cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Manneville-ès-Plains
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Rodinka úžasných
Dej filmu
Začiatok filmu nás zavedie na zoznámenie medzi Helen a Bobom, teda Elastinou a pánom Úžasným. Za 15 rokov už majú pätnásťročnú Violett, osemročného Dasha a jednoročného Jack-Jacka. Hrdinstvo je v tom čase už pasé a tak všetci hrdinovia zavesili svoju slávu na klinec. Lenže raz sa k pánovi Úžasnému dostane správa, že môže dostať prácu ako hrdina potom čo stratil prácu v poisťovacej spoločnosti. Lenže Bob je unesený a Elastina musí zachrániť svojho manžela a k nej sa pridajú aj jej staršie deti. Takže musí zachrániť svet pred Syndrómom a musia na to ísť ako rodina.
Étain (kantón)
Étain je francúzsky kantón v departemente Meuse v regióne Lotrinsko. Tvorí ho 26 obcí.
Zilling
Zilling je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Moselle, v regióne Lotrinsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Turingova cena
Cena A. M. Turinga (angl. ACM A.M. Turing Award) je ocenenie, udeľované každoročne Asociáciou výpočtovej techniky (ACM) jednotlivcom za ich technický prínos počítačovej komunite. Prínos by mal mať trvalú a výraznú dôležitosť pre celý odbor. Väčšina ocenených osobností boli počítačoví vedci.
Cena je pomenovaná po Alanovi Mathisonovi Turingovi (19121954), britskom matematikovi, ktorý je považovaný za jedného zo zakladateľov modernej počítačovej vedy. Turingova cena sa niekedy označuje ako Nobelova cena informatiky, lebo je najdôležitejším ocenením v tomto odbore.
Do roku 2006 Turingovu cenu sponzorovala spoločnosť Intel vo výške 100 000 USD. V rokoch 20072013 cenu sponzorovali Intel a Google, jej výška bola 250 000 USD. Od roku 2014 je sponzorom Google a cena je vo výške 1 000 000 USD.
== Zoznam držiteľov ==
Sankt Gallen (kantón)
Sankt Gallen je nemeckojazyčný kantón. Jeho hlavným mestom je Sankt Gallen. Nachádza sa v severovýchodnom Švajčiarsku. Je rozdelený na 85 obcí a 8 okresov. Je to 5. najľudnatejší a 6. najväčší kantón vo Švajčiarsku.
Geografia
Kantón Sankt Gallen leží v severovýchodnom Švajčiarsku na hraniciach s Rakúskom (Vorarlbersko) a Lichtenštajnskom; severné brehy obmýva Bodamské jazero, prostredníctvom ktorého nepriamo hraničí s nemeckými spolkovými krajinami - Bavorskom a Bádenskom-Württemberskom. Hraničí s piatimi kantónmi: Graubünden na juhu, Glarus a Schwyz na juhozápade, Zürich na západe a Thurgau na severe. Ďalej celkom obklopuje dva polkantóny: Appenzell Innerrhoden a Appenzell Ausserrhoden.
Kantón sa administratívne člení na 85 obcí. Úradným jazykom je nemčina.
Najvyšším bodom kantónu je Ringelspitz (3 247 m), omnoho známejším je vrch Säntis (2 502 m). Najnižším bodom je hladina Bodamského jazera. Najväčšími jazerami v kantóne okrem Bodamského jazera je aj Zürišské jazero a Walensee, všetky však ležia na území kantónu Sankt Gallen len čiastočne. Najväčším jazerom ležiacim iba v kantóne St. Gallen je preto vodná nádrž Gigerwaldsee.
Známe rieky sú Rýn, Thur, Linth, Sitter a Seez.
Polovica plochy kantónu sa využíva na poľnohospodárstvo.
Obyvateľstvo
K 31. decembru 2011 žilo v kantóne Sankt Gallen 483 156 obyvateľov.
Z celkového počtu obyvateľov v roku 2007 tvorili obyvatelia vo veku do 20 rokov 27 percent, vo veku od 21 do 65 rokov 59 percent, od 65 do 90 rokov 13 percent a nad 90 rokov 0,4 percenta.
Jazyky
Úradným jazykom je nemčina, bežne používaným jazykom je švajčiarska nemčina.
Až do stredoveku sa v južných oblastiach kantónu Sankt Gallen rozprávalo po rétorománsky. Z toho vyplýva veľké množstvo geografických názvov románskeho pôvodu.
V sčítaní obyvateľstva 2000 priznalo 88 percent obyvateľov používanie nemčiny, ďalších 2,5 % srbochorvátčiny, 2,3 % taliančiny a 2,2 % albánčiny.
Náboženstvo
thumb|left|300px|Náboženské vyznanie v kantóne St. Gallen (stav: sčítanie 2000).
52 percent tvoria rímskokatolíci, 26 percent tvoria reformovaní evanjelici, 6 percent bez vyznania a 6 percent moslimovia. Ďalších 10 percent obyvateľov patrí k ostatným cirkvám.
Obce
Nasleduje zoznam obcí s viac než 10 tisíc obyvateľmi k 31. 12. 2011:
Prusice
Prusice je obec v Česku v okrese Praha-východ v Stredočeskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 77 obyvateľov, z toho 39 mužov a 38 žien, pričom priemerný vek v obci bol 44,1 roka (muži 38,8 roka, ženy 49,5 roka).
Prvá písomná zmienka o obci pochádza z roku 1228.
Nikandros
Nikandros alebo Níkandros môže byť:
Vieux-Château
Vieux-Château je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Côte-d’Or, v regióne Burgundsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Manneville-la-Goupil
Manneville-la-Goupil je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Seine-Maritime, v regióne Horná Normandia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Kallham
Kallham je obec v Rakúsku v spolkovej krajine Horné Rakúsko v okrese Grieskirchen.
Žije tu 2 517 obyvateľov (1. 1. 2010).
Fresnes-en-Woëvre (kantón)
Fresnes-en-Woëvre je francúzsky kantón v departemente Meuse v regióne Lotrinsko. Tvorí ho 32 obcí.
Zimming
Zimming je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Moselle, v regióne Lotrinsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
İlham Əliyev
İlham Əliyev, slovensky Ilham Alijev, azerbajdžansky İlham Heydər oğlu Əliyev, rusky Ильхам Гейдарович Алиев, (* 24. december 1961, Baku) je azerbajdžanský politik, prezident Azerbajdžanu od 31. októbra 2003, syn a nástupca Hejdara Alijeva.
Životopis
V máji 1994 ho vymenovali za viceprezidenta Štátnej ropnej spoločnosti Azerbajdžanu, v nasledujúcom roku ho zvolili do parlamentu, stal sa predsedom Azerbajdžanského olympijského výboru. V auguste 2003 sa stal predsedom vlády a keď jeho otec odstúpil z postu prezidenta pre zdravotné problémy, v prezidentských voľbách v októbri bol jediným kandidátom na uvoľnený úrad. Podľa oficiálnych výsledkov získal vyše 75 % hlasov, no väčšina medzinárodných organizácií, vrátane OBSE, vyhlásila tieto voľby za neslobodné a nespravodlivé. Opozícia iniciovala masové protesty, ale bez pozitívneho výsledku. Stovky protestujúcich uväznili a Alijev napriek odporu opozície nastúpil do úradu.
Občianski aktivisti sa sťažujú, že stav dodržiavania ľudských práv sa za pôsobenia İlhama Əliyeva nezlepšil. Opozícia pociťuje obmedzenia. Pravda, v marci 2005 pod tlakom medzinárodného spoločenstva a Rady Európy Əliyev prepustil z väzenia viacerých prominentných predstaviteľov opozície, ktorých zatkli roku 2003. V apríli 2006 Əliyev uskutočnil cestu do USA, kde sa súkromne stretol aj s prezidentom G. W. Bushom. Cesta znamenala veľa najmä pre zlepšenie imidžu Alijeva, preto vyjadrovala opozícia nespokojnosť.
Vo vzťahu k Náhornému Karabachu zaujíma I. Alijev naďalej nezmieriteľné stanovisko a trvá na návrate územia pod zvrchovanosť Azerbajdžanu, voči Arménsku sa vyjadruje nepriateľsky.
Prezidentské voľby 15. októbra 2008 vyhral podľa oficiálnych výsledkov s 89 % všetkých hlasov pri účasti 77 % voličov. Ale šesť hlavných opozičných strán bojkotovalo voľby, ktoré podľa nich boli zmanipulované a nedemokratické. Tiež správa OBSE kritizovala azerbajdžanskú vládu za mnoho porušovanie volebných praktík, napr. opozícia mala zakázané usporiadať predvolebné zhromaždenie.
Jeho ženou je Mehriban Alijeva, majú 3 deti: Lejlu, Arzu a Hejdara. Má staršiu sestru Sevil Alijevu.
Podľa viacerých zdrojov vládne ako diktátor a potiera mnohé demokratické prejavy. Potrpí si na luxus pre svoju rodinu, kým mnoho obyvateľov krajiny hladuje. Považuje za dôležité ovládnuť celé územie v Azerbajdžane a predovšetkým v Náhornom Karabachu, ktorý napadol v roku 2020 a nesie zodpovednosť za smrť tisícov Arméncov.
Želmíra Gašparíková
Dr. Želmíra Gašparíková (* 18. január 1901, Martin – † 15. december 1966, Praha) bola slovenská jazykovedkyňa, knihovníčka a bibliografka.
Životopis
Narodila sa v rodine Jozefa Gašparíka-Leštinského, ktorý bol kníhkupcom, a jeho manželky Anny, rodenej Jankovičovej. Vzdelanie získavala v Martine, Prešove a v rokoch 19201925 študovala slovenskú filológiu a porovnávací jazykospyt na Filozofickej fakulte Karlovej univerzity v Prahe, v rokoch 19251926 na parížskej Sorbonne, v roku 1930 získala titul PhDr. a v roku 1935 získala odborné knihovnícke vzdelanie. Od roku 1927 pracovala ako knihovníčka v Univerzitnej knižnici v Bratislave, začiatkom 30. rokov 20. storočia bola bibliotekárkou knižnice Matice slovenskej, od roku 1937 bola vedúcou knižnice prezidenta Tomáša G. Masaryka, v rokoch 19381939 pracovala opäť v Univerzitnej knižnici a od roku 1939 bola knihovníčkou v Slovanskej knižnici v Prahe. Od roku 1945 bola slovenskou lektorkou na Filozofickej fakulte Karlovej univerzity v Prahe.
Tvorba
Publikovala vo viacerých slovenských a českých časopisoch (Slovenské pohľady, Elán, Bratislava, Slovanská knihoveda, Časopis pro moderní filologii, Kostnické jiskry a i.). Jej hlavným jazykovedným dielom je „Slovensko-český a česko-slovenský slovník rozdielnych výrazov“. Bol to prvý seriózny pokus o zachytenie slovenskej a českej slovnej zásoby. Dnes je to azda najpoužívanejší slovník pri laických i profesionálnych prekladoch medzi týmito dvoma jazykmi. Jeho prvé vydanie vyšlo v roku 1963, druhé, prepracované vydanie v roku 1989. Státní pedagogické nakladatelství Praha v roku 1987 vydalo toto dielo pod názvom Slovensko-český slovník. V časopisoch Slovenské pohľady (19291932) a Elán (19311932) publikovala tiež komentované bibliografické súpisy súvekej knižnej a časopiseckej produkcie, spolupracovala na viacerých bibliografiách, prispievala do slovníku pseudonymov, do Masarykovho slovníka náučného a tiež do Doplnkov Ottovho slovníka naučného, kde spracovávala heslá z dejín slovenskej literatúry. V poslednom roku svojho života pripravila výber z poľských rozprávok, ktoré preložila a upravila. Vyšli v nakladateľstve Mladé letá v Bratislave pod názvom Hop, čižmičky, sto míľ!.
J&T BANKA
náhľad|Sídlo banky na Dvořákovom nábreží v Bratislave
Dejiny
V roku 1998 slovenská skupina J & T kúpila skrachovanú českú banku Podnikatelská banka, a. s. a premenovala ju na J & T Banka, a.s. (dnes J&T BANKA, a.s.). V roku 2005 táto banka vytvorila svoju pobočku na Slovensku. V roku 2010 otvorila J&T BANKA na Slovensku expozitúry v Starom Smokovci vo Vysokých Tatrách, v bratislavskom RiverParku a v Košiciach.
J&T BANKA, a.s. okrem početných finančných spoločností vlastní (úplne či čiastočne) aj tieto tri banky (stav 2014/2015):
Zvyšná skupina J & T (t.j. primárne spoločnosť J&T FINANCE GROUP SE) vlastní tiež banky:
Fear of a Blank Planet
Fear of a Blank Planet je deviaty štúdiový album britskej progresívnej kapely Porcupine Tree, ktorý prvýkrát vyšiel 16. apríla 2007 v Európe, v USA 24. a v Japonsku 25. apríla 2007. V Kanade ho vydavateľstvo Warner Music Group dalo na trh 1. mája toho istého roku. Tento album sa rýchlo stal najpredávanejším albumom kapely, až kým ho neprekonal nasledujúci projekt s názvom The Incident.
Príprava albumu
Wilson začal tento album komponovať v Tel Avive na začiatku roku 2006, keď nahrával druhý album projektu Blackfield. Medzitým Richard Barbieri napísal väčšinu piesne „My Ashes“, skladba „Cheating The Polygraph“ vznikla zo spolupráce Harrisona s Wilsonom. Piesne „Way Out Of Here“, „What Happens Now?“ a „Nil Recurring“ sú spoločným dielom celej skupiny. Potom ako bol v jún album Blackfield hotový, Wilson odcestoval do Londýna aby sa stretol so skupinou na príprave materiálu pre album Porcupine Tree. Medzi júlom a augustom spolu spracovali všetko, z čoho bolo možné vybrať materiál na šesť skladieb albumu. Nahrávanie albumu skončilo v decembri 2006. Spolupracoval na ňom aj Robert Fripp, gitarista kapely King Crimson, a gitarista kanadskej kapely Rush, Alex Lifeson. V januári 2007 bolo povedané, že sa album bude volať Fear of a Blank Planet.
Téma
Steven Wilson sa zmieňuje, že názov albumu je istou parafrázou na titul Fear of a Black Planet od kapely Public Enemy. Rozdiel medzi myšlienkami je v tom, že pokiaľ sa pôvodný album zaoberal rasovou neznášanlivosťou, jeho projekt sa zaoberá tým, čo s planétou robia technológie 21. storočia.
Konceptom albumu bola inšpirácia románom Lunar Park od spivovateľa Bret Easton Ellisa. Román vypovedá z pohľadu otca, ktorý je nositeľom deja, zatiaľ čo v albume ide o pohľad syna, ktorým je jedenásťročný Robby. Veľa textu piesní albumu pochádza priamo z knihy, napríklad skladba „My Ashes“, ktorá je poctou jej poslednej kapitole, v ktorej je popol z urny otca rozptyľovaný a spolu s ním unikajú aj spomienky na jeho život.
Texty sa zaoberajú typickými prejavmi neurotických porúch, ktoré ovplyvňujú mládež 21. storočia: sú nimi bipolárna porucha a porucha pozornosti. Spoločenskou tendenciou v správaní mladých je ich únik z reality, brani drôg, sociálne odcudzenie, ktoré spôsobujú aj technológie, pocit prázdnoty z informačného preťaženia médiami. V rozhovore pre časopis Revolver Wilson opisuje hlavnú postavu príbehu ako „druh smrteľne znudeného dieťaťa, kdekoľvek medzi 10. až 15. rokom života, ktoré trávi dennú dobu v izbe so zatiahnutými oknami, hrá na svojom PlayStation, počúva svoj iPod, komunikuje s priateľom cez textové správy v mobile, pozerá pritom tvrdú pornografiu na internete, sťahuje hudbu, filmy, pozerá správy, násilie...“
Odozvy na album
Odozvy na album boli vo všeobecnosti pozitívne. Internetový agregátor recenzií hudobných albumov Metacritic mu udelil 82%. Allmusic aj napriek tomu, že album nemal oficiálnu podporu singlom mu pridelil 4,5 bodu. Vzletne sa na adresu albumu Fear of a Blank Planet vyjadrovali kritici v renomovaných periodikách ako Rolling Stone, či  Chicago Tribune. Časopis Sound and Vision popri chválach tento album zvolil na tretie miesto albumov roka 2007.
Ocenenia a nominácie
Fear of a Blank Planet sa stal podľa časopisu Classic Rock albumom roka 2007. Zopakoval sa tak úspech skupiny po vydaní predošlého albumu Deadwing v roku 2005. Webzin Metal Storm priradil albumu 14. pozíciu Top 20 albumov roky 2007. Dňa 12. decembra 2007 album získal nomináciu na cenu Grammy v kategórii „Best Surround Sound Album“.
Trets
Trets môže byť:
Prírodný park Bobrava
Prírodný park Bobrava je všeobecne chránené územie na ploche asi, vyhlásené 1. januára 1982 v okrese Brno-venkov asi západne od Brna.
Na území parku sa nachádzajú aj prírodná pamiatka Střelický les a prírodná pamiatka Střelická bažinka.
Geografia
Park leží asi západne od Brna na zalesnenom území medzi obcami Ořechov, Střelice, Omice, Popůvky Tetčice, Troubsko, Neslovice, Hlína, Silůvky, Prštice a Radostice, v okolí stredného toku riečky Bobravy v strednej časti Bobravskej vrchoviny. Na území parku sa nenachádza žiadne trvalé sídlo (len niekoľko samôt). Priemerná nadmorská výška je približne, pričom najvyššie body sa nachádzajú v jeho západnej časti neďaleko obcí Hlína a Neslovice (452 ​​m) , najnižšie miesto je dno údolia Bobravy pri Anenskom mlyne  vo východnej časti parku.
Fauna
Na území parku žijú všetky bežné druhy lesných cicavcov, ako je napr. líška hrdzavá, jazvec lesný, kuna lesná atď., z drobných druhov napr. piskor malý, dulovnica väčšia alebo pĺšik lieskový. Hniezdi tu asi 98 druhov vtákov  – napr. jastrab veľký, včelár lesný, bocian čierny, krkavec čierny, sluka hôrna, tesár čierny, ďateľ prostredný, vlha obyčajná, muchárik bielokrký. Charakteristický pre túto oblasť je trasochvost horský. Z vodného vtáctva v parku hniezdi napr. potápka malá, chriašteľ vodný alebo chriašť bodkovaný. Početné sú aj populácie niektorých obojživelníkov, najmä ropucha bradavičnatá a skokan štíhly, ktorí sa na jar sťahujú do tunajších vôd s cieľom rozmnožiť sa. Pozorovať je možné takisto rosničku zelenú, mloka bodkovaného, mloka hrebenatého a zriedkavo i salamandru škvrnitú (masív Bučína).
Turistika
Cez park prechádza niekoľko turistických a cyklistických chodníkov (okruh prírodným parkom Bobrava). Park je dobre prístupný vďaka hustej železničnej sieti – železničné zastávky sa nachádzajú v obciach Střelice, Omice, Tetčice, Silůvky a Radostice. Do ostatných miest zachádzajú autobusy IDS JMK.
V údolí rieky Bobravy sa zachovali fragmenty bývalých vodných mlynov (napr. Radostický, Spálený, Anenský, Šafránkův). Na vrchu Bučina možno nájsť nepatrné zvyšky stredovekej pevnosti spomínanej už v roku 1349.
Literatúra
Martiška, J.: Prírodné parky juhomoravského kraja, Brno 2007, s. 12 – 15.
Majstrovstvá sveta vo faustbale mužov 2011
Majstrovstvá sveta vo faustbale mužov 2011 boli 13. Majstrovstvá sveta vo faustbale mužov. Bolo to najvyššie medzinárodné podujatie IFA vo faustbale v roku 2011. Konalo sa od 7.13. augusta 2011 v piatich rakúskych mestách: Kremsmünster, Linec, Pasching, Salzburg a Viedeň, za účasti 12 tímov. V Rakúsku sa tak konali majstrovstvá sveta mužov už po tretíkrát, keď predtým to bolo v rokoch 1968 a 1990. Nemci sa po desiatykrát stali majstrami sveta.
Ainétos
Ainétos (Ainétos) môže byť:
Přehvozdí
Přehvozdí je obec v Česku v okrese Kolín v Stredočeskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 262 obyvateľov, z toho 123 mužov a 139 žien, pričom priemerný vek v obci bol 37,4 roka (muži 36,7 roka, ženy 38,1 roka).
Kaltenberg
Kaltenberg je obec v Rakúsku v spolkovej krajine Horné Rakúsko v okrese Freistadt.
Žije tu 632 obyvateľov (1. 1. 2010).
Lo-Reninge
Lo-Reninge je belgické mesto vo Flámskom regióne v provincii Západné Flámsko.
Obyvateľstvo
Mesto má približne 3 322 obyvateľov (2010) a je druhé najmenšie mesto Belgicka.
Mestské časti
Od 1. januára 1977 mesto Lo-Reninge pozostáva z týchto častí (bývalých obcí):
Morská voda
Slaná alebo morská voda je voda z mora, oceánu alebo slaného jazera, ktorá obsahuje chemické látky spôsobujúce jej slanosť (salinitu) a tým aj rozdielnu hustotu a napríklad aj rozdielnu teplotu tuhnutia ako u sladkej vody. Slaná voda na zemi obsahuje veľa chemických látok, ale iba malá časť z nich je v nej zastúpená výraznejšie (ostatné len v minimálnych koncentráciách). Je to predovšetkým chlorid sodný, sírany, uhličitany a iné soli (ktoré všetky dohromady tvoria morskú soľ), a tiež plyny ako dusík, kyslík alebo oxid uhličitý (CO2).
Morská voda má v zemských oceánoch a moriach priemernú salinitu okolo 3,5%. To znamená, že každý kilogram morskej vody obsahuje približne 35 gramov rozpustenej soli (väčšinou, hoci nie úplne, ide o ióny chloridu sodného: Na+, Cl-). Priemerná hustota morskej vody na zemi na povrchu oceánu je 1,025 g/ml; morská voda má teda vyššiu hustotu ako sladká voda (tá dosahuje maximálnu hustotu 1,000 g/ml pri teplote 4° C). Takáto slaná voda mrzne v priemere až pri teplote okolo -2° C.
thumb|Ilustrácia ukazuje celkový pomer jednotlivých prvkov a [[Anión|aniónov v morskej vode.]]
Salinita
Morská voda obsahuje množstvo iónov, ktoré majú buď kladný alebo záporný náboj. Najviac zastúpené sú záporné ióny (anióny) chlóru a kladné ióny (katióny) sodíka, ktoré dohromady vytvárajú morskú soľ, známu ako kuchynská soľ. Tá tvorí 85% zo všetkých rozpustených látok v morskej vode.
Miazgovci
Miazgovci (pôvodný názov Mézga család – mézga je po slov. miazga) je rodina, ktorá je hlavnou predstaviteľkou kultového maďarského animovaného seriálu rovnakého názvu, ktorý postupne vznikol medzi rokmi 1968 až 1978. Seriál je zložený z troch 13-dielnych sérií a v súčasnosti sa v Maďarsku pripravuje štvrtá séria s názvom Miazgovci a počítač.
Seriál bol v 70. a 80. rokoch minulého storočia mimoriadne obľúbený nielen v Maďarsku, ale aj na Slovensku, v Česku, Nemeckej demokratickej republike a Taliansku. Vysielali ho úspešne aj vo Francúzsku, Spolkovej republike Nemecko, Rakúsku a inde. Výber hercov pre slovenský dabing bol dôkladný a hlasy sa veľmi podobajú pôvodným maďarským:
Seriál podáva vtipné príbehy bežnej, typicky stredoeurópskej, smoliarskej rodiny tých čias – hlúpi rodičia Gejza Miazga (maď. Mézga Géza) a Paula Miazgová, rod. Režovičová (maď. Mézga Gézáné szül. Rezovits Paula), otrávená a uškriekaná dcéra Kristína (maď. Mézga Krisztina) s mačkou Mafiou (maď. Maffiá), geniálny a flegmatický syn Aladár (maď. Mézga Aladár) so psom Cvokym (maď. Blöki) – a náladového suseda Záviša (maď. Máris szomszéd). Záhadne sa v dialógoch stále objavuje istý Pišta Hufnágel (maď. Hufnágel Pisti), ktorého si kedysi Paula, ako hovorí, skoro vzala za manžela a dnes pri pohľade na svojho Gejzu ľutuje, že to neurobila.
Miazgovci I (1968)
V tejto sérii Miazgovci nadviažu spojenie so svojím potomkom MZ/X (maď. aj Öcsi) z 30. storočia, ktorý im potom pravidelne posiela rôzne hypermoderné zásielky z budúcnosti, ktoré sa napokon vždy akosi zvrátia v negatívum. Paula na konci každej epizódy povie svoju najznámejšiu vetu: „Prečo som si radšej nevzala Pištu Hufnágela!“
Cudzojazyčné názvy:
Miazgovci II (1972)
V druhej sérii Aladár pravidelne v noci zo strechy bytovky cestuje vo vlastnej nafukovacej kozmickej lodi Guliverkeľ vždy na iné miesto vo vesmíre. Vždy cestuje aj so psom Cvokym. Ostatní členovia rodiny o týchto cestách do kozmu vôbec nevedia.
Cudzojazyčné názvy:
Miazgovci na cestách (1978)
Cudzojazyčné názvy:
Tvorcovia
V lete roku 2005 začalo štúdio Ex-Ist s prípravou ďalších trinástich, aj keď kratších, dielov. V nových epizódach sa bude rodina oboznamovať s internetom a počítačovou technikou.
Mannevillette
Mannevillette je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Seine-Maritime, v regióne Horná Normandia.
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Veľká francúzska revolúcia
náhľad|Dobýjanie [[Bastila|Bastily na maľbe neznámeho autora z rokov 17891791]] Veľká francúzska revolúcia alebo Francúzska revolúcia (🇫🇷) bola revolúcia, ktorá prebehla vo Francúzsku v rokoch 1789 až 1799 s cieľom odstrániť kráľovu absolutistickú moc.
Všeobecné príčiny revolúcie
Príčinou revolúcie bola vo všeobecnosti sociálna a politická kríza Francúzska v 18. storočí, v 80. rokoch aj kríza hospodárska. Hlavnou ideologickou základňou revolúcie bolo osvietenstvo a inšpiráciou americká revolúcia. Konkrétne príčiny sú (už tradične) sporné, do úvahy prichádza najmä:
Hybnou silou revolúcie boli ľudové masy na čele s nedávno vzniknutým bohatým meštianstvom (buržoáziou). Snažili sa odstrániť daňové privilégiá, presadiť slobodné podnikanie, obmedziť absolutistickú moc panovníka a získať politickú moc.
Spoločenské pomery
Pokiaľ ide o rozvrstvenie spoločnosti, Francúzsko v 18. storočí sa stále delilo na tri stavy:
Nad stavmi stála absolútna moc panovníka. Tesne pred revolúciou tvorili jednu pätinu národa žobráci.
V rámci privilegovaných stavov ešte treba rozlišovať: Časť šľachty okolo kráľovského dvora a vysokí cirkevní hodnostári žili v prepychu. Oveľa skromnejšie žil zvyšok šľachty na vidieku; ich lénne dávky sa totiž vyberali v peniazoch, ktorých hodnota neustále klesala. A takmer chudobné bolo nižšie duchovenstvo.
Tesne pred revolúciou sa väčšina obyvateľov živila poľnohospodárstvom, najviac ľudí žilo na dedinách (20 miliónov obyvateľov, teda asi 4/5). Pôda bola veľmi drahá, roľníci aj veľkostatky mali len malé výnosy a stúpla cena potravín.
Veľmi významným faktorom 80. rokov bola aj americká revolúcia (1775 – 1783), ktorej myšlienky boja za ľudské práva práve koncom 80. rokov prenikali do Európy. Okrem toho posledné roky pred revolúciou panovala vo francúzskej monarchii sloboda tlače. Prostredníctvom novín sa rozširovali (aj v časti šľachty) myšlienky osvietenstva a racionalizmu. Osvietenstvo šírili aj slobodomurárske lóže. Súčasťou vznikajúcej mestskej spoločnosti sa stávali literárne a neskôr aj politické salóny známych osobností. Stále populárnejšia v nich bola vízia rovnosti ľudí a demokracie filozofa Jeana Jacquesa Rousseaua. Nadšene sa prijímali jeho názory, že človek je v svojej podstate dobrý, ale súčasná spoločnosť je skazená. Jean Jacques Rousseau predložil model demokracie vychádzajúci z aténskej demokracie. Z ďalších osvietenských mysliteľov spomeňme, že Barón de Montesquieu požadoval, aby sa štátna moc rozdelila na legislatívu, exekutívu a jurisdikciu (tak ako je tomu dnes). Voltaire ovplyvnil revolúciu svojimi názormi o slobode a ľudskom pokroku. A napokon John Locke (Angličan) tvrdil, že prirodzené práva (na život, majetok, slobodu) nemôže štát ani panovník občanovi odňať a musí ich chrániť, lebo existovali už pred vznikom štátu. Tento princíp už bol vyjadrený v Deklarácii nezávislosti USA (1776).
Vývoj a situácia pred revolúciou
Vo Francúzsku vládli Bourbonovci. Ľudovít XIV. vládol až 72 rokov od 1643 do 1715. Počas jeho nedospelosti zaňho vládol kardinál Mazarin. Za Ľudovíta XIV. sa odohrala vojna o španielske dedičstvo (1701 – 1714). Absolutizmus vo Francúzsku vrcholil práve za vlády Ľudovíta XIV. Jeho moci bol prisudzovaný „božský“ pôvod („Štát som ja“). Bol zavedený policajný režim. Prvý minister Jean Baptiste Colbert viedol hospodársku politiku merkantilizmu, ktorá viedla k zakladaniu zámorských kolónií a podpore domácej výroby (zakladanie manufaktúr a vysoké clá na dovoz). V rokoch 1648 – 1653 sa konala „fronda“ – povstanie vidieckej šľachty proti absolutizmu. Začiatkom 18. storočia vypukla finančná kríza spôsobená prepychom kráľovského dvora (r. 1688 bol dobudovaný zámok vo Versailles) a vojnami.
Za vlády Ľudovíta XVI. (1774 – 1792) hospodársky rast pokračoval, ale problémy s rozpočtom vyvrcholili. Namiesto kráľa vládla vlastne jeho manželka, všeobecne neobľúbená a protireformne zameraná Mária Antoinetta, dcéra Márie Terézie. Štátny dlh nesmierne narástol (na 100% štátnych príjmov). Finančnú krízu neriešili ani stále výmeny ministrov financií (Turgot, Necker, Calonne, Brienne), hrozil krach celej monarchie. Vláda Ľudovíta XVI. mala obrovskú spotrebu a vytvorila vysoké dlhy. Aby mala na splátky, zvýšila existujúce a zaviedla špeciálne dane, napríklad z komínov, šiat a okien. Dane platil len takzvaný tretí stav, teda 98 percent obyvateľstva, ostatné dva stavy dane neplatili. Keďže štátnu pokladnicu napĺňali len dane tretieho stavu, museli sa neustále zvyšovať. Pritom skoro všetky príjmy pohltili výdavky kráľovského dvora. Veľká väčšina francúzskeho obyvateľstva mala v posledných rokoch pred revolúciou problémy sa vôbec uživiť. V roku 1786 bola navyše uzavretá zmluva s Anglickom o voľnom obchode, ktorá zvýšila nezamestnanosť. V rokoch 1787 – 1788 sa uskutočnili pokusy urobiť reformu štátnych financií a daňového systému, ale prvé dva stavy sa postavili proti úsiliu niektorých ministrov ukončiť ich daňové zvýhodnenie.
Na narastajúcej nespokojnosti mala roku 1788 okrem hospodárskej recesie podiel aj katastrofálna neúroda, spôsobená následkami výbuchu sopky Laki na Islande v roku 1783. Tento masívny výbuch na severnej pologuli v nasledujúcich rokoch krátkodobo spôsobil úkaz podobný nukleárnej zime. Toto ochladenie malo za následok neúrodu, pričom do veľkých ťažkostí sa dostalo predovšetkým vidiecke obyvateľstvo. V roku 1788 a 1789 v celej krajine prepukali povstania chudoby.
Vypuknutie revolúcie
V roku 1788 a od marca 1789 (s vrcholom v lete 1789) na vidieku vypukali povstania spôsobené hladom a všeobecným hnevom.
náhľad|vpravo|Prísaha v Loptovej sieni; obraz od J.-L. Davida V Paríži v zúfalej situácii oznámil panovník 8. augusta 1788, že na máj 1789 zvolá (po 175 rokoch) zasadnutie generálnych stavov. O týždeň neskôr štát vyhlásil bankrot. Panovník súhlasil so zvolaním generálnych stavov (teda zapojením aj tretieho stavu do rozhodovania) preto, lebo vtedy podobne ako jeho opozícia dúfal, že takto mocenský konflikt dopadne v jeho prospech. Dúfal tiež, že mu schvália dane a pomôžu riešiť finančnú krízu. Toto zasadnutie generálnych stavov sa konalo 5. mája 1789 vo Versailles. Napriek tomu, že tretí stav mal v generálnych stavoch viac hláv ako ostatné dva dohromady, nemohol ani jednu svoju reformu presadiť, lebo sa hlasovalo tradične „podľa stavov“, čiže každý stav mal jeden hlas. Pre svoju nespokojnosť, ale najmä preto, lebo prvé dva stavy odmietli zasadať s tretím stavom, sa tretí stav rozhodol, že bude zasadať samostatne. 17. júna sa poslanci tretieho stavu na oddelenom zasadnutí vyhlásili za Národné zhromaždenie, ktoré ako jediné má právo zastupovať ľud. 20. júna im kráľ dal zamedziť prístup k tradičnej zasadacej miestnosti, preto sa presunuli do Loptovej siene (vo Versailles), kde prisahali že sa nerozídu, kým nesformulujú novú ústavu („prísaha v Loptovej sieni“). Kráľ sa v ten deň aj snažil použiť na rozohnanie násilie, ale liberálni šľachtici mu v tom zabránili. Nato (do 25. júna) sa k Národnému zhromaždeniu pridali aj sympatizanti rovnoprávneho usporiadania parlamentu z ďalších stavov. Keď kráľ videl, že tretí stav nezdolá, 27. júna dokonca vyzval aj ostatné dva stavy, aby sa k Národnému zhromaždeniu pridali, čo aj viacerí poslanci urobili. Touto výzvou kráľ právne prijal existenciu Národného zhromaždenia. 9. júla sa Národné zhromaždenie premenovalo na Ústavodarné národné zhromaždenie. Zhromaždenie žiadalo – márne – odstrániť absolutizmus, daňovú reformu, požadovali reformu súdnictva, zabezpečenie demokratických slobôd. Ten istý deň, ako kráľ nariadil zvyšným stavom pripojiť sa k Národnému zhromaždeniu (27. júna), rozhodol sa povolať do Versailles a Paríža 20 000 vojakov s cieľom rozpustiť Ústavodarné národné zhromaždenie.
Paralelne situáciu ešte zhoršovali mnohé fámy, nezriedka živené intrigami rôznych zákulisných skupín (napríklad skupina okolo kráľovho brata). Typickou fámou medzi ľudom bol aj názor o kombinácii akéhosi šľachtického sprisahania (pretože šľachta chcela hlasovanie podľa stavov a podobne) s hospodárskou krízou – podľa ľudu šľachta zhabala obilie, aby zničila tretí stav. 8. júla Ústavodarné nár. zhr. poslalo kráľovi list, aby odvolal vojsko. Kráľ 11. júla náhle odvolal o. i. všeobecne obľúbeného ministra financií Neckera a na jeho miesto menoval známeho protirevolucionára baróna de Breteuil a nového ministra vojny. Zhromaždenie vyslovilo poľutovanie nad odvolaním Neckera a ostatných ministrov. 12. júla sa o odvolaní Neckera dozvedeli v Paríži. Senzáli na protest zatvorili burzu, ďalej zatvorili divadlá, improvizovali sa schôdzky a manifestácie, manifestanti sa vrhli na Royal-Allemand princa Lambeského v záhrade Tuileries. Po tejto správe ľud začal vykrádať zbrojárenské obchody a začal sa ozbrojovať. 13. júla sa po Paríži potulovali hlúčiky občanov, hľadali zbrane a vyhrážali sa, že vyplienia šľachtické domy. Bohatí mešťania prevzali vedenie udalostí, utvorili na parížskej radnici stály výbor (konšeli, niekoľko mestských radcov, voličov a obchodný dozorca), a tým ovládli Paríž. V ten istý deň sa rozhodlo, že každá štvrť vyšle 800 mužov do občianskej milície.
Ústavodarné národné zhromaždenie [okrem prvých dní] (14. júl 1789 – september 1791)
14. júla ľud žiadal všeobecné ozbrojenie. Na zaobstaranie zbraní vtrhol do budovy Invalidovne, kde sa zmocnil 32 000 pušiek. Potom tiahol na Bastillu, ktorá ako štátna väznica bola symbolom všetkého, čo nenávideli. Úspešné dobytie Bastilly pod osvietenským heslom sloboda-rovnosť-bratstvo je symbolický začiatok revolúcie.
15. júla voliči (elektori) zvolili Baillyho za starostu a La Fayetta za veliteľa Národnej gardy. La Fayette hneď dal milicionárom ako odznak kokardu vo farbách červená-biela-modrá (biela je kráľova farba, ostatné dve sú farby Paríža). Trikolóra sa stala symbolom revolúcie. V ten istý deň kráľ predstúpil pred Národné zhromaždenie, uistil ho o svojich dobrých úmysloch a ohlásil odvolanie vojska z Paríža. 16. júla kráľ znova povolal Neckera. 17. júla dokonca hlboko dojatý kráľ prijal od nového starostu trojfarebnú kokardu, čím potvrdil výsledky ľudovej revolúcie.
Nasledovalo rozšírenie chaosu/revolúcie do celej krajiny. Roľníci pálili, útočili na šľachtické sídla a rabovali ich, ničili záznamy o svojich povinnostiach. Šľachtické rodiny (aj z Paríža) zo strachu utekali do zahraničia (tzv. emigranti). Aj v mestách boli nepokoje, nespokojní mešťania si vytvárali vlastné samosprávy – tzv. komúny a na ich ochranu ozbrojené oddiely, z ktorých neskôr vznikla Národná garda. V mestách krajiny sa opakuje situácia z Paríža – moci sa ujíma bohatá buržoázia. Zastavilo sa vyberanie daní. Francúzsko sa fakticky dočasne rozpadlo na samostatné mestské štáty.
Pod vplyvom udalostí na vidieku Ústavodarné národné zhromaždenie 4. augusta (potvrdené dekrétmi z 5. – 11. augusta) zrušilo lénny systém, robotu, cirkevné desiatky, privilégiá prvých dvoch stavov aj rôznych oblastí a miest Francúzska, zaviedlo rovnosť pred súdom atď. Týmto rozhodnutím bola obnovená celistvosť krajiny, všetci občania sa zo dňa deň stali rovnými, zanikli stavy. Od 12. augusta sa rokovalo o prijatí vyhlásenia ľudských a občianskych práv. Toto bolo prijaté 26. augusta a dnes ho poznáme ako Deklarácia ľudských a občianskych práv. Zostavil ju podľa amerického vzoru La Fayette a Thomas Jefferson. Opiera sa o ňu aj neskoršia septembrová ústava. Dokument vyhlasuje, že človek má určité základné práva, ktoré mu nemožno odobrať, sú to: osobná sloboda, právo ochrany pred svojvôľou moci, sloboda myslenia, tlač, presvedčenia a náboženstva, možnosť odporu proti útlaku a nedotknuteľnosť majetku. Štát existuje preto, aby pomáhal chrániť tieto základné ľudské práva. Jeho svetská moc musí byť rozdelená, aby si ani jedna zložka neprisvojila priveľa monopolu,
Problém bol v tom, že tak dekréty z 5. – 11. augusta, ako aj Deklaráciu z 26. augusta musel schváliť kráľ a ten to odmietal urobiť. Odvahu mu dodali spory pri príprave ústavy, s ktorými Ústavodarné národné zhromaždenie začalo hneď po prijatí Deklarácie ľudských a občianskych práv. Išlo najmä o to, či má existovať horná snemovňa parlamentu podľa anglického vzoru.
Paralelne trvali problémy so štátnymi financiami – nikto neplatil dane, záujem o štátne dlhopisy prakticky nebol, Neckerova popularita sa zrútila. Pre hospodársku krízu sa v Paríži šírili ľudové nepokoje. 14. septembra kráľ povolal do Paríža vojsko (prišlo 23. septembra). Po incidente 1. októbra (na bankete kráľovskej gardy dôstojníci rozšliapali trojfarebnú kokardu a pripli si kráľovu alebo kráľovninu) sa – v kombinácii so šíriacim sa hladom – podarilo radikálom (Danton, Marat) 5. októbra vyvolať výpravu ľudových más a Národnej gardy na Versailles. Národná garda tam dorazila po 22:00 a kráľ pod tlakom oznámil, že prijíma dekréty. Na druhý deň sa spustil boj vo Versailles a kráľ nakoniec súhlasil aj s tým, že presídli do Paríža. Ešte ten istý deň ho slávnostne odprevadili do Tuileries. Národné zhromaždenie vyhlásilo, že sa takisto o niekoľko dní presťahuje z Versailles do Paríža (do jazdiarne v Tuileries).
V nasledujúcich mesiacoch sa situácia politicky trocha ustálila. Politický život do roku 1790 prakticky organizoval markíz de La Fayette, ktorý sa snažil zmieriť kráľa, šľachtu a revolúciu. V Ústavodarnom národnom zhromaždení sa spočiatku vytvorili len dve kvázi-strany: tzv., aristokrati (zástancovia starého zriadenia tzv.: „ancien régime“) a tzv. patrioti (zástancovia nového poriadku). Neskôr boli hlavne tieto kvázi-strany (názvy v zátvorke platili až v neskoršom období):
Patrioti boli najlepšie organizovaní a mali dobré styky s vidiekom. V máji 1789 vytvorili tzv. bretónsky klub, ktorý od októbra 1789 sídlil v kláštore jakobínov na ulici St. Honoré, preto ich nazývame aj jakobíni. Od roku 1790 jakobíni predstavovali moc. Jakobíni združovali všetkých patriotov. V júli 1791 sa od jakobínov odtrhli tzv. feuillanti pod vedením La Fayetta. Feuillanti boli umiernení, rovnako naklonení (vtedy už prijatej) ústave aj kráľovi. Zvyšok jakobínov boli tzv. republikáni (spočiatku najmä girondisti), ktorí chceli republiku. V apríli 1790 vznikol nový poslanecký klub – cordeliéri, vedení Dantonom a Maratom. Za zmienku stojí skutočnosť, že v zhromaždení vpravo sedávali skôr obhajcovia súčasného stavu – tzv. pravica – a vľavo sedávali zástancovia stále väčších zmien – tzv. ľavica. Poslanecké skupiny sa nazývali buď podľa kraja, z ktorého pochádzali alebo podľa miesta stretávania (napr. jakobíni).
Na vyriešenie deficitu štátneho rozpočtu bol dekrétom z 2. novembra 1789 znárodnený a neskôr predaný cirkevný majetok. Zároveň boli 19. 12. 1789 vydané pokladničné poukážky (tzv. asignáty) založené na predpokladanom predaji znárodneného cirkevného majetku. Asignáty sa anulovali pri predaji cirkevného majetku. Vznikli preto, aby sa štát dostal k hotovosti okamžite a nie až po mesiacoch, kedy sa počítalo s ukončením rozpredaja rozsiahlych cirkevných majetkov. Aristokrati boli proti týmto krokom. Na jar 1790 sa ukázalo, že celá asignátová akcia sa nepodarila a štát nemal peniaze. 17. augusta 1790 boli asignáty preto premenené na bankovky (čiže fungovali ako platidlo, mali 0% úročenie a neanulovali sa) a vydali aj nové asignáty. Minister financií Necker bol rozhodne proti a podal preto demisiu. Dôsledkom bola katastrofálna inflácia. Asignáty za tri roky stratili 60% svojej hodnoty.
V decembri 1789 niekoľkými zákonmi dali do poriadku administratívne členenie Francúzska. Provincie a intendantúry nahradilo 83 jednotne organizovaných departementov, ktoré sa ďalej delili na obvody, kantóny a obce. Funkcie boli volené. Decentralizácia však bola prehnaná, pretože v konečnom dôsledku nikto v Paríži nemal nijaký vplyv na miestnu správu (de facto bola v rukách miestneho bohatého meštianstva). Preto fungovanie miestnych orgánov o dva roky neskôr zmenili naspäť v prospech centralizácie.
Nasledovala reforma cirkvi. Vo februári 1790 boli zrušené mníšske rády, v apríli cirkvi odobrali správu majetkov, neskôr boli vytvorené nové biskupstvá podľa hraníc departementov, tzv. Constitution civile du clergé (Občianska ústava duchovenstva) z 12. júla 1790 premenila klérus na štátnych zamestnancov. 27. novembra predpísali kléru prisahať na túto Constitution, čo väčšina z nich (tzv. odpadlíci) odmietla, podporená aj vyhlásením pápeža (Pius VI.) z jari 1791, že táto Constitution je neplatná. Týmito reformami si revolúcia vytvorila mnohých nových nepriateľov. Medzi klérom však boli veľké rozdiely. Vysoký klérus prisahal zriedka (7 z 130 biskupov). Medzi farským kňazstvom boli takí, ktorí sa pripojili k hromadným prísahám vernosti, napríklad na juhovýchode Francúzska, v časti Parížskej panvy alebo v Akvitánii, inde, prevažne na západe, severovýchode a vo východnej časti centrálneho Francúzska, nižšie kňažstvo túto hromadnú občiansku prísahu na ústavu odmietalo. Odpadlíci sa často spojili so šľachtickými odporcami revolúcie. Ako reakciu na to Ústavodarné národné zhromaždenie povolilo v máji 1791 odpadlíkom vykonávať obrady pod podmienkou, že sa to bude iba jednoducho trpieť. Jakobíni na podporu kléru, ktorý prisahal na Constitution, ostro napadli rímskokatolícku cirkev. K odpadlíkom sa pridali Demokrati a samozrejme kráľ.
Ľudovít XVI. prijal reformy iba na oko. Už v novembri 1789 poslal Karolovi IV. protest proti nanúteným nariadeniam. Vo všeobecnosti tajne prosil európskych kráľov, aby proti revolúcii v jeho krajine zasiahli. Záujem prejavilo Rusko, Prusko a Sardínia. Rakúsko sa zdráhalo. Intervencia sa zatiaľ nekonala, pretože Prusko, Rusko a Rakúsko bolo zamestnané v Poľsku. Medzitým na juhu Francúzska začali intrigovať emigranti a na juhu vypukli dlhé, často ozbrojené, konflikty medzi protestantskými patriotmi a katolíckymi rojalistami. V máji 1791 sa emigrantský gróf z Artois stretol s cisárom Leopoldom II., ktorý zatiaľ odmietol zasahovať. Vo februári 1791 sa „rytieri dýky“ neúspešne pokúsili uniesť kráľa z Tuileries. V júni 1791 sa napríklad barón de Lezardiere pokúsil o povstanie vo Vendée.
V máji 1790 Ústavodarné národné zhromaždenie zrušilo právo výboja (štátu) – k štátu patria odteraz len tie územia, ktoré o to prejavili vôľu. 12. júna 1791 si Avignon (vtedy pontifikálny majetok) odhlasoval pripojenie k Francúzsku, ktoré v máji 1791 zhromaždenie po dlhšom váhaní na základe princípu z mája 1790 realizovalo (aj pre Comtat Venaissin).
Na jar 1791 na vidieku opäť vypukli vzbury dedinčanov. Pridali sa aj vzbury robotníkov v Paríži. 14. júna 1791, zrejme pod vplyvom častých štrajkov v Paríži, zákon „Le Chapelier“ zakázal profesionálne asociácie a štrajky. Tu sa ukázalo, že skutočnú moc malo bohaté meštianstvo.
náhľad|Návrat kráľovskej rodiny do Paríža po zmarenom úteku, 25. jún 1791 16. júna 1791 sa kráľ pokúsil o útek z Paríža, 25. júna ho priviedli späť (tzv. varennská udalosť). Fakt, že sa chcel sprisahať s cudzími mocnosťami vyvolal ľudový odpor. Jeho neprítomnosť zrejme prvý raz primäla viacero poslancov vysloviť myšlienku, že Francúzsko môže byť napokon aj republikou (republikáni). Zhromaždenie, aby zbavilo kráľa viny, vyhlásilo, že kráľ bol „unesený“. Petičná kampaň cordeliérov za to, aby kráľa predsa len potrestali, sa 17. júla skončila príslušnou manifestáciou. Národná garda pod vedením La Fayetta tu po výzve Ústavodarného národného zhromaždenia postrieľala 50 manifestujúcich. Tým pádom sa liberáli prvý raz násilne obrátili proti parížskym masám a prešli na stranu „poriadku“. Nasledovalo uväznenie ďalších osôb, zákaz demokratických časopisov, klubu cordeliérov a dočasné zvrhnutie demokratov. Následne väčšina poslancov opustila klub jakobínov a vytvorila klub feuillantov (konzervatívni, umiernení). Ďalším dôsledkom varennskej udalosti bola tzv. Pillnitzova deklarácia z 27. augusta 1791, v ktorej cisár Leopold (brat francúzskej kráľovnej Márie Antónie) spolu s pruským kráľom pohrozili intervenciou vo Francúzsku, ak ostatné veľmoci budú ochotné sa k nim pripojiť. Táto deklarácia vo Francúzsku zvýšila vlastenecké cítenie.
Zákonodarné národné zhromaždenie [okrem posledných dní] (september/1. október 1791 – 10. august 1792)
29. augusta až 5. septembra 1791 sa volili poslanci (presnejšie: volitelia menovali poslancov) do Zákonodarného národného zhromaždenia. Podľa schváleného Robespierrovho návrhu nesmeli v Zákonodarnom národnom zhromaždení byť poslanci z Ústavodarného národného zhromaždenia, preto išlo spravidla o mladších poslancov. Malo takéto zloženie: Poslanci sa podľa svojich politických záujmov stretávali aj mimo parlamentu v tzv. kluboch, salónoch (v Paríži aj v 48 tzv. sekciách), ktoré zohrávali stále vážnejšiu úlohu v politickom živote. Prístup do nich mali aj nečlenovia parlamentu a myšlienky z nich sa šírili medzi masy.
Na jeseň 1791 znova vypukli vzbury na vidieku a v mestách spôsobené zdražovaním koloniálnych výrobkov v dôsledku povstania otrokov v zámorí. Paralelne pokračovala reakcia náboženských odpadlíkov, ktorí sa spájali s aristokratmi. V auguste 1791 vyvolali povstanie vo Vendée, vo februári 1792 poštvali sedliakov v Lozere proti patriotom z Mende. V októbri 1791 aristokrati spôsobili povstanie v Avignone a zavraždili starostu. Súčasne emigranti zintenzívňovali provokácie. Na území nemeckých miest Trevír a Koblenz zoskupili veľa vojska.
Fayettisti a brissotovci (girondisti) presadili v Zákonodarnom národnom zhromaždení štyri dekréty na tvrdý postup proti odpadlíkom a emigrantom. Kráľ tieto dekréty vetoval dúfajúc, že ho zachránia zahraničné armády.
Kráľ, brissotovci a fayettisti si želali vojnu. Kráľ preto, lebo od cudzieho zásahu očakával oslobodenie, brissotovci a fayettisti preto, lebo jednak čakali, že sa ukáže, že na nej kráľ tajne pracuje, jednak preto, lebo odstráni kráľa, jednak preto, lebo je potrebná na akési vnútropolitické utuženie revolúcie a jednak preto, lebo chceli v Rakúsku oslobodiť potlačované národy a celkovo podniknúť akúsi „krížovú výpravu“ do Európy. Odporcami vojny boli triumvirát (Barnave, Du Port, Lameth) a medzi brissotovcami takmer sám Robespierre (spočiatku podporovaný Dantonom). Robespierre argumentoval, že armáda nie je pripravená (dôstojníci totiž emigrovali a výstroj je zlý) a v prípade víťazstva je sloboda ohrozená prevratom nejakého ctižiadostivého generála, pričom – a to je pozoruhodné – konkrétne spomenul Napoleona Bonaparteho. K vojne ale nakoniec došlo: 25. januára Zákonodarné národné zhromaždenie svojim vyhlásením nepriamo dala nemeckému cisárovi ultimátum, aby sa vyjadril, že sa zrieka akýchkoľvek aktivít proti Francúzsku. Nato pobúrený francúzsky minister zahraničných vecí De Lessart dosiahol odvolanie ministra vojny (zástancu vyvolania vojny), ktorého svojho času brissotovci a lafayettovci. Po vyjadreniach Brissota Najvyšší dvor 10.3. 1791 obžaloval De Lessarta (zástancu mieru) a vláda sa rozpadla. 15. marca kráľ vymenoval novú vládu, vládu brissotovcov (girondistov). Nový minister zahraničných vecí Dumouriez presadzuje vojnu. 1. marca zomrel cisár Leopold, brat francúzskej kráľovnej, nahradil ho František II.
20. apríla 1792 Francúzsko na kráľov návrh vyhlásilo vojnu Rakúskej monarchii (nie rímskonemeckej ríši). Táto vojna s prestávkami vlastne trvala až do bitky pri Waterloo roku 1815. Prvú fázu tejto vojny nazývame prvá koaličná vojna (17921797). Jedným z generálov bol La Fayette (pozicionovaný v Ardennách). Robespierrove obavy ohľadom nepripravenosti francúzskej armády sa splnili. Francúzi ustupovali.