cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Štátna Tretiakovská galéria
Vznik múzea
Ruský obchodník Pavel Tretiakov začal so zbieraním umeleckých diel v 50. rokoch 19. storočia. Za rok založenia zbierky Tretiakovskej galérie sa považuje rok 1856, kedy Tretiakov kúpil do svojej zbierky prvé dva obrazy ruských maliarov. Už koncom 50. rokov bol Tretiakov rozhodnutý vytvoriť jedinečný súbor, ktorý by mal byť reprezentatívnou zbierkou ruského maliarstva obsahujúcou diela najvýznamnejších ruských maliarov. Tretiakov začal budovať svoju zbierku od základov sám a časom sa stal váženým odborníkom na ruské umenie. Jeho záujem o určité dielo alebo autora sa stal takmer okamžite prestížnym ocenením. left|thumb|180px|Pavel Tretiakov na portréte [[Ilia Jefimovič Repin|I. J. Repina z roku 1883]]Bol štedrým donátorom umelcov, maliari ho často pozývali do svojich ateliérov a na vernisáže, kde si vyberal a kupoval obrazy do svojej zbierky. Niektoré diela vznikali priamo na jeho objednávku. Rozširujúca sa zbierka priviedla Tretiakova na myšlienku jej bezplatného sprístupnenia verejnosti. V roku 1874 bola k domu Tretiakovcov pristavená dvojpodlažná prístavba určená pre potreby súkromnej galérie. Prístavba pozostávala z dvoch sál. Ďalších šesť sál bolo pristavených k domu v roku 1882, krátko po tom (v r. 1885) ešte sedem sál a v roku 1892 pribudlo šesť nových sál. V tesnej blízkosti rodinného sídla Tretiakovcov na Lavrušinskej ulici tak vznikol jedinečný komplex budov plne zodpovedajúci potrebám obrazovej galérie. Po smrti mladšieho brata Sergeja v lete 1892 sa podľa jeho závetu stali súčasťou zbierky Pavla Tretiakova aj ním zozbierané diela.
V auguste 1892 Pavel Tretiakov listom oficiálne daroval mestu Moskva celú svoju zbierku, ako aj časť rodinného sídla, v ktorej bola zbierka umiestnená s podmienkou, že zbierka sa nerozpredá a bude prístupná verejnosti. Moskovská mestská rada prijala dar 15. septembra 1892 a darovanej kolekcii dala názov Mestská umelecká galéria Pavla a Sergeja Tretiakovcov. Dar pozostával z 1287 obrazov, 518 kresieb a 9 sôch ruských majstrov a 75 obrazov a 8 kresieb európskych (predovšetkým nemeckých a francúzskych) maliarov druhej polovice 19. storočia. Prvým riaditeľom a kustódom galérie sa stal Pavel Michajlovič Tretiakov a bol ním až do svojej smrti. Tretiakov naďalej kupoval umelecké diela jednak za peniaze, ktoré každoročne na tieto účely vyčleňovalo mesto (5000 rubľov), ako aj za vlastné peniaze, pričom zakúpené diela následne daroval galérii.
Pre širokú verejnosť bola galéria otvorená v auguste 1893 pod názvom Moskovská mestská umelecká galéria Pavla a Sergeja Tretiakovcov.
Budovanie a rozvoj galérie
Po smrti Tretiakova bolo rozhodnuté, že galériu bude viesť kolektívny orgán – Rada galérie, v ktorom budú zastúpení predstavitelia mesta, rodiny Tretiakovcov, umelcov a zberateľov umenia. Prvými členmi Rady boli knieža V. M. Golicyn (starosta Moskvy a predseda Rady), Alexandra Pavlovna Botkinová (dcéra Pavla Tretiakova), maliar V. A. Serov, zberateľ a maliar I. S. Ostrouchov a zberateľ I. E. Cvetkov. Správcom galérie sa stal I. S. Ostrouchov. V roku 1901 bola dokončená prestavba domu Tretiakova pre potreby galérie a v roku 1904 bola dokončená fasáda v ruskom štýle podľa návrhu Viktora Vasnecova, ktorá je dodnes symbolom Tretiakovskej galérie. V galérii bola zriadená verejná knižnica umenia, v ktorej boli sprístupnené hodnotné knihy o umení z pozostalosti Tretiakova. Taktiež si tu záujemcovia mohli kúpiť katalógy a fotografie obrazov. Návšteva galérie sa čoskoro pre Moskovčanov stala otázkou cti, podľa údajov Tretiakovskej galérie už krátko po dokončení prestavby, v roku 1903 navštívilo galériu vyše 130.500 ľudí. Pokračovalo sa v nákupe diel na výstavách umenia v Petrohrade a Moskve, čím sa rozšírila zbierka galérie predovšetkým o vtedajších mladých ruských autorov (o. i. V. M. Vasnecova, A. N. Benoa, K. A. Korovina, I. I. Levitana, F. A. Maľavina, K. A. Somova, N. N. Gea, I. J. Repina či sochy P. P. Trubeckého), ale aj o diela starých majstrov (D. G. Levického, F. S. Rokotova či V. L. Borovikovského).
V roku 1910 došlo k významnému obohateniu zbierkového fondu galérie o diela, ktoré odkázal vo svojom závete významný ruský podnikateľ, zberateľ a mecenáš umenia M. A. Morozov. Galéria tak získala diela významných francúzskych impresionistov Moneta, Maneta, Renoira, Pissara, Degasa, Gauguina, van Gogha a iných.
Obdobie reforiem
right|thumb|230px|[[Nikolaj Alexejevič Kasatkin, Kto?, 1897, olej na plátne]]V roku 1913 sa správcom galérie stal významný ruský architekt, maliar a historik umenia Igor Grabar. Členmi Rady sa stali okrem samotného Grabara aj Vjera Pavlovna Ziloti (staršia dcéra Pavla Tretiakova), architekt R. I. Klein, za zberateľov A. P. Langovoj a knieža S. A. Ščerbatov. Začalo sa obdobie revolučných zmien v galérii. Celá expozícia prešla dôkladnou prestavbou, pričom sa kládol dôraz na vedecký a vzdelávací princíp, aby návštevník pri prehliadke múzea videl, ako sa ruské umenie postupne vyvíjalo v čase. Expozícia tak začínala staroruským umením a končila súdobým maliarstvom, pričom pre každého autora bola vyhradená samostatná sála. Priamo v galérii sa začalo s pravou vedeckou prácou. Jednotlivé diela zbierky boli vedecky analyzované a podrobne popísané, často došlo k spresneniu autorstva diel a datovania ich vzniku. Súčasťou odbornej vedeckej práce bolo aj zriadenie stálej reštaurátorskej dielne. Reorganizácia expozície bola dokončená koncom roka 1915. Zrealizovanými zmenami sa galéria zaradila medzi najmodernejšie umelecké múzeá sveta.
Pokiaľ ide o nadobúdanie nových diel, roky 1913 – 1917 neboli pre galériu príliš úspešné. Na začiatku 1. svetovej vojny a najmä počas nej prudko vzrástol dopyt po starožitnostiach a umeleckých dielach všeobecne, a tým vzrástli aj ich ceny. Finančné možnosti galérie boli však značne obmedzené. Napriek tejto nepriaznivej situácii sa do jej zbierok podarilo získať viaceré veľmi hodnotné diela (napr. Kiprenského portrét Puškina, štúdie K. P. Briullova, Antropovov portrét A. M. Izmailovej, Levického portréty, Vasnecovov portrét M. M. Antokolského, krajinky I. I. Levitana, obrazy V. A. Serova, K. A. Korovina, sochy A. S. Golubkinovej atď.).
Októbrová revolúcia a jej dôsledky
Počas začínajúcich nepokojov v lete 1917 začala galéria oficiálne prijímať vzácne diela, ba často celé zbierky súkromných osôb do dočasnej úschovy, aby sa tak zabránilo škodám na umeleckom dedičstve ruského národa. Do bezpečia galérie ukladali svoje diela nielen významní súkromní zberatelia, ale aj samotní maliari. Do galérie sa tak dostali obrazy a kresby V. E. Borisova-Musatova, Vrubeľov obraz Sediaci démon, či Serovov Portrét H. L. Ghrishmanovej, Kiprenského Portrét A. A. Čeliščeva, obrazy K. A. Somova, I. I. Šiškina, F. S. Rokotova, D. G. Levického, A. G. Venecianova, V. I. Surikova, Z. J. Serebrjakovovej, V. A. Tropinina, majstrovský obraz Vladimira Serova Mika Morozov, ale aj obrazy M. A. Vrubeľa a mnohých ďalších.
Októbrová revolúcia priniesla veľké zmeny aj v samotnej galérii. 3. júna 1918 bola galéria dekrétom Rady národných komisárov znárodnená a premenovaná na Štátnu Tretiakovskú galériu. Z mestskej galérie sa rozhodnutím najvyšších miest stala hlavná galéria novovznikajúceho sovietskeho štátu. V zmysle nastúpenej línie budovania múzea ako celonárodnej zbierky ruského umenia do galérie putovali tie najvzácnejšie diela, ale i celé zbierky znárodnené či skonfiškované súkromným osobám alebo súkromným inštitúciám, ako aj predmety zo zaniknutých, vyplienených a opustených šľachtických usadlostí. Štátna Tretiakovská galéria sa tak stala galériou s najväčšou zbierkou ruského výtvarného umenia na svete. Staronovým riaditeľom galérie bol menovaný Igor Grabar. náhľad|[[Alexander Andrejevič Ivanov, Zjavenie Krista národu, 1837 – 1857, olej na plátne]] V roku 1924 bolo v rámci reorganizácie sovietskych múzeí rozhodnuté, že obrazy zahraničných autorov Tretiakovská galéria odovzdá do múzeí západoeurópskeho umenia. Zároveň boli do galérie začlenené dovtedy samostatné moskovské múzeá vlastniace zbierky ruských obrazov – Cvetkovská galéria (zbierka kresieb a akvarelov), Múzeum ikonopisectva a maliarstva I. S. Ostrouchova (zbierka ikon a stredovekého ruského umenia) a Múzeum maliarskej kultúry (zbierka ruskej avantgardy). O rok neskôr galériu obohatili aj zbierky Rumjancevského múzea. Takisto v roku 1925 získala galéria umeleckú pozostalosť ruského maliara A. A. Ivanova, predovšetkým jeho dielo Zjavenie Krista národu spolu s etudami a skicami tohoto obrazu. Vďaka umiestneniu hlavných štátnych reštaurátorských dielní v Tretiakovskej galérii sa jej zbierkový fond obohatil aj o exempláre stredovekého ruského umenia pochádzajúce zo zrušených alebo zničených kostolov a kláštorov. V tridsiatych rokoch sa taktiež začalo s rozširovaním zbierky súčasného umenia. Galéria mala zo zákona právo prednostnej kúpy diel z umeleckých výstav a súťaží po celej krajine. Do zbierok múzea sa tak dostali diela A. A. Dejneku, Pavla Korina, Petra Končalovského, Michaila Nesterova, Iliu Maškova a mnohých ďalších.
Stále sa rozrastajúci zbierkový fond Tretiakovskej galérie však čoskoro začal spôsobovať priestorové problémy. Mnohé výstavné priestory museli byť uzatvorené, aby v nich mohli byť uskladnené obrazy. V depozitoch múzea sa v krátkom čase ocitlo vyše 15 tisíc diel, z ktorých mnohé nielen že neboli odborne preskúmané, ale dokonca ani len zaevidované do inventáru. V roku 1927 bol ku komplexu galérie pripojený priľahlý dom na Malej Tolmačskej ulici, do ktorého boli presťahované administratívne priestory, knižnica a archív. V roku 1928 boli zrenovované tepelné rozvody a ventilácia, o rok neskôr galériu plne elektrifikovali.
Nová dvojposchodová prístavba budovy Štátnej Tretiakovskej galérie podľa projektu architekta A. V. Ščuseva bola dokončená v roku 1936, vďaka čomu múzeum získalo štyri nové priestranné sály na každom poschodí.
Druhá svetová vojna
Druhá svetová vojna predstavuje najťažšie a najzložitejšie obdobie v histórii Tretiakovskej galérie. Takmer okamžite po vypuknutí vojny sa začali evakuačné práce dovtedy nevídaného rozsahu – všetky obrazy boli vyňaté z rámov, veľké plátna navinuté na valce, starostlivo zabalené do kovových púzdier a drevených debien. Najvzácnejšie diela boli prevezené už v júli 1941 špeciálnym vlakom do Novosibirska, kde boli uložené v nedokončenej budove opery. Keď v noci z 11. na 12. augusta 1941 budovu galérie prvýkrát zasiahlo nemecké letecké bombardovanie, urýchlene sa uskutočnila ďalšia etapa evakuácie. Tá prebehla vodnou cestou – na vlečnej nákladne lodi po rieke Moskva a Kama do mesta Molotov (dnes Perm). Fatálne následky bombardovania – predovšetkým zborená strecha jednej z budov, diery v stenách, nefunkčné vykurovanie a klimatizácia v celom komplexe si vynútili v novembri 1941 tretiu vlnu evakuácie, v rámci ktorej boli ohrozené diela prevezené opäť do Novosibirska. Posledná, štvrtá etapa evakuácie umeleckých diel prebehla v septembri 1942. Napriek tomu časť zbierkového fondu (išlo o tisíce exponátov), ako aj celé vybavenie vrátane cenných rámov z evakuovaných obrazov zostali v depozitoch a nepoškodených sálach galérie v Moskve. Tretiakovská galéria svoju činnosť neprerušila ani počas vojnových rokov. S opravou poškodených častí galérie sa začalo už v roku 1942 a do roku 1944 sa v galérii uskutočnilo deväť výstav, taktiež v Novosibirsku sa počas vojny uskutočnilo 20 výstav diel zo zbierok Tretiakovskej galérie.
9. októbra 1944 bolo rozhodnuté o návrate evakuovaných diel z Molotova a Novosibirska a týždeň po skončení vojny – 17. mája 1945 bola Tretiakovská galéria znovuotvorená pre verejnosť.
Povojnové obdobie
left|thumb|230px|[[Sergej Alexejevič Korovin, Na Turíce, 1902, olej na plátne]]Povojnové obdobie sa vyznačuje bohatým rozvojom všetkých oblastí činnosti galérie. Intenzívne prebiehala kompletná inventarizácia všetkých diel, publikačná činnosť, ako aj samotná výstavná činnosť. V programe výstav boli tématické výstavy, ako aj výstavy venované jednotlivým autorom. Obrovský nárast počtu výstav nastal v 60-tych rokoch 20. storočia, kedy sa k tradičným výstavám autorov druhej polovice 19. storočia pridalo množstvo výstav mladších ruských autorov (Repina, Levitana, Petrova-Vodkina, Ge, Perova, Šiškina, Vasilijeva a druhých), ako aj výstav ikonopiscov a špeciálne aj výstava venovaná tvorbe Andreja Rubľova. Nechýbali ani výstavy venované vtedajším autorom. Okrem výstav v sídle galérie sa nadviazalo na tradíciu, ktorá vznikla počas vojny – galéria usporadúvala výstavy diel ruských autorov v mnohých mestách po celom Sovietskom zväze.
V priebehu rokov 1950 – 1970 získala Tretiakovská galéria množstvo veľmi hodnotných diel darom od mnohých ruských zberateľov. V roku 1961 darovala galérii svoju rozsiahlu zbierku zberateľka Mira Konstantinovna Basevičová, z ktorej najznámejším dielom je obraz Petrova-Vodkina Kúpanie červeného koňa. Konstantin Georgievič Kostaki daroval veľkú zbierku, ktorej súčasťou boli i svetoznáme obrazy K. S. Maleviča Portrét M. V. Maťušina, Solomona Nikritina Ľudový súd, P. N. Filonova ''Hlavy. Symfónia Šostakoviča, Marca Chagalla Konvalinky'' a mnohé ďalšie.
Rekonštrukcia galérie
Historická budova čoraz viac nevyhovovala potrebám rozrastajúcej sa Tretiakovskej galérie. Už v roku 1956 bolo rozhodnuté o postavení novej budovy galérie na Krymskom vale, ale túto modernú budovu dokončili až v roku 1969. Do tejto novostavby boli presunuté diela vzniknuté po roku 1917. Vek stavby a neustála prevádzka sa podpísali na zlom stave historickej budovy galérie a z dôvodu rozsiahlych rekonštrukčných prác musela byť v januári 1986 pre verejnosť zatvorená. Počas rekonštrukcie bola obnovená pôvodná historická budova, ako aj postavené nové južné krídlo, ktorom boli umiestnené okrem nových výstavných priestorov aj konferenčná sála, prednášková sála, miestnosti s výpočtovou technikou a inžinierskymi sieťami. Súčasťou galérie sa stal aj pravoslávny chrám svätého Mikuláša v Tolmačoch zo 17. storočia a stavebne ho prepojili s galériou.
Galéria sa nerozrastala iba stavebne. V roku 1986 k nej bolo právne pričlenených niekoľko menších pamätných múzeí (Pamätný dom P. D. Korina, Pamätný dom V. M. Vasnecova, Pamätný byt A. M. Vasnecova, Pamätný dom-ateliér A. S. Golubkinovej).
Zbierky múzea
Obdobie po Októbrovej revolúcii znamenalo éru rozvoja múzea a jeho zbierok. V zmysle nastúpenej línie budovania múzea ako celonárodnej zbierky ruského umenia sa v tomto období do galérie dostala časť exponátov Rumjancevského múzea, súborné dielo maliara I. S. Ostrouchova, umelecká kolekcia Kvetkovskej galérie ako i umelecké zbierky zo zaniknutých usadlostí a objektov.
left|thumb|230px|[[Isaak Iľjič Levitan, Marec, 1895, olej na plátne]]Chronologicky možno zbierky Tretiakovskej galérie rozdeliť do niekoľkých častí. Najstaršiu časť predstavuje umenie Kyjevskej Rusi (11. – 12. storočie), umenie z oblastí Novgorodu a Pskova, ku ktorým sa zaraďujú i diela najvýznamnejších predstaviteľov moskovskej školy 14. – 16. storočia – F. Greka, A. Rubľova a Dionisia.
Ruské umenie 18. storočia prinieslo zmeny v tematike diel; významným sa stávalo portrétne umenie. Táto epocha je v skladbe diel galérie zastúpená prácami A. P. Antonova, F. S. Rokotova, D. G. Levického či V. L. Borovikovského.
Druhá polovica 19. storočia je vo výtvarnom umení poznačená ideami národného a sociálneho pozdvihnutia. Prácami s touto tematikou je v galérii zastúpená tvorba V. G. Perova, významného predstaviteľa žánrového maliarstva (obrazy Veľkonočná krížová procesia, Príchod gubernantky do kupeckého domu či Trojka). Významné zastúpenie v zbierkovom fonde má tzv. Združenie peredvižnikov, založené v rokoch 1870 – 1871, skupiny ruských umelcov zachytávajúcich život prostého ruského človeka: I. J. Repin (napr. Krížová procesia v Kurskej gubernii, Ivan Hrozný a jeho syn Ivan), I. N. Kramskoj (portrétne diela), krajinár I. I. Šiškin a ďalší.
Významné miesto v zbierkach umeleckých diel zastúpených v galérii majú obrazy z prelomu 19. a 20. storočia. Dielami inklinujúcimi k monumentálnemu maliarstvu sa prezentuje tvorba napr. V. A. Serova, A. J. Golovina a ďalších. V uvedenom období v Rusku vznikol rad umeleckých zoskupení – napr. Zväz ruských umelcov (Союз русских художников) či Svet maliarstva (Мир искусства), členovia ktorých, napr. A. N. Benois, M. V. Dobužinskij sú rovnako zastúpení svojimi prácami v galérii.
right|thumb|260px|[[Boris Michajlovič Kustodiev, Fašiangy, 1916, olej na plátne]]Októbrová revolúcia priniesla nielen historické ale aj duchovné a sociálne premeny, ktoré zákonite našli odraz i v umení. Jednou z hlavných úloh Tretiakovskej galérie sa v 20-tych a 30-tych rokoch 20. storočia bolo zhromažďovanie výtvarných diel odrážajúcich novú socialistickú prítomnosť. Ich narastajúci počet našiel odozvu v zriadení oddelenia sovietskeho maliarstva v roku 1934. Sovietski umelci tohto obdobia – napr. A. J. Archipov či I. I. Maškov – nadviazali vo svojej tvorbe na vynikajúce diela ruského realistického maliarstva. Najvýznamnejšie zastúpenie diel z tohto obdobia v galérii sú práce členov združenia nazvaného Asociácia umelcov revolučného Ruska (Ассоциация художников революционной России), svojou tvorbou priamo nadväzujúcich na umelecký odkaz peredvižnikov (napr. M. B. Grekov, I. I. Brodskij).
Druhá polovica 20. storočia je v expozíciách galéria zastúpená dielami tematicky spracúvajúcimi obdobie Veľkej vlasteneckej vojny a budovania socialistického štátu (napr. diela umeleckého združenia Kukryniksy).
Budova galérie
náhľad|Hlavná budova Tretiakovskej galérie v noci Dnešná budova galérie, priečelím pripomínajúca stavby v klasickom ruskom architektonickom štýle, pochádza z rokov 1900 – 1903. Tvorca priečelia, architekt V. N. Baškirov, sa pri jej realizácii inšpiroval kresbami umelca V. M. Vasnecova. Architektom samotnej budovy múzea je A. M. Kalmykov.
left|thumb|230px|Pohľad do expozície galérie3. júna 1918 bola Tretiakovská galéria vyhlásená za štátny majetok Ruskej federatívnej Sovietskej republiky a bola premenovaná na Štátnu Tretiakovskú galériu. Z iniciatívy jej prvého riaditeľa I. E. Grabara bol ešte v tom istom roku zriadený Štátny múzejný fond, ktorý mal v nasledujúcich rokoch (až do r. 1927) najväčšiu zásluhu na rozširovaní zbierkových kolekcií galérie.
V rokoch 1928 – 1929 bola budova podrobená technickej rekonštrukcii, v rámci ktorej sa upravilo vykurovanie, klimatizácia a elektrické rozvody. V roku 1932 boli postavené tri nové výstavné sály.
Už počas prvých dní nacistického útoku na Sovietsky zväz boli exponáty galérie prevezené do bezpečia do mesta Novosibirsk. Krátko po skončení bojov v Európe 17. mája 1945 však galéria opäť otvorila svoje brány v pôvodných priestoroch.
Významným predelom v histórii galérie sa stal rok 1985, kedy sa Tretiakovská galéria zlúčila so Štátnou obrazovou galériou (Государственная картинная галерея), sídliacou na ulici Krymský val, do jedného múzejného komplexu pod jestvujúcim názvom Štátna Tretiakovská galéria. V súčasnosti sa v pôvodnej budove Štátnej obrazovej galérie nachádza expozícia ''Umenie 20. storočia''.
Súčasti galérie
Do dnešného komplexu Všeruského múzejného združenia Štátna Tretiakovská galéria (Всероссийское музейное объединение Государственная Третьяковская галерея) je organizačne včlenených niekoľko umeleckých ustanovizní: Múzeum Anny Semjonovny Golubkiny, Múzeum Viktora Michajloviča Vasnecova, Múzeum Apollinarija Michajloviča Vasnecova, Múzeum Pavla Dmitrijeviča Korina a Výstavná sieň v štvrti Tolmači. Organickou súčasťou galérie je i Chrám svätého Mikuláša v Tolmačiach, predstavujúci unikátne spojenie galérie a sakrálneho priestoru.
Vírusové infekcie centrálneho nervového systému (MKCH-10)
A80 - A89: VÍRUSOVÉ INFEKCIE CENTRÁLNEHO NERVOVÉHO SYSTÉMU patria do I.kapitoly MKCH-10 - Infekčné a parazitárne choroby (MKCH-10, A00 - B99).
Skupina nezahŕňa následky poliomyelitídy (B91) a vírusovej encefalitídy (B94.1).
A80.0 - Akútna paralytická poliomyelitída spojená s vakcináciou
A80.1 - Akútna paralytická poliomyelitída importovaným divým vírusom
A80.2 - Akútna paralytická poliomyelitída domácim divým vírusom
A80.3 - Iná a nešpecifikovaná akútna paralytická poliomyelitída
A80.4 - Akútna neparalytická poliomyelitída
A80.9 - Nešpecifikovaná akútna poliomyelitída
Huby-Saint-Leu
Huby-Saint-Leu je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Pas-de-Calais, v regióne Nord-Pas-de-Calais.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Vírusové infekcie centrálneho nervového systému (MKCH-10)
A81 - POMALÉ VÍRUSOVÉ INFEKCIE CENTRÁLNEHO NERVOVÉHO SYSTÉMU
A81.0 - Creuzfeldtova-Jakobova choroba A81.1 - Subakútna sklerozujúca panencefalitída A81.2 - Progresívna multifokálna leukoencefalopatia A81.8 - Iné pomalé vírusové infekcie centrálneho nervového systému A81.9 - Nešpecifikovaná pomalá vírusová infekcia centrálneho nervového systému
A82 - BESNOTA - RABIES, LYSSA
A82.0 - Lesná besnota
A82.1 - Mestská forma besnoty
A82.9 - Nešpecifikovaná besnota
A83 - VÍRUSOVÉ ENCEFALITÍDY PRENÁŠANÉ KOMÁRMI
Zahŕňa vírusovú meningoencefalitídu prenášanú komármi.
Nezahŕňa Venezuelskú encefalitídu koní (A92.2).
A83.1 - Západná encefalitída koní
A83.2 - Východná encefalitída koní
A83.3 - Saintlouiská encefalitída
A83.4 - Austrálska encefalitída A83.5 - Kalifornská encefalitída A83.6 - Vírusová choroba Rocio
Eddie Vedder
Eddie Jerome Vedder (narodený ako Edward Louis Severson III, 23. december 1964, Evanston, Illinois, USA) je americký spevák, hudobník a skladateľ, ktorý sa stal známy ako sólový spevák a jeden zo štyroch gitaristov rock ovej kapely Pearl Jam. Ako hosťujúci spevák účinkoval aj v superskupine Temple of the Dog, ktorá vznikla na počesť amerického speváka Andrewa Wooda.
Vírusové infekcie centrálneho nervového systému (MKCH-10)
A83.8 - Iné komármi prenášané vírusové encefalitídy
Eddie Vedder
Vedder je charakteristický svojim barytónovým spevom. Je na siedmej pozícii zoznamu najlepších spevákov všetkých čias, ktorý vznikol po hlasovaní čitateľov časopisu Rolling Stone.
Vírusové infekcie centrálneho nervového systému (MKCH-10)
A83.9 - Nešpecifikovaná komármi prenášaná vírusová encefalitída
A84 - VÍRUSOVÁ ENCEFALITÍDA PRENÁŠANÁ KLIEŠŤAMI
Eddie Vedder
V roku 2007 vyšiel Vedderovi jeho prvý sólový album, ktorý je soundtrackom k filmu Into the Wild (2007). Druhý sólový album Ukulele Songs a koncertné DVD, Water on the Road, vydal v roku 2011. Jeho tretí sólový album Earthling vyšiel vo februári 2022.
Filioque
Filioque (lat. „i zo Syna“) je spornou súčasťou kresťanského, tzv. Nicejsko-carihradského vyznania viery, kréda v rímskokatolíckom znení (pravoslávni používajú Nicejsko-carihradské vyznanie viery vždy zásadne bez Filioque). Týmto pojmom je tiež označovaný teologický spor medzi pravoslávnou a katolíckou cirkvou aj s jeho historickými súvislosťami. Táto časť sa zaoberá procesom (vychádzania, pôvodu) Ducha Svätého v rámci Najsvätejšej Trojice.
Vírusové infekcie centrálneho nervového systému (MKCH-10)
Zahŕňa vírusovú meningoencefalitídu prenášanú kliešťami.
Eddie Vedder
V roku 2017 bol Eddie Vedder ako jeden z členov kapely Pearl Jam uvedený do Rokenrolovej sieni slávy.
Filioque
Kontext tejto formuly (v latinčine): … (Credo) et in Spiritum Sanctum, Dominum et Vivificantem, qui ex Patre (Filioque) procedit, et cum Patre et Filio simul adoratur et conglorificatur, et locutus est per prophetas…;
Vírusové infekcie centrálneho nervového systému (MKCH-10)
A84.0 - Kliešťová encefalitída Ďalekého východu (ruská jarno-letná encefalitída)
Eddie Vedder
Život
Eddie sa narodil v Evanstone, pri Chicagu. Po tom, ako sa jeho rodičia v roku 1965 rozviedli, (Eddie mal vtedy jeden rok), jeho matka sa vydala za Petra Muellera.
Filioque
po slovensky: ''… Verím v Ducha Svätého, Pána a Oživovateľa, ktorý vychádza z Otca i Syna. Jemu sa zároveň s Otcom a Synom vzdáva poklona a sláva. On hovoril skrze prorokov…''
Eddie Vedder
Život
V polovici 70-tych rokov sa s rodičmi i s ďalšími troma nevlastnými bratmi presťahovali do San Diega v Kalifornii. Na svoje dvanáste narodeniny dostal od svojej mamy prvú gitaru. Práve v tomto období sa Eddie začal intenzívnejšie venovať hre na gitaru. Jeho mama a Mueller sa rozviedli, keď mal Eddie 15 rokov. Jeho mama a bratia sa znovu odsťahovali, no Eddie ostal so svojím nevlastným otcom v Kalifornii, aby nemusel prestupovať na inú strednú školu. Onedlho po rozvode sa dozvedel pravdu o svojich rodičoch. Muž, o ktorom si myslel, že bol jeho biologickým otcom, ním v skutočnosti nebol. Jeho skutočným biologickým otcom bol muž, ktorého poznal len ako rodinného známeho (o tejto záležitosti napísal Eddie skladbu „Alive“). Jeho už aj tak zlé vzťahy s jeho nevlastným otcom sa zhoršovali a Eddie nakoniec odišiel zo strednej školy späť za svojou rodinou do Chicaga. Krátko nato si zmenil svoje meno na Eddie Vedder („Vedder“ bolo rodné meno jeho matky).
Filioque
Vznik a význam formuly
Formula Filioque sa týka vychádzania Ducha Svätého. Podľa pôvodného znenia Nicejsko-carihradského vyznania viery Duch Svätý vychádza z Otca („… ktorý z Otca vychádza…“). V rámci boja proti arianizmu, ktorý na kresťanskom Západe predovšetkým vďaka ariánskym Gótom pretrvával dlhšie než na Východe a ktorý znižoval význam Osoby Syna v rámci Trojice, sa začalo tvrdiť, že Duch Svätý vychádza nielen z Otca, ale i zo Syna. Hlavnými prvými zástancami tohto učenia sú Marius Victorinus († asi 362), ktorý vypracoval teológiu Ducha ako vzájomnej lásky Otca a Syna, a sv. Hilarius z Poitiers († 367), ktorý dodal, že ide i o vzájomný dar týchto dvoch božských osôb. Veľký západný teológ sv. Augustín († 430) potom tieto dva prúdy spojil a tvrdil, že Duch vychádza z Otca i Syna, ale s tým, že Otec je jeho fons principalis (hlavným prameňom, vychádza z neho principaliter), a že vychádza z Otca a Syna nie ako z dvoch prameňov, ale ako z jedného jediného. Z Otca teda vychádza ako zo svojho hlavného prameňa, zo Syna potom ako z niekoho, kto má svoj samotný pôvod opäť v Otcovi.
Vírusové infekcie centrálneho nervového systému (MKCH-10)
A84.8 - Iné kliešťami prenášané vírusové encefalitídy A84.9 - Nešpecifikovaná vírusová encefalitída prenášaná kliešťami
Filioque
Vznik sporu o Filioque
Formuláciu Filioque nájdeme v niekoľkých západných vyznaniach viery (vo vyznaní pseudo-Atanášovom či v toledskom). Do západnej formulácie Nicejsko-carihradského vyznania sa dostala pravdepodobne až v roku 675. Vieru vo vychádzanie (lat. processio) „Ducha i zo Syna“ obhajoval už sv. Maxim Vyznávač († 662) v liste kňazovi Marinovi z Cypru.
K veľkému stretu s Východom, ktorý tento dodatok k Nicejsko-carihradskému vyznanie viery nepoznal, prišlo, keď západní mnísi v roku 807 spievali krédo na Olivovom vrchu. Východní mnísi sa pohoršili a pápež Lev III. vtedy odpovedal, že pravda vyjadrená formuláciou Filioque je síce nepopierateľná, no odmietol jej pripojenie do kréda. Aby svojej výpovedi dodal vážnosti, umiestil nad hrobom sv. Petra dve platne s krédom, grécku a latinskú, obe bez Filioque. Priamo ako rímsku či západnú herézu označil Filioque konštantínopolský patriarcha Fotios († 890) vo svojom spise Traktát o mystagógii Ducha Svätého.
Pravoslávny pohľad je takýto: Kritický okamih nastal však až v roku 1014, keď sa rímske pápežstvo nachádzalo v kríze a hľadalo oporu u nemeckých cisárov. Henrich II. prišiel do Ríma, dosadil pápeža Benedikta VIII. a presadil krédo tak, ako sa recitovalo v jeho súkromnej kaplnke, teda s Filioque. Od tej doby sa vsuvka Filioque v západnej cirkvi presadila a stala sa jedným z hlavných sporných a diskutovaných bodov medzi západnou a východnou cirkvou.
Katolícky pohľad je takýto: Zvyk recitovať pri svätej omši krédo vznikol najprv na Východe. Začiatkom 6. storočia sa tento zvyk napodobňoval už v Španielsku, a ako sa zdá, už vtedy bolo vsunuté Filioque, hoci to vo východných symboloch (vyznaniach viery) nebolo. Pre Španielsko sa to dá s istotou dokázať na rok 589. Okolo roku 800 aj pre Francúzsko, odkiaľ to prešlo do Franskej ríše. Až dovtedy to nebolo potvrdené ani pápežom, ani koncilom, naozaj možno pochybovať či to bolo objektívne správne v zmysle, nakoľko je pravda, že Efezský koncil takéto vsuvky dovolil robiť len pápežovi a koncilu. V istom zmysle to bola súkromná vsuvka. No robilo sa to bona fide, teda s dobrou vôľou a z nepoznania tohto zákazu. Je ďalej isté, že pápež Lev III. v r. 810 prehlásil, že táto vsuvka Filioque v Španielsku, Nemecku a Francúzsku je pravoverná, ale zbytočná a proti jeho želaniu. Pápež sa obával, že touto vsuvkou sa podnietia Grécki veriaci proti Rímu; preto volil zdržanlivosť. V priebehu časov, konkrétne v roku 1014 (ako už spomína i vyššie uvedený pohľad Pravoslávia), aj Rím prišiel k presvedčeniu, že treba vsunúť do Kréda Filioque a takto pri svätej omši i spievať. Aspoň odvtedy sa táto vsuvka stala aj navonok zákonnou. Proti viere sa nikdy neprevinila.
Pravoslávne poňatie
Vyznanie viery (tzv. Symbol viery) s alebo bez Filioque vyjadruje výrazne odlišné učenie o Najsvätejšej Trojici. Sv. Fotios zo strany kresťanského východu obviňuje západnú cirkev z herézy (čo potvrdil i veľký snem (r. 867; 1000 osôb), ktorý Fotios zvolal, aby posúdil túto otázku a ďalšie novoty zavádzané latiníkmi), pretože zavádza do Trojice dva princípy (počiatky), čo je v rozpore s tradičným učením Otcov, ktoré sa dá vyjadriť termínom monopatrizmus – pretože a Patri solo (iba z Otca) všetko pochádza.
Vychádzanie Ducha Svätého z Otca je doložené Kristovými slovami v Evanjeliu podľa Jána (pozri Ján 14, 16 a 26, hlavne však 15, 26). Sväté písmo o vychádzaní Ducha Svätého „i zo Syna“ nikde nič nehovorí. Prečo o tom Kristus nič nevraví? Z pravoslávneho hľadiska je teda vsuvka „filioque“ akýmsi prídavkom k Božiemu zjaveniu, čo považuje pravoslávna teológia za neprípustné.
Nicejsko-carihradský symbol viery zostavili svätí Otcovia na Prvom (Nicea, r. 325) a Druhom (Carihrad (= Konštantínopol), r. 381) všeobecnom sneme. Všeobecný snem považujú pravoslávni za najvyššiu pozemskú cirkevnú autoritu. Nasledujúce snemy už Symbol nemenili, iba potvrdzovali platnosť a nedotknuteľnosť Nicejsko-carihradského symbolu viery a vylučovali z Cirkvi každého, kto by sa odvážil niečo zo Symbolu uberať alebo niečo k nemu pridávať. Preto je zmena v Symbole viery vykonaná vsuvkou „Filioque“ na Západe z hľadiska pravoslávia nelegálna, nelegitímna a uvaľuje na tých, ktorí sa ho odvážili zmeniť a ktorí takýto symbol používajú, kliatbu svätých Otcov všeobecných snemov.
Teologicky bolo Filioque od sv. Fotia pre všetky ďalšie doby v pravoslávnej cirkvi snemom (867) vyhlásené a vo všeobecnosti považované za veľmi vážnu triadologickú herézu, pretože podľa pravoslávnych zavádza nepravdivé učenie o svätej Trojici. Pravoslávna triadológia je založená na učení, že jediným zdrojom Božstva a prameňom oboch ďalších Osôb v Trojici je jediný Otec. Filioque podľa názoru pravoslávia zavádza tzv. subordináciu – čiže stavia Ducha Svätého nižšie, než je Syn; zatiaľ čo Syn by mal iba jeden počiatok a sám by bol pôvodcom inej Osoby Trojice, tak Duch Svätý by mal dva počiatky a sám by nebol počiatkom žiadnej Osoby. Takéto učenie sa prieči učeniu svätých Otcov prvého tisícročia.
Pri rokovaniach o únii medzi Konštantínopolom a Rímom vo Florencii (1439) (pozri: Florentská únia) bola preberaná otázka, ako zmieriť pravoslávne učenie s rímskokatolíckym práve v ohľade rozdielnej náuky o Najsvätejšej Trojici. Bola skúmaná možnosť stotožniť rímskokatolícke učenie „Filioque“ o Duchu Svätom vychádzajúcom „i zo Syna“ s pravoslávnym učením, ktoré niekedy hovorí, že Duch Svätý môže vychádzať i „skrze Syna“ („skrze“ – grécke διά naznačuje, že nič neprijíma od toho, čím prechádza). Pri debatách, keď rímska strana vysvetlila svoj vieroučný výklad vsuvky „Filioque“, sa pravoslávni presvedčili o nezmieriteľnosti týchto dvoch vieroučných pohľadov. Svätí Otcovia, ktorých texty boli známe pravoslávnym, zmieňujúce sa o vychádzaní „Ducha skrze Syna“ mali podľa kontextu na mysli nie to, že by Syn bol prameňom Osoby Ducha Svätého (t. j. nie vychádzanie hypostatické; hypostase = osoba), ale že Syn môže posielať Ducha, ktorý však hypostaticky vychádza iba z Otca; čiže v zmysle posielania môže Duch Svätý vychádzať i od Syna. Naopak rímski katolíci na sneme podľa pravoslávnych preukázali, že oni chápu Filioque presne v tom zmysle, ktorí považujú pravoslávni za heretický, čiže ako dva počiatky. Na sneme v argumentácii za pravoslávnych vynikol hlavne sv. Marek Efezský (Eugenikos), ktorý o tom napísal pojednávanie nazvané „sylogické kapitoly“.
Sylogické kapitoly sv. Mareka Efezského a ďalšie pojednávania o Filioque nájdete tu (v češtine): Pravoslávna teológia.
Bohužiaľ, dodnes môžeme počuť ono dávno vyvrátené tvrdenie, že rímskokatolícke učenie o pôvode Ducha Svätého i zo Syna, je to isté ako pravoslávne učenie o pôvode Ducha Svätého skrze Syna.
Z hľadiska pravoslávnej vierouky nie je možné žiadne zjednotenie s rímskokatolíckou cirkvou pokiaľ nebude „Filioque“ jednoznačne odmietnuté a odsúdené ako heréza.
Katolícke poňatie
Katolícke učenie na to, aby sa verilo, musí vždy pochádzať z Písma a z Tradície.
Sväté Písmo
1. Náš Pán, Ježiš Kristus, sám jasne v Evanjeliu povedal: "Keď príde on, Duch pravdy, uvedie vás do plnej pravdy, lebo nebude hovoriť sám zo seba, ale bude hovoriť, čo počuje, a zvestuje vám, čo má prísť. On ma oslávi, lebo z môjho vezme a zvestuje vám. Všetko, čo má Otec, je moje. Preto som povedal, že z môjho vezme a zvestuje vám." (Jn 16,13 – 15; zdôraznenie pridané)
→ To, čo Duch Svätý prijíma od Syna, to je poznanie zjavených právd, aby ich zjavoval veriacim a zvlášť hlbšie do nich vovádzal apoštolov. Poznanie Ducha Svätého je reálne totožné s božskou podstatou (v Bohu je každá vlastnosť a každá schopnosť celá jeho podstata – vyplýva to z jednoduchosti Boha). Teda Duch Svätý – ak prijíma od Syna toto Božské poznanie, prijíma tým pádom od Syna Božskú podstatu = Duch vychádza i zo Syna.
2. To, že i Syn posiela Ducha Svätého znamená, že i od Neho vychádza. Poslanie a vychádzanie tu nie je správne oddeliť. Ak niekto posiela iného, tak mu dá oprávnenie, aby tam, kde je poslaný, konal v mene jeho autority. Božská osoba môže prijať oprávnenie od druhej len tak, že prijme celú božskú prirodzenosť. A Písmo naozaj hovorí o tom, že i Syn posiela Ducha: "Keď príde Tešiteľ Duch Pravdy, ktorého vám ja pošlem od Otca..." (Jn 15,26) a inde: "Ak neodídem, Tešiteľ k vám nepríde. Ale keď odídem, pošlem ho k vám." (Jn 16,7). Alebo Lk 24,49: "Hľa, ja na vás zošlem, čo môj Otec prisľúbil....", či dýchanie Ducha Ježišom v Jn 20,22.
→ S týmto sa zhoduje i spôsob reči Svätého Písma, lebo len o tých osobách, ktoré vychádzajú z druhej, Písmo používa slovo "poslaný", totiž o Synovi a Duchu. Otec posiela Syna, lebo Syn vychádza plodením z Otca. O Duchu raz hovorí Písmo, že Ho posiela Otec, raz že Ho posiela Syn, pretože pochádza od obidvoch. Nikde v Písme sa nehovorí, že Otec je poslaný, pretože on nepochádza z nikoho. O ňom sa len hovorí, že "príde". Napr. Jn 14, 23: "Kto ma miluje... aj môj Otec ho bude milovať; prídeme k nemu a urobíme si uňho príbytok."
3. Sväté Písmo menuje Ducha Svätého Duchom Syna, Krista, Ježiša. Len vtedy je to možné, ak Duch vychádza zo Syna. I tu sú viaceré miesta Písma: "Kto nemá Kristovho Ducha, ten nie je jeho." (Rim 8,9). Že tu ide o Ducha Svätého vyplýva z kontextu. Gal 4,6: "Pretože ste synmi, poslal Boh do našich sŕdc Ducha svojho Syna a on volá: Abba, Otče!"
Vírusové infekcie centrálneho nervového systému (MKCH-10)
A85 - INÉ VÍRUSOVÉ ENCEFALITÍDY NEZATRIEDENÉ INDE
Zahŕňa: Nezahŕňa:
Filioque
Katolícke poňatie
→ Ak Duch Svätý je nazvaný "Duchom Syna", tým sa vyjadruje nejaký vzťah k Synovi. Reálny vzťah medzi božskými osobami je možný jedine na základe pochádzania.
Vírusové infekcie centrálneho nervového systému (MKCH-10)
A85.0† - Enterovírusová encefalitída (G05.1*) A85.1† - Adenovírusová encefalitída (G05.1*) A85.2 - Nešpecifikovaná vírusová encefalitída prenášaná článkonožcami
Filioque
Katolícke poňatie
Otcovia
Eddie Vedder
Pearl Jam
Už na začiatku svojej pôsobnosti v skupine začal Eddie do svojich vystúpení na koncertoch zahŕňať politické názory. Na koncertoch medzi skladbami často urobí malú prestávku, aby mohol predniesť malý politický komentár na aktuálnu tému. Počas koncertu skupiny v roku 1992 v MTV Unplugged sa Vedder postavil na stoličku, vytiahol popisovačku a veľkými písmom napísal na svoju ruku heslo PRO-CHOICE (názov politického a etického hnutia, ktoré presadzuje myšlienku, že ženy by mali mať absolútnu kontrolu nad otázkami ohľadom svojho tehotenstva).
Vírusové infekcie centrálneho nervového systému (MKCH-10)
A85.8 - Iné špecifikované vírusové encefalitídy
A86 - NEŠPECIFIKOVANÉ VÍRUSOVÉ ENCEFALITÍDY
Atentát na strednej
Atentát na strednej alebo Škandál na strednej je americká filmová kriminálka z roku 2008 režírovaná Brettom Simonom. Film mal mať premiéru na Sundance Film Festival 2008 a potom mal byť uvedený do kín, ale jeho disribútor Yari Film Group vyhlásil bankrot, preto bola snímka vydaná priamo na DVD.
Vírusové infekcie centrálneho nervového systému (MKCH-10)
Vírusová
Atentát na strednej
Dej
Bobby Funke je nepopulárny druhák na strednej škole, ktorý má sen dostať sa do letného novinárskeho programu Northwestern University. Nakoľko tvrdí, že je dobrý novinár, nikdy žiadny článok nedokončil. Šéfredaktorka Clara dá Bobbymu za úlohu napísať článok o prezidentovi študentskej samosprávy Paulovi Mooreovi. Bobby sa pokúsi získať interview, ale nemôže Paula prehovoriť a ešte k tomu je jeho kamarátmi šikanovaný. Paul je hviezda basketbalového tímu a pri jednom zápase sa zraní. Druhé ráno riaditeľ Kirkpatrick zistí, že boli z jeho kancelárie ukradnuté výsledky testov. Kirkpatrick zhromaždí “obvyklé podozrivé osoby“ spolu s Bobbym. Skupina je nevinná, ale riaditeľ ich varuje, aby dávali pozor, kam chodia.
Eddie Vedder
Iné hudobné aktivity
Počas svojej kariéry hral aj týmito hudobníkmi: Bruce Springsteen, U2, Tom Petty, Neil Young, Neil Finn, Robert Plant, Bad Religion, R.E.M., Rolling Stones, The Strokes, My Morning Jacket, Kings of Leon, Sonic Youth, The Who, Nusrat Fateh Ali Khan, Supersuckers, Nirvana, Ramones a Peter Frampton, Chris Cornell.
Atentát na strednej
Dej
Keď Bobbyho požiada o pomoc pri hľadaní testov Francesca Facchini, objavuje príbeh, o ktorom by mohol napísať. Po vyšetrovaní z krádeže obviní Paula Moorea. Kirkpatrick potom prikáže Mooreovi otvoriť skrinku a z nej testy školy. Vďaka odhaleniu sa Funke stáva jedným z najznámejších študentov školy. Clara ho doporučí na letný program univerzity. Francesca ho pozve k sebe domov. Ako rastie jeho popularita, rastie aj jeho podozrenie. Paul Bobbymu povie, že je nevinný. Funkie začne pochybovať, či naozaj test ukradol on alebo je obeťou sprisahania.
Vírusové infekcie centrálneho nervového systému (MKCH-10)
A87 - VÍRUSOVÁ MENINGITÍDA
Eddie Vedder
Súkromný život
Eddie Vedder sa v roku 1994 oženil so svojou dlhoročnou priateľkou Beth Liebling. Pár sa rozviedol v roku 2000.
Aphrosaurus
Aphrosaurus (v preklade jašter z morskej peny) je vyhynutý rod dlhokrkých plesiosaurov z čeľade Elasmosauridae, ktoré sa v období neskorej kriedy (stupeň mástricht, pred približne 70 Ma) vyskytovali na území dnešnej Kalifornie. Zahŕňa jediný druh – Aphrosaurus furlongi.
Eddie Vedder
Súkromný život
Vedder je momentálne ženatý s modelkou Jill McCormick. Majú spolu dve dcéry, Oliviu, ktorá sa narodila 11. júna 2004 a Harper Moon, narodenú 23. septembra 2008.
Filioque
Katolícke poňatie
I otcovia pred biskupom Fóciom, latinskí i grécki, videli v uvedených miestach zjavenú náuku, podľa ktorej Duch pochádza z Otca i Syna.
Atentát na strednej
Dej
Funkie sa preto rozhodne pátrať ďalej medzi Paulovými pochybnými priateľmi, z nich sú všetci členmi žiackej rady. Zistí, že sú zapletení do šírenia drog. Študentská rada testy ukradla a menila výsledky najlepších študentov, aby tak rozšírila trh pre predaj výsledkov a výkon povzbudzujúcich liekov. Funke sa dozvie, že Paul nebol súčasťou podvodu, ale vodca skupiny Marlon Piazza to zariadil tak, aby bol Paul chytený. Funke taktiež zistí, že Francesca a Marlon sú nevlastný súrodenci a milenci.
Aphrosaurus
Opis
Bol to ľahšie stavaný plesiosaurus, mal odhadovanú dĺžku a polovicu z nej tvoril jeho krk vystúžený 57 stavcami. Podľa Wellesovho opisu bol Aphrosaurus „menej aktívny ako jeho príbuzný Morenosaurus, mal však dlhší krk“. Je známy z neúplných kostier bez hlavy od dospelého a mladého jedinca.
Filioque
Katolícke poňatie
Napr. o Jn 16,13 – 15 (Keď príde on, Duch pravdy, uvedie vás do plnej pravdy, lebo nebude hovoriť sám zo seba, ale bude hovoriť, čo počuje, a zvestuje vám, čo má prísť. On ma oslávi, lebo z môjho vezme a zvestuje vám. Všetko, čo má Otec, je moje. Preto som povedal, že z môjho vezme a zvestuje vám.), Cyril Alexadrijský (+444) hovorí: "To, čo Duch prijíma od Syna je "naturalis proprietas - prirodzená vlastnosť", totiž poznanie, čo je vlastnosťou božskej prirodzenosti. /De Trinitate, Dial. 6/ Ten istý Cyril na inom mieste hovorí: "Vychádza z Otca i zo Syna" (Thes. assert. 34).
Epifanius (+403), tiež grécky otec vo svojom diele Ancoratus hovorí i o vychádzaní Ducha Svätého. Odvoláva sa na slová "Accipiet de meo - prijme/vezme z môjho" a hovorí, že Duch je "od Otca a od Syna" (Ancor. 8). Neskôr hovorí: "Duch vychádza zo Syna," alebo presnejšie "z obidvoch, z Otca a Syna" (Ancor. 67)
Atentát na strednej
Dej
Funke všetko odhalí skupine v kancelárii riaditeľa. Marlon hrozí, že vyhodí Funkeho z okna tak, aby to vyzeralo ako samovražda, ale jeho hrozby a zároveň priznanie sú vysielané školským rozhlasom. Funkeho priatelia ho zachránia od vyhodenia a do pracovne vojde riaditeľ a ďalší študenti. Francesca sa snaži znovu získať Funkieho dôveru, ten ju však odmietne a Francesca sa tak musí podrobiť riaditeľovmu trestu.
Filioque
Katolícke poňatie
Augustín (Tract. in Jo 99,4): Duch "od toho bude počúvať, od koho pochádza. Počúvať pre Neho je vedieť, vedieť je byť... Od koho má podstatu, od toho má vedomosti."
3. Svätý Augustín a svätý Atanáz vyvodzujú takýto záver: Pretože Písmo menuje Ducha Svätého Duchom Syna, musí vychádzať zo Syna.
Augustín: "Či sú dvaja Duchovia, jeden Otcov a druhý Synov? To nech je ďaleko... Keď teda jeden Otec a jeden Pán, t.j. Syn, tak aj jeden Duch, ktorý je skutočne z obidvoch... Prečo by sme neverili, že Duch Svätý pochádza aj od Syna, keď je to Duch Syna?" (In Jo. Tr. 99,6) Svätý Augustín vidí symbol vychádzania Ducha i v dýchaní Krista Ducha na apoštolov v Jn 20,22. Svätý Atanáz: "Fontem Spiritus et Filium dicimus - hovoríme, že aj Syn /nielen Otec/ je východiskový bod, prameň /fontem/ Ducha" A opäť Atanáz píše: Spiritus Sanctus "spiramen est Filii - je dychom Syna".
Tertulián: "Tretí, čiže Duch, je od Boha /Otca/ a Syna, ako je tretie ovocie z koreňa a konára" (Adv. Prax. 8). t. j., tak ako ovocie na strome pochádza z koreňa a konára, tak Duch z Otca a Syna.
Vírusové infekcie centrálneho nervového systému (MKCH-10)
Nezahŕňa:
Filioque
Katolícke poňatie
Svätý Ambróz (De Spir. S. 1,120): "Duch Svätý, i keď pochádza od Otca a Syna, neoddeľuje sa ani od Otca, ani od Syna."
Eddie Vedder
Súkromný život
Vo voľnom čase rád surfuje.
Vírusové infekcie centrálneho nervového systému (MKCH-10)
A87.0† - Enterovírusová meningitída (G02.2*) A87.1† - Adenovírusová meningitída (G02.0*)
A87.2 - Lymfocytová choriomeningitída A87.8 - Iné vírusové meningitídy
A87.9 - Nešpecifikovaná vírusová meningitída
A88 - INÉ VÍRUSOVÉ INFEKCIE CENTRÁLNEHO NERVOVÉHO SYSTÉMU NEZATRIEDENÉ INDE
Nezahŕňa vírusovú
A88.0 - Enterovírusová exantémová horúčka (Bostonský exantém)
A88.1 - Epidemický ošiaľ (vertigo)
A88.8 - Iné špecifikované vírusové infekcie centrálneho nervového systému
A89 - NEŠPECIFIKOVANÉ VÍRUSOVÉ INFEKCIE CENTRÁLNEHO NERVOVÉHO SYSTÉMU
Filioque
Legitimita zmeny kréda
Otázkou je, či je legitímne meniť text kréda, ako ho stanovil Chalcedónsky koncil (451), ktorý toto vyznanie potvrdil. Efezský koncil (431) jasne hovorí, že krédo nie je možné akokoľvek meniť, niečo pridávať, či uberať. Nie je však jasné, čoho presne sa tento zákaz týka, otázka prípustnosti navyše nevypovedá nič o pravovernosti či mylnosti tejto vsuvky. Z katolíckeho pohľadu tomu nemožno rozumieť absolútne v tom zmysle, že by Efezský koncil odsudzoval akúkoľvek vsuvku k Nicejskému vyznaniu viery.
Pravoslávny pohľad
Ak kánony svätých snemov zakazujú Nicejsko-carihradský symbol viery akokoľvek meniť, niečo pridávať či uberať, potom je jasné, že sa to týka čohokoľvek, čo by niekto chcel zo Symbolu ubrať alebo k nemu pridať. A teda aj Filioque.
Nedotknuteľnosť Symbolu stanovuje o. i. 1. kánon VI. všeobecného snemu, ktorý je veľmi dlhý, a tak vyberáme len to, čo sa týka Nicejsko-carihradského symbolu: