cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vojtech Fürst
Život
Štúdium všeobecného lekárstva absolvoval na Lekárskej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave (LF UK), kde spromoval v roku 1930. V rokoch 19321934 pracoval ako gynekológ a pôrodník v Bratislave, pričom počas letnej sezóny ordinoval v Kúpeľoch Sliač. Z roku 1935 je zachovaná zmienka o tom, že pôsobil ako nehonorovaný sekundár na Klinike pôrodníckej a nemocí ženských LF UK na Zochovej ulici 5. V roku 1941 mu bola v dôsledku protižidovských perzekučných opatrení realizovaných režimom Slovenskej republiky zakázaná lekárska prax. V marci 1941 až auguste 1942 pôsobil ako lekár v Židovskej nemocnici v Seredi a od marca 1943 ako externý lekár v Štátnej nemocnici v Nitre. V auguste 1944 bol zaistený a padol za obeť holokaustu.
Uchaud
Uchaud je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Gard, v regióne Languedoc-Roussillon.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Valpuiseaux
Valpuiseaux je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Essonne, v regióne Île-de-France.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Habera 2
Habera 2 je názov druhého sólového albumu slovenského speváka Paľa Haberu. Tento album vydalo v roku 1992 hudobné vydavateľstvo Tommü Records.
Žralok sivý
Žralok sivý môže byť iný názov druhu:
Julius Springer
Julius Springer môže byť:
Prícestný kanál
Prícestný kanál je vodný kanál v regióne Podunajsko, na území obce Michal na Ostrove v okrese Dunajská Streda v Trnavskom kraji. Nachádza sa v geomorfologickom celku Podunajská rovina. Ústi do Starého Klátovského kanála. Má dĺžku. Rád toku VI.
Začiatok
Začína sa v v poľnohospodárskom extraviláne obce Michal na Ostrove 500 m severovýchodne od severného okraja intravilánu časti obce Kolónia.
Malajská ulica
Malajská ulica bola krátka ulica v Petržalke v rokoch 19571987.
Prícestný kanál
Opis toku
Od začiatku až do svojho ústia preteká Prícestný kanál územím obce Michal na Ostrove severovýchodným smerom cez poľnohospodársky extravilán, preteká cez pole Panské a ďalej cez pole Mokré pastviny, v ústi do Starého Klátovského kanála ako jeho pravostranný prítok.
Prícestný kanál patrí do okresu Dunajská Streda v Trnavskom kraji. Nachádza sa v geomorfologickej oblasti Podunajská nížina v geomorfologickom celku Podunajská rovina. Nemá prítoky.
Malajská ulica
Tvorila ju pôvodná radová domová zástavba a neskôr nová sídlisková zástavba Dvory.
Prícestný kanál
Pôvod názvu
Motivantom názvu vodného toku Prícestný kanál bola charakteristická poloha kanála vzhľadom na cestu, ktorá vedie z časti obce Kolónia severovýchodným smerom k začiatku vodného toku Prícestný kanál a pokračuje popri kanáli z pravej (juhovýchodnej) strany kanála ako poľná cesta až k ústiu kanála. Z apelatíva cesta s významom miestna komunikácia nižšieho rádu bolo po rozšírení o systémovo predĺženú predponu pri-/ prí-, po rozšírení o formant -ný a po kombinácii so všeobecným podstatným menom kanál s významom umelý vodný tok so spevnenými aspoň bokmi utvorené dvojčlenné hydronymum atributívneho typu (dvojčlenný determinatívny názov so zhodou) zložené z prídavného mena a z podstatného mena Prícestný kanál ako súčasť veľmi početnej skupiny názvov v slovenskej toponymii, najmä hydronymii. Názov vodného toku bol štandardizovaný v roku 1978. V priestore slovenskej hydronymie vodných tokov hydronymum Prícestný kanál je jedinečným hydronymom (august 2022).
Marián Viskupič
Marián Viskupič (* 18. október 1977, Bratislava) je slovenský politik, poslanec Národnej rady Slovenskej republiky. Je predsedom Výboru pre financie a rozpočet a poslancom Trnavského samosprávneho kraja. Je zakladajúcim členom strany Sloboda a Solidarita (SaS) a je jej krajským predsedom v Trnavskom kraji.
Životopis
Narodil sa v Bratislave, základnú školu navštevoval a ukončil v Šúrovciach (1984-1992). Neskôr pokračoval na Gymnáziu v Seredi (1992-1996). Vysokoškolské vzdelanie získal na Prírodovedeckej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave v odbore Učiteľstvo všeobecne vzdelávacích predmetov so špecializáciou matematika – biológia (19962001). Rigoróznu prácu obhájil na Katedre antropológie na Prírodovedeckej fakulty Univerzity Komenského v roku 2004 a získal titul RNDr.. Následnú cestu ekonóma odštartoval štúdiom na Fakulte podnikového manažmentu Ekonomickej univerzity v Bratislave s odborom Ekonomika a manažment podniku. Pracovné skúsenosti naberal popri štúdiách ako učiteľ na základnej škole v Šúrovciach a neskôr v Bratislave na Obchodnej akadémii Nevädzová 3. V rokoch 20022010 pôsobil ako manažér v Summit Motors Slovakia a Summit Motors Bratislava a v rokoch 20132017 na pozícii riaditeľa popredných služieb. Dva roky pracoval ako generálny riaditeľ Sekcie majetku a infraštruktúry na ministerstve obrany SR (20102012).
Je ženatý a má dve deti.
Politická kariéra
V roku 2009 stál pri zrode politickej strany Sloboda a Solidarita (SaS) a zároveň je jej krajským predsedom v Trnavskom kraji. V roku 2017 sa stal poslancom Trnavského samosprávneho kraja za volebný obvod Trnava. V Bratislavskom samosprávnom kraji zastával od roku 2017 funkciu riaditeľa Úradu BSK. Hlavnými činnosťami boli riadenie a organizácia práce Úradu BSK, priame riadenie riaditeľov odborov Úradu a vedúcich oddelení zaradených do priamej riadiacej pôsobnosti, ako aj zamestnancov sekretariátu riaditeľa. V roku 2019 sa stal poslancom NR SR ako náhradník za Luciu Ďuriš Nicholsonovú. V parlamente pôsobil ako podpredseda Výboru pre financie a rozpočet. Ako predseda Výboru pre financie a rozpočet pokračuje v ďalšom volebnom období. Ako ekonóm je za čo najjednoduchšiu formu podnikania bez zbytočných právnych prekážok. V programe SaS sa podieľal na kapitole – „zdravé financie – štátny rozpočet“. Bol za rázne zrušenie zákazu nedeľného predaja, dlhodobo presadzuje zmeny v legislatívnom procese za stranu SaS.
Vaugrigneuse
Vaugrigneuse je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Essonne, v regióne Île-de-France.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Peruánske národné futbalové mužstvo
História
Futbalový zväz bol založený v roku 1922, presne pred 100 rokmi. Medzi najväčšie úspechy Peru patria dve víťazstva na Copa América v roku 1939 a 1975 a tiež druhé miesto z Copa América 2019.
Na Majstrovstvách sveta sa Peru predstavilo päťkrát a to na MS 1930, MS 1970, MS 1978, MS 1982 a MS 2018. Najväčší úspech na MS je štvrťfinále na majstrovstvách sveta v roku 1970. V skupine v konkurencii Bulharska (3:2), Maroka (3:0) a Západného Nemecka (1:3) skončili na druhom mieste a postúpili do štvrťfinále kde prehrali s neskoršími majstrami sveta s Brazíliou (2:4). Na MS 2018 v konkurencii Dánska (0:1), Francúzska (0:1) a Austrálie (2:0) skončili na treťom mieste v skupine. Medzi najznámejších peruánskych futbalistov patrí Paolo Guerrero alebo Claudio Pizarro.
Lyžiarska ulica
Lyžiarska ulica (do roku 1950 Smetanova ulica) bola ulica v Petržalke v rokoch 19501975.
Nachádzala sa v oblúku dnešnej Zadunajskej cesty.
Pôvodne tu bola radová domová zástavba. Zanikla v súvislosti s novou sídliskovou zástavbou Dvory.
James Marsden
James Paul Marsden (* 18. september 1973, Stillwater, Oklahoma, USA) je americký herec, model a spevák. Je známy vďaka stvárneniu superhrdinu Cyclopsa, vo filmovej sérii X-Men.
Detstvo a mladosť
Marsden je anglického a francúzskeho pôvodu. Jeho rodičia sa rozviedli, keď mal deväť rokov. Otec bol profesorom zoológie na Univerzite v Kansase a matka bola výživová poradkyňa. Má dve mladšie sestry a dvoch bratov.
Kariéra
Jeho prvé herecké úlohy, boli prevažne v televíznych seriáloch ako napríklad Pestúnka Franny, z roku 1993. Po boku Katie Holmes, si zahral vo filme Podozrivé správanie, z roku 1998. O rok neskôr, bol obsadený do filmu X-Men, kde stvárnil rolu superhrdinu menom Cyclopse a film mal premiéru v roku 2000. Postavu Cyclopsea, si zopakoval aj v ostatných pokračovaniach. V rovnakom roku, si tiež zahral aj v dráme Fáma. Účinkoval tiež v televíznom seriály Ally McBealová, kde sa objavil v piatej sérii, kde aj preukázal aj svoje spevácke schopnosti.
V roku 2004 si zahral v úspešnom filme, Zápisník jednej lásky. Po boku Kate Bosworth, Parker Posey, Brandona Routha a Kevina Spaceya, si zahral vo filme Superman sa vracia, z roku 2006. Za svoj herecký výkon, získal Marsden pozitívne ohlasy a získal tiež nomináciu na Saturn Awards. O rok neskôr, si zahral rolu princa vo filme Začarovaní, kde tiež aj spieval. Film získal komerčný úspech a pozitívne recenzie od filmových kritikov.
V roku 2010 si zahral v komédii Horšie než smrť, po boku herečky Zoe Saldana. V roku 2012 účinkoval v šiestej sérii televízneho seriálu Studio 30 Rock. Nahradil herca Paula Walkera, vo filme Čo s láskou z roku 2014. V rokoch 2016 až 2022 účinkoval v televíznom seriály, Westworld a v roku 2019 sa pripojil k hereckému obsadeniu televízneho seriálu Smrť nás spojí.
Súkromný život
Marsden sa venoval aj modelingu, pre značku Versace. V roku 2000 sa Marsden oženil za Lisu Linde, ktorou má dve deti. Ich manželstvo sa skončilo rozvodom v roku 2011. V roku 2012 sa mu narodil syn, s bývalou priateľkou Rose Costa.
Vauhallan
Vauhallan je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Essonne, v regióne Île-de-France.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Hájová ulica (zaniknutá)
Hájová ulica (do roku 1950 Lesná ulica) bola ulica v Petržalke v rokoch 19501975.
Premenovaná bola v roku 1950 z dôvodu duplicity pomenovania po pripojení obce k Bratislave.
Nachádzala sa v severnom predĺžení dnešnej Hrobákovej ulice.
Pôvodne tu boli háje a nivy, neskôr radová domová zástavba. Zanikla v súvislosti s novou sídliskovou zástavbou Háje.
Vayres-sur-Essonne
Vayres-sur-Essonne je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Essonne, v regióne Île-de-France.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Myroslav Vološčuk
Myroslav Vološčuk (ukr. Мирослав Михайлович Волощук, * 2. júl 1979, Čerganivka, Ukrajina) je ukrajinský historik, profesor.
Životopis
Absolvoval viaceré zahraničné výskumné a študijné pobyty. (Program Stypendialny Rządu RP; Fundacja Królowej Jadwigi, Kraków, RP; Kasa Mianowskiego ANP, Warszawa, RP; OBTA, Uniwersytet Warszawski, RP; SAIA, Bratislava; International Visegradfund, Slovensko; New Europe College, Bucharest, Rumunsko).
Na Katedre slovenských dejín FiF UK bude v rámci ročného (2018 – 2019) štipendijného pobytu (SAIA, n.o.) robiť výskum vzťahov Veľkej Moravy a Kyjevskej Rusi.
Od roku 2018 hosťujúci profesor Katedry slovenských dejín na Univerzite Komenského (Bratislava).
Kolesárová (vrch)
Kolesárová je vrch v Nízkych Tatrách. Leží nad Závadkou nad Hronom, približne severovýchodne od Brezna.
Poloha
Nachádza sa v strednej časti Nízkych Tatier, v geomorfologickom podcelku Kráľovohoľské Tatry a časti Priehyba. Leží na hranici Žilinského a Banskobystrického kraja, na pomedzí okresov Liptovský Mikuláš a Brezno a zasahuje na katastrálne územie obce Východná a Závadka nad Hronom. Najbližšími sídlami sú južne situované obce Heľpa, Závadka nad Hronom a Polomka, západným smerom leží Vyšná a Nižná Boca, severne sú osady Svarín a Čierny Váh a severovýchodne obec Liptovská Teplička. Vrch je súčasťou Národného parku Nízke Tatry.
Opis
Kolesárová leží v hlavnom hrebeni Kráľovohoľských Tatier, medzi Homôľkou a Veľkou Vápenicou. Západným smerom leží Babina, Zadná hoľa , Homôľka , Zadná Široká a Oravcová , severným Veľký bok , Nemecká  a Holica , východným Malá  a Veľká Vápenica , Medvedia  a Andrejcová , južným sa za blízkym Horehronským podolím nachádza Kľak  a Fabova hoľa. Severnú časť hrebeňa odvodňuje riečka Ipoltica do Váhu, voda z južných častí odteká Veľkým a Hlbokým potokom do Hrona. Vrcholovou časťou vedie hrebeňová magistrála.
Výhľady
Hrebeň i vrcholovú časť pokrýva nesúvislý, miestami riedky lesný porast, umožňujúci obmedzený rozhľad. Z vhodných lokalít je možné pozorovať okolité vrcholy Nízkych Tatier, no tiež Vysoké a Západné Tatry, Poľanu, Veporské a Stolické vrchy.
Uzès (obec)
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Peristera (pevnosť)
Pevnosť Peristera    je neskoro-antická a stredoveká pevnosť ktorá sa nachádza v meste Peštera v Pazardžickej oblasti v južnom Bulharsku.
Ďalšie názvy
Pevnosť je známa aj ako Pevnosť Sveta Petka, alebo Neskoro-antická a stredoveká pevnosť Peristera.
Vert-le-Grand
Vert-le-Grand je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Essonne, v regióne Île-de-France.
Peristera (pevnosť)
Pôvod názvu Peristera
Názov Peristera má s najväčšou pravdepodobnosťou pôvod v gréčtine a označuje holuba, prípadne holubie miesto.
Lokalita
Pevnosť Peristera sa nachádza približne kilometer severne od centra Peštery  na samom okraji mesta pri výpadovke na mesto Pazardžik na vrchole pahorku Sveta Petka   v nadmorskej výške
Vert-le-Grand
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Peristera (pevnosť)
Dejiny
Archeologické vykopávky a výskumy preukázali, že dejiny pevnosti pozostávajú z niekoľkých historických etáp.
Vert-le-Grand
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Peristera (pevnosť)
Trácke obdobie
Prví obyvatelia pahorku Sveta Petka boli Tráci, ktorí mali na vrchole malú osadu. Konkrétne išlo o trácky kmeň Besov a na mieste žili na prelome letopočtov.
Do súčasnosti sa z tohto obdobia dochoval komplex Megalitických balvanov s vytesanými stúpadlami ktorý sa nachádza v areáli citadely pevnosti a pravdepodobne slúžil ako svätyňa.
Z tráckeho obdobia pochádzajú taktiež pohrebné urny v tvare sarkofágu, ktoré boli objavené na okraji pahorku.
Prvá epocha
Za prvú epochu existencie samotnej pevnosti sa považuje obdobie od 2. do začiatku 3. storočia, keď Rimania postavili na vrchole pahorku prvú pevnosť, ktorú v tomto čase aktívne využívali. Išlo o malú vojenskú pevnosť pre približne 80 vojakov. Bola postavená z dôvodu strategickej polohy pahorku v blízkosti jednej z hlavných ciest spájajúcich Hornotrácku nížinu s Egejským morom.
Druhá epocha
Druhý raz bola pevnosť využívaná od konca 3. do konca 4. storočia. Je spojená predovšetkým s obdobím panovania cisárov Diokleciána, Konštantína Veľkého a Juliána.
V tejto dobe sa pevnosť rozrástla a na mieste sa usídlilo aj civilné obyvateľstvo. Rozrástlo sa aj ohradenie pevnosti. Koncom 4. storočia bola táto prvá pevnosť zničená počas útokov Gótov, k čomu došlo s najväčšou pravdepodobnosťou v priebehu druhej gótskej vojny, počas panovania cisára Valensa, po jeho porážke v bitke pri Adrianopole 9. augusta 378.
Tretia epocha
Tretia epocha pevnosti sa začína v období začiatku 6. storočia. Najvýznamnejšie bolo predovšetkým obdobie počas panovania byzantských cisárov Justiniána I. a Justína II., keďže v tomto čase bola pevnosť naplno obnovená. thumb|left|celkový pohľad na vnútornú časť citadely
Pevnosť bola v tomto čase obnovená predovšetkým preto, aby sa stala súčasťou obranného valu, ktorý mal chrániť Byzantskú ríšu, ako aj dôležité cesty v regióne pred nájazdmi barbarov. Do tohto obranného systému bola zaradená po viacerých útokoch v priebehu rokov 528529, čo viedlo až k rozvratu v roku 533, kedy Byzantská ríša prišla o provincie Moesia a Skýtia. Počas panovania Justiniána I. boli obnovené a rozšírené ako pevnostné steny (hradby), tak aj všetky strategické obranné posty, teda najmä veže. Dve obranné veže (juhovýchodná a severovýchodná) boli počas tejto obnovy prestavané na ranokresťanské chrámy. Po smrti Justiniána I. sa cisárom stal Justín II., pričom počas jeho panovania dosiahla pevnosť Peristera najväčšieho ekonomického rozmachu. Zároveň ale počas jeho panovania začali prichádzať početné nájazdy Avarov a Slovanov na osídlené miesta v tejto časti Byzantskej ríše.
Tretia etapa dejín pevnosti sa nakoniec skončila ku v druhej polovici 6. storočia počas panovania cisára Tiberia II., keď bola nakoniec takmer úplne zničená a následne opustená v dôsledku útoku Slovanov.
Štvrtá epocha
Posledná epocha fungovania pevnosti sa datuje do obdobia stredoveku. V tomto čase bola pevnosť čiastočne obnovená, nedosiahla však významu ako v období Byzantskej ríše.
Z tohto obdobia boli na mieste objavené rôzne predmety pochádzajúce z 13. storočia, predovšetkým keramika a mince. Pevnosť bola zničená počas osmanského obsadzovania oblasti niekedy koncom 14. storočia.
Novodobé dejiny
Prvé novodobé písomné zápisky o zvyškoch pevnosti sa datujú do roku 1870, kedy sa o pevnosti zmienil Stefan Zachariev vo svojej knihe Geografsko – istoriko – statističesko opisanie na Tatarpazardžiškata kaaza (, doslova: Geograficko – historicko – štatistický opis Tatarpazardžickej kazy) – kaza bola administratívna jednotka v Osmanskej ríši – ktorá bola vydaná vo Viedni. Neskôr sa o pevnosti zmieňuje Konstantin Jireček vo svojich cestopisoch z roku 1883. V rokoch 19541958 ako aj v roku 1972 prebehli na mieste pevnosti archeologické výskumy a vykopávky.
Na prelome 0. rokov 21. storočia a 10. rokov 21. storočia sa uskutočnili zatiaľ posledné archeologické vykopávky. V roku 2011 bol pevnosti pridelený štatút kultúrnej pamiatky národného významu. Po ukončení výskumov a vykopávok bol zhotovený projekt reštaurácie a konzervácie objektu bývalej pevnosti. Reštaurácia pevnosti bola ukončená začiatkom roku 2014 a 22. mája toho istého roku bola pevnosť otvorená pre návštevníkov.
Charakteristika
Areál pevnosti pokrýva väčšiu časť pahorku Sveta Petka. Ide o pevnosť s celkovo tromi hradbovými múrmi a šiestimi obrannými vežami, pričom dve z týchto veží boli neskôr prestavané na chrámy. Pevnosť pozostávala z dobre chránenej citadely, vnútorného mesta a podhradia. Spolu s vnútorným mestom a podhradím dosahovala celková plocha až okolo 2 hektárov.
Opevnenie citadely má pôdorys elipsy s dĺžkou 94 metrov a šírkou 37 metrov. Celková plocha citadely pevnosti tak dosahuje 2895 m². Je orientovaná v smere severovýchodjuhozápad. Denivelácia medzi najnižším a najvyšším bodom citadely dosahuje 6 metrov. Druhé pevnostné steny ohradzovali areál o veľkosti približne 1,5 hektára, teda celú vrcholovú časť pahorku Sveta Petka. Tretie ohradenie už obkolesovalo celý areál aj s podhradím, teda územie o celkovej veľkosti približne 2 hektárov. Väčšina budov sa nachádzala v susedstve pevnostných hradieb. Predpokladá sa, že v centrálnej časti citadely na najvyššie položenom mieste pevnosti stál dom správcu pevnosti.
Pevnostné steny (hradby) a sieť ulíc
thumb|left|západné pevnostné hradby Celková dĺžka hradieb dosahuje 253 metrov. Hrúbka hradbových múrov dosahuje v najširších častiach 3 metrov. Predpokladá sa, že hradby dosahovali do výšky približne 14 metrov. Pred reštaurátorskými prácami boli hradby zachované do výšky 2,6 metra.
Pevnostné steny boli postavené z lámaných kameňov, pričom ako spojivo bola použitá malta.
Vstupná brána do pevnosti
Hlavná vstupná brána do pevnosti sa nachádzala v severnej časti areálu a bola dvakrát prestavovaná. Najskôr sa nachádzala v severozápadnom uhle pevnosti, neskôr, pravdepodobne začiatkom 6. storočia však bola v dôsledku výstavby veže na tomto mieste premiestnená do východného hradbového múru.
Veže
Celkovo sa na pevnosti nachádza šesť obranných veží, z ktorých sú tri štvorcového pôdorysu, jedna je trojuholníkového pôdorysu a dve (juhovýchodná a severovýchodná) boli prestavané na chrámy.
Juhovýchodný chrám
Ranokresťanský chrám (a zároveň obranná veža) zo 6. storočia, ktorý sa nachádza v juhovýchodnom rohu pevnosti.
Severovýchodný chrám
Ranokresťanský chrám (a zároveň obranná veža) zo 6. storočia, ktorý sa nachádza v severovýchodnom rohu pevnosti.
Súčasný stav pevnosti
V súčasnosti je pevnosť čiastočne zreštaurovaná a zakonzervovaná. Reštaurované boli pevnostné steny ohraničujúce citadelu a časť citadely, vrátane dvoch chrámov-veží. Celkovo sú exponované zvyšky 27 objavených budov rôznych rozmerov a určenia. Patria medzi nich obytné budovy pre vojakov, hospodárske budovy, dielne, alebo sklady.
Prvé archeologické výskumy
Uskutočnili sa v rokoch 19541958. Výskum vykonal profesor Christo Ivanov Džambov, vtedajší riaditeľ Archeologického múzea v Plovdive.
Druhé archeologické vykopávky a výskumy
Druhé výskumy spojené s vykopávkami sa uskutočnili v roku 1972 pod vedením Cvetany Gizdovovej z archeologického múzea v Pazardžiku. Vykopávky boli čiastočné a išlo predovšetkým o sondáže.
Tretie archeologické vykopávky a výskumy
Zatiaľ posledné výskumy a vykopávky sa uskutočnili v rokoch 2007, 2010 a 2011. Tento raz už išlo o rozsiahly, pravidelný a systematický výskum pevnosti. Prebehli pod vedením doc. Dr. Boni Petrunovovej, v tom čase riaditeľky oddelenia stredovekej archeológie a zástupkyne riaditeľa Národného archeologického inštitútu s múzeom pri Bulharskej akadémii vied. V rámci vykopávok bolo objavených viac ako 300 unikátnych nálezov.
Nálezy
Pri vykopávkach bolo nájdené predovšetkým predovšetkým rôzne množstvo mincí z období panovania cisárov Diokleciána, Justiniána I., Konštantína Veľkého, alebo jednu vzácne sa vyskytujúcu mincu z obdobia panovania cisára Tiberia II..
Medzi ďalšie nálezy patria časti vojenského oblečenia, šperky, hroty šípov, fragmenty nadpisov, mramorové úlomky z budov, hlinené sudy, keramika, pithosy alebo sklenené nádoby. Funkciu pevnosti ako ranokresťanského duchovného centra dokazuje napríklad nález bronzová lampa s veľkolepým stredovekým krížom. Veľká časť pithosov, ktoré boli pri vykopávkach nájdené75 kusovje exponovaná v areáli pevnosti priamo na miestach, kde boli vykopané.
Nájdené boli aj pohrebné urny v tvare sarkofágu z tráckeho obdobia, objavené na okraji pahorku, ktoré sa na tráckych pohrebiskách nevyskytujú často.
Turizmus a prístup
Pevnosť Peristera je zapísaná v zozname 100 národných turistických objektov Bulharska. Objekt je v zozname uvedený pod číslom 37a. Pri pevnosti sú vybudované altánky slúžiace pre odpočinok návštevníkov. Od pevnosti sa odkrýva panoramatický výhľad na mesto Peštera. Pevnosť je prístupná celoročne každý deň okrem pondelkov. Vstup do pevnosti je spoplatnený.
Štatút a dôvod pamiatkovej ochrany
Kategória: kultúrna pamiatka národného významu
Pevnosť bola vyhlásená za kultúrnu pamiatku národného významu v roku 2011. Ako dôvod ochrany je uvedená archeologická hodnota komplexu.
Názov stavby ako je uvedený na zozname kultúrnych pamiatok národného významu je Kăsnoantična i srednovekovna krepost ”Peristera” (, doslova: Neskoro-antická a stredoveká pevnosť Peristera).
René Bílik
prof. PaedDr. René Bílik, CSc. (* 24. máj 1960 Skalica) je rektorom Trnavskej univerzity v Trnave, univerzitným profesorom na tamojšej katedre slovenského jazyka a literatúry a samostatným vedeckým pracovníkom Ústavu slovenskej literatúry SAV. Ako vedec a pedagóg sa venuje slovenskej literatúre po roku 1945, teórii literatúry, teórii literárneho procesu a slovenskej literatúre pre deti a mládež.
Vzdelanie a kvalifikačný rast
náhľad|prof. PaedDr. René Bílik, CsC. Prof. René Bílik vyštudoval odbor slovenský jazyk a literatúra – občianska náuka na Pedagogickej fakulte v Nitre v roku 1984. Doktorát pedagogiky absolvoval v odbore teória vyučovania slovenského jazyka a literatúry. Vedeckú ašpirantúru a titul kandidáta vied obhájil v odbore teória a dejiny slovenskej literatúry v roku 1990. Docentom sa stal v roku 2003, profesorom v roku 2011.
Kariéra
Okrem práce v akademickej sfére má bohaté skúsenosti s komunálnou správou, bol zástupcom primátora mesta Pezinok a neskôr prednostnom pezinského Okresného úradu.
Vedeckovýskumná a publikačná činnosť
náhľad|René Bílik počas inaugurácie 13. novembra 2019 Prof. René Bílik je autorom knižných prác o spisovateľovi Ľubomírovi Feldekovi, ale aj o industrializovanej literatúre. Napísal No a čo! (2001), ''Duch na reťazi. Sondy do literárneho života na Slovensku v rokoch 1945 – 1989 (2008), Historický žáner v slovenskej próze (2008) alebo Interpretácia umeleckého textu'' (2009). Je autorom mnohých ďalších štúdií a antológií. Bol redaktorom časopisov Kultúrny život a OS, predsedom Obce spisovateľov Slovenska a členom Rady Asociácie organizácií spisovateľov Slovenska.
Prvé funkčné obdobie
R. Bílik bol zvolený za rektora potrebným počtom hlasov v akademickom senáte Trnavskej univerzity v apríli 2019. Stal sa tak v poradí šiestym rektorom tejto alma mater, ktorá je podľa neho najstaršou slovenskou univerzitou, respektíve je univerzitou s najstaršími historickými koreňmi.
Železničná stanica Sása-Pliešovce
Železničná stanica Sása-Pliešovce je železničná stanica v katastri obce Sása, ale obsluhujúca tiež Pliešovce. Leží na trati 153 Zvolen – Čata.
Stanica obsahuje 4 dopravné a 3 manipulačné koľaje. Za stanicou vo smere od Zvolena dosahuje trať medzi 20. a 21. kilometrom nadmorskú výšku 427 m n.m. Plánovaná bola ako jedna z troch na trati. Staničnú budovu zhotovila firma Spojená stavebná účastinná spoločnosť, Bratislava. Na stanici bola vybudovaná aj hospodárska budova a sklad s nákladnou rampou. Trať bola slávnostne otvorená 15. januára 1925, v pravidelnej prevádzke je od nasledujúceho dňa. ŽSR stanicu Sása-Pliešovce uvádzajú ako príklad monumentálnej stanice, síce odsunutej od osídlenia, ale „znamenajúce spoľahlivý záchytný bod pre cestujúceho alebo náhodného pútnika“.
Vo februári 2019 ŽSR plánovali rekonštrukciu nakladacieho a vykladacieho priestoru s prístupovými cestami. Náklady na stavbu mali byť viac ako 1 milión eur. Stanica by sa mala upraviť podľa nosnostných požiadaviek Ozbrojených síl. ŽSR na rekonštrukcie vybrali firmu RWB z Banskej Bytrice, stáť má 960 tisíc eur. Upravené má byť tiež osvetlenie plochy a elektrické prípojky pre zariadenia OS SR.
Kanonizácia (cirkev)
Kanonizácia alebo svätorečenie je v kresťanstve proces vyhlásenia určitého človeka za svätého. V katolíckej cirkvi prebieha predpísaným procesom, kedy je kandidát vyhlásený postupne za Služobníka Božieho, Ctihodného, blahoslaveného a nakoniec za svätého. Termín je odvodený od kánonu svätých, do ktorého je svätec zahrnutý.
Dejiny svätorečenia
V ranej cirkvi neexistoval oficiálny proces kanonizácie, kult svätých sa šíril v závislosti na verejnej úcte k danému človeku a bol niekedy upravený v rámci diecézy biskupom.
Vert-le-Petit
Vert-le-Petit je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Essonne, v regióne Île-de-France.
Kanonizácia (cirkev)
Dejiny svätorečenia
Spôsobom ekvivalentným dnešnej kanonizácii bola až do 10. storočia elevácia a translácia ostatkov mučeníka či svätého do kostola. O nej rozhodovala a realizovala ju verejná moc, či už cirkevná alebo svetská, niekedy pôsobili obe súčinne. Ostatky mohli byť od vrcholného stredoveku aj rozdelené a uložené na väčšom počte miest. Bol to nástroj cirkevnej politiky, ktorým bolo možné rozšíriť kult svätca na ďalšie územia a ovplyvniť prúd pútnikov, čo malo aj ekonomické aspekty.
Vert-le-Petit
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Kanonizácia (cirkev)
Dejiny svätorečenia
Prvým svätým kanonizovaným pápežom bol sv. Ulrich, augsburský biskup, ktorý zomrel roku 973 a ktorého Ján XV. kanonizoval roku 993. O dve storočia neskôr pápeži začali vyhradzovať právo kanonizácie Svätej stolici (Alexander III.). Táto prax sa stala súčasťou cirkevného práva za Gregora IX. (12271241).
Vert-le-Petit
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Kanonizácia (cirkev)
Dejiny svätorečenia
Pápež Sixtus V. (15851590) poveril povinnosťou viesť beatifikačný a kanonizačný proces Kongregáciu pre bohoslužbu, jednu zo zložiek rímskej kúrie. Urban VIII. zakázal verejný kult osôb, ktoré neboli cirkvou vyhlásené za blahoslavené alebo sväté; výnimkou bola úcta k osobám, ktorá trvá od nepamäti (t.j. viac ako 100 rokov). Toto ustanovenie, spolu s ďalšími úpravami Benedikta XV. sa dostalo do Kódexu kánonického práva z roku 1917.
Kanonizačný proces podľa kódexu 1917
Tento kódex delí kanonizáciu na formálnu a mimoriadnu.
Formálna kanonizácia
Formálna beatifikácia či kanonizácia sa skladá zo štyroch etáp:
V 60. rokoch 20. storočia pápež Pavol VI. zjednodušil tento proces a zriadil samostatnú Posvätnú kongregáciu pre kauzy svätých. Diecézne skúmanie sa vykonáva v spolupráci s Vatikánom, a preto odpadá jeho zdvojenie. Celé skúmanie zhromažďuje všetok materiál, ktorý sa viaže k povesti či dielu danej osoby. Biskup ustanovuje postulátora (tj. osobu, ktorá predstavuje celú kauzu a stará sa o ňu) a tiež promótora viery, ktorému sa bežnejšie hovorí „diablov advokát“. Samotná kanonizácia je ukončená slávnostným vyhlásením za svätého pápežom.
Mimoriadna kanonizácia
Mimoriadna kanonizácia je prostým pápežským potvrdením, že daný človek je svätý. Týka sa iba osôb, ktorých úcta bola v čase Urbana VIII. (1634) od nepamäti.
Súčasná prax v katolíckej cirkvi
V roku 1983 bol promulgovaný nový Kódex kánonického práva. Postup pri kanonizácii sa však podľa kánonu 1403 riadi osobitnými predpismi, konkrétne apoštolskou konštitúciou „Divinus Perfectionis Magister“, ktorú vydal pápež Ján Pavol II. v roku 1983.
Londýnska zmluva (1641)
Historický kontext
V roku 1637 chcel Karol I. uviesť novú liturgickú knihu Book of Canons (obdobu anglickej Book of Common Prayer) pre Škótsku cirkev (the Kirk), a priblížiť škótskych protestantov ku anglickej episkopálnej cirkvi. Škóti chceli naďalej po vzore presbyteriánskej reformácie zrušiť úrady biskupov a odmietali akékoľvek katolizujúce reformy. Škóti s neprejednanou, a ich parlamentom neodsúhlasenou reformou nesúhlasili, ba dokonca škótski presbyteriáni na znak protestu podpísali pakt (National Covenant alebo iba Covenant). Odtiaľ následne pochádza ich názov covenanters - "covenanteri". Hnutie následne naberalo na sile a vážne ohrozovalo kráľovu autoritu v krajine. Karol I. proti ich hnutiu rázne zakročil a prepadol Škótsko, čím sa začala tzv. Prvá vojna biskupov. Neúspechy anglických vojsk viedli k prímeriu a rokovaniam o mieri. Spor sa však nepodarilo vyriešiť a vypukla Druhá vojna biskupov, v ktorej však kráľ znovu začal prehrávať a osudnou sa mu stala najmä bitka pri Newburne (28. august 1640). Výsledkom rokovaní bola predbežná Riponská zmluva, ktorá kráľovi odoberala značné finančné prostriedky. Kráľ následne zvolal Dlhý parlament, od ktorého očakával schválenie finančnej podpory. Po tom, čo parlament v novembri 1640 pomoc odmietol, sa začali rokovania o konečnom mieri.
Rokovanie a obsah zmluvy
Rokovania medzi Karolom I. a Škótmi prebiehali až do podpisu Londýnskej zmluvy 10. augusta 1641. Zmluva bola kompromisom, pretože nie všetky škótske požiadavky boli splnené. Kráľ, ktorý musel riešiť problémy s anglickým parlamentom sa však snažil konflikt, čo najrýchlejšie ukončiť a tak sa v zmluve zaviazal:
Kanonizácia (cirkev)
Súčasná prax v katolíckej cirkvi
Po ukončení tohto kroku je skúmaná osoba vyhlásená za služobníka Božieho a celé skúmanie sa presúva na Kongregáciu pre kauzy svätých. Tá prideľuje postulátora, ktorý zhromažďuje potrebné informácie o danom kandidátovi. Kongregácia potom môže navrhnúť pápežovi, aby služobníka Božieho označil za ctihodného.
Ďalší postup záleží na tom, či bol ctihodný mučeníkom. Ak ním bol, pápež iba vydá vyhlásenie o mučeníctve, ktoré umožňuje beatifikáciu, po ktorej mučeník dostáva prívlastok blahoslavený a deň v cirkevnom kalendári. Ak mučeníkom nebol, je potrebný autentický zázrak na jeho príhovor; jedná sa väčšinou o zázračné uzdravenie, ktorého objektivitu možno určitým spôsobom preukázať.
Aby mohol byť blahoslavený vyhlásený za svätého, je potrebný ešte jeden zázrak. Vyhlásenie o svätosti danej osoby je považované za neomylné, vyhlásenie o blahoslavenom či ctihodnom nie. Svätý potom môže byť predmetom verejnej úcty po celom svete, nielen v miestnej diecéze, a dostáva tiež dátum v cirkevnom kalendári platnom pre celú Cirkev.
Kanonizácia v pravoslávnej cirkvi
Kanonizácia je v pravoslávnych cirkvách slávnostným vyhlásením, nie procesom. Biskup prijíma žiadosť o kanonizáciu danej osoby, posúdi ju a poverí komisiu, ktorá vydá k danej veci stanovisko.
Videlles
Videlles je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Essonne, v regióne Île-de-France.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Vabres (Gard)
Vabres je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Gard, v regióne Languedoc-Roussillon.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Menovitá svetlosť
náhľad|[[Posúvač (armatúra)|Posúvač pre potrubie svetlosti 800 mm (DN 800)]] Menovitá svetlosť alebo menovitá svetlosť potrubia či skrátene svetlosť potrubia je normalizovaný približný vnútorný priemer potrubia. Udáva sa v milimetroch a označuje sa DN. V minulosti sa v česko-slovenských normách označovala JS alebo Js.
Pre konkrétne použitie sa na základe maximálneho prevádzkového prietoku vypočíta z rovnice kontinuity toku požadovaný priemer potrubia a zvolí sa najbližší vyšší rozmer DN. Pre menovitú svetlosť je platná norma STN EN ISO 6708. .
Menovité svetlosti
Prvých niekoľko členov radu menovitých svetlostí je (v mm): DN 6, DN 8, DN 10, DN 15, DN 20, DN 25, DN 40, DN 50, DN 65, DN 80, DN 100, DN 125, DN 150, DN 200, DN 250, DN 300, DN 350, DN 400, DN 500, ...
C. S. Leigh
C. S. Leigh, známy tiež ako Kristian Leigh a Christian Leigh (* 1964† 2016) bol britsko-americký umelecký kurátor, filmový režisér a módny návrhár.
Kariéra
Svoju kariéru začal v prvej polovici osemdesiatych rokov ako módny návrhár, jeho šaty údajne nosilo niekoľko známych herečiek (Meryl Streepová, Jessica Langeová, Jane Fondová). Kvôli finančným problémom túto kariéru ukončil a na nejaký čas o ňom nebolo počuť.
V roku 1987 sa znovu objavil na scéne, tentoraz ako kurátor výstav umenia. Po niekoľkých menších výstavách zorganizoval v roku 1989 v Salzburgu veľmi nákladnú prehliadku The Silent Baroque. Nasledovali ďalšie výstavy, ktoré často bývali inšpirované filmom. Štyri z nich dokonca dostali svoje názvy podľa filmov Alfreda Hitchcocka.
Kurátorskej činnosti sa prestal venovať po výstave v Benátkach v roku 1993, ktorá za sebou zanechala dlhy a na dlhú dobu sa ani tu vystavené diela nevrátili do rúk vlastníkov. V tomto období tiež editoval katalógy svojich výstav a prispel článkami do niekoľkých časopisov o umení (Artforum, Flash Art, Artscribe).
Od druhej polovice deväťdesiatych rokov sa zameriaval na réžiu filmov, pričom väčšina nebola nikdy dostupná verejnosti. Najdostupnejším z nich je film Process (2004), ktorý bol uvedený aj na niekoľkých veľkých filmových festivaloch. V rokoch 2009 a 2010 vydal dve čísla vlastného rozsiahleho magazínu Syntax. Ku koncu života pracoval na niekoľkých ďalších filmoch a tiež bolo usporiadaných niekoľko výstav zameraných na jeho kariéru.
Štefan Molnár
Životopis
Narodil sa v rodine statkára Štefana Molnára a jeho manželky Anny Vitézovej. Stredoškolské štúdiá absolvoval v Košiciach a vysokoškolské právnické v Pešti. V roku 1847 sa stal čestným notárom Zemplínskej župy. Počas uhorskej revolúcie v roku 1848 ako dobrovoľník vstúpil do honvédskeho vojska, v ktorom dosiahol hodnosť kapitána. Po porážke revolúcie utiekol do Turecka. V roku 1850 sa však vrátil a bol odvedený ako bežný vojak do armády. Po prepustení z armády žil a hospodáril v Kľačanoch.
Po rakúsko-uhorskom vyrovnaní, v čase vzniku uhorských ministerstiev bol vymenovaný za poradcu Ministerstva náboženstva a ľudového školstva. V roku 1873 bol povýšený na ministerského radcu na Ministerstve národnej obrany. V roku 1869 bol zvolený v trebišovskom volebnom okrsku za poslanca uhorského snemu. V roku 1882 bol vymenovaný za hlavného župana Zemplínskej župy, ktorým bol do roku 1901. Následne bol vymenovaný za riadneho člena hornej (panskej) komory snemu.
Oženil sa v roku 1855 s Leonou Nyékyovou, s ktorou mal dve deti: dcéru Gizellu (ktorú si za manželku vzal Alexander Wekerle, neskorší uhorský premiér) a syna Viktora (ktorý bol poslancom uhorského snemu, županom Temešskej župy a bol povýšený do barónskeho stavu).
Vladimir Voľfovič Žirinovskij
Vladimír Voľfovič Žirinovskij (* 25. apríl 1946, Almaty, Kazašská SSR, ZSSR - † 6. apríl 2022, Moskva, Rusko ) bol sovietsky a ruský politik. Bol vedúcim frakcie LDPR (Liberálnodemokratická strana Ruskej federácie, ) v Štátnej dume Federálneho zhromaždenia Ruskej federácie od roku 1993 do roku 2000 a od roku 2011.
Bol členom (2019) Štátnej dumy Federálneho zhromaždenia Ruskej federácie všetkých snemov (od 12. decembra 1993).
Bol podpredsedom Štátnej dumy Federálneho zhromaždenia Ruskej federácie (20002011), je zakladateľom a predsedom strany LDPR, členom Parlamentného zhromaždenia Rady Európy. Šesťkrát kandidoval na úrad prezidenta Ruskej federácie (19917,81%; 19965,78%; 20002,7%; 20089,35%; 20126,22%; 20185,65%).
Príbuzní
Jeho starý otec Izák Eidelstein bol známym priemyselníkom a váženým človekom v okrese Kostopol (vtedy Poľsko, dnes Rivne na Ukrajine). Mal vlastnú drevársku továreň, v ktorej pracovalo 200 ľudí. Na jej území bola železnica, po ktorej boli hotové výrobky zasielané do Európy. V roku 1939, po vstupe západnej Ukrajiny do Ukrajinskej sovietskej socialistickej republiky, bola továreň znárodnená. Rovnaký osud postihol dom, v ktorom Eidelstein žil s deťmi. Talianski fašisti, ktorí vpadli do mesta, odstránili z podniku veľké množstvo vybavenia. V dokumentoch archívu z roku 1944 je v zoznamoch priemyselných zariadení zničených Nemcami tiež továreň Itzeka Aizika Eidelshteina. Bol tiež spolumajiteľom miestneho futbalového mužstva „Trumpeldor“.
Otec Wolf Isaakovich Eidelstein (19071983) zomrel vo veku 76 rokov. Je pochovaný v Izraeli.
Podľa knihy spisovateľa Alexandra Namozova „Vladimír Žirinovskij, návrat ku koreňom“, Wolf Eidelstein vlastnil pôdu a pestoval chmeľ, pričom dohliadal aj na prácu troch dielní, ktoré vykonávali prvotné spracovanie dreva pre preglejkovú továreň svojho otca. Po anexii západnej Ukrajiny boli Wolf a jeho brat Aaron deportovaní do Kazachstanu. V Kazachstane sa Wolf oženil, a nato bol deportovaný do Poľska. Potom sa vrátil do Izraela. Bol členom politického hnutia „Likud“, pracoval pre spoločnosť predávajúcu hnojivá a chemikálie. Zomrel v auguste 1983 pod kolesami autobusu, je pochovaný na cintoríne v Holone.
Tvrdilo sa, že Žirinovského otec bol vyštudovaným právnikom a promoval na Sorbonskej univerzite v Paríži. No podľa Žirinovského sa neskôr vyjasnilo, že jeho otec študoval na univerzite v Grenobli. Žirinovskij a jeho matka si však stále mysleli, že bol právnikom, a teda že tam študoval na právnickej fakulte. Neskôr sa však ukázalo, že tam absolvoval obchodnú fakultu, získal obchodné vzdelanie a absolvoval aj agronomickú fakultu. Na tlačovej konferencii v Tel Avive v máji 2006 Žirinovskij povedal: „Novinári sa mi posmievali: „Syn právnika“. A ja som synom agronóma a podnikateľa“. Podľa Žirinovského bola jeho fráza, ktorá sa objavila počas predvolebnej kampane v roku 1991: „Matka je Ruska, otec právnik“, odpoveďou na dve krátke otázky týkajúce sa štátnej príslušnosti jeho matky a povolania jeho otca.
Icek Eidelstein, jeho manželka Rivka, dcéra Reizl, vnučka Ľuba a ďalší príbuzní, ktorí zostali v Kostopole na začiatku 2. svetovej vojny, boli 16. augusta 1941 zastrelení v trakte Lesnichevka spolu s ďalšími dvoma tisíckami miestnych židovských obyvateľov. Spolu boli zabití obyvatelia 470 domov.
Prvým manželom matky bol Andrej Vasilievič Žirinovskij (zomrel v roku 1945).
Sám Vladimír biologického otca nepoznal. Až do roku 1964 mal Vladimir Žirinovskij meno po svojom otcovi - Eidelstein, no po dosiahnutí dospelosti prevzal meno prvého manžela svojej matky - Žirinovského. Ďalší zdroj tvrdí, že Vladimír mal vždy priezvisko Žirinovskij, a že na dvore mal prezývku „Žirik“, čo potvrdzujú jeho rovesníci.
Matka Alexandra Pavlovna (rodená Makarová, po prvom manželovi - Žirinovskaja; 1912-1985) sa narodila v dedine Laushki v Krasnoslobodskom okrese Mordovia. V 40. rokoch sa presťahovala do Alma-Aty so svojím prvým manželom a piatimi deťmi. Zomrela v Moskve vo veku 73 rokov.
Po smrti svojho prvého manžela Andreja Vasilyeviča Žirinovského v roku 1945 sa vydala za Wolfa Izáka Eidelshteina.
Vladimír bol jej šiestym dieťaťom. Žirinovskij má dvoch nevlastných bratov (z manželstva jeho matky s Andrejom alebo Vladimírom Andrejovičom Žirinovským, ktorý pôsobil v NKVD ako šéf bezpečnosti na Leningradskej železnici a Jurija, a tri nevlastné sestry: Veru, Nadeždu a Ľubov (v preklade Viera, Nádej a Láska).
Synovec (syn nevlastnej sestry) Alexander Balberov stojí v čele Tulskej časti Liberálnodemokratickej strany.
Synovec Pavel Andrejevič Žirinovskij (nar. 1971).
Synovec Andrej Žirinovskij kandidoval na primátora obce Petrozavodsk. Má farmaceutický podnik, zaoberá sa výrobou a predajom alkoholu a je jedným z finančníkov LDPR.
Manželky a deti
Od roku 1971 ženatý s Galinou Aleksandrovnou Lebedevou, má tri deti, synov Igora Vladimíroviča Lebedeva a Olega Eidelshteina (Gazdarov) a dcéru Anastáziu Petrovu. Galina Lebedeva je virologička, kandidátka biologických vied. Podľa Žirinovského sa v roku 1978 oficiálne rozviedli a odvtedy ich spája len cirkevné manželstvo. V roku 1993 oslávili Žirinovskí svoju striebornú svadbu v pravoslávnej cirkvi.
Najstarším synom je Igor Vladimírovič Lebedev (nar. 1972). Má právnické vzdelanie (Akadémia práva). V januári 2000 bol zvolený za predsedu frakcie LDPR v Štátnej dume tretieho snemu. Bol zvolený do Štátnej dumy podľa federálneho zoznamu „Žirinovského blok“. Predtým, ako bol zvolený do Dumy, pracoval na Ministerstve práce a sociálneho rozvoja Ruskej federácie ako poradca ministra (Sergej Kalašnikov, bývalý člen frakcie LDPR v Štátnej dume druhého snemu).
Vnúčatá-dvojičky - Alexander a Sergej (narodené 1998), štúdium na internáte na Moskovskej štátnej univerzite.
Má aj mimomanželského syna Olega Vladimíroviča Eidelshteina (Gazdarova) (narodený 13. decembra 1986) od Žanny Gazdarovej a mimomanželskú dcéru Anastáziu Vladimírovnu Petrovu.
Od leta 2013 je Žirinovskij vegetariánom. V novembri 2013 oznámil, že členovia LDPR postupne prejdú na vegetariánske jedlo, pretože mäso je veľmi nezdravé.
Vzdelanie
Vyštudoval strednú školu číslo 25. Dzeržinského v Alma-Ate. V rokoch 19641970 študoval na Inštitúte orientálnych jazykov Moskovskej štátnej univerzity M.V. Lomonosova (od roku 1972 - Inštitút ázijských a afrických krajín) so špecializáciou na turecký jazyk a literatúru. V rokoch 19651967 študoval na Univerzite marxizmu-leninizmu na Fakulte medzinárodných vzťahov. V rokoch 19721977 študoval na večernej katedre Právnickej fakulty Moskovskej štátnej univerzity M.V. Lomonosova, ktorú skončil s vyznamenaním.
24. apríla 1998 na Akademickej rade Moskovskej štátnej univerzity obhájil dizertačnú prácu na získanie titulu „Doktor filozofie“ na tému „Minulosť, súčasnosť a budúcnosť ruského národa: Ruská otázka: sociálno-filozofická analýza“ (špecializácia - 22.00.01 „Teória, metodológia, história sociológie“). Docent Vladimir Galochkin, zástupca dekana pre tlač, informácie a vzťahy s verejnosťou zo Sociologickej fakulty Moskovskej štátnej univerzity, povedal, že dizertačná práca Žirinovského nebola „jednotlivou vedeckou prácou, ale dizertačným referátom“, založeným na 11 zväzkoch myšlienok vedúceho LDPR, ktoré boli v priebehu rokov napísané.
V roku 2008 M. N. Rutkevič napísal, že došlo k porušeniu pravidiel: napriek existencii Filozofickej fakulty na Moskovskej štátnej univerzite M.V. Lomonosova sa obhajoba uskutočnila na Sociologickej fakulte; od Ústavu sociálnych a politických štúdií Ruskej akadémie vied došiel negatívny ohlas na text dizertačnej práce; nehľadiac na námietky skupiny členov Expertnej rady Vysokej atestačnej komisie pre sociológiu a politológiu na čele s členom-korešpondetom Akadémie vied Ruskej federácie A. V. Dmitrijevom z udelenia doktorátu za takúto prácu, pri prerokúvaní tejto dizertačnej práce, predsedníctvo Vysokej atestačnej komisie pod vplyvom viceprezidenta Akadémie vied Ruskej federácie V. N. Kudrjavceva a niektorých jeho priaznivcov hlasovali „za“. Niekoľko médií uviedlo, že počas obhajoby dizertačnej práce došlo k úplatkom pre členov komisie HAC vo výške päťtisíc amerických dolárov.
V roku 2013 zástupca Štátnej dumy Ruskej federácie I. V. Ponomarjov požiadal generálneho prokurátora Ruskej federácie J. J. Čajku „o prokurátorskú previerku zákonnosti obhajoby dizertačnej práce“. V tom istom roku podal Žirinovskij na Presnenský súd v Moskve žalobu proti Ponomarovi za urážky na cti, a takisto aj proti spravodajskej agentúre „Rosbalt“ a novinám „Komsomolská pravda“ s cieľom získať od každého jedného milión rubľov morálnu ujmu. Súd čiastočne uspokojil nároky voči Rosbaltovi, ktorý bol povinný zaplatiť Žirinovskému stotisíc rubľov.
Životopis
náhľad|Prezident Ruskej federácie [[Vladimír Putin a Vladimír Žirinovskij, 16. mája 2000]] náhľad|V. V. Žirinovskij a prezident Ruskej federácie [[Dmitrij Medvedev, 30. júna 2008]] náhľad|Vladimír Žirinovskij počas prejavu prezidenta Ruskej federácie Federálnemu zhromaždeniu, 1. marca 2018
Účasť v prezidentských voľbách
Zúčastnil sa šiestich prezidentských volieb (rekordný počet v Rusku): v roku 1991 (spolu s Andrejom Zavidijom), 1996, 2000, 2008, 2012 a 2018.