janov vynútili značné privilégiá, zvýhodňujúce ich voči byzantskej konkurencii. Vzrastajúci vplyv talianskych republík v celom regióne východného Stredomoria nútil ríšu k podriaďovaniu sa ich ekonomickým cieľom. Palaiologovskí cisári sa usilovali o nastolenie podmienok umožňujúcich nový vzostup, hoci byzantský štát už nedokázal získať patričnú kontrolu nad vonkajšími ani domácimi ekonomickými činiteľmi.
thumb|upright=1.15|Roľníci spodobnení v byzantskom evanjeliári z 11. storočia Rovnako ako v Rímskej ríši aj v Byzancii spočívalo ťažisko hospodárskej produkcie v poľnohospodárstve. Po väčšine byzantských dejín oscilovala sociálna štruktúra vidieckych oblastí medzi dvoma protipólmi: veľkostatky obhospodarované závislými roľníkmi (paroikoi) a dedinskými komunitami pozostávajúcimi zo slobodných držiteľov drobných usadlostí. Dedinské spoločenstvá sa v snahe prispôsobovali neistým podmienkam nepretržitých vojen s Arabmi, naproti tomu veľkostatky zažívali svoj rozmach v pokojnejších pomeroch od 10. storočia a v ďalších storočiach úplne prevládali. Súbežne s rastúcou rolou veľkostatkov sa stierali rozdiely v statuse slobodných roľníkov a paroikov, prevažne v neprospech prvo menovaných. Tento vyššie popisovaný systém mal základ v neskororímskej spoločnosti, pričom ale nevyústil do feudalizmu, tak ako v barbarských štátoch na území bývalej Západorímskej ríše.
K najdôležitejším hospodárskym odvetviam ríše sa radil obchod. Konštantínopolu prislúchalo postavenie jedného z kľúčových centier hodvábnej cesty, ktorá spájala rozľahlé oblasti Eurázie. Okrem hlavného mesta patrila pri sprostredkovaní výmeny tovaru zásadná rola emporiám, akými boli Solún, Trapezunt alebo Smyrna. Zrejme najvýznamnejšiu exportnú komoditu tvorili textilné produkty. Hodváb, ktorého výroba a predaj bola podrobená cisárskemu monopolu, bol z Byzancie vyvážaný do Egypta a objavoval sa aj v Bulharsku a na Západe. Štátny aparát striktne dohliadal na vnútorný aj na medzinárodný obchod a mal výhradné právo razenia mincí. Vysoká miera centralizácie sa prejavovala pri kontrole vyšších úrokových sadzieb a regulácii aktivít remeselných a výrobných spoločenstiev, na ktorých produkciou prejavovala vláda obzvlášť veľký záujem. V časoch krízy uskutočňovali cisári a ich úradníci opatrenia na zabezpečenie zásobovania hlavného mesta a na udržanie nízkych cien obilnín.
Náboženstvo
Ťažiskovým rysom byzantskej civilizácie bola dôležitosť náboženstva v oficiálnej ideológii ríše, pričom štát a cirkev, reprezentovaní cisárom a carihradským patriarchom, nachádzali styčný bod v svojej oddanosti pravej viere. Ortodoxia fungovala ako kľúčový činiteľ spoločenskej a politickej súdržnosti Byzancie, hoci kresťania a cirkev v ríši netvorili homogénny celok, ale sa často vplyvom vyhrotených dogmatických sporov vnárali do vnútorných rozbrojov.
Ortodoxných kresťanov postihla veľká kríza v súvislosti s ikonoklastickým hnutím, tešiacim sa podpore cisárov v rokoch 730 až 787 a znovu v rokoch 815 až 843. Konflikt sa odohrával medzi ikonodulmi, zástancami uctievania ikon, a ikonoklastami, odporcami kultu obrazov. Ikony dal zakázať Lev III., čím začali rozhorčené konflikty dosahujúce najsilnejšiu intenzitu za Konštantína V.. V roku 787 cisárovná Irena zvolala Druhý nicejský koncil, na ktorom boli ikony znovu povolené. Irena dokonca zvažovala alianciu s Karolom Veľkým, usilujúcim sa o spojenie oboch polovíc kresťanstva, no tento zámer skončil bez úspechu. V úvode 9. storočia nastala nová fáza prenasledovania obrazov, trvajúca do roku 843, keď bol ikonoklazmus definitívne zapudený.
Všetky tieto vnútorné sváry negatívne poznamenali vzťahy medzi východnými a západnými kresťanmi. Krátko po skončení ikonoklastickej etapy byzantských dejín sa udiala Fotiova schizma, v rámci ktorej sa pápež a carihradský patriarcha Fotios vzájomne exkomunikovali. Prehlbujúce sa odcudzenie vyvrcholilo v roku 1054, keď za patriarchu Michaela Kerularia došlo k cirkevnému rozkolu označovanému ako tzv. Veľká schizma. Roztržka bola zavŕšená v roku 1204 dobytím a vyplienením Carihradu počas štvrtej križiackej výpravy, načo bolo sídlo patriarchov dočasne presunuté do mesta Nikaia. V 14. storočí získalo na význame mystické učenie hesychazmus, šíriace sa najviac v asketickom prostredí mníšskych komunít. Okrem toho boli podniknuté pokusy o prekonanie schizmy, konkrétne v rokoch 1274 a 1439, ktoré však stroskotali na odpore ortodoxných kresťanov.
Obyvateľstvo
Byzantská ríša bola etnicky rôznorodým štátom, ktorého obyvateľstvo pozostávalo z Grékov, helenizovaných obyvateľov Anatólie, Arménov, Ilýrov, Slovanov, Aramejcov, Koptov a iných národov. Počet obyvateľov ríše možno určiť len s ťažkosťami, hoci sa dochovalo zanedbateľné množstvo informácií o jej demografii. Warren Treadgold odhaduje, že v polovici 5. storočia žilo vo Východorímskej ríši okolo 16 miliónov ľudí. Následkom straty východných provincií, zavinenej arabskou expanziou, poklesol počet obyvateľov Byzancie koncom 8. storočia na asi 7 miliónov, ale počiatkom 11. storočia vzrástla na 12 miliónov. Po obnovení ríše za Palaiologovcov panovali byzantskí cisári na sklonku 13. storočia nad asi 5 miliónmi poddaných a odvtedy počet obyvateľov sústavne ubúdal až do pádu Carihradu v roku 1453.
Najhustejšie zaľudnené regióny sa nachádzali v ázijskej časti ríše, predovšetkým pri egejskom pobreží Malej Ázie. Čo sa týka miest, pozíciu najväčšej metropole zaujímal Carihrad, preukazujúci v 4. a 5. storočí výrazný nárast počtu obyvateľov. V čase svojho založenia mal okolo 30 000 obyvateľov, no za čias Justiniána I. sa tu tiesnilo takmer 400 000 ľudí. Naproti tomu Rím vtedy obývalo nanajvýš 100 000 ľudí. Popri Carihrade existovalo ešte niekoľko porovnateľne veľkých centier, napríklad Alexandria s 300 000 obyvateľmi alebo Antiochia majúca zhruba 250 000 obyvateľov. Po nich nasledovali iné významné mestá, konkrétne Efez, Smyrna, Trapezunt, Edessa, Nikaia a Solún. V 6. storočí sa prihodila séria prírodných pohrôm a epidémií, ktoré spolu s nepretržitými vojnami negatívne poznamenali ľudnatosť ríše. O storočie neskôr Byzancia stratila Sýriu, Egypt a Afriku, naďalej teda kontrolovala iba dve dôležitejšie mestá: Carihrad a Solún. Carihrad postihol kvôli problémom so zásobovaním a opakujúcim sa morovým nákazám v 6. a 7. storočí značný úbytok obyvateľstva. Až v polovici 8. storočia došlo v tomto smere k obratu, takže za macedónskej dynastie vzrástol počet obyvateľov hlavného mesta na 300 000 a za Komnenovcov sa zvýšil na 500 000. Od 13. storočia vykazoval vývoj počtu obyvateľov Carihradu v zásade zostupnú tendenciu a v čase dobytia mesta Turkami žilo v jeho hradbách okolo 50 000 ľudí.
Jazyk
thumb|Najstarší úplný [[žaltár v koptčine]] Z jazykového hľadiska bola pre neskoršiu antickú byzantskú spoločnosť typická diglosia. V armáde, na cisárskom dvore a v správe, rovnako ako v niektorých balkánskych provinciách sa hovorilo latinsky, no prevládajúcim jazykom najširších vrstiev obyvateľstva, používaným cirkvou a fungujúcim ako prostriedok literárneho vyjadrenia, bola gréčtina.
Latinský element v ríši bol prechodne posilnený dobytím bývalých západných provincií za Justiniána I. Latinčina zostala úradným jazykom do 7. storočia, keď ju za Herakleia nahradila gréčtina. Medzi vzdelanejšími triedami na východe upadla spisovná latinčina pomerne rýchlo do zabudnutia, hoci ju aj naďalej používali pri rôznych ceremóniách a ešte v 11. storočí sa objavovala na nápisoch a na minciach. Naproti tomu ľudová latinčina sa zachovala u určitých jazykových menšín: v trácko-rímskom prostredí viedla k vzniku protorumunského jazyka a pri západnom pobreží jadranského pobrežia sa postupne vyvinula na dalmatínčinu.
Najvšeobecnejším nástrojom dorozumievania na byzantskom území bola už pred zánikom Západorímskej ríše gréčtina, ktorá sa vo východnom Stredomorí vyskytovala o celé storočia skôr než latinčina. Gréčtinu používali ako cirkevný jazyk, hovorili ňou vedci, filozofi a umelci a slúžila ako lingua franca pri diaľkovom obchode či pri diplomatických stykoch s cudzími národmi. Invázia Arabov a stratenie východných provincií zásadným spôsobom urýchlili helenizáciu ríše. Gréčtina v Byzancii, často označovaná ako stredoveká gréčtina, prípadne byzantská gréčtina, vychádzala z gréčtiny z obdobia helenizmu, z ktorej prešla na jazykový dualizmus. V literatúre pretrvávala archaizujúca forma atickej gréčtiny, kým v bežnej komunikácii sa používalo ľudové nárečie odvodené z koiné.
Výtvarné umenie a architektúra
thumb|upright=0.85|Byzantská ikona Panny Márie zo 7. storočia, nazývaná [[Blacherny|Blachernská, Tretiakovská galéria]] Základy byzantskej architektúry vyrastajú z rímskej a ranokresťanskej architektúry. Vedľa hojných dokladov budov určených na náboženské účely sa zachovalo aj množstvo svetských stavieb, palácov a pevností. Pri chrámoch badať nápadné uprednostňovanie tehál ako stavebného materiálu, hoci z vonkajšej strany boli zakryté kamennými doskami, kým interiéry zdobili mozaiky. Pre cirkevné stavby bol príznačný pôdorys v tvare kríža, voľnejšie rozmiestnené mohutné stĺpy podopierajúce klenby, na ktorých boli posadené kopule.
Dejiny byzantskej architektúry a umenia možno členiť do troch etáp. Prvá z nich spadá do obdobia Justiniána I., za ktorého boli v Carihrade vybudované chrámy Hagia Sofia, svätej Ireny či svätých Apoštolov. Mimo hlavného mesta stojí za povšimnutie bazilika San Vitale v Ravenne alebo kláštor svätej Kataríny na Sinaji. Macedónska renesancia po sobe nezanechala v oblasti architektúry porovnateľné pamätihodnosti a nepriniesla ani žiadne zásadné inovácie. Ako predobraz vtedajších chrámov poslúžila dnes už neexistujúca Nea basilike. V 11. a 12. storočí sa byzantské vzory prejavujú na periférii byzantského sveta, v kaukazských a slovanských územiach, ako aj na Sicílii a v Benátkach. Posledný rozkvet nastal po nástupe Palaiologovcov, keď došlo k obohateniu byzantskej architektúry o západné a ruské štýly. V tejto epoche bol vybudovaný komplex kostolov v Mystre na Peloponéze a ďalej sa vyvíjali kláštory na hore Athos.