cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Rozseč (okres Žďár nad Sázavou)
Rozseč je obec v Česku v okrese Žďár nad Sázavou v moravskej časti kraja Vysočina. 1. januára 2012 tu žilo 104 obyvateľov, z toho 52 mužov a 52 žien, pričom priemerný vek v obci bol 38,9 roka (muži 37,3 roka, ženy 40,5 roka).
Macko Uško
Macko Uško pôvodne vznikol v roku 1957 v detskom časopise. Jeho tvorcami boli spisovateľ Czesław Janczarski a ilustrátor Zbigniew Rychlicki.
Televízny seriál sa začal nakrúcať v roku 1975. V slovenskom znení úspešne nahovoril všetky postavy Michal Dočolomanský.
Mackova pesnička
Dobrý večer, na dobrú noc Macko z plyšu spieva vám volajú ma Macko Uško lebo smiešne uško mám
Huncút som a rád sa hrám s humorom je predsa fuška všetky deti rád ja mám to je heslo Macka Uška.
(Záver) Rýchlo do postieľok veď už mesiac svieti. Rozlúčte sa s mackom dobrú noc vám, deti.
Lavastrie
Lavastrie je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Cantal, v regióne Auvergne.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
ABN AMRO World Tennis Tournament
ABN AMRO World Tennis Tournament je tenisový turnaj, ktorý sa koná v Rotterdame v Holandsku. Hrá sa od roku 1972 a to na tvrdom povrchu. Je súčasťou International Series Gold patriacej do ATP Tour.
Najviackrát na tomto turnaji vo dvojhre zvíťazil Američan Arthur Ashe a to trikrát (1972, 1975, 1976). V roku 1984 finále medzi Jimmym Connorsom a Ivanom Lendlom bolo predčasne prerušené kvôli falošnému bombovému poplachu a zápas nebol dokončený. Obidvaja hráči preto boli vyhlásení za víťazov.
Od roku 2004 je riaditeľom turnaja bývalý holandský tenista Richard Krajicek.
Jurij Ivanovič Onufrijenko
Jurij Ivanovič Onufrijenko (* 6. február 1961, Riasnoje) je od apríla 1989 sovietsky/ruský kozmonaut, člen oddielu kozmonautov Strediska prípravy kozmonautov. Roku 1996 vzlietol na palube kozmickej lode Sojuz TM-23 ku stanici Mir na polročný kozmický let. Druhýkrát sa do vesmíru dostal v prvej polovici roku 2002, tentokrát na Medzinárodnú vesmírnu stanicu (ISS). Celkom vo vesmíre strávil 389 dní, 14 hodín a 47 minút.
Letec
Jurij Onufrijenko pochádza z dediny Riasnoje v Charkovskej oblasti. Narodil sa v robotníckej rodine. Má ukrajinský pôvod. Roku 1982 absolvoval Jejskú vojenskú vysokú leteckú školu. Potom slúžil v letectve na Ďalekom východe, celkom nalietal 800 hodín (245 v škole, 305 v aeronautike, 250 v CPK do októbra 1992), uskutočnil 54 zoskokov.
Kozmonaut
Roku 1988 sa uskutočnil ďalší, už desiaty nábor do oddielu kozmonautov Strediska prípravy kozmonautov J. A. Gagarina (CPK). Onufrijenko prešiel lekárskymi prehliadkami a 25. januára 1989 bol rozhodnutím Štátnej medzirezortnej komisie odporučený do oddielu kozmonautov CPK, formálne zaradený v CPK na pozícii kandidáta na kozmonauta bol 22. apríla 1989. Absolvoval dvojročnú všeobecnú kozmickú prípravu a 1. februára 1991 získal kvalifikáciu skúšobný kozmonaut.
Od apríla 1991 sa pripravoval na let na Mir. V apríli 1994 bol vymenovaný za veliteľa tretej (rezervnej) posádky Základnej expedície 18 (EO-18, štart v marci 1995), teda zároveň aj záložnej posádky Základnej expedície 19 (EO-19, štart v júni 1995 ) a hlavnej posádky Základnej expedície 21 (EO-21). Najprv sa pripravoval v dvojici s Alexandrom Poleščukom, od apríla 1995 s Jurijom Usačovom.
Prvý let
Do vesmíru Onufrijenko a Usačov odštartovali v lodi Sojuz TM-23 21. februára 1996, o dva dni sa spojili s Mirom. Prevzali stanicu od Základnej expedície 20 (Jurij Gidzenko, Sergej Avdejev, Thomas Reiter), ktorá sa 29. februára 1996 vrátila na Zem. K ruskej dvojici sa 24. marca pripojila Shannon Lucidová, priviezol ju pri svojej tretej návšteve raketoplán Atlantis. Expedícia 21 strávila na stanici šesť mesiacov, koncom augusta 1996 odovzdali Mir nástupcom zo Základnej expedície 22 a 2. septembra pristáli po 193 dňoch, 19 hodinách a 8 minútach letu.
Druhý let
V júli 1997 bol vybraný za veliteľa záložnej posádky Expedície 1 a hlavnej posádky Expedície 3 na Medzinárodnú vesmírnu stanicu (ISS). Po reorganizácii posádok v októbri toho istého roku sa stal veliteľom záložnej posádky Expedície 2 a hlavnej posádky Expedície 4.
Druhýkrát do vesmíru vzlietol 5. decembra 2001 na palube raketoplánu Endeavour (let STS-108), po spojení s ISS sa členovia Expedície 4 – Onufrijenko, Carl Walz a Daniel Bursch – na pol roka usadili na stanici. Na Zem ich odviezol opäť raketoplán Endeavour 19. júna 2002, členovia Expedície 4 strávili v kozme 195 dní, 19 hodín a 39 minút.
V marci 2004 odišiel z oddielu kozmonautov, stal sa zástupcom náčelníka 1. správy v CPK.
NGC 5986
NGC 5986 je guľová hviezdokopa v súhvezdí Vlk, ktorú objavil austrálsky astronóm James Dunlop 10. mája 1826.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 7,6.
NGC 192
NGC 192 je galaxia v súhvezdí Veľryba, ktorú objavil britsko-nemecký astronóm William Herschel 28. decembra 1790.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 12,6.
MyHeritage
MyHeritage je sociálna sieť zameraná na rodinu, ktorá umožňuje svojim používateľom vytvárať online rodokmene, zdieľať fotografie, plánovať rodinné stretnutia a vyhľadávať predkov.
Spoločnosť MyHeritage bola založená roku 2003 a sídli v obci Bnei Atarot blízko Tel Avivu. V septembri 2008 mali stránky 26,5 miliónov registrovaných používateľov, databázu 5 miliónov rodokmeňov a 275 miliónov pridaných používateľských profilov. 17615 používateľov je zo Slovenska. Služby MyHeritage sú bezplatné do 250 osôb v rodokmeni a lokalizované do slovenčiny.
Akvizícia
22. septembra oznámila spoločnosť MyHeritage odkúpenie spoločnosti Kindo, konkurenčné sociálne siete prevládajúce v Európe.
Genealogický softvér
Spoločnosť MyHeritage vyvíja okrem online služieb MyHeritage.sk rovnako genealogický softvér Family Tree Builder, umožňujúci využitie pokročilých genealogických funkcií i bez pripojenia na internet. Family Tree Builder je freeware a je preložený do 23 jazykov vrátane slovenčiny a češtiny.
Alfred Tarski
Alfred Tarski, pôvodne Alfred Teitelbaum (* 14. január 1901, Varšava, Poľsko – † 26. október 1983, Berkeley, Kalifornia, USA), bol poľský matematik a logik. Od roku 1939 pôsobil v Spojených štátoch.
Jeho práce základného významu boli z oblasti teórie množín, matematickej logiky a základov matematiky.
Emmendingen (krajinský okres)
Obyvateľstvo
Vývoj počtu obyvateľstva okresu Emmendingen od roku 1973:
Zoznam psích článkov/B
Tento index bol automaticky vygenerovaný podľa tejto kategorizácie. Obsahuje 17 článkov. Aby sa nové články zobrazili v tomto indexe, musia byť zaradené aspoň do jednej z vymenovaných kategórii. Nové a upravené kategórie sa zohľadnia pri nasledujúcom generovaní.
ba
Bamse · Bandog · Baset (pes)
be
Belgický ovčiak · Bernský salašnícky pes
bi
BIS · Bišon
bl
Blondi
bo
Bo (pes) · BOB · Borderská kólia · Borderský teriér · Boseron · Boxer (pes)
br
Bradáč (pes)
bu
Bulteriér
Freenet
Freenet je peer-to-peer program, ktorý umožňuje anonymné a necenzurovateľné zdieľanie informácií. Freenet funguje tak, že pôvodné súbory (informácie) rozdelí na menšie zašifrované súbory, ktoré distribuuje medzi uzlami (počítačmi) v sieti, čím vytvára distribuované úložisko dát. Žiaden z uzlov tak nevie, aké kúsky informácii má u seba uložené. Jednotlivé uzly taktiež preposielajú požiadavky, takže žiaden z nich nevie, kto požaduje konkrétne zašifrované súbory.
Obsah
Freenet na rozdiel od Tor-u nie je určený na prehliadanie stránok na internete. Skôr sa podobá na tor hidden service, pretože umožňuje prehliadať len obsah vnútri siete.
Pomocou Freenetu možno prehliadať internetové stránky v sieti Freenet a ďalšími programami a doplnkami Freenet využiť na diskutovanie, nahrávanie a sťahovanie súborov alebo posielanie emailov vnútri siete.
Technický návrh
Freenet ukladá v sieti jednotlivé súbory a umožňuje k ním prístup pomocou príslušného kľúča. Súbor uložený v sieti je distribuovaný po celej sieti a uložený v niekoľkých rôznych uzloch (počítačoch). Šifrovanie a preposielanie výrazne sťažuje odhadnúť, ktorý uzol niečo nahral do siete, kto to sťahuje alebo kde je vôbec konkrétny súbor uložený. To zabezpečuje anonymitu všetkých účastníkov a znemožňuje cenzúru. Takýto prístup zároveň môže právne ochrániť prevádzkovateľov jednotlivých Freenet uzlov.
Distribuované úložisko dát
Na rozdiel od iných peer-to-peer programov Freenet nielen prenáša dáta medzi jednotlivými uzlami, ale zároveň ich aj ukladá. Každý uzol poskytuje určitý diskový priestor zvolený prevádzkovateľov, kde sa ukladajú dáta. V súčasnosti takto Freenet poskytuje dátové úložisko o veľkosti viac než 120 terabajtov.
Keď chce niekto zdieľať súbor v sieti Freenet, musí ho najprv nahrať. Počas nahrávania sa súbor rozdelí na menšie časti, ktoré sa zašifrujú a spolu s vytvorenými samoopravnými časťami sa každá z nich viacnásobne uloží na niekoľko uzlov. Výhodou takéhoto prístupu je, že dostupnosť súboru nezávisí na pôvodnom uzle, ktorý už môže byť vypnutý. Nevýhodou naopak je, že žiaden ďalší uzol nie je zodpovedný za dostupnosť súboru.
Nevýhodou naopak je, že Freenet "zabúda". Nepopulárne súbory sa časom stratia zo siete. Pre zotrvanie súboru v sieti je potrebné, aby bol pravidelne nahrávaný alebo aby bol dostatočne populárny. Populárne súbory sa totiž v sieti uložia na viacero uzlov, čím sa stanú dostupnejšie.
Sieť
Freenet je postavený na princípe small world network. Každý uzol sa pripojí len k niektorým ďalším uzlom, ktoré sú pripojené k iným uzlom, čím sú dostupné dáta z celej siete aj bez priameho spojenia.
Freenet nerozlišuje klienta a server. Každý uzol sa správa ako server, čiže u seba ukladá a preposiela dáta a zároveň môže slúžiť ako klient, čiže umožní prevádzkovateľovi uzla prehliadať obsah siete.
Kľúče
Každý súbor (informácia) v sieti Freenet má svoj kľúč, pomocou ktorej sa dá zobraziť. Existuje niekoľko druhov kľúčov:
Darknet a Opennet
Od verzie 0.7 Freenet podporuje darknet aj opennet pripojenie.
Opennet
Každý uzol pozná niekoľko centrálnych uzlov (seed nodes), prostredníctvom ktorých sa dokáže potom automaticky pripojiť na ďalšie uzly. Tento proces prebieha pokým je uzol spustený a automaticky bez zásahu prevádzkovateľa. Nevýhodou je, že prevádzkovateľ uzla nepozná dôveryhodnosť uzlov, na ktoré je automaticky pripojený. Výhodou je, že môžete používať Freenet bez toho, aby ste poznali niekoho ďalšieho, kto ho taktiež používa.
Tieto centrálne uzly (seed nodes) prevádzkujú dobrovoľníci.
Darknet
Darknet pripojenie vytvára prevádzkovateľ uzla tým, že sa pripojí na konkrétne uzly prevádzkované ľudmi, ktorých pozná a dôveruje im. Takto sa výrazne znižuje riziko možných útokov zameraných na odhalenie identity a zároveň sťažuje prevádzkovateľovi internetového pripojenia detegovať, že v jeho sieti niekto používa Freenet.
Nevýhodou je, že musíte poznať niekoho, kto taktiež používa Freenet a zároveň je dôveryhodný.
Laveissenet
Laveissenet je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Cantal, v regióne Auvergne.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Melin
Melin je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Haute-Saône, v regióne Franche-Comté.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Laon-Sud
Laon-Sud je francúzsky kantón v obvode Laon v departemente Aisne v regióne Pikardia. Tvorí ho 20 obcí.
Melin
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Agata Mrózová-Olszewská
Agata Danuta Mrózová-Olszewská, poľ. Agata Danuta Mróz-Olszewska (* 7. apríl 1982, Dąbrowa Tarnowska, Poľsko† 4. jún 2008, Vroclav) bola poľská volejbalová reprezentantka, ktorá získala dve zlaté medaily na Majstrovstvá Európy vo volejbale žien v rokoch 2003 a 2005.
Choroba
S leukémiou bojovala od 17 rokov. V roku 2007 jej lekári odporučili transplantáciu kostnej drene, ktorú však pre tehotenstvo odložila. Dcéru Lilianu porodila 4. apríla 2008 a dva mesiace na to, 4. júna 2008, zomrela na infekciu po transplantácii kostnej drene z 22. mája 2008.
Na pohrebe sa zúčastnili aj poľskí futbalisti.
Mažoretka
náhľad|Skupina mažoretiek
Mažoretky sú tanečnice, ktorých choreografia je založená predovšetkým na pestrej manipulácii s náčiním v tvare paličky, tzv. baton. Skupina vystupuje s rovnakou choreografiou. Na čele mažoretiek je trénerka, ktorá ju tvorí.
Pri vystupovaní na rôznych podujatiach (mestských akciách, trhoch a pod.) sú mažoretky aj kostýmovo a farebne zladené. Na hlave majú obvykle lodičku, ktorá sa pripevní sponkami.
NGC 193
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 12,4.
NGC 5987
NGC 5987 je galaxia v súhvezdí Drak, ktorú objavil britsko-nemecký astronóm William Herschel 25. mája 1788.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 11,9.
Ruda (okres Žďár nad Sázavou)
Ruda je obec v Česku v okrese Žďár nad Sázavou v kraji Vysočina. 1. januára 2012 tu žilo 356 obyvateľov, z toho 192 mužov a 164 žien, pričom priemerný vek v obci bol 40,4 roka (muži 38,5 roka, ženy 42,7 roka).
Národná rada
Národná rada môže byť:
NGC 194
NGC 194 je galaxia v súhvezdí Ryby, ktorú objavil britsko-nemecký astronóm William Herschel 25. decembra 1790.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 12,2.
Rošáda (šach)
Rošáda je jediný ťah v šachu, keď hráč ťahá súčasne dvomi figúrkami. Ide o ťah kráľom a súčasne vežou. Rozlišuje sa malá rošáda, ak sa rošáda vykoná na strane veže kráľa alebo veľká rošáda na strane veže dámy. Účelom rošády je premiestniť kráľa do bezpečnejšej oblasti a zároveň vyvinúť vežu. Kráľ sa posúva o dve polia smerom k veži a veža sa premiestni na pole vedľa kráľa, na opačnú stranu, než na ktorej bola. Rošádu nemožno vykonať, ak je kráľ v šachu, ak by prechádzal cez ohrozené pole, ak by bol v šachu po vykonaní rošády, ak by bolo medzi kráľom a vežou obsadené pole alebo ak hráč kráľom alebo danou vežou už predtým ťahal.
Pri rošáde hráč musí najskôr ťahať kráľom a potom vežou. Ak by to urobil naopak, protivník môže tento ťah reklamovať a hráč by musel ťahať iba vežou. Premiestnenie oboch figúr súčasne sa podľa pravidiel považuje za nemožný ťah, teda ťah proti pravidlám. Malá rošáda má notačnú značku O-O, veľká O-O-O.
Svetový pohár juniorských klubových tímov v ľadovom hokeji 2012
Svetový pohár juniorských tímov 2012 bol druhý ročník celosvetovej súťaže mládežníckych klubových tímov v ľadovom hokeji organizovaný Mládežníckou hokejovou ligou v spolupráci s IIHF. Konal sa v dňoch 18. až 26. augusta 2012 rovnako ako jeho prvý ročník v ruskom Omsku. Okrem ôsmich klubových celkov sa turnaja zúčastnili aj juniorské reprezentačné výbery 🇳🇴 a do 20 rokov. Desať účastníkov turnaja bolo rozdelených do dvoch skupín, z ktorých prví dvaja postúpili do semifinále.
Play-off
Všetky zápasy play-off sa odohrali v Omsk Aréne.
Omský čas je oproti Stredoeurópskemu letnému času posunutý 5 hodín dopredu.
Slovenské novinárstvo v dobe od likvidácie Matice slovenskej do vzniku slovenskej robotníckej tlače
Slovenské obyvateľstvo vo svojom národnom a sociálnom vývoji bolo vážne poškodené nielen dôsledkami “národnej katastrofy" v rokoch 1874 – 75, kedy boli zatvorené všetky tri slovenské stredné školy i Matica slovenská, ale aj veľkou hospodárskou krízou, vysťahovalectvom, narastaním nezamestnanosti i epidémiou cholery. Surovým nacionálnym útlakom, pomaďarčovaním národností v Uhorsku bola poznačená doba vlády ministerského predsedu Kálmana Tiszu (1875 – 1890), ktorý s osobitnou bezohľadnosťou prenasledoval hlavne Slovákov a ich národný život.
Slovenská buržoázia v tejto dobe zostávala ešte pri malovýrobe, bola hospodársky zaostalá a prejavovala aj konzervatívnosť v chápaní spoločenských otázok. Po roku 1880 začína sa v Uhorsku určitý rozvoj priemyselného podnikania, a to aj za štátnej podpory na základe prvého uhorského zákona na rozvoj priemyslu z roku 1881 (článok 44). Maďarská vládnuca trieda však aj tento zákon využívala vo svoj prospech presadzovaním diskriminačnej politiky proti hospodárskemu podnikaniu slovenskej buržoázie.
V Martine sa v rokoch 1876 – 96 upevnilo vedenie Slovenskej národnej strany a jej reprezentatívny orgán Národné noviny, ktoré vtedy mali vedúce postavenie v celom našom novinárstve. Dosiahli takmer 80 ročníkov, čo je skutočne v dejinách slovenského novinárstva ojedinelým zjavom. V tomto období mali predovšetkým národnoobranný charakter. Ich význam sa znásobil hlavne potom, keď zaujali v slovenskom živote monopolné postavenie po splynutí s bobulovskými Slovenskými novinami a po zániku Novej školy slovenskej. Národné noviny do 8. VIII. 1872 vydávalo Consortium Pavla Mudroňa a spol. Niektorí zo slovenských národovcov im venovali dlhé roky svojho života. Patril medzi nich napr. ich vedúci redaktor Ambro Pietor v rokoch 1874 – 1898 a 1899 – 1906, Svetozár Hurban-Vajanský /r. 1898 – 1899 a 1906 – 1916/ i Jozef Škultéty – šéfredaktor v rokoch 1916 – 1918.
Národné noviny, ani po roku 1875, ani v dvadsiatom storočí do konca prvej svetovej vojny, nemali na výške zahraničnopolitické spravodajstvo, no nedokázali si vytvoriť ani bohaté domáce spravodajstvo, čo súviselo s ich nedostatkom dopisovateľov a so slabou publicitou, hlavne medzi ľudovými vrstvami. Napriek tomu, ako hlavný reprezentant Slovenskej národnej strany, pomáhali vytvárať jej politiku. Pretože všetci významnejší redaktori Národných novín boli súčasne aj spisovateľmi, udomácnili sa v nich, a to na vysokej úrovni, beletristické novinové žánrové formy – hlavne zásluhou Viliama Paulíny- Tótha, Svetozára Hurbana Vajanského i Jozefa Škultétyho.
Národné noviny sú verným odrazom situácie v našom národnom hnutí s jeho prednosťami i dobovými obmedzeniami. (Preceňovanie úlohy rodového statkárstva, nedostatočná orientácia na roľnícke masy a robotníkov, izolačné tendencie v celouhorskom verejnom živote, neúspechy slovenských kandidátov do snemu vo volebných bojoch, nedôvera vo vlastné sily a izolácia od ľudových vrstiev, vyúsťujúca vo vyhlásení slovenskej politickej pasivity roku 1887 atď.) Rezignácia na politický boj v Uhorsku priviedla tieto noviny, po roku 1887, k orientácii na kultúrnopolitické podujatia. V priamej závislosti na vyhlásení politickej pasivity klesal aj náklad a spoločenský vplyv týchto novín. Ich náklad v tejto dobe kolísal v rozmedzí 600 – 1000 exemplárov. Národné noviny ešte roku 1898 mali iba 1200, roku 1908 asi 1000 a roku 1917 asi 600 predplatiteľov – čo bolo naskrze nedostatočné.
Národné noviny sa orientovali prevažne na inteligenciu, čomu podriadili aj výber svojho materiálu, žánrové formy aj štýl článkov. Izolovanosť martinského vedenia od politických akcií liberálnej buržoázie, roľníctva i robotníctva, hlavne koncom minulého storočia, spôsobila ich nepochopenie alebo odmietanie robotníckeho hnutia, vedeného sociálnou demokraciou v Budapešti i v Bratislave, ale aj hlasizmu, ktorého strediskom sa postupne stáva Praha, Skalica, Ružomberok i Pešť.
Aj keď doteraz nemáme dôkladne preskúmaný a zhodnotený význam Národných novín v dejinách slovenského novinárstva, možno povedať, že ich vedúcemu postaveniu v národnom hnutí, okrem spomínaných nedostatkov, vážne prekážalo ignorovanie viacerých pálčivých sociálnych a politických problémov Slovenska, Slovákov i celého Uhorska, prílišná orientácia na zahraničnú politiku, preberaním línie vyhovujúcej ruskému carizmu, zdržanlivý, ba aj zamietavý postoj k revolučnému hnutiu na území Ruska a pod.
Národné noviny sa po roku 1881 pre nedostatok predplatiteľov a chudobu svojho vydavateľstva, udržiavali za pomoci ročnej subvencie 5 000 rubľov, ktorú ich redakcii dával Slavianskij blagotovriteľnyj komitet. Suma bola zvýšená po roku 1885 zásluhou ruského slavistu Lemanského – a to po návšteve redaktorov novín Svetozára Hurbana – Vajanského a Jozefa Škultétyho v Moskve. Administrácii Národných novín ju vyplácali členovia ruského veľvyslanectva vo Viedni až do roku 1914. Silnou stránkou Národných novín boli mnohé úvodníky, besednice, estetické a historické štúdie, písané na základe intímnej znalosti témy adekvátnym štýlom.
V rokoch 1875 – 1897 vidíme odraz úpadku slovenského národného hnutia, v porovnaní s matičným obdobím, nielen v počte vydávaných novín a časopisov, ale aj v ich výške nákladu a v tematickej skladbe, a teda v konečných dôsledkoch aj v ich spoločenskej účinnosti. V tejto dobe vychádzalo spolu 43 slovenských novín a časopisov. V skutočnosti ich bolo iba 39, pretože ďalšie štyri síce vychádzali po slovensky, ale slúžili tzv. uhrofilskej myšlienke, teda boli nástrojom maďarskej vládnucej triedy na pomaďarčovanie Slovákov. V polovici osemdesiatych rokov sa počet významnejších slovenských novín a časopisov ustálil na čísle desať (roku 1884 ich bolo len osem), ale z nich len päť-šesť slúžilo záujmom slovenského národného hnutia. Okolo roku 1890 sa ich počet podstatne zvýšil. Bolo to hlavne zásluhou vysokej cirkevnej hierarchie, ktorá investovala finančné prostriedky aj na vydávanie náboženských slovenských novín a časopisov, v snahe ich prostredníctvom upevňovať medzi ľudom maďarizáciu.
Medzi odnárodňujúcimi slovenskými novinami v matičnom, ale aj v neskoršom období, vyvodila smutne známa Svornosť, ktorá vychádzala od roku 1873 v Banskej Bystrici dva razy do týždňa. Jej zodpovedným redaktorom a vydavateľom bol Karol Kubányi. Od roku 1878 vychádzala ako týždenník s podtitulom: Časopis pre politiku, školstvo a hospodárstvo. Od 4. marca 1883 Svornosť vychádzala v Trenčíne, kde aj zanikla roku 1885. Stála, ako sme spomínali, pod ideovým vplyvom duchovného otca maďarizácie na Slovensku, zvolenského podžupana Bélu Grünwalda. Svornosť viedla surovú ohováračskú kampaň proti predstaviteľom slovenského národného hnutia a bola najvýbojnejším podnecovateľom zatvorenia Matice slovenskej a troch slovenských stredných škôl, ako aj široko rozvinutej maďarizácie po roku 1875.
Priamym pokračovaním Svornosti boli Slovenské noviny pre politiku, spl. život, priemysel a hospodárstvo vychádzajúce v Budapešti v rokoch 1886/1919 tri, od druhého ročníka štyri razy do týždňa. Ich zodpovedným redaktorom bol Anton Zatopek a v rokoch 1887 až 1911 Viktor Hornyánszky. Maďarizačný tlak orientovaný už aj na ľudové vrstvy vytváral od roku 1883 hlavne Hornouhorský vzdelávací spolok (Felvidéki magyar közmüvelödési egysület) známy pod zkratkou FEMKE. Podobnú funkciu mal aj roku 1885 založený a z majetku zatvorenej Matice slovenskej vydržiavaný Uhorský kráľovský slovenský vzdelávací spolok, ktorý dostával aj vládnu podporu. Rovnako ako tieto spolky, boli aj odnárodňujúce slovenské časopisy a noviny, alebo vládou vydržiavané, subvencované, alebo inakšie podporované rozličnými výnimkami a poskytovaním výhod, ktorých sa nedostávalo slovenskej národnej periodickej tlači.
Nevyjasnenú politickú líniu oscilujúcu medzi uhrofilstvom a slovenským národným hnutím mal mesačník Františka Kabinu a B. Teodoroviča, zvaný Uhorské noviny s podtitulom: Časopis pre politiku, vedu, umenie, obchod, hospodárstvo, spoločenské záujmy a zábavu. Jeho osem čísel z roku 1883 bolo však len epizódou v dejinách slovenského novinárstva. Podobnou epizódou bol aj novinársky čin Samuela Štefanoviča – súčasníka a kritika štúrovcov, ktorý z pozície slobodomyseľnosti a demokratizmu viedol ostré polemiky s predstaviteľmi Slovenskej národnej strany. Sám roku 1887 vydal v Budapešti päť čísel "časopisu pre politiku, spoločenský život a blahobyt ľudu", zvaný Svetlo. Majiteľom a vydavateľom tohto mesačníka bol Vojtech Jeník.
Odnárodňujúce slovenské noviny a časopisy pre svoju hustú periodicitu, aktuálnosť spravodajstva boli nebezpečným konkurentom slovenskej národnej periodickej tlače, napriek tomu, že ich slovenskí národovci bagatelizovali, a vyslovovali sa o nich veľmi pohŕdavo. (Svornosť napr. volali Srsť a Hornyanszkého Slovenské noviny Slonoviny.)
Význam národných novín a časopisov sa u nás po likvidácii slovenských kultúrnych ustanovizní ešte zvýšil, pretože noviny museli nahrádzať aj mnohé organizačné úlohy. Vyčerpávali sa však čoraz viacej v národnoobranných bojoch, pričom zanedbávali iné naliehavé potreby kultúrneho i hospodárskeho života. Konzervativizmus a únikovosť do slovenského novinárstva vnášalo hlavne jedenásť náboženských časopisov, medzi ktorými vynikal Kazateľ (1873 – 1880), Kazateľňa (1880 – 1908), Pútnik Swato-Wojtešský (1887 – 1900), Kresťan (1894 – 1918), Naša nádej (1896 – 1899), Opravdový kresťan (1896 – 1901), Slovo života (1881 – 82), Stráž na Sione (1893 – 1918), Korouhev na Sionu (1878 – 1883), Sion (1876) a Cirkevné listy (1887 – 1918). Najvýznamnejšie z nich z hľadiska obrany slovenských národných požiadaviek boli aj po Hurbanovej smrti Cirkevné listy, kde sa vyskytovali aj články “svetského", nenáboženského zamerania.
Vedľa politických Národných novín mal v Martine významné postavenie Národný hlásnik (1868 – 1914), ktorý bol popri Národných novinách a Slovenských pohľadoch najdlhšie vychádzajúcim slovenským tlačovým orgánom. Po roku 1875 vychádzal ako mesačník za redakcie Mikuláša Št. Ferienčíka a Samuela J. Zacheja. Po Ferienčíkovej smrti, od 5. marca 1881 jeho zodpovedným redaktorom a vydavateľom bol Ambro Pietor a od 5. XII. 1898 Andrej Halaša, pričom majiteľom a vydavateľom zostal naďalej Ambro Pietor. Národný hlásnik od 15. marca 1897 vychádzal ako dvojtýždenník a od začiatku roku 1911 ako týždenník. Po smrti Ambra Pietora, ktorý súčasne pracoval aj v redakcii Národných novín, sa stal jeho redaktorom syn Miloš Pietor, ktorý sa roku 1907 postaral o rozšírenie jeho rozsahu i obsahu. Keď sa stali noviny týždenníkom, bol spoluredaktorom /spolupracovníkom/ Miloša Pietora dr. Milan Ivanka, Jozef Gregor-Tajovský, dr. August Ráth, dr. Ivan Dérer. Od 24. júla 1914 zodpovedným redaktorom Národného hlásnika bol Jozef Gregor-Tajovský, ktorý ho viedol v radikálnom, protivojnovom duchu, pravda, len veľmi krátko.
Národný hlásnik bol medzi slovenskými čitateľmi dosť obľúbený. Roku 1898 mal napr. 2500 predplatiteľov, čo bolo na naše pomery úspechom. Veď v tom istom čase mali Národné noviny len 1200 predplatiteľov. O tento úspech sa pričinil hlavne Ambro Pietor, s ktorým vtedy spolupracovali Juraj Čajda, Jozef Škultéty i Svetozár Hurban-Vajanský. Národný hlásnik bol tematicky dosť bohatý. Jeho najvýznamnejšími rubrikami boli: Čo nového doma? Čo nového vo svete? Chýrnik, Dobré rady pre dom a hospodárstvo a Dopisy. Tu vychádzali aj poviedky slovenských spisovateľov i preklady hlavne z poľštiny a z chorvátštiny. Nedostatkom novín bola ich zriedkavá periodicita, zastarané spravodajstvo a konzervativizmus, typický pre vedenie Slovenskej národnej strany koncom minulého storočia.
Na slovenských dedinách sa hojne čítal aj Obzor s podtitulom Noviny pre hospodárstvo, remeslo a domáci život, ktorý za Lichardovho vedenia vychádzal v Skalici tri razy do mesiaca. Po Lichardovej smrti (17. novembra 1882) pokračoval v jeho redigovaní Romuald Zaymus a to až do roku 1887. Keď bol roku 1889 v Ružomberku obnovený Jozefom Miloslavom Hodžom, vychádzal už so samostatným uvádzaním ročníkov, čo zachovali aj jeho ďalší redaktori Karol Salva, Ľudovít Vladimír Rizner, Juraj Babka... až do konca roku 1905. Za Lichardovho vedenia, ako sme spomínali, bol Obzor najvýznamnejším slovenským hospodárskym časopisom minulého storočia. Jeho nástupcovia už nedokázali Obzor udržať na takej vysokej úrovni.
Obmedzený, lokálny význam mali ďalšie dva poľnohospodárske časopisy. Jedným z nich boli Zprávy hospodárskeho spolku údolia Nitry. Tento dvojtýždenník vychádzal v Starom Krásne za redakcie baróna Gergely Friensenhofa. Podobný spoločenský dosah mal aj v Martine vychádzajúci mesačník Včelár a Ovocinár (1893 – 96) redigovaný Andrejom Černianskym.
Slabú publicitu a nízky náklad mal aj martinský štvrťročník Adolfa Petra Zatureckého Nový priateľ ľudu (r. 1881), ako aj zábavnopoučné mesačné prílohy Obzoru zvané Pod lipou a Pri kozúbku redigované Karolom Salvom a jeho hlavným spolupracovníkom Ľudovítom VI. Ríznerom, v Ružomberku v rokoch 1891 – 1899.
Pedagogické časopisy
Určitým ústupom, v porovnaní s matičným obdobím, je aj zníženie počtu pedagogických časopisov. Patrila k nim Evanjelická škola (1877 – 79) s podtitulom “Časopis pre školu a dom", ktorý vychádzal dva razy do mesiaca v Banskej Bystrici. Za jeho vydavateľa sa označoval “Poradný spolok evanjelických učiteľov zvolenských". Jeho redaktorom bol Adolf Peter Zaturecký.
Oveľa väčšiu autoritu medzi slovenskými učiteľmi a pracovníkmi s mládežou si však získal interkonfesionálny pedagogický časopis Dom a škola (1885 – 1897) s podtitulom Vychovávateľský časopis pre rodičov a učiteľov. Vychádzal v Martine raz do mesiaca. Od 11. čísla IV. roč. (rok 1888) sa preniesla jeho tlač do tlačiarne Karola Salvu v Ružomberku. Spočiatku jeho redaktormi boli Karol Salva – ev. učiteľ v Liptovskej Sielnici a Martin Kollár – kaplán a redaktor Katolíckych novín v Dolnej Krupej. Od 1. júla 1885 časopis viedol sám Karol Salva so spolupracovníkmi. Roku 1897 sa ako jeho redaktor uvádza Karol Salva a Karel Kálal – český profesor, osvetový pracovník a známy slovakofil. Bolo to však už len niekoľko mesiacov pred zánikom Domu a školy.
Hlavnou úlohou tohto časopisu boli akcie za zachovávanie a udržiavanie zvyšku základných slovenských konfesionálnych škôl, v ktorých sa ešte, aj to nie všade, udržala ako vyučovacia reč slovenčina. Proces maďarizácie už v tejto dobe i neskoršie, veľmi zhubne zasahoval slovenské školy a podlamoval ich životné korene. Ako uvádza dr. Juraj Čečetka (Dejiny školstva a pedagogiky na Slovensku, Bratislava SPN 1958), bolo v školskom roku 1913/14 na Slovensku už len 2,2 % slovenských ľudových škôl z celkového počtu ľudového školstva v Uhorsku, ale aj v týchto školách sa po slovensky vyučovalo len 6 – 7 hodín týždenne. Meštianske, stredné a odborné školy so slovenským vyučovacím jazykom sme vôbec nemali.
Dom a škola pre nedostatok špecializovaných slovenských časopisov musel nahrádzať viaceré úlohy. Bol to nielen pedagogický časopis pre učiteľov, ale aj popularizačnovedecký a osvetový časopis pre širšiu verejnosť i tlačový orgán, venujúci sa sporadicky tzv. ženskej otázke. Jeho program bol teda dosť široký, aj keď jeho ťažisko zostáva v didaktike, v metodike vyučovania, v dejinách pedagogiky, ale aj v propagácii významných slovenských osobností (Samuel Ormis, Fr. V. Sasinek, dr. Andrej Radlinský, Štefan Moyzes, Adolf Hayduk...), jeho redaktori tiež venovali veľkú pozornosť popularizácii diel Jána A. Komenského, ale aj prekladom z dejín svetovej pedagogiky (Rousseau, F. Wiedermann, Pestalozzi...). Pozoruhodným je tiež tzv. Obzor pedagogických časopisov, a to aj maďarských “Néptanitók Lapja a Hivatalos Közlöny", ktoré boli vydržiavané vládou a zadarmo rozosielané na všetky školy Uhorska. To bola tiež jedna z foriem podlomenia životaschopnosti slovenského pedagogického časopisu udržiavaného len zo skromných finančných prostriedkov chudobných slovenských národovcov.
Dom a škola patrila medzi časopisy, ktoré u nás propagovali česko-slovenskú vzájomnosť. Roku 1895 zásluhou agitácie Karola Kálala i Karola Salvu sa zvýšil počet odberateľov tohto časopisu v Čechách a na Morave o 300, kým na Slovensku v tej istej dobe ku starým 128 predplatiteľom pribudli iba dvaja. Dom a škola upadla do nemilosti predstavenstva Slovenskej národnej strany, vedenej Svetozárom Hurbanom Vajanským pre svoj kritický postoj ku konzervatívnym kruhom “národniarov".
Detské časopisy
Do tohto obdobia spadá aj niekoľko pokusov o vydávanie detských časopisov, ktoré mohli nadväzovať na dobré a pokrokové tradície z matičných rokov. Mládežnícke i detské časopisy mali u nás pred prvou svetovou vojnou veľký význam pre národnú výchovu mladej generácie, ktorá bola takmer všetka prinútená navštevovať maďarské školy. V rokoch 1878 – 1883 vychádzal v Martine mesačník Včelka s podtitulom “Časopis pre školskú mládež". Jeho redaktorom a vydavateľom bol A. Sokolík. Podľa úvodníka v prvom čísle boli “úlohou Včelky zdeľovať deťom spôsob známosti z každého odboru vedenia, ktorými um... by sa zveľadil, srdce a myseľ šľachtili a rozum rástol...". Išlo predovšetkým o poznatky zemepisné, historické a literárne, dotýkajúce sa Slovenska a jeho najbližšieho okolia.
Lepšiu úroveň ako Včelka i väčšiu publicitu mal Priateľ dietok – časopis pre našu mládež, ktorého zodpovedným redaktorom bol Karol Salva. Vychádzal v Martine ročne v desiatich zošitoch. Jeho prvý ročník (1887) sa tlačil v Kníhtlačiarskom účastinárskom spolku v Martine, druhý a nasledujúce v Salvovej ružomberskej tlačiarni. Roku 1890 vyšli z neho len dva zošity. Karol Salva namiesto tohto časopisu začal vydávať poučno-zábavnú knižnicu pre slovenskú mládež “Priateľ dietok", z ktorej vyšiel jeden zošit roku 1894.
Humoristické časopisy
V období dvadsiatich rokov (1876 – 1896) vychádzal iba jediný významnejší slovenský “humoristickosatirický časopis" – a to martinský Černokňažník (1876 – 1910). Bol to mesačník redigovaný Štefanom Pinkom (pseudonym Gustáva Zechentera-Laskomerského). Od roku 1879 bol jeho zodpovedným redaktorom Juraj Čajda. Jeho vydavateľom bolo Consortium Černokňažníka, od roku 1879 Pavel Mudroň a Matúš Dula a od nasledujúceho roku len Juraj Čajda. Druhým humoristickým časopisom boli martinské Veselé listy. Začali vychádzať roku 1877 tri razy do mesiaca, za redakcie Andreja Černianskeho. Ich vydavateľom bol Andrej Halaša. Nenašli však veľa priaznivcov a podporovateľov, a tak už po prvých piatich číslach prestali vychádzať.
Okrem politických novín mali v tejto dobe mimoriadne ťažké postavenie aj slovenské humoristickosatirické časopisy. Boli vystavené surovej cenzúre, konfiškáciám, tlačovým pravotám. Ich redaktori sa pre tlačové delikty často dostávali do väzenia, ale to hlavne vtedy, keď protestovali proti národnostnému útlaku a nezákonnosti.
V Uhorsku síce aj po vyrovnaní roku 1867 formálne platil tlačový zákon z roku 1848, ktorý poskytoval isté ústupky v prospech slobody tlače, ale bol doplnený príkazom, podľa ktorého týždenník musel mať kauciu 10.000 korún, denník 20.000 korún. Z nich sa sťahovali všetky súdne peňažité tresty a pokuty, a tých sa opozičným novinám dostávalo hojne. Rafinovaným útokom proti opozičnej, a teda aj slovenskej národnej tlači – boli tiež §§ 170 – 174 z roku 1878 trestného zákonníka, ktoré stanovili toto: 1. Nielen ten je trestaný, kto k akémukoľvek trestnému skutku slovom na schôdzi, alebo písmom (i v novinách) podnecuje, ale i ten, kto tie veci (trebárs len neskoršie za trestné uznané) rozširuje, a to väzením až do dvoch rokov a pokutou 2000 korún. 2. Kto poburuje proti panovníkovi alebo proti jeho zástupcom, alebo proti dualizmu, ústave, alebo snemu, trestá sa päťročným väzením. 3. Kto vychvaľuje niektorý z uvedených skutkov (laudatio criminis), podlieha trestu až šesťmesačnému".
Aj to sa zdalo primálo a preto najvyšší súd tieto ustanovenia doplňuje takým výkladom, podľa ktorého priamym podnecovaním podľa § 172, je každé “prehovorené, alebo napísané slovo, každý skutok, ktorý môže vzbudiť v inom človeku nenávisť k národnosti...„.
Takto formulované zákonné ustanovenia umožňovali potom pod rôznymi zámienkami veľmi prísne vystupovať proti opozičným a nepohodlným novinám, perzekvovať redaktorov, a tiež otvorene útočiť na uvedomelých príslušníkov slovenského národného hnutia. Peštianska vláda sa napriek týmto prísnym obmedzeniam s veľkou okázalosťou chválila so “slobodou tlače v Uhorsku“. Blahodárne účinky tejto “slobody" často pociťovali na vlastnom tele aj slovenskí redaktori. Preto aj Svetozár Hurban Vajanský v Národných novinách (30. VII. 1881) v článku Tlačová sloboda v Cislajtánii, za ktorý bol prenasledovaný, označil takúto slobodu za prázdnu formalitu a právom vyhlásil, že v Uhorsku panuje “úplná cenzúra".
Vedecké a literárne časopisy
Rozvoj slovenskej časopiseckej tvorby utrpel vážne straty likvidáciou Matice slovenskej, ktorá súčasne zapríčinila aj zánik jej spolkového a vedeckého zborníka – Letopisu Matice slovenskej. Slovenské národné hnutie a rozvíjajúci sa vedecký výskum v sedemdesiatych a v osemdesiatych rokoch minulého storočia, však veľmi pociťovali potrebu založenia vedeckého časopisu, orientovaného predovšetkým na publikovanie vlastivedného výskumu, týkajúceho sa slovenského územia, ako aj popularizovania vedeckých poznatkov.
O oživenie a ďalšie rozvíjanie spoločenskovednej, predovšetkým historiografickej periodickej tlače, sa staral skúsený slovenský historik, bývalý tajomník Matice slovenskej, opatrovník jej zbierok a redaktor posledných dvoch ročníkov Letopisu Matice slovenskej – Franko V. Sasinek. Zaoberal sa nielen historickým výskumom, ale aj kritickým vydávaním archívneho materiálu (Archív starých československých listín, Martin 1872 atď.), čo malo význam nielen pre národnú históriu, ale aj pre dejiny slovenského jazyka. Svoje vedecké práce Sasinek postavil do služieb slovenskej národnej myšlienky. Často preto otvorene polemizoval s maďarskými šľachtickými i buržoáznymi historikmi, ktorí sa snažili o zdôrazňovanie kultúrnej i politickej nadradenosti maďarského národa v Uhorsku, aby tým ospravedlnili jeho hegemóniu a potláčanie ostatných národov v krajine. Sasinek pre svoje nebojácne presadzovanie názorov o autochtonnosti (prvotnosti) slovenského obyvateľstva v Uhorsku pred Maďarmi si vyslúžil takú nenávisť vládnucej triedy, že sa musel z Uhorska vysťahovať a uchýliť sa do Prahy.
Keď sa 4. augusta 1869 stal plateným funkcionárom Matice slovenskej, stal sa jej veľkou oporou nielen pri budovaní zbierok matičného múzea, ale aj pri obrane tejto vrcholnej slovenskej kultúrnej ustanovizni proti útokom mnohých nepriateľov. (Napr. jeho prejav pri slávnostnom otvorení záhrebskej univerzity roku 1874 atď.) Sasinek zostal neohrozeným obrancom Matice slovenskej a jej majetku aj po jej zatvorení. (Jeho list biskupovi Czászkovi z roku 1885).
F. V. Sasinek už niekoľko mesiacov po zastavení Letopisu Matice slovenskej, pristúpil k vydávaniu a redigovaniu Slovenského letopisu pre históriu, topografiu, archeológiu a etnografiu, ktorý vychádzal štyri razy do roka v skalickej škarniclovskej tlačiarni. Roku 1876 vyšiel len jeden zväzok, ale v rokoch 1877 – 1882 po štyri zväzky.
V slovenskej verejnosti sa udržiaval už od matičných rokov živý záujem o literárnozábavné časopisy a revue, čo vyplývalo aj z toho, že väčšina príslušníkov národne prebudených vrstiev pochádzala z rodín dedinskej inteligencie a maloburžoázie (farári, učitelia, obchodníci, remeselníci), ktoré mali k umeleckej literatúre blízky vzťah. Tento typ nepolitických časopisov bolo okrem toho v chudobnej slovenskej spoločnosti ľahšie vydávať, pretože ak ich periodicita bola riedka, nebolo potrebné zložiť na ne ani zďaleka takú vysokú kauciu, ako tomu bolo pri politických, často vychádzajúcich novinách a časopisoch. Okrem toho neslobodno zabúdať, že začiatkom osemdesiatych rokov, hlavne po vyhlásení slovenskej politickej pasivity, sa ťažisko národného boja u nás prenieslo na literatúru a novinárstvo.
Najvyššiu úroveň v osemdesiatych rokoch z literárnych a zábavných časopisov u nás dosiahol spomínaný Orol s podtitulom Časopis pre zábavu a poučenie, ktorý od 31. júla 1871 do 15. júna 1878 viedol Andrej Trúchly-Sytniansky. Po jeho odchode až do zániku roku 1880 časopis viedol Mikuláš Št. Ferienčík, ktorému v tejto práci pomáhal S. J. Zachej. Zachej však Slovensko opustil a odišiel do Bulharska.
Aj v tomto časopise sa však po roku 1875 objavuje úniková tematika. Sytniansky sa tu vyhýbal riešeniu aktuálnych spoločenských problémov súdobého Slovenska. Radšej uverejňoval preklady z ruskej realistickej literatúry (Turgenev a Tolstoj) i z literatúry škandinávskej (Björnson). V Orle tiež vychádzali básne, povesti a cestopisy, a tzv. obrazy zo života. Medzi jeho najhorlivejších dopisovateľov patrili Miroslav Dumný, A. E. Timko, Janko Štúr, Július Plošic, Daniel Maróthy... Sytniansky sa vyhýbal domácej problematike a svojich čitateľov radšej podrobne zoznamoval s priebehom rusko-tureckej vojny i s vojvodcami ruských a srbských vojsk.
Orol vo svojich posledných ročníkoch však už podliehal konzervativizmu, ktorý prenikal aj do slovenského národného života. Kríza Orla bola vlastne krízou súdobej slovenskej literatúry, trpiacej nedostatkom nových talentov. Niektorí žijúci štúrovci sa vtedy už odmlčali (Samo Chalupka, Ján Botto), ba najvýznamnejší z nich – Jozef M. Hurban – podliehal už v tejto dobe cirkevnému dogmatizmu a neschopnosti prispôsobiť sa novým, pokrokovejším názorom nastupujúcej generácie.
Sytniansky, ako redaktor Orla, nebol ochotný vo svojom časopise dať miesto mladým literátom (Koloman Banšell, Pavel Országh), ktorí predtým hojne publikovali, ba aj polemizovali v tlačových orgánoch Novej školy slovenskej. Tým sa robili vážne prekážky rozvíjaniu novej literárnej generácie, ktorá sa práve na prelome šesťdesiatych a sedemdesiatych rokov dostáva do popredia. Preto aj Orol trpel na nedostatok spolupracovníkov, čo Sytnianskeho prinútilo otláčať state starých, alebo aj zomretých spisovateľov (štúrovci, Janko Čaják, Ľudovít Kubáni), alebo uverejňovať preklady.
Určitý vývoj k lepšiemu nastal, keď sa redaktorom Orla stal Mikuláš Št. Ferienčík, ktorý do časopisu zaviedol kritickú rubriku. Vtedy začínajú v Orle vystupovať už aj mladí, napr. literárny kritik Jaroslav Vlček, spisovateľ a básnik Svetozár Hurban-Vajanský, Jozef Škultéty a Pavel Országh-Hviezdoslav. Sám Mikuláš Št. Ferienčík publikoval v posledných ročníkoch Orla poviedky, ktoré sú reakciou na súčasné spoločenské problémy. (Anjel strážca r. 1879, Sestra koketa r. 1879). Pravda, Ferienčík mohol v Orle len čiastočne realizovať svoje plány. Sťažoval sa na nedostatok dopisovateľov i na slabé kontakty s redakciami iných slovanských literárnych a kultúrnych časopisov. Sám sa však pritom snažil sústavne informovať čitateľov Orla o všetkom “čo, kde znamenitejšieho na poli slovanskej literatúry sa zjaví". (Orol r. 1878 č. 4.)
Nastupujúca generácia realisticky orientovaných autorov (Vajanský, Hviezdoslav, Škultéty, Jar. Vlček...), si vytvorila svoj hlavný tlačový orgán roku 1881, ktorý podstatne širšie, ako tomu bolo dovtedy v našom verejnom živote zvykom, vymedzuje úlohy literatúry a jej bezprostrednej zaangažovanosti na verejnom živote. Vyplývalo to aj zo snahy nahrádzať národu to, čo mu zobral národnostný útlak a politická pasivita, a to prostredníctvom literatúry, ktorej úspechy sa považovali za víťazstvo aj v národnom boji.
Marle (kantón)
Marle je francúzsky kantón v obvode Laon v departemente Aisne v regióne Pikardia. Tvorí ho 23 obcí.