cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Feničania
História
Od 8. stor. pred Kr. sa Fenícia stala korisťou Asýrčanov, Babylončanov, Peržanov. V rokoch 334-332 p.n.l. si Alexander Veľký podmanil všetky fénické mestá, čo predstavovalo koniec fenickej civilizácie a jej postupnú helenizáciu.
Od roku 64 pred Kr. patrila Fenícia do Rímskej ríše, pozri Fenícia (rímska provincia). V 7. storočí po Kr. ju obsadili Arabi.
Arvad
thumb|Pohľad na dnešný Arvad prostredníctvom satelitnej snímky
Bol to ostrovný mestský štát na severe Fenicie, ktorého populácia sa pohybovala v rozpätí od 5000 do 10000 ľudí. Grécky geograf a historik Strabón napísal, že ostrov bol osídlený vyhnancami z iného fenického mesta - zo Sidonu. Arvadčania sú minimálne dvakrát spomínaní aj v Starom zákone, kde sú uvádzaní ako jeden z kanaánskych kmeňov.
Ostrov, na ktorom sa Arvad rozkladal, je dlhý asi 800 metrov a široký približne 500 metrov. Je to neúrodná skalná doska bez ornej pôdy, prírodných prameňov alebo akýchkoľvek iných vodných zdrojov. Najväčším problémom obyvateľov Arvadu bol preto nedostatok pitnej vody. Museli preto zachytávať dažďovú vodu, ktorú odvádzali do cisterien alebo dovážať čerstvú vodu v nádobách z pevniny. Núdzovou možnosťou bol sladkovodný podmorský prameň, ktorý pravdepodobne objavili fenickí potápači, pri hľadaní morských húb a koralov. Toto však predstavovalo poslednú možnosť, keď boli dodávky vody z pobrežia prerušené v dôsledku vojny alebo inej krízy. Historik Strabón popisuje, ako obyvatelia Arvadu spúšťali z člna lievik vyrobený z olova, ktorý bol pripevnený ku koženej hadici. Potápači napojili lievik na prameň a tlak prameňa vytlačil vodu cez hadicu až nad hladinu, kde už ju zachytávali v plavidlách pripravených odviesť ju do mesta.
Takmer v strede ostrova sa nachádza obdĺžniková pevnosť z 13. storočia. Dve tisíc rokov pred tým, ako boli položené jej základy, stál na tomto mieste palác fenických kráľov. Ostrov bol v minulosti obohnaný masívnou vonkajšou mestskou hradbou. Podľa popisu historika Lawrenca Conrada, v byzantských časoch „boli veľké múry, obklopujúce ostrov zo všetkých strán, najmenej 10 metrov vysoké a boli postavené z obrovských blokov dlhých až šesť metrov a vysokých dva metre.“ Conrad datoval tieto steny minimálne do obdobia Seleukovcov, ktoré nasledovalo po Alexandrovi Veľkom, a dokonca až do fenickej éry. Veľká časť tejto ochrannej stavby bola po arabskom obsadení v roku 650 n.l. zničená.
thumb|Fragment zo stély nájdenej na Arvade z obdobia 4. storočia p.n.l. ([[Musée du Louvre|Múzeum Louvru)]]
Prvý historický záznam o Arvade máme z 15. storočia p.n.l., keď sa ostrova zmocnila námorná flotila egyptského faraóna Thutmosa III. Tento veľký egyptský dobyvateľ si podmanil Arvad počas svojho piateho ťaženia do severnej Sýrie v roku 1472 p.n.l. Dodnes sa o tomto čine môžme dočítať na stenách chrámu Amun-Ra v Karnaku. Avšak egyptská nadvláda netrvala dlho a už v 14. storočí bolo kráľovstvo Arvad dôležitým prístavom a obchodným centrom na trase medzi Egyptom a Ugaritom. Bola to éra, v ktorej mali malé kráľovstvá medzi sebou sériu konfliktov. Vtedajšia korešpodencia medzi panovníkom Egypta a okolitými mocnosťami, známa ako listy z Amarny, obsahuje najmenej päť odkazov na „mužov Arvadu“. Táto korešpodencia sa nám dochovala na hlinených tabuľkách a opisuje Arvadčanov ako námorných žoldnierov, ktorých lode blokovali prístavy naprieč západným Levantom, vrátane Sumuru (Simirra), Byblosu a Tyrosu. Španielsky historik Jordi Vidal je spolu s viacerými ďalšími historikmi presvedčený, že Arvad pravdepodobne poskytol žoldnierov a vojnové lode každému, kto si ich mohol v tej dobe dovoliť.
Z listov z Amarny vieme, že niekedy na prelome 12. a 11. storočí p.n.l. navštívil Arvad asýrsky kráľ Tiglatpilesar I. V tej dobe prijal tribút od mestských štátov Byblos a Sidon. S veľkou pravdepodobnosťou získal tribút aj od Arvadu. Mestské štáty si v tomto období často udržiavali rôznu mieru autonómie tým, že odovzdávali Asýrčanom, ako dobovej regionálnej superveľmoci, tribút. Záznamy ukazujú, že poslednýkrát odovzdal Arvad tribút asýrskemu kráľovi Aššurnasirpalovi II. asi v roku 876 p.n.l. Zhruba o dve desaťročia neskôr (v roku 853 p.n.l.) sa toto fenické mesto pripojilo k 10 ďalším kráľovstvám a povstali proti Asýrii. Arvadský kráľ poslal 200 svojich vojakov do severnej Sýrie, kde sa zapojili do bitky pri Karkare. V nej sa stretli koaličné sily 11 povstaleckých kráľovstiev s armádou asýrskeho kráľa Salmanasara III. Zatiaľ čo z nájdených asýrskych nápisov sa dozvedáme, že Salmanasar III. v boji zvíťazil, tak skutočný výsledok tejto bitky je otázny. Všetkých 11 povstaleckých vládcov, vrátane arvadského, sa totiž udržalo na svojich trónoch.
Na konci 7. storočia p.n.l. sa Asyrská ríša rozpadla a Feničanov sa znovu snažil dostať pod svoju kontrolu Egypt. Toto územie však nakoniec ovládli Babylončania. V 6. storočí sa v úradných záznamoch objavuje nemenovaný kráľ Arvadu, ktorý je pravidelným hosťom na dvore babylonského kráľa Nabuchodonozora II. V tej dobe boli tesári z Arvadu a Byblosu známi pre svoje zručnosti v spracovaní dreva a stavbe lodí a tak bolo bežné, že si našli zamestnanie v babylonskom hlavnom meste.
V roku 539 p.n.l. dobyl zakladateľ perzskej ríše Kýros II. viaceré fenické mestá a Arvad sa stal vazalským mestom. V roku 480 p.n.l. sa vojnové lode z Arvadu pridali k perzskej flotile a zúčastnili sa bitky pri Salamíne, v ktorej Gréci zvíťazili.
V novembri 333 p.n.l. porazil Alexander Veľký Peržanov v bitka pri Isse a postupoval cez Malú Áziu smerom na juh aby si podmanil fenické mestské štáty a prevzal velenie nad ich flotilami. Udalosti v Arvade opísal významný grécky historik Arrianos. Ten uvádza, že keď sa Alexander priblížil k Arvadu, tak mu v ústrety vyšiel Straton, syn arvadského kráľa Gerostrata, a korunoval ho zlatou korunou. Vydal mu ostrov Arvad spolu s viacerými ďalšími mestami na pevnine. Inými slovami, v mene svojho otca kráľa Gerostrata sa Straton vzdal ríše, čím táto arvadská monarchia úplne zanikla.
Batruna
thumb|Starobylý fénický múr postavený na ochranu pred prílivovými vlnami Bolo jedno z fenických miest, ktoré dnes poznáme pod názvom Batroun. Spomína sa v listoch z Amarny zo 14. storočia p.n.l., vzniklo však zrejme oveľa skôr. V spomínanej korešpodencii si Rib-Addi, kráľ Byblu, sťažuje egyptskému faraónovi na svojho nepriateľa, kráľa Amurru, ktorý obsadil niektoré fenické mestá. V dôsledku týchto udalostí zrejme obyvatelia Batrunu v tomto období opustili. Mesto potom v 9. storočí p.n.l. znovu založil tyrský kráľ Ittobaal I., uvádza židovský historik Jozef Flavius vo svojej knihe Židovské starožitnosti (čerpal z práce gréckeho historika Menandera z Efezu).
Hoci nevieme, kedy presne bola Batruna založená, nepochybne patrí k najstarším mestám na svete. Dodnes sa tu zachoval múr z dôb Feničanov, ktoré je dlhý takmer a na niektorých miestach vysoký až.
Byblos
thumb|Obeliskový chrám v Byblose (1900 - 1600 p.n.l.)
Byblos bolo prístavné mesto na pobreží Stredozemného mora, ktoré bolo náboženským centrom Fenicie. Ako uvádza historik Durant, fenickí obyvatelia považovali Byblos za najstaršie zo všetkých miest. Dnes je Byblos na zozname kultúrneho dedičstva UNESCO, pretože je nepretržite obývaný už viac ako 7 000 rokov.
Mesto vzniklo ako malá rybárska dedina nazývaná vlastným obyvateľstvom ako Gubal alebo Gebal. Do roku 3000 p.n.l. sa vďaka obchodu táto pobrežná osada rozrástla na prosperujúce mesto. Libanonské cédre boli v tej dobe vysoko cenené pre ich využitie v stavebníctve. Byblos sa stal jediným významným miestom, kde sa toto drevo ťažilo a odkiaľ sa vyvážalo do Egypta a iných krajín. Byblos bol tiež prvým mestom, ktoré stavalo vynikajúce lode. Tie si taktiež našli odbyt v Egypte, pričom vďaka obchodu s touto starovekou mocnosťou sa Byblos neuveriteľne rýchlo rozrástol a zbohatol. Okrem materiálneho bohatstva (zlato, alabaster, papyrusové laná a plátno) sa však Byblos obohatil aj duchovne, keďže od Egypta prebral určité aspekty jeho kultúry a náboženstva.
Rozmach mesta zastavili Amorejci, keď Byblos v roku 2150 p.n.l. vypálili. Po podmanení si fenického obyvateľstva, mesto znovu postavili a usadili sa tam. Svoj vplyv nad týmto regiónom stratili Amorejci v roku 1725 p.n.l. v dôsledku invázie Hyksósov. Tí na tomto území vládli až do roku 1580 p.n.l., kedy ich vyhnali Egypťania. V tomto období získal Egypt do svojej sféry vplyvu celé pobrežie Kanaánu.
Počas obdobia egyptskej okupácie vyvinuli Feničania vlastné hláskové písmo. Ich abeceda pozostávala z 22 znakov a v písomnej komunikácii postupne nahradila klinové písmo. Vďaka obchodu sa fenická abeceda okolo 800 p.n.l dostala do Grécka a neskôr sa pomocou gréckych obchodníkov rozšírila aj do ďalších krajín.
thumb|Fenický nápis potvrdzujúci pridelenie pozemku
V roku 64 pred Kr. bol tento región dobytý rímskym generálom Pompejom Veľkým a stal sa rímskou kolóniou. Rimania ako bolo ich zvykom v dobytých mestách, Byblos vylepšili - usporiadali ulice, stavali veľké chrámy, kúpele a verejné záhrady.
Po páde Rímskej ríše ovládla mesto Byzantská ríša (od roku 395 do 637 n.l.) Byzantíncov z mesta vyhnali až moslimovia, za ktorých vlády Byblos postupne upadal.
Berytos
Už v roku 2400 p.n.l. sa v textoch z Ebly sa uvádza názov Baurtu, ale spojitosť s mestom Berytos je neistá. V kráľovskej korešpondencii z doby bronzovej sa spomína kanaánske mesto Beruta, čo pravdepodobne znamená „studne“.
Ďalšie zmienky sa nachádzajú v listoch z Amarny (14. storočie p.n.l.) a textoch z Ugaritu (13. storočie p.n.l.). Vyzerá to tak, že Berytus bol v tomto štádiu závislý od mesta Byblos, ktoré sa rozkladalo len 30 km na sever.
Severne od Bejrútu pri rieke Nahr al-Kalb sa dodnes zachovali reliéfy egyptského faraóna Ramesse II. (r. 1279 - 1213 p.n.l.), čo naznačuje, že v tomto období musela túto oblasť kontrolovať egyptská armáda.
Na prelome doby bronzovej do doby železnej (niekedy v 12. storočí p.n.l.) došlo k úpadku Egypta, čo naopak viedlo k rozmachu Feničanov. V tej dobe Berytus zrejme dostal do závislosti od mesta Sidon (40 km južne).
Po bitke pri Karkare v roku 853 p.n.l. postihol Berytus rovnaký osud ako Sidon, t.j. mestá boli čoraz viac integrované do asýrskeho hospodárskeho systému. V rokoch 677-676 p.n.l. stratil Sidon úplne svoju nezávislosť a spolu s Berytom sa stali súčasťou asýrskej ríše.
Neskôr prevzali moc nad týmto územím Babylončania a po bitke pri Isse (333 p.n.l.) pripadol tento región pod vládu kráľa Alexandra Veľkého. Dnes poznáme toto mesto pod názvom Bejrút.
Sidón
thumb|Rytina ženy na sarkofágu zo Sidónu, ktorý bol vyrobený z mramoru v období 350–325 p.n.l.
Vo vzdialenosti 43 km južne od Bejrútu sa rozkladá mesto Sidón, ktoré bolo spolu s Tyrom najsilnejším mestským štátom starovekej Fenície. Sidónci ako prví vyrábali purpurové farbivo, vďaka ktorému sa neskôr preslávil Tyros. Oblasť Sidónu bola osídlená už v roku 4000 p.n.l.
Sidónsky kráľ Ittobaal v 9. storočí p.n.l. upevnil vzťahy s Izraelským kráľovstvom, keď svoju dcéru Jezabel vydal za izraelského kráľa Achaba. Mesto je niekoľkokrát spomínané v Biblii a uvádza sa tam, že ho navštívil Ježiš aj sv. Pavol.
V 8. storočí p.n.l. vyzdvihoval Homér veľké zručnosti Sidóncov pri výrobe skla. Sidón je považovaný za „sídlo“ fénickej civilizácie v tom zmysle, že väčšina lodí, ktoré sa vypravili na more a šírili fénickú kultúru, vyplávali práve z tohto prístavného mesta.
Sidón bol v roku 332 p.n.l. dobytý Alexandomr Veľkým. Po Alexandrovej smrti sa dostal Sidón ako aj zvyšok Fenície pod vládu jedného z jeho generálov Seleukosa I., zakladateľa seleukovskej dynastie. Celá Fenícia, vrátane Sidónu, bola za vlády Seleukovcov postupne helenizovaná. Bolo tomu tak až do roku 64 p.n.l., keď rímsky generál Pompeius pripojil tento región k Rímskej ríši. Po rozdelení impéria sa Sidón stal súčasťou východnej časti, ktorá vytvorila Byzantskú ríšu. Zemetrasenia a iné prírodné katastrofy, ako aj mor zdecimovali tento región medzi rokom 395 n.l. a 7. storočím n.l., kedy mesto prevzali moslimskí Arabi.
Tyros
thumb|Umelecké zobrazenie námornej akcie počas obliehania Tyrosu, autor: Andre Castaigne (1898 - 1899)
Názov tohto starovekého fénického mesta znamená „skala“. Mesto sa skladalo z dvoch častí - hlavného obchodného centra na ostrove a „starého Tyru“ asi 800 m ďalej na pevnine.
Zlatý vek Tyru nastal v období od 10. do 8. storočia p.n.l., kedy tento mestský štát kolonizoval ďalšie miesta v tejto oblasti a tešil sa veľkej prosperite. Svoje bohatstvo mesto získalo predovšetkým vďaka spojenectvu s Izraelským kráľovstvom. Vzájomnú alianciu a obchodnú dohodu s izraelským kráľom Dávidom inicioval tyrský kráľ Abibaala, ktorý poslal Dávidovi ako dar drevo z libanonských cédrov. Výsledkom tohto spojenectva bolo veľmi lukratívne partnerstvo, z ktorého mali úžitok obe strany. Z obchodného hľadiska táto dohoda nielenže poskytla Tyru privilegovaný prístup na cenné trhy Izraela, Judeje a severnej Sýrie, ale poskytla aj ďalšie príležitosti pre spoločné zámorské podniky. Tyrsko-izraelská expedícia sa uskutočnila do oblasti Sudánu, Somálska a možno až do Indického oceánu.
Ďalší krok, ktorý zvýšil bohatstvo Tyru, bola náboženská revolúcia počas vlády Abibaala a Hirama. Tá povýšila na najvyššieho boha Melkarta namiesto tradičného božského páru Baala (známy tiež ako El) a Astarte (Ašerah). Tým, že získal Melkart (v preklade „kráľ mesta“) prvenstvo v tyrskom panteóne bohov, došlo k presunu náboženskej moci z kňazov na vládcu. Tzv. mostom medzi svetským a nebeským svetom už neboli kňazi, ale kráľ. Výsledkom bolo nielen zvýšenie bohatstva kráľovskej rodiny, ale zvýšila sa aj prosperita celého mesta, pretože došlo k efektívnejšej distribúcii bohatstva.
Prosperita Tyru pritiahla v 6. storočí p.n.l. pozornosť babylonského kráľa Nabuchodonozora II., ktorý mesto trinásť rokov bezúspešne obliehal. Počas tohto obliehania sa väčšina obyvateľov pevninskej časti mesta uchýlila do bezpečia ostrova.
V roku 334 pred Kr. dobyl Alexander Veľký Baalbek a o dva roky neskôr si podrobil aj Byblos a Sidon. Po jeho príchode k mestu Tyros nasledovali jeho obyvatelia príklad Sidonu a mierumilovne sa podrobili Alexandrovi. Macedónsky panovník však chcel vykonať obetu v svätom chráme Melkart, čo Tyrčania nemohli pripustiť. Viera obyvateľov Tyru totiž zakazovala cudzincom obetovať alebo dokonca navštevovať bohoslužby v ich chráme. Preto ponúkli Alexandrovi kompromis, ktorý spočíval v tom, že by vykonal obetu v starom meste na pevnine. Alexander považoval tento návrh za neprijateľný a vyslal do Tyru vyslancov so žiadosťou o vydanie mesta. Týrčania ich však zabili a mŕtve telá vyhodili z mestských hradieb. Následne Alexander nariadil obliehanie Tyru. Keďže išlo o strovné mesto, musel k nemu z pevniny postaviť priechod. Na jeho vybudovanie použil trosky starého mesta a vyrúbaných stromov (v dôsledku toho dnes Tyros nie je ostrovom, pretože sa tu po stáročia nanášali usadeniny, ktoré mesto nadobro spojili s pevninou). Po siedmich mesiacoch sa Alexandrovej armáde podarilo preraziť hradby a zmasakrovať väčšinu obyvateľstva. Po páde Tyru nasledovali sa ostatné fenické mestské štáty Alexandrovi vzdali.
Námorné plavby
thumb|Asýrska vojnová dvojveslica (pravdepodobne vyrobená Feničanmi), reliéf z [[Ninive asi z roku 700 p.n.l.]]
Feničania, poháňaní túžbou po obchode a získavaní takých komodít, ako bolo striebro zo Španielska, zlato z Afriky a cín z ostrovov Scilly, sa plavili aj ďaleko za tradičné hranice bezpečného Stredozemného mora. Sú im pripisované zásluhy za objavy mnohých dôležitých námorných vynálezov a vybudovali si povesť najväčších námorníkov v starovekom svete. Informácie o fenických lodiach sa dochovali prostredníctvom umeleckej tvorby ich susedov, pričom ich námornícke skúsenosti vyzdvihovali autori ako Homér a Hérodotos.
Feničania sa stali námorníkmi predovšetkým kvôli geografickým podmienkam, v ktorých žili. Fenické mestá sa rozkladali v úzkom horskom páse na východnom pobreží Stredozemného mora, zväčša na území dnešného Libanonu. Cestovanie medzi mestami, ktoré sa zvyčajne nachádzali na skalnatých polostrovoch, bolo omnoho jednoduchšie po mori ako po súši. Najmä keď prepravovali ťažký náklad, akým bola napríklad guľatina cédrového dreva, typická obchodná komodita Feničanov. Jedným z fenických miest bol Tyros, ktorý sa nachádzal na ostrove, takže lode boli pre jeho obyvateľstvo najpraktickejším dopravným prostriedkom.
Pre tento národ, obklopený horami, nebola teda prirodzená expanzia do vnútrozemia, ale smerom do mora. V dôsledku hľadania nových zdrojov, ako je zlato a cín, začali Feničania asi od 12. storočia p.n.l. rýchlo rozvíjať svoje námorné zručnosti. Vytvorili rozsiahlu obchodnú sieť, ktorá sa tiahla od Cypru, cez Rodos, ostrovy v Egejskom mori, Egypt, Sicíliu, Maltu, Sardíniu, stredné Taliansko, Francúzsko, Severnú Afriku, Ibizu, Španielsko, až za hranice Herkulových stĺpov (v staroveku označenie pre oblasť Gibraltárskeho prielivu). Táto obchodná sieť sa postupne transformovala na fenické impérium kolónií.
Fenické lode
thumb|Fénická loď vytesaná na stene sarkofágu (2. storočie n.l.) Feničania boli v staroveku známi vďaka svojim zručnostiam pri stavbe lodí a bolo im pripisované vynájdenie kýlu, baranidla na prove a tesnenia medzi doskami. Z asýrskych reliéfov v Ninive a Chorsabáde alebo opisov v textoch, akým je napríklad kniha Ezechiela v Biblii, vieme, že Feničania mali tri druhy lodí, pričom všetky s plytkým kýlom:
Archeológom sa zatiaľ nepodarilo získať žiadnu neporušenú fénickú loď, ale podľa vyobrazení týchto lodí na starovekých artefaktoch sa dá predpokladať, že ich ovládanie nebolo vôbec jednoduché. Väčšia manévrovateľnosť sa zrejme dosahovala reguláciou plachty a použitím dvojitého vesla, ktoré sa nachádzalo na korme.
Navigácia
Tento tradičný názor nezohľadňoval ani to, že Feničania v noci využívali astronomické pozorovania a orientovali sa aj pomocou hviezd. Najdôležitejšou hviezdou pre nich bola Polárka zo súhvezdia Malá medvedica. Z úcty k zručnostiam Feničanov nazvali starovekí Gréci toto súhvezdie "Foenike".
Okrem orientačných bodov a hviezd, vrátane slnka, sa skúsený kapitán dokázal orientovať aj na základe smerovania vetrov a morských prúdov v danej oblasti alebo pomocou prílivu a odlivu. Herodotos spomína, že fenickí námorníci blízko pobrežia používali aj olovené sondy, pomocou ktorých merali hĺbku mora. Je známe, že v tej dobe už existovali mapy niektorých pobrežných úsekov, ale pravdepodobne sa nepoužívali počas plavby.
Morské trasy
thumb|Fenické obchodné trasy
Hérodotos aj Thoukydides sa obaja zhodujú, že priemerná rýchlosť plavby na starovekých lodiach bola okolo 9,6 km/h. Ak vezmeme do úvahy zastávky kvôli zlému počasiu a odpočinku, tak napríklad plavba z Grécka na Sicíliu by zabrala asi 15 dní. Od jedného okraja fénického sveta k druhému - od mesta Tyros po Gadir (juhozápad Španielska) - čo bola vzdialenosť viac ako 2575 km, mohla plavba trvať 90 dní, t.j. celú plavebnú sezónu. Loď tak zrejme uskutočnila spiatočnú cestu s novým nákladom až v nasledujúcom roku.
Podľa Herodota sa Feničanom okolo roku 600 p.n.l. podarilo oboplávať Afriku. Plavba bola sponzorovaná egyptským faraónom Nekom II. Feničania vyrazili z Červeného mora a tri roky sa plavili smerom na západ.
Námorníci najúspešnejšej fenickej kolónie Kartágo sa údajne plavili do starej Británie. Táto expedícia sa mala uskutočniť v roku 450 p.n.l. a údajne ju viedol Himilco.
Ďalšia slávnu kartáginskú plavbu zrealizoval Hanno v roku 425 p.n.l., pričom sa dostal k atlantickému pobrežiu Afriky až po dnešný Kamerun alebo Gabon. Cesta, ktorej účelom bolo nájsť nové kolónie a nové zdroje cenných komodít (najmä zlata), je zaznamenaná na stéle v chráme Baala Hammona v Kartágu. V príbehu popisuje Hanno stretnutie s divokými kmeňmi, pozorovanie sopiek a exotických zvierat.
Feničania sa neobmedzovali iba na Stredozemné more a Atlantický oceán, ale plavili sa aj v Červenom mori a zrejme i v Indickom oceáne. Knihy Kráľov v Biblii popisujú fenickú výpravu z 10. storočia p.n.l. do novej krajiny zvanej Ofir, za účelom získania zlata, striebra, slonoviny a drahokamov. Presná poloha mesta Ofir dnes nie je známa, ale predpokladá sa, že sa mohla nachádzať v Sudáne, Somálsku, Jemene alebo dokonca na nejakom ostrove v Indickom oceáne. Podľa biblického popisu išlo o tak veľkú vzdialenosť, že expedícia sa opakovala iba každé tri roky. Lode tejto flotily údajne financovali kráľ Šalamún.
Obchod a hospodárstvo
thumb|Minca zo Sidonu z obdobia 365-352 p.n.l.
Feničania vyvážali nielen to, čo sami dopestovali a vyrobili, ale aj tovar, ktorý získavali od iných starovekých civilizácií, ako napríklad papyrus, textil, kov a korenie.
Napriek tomu, že Fenícia sa nachádzala na pobreží, ohraničená pohorím a nemala dostatok poľnohospodárskej pôdy, dokázala vďaka zavlažovaniu vyprodukovať nielen obilniny, ale v obmedzenom množstve aj také potraviny, ako sú olivy, figy, datle, vlašské orechy, mandle, granátové jablká, slivky, marhule, melóny, tekvica, uhorky a víno.
thumb|Fenické sklenené nádoby z 5. až 3. storočia pred Kr. (Düsseldorf, Museum kunst Palast)
Ďalším významným fenickým tovarom bol textil, ktorý sa vyrábal z vlny, ľanovej priadze, bavlny a neskôr hodvábu. Najpoužívanejším materiálom na výrobu látok bola pravdepodobne vlna z oviec a kôz, ktorá pochádzala z Damašku a Arábie. Ľanová priadza sa dovážala z Egypta, zatiaľ čo hodváb pochádzal z Perzie. Feničania premenili tieto suroviny na jedinečné farebné oblečenie a koberce.
Feničania obchodovali tiež s výrobkami zo skla. V staroveku boli tradičnými výrobcami skla Egypťania, ale od 7. storočia pred Kr. začali Féničania na rozdiel od iných vyrábať priehľadné sklo. Dôležitými centrami výroby skla boli Sidon, Tirus a Sarepta. Priesvitné sklo sa používalo na výrobu zrkadiel, tanierov a pohárov, ale zdá sa, že Féničania si cenili aj šperky z polopriehľadného farebného skla (modré, žlté, zelené a hnedé). Fénické sklo, najmä vo forme malých parfumových fliaš, bolo nájdené až za hranicami Cypru, Sardínie a Rodosu.
Feničania dovážali rôzne kovy, najmä meď z Cypru, striebro a železo zo Španielska a zlato z Etiópie (prípadne Anatólie). Vo fenických dielňach boli tieto suroviny využívané pri výrobe ozdobných nádob a umeleckých predmetov a následne boli exportované. Obchodovalo sa aj s cínom z Británie a olovom zo Scilly Isles alebo Španielska. Slonovina a eben sa dovážali z Puntu alebo Indie, pričom obe komodity sa dostávali do Fenície cez Arábiu. Jantár pochádzal z Baltského alebo Jadranského pobrežia a bol používaný na výrobu fénických šperkov. Obilie, jačmeň, med a dubové drevo používané na výrobu vesiel pre fenické lode sa dovážalo z Palestíny.
Na fenických trhoch sa tiež obchodovalo s otrokmi z Kilíkie a Frýgie, ale tiež so zajatými samotnými Féničanmi. K ďalším tovarom, ktoré bolo možné zohnať na fenických trhoch patrili ovce z Arábie, kone a muly z Arménska, kozy, vlna z Damašku a Arábie, parfémy z Júdei a Izraela, achát a drahé kamene (napríklad smaragdy) zo Sýrie a Sáby. Korenie, ako napríklad škorica, sa dovážalo z Arabského polostrova, ale aj zo vzdialenej Indie.
Mognard
Mognard je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Savoie, v regióne Rhône-Alpes.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Muhi
Muhi je obec v Maďarsku v Boršodsko-abovsko-zemplínskej župe v Tiszaújvárosskom okrese.
Má rozlohu 962 ha a žije tu 572 obyvateľov (2007).
Biele Albatrosy
thumb|Slovenský L-39C (reg. č. 0101) vo farbe Bielych Albatrosov, 1995
Biele Albatrosy je názov oficiálnej akrobatickej skupiny Vzdušných síl Slovenskej republiky, pôsobiacej v rokoch 1991 – 2004. Pôsobila pod hlavičkou vtedajšej Vojenskej leteckej akadémie v Košiciach a používala lietadlá Aero L-39 Albatros vo farbách slovenskej trikolóry. Počas svojho pomerne krátkeho pôsobenia sa zaradila medzi svetovo uznávané akrobatické skupiny a veľmi úspešne reprezentovala slovenské vzdušné sily vo svete. Zanikla v roku 2004.
Vznik a začiatky
S myšlienkou založiť akrobatickú skupinu prišiel koncom osemdesiatych rokov 20. storočia pplk. Ing. Marián Sakáč, ktorý začal zhromažďovať pilotov z vtedajšieho 2. školského leteckého pluku. Začiatkom deväťdesiatych rokov vznikol „Display team“ česko-slovenského vojenského letectva, ktorý sa divákom predstavoval na lietadlách Aero L-39 Albatros, MiG-23, MiG-29, Su-22, Su-25 a vrtuľníkoch Mi-24.
Dňa 3. augusta 1991 sa pri príležitosti konania Majstrovstiev sveta v parašutizme na letisku Boľkovce pri Lučenci konal konkurz, zameraný na výber vhodných pilotov a začali sa prvé nácviky. Na výbere a výcviku pilotov sa podieľal pplk. Ing. Jiří Dobeš.
Prvá zostava Bielych Albatrosov, 1991:
V roku 1992 sa na košickom letisku vykonávala oprava, preto sa nácviky skupiny presunuli do Přerova. Nasledovalo veľmi úspešné vystúpenie na 1. moravsko-sliezskej airshow v Přerove, ktoré uzavrelo prvú výcvikovú fázu skupiny.
Vystúpenia doma i v zahraničí
thumb|Biele Albatrosy na [[Royal International Air Tattoo 1993 vo Fairforde]]
V nasledujúcich rokoch začali Albatrosy sláviť úspechy na leteckých dňoch v Dánsku, Francúzsku, Holandsku, Spojenom kráľovstve, Maďarsku, Rakúsku a Česku. Pri preletoch do vzdialenejších krajín sprevádzal skupinu navigátor kpt. Ing. Miroslav Kelemen. V roku 1995 pribudol do skupiny sólo pilot pplk. Ing. Jozef Kello, ktorý sólo vystúpením vypĺňal časovú medzeru počas vzdialenia a zoradenia sa hlavnej skupiny. Tento rok bol pre skupinu veľmi úspešný, dostávala ponuky na airshow z ďalších krajín.
Po generálnych opravách lietadiel začali Albatrosy sezónu úspešne v rakúskom Zeltwegu, na bratislavskom SIAD-e, kde získali ocenenie za najlepšiu letovú ukážku, Waddingtone, Hradci Králové a talianskom Cameri.
V roku 1997 opustil skupinu jej zakladateľ, Marián Sakáč a na jeho miesto nastúpil pplk. Ing. Róbert Rozenberg. V novom zložení absolvovala vystúpenia v Trenčíne, Klagenfurte, Fairforde, Nitre, Hradci Králové, kde získali ocenenie za absolútne najlepšie letecké vystúpenie a sezónu zakončili doma v Košiciach.
V ďalších sezónach navštívili aj letecké dni v Žiline, Očovej, Fairforde, Hradci Králové (kde opäť získali ocenenie, tentokrát Cenu Aero Vodochody, za najlepšie prezentovanie lietadla tohoto leteckého výrobcu), Kecskeméte, Sliači, kde sa stala tragická nehoda, pri ktorej zahynul mjr. Ing. Ľuboš Novák, na jeho miesto nastúpil mjr. Ing. Marián Koňár. Rok 2000 možno považovať za najhorší rok pre Biele Albatrosy.
Na zostupe
thumb|L-39C (reg. č. 4355), v ktorom dňa 3. júna 2000 zahynul mjr. Ing. Ľuboš Novák
V ďalšom roku skupinu opustili mjr. Ing. Jaroslav Baláž a mjr. Ing. Peter Lele. Zo strany velenia Vzdušných síl prišiel rozkaz na prevelenie školského pluku z Košíc na Sliač, čo by znamenalo zánik skupiny. Za obrovskej pomoci Vojenskej leteckej akadémie, Slovenského leteckého zväzu, fanúšikov i médií sa podarilo skupinu zachrániť. Na miesto číslo 4 nastúpil mjr. Ing. Bohumír Baroš a skupina nacvičila len obmedzený program pre 5 lietadiel. Navštívila okrem domácich aj letecké dni v susedných krajinách a vykonala niekoľko slávnostných preletov na Slovensku. K obmedzeniam sa pridal ďalší nátlak zo strany Vzdušných síl a navyše ďalšie technické problémy lietadiel.
Dňa 15. apríla 2004 z košického letiska odletel na Sliač posledný Albatros a svetovo uznávaná letecká skupina Biele Albatrosy oficiálne zanikla.
Po zániku Albatrosov sa začalo uvažovať o výcviku nových pilotov, o novej skupine, ktorá by pokračovala v tradícií Bielych Albatrosov. Pôvodným pilotom však neboli ponúknuté primerané miesta, a tak ostalo len pri úvahách. Výcvik novej skupiny by znamenal opäť veľké úsilie a množstvo prostriedkov, ktoré sa vo vtedajších Vzdušných silách nenašli.
Nagycsécs
Nagycsécs je obec v Maďarsku v Boršodsko-abovsko-zemplínskej župe v Tiszaújvárosskom okrese.
Má rozlohu 983 ha a žije tu 871 obyvateľov (2007).
Mauron
Mauron je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Morbihan, v regióne Bretónsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Vrchy (okres Nový Jičín)
Vrchy sú obec v Česku v okrese Nový Jičín v Moravskosliezskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 210 obyvateľov, z toho 108 mužov a 102 žien, pričom priemerný vek v obci bol 40,5 roka (muži 41,2 roka, ženy 39,9 roka).
Mloci
Mloci je slovenská hudobná skupina hrajúca country, folk a trampskú hudbu, ktorá vznikla v Prešove v roku 1984. Skupina hrá pôvodnú hudobnú tvorbu, doplnenú o originálne texty plné humoru, satiry a komických situácií. Väčšina textov a sprievodného slova na koncertoch je v šarišskom nárečí.
Ienari Tokugawa
Ienari Tokugawa (🇯🇵) bol jedenástym šógunom Tokugawskej dynastie, ktorý zastával úrad od roku 1786 do roku 1837. Bol známy predovšetkým ako pôžitkár, ktorý si vydržiaval hárem 900 žien a bol otcom vyše 55 detí a nezaujímal sa o správu krajiny (vo filmovom seriáli Kjoširo Nemuri, hral ho Raizo Ičikawa, veľa z jeho potomkov, ako žien tak aj mužov, vystupovalo v roliach záporných, zákerných postáv).
Veľa z Ienariových detí bolo adoptovaných do rôznych domov daimjóv po celom Japonsku a niektoré z nich hrali dôležitú úlohu v neskorších dejinách Bakumacu a v Bošinskej vojne. K najznámejším spomedzi nich patria: Narihiro Hačisuka (han Tokušima), Naritami Macudaira (han Cujama), Narikacu Tokugawa (najprv do Šimizu-Tokugawa, potom do Wakajamy), Narisawa Macudaira (Fukui) a ďalší.
Udalosti počas bakufu Ienariho
Jeho pôsobenie na čele hlavy štátu bolo známe ako éra radovánok, výstrednosti a korupcie, ktoré ešte viac zhoršil katastrofálny hladomor Tenpo v rokoch 1832 až 1837, počas ktorého zahynuli tisíce ľudí.
Mark Hučko
Mark Hučko (* 15. september, 1947; Bratislava) je slovenský amatérsky lingvista, ktorý vytvoril jazyky Slovio a Blitz English. V roku 1968 emigroval do Kanady a od roku 1984 žije vo Švajčiarsku.
Ienari Tokugawa
Éry bakufu Ienariho
Roky, v ktorých bol Ienari šógunom sú špecificky identifikované viac ako jedným názvom éry alebo nengó.
Mark Hučko
Nie je vyštudovaný lingvista. Vydal knihu Blesková angličtina.
Marek Penksa
Marek Penksa (* 4. august 1973, Veľký Krtíš) je slovenský futbalista. Svoju kariéru začal v roku 1989 v klube Dukla Banská Bystrica. V roku 1992 prestúpil do Eintracht Frankfurt. Frankfurt ho v sezóne 1993/1994 poslal na hosťovanie do Dynamo Dresden. V klube odohrával málo zápasov a v sezóne 1995/1996 prestúpil do rakúskeho klubu Grazer AK. V rakúskej najvyššej lige zotrval päť sezón postupne hral aj za kluby Rapid Vienna a DSV Leoben. V sezóne 2000/2001 prestúpil do 3. nemeckej ligy. Hrával za klub Stuttgarter Kickers, v klube však ostal iba jednu sezónu. Odišiel do maďarskej najvyššej ligy. Hral v klube Dunaferr. V klube sa mu darilo a v jednej sezóne nastrieľal 15 gólov. Napriek tomu z tímu odišiel. Jeho novým klubom bol Ferencváros. V sezóne 2004/2005 prestúpil do poľského klubu Wisla Krakow. Po jednej sezóne prestúpil do 3. ligového nemeckého klubu Dynamo Dresden, kde v sezóne 1993/1994 bol na hosťovaní. Po postupe slovenského klub Tatran Prešov, sa stal súčasťou klubu aj Marek Penksa.
V Tatrane Prešov sa stal krátko pred začatím sezóny 2009/10 kapitánom na tú sezónu. Od roku 2010 pôsobí v klube Baník Ružiná.
Saint-Gilles
Saint-Gilles je belgické mesto v Bruselskom regióne.
Obyvateľstvo
Saint-Gilles má približne 46 981 obyvateľov (2010).
Fuzáč
Fuzáč alebo menej vhodne fúzač môže byť:
Boussac (kantón)
Boussac je francúzsky kantón v departemente Creuse v regióne Limuzínsko. Tvorí ho 13 obcí.
Montagnole
Montagnole je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Savoie, v regióne Rhône-Alpes.
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Pa a Pi
Pa a Pi je česko-slovensko-západonemecký animovaný a edukačný seriál, ktorý zobrazuje dobrodružstvá mimozemských mačiek Pa a Pi na návšteve na Zemi. Seriál bol vyrobený v rokoch 1986 až 1990. Seriál je kombináciou animácie a hraných sekvencií. V každej časti seriálu je predstavené jedno zviera. Výtvarníkom seriálu bol Miroslav Duša, animoval ho Dalimil Koutek a režírovali Miroslav Sobota, Dalimil Koutek (animovanú časť), Jindro Vlach a Václav Pavel Borovička. Titulnú pieseň zložil Karel Svoboda, otextoval Kamil Peteraj a v slovenskom znení ju naspievala Marika Gombitová. Dramaturgia: Svatava Kabošová, Saskia Repčíková
Favars
Favars je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Corrèze, v regióne Limuzínsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Luis Vaz de Camões
Život
Jeho dátum ani miesto narodenia nie sú presne známe. Narodil sa pravdepodobne v rokoch 1524/1525, v Lisabone alebo Coimbre. Pochádzal z rodiny Simão Vaz de Camões a jeho matkou bola Ana de Sá e Macedo, ktorá údajne zomrela pri pôrode. O jeho živote sa všeobecne vie len veľmi málo, ide väčšinou o dohady a závery, ktoré vyplývajú z dochovaných historických prameňov. Mladosť strávil v Coimbre, kde študoval na Univesidade de Coimbra. Pôsobil aj na dvore kráľa Jána III., kde sa venoval literárnej tvorbe. Z kráľovského dvora bol však vyhnaný po tom, čo vyšla najavo jeho aféra s Catherine d´Athayde, dcérou prvej dvornej dámy. Jeho trestom bola vojenská služba na fronte v Afrike. Stal sa členom armády portugalskej koruny. Pod jej zástavou bojoval v roku 1547 na africkom fronte v bitke proti Maurom o Ceutu a Maroko, kde prišiel o pravé oko.
V roku 1552 sa vracia do Lisabonu, no po zmätku, ktorý vznikol počas kresťanského národného sviatku Corpo de Deus na lisabonskom námestí Roccio, kde zranil kráľovského úradníka, sa dostáva na niekoľko mesiacov do väzenia. Z väzenia bol prepustený pod podmienkou, že sa zúčastní vojenskej cesty do Indie. Tak sa aj stalo v roku 1553. Luis Vaz de Camões sa tak vydal po tej istej ceste, ktorú pred niekoľkými desaťročiami podnikol jeho vzdialený príbuzný – Vasco de Gama. O ich príbuzenstve možno hovoriť skôr ako o historickej zaujímavosti; Vasco de Gama bol bratrancom manželky Camõesovho starého otca.
Ďalšie vojenské cesty podnikol Camões počas svojej trojročnej služby do Malabar v novembri 1553 a niekoľko mesiacov strávil v Goa. V roku 1556 bol súčasťou expedície do Číny, nie však vo vojenskej funkcii, ale vo funkcii úradníka. Viac ako úradníckej funkcii sa však venoval tvorbe svojho eposu. Na spiatočnej ceste v roku 1569 jeho loď stroskotala v blízkosti ústia Mekongu a podľa legendy bol Camões jediným, ktorý prežil i s rukopisom Lusovcov.
Ani veľkolepé dielo akým sú Lusovci, nezaručilo jeho autorovi dlhovekosť a bohatstvo. Luis Vaz de Camões zomrel 10. júna 1580 na následky morovej epidémie, ktorá zachvátila Lisabon. Jeho pozostatky boli uložené v kostole Igreja de Santa Ana, ktorý bol však zničený počas deštruktívneho zemetrasenia v roku 1755, ktoré zasiahlo aj Lisabon. Jeho pozostatky boli exhumované a prevezené do Mosteiro dos Jerónimos, no nie je isté, či všetky nájdené kosti patrili práve Camõesovi. Vedľa jeho hrobky sa v Mosteiro des Jerónimos nachádza aj hrobka obľúbeného portugalského kráľa Sebastiána, tak ako aj spomínaného vzdialeného príbuzného Vasca de Gama. Na Camoesovej hrobke sa nachádza nápis "Aqui Jaz Luís de Camões Príncipe dos poetas de seu tempo. Viveu pobre e miseravelmente e assim morreu", ktorého autorom je Goncalo Coutinho, a ktorý môžeme preložiť ako: ''„ Tu leží Luís de Camões, knieža básnikov svojej doby. Žil chudobne a biedne, a tak aj zomrel.“''
NGC 1928
NGC 1928 je otvorená hviezdokopa v súhvezdí Mečiar, ktorú objavil austrálsky astronóm James Dunlop 3. augusta 1826.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 11,9.
Rhythm and blues
Rhythm and blues alebo rhythm'n'blues (skrátene R'n'b, R&B) je pojem ktorý po prvýkrát použil Jerry Wexler z Billboard magazínu v USA v roku 1949 na označenie afroamerickej populárnej hudby, ktorá kombinovala džez, gospel a blues. Nahradil ním dovtedy používaný termín „race music“ (rasová hudba), ktorý bol považovaný za hanlivý. Od sedemdesiatych rokov pod r'n'b rozumieme aj funk, soul a disco, v dnešnej dobe tento termín označuje predovšetkým moderné varianty soul a hip hopu.
Dejiny
V 40. rokoch 20. storočia bol hudobný žáner rhytm & blues predchodcom rockabilly a rock’n’rollu. Medzi štýly ktoré ho v tej dobe ovplyvňovali zaraďujeme jazz, gospel a africkú hudbu. Inšpiroval tiež návrat jazzu vo formách hard bop a bebop.
50. roky 20. storočia predstavovali prvú silnú dekádu pre klasické r'n'b. Okrem jazzu a rock’n’rollu vyvinulo r'n'b aj regionálne varianty, predovšetkým v New Orleans a Louisiane. Medzi výrazných interpretov radíme napríklad Fatsa Domina alebo The Neville Brothers.
V 60. a 70. rokoch afroamerickej populárnej hudbe dominovali soul a funk, štýly ktoré tiež ovplyvnili neskorší zvuk r'n'b.
Popularita r'n'b nabrala na obrátkach v 80. rokoch s príchodom umelcov ako Michael Jackson, Prince, Luther Vandross, Whitney Houston a New Edition.
Na prelome 80. a 90. rokov vznikol kombináciou r'n'b a rýchlych tanečných hip hopových rytmov subžáner New Jack Swing (predstavitelia : Bobby Brown, Jodeci), na ktorého úspechu mal zásluhu predovšetkým producent Teddy Riley.
V 90. rokoch bolo r'n'b stále viac ovplyvňované hip hopom (TLC), na druhej strane obľúbené boli aj balady so soulovým nádychom (Boyz II Men, Toni Braxton).
Po roku 2000 sa vplyv r'n'b dostal až do mainstreamovej sféry. Jeho prvky zaznamenávame v piesňach popových umelcov ako Justin Timberlake, Pink či Gwen Stefani.
Súčasné R'n'B
Dnes r'n'b definuje hudbu ktorá kombinuje prvky soulu, funku, popu a hip hopu. Niekedy sa hovorí aj o „urban music“. Hudba sa produkuje predovšetkým elektronicky, rytmy sú z bicích automatov a kombinujú sa s jemnými vokálmi. Často sa používajú hip-hopové beaty, ale prejav je spievaný.
Populárne je stále r'n'b ovplyvnené klasickým soulom, k výrazným osobnostiam patria Alicia Keys alebo John Legend. V hudbe niektorých r'n'b umelcov počujeme vplyv modernej karibskej hudby ako sú dancehall či reggaeton. Niektorí producenti ako Timbaland alebo Lil' Jon vyvinuli svojský štýl produkcie r'n'b s dominujúcim syntetizátorovým zvukom.
Quiet Storm
Quiet storm definuje r'n'b s jazzovým nádychom, jemnými tónmi a romantickým feelingom. Obsahuje minimálny vplyv hiphopu a popularite sa teší hlavne u dospelej urbánnej populácie v USA. Obľúbenými interpretmi sú Luther Vandross, Smokey Robinson alebo Anita Baker.
New Jack Swing
New Jack Swing vznikol spojením hiphopových beatov s r'n'b, preddstavitelia už spomenutí Bobby Brown či Jodeci, existuje aj ženský variant s názvom New Jill Swing zastúpená SWV, Total či Shanice.
Hip-hop soul
Hip-hop soul obsahuje ešte viac prvkov hiphopu, hlavne po hudobnej stránke. Významnými predstaviteľmi sú Blackstreet, Montell Jordan ale hlavne Mary J. Blige nazývaná „The Queen of hip hop soul“.
Neo Soul
Neo soul kombinuje Hip-hop soul s klasickým soulom 60. rokov. Dá sa povedať, že je „alternatívnejšou“ formou súčasného r'n'b, má menšie zastúpenie v hitparádach. Do tohto subžánru zaraďujeme umelcov ako Jill Scott, D'Angelo, Steve Spacek, Angie Stone, Dwele alebo Erykah Badu.
Veľká Huta
Veľká Huta je obec v Maďarsku v Boršodsko-abovsko-zemplínskej župe v Šiatronovomestskom okrese.
Má rozlohu 3506 ha a žije tu 83 obyvateľov (2007).
NGC 1929
NGC 1929 je emisná hmlovina v súhvezdí Mečiar, ktorú objavil austrálsky astronóm James Dunlop 27. septembra 1826.
Jánoš
Jánoš je priezvisko, pozri Jánoš (priezvisko), napr.:
Káder Vancouveru Canucks v sezóne 2006/07
Stav ku dňu 2. júl 2007.
Saint-Josse-ten-Noode
Saint-Josse-ten-Noode je obec v Bruselskom regióne.
Obyvateľstvo
Saint-Josse-ten-Noode má približne 26 338 obyvateľov (2010).
Melrand
Melrand je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Morbihan, v regióne Bretónsko.
Zürich (kantón)
Zürich je nemeckojazyčný kantón, ktorý sa nachádza v severovýchodnom Švajčiarsku. Hlavným mestom kantónu je mesto Zürich, najväčšie švajčiarske mesto. Oficiálnym jazykom je nemčina, ale v tomto kantóne sa používa švajčiarsky dialekt nemčiny – (züritüütsch).
Melrand
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Nagykinizs
Nagykinizs je obec v Maďarsku v Boršodsko-abovsko-zemplínskej župe v Szikszóskom okrese.
Melrand
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nagykinizs
Má rozlohu 657 ha a žije tu 348 obyvateľov (2007).
Melrand
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Bělá (okres Opava)
Bělá je obec v Česku v okrese Opava v Moravskosliezskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 670 obyvateľov, z toho 315 mužov a 355 žien, pričom priemerný vek v obci bol 41,2 roka (muži 39,7 roka, ženy 42,4 roka).
TTT
TTT môže byť:
NGC 1930
NGC 1930 je galaxia v súhvezdí Maliar, ktorú objavil anglický astronóm John Herschel 29. decembra 1834.
Chénérailles (kantón)
Chénérailles je francúzsky kantón v departemente Creuse v regióne Limuzínsko. Tvorí ho 11 obcí.
Bohuslavice (okres Opava)
Bohuslavice je obec v Česku v okrese Opava v Moravskosliezskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 1 649 obyvateľov, z toho 832 mužov a 817 žien, pričom priemerný vek v obci bol 38,8 roka (muži 37,7 roka, ženy 39,9 roka).
Generácia Baby boomers
Generácia Baby boomers (alebo aj Generation W  a Generation BB ) je označenie ľudí narodených počas ekonomickej prosperity v USA a inde vo svete nasledujúcej po 2. svetovej vojne. Označenie Baby boomers je späté s vyjadrením vzostupu pôrodnosti, boom doslova znamená "prudký rozmach". Baby boomers má dva významy : prudký rozmach počtu detí ale aj deti, čo zažili prudký rozmach. Do slovenčiny sa neprekladá a Husákove deti, aj keď sú podmnožinou baby boomerov, mali iné skúsenosti, napríklad so subkultúrou hippies.
Generácia predchádzajúca baby-boomerom sa označuje v USA za Tichú generáciu a nasledujúca za Generáciu X.
Montagny (Savoie)
Montagny je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Savoie, v regióne Rhône-Alpes.
Generácia Baby boomers
Americkí demografovia do tejto generácie rátajú ročníky 1946 až 1964 počas ktorých rástla pôrodnosť, napriek tomu, že od roku 1957 bol zaznamenaný už pokles v pôrodnosti. Aj na Slovensku v tomto období bola vysoká pôrodnosť, ktorá po vojne nepretržite rástla až do roku 1952. V nasledujúcom období až do roku 1967 mierne klesala a potom v rokoch 1968 až 1979 pôrodnosť opäť rástla. V rokoch 1978 a 1979 počet živonarodených detí na Slovensku prekročil 100 000 (tak ako v rokoch 1951 a 1952). Tento fenomén je dnes známy ako Husákove deti.
Montagny (Savoie)
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Generácia Baby boomers
V súčasnosti (rok 2023) je Generácia Baby boomers vo vekovom rozpätí od (nar. 1964) do   rokov, t.j. dostáva sa do dôchodkového veku. Táto skutočnosť podľa ekonómov výrazne zaťaží sociálny systém krajiny.
Baby boomeri sú spájaní s postojmi, ktoré menili, prípadne nanovo prehodnocovali definície dovtedajších tradičných hodnôt. Niektorí komentátori diskutujú o rozsahu ich odporu. Podľa nich skôr u tejto generácii šlo o kontinuitu medzi staršou a nasledujúcou demografickou kohortou. V Európe a v Severnej Amerike sú boomeri spájaní s ich privilégiom, v ktorom mnohí z nich vyrastali v období nárastu blahobytu po rozsiahlych povojnových dotáciách do bývania a vzdelávania. V porovnaní s predchádzajúcimi, sa táto generačná skupina v svojej dobe vyprofilovala ako najbohatšia, najaktívnejšia a najviac fyzicky zdatná. Boli prvou generáciou, ktorá očakávala a aj vyrastala do lepších časov. Táto generácia skutočne dosahovala špičkovú úroveň príjmov, mala vyhovujúci prístup k potravinám, odevom, programovo sa dostávala k dôchodku a skutočne spoznala čo prináša kríza stredného veku. Ich nábeh smerom ku konzumnému spôsobu života býva pravidelne kritizovaný za svoju neprimeranosť.
Jednou zo zvláštností boomerov je, že aj oni sami seba vnímajú ako špeciálnu generáciu, ktorá je veľmi odlišná od tých, ktoré boli pred ňou. V 60. rokoch 20. storočia, kedy sa relatívne veľa z nich dostávalo do veku tínedžerov a dospievajúcich, veľa z nich a z ľudí z ich okolia používali špecifický spôsob vyjadrení o svojich súčasníkoch a o zmenách, ktoré ich sprevádzali. Táto rétorika bola pre boomerov významná aj pre ich vlastné vnímanie. Začali mať tendenciu definovať svet z pohľadu generácií, čo bol v tom čase relatívne nový fenomén. Generácia Baby boomers bola opisovaná ako šoková vlna, či akési „prasa v pytónovi“, ktoré časom ako podlieha konzumu prerastie toho hada, ktorého v mladosti voči spoločnosti predstavovalo.
Definície
Slovné spojenie baby boom je späté s vyjadrením vzostupu pôrodnosti. Nárast povojnovej populácie bol prvýkrát v spojitosti so slovkom „boom“ spomenutý Sylviou F. Porterovou v stĺpčeku amerického denníka New York Post, ktorý vyšiel dňa 4. mája 1951. Označoval nárast obyvateľov USA, ktorých počet v roku 1950 stúpol o 2,357 milióna. Jeden z najväčších a najvýznamnejších slovníkov anglického jazyka na svete, Oxford English Dictionary, uvádza, že prvý krát bolo použité spojenie „baby boomer“ v denníku The Washington Post v roku 1970.
Nagyrozvágy
Nagyrozvágy je obec v Maďarsku v Boršodsko-abovsko-zemplínskej župe v Cigándskom okrese.
Generácia Baby boomers
Definície
Rozličné zdroje definujú periódu generácie baby boomerov do rôznych období. Americký úrad pre sčítanie ľudu (United States Census Bureau) považuje za baby boomerov tých, ktorí sa narodili počas demografického pôrodného boomu medzi rokmi 1946 až 1964. Landon Jones v jeho knihe Great Expectations: America and the Baby Boom Generation (1980), definuje rozpätie generácie baby boomerov podľa nárastu od roku 1943 do doku 1960, kedy ročne prichádzalo na svet viac ako 4 miliónov detí. Zhodujú sa s ním aj William Strauss a Neil Howe, ktorí vo svojej teórii o generáciách definujú sociálnu generáciu boomerov tiež medzi roky 1943-60. Tieto ročníky boli príliš mladé nato, aby si v pamäti uchovali spomienky na Druhú svetovú vojnu, no boli zároveň dosť staré, aby si osvojili povojnový (americký) kultúrno-spoločenský vývoj. V Spojených štátoch je možné túto generáciu deliť na dva základné segmenty: úvodnou časťou baby boomerov sú tí, ktorí sa narodili medzi rokmi 1946 až 1955. Sú to tí, ktorí sú spájaní s érou, kedy dominovali témy Vietnamskej vojny. Táto skupina počtom (viac ako 38 miliónov) prevažuje nad druhou. Druhá menšia polovica, 37,8 milióna ľudí, sa teda rodila medzi rokmi 1956-1964.