cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Warburgova hypotéza
Warburgova hypotéza bola postulovaná laureátom Nobelovej ceny Ottom Heinrich Warburgom v roku 1924. Predpokladal, že rakovinu spôsobuje to, ako nádorové bunky získavajú energiu. Zistil, že v porovnaní so zdravými bunkami, rakovinové bunky obsahujú vyšší podiel kyseliny mliečnej, ktorá je v procese glykolýzy produktom anaeróbneho rozkladu glukózy, z čoho vyplýva, že rakovinové bunky získavajú energiu predovšetkým týmto spôsobom. Zdravé bunky vytvárajú energiu hlavne z oxidačného rozkladu pyruvátu v tzv. Krebsovom cykle. Pyruvát je koncovým produktom glykolýzy (za prístupu kyslíka) a je oxidovaný vo vnútri mitochondrií. Z tohto dôvodu, podľa Warburga, rakovina by mala byť interpretovaná ako mitochondriálna dysfunkcia. Zásadný rozdiel medzi normálnymi a rakovinovými bunkami je teda v pomere glykolýzy voči aeróbnemu spôsobu získavania energie, čo sa označuje ako Warburgov efekt.
Dnes je známe, že rakovina je spôsobená mutáciami alebo zvýšenou expresiou onkogénu v procese nazývanom malígna transformácia, čo vedie k nekontrolovanému rastu buniek. Podľa ortodoxnej onkológie sú metabolické rozdiely pozorované Warburgom adaptáciou rakovinových buniek na hypoxické podmienky (kyslíkový deficit) vo vnútri solídnych nádorov a preto nie sú príčinou, ako tvrdil, ale len dôsledkom rakoviny. Na druhej strane však normálna aerobická bunková respirácia produkuje energiu vo forme ATP na neustále opravy génu, rovnako ako na riadenie génovej expresie. Podľa Warburgovej hypotézy má teda bunka oslabenú schopnosť opravy DNA a expresie proteínov.
Warburg svoju hypotézu vyložil v článku The Prime Cause and Prevention of Cancer (Hlavná príčina rakoviny a jej prevencia). Odprezentoval ho na prednáške v Lindau, (Bodamské jazero), Nemecko na stretnutí laureátov Nobelovej ceny 30. júna 1966. V tomto prejave, Warburg prezentoval dôkazy na podporu tvrdení, že anaerobióza je primárnou príčinou vzniku rakovinových buniek. Podľa jeho vlastných slov, „hlavnou príčinou rakoviny je nahradenie dýchania kyslíka v tele normálnych buniek kvasením cukru.“
V posledných rokoch získala Warburgova hypotéza znovu pozornosť a to vďaka niekoľkým objavom, ktoré spájajú poškodenie funkcie mitochondrií a respirácie s rastom nádorových buniek.
V roku 1999 skupina vedcov z univerzity v Salzburgu a Košíc potvrdila rakovinovú hypotézu O. Warburga v experimente na VA13 bunkách s lekárskym kyslíkom obohateným pikodávkou pozitívne ionizovaného kyslíka.
Následné práce ukázali, že Warburgov efekt skutočne môže viesť k sľubnému prístupu pri liečbe solídnych nádorov. Bolo preukázané, že dichlóroctová kyselina (DCA), ktorá podporuje dýchanie a činnosť mitochondrií, zabíja rakovinové bunky in vitro a v niektorých experimentoch na zvieratách. Organizmus môže odstraňovať poškodené bunky tzv. apoptózou. Tohto procesu sa zúčastňujú mitochondrie; v nádorových bunkách však tento mechanizmus zlyháva, pretože mitochondrie sú nefunkčné. Opätovná aktivácia mitochondrií v nádorových bunkách reštartuje apoptózu.
Microsite
Microsite (často nazývaná aj ako minisite) slúži ako doplnkový alebo podporný web pre hlavnú stránku. Ide o určitú marketingovú stratégiu, keď sa informácie o nejakom produkte, udalosti a pod. nevložia na hlavnú stránku alebo na niektorú z podstránok, ale vytvorí sa samostatná stránka, väčšinou na vlastnej doméne alebo na subdoméne.
Hlavnou výhodou je vysoký pomer cena/prínos pokiaľ je stránka dobre vytvorená. Ceny sa pohybujú od 50€ vyššie a platíte už iba za správu servera (ktorú môžete mať v niektorých prípadoch zadarmo) a doménu (ktorá sa dá tiež získať zadarmo)
Clément Ader
Clément Ader (* 2. apríl 1841, Muret, Francúzsko – † 3. máj 1925, Toulouse) bol francúzsky letecký konštruktér a vynálezca. K jeho prvým vynálezom patril tzv. teatrofón, prístroj na báze telefónu určený na stereofonický prenos opery. Známy sa však stal najmä konštrukciou lietadiel.
Jeho prvým lietadlom bol parným strojom poháňaný, netopierovi podobný lietajúci stroj menom Éole, ktorý bolo nasledovaný vyspelejším lietadlom pomenovaným Avion III, vybaveným dvomi parnými strojmi. So žiadnym z nich sa mu nepodarilo letieť ďalej ako 100 metrov tesne nad zemou.
Larvik HK
Larvik HK je nórsky ženský hádzanársky klub z Larviku. Vznikol v roku 1990 zlúčením dvoch larvických hádzanárskych klubov, Turn a Halsen. Je 14-násobný majster krajiny a 5-násobný víťaz národného pohára, čo z neho robí najúspešnejší nórsky hádzanársky klub histórie. Z medzinárodných úspechov sú najhodnotnejšie víťazstvo v Lige majstrov EHF 2010/11 a víťazstvá v Pohári víťazov pohárov EHF 2004/05 a 2007/08. 13-krát sa klub predstavil v hlavnej fáze Ligy majstrov a 8-krát z nej postúpil do fázy vyraďovacej. Momentálne (2012) hrá najvyššiu domácu súťaž, Postenligaen for kvinner.
Úspechy
Nórska najvyššia súťaž:
Víťaz Nórskeho pohára:
Seriesmestere:
Európske súťaže
Liga majstrov:
Pohár víťazov pohárov:
Pohár EHF:
Curtiss P-40 Warhawk
Vznik a vývoj
thumb|right|Prototyp XP-40
Americké lietadlo P-40 bolo vyvinuté z lietadla Curtiss P-36 Hawk a bol známy pod továrenským označením Hawk 81. Jeho koncepcia bola už pomerne zastaraná, ale pretože v roku 1939 bol okamžite k dispozícii, firma Curtiss získala od armádneho letectva (USAAC) objednávku na sériovú výrobu. Stroje P-40 sa v roku 1940 nijako zvlášť markantne nelíšili od P-36 Hawk (továrenské označenie Hawk 75). Lietadlá si objednalo Francúzsko, ale skôr než dorazili do Európy, francúzska armáda kapitulovala. Preto si ich prevzala Veľká Británia, ktorá ich zaradila do výzbroje pod názvami Tomahawk Mk.I, IA a IIA. Lietadlá bojovali najmä na menej exponovanom bojisku v severnej Afrike, kde odviedli veľa užitočnej práce. Americkou armádou prevzaté stroje tvorili protivzdušnú obranu Havaja a tu sa tiež stretli s Japoncami. Mimo armádu USA a Veľkej Británie slúžili P-40B a P-40C aj v ZSSR a Číne. Celkovo bolo vyrobených 1 700 kusov lietadiel Tomahawk. Bohužiaľ typ Hawk 81 sa vyznačoval pre vtedajšie americké stíhacie lietadlá spoločnými vlastnosťami; slabou výzbrojou, nízkymi výkonmi (aspoň na obdobie rokov 1940 – 1941), slabú alebo úplne chýbajúcu pasívnu ochranou (t. j. pancierovaním a samosvornými obalmi nádrží) a vo výškach nad 5000 metrov rýchlo klesajúcimi výkonmi. Tieto vlastnosti spájali ako vo Francúzsku v roku 1940 bojujúce stroje P-36 (Curtiss Hawk 75), tak aj novšie typy Bell P-39C a D alebo Curtiss P-40B a C.
Firma Curtiss sa snažila svoje lietadlá priebežne modernizovať, ale tie stále zostávali o krok späť s výkonmi svojich súperov. V máji 1941 sa začali dodávky novej verzie P-40D (Hawk 87), čo bol v roku 1940 pripravovaný značne prepracovaný P-40 s už chystaným výkonnejším motorom Allison V-1710-F3R. Stroj mal vedľa silnejšieho motora (nahrádzajúceho Allison V-1710-C15) dostať aj silnejšiu výzbroj, pasívnu ochranu a tiež bol aerodynamicky zjemnený (od typu Hawk 81 preberá konštrukciu krídla a chvostových plôch, ale trup bol výrazne prepracovaný, teraz mal trochu zmenšený čelný prierez, a tiež dostal nový podvozok). Briti novú verziu objednali už v máji 1940 (560 strojov s novým označením Kittyhawk I), dávno predtým než bol postavený jediný stroj (USAAC novú verziu objednali až v septembri 1940). Nová verzia mala predsa len vyššiu bojovú hodnotu ako Hawk 81 (P-40B a P-40C). Na P-40D ihneď nadviazala výroba verzie P-40E, ktorá sa od predchádzajúcej na prvý pohľad líši len zosilnenou výzbrojou - je vyzbrojená šiestimi guľometmi M2 kalibru umiestnených v krídle, na rozdiel od štyroch zbraní toho istého typu u „Dečka“ (zosilnenie výzbroje americké armádne letectvo žiadalo ešte pred začatím sériovej výroby P-40D, vo februári 1941; ich nakoniec Američania odobrali iba 22 kusov, ďalšie boli už P-40E, ktorých firma Curtiss na základe objednávok amerického letectva postavila 2320, a to ako pre USAAF tak aj na export v rámci zákona o pôžičke a prenájme).
Curtiss P-40K vznikol v roku 1942 na základe verzie P-40E náhradou motora Allison V-1710-39 (továrenské označenie V-1710-F3R) podstatne výkonnejším motorom Allison V-1710-73 (V-1710-F4R). Silnejší motor však vyvolával problémy so smerovou stabilitou pri štarte. Najjednoduchším riešením bolo zväčšenie kýlovej plochy s krátkym prechodom do trupu. Takto upravených bolo prvých 800 vyrobených P-40K-1 a P-40K-5. U ďalších 500 strojov série K-10 a K-15 bol tento problém vyriešený rovnako ako u P-40F s Merlinom predĺžením zadnej časti trupu a posunutím zvislej chvostovej plochy o.
Verzií vznikla ešte celá rada, boli vyrábané verzie P-40D až P-40N, pričom stroj dostal bojový názov Warhawk, vo Veľkej Británii Kittyhawk. Najrýchlejším zo všetkých sériovo vyrábaných Warhawkov bola prvá séria P-40N, ktorá dosiahla rýchlosť okolo /h (však vzhľadom na to, že pre stíhacie úlohy v tej dobe USAAF malo oveľa vhodnejšie stroje, a P-40N bol postupne čoraz viac nasadzovaný v úlohe stíhacieho bombardéra, stroje neskorších sérií opäť dostávajú štandardnú výzbroj šiestich guľometov kalibru a boli zavedené aj ďalšie zmeny, ktoré síce znamenali opätovný nárast hmotnosti stroja a teda aj pokles výkonov, ale to v tejto úlohe už nehralo podstatnú rolu). Po dokončení 400 strojov v prevedení Curtiss P-40N-1-CU sa stroj vracia späť k štandardnej výzbroji šiestich polpalcových guľometov v krídle, s celkovou zásobou munície 1686 nábojov, a s možnosťou niesť až tri päťstolibrové (227 kilogramové) bomby na závesníkoch pod trupom a krídlom.
Vôbec najvýkonnejšie boli stroje verzie XP-40Q, tá však už nebola zavedená do sériovej výroby a zostala len pri trojici prototypov, síce výkonného ale pre USAAF už nezaujímavého typu - konkurencia už zavedených a široko používaných typov Lockheed P-38 Lightning, Republic P-47 Thunderbolt a North American P-51 Mustang bola príliš silná, nimi dosahované výkony boli aspoň porovnateľné s XP-40Q, a súčasné typy plne postačovali na plnenie úloh na hlavných bojiskách. Firma Curtiss tak už nemala najmenšiu šancu typ P-40 opätovne presadiť do popredia záujmu - Warhawk už len dosluhoval ako stíhací bombardér na vedľajších bojiskách. Bojovo boli použité v severnej Afrike, v Pacifiku, nad Aleutskými ostrovmi a v Sovietskom zväze. P-40 verzií D-N bolo vyrobených okolo 12 000 kusov.
Bojové nasadenie
thumb|right|Lietadlá Curtiss P-40C Warhawk jednotky [[Flying Tigers počas letu nad Čínou, 28. máj 1942]] thumb|left|Curtiss Kittyhawk Mk.III [[112. peruť RAF|112. perute RAF na letisku Medenine, Tunisko, 1943]]
Najznámejšou epizódou v histórii lietadla bolo jeho použitie u americkej dobrovoľníckej jednotky Flying Tigers, ktorá bojovala proti Japoncom v Číne. Dobrovoľníci, ktorí boli platení čínskou vládou za každé zostrelené japonské lietadlo, vytvorili legendu, ktorú americká tlač starostlivo pestovala. Letci opatrili svoje P-40 žraločími zubami vyvedenými na chladičoch, čo sa stalo typické pre tieto stroje.
Dá sa tiež povedať, že nie menšiu známosť získala aj britská 112. peruť bojujúca v severnej Afrike, ktorá sa stala zrejme známou vďaka podobnej ozdobe ako „Flying Tigers“ - žraločie zuby (napokon Briti túto „ozdobu“ použili predtým než Američania v Číne). Predovšetkým najmenšiu známosť typu P-40 v RAF získala rada es, môžeme menovať veliteľa 112. perute, ktorým bol austrálsky S/Ldr Clive Robertson „Killer“ Caldwell, ktorého celkové skóre predstavuje 28 ½ potvrdeného zostrelu (lietal aj u 250., 452. a 457. squadrony). Neskôr dosiahol hodnosť (acting) Group Captain, postupne bol vyznamenaný DSO, DFC & Bar. Medzi ďalších známych letcov, ktorí lietali na strojoch P-40 patrí i sovietske stíhacie eso Boris Safonov. Safonov zahynul 30. mája 1942, keď bol jeho P-40 zostrelený nad Barentsovým morom nemeckým Ju 88.
P-40B Warhawk (Tomahawk Mk.IIA)
thumb|P-40B Warhawk
P-40C Warhawk (Tomahawk Mk.IIB)
thumb|P-40C Warhawk
P-40D Warhawk (Kittyhawk Mk.I)
thumb|right|P-40D Warhawk
P-40E Warhawk (Kittyhawk Mk.IA)
thumb|P-40E Warhawk
P-40F Warhawk (Kittyhawk Mk.II)
thumb|P-40F Warhawk
P-40M Warhawk (Kittyhawk Mk.III)
thumb|P-40M Warhawk
P-40N Warhawk (Kittyhawk Mk.IV)
thumb|P-40N Warhawk
Vladimír Kubenko
Vladimír „Vlado“ Kubenko (* 10. august 1924 – † 26. máj 1993) bol významný slovenský priekopník slovenského dokumentárneho filmu. Okrem režírovania pracoval aj na viacerých scenároch k mnohým slovenským filmom. Na začiatku svojej kariéry spolupracoval s režisérom animovaných filmov Viktorom Kubalom.
V roku 1958 spolupracoval s Štefanom Kamenickým na reportáži Zaslúžilí umelci. Reportáž bola o Milošovi Bazovskom a Jaroslavovi Augustovi. V období 1963 – 1969 realizoval Kubenko svoje vrcholné opusy. Spolu s kolektívom autorov vytvoril celovečerný dokument Čas, ktorý žijeme (1968). Dokument reaguje na udalosti „pražskej jari“. V tom istom roku spolu s Petrom Mihálikom a Dušanom Trančíkom vytvorili snímku Tryzna, ktorá podáva sugestívnu správu o šoku a smútku, ktoré plynuli z Palachovho sebaupálenia. Film bol po premiére stiahnutý z obehu. Kubenko vo svojich filmoch uprednostňoval rekonštrukciu udalostí. Pre jeho tvorbu v šesťdesiatych rokoch príznačné tri filmy: Návraty za šťastím(1970), Žehra(1968) a Peklo(1967). Neskôr sa Kubenko sústredil opäť na filmy o umení.
V týchto filmoch vládne precízna pripravenosť každého záberu. V dielach nie je reportážna dynamika, dominuje lyrizácia a poetizácia. Vlado Kubenko zomrel 26. 5. 1993.
Filmografia
Zdroj :
Bibliografia o tvorcovi
Rudolf Urc: Traja veteráni za kamerou: Traja veteráni za kamerou : Viktor Kubal, Vladimír Kubenko, Ladislav Kudelka, Bratislava : Národné centrum pre audiovizuálne umenie, 1998, ISBN 80-85187-13-2 (brož.)
Národný park Everglades
Everglades je národný park v južnej časti Floridy (USA), známy predovšetkým svojimi rozsiahlymi močiarmi a špecifickou faunou a flórou. Jeho nadmorská výška je veľmi nízka – od 0 do
Park bol zriadený 6. decembra 1947 prezidentom Harry S. Trumanom a v súčasnej dobe sa rozkladá na ploche 610 684 hektárov. V roku 1979 bol zapísaný na zoznam svetového dedičstva.
Everglades je známy predovšetkým vďaka aligátorom, kriticky ohrozenej floridskej pume, ale aj vodnému vtáctvu, ktoré je v tomto parku značne rozšírené.
Turistickou atrakciou sú tzv. airboats, alebo vznášadlá. Ide o lode, poháňané vrtuľou (nemajú lodnú skrutku), ktoré sa bažinami a kanálmi pohybujú rýchlosťou aj /h.
Dostupnosť
Do parku sa dá ľahko dostať z Miami po medzištátnej ceste č.441 alebo po ceste č.27. Existuje aj autobusové spojenie z Miami či Miami Beach a priame letecké spojenie z Miami.
Podnebie
Klíma je tu vlhká a mierna, subtropického charakteru. Teploty sa pohybujú medzi 20 a 35 °C, priemerný ročný úhrn zrážok je asi.
Solomon Feferman
Solomon Feferman (* 13. december 1928, New York, New York, USA – † 26. júl 2016, Stanford, Kalifornia, USA ) bol americký matematik a filozof, ktorý sa zaoberal najmä matematickou logikou a filozofickými otázkami matematiky. Pracoval ako profesor na Stanfordovej univerzite.
Ablis
Ablis je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Yvelines, v regióne Île-de-France.
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zoznam kultúrnych pamiatok v obci Horná Ždaňa
Toto je zoznam kultúrnych pamiatok v obci Horná Ždaňa v okrese Žiar nad Hronom.
Popești
Popești je obec v Bihárskej župe v Rumunsku. Skladá sa zo 7 dedín: Popești (sídlo obce), Bistra, Bodonoš, Kuzap , Varviz, Vărzaľ  a Voivozi.
Slováci v obci
Slováci v obci žijú hlavne v dedine Bodonoš, ktorá je jednou z najväčších slovenských obcí v Rumunsku. Veľa ich je aj v priľahlých obciach Varzaľ a Voivozi. V Bodonoši sa nachádza jedna z dvoch slovenských stredných škôl v Rumunsku, Teoretické lýceum Jozefa Kozáčeka.
Extraliga hádzanárok 1997/98
Extraliga hádzanárok  v sezóne 1997/98 bol 5. ročník najvyššej hádzanárskej súťaže žien, spravovanej Slovenským zväzom hádzanej. Súťaž niesla zmenený názovExtraliga a počet účastníkov bol oproti minulej sezóne znížený o 4 družstvá. Svoj štvrtý titul (štvrtý v rade) získalo družstvo HK Slovan Duslo Šaľa.
Systém súťaže
Systém súťaže sa oproti minulým ročníkom zmenil, keď sa okrem základnej a nadstavbovej časti hralo prvýkrát aj play-off. Základná časť pozostávala zo 14 kôl, v ktorej sa každý s každým stretol raz doma a raz vonku. Po základnej časti nasledovala nadstavbová časť, v ktorej sa družstvá rozdelili do dvoch skupín, do skupiny o 1. až 4. miesto a do skupiny o 5. až 8. miesto. Nadstavbová časť o prvú štvorku pozostávala zo 6 kôl, v ktorej sa každý s každým doma a vonku stretol raz. Umiestnenie v tejto časti rozhodlo o semifinálových dvojiciach play-off. Po nich nasledovali zápasy o 3. miesto a finále, ktoré určilo majstra. Nadstavbová časť o 5. až 8. miesto pozostávala z 12 kôl, v ktorej sa každý s každým doma a vonku stretol dvakrát. Posledné družstvo z tejto skupiny zostúpilo do 1. ligy a predposledné odohralo baráž s 2. tímom 1. ligy.
Gianni Versace (osoba)
Gianni Versace (* 2. december 1946, Reggio Calabria – † 15. júl 1997) bol taliansky módny návrhár a zakladateľ medzinárodného módneho domu Gianni Versace, ktorý distribuuje parfumy, mejkap, domáci nábytok a oblečenie. Navrhoval oblečenie pre známe osobnosti ako Elton John, Sting a princezná Diana. Jeho dlhoročným partnerom bol Antonio D'Amico a spolu otvorene priznávali homosexualitu. Vo veku 50 rokov ho blízko svojho domu na Miami Beach zavraždil Andrew Cunanan.
Sémeries
Sémeries je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Nord, v regióne Nord-Pas-de-Calais.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Arthur Harden
Arthur Harden (* 12. október 1865, Manchester – † 17. jún 1940, Bourne End) bol anglický biochemik. V roku 1929 získal spolu s Hansom von Euler-Chelpinom Nobelovu cenu za chémiu za objav fermentácie cukrov a fermentatívnych enzýmov.
Sémeries
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Arthur Harden
Výskum
V roku 1886 Harden získal Daltonove chemické štipendium a strávil rok spolupracujúc s Ottom Fischerom v Erlangene. Neskôr sa vrátil do Manchestru ako prednášajúci, kde ostal až do roku 1897 kedy bol vymenovaný do novozaloženého Britského inštitútu Preventívnej medicíny, ktorý sa neskôr stal Listerovým inštitútom. V roku 1907 bol vymenovaný za riaditeľa Biochemického oddelenia a ostal ním až do dôchodku v roku 1907 (vo výskume naďalej pokračoval).
V Manchestri Harden študoval správanie svetla v zlúčeninách oxidu uhličitého a chlóru. Po vstupe do inštitútu, svoje metódy aplikoval pri skúmaní biologických úkazov ako chemické správanie baktérií a alkoholická fermentácia. Študoval rozpadové produkty glukózy a kvasiniek, a produkoval niekoľko článkov na tému antiskorbutových vitamínov.
Arthur Harden bol v roku 1926 pasovaný za rytiera, získal niekoľko čestných doktorátov a ako člen Kráľovskej spoločnosti v roku 1935 získal Davyho medailu.
Achères (Yvelines)
Achères je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Yvelines, v regióne Île-de-France.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Ernest Nyáry
náhľad|Rodový erb Gróf Ernest Nyáry, O.C.D. (* 30. august 1906, Turčiansky Peter† 30. august 1987, Avon, Francúzsko) bol rímskokatolícky rehoľník, kňaz a arcibiskup v irackom Bagdade.
Životopis
Narodil sa v rodine uhorských grófov Nyáryovcov (de Bedegh et Berencs) v Turčianskom Petre. Gymnaziálne štúdia absolvoval v Trnave, Pécsi a Vacove. Následne vyštudoval zahraničný obchod na univerzite vo Viedni. Ako občan ČSR v rokoch 19281930 vykonával vojenskú službu v česko-slovenskej armáde.
Vladimír Strnisko
Vladimír Strnisko (* 19. máj 1938, Martin) je slovenský režisér, dramaturg a vysokoškolský pedagóg.
Ernest Nyáry
Životopis
Krátke obdobie bol zamestnaný v Paríži v jednej obchodnej firme. Začal študovať teológiu na univerzite v Innsbrucku. Podľa rady nemeckej vizionárky Terézie Neumamnovej z Konnersreuthu nevstúpil do Spoločnosti Ježišovej (jezuiti). V roku 1932 vstúpil do rehole bosých karmelitánov vo Francúzsku.
Vladimír Strnisko
V roku 1964 absolvoval VŠMU v Bratislave. Spočiatku pôsobil ako dramaturg v Slovenskej televízii. Od 10. januára do 11. januára 1990 bol riaditeľom STV. Od roku 1998 univerzitný profesor.
Ernest Nyáry
Životopis
V roku 1939 sa stal predstaveným karmelitánskeho kláštora v Avone. Tu strávil aj obdobie nemeckej okupácie počas druhej sv. vojny. V tomto období sa kláštor stal jednou zo základní francúzskeho odboja a úkrytom pre utekajúce židovské deti.
V roku 1954 ho pápež Pius XII. vymenoval za vedúceho misie v irackom Bagdade. Pápež Pavol VI. ho v roku 1971 vymenoval za apoštolského administrátora v Bagdade a v roku 1972 za bagdadského arcibiskupa. V roku 1983 rezignoval na funkciu arcibiskupa z dôvodu dosiahnutia kánonického veku. Následne sa vrátil do materského kláštora v Avone.
V roku 1986 sa stal rytierom Čestnej légie.
Zomrel 30. augusta 1987 v Avone, kde bol aj pochovaný na kláštornom cintoríne.
Nádraží Holešovice (stanica pražského metra)
Nádraží Holešovice je stanica metra v Prahe na linke C. Nachádza sa pri rovnomennej železničnej stanici v štvrti Holešovice, v priestore medzi ulicami Plynární, Vrbenského a Holešovickým nábrežím. Bola otvorená 3. novembra 1984 pod názvom Fučíkova. Súčasný názov dostala v roku 1990. Stanica plnila úlohu koncovej stanice až do predĺženia linky C do Ládví v júni 2004.
Charakteristika stanice
Stanica je hĺbená, s dvoma obratovými koľajami a s dvoma vestibulmi. Nachádza sa len pod zemou, čo v rokoch 2000 – 2004 spôsobilo inžinierom pracujúcim na stavbe úseku IV.C1 veľké ťažkosti. Nakoniec museli odstavné koľaje ohnúť dole, aby vôbec mohla trasa viesť pod Vltavou. (Pôvodné plány z 80. rokov počítali s tým, že Vltava bude prekonaná mostom.) Povodne v auguste 2002 stanicu zatopili a voda následne prenikla aj na stavbu predĺženia a do už vybudovaných a vysušených tunelov pod Vltavou. Z nástupišťa vedú dva výstupy: južný, ktorý vedie po eskalátoroch do povrchového preskleného vestibulu k električkovej zastávke a terminálu autobusov (do roku 2004 významný prestupový bod pre MHD zo sídlisk na Severnom meste) a severný, vedúci po pevnom schodisku (nedávno dostavaný aj výťah pre imobilné osoby) k odbavovacej hale vlakovej stanice Praha-Holešovice. Stanica bola stavaná na začiatku 80. rokov, celkové náklady predstavovali 319 miliónov Kčs.
Zoznam kultúrnych pamiatok v obci Jastrabá
Toto je zoznam kultúrnych pamiatok v obci Jastrabá v okrese Žiar nad Hronom.
Aragónske kráľovstvo
Aragónske kráľovstvo bolo stredoveké kráľovstvo s premenlivým územným rozsahom, existujúce v rokoch 1035 – 1516. Kráľovstvo Aragónia vzniklo z aragónského grófstva, ktoré bolo východnou časťou kráľovstva Navarra. Kráľovskou rezidenciou bolo mesto Zaragoza. V roku 1162, keď vznikla federácia Krajín Aragónskej koruny, stalo sa Aragónske kráľovstvo jadrom a centrom federácie pod spoločnou vládou aragónského kráľa. Aragónske kráľovstvo bolo rovnako ako ďalšie krajiny aragónskej koruny (Valencia, Katalánsko, Baleáry) v roku 1516 spojené s Kastíliou do nového štátneho útvaru – Španielska. Do roku 1707 užíval Aragon autonómiu, tá bola obnovená až v roku 1978, kedy bolo vytvorené Aragónske autonómne spoločenstvo.
História
Aragónsky gróf García Galíndez rozšíril svoju moc na ďalšie východopyrenejské údolia a osamostatnil sa od Franskej ríše. V roku 922, ale vďaka sobášu dedičky Aragónu s kráľom Navarry pripadlo aragónske grófstvo navarrskému kráľovi. Kráľ Sancho III. Navarrský (ktorý bol tiež gróf aragónsky a kastílsky) ďalej rozšíril územie Navarrského (Pamplonského) kráľovstva a tak ho pred svojou smrťou rozdelil takto medzi svojich synov: Gróf Ramiro I. upevnil vojenský feudálny systém Aragónu a už v roku 1035 sa sám vyhlásil Aragónským kráľom. Jeho syn Sancho I., ktorý vládol Aragónu v rokoch 1063 – 1094 sa stal v roku 1076 tiež kráľom Navarry. Od roku 1076 tak bol Aragon v únii s Navarrou. Jeho syn Peter I. a vnuk Alfons I. ďalej rozširovali moc a územia oboch kráľovstiev. Alfons I. odrazil útoky Almorávidov a obsadil v rokoch 1118 – 1119 väčšiu časť povodia rieky Ebro so Zaragozou (z ktorej urobil nové hlavné mesto Aragónu). Po jeho smrti v roku 1134, keďže bol bezdetný bola rozdelená únia Navarry a Aragónu, navarrský trón získal García VI. Navarrský a aragónsky trón získal Ramiro II. Aragónsky. Ten bol pôvodne predurčený pre duchovnú dráhu a zo začiatku vlády musel potlačiť vzburu aragónských šľachticov, ku ktorej sa viaže hrôzostrašná povesť o zvone z Huesky. Zvesť o tomto "zvone" sa naozaj čoskoro rozšírila do celého Ramirovho panstva a prinútila ostatných vzbúrencov k ukončeniu odporu.
Po získaní pápežského Dišpenza sa Ramiro roku 1135 oženil s Agnes z Poitou a z tohto manželstva o rok neskôr vzišla jediná dcéra Petronila. Tú otec vzápätí vydal za barcelonského grófa Ramona Berenguera IV. a na kráľovský titul rezignoval. Faktickým vládcom sa tak stal Petronilin manžel (ako aragónsky knieža), švagor kastílskeho kráľa Alfonza VII. (ten sa snažil po smrti Alfonza I. získať sám trón).
Nástup barcelonskej dynastie a vznik krajín aragónskej koruny
Sobášom kráľovnej Petronily s grófom Raimundom Berengarom IV. bol položený základ krajín aragónskej koruny. S nástupom ich syna Alfonza II. roku 1162 tak bolo Barcelonské grófstvo trvalo spojené personálnou úniou s Aragónským kráľovstvom, v rámci ktorého sa stalo základom novovytvoreného kniežatstva Katalánska, s ktorým potom zdieľalo ďalšie osudy. Zároveň tým nastúpila na trón barcelonská dynastia.
Za vlády jeho jediného syna Jakuba I. boli k aragónskému kráľovstvu pripojené Baleárske ostrovy, kráľovstvo Valencia a Murcia. Tým sa podstatne zväčšila federácia krajín aragónskej koruny a zahŕňala už väčšinu budúcej „aragónskej časti“ dnešného Španielska. Preto je tiež pre tieto územia súhrnne používaný skôr názov Aragónske kráľovstvá než krajiny Aragónskej koruny.
Nástup trastamarskej dynastie
Keď v roku 1410 vymrela pôvodná aragónska kráľovská barcelonská dynastia, rozhorel sa boj o trón. Jedným z kandidátov bol tiež druhorodený syn kastílskeho kráľa Jána I. Ferdinand z Antequery. Ten nakoniec na základe rozhodcovského výroku z Caspe nastúpil v roku 1412 ako Ferdinand I. čím založil Aragonskú líniu trastamarskej dynastie.
Syn Ferdinanda I. kráľ Alfons V. Aragonský získal v roku 1442 kráľovstvo neapolské, bol tak kráľom Aragonským, valencijským, sicílskym, neapolským a grófom barcelonským. Neapolské kráľovstvo po jeho smrti pripadlo jeho nelegitímnemu synovi Ferdinandovi I. Ferrantemu. V Aragóne nastúpil Ferdinandov legitímny syn Ján II. Aragónsky, ktorý sa stal sobášom aj kráľom (horno) navarrským. Za jeho vlády zažívalo aragónske kráľovstvo hospodársky rozkvet, ktorý prispel k rozvinutiu systému feudálnej reprezentácie, nazývaného paktizmus (rozdelenie vládnej moci medzi panovníka a kortesy jednotlivých krajín koruny). Jeho syn Ferdinand II. Aragónsky uzavrel v roku 1469 ešte ako dedič trónu sobáš s dedičkou kastílskeho trónu Isabelou Kastílskou (taktiež z dynastie Trastámára). V roku 1474 sa tak spolu so svojou ženou stal „kráľom manželom“ v Kastílii. V roku 1504 získal Ferdinand II. Aragónsky tiež späť pre Aragónsku korunu Neapolské kráľovstvo a stal sa kráľom ako Ferdinand III. Neapolský. V krajinách aragónskej koruny vládol až do svojej smrti v roku 1516, kedy nastúpil na trón jeho vnuk Karol I. (V.) z rodu Habsburgovcov, ktorý zjednotil kastílske a aragónske územia a stal sa prvým španielskym kráľom.
Definitívny koniec aragónskej autonómie v rámci krajín aragónskej koruny prišiel až s nástupom Bourbonovcov na španielsky trón v roku 1707. To urobili tzv. Dekréty de Nueva Planta, ktoré zo Španielska utvárali centralizovaný štát.
Hana Bradyová
Hana Bradyová (* 16. máj 1931, Praha – † 23. október 1944, koncentračný tábor Auschwitz-Birkenau) bolo židovské dievča, ktoré zahynulo v koncentračnom tábore v Auschwitz-Birkenau. Jej pamiatka sa stala symbolom perzekúcie Židov a 1,5 miliónov obetí z radov židovských detí počas 2. svetovej vojny.
Život
Hana sa narodila 16. mája 1931 v Prahe v rodine sekulárnych židovských maloobchodníkov Karla a Markéty Bradyových z Noveho Mesta na Morave. Mala o tri roky staršieho brata Jiřího.
Koncom roku 1940 Haninu matku zatklo Gestapo. Krátky čas bola vo väzení v Jihlave, potom ju previezli do ženského koncentračného tábora v Ravensbrücku. V septembri 1941 Gestapo zatklo aj Haninho otca.
Po strate oboch rodičov, sa oboch súrodencov ujal strýko Ludvík, ktorý pre svoj árijský pôvod nebol terčom nacistických deportácií (napriek tomu však tým, že pomáhal Židom, značne riskoval). 14. mája 1942, krátko pred jedenástymi narodeninami, prišlo Hane predvolanie, že sa musí dostaviť do deportačného centra v Třebíči, odkiaľ ju po štyroch dňoch čakania spolu s bratom a ostatnými transportovali do terezínskeho geta.
V Hlavnej pevnosti, v takzvanom „detskom domove L410“ strávila ďalšie dva roky. Občas pomáhala s ľahkými pracovnými úlohami, navštevovala tamojšiu lekciu šitia. Z tohto obdobia sa po nej zachovalo 5 kresieb. Neskôr, keď v gete povolili vychádzky, mohla sa stretávať s bratom, ku ktorému sa ešte viac citovo primkla.
23. októbra 1944 ju transportovali do koncentračného tábora Auschwitz-Birkenau. Jeden z dôstojníkov (podľa Jiřího Bradyho priamo doktor Mengele) Hane pri rozdeľovaní určil stranu, ktorá končila v plynových komorách (jej smrť v deň príchodu potvrdili aj niektoré zo spoluväzeňkýň, ktoré Osvienčim prežili). Brat Jiří prežil a neskôr pomohol dať dohromady detaily zo života svojej sestry.
Hanin kufrík
V roku 1999, v čase, keď sa v Japonsku o holokauste príliš nehovorilo, zorganizovali v Tokiu besedu na túto tému; tá iniciovala vznik hnutia (prevažne detí) Mladé krídla, s cieľom nezabudnúť na hrôzy 2. svetovej vojny. Koncom roku 2000 vystavovalo Tokijské centrum pre štúdium holokaustu (Tokyo Holocaust Education Resource Center) ako jednu z pamiatok múzea holokaustu v Osvienčime kufrík Hany Bradyovej s popisom (jej meno, dátum narodenia atď.); neskôr sa podarilo vypátrať aj päť obrázkov, ktoré namaľovala v Terezíne. Riaditeľka múzea, Fumiko Išioka （石岡史子 Ishioka Fumiko）, sa rozhodla zistiť príbeh majiteľky tohto kufríka. Priebeh jej takmer ročného pátrania opísala producentka Karen Levine v knihe Hana's Suitcase (v češtine ako Hanin kufřík – Příběh dívky, která se nevrátila).
O niekoľko rokov neskoršie, dcéra Jiřího Bradyho, Lara Brady, zistila, že kufrík, ktorý bol medzitým vystavovaný po celom svete, zrejme nie je pravý. Vyzeral trochu inak a predovšetkým výrazne zachovalejšie, než na fotkách, ktoré dodalo múzeum v Osvienčime. Na priamu otázku potom riaditeľstvo múzea odpovedalo, že Hanin kufrík bol medzi exponátmi zničenými v roku 1984 pri požiari výstavy v anglickom Birminghame. Na základe inventárnych fotografií potom bola vyrobená replika (na nový podobný kufor boli namaľované zhodné nápisy), ktorú múzeum neskôr zapožičalo do Japonska.
Zoznam kultúrnych pamiatok v obci Kopernica
Toto je zoznam kultúrnych pamiatok v obci Kopernica v okrese Žiar nad Hronom.
Pillapalu
Pillapalu je estónska dedina nachádzajúca sa v kraji Harjumaa, v rámci ktorého patrí do obce Anija.
1. januára 2009 v dedine žilo 78 obyvateľov, z toho 45 mužov a 33 žien.
Prvá písomná zmienka o dedine pochádza z roku 1693. Rozvoj nastal v roku 1930, kedy sa pozdĺž diaľnice Piibe postavilo viac ako štyridsať poľnohospodárskych objektov. V okolí obce sa nachádza množstvo močiarov.
Poloha
Pillapalu leží asi 22 km od mesta Kehra a 46 km od hlavného mesta Tallinn. V blízkosti sa nachádza mestečko Aegviidu, ktoré patrí do rovnomennej obce.
Švédske národné florbalové družstvo žien
Švédske národné florbalové družstvo žien je národné družstvo žien, ktoré reprezentuje Švédsko v medzinárodných florbalových súťažiach, podujatiach a priateľských zápasoch. Funguje pod záštitou Švédskeho florbalového zväzu (SIBF). V decembri 2019 mu patrilo v medzinárodnom rebríčku IFF 1. miesto.
Zúčastnilo sa všetkých turnajov majstrovstvách sveta a zakaždým na nich získalo medailu. Jeho najvýraznejším úspechom je 9 víťazstiev na majstrovstvách sveta a tiež titul majsteriek Európy z roku 1995.
Adainville
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Švédske národné florbalové družstvo žien
Zápasy
Aktualizované k 21. novembru 2020
Adainville
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zoznam kultúrnych pamiatok v obci Kosorín
Zoznam kultúrnych pamiatok v obci Kosorín v okrese Žiar nad Hronom.
IDEA
IDEA (v rokoch 2001-2011 Aliancia nového občana, skratka ANO, v rokoch 2011-2013 STRANA SLOBODNÉ SLOVO – NORY MOJSEJOVEJ, skratka SSS-NM, v rokoch 2013-2014 OBČANIA) bola slovenská liberálna politická strana založená Pavlom Ruskom. V rokoch 2002-2006 bola strana prítomná v Národnej rade a bola súčasťou druhej vlády Mikuláša Dzurindu. Po roku 2011 viackrát zmenila názov, vedúcich predstaviteľov aj ideológiu. Strana zanikla v roku 2017.
Voľby v roku 2002 a pôsobenie vo vláde
Stranu ANO založil a viedol generálny riaditeľ, spolumajiteľ a predseda rady majiteľov Televízie Markíza Pavol Rusko. V parlamentných voľbách v septembri 2002 strana získala 8,01 % hlasov voličov. Následne sa stala súčasťou druhej vlády Mikuláša Dzurindu. Do septembra 2005 bola ANO súčasťou vládnej koalície spolu so stranami SDKÚ, SMK a KDH. Vo vláde mala strana štyri posty, podpredsedom vlády a taktiež ministrom hospodárstva bol Robert Nemcsics, od roku 2003 Pavol Rusko, ministrom kultúry bol Rudolf Chmel, od roku 2005 František Tóth a ministrom zdravotníctva bol Rudolf Zajac. Potom bolo ANO z koalície vylúčené, avšak časť jeho poslancov združení okolo Ľubomíra Lintnera umožnili koalícii vládnuť až do predčasných volieb v roku 2006. V tých ANO získalo len 1,42 % hlasov a do parlamentu sa nedostalo.
V marci 2006 stranu opustili Jirko Malchárek, František Tóth a Alexandra Novotná a založili novú stranu NÁDEJ.
Kauza zmenky, rozkol a zánik strany
Po vypuknutí kauzy Zmenky v auguste 2005, týkajúcej sa nejasností okolo zmeniek na sumu približne 100 miliónov korún, ktorú si Pavol Rusko požičal už ako minister hospodárstva od podnikateľa podnikajúceho v jeho rezorte (Ľubomíra Blaška) požiadali koaliční partneri Kresťanskodemokratické hnutie a Strana maďarskej koalície Ruska, aby odstúpil z funkcie ministra. Jirko Malchárek a spolu s ním ďalší vedúci predstavitelia ANO vrátane oboch ministrov (František Tóth, Rudolf Zajac) a väčšiny poslancov, požiadali Ruska, aby tak v záujme strany urobil. Rusko demisiu podať odmietol. Prezident Ivan Gašparovič ho nakoniec na návrh premiéra Mikuláša Dzurindu odvolal z funkcie. Potom Rusko požiadal Dzurindu o odvolanie „neposlušných“ ministrov za ANO z vlády. Premiér to odmietol urobiť a koaličné strany vylúčili ANO z koalície a koaličná zmluva tak fakticky zanikla. Poslanecký klub ANO sa rozštiepil na skupinku „verných“ Ruskovi a skupinu vedenú predsedom poslaneckého klubu Ľubomírom Lintnerom, do ktorej sa zaradil aj Malchárek. Delegáti mimoriadneho kongresu ANO v Žiline, zvolaného na 11. septembra 2005, odsúhlasili zmenu stanov a vylúčili zo strany piatich podpredsedov a poslancov, ktorí sa postavili na stranu Lintnera. Po tom nastala v NR SR paradoxná situácia, pretože Lintner spolu s ďalšími poslancami vylúčenými z ANO zostali v poslaneckom klube ANO, naopak z klubu vystúpil Rusko a jemu verné poslankyne.
Nový predseda Nemcsics si v roku 2008 založil vlastnú stranu LIGA, nakoniec z vysokej politiky odišiel. Strana sa následne po vnútornom rozpade prepadávala do marginality a vôbec sa nezúčastnila nasledujúcich parlamentných volieb v roku 2010.
SSS-NM (2011-2013)
V roku 2011 bola Aliancia nového občana premenovaná na Stranu slobodné slovo – Nory Mojsejovej, čím de facto vznikla úplne nová politická strana a ANO zanikla.
Začiatkom roka 2012 boli zverejnené spisy SIS, pod názvom Gorila, v ktorých sú zaznamenané odposluchy stretnutí politikov a finančných skupín. Jednou z hlavných postáv je poslanec a minister ANO Jirko Malchárek tvrdí kniha Gorila od investigatívneho novinára Toma Nicholsona. Predsedníčkou strany sa stala košická podnikateľka Nora Mojsejová. Strana kandidovala v parlamentných voľbách v marci 2012 s Mojsejovou ako líderkou kandidátnej listiny. Mojsejová deklarovala, že nevylučuje povolebnú spoluprácu so žiadnou stranou. Vyhlásila "Ja pôjdem aj s diablom, keď mi splní to, čo chcem ja". Strana získala 1,22 % hlasov a do parlamentu sa nedostala. Mojsejová bola z výsledku sklamaná, podľa prieskumov očakávala, že výsledok strany bude oveľa silnejší.
OBČANIA (2013-2014)
Nora Mojsejová sa prestala so stranou spájať vo februári 2013. V októbri 2013 stranu prevzal Patrik Zvonár a premenoval ju na stranu OBČANIA. To rozhnevalo vtedajšieho poslanca NR SR za OĽaNO, Alojza Hlinu, ktorý od leta 2013 pripravoval založenie politickej strany s rovnakým názvom a obvinil Mojsejovú z podrazu, podobne ako keď sa v roku 2012 pokúšala SSS-NM premenovať na Novú väčšinu, pričom pod týmto názvom tiež v tom čase vznikala nová strana (NOVA). Zvonár sa prihlásil novým názvom OBČANIA ku návratu k pôvodným hodnotám ANO.
IDEA (2014-2017)
Názov strany OBČANIA vydržal len desať mesiacov, v auguste 2014 strana zmenila názov na IDEA. Strana sa nezúčastnila žiadnych volieb. Oficiálne IDEA zanikla ku 28. novembru 2017 podľa § 30 ods. 8 zákona č. 85/2005 Z. z.
Volebné výsledky
Volebné výsledky z volieb do Národnej rady SR a Európskeho parlamentu, v ktorých sa zúčastnila strana ANO/SSS-NM.
Politici strany
Články o politikoch Aliancie nového občana sú uvedené v kategórii Politici ANO.
Enkelados (syn Aigypta)
Enkelados (Enkelados) je v gréckej mytológii syn egyptského kráľa Aigypta a jeho manželky Argyfie. Enkelados bol jedným z päťdesiatich synov egyptského kráľa Aigypta. Jeho otec sa rozhodol, že svojich synov ožení s päťdesiatimi dcérami svojho brata Danaa, ktorý bol kráľ susednej Líbye. Keďže Danaos s tým nesúhlasil, vypovedal mu Aigyptos vojnu a porazil ho. Danaos nato ušiel s dcérami do Argu na Poloponéze, ale Aigyptos sa so svojimi synmi za ním vypravil a k svadbe ho prinútil.
IDEA
Bývalé predsedníctvo ANO
V decembri 2007 bol za nového predsedu zvolený Robert Nemcsics.
Chust
Chust je mesto na Ukrajine, ležiace v Zakarpatskej oblasti na sútoku riek Riky a Tisy, asi 10 km severne od hraníc s Rumunskom. Mesto má dnes asi 32 tisíc obyvateľov.
Enkelados (syn Aigypta)
Keď sa potom konala hromadná svadba a Enkelados sa ženil s Amymónou, ani netušil, že Danaos prikázal dcéram, aby svojich manželov počas svadobnej noci zavraždili. Okrem najmladšej Hyperméstry, všetky dcéry príkaz otca splnili a za tento hrozný skutok si po smrti vyslúžili od bohov večný trest nosiť v podsvetí do deravého suda vodu.
Chust
História
Osada sa prvýkrát spomína ako terra Huzth v roku 1324. Hrad, ktorý mal postaviť v roku 1090 uhorský kráľ sv. Ladislav I. na obranu proti Kumánom a zničený počas mongolského vpádu do Uhorska, sa spomína v roku 1353. Privilégiá dostalo mesto v roku 1329.
V roku 1458 kráľ Matej Korvín na hrade uväznil svojho strýka. V roku 1514, počas povstania Juraja Dóžu, dobyli hrad miestni roľníci. V roku 1526 sa oblasť stala súčasťou Transylvánie.
Vojsko Ferdinanda I. dobylo mesto v roku 1546. V roku 1594 mesto zničili Tatári, ale hrad sa im nepodarilo dobyť. Hrad obliehalo v roku 1644 vojsko Juraja I. Rákóciho, v roku 1657 poľské a v rokoch 1661–1662 osmanské a tatárske hordy. Na hrade zomrel 13. mája 1667 gróf František Rédei, vládnuce knieža Transylvánie a vysoký správca Marmarošskej župy. vľavo|náhľad|Chustský hrad Hrad sa 17. augusta 1703 vzdal kurucom a bola tu vyhlásená nezávislosť Sedmohradska. Bol to posledný hrad, ktorý Habsburgovci obsadili pri potláčaní kurucov za slobodu v roku 1711. Vážne poškodený hrad zasiahol blesk a 3. júla 1766 vyhorel. Búrka strhla jeho vežu v roku 1798 a odvtedy je v ruinách. Chust bol premenovaný na Csebreny v roku 1882 počas maďarizačného procesu. V roku 1861 rabín Moše Šik založil v tom čase najväčšiu ješivu na svete s viac ako 800 študentmi.
V roku 1910 malo mesto Chust 10 292 občanov, 5 230 Ukrajincov, 3 505 Maďarov a 1 535 Nemcov. Až do Trianonskej zmluvy patrilo mesto Rakúsko-Uhorsku a bolo sídlom okresu Chust v Marmarošskej župe.
Po prvej svetovej vojne, v lete 1919, územie zabrali rumunské vojská. Podľa Saintgermainskej zmluvy však Československo dostalo mesto ako súčasť novovzniknutého Podkarpatského regiónu (Podkarpatsko). Na jeseň 1938 bola zorganizovaná autonómna vláda.
Deň po rozpade Československa 14. marca 1939 mestská samospráva Chustu vyhlásila z vôle miestneho obyvateľstva 15. marca 1939 nezávislosť ako Karpatská Ukrajina. Nasledujúci deň, 16. marca 1939, vtrhli do Chustu maďarské vojská a vyhlásili ho ako súčasť Maďarska. 24. októbra 1944 sovietske vojská obsadili mesto a pripojili ho k Sovietskemu zväzu. Sovietska vláda deportovala veľkú časť nemeckého a maďarského obyvateľstva mesta. Po skončení 2. svetovej vojny bolo mesto pričlenené k Ukrajinskej sovietskej socialistickej republike.
Holokaust
vľavo|náhľad|Jediná zachovaná synagóga Pred rokom 1939 Židia v Chuste prekvitali a vlastnili mnoho podnikov. Keď sa mesto v marci 1939 opäť stalo súčasťou Maďarska, mnohí židovskí občania boli nútení do pracovných táborov. Vzniklo geto, v ktorom boli nútení žiť Židia z iných regiónov. V apríli 1944 bola väčšina židovských obyvateľov zabitá v Osvienčime. Pred vojnou bolo v meste 8 synagóg. Jedna prežila a používa sa dodnes.
Obyvateľstvo
V roku 2001 malo mesto Chust 31 900 obyvateľov:
28 500 (89,3%) Ukrajincov
1700 (5,4%) Maďarov
200 (3,7%) Rusov
100 (0,4%) Rómov
Podľa prieskumu z roku 1880 v meste žilo 800 Rumunov
Semousies
Semousies je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Nord, v regióne Nord-Pas-de-Calais.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
The Miz
Michael "Mike" Gregory Mizanin (* 8. október 1980), známy pod prezývkou The Miz, je americký profesionálny wrestler, momentálne pôsobiaci v spoločnosti WWE v rosteri RAW. Na konte má viacero individuálnych i tag tímových titulov.
Pierre-François Bouchard
Pierre-François Bouchard (* 29. apríl 1771, Orgelet, Francúzsko – † 5. august 1832, Givet) bol francúzsky kapitán, ktorý sa stal známy objavom Rosettskej dosky v egyptskom meste Rosetta (dnes Ar-Rašíd).
Životopis
Narodil sa vo francúzskom meste Orgelet. Jeho otcom bol stolár, podnikateľ, obchodník a učiteľ Pierre Bouchard a matkou Pierrette Janet de Cressia. Bol najmladším zo siedmich detí (4 dcéry a 3 synovia).
Edge
Adam Copeland (* 30. október 1973), známy pod prezývkou Edge, je kanadský profesionálny wrestler a herec. Momentálne pôsobí v spoločnosti WWE v rosteri Raw.
Slovenská demokratická a kresťanská únia – Demokratická strana
Slovenská demokratická a kresťanská únia – Demokratická strana (skratka SDKÚ–DS) je stredopravicová liberálnekonzervatívna politická strana pôsobiaca na Slovensku. Strana v posledných rokoch však nevykazuje žiadnu politickú aktivitu a funguje len de iure. Vznikla po rozpade Slovenskej demokratickej koalície, ktorá vznikla ako protiváha vtedajšej autoritatívnej vlády Vladimíra Mečiara. Jej dlhoročným predsedom bol Mikuláš Dzurinda, ktorý bol zároveň predsedom vlády SR v rokoch 1998 – 2006. Pôvodne pôsobila pod názvom Slovenská demokratická a kresťanská únia (skratka SDKÚ). Dňa 21. januára 2006 rozhodli delegáti kongresu SDKÚ o zlúčení strany s Demokratickou stranou a zmene názvu na Slovenská demokratická a kresťanská únia – Demokratická strana.
Dejiny
Strana vznikla pod pôvodným názvom Slovenská demokratická a kresťanská únia začiatkom roku 2000. Založil ju bývalý predseda SDK Mikuláš Dzurinda. Strana vznikla po tom, čo Dzurinda spolu s niektorými ministrami odmietol vystúpiť z účelovo vytvorenej volebnej strany Slovenská demokratická koalícia (SDK) a vrátiť sa podľa pôvodnej dohody do strán, ktoré ju predtým vytvorili.
Politickú deklaráciu SDKÚ podpísali 16. januára 2000 jedenásti signatári: Mikuláš Dzurinda, Eduard Kukan, Milan Kňažko, Ivan Šimko, Milan Hort, Tibor Šagát, Viliam Vaškovič, Ladislav Pittner, Juraj Kopčák, Peter Kresánek a Jozef Macejko. Spolu s Mikulášom Dzurindom vstúpili do SDKÚ viacerí politici SDK – časť členov bola pôvodne z KDH (Dzurinda), časť z bývalej DÚ (Eduard Kukan) a časť z bývalej DS (Ivan Mikloš). Strana bola zaregistrovaná na Ministerstve vnútra SR 18. februára 2000. V auguste 2000 strana pohltila Demokratickú úniu.
18. novembra 2000 sa v Bratislave sa konal ustanovujúci kongres SDKÚ, na čelo ktorej bol zvolený premiér Mikuláš Dzurinda. Podpredsedami SDKÚ sa stali Eduard Kukan, Ľubomír Harach, Milan Kňažko a Juraj Kopčák. Súčasťou úzkeho vedenia sa stala aj bývalá novinárka Zuzana Martináková. Generálnym sekretárom strany sa stal Ivan Šimko.
SDKÚ konštatovala, že sa nemieni etablovať v súčasnom parlamente, zaväzuje sa však podporovať vládu a prevziať zodpovednosť za činnosť siedmich členov kabinetu za SDKÚ. V nadchádzajúcich parlamentných voľbách chce získať toľko hlasov, aby mohla viesť rokovania o zostavení vlády. Krátko pred parlamentnými voľbami v roku 2002 SDKÚ nečakane uzavrela dohodu o spolupráci s Demokratickou stranou. V parlamentných voľbách v roku 2002 SDKÚ získala 15,09 % hlasov a 28 mandátov, skončila na druhom mieste a spolu s SMK, KDH a ANO vytvorila vládu a spoločne tak táto koalícia začala politiku reforiem.
Volebné obdobie 2002 – 2006
8. októbra 2002 podpísali koaličnú zmluvu predseda SDKÚ Mikuláš Dzurinda, predseda SMK Béla Bugár, predseda KDH Pavol Hrušovský a predseda ANO Pavol Rusko a o 8 dní neskôr – 16. októbra vymenoval prezident Rudolf Schuster novú vládu pod vedením staronového premiéra Mikuláša Dzurindu. Strana bola súčasťou koalície, ktorá presadila zásadné ekonomické reformy. Strana získala ministerstvá obrany, financií, dopravy, sociálnych vecí a rodiny a ministerstvo zahraničia. Vo vzťahu k vývoju v strane bol podstatný neskorší rozpor premiéra s Ivanom Šimkom a kauza „skupinka“. 8. decembra 2003 vystúpila zo strany platforma okolo Ivana Šimka (celkovo sedem poslancov vrátane Zuzany Martinákovej). Táto skupina poslancov neskôr založila stranu Slobodné fórum. Do klubu neskôr pribudol Jozef Banáš (pôvodne ANO).
Aigremont (Yvelines)
Aigremont je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Yvelines, v regióne Île-de-France.