cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kibblove váhy
Redefinícia kilogramu
Porovnávania medzinárodného prototypu kilogramu s jeho kanonickými kópiami ukázali, že napriek všetkým snahám sa jeho hmotnosť mení medzi jednotlivými kontrolami v rádoch desiatok mikrogramov. To bolo hlavným dôvodom zmeny definície kilogramu. Hodnota konštanty definíciu určuje presne, podobne ako definíciu metra udáva hodnota rýchlosti svetla vo vákuu.
Definícia, ktorá viaže hodnotu kilogramu na Planckovú konštantu, sa realizuje pomocou Kibblových váh. Nová definícia kilogramu si vyžaduje zníženie relatívnej chyby pod, takže od sa dá odchýliť najviac o. V júli 2008 merali najpresnejšie Kibblové váhy v americkom NIST s presnosťou.
Saint-Chély-d'Apcher (kantón)
Saint-Chély-d'Apcher je francúzsky kantón v departemente Lozère v regióne Languedoc-Roussillon. Tvorí ho sedem obcí.
Objektív
Objektív je optická sústava, základná časť ďalekohľadu alebo fotografickej komory, utvárajúca reálny obraz pozorovaného predmetu. Objektív máva najmä ďalekohľad, mikroskop, fotoaparát a kamera/premietací prístroj.
Objektívom môže byť jednoduchá šošovka alebo sústava šošoviek (refraktor), resp. vyduté zrkadlo (reflektor). Objektív je definovaný priemerom, ohniskovou vzdialenosťou a ich pomerom (svetelnosť objektívu). Podľa odstránenia druhu optickej chyby ide o achromát, aplanát, anastigmat a zložitejšie objektívy.
Objektív v astronómii
Pri pozorovaní hviezdy ďalekohľadom svetelný tok dopadajúci do oka je oproti pozorovaniu voľným okom toľkonásobne väčší ako pomer plochy objektívu k ploche očnej zrenice (druhá mocnina ich priemerov). Teoretický zisk, pri ktorom sa neberú do úvahy atmosférické vplyvy, je pri objektíve 10m oproti oku a pri  objektíve až 15m. Požiadavky na typ objektívu sú dané jeho použitím. Napríklad objektívom pre fotografickú komoru sa má dosiahnuť dobré zobrazenie vo veľkom zornom poli, teda tento objektív nesmie mat sférickú aberáciu, komu, astigmatizmus a jeho ohnisková rovina nemusí byť rovná.
Fotografický objektív
Pozri fotografický objektív
Filmový objektív
Pozri filmový objektív
Zoznam kultúrnych pamiatok v Bojniciach
Toto je zoznam kultúrnych pamiatok v meste Bojnice v okrese Prievidza.
Saint-Jeoire (obec)
Saint-Jeoire je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Haute-Savoie, v regióne Rhône-Alpes.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
NGC 7425
NGC 7425 je galaxia v súhvezdí Vodnár, ktorú objavil americký astronóm Frank Muller v roku 1886.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 14,7.
Martín Montoya
Martín Montoya Torralbo (* 14. apríl 1991, Gavà, Španielsko) je španielsky futbalista hrajúci za anglický klub Brighton & Hove Albion F.C.
Michaela Čobejová
Mgr. Michaela Čobejová (* 16. jún 1970, Trnava) je slovenská filmová, televízna, divadelná, rozhlasová aj dabingová herečka. Od roku 2013 vyučuje literárno-dramatický odbor na Základnej umeleckej škole v bratislavskom Ružinove.
Život
Po presťahovaní do Bratislavy takmer päť rokov účinkovala v Detskej rozhlasovej dramatickej družine. V roku 1988 začala študovať herectvo na Vysokej škole múzických umení. Počas štúdia hosťovala v Divadle Nová scéna v inscenácii Kto sa bojí Virginie Woolfovej?. Po skončení štúdia, v roku 1992, prijala angažmán v Činohre Slovenského národného divadla.
Medzi najdôležitejšie inscenácie, v ktorých hrala, patria: muzikál Ernesta Brylla a Katarzyny Gärtnerovej Na skle maľované, kde stvárnila úlohu Anjela, hry poľských dramatikov Janusza Głowackého Štvrtá sestra (Kaťa) a Slawomira Mroźeka Tango (Ala), Goldoniho komédia Čertice (Orsetta) a hra Franza Wedekinda Lulu (Lulu). V bratislavskom Mestskom divadle naštudovala hru Posadnutí láskou v réžii Ingrid Timkovej.
Okrem filmovej tvorby a dabingu sa venuje aj vydavateľskej a producentskej činnosti. S Manželom Ivanom má dcéru Ivanu a Táňu. Hrala v seriáli Ordinácia v ružovej záhrade.
Angažmány
Po dobu piatich rokov účinkovala v Detskej rozhlasovej dramatickej družine (čas zahájenia a ukončenia pôsobenia v tomto súbore, nedostupné).
Filmografia
K roku 2016, hereckú filmografiu Čobejovej zastupujú v distribúcii štyri celovečerné filmy; na poli krátkometrážnej kinematografie boli jej príspevky zaznamenané v jednom prípade. V rámci televízneho formátu bola bez ohľadu na metráž filmu obsadená do dvadsiatich hraných titulov, z toho desiatich TV filmov vrátane jednej minisérie i muzikálu, a deviatich seriálov. Na báze internetového vysielania, účinkovala v dvoch webových seriáloch.
Lída Baarová
Lída Baarová, vlastným menom Ludmila Babková (* 7. september 1914, Praha – † 27. október 2000, Salzburg, Rakúsko) bola česká herečka.
Životopis
Študovala herectvo na konzervatóriu v Prahe a svoju prvú filmovú rolu dostala v českom filme už ako 17-ročná. Jej matka vystupovala v niekoľkých divadelných hrách a jej mladšia sestra, Zorka Janů, bola tiež filmovou herečkou. Jej prvou láskou sa stal filmový režisér Karel Lamač. Ľudia, ktorí ju poznali, hovoria, že "bola najkrajšou ženou, akú kedy videli". Predovšetkým český filmový režisér Otakar Vávra povedal, že "jej krása pravdepodobne zaslepila každého muža, ktorý sa s ňou stretol". Po tom, čo bol objavený jej herecký talent (vďaka vyhľadávačom talentov z nemeckých filmových štúdií), opustila Prahu a presťahovala sa do Berlína.
Filmová kariéra
V Berlíne sa stretla s Gustavom Fröhlichom, nemeckým filmovým hercom, ktorý si v niekoľkých filmoch s ňou zahral hlavnú rolu. V roku 1935 úspešne zažiarila v nemeckom filme Barcarole a získala niekoľko pracovných ponúk z hollywoodskych štúdií. Odmietla ich, no neskôr to ľutovala a povedala svojmu životopiscovi, Josefovi Škvoreckému: Mohla som byť slávna rovnako ako Marlene Dietrich.
V roku 1941 odišla do Talianska, odkiaľ sa ešte pred koncom vojny vrátila do Prahy. Na konci vojny utiekla do Nemecka, ale bola vrátená späť americkými okupačnými orgánmi. Bola vyšetrovaná a väznená za údajnú kolaboráciu.
Povojnové roky
Vo väzení ju často navštevoval Jan Kopecký, ktorý, tak ako mnohí ďalší, ňou bol uchvátený. Kopecký bol blízkym príbuzným prominentného politika v povojnovej československej vláde, a vďaka nemu sa mu podarilo vyslobodiť Lídu Baarovú z väzenia. V roku 1949 sa zobrali a vytvorili kočovnú hereckú spoločnosť, ktorá sa živila bábkovým divadlom, než utiekli do Rakúska. Odtiaľ Jan Kopecký emigroval ďalej do Argentíny, zanechajúc Lídu v sanatóriu, aby sa tam zotavila. V Rakúsku sa pokúsila (neúspešne) o obnovenie hereckej kariéry, no Anton Walbrook, ktorý bol počas vojny prenasledovaný pre svoju sexuálnu orientáciu, odišiel od filmu, do ktorého bol obsadený spolu s ňou. Aby utiekla následnej nenávistnej kampani médií, odišla do Argentíny, kde žila v extrémnej chudobe. Rozhodla sa vrátiť do Talianska, no jej manžel zostal v Argentíne, a tak sa napokon v roku 1956 rozviedli. Po návrate do Talianska sa objavila v niekoľkých filmoch, vrátane Felliniho filmu I Vitelloni z roku 1953, kde hrala ženu bohatého obchodníka. V roku 1958 sa presťahovala do Salzburgu, kde vystupovala v divadle. V roku 1969 sa vydala za rakúského lekára Kurta Lundwalla († 1972).
Obdobie po nežnej revolúcii
V 90. rokoch 20. storočia sa Lída Baarová znovu objavila na českej kultúrnej scéne. Vydala svoju autobiografiu a v roku 1995 natočila film Sladké hořkosti Lídy Baarové (Lída Baarová's Bittersweet Memories), ktorý v roku 1996 vyhral cenu na festivale Art Film v Trenčianskych Tepliciach.
Courlon
Courlon je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Côte-d’Or, v regióne Burgundsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Bell P-39 Airacobra
Bell P-39 Airacobra bolo americké stíhacie lietadlo, používané najmä počas druhej svetovej vojny. Išlo o veľmi rozporuplný typ – v USAF a Spojenom kráľovstve si získala v dôsledku zlých výkonov vo výškach zlú povesť, sovietski letci ju hodnotili naopak výborne. Išlo o zaujímavú konštrukciu. Motor stroja bol umiestnený za kabínou v ťažisku a prispieval k dobrej obratnosti. V prednej časti bola sústredená všetka výzbroj. Predný podvozok bol taktiež v tejto kategórii novinkou. Dobré výkony stroja vo výškach pod zaujali sovietskych armádnych expertov, ktorí vyberali lietadlá pre Červenú armádu. Stroje boli u sovietskych letcov veľmi populárne a dosiahlo na nich veľké úspechy viacero leteckých es.
Vznik a vývoj
Prvý prototyp stroja vzlietol 6. apríla 1938. O rok neskôr objednalo veliteľstvo Army Air Corps overovaciu sériu 12 kusov. Neozbrojený prototyp, nezaťažený pancierovaním, bol dostatočne rýchly a mal dobrú stúpavosť. Firma Bell sa rozhodla jeho úspechy využiť a spustila prehnanú reklamnú kampaň. Armáda stroje objednala, ale trvala na použití motorov bez turbokompresoru. Než sa továreň prepracovala k podobe skutočného sériového stroja, narástla hmotnosť a znížili sa výkony. Po malej sérii P-39C nasledovala verzia D, ktorá bola vyzbrojená štyrmi guľometmi kalibru, dvoma veľkorážnymi guľometmi a jedným kanónom kalibru  strieľajúcim dutým hriadeľom vrtule. Výkony tohoto lietadla boli nad slabé. I keď v neskoršom období došlo k rôznym obmenám a modifikáciam, stroj nedosahoval také výkony, aké od neho boli očakávané. Výroba Airacobier skončila v septembri 1944. Celkom bolo postavených 9 584 kusov všetkých verzií.
Bojové nasadenie
Záujem o nákup Airacobier prejavilo Francúzsko aj Spojené kráľovstvo, ktoré ich odobralo pod názvom Airacobra Mk. I. Táto verzia bola takmer identická s verziou P-39D, len s tým rozdielom, že v hriadeli vrtule bol zabudovaný kanón kalibru, ostatná výzbroj pozostávala zo šiestich guľometov kalibru. Bol použitý aj iný motor Allison V-1710-E4 s výkonom 1 150 k. Briti však s týmito strojmi neboli vôbec spokojní, aj keď sa pochvalne vyjadrovali o ich manévrovacích schopnostiach. Jedným z neduhov, ktoré ich okrem malých výkonov vo výškach odradzovali bola tendencia strojov prepadať na chrbát pri vertikálnych manévroch. Preto boli ešte v roku 1941 po krátkej skúšobnej službe stiahnuté z bojových akcií a všetkých 212 zakúpených kusov bolo dodaných do ZSSR. USAF používalo Airacobry najmä v Tichomorí, na Aljaške, v Taliansku a na Islande, ďalšie stroje zakúpilo austrálske a portugalské letectvo. Lietadlá tiež používalo letectvo Slobodných Francúzov a neskôr aj spojenecké talianske letectvo.
thumb|Zachovaný P-39Q Airacobra [[Vojenské vzdušné sily ZSSR|sovietskeho letectva]]
Hilsprich
Hilsprich je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Moselle, v regióne Lotrinsko.
Bell P-39 Airacobra
Bojové nasadenie
Najväčšiu popularitu medzi lietajúcim personálom si Airacobry získali v Sovietskom zväze. Tu s nimi dosahovali sovietski letci pozoruhodných bojových úspechov. Tie spočívali jednak v tom, že boje na východnom fronte sa viedli hlavne v nižších letových hladinách, pre ktoré boli Airacobry najvhodnejšie. Ďalšiu úlohu zohralo i to, že sovietski letci uprednostňovali dobre manévrovateľné lietadlá. Iste nie bezvýznamné bolo i to, že Airacobrami boli vyzbrojené najmä gardové jednotky, ktoré disponovali najlepšími letcami. Spomedzi leteckých es lietajúcich na Airacobrách sa stal najznámejší 2. najúspešnejší spojenecký stíhač Alexandr Pokryškin, či Lavrinenkov, Klubov a mnoho ďalších. ZSSR nakoniec na základe zmluvy Lend-lease odobral celkovo 4 578 kusov Airacobier.
P-39L Airacobra
thumb|P-39L-1-BE Airacobra na [[Aljaška|Aljaške počas dodávky do Sovietskeho zväzu v rámci Zákona o pôžičke a prenájme]]
Hilsprich
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Bell P-39 Airacobra
P-39N Airacobra
thumb|P-39N Airacobra [[353rd Fighter Squadron|353. stíhacej letky 354. stíhacej skupiny Armádnych vzdušných síl USA, 1944]]
Hilsprich
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Bell P-39 Airacobra
P-39Q Airacobra
thumb|P-39Q Airacobra v [[National Museum of the United States Air Force|Národnom múzeu Vzdušných síl USA]] thumb|P-39Q-1-BE Airacobra [[46th Fighter Squadron|46. stíhacej letky 15. stíhacej skupiny amerických armádnych vzdušných síl vzlieta z ostrova Makin, Gilbertove ostrovy, 13. december 1943]]
Keitele
Keitele je jazero na juhu centrálnej časti Fínska. Nachádza sa na území krajov Keski-Suomi a Pohjois-Savo. Rozloha jazera je, má dĺžku a šírku do. Priemerná hĺbka jazera je, maximálna hĺbka dosahuje 64 metrov. Nachádza sa v nadmorskej výške Pobrežie je členité s množstvom zálivov, zátok a polostrovov. Celková rozloha ostrovov je, najväčšími ostrovmi jazera sú Pängätsalo, Jurvansalo a Luotolansaari.
Príkon
Príkon je fyzikálna veličina, ktorá vyjadruje množstvo energie spotrebovanej za jednotku času pri vykonávaní práce.
Vzorce
kde  P  je príkon stroja,  E  je spotrebovaná energia a  t  je čas, za ktorý bola energia spotrebovaná;
kde  P'  je výkon stroja,  W  je práca vykonaná premenou elektrickej energie a  t  je čas, za ktorú bola práca vykonaná.
Kližan (priezvisko)
Kližan je slovenské priezvisko. Je rozšírené predovšetkým v okrese Partizánske, najviac (s výrazným odstupom) v obci Skačany. V Česku sa vôbec nevyskytuje.
Známi nositelia
Pozri v článku Kližan.
Peter Debnár
Peter Debnár (* 8. október 1941, Bratislava – † 8. jún 2004, Bratislava) bol slovenský herec a divadelný režisér.
Pôvodne vyštudoval réžiu na VŠMU v Bratislave (1966). Postupne pôsobil v Žiline (19641965) a v bratislavských súboroch Divadlo na Korze, Nová scéna 19711990 - v rokoch 19841986 aj jej umelecký šéf) a Divadlo Astorka Korzo ’90. Po niekoľkých réžiách sa po roku 1968 natrvalo zameral na hereckú tvorbu a réžii sa venoval len sporadicky. Zažiaril v divadelných inscenáciách Čakanie na Godota (1968), Les (1971). Zahral si aj v niekoľkých filmoch a v televíznych inscenáciách, uplatnil sa v dabingu. V posledných rokoch života sa kvôli zdravotným problémom stiahol do ústrania.
Saint-Germain-du-Teil (kantón)
Saint-Germain-du-Teil je francúzsky kantón v departemente Lozère v regióne Languedoc-Roussillon. Tvorí ho sedem obcí.
Absdorf
Absdorf je obec v Rakúsku v spolkovej krajine Dolné Rakúsko v okrese Tulln.
Žije tu 1 848 obyvateľov (1. 1. 2010).
Rodina Eos
Rodina Eos je významnou skupinou asteroidov pásma planétok, ktorá sa sformovala po dávnej kolízii vesmírnych telies (predpoklad). Rodina je pomenovaná po asteroide 221 Eos.
Asteroidy rodiny Eos majú polosi medzi 2,99 a 3,03 AU, excentricitu medzi 0,01 až 0,13 a inklináciu medzi 8° a 12°. V súčasnosti je známych približne 4400 členov tejto rodiny.
NGC 7426
NGC 7426 je galaxia v súhvezdí Jašterica, ktorú objavil britsko-nemecký astronóm William Herschel 18. októbra 1786.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 12,4.
Saint-Jorioz
Saint-Jorioz je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Haute-Savoie, v regióne Rhône-Alpes.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Villefort (kantón)
Villefort je francúzsky kantón v departemente Lozère v regióne Languedoc-Roussillon. Tvorí ho 24 obcí.
Saint-Jorioz
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Portland Pirates
Portland Pirates je profesionálny hokejový klub hrajúci v AHL. Sídli v meste Portland v štáte Maine. Od sezońy 2011/12 je farmou tímu Phoenix Coyotes z NHL.
Hinckange
Hinckange je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Moselle, v regióne Lotrinsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
São Paulo
São Paulo je najväčšie mesto štátu Brazília, v juhovýchodnej Brazílii. Nachádza sa od mesta Rio de Janeiro a  od hlavného mesta Brazília.
Má rozlohu, viac ako 11 miliónov obyvateľov, čo je asi dvakrát viac, ako počet obyvateľov Slovenska a je to najľudnatejšie mesto na južnej pologuli a významné globálne mesto.
V metropolitnej oblasti Veľké São Paulo žije okolo 19 miliónov obyvateľov, čím patrí medzi 5 najväčších metropolitných oblastí na svete. Spolu s priľahlými metropolitnými oblastiami, napríklad Santos, São José dos Campos, Campinas, Sorocaba a pod. vytvára veľkú konurbáciu (Complexo Metropolitano Extendido) São Paulo, kde žije takmer 29 miliónov obyvateľov, čo je viac ako počet obyvateľov akejkoľvek konurbácie na svete okrem konurbácie Tokio-Jokohama-Kawasaki, kde žije okolo 35 miliónov obyvateľov.
Courtivron
Courtivron je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Côte-d’Or, v regióne Burgundsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Maďarská rodina (astronómia)
Maďarská rodina je skupina asteroidov pásma planétok obiehajúcich okolo Slnka vo vzdialenosti 1,78 až 2,00 AU. Majú nízku excentricitu (pod 0,18) a inklináciu medzi 16 a 34°. Obežnú dobu majú približne 2,5 roka. Majú rezonanciu s Jupiterom 9:2 a s Marsom 3:2. Sú pomenované po najväčšom členovi tejto rodiny 434 Hungaria a ležia vo vnútri "jadra" pásma planétok za 4:1 Kirkwoodovou medzerou.
Väčšina asteroidov Maďarskej rodiny sú E-typy, čo znamená, že majú veľmi vysoko svetlé enstatitove povrchy a albedo typicky nad 0,30. Aj napriek ich vysokému albedu, ani jeden nie je viditeľný ďalekohľadom, pretože sú príliš malé, najväčší (434 Hungaria) má priemer 20 km. Aj napriek tomu patria medzi najmenšie asteroidy pozorovateľné amatérskymi teleskopmi.
Pôvod asteroidov Maďarskej rodiny je dobre známy. Na 4:1 obežnej rezonancii s Jupiterom, ktorá sa nachádza na polosi 2,06 AU je každé obiehajúce teleso vtiahnuté do vysokej excentricity a nestálej obežnej dráhy tvoriacej najvnútornejšiu Kirkwoodovu medzeru. Vnútro tejto rezonancie, asteroidy s malou inklináciou obehu, na rozdiel od tých v 4:1 Kirkwoodovej medzere, silne priťahované gravitačným poľom Marsu. Na rozdiel od príťažlivosti Jupitera, poruchy spôsobené Marsom odstrkujú všetky asteroidy z 4:1 Kirkwoodovej medzery okrem tých, ktoré sú dostatočne vzdialené. Zvyšná koncentrácia asteroidov vo vnútri 4:1 rezonancie obieha s vysokou inklináciou a nízkou excentricitou. Aj v dnešnej dobe sa stáva, že niektorý asteroid pretne obežnú dráhu Marsu a je vyvrhnutý mimo Slnečnej sústavy kvôli vplyvu Marsu.
Z dlhodobého hľadiska je Mars pokladaný za ničiteľa Maďarskej rodiny.
Krokodílotvaré
Krokodílotvaré alebo krokodíly (lat. Crocodilia [nevhodne: Crocodylia]) v užšom zmysle je rad plazov, ktorý patrí do taxónu Eusuchia.
Jeho celé zaradenie v systéme plazov je takéto: plazy - diapsidy - Neoreptilia - Neodiapsida - jaštery (Sauria) v širšom zmysle - Archosauromorpha - Crocopoda - Archosauriformes - archosaury - Pseudosuchia/Crurotarsi - Suchia - Paracrocodylomorpha - Loricata v širšom zmysle - Crocodylomorpha - Crocodiliformes (=Crocodilia v širšom zmysle) - Mesoeucrocodylia -Metasuchia - Neosuchia - Eusuchia - Crocodilia v užšom zmysle.
Krokodíly v širších významoch
Krokodílotvaré/krokodíly (Crocodilia) v širšom zmysle zodpovedajú dnešnému taxónu Crocodyliformes alebo dnešnému taxónu Crocodylomorpha (dobové synonymum aj: Loricata). Do 80. rokov 20. storočia sa termín Crocodilia používal len v tomto širšom zmysle; používa sa však takto neraz aj dodnes (napr. v štandardnej učebnici Benton 2014 je Crocodilia názov pre to, čo je inde Crocodyliformes). Ak sa napríklad v nejakej publikácii uvádza (často spomínaná) informácia, že telo krokodílov sa 200 miliónov rokov nezmenilo, tak sa tým myslí taxón Crocodylomorpha, nie Crocodilia v užšom zmysle (keďže Crocodilia v užšom zmysle sa objavili až pred 100 miliónmi rokmi).
V dávnejšej minulosti sa termín krokodíly (Crocodilia; dobové synonymá boli Loricata alebo Emydosauria) používal v ešte širšom zmysle, a to zhruba ako iný názov pre dnešný taxón Pseudosuchia (=Crocodylotarsi/Crurotarsi v užšom zmysle = t.j. Suchia + Phytosauria), prípadne aj časť taxónu Proterosuchia.
Tento článok sa zaoberá len krokodílotvarými/krokodílmi v užšom zmysle.
Charakteristika
Všetky druhy majú široké, mierne sploštené telo a dlhý, z bokov stlačený chvost, silné čeľuste. Oči aj nozdry sú na vrchu hlavy. Veľké kostené šupiny na rozdiel od ostatných plazov zvliekajú jednotlivo alebo po častiach.
Výskyt
Väčšinou žijú v sladkej vode, niektoré však v prílivovej zóne a prenikajú aj ďalej na more. Najstarší vyhynutí príslušníci sú známi z obdobia pred asi 100 miliónmi rokov (neskorá krieda). Žijú na všetkých kontinentoch okrem Európy a Antarktídy.
Systematika
krokodílotvaré/krokodíly (Crocodilia) v užšom zmysle [=čeľaď krokodílovité (Crocodylidae) v najširšom zmysle]:
Poznámka:
Slovjaci
Slovjaci mali byť samostatný národ, ktorý mal žiť na území dnešného východného Slovenska a ktorý mal byť odlišný od Slovákov.
Slovjacke hnutie sa sformovalo koncom 19. storočia. Vychádzalo z odlišnej teritoriálnej identity východných Slovákov a z nárečových rozdielov, ktoré sa snažilo absolutizovať a dokázať tak, že ide o samostatný národ. Významným teoretikom slovjackého hnutia bol Viktor Dvorčák, politik s výraznou prouhorskou orientáciou, neskôr predstaviteľ maďarskej iredenty. Podľa Dvorčáka sa jazyk Slovákov na východnom Slovensku odlišoval od jazyka západných Slovákov tak, ako poľština od ruštiny. Typickými znakmi Slovjakov mali byť nedostatok národného života, silná promaďarská orientácia a menšia náchylnosť k panslavistickým myšlienkam. Myšlienka bola podporovaná uhorskou vládou s cieľom oslabenia slovenského národného hnutia a jeho dezintegrácia podľa nárečových areálov. V roku 1918 na základe samourčovacieho práva Slovjakov na východe Slovenska vyhlásil Slovenskú ľudovú republiku, krátko existujúci politický útvar bez reálnej politickej moci, ktorý bol orientovaný jednoznačne na Maďarsko.
Slovjacke hnutie sa opätovne aktivovalo v súvislosti s Mníchovskou dohodou a prvou viedenskou arbitrážou, pričom malo slúžiť na podporu revizionistických nárokov Maďarska. Členovia hnutia sa pokúsili dokázať existenciu samostatného slovjackeho jazyka aj vedecky, za pomoci významného maďarského slavistu Jánosa Melicha. Ten však takúto snahu odmietol ako vedecky neopodstatnenú a "slovjacky jazyk" (šarišské nárečie) označil za integrálnu súčasť slovenského jazyka. Počas okupácie južného Slovenska sa maďarská vláda snažila použiť slovjacke hnutie na obmedzenie vplyvu zakladateľov Strany slovenskej národnej jednoty. Medzi slovenským obyvateľstvom však hnutie nezískalo podporu.
Donn Fulton Eisele
Donn Fulton Eisele (* 23. jún 1930 Columbus – † 2. december 1987, Tokio) bol americký astronaut.
Mladosť a výcvik
Po skončení 2. svetovej vojny mal Eisele práve 15 rokov. Najprv sa rozhodol k štúdiu na námornej akadémii v Annapolise a hneď potom išiel na školu pre testovacích pilotov na základni Edwards. Potom slúžil v Novom Mexiku na základni Kirtland a postupne zvyšoval svoje schopnosti letca. Neskôr začal študovať na technologickom inštitúte vojenského letectva. V roku 1964 sa z Kirtlandu odsťahoval do Houstonu a vstúpil do tímu pripravujúcich sa kozmonautov. Podieľal sa tiež na kontrolách výroby raketovej techniky u výrobcov. V NASA bol najprv zaradený do posádky AS-206, po zrušení letu sa po čase objavil na listine pre Apollo 7.
Po lete
Bol zaradený do záložnej posádky letu Apollo 10. V júni 1970 tím kozmonautov opustil, v NASA však zostal v ich výskumnom stredisku v meste Hampshir vo Virgínii. Odtiaľ a tiež z armády odišiel v roku 1972. Potom sa stal riaditeľom Mierových zborov v Thajsku. V roku 1978 bol manažérom spoločnosti Marion Power Showel vo Williamsburgu vo Virgínii. So svojou manželkou Susan sa rozviedol. Zomrel na infarkt vo veku 57 rokov v Tokiu.
Achau
Achau je obec v Rakúsku v spolkovej krajine Dolné Rakúsko v okrese Mödling.
Žije tu 1 187 obyvateľov (31. 3. 2009).
Bajkonur
Kozmodróm Bajkonur je kozmodróm v južnom Kazachstane dlhodobo prenajatý Rusku. Z kozmodrómu sú a v minulosti boli vypúšťané všetky sovietske a ruské pilotované kozmické lode typov Vostok, Voschod a Sojuz a bezpilotné nákladné kozmické lode typu Progress. Vypúšťajú sa odtiaľto aj stacionárne telekomunikačné družice, sondy k Mesiacu a k planétam, časť vedeckých, aplikovaných a vojenských umelých družíc Zeme. Na tento účel sa používali a tiež používajú rôzne typy nosných rakiet.
Pôvod názvu
Raketový kozmodróm Bajkonur patril svojho času medzi prísne strážené a utajované miesta. Dňa 5. augusta 1957 americké špionážne lietadlo Lockheed U-2 síce prvýkrát odhalilo jeho skutočnú polohu, ale Sovieti naďalej tajili jeho súradnice. Odvtedy až do začiatku 90. rokov 20. storočia bol kozmodróm v západnej tlači často nazývaný ako Ťuratam, do roku 1959 Ťura-Tam , podľa blízkej železničnej stanice. V otázke pôvodu názvu Bajkonur sú zdroje nejednoznačné. Podľa niektorých zdrojov názov vznikol v roku 1961 po kozmickom lete Jurija Gagarina, prvého človeka, ktorý vyletel do kozmického priestoru. Sovietsky zväz vtedy požiadal Medzinárodnú leteckú federáciu (Fédération Aéronautique Internationale, FAI) o uznanie rekordného letu a uviedol, že Gagarin štartoval z kozmodrómu Bajkonur. Tento názov bol pre kozmodróm vybraný zrejme kvôli utajeniu jeho skutočnej polohy. Na mape tejto oblasti bola vtedy zakreslená len malá banská obec Bajkonur, ktorá leží asi 320 km severovýchodne od kozmodrómu, a inak tu bol trestanecký tábor, a tak sa Sovieti rozhodli uviesť vzdialenú obec ako miesto štartu rakety Vostok. Iné zdroje uvádzajú, že názvom Bajkonur sa označovala oblasť stanice Ťuratam ešte pred založením kozmodrómu. Od 20. decembra 1995 nesie názov Bajkonur aj uzavreté mesto nachádzajúce sa pri kozmodróme.
Vznik a uvedenie do prevádzky
Kozmodróm bol vybudovaný v Kzyl-Ordinskej a Karagandskej oblasti na území vtedajšej Kazašskej SSR (dnešný Kazachstan) medzi sídlami Kazalinsk a Džusaly na základe rozhodnutia vlády ZSSR č. 292-181 z 12. februára 1955 ako '''5. vedecko-výskumný skúšobný priestor''' (skratka: ) Ministerstva obrany ZSSR pre skúšky balistických rakiet. Dovtedy slúžila na pokusy s raketami vojenská strelnica Kapustin Jar, ​​ktorá ale nestačila na pokusy viacstupňových rakiet vyvíjanými hlavným konštruktérom Sergejom Koroľovom a jeho spolupracovníkmi. Preto maršal delostrelectva Mitrofan Nedelin rozhodol postaviť väčšiu základňu. Výstavbu novej základne dostal na starosť generál ženijného vojska Georgij Šubnikov. Na budúce stavenisko sa dostal s prvými spolupracovníkmi už 12. januára 1955. Železničné vagóny im slúžili ako dielne aj obydlia. Organizačná štruktúra vojenskej správy strelnice bola stanovená direktívou Generálneho štábu ozbrojených síl ZSSR z 2. júna 1955. Tento deň bol neskôr rozkazom ministra obrany ZSSR č. 00105 z 3. augusta 1960 oficiálne označený za dátum zriadenia kozmodrómu. Správou kozmodrómu bolo poverené Raketové vojsko strategického určenia. Neskôr spravovali rampy pre kozmické nosiče vojenské kozmické sily, ktoré v roku 1996 prešli naspäť do raketového vojska. Prvý štart balistickej rakety z kozmodrómu sa uskutočnil 15. mája 1957. Od 4. októbra 1957, kedy bola odtiaľto vypustená prvá umelá družica Zeme Sputnik, sa používa aj na kozmické štarty. V roku 1990 bol kozmodróm oficiálne premenovaný na '''5. štátny skúšobný kozmodróm''' (skratka: ).
Po rozpade Sovietskeho zväzu
Po rozpade ZSSR kozmodróm prešiel v roku 1993 do vlastníctva novovzniknutého samostatného štátu Kazachstan, ale po zložitých rokovaniach bola 4. januára 1994 podpísaná dvojstranná medzivládna dohoda o dlhodobom prenájme kozmodrómu Ruskej federácii na dobu najmenej 20 rokov za 115 miliónov amerických dolárov ročne. V roku 1999 bolo rozhodnutím ruskej vlády zriadené Federálne kozmické stredisko „Bajkonur“ (skratka: ) a v súvislosti s tým postupne prebrala rampy do svojej starostlivosti Ruská kozmická agentúra. V roku 2001 vzniklo Kozmické vojsko Ruskej federácie, ktorému podlieha vojenská časť kozmodrómu. Ruský prezident Vladimir Putin a kazašský prezident Nursultan Nazarbajev podpísali 9. januára 2004 dohodu o predĺžení prenájmu do roku 2050 (zmluva bola ratifikovaná ruskou Dumou 25. mája 2005). Parlament Kazachstanu ratifikoval zmluvu v marci 2010. V januári 2005 bola zriadená spoločná kazašsko-ruská spoločnosť „Bajterek“ pre komerčné zaisťovanie štartov nosných rakiet typu Angara.
Infraštruktúra
thumb|Rozmiestnenie hlavných štartovacích rámp a letiska [[Letisko Jubilejnyj|Jubilejnyj]]
NGC 7427
NGC 7427 je galaxia v súhvezdí Pegas, ktorú objavil americký astronóm Otto Struve 22. novembra 1865.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 15,1.
Bajkonur
Infraštruktúra
Vlastný kozmodróm (bez pádových oblastí stupňov v streleckom sektore) zaberá plochu. Nachádza sa tu 15 rámp deviatich typov na vypúšťanie kozmických nosičov, štyri rampy na vypúšťanie medzikontinentálnych balistických rakiet, 11 montážnych budov MIK (montažno-ispytateľnyj korpus) s 34 halami na prípravu nosných rakiet, družíc a sond, 3 tankovacie stanice na plnenie nádrží kozmických telies kvapalnými pohonnými látkami a stlačenými plynmi, sledovacie stanice s výpočtovým strediskom na zaisťovanie vzletu rakiet, stanice pre skvapalňovanie vzduchu na výrobu kvapalného kyslíka a dusíka (kapacita 300 t/deň), tepelná elektráreň s výkonom 60 MW, energovlak s výkonom 72 MW, 2 letiská („Krajnij“ a „Jubilejnyj“, kde bola pristávacia dráha sovietskeho raketoplánu Buran), železničných tratí (z toho  špeciálneho rozchodu),  ciest,  elektrorozvodných sietí a  spojovacích sietí.
Múzeum
thumb|Skúšobný model [[Buran (raketoplán)|Buran OK-M v múzeu na kozmodróme]]
Vysoký grúň (Laborecká vrchovina)
Vysoký grúň  je najvyšší vrch Laboreckej vrchoviny v Nízkych Beskydách. Nachádza sa v severnej časti vrchoviny, na slovensko-poľskej hranici v chránenej krajinnej oblasti Východné Karpaty.
Poloha
Nachádza sa v severovýchodnej časti Laboreckej vrchoviny, v geomorfologickom celku Nízkych Beskýd. Vrch leží na slovensko-poľskej hranici v okrese Humenné a slovenská, južná časť vrchu zasahuje do katastrálneho územia obce Vyšná Jablonka. Patrí do povodia rieky Laborec, severná časť do povodia rieky San.
Opis
Vrch tvorí horský chrbát, ktorý je súčasťou hlavného karpatského hrebeňa a hranice rozvodia Čierneho a Baltského mora. Južné svahy odvodňujú prítoky Rieky, ktorá napája Udavu, smerujúcu do Laborca. Severné svahy odvodňujú prítoky rieky Osława, ktorá napája San. Západným susedom je Hlboký vrch, východne sa vypína Vrch nad Lazom ). Hrebeňom vedie Východokarpatská magistrála.
Vysoký Grúň úboč s nadmorskou výškou je najvyšším bodom okresu Medzilaborce. V okolí vrchu sa nachádzajú stopy po vojenskom cintoríne z obdobia 1. svetovej vojny.
Výhľady
Napriek značnej nadmorskej výške neponúka kvôli hustému porastu samotný vrchol ucelenejšie výhľady. Z vhodných lokalít je možné pozorovať najmä okolité vrchy a blízke pohoria, no najmä južným a juhozápadným smerom je možné zhliadnuť aj ďaleké dominanty, vrátane Slanských vrchov, Vihorlatských vrchov či okraj Vysokých a Nízkych Tatier.
Turizmus
Cez Vysoký grúň vedie Východokarpatská magistrála, ktorá prechádza po hlavnom karpatskom hrebeni cez najvýchodnejší bod Slovenska – trojmedzie  na vrchu Kremenec. Kopíruje slovensko-poľskú štátnu hranicu cez viacero vrchov s panoramatickými vyhliadkami, ako napr. Kamenná lúka, Jarabá skala , Ďurkovec , Pľaša , ďalej cez Ruské sedlo , vrchy Rypy , Strop, , Černiny , Laborecký priesmyk až k Duklianskemu priesmyku.
Národný výbor
Národný výbor môže byť:
Bajkonur
Múzeum
Na kozmodróme Bajkonur sa nachádza malé múzeum vedľa dvoch malých domčekov, bývalých rezidencií Sergeja Koroľova a Jurija Gagarina. Obe chatky boli zachované a sú súčasťou múzea, ktoré je domovom zbierky kozmických artefaktov. Renovovaný testovací exemplár zo sovietskeho programu Energija-Buran stojí vedľa vchodu do múzea. Súčasťou múzea sú aj fotografie súvisiace s históriou kozmodrómu vrátane obrazov všetkých kozmonautov. Posádka každej expedície začínajúcej z Bajkonuru tu zanecháva podpísanú fotografiu celej posádky, ktorá je vystavená za sklom.
Múzeum má tiež mnoho predmetov súvisiacich s Gagarinom, vrátane pozemného ovládacieho panelu z jeho letu, jeho uniformy a pôdy z miesta pristátia, ktoré sa uchovali v striebornom kontajneri. V jednej z múzejných miestností sa nachádza aj staršia verzia návratovej kabíny kozmickej lode Sojuz.
Zázemie
thumb|Mesto [[Bajkonur (mesto)|Bajkonur v roku 2005]]
Takmer 40 000 špecialistov a ich rodiny (stav z roku 2020) žije a pracuje v meste Bajkonur (do roku 1958 pôvodný názov Zaria, v rokoch 1958 až 1969 Leninskij a odvtedy až do 20. decembra 1995 Leninsk) na brehu rieky Syrdarja.
Ferdinand Milučký
Ing. arch. Ferdinand Milučký (* 26. september 1929, Rajec – † 26. júl 2019, Bratislava ) bol slovenský architekt a projektant, predstaviteľ modernizmu a brutalizmu.
Život
Ferdinand Milučký sa narodil v Rajci. Jeho otec bol klampiarom. Formovala ho história rodného mesta i ľudová architektúra okolitých dedín.
Po absolvovaní gymnázia v Žiline v rokoch 1941 – 1949 sa zapísal na Slovenskú vysokú školu technickú (dnes STU) a postupne sa dostával do kontaktu s modernou. V rokoch 1949 – 1953 študoval na Fakulte architektúry a pozemného staviteľstva. Po absolvovaní štúdia sa stal odborným asistentom na SVŠT. Jeho profesorom bol Jan E. Koula. Ako jeho asistent sa Milučký zúčastnil na výskumoch ľudovej architektúry. Zrejme práve tu sa mu podarilo preniknúť do najhlbšej podstaty ľudovej architektúry, čo neskôr hojne využíva vo svojich dielach. Od roku 1958 pôsobil ako vedúci a hlavný projektant v ateliéroch Stavoprojekt Bratislava. Medzi rokmi 1970 – 1971 bol vedúcim ateliéru Združenia projektových ateliérov v Bratislave, tiež v 70. rokoch pôsobil v Projektovej organizácii spoločenských stavieb Bratislava ako hlavný projektant. Od roku 1992 je Milučký autorizovaným architektom v Slovenskej komore architektov.
V roku 1977 bol jedným zo signatárom Anticharty, ktorá "legitimizovala" prenasledovanie signatárov Charty 77 a cieľom bolo aj odradiť ďalších potenciálnych signatárov Charty 77.
Je čestným občanom mesta Rajec, pre ktoré v roku 1991 rekonštruoval renesančnú radnicu na Námestí SNP. Žil v Bratislave vo vlastnom dome, na ktorom môžeme čítať mnohé charakteristické prvky jeho tvorby.
Dielo
Vzorom bol Milučkému Ludwig Mies van der Rohe. Tvorivo si bol blízky s Emilom Bellušom, s ktorým sa ako jeho asistent zúčastnil na súťažných projektoch bratislavského Slavína a veľvyslanectva v Pekingu. V roku 1958 začal tvoriť v Krajskom projektovom ústave v Bratislave. Od roku 1970 v Združení projektových ateliérov a napokon sa vrátil do Stavoprojektu. Vo svojej tvorbe si často prizýval umelcov galandovskej skupiny.
Na začiatku spolupracoval s Vojtechom Vilhanom. Podarilo sa mu úspešne vyhnúť socialistickému realizmu. V tomto období robil najmä výstavy Expo 67 v Montreale, interiér Bratislavskej reštaurácie a Slovenskej koliby, či výstava Družstevný byt v Bratislave (1958).
V 60. rokoch prišla jeho prvá veľká príležitosť – prvé krematórium na Slovensku v Bratislave. Na projekte začal pracovať v roku 1962. Stavba bola realizovaná v rokoch 1967 – 1968. Oceňovaná býva kontrastná štruktúra stavby vzhľadom na okolitý priestor a krematórium je považované za jednu z najlepších slovenských stavieb 20. storočia.
V roku 1958 spolu s Štefanom Ďurkovičom a Karolom Ružekom vyhrali prvú cenu v súťaži o nový Dom umenia v Piešťanoch. Pre rôzne problémy sa k projektu vrátili až v roku 1968 a výstavba Milučkého projektu začala až v roku 1974. Dom umenia Piešťany bol slávnostne otvorený v roku 1979 a Milučkého práca je vyzdvihovaná ako jeden z najlepších prípadov brutalistického stavebného štýlu spolu so zachovaním ľudových tradícií na Slovensku. Išlo o prvú viacúčelovú divadelnú scénu postavenú mimo Bratislavy po druhej svetovej vojne. Za projekt Domu umenia získal v roku 1980 cenu ministra výstavby ČSSR.
Celé 80. roky pracoval Milučký v prostredí pamiatkovej zóny Bratislavy – historické jadro a Hradný vrch. Jeho návrhy však zostali z veľkej väčšiny nerealizované. V spolupráci s architektmi Petrom Boudom, Ivanom Masárom a akademickým sochárom, docentom Askoldom Žáčkom navrhuje v druhej etape obnovy bratislavského hradného areálu expozíciu Klenoty dávnej minulosti Slovenska. V roku 1985 postavil svoj vlastný dom v Bratislave v charakteristickom štýle.
Z ďalšej jeho bratislavskej tvorby pochádzajú tiež Výstavné pavilóny PKO (1975), sídlisko Trávniky (1968) a Park Andreja Hlinku (1978), ktoré sú všetky súčasťou bratislavskej mestskej časti Ružinov.
V roku 1993 zrealizoval slovenský architekt výstavu celoživotného diela v Slovenskom národnom múzeu. V roku 1999 mu Viedenská univerzita v Rakúsku udelila Cenu Johanna Gottfrieda Herdera za architektúru v európskom kontexte.
V roku 2015 kritizoval výstavbu garáží pod keltskými vykopávkami a terajšou barokovou záhradou v priestoroch Bratislavského hradu, kedy garáže označil za "surovosť najvyššieho stupňa". Má víziu, aby na hradnom vrchu vyrástol obelisk ako panteón svätým Cyrilovi a Metodovi.
Suzanne Vega
Medzi jej najväčšie hity patrí Luka, Tom's Diner alebo New York is a Woman. Medzi jej hudobných priateľov patrí o.i. dnes slávny fotograf a pôvodne aj textár Brian Rose, s ktorým spolupracovala predovšetkým na začiatku svojej kariéry. Suzanne má dcéru Ruby (narodená 1994).
Biografia
Suzanne začala písať prvé básničky v deviatich rokoch, v štrnástich už zložila prvú pesničku. Neskôr navštevovala prestížnu High School of Performing Arts, kde študovala moderný tanec. Počas navštevovania kurzov anglickej literatúry na Barnard College tiež vystupovala v Greenwich Village. Bola stálou prispievateľkou skupiny spisovateľov Jack Hardy Monday Night v kaviarni na Cornelia Street. V roku 1984 podpísala svoju prvú zmluvu s nahrávacou spoločnosťou.
Ďalší album Solitude Standing (1987) zožal u kritikov ešte lepšie hodnotenie a tiež sa lepšie predával. Obsahuje hitovky Tom 's Diner a Luka, ktoré mali celosvetový úspech. Text piesne Luka je o násilí na deťoch, čo bolo vo svojej dobe veľmi neobvyklou témou popového hitu. Obe piesne, Tom 's Diner i Luka, sa dočkali mnohých coververzií.
Tretí album sa volá Days of Open Hand (1990). Experimentálnejšia hudba a expresívnejšie texty znamenali mierny posun oproti predchádzajúcim doskám. Nasledoval album 99.9F° (1992), ktorý predstavoval mix folku, tanečných beatov a industriálnych zvukov.
Piaty album Nine Objects of Desire (1996) balansuje na hrane medzi jednoduchosťou a industriálnymi výstrelkami predchádzajúceho albumu. Obsahuje pieseň Caramel, ktorá bola neskôr použitá ako hudobný sprievod v traileri k filmu Woman on the Tier, ktorá vyšla na soundtracku k filmu Dead Man Walking.
V roku 1997 si Suzanne zaspievala na koncepčnom albume Heaven and Hell, ktoré sa týkalo témy siedmich smrteľných hriechov. Autorom hudby a textov bol Joe Jackson, s ktorým Suzanne spolupracovala už v roku 1986 v piesni Left of Center zo soundtracku Pretty in Pink. Jackson tú hral na klavír a Suzanne spievala.
V septembri 2001 uzrel svetlo sveta album Songs in Red and Gray. Na troch piesňach sa producentsky podieľal Mitchell Froome, ktorého si Suzanne vzala v roku 1995, ale už po troch rokoch sa s ním rozviedla. V roku 2003 bola vydaná výberovka The Best of Suzanne Vega, na ktorej sa nachádza 21 najúspešnejších skladieb. V Spojenom kráľovstve vyšla táto doska naviac ešte s bonusovým CD, na ktorom je osem ďalších piesní.
Začiatkom októbra 2006 sa Suzanne Vega zúčastnila festivalu dokumentárnych filmov Academia Film Olomouc. Bola pozvaná, pretože v tom čase o nej dokumentarista Christopher Seufert točil dokument, ktorý mal skúšobnú projekciu práve v Olomouci.
Suzanne Vega je tiež jednou z dvanástich osobností, ktoré sa zúčastnili scénických rozhovorov v Švandovom divadle a ktoré obsahuje kniha Davida Hrbka Všechno je sázka. Suzanne túto knihu tiež pokrstila. Na javisku sa tak stretla s niektorými ďalšími protagonistami tejto knihy: Michalom Horáčkom, Davidom Radokom, Olgou Sommerovou a Václavom Moravcom.
V roku 2006 podpísala Suzanne zmluvu s legendárnou jazzovou nahrávacou spoločnosťou Blue Note Records. O rok neskôr vyšla platňa Beauty & Crime, ktorá sa dostala až na 37. miesto v predajnosti albumov v Česku.
Japonský kickbox
right|thumb|[[Tatsuo Yamada(vľavo) a jeho majster, Choki Motobu]] Japonský kickbox je bojové umenie, forma kickboxu, v ktorej sa využívajú k porážke súpera kombinácia boxerských úderov a kopov z tradičných bojových umení (napr. Karate). Termín "kickbox" vymyslel japonský promotér boxerských zápasov Osamu Noguči ako variantu thajského boxu a karate v 50. rokoch 20. storočia. Okrem japonského existuje i americký, indický, barmský alebo európsky kickbox.
Zoznam ministrov financií Slovenskej republiky
Toto je zoznam ministrov z Ministerstva financií Slovenskej republiky.
Japonský kickbox
Ľudia kickbox buď prevádzkujú ako plne kontaktný šport alebo ako spôsob zlepšenia zdravotného stavu, telesnej ale aj duševnej pohody. Bojovníci používajú pri kontaktom športe chránič holení, suspenzor, topánky, prilbu (nie je povinná). Kopy pod pás sú povolené iba vo forme low-kick. Pri zápase bojovníci stoja, keď jeden z nich padne na zem nie je povolené pokračovať.
Často sa stáva, že si ľudia mýlia kickbox s thajským boxom (Muay Thai). Tieto dva športy sú podobné, ale v thajskom boxe sú povolené kopy pod pás, údery kolenom a lakťom.
Dejiny
Tatsuo Yamada, zakladateľ "Nihon Kempo Karate-do", sa veľmi zaujímal o Muay Thai, pretože chcel pozmeniť zápasy v Karate. V tom čase bolo totiž v Japonsku nemožné, aby jeden bojovník mohol udrieť druhého plnou silou alebo niekoľkokrát za sebou. V novembri 1959 vymyslel plán, ktorý nazval "Koncept teoretických základov založenia nového športu a jeho industrializácie", a pre tento nový druh športu navrhol dočasný názov "Karate-boxing". Dodnes nie je isté, či thajských bojovníkov pozval Yamada; na druhu stranu je isté, že bol jeden z mála majstrov karate, ktorý sa zaujímali o Muay Thai. Yamada údajne pozval thajského bojovníka, šampióna v Muay Thai (a zároveň sparing partnera jeho syna Kana Yamadu) a začal študovať Muay Thai. Ďalší, kto sa začal zaujímať o Muay Thai bol promotér boxerských zápasov Osamu Noguči. Vďaka nemu a Yamadovi sa v časopise The Primer of Nihon Kempo Karate-do objavili prvé fotografie thajských bojovníkov.
Tatsuo Yamada zomrel v roku 1967, ale jeho dódžó nezaniklo; zmenilo názov na Suganimi Gym a začalo vychovávať prvých kickboxerov, ktorých neskôr vysielalo podporovať a propagovať toto nové bojové umenie.
Kickbox zaznamenal v Japonsku vzostup popularity v momente, keď začal byť vysielaný v televízií. Medzi prvých mediálne obľúbených kickboxerov patril Tadaši Sawamura. Záujem však netrval dlho, po ukončení aktívnej činnosti Sawamuru značne ochladol. Kickbox sa potom v televízií objavil až v roku 1993, keď vznikla K-1. Keď Kazujoši Ishii, zakladateľ Seidokan karate), rozbehol zápasy K-1 so špeciálnymi kickboxerskými pravidlami (žiadne lakte a klinč), sa stal kickbox znova veľmi populárny. Tento bojový šport sa tak rozšíril po Európe, Amerike, Austrálii a na Nový Zéland.
Pravidlá
Pravidla sú takmer rovnaké ako u thajského boxu: Rozdiely:
Vladimír I. (Polacké kniežatstvo)
Vladimír I. Volodarovič Polacký (po bielorusky: Уладзімер Полацкі) v kronikách tiež Vladimírko Volodarevič (Владимирко Володаревич) alebo Woldemaro de Ploceke (* 1140 - † 1216), minské (1182 - 1186) a polacké knieža (1186 - 1216), syn Volodara Gleboviča.
Pôvod
Pôvod kniežaťa Vladimíra I. Polackého je sporný a nedá sa porovnávať s ostatnými kronikami, pretože ho určite spomína iba letopisec Henrich Let v Kronike Livónska. Z historického hľadiska však niet o postave tohto kniežaťa pochýb.
Okulár
right|thumb|Rôzne typy okulárov
Okulár je šošovka alebo sústava šošoviek, ktorou pozorujeme a zväčšujeme obraz utvorený objektívom. Nevyhnutným doplnkom každého astronomického ďalekohľadu je niekoľko výmenných okulárov. Ak je okulár jednoduchá spojka, získa sa dobrý obraz len v blízkosti stredu zorného poľa, pri optickej osi. Preto sú okuláre obyčajne viacšošovkové, ktoré dobre zobrazujú celé zorné pole. Okulár sa zaostruje posúvaním pomocou okulárového výťahu, ktorý je potrebný aj pri výmene okulára.
Okuláre sú pozitívne a negatívne. Pri negatívnom okulári leží pozorovaný obraz vnútri okulára medzi jeho šošovkami. Do obrazovej roviny môže byt pevne vložený nitkový kríž. Tento okulár nemožno používať súčasne s mikrometrom. Negatívny je Huygensov okulár, vhodný na menšie zväčšenia. Skladá sa z dvoch plankonvexných šošoviek obrátených rovnou plochou k pozorovateľovmu oku. Očná šošovka (bližšia k oku) má ohniskovú vzdialenosť trojnásobne menšiu ako druhá šošovka (kolektív) a výsledná ohnisková vzdialenosť je 3/2 ohniskovej vzdialenosti očnej šošovky. Ich vzájomná vzdialenosť je dvojnásobok ohniskovej vzdialenosti očnej šošovky. Touto úpravou sa sférická chyba podstatne zmenší a chromatická chyba postihuje len polohu obrazu. Zorné pole Huygensovho okulára je 40°. Pri pozitívnom okulári leží pozorovaný obraz mimo okulára, medzi objektívom a okulárom. Obrazová rovina pozitívneho okulára je ľahko prístupná, možno do nej umiestiť pomocné zariadenia a pohyblivý nitkový kríž. Tento okulár možno používať ako lupu.
Podľa konštrukcie sa rozoznáva Ramsdenov, ortoskopický a monocentrický okulár. Ramsdenov okulár pozostáva z dvoch plankonvexných šošoviek rovnakej ohniskovej vzdialenosti, obrátených k sebe vypuklými plochami. Ich vzdialenosť tvorí 2/3 ohniskovej vzdialenosti. Výsledná ohnisková vzdialenosť okulára je 3/4 ohniskovej vzdialenosti šošoviek. Zorné pole je 30°. Pri Ramsdenovom okulári nie je chromatická a sférická aberácia tak dokonale opravená ako pri Huygensovom okulári.
Monocentrický okulár, achromatická spojka zlepená z troch častí, sa používa na podstatnejšie zväčšenie. Zlepením sa odstraňujú vnútorné odrazy na plochách šošoviek. Tento okulár je vhodný na pozorovanie planét. Ortoskopický okulár je zložený z kombinovanej šošovky zlepenej z troch častí a plankonvexnej spojky. Zorné pole je 35°.
Springfield Falcons
thumb|right|[[Tavis Hansen a Daniel Briére v gólovej šanci]] Springfield Falcons je profesionálny hokejový klub hrajúci v kanadsko-americkej AHL. Hrajú v meste Springfield v americkom štáte Massachusetts. Je to farma klubu NHL Columbus Blue Jackets. 29 zápasov za nich odohral slovenský útočník Stanislav Lašček.
Aderklaa
Aderklaa je obec v Rakúsku v spolkovej krajine Dolné Rakúsko v okrese Gänserndorf.
Žije tu obyvateľov.
Opacita
Opacita (lat. opacitas - zatienenie, tieň) je schopnosť látky (plynu) zoslabiť žiarenie všetkých vlnových dĺžok, ktoré cez ňu prechádza. Opacita vyjadruje mieru nepriesvitnosti látky a určuje sa podielom množstva žiarenia dopadajúceho na látku a prechádzajúceho látkou (absorpcia). Pri danej teplote opacita závisí od počtu častíc v jednotke objemu. Vrstvy plynu s veľkou optickou hrúbkou majú opacitu väčšiu, ako opticky tenké vrstvy.
Saint-Julien-en-Genevois
Saint-Julien-en-Genevois je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Haute-Savoie, v regióne Rhône-Alpes.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zorné pole
Zorné pole môže byť:
NGC 7428
NGC 7428 je galaxia v súhvezdí Ryby, ktorú objavil nemecký astronóm Albert Marth 27. júla 1864.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 12,6.
NGC 7429
NGC 7429 je otvorená hviezdokopa v súhvezdí Cefeus, ktorú objavil anglický astronóm John Herschel 29. septembra 1829.