Dejiny_Čile
Občianska vojna medzi prezidentom a parlamentom
Prezident Balmaceda chcel pod svojim vedením zjednotiť všetky liberálne strany. Jeho politika a vystupovanie však boli veľmi nepopulárne. Samotná myšlienka zjednotenia liberálnych strán sa ukázala ako veľmi komplikovaná, keďže tieto mali aj medzi sebou veľké spory. Krajine sa ekonomicky darilo a tak si prezident mohol dovoliť podporovať novú výstavbu. Taktiež pristúpil k zmenám v rozpočtoch v snahe zlepšiť hospodárenie štátu. Všetky prezidentove snahy však začala narúšať práve jeho snaha o zjednotenie liberálov. V jej dôsledku sa začali stupňovať a množiť politické konflikty. Prezident si postupne znepriatelil väčšinu parlamentu, ktorý pravidelne blokoval jeho politické návrhy, čím spôsoboval dokonca aj časté zmeny vo vládnom kabinete. Aj prezident Bamlaceda vybral svojho nástupcu, ktorým sa mal stať Enrique Salvador Sanfuentes. Výber tohto kandidáta však spôsobil v parlamente obrovský odpor, keď jednak poslanci nového kandidáta odmietali a jednak volali po volebnej reforme, ktorá by konečne zabezpečila riadne voľby. Prezident tak musel pod tlakom svojho kandidáta stiahnuť. Aby prezident upokojil situáciu, rozhodol sa nezvolať zasadnutie parlamentu. To však situáciu v Čile veľmi zhoršilo. Keď parlament odmietol prezidentovi schváliť nový rozpočet, rozhodol sa prezident použiť rozpočet z predchádzajúceho roka. Na to parlament vyhlásil, že prezident sa chová ako diktátor a zbavil prezidenta funkcie. Krajina sa dostala na pokraj občianskej vojny. Prezident aj parlament mali podporu časti ozbrojených síl, takže situácia začala byť veľmi vážna. 7. januára 1891 sa na stranu parlamentu pridalo námorníctvo, ktoré odmietlo prezidentovi poslušnosť. K námorníkom sa pridali bohatí obchodníci a šľachta. Prezidenta podporovala iba menšia časť pozemnej armády. Prezident tak nariadil povinné odvody do armády, aby zvýšil svoju silu (odvedení vojaci však za prezidenta aj tak odmietali bojovať). Keďže však obyvateľstvo bolo naklonené skôr parlamentu, spôsobili povinné odvody ešte väčšiu nepopularitu prezidenta. Námorníctvu sa podarilo obsadiť bohatý sever krajiny, kde dokonca získalo veľa dobrovoľníkov pre svoju armádu. Prvá skutočná bitka sa uskutočnila 6. marca 1891 pri meste Pozo Almonte. Tu vyhralo vojsko parlamentu, čím parlament získal kontrolu nad kľúčovou severnou časťou Čile. V časti ovládanej prezidentom začali represie, boli zakázané politické strany a uzatvorené univerzity. Prezidentskému vojsku sa podarilo 23. apríla 1891 za pomoci úplne nových lodí, ktoré práve dorazili z Európy potopiť jednu z hlavných vojnových lodí parlamentu. Parlament v snahe získať na svoju stranu vojenskú prevahu najal pruského generála Emila Körnera, ktorý začal cvičiť parlamentnú armádu. Tomu sa skutočne podarilo vytvoriť veľmi silné vojsko. Nové vojsko sa stretlo s prezidentským už 21. augusta 1891 pri Concóne. Parlamentné vojsko jednoznačne vyhralo a tak sa prezidentská armáda stiahla viac na juh. Rozhodujúca bitka sa odohrala 28. augusta 1891 pri meste Placilla. Prezidentské vojsko malo síce lepšie obranné postavenie, no pod náporom parlamentného vojska demotivovaní a násilne odvedení prezidentskí vojaci radšej z bojiska ušli. V boji dokonca padol aj veliteľ prezidentského vojska. Prezident Balmaceda následne ušiel na argentínske veľvyslanectvo a velenie tak získal generál Manuel Baquedano. Prezident Balmaceda pod tlakom udalostí spáchal 19. septembra 1891 samovraždu. Smrťou Balmacedu tak skončila aj občianska vojna. Moc získal parlament, ktorý výrazne obmedzil právomoci vlády a prezidenta, čím začala de facto diktatúra parlamentu.