cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jozef Kot
Dielo
Jozef Kot písal poviedky, literárne kritiky a preklady. Ako člen Generácie 56 publikoval v Mladej tvorbe a hlavne v Slovenských pohľadoch. V roku 1963 mu vydali cyklus próz Poslední, v roku 1965 zbierku poviedok Nanebevstúpenie stredného útočníka a v roku 1968 Vítanie jari. Kot napísal angažované novely Horúčka (1973), Narodeniny (1978) a Kolkáreň (1983, s. J. Kocianovou v roku 1988 upravil pre divadlo). V roku 1986 mu vydali výber z próz Beh bez konca. Je autorom mnohých prekladov, napríklad diel od W. S. Maugham, W. Faulkner, J. D. Salinger, A. Sillitoe, J. Updike, W. Golding, E. Hemingway, I. Fleming, B. Stoker, H. Miller, J. Joyce, Ch. Dickens, H. Robbins, B. Freemantle, J. Higgins, P. James, F. Forsyth, J. Galsworthy, J. Barnes, B. Bickmorová, E. Segal, L. J. Braunová, S. Sheldon, T. Cortland, E. Heronová, Carl Sandburg. Tiež prekladal drámy (hlavne od Williama Shakespeara) a zostavil antológiu ''Americká poézia 20. storočia'' (1959). Uverejnil viacero esejí a úvah o teórii prekladov z anglického jazyka, hlavne čo sa týka americkej a anglickej literatúry.
Citát Jozefa Kota: „Všetko v príbehu je pravdivé, iba príbeh nie je pravdivý.“ Tento paradox, ktorý vyslovil takmer pred polstoročím Wilson Follet, môžeme ešte vyhrotiť: čím je príbeh pravdivejší, tým je vymyslenejší.
Uhliskový potok (prítok Šambronky)
Uhliskový potok je potok v regióne Zamagurie na území obce Šambron v okrese Stará Ľubovňa v Prešovskom kraji. Nachádza sa v geomorfologickom celku Levočské vrchy v geomorfologickom podcelku Levočská vysočina. Je ľavostranným prítokom Šambronky a má dĺžku. Je vodným tokom V. rádu.
Prameň
Pramení v západnej časti územia obce Šambron v lesnom extraviláne v blízkosti lesa Hájnik.
Opis toku
Od prameňa tečie severovýchodným smerom cez lesný a nižšie i cez poľnohospodársky extravilán, tento smer si zachová až do svojho ústia, v priberá pravostranný bezmenný prítok, v  priberá ďalší pravostranný bezmenný prítok, pravým brehom obmýva pole Uhliská, ľavým brehom obmýva pasienok Ždiar, ľavým brehom obmýva pole Dlhé lazy, v  ústi do Šambronky ako jej ľavostranný prítok v povodí Popradu. Vodný tok Uhliskový potok má dva významnejšie bezmenné prítoky.
Pôvod názvu
Motivantom názvu vodného toku Uhliskový potok na území obce Šambron v období pomenovacieho procesu bolo pole Uhliská, cez ktoré Uhliskový potok pretekal, ako pôvodná lokalita využívaná na tvorbu drevného uhlia. Produkcia drevného uhlia ako jedného z produktov rozkladu dreva za vysokých teplôt bez prístupu alebo s obmedzeným prístupom vzduchu mala na Slovensku tradíciu od stredoveku až do druhej polovice 19. storočia s hlavným odberateľom hutníctvom, keď bola nahradená výrobou v kovových peciach''. Z toponyma Uhliská rozšírením o formant -ový bolo utvorené dvojčlenné hydronymum atributívneho typu (dvojčlenný determinatívny názov so zhodou) zložené z prídavného mena a z podstatného mena v podobe Uhliskový potok ako súčasť veľmi početnej skupiny názvov v slovenskej toponymii, najmä hydronymii.
Názov vodného toku Uhliskový potok bol štandardizovaný v roku 2007. V priestore slovenskej hydronymie potokov hydronymum Uhliskový potok nie je jedinečným hydronymom (marec 2022); existuje niekoľko takýchto homonymných názvov potokov.
La Chapelle-sur-Loire
La Chapelle-sur-Loire je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Indre-et-Loire, v regióne Centre-Val de Loire.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Neachille
Neachille (Neachil, Neachile Pocerana, Neachila Pocaragua, Neakil) bola v prvej polovici 16. storočia sultánka - manželka sultána Boliefeho, v moslimskom (sunitskom) sultanáte s názvom Ternate, ktorý zahŕňal ostrovy terajšej východnej Indonézie, južných Filipín a okolia Novej Guinei.
Neachil bola dcérou Almansora (Al-Mansura I., Bayan Sirrullaha), vládcu vedľajšieho „konkurenčného“ sultanátu s názvom Tidore. Po smrti manžela sa stal sultánom nelegitímny syn Boliefeho, Hairun Jamilu, ktorý s pomocou portugalských kolonizátorov odstránil troch synov Neachil (legitímnych následníkov) a zbavil vdovu moci i majetku. Vdova konvertovala v roku 1546 z islamu na kresťanstvo. Pokrstená bola na meno Izabela jezuitom sv. Františkom Xaverským. Svojim správaním získala popularitu u obyvateľstva. Počas nasledovného prenasledovania kresťanov sultánom sa odmietla zriecť viery a bola preto popravená. V kresťanstve je symbolom pevnej viery a pokory, najmä u jezuitov. Uvádza sa obvykle v životopisoch sv. Františka Xaverského v súvislosti s jeho misijnou činnosťou. Krst sultánky - vdovy Neachil, spolu s krstom japonského kniežaťa Ótomo Sórina, predstavujú najznámejšie konverzie aristokratov počas pôsobenia sv. Františka Xaverského v Ázii.
V sakrálnej kultúre sú známe oltárne obrazy a fresky krstu Neachil od jezuitského maliara Andrea Pozza a jeho žiakov (Trenčín, Budapešť, Trident, Sansepolcro, Mondovi). Pravdepodobným modelom pre podobu Neachil bola vojvodkyňa a regentka Mária Jana Savojská.
Korán však hovorí o vzťahu ku kresťanstvu, navyše aj kresťanstvo má v spoločnosti svoju pozíciu, ktorej nedodržiavanie viedlo aj v kresťanských krajinám k problémom.
Amarant
Amarant je modifikované červené azofarbivo, ktoré sa používa ako potravinárske farbivo a na farbenie kozmetiky. Jeho názov pochádza z názvu rodu rastlín Amaranthus, ktoré majú červenú farbu a jedlé semená bohaté na bielkoviny.
Amarant je anionické farbivo. Je možné použiť ho na prírodné i syntetické vlákna, kožu, papier a fenol-formaldehydové živice. Ako prídavná látka v potravinách má E číslo E123. Amarant sa zvyčajne vyskytuje ako trisodná soľ. Má červenohnedú, tmavočervenú alebo fialovú farbu, je to prášok rozpustný vo vode, ktorý sa rozkladá pri 120 °C bez topenia. Jeho vodný roztok má absorpčné maximum pri asi 520 nm. Ako všetky azofarbivá, amarant bol počas 20. storočia vyrábaný z uhoľného dechtu, avšak moderné syntetické postupy ho zvyčajne vyrábajú z vedľajších produktov spracovania ropy.
Použitie amarantu je v niektorých krajinách stále legálne, napríklad v Spojenom kráľovstve, kde sa používa napríklad v kandizovanom ovocí.
História a pôsobenie na zdravie
Po incidente z 50. rokov 20. storočia, ktorý sa týkal farbiva Orange 1, prekontrolovala FDA všetky potravinárske farbivá. V 60. rokoch potom FDA obmedzila množstvo farbiva, ktoré mohlo byť použité v potravinách a začala od výrobcov farbív vyžadovať bezpečnosť a správne označenie farbív. Povolenie použiť potravinárske farbivo bolo dočasné a mohlo byť kedykoľvek odvolané, ak sa objavili nejaké problémy. FDA označila všetky látky, ktoré sa dovtedy používali, ako GRAS ("generally recognized as safe", všeobecne pokladané za bezpečné). Povolenie použiť amarant bolo predĺžené štrnásťkrát.[chýba zdroj]
V roku 1971 bola publikovaná sovietska štúdia, ktorá spojila toto farbivo s výskytom rakoviny. Do roku 1976 bolo použitých viac ako 450 000 kg tohto farbiva v hodnote viac ako 5 miliónov dolárov v potravinách a kozmetike v celkovej hodnote viac ako 10 miliárd dolárov. Aktivisti v USA, ktorí si mysleli, že existuje tajná dohoda medzi FDA a výrobcami potravín, tlačili na FDA, aby látku zakázala. Alexander M. Schmidt z FDA obhajoval postoj agentúry, podobne ako v roku 1975 vo svojej knihe, tvrdiac, že FDA "nenašla žiadne dôkazy poškodenia verejného zdravia."[chýba zdroj] Testy, ktoré vykonala priamo FDA, odhalili štatisticky významné zvýšenie prípadov zhubných nádorov v samiciach potkanov, ktorým bola podaná vysoká dávka farbiva. FDA teda usúdila, že nemožno predpokladať bezpečnosť tejto látky, farbivo by sa teda malo prestať používať. Zakázané bolo v roku 1976. Farbivo bolo nahradené farbivom červená Allura AC.
Jimmie Johnson
Jimmie Kenneth Johnson (* 17. september 1975, El Cajon, Kalifornia, USA ) je americký profesionálny automobilový pretekár, sedemnásobný víťaz Sprint Cup Series v rámci súťaží NASCAR. Jazdí v modrom Chevrolete s číslom 48 za Hendrick Motorsports.
Preteky Daytona 500 vyhral v rokoch 2006 a 2013, v exhibičnom NASCAR Sprint All-Star Race bol prvý štyri razy (2003, 2006, 2012 a 2013). V roku 2009 získal cenu agentúry Associated Press pre najlepšieho športovca roku.
Od roku 2021 sa presúva do IndyCar, aby sa pripojil k tímu Chip Ganassi Racing.
Žije v Charlotte, je ženatý s Chandrou Janwaya, majú dcéry Genevieve a Lydia. Spolu s manželkou vedie dobročinnú organizáciu The Jimmie Johnson Foundation. Objavil sa v cameo roli vo filme Herbie: Na plný plyn.
Symeon z Emesy
Svätý Symeon z Emesy (iné mená pozri nižšie; * možno Edessa alebo Egypt ; * asi 1. polovica 6. storočia † okolo 550 /590, Emesa) bol sýrsky, byzantský mních a asketik, prvý známy z tzv. bláznov pre Krista (v slovanskom prostredí známi ako jurodiví, ). Takmer tri desiatky rokov žil na púšti a neskôr v okolí Emesy. Svojím správaním pohoršoval bežných obyvateľov, no podľa legiend vykonal viaceré zázraky a dokázal predvídať budúcnosť. Jeho život (vita) napísal Leontios z Neapolu, šlo o populárne literárne dielo, ktoré bolo preložené do najvýznamnejších jazykov vtedajšieho kresťanského Východu, vrátane cirkevnej slovančiny. Katolíckou a Pravoslávnou cirkvou je uctievaný ako svätý, jeho sviatok pripadá na 21. júla. Rímske martyrológium ho spomína 1. júla.
Životopis
Informácie o Symeonovom živote pochádzajú najmä z diela Život od Leontia z Neapolu. Nie je preto známe odkiaľ presne pochádzal, ani presné obdobie, v ktorom žil. Podľa Života žil v druhej polovici 6. storočia za vlády byzantského cisára Maurikia. Evagrios Scholastikos ho datuje už do obdobia vlády cisára Justiniána I. V mladosti spolu s priateľom Jánom odišiel na púť do Palestíny, kde sa stal mníchom v kláštore Gerasimo. Dvadsaťdeväť rokov mal žiť asketickým životom v púšti neďaleko Mŕtveho mora (iné zdroje hovoria o mori Červenom). Následne odišiel do Emesy (dnešný Homs), kde začal žiť pre všedných ľudí neobvyklým a nekonformným spôsobom. Pod rúškom bláznovstva odmietol tradičné hodnoty antickej polis. Údajne vláčil po uliciach mŕtveho psa nájdeného na hnojisku a mal dokonca prerušiť bohoslužby hádzaním orechov a zhasínaním sviečok. Okrem toho však konal aj zázraky. Napodobňoval správanie Krista, bojoval proti diablovi a údajne mal odvrátiť aj zemetrasenie či predvídať budúcnosť.
ZSU-23-4 Šilka
ZSU-23-4 Šilka (v kóde NATO: 2A6) je samohybný štvorhlavňový protilietadlový kanón na pásovom podvozku vyvinutý začiatkom 60. rokov 20. storočia pre potreby vojsk protivzdušnej obrany Sovietskeho zväzu. Pancierová veža so štvrohlavňovým kanónom bola inštalovaná na podvozku GM-575, ktorý v podstate predstavuje modifikovaný podvozok tanku PT-76. Systém je určený na priame krytie pozemných vojsk, má schopnosť viesť cielenú paľbu za pohybu ako aj počas krátkych zastávok.
Nahradil zastarané samohybné dvojkanóny ZSU-57-2, ktoré boli schopné operovať iba za dobrého počasia. Výroba začala v roku 1962 a kanón sa v rôznych verziách vyrábal až do roku 1982. Vďaka jednoduchosti obsluhy a vysokej spoľahlivosti sa rýchlo a vo veľkom rozšíril po celom komunistickom bloku a krajinách Blízkeho východu, kde stále vo veľkých počtoch zostáva v službe. V ruskej armáde je už nahrádzaný novým protilietadlovým kompletom 9K22 Tunguska.
Konštrukcia
Vysoká korba má šikmý horný predný pancier a na jeho ľavej strane je umiestnený rozmerný poklop s periskopom pre vodiča. Pohon zaisťuje dieselový šesťvalec V-6R s výkonom 260 koní, ktorý sa nachádza v zadnej časti vozidla. Po oboch stranách vozidla sa nachádza šestica kolies. Hoci ZSU-23-4 má hmotnosť 21 ton, dokáže vyvinúť rýchlosť /h a má dojazd.
V strednej časti korby je umiestnená nízka plne otočná veža, ktorá je vybavená štvoricou kanónov AZP-23-4. Námer kanónov sa pohybuje v rozsahu od -4° do +85°. Pre kanóny je vezená zásoba 2 000 nábojov. Účinný dostrel proti vzdušným cieľom je. Teoretická rýchlosť streľby je udávaná na 3 400 rán za minútu, v praxi sa používa streľba dávkami 3-5, 5-10 alebo 50 rán. Streľba je riadená buď automaticky, kedy rádiolokátor odovzdáva informácie počítaču riadiacemu streľbu, alebo manuálne, kedy posádka využíva optické zameriavače. Šilka môže strieľať zo všetkých štyroch kanónov naraz alebo z každého zvlášť. Kanóny a radar sú plne stabilizované, vďaka čomu môže Šilka efektívne strieľať aj v pohybe.
K výstupu sú k dispozícii dva poklopy. Priestor osádky je vybavený palubným komunikačným systémom, rádiostanicou R-123, navigačným systémom a filtračným zariadením zaisťujúcim ochranu pred zbraňami hromadného ničenia.
Systémy ZSU-23-4 môžu byť prepravované letecky pomocou transportných lietadiel An-22 a Il-76.
Varianty
náhľad|ZSU-32-4 v Múzeu 2. svetovej vojny v Kyjeve.
Nasadenie
náhľad|ZSU-23-4 Šilka v Delostreleckom múzeu v [[Petrohrade.]]
Jomkipurská vojna
Ďna 19. apríla 1974 zaútočila dvojica lietadiel A-4E izraelských vzdušných síl na pozície sýrskych jednotiek na vrchu Hermon. Po vykonaní náletu bolo jedno z nich zostrelené paľbou ZSU-23-4.
Druhá vojna v Perzskom zálive
náhľad|Zničená iracká ZSU-23-4 Šilka počas operácie Púštna búrka. Počas operácie Púštna búrka bolo 17. januára 1991 pomocou irackej ZSU-23-4 Šilka zostrelené jedno kuvajtské lietadlo A-4KU.
Prvá vojna v Čečensku
Dňa 4. februára 1995 zaútočila letka ruských Su-25 na baštu čečenských militantov 2 km južne od osady Čečen-Aul. Dvojica týchto útočných lietadiel objavila skupinu palebných pozícií čečenskej protivzdušnej obrany, ktorú sa pokúsila zneškodniť. Počas náletu bola jedna z Su-25 zostrelená paľbou z ZSU-23-4 Šilka.
Vojna v Južnom Osetsku
Počas tejto vojny bola v dôsledku "priateľskej paľby" zostrelená jedna ruská Su-25.
Ruská invázia na Ukrajinu
Pri bojoch na Ukrajine bola ZSU-23-4 Šilka nasadená oboma stranami konfliktu. Za prvých 41 dní vojny stratilo Rusko minimálne 3 systémy ZSU-23-4 a Ukrajina jeden.
Používatelia
náhľad|ZSU-32-4 pri cvičení v službách americkej námornej pechoty.
Styčná kancelária SR pre výskum a vývoj v Bruseli
Styčná kancelária SR pre výskum a vývoj v Bruseli - SLORD bola vytvorená Ministerstvom školstva, vedy, výskumu a športu SR a Centrom vedecko-technických informácií SR v januári 2014. Kancelária sa zameriava na sledovanie a komunikáciu európskych politík a nástrojov na podporu výskumu, vývoja a inovácií s dôrazom na aktuálny rámcový program EÚ pre výskum a inovácie – Horizont Európa. Cieľom kancelárie je takisto zlepšovať a sprostredkovávať komunikáciu slovenskej výskumno-inovačnej komunity s európskymi a svetovými inštitúciami v oblasti výskumu, vývoja a inovácií a medzinárodnou výskumnou-inovačnou komunitou. Kancelária takisto koordinuje pilotný projekt vytvorenia neformálnej siete prorektorov a prorektoriek slovenských vysokých škôl s názvom ProEurópa.
Služby
Styčná kancelária poskytuje nasledovné bezplatné služby:
Spolupráca
Kancelária je členom neformálneho združenia styčných kancelárií pre výskum, vývoj a inovácie so sídlom v Bruseli - IGLO (Informal Group of RTD Liason Offices). Sieť má v súčasnosti 28 členov a jej cieľom je uľahčiť a posilniť interakciu, výmenu informácií a spoluprácu medzi jej členmi, ich národnými výskumnými systémami a európskymi inštitúciami v otázkach týkajúcich sa výskumu, vývoja a inovácií EÚ, najmä rámcových programov. V rokoch 2021 a 2022 kancelária SLORD spolu predsedala pracovnej skupine IGLO pre implementáciu rámcových programov.
La Ferrière (Indre-et-Loire)
La Ferrière je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Indre-et-Loire, v regióne Centre-Val de Loire.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
La Croix-en-Touraine
La Croix-en-Touraine je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Indre-et-Loire, v regióne Centre-Val de Loire.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Arzano
Arzano je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Finistère, v regióne Bretónsko.
Polohopis
Arzano má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod.
Obyvateľstvo
Arzano má 1403 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
Four World Finance Center
Po útokoch na Svetové obchodné centrum 11. septembra 2001 bolo poškodené hlavné poschodie. Ale táto budova nebola tak poškodená ako iné budovy z komplexu.
RDS-1
RDS-1 («изделие 501» – produkt „501“; атомный заряд «1-200» – atómový náboj „1-200“ ) bola prvá sovietska atómová bomba. Bomba bola odpálená 29. augusta 1949 v Semipalatinskom jadrovom polygóne, na území dnešného Kazachstanu.
História
ZSSR začal skúmať oblasť jadrovej fyziky už pred druhou svetovou vojnou, no výskum sa v prvom rade zameriaval na výrobu elektrickej energie z jadra. Výskum sa ale zastavil po vypuknutí sovietsko-nemeckej vojny. Po vojne bol obnovený, no už aj s cieľom vyrobiť atómovú bombu. Sovieti využili veľa poznatkov z nemeckého projektu atómovej bomby, ktoré získali po porážke Berlína a zo špionáže amerického projektu Manhattan.
Pri výrobe vlastnej bomby sa rozhodli ísť cestou napodobenia amerických prototypov, ktoré už boli overené v praxi. Vedci sa kvôli tomuto rozhodnutiu pravdepodobne v mnohom opierali o konštrukciu bomby Fat Man, aj keď niektoré časti bomby ako balistické puzdro a elektronika boli sovietskeho dizajnu.
Do leta 1949 boli vyriešené všetky problémy týkajúce sa konštrukcie bomby. Program jej testovania bol sformulovaný v špeciálnom dekréte vydanom Politbyrom. Tam bola bomba uvedená pod krycím názvom RDS-1, čo je skratka z špeciálneho reaktívneho motoru.
Test sa uskutočnil o 7:00 29. augusta 1949 v polygóne UP-2 MO, 170 km od Semipalatinsku v Kazašskej SSR, v suchej neobývanej stepi. Pre skúšku bolo na mieste výbuchu v okruhu 10 kilometrov postavených niekoľko domov z dreva a tehál, most a simulované metro. Taktiež na miesto priviezli rôzne bojové a nebojové stroje, 50 lietadiel a 1538 zvierat.
Bombu umiestnili na 37,5 m vysokú vežu s priehradovou konštrukciou. Po výbuchu sa bomba ukázala o polovicu silnejšia, než sa predpokladalo. Veža, na ktorej bola bomba umiestnená, sa vyparila a pod ňou sa vytvoril kráter s priemerom 3 metre a hĺbkou 1,5 metra, pokrytý sklovitým materiálom. Budovy v okruhu 50 metrov od epicentra boli úplne zničené. Z 1538 zvierat bolo pri výbuchu zabitých 345. Tanky T-34 a poľné delostrelectvo vo vzdialenosti 550 metrov boli poškodené a do vzdialenosti 1500 metrov všetky lietadlá utŕžili podstatné poškodenie. Vo vzdialenosti jedného kilometra a potom ďalej každých 500 metrov boli umiestnené automobily Pobeda, všetkých 10 zhorelo. Z obytných domov, ktoré postavili v skúšobnom poli, nezostal stáť ani jeden.
Väčšinu škôd ale nenapáchala rázová vlna, ale silné vetry. Železobetónový most vo vzdialenosti 1500 metrov bol odhodený o 30 metrov a tanky a stroje boli otočené a prevrátené. Zvieratá silný vietor odvial.
Parametre bomby
Bombu navrhli v Kurčatovskom inštitúte, vtedy označovanom ako „Laboratórium číslo 2“ a štiepny materiál (plutónium) do nej vyrobili v závode Majak v Čeľabinskej oblasti.
Sila bomby bola ekvivalentná sile 22 kiloton TNT, jej dĺžka bola 3,7 m, priemer 1,5 m, a hmotnosť 4,6 tony, čím je veľmi podobná americkej bombe Fat Man, zhodenej na japonské mesto Nagasaki v druhej svetovej vojne.
Reakcia Západu
Keď boli rádioaktívne produkty jadrového štiepenia z testu zistené americkým letectvom, USA začalo sledovať ich stopu. 23. septembra 1949 americký prezident Harry S. Truman vyhlásil: „Máme dôkazy, že sa v posledných týždňoch v ZSSR vyskytol jadrový výbuch.“ Tento výrok bol zlomom v studenej vojne, ktorá práve začala.
Potom, ako sa potvrdilo, že ZSSR vlastní jadrovú bombu, začal rásť tlak na vyvinutie prvej vodíkovej bomby.
La Guerche
La Guerche je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Indre-et-Loire, v regióne Centre-Val de Loire.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Nacistická symbolika
Nemecká NSDAP v 20. storočí vo veľkej miere využívala grafické symboly, najmä svastiku, hlavne vo forme vlajky, ktorá sa stala v roku 1933 jednou z národných vlajok Nacistického Nemecka, a jedinou štátnou vlajkou od roku 1935 do 1945. Veľmi podobná vlajka reprezentovala stranu začiatkom roku 1920. Význam čísla 1488 : číslo 14 je štrnásť slov proti Židom. 88: ôsme písmeno abecedy je Ď, ale aj H. HH je skratka nacistického pozdravu.
Svastika
Nacistickým hlavným symbolom bol hakenkreuz, tzv. „hákovaný kríž“ (ktorý sa podobá svastike), ktorý novovzniknutá NSDAP formálne prijala v roku 1920. Znak bol čierna svastika (卐) otočená o 45 stupňov v bielom kruhu na červenom pozadí. Tento znak sa použil na vlajku strany, odznak a rukáv. Podobné svastiky boli používané Indiánmi ze staré Indie ako symbol šťastia. Alebo na pohľadniciach zo začiatku 20. storočia v Spojených štátov, pričom priali ľuďom veľa šťastia.
Čierno-bielo-červený motív je založený na farbách vlajok Nemeckej ríše. Táto farebná škála bola obyčajne spojená s anti-Weimarskými nemeckými nacionalistami po páde Nemeckej ríše. Nacisti odsúdili čierno-červeno-zlatú vlajku Weimarskej republiky (súčasná vlajka Nemecka).
V Mein Kampf Adolf Hitler opísal symboliku nacistickej vlajky: „Červená vyjadruje sociálne myslenie, ktoré je základom hnutia. Biela národné myslenie. A svastika znamenala misiu, ktorá sa nám prisúdila – boj za víťazstvo árijského ľudstva a súčasne triumf ideálu tvorivej práce...“.
V súčasnosti niektoré krajiny, ako napríklad Nemecko, Rakúsko, Slovensko , Francúzsko, Litva, Lotyšsko, Poľsko, Ukrajina, Brazília a Izrael, zakázali nacistické symboly a ich používanie považujú za trestný čin; ak sa verejne zobrazujú inak ako na vzdelávacie účely. 9. augusta 2018 Nemecko zrušilo zákaz používania svastiky a iných nacistických symbolov vo videohrách. „Vďaka zmene interpretácie zákona môžu hry, ktoré sa kriticky zaoberajú súčasnými udalosťami, dostať prvýkrát vekový rating USK,“ uviedla pre CTV výkonná riaditeľka USK Elisabeth Secker. „Dlho sa to týkalo filmov a pokiaľ ide o slobodu umenia, je to teraz oprávnene aj pre počítačové hry a videohry.“
Heraldika
Počas nacistického režimu boli vládne orgány vyzvané, aby z heraldiky odstránili náboženskú symboliku. Symboly, ako sú kríže, svätí atď., neboli v súlade s národným socializmom; málo nemeckých zastupiteľstiev však zmenilo svoje, často starodávne, symboly. Niektorí to však urobili, vrátane mesta Coburg, ktorý nahradil svätého Maurícia vo svojom znaku mečom a svastikou, a Durínsko, ktoré pridalo svastiku k labám svojho leva.
Nacistickí okultisti Karl Maria Wiligut a Guido von List tvrdili, že heraldika sa začala vo svete germánskych bohov a bola vytvorená vojnovým bohom Odinom.
Ostatné symboly
Medzi ďalšie symboly nacistov patria:
Runy
Znaky historickej runovej abecedy a moderných armanenských rún boli použité nacistami a neonacistickými skupinami, ktoré sa spájajú s germánskymi tradíciami, najmä s runami Sowulo, Eihwaz, Tyr; pozri Odal (pozri odalizmus) a Algiz.
V nacistických kontextoch sa s-runa označuje ako „Sig“ (podľa Lista, pravdepodobne z anglosaského Sigel). „Wolfsangel“, aj keď historicky nie je runou, má tvar Listovej runy „Gibor“. Runové „SS“ boli symbolom Schutzstaffel.
Využitie neonacistami
Neonacistické skupiny si osvojili mnoho symbolov, ktoré používali nacisti, vrátane niekoľkých rún.
Neonacisti však využívajú aj rôzne číselné symboly, ktoré sú pre priaznivcov, politikov a aktivistov známe ale širokej verejnosti ich význam nie je jasný. Ide napríklad o:
Módne značky
Niektoré módne značky kombinujú využitie týchto symbolov aj v oblečení. Ide napríklad o nemeckú značku oblečenia Thor Steinar, ktorá vo svojom znaku kombinuje runu Tiwaz so symbolom Wolfsangel. Medzi ďalšie neonacistické módne značky patrí Svastone, Erik and Sons a Ansgar Aryan.
Poznámky
<references group="poznámky"/>
Základná škola (Myjava, Viestova 1)
Základná škola Viestova 1 je základná škola v Myjave založená v roku 1968. Školu tvoria dve budovy navzájom prepojené starou presklenou pergolou. Súčasným riaditeľom je Mgr. Zdenko Šimo.
V hlavnej budove školy sa nachádzajú všetky učebne tried, odborné učebne fyziky, chémie, zemepisu, prírodopisu, jazykov, výtvarnej výchovy, dielne a školská kuchynka, dve počítačové učebne s prístupom na internet, šatne a riaditeľňa so zborovňou.
Vo vedľajšej budove školy sa nachádza veľká jedáleň s kuchyňou, veľká a malá telocvičňa, posilňovňa, školský psychológ a špeciálny pedagóg.
K areálu školy patrí lesík s oddychovou zónou, futbalové ihrisko s umelou trávou, atletická dráha, multifunkčné ihrisko s tartanovým povrchom a doskočisko.
Bryaxis monstrosetibialis
Bryaxis monstrosetibialis alebo Bythinus monstrosetibialis je vzácny druh chrobáka.
Žije hlavne v podzemí v jaskyniach alebo v pôde, pod listami, machom a kameňmi. Jeho hlavný výskyt je v horských oblastiach slovenských Karpát. Aj keď sa považuje za slovenský endemit, jeho výskyt môže byť potvrdený aj v okolitých krajinách.
Tori Spellingová
Victoria Davey Spellingová (* 16. máj 1973, Los Angeles, Kalifornia, Spojené štáty) je americká herečka, spisovateľka a televízna moderátorka. Preslávila sa najmä úlohou Donny Martin zo seriálu Beverly Hills 90210. Je dcérou amerického režiséra Aarona Spellinga.
Kariéra
Ako malá sa objavila v niekoľkých filmoch, ktoré režíroval jej otec. Na skutočne výslnie ju však dostala úloha Donny Martin zo seriálu Beverly Hills 90210, ktorý tiež režíroval jej otec. Pôvodne mala záujem o úlohu Kelly Taylor, ale neskôr obsadila úlohu Donny. Tiež odporučila otcovi herečku Shannen Dohertyovú pre úlohu Brendy Walshovej po tom, čo ju Dohertyová zaujala vo filme Heathers z roku 1988.
Počas natáčania seriálu, ktoré trvalo do roku 1999, si zahrala v niektorých menej rozpočtových filmoch, ako napríklad Deadly Pursuits či Trick. V roku 1997 stvárnila samu seba vo filme Vreskot 2 a za herecký výkon získala nomináciu na Zlatú malinu v kategórií Najhoršia vychádzajúca hviezda. Rovnakú nomináciu v rovnakej kategórií získala aj za film The House of Yes, kde sa objavila po boku Parker Poseyovej či herca Freddieho Prinzea Jr.
V roku 2001 si zahrala v komédii Scary Movie 2 a bola zvažovaná do úlohy Elle Woods v romantickej komédií Legally Blonde, ktorú neskôr dostala Reese Witherspoonová. V roku 2006 Spellingová stvárnila samu seba v komédii VH1 So Notorious, ktorá parodovala jej verejný imidž.
Napísala tiež dve knihy - „sTORI Telling“, ktorá sa objavila na zozname bestsellerov časopisu New York Times, a neskôr napísala „Mommywood“.
7. januára 2009 bolo oznámené, že Spellingová má záujem o rolu Donny Martin v pokračovaní seriálu Beverly Hills 90210, pod názvom 90210.
V roku 2010 vydala Spellingová svoju tretiu knihu, s názvom „terriTORI“. V septembri 2011 sa objavila v reality show Big Brother. Tiež sa venuje dabingu a jej hlas bolo možné počuť v rozprávke My Little Pony: Friendship Is Magic, Royal Wedding.
26. augusta 2013 bolo oznámené, že sa Spellingová podieľa na reálnom seriáli s názvom Tori & Dean: Cabin Fever, ktorý sa venuje Tori, jej manželovi a ich štyrom deťom po ich presťahovaní do kajuty pri jazere v kanadskom Ontáriu. V roku 2014 bolo vyrobených a odvysielaných osem polhodinových epizód na CMT Canada a HGTV.
Súkromný život
Dňa 3. júla 2004 sa Spellingová vydala za herca a spisovateľa Charlieho Shaniana. V júli 2005 počas natáčania televízneho filmu Mind Over Murder v Ottawe, sa stretla s hercom Deanom McDermottom, ktorý bol ženatý s Mary Jo Eustace. Spellingová s McDermottom tvorili milenecký pár a v roku 2006 bolo manželstvo Spellingovej a Shaniana rozvedené. V máji 2006 sa pár zosobášil na súkromnom obrade vo Wakaya na Fidži a majú spolu päť detí. Tori je tiež nevlastnou matkou Jacka Montgomeryho McDermotta.
Tori sa intenzívne angažuje v charitatívnych aktivitách, spolupracuje napríklad s organizáciou DREAM Foundation, ktorá pomáha vážne chorým ľudom.
La Bouteille
La Bouteille je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Aisne, v regióne Pikardia.
Polohopis
La Bouteille má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod.
Obyvateľstvo
La Bouteille má 506 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
Saint-Martin-de-Ré
Saint-Martin-de-Ré môže byť:
General Dynamics F-111 Aardvark
F-111 Aardvark bol americký dvojmotorový stíhací bombardér s meniteľnou geometriou krídel. Bolo to taktické útočné lietadlo, ktoré plnilo úlohy strategického jadrového bombardéra, prieskumného lietadla, ale aj lietadla elektronického boja.
F-111 bolo jedným z najkontroverznejších lietadiel svojej doby. Dovtedy žiadne iné lietadlo nebolo médiami tak ostro kritizované. Jeho vývoj bol sprevádzaný mnohými vážnymi problémami a značne prekročil nielen plánované náklady, ale aj stanovený termín spustenia sériovej výroby. Z niekoľko tisíc kusov, ktoré sa mali pôvodne vyrobiť, bolo nakoniec dodaných iba 562 lietadiel v siedmich rôznych variantoch.
F-111 bol predmetom dlhotrvajúcej diskusie aj v rámci Kongresu a jeho odporcovia sa o lietadle posmešne vyjadrovali, že je nebezpečnejšie pre USA ako pre potenciálneho nepriateľa. Ale po tom, ako bolo vyriešených viacero technických problémov, F-111 sa vo svojej dobe ukázalo byť jedným z najefektívnejších lietadiel sveta. Navyše F-111 stanovila dovtedy najlepší bezpečnostný rekord, keď po dosiahnutí jedného milióna letových hodín došlo k strate iba 77 lietadiel.
Vznik a vývoj
thumb|right|Prototyp F-111A s maketami rakiet thumb|right|Kabína posádky F-111 počas nočného letu thumb|right|Štvorica austrálskych F-111 počas cvičenia Red Flag 06-1 História vzniku F-111 sa začala odvíjať na konci 50. rokov minulého storočia, kedy si americké letectvo uvedomilo, že čoskoro bude potrebovať nahradiť stíhacie bombardéry F-100 Super Sabre, F-101 Voodoo a F-105 Thunderchief, ktoré boli v tej dobe v prevádzke. Preto 27. marca 1958 vydalo US Air Force nasledovné požiadavky na nové lietadlo: Americké vzdušné sily požadovali, aby toto lietadlo pripravené na operačné nasadenie do roku 1964. Tieto požiadavky však boli už o rok prepracované, pretože letectvo uznalo, že vývoj lietadla so schopnosťou zvislého/krátkeho vzletu a pristátia nebude pri úrovni vtedajších technológii taký jednoduchý. V roku 1960 bola požiadavka na maximálnu rýchlosť zvýšená na 2,5 Machu vo vysokej nadmorskej výške a 1,2 Machu na úrovni mora. Lietadlo malo byť schopné vzletu z rozjazdovej dráhy dlhej minimálne a jeho akčný rádius v nízkej letovej hladine mal byť. Navyše preletový dolet mal byť dostatočne veľký na to, aby bol stroj schopný preletieť Atlantický oceán.
V tej dobe hľadalo americké námorníctvo dvojmiestne lietadlo, ktoré by nahradilo zastarané stroje F-4 Phantom a F-8 Crusader. A hoci požiadavky námorníctva a letectva na nové lietadlo boli úplne odlišné, dňa 16. februára 1961 nariadil nový minister obrany Robert McNamara, aby sa skúmala možnosť vývoja jediného stroja, ktorý by uspokojil požiadavky oboch zložiek ozbrojených síl USA. Projekt dostal označenie Tactical Fighter Experimental (TFX) a jeho cieľom bolo zníženie nákladov na obstarávanie. Aj keď si predstavitelia amerického námorníctva od začiatku uvedomovali, že projekt TFX im nemôže poskytnúť požadované lietadlo schopné operovať z paluby lietadlovej lode, museli rešpektovať McNamarove rozhodnutie a pokračovať vo vývoji. Vznikla teda verzia F-11B, určená pre námorníctvo, z ktorej bolo celkovo vyrobených 7 prototypov. Ako však viacerí predpokladali hneď na začiatku, vývoj sprevádzalo množstvo problémov a program bol nakoniec v júli 1968 zrušený. Náhradou za zastarané palubné stíhačky sa o niekoľko rokov neskôr stal F-14 Tomcat.
Verzia stíhacieho bombardéra, určená pre letectvo, dostala označenie F-111A. Dňa 29. septembra 1961 boli oslovené spoločnosti Boeing, General Dynamics, Lockheed, Northrop, Grumman, McDonnell, Douglas, North American a Republic, aby predložili svoje návrhy na nové lietadlo. Odpovede firiem boli zaslané do decembra toho istého roku, pričom iba Northrop výzvu na predloženie návrhu odmietol.
Koncom januára 1962 sa vzdušné sily aj námorníctvo zhodli na tom, že žiadny z návrhov nie je prijateľný, ale že dva z nich – návrhy Boeingu a General Dynamics – stoja za ďalšie preskúmanie. Na jar roku 1962 predložili Boeing a General Dynamics pozmenené návrhy, tie však boli opäť zamietnuté. Svoje konečné návrhy dodali obe spoločnosti v septembri 1962 a 24. novembra 1962 sa víťazom tejto súťaže stala firma General Dynamics. K jej úspechu sa prispelo hlavne to, že verzie pre námorníctvo a letectvo zdieľali viac spoločných prvkov a firma uplatnila realistickejší prístup k otázke nákladov.
Prvý prototyp F-111A so sériovým číslom 63-9766 sa vzniesol k oblohe 21. decembra 1964. Aj keď bol let z dôvodu poruchy klapky skrátený na 22 minút, výsledky boli vo všeobecnosti uspokojivé. Letové testy boli znovu obnovené 6. januára 1965 a počas prvých letov dosiahla F-111A rýchlosť 1,3 Machu.
V roku 1965 boli odhadované náklady na výrobu jednej F-111 v rozpätí 4,5 až 6,3 milióna dolárov, čo zapríčinilo výrazné škrty v plánoch na množstvo obstaraných lietadiel. V tom istom roku bola uzavretá objednávka na 431 strojov, čo bolo o viac ako 50 percent menej, než sa pôvodne plánovalo.
F-111A
thumb|right|F-111A nad juhovýchodnou Áziou thumb|right|Námorná verzia F-111B počas testov v roku 1968 thumb|right|Austrálska F-111C thumb|right|F-111F thumb|right|EF-111A Raven
F-111 bola vybavená krídlami s meniteľnou geometriou, ktoré mali šípovitosť v rozpätí od 16 do 72,5 stupňa. Drak lietadla bol vyrobený prevažne zo zliatin hliníka a ocele, z titánu a iných materiálov.
Kabína posádky bola riešená inovatívnym spôsobom, keď pilot a operátor zbraňových systémov nesedeli za sebou, ale vedľa seba. V prípade núdze slúžila kabína posádky aj ako úniková kapsula, ktorá sa za pomoci výbušnín a raketových motorov úplne oddelila od lietadla. Pri oddelení odtrhla aj malú časť trupu, ktorá slúžila ako stabilizačné krídlo. Následne sa v spodnej časti nafúkol vak, ktorý mal stlmiť náraz pri dopade na zem. V prípade pristátia na vode bola kapsula istý čas schopná plavby. Posádky F-111 boli niekoľkokrát nútené použiť únikovú kapsulu, ale aj napriek všetkým technickým opatreniam boli pristátia mimoriadne tvrdé a členom posádky spôsobovali zranenia.
Prvých 30 lietadiel F-111A bolo poháňaných motormi Pratt & Whitney TF30-P-1. Tieto motory však pri vysokých rýchlostiach a vysokých uhloch nábehu trpeli problémami, ktoré súviseli so zahltením kompresoru. Preto ďalšie sériovo vyrobené F-111A už poháňala dvojica TF30-P-3 a prepracované museli byť aj prívody vzduchu motorov. Nový pohon dodatočne získalo aj niektoré z prvých 30 lietadiel vybavených problémovými TF30-P-1. Prívody vzduchu mali tendenciu nasávať veľa úlomkov z pristávacej dráhy, čo zapríčinilo, že F-111A mohli vzlietať len z upravených dráh, ktoré boli nepretržite zametané.
Avionika F-111A pozostávala z balíku elektroniky nazvaného Mk I. Zahŕňala inerciálny navigačný a útočný systém Litton AJQ-20, bojový radar General Electric AN/APQ-112, pulzný radar Honeywell APN-167, radar na sledovanie terénu Texas Instruments AN/APQ-110 a komunikačné systémy Collins ARC-109 a ARC-112.
F-111A mala pod krídlami šesť pylónov na zavesenie bômb, rakiet alebo externých palivových nádrží. Vonkajší pylón na konci každého z krídel bol pevný a nemohol sa otáčať. V dôsledku toho bolo možné na týchto dvoch závesníkoch niesť arzenál iba vtedy, keď boli krídla v polohe medzi 16 a 26 stupňami. Ale štyri vnútorné pylóny sa mohli otáčať a zostať tak rovnobežné so stredovou líniou lietadla pri akomkoľvek stupni šípovitosti. V malej bombovnici mohlo lietadlo niesť ešte dvojicu bômb s hmotnosťou. Alternatívne mohli byť bomby v tomto vnútornom priestore nahradené 20-mm rotačným kanónom M61A1 s palebným priemerom 2000 nábojov. V tejto konfigurácii však lietali F-111 len zriedkavo a radšej využívali bombovnicu na nesenie bômb alebo elektroniky. V štandardnej bojovej konfigurácii sa užitočné zaťaženie F-111A pohybovalo od po, čo predstavovalo 10 až 26 bômb s hmotnosťou  alebo 8 až 20 bômb s hmotnosťou. Napríklad pri misiách, kde bol požadovaný dolet, bolo užitočné zaťaženie F-111 rádovo , čo predstavovalo 16 bômb s hmotnosťou.
F-111B
Išlo o námornú verziu F-111, ktorá sa však nakoniec nedočkala zavedenia do služby. Let prvého prototypu sa uskutočnil 18. mája 1965 a i keď bol úspešný, letové skúšky už čoskoro odhalili, že stroj má príliš vysokú vzletovú hmotnosť. Tento problém sa podarilo čiastočne zredukovať pri štvrtom prototype, ale stále to nebolo dostatočné. Tejto nepodarenej konštrukcii nepomohol ani fakt, že bola poháňaná motormi TF30-P-1, ktoré trpeli zahltením kompresora. Do októbra 1967 bolo námorníctvu jasné, že z F-111B nikdy nebude palubné lietadlo s požadovanými vlastnosťami a americkému kongresu odporučilo, aby bol projekt ukončený.
Nos F-111B bol o kratší ako u F-111A, aby sa lietadlo prispôsobilo výťahom na palubách vtedajších amerických lietadlových lodí. Krídla boli predĺžené o necelých, aby sa zvýšila nosná plocha. F-111B by mala byť vybavená pulzno-dopplerovským radarom Hughes AN/AWG-9 a vyzbrojená šiestimi raketami AIM-54 Phoenix.
F-111C
F-111C získala krídla z verzie F-111B, ktoré mali rozpätie až. Na predĺžené krídla bolo možné pripevniť až osem pylónov. Zároveň bolo lietadlo vybavené spevneným podvozkom a moderným palubným radarom APQ-113. V rokoch 1983 až 1985 získali austrálske lietadlá aj AVQ-26 Pave Tack, ktorý pozostával z laserového značkovača a infračerveného senzoru, čo umožnilo efektívnejšie použitie laserom navádzaných bômb. F-111C boli vyzbrojené aj protilodnými raketami AGM-084A Harpoon.
V auguste 1990 bola s firmou Rockwell uzavretá zmluva na modernizáciu 18 strojov F-111C čo sa podarilo zrealizovať do novembra 1999. Lietadlá boli vybavené novým navigačným systémom, analógový systém riadenia letu bol nahradený digitálnym systémom "fly-by-wire" a pribudol tiež nový radar na sledovanie terénu Texas Instruments AN/APQ-171.
F-111D
Vo verzii F-111D bolo vyrobených 96 lietadiel, ktorých dodávky prebiehali v rokoch 1970 až 1973. Počiatočná operačné spôsobilosti dosiahli tieto stroje v septembri 1972, ale kvôli pretrvávajúcim problémom s avionikou boli bojaschopné až od januára 1974. Americké letectvo ich prevádzkovalo do decembra 1992.
F-111D bola poháňaná výkonnejšími motormi Pratt & Whitney TF30-P-9 a bola vybavená novými prívodmi vzduchu Triple Plow 2, ktoré odstránili problémy s kompresorom. Lietadlo tiež získalo nový avionický systém Mark II, ktorý zahŕňal napríklad navigačný systém od Autonetics North American Rockwell, počítačový systém od IBM, integrovanú súpravu displejov AN/AVA-9 od Norden Division of United Aircraft Corporation alebo dopplerovský radar od kanadskej firmy Marconi.
F-111E
Z dôvodu dlhotrvajúceho vývoja verzie F-111D objednalo americké letectvo 94 lietadiel F-111E, ktoré mali jednoduchšiu avioniku a motory TF30-P-3. Stroje však disponovali novinkou, vyvinutou pre F-111D, ktorou boli prívody vzduchu Triple Plow 2. F-111E bol vybavený radarom APQ-113, ktorý slúžil na navigáciu a riadenie paľby v režime vzduchu-zem alebo vzduch-vzduch (aj keď toto nebolo jeho primárnym určením). Lietadlá boli americkému letectvu dodané v rokoch 1969 až 1971.
Prvý prototyp verzie F-111E (67-0115) bol zapožičaný NASA na testovanie systému riadenia letu "fly-by-wire". Prvý skúšobný let s týmto systémom sa uskutočnil 4. septembra 1975.
F-111F
F-111F bola poslednou verziu F-111 pre americké letectvo, ktorej vstúpila do služby v januári 1972. Dodávky boli ukončené v septembri 1976 a US Air Force získalo celkovo 106 lietadiel tohto typu. F-111F boli v arzenále amerických vzdušných síl do roku 1996.
Od F-111D sa odlišovala pokročilejšou elektronikou, ktorá sa vyznačovala väčšou jednoduchosťou a spoľahlivosťou. Išlo o avionickú sadu Mark IIB, ktorá kombinovala navigačné a digitálne počítačové systémy F-111D a FB-111A. Okrem toho bola vybavená moderným bojovým rádiolokátorom APK-144. Verzia F-111F dostala aj vylepšený podvozok a výkonnejšie pohonné jednotky TF30-P-100, ktoré poskytovali o 35 percent väčší ťah ako motory verzií F-111A a E.
Mnohé z lietadiel F-111F niesli v bombovnici kontajner Ford AVQ-26 Pave Tack, ktorý pozostával z laserového značkovača a infračerveného senzoru, čo umožnilo efektívnejšie použitie laserom navádzaných bômb. Hoci všetky predchádzajúce verzie F-111 mohli byť vyzbrojené laserom navádzanými bombami, len verzia F-111F si dokázala pozemné ciele aj sama označiť.
EF-111A Raven
Modifikácia lietadiel F-111A, ktorá nahradila stroje Douglas EB-66. Americké letectvo získalo prvé Raveny v novembri 1981 a do decembra 1985 ich bolo dodaných celkovo 42. US Air Force ich prevádzkovala do 2. mája 1998.
Ide o lietadlo elektronického boja, ktoré bolo vybavené rušiacim systémom AN/ALQ-99E. Antény a ďalšie príslušenstvo boli umiestnené v bombovnici, ostatné vybavenie sa nachádzalo v radóme.
Vietnamská vojna
thumb|right|F-111A zhadzuje bomby Mk 82 thumb|right|F-111A vyzbrojená kazetovými bombami Dňa 15. marca 1968 sa šesť lietadiel F-111A presunulo zo základne Nellis do Thajska, odkiaľ začali pôsobiť v rámci programu Combat Lancer. Do konca marca uskutočnili stroje 55 nočných misií proti cieľom v Severnom Vietname. V priebehu piatich týždňov však stratilo americké letectvo tri zo šiestich F-111A a preto bolo ich bojové nasadenie 22. apríla zastavené. Neskôr sa ukázalo, že tieto straty neboli spôsobené nepriateľskou bojovou činnosťou, ale konštrukčnými chybami krídel a chvostových plôch.
F-111A sa vrátili do juhovýchodnej Ázie v septembri 1972. Podieľali sa na leteckej ofenzíve Linebacker II proti Severnému Vietnamu. Vykonávali bombardovacie misie proti cieľom v Severnom Vietname a Laose uprostred monzúnovej sezóny. Lietali bez pomoci lietadiel elektronického boja alebo tankovacích lietadiel KC-135. Dňa 8. novembra 1972 uskutočnili 20 náletov na Severný Vietnam v tak zlom počasí, že ostatné lietadlá museli zostať uzemnené. Štyri F-111A boli schopné dopraviť na cieľ toľko bômb ako 20 lietadiel F-4. Stroje F-111A uskutočňovali bombardovacie misie aj v Kambodži až do 15. augusta 1973. Celkovo absolvovali F-111A približne 4000 bojových misií. Zaznamenali vysokú mierou úspešnosti pri zasahovaní pozemných cieľov a to aj keď bola viditeľnosť takmer nulová. V súvislosti s bojovou činnosťou stratili americké vzdušné sily iba šesť lietadiel.
Braye-en-Laonnois
Braye-en-Laonnois je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Aisne, v regióne Pikardia.
General Dynamics F-111 Aardvark
Operácia Kaňon El Dorado
V noci 14. apríla 1986 zaútočilo 24 amerických F-111F na Líbyu. Lietadlá zhadzovali na ciele v Tripolise neriadené, ale aj laserom navádzané bomby. Líbyjskej protivzdušnej obrane sa podarilo jednu zo stíhačiek zostreliť.
Braye-en-Laonnois
Poloha
Braye-en-Laonnois má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod.
General Dynamics F-111 Aardvark
Operácia Kaňon El Dorado
Išlo o dovtedy najdlhší bojový let stíhacích lietadiel. Trval 13 hodín a F-111F urazili na spiatočnom lete medzi Veľkou Britániou a Líbyou.
Braye-en-Laonnois
Obyvateľstvo
Braye-en-Laonnois má 219 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
General Dynamics F-111 Aardvark
Vojna v Perzskom zálive
V operácii Púštna búrka zohrali lietadlá F-111F kľúčovú úlohu pri zničení irackej veliteľskej a riadiacej infraštruktúry a pri eliminácii dôležitých pozemných cieľov na bojisku v Kuvajte. 67 stíhačiek F-111F vzlietalo z leteckých základní v Saudskej Arábii a dokázali na cieľ dopraviť presne navádzanú muníciu za akýchkoľvek poveternostných podmienok. Tieto stroje vykonali 2500 letov a zničili 2203 cieľov, vrátane 920 tankov, 252 kusov delostrelectva, 245 opevnených lietadlových krytov, 13 pristávacích dráh, 113 bunkrov a 12 mostov. Celkovo zhodili 5500 bômb, pričom v takmer 85 percentách išlo o presne navádzanú muníciu.
Keď iracké sily začali úmyselne vypúšťať ropu z čerpacích staníc, aby umožnili jej únik do Perzského zálivu, bola to práve F-111F, ktorá na rozvodné potrubie zhodila bombu s elektro-optickým navádzaním GBU-15, aby tento únik zastavila. V poslednú noc vojny zhodili dve F-111F narýchlo vyvinuté bomby GBU-28 na iracké bunkre hlavného velenia. Tieto bomby dokážu preniknúť viac vrstvou zeme alebo takmer  vrstvou betónu.
Spolu s F-111F bola nasadená aj staršia a menej pokročilá verzia F-111E. Tieto stroje nemali integrovanú presnú muníciu, preto bombardovali ciele v severnej časti Iraku prevažne s gravitačnými bombami Mk 82 alebo Mk 84.
Do vojny sa zapojili aj lietadlá elektronického boja EF-111A Raven, ktoré uskutočnili viac ako 900 letov. Žiadne z týchto lietadiel nebolo zostrelené nepriateľom, aj keď americké letectvo prišlo o jeden stroj, čo však nesúviselo s bojovou činnosťou. Paradoxne si jeden z Ravenov vyslúžil víťazstvo vo vzdušnom súboji, keď iracká Mirage F.1, ktorá ho prenasledovala, narazila pri manévrovaní do zeme.
Špecifikácie (F-111F)
right|400px
Aytré
Aytré môže byť:
La Membrolle-sur-Choisille
La Membrolle-sur-Choisille je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Indre-et-Loire, v regióne Centre-Val de Loire.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
La Riche
La Riche je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Indre-et-Loire, v regióne Centre-Val de Loire.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.