cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Slovenská literatúra
Prvá vlna moderny (19051918)
Vladimír Roy (18851936) je básnik zaraďovaný do druhej vlny moderny, ktorý bol ovplyvnený tvorbou Ivana Kraska a Janka Jesenského. Debutoval epickou skladbou o M. R. Štefánikovi Náš Ikarus (1920) a pokračoval vydaním ďalších šiestich zbierok poézie: Keď miznú hmly, Rosou a tŕním (obe 1921), Cez závoj a Peruťou sudba máva (obe 1927), Zvlnený prameň (1933), In memoriam (1934) a výber poézie Básne (1963). Jeho prózy Môjmu mladému životu, Čierna krv, Pri ohni a i. zostali v rukopisnej forme. Písal aj estetické a literárno-historické eseje, napríklad o P. O. Hviezdoslavovi, Samovi Chalupkovi, Aloisovi Jiráskovi, M. R. Štefánikovi, R. Browningovi a ďalších. Vladimír Roy je považovaný za vedúceho básnika druhej vlny moderny, hoci dosť osciloval medzi realizmom a symbolizmom, čo vytváralo eklektický dojem z jeho tvorby.
Ivan Horváth (19041960) je tiež žánrovo aj štýlovo polymorfný autor, ktorý osciluje medzi impresionizmom, novoromantizmom, dekadenciou, expresionizmom, vitalizmom a i. Horváth bol prozaik, publicista, diplomat a politik, ktorý okrem fakulty práva v Bratislave absolvoval aj diplomatické vedy v Paríži. Bol účastníkom protifašistického odboja na Slovensku, členom Ústredného výboru KSČ od roku 1944. Po roku 1945 zastával vysoké funkcie v SNR, v Zbore povereníkov Slovenskej národnej rady od 18. septembra 1945 do 16. augusta 1946 a v Národnom zhromaždení ČSR. Nakoniec bol ambasadorom ČSR v Maďarsku. V roku 1950 ho odsúdili za buržoázny nacionalizmus a uväznili na 18 rokov, po 9 rokoch dostal milosť (Iný zdroj uvádza príčinu uväznenia rozsudok za velezradu a špionáž). Krátko nato skonal v Bratislave. Jeho debutová práca Mozaika života a snov (1923) bola časopisecky publikovaná zbierka poviedok. Čo sa týka témy, spracovával rozpor medzi skutočnosťou a snom, sústredil sa na emocionálnosť vo vzťahoch. Poetizmus sa objavil v jeho novele Laco a Bratislava, je to lyricky a sviežo podfarbený príbeh zo života študentov v Bratislave. Za jeho najlepšie dielo je považovaný súbor piatich noviel Vízum do Európy (1930), v ktorom opisuje atmosféry európskych metropol. Novely sa vyznačujú pútavým dejom, psychologickým uhlom pohľadu. V 1944 vydal zbierku noviel Tak sa to malo stať (1944), ktorou pokračuje v psychologickom nazeraní na konanie postáv. V roku 1948 vyšiel jeho dokument o atmosfére v jeho umeleckej generácii pod názvom Život s Laurou, ktorá sa zaoberá témou vzťahu umelec a jeho múza. V roku 2004 vyšla jeho zbierka esejí Európa koktail, ktorý bol zbierkou portrétov slovenských spisovateľov.
Kvetoslav Florián Urbanovič (18851963) bol celý život učiteľom na západnom Slovensku. Napísal romány Poklesky (1922), Tridsať strieborných (1923), voľne nadväzujúci román Bez vesla (1926), dvojdielny román Oráčina (1933). Písal aj drámy, ktoré vyšli v súbornom diele v roku 1925. Osobitne vydal hru Vyvrheli (1929). Urbanovičova tvorba patrí ku komerčnej aj bulvárnej spisbe zameranej na sociálnu vrstvu bratislavskej elity a s ňou sa prelínajúcej umeleckej bohémy a sveta sociálnej periférie.
Milan Thomka Mitrovský (1875 – 1943) bol slovenský neoklasicistický akademický maliar. Popri svojej výtvarnej činnosti napísal zbierku noviel Pani Helène (1930), za ktorú dostal štátnu cenu. Témou týchto próz je prostredie umeleckej bohémy vo Florencii, ktoré boli reakciou na jeho študijný pobyt v tomto meste. Mitrovský písal aj literárnu a umeleckú publicistiku, napríklad ''Maiestas artis. Umenie, veda a literatúra''
Ďalší autori sa druhej vlny dotkli len okrajovo alebo chvíľkovo: Ján Rob Poničan(1902-1978), Jarko Elen, Štefan Letz Peter Zván , Vladimír Wagner, Imro Frits.
Lyrizovaná próza (19201945)
Lyrizovaná próza je špecifický literárny štýl týkajúci sa skupiny prozaikov slovenskej moderny, ktorí lyrizovali svoje prozaické texty vkladaním postáv a statí s lyrickými výjavmi, snami, spomienkami a fantastickými predstavami, pričom používali aj témy zo slovenských balád a rozprávok. Týmto dosahovali subjektívne ladenie umeleckého textu, ktorým sa im podarilo vytvoriť rozšírený obraz vedomia rozprávača, novú rozšírenú realitu v próze. Termín „Lyrizovaná próza” prvýkrát použil Ján Števček vo svojom literárnovednom diele Lyrizovaná próza. Časť literárnych kritikov však považuje tento smer za súčasť slovenského naturizmu, iní kritici považujú naturizmus len za iný názov lyrizovanej prózy. Predstavitelia spomenutí nižšie sú hlavné literárne osobnosti, zakladatelia lyrizovanej prózy na Slovensku: Ľudo Ondrejov (19011962), Dobroslav Chrobák (19071951), Margita Figuli (1909 – 1995) , František Švantner (19121950) , Tido J. Gašpar (18931972).
Prvá generačná vrstva lyrizovanej prózy
Ľudo Ondrejov (19011962) bol básnik a písal aj prózu pre dospelých, deti a mládež. Stal sa priekopníkom estetizmu lyrizovanej prózy a zakladateľom jej ideovo-estetických princípov v rámci slovenskej literatúry. Bol to autor, ktorý vzišiel zo stredoslovenského prostredia. V 20. rokoch sa stretol so slovenskými komunistami a v Matici slovenskej naňho vplývali národné idey. Od 1938 žil v Bratislave až do konca života. Debutoval v 1932 hneď dvoma básnickými dielami, zbierkou Bez návratu a lyricko-epickou poémou Martin Nociar Jakubovie. Je to poézia emocionálne blízka Ivanovi Kraskovi a Vladimírovi Royovi a štýlovo sa pohybuje medzi modernou a lyrizovanou prózou. Zbierka Mámenie (1936) a Pijanské piesne (1941) sú obe podfarbené smútkom a pesimizmom a Milan Pišút považuje túto stránku Ondrejova za dekadentnú. Opakom je autorova tvorba pre mládež: Rozprávky z hôr (1932), ktoré sú oslavou života horalov v prírode, Tátoš a človek (jedná sa o históriu odprírodnenia koňa), O zlatej jaskyni (1935), vyznačuje sa žánrovými inováciami - syntézou sci-fi, grotesky a paródie. Táto próza obsahuje scény s trpaslíkmi, obyvateľmi hviezdy spolu so zbojníckymi a tuláckymi motívmi. Ondrejovov Africký zápisník (1936), v ktorom okrem iného odsúdil prejavy nadradenosti bielej rasy a rôzne vlastnosti kolonializmu bol cestopisom bez cestovania, fiktívnym rozprávaním náučného charakteru. Nasledovali žánrovo totožné knižky - fiktívne cestopisy Horami Sumatry a Príhody v divočine (1940). Posmrtne mu vydali Keď pôjdeš horou (1963), rozprávanie o lesných stromoch. Vrcholom Ondrejovovej tvorby pre mládež je Zbojnícka mladosť, román o vlastnom detstve v prírode s lyricko-mystickým akcentom. Ďalší román previazaný so Zbojníckou mladosťou hlavným hrdinom je Jerguš Lapin, v ktorom sa príbeh presúva z hôr do mesta a na vojnový front, padá monarchia a vzniká Československo. Literárne je zmesou rôznych štýlov rozvíjania deja, no stále má vlastnosti lyrizovanej prózy. Voľným pokračovaním je román Na zemi sú tvoje hviezdy. Tri romány tvoria voľnú trilógiu Slnko vystúpilo nad hory (1956).
Tido J. Gašpar (18931972) je cenený ako jeden zo zakladateľov avantgardnej prózy, v ktorej sa prejavuje dekadencia, kult formy, estétstvo, ornamentalizmus a lyrický pátos. Takéto postupy tvorby mali byť prejavom vycibreného vkusu a elitnejšej kultúry. Diela mali nielen delikátnejšiu formu ako predošlý realizmus ale aj delikátnejší obsah spojený s vlnami extázy, striedaním nálad a túžob. Láska, krása a sny, to sú témy, ktoré majú v jeho diele ukázať krajšiu, príjemnejšiu realitu, čo ale kontrastuje so smútkom, ktorý sa v jeho tvorbe často spája s láskou. V súvislosti s týmito pojmami sa v Gašparovej próze vyvinul typ ženskej postavy - „femme fatale”, ktorá je obrazom zlých vlastností ako milovníčka luxusu, ničnerobenia, členka mondénnej spoločnosti. Inšpiratívnym prameňom tohto ženského profilu boli Gašparovi Gustav Klimt a Arthur Schnitzler. Gašpar písal hlavne novely, napríklad Karambol a iné novely (1925), V cudzine a iné rozprávky(1935).
Ján Hrušovský (18921975) bol výhradne prozaik. Debutoval prózami s témou prvej svetovej vojny Zo svetovej vojny (1919), Muž s protézou (1925), Peter Pa- vel na prahu nového sveta (1930), František Ferdinand (1935) a Sprisahanie proti svetu - 4 diely(1941 – 42). Vydal zbierky poviedok: Pompiliova Madona (1923), Zmok a iné poviedky, Dolorosa (obe 1925), Kariéra (1961) a Rozmarné poviedky (1974). Písal dobrodružnú, detektívnu a historickú beletriu. Bol tiež autorsky plodný novinár a publicista. Jeho románopisné dielo tiež nie je malé: Jánošík 14 (1933), Dráma na ostrove, Verný hrdina (oba 1935), Búrka nad Devínom (1936), Neuveriteľný príbeh dr. Gallusa (1937), Dva železné dvory 12 (1938), Prízrak (1941), Pohroma (1962), Čarovný kľúč (1966) a Rákócziho pochod.
náhľad|vpravo|[[Milo Urban je významný predstaviteľ lyrizovanej prózy. Narodil sa v lesnej horárni na Babej Hore a svoju životnú kariéru ukončil v Bratislave, kam sa prisťahoval v roku 1974.]]
Druhá generačná vrstva
Milo Urban (19041982) je románopisec, ktorý písal realisticko-psychologickú prózu. Je autorom kľúčového románu slovenskej medzivojnovej literatúry Živý bič (dva diely 1927). Jeho dielo je ovplyvnené realizmom Vajanského, Kukučína, Tolstého a Andrejeva. Vo veku 16 - 17 rokov napísal prvotiny Nešťastník, Už je pozde, Vanitas vanitatum a v osemnástich publikoval prvotinu Jašek Kutliak spod Bučinky, v ktorej ako mladý autor prvýkrát použil svoju metódu koncentrovanej epiky. Táto metóda kulminovala v zbierke próz Výkriky bez ozveny a najmä v novele Za vyšným mlynom. Posledná menovaná novela je syntézou tvorivých postupov, ktorými sa dostáva do psychologickej hĺbky postáv a tým aj deja. V tomto štýle napísal aj Živý bič publikovaný s veľkým úspechom, keď mal 23 rokov. Bol preložený do nemčiny, no po nástupe nacizmu bol v Nemecku pálený spolu s knihami Thomasa Manna, E. M. Remarqua a iných. Román je zobrazením života na oravskom vidieku koncom prvej svetovej vojny, jeho dej oživujú postavy vo vleku svojho osudu, ktorému sa bránia, no nedarí sa im to. Ich profily sú vykresľované psychologickou metódou, čo v súčinnosti so silne dramatizovaným dejom vytvára napínavý príbeh. Po vojne a takmer dvadsaťročnej pauze tvorby (kvôli svojej práci šéfredaktora novín Gardista a ďalších periodík Hlinkovej strany ) pokračoval v románe Živý bič dielmi Zhasnuté svetlá a Kto seje vietor, ktorým však kritika vyčíta schematizmus a povrchné stvárnenie pováh. V memoárových prózach Zelená krv (Spomienky hájnikovho syna), Kade-tade po Halinde, Na brehu krvavej rieky a Sloboda nie je špás sa Milo Urban vrátil ku svojmu dramatickému rozprávačskému štýlu a psychologickej hĺbke postáv. Je vysoko oceňovaným románopiscom a má trvalé miesto v dejinách slovenskej literatúry.
Tretia generačná vrstva
František Švantner (19121950) dosiahol na najvyšší stupeň lyrizovanej prózy naturizmus, ktorý spoznávame v jeho kratšom ale umelecky koncentrovanom diele. Ako autor bol ovplyvnený Jeanom Gionom, Ramuzom a slovenskými autormi lyrizovanej prózy (Margita Figuli). Švantnerove prozaické diela Nevesta hôľ (román) a Malka (zbierka noviel) sú považované za vrchol tvorby slovenského naturizmu (inak aj lyrizovaná próza). V príbehu, ktorý rámuje slovenská príroda, lesy, lúky, rieky, sa nachádza niekoľko vrstiev, reálny život popretkávaný lyrickými, magickými, hororovými časťami príbehu a všetko toto prepojené s historickými javmi (prvá svetová vojna, Povstanie v 1944) a starými mýtmi (tajomná nevesta hôľ). Švantnerova výstavba príbehu je natoľko plastická, že ju možno nazvať aj rozšírenou realitou. Napísal, respektíve nedokončil tiež román Život bez konca, ktorý bol poňatý ako široká historická freska v rozmedzí rokov 18941934. František Švantner predčasne zomrel, no jeho pozostalý román je predsa len svedectvom doby medzi dvoma svetovými vojnami na Slovensku.
Dobroslav Chrobák (rodným menom Ľudovít Mistrík, 19071951) zostavil zbierku poviedok Kamarát Jašek (1934) a napísal románovú novelu Drak sa vracia (1943), ktoré sa stali tiež emblematickými dielami slovenského naturizmu. Drak sa vracia je naturisticko-psychologická novela, v ktorej sa spracúva dramatický príbeh vzťahu troch postáv v rámci života horalskej dediny zarámcovaný prírodou. Nechýba napätie a tajomno, no autor na rozdiel od Švantnera vynechal mystiku a fantastičnosť. Na jeho tvorbu mali vplyv autori Hermann Hesse, Henri Pourrat aj Knut Hamsun. Chrobák pôsobil po štúdiu v Prahe na Vysokom učení technickom v Bratislave, kde sa stal redaktorom Rádiožurnálu v Československom rozhlase. Od roku 1947 sa stal hlavným riaditeľom rádia na Slovensku. V roku 1946 vstúpil do Komunistickej strany Československa. Kariéru mu zahatala vážna choroba a v mladom veku 44 rokov skonal.
Štefan Gráf (19051989) je autor prozaického diela zaradeného slovenskou kritikou medzi autorov lyrizovanej prózy. Ako autor debutoval básnickými zbierkami V horúcom príboji (1937) a Žeravý bod (1940) uverejňovanými od polovice 30. rokov v rôznych časopisoch (Slovenské smery, Slovenské pohľady, Elán). Napísal romány Zmätok (1938), jeho voľné pokračovanie Oceľové vlny (1941), Zápas (1939), Cesta za snom (1942) a dvojdielny román Jur Janošiak (1944). Po dlhšej odmlke spôsobenej politickými podmienkami mu vyšiel výber z noviel V horúcom príboji (1968), neskôr poviedkový triptych Nábrežie Františka Jozefa (1975) a venoval sa prekladaniu diel Aloisa Jiráska, J. Š. Baara, T. Novákovej, z nemčiny T. Storma a W. Raabeho.
Ďalšími autormi tretej vrstvy sú Ľudo Ondrejov (19011962) a Jozef Cíger Hronský (18961960). Ondrejov písal poéziu a detskú literatúru (Zbojnícka mladosť, Jerguš Lapin a Na zemi sú tvoje hviezdy), u Cígera Hronského sa hlavne zdôrazňuje jeho próza Jozef Mak, ktorá opisuje slovenského človeka ako bezvýznamnú a osudom bitú bytosť. Títo dvaja autori mali zložitý ideologický a politický postoj (čo nebol výnimočný jav medzivojnových generácií autorov). Ondrejov sa po arizácii známeho kníhkupectva Steiner a udania majiteľov pokúsil o nápravu obrazu o sebe a odišiel do SNP. Cíger Hronský v roku 1945 emigroval zo strachu, že ho budú súdiť za jeho ľudácku činnosť počas Slovenského štátu.
Cíger Hronský napísal v exile povstalecký román Svet na Trasovisku, v ktorom sa ako rozprávač príbehu stavia do pozície kritika SNP. Román je napísaný z pohľadu ľudáckeho voliča, ktorý nemal výhrady ani voči nemeckej okupácii, ani voči Tisovej bábkovej vláde či akceptácii nacizmu, čo je v opozícii voči jeho tvrdeniam, že Slovenský štát bol samostatný štátny útvar a SNP narušilo tento jeho štatút. Po páde komunizmu bola jeho osobnosť plne rehabilitovaná. Znova a v úplnosti začína vychádzať aj jeho literárne dielo. V roku 1993 previezli jeho telesné pozostatky do Martina a uložili ich na Národnom cintoríne. Symbolicky ho pochovali spolu so Štefanom Krčmérym.
===Katolícka moderna (19331948)=== Katolícku modernu rozvinuli do literárneho smeru mladí autori zjednotení okolo osoby františkána Rudolfa Dilonga. Tento prúd moderny obsahuje hlavne medzivojnovú a vojnovú tvorbu poézie. Za prvé programové vystúpenie autorov katolíckej moderny sa považuje Antológia mladej slovenskej poézie, ktorej zostavovateľ bol Dilong. Autorov možno rozdeliť do dvoch vetiev podľa miesta výskytu, jedna skupina zostala na Slovensku, druhá v zahraničnej emigrácii. Písali lyricko-reflexívnu poéziu s náboženskou, nacionálnou a vlasteneckou tematikou, ich umelecké postupy tvorby boli inšpirované avantgardnými smermi západnej Európy (symbolizmus, poetizmus, surrealizmus, existencializmus). Domácimi prameňmi inšpirácie im bola raná stredoveká literatúra (Proglas, Moravsko-Panónske legendy), klasicizmus (Bernolák, Fándly, Hollý, Kollár), spevníky (Cantus catholici - Benedikt Szőllősi, Cithara sanctorum - Juraj Tranovský), romantizmus (Samo Chalupka, Hurban, Hodža, Andrej Sládkovič, realisti (Záborský, Palárik, P. O. Hviezdoslav).
Prvá generácia
Andrej Žarnov (vlastným menom František Šubík, 19031982) bol univ. prof. v Patologickom ústave Slov. univerzity v Bratislave, odborník na patológiu, člen medzinárodnej komisie, ktorá vyšetrovala zločiny proti ľudskosti v Katyńskom lese. Nielen kvôli výsledku vyšetrovania bol po roku 1945 prenasledovaný komunistickou vládou a preto v roku 1952 definitívne emigroval do USA, kde vykonával lekársku prax do roku 1974. Žarnov bol aj významný autor slovenskej moderny tvoriaci poéziu od roku 1925, kedy začal vydávať zbierky poézie Stráž na Morave, Nástup otrávených (1925), Brázda cez úhory (1929), Hlas krvi (1932), zbierka lyriky Kocky (1936) a zbierka Štít (1940). Bol aj výborný prekladateľ Danteho, napríklad prvá časť Božskej komédie Peklo a Väzenská balada od Oscara Wilda. Žarnov tvoril aj politickú lyriku, kvôli ktorej mal problémy s československým režimom kvôli autonomizmu v jeho básnickej zbierke Stráž na Morave. Po smrti jeho prvorodeného syna Ivana vydal zbierku básní Mŕtvy (1941).
Druhá generácia
Valentín Beniak (18941973) je uznávaný básnik symbolizmu a poetizmu. Medzi dvoma vojnami vydával zbierky poézie inšpirované cestami do Talianska a Francúzska (Ozveny krokov, Kráľovská reťaz, Lunapark). Beniak publikoval v časopise Elán v Prahe, napríklad báseň „Reťaz”. V zbierke Poštový holub reflektuje už blížiacu sa druhú svetovú vojnu, dobovú spoločenskú atmosféru blížiacej sa vojnovej a politickej kataklizmy odzrkadlil v zbierke Bukvica (1938). Medzi rokmi 19391944 sa tematicky sústredil na prežívanie negatívnych emócií vyvolaných vojnou a túžbu po mieri (zbierky Žofia, Popolec, Igric . Július Pašteka v predhovore k výberu Beniakových básní v zbierke Slovenský igric sa búri aj žalostí charakterizuje jeho tvorbu: „V roku 1939 povedal, že národ nám dnes žije z dvoch fondov, z kresťanstva a nacionalizmu, i jeho poézia žila z týchto zdrojov, z kresťanského a nacionálneho. Univerzalistický kresťanský svetonázor umožnil mu ten nadhľadový výšvih ponad zúžené nacionálno-politické hľľadiská i ponímanie domácej reality v širšom, európskom kontexte.” Beniaka po roku 1947 komunistická vláda zakázala publikovať ako bývalého pracovníka sekretariátu ministra vnútra Slovenskej republiky (19391945) . Beniak sa tak ocitol v spoločenskom vákuu, no neprestal písať. Jeho básnická šuplíková tvorba presahuje kvalitu aj kvantitu tvorby do roku 1945, sú to zbierky Plačúci Amor (1969), Sonety podvečerné (1970), Medailóny a medailónky (1971). Vigílie I., Vigílie II., Popolec. Stal sa básnickým solitérom s výnimočným umeleckým prejavom a dnes je zaraďovaný k veľkým autorom ako sú Ján Smrek, Emil Boleslav Lukáč, Laco Novomeský, Miroslav Válek.
Emil Boleslav Lukáč (19001979) bol básnik neosymbolista, evanjelický kňaz a učiteľ. Zaoberal sa publikačnou činnosťou, prekladateľstvom, divadelnou kritikou a napísal libreto k opere Detvan od Viliama Figuša-Bystrého. Je autorom trinástich zbierok poézie, v ktorých sa zrkadlí jeho silné náboženské presvedčenie a humanistické zmýšľanie. Vo svojej tvorbe bol ovplyvnený Vladimírom Royom, P. O. Hviezdoslavom a Martinom Rázusom. Jeho najlepšie diela sú zbierky básní Dunaj a Seina (1925), O láske neláskavej (1928), Moloch (1938), Bábel (1944), Parížske romance (1969) a Srdce pod Kaukazom (1978). Pavol Ušák-Oliva (19141941) bol mladý básnik katolíckej moderny, ktorý predčasne skonal na tuberkulózu. Počas svojho života stihol vydať jednu básnickú zbierku Oblaky (1939) a posmrtne mu vydali Čierne kvietie (nedatovaná bibliofília), Tak umieral básnik Paľo Oliva (1942), zostavili Janko Silan a Mikuláš Šprinc a výber z diela Bozk pozná smútok úst (1991), ktorý zostavil Štefan Moravčík. Ušák Oliva písal nielen viazaný rýmovaný verš s náboženským vytržením prepojeným s platonickou láskou k žene, ale aj voľný verš, v lyrickom štýle poetizmu a surrealizmu
Karol Strmeň (19211994) (vlastným menom Karol Bekényi) vydal na Slovensku len dve prvé zbierky Výžinok života (1943) a Testament (1945), zvyšných šesť v USA a Taliansku (Putovné piesne 1950, prvá exilová kniha, spoluautor Mikuláš Šprinc), Čakajú nivy jar (1963, Cleveland), Žalm cyrilometodský (1963, Cleveland), Znamenie Ryby (1969, Rím), Preblahoslavená, zbierka lyrickoreflexívnych básní (1977, Rím), Sfinga spieva pri jasličkách, 1991, výber z celoživotnej tvorby. Strmeň celý svoj aktívny život strávil v emigrácii, no bol ocenený medailami Rad Bieleho dvojkríža, Medaila Spolku slovenských spisovateľov a Medaila Matice slovenske na území Slovenska.
Mikuláš Šprinc (19141986) patrí k spisovateľom katolíckej moderny, ktorí väčšinu svojej tvorby publikovali v emigrácii okrem debutovej zbierky Ozveny v samotách (1939). Jeho príspevok slovenskej moderne v exile zahŕňa šestnásť zbierok poézie, napríklad Na Floride sám (1953 Cleveland), Tvárou proti slnku (1955, Cleveland), Z poludnia a polnoci (1960, Cleveland), Mladosť orla (1962, Cleveland), Oči moje pútnice (1965, Cleveland), Andante (1967, Rím), Bratislavský park (1968, Rím). Šprinc je autorom literárno-vednej práce Paul Verlaine (1953, Cleveland) a dvoch cestopisných memoárov. Ideová stránka jeho diela zobrazuje názorový svet katolíckeho kňaza. Obsahuje subjektívne reflexie, emócie, predstavy. Svetloslav Veigl, rodným menom Ferdinand Veigl, (19152010) slovenský básnik, rehoľný kňaz františkánskeho rádu a gymnaziálny profesor napísal rozsiahlejšie poetické dielo. Jeho tvorba bola prerušená na 22 rokov potom, ako publikoval Cestami vetrov (1938), Výstup na horu Tábor (1939), Menom ťa neviem osloviť (1941), Kvety na troskách (1945), Láska smrť (1946), Volanie z diaľky 1946. V roku 1968 mu vyšla zbierka Mesto na návrší. Nastalo obdobie nepriaznivé pre tvorbu katolíckej moderny, až v roku 1990 začal uverejňovať postupne ďalších 10 zbierok poézie. Veiglova poetika stojí na základoch viazaného verša a morálnych hodnotách kresťanstva a dáva najavo lásku k človeku, Bohu a kresťanstvu. Báseň Ako chutí moc zo zbierky Keď anjel v tebe spieva (2006) dokazuje ako Veigl zľahka narába z výrazovými prostriedkami a jazykom, pričom morálne ponaučenie nie je násilné či suchopárne.
Ján Frátrik (19162000) Jeho príspevok k moderne zahŕňa celkovo šestnásť zbierok poézie okrem debutu z roku 1941 (Vám moji rodní), ktoré boli publikované po 1968. Napísal aj dve literárno-vedné diela Moderné postupy pri rozbore verša 1972) a K rozboru literárneho diela (1976. Nakoniec, svojim kolegom z katolíckej moderny venoval a zostavil antológiu Slovenská katolícka moderna v premenách času (1994).
Štefan Sandtner (19162006), saleziánsky kňaz s kvalitným vzdelaním (vyštudoval teológiu v Ríme, slovenčinu a históriu na FFUK v Bratislave) sa stal ako mnoho ďalších jeho kolegov obeťou komunistickej čistky v cirkvi. V roku 1960 ho omilostili po deviatich rokoch väzby, v ktorej sa ocitol za údajnú velezradu. Do roku 1968 pracoval ako skladový robotník v Pezinku. Od roku 1989 žil v saleziánskom domove v Bratislave a redigoval časopis Don Bosco. Sandtner pokračoval v smere katolíckej moderny aj v 60. rokoch 20. storočia až do konca svojho života. Tvoril aj v žalári, a to viazaný verš s rýmom, ktorý najprv zložil spamäti a po jeho naučení naspamäť ho prepisoval na papier. Rýmovaný verš sa ľahšie zapamätal. Inšpiroval sa prírodou, hviezdnym nebom, biblickými príbehmi (Z litánií o stromoch, Všetky žiarivé hviezdy, Vtáčia symfónia, Tie šaštínske zvony).
Ján Motulko (19202013) nedokončil štúdium na FiF UK v Bratislave, lebo bol povolaný do armády a odišiel na východný front, neskôr ho poslali na taliansky front. Aj v tomto období písal básne, ktoré publikovali ako zbierku Blížence, považovanú za prekvapivo zrelé dielo, ktoré reaguje na tvorbu českého poetizmu, Reinera Maria Rilkeho a celkovo katolícku modernu. Po vojne sa stal redaktorom Spolku sv. Vojtecha v Trnave. Následne sa presťahoval do Bratislavy, kde bol v rokoch 1959 až 1987 redaktorom Katolíckych novín. V mimózach vietor je zbierka publikovaná v roku 1947 a prózy Z ohňa a krvi (1948), po ktorých sa básnik publikačne odmlčal a v roku 1970 stihol vydať zbierku Zobúdzanie popola (1970). Potom opäť nútená odmlka do roku 1992. Od tohto roku postupne vydával ďalšie zbierky básní (Fialové žalmy, Strmé schody, Čas Herodes, Na Božej brúske, Jesenné paberky).
Gorazd Zvonický (19131995) patrí ku skupine proskribovaných básnikov katolíckej moderny, ktorí museli emigrovať pod tlakom komunistického systému. Zvonický bol saleziánsky kňaz, ktorý odišiel z vlasti v roku 1950 cez Taliansko do Buenos Aires, kde bol farárom vo štvrti La Boca medzi 19511963. Od 1963 do 1990 pôsobil ako profesor humanitných vied na Slov. gymnáziu A. Bernoláka pri Slov. ústave sv. Cyrila a Metoda v Ríme. Svoju tvorbu začal zbierkou poézie Sejba perál (1943), Mýtnik pred Madonou (1948) bola nasledujúca zbierka, ktorú mu zhabali na zásah cenzúry. Exilová tvorba pozostáva zo zbierok poézie S ukazovákom na mraku (1958), Prebúdza sa zem (1964), Na jubilejné víno (1965), Slnko ma miluje (1967), Len črepy…, Prekutávam lovištia (obe 1968), Na Igricovom kare (1973), Napárať čím viac lyka (1978), Obolus (1985), Smer Mariánska hora (1988) a antológiu Si krajšia, moja vlasť (1993). Zvonický prekladal aj Francesca Petrarcu a Uga Foscola a napísal knihu esejí Keď mlčať nie je zlato (1988). Severín Zrubec (19212011) napísal pätnásť zbierok subjektívnej lyriky, debutoval zbierkou Hodina stromov (1965). Svoje dielo venoval väčšinou rodine a priateľom v malých nákladoch. Celý život prežil vo svojej vlasti.
Imrich Kružliak (19142019) okrem rôznej spoločenskej, politickej a publikačnej činnosti napísal jedinú básnickú zbierku Piesne a smútky (Rím 1974). Patrí k exilovej časti katolíckej moderny.
Vitalizmus
Ján Smrek (rodným menom Ján Čietek , 1898 – 1982) sa vypracoval na významnú osobnosť slovenskej literatúry z chovanca Modranského sirotinca na autora poézie vitalizmu, zakladateľa časopisu Elán a organizátora literárneho života. V roku 1916 uverejnil prvú báseň Heydukovi v časopise Slovenský týždenník. V roku 1913 začal písať básne v meste Petrovec, až kým v roku 1917 narukoval k delostrelcom. V roku 1918 sa s rakúsko-uhorskou armádou dostal do Istanbulu a na palestínsky front. Napriek tomu, že tu ochorie na maláriu, svoju poetickú múzu nezastaví a píše básne, ktoré posiela z Blízkeho východu do časopisu Živena. Prvý debut Odsúdený k večitej žízni mu publikovali v Martine. V roku 1924 edične pripravil antológiu Zborník mladej slovenskej literatúry, v ktorej dôkladne opísal stav povojnovej slovenskej literatúry a charakterizoval jej autorov. V období 19251929 písal v Národných novinách v Martine politické a kultúrne články a úvodníky, v tomto období tiež vydal svoju zbierku básní Cválajúce dni (1925, ktorá ho posunula do centra literárneho diania. Paralelne s týmito činnosťami založil a viedol Edíciu mladých slovenských autorov (EMSA) vydávanú v Mazáčovom nakladateľstve v Prahe. V roku 1929 vydal zbierku básní Božské uzly . V rámci Mazáčovho vydavateľstva založil a viedol časopis Elán (19301947). V roku 1931 editoval reprezentatívnu publikáciu Slovenská prítomnosť literárna a umelecká, v ktorej poprední odborníci hodnotia slovenskú literatúru a umenie v desaťročí po prevrate. Následne vydával zbierky poézie Iba oči (1933) , básnickú skladbu Básnik a žena (1934) a zbierku básní Zrno (1935) . Po rozpade Česko-slovenska v 1939 odišiel do Bratislavy. Časopis Elán sa stal súčasťou Spolku slovenských spisovateľov. Vydal zbierku Hostina v roku 1944, kedy Elánu zakázali vychádzať a v roku 1945 mu vyšla protifašistická básnická zbierka Studňa. V roku 1948 vydal výber z poézie pod názvom Knihy mladosti. Okrem vitalistickej poézie napísal aj libreto k opere Jána Cikkera Beg Bajazid, ktorá sa stále hráva a vydal preklad básnickej skladby Ruslan a Ľudmila od Puškina. Do roku 1965, kedy mu udelili titul Národný umelec, ešte vydával poéziu (Obraz sveta (1958), Struny(1962), Nerušte kruhy moje (1965) a Písané na sude 1964). V roku 1989 mu vydali dvojdielne memoáre Poézia, moja láska.Po jeho smrti v roku 1993 vydala jeho rodina (syn Ivan Čietek) zbierku nepublikovanej šuplíkovej tvorby so silným antikomunistickým názorom Proti noci.
===Nadrealizmus === Slovenský nadrealizmus tu treba chápať ako pokračovanie surrealizmu francúzskeho pôvodu, v štýle ktorého začal tvoriť Rudolf Fabry ovplyvnený prekladmi z francúzštiny do českého jazyka.
Rudolf Fabry (19151982) bol slovenský nadrealista, zakladateľ tohto smeru v poézii aj výtvarnej grafike a kresbe. Po prvotnom kontakte s pražským prostredím surrealistov vrátane Nezvala a Teigeho Fabry odštartoval nadrealistickú tvorbu v Bratislave svojou debutovou zbierkou Uťaté ruky (1935). Prvá signálna zbierka bola zároveň aj prvou nadrealistickou zbierkou v slovenskej literatúre. V tvorbe poézie pokračoval nadrealistickými zbierkami Vodné hodiny, hodiny piesočné (1938) a vrcholom jeho poézie Ja je niekto iný (1946). Kytice tomuto životu (1953) bola zbierka, v ktorej podľahol démonovi socialistického realizmu. Najlepšími a hodnotovo ucelenými sú jeho knihy publikované v 30. a 40. rokoch 20. storočia. Skala nekamenná bralo neskalnaté je z tých najlepších básní a je venovaná pamiatke romantika Janka Kráľa. Po prestávke v tvorbe úspešne pokračoval poéziou Nad hniezdami smrti vánok (1969), Metamorfózy metafor (zbierka vlastných koláží s vlastnými komentármi na aktuálne témy, všetko v štýle nadrealizmu, 1978). Vydal aj prózu, zbierku poviedok Takým zvony nezvonia (1978).
Štefan Žáry (19182007) je nadrealista, ktorý začal tvoriť pomerne skoro a vo svojich dvadsiatich rokoch veku vydal prvé básne pod názvom Srdcia na mozaike, ktoré však ešte neboli nadrealistické. Do roku 1948 publikoval celkovo deväť zbierok poézie, osem z nich v štýle nadrealizmu ovplyvneného českým surrealizmom a jeho guru Nezvalom (Zvieratník, Stigmatizovaný vek, Pečať plných amfor, Pavúk pútnik, Slnovraty, Dobrý deň pán Villon, Zasľúbená zem, Meč a vavrín). Nadrealistickú zbierku básní Pečať plných amfor (1944) vydal v Ríme počas svojej vojnovej misie. Žáryho tvorba bola kladne poznačená jeho pobytom v Taliansku, jednak účasťou vo vojne (1944) a mierovou činnosťou po nej (Apeninský vzduch, súbor noviel, 1947 a Dolu na juhu, novely, 1955). V ďalšej umeleckej etape vývoja vydal ešte pätnásť mimo-nadrealistických zbierok básní a spomienkovú knihu Bratislavský chodec (2004), v ktorej rozpráva o živote nadrealistov v Bratislave. Svojimi humornými prozaickými textami si Žáry získaval tiež priazeň čitateľov.
Vladimír Reisel (19192007) tvoril surrealistickú poéziu, prvá vydaná zbierka Vidím všetky dni a noci (1939) obsahuje básne z rokov 1936 – 1938. Reisel pokračuje publikovaním nadrealistických diel do roku 1945: Temná Venuša obsahuje texty z obdobia 1938 – 1940, publikované však v 1967, V zrkadle a za zrkadlom (básnický cyklus, 1945). Po roku 1951 sa obrátil k aktuálnym požiadavkám vydavateľstiev písať ideologicky angažovanú literatúru, ktorá zapadla do schematizmu. Jeho zbierky básní Svet bez pánov (lyricko-epická skladba, 1951), zbierka Doma (1953), Dobrí vtáci 1954), Milovaní milujúci (1954), Spevy sveta (1955), Ďakujem ti (1957) a More bez odlivu (1960) sa venovali témam triedneho boja, Povstania, oslobodenia, industrializácie, združstevňovania, vlastenectva, internacionalizmu. Jeho poézia uviazla v socialistickom realizme, takisto aj novinárske fejtóny a pamflety, ktoré obhajovali diktatúru proletariátu vykazujú čiernobielu zjednodušenosť, vyhýbanie sa surrealistickej paradoxnosti a obrat k idealizovaniu socialistickej prítomnosti. V období uvoľnenia diktatúry koncom 60. rokov Reisel začal postupovať vo svojej tvorbe spätne k surrealistickému smeru, kde však uviazol v socializme s ľudskou tvárou a do rozpornej ale pravdivej surreálnej nadskutočnosti sa už neprepracoval. Po roku 1970 v období normalizácie vydal Oči a brezy (1972) a Moja jediná (1975). Znamenali návrat k oslavovaniu ZSSR a SNP, čo zaklincovalo vydanie výberu z jeho poézie 50. rokov. Neskôr v období Husákovho režimu vydáva výbery zo skoršej erotickej poézie Lásky stolisté (1976), Premeny milovania (1979, 2. vydanie 1980), Taká si, taký som (1985), výber z juvenílií Trpké plánky (1988), S tebou bez teba ,1988)). V roku 1983 vydal svoju novú básnickú skladbu Žena a muž, v ktorej formou dialógu predstavuje intímny život dvojice, čo je nový originálny nápad v jeho poetickej tvorbe. Reisel urobil dobrú prácu v prekladaní z francúzskeho jazyka, čo znamenalo, že priblížil slovenskej poetickej scéne diela francúzskych surrealistov (Apollinaire, Breton, Eluard, Char, Reverdy, Prévert).
Ďalší významní nadrealisti v slovenskej literatúre boli Pavel Bunčák (19152000), básnik, prekladateľ a literárny vedec, ktorý tvoril aj pod vplyvom poetizmu, Ján Rak (19151969), básnik a prekladateľ prekliatych básnikov, Ján Brezina (19171997), básnik a literárny vedec a Július Lenko (19142000), básnik ovplyvnený aj poetizmom a prekladateľ, národný umelec v roku 1985.
===Proletárska literatúra === Proletárska literatúra medzi dvoma vojnami bola jedným zo žánrov slovenskej moderny. Je tvorená proletárskou poéziou a literátmi spomedzi davistov. Po prevrate vo februári 1948 sa tento prúd transformoval a niektorým sa podarilo zjednotiť sa zdarne so socialistickým realizmom, čo ale neplatilo pre autorov zo skupiny DAV, pozri súdne procesy s tzv. buržoáznymi nacionalistami. Proletárskych autorov, ktorí začali tvoriť v 20. rokoch 20. storočia možno považovať za spontánny jav v slovenskej literatúre vzhľadom ku sociálnej situácii väčšiny Slovákov. Naopak, po komunistickom prevrate sa zmenila pozícia proletariátu vo vládnucu vrstvu a spisba socialistických realistov sa už nedá nazvať spontánnou ale násilne vnútenou režimom, keď bol prevzatý socialistický realizmus stalinského typu. Proletárski autori sa v prvotnej fáze vývoja štýlovo prejavovali ako expresionisti, konštruktivisti futuristi, básnici poetizmu a senzualizmu, opierali sa však o aktuálnu tému sociálnej situácie nižších pracujúcich vrstiev.
Fraňo Kráľ (19031955) bol slovenský básnik, prozaik a povojnový komunistický politik proletárskeho pôvodu. Spočiatku písal proletársku poéziu a publikoval ju v Pravde a Novom živote. Na jeho socialistický názor mali vplyv českí avantgardní umelci Jiří Wolker, Vítězslav Nezval, Josef Hora a Stanislav Kostka Neumann, ktorých stretol počas liečenia tuberkulózy v Čechách. Neskôr sa priklonil k poetizmu a symbolizmu. Jeho básnický debut Čerň na palete, zbierka básní, vyšiel v 1930. Pracoval ako učiteľ, no v jeho bratislavskom období bol predčasne poslaný do dôchodku. Medzi dvoma vojnami napísal dva romány Cesta zarúbaná (1934) a Stretnutie (1937) a ďalšie zbierky poézie Balt (1931), Pohľadnice (1936) a dve knihy o deťoch pre deti Jano (1931) a Čenkovej deti (1932), ktoré boli vložené do „Zlatého fondu slovenskej literatúry”. Po vojne mu vyšli zbierky básní Z noci do úsvitu (1945) a Jarnou cestou (1952) a román Bude ako nebolo (1952). V roku 1961 mu vyšla kniha Fraňo Kráľ učiteľom, zbierka prejavov, článkov, listov a iných dokumentov. V roku 1953 obdržal titul Národný umelec. Fraňo Kráľ bol činný v bratislavskom protifašistickom komunistickom odboji počas bábkovej Slovenskej republiky.
Peter Jilemnický (19011949) bol rodák z Čiech píšuci a hovoriaci veľmi dobre slovensky, prozaik a novinár proletárskeho pôvodu. Pôsobil ako učiteľ na Slovensku, dva roky strávil v ZSSR štúdiom žurnalistiky v Moskve. Medzi dvoma vojnami bol členom ľavicovej skupiny DAV. Po roku 1939 sa podľa nariadenia Tisovej vlády musel vysťahovať do Čiech. Tu sa zapojil do miestneho protifašistického odboja a dostal sa do koncentračných táborov. Po návrate pracoval na Povereníctve školstva a osvety v Bratislave, v roku 1948 sa stal kultúrnym atašé v Moskve, kde v roku 1949 zomrel. Jilemnický zo začiatku písal v štýle expresionizmu, no čoskoro prešiel k socialistickému realizmu. Viaceré jeho diela sú považované za schematické či tendenčné. Dielo je dokumentárneho charakteru s menšími známkami lyrizmu. Je autorom románov Víťazný pád (1929), Zuniaci krok (1930), Pole neorané (1932), či Kus cukru (1934), ktoré zobrazujú situáciu slovenského proletariátu. Poviedkový súbor Kompas v nás (1937), román Kronika (1947) boli tiež v origináli napísané v slovenskom jazyku. Väčšina jeho tvorby nebola vydávaná, vychádzala až po roku 1948.
Ján Poničan (19021978), autorský pseudonym Ján Rob Poničan, bol advokát, básnik, člen skupiny DAV. Ľavicovo orientovaný nielen vitalista v roku 1924 spoluzakladal časopis DAV spolu s Vladimírom Clementisom, Eduardom Urxom, Andrejom Siráckym a Danielom Okálim. V tom istom roku vstúpil do komunistickej strany a bol aktívny ako redaktor nielen v DAV-e ale neskôr aj v komunistickej Pravde. V roku 1923 vydal Poničan vlastným nákladom svoju prvú básnickú zbierku Som, myslím, cítim a vidím, milujem všetko, len temno nenávidím. Ilustroval ju Ľudovít Fulla. Táto zbierka básní inklinuje k „fin de siècle”, expresionizmu a proletárskej poézii. Po incidente počas exekúcie bol Poničan ako advokát súdený za poburovanie, ale pred konečným rozsudkom, ktorým mu prisúdili dva týždne väzenia stihol v roku 1929 vydať zbierku poézie Demontáž. Demontáž flirtuje s viacerými literárnymi smermi: konštruktivizmus, futurizmus, expresionizmus a proletárska poézia. Jej obálku vytvoril opäť Ľudovít Fulla a patrí k najkrajším slovenským knižným vydaniam. V roku 1932 napísal utopistickú divadelnú hru Všetkostroj. Poničan tu vymyslel stroj, ktorý vyrobí všetko a tým vytvorí davy nezamestnaných. Jedná sa tu o klasický problém proletariát verzus výrobné prostriedky. V roku 1932 vydal v Umeleckej besede tretiu básnickú zbierku Večerné svetlá. Kritika ju označuje za impresionistickú medzihru, literárna štúdia Michala Habaja zaraďuje túto zbierku do žánrov vitalizmus, poetizmus, senzualizmus a Apollinairov surrealizmus, ale bez rámca avantgardnej poetiky. Jedna z jej básní Momenty z väzenia je napísaná pod dojmom pobytu vo väznici v Banskej Bystrici, kde sedel za poburovanie. Ďalšiu divadelnú hru napísal na tému vzbury vedenej Štefanom Majorom, ktorého kauzu riešil. Pod názvom Vzbura na rozkaz (Toronto, 1936) sa skrýva opäť téma proletárskeho boja. V roku 1934 vydal básnickú zbierku Angara inšpirovanú cestovaním po ZSSR. Podobne ako Demontáž má multižánrový poetický obsah. Nasledovali romány Stroje sa pohli a Pavučina, opäť napísané pod vplyvom zážitkov z riešenia súdnych sporov kvôli antiexekučným demonštráciám. V divadelnej hre Iskry bez ohňa v celom druhom dejstve Poničan zobrazil skutočný súdny proces, čo stupňuje emocionálny postoj k nespravodlivému rozsudku.
Laco Novomeský (19041976) bol básnik spočiatku medzivojnovej proletárskej poézie, esejista, literárny teoretik a kritik proletárskej predvojnovej literatúry. Ovplyvnil ho básnik Walt Whitman, česká proletárska poézia, symbolisti. Jeho tvorba a činnosť v politike majú však presah do obdobia po druhej svetovej vojne, kedy sa zjednotil s prúdom socialistického realizmu. Pred vojnou sa stal spoluzakladateľom periodika skupiny ľavicových intelektuálov DAV. Novomeský pochopil zmenu paradigmy proletárskej ideológie po vojne, keď sa zmenil stav prvotne opozičnej úlohy proletariátu v jeho vládnucu pozíciu po februárovom prevrate v roku 1948. Novomeského prispôsobovanie sa však nestačilo, v roku 1951 sa ocitol vo väzení za svoju údajnú činnosť „buržoázneho nacionalistu” spolu s viacerými členmi DAV-u. Počas výkonu trestu napísal asi štyritisíc básní na cigaretové papieriky, ktoré sčasti vyfajčil s tabakom, ale nie je známe, ako naložil so zvyškom. Novomeský literárne debutoval v roku 1924 básňou-pásmom Nedeľa. V roku 1925 vstúpil do komunistickej strany. Na začiatku 30. rokov vstúpil do viacerých ľavicových organizácií a zapojil sa do protestov a demonštrácií po udalostiach v Košútoch. Bol činný ako politický aktivista. V 1943 sa stal členom „V. ilegálneho výboru Komunistickej strany Československa”, čím sa ocitol v boji proti fašizmu na pôde Bratislavy. V rámci svojej povstaleckej činnosti v SNP odišiel ako delegát SNR do Londýna rokovať s E. Benešom a následne do Moskvy s Klementom Gottwaldom. V poézii Novomeský pokračoval v rýchlo sa rozvíjajúcej tvorbe od raného symbolizmu k revolučnej proletárskej poézii. Tento prechod prispel k vytvoreniu nového svojského štýlu najviac oceňovanému kritikou. V roku 1924 publikoval básne Vy a ja, Zradcom zeme, ai. 20. júla 1924 uverejnil dve básne Večer v parku, Veľký deň v časopise „Proletárska nedeľa” (príloha Pravdy chudoby). Novomeský sa stal konštantným prispievateľom do proletárskej tlače. Tematicky sa inšpiroval revolučným hnutím a Jiřím Wolkerom. Formálne tvaroval svoju poéziu ako balady, poloepické básne, rozsiahle pásma Nedeľa, Noc, Mesto, Slúžka, Tuberkulóza, Dve balady. Socialistická kritika (Milan Pišút) považuje za vrchol poetickej tvorby Novomeského Svätý za dedinou, triptich Vila Tereza, Do mesta 30 min., Stamodtiaľ. V roku 1932 vydal druhú zbierku Romboid (1932), Otvorené okná (1935), a Svätý za dedinou (1939), ktoré kritika považuje tiež za kvalitatívne kulminovanie jeho tvorby. V jeho poetickej tvorbe pretrváva poetizmus a snúbia sa v nej modernizmus a avantgarda so sociálnou baladickou témou. V 1948 vydal zbierku Pašovanou ceruzkou (vydanou v 1940-1941) v časopise Elán.
Daniel Okáli (1903 – 1987) bol chovanec Modranského sirotinca od útleho veku, medzivojnový proletársky básnik, absolvent Karlovej univerzity v Prahe (fakulta práva), člen skupiny DAV, v roku 1951 obvinený spolu s viacerými členmi skupiny DAV z buržoázneho nacionalizmu a väznený do roku 1960. Po štúdiu pôsobil ako advokát v Skalici. V 1932 vydal zbierku proletárskej poézie Ozvena krvi a zápasov. Zaoberal sa hlavne literárnou kritikou z hľadiska marxistickej ideológie. Po roku 1960 propagoval literatúru socialistického realizmu (Výboje a súboje diel 1 a 2, 1973 a iné), písal o medzivojnovej proletárskej literatúre (Literárna teória a kritika davistov, 1976), tendenčné normalizačné texty, napr. O prekonávaní krízy v našej literatúre, 1981.
Súčasťou proletárskej literatúry bola skupina R-10, ktorá bola aktívna krátko medzi 1933 až 1934 rokom. Jej členmi boli básnici Ján Kostra, (19101975), autor milostnej lyriky, Alexander Matuška (19101975) literárny kritik a prekladateľ, Kazimír Bezek (1908 – 1952), básnik, politik, Michal Chorvát (19101982), básnik, literárny kritik. Všetci títo autori sa zaradili po roku 1948 do smeru socialistický realizmus.
Socialistický realizmus
Literárny smer socialistický realizmus na Slovensku sa dá definovať ako napodobenina socialistického realizmu, ktorého model vytvorili v 40. rokoch Stalin a jeho kultúrni komisári. V slovenských podmienkach to malo niektoré odchýlky, napríklad využívanie umeleckých tvorivých metód nadrealizmu, poetizmu či senzitivizmu. Aj téma bola daná podľa inštrukcií marxistov v kultúrnych štátnych inštitúciách, čo zasahovalo do celkovej koncepcie diela, deja, postáv aj základnej myšlienky. Poslušnosť v tvorbe podľa ich pravidiel viedla do močiara schematickej tvorby, čo sa prejavovalo v oslabení umeleckej výpovede u viacerých autorov od začiatku 50. rokov až do polovice 60. rokov. Socialistickí literárni kritici jav dekadentného schematizmu buď obchádzajú alebo si nasadzujú ružové okuliare pri jeho definovaní (napr. Milan Pišút). Pohľad dnešnej literárnej vedy je zložitejší pri popise tejto tvorby, no priamočiary pri konečnom závere: To, čo uvádzame, je len mozaika, no v celom úvodníku ide o komplexne vystavanú služobnosť novej ideológii, pripravenú plniť príkazy jedinej komunistickej strany a oslavovať toto násilie na umení a pritom túto evidentnú demonštráciu sily umenia treba zneužiť na vlastné ciele. (komentár na úvodník Michala Chorváta, predsedu Spolku slovenských spisovateľov).
Ján Kostra (19101975), básnik, maliar, esejista, prekladateľ a autor literatúry pre deti a mládež. Bol členom spolku slovenských študentov Detvan a súčasťou skupiny slovenských študentov R-10. Kostra publikoval v slovenských ľavicových časopisoch, ale aj v Elán-e, Slovenských pohľadoch a mnohých iných. Čo sa týka jeho umeleckej metódy, vyvinul sa postupne od senzitivistu k reflexívnemu lyrikovi a nakoniec sa zakalil v socialistickom realizme (pozri zbierka Na Stalina, 1949). Kostra si získal rešpekt básnika ešte v medzivojnovom období, keď mal mohutnú konkurenciu v množstve tvorivých básnikov. Do roku 1948 mu vyšlo sedem zbierok poézie: Hniezda, Moja rodná, Ozubený čas, Puknutá váza, Všetko je dobre tak, Ave Eva, Presila smútku.
Andrej Plávka (1907 1982), básnik, prozaik a politik proletárskeho pôvodu sa začlenil do smeru socialistický realizmus po roku 1948, v medzivojnovom období patril k proletárskej literatúre. Debutoval v roku 1928 zbierkou poézie Z noci i rána. Celkovo vydal dvadsať zbierok poézie. Tvoril v štýle poetizmu a nadrealizmu. Bol obsypaný štátnymi cenami a rôznymi funkciami v štátnom aparáte. Bol osem rokov riaditeľom vydavateľstva Tatran, tri roky predsedom Zväzu slovenských spisovateľov v Bratislave, 1965 - 1968 opäť riaditeľom Tatranu, v rokoch 1969 - 1982 predsedom Zväzu slovenských spisovateľov. Je autorom próz Obrátenie Pavla (1941), zbierky noviel Návrat Petra Hugáňa (1949) a Siedmi (1952). Pavol Horov (19141975) bol tiež proletársky básnik medzivojnvého obdobia, neskôr aktér socialistického realizmu. Vo svojej tvorbe sa priblížil k nadrealizmu Laca Novomeského, ktorý bol jeho vzorom. Debutoval zbierkou básní Zradné vody spodné (1940) a do roku 1948 pokračoval troma zbierkami Nioba matka naša, Návraty, Defilé, všetko s protivojnovou témou. Po prevrate vo februári 1948 napísal ďalšie zbierky poézie: Moje poludnie (1952), Slnce nad nami (1954), Balada o sne (1960), Vysoké letné nebe (1960), Koráby z Janova (1966), Ponorná rieka (1972), Asonancia (1976), Z posledných (1977). Horov je nositeľom titulu Národný umelec z roku 1973.
František Hečko (19051960) pochádzal z rodiny vinohradníka a počas vojny pracoval v „Ústrednom úverovom družstve” v Bratislave. Napísal tri predvojnové zbierky poézie „Vysťahovalci, Na pravé poludnie a Slovenské verše”. Je autorom známych románov Červené víno (Červené víno) a Drevená dedina. Červené víno je dielom ešte medzivojnovým, v ktorom je prejavený sociálny súcit, Drevená dedina je dielom socialistického realizmu. Tretí román Svätá tma zostal v nedokončenom tvare.
Vojtech Mihálik (1926 – 2001) bol básnik tvoriaci v prevažnej miere až po roku 1948 s výnimkou ľúbostnej lyriky „Či vôbec“, ktorú uverejnil v roku 1944. Po prvotine, ktorá sa radila ku katolíckej moderne písal už len poéziu náležiacu do socialistického realizmu, ideovo jednoznačnú angažovanú a jasne sa vyjadrujúcu v prospech proletariátu. Jeho politická kariéra mu zabezpečila angažmán vo významných kultúrnych inštitúciách. Po schematizme 50. rokov 20. storočia (pozri napríklad Neumriem na slame, zbierka básní z 1955 ) sa jeho tvorba 60. rokov čiastočne oslobodila od socialistického kánonu (napr. zbierka Tŕpky, Appassionata, Útek za Orfeom) a jeho poézia nabrala vyššie kvality, no v 70. rokoch jeho tvorivá vypätosť povolila. Mihálik sa navyše smutne preslávil uplatňovaním zákazu publikovania pre celú skupinu básnikov mladšej a strednej generácie - skupine Osamelí bežci, do ktorej patrili Ivan Štrpka, Ivan Laučík a Peter Repka a básnikom Štefan Moravčík, Milan Richter, Ján Švantner. K vrcholom jeho tvorby patria básnické skladby Appassionata (názov podľa Beethovenovej sonáty) a Útek za Orfeom.