cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vinohrady nad Váhom
Zaujímavosti
V chotári obce Vinohrady nad Váhom sa nachádza národná prírodná rezervácia – pôvodný dubový les Dubník – ktorá je chránená od roku 1954, kde sa nachádza hniezdisko výrika obyčajného. Les má výmeru 165 ha.
Okolie láka návštevníkov výbornými podmienkami pre turistiku a vodné športy.
Školstvo
V strede stojí pekne vybavená budova základnej školy.
Astronómia
Astronómia (iné názvy: hvezdárstvo, staršie: hviezdoveda ) je veda o vesmíre, zaoberajúca sa vznikom, vývojom, stavbou, rozložením, pohybom a vzájomnými interakciami vesmírnych telies a ich sústav. Zároveň skúma fyzikálne a chemické vlastnosti astronomických objektov, ako aj procesy, ktoré ich vyvolávajú.
thumb|Astronómia Mesiaca: veľký kráter je [[Daedalus (kráter)|Daedalus, vyfotený posádkou misie Apollo 11 pri ich oblete okolo Mesiaca v roku 1969. Nachádza sa približne v strede odvrátenej strany Mesiaca a jeho priemer je okolo 93 kilometrov. Zdroj: NASA]]
Astronómia je jednou z mála vied, kde aj amatéri môžu zohrať významnú úlohu, predovšetkým pri objavoch a monitorovaní prechodných javov.
Astronómia by sa nemala zamieňať s astrológiou, ktorá predpovedá ľudský osud a ľudské záležitosti vo všeobecnosti vo vzťahu k jasným pozíciám astronomických objektov na oblohe – aj keď obe zdieľajú spoločný pôvod, sú veľmi odlišné; astronómovia používajú vedecké metódy, zatiaľ čo astrológovia nie.
Etymológia
Slovo astronómia je prevzaté z lat. slova astronomia (άστρονομία), ktoré je prevzaté z gréckeho slova astronomia. Grécke slov astronomia vzniklo zo slova astronomos (άστρονόμος; význam: astronóm), ktoré vzniklo spojením gréckych slov astron (význam: hviezda) a nemó (význam: rozdeľujem, prideľujem, spravujem, ovládam, dávam pozor a pod.).
Delenie astronómie
V Starovekom Grécku a ostatných včasných civilizáciách bola astronómia založená predovšetkým na astrometrii, meraní pozícií hviezd a planét na oblohe. Neskoršie práce Johannesa Keplera a Isaaca Newtona vydláždili cestu pre nebeskú mechaniku, matematické predpovede pohybov nebeských telies vplyvom gravitácie, predovšetkým pohybov objektov slnečnej sústavy. Prevažná väčšina námahy v týchto dvoch oblastiach, predtým spracúvaných ručne, je v dnešných dobách automatizovaná až do tej miery, že sa o týchto disciplínach už málokedy uvažuje ako o samostatných. Pohyby a polohy objektov sú dnes ľahko určovateľné a moderná astronómia sa zameriava viac na pozorovanie a pochopenie skutočnej fyzickej podstaty nebeských objektov – toho, čo ich poháňa.
Od začiatku dvadsiateho storočia oblasť profesionálnej astronómie smerovala k rozdeleniu na pozorovateľskú astronómiu a teoretickú astrofyziku. Hoci veľká časť astronómov začleňuje do svojho výskumu obidva prvky, z dôvodu potrebnosti rozličných schopností sa väčšina profesionálnych astronómov špecializuje v jednom alebo druhom obore. Pozorovateľská astronómia sa týka prevažne získavania dát, čo zahŕňa konštrukciu a údržbu prístrojov a vyhodnocovanie výsledných informácií; toto odvetvie je dnes označované ako „astrometria“ alebo jednoducho „astronómia“. Teoretická astrofyzika sa zaoberá hlavne počítaním pozorovateľných dôsledkov rôznych modelov a zahŕňa prácu s počítačmi a analytickými modelmi.
Oblasti štúdia je možno kategorizovať aj inými dvoma spôsobmi: podľa skúmanej oblasti vesmíru (napr. galaktická astronómia, planetárna astronómia) alebo podľa skúmaného predmetu (napríklad vznik hviezd alebo kozmológia) alebo podľa spôsobu získavania informácií.
Podľa predmetu štúdia
thumb|Planetárna astronómia: [[prachový diabol na Marse. Vyfotografované sondou Mars Global Surveyor, dlhý tmavý prúžok je tvorený pohybujúcim sa vírom v marťanskej atmosfére (podobné zemským tornádam). Prachový diabol (čierna bodka) stúpa po stene krátera. Prúžky napravo sú pieskové duny na dne krátera.]]
Existujú aj ďalšie vedné disciplíny, ktoré možno označiť ako časti astronómie:
Podľa spôsobu získavania informácií
V astronómii sa informácie získavajú hlavne z detekcie a analýzy elektromagnetického žiarenia, fotónov, ale informácie sa prenášajú aj kozmickým žiarením, neutrínami, meteormi, a v blízkej budúcnosti zrejme aj gravitačnými vlnami (pozri LIGO and LISA).
thumb|right|Extragalaktická astronómia: [[gravitačná šošovka. Obrázok zobrazuje niekoľko modrých objektov v tvare oka, ktoré sú viacnásobným obrazom tej istej galaxie, duplikované efektom gravitačnej šošovky kopy žltých galaxií v blízkosti stredu obrázka. Šošovka je dôsledkom gravitačného poľa kopy galaxií, ktoré ohýba svetlo, zväčšuje a zakrivuje obraz vzdialenejších objektov.]]
Optická astronómia a rádioastronómia môžu byť vykonávané v pozemných observatóriách, pretože atmosféra je transparentná vo vlnových dĺžkach potrebných pre detekciu. Infračervené svetlo je vo veľkej miere pohlcované vodnými výparmi, takže infračervené observatóriá musia byť situované vo vysokých a suchých polohách alebo vo vesmíre.
Atmosféra je nepriepustná vo vlnových dĺžkach používaných v röntgenovej astronómii, gamaastronómii, ultrafialovej astronómii a (s výnimkou „okien“ vo vlnových dĺžkach) nízko infračervenej astronómii, takže pozorovania možno vykonávať hlavne z balónov alebo vesmírnych observatórií. Silné gama lúče možno odhaľovať vďaka veľkým vzdušným dažďom, ktoré produkujú. Aj štúdium kozmického žiarenia možno považovať za odvetvie astronómie.
Stručné dejiny
V ranom období sa astronómia zaoberala pozorovaním a predpovedaním pohybov objektov viditeľných voľným okom. Rigvéda spomína 27 súhvezdí súvisiacich s pohybmi Slnka aj s 12 zvieratníkovými sekciami oblohy. Starovekí Gréci sú autormi niekoľkých významných príspevkov v oblasti astronómie, okrem iného definície sústavy jasností hviezdnych objektov. Biblia obsahuje množstvo zmienok o pozíciách Zeme vo vesmíre a vlastnostiach hviezd a planét, z ktorých väčšina je viac poetická ako literárna; pozri biblická kozmológia. V roku 499 Árjabhata predstavil matematický systém, ktorým zaviedol pohyb Zeme okolo vlastnej osi a zvažoval pohyby planét vo vzťahu k Slnku.
V stredovekej Európe astronómia väčšinou stagnovala, aj keď v arabskom svete sa jej darilo. Na sklonku 9. storočia islamský astronóm al-Fargání rozsiahlo opísal pohyb nebeských telies. Jeho práca bola preložená do latinčiny v 12. storočí. Ku koncu 10. storočia bolo blízko Teheránu v dnešnom Iráne) vybudované obrovské observatórium a to vďaka astronómovi al-Khujandimu, ktorý pozoroval sériu astronomických prechodov Slnka cez kulminačný bod, čo mu dovoľovalo vypočítať nejasnosti ekliptiky. Podobne v Perzii Omar Chajjám uskutočnil reformu kalendára, ktorá bola presnejšia než juliánska a priblížila sa presnosťou ku gregoriánskej.
V časoch renesancie, Mikuláš Kopernik navrhol heliocentrický model Slnečnej sústavy. Jeho prácu obhájil, rozšíril a opravil Galileo Galilei a Johannes Kepler. Galileo pridal do svojich pozorovaní zlepšenie pomocou teleskopu. Kepler ako prvý vymyslel systém, ktorý správne opisoval detaily pohybov planét okolo Slnka nachádzajúceho sa v strede Slnečnej sústavy. Kepler však neuspel pri formulovaní teórie stojacej za jeho zákonmi. Až Newtonov objav nebeskej dynamiky a jeho gravitačné zákony konečne vysvetlili pohyby planét. Newton tiež vymyslel reflekčný teleskop.
Hviezdy boli zaradené medzi vzdialené objekty. S objavom spektroskopie bolo dokázané, že sú podobné nášmu Slnku, ale so širokým rozsahom teplôt, hmotností a veľkostí. Existencia našej galaxie, Mliečnej cesty, ako oddelenej skupiny hviezd bola dokázaná iba nedávno, v 20. storočí, spolu s existenciou ďalších galaxií a čoskoro potom aj rozpínaním vesmíru objaveným sledovaním pohybu galaxií smerom od nás. Kozmológia urobila v 20. storočí obrovské pokroky so svojim modelom veľkého tresku, ktorý výrazne podporovali dôkazy poskytované astronómiou a fyzikou ako napríklad kozmické mikrovlné reliktové žiarenie, Hubblov zákon a kozmologická hojnosť prvkov.
thumb|right|Hviezdna astronómia, Evolúcia hviezd: Mravčia planetárna hmlovina. Vyvrhovanie plynu z umierajúcej hviezdy v strede vytvára symetrické vzory na rozdiel od chaotických vzorov, očakávaných pri bežnej explózii.
Josip Broz Tito
Josip Broz Tito, vlastným menom Josip Broz (* 7. máj 1892, Kumrovec – † 4. máj 1980, Ľubľana), bol juhoslovanský komunistický revolucionár a politik. Od roku 1943 až do svojej smrti v roku 1980 zastával rôzne vedúce funkcie v štáte. Počas druhej svetovej vojny bol vodcom juhoslovanských partizánov, často považovaní za najúčinnejšie hnutie odporu v Nemcami okupovanej Európe. Od 14. januára 1953 až do svojej smrti 4. mája 1980 bol tiež prezidentom Juhoslávie. Titova komunistická ideológia je známa ako titoizmus.
Začiatky v komunistickej strane
Podieľal sa na organizácii Komunistickej strany Juhoslávie. V tomto období začal používať pseudonym Tito. V rokoch 1929 až 1934 bol kvôli svojej politickej činnosti väznený. V roku 1937 bol poverený vedením Komunistickej strany Juhoslávie, údajne aj napriek tomu, že dokonale neovládal komunistickú ideológiu.
Druhá svetová vojna
Bol organizátorom juhoslovanského komunistického odporu proti nemeckým a talianskym okupantom počas 2. svetovej vojny. Okrem boja proti okupantom však bolo cieľom aj nastolenie komunistického režimu. Bojoval aj proti konkurenčnému, prevažne Srbskému odbojovému hnutiu četníkov, ktorých viedol Draža Mihailović. Postupne sa Titovi podarilo získať okrem sovietskej podpory aj podporu zo strany Spojeného kráľovstva. Jeho partizánska armáda s viac ako 800 000 osobami postupne svojpomocne oslobodila podstatnú časť krajiny. Tito sa na konci vojny dokonca pokúsil anektovať časť rakúskeho pohraničia, ale skorý príchod britských vojsk mu v tom zabránil.
Povojnové obdobie
V roku 1945 získal ústavnú väčšinu v Národnom fronte, ktorý odvolal z funkcie kráľa Petra II. a založil Demokratickú federatívnu Juhosláviu. Politikovi pochádzajúcemu z maloroľníckej rodiny sa podarilo dosiahnuť súdržnosť rozličných skupín obyvateľstva. Sám pritom pôsobil ako integrujúca osobnosť. Ako predseda vlády sa pre svoje snahy o samostatnú politiku dostal od roku 1948 do sporov s J. V. Stalinom, ktorý chcel hospodárskym bojkotom priviesť Juhosláviu k „rozumu“. Komunistická strana Juhoslávie bola potom vylúčená z Kominterny, Tito sa stal v roku 1953 prezidentom a šiel svojou vlastnou cestou socializmu – budoval titoizmus. V zahraničnej politike sa orientoval na Hnutie nezúčastnených krajín, v ktorých videl protiváhu veľmocí. V 60. rokoch si ako vodca Hnutia nezúčastnených získal medzinárodné meno. V dôsledku obáv zo sovietskej invázie dlhodobo budoval veľkú armádu, čiastočne s podporou USA. Na konci jeho vlády krajina čelila ekonomickej depresii.
Zomrel 4. mája 1980 vo veku 87 rokov v Ľubľane.
Mardié
Mardié je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Loiret, v regióne Centre-Val de Loire.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Hviezdna brána (zariadenie)
right|thumb|Obrázok hviezdnej brány
Hviezdna brána je fiktívne zariadenie používané v rovnako pomenovaných filmoch a seriáloch. V roku 1928 bola vykopaná v Gíze prof. Langfordom, bola odvezená do USA ľodou Achilles. Pomocou hviezdnej brány je možné prekonávať obrovské vzdialenosti za krátky čas, čo umožňuje prieskum neznámych planét a kultúr.
Princíp fungovania
Hviezdna brána využíva teóriu relativity, ktorú sformuloval Albert Einstein. Vysvetlenie fyzikálnych javov ponúka dokument Stargate: True Science (Hviezdna brána - skutočná veda).
Pri extrémnych podmienkach je možné ohýbať tak čas, ako aj priestor. Týmto spôsobom sa môže na určitý čas vytvoriť tunel, ktorý výrazne skráti vzdialenosť medzi jednotlivými bránami, a tým zníži tiež čas potrebný na prechod z jednej brány do druhej. Cez hviezdnu bránu je možné presúvať audio i video signál, ľudí, zbrane či nebezpečné žiarenie.
Nábožensky a technologicky pokročilá rasa Orájov dokázala v posledných dvoch sériách seriálu Stargate SG1 vytvoriť superbránu (supergate), obrovskú verziu hviezdnej brány umožňujúcej časovo neobmedzené trvanie. Cez túto superbránu boli Orájovia schopní zo vzdialenej galaxie priviesť celú flotilu bojových vesmírnych lodí. Aby bola tak obrovská brána stabilná, je potrebné využiť silu čiernej diery.
História
Sieť hviezdnych brán vytvorili Antikovia, rasa ľudí z dávnych dôb, ktorá bola mimoriadne technologicky vyspelá. Okrem hviezdnych brán vytvorili napríklad lietajúce mesto Atlantídu, prezentované v seriáli Stargate: Atlantis.
Planéta Zem patrila do siete planét, na ktorých bola hviezdna brána postavená. Okolo roku 3000 pred našim letopočtom sa podarilo obyvateľom Egypta zvrhnúť nadvládu Goa’uldov a zasypať hviezdnu bránu. Egyptská brána bola nájdená v roku 1928 a pred začiatkom druhej svetovej vojny prenesená do USA. Zásluhou archeológa Daniela Jacksona sa podarilo rozlúštiť jej potenciál.
Prvá výprava cez hviezdnu bránu bola popísaná v 10. dieli prvej série seriálu Stargate SG1 a odohráva sa v 1945. Oproti všetkým ostatným výpravám bolo na vytáčanie symbolov použité manuálne točenie silou ľudských rúk. Druhá a oveľa známejšia výprava viedla na planétu Abydos. Dej tejto výpravy je znázornený v pôvodnom filme Hviezdna brána, natočenom v roku 1994.
Iris
V úvodnej epizóde seriálu hviezdna brána sa prvýkrát predstavila technológia známa ako Iris. Ide o mimoriadne odolný štít, nepreniknuteľný zbraňami. Iris sa dal aktivovať a deaktivovať z kontrolnej miestnosti. Pre bezpečnosť boli zavedené zvukové kódy umožňujúce zistiť, či sa pokúša prejsť cez bránu priateľ alebo nepriateľ. Okrem ľudských výprav získali zariadenie na odosielanie kódov aj spojenci ako Tokrovia alebo majster Bra'tac.
Arcangelo Corelli
Arcangelo Corelli (* 17. február 1653, Fusignano, Taliansko – † 8. január 1713, Rím) bol taliansky barokový huslista a hudobný skladateľ, jeden z hlavných predstaviteľov staroklasickej talianskej školy.
Od roku 1682 pôsobil Corelli dlhšiu dobu v Nemecku na dvore kurfirsta Johanna Wilhelma von der Pfalz, ktorý ho povýšil do šľachtického stavu. Neskôr sa vrátil do Talianska, do Ríma.
Bol tvorcom hudobnej formy nazvanej concerto grosso, ktorá ovplyvnila okrem iných aj tvorbu G. F. Händela.
Počas svojho života skomponoval 12 sólových sonát pre husle a continuo, 48 triových sonát pre dva husle a continuo a 12 concerti grossi pre 2 husle a violoncello a sláčikový orchester a continuo (Tutti).
Historické dielo
Historické dielo je objektivizovaný vývoj historického poznania a bádania. Historické dielo je vyabstrahovaným, štylizovaným konečným produktom celého historického poznávacieho procesu, jasne postihnuteľným, evidentným faktom, ktorý poskytuje v dôsledku svojej konkrétnosti spoľahlivú základňu pre predmetnú analýzu.
Carnières
Carnières môže byť:
Škoda Felicia
thumb|Škoda Felicia Fun
Škoda Felicia je malý automobil vyrábaný českou automobilkou Škoda v rokoch 19942001.Tento automobil bol výrazne zmodernizovaný starší model Škoda Favorit. Model Felicia je prvý automobil, ktorý vznikol po fúzii s koncernom Volkswagen. V priebehu výroby bola Felicia v roku 1998 modernizovaná.
História
Po vstúpení koncernu Volkswagen do automobilky Škoda v roku 1991 bola prvým krokom koncernu modernizácia pohonnej jednotky Favorita tak, aby dokázal splniť emisné normy západných krajín. V roku 1994 automobilka pripravila zásadnejšiu modernizáciu Favorita, ktorá však dostala novšiu, modernejšiu karosériu so zaoblenými hranami a nový názov Felicia. Prvým dostupným modelom bol hatchback Škoda Felicia, ktorý na začiatku predaja používal motory identické s motormi používanými vo Favorite, teda celohliníkový motor so zdvihovým objemom a jednobodovou vstrekovacou jednotkou Bosch Mono Motronic. Na výber boli 1,3litrový 40 kW agregát 781.135 pod označením Škoda Felicia LX, prípadne GLX, alebo 1,3litrový 50 kW agregát 781.136 pod označením Škoda Felicia LXi, pripadne GLXi. O rok neskôr sa do Felicii začal montovať koncernový motor 1,6l 55 kW a naftový motor 1,9l 47 kW. Takisto v roku 1995 bola predstavená Škoda Felicia Combi vybudovaná na báze modelu Škoda Forman. Išlo o karosériu combi vzniknutú predĺžením hatchbacku o 350 milimetrov. Pri modernizácii v roku 1998 boli oba pôvodné agregáty prebrané z Favorita modernizované a namiesto jednobodového vstrekovania dostali viacbodové vstrekovanie MPi. Škoda Felicia bola prvé auto tejto automobilky, kde bolo možné montovať ABS, pričom v niektorých výbavách bolo ABS v štandardnej výbave.
Motor
Pri uvedení na trh boli k dispozícii iba dva benzínové motory pôvodne montované v modeli Škoda Favorit, ktoré boli bezo zmien prebrané. Prípravu zmesi teda obstarávala vstrekovacia jednotka Bosch Mono Motronic. Pre vývoz do Ruska boli niekedy Felicie kvôli zníženiu výrobných nákladov osadzované karburátormi, ako pôvodne oveľa staršie Favority. Motory boli v dvoch výkonových variantoch 40 a 50 kW:
Prevodovka
Prevodovky vo všetkých Feliciach boli 5-stupňové manuálne, plne synchronizované, ale odlišovali sa odstupňovaním a stálym prevodom diferenciálu, podľa toho, ktorým motorom bol automobil osadený.
S motorom 1.3 BMM, 1.3 glx a 1.3 lxi 40 a 50 kW
Prevodové pomery:
S motorom 1.6 55 kW
Prevodové pomery:
Výbava
Felicia bola z pohľadu výbavy revolučná, pretože množstvo prvkov sa vtedy v značke Škoda objavilo prvýkrát. Od leta 1995 pribudli do výbavy antiblokovací ABS a predné airbagy, v septembri toho roku pribudol motor VW 1,6 a posilňovač riadenia. V roku 1996 nasledoval vznetový motor 1,9 D a pri motoroch 1,9 D a 1,6 se stal posilňovač riadenia štandardnou výbavou. Po facelifte v roku 1998 mohla byť Felicia vybavená aj bočnými airbagmi a elektronickou uzávierkou diferenciálu (EDS). Zároveň sa niektoré pôvodne príplatkové prvky dostali do štandardnej výbavy.
Zoznam ďalších príplatkových prvkov:
Akčné modely
Po zavedení modelu Škoda Fabia do výroby bolo potrebné zvýšiť predajnosť vtedy už starnúcej Felicie. Automobilka to dosiahla zavedením akčných modelov s rozšírenou základnou výbavou o niektoré nadštandardné prvky, ako napríklad ABS, airbagy, posilovač riadenia, kožený volant, klimatizáciu, hliníkové kolesá, elektricky sťahovateľné okná a podobne. Felicia ponúkala akčné modely Sport line (zvýšený výkon pomocou športového filtra), Mystery, Pacific, Family, Magic, Safe line (4 airbagy), Space line (množstvo ukladacích priestorov, len Combi), Color line (farebný interiér),Laurin & Klement, Blue sky, Friend, All safe, Nigari, Exclusive, Conte, Sound, special, Tipi, Tipi2, Bonne niut, Morzine, Ste maxime, Mangas, bergamote, Arcane, Comfort, Grand Air, Pack, Palomino, Yellix, Genuea, Lato, Active, Kliff, Samba, Milena, Tango 2,Twist, Trend, Saga, Gemini, Bohemia, Moravia, Popular, Classic, Color line,Atlanta, Safe line, Space line, Excellente, X-line, Pacific, Country, Trumf a svoju kariéru roku 2001 zakončila poslednou limitovanou edíciou Magic II“
The Gift of Game
The Gift of Game je prvý album americkej rap rockovej skupiny Crazy Town. Bol vydaný dňa 9. novembra 1999 vydavateľstvom Columbia Records. Z albumu bol vydaný najväčší hit skupiny „Butterfly“, ktorý dosiahol #1 v rebríčku Billboard Hot 100 dňa 24. marca 2001. Singel dosiahol #1 v 15 krajinách.
Celosvetovo sa predalo viac ako 2,5 milióna kópií, s viac ako 1,5 miliónov predaných kópií v USA. Obal albumu navrhli otec a strýko speváka skupiny Shifty Shellshocka.
Zoznam skladieb
(Skladby 15 a 31 sú ticho)
Live
Live môže byť:
Cvikla
thumb|upright=1.15|Rozrezaný koreň
Cvikla (Beta vulgaris subsp. vulgaris Skupina Conditiva; iné názvy pozri nižšie) je taxón (obyčajne hodnotený ako Skupina, (kon)varieta či poddruh) z druhu repa obyčajná (Beta vulgaris). V minulosti sa občas zaraďoval ako samostatný druh. Je to dvojročná poľnohospodárska plodina, ktorej buľvu konzumujú ľudia ako zelenina.
Názvy
Slovenské názvy tohto taxónu sú: cvikla , repa obyčajná pravá kŕmna cviklová  , repa obyčajná pravá cviklová , repa obyčajná cviklová , repa pravá cviklová , repa cviklová , červená repa , repa červená  , červená šalátová repa , červená repa šalátová , šalátová repa , repa šalátová , jedlá repa , repa obyčajná jedlá , záhradná repa , nesprávne alebo ľudovo alebo zastarano: cvikľa   , zastarano: baršč , zastarano: manholt č(i)erny (t. j. ekvivalent latinského názvu Beta nigra) , ľudovo: cviklovka , ľudovo: červená cvikla (názov červená cvikla alternatívne znamená len červenú formu cviklu).
Latinské názvy tohto taxónu sú najmä:
Systematika
Systém taxónu pozri v článku repa obyčajná.
Pôvod
Jej pôvod je v Stredomorí a v severoafrickom prostredí. Je známa a obľúbená ako v Európe, tak v Severnej Amerike a mnohých ázijských krajinách. Prvé záznamy o cvikle sú staré asi 3 000 rokov a pochádzajú z Babylonie. Bola známa aj v starom Ríme, kde ju bohato využívali, jednak ako jedlo, ale najmä ako liek. Vďaka antike sa rozšírila do celej Európy.
Použitie
Surová cvikla sa dobre uplatní v šalátoch. Výborne chutí s cesnakom, chrenom, kapustou, jablkami, pomarančmi a orechmi. Z varenej cvikly pripravujeme šaláty so smotanou, majonézou, marinádou a pod. Oba druhy šalátov sú dobrým doplnkom pečeného mäsa a minútok. Uvarenú mladú cviklu stačí len osoliť, pokvapkať citrónom a maslom - je to dobrá príloha pre tých, ktorí nemajú radi kyslé šaláty.
Ide o jeden z najrozšírenejších druhov pestovaných riep. Jej konzumácia je rozšírená prevažne vo východnej Európe, kde sa používa na prípravu boršča. Ku konzumácii najčastejšie slúži podzemná koreňová časť, ktorá sa pred jedlom často varí či sa podáva studená po uvarení ako šalát s octom alebo olejom. Dajú sa konzumovať aj zelené listy, ktoré sa najčastejšie podávajú dusené alebo varené.
Liečivé účinky
Cvikla obsahuje v hojnom množstve betaín, ktorý bráni rozvoju kôrnatenia tepien a podporuje činnosť pečene. Farbivo cvikly rozširuje koronárne tepny a spevňuje stenu vlásočníc. Z jej priamych liečivých účinkov menujme tiež účinky močopudné, vylučuje soľ z tela, povzbudzuje činnosť žalúdka a tvorbu žlče. Pri ateroskleróze sa odporúča liečivá kúra: surová šťava z cvikly v dávke 50100 ml denne po dobu aspoň desiatich dní. Podporuje rast buniek a opravuje ich jadrá. Aktivuje tvorbu červených krviniek, a tým zásobovanie buniek kyslíkom. Vyvoláva optimistickejšiu náladu. Zbavuje črevá jedovatých látok, odstraňuje zápchu. Dodáva pružnosť a lesk pleti, vlasom a nechtom. Neutralizuje a zároveň odstraňuje jedovaté látky, najmä v mozgu.
Priemerný obsah látok a minerálov
Cvikla v 100 g buľvy obsahuje asi 70 mg sodíka, 380 mg draslíka a 20 mg vápnika, ďalej obsahuje horčík a z mikroprvkov rubídium a cézium. Dôležitý je obsah rastlinných farbív, antokyánov, zabraňujúcich krehnutiu ciev. Z vitamínov obsahuje vitamín C, vitamíny skupiny B a ďalšie.
Tabuľka udáva dlhodobý priemerný obsah živín, prvkov, vitamínov a ďalších nutričných parametrov zistených v cvikle.
Vozokany (okres Galanta)
Vozokany sú obec na Slovensku v okrese Galanta.
Peter Dinklage
Peter Hayden Dinklage (* 11. jún 1969, Morristown, New Jersey, USA) je americký herec. Od svojho prelomového snímku Prednosta sa objavil vo filmoch ako Vianočný škriatok (2003), Dokážte mi vinu (2006), Superpes (2007), Horšie ako smrť (2007) (a aj v jeho remaku z roku 2010), Letopisy Narnie: Princ Kaspian (2008) a Doba ľadová 4: Zem v pohybe (2012). Od roku 2011 hrá Tyriona Lannistera v seriáli Hra o tróny, za čo získal cenu Emmy aj Zlatý glóbus pre najlepšieho herca vo vedľajšej úlohe.
Životopis
Narodil sa v Morristowne v New Jersey Diane a Johnovi Carlovi Dinklageovým. Jeho matka bola učiteľka hudobnej výchovy na základnej škole a otec sa živil ako poisťovací agent. Dinklage sa narodil s achondropláziou, vďaka čomu má malý vzrast (135 cm). Vyrastal v Mendham Township v New Jersey a je nemeckého a írskeho pôvodu. Jeho nemeckí predkovia boli príbuzní so šľachtickým rodom „von Dincklage“. V roku 1987 absolvoval Delbarton School a v roku 1991 Bennington College.
Súkromný život
V roku 2005 si vzal divadelnú režisérku Ericu Schmidt. V roku 2011 sa im narodila dcéra Zelig. Je vegetarián a žije so svojou ženou a dcérou v New Yorku. Podporuje organizáciu Farm Sanctuary a bol hovorcom organizácie Walk for Farm Animals. Keď sa ho v rozhovore spýtali na jeho výšku, tak povedal: ''„Keď som bol mladý, určite sa mi to nepáčilo. Ako dospievajúci som bol zatrpknutý a naštvaný a začal som si okolo seba stavať múry. Ale čím starší ste, tým viac si uvedomujete, že pre tieto veci musíte mať zmysel pre humor. A tak jednoducho viete, že to nie je váš problém. Ale ich.“''
Káraný
Káraný je obec v Česku v okrese Praha-východ v Stredočeskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 656 obyvateľov, z toho 309 mužov a 347 žien, pričom priemerný vek v obci bol 42,5 roka (muži 41,0 roka, ženy 43,8 roka).
Alexandr Ivanovič Pokryškin
Mladosť a cesta k letectvu
Narodil sa 6. marca 1913 v meste Novonikolajevsk (dnes Novosibirsk) v rodine robotníka ruskej národnosti. V roku 1928 skončil 7. ročník základnej školy a šiel pracovať ako stavebný robotník. Napriek tomu že pochádzal z chudobnej rodiny a žil v najchudobnejšej časti mesta nebol ako väčšina jeho rovesníkov. V roku 1930 začal študovať na vyššej technickej škole, po jeden a pol roku dostal diplom a ďalšieho pol roka pracoval v muničnej továrni. Následne sa v roku 1932 dobrovoľne prihlásil do armády a bol vyslaný na leteckú školu, po čom veľmi túžil. Školu však onedlho zatvorili a z jej študentov spravili leteckých mechanikov. Ako letecký mechanik absolvoval najprv školu v Perme a neskôr v Leningrade. Potom bol prevelený k 74. streleckej divízii, kde sa stal mechanikom. Jednotka bola dislokovaná v Krasnodare, kde Pokryškin navštevoval miestny aeroklub. Práca mechanika ho však vôbec nenapĺňala o čom svedčí i to, že poslal 40 žiadostí o prevelenie veliteľom i veleniu letectva. Všetky jeho žiadosti boli zamietnuté, pretože Červená armáda mala nedostatok leteckých mechanikov. V tomto období sa podieľal na činnosti jednotky. Jeho schopnosti sa prejavili napr. i v tom, že spolupracoval na zdokonaľovaní guľometu ŠKAS pre stroje R-5. Až v zime roku 1938 velenie akceptovalo jeho žiadosť a umožnilo mu štúdium na leteckej škole Mjasnikova. Tú veľmi úspešne ukončil v roku 1939. Získal hodnosť staršij lejtnant (nadporučík) a bol pridelený k 55. IAP nachádzajúcom sa v oblasti Besarábie.
Hudobné dielo
Hudobné dielo (iné názvy: skladba, hudobná skladba, kompozícia, hudobná kompozícia) je umelecké dielo, ktoré vzniká v kontexte hudobnej kultúry v dôsledku oddelenia produkcie a interpretácie hudby. Je spravidla zaznamenávané notovým písmom. Hudobné umelecké dielo však v ontologickom zmysle slova existuje iba potiaľ, pokiaľ je produkované a recipované zároveň. V písanej podobe (napr. v podobe partitúry) existuje iba potenciálne.
Alexandr Ivanovič Pokryškin
Druhá svetová vojna
55. IAP bola jednou z prvých sovietskych jednotiek, ktorá sa začala tesne pred napadnutím ZSSR prezbrojovať na nové stroje MiG-3. Pokryškin patril k letcom, ktorí organizovali výcvik a prezbrojovanie na nové MiGy a tak na začiatku vojny mu nechýbali skúsenosti s týmto typom. Napriek tomu nebol jeho prvý bojový let 22. júna 1941 vôbec úspešný. Pri lete spozoroval a napadol lietadlo neznámeho typu. Ale to, že tento stroj mal na krídlach červené hviezdy si všimol až po tom čo sa poškodené lietadlo začalo rútiť k zemi. Pokryškin zostrelil sovietsky Su-2, ktorý v tej dobe nebol známy ani sovietskym letcom. Z posádky zostreleného lietadla prežil len pilot, strelec pri tomto nešťastí zahynul. Tento zostrel zostal veľkou škvrnou na jeho povesti. V nasledujúcich dňoch však svoju chybu odčinil. Už 23. júna zostrelil svoj prvý Messerschmitt Bf 109 pri boji v okolí rieky Prut. V bojoch na južnom fronte dosiahol aj ďalšie víťazstvá. Niektoré z nich mu však údajne neboli uznané, pretože jednotka stratila väčšinu dokumentácie pri ústupoch. 3. júla bol zostrelený protilietadlovou obranou za nemeckou líniou a strávil 4 dni cestou k jednotke. Už vtedy si začal uvedomovať aká zastaraná a neflexibilná je sovietska doktrína vedenia vzdušných vojsk. Svoje bojové skúsenosti využil na na zavedenie nových taktík. Najznámejšia bola predovšetkým jeho dohora rozvinutá formácia tzv. „etažerka“ Pritom sovietske letectvo v tej dobe bojovalo za veľmi sťažených podmienok. Prišlo o veľkú časť svojich síl a teraz bojovalo s početnejším a navyše aj skúsenejším nepriateľom.
Pokryškin v tej dobe niekoľkokrát unikol iba o vlások smrti. Raz napríklad guľometná strela zasiahla sprava kabínu jeho stroja, roztrhla výložky na jeho pravom ramene odrazila sa na opačnej strane a zasiahla jeho bradu. Dvakrát prežil nemecký nálet, pri ktorom sa k nemu dokotúľali nevybuchnuté bomby. Prvýkrát sa tak stalo pri nálete dvoch Junkersov Ju 88 na jeho základňu. Pokryškin sa vtedy pokúšal brániť svoj stroj, ktorý bol jedným z posledných letuschopných v jednotke, tak že vymontoval pohyblivý guľomet z vedľa stojaceho bombardéra a spustil ním paľbu na nepriateľa, opierajúc ho o trup svojho lietadla. Tejto paľby si však všimol jeden z nalietajúcich bombardérov, ktorý sa nasmeroval práve na páliaci guľomet. Reťazec dopadajúcich bômb smeroval priamo k stroju od ktorého viedol paľbu, no bomba ktorá dopadla len niekoľko krokov od neho nevybuchla. Ju-88 svoj náklad totiž vypustil z príliš malej výšky a bomba sa pri páde nestihla odistiť.
Na jeseň 1941 mu bol udelený Rad Lenina za úspešný prieskumný let v zlom počasí, pri ktorom lokalizoval útočiace jednotky von Kleista. Začiatkom roku 1942 bola jeho jednotka stiahnutá na Kaukaz. V tej dobe lietal krátku dobu aj na strojoch Jak-1. No čoskoro bola jednotka prezbrojená na americké stroje Bell P-39 Airacobra. Účasnil sa i na preletoch lietadiel z Iránu. Pri prezbrojovaní sa niekoľkokrát dostal do stretu s novým veliteľom jednotky, ktorému prekážala Pokryškinova kritika sovietskej leteckej stratégie. Veliteľ ho dokonca obvinil zo zbabelosti a neuposlúchnutia rozkazov, za čo mu hrozil vojenský súd. Ale onedlho bol týchto obvinení zbavený a jeho skúsenosti jednotka využila v nasledujúcich bojoch na Kubáni (tzv. boje o Kubánske predmostie).
Na Kubáni prebiehali na jar 1943 jedny z najťažších leteckých bojov na východnom fronte. Proti sovietskemu letectvu Nemci nasadili skúsené jednotky ako JG 3, JG 51 a JG 52. Denne sa odohrávali letecké bitky, ktorých sa účasnilo nezriedka i 200 lietadiel. Pokryškin aplikoval svoju inovatívnu taktiku formácií, ktoré boli roztiahnuté do výšky (nazývaná tiež „kyvadlová“ taktika). Takto patrolujúce lietadlá v spolupráci s kvalitnou pozemnou pozorovacou službou a centrálnym systémom velenia viedli k viacerým úspechom sovietskeho letectva nad Luftwaffe.
12. apríla zostrelil počas jedného letu Pokryškin priamo pred očami svojich nadriadených v oblasti stanice Krymskaja 4 nemecké Bf 109. Toho dňa si na svoje konto pridal aj ďalšie 3 nepriateľské stroje. 29. apríla zaútočil s 8 Airacobrami „zo slnka“ na zostavu Junkersov Ju 87, ktoré leteli pod ochranou početných Messerschmittov. Pokryškinovi stíhači zostrelili 12 strmhlavých bombardérov, z toho 5 on sám. Pokryškin, si podobne ako aj v tomto prípade, pri útokoch väčšinou vyberal najnebezpečnejšiu úlohu, a to útok na veliteľa zostavy nepriateľských stíhačov. Jeho likvidácia mala vždy veľmi negatívny dosah na morálku ostatných nemeckých stíhačov.
Vo februári 1944 Pokryškinovi ponúkli úlohu vedenia výcviku nových letcov na leteckej škole v Moskve, to však odmietol a naďalej zostal v pôvodnej hodnosti aj funkcii pri 16. GIAP. V tej dobe však bol už pomerne známou osobnosťou a armáda začala mať obavy z jeho smrti a preto mu boli obmedzené lety. V júni 1944 bol povýšený do hodnosti plukovníka a bol poverený vedením celej 9. gardovej leteckej divízie (9. GIAD). V tej dobe už za jeho zostrelenie Nemci vypísali vysokú odmenu. Jeho povestnú Airacobru s výrazným bielym číslom 100 na trupe a množstvom červených hviezd v prednej časti trupu, ktoré symbolizovali jednotlivé zostrely sa však Luftwaffe nikdy zostreliť nepodarilo. 19. augusta mu bola udelená za absolvovanie 550 bojových letov a 53 zostrelov aj tretia hviezda Hrdinu ZSSR (medaila č. 1). Stal sa tak prvým, kto bol ocenený týmto vysokým vyznamenaním trikrát, a jediným sovietskym vojakom, ktorý všetky 3 hviezdy získal počas vojny.
Po tom čo bol poverený velením celej divízií, väčšinu času trávil na zemi vo veliteľskom bunkri, odkiaľ riadil vzdušné operácie. Podieľal sa na Jassko-kišinevskej operácii, bojoch v Rumunsku a Poľsku. Jeho jednotky bojovali aj nad Berlínom a vojnu skončili v Československu. Na sklonku vojny dosiahol aj svoje dve posledné vzdušné víťazstvá, keď zlikvidoval 2 Ju 87.
24. júna 1945 sa zúčastnil na prehliadke víťazstva na Červenom námestí, kde niesol zástavu frontu.
Povojnové obdobie
Po skončení vojny zostal slúžiť v armáde, na veliteľstve protivzdušnej obrany, viaceré návrhy na jeho povýšenie však boli zamietnuté. Bolo to i preto, že počas vojny si veľmi obľúbil americké Airacobry a uprednostňoval ich aj na úkor sovietskych typov. V roku 1948 absolvoval vojenskú akadémiu M.V. Frunzeho a roku 1957 aj akadémiu generálneho štábu. Po Stalinovej smrti nakoniec získal hodnosť generála letectva. Nakoniec mu bola udelená hodnosť maršala letectva a od roku 1972 do roku 1981 bol prezidentom DOSAAF, bývalého OSVIACHIMu, sovietskeho civilného leteckého zväzu. O jeho politickej nestrannosti svedčí i to, že napriek rôznym tlakom, vo svojich memoároch, nikdy nenadbiehal ani nevyzdvihoval rolu Brežneva v bitke na Kubáni, ktorý tam vtedy slúžil ako nižší veliteľ.
Alexandr Ivanovič Pokryškin zomrel 13. novembra 1985 v Moskve. Bol pochovaný na Novodievčom cintoríne v Moskve.
Memoáre
Pokryškin počas svojho života napísal niekoľko kníh o svojich zážitkoch z vojny:
Leonid Vitalievič Kantorovič
Leonid Vitalievič Kantorovič (* 19. január 1912, Petrohrad, Rusko, vtedy Ruská ríša – † 7. apríl 1986, Moskva, Rusko, vtedy Ruská SSR, ZSSR) bol ruský matematik a ekonóm, nositeľ Ceny Švédskej ríšskej banky za ekonomické vedy na pamiatku Alfreda Nobela za rok 1975.
Pracoval v matematickej teórii optimalizácie, kde položil základy lineárneho programovania, niekoľko rokov pred tým, než George Dantzig objavil simplexovú metódu. Svoje poznatky v teórii optimalizácie využíval v oblasti hospodárskeho plánovania. V roku 1949 dostal za svoju prácu v tejto oblasti Stalinovu cenu.
Pracoval aj v iných oblastiach matematiky, predovšetkým vo funkcionálnej analýze a numerickej matematike, aplikoval funkcionálnu analýzu na analýzu niektorých iteratívnych metód numerickej matematiky, z čoho vzišla tzv. Kantorovičova nerovnosť. Je tiež autorom konceptu tzv. Kantorovičovej metriky, ktorá sa využíva v teórii pravdepodobnosti. Pracoval aj v komplexnej analýze, variačnom počte a deskriptívnej teórii množín.
Filozofické dielo
Filozofické dielo je produkt filozofie, súčasť predmetu historickofilozofického výskumu biografie filozofa, textológie, bibliografie, ponematológie a iných disciplín.
Filozofické dielo ''nie je bezrozmerným priesečníkom zákonitostí alebo vplyvov. Je ohniskom, v ktorom sa pretavujú vplyvy, aby z nich vznikla nová bytnosť, ktorou je dielo. Odtiaľ význam pochopenia diel – týchto uzlových bodov kultúrnej štruktúry, faktorov vývoja, konštituujúcich súčastí duchovnej reality. Diela sú vykryštalizovanou činnosťou, sú nabité jej silou a uchovávajú si jej dialektické napätie. Filozofia, to nie sú len filozofické problémy, trendy, kategórie, ale aj diela. To sú atómy duchovnej reality. Pri rozbore nestačí odhaľovať vonkajšie a vnútorné príčiny ich genézy, prípadne ich ďalšie pôsobenie, ale spriesvitniť ich vnútornú štruktúru a objaviť v nich zrod nového.''
Karl Jaspers o filozofickom diele
''Niekoľko málo diel filozofie je čo do ich zmyslu takých nekonečných, akými sú veľké diela umelecké. Je v nich myslené viac, než sám autor vedel. Vôbec je v každej hlbokej myšlienke uložené viacej, než môže mysliteľ sám vidieť so všetkými dôsledkami. Ale vo všetkých veľkých filozofiách je celok sám a vnáša tam nekonečno. Vo všetkých prtikladoch je prekvapivý súzvuk, taký, že sa tieto protiklady samé stávajú vyjadrením pravdy. Je to prepletenie myšlienok, ktoré je jasné v prvom pláne, ale súčasne presvetľuje bezodné hlbiny. Sú to zázračné diela, ktoré vidíme tým lepšie, čím trpezlivejšie ich interpretujeme. Tak je to napr. s dielami Platóna, Kanta, v Hegelovej Fenomenológii ducha – ale s rozdielmi: U Platóna v najjasnejšom vedomí vyrovnanej formy, dokonalosti, najjasnejšieho vedenia metódy, použitia umenia pre oznámenie filozofickych právd, bez rezignácie na presnosť a pôsobivosť myšlienok. U Kanta vo veľkej poctivosti, spoľahlivosti každej vety, najkrásnejšej jasnosti. U Hegela v nepresnostiach toho, čo si dovolí myslieť, ale i v bohatosti obsahov, tvorivej sile, hľbke myslenia, napokon vo vlastnom filozofovaní neuskutočnené. To všetko je potom nahradené skôr násilím a klammi a má tendenciu k dogmatickým schémam scholastiky a k estetickému prežívaniu.
Filozofi stoja na rozličných stupňoch a sú najrôznejších druhov. Filozofickým osudom každého je to, či sa v mladosti venoval štúdiu niektorého z veľkých filozofov, ktorému dôveroval.
Dá sa povedať, že v káždom veľkom diele je obsiahnuté všetko. Jedným takým veľkým dielom sa možno prepracovať do celej šírky filozofie. Dôkladným ponorením sa do veľkých diel získame prostriedok, z ktorého a ku ktorému sa potom všetko ostatné osvetľuje. Štúdium tohto diela priťahuje všetko ostatné. Človek tak získava orientáciu v celych dejinách filozofie (alebo aspoň získava o nich zbežnú znalosť), citácie originálnych textov v nás zanachávajú hlboké dojmy, dospievame k tušeniu toho, čo tam nie je a čo treba urobiť. Ak študujeme dôkladne a bez obmedzenia jednu vec, uchovávame si schopnosť sebakritiky čo do miery vedenia, ktoré získavame z iných druhoradých filozofickych príručiek.''
Stará rada znie, že treba študovať Platóna a Kanta, že tým sa dostaneme všetkému podstatnému.
Bedrovník
náhľad|Časti tenkého čreva
Bedrovník (iné názvy: ileum, staršie: bederník, zastarano: kýčelník ; ) je spodný úsek tenkého čreva.
Je to svalová rúra pokrytá pobrušnicou a veľmi pohyblivo upevnená tenučkou duplikatúrou pobrušnice – okružím (mezentérium; ) – k zadnej stene brušnej. Takýto spôsob upevnenia umožňuje tenkému črevu peristaltické pohyby, ktorými sa v ňom natrávenina (chýmus) premiešava a aborálne posúva. Cez okružie je tenké črevo bohato zásobované krvou, inervované a cez okružie prebiehajú aj lymfatické cievy.
Amettes
Amettes je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Pas-de-Calais, v regióne Nord-Pas-de-Calais.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Vstrebávanie
Vstrebávanie alebo resorpcia môže byť:
Martha Jeffersonová Randolphová
Martha Washington Jeffersonová Randolphová (* 27. september 1772, Monticello, Virgínia, USA – † 10. október 1836, Albemarle County) bola prvá dáma Spojených štátov ako dcéra prezidenta Thomasa Jeffersona v rokoch 1801 - 1809.
Životopis
Narodila sa v rodinnej usadlosti Monticello vo Virgínii. Podobala sa na svojho otca, bola vysoká, štíhla s ryšavými vlasmi. Od svojich 12 rokov bývala v Paríži, kým bol otec veľvyslancom USA vo Francúzsku. Otec rozhodol o jej štúdiu na Abbaye Royale de Panthemont, exkluzívnej kláštornej škole, kde sa Martha rozhodla konvertovať ku katolíctvu. Jej plán stať sa mníškou otca primäl ukončiť jej štúdium.
V roku 1790 si vzala Thomasa Manna Randolpha mladšieho, neskoršieho guvernéra štátu Virgínia (v rokoch 1819-1822). Mala s ním dvanásť detí:
Zomrela v usadlosti Edgehill v Albemarle County, vo Virgínii v roku 1836.
Prvá dáma
Marthina matka zomrela v roku 1782, pred nástupom manžela do funkcie, a preto je Martha Jeffersonová Randolphová považovaná za prvú dámu Spojených štátov amerických.
Bola známa pod prezývkou Patsy a reputáciu získala ako intelektuálna osobnosť.
Charles Bronson
Charles Bronson, vlastným menom Charles Dennis Buchinsky (* 3. november 1921, Ehrenfeld, Pensylvánia, USA – † 30. august 2003, Los Angeles, Kalifornia) bol americký filmový herec, väčšinou predstaviteľ drsných mužov. Medzi jeho najslávnejšie filmy patria Sedem statočných a Vtedy na Západe.
Jeho otec bol tatársky emigrant z mesta Druskininkai, matka bola pôvodom Litovka katolíckeho vyznania narodená v Pensylvánii. Mal 14 súrodencov. Ako jediný z rodiny vyštudoval vysokú školu, ale najskôr pracoval ako baník spolu so svojimi bratmi. Až po vojne študoval herectvo a začal hrať v divadle Pasadena Playhouse, kde sa zoznámil s režisérom Henrym Hathawayom, ktorý mu ponúkol prvú filmovú úlohu. Filmovú slávu mu priniesol v roku 1960 film Sedem statočných. Celkovo hral vo viac ako šesťdesiatich filmoch.
Zomrel vo veku 81 rokov na zápal pľúc.
Manuel I. (Portugalsko)
thumb|upright|Erb Manuela I. Manuel I. Šťastný (* 31. máj 1469, Lisabon, Portugalsko – † 13. december 1521, Lisabon) bo piaty portugalský kráľ z avizskej dynastie a za jeho vlády v rokoch 1495 až 1521 sa Portugalské kráľovstvo stalo koloniálnou ríšou.
Pôvod
Narodil sa z manželstva portugalského infanta Ferdinanda s Beatrix Portugalskou. Jeho otec bol synom kráľa Eduarda I. a obaja rodičia vnúčatami Jána I., prvého portugalského kráľa z rodu Avis.
Rodina
Manuel I. bol ženatý trikrát.
V roku 1497 sa jeho manželkou stala španielska infantka Izabela Aragónska (* 1470 – † 1498), dcéra Katolíckych Veličenstiev, ktorá zomrela pri pôrode ich prvého dieťaťa:
Druhou manželkou sa stala v roku 1500 Mária Aragónska (* 1482 – † 1517), dcéra Katolíckych Veličenstiev, s ktorou mal desať detí:
Treťou manželkou sa stala v roku 1519 neter jeho predošlých manželiek, Eleonóra Habsburská (* 1498 – † 1558). Mali dve deti:
Zoznam GS1 kódov štátov
Zoznam GS1 kódov štátov. Používajú na napríklad v čiarovom kóde EAN-13.
Boltzmannovo rozdelenie
Boltzmannovo rozdelenie je rozdelenie pravdepodobnosti, ktoré určuje relatívny počet atómov či molekúl, ktoré sú v podmienkach termodynamickej rovnováhy v určitých excitovaných stavoch. Odvodil ju Ludwig Boltzmann a má tvar:
kde k_B je Boltzmannova konštanta, T je absolútna teplota, g_i je degenerácia (počet stavov, ktoré majú energiu E_i), N je celkový počet častíc, ktorý je definovaný ako
a Z(T) sa volá distribučná funkcia, ktorá je rovná
Ráztoky
Ráztoky môžu byť:
Mimoliterárne dielo
Mimoliterárne dielo je výtvarné dielo, hudobné dielo ap.
Mareau-aux-Bois
Mareau-aux-Bois je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Loiret, v regióne Centre-Val de Loire.
Aglonská bazilika
náhľad|Fasáda aglonskej baziliky Aglonská bazilika je kostol rímskokatolíckej diecézy Rezekne - Aglona a významným pútnickým miestom lotyšských rímskych katolíkov. Nachádza sa 40 kilometrov od mesta Daugavpils a 250 kilometrov od hlavného mesta Riga.
Mareau-aux-Bois
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Kôrokožec bezzubý
Kôrokožec bezzubý (lat. Hydrodamalis gigas) bol morský cicavec z čeľade dugongovité (Dugongidae).
Opis a spôsob života
Kôrokožec bezzubý bol najväčším zástupcom celého radu sirén, meral 7 –  a jeho hmotnosť presahovala 4 tony. Ako jediný z celej skupiny bol prispôsobený životu v ľadových vodách severného Tichého oceánu.
Kôrokožce žili v rodinách – rodičovský pár a rôzne staré mláďatá. Gravidita trvala 12 mesiacov, mláďatá sa rodili počas celého roku. Kôrokožci sa živili vodnou vegetáciou, ktorú strhávali z pobrežných skál kartáčmi z tuhých štetín naspodku plutvy. Kôrokožcom chýbali zuby, potravu drvili upraveným podnebím. Oči mali malé, očné viečka chýbali. Koža pripomínala drsnú kôru stromov – odtiaľ meno.
Objav a vyhubenie
Jeho domovom boli Komandorské ostrovy, kde ho roku 1741 objavila výprava moreplavca Vitusa Beringa. Beringova loď na ostrovoch stroskotala a jedine mäso a tuk kôrokožcov stroskotancom umožnili prežiť zimu. Lekárovi a zoológovi výpravy G. W. Stellerovi vďačí veda za jediný presný popis kôrokožca a jeho spôsobu života. Preto sa tento druh niekedy tiež nazýva dugong Stellerov. Po návrate do Ruska expedícia oznámila svoj objav a na ostrovy sa vydali prvý lovci. Začali nevídané jatky. Lov kôrokožcov nebol obťažný, zvieratá boli veľmi dôverčivé. Najväčší záujem bol o tuk a o kožu, ktorá svojou tuhosťou a silou (4 – ) pripomínala pneumatiku. Chránila totiž telo zvieraťa pri náraze na ostré skaly pobrežia. Pod pokožkou bola vrstva tuku silná 6 – . Roku 1768 ubil lovec posledného kôrokožca. Iba za 27 rokov od objavenia bol tento druh vyhynutý. Po kôrokožcoch ostalo len pár kúskov kože a kostry, ktoré patria k najvzácnejším exponátom svetových múzeí.
Multiplexor (digitálny)
Multiplexor (angl. multiplexer) je druh logického digitálneho elektronického obvodu zo skupiny kombinačných obvodov.
Funkcia
Multiplexor je digitálny obvod, ktorý umožňuje zlučovať niekoľko vstupov do jedného výstupu. Stav výstupu je zhodný so stavom toho signálneho vstupu, ktorý určuje stav výberových vstupov.
Podobnú funkciu ako multiplexor má viacpolohový elektromechanický prepínač.
Prevedenie
Multiplexor sa vyrába vo forme integrovaného obvodu, pričom sa niekedy umiestňuje do jedného puzdra viac multiplexorov so spoločnými výberovými vstupmi. Niekedy je vyvedený okrem priameho výstupu aj invertovaný výstup. Vnútorne je multiplexor realizovaný hradlami AND-OR-INVERT
Zemianske Sady
Zemianske Sady sú obec na Slovensku v okrese Galanta.
Polohopis
Zemianske Sady patria do Trnavského kraja, nachádzajú sa v severnej časti okresu Galanta. Poloha obce je 15 km od Serede asi 14 km od Hlohovca. Približne rovnakú vzdialenosť má do Galanty, Trnavy aj Nitry ( 25 - 30 km ).
Marcelino Sanz de Sautuola
Objavil na pozemku svojho panstva jaskyňu Altamira, kde sa nachádzalo množstvo prehistorických artefaktov. Za svojho života bol považovaný za podvodníka. Uznanie sa mu dostalo až po smrti, po objavení jaskyne La Mouthe vo Francúzsku.
Logaritmus
thumb|Graf prirodzeného logaritmu y=loge x, inak zapísané y = ln x
Logaritmus alebo logaritmická funkcia (pri základe a) je inverznou funkciou k exponenciálnej funkcii (s tým istým základom).
Logaritmom čísla x pri základe a teda nazývame v matematike také číslo y, pre ktoré platí:
a označujeme ho symbolicky
kde a > 0, a ≠ 1, x > 0. Funkciu
Graf logaritmickej funkcie nazývame logaritmická krivka; prechádza bodmi a.