Angola
Nezávislosť Angoly
Po občianskej vojne, trvajúcej 14 rokov, vstúpila 23. júna 1989 do platnosti zmluva o prímerí. Kubánci sa stiahli (posledný kubánsky vojak opustil Angolu v máji 1991) a Namíbia sa stala nezávislým štátom. Väčšina z viac než 10 miliónov Angolčanov patrí k 100 rozličným bantuským kmeňom, z pôvodných 500 000 Portugalcov žijúcich v Angole už takmer všetci opustili krajinu. V máji 1991 podpísali mierovú zmluvu vládnúca strana MPLA a organizácia UNITA. Uzavretie zmluvy dovolilo upustiť od marxistickej orientácie vlády MPLA v čele s J. E. dos Santosom a zaviesť pluralitný politický systém. Organizácia UNITA požiadala vo februári 1992 o uznanie ako politická strana. Vláda ju uznala ako hlavnú opozičnú politickú stranu v marci 1998. 20. novembra 1994 v Lusake podpísali mierovú zmluvu o ukončení občianskej vojny v Angole. V septembri 1992 sa konali prvé slobodné prezidentské a parlamentné voľby. Zvíťazil prezident José Eduardo dos Santos a jeho vládna strana MPLA. <!-- na doplnenie: Angola sa stala krajinou konfliktu dvoch veľmocí – ZSSR a USA. V roku 1975 dalo Portugalsko Angole nezávislosť. Bolo to po rozhodnutí Lisabonských dôstojníkov, ktorí sa rozhodli dať tejto africkej kolónií samostatnosť. No ešte v tom čase bolo na území Angoly viac ako 400 000 portugalských vojakov. Po oboznámení angolskej verejnosti o budúcej samostatnosti bola rozdelená moc (ešte do tých čias v rukách Portugalska) medzi koaličné strany MPLA, FNLA a UNITA. No i keď táto koaličná snaha sa zdala ako dobré a úspešné riešenie budúceho rozdelenia moci, už pred odchodom všetkých portugalských jednotiek medzi týmito stranami začalo dochádzať k stretom. Toto obdobie prímeria – koalície slúžilo týmto stranám len na načerpanie nových síl a tiež na zaistenie si zahraničnej pomoci – intervencie v prípadoch potreby. A tak okamžite po oficiálnom vyhlásení nezávislosti, vypukla občianska vojna o moc v krajine, keďže tu neexistovalo jednotné oslobodzovacie hnutie. Moskva a Havana podporovala Ľudové hnutie za oslobodenie Angoly (MPLA), Čína a čiastočne aj Juhoafrická republika Národný front za oslobodenie Angoly (FNLA) a USA Národnú úniu za úplnú nezávislosť Angoly (UNITA). Vietnamský syndróm a aféra Watergate však spôsobili, že USA sa spočiatku v tejto vojne (o sféru vplyvu) angažovali iba veľmi málo. Od októbra 1974 začalo MPLA zvyšovať svoj vojenský potenciál cez príchod sovietskych zbraní do ich rúk. No nielen táto pomoc prišla tejto strane zo zahraničia. Aj portugalská armáda a jej ľavé krídlo tiež podporovalo túto stranu. S príchodom roku 1975 sa na území Angoly začali vyloďovať sovietske a kubánske zložky. Tieto sem prišli vojensky podporiť MPLA a tiež pomôcť vo výcviku nových jednotiek, ako aj ich výcvik s novými sovietskymi zbraňami (nové typy raketometov, ľahkej i ťažkej techniky a vrtuľníkov). Počet týchto vojakov sa zvýšil až na 7000 vojakov po tom, čo JAR uskutočnilo po boku UNITA rozsiahlu intervenciu na územie Angoly. Zozadu túto intervenciu podporovala maoistická Čína žoldniermi a tiež za pomoci CIA, ktorá pomáhala vyzbrojiť a vycvičiť rodézske a juhoafrické jednotky. A tak 11. 11. 1975 tieto dve najsilnejšie strany sami o sebe vyhlásili nezávislosť. Zatiaľ čo MPLA ovládala prístavy, naftu a diamanty – celé pobrežie, jej politický rival UNITA sa opieral o sever krajiny, ktorý bol tvorený centrálnymi náhornými plošinami. „V Angole stoja proti sebe dve strany: na jednej strane imperializmus so svojimi spojencami a bábkami, na druhej strane pokrokové sily podporujúce MPLA. Nič iné.“ Hlavným vodcom MPLA sa stal Agosthino Neto, černoch a pastorov syn pochádzajúci zo strednej vrstvy. V 50. rokoch ho Komunistická strana Portugalska poslala študovať do ZSSR, kde bol spoľahlivo vyškolený v prosovietskom duchu. Po návrate späť do Angoly poslal na preškolenie do ZSSR niekoľkých svojich ideologických kolegov. Títo sa stali kádrovníkmi v marxisticko-leninistickom duchu. Veľa z nich popri štúdiu vedeckého socializmu úspešne absolvovalo aj vojenské školenia (či už v ZSSR, Kube alebo v niektorom satelitnom štáte). A tak po zapojení sa do kádrovania nových ľudí sa vytvorila možnosť pretvorenia starej MPLA na novú už MPLA – Stranu práce – ako jedinú schopnú vyjadrenia záujmu pracujúceho ľudu. Touto zmenou názvu strany sa aj rétorika a i samotné správanie celej strany zmenilo. Začalo sa vyjadrovať výrazmi ako zneškodnenie protiľudového sprísahania, koniec kontrarevolúcie a pod. Keď sa začalo medzi verejnosťou rozširovať protivládne myšlienky, vládna strana sa ocitla v kríze. Ako jediné východisko z tejto problematiky našli príklad v otcovskom ZSSR. Začali verejné vyhlásenia vlády o hladomore a o nedostatku potravín v niektorých oblastiach krajiny. Začali sa obracať aj na zahraničné krajiny o pomoc – a táto sem vo veľkom prúdila. No nikdy – nikto sa nedozvedel, ako to vlastne s hladomorom v krajine bolo. No je jasné, že toto bol ďalší spôsob, ako sa socialistická nomenklatúra udržala dlhšie u moci. Postupne sa hovorené stalo skutočnosťou a vidiek zachvátila vlna hladomoru. Bolo to najmä z dôvodu neustálych zrážok medzi bojujúcimi stranami a i humanitárna pomoc hodnote niekoľkých miliárd sa na miesto určenia nikdy nedostala. Podľa UNICEFu v tom čase (1986) na dôsledky hladomoru zomrelo niekoľko desiatok tisíc detí. Režim však nedostatkom peňazí netrpel. Bolo to zapríčinené najmä tým, že mal v rukách naftové polia. I keď peniaze boli vo veľkom investované do rozvoja vidieka (najmä zakladanie nových dedín). Ale túto snahu pôvodní obyvatelia vidieka chápali ako hrozbu. Videli v tom príchod cudzincov na svoje domovské územie – Rusov, Kubáncov, východných Nemcov a pod. Takto sa vo veľkom pridávali na stranu opozičnej UNITAe. Keď po odsune vojsk Kuby, Severokórejcov a Sovietov ostalo MPLA osamotené, stalo sa slabým a jej jedinou možnosťou ostalo čo najskôr uzavrieť mier s opozíciou. V roku 1991 sa napokon dosiahol mier medzi hnutiami MPLA a UNITA, avšak UNITA po svojej porážke vo voľbách v roku 1992 spochybnili voľby a boje pokračovali. Rozorvanosť krajiny pramení z jej politických, regionálnych i kmeňových rozdielností. Angola sa po dlhé roky stala bojiskom studenej vojny, aj keď to bola v podstate občianska vojna o moc v krajine, silné angažovanie sa cudzích štátov v tejto vojne jej dalo úplne iný rozmer. -->