cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vostok 6
Na orbite
Tereškovová sa sťažovala nielen na úpornú bolesť hlavy, ktorá, ako už dnes vieme, je nepríjemným sprievodným javom sprevádzajúcim adaptáciu človeka na mikrogravitáciu, ale trápila ju v podstate stála nevoľnosť, sprevádzaná zvracaním, a tiež narastajúca intenzívna bolesť v pravej nohe, vystreľujúca do kolena, zrejme od pevných šnurovacích topánok skafandra. Cítila, že noha jej takmer odumiera, keďže v kresle si ju nemohla natiahnuť a narovnať do pohodlnejšej polohy. Na tretí deň letu bola podľa nej táto bolesť takmer neznesiteľná. Vadili jej tiež lekárske snímače, ktoré mala prilepené k telu, predovšetkým ju veľmi svrbel snímač na hlave, ale nemohla sa k nemu dostať, pretože rozmernú helmu skafandra si nemohla dať dole. Ťažká prilba ju vraj nepríjemne tlačila svojimi okrajmi, na čo si po lete sťažoval aj Valerij Bykovskij. Sťažovala si tiež na údajne príliš utiahnuté popruhy sedadla. Z toho dôvodu si toľko priala vrátiť sa späť na Zem, aby jej trápenie už skončilo, hoci po kozmickom lete predtým nesmierne túžila. Do televíznej kamery sa musela usmievať, ale niektoré zábery, ktoré boli uvoľnené až o niekoľko rokov neskôr, dokazujú, že kozmický let bol pre ňu značne stresujúci. Do vysielačky však pri verejnej komunikácii opakovala, že „let je normálny a cíti sa výborne“.
Dňa 18. júna sa rozhodlo, že Vostok 6 s Tereškovovou vykoná brzdiaci zážih na 49. oblete a Vostok 5 s Valerijom Bykovským sa vráti na 82. alebo 98. oblete. V prípade poruchy pristávacej automatiky bude mať Tereškovová ešte možnosť vykonať brzdiaci manéver manuálne na 51. a 54. oblete. Problém bol v tom, že kozmonautke sa zatiaľ nepodarilo správne zorientovať loď do polohy pre návrat. V priebehu dňa sa s ňou niekoľkokrát rozprával generál Nikolaj Kamanin, ktorý priznal, že Tereškovová znie unavene. Keď potom neskôr Vostok 6 letel v smere od západu ponad Leningrad k oblasti kozmodrómu, Tereškovová vôbec neodpovedala na naliehavé výzvy z leningradského spojovacieho strediska. Pri spojovacom pulte v hlavnom riadiacom stredisku sedel Kamanin. Rozhodol sa teda počkať na nasledujúci oblet, čo však znamenalo, že o nové spojenie sa bude možné pokúsiť až za hodinu a pol. „Čo sa deje?“ pýtal sa potom Kamanin, keď sa Vostok 6 priblížil do oblasti rádiovej počuteľnosti. Svoju otázku dokonca niekoľkokrát zopakoval a akonáhle prišiel signál z televíznej kamery, na obrazovkách uvideli, že Tereškovová tvrdo spí. Kamanin prikázal zapnúť zvukový signál. V kabíne Vostoku 6 sa rozoznela siréna. Tereškovová sa ozvala, ale mala veľmi unavený hlas. „Čo sa stalo?“ vypytoval sa Kamanin. „Prečo neodpovedáte?“ „Zaspala som,“ odpovedala. ''„Som veľmi unavená. Zaspala som.“ Nahnevaný Kamanin sa jej pýtal: „Prečo ste nevykonali nácvik ručnej orientácie pre zostup lode?“ „Pokúšala som sa, ale nič z toho nebolo, pretože som naozaj veľmi unavená,“ snažila sa vysvetliť Tereškovová a poprosila: „Nechajte ma trochu odpočinúť. Zajtra ráno to urobím. Všetko sa podarí.“'' Vostok 6 medzitým mieril na svojej obežnej dráhe opäť za obzor a mimo oblasť rádiového spojenia. Na Zemi sa novinári na celom svete predbiehali v nadšenom opise letu prvej odvážnej kozmonautky, pričom nikto z nich nemohol vedieť, aký je jej skutočný stav. Kremeľ o problémoch mlčal a slávil úspech. Rozhovory Tereškovovej s Kamaninom uvádzali pozemných kontrolórov do zúfalstva, ale v riadiacom stredisku s tým aj tak nemohli nič poriadneho urobiť, takže Kamanin sa ešte pred prerušením rádiového spojenia pokúsil trocha upokojiť vypätú situáciu. Začal hovoriť ústretovým otcovským tónom a prešiel k tykaniu: „Ľahni si a odpočívaj, ale zajtra ráno už musíme všetko zvládnuť.“ Sergej Koroľov neskrýval svoju frustráciu a uvedomoval si, že Tereškovová si s ručnou orientáciou svojej kozmickej lode vôbec nevie rady a že aj to málo, čo sa dokázala počas výcviku naučiť, zabudla pod neúprosným tlakom strachu. Nikolaj Kamanin preto do riadiaceho strediska zavolal kozmonautov Jurija Gagarina, Germana Titova, Andrijana Nikolajeva a konštruktéra orientačného systému Borisa Raušenbacha, a prikázal im, aby počas 45. obletu (návrat sa plánoval na 49. oblet) s Tereškovovou všetko znova a poriadne ešte raz precvičili.
Pristátie
Keď sa ráno 19. júna Valentina zobudila, odopla si bezpečnostné pásy, aby mohla lepšie dočiahnuť na manuálne riadenie lode. Po konzultáciách so zemou sa jej počas 45. obletu konečne podarilo cvične zorientovať kozmickú loď ako pred skutočným pristávacím manévrom a udržať jej polohu po dobu 15 minút. Kozmonautke to zdvihlo sebavedomie a dostala sa do veselšej nálady. Upokojili sa aj v riadiacom stredisku. V prípade nutnosti by Tereškovová mohla ručne riadený zostup predsa len zvládnuť. O 09:39:40 moskovského času (06:39:40 svetového času) vyslali pozemní kontrolóri k Vostoku 6 príkazy na spustenie automatickej pristávacej sekvencie. Kozmická loď sa najprv sama stabilizovala a zorientovala. Následne sa v určenom okamihu zapálil jej brzdiaci motor. V riadiacom stredisku však znovu stúpala nervozita. Tereškovová totiž mlčala. Neohlásila dokončenie orientácie lode podľa Slnka, ale ani zapálenie brzdiaceho motora a rozdelenie jednotlivých úsekov kozmickej lode. Až s určitým oneskorením začali z kontrolných monitorovacích a spojovacích staníc prichádzať informácie, že palubná aparatúra Vostoku 6 úspešne prijala všetky povely z riadiaceho strediska a tiež ich aj vykonala. Správu odovzdávala palubná telemetria, ale Valentina naďalej mlčala. Tereškovová neskôr vysvetlila, že prostredníctvom telegrafického vysielača morseovej abecedy telegrafovala všetky dôležité míľniky pristávacej sekvencie, ale tieto signály podľa nej nikto nepočúval. Zaujímavosťou je, že keď po nej pristával Valerij Bykovskij, pristátie „telegrafoval“, čo naznačuje, že oboch kozmonautov k tomu inštruovali. Bykovskij ale potvrdzoval všetky míľniky pristávania aj prostredníctvom hlasového rádiového kanálu.
thumb|right|Návratová kabína Vostoku 6
Vostok 6 medzitým klesal do horných vrstiev atmosféry. Guľová návratová kabína sa oddelila od už nepotrebného prístrojového úseku s brzdiacim motorom a naďalej klesala. Keď kabínu s kozmonautkou obklopila horúca plazma, Tereškovová videla za oknom kúsky horiaceho materiálu a cítila tiež, že do vnútra jej prúdi dym. Potom začala žiara, ktorú pozorovala cez okná, pomaly blednúť. Narastajúci hukot rozrážaného vzduchu jej napovedal, že kabína už letí stále hustejšími vrstvami atmosféry. V oknách uvidela modrú oblohu a čakala ju ešte obávaná katapultáž z kabíny padajúcej voľným pádom. Guľová kabína padala k zemskému povrchu rýchlosťou takmer 800 km/h. Kozmonautke sa automaticky sklopil priezor prilby, dotiahli sa popruhy kresla a otvoril sa prívod kyslíka do skafandra, ktorý bol nezávislý na palubných zdrojoch. Vo výške asi 7 km nad zemou sa odpálil poklop vstupného otvoru a o dve sekundy neskôr sa Tereškovová v poriadku katapultovala z padajúcej kabíny. Pol sekundy po uvedení kresla do pohybu sa otvoril malý stabilizačný padáčik. O ďalšie tri sekundy neskôr sa roztvoril osobný padák a oddelila sa chrbtová časť kresla so záložným padákom a núdzovými zásobami zabalenými do neveľkého balíka, v ktorom bol aj malý jednoduchý nafukovací čln. Automatika uvoľnila pásy kresla. V ďalších desiatich sekundách sa odpútala schránka s núdzovým vybavením a zostala visieť na 15 m dlhom lane pripevnenom k osobnému padákovému systému kozmonautky. Opustená kabína sa rútila voľným pádom až do výšky okolo 4 km, kedy sa jej otvoril padák. „Podo mnou bolo veľké jazero, takže mi napadlo, že vyslali ženu do kozmu a ona sa im nakoniec utopí,“ spomínala neskôr Tereškovová. Vietor jej však pomohol a odvial ju ďalej. Pristála po takmer troch dňoch letu, 19. júna o 11:20 moskovského času (08:20 svetového času), 200 km západne od mesta Barnaul v Altajskom kraji.
Po dosadnutí na chrbát ju veľký padák chvíľu ťahal po zemi, než sa jej podarilo odopnúť jeho popruhy, pričom si poudierala tvár o okraj prilby a zranila nos. Na tvári tak potom mala viacero viditeľných modrín. Po rokoch najskôr tvrdila, že sa len zašpinila, keď si po pristátí chcela v blízkom lesíku nazbierať jahody, ale potom si spomenula, ako ju padák ťahal po zemi. ''„Nepribližujte sa. Kde to som?“'' povedala Tereškovová s pištoľou namierenou na pastiera, ktorý ju po pristátí objavil. Vykonala tak podľa rozkazu, pretože nebolo isté, či pristane na území ZSSR, a v čase vesmírnych pretekov sa nesmela dostať do rúk napríklad Američanom. Pastier jej rovnako stroho odpovedal, že pristála v Altajskom kraji v srdci Ruska. V riadiacom stredisku v tých chvíľach panovala napätá atmosféra. Asi dve hodiny po predpokladanom čase pristátia prišla od pátracích a záchranných jednotiek dôveryhodná správa, že Tereškovová je nažive a v poriadku asi 620 km severovýchodne od kazašskej Karagandy. Nadšení miestni dedinčania, ktorí sa zišli z celého okolia, kozmonautku medzitým dopravili k jej kabíne. Na tomto mieste ju asi hodinu po pristátí našli prví členovia pátracej a záchrannej jednotky. Vyčerpaná a hladná Tereškovová rozdala miestnym svoju kozmickú stravu a oni jej ponúkli čierny chlieb, domáce zemiaky, cibuľu a konské mlieko. Podľa niektorých zdrojov sa Tereškovová chcela kozmickej stravy zbaviť, aby tak skryla skutočnosť, že počas takmer troch dní na obežnej dráhe skoro vôbec nejedla. Údajne tiež upratala vnútro kabíny a urobila poznámky do letového denníka tak, aby to vyzeralo, že ich robila počas letu. Lekárka Ľubov Mazničenková zo záchrannej skupiny, mimochodom držiteľka svetového rekordu v zoskoku padákom, očividne protestovala proti tomu, keď sa o tejto hrubej nedisciplinovanosti dozvedela. Nielen preto, že Tereškovová mohla ohroziť svoje zdravie, ale aj preto, že po rozdaní palubných zásob sa už nedalo zistiť, koľko a či vôbec počas trojdňového letu kozmonautka jedla.
Zhodnotenie letu
thumb|left|[[Kirgizsko|Kirgizská poštová známka z roku 2013 so zobrazením Tereškovovej a kozmickej lode Vostok]]
Rovnako ako Bykovskij sa aj Tereškovová po lete kriticky vyjadrila, že viaceré prístroje kozmickej lode vrátane navigačného glóbusu na palubnej doske boli nevhodne umiestnené a na to, aby na ne mohla dočiahnuť, sa musela čiastočne uvoľniť zo svojho sedadla. Povedala tiež, že počas letu videla mestá, oblaky a Mesiac, ale dodala tiež, že bolo pre ňu veľmi ťažké natáčať na filmovú kameru a zároveň si robiť poznámky o tom, čo práve točí. Obe ceruzky sa jej zlomili a nemohla tak robiť ďalšie záznamy. Kvôli problémom s odberom vzoriek neuskutočnila biologické experimenty. Rovnako ako na kozmickej lodi Vostok 5 zostali senzory dávok radiácie v Tereškovovej kabíne počas letu na nule. Tereškovová pozorovala z obežnej dráhy aj blesky a svetlá miest, ale slnečnú korónu nevidela. Teplota v jej kabíne kolísala podobným spôsobom ako vo Vostoku 5, čiže okolo 30 °C pri štarte, 23 °C na konci prvého dňa letu, 12 °C na začiatku druhého dňa a potom už teplota zostala na tejto hodnote po zvyšok misie.
thumb|Bykovskij a Tereškovová deň po pristátí
Čoskoro po návrate na Zem však Valentina Tereškovová opisovala priebeh svojho letu úplne inak. Nejedla vraj len preto, že špeciálna kozmická strava jej nechutila. Chlieb balený v malých porciách bol suchý a nechutný. Zvracala iba raz, nie však kvôli problémom z beztiažového stavu, ale práve z nechutnej kozmickej stravy. Voda na pitie ju naopak osviežila, pretože bola chladná a dobre chutila. Beztiažový stav jej nevadil, dokonca sa jej páčilo, ako sa v ňom vznášala. Hygienické obrúsky neboli podľa nej dobre navlhčené, takže sa nedali použiť. Skúsila si nimi iba čistiť zuby. Podľa niektorých zdrojov a pamätníkov Tereškovovú vraj na druhý deň po pristátí odviezli ešte raz na rozľahlé pole, kde v skafandri a s úsmevom na tvári mávala narýchlo zohnaným „vítajúcim kolchozníkom“. Zhotovené fotografie potom putovali do celého sveta ako dôkaz bezproblémového návratu prvej statočnej sovietskej ženy z vesmíru. V prvej správe, ktorú po svojom kozmickom lete predniesla 20. júna popoludní pred členmi štátnej komisie a ďalšími odborníkmi počas odpočinku v sanatóriu Privolžského vojenského okruhu vojenského letectva na brehu Volgy neďaleko Kujbyševa, odmietala spočiatku pripustiť, že na obežnej dráhe opakovane zvracala a všetko sa snažila zľahčiť vysvetlením, že na vine bola špeciálna strava a nie jej problémy s vestibulárnym systémom. Povedala, že zvracala iba raz.
Aj v moskovskej leteckej nemocnici, kam nastúpila 1. júla k podrobným poletovým vyšetrením, sa dokonca snažila presvedčiť profesora Vladimira Jazdovského a jeho spolupracovníkov, že počas kozmického letu sa cítila výborne, pričom nepociťovala žiadnu zníženú pracovnú schopnosť a nemala ani iné väčšie ťažkosti. Mierne nevoľno jej ostalo až ráno na začiatku tretieho dňa letu, keď krátko zvracala, ale len preto, že zjedla pirôžok s rybičkami a citrónom, čo jej vôbec nesadlo. Odborníci však z rôznych nepriamych dôkazov zistili, že zrejme skoro vôbec nejedla, hoci im neustále opakovala, že počas svojich troch kozmických dní spotrebovala viac ako šesťdesiat percent z celého množstva palubných zásob. Profesor Jazdovskij a jeho kolegovia jej neuverili. V nemocnici pri poletových vyšetreniach úplne klamala a ešte zľahčovala otázky na svoje zdravotné problémy počas pobytu v kozme. Viaceré jej klamstvá ale odhalili a prezradili záznamy telemetrie, ktoré dokazovali, že svoj let zvládala len s veľkým vypätím síl.
Hlavný konštruktér Sergej Koroľov sa už rozhodol zasiahnuť, a tak požiadal generála Kamanina, aby Valentinu Tereškovovú priviezol do jeho konštrukčnej kancelárie OKB-1 neďaleko Moskvy, a vyhlásil, že ju chce osobne presvedčiť, aby o svojom kozmickom lete hovorila s lekármi otvorene a pravdivo. Znepokojovalo ho totiž tvrdenie Vladimira Jazdovského o jej zlom zdravotnom stave najmä na 32. a 42. oblete okolo Zeme a povedal, že aj z toho dôvodu sa musí zistiť celá pravda, pretože inak by nebolo možné umožniť cesty do kozmu neletcom a civilným odborníkom, čiže vedcom, technikom a konštruktérom. S Tereškovovou sa chceli stretnúť aj ďalší vedúci odborníci z OKB-1, ktorí sa jej chceli opýtať na technické podrobnosti hlavne ohľadom orientácie lode a návratu z obežnej dráhy, kým ešte všetko mala v živej pamäti. Nikolaj Kamanin najprv nesúhlasil a ustúpil až po priamom a veľmi zvýraznenom prianí Sergeja Koroľova. Zasadacia miestnosť bola plná. Tereškovová prišla v sprievode dôstojníka KGB, ale najprv si ju vyžiadal Sergej Koroľov na krátky pohovor za zatvorenými dverami a medzi štyrmi očami. Čo sa medzi nimi odohralo, sa dodnes nevie, ale pre Tereškovovú to bolo zrejme dosť nepríjemné, pretože z Koroľovovej pracovne vyšla skleslá a uplakaná. Rozhovor s odborníkmi sa preto neuskutočnil. Podľa spomienok pamätníkov bol hlavný konštruktér Sergej Koroľov z jej letu frustrovaný a povedal: „Že som si ja vôbec niečo začínal so ženami.“ Napriek všetkým negatívam jej letu je tiež pravdou, že pri výcviku dokázala veľa a preukázala svoju inteligenciu, odolnosť i nápaditosť. Tereškovová rozhodne nebola hlúpa ani slabá. Skôr len nečakala, že aj napriek všetkému, na čo sa mohla pripraviť na Zemi, je let vo vesmíre tak náročný, že akýkoľvek pozemský výcvik ho nemôže úplne nasimulovať.
Helena Štáchová
Mgr. Helena Štáchová (* 18. november 1944, Praha − † 22. marec 2017) bola česká herečka, bábkoherečka, scenáristka, speváčka, dabérka a od roku 1996 riaditeľka bábkového Divadla Spejbla a Hurvínka. Pre televíziu dabovala Lisu Simpsonovú v animovanom seriáli Simpsonovci.
V roku 1970 účinkovala v hudobno zábavnom televíznom programe Dobrý večer s Waldemarem.
Neuve-Église
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Pavel Zajáček
Mgr. Art. Pavel Zajáček (* 29. jún 1951, Modra) je slovenský dirigent, hudobný skladateľ a hráč na trombón, klavirista, gitarista, bubeník, harmonikár. Je spoluzakladateľom skupiny Za-ja-ce, Založil orchestre: Orchester Pavla Zajáčka, Big Band Pavla Zajáčka. Jeho brat Jozef Zajáček bol klavirista, harmonikár a spevák. Brat Peter Zajáček je saxofonista, gitarista a stavebný inžinier, brat Marián Zajáček je bubeník.
Životopis
Je autorom hudby k viacerým piesňam, a ako autor hudby sa aj sa zúčastnil na festivale populárnych piesní Bratislavská lýra (Jánska noc, 1978; Keby som mal sestru, Lieky proti láske, 1979; Kde si slnko hľadá milenky, 1980; Rozhovor v daždi, 1981; Na dvanástom poschodí, 1983; Moja prvá láska, 1984)
V roku 1998 hudobne spolupracoval na filme Postmortem v hlavnej úlohe s Charlie Sheenom. V júni 2001 pri príležitosti jeho okrúhlych narodenín sa uskutočnil v Koncertnom štúdiu Slovenského rozhlasu koncert nazvaný Stále mi chutí žiť!. Hosťami programu boli napr. Milan Markovič, Peter Lipa, Vašo Patejdl, Karol Malý, Robo Kazík, Lýdia Volejníčková, Peter Stašák,vokálna skupina TREND, dievčenský spevácky zbor Canens, skupina ZA-JA-CE,Orchester Pavla Zajáčka a ďalší.
S orchestrom pravidelne účinkoval aj v zábavno-hudobnom programe, Ivana Krajíčka - Repete. V zahraničí vystupoval v Nemecku, Rakúsku, Holandsku, na Kanárskych ostrovoch a ďalších.
Michael Trevino
Michael Anthony Trevino (* 25. január 1985, Montebello, Kalifornia, USA) je americký herec. Preslávila ho rola Tylera Lockwooda v seriáli Upírske denníky (The Vampire Diaries).
Pavel Zajáček
Životopis
Od roku 2010 odborne vedie a vystupuje so Speváckou skupinou Loza, kde hrá aj na harmoniku. Vedie aj Dychovú hudbu Zajáčkovci.
Michael Trevino
Životopis
Vyrastal v Montebello a neskôr vo Valencii v Kalifornii. Jeho matka pochádza zo Zacatecas v Mexiku, jeho otec sa narodil v meste Fresno v Kalifornii do rodiny mexických imigrantov.
Kariéra
Zahral si rolu Jacksona Meada, dediča Meade Milk, v pôvodnom filme od Disney Channel Aha – Krásky od kráv. Tiež hosťoval v seriáloch Bez stopy, Odložený prípad, Kosti a Prvá prezidentka. Objavil sa v malej úlohe vo filme Bulšit a seriáli Čarodejnice (v epizóde ôsmej série „Malice in Wonderland“ ako Alastair).
Pavel Zajáček
Diskografia
hudobné albumy na ktorých sa spolupodieľal so svojimi orchestrami alebo vystupoval ako hráč na trombón alebo zložil hudbu:
Michael Trevino
Kariéra
Na štyri epizódy sa objavil aj v seriáli 90210: Nová generácia, kde hral Ozzieho, ikonu Naomininho záujmu na týždeň.
Od septembra 2009 stvárňoval postavu Tylera Lockwooda v seriáli TV stanice The CW, Upírske denníky. V apríli 2015 oznámil, že seriál po šiestej sérii opustí – rovnako, ako jeho herecká kolegyňa Nina Dobrev.
Aquila (časopis)
Aquila bol významný a známy ornitologický časopis, ktorý vychádzal na území Uhorska. Prispievali do neho i niektorí známi slovenskí prírodovedci, ako napr. Oto Herman, alebo István Necsei, ktorý tam zverejňoval hlavne svoje kresby vtákov.
Karel Zich
Karel Zich (* 10. jún 1949, Praha – † 13. júl 2004, Korzika), bol český spevák, gitarista a hudobný skladateľ.
Michal Šteinhíbel
Michal Šteinhíbel (* 23. september 1901, Modra – † 4. január 1988, Bratislava) bol spisovateľ pre deti a mládež, prekladateľ a pedagóg.
Životopis
Študoval na učiteľskom ústave v Modre, kde roku 1920 maturoval, roku 1927 vykonal odbornú skúšku pre učiteľov meštianskych škôl v Banskej Bystrici. Absolvoval študium na Filozofickej fak. Slov. univerzity v Bratislave (19391944). Učiteľ na viacerých miestach Slov., tajomník na šk. inšpektoráte, referent na Povereníctve školstva, ved. odd. pre doplňovanie kniž. fondov v n.p. Kniha, zástupca riaditeľa Ústrednej technickej knižnice v Bratislave. Účastník SNP, spolupracovník povstaleckého periodika, pracovník na Povereníctve školstva v Banskej Bystrici (1944). Autor kníh, humoristických próz, rozhlasových scénok, poézie pre deti. Zostavovateľ školských čítaniek, učebníc počtov. Venoval sa metodickým otázkam vyučovania. Prekladal bábkové hry a poéziu pre deti z čes.,ruš. a nem.
Tyché
right|thumb|200px|Tyché Antiochijská, mramor. Rímska kópia [[Eutychides|Eutychidovej sochy z 3. stor. pred Kr., Vatikánske múzeá, Vatikán]] Tyché alebo Tycha alebo zastarano Tyche (starogr. Τύχη – Tyché, lat. Fortuna) bola podľa starogréckej mytológie dcéra Titana Ókeana a jeho manželky Tethye, bohyňa šťastnej náhody, jedna z, podľa mena známejších, Ókeanovien. Podľa iných verzií bola dcérou boha Herma a bohyne Afrodity. Grécky historik Polybius veril, že keď nie je možné objaviť príčiny po väčšinou šťastných alebo náhodných udalostí ku ktorým sa žiadny určitý dôvod nenašiel, ako sú povodne, suchá, mrazy alebo dokonca aj veci v politike, potom príčinu týchto udalostí možno spravodlivo pripísať Tyche.
Grécke slovo tyché označovalo pôvodne všetko, čo stretáva človeka bez vedomého prispenia jeho vôle, všetky udalosti a príhody, šťastné i nešťastné, premenlivosť osudu a konečne osud sám. Tak ako bol vrtkavý osud, premenlivé bolo i šťastie, ktoré stálo pri ľuďoch. Jedným šťastie prialo až do konca ich života, iných zrážal rozmarný osud do priepasti rovno z vrcholu. Všetko okolo sa menilo v závratnom tempe a nik nemohol s istotou predvídať, čo mu prinesie nasledujúci deň. Všetko riadila náhoda, tyché. A pretože sa ľudia nemohli zbaviť presvedčenia, že za touto premenlivosťou osudu sa skrýva akási nepochopiteľná a bližšie neurčená vyššia moc, začalo sa hovoriť o všemocnej bohyni Tyché. Jej moc bola nekonečná: riadila nielen všetko dianie vo svete ale vládla i nad osudom každého človeka. Veľmi výstižne to napísal básnik a dramatik Menandros:
Uctievanie
Tyche mala chrámy v Cézarei Maritima, Antiochii , Alexandrii a Konštantínopole. V Alexandrii bol Tychaeon, grécky chrám Tyche, opísaný Libaniusom ako jeden z najkrajších z celého elenistického sveta.
Bola jedinečne uctievaná v Itanose na Kréte, ako Tyche Protogeneia , spojená s aténskou protogénia ("prvorodená"), dcéra Erechtea , ktorej obetavosť zachránila mesto.
Žila na Olympe, kde sa väčšinu času zdržiavala v prítomnosti najvyššieho boha Dia. Ako sprievodkyňu bohov ju poznala staršia mytológia; v období helenizmu sa vyvinula na bohyňu so samostatnou pôsobnosťou.
Vo všeobecnosti patrila k obľúbeným božstvám, tak medzi bohmi ako i medzi ľuďmi, čo bolo, vzhľadom na jeho funkciu, pochopiteľné. Ľudia sa ju snažili si nakloniť aby sa im ušlo z jej povestného rohu hojnosti. Básnici ju oslavovali, o pomoc sa k nej utiekali námorníci túžiaci po bezpečí prístavu ako aj ľudia túžiaci po mieri a pokojnom živote. Rady ju uctievali ako svoju patrónku a ochrankyňu i mnohé mestá; napr. v meste Délos jej bol zasvätený okrsok.
Známych je niekoľko jej sôch, kde je zobrazená ako žena s roztiahnutými rukami stojaca na guli či sediaca, na hlave s korunou z mestských hradieb. K pozoruhodným dielam patrí socha Tyché Antiochijská, rímska kópia z 3. stor. pred Kr. (vo Vatikánskych múzeách) či Tyché Thessalonická zo začiatku 4. stor. pred Kr. v Archeologickom múzeu v Solúne.
Do dnešných čias je Tyché známejšia pod latinským menom Fortuna.
3889 Menshikov
3889 Menshikov je planétka s priemerom 37 km, ktorú objavil L. V. Zhuravleva 6. septembra 1972.
Frankfurt nad Odrou
Frankfurt nad Odrou (oficiálny nemecký názov Frankfurt (Oder), predtým Frankfurt an der Oder) je mesto v Nemecku, v Brandenbursku. Leží na ľavom brehu rieky Odry, oproti poľskému mestu Słubice, ktoré bolo až do roku 1945 časťou Frankfurtu. Žije v ňom 61 286 obyvateľov (k 31. 12. 2008).
Sedličan (detský súbor)
Detský folklórny súbor Sedličan vznikol v roku 1973 ako tanečno – spevácka skupina, ktorý založila Mária Žemberyová.
Základný repertoár súboru tvoria najmä piesne, riekanky, hry a zvyky ľudí, ktorí žili a žijú v malebnom údolí potoka Sopotnica a pod majestátnym pohorím Čiernej hory, na rozhraní Šarišskej vrchoviny a Slovenského rudohoria 26 kilometrov juhozápadne od Prešova.
La Selle-Craonnaise
La Selle-Craonnaise je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Mayenne, v regióne Pays-de-la-Loire.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Kostol svätého Františka z Assisi (Praha, Staré Mesto)
thumb|Kostol Svätého Františka z Assisi na Křižovnickom námestí
Kostol svätého Františka z Assisi (tiež sv. Františka Serafínského) je barokový kostol v Prahe na Křižovnickom námestí. Postavili ho v rokoch 1679 – 1685 stavitelia Gaudenzio Casanova a Domenico Canevalli podľa plánov Jeana-Baptistu Matheya. Vysvätený bol v roku 1688 pražským arcibiskupom Janom Bedřichom z Valdštejna na počesť svätého Františka z Assisi.
Dejiny
Predchodcu dnešného kostola, kostol sv. Ducha, tu po roku 1252 vybudoval spolu so špitálom a konventom Rytiersky rád krížovníkov s červenou hviezdou. V roku 1378 bol pri požiari konventu kostol sv. Ducha poškodený, ale po opravách vydržal až do výstavby kostola sv. Františka z Assisi v 17. storočí.
Živorodkovité
Živorodkovité (Poeciliidae) nazývané aj živorodky, patria medzi najznámejšie čeľade akváriových rýb, dobre známe sú: gupky, molly, platy a mečovky. Ako už z pomenovania vyplýva ich hlavným znakom je že rodia živé úplne vyvinuté jedince (namiesto kladenia ikier ako to je u iných druhov). Pôvodne sa vyskytovali od juhovýchodných Spojených štátov na sever od La Plata, Argentína, a Afriku, vrátane Madagaskaru. Ale, vzhľadom na uvoľnenie akváriových vzoriek a rozšíreným používaním druhov rodov Poecilia a Gambusia pre hubenie komárov, živorodkovité možno dnes nájsť vo všetkých tropických a subtropických oblastiach sveta. Navyše, rody Poecilia a Gambusia boli nájdené v horúcich prameňoch v Kanade.
U živorodiek je výrazný pohlavný dimorfizmus (dvojtvárnosť). Samčeky sú väčšinou menšie, ich análna plutva sa premenila v páriaci ústroj, tzv. gonopodium. Samičky sú menej sfarbené ale väčšie a rodia niekoľkokrát ročne. Plod je od narodenia sebestačný, ale nakoľko v drvivej väčšine sa k potomstvu živorodky správajú kanibalsky, je potrebné po vrhu dospelé jedince oddeliť od mladých.
Perla Bžochová
Perla Bžochová (* 18. november 1935, Košice – † 6. január 1999, Bratislava ) bola slovenská prekladateľka a dlhoročná redaktorka vydavateľstva Slovenský spisovateľ.
Bola významnou prekladateľkou hlavne z nemčiny. Za svojho života preložila viac ako 50 diel najrenomovanejších nemecky píšucich autorov. Sústredila sa najmä na preklady významných autorov nemeckej, rakúskej a švajčiarskej literatúry 20. storočia. Za svoju prekladateľskú prácu jej udelil Literárny fond v roku 1988 Cenu Jána Hollého za umelecký preklad. V roku 1989 získala v Berlíne Cenu bratov Grimmovcov a v roku 1994 vyznamenanie 24. kongresu IBBY (International Board on Books for Young People) v Seville.
Vo svojej redaktorskej práci vo vydavateľstve bola iniciátorkou mnohých náročných projektov a prekladateľskej práce mladých prekladateliek a prekladateľov. Slovenská spoločnosť prekladateľov umeleckej literatúry od roku 2001 udeľuje mladým prekladateľom Cenu Perly Bžochovej.
Súkromie
Bola vydatá za Jozefa Bžocha a mala dcéru Janu Bžochovú a syna Adama Bžocha.
Poco Verde
Poco Verde je mesto a obec (município) v severnej Brazílii v štáte Sergipe. Vzniklo v roku 1953. Mesto a obec sú dnes druhým najväčším pestovateľom a spracovateľom fazule v štáte Sergipe a celkovo dvanástym v celej Brazílii.
FIP
FIP je skratka:
Noach Baruch Fischer
Noach Baruch Fischer (* 18. júl 1863, Piešťany, Rakúsko-Uhorsko – 1919, Prešov, Česko-Slovensko) bol významný ortodoxný rabín.
Život
Noach Baruch Fischer sa narodil v Piešťanoch Davidovi a Pepi Fischerovým. Otec David Moše Fischer bol rodákom z Dunajskej Stredy, kde sa narodil v roku 1821. V čase narodenia svojho syna bol už piešťanským rabínom. Jeho predchádzajúcim pôsobiskom bola Brezová pod Bradlom. V Piešťanoch bol av bet din – hlavným rabínom – takmer dvadsať rokov až do svojej smrti v apríli roku 1880. Matka Pepi, rodená Sonenscheinová, sa narodila v januári 1825 vo Vrbovciach. Tiež dožila v Piešťanoch v rodine svojej dcéry a zaťa – rabína. Zomrela dvadsať rokov po svojom manželovi začiatkom novembra roku 1900.
Rabín Baruch Fischer si vzal 15.decembra 1885 za manželku Hindl-Hermínu Fischerovú(*1860) zo Stoličného Belehradu,dcéru tamojšieho ortodoxného rabína Gottlieba Fischera(1810-1895). Sobášil ich švagor rabín Salom Kutna z Esenstadtu.V Székesfehérvári bol približne päť rokov ako výpomocný rabín, pri svojom svokrovi. Vieme o ich štyroch deťoch, tri sa narodili v Székesfehérvári a posledný v Mliečne. David(1886-1905)zomrel v Prešove, Henrik(*1888). Dcéra Miriam Lea/Ilona (nar.v r.1890 v Stoličnom Belehrade, zahynula počas Holocaustu r. 1944) bola vydatá za jeho synovca po sestre, rabína Š. M. Ungara. Zrejme posledný z detí Moses, sa narodil v r. 1892 (zahynul počas holocaustu r.1942) počas pôsobenia Mliečne pri Šamoríne. Noach Baruch Fischer bol v Mliečne v rabínskom úrade od septembra 1890, iste ešte aj v roku 1895.
V roku 1901 začína pôsobiť ako hlavný ortodoxný rabín v Prešove, kde stál aj na čele tamojšej povestnej ješivy. Mimo spomenutého Székesfehérváru, Mliečna a Prešova, bol rabínom na krátko aj v rodných Piešťanoch a tiež v rumunskom meste Beiuș (Belényes).
Je pochovaný na čestnom mieste prešovského ortodoxného cintorína v susedstve raslavického kolegu rabína Elihu Kohena. Odznel aj názor, že Noach Brauch Fischer bol jedným z najväčších rabínov Uhorska.
Rodina
Zo súrodencov Barucha Fischera môžeme spomenúť sestru Judit Ungarovú (* 1862, Brezová – 1933, Piešťany), a brata Judu (* 1866, Piešťany). Pri sestre Judit, je dobre doplniť, že sa v r. 1881 vydala za rabína Josefa Moše Ungara (* 1855, spomína sa Miškovec aj Bratislava – 1898, Piešťany), ktorý nasledoval svojho predchodcu, svokra, po jeho smrti na poste piešťanského rabína. Z tejto Ungarovej rodiny vyšiel aj rabín Šmuel David Ungar (1885 – 1945), ktorý bol rabínom v Krompachoch, Trnave a nakoniec v Nitre. On bol jednou z najväčších ortodoxných rabínskych autorít, nemenovaným hlavným rabínom Slovenska pred II. sv. vojnou. Zahynul na konci vojny pri ukrývaní, na hlad pri Banskej Bystrici. Žiadal si byť pochovaný v Piešťanoch pri svojej rodine. Jeho syn, Benzion Josef Ungar posledný piešťanský rabín zahynul v seredskom tábore v r.1944 a je pochovaný na tamojšom židovskom cintoríne. Preživší syn Šolom Moše so svojim švagrom, známym slovenským rabínom, najmä z vojnových čias, Ch. M. D. Weissmandlom založili obdobu zaniknutej nitrianskej ješivy, ktorej hlavou bol Š. D. Ungar. Rabín Fischer sa v Prešove dožíva vzniku Československa, zomiera v lete v mesiaci tamuz r.1919.
Jasenina (chránený areál)
Jasenina je chránený areál v správe štátnej ochrany prírody Cerová vrchovina.
Nachádza sa v katastrálnom území obce Šoltýska v okrese Poltár v Banskobystrickom kraji. Územie bolo vyhlásené v roku 1990 na rozlohe 3,2138 ha. Ochranné pásmo nebolo určené.
Predmetom ochrany je: ''Ochrana 2 existenčne ohrozovaných plôch s výskytom rosičky okrúhlolistej a ďalších ohrozených a chránených druhov rastlín. Vedeckovýskumný, náučný a ekologický význam.''
Omnibus (doprava)
thumb|Omnibus v Londýne thumb|Omnibus v [[Paríži na prelome 18. a 19. storočia]] thumb|Turistický omnibus v [[Antverpy|Antverpách v Belgicku]] Omnibus je (v slovenčine dnes zriedkavé) označenie pre nekoľajové vozidlo na hromadnú prepravu väčšieho počtu osôb. V užšom zmysle a pôvodne je to označenie pre nekoľajové vozidlo (koč) ťahané koňmi, určené na verejnú dopravu po stanovenej trase (konský omnibus). Neskôr existoval aj parný omnibus a predstavoval predchodcu linkového autobusu a trolejbusu.
Dejiny
Prvý omnibus sa objavil v roku 1662 v Paríži, kde Blaise Pascal používal 8 miestny koč, ťahaný koňmi. Prvým, kto využil tento spôsob prepravy osôb vo väčšom rozsahu, bol Stanislaus Baudry v meste Nantes vo Francúzsku. V roku 1823 začal prevádzkovať pravidelnú linku, ktorá končila pri obchode s názvom Omnes Omnibus. Časť jeho názvu (v preklade z latinčiny všetko všetkým) prevzal Baudry na pomenovanie svojej služby, zásluhou čoho sa slovo omnibus, neskôr skrátene bus zaužívalo pre prostriedky hromadnej prepravy osôb.
Parné omnbusy začali jazdiť v Londýne okolo roku 1830, od roku 1847 sa práve v tomto meste objavil aj prvý poschodový, koňmi ťahaný omnibus. Koncom 19. storočia (1895 a 1897) boli v Nemecku zavedené prvé autobusy so spaľovacím motorom, čím začali nahrádzať omnibusy s konským poťahom. Posledný omnibus ukončil prevádzku v Newmarkete v roku 1932.
V Prahe sa prvé omnibusy objavili v rokoch 1829-1830, neskôr slúžili na doplnkovú prepravu železníc, no v druhej polovici 19. storočia boli vytlačené električkami a neskôr aj autobusmi. Tento druh dopravy bol využívaný aj vo Vysokých Tatrách, kde zabezpečoval prepravu návštevníkov jednotlivých horských osád.
Kostol svätého Havla (Praha, Staré Mesto)
thumb|Kostol svätého Havla
Kostol svätého Havla (pôvodne farský kostol) je kostol v Havelskej ulici v pražskom Starom Meste. Bol postavený súčasne s Havelským Mestom, založeným kráľom Václavom I., krátko po nástupe kráľa na trón v roku 1230 a za spoluúčasti mincmajstra Eberharda. Založenie Havelského Mesta pripravilo podmienky pre založenie Starého Mesta, s ktorým potom v priebehu 13. storočia splynulo v jeden správny celok chránený mestskými hradbami.
Dejiny
V kostole je o. i.. pochovaný Karel Škréta.
3890 Bunin
3890 Bunin je planétka s priemerom 29 km, ktorú objavila Ľudmila Ivanovna Černychová 18. decembra 1976.
Ottawa
Ottawa je hlavné mesto Kanady a zároveň štvrté najväčšie kanadské mesto. Nachádza sa vo východnej časti provincie Ontário v Ottawskom údolí. V roku 2011 tu žilo 883 391 obyvateľov. Mestom preteká rieka Rideau, ktorá sa na severnom konci mesta vlieva do rieky Ottawy, ktorá rozdeľuje mestá Ottawu a susedné mesto Hull. Rieka Ottawa rozdeľuje kanadské provincie Ontário a Quebec. Do Ottawy ústia kanadské diaľnice 174 a 417. Ďalej sa v nej nachádza medzinárodné letisko. Mestská doprava je založená na systéme autobusových koridorov, kde je časový rozostup medzi spojmi nižší než päť minút.
Demografia
Podľa sčítania obyvateľstva v roku 2021 malo mesto 1 017 449 obyvateľov. Z 944 105 jednoduchých odpovedí 585 865 uvádza ako rodný jazyk angličtinu, 126 030 francúzštinu a 232 210 neoficiálne jazyky, z nich 595 jazyky pôvodných obyvateľov, slovenčinu 530 a češtinu 780 obyvateľov. V roku 2016 malo mesto 934 243 obyvateľov.
Mestské časti
Skladá sa zo šiestich územných častí:
Externé odkazy
Oficiálna stránka
Laumontit
Laumontit je minerál kryštalizujúci v monoklinickej sústave, chemicky hydratovaný kremičitan hlinito-vápenatý - CaAl2Si4O12·4H2O. Patrí do skupiny zeolitov.
Charakteristika
Tento zeolitový minerál vytvára prizmatické kryštály, no môže mať aj celistvý, vláknitý, stĺpcovitý alebo lúčovitý habitus. Býva biely, sivý, hnedastý, ružový alebo žltkastý; vryp má bezfarebný. Je priehľadný až nepriehľadný a vyznačuje sa skleným až perleťovým leskom.
Vznik
Tvorí sa v dutinách čadičov a iných výlevných hornín.
Poznávanie
Laumontit sa rozpúšťa v kyseline chlorovodíkovej, pričom rôsolovatie.
Výskyty na Slovensku
Banská Štiavnica (na svahoch vrchu Paradajs smerom k Štefultovu a Vindšachte v puklinách andezitov drobné kryštáliky), Sklené Teplice (pri: Žiar nad Hronom), Šiatorská Bukovinka (pri: Fiľakovo, Lučenec).
Psychedelický soul
Psychedelický soul niekedy volaný ako black rock je subžáner soulovej hudby, ktorý spája charakteristické prvky soulu s psychedelickým rockom. Jeho dôležitosť začala stúpať koncom 60. rokov, prechádzal do 70. rokov, kedy hral hlavnú rolu pri formovaní funku a diska. Priekopníkmi psychedelického soulu boli napríklad Sly and the Family Stone a The Temptations. Významne ho pozdvihli mainstreamoví umelci ako Supremes a Stevie Wonder. Svoju dôležitosť týmto štýlom pozdvihli aj The Chambers Brothers, The 5th Dimension, Edwin Starr a Funkadelic a Parliament Georgea Clintona.
Obvod (Francúzsko)
náhľad|Administratívny systém Francúzska
Obvod je jednotka administratívneho členenia Francúzska. Je časťou departementu a zahŕňa niekoľko kantónov. Na čele obvodu stojí podprefekt a jeho územie zodpovedá podprefektúre.
Psychedelický soul
Nasledovanie príkladu Jimiho Hendrixa v psychedélii konca 60. rokov malo široký dopad aj na ovplyvnenie hudobného prejavu afroamerických umelcov. Títo sa združovali hlavne pod hudobným vydavateľom Motown. Boli v tejto dobe ovplyvnení v jednote boja za občianske práva, mali temnejšie pozadie a silnejší politický podtón ako acid rock. Vývoj žánru na podklade funkového štýlu Jamesa Browna sa výrazne prejavil v piesňach „Dance to the Music“, „Everyday People“ a „I Want to Take You Higher“ od formácie Sly and the Family Stone, ktoré mali zvuk zdôraznený deformovaným zvukom rytmickej elektrickej gitary a silnou basovou linkou. Dôležitými priekopníkmi psychedelického soulu boli The Temptations s producentom Norman Whitfieldom, ktorý prešiel od relatívne zľahka naspievaných vokálnych zborov na omnoho viacej výrazný hudobný materiál aký je na nahrávkach „Cloud Nine“, „Runaway Child, Running Wild“ a „Psychedelic Shack“.
Obvod (Francúzsko)
Na rozdiel od regiónov, departementov, kantónov a obcí nemá svoju volenú reprezentáciu a nie je ani právnickou osobou.
Obvody boli zriadené v roku 1800 a v istých obdobiach fungovali aj ako volebné okrsky pre celoštátne voľby. V roku 2007 malo Francúzsko 342 obvodov (330 v metropolitnom Francúzsku, 12 v zámorskom Francúzsku), spravidla tri až štyri v každom departemente. Departement Paríž má len jeden, kým Moselle deväť.
Psychedelický soul
Pokiaľ psychedelický rock koncom 60. rokov zanikal, psychedelický soul pokračoval do sedemdesiatych rokov. Začiatko tohto desaťročia stúpal na vrchol popularity a na jeho konci sa postupne ako sa menili požiadavky hudobného trhu, sa vytrácal. Umelci ako Earth, Wind and Fire, Kool and the Gang a Ohio Players, ktorí začínali psychedelickým soulom, prešli na funky a prípadne sa stali hudobnými formáciami hrajúcimi disko.
Martin Opitz
Martin Opitz von Boberfeld (* 23. december 1597, Bolesławiec, Poľsko – † 20. august 1639, Gdansk) bol nemecký básnik a vydavateľ obdobia baroka a zakladateľ tzv. sliezskej básnickej školy.
Vytvoril nový typ poetiky, ktorej základom bola rétorika.
Neuviller-la-Roche
Neuviller-la-Roche je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Bas-Rhin, v regióne Alsasko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Ragby na Svetových hrách
Ragby na Svetových hrách je ragbyový turnaj v sedmičkovom ragby (ragby 7s) mužov, ktorý sa koná v rámci multišportového podujatia Svetových hier, riadených Medzinárodnou asociáciou Svetových hier (IWGA). Do ich programu bol zaradený na šiestych Svetových hrách v japonskej Akite v roku 2001. Od začiatku prebieha turnaj iba v mužskej kategórii. Turnaju dominuje družstvo Fidži, ktoré na ňom dokázalo zvíťaziť trikrát.
Po tom, čo bolo sedmičkové ragby prijaté Medzinárodným olympijským výborom do olympijského programu v roku 2009 a predstaví sa na LOH 2016 v Rio de Janeiro, sa už na turnaji Svetových hier, počínajúc hrami 2017, nepredstaví.
Grécka občianska vojna
Grécka občianska vojna bol vojenský konflikt, ktorý sa odohral v rokoch 1946 - 1949 v Grécku. Na jednej strane konliktu stála konzervatívna časť gréckej spoločnosti a silové zložky gréckej vlády, najprv podporované Britániou a neskôr USA. Druhá, takzvaná revolučná časť spoločnosti, bola vedená gréckou komunistickou stranou.
STS-37
STS-37 bola misia amerického raketoplánu Atlantis. Cieľom letu bolo vypustenie astronomického observatória Compton GRO na obežnú dráhu Zeme. Observatórium Compton GRO bolo s hmotnosťou 16 ton najťažším observatóriom vypusteným z raketoplánu.
Posádka
V zátvorkách je uvedený celkový počet letov do vesmíru vrátane tejto misie.
Užitočné zaťaženie
Observatórium malo maximálnu dĺžku 7,72 metra, pričom nieslo ešte pár solárnych panelov s rozpätím 21,52 metra. Jeho vedeckú výbavu tvorili štyri prístroje, ktoré pracovali nezávisle: COMPTEL (Compton Telescope), OSSE (Oriented Scintillation Spectrometer Experiment), BATSE (Burst and Transient Source Experiment) a EGRET (Energetic Gamma Ray Experiment Telescope). Ďalekohľad pracoval na vlnových dĺžkach gama žiarenia, ktoré zemská atmosféra neprepúšťa. Z tohto dôvodu musel byť vynesený na orbitu.
Priebeh letu
Atlantis vzlietol z rampy 39-B 5. apríla 1991 o 14:22:45 svetového času. Vzlet prebiehal po mimoriadne strmej trajektórii, pretože plánovaná dráha vo výške 448 - 452 km bola vtedy najvyššia, na akú sa raketoplán kedy vydával. Dve minúty a päť sekúnd po štarte boli odhodené takmer vyhorené štartovacie motory SRB, ktoré pristáli na padákoch v Atlantickom oceáne. V čase T +525 pri rýchlosti 7930 m/s došlo k vypojeniu motorov SSME a o niekoľko desiatok sekúnd sa od orbitera oddelila teraz už nepotrebná vonkajšia nádrž ET. Po zážihu motorov OMS sa Atlantis dostal na operačnú dráhu.
Prvý letový deň strávila posádka prevažne prípravou na vypustenie Compton GRO. Linda Godwinová skontrolovala družicu prostredníctvom televíznej kamery umiestnenej na manipulátore RMS. Neskôr sa uskutočnil experiment SAREX, počas ktorého sa posádka prostredníctvom amatérskej vysielačky spojila s amatérmi v Johnson Space Center v Houstone.
Druhý letový deň obsahoval prípravy na výstup do otvoreného priestoru, ktorí mali podniknúť astronauti Ross a Apt. Opäť sa skúšalo spojenie vysielačkou SAREX, tentoraz so študentmi houstonských škôl. Tretí deň letu, 7. apríla, došlo na vypustenie observatória Compton GRO. Godvinová najprv uchopila družicu manipulátorom RMS a zvyšní letoví špecialisti zatiaľ prepojili družicu na vnútorné zdroje. Po odomknutí zámkov Godvinová zdvihla observatórium vysoko nad nákladový priestor. GRO potom vyklopilo solárne panely a automaticky ich natočilo na Slnko. Nosník otočnej parabolickej antény sa však nevyklopil do pracovnej polohy. Piloti raketoplánu preto dostali z riadiaceho strediska pokyn, aby prudkými manévrami zaseknutý systém uvoľnili. Ani manévre, ani trasenie manipulátorom RMS však neprinieslo želaný účinok a preto museli Ross a Apt uskutočniť neplánovaný výstup do otvoreného priestoru. Výstup bol zahájený v čase 18:39 UT a na vyklopenie antény stačilo dvojici astronautov len 17 minút. Preto sa riadenie letu rozhodlo, že časť programu plánovaného na zajtrajší výstup môžu astronauti zrealizovať už pri tomto neočakávanom výstupe.
Po návrate astronautov do prechodovej komory a posledných kontrolách Godwinová v čase 22:47 UT uvoľnila observatórium, ktoré začalo Zem obiehať samostatne. Atlantis sa vlastným manévrovaním od neho vzdialil. Potom prešiel na dráhu nad družicou, od ktorej sa teraz vzďaľoval, ale zostával s ňou v rádiovom kontakte.
Počas štvrtého letového dňa Ross a Apt opäť vystúpili do nákladového priestoru, tentoraz aby odskúšali vozík CETA (Crew and Equipment Translation Aid) neskôr používaný na Medzinárodnej vesmírnej stanici. Jeho základ tvorila hliníková plocha s rozmermi 0,5 x 0,5 metra so štvoricou kolies pohybujúcich sa na vodiacej koľajnici. Na dráhe s celovou dĺžkou 14,3 metra odskúšali astronauti jeho ručné, mechanické a elektrické riadenie. Skúšky prebehli bez problémov. Zvyšok dňa a piaty letový deň strávila posádka vykonávaním vedeckých experimentov, medzi ktorými bolo znova použitie amatérskej vysielačky SAREX tentoraz s kozmonautmi pracujúcimi na ruskej stanici Mir.
Pristátie
Prvý plánovaný dátum pristátia bol 10. apríl, ale pre silný vietor nad základňou Edwards AFB, na ktorej mal raketoplán pristáť, sa nemohlo uskutočniť. V noci však vietor utíchol a preto sa Atlantis mohol 11. apríla vrátiť na Zem. Brzdiaci manéver dvojicou motorov OMS trval 229 sekúnd. Náhly poryv vetra však skomplikoval poslednú fázu pristávania a stroj dosadol na dráhu 200 metrom pred jej prahom. Pred vlastnou dráhou bola našťastie ešte kilometrová rezerva. Atlantis dosadol na zem v čase 13:55:29 UT.
Šesť dní po pristátí raketoplánu zahájilo observatórium Compton GRO aktiváciu vedeckých prístrojov a nasledujúceho dňa zaregistrovalo svoje prvé vzplanutie gama žiarenia.
Mortagne-au-Perche (kantón)
Mortagne-au-Perche je francúzsky kantón v obvode Mortagne-au-Perche v departemente Manche v regióne Dolná Normandia. Tvorí ho 14 obcí.
Ida Černecká
Ida Černecká (* 18. júl 1920, Bratislava† 18. január 2009, Bratislava) bola slovenská pedagogička a speváčka. Jej dcérou je slovenská klaviristka Ida Černecká.
Štúdium
V rokoch 1938 – 1944 študovala spev na Hudobnej a dramatickej akadémii u profesora Jozefa Egema a profesorky Dariny Žuravlevovej.
Profesionálny životopis
Po doštudovaní sa venovala koncertnej činnosti, nahrávala pre rozhlas. Významná je hlavne jej pedagogická činnosť, ktorej sa venovala na Konzervatóriu v Bratislave a na Vysokej škole múzických umení v Bratislave. Absolvovala pedagogické stáže v Bulharsku a Maďarsku. Bola porotkyňou na národných a medzinárodných súťažiach. Vychovala mnoho významných slovenských spevákov a speváčok, ktorí sa presadili na domácich i zahraničných scénach a pódiách – napr. Peter Dvorský, Jozef Kundlák, Miroslav Dvorský, Martin Babjak, Ján Galla, Juraj Hurný, Daniela Suryová, Mária Harnádková, Oľga Hromadová, Božena Fresserová, Jaroslav Kosec. Viacerí z nich sa stali laureátmi medzinárodných speváckych súťaží. Absolventi Idy Černeckej pôsobia pedagogicky na hudobných školách po celom Slovensku.
Břecštejn
náhľad|Vchod do zrúcaniny Břeštejn náhľad|Interiér zrúcaniny Břeštejn náhľad|Interiér zrúcaniny Břeštejn Břecštejn alebo Bruštejn alebo Silberštejn je hradná zrúcanina asi 6 kilometrov západne od podkrkonošského mesta Trutnov. Najbližším sídlom je obec Vlčice.
Opis
Prvé zmienky o hrade sú z roku 1336 s pôvodným menom Stein, v prvej polovici pätnásteho storočia. Hrad vyrástol na strmej skalnej kryhe a z tohoto dôvodu nemohol byť rozsiahly. Prakticky neprístupný bol na severozápadnej strane, kde je skalná stena takmer zvislá. Na východe a juhovýchode musel byť hrad chránený dvojitým príkopom a valom. Po stránke fortifikačnej radíme Břečtejn medzi hrady tzv. sliezského typu, u ktorých vlastný hrad vrátane veže a obytných objektov tvorí jediný stavebný celok uzavretý obvodovou stenou.
Dnes z vlastného hradu ostali vysoké obvodové steny. Ako vchod dnes slúžia bývalé pivnice. Pod hradom je lúčka s ohniskom vhodná na prespanie.
Prístupnosť
K hradu možno dôjsť autom. Na miesto tiež vedie označená trasa. Je dobre ísť buď po ceste, alebo práve po modrej turistickej trase, z východnej strany vedie k Břeštejnu príkry kopec.
Gejza Steinhübel
Doc., RNDr. Gejza Steinhübel, DrSc. (* 6. október 1922, Banská Bystrica – † 18. február 2004) bol slovenský botanik fyziológ.
Životopis
V roku 1947 absolvoval štúdium na Prírodovedeckej fakulte vtedajšej Slovenskej univerzity v Bratislave (dnes Univerzita Komenského). Pôsobil v roku 19491951 ako odborný vedecký asistent Ústavu fyziológie rastlín Prírodovedeckej fakulty Karlovej univerzity v Prahe, 19511954 prednosta Arboréta v Mlyňanoch, 19511958 zároveň pedagóg na VŠP v Nitre, 19541969 vedecký pracovník v Arboréte Mlyňany, od roku 1963 menovaný za vedúceho oddelenia fyziológie a genetiky drevín a zástupcu riaditeľa Arboréta Mlyňany, 19691986 vedúci vedecký pracovník Výskumného ústavu lesného hospodárstva vo Zvolene, 19871996 ekofyziologický a morfologický výskum na Ústave ekológie lesa SAV vo Zvolene, 19962004 na dôchodku. Zaoberal sa hlavne výskumom klíčenia semien, fyziológiou drevín a históriou okrasného sadovníctva.
Napísal vyše 120 odborných článkov. Okrem vedeckých a odborných prác publikoval okolo 100 vedecko-popularizačných článkov z oblasti fyziológie rastlín a z oblasti histórie okrasného sadovníctva na Slovensku.
Zomrel 18. februára 2004.
Ocenenia, vyznamenania a čestné funkcie
V oblasti prírodných vied:
V oblasti výtvarnej tvorby: