cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Chufuova pyramída
Opis
Podložie pyramídy tvorí prirodzená skala. Pyramída je vybudovaná z lokálneho dostupné žltého numulitického vápenca. Na obloženie pyramídy sa použil biely turský vápenec (iner hedž), dovezený z Tury a El-Maasary na druhom brehu Nílu oproti Abusiru. Obloženie po arabskom vpáde strhli a použili na stavbu Káhiry. Vnútorné komory, chodby a stropné dosky sú z asuánskej žuly. Každý kváder, vrátane obloženia, je individuálne opracovaný, aby zapadol presne na určené miesto.
Vo vnútri má Veľká pyramída tri komory a veľkú galériu. Prvá komora je v skale asi 30 metrov pod základňou, druhá je tzv. Kráľovnina komora a tretia Kráľova komora.
Chodby
Po dobytí Egypta Arabmi pyramídu v roku 820 otvoril kalif Al-Monzun. Na severnej strane tak vznikol vo výške 18 metrov dodnes používaný vchod.
Okolie
Pri východnej stene pyramídy stojí Chufuov zádušný chrám (Chufuov kultový chrám). Zádušný chrám je s Chufuovým údolným chrámom (dosiaľ nepreskúmaným a zničeným) spojený  dlhou a  širokou dláždenou Vzostupnou cestou. Východne a južne od pyramídy sa našiel jeden čln a 4 člnové jamy, čiže zrejme spolu štyri člny, ktoré mali panovníkovi uľahčiť po smrti cestu na štyri svetové strany. Čln sa našiel v priekope uzavretej 40 blokmi o celkovej hmotnosti 1 720 ton v roku 1954. Bol dlhý a široký  a postavili ho z 1 224 kusov cédrového dreva.
Východne od pyramídy stoja 3 satelitné pyramídy (pyramídy kráľovien) s dĺžkou strán od do  a výškou do. Sú to pyramídy kráľovnej a sestry Henutsen, kráľovnej Meretites a matky Hetepheres s pokladom. Podľa Inventárnej stély (z chrámu Esety) Chufu (Lesk Rera) zaznamenal, že vybudoval malú pyramídu pre Henutsen (Chenucu) a „založil dom Esety, vládkyne pyramídy, vedľa domu sfingy”. V severovýchodnom nároží objavili nedávno zvyšky Chufuovej satelitnej pyramídy, kde sa asi prezliekal pri sviatku sed.
Na západnej strane stojí cintorín so 64 mastabami úradníkov.
Spôsob stavby
Spôsob jej stavby je podobne ako pri mnohých iných egyptských pyramídach dodnes sporný. Na jej výstavbu bolo treba preniesť kamene po trase 3,55 mil. km (asi saňami alebo smykmi), pričom len namáhavejšia cesta nahor s nákladom a rýchlejší zostup predstavoval celkovo až cca. 2,6 milióna pracovných hodín.
Podľa Herodota pyramídu za vlády Chufua stavalo 20 rokov asi 100 000 ľudí. Dnes sa odborníci zhodujú, že na stavbe pracovalo niečo cez 30 000 robotníkovi, niektorí dokonca hovoria len o 10 000 – nie však otrokov, ale roľníkov a kvalifikovaných robotníkov pre ktorých bolo v blízkosti pyramídy zriadené dokonca i sídlisko s niekoľko tisícmi domov. Avšak pri množstve prác potrebných k postaveniu takejto stavby bolo nutné uložiť denne na svoje miesto cca 800 t materiálu (pri stavbe trvajúcej 20 rokov). Mnohí bádatelia poukazujú na majstrovskú presnosť výstavby pyramídy a existujú pochybynosti o skutočnej dĺžke, období i technike výstavby.
Štandardné vysvetlenie egyptológov je, že sa pyramída budovala pomocou rámp – asi troch obiehajúcich výstupných rámp a jednej zostupnej rampy (kolmá rampa by musela byť 1,5 až dlhá) – ktoré sa na konci stavby demontovali.
Podľa prof. Josepha Davidovitsa pyramída nepozostáva z vápenca, ale z umelých kvádrov z geopolymerického betónu s nálezom vlasov a s preukázateľne oveľa väčším obsahom vody ako vápenec. Výrobu takýchto kvádrov spomína aj Famine stéla (asi z obdobia 3. dynastie) z ostrova Sehel severne od Asuánu.
Problematický je aj sarkofág v pyramíde. Podľa F. Petrieho by sme dnes na jeho vyhotovenie potrebovali pílu s trojmetrovým diamantovým ozubením a vrtáky s diamantovou hlavicou pod tlakom 2 tony.
Prisúdenie Chufuovi
V štandardnej egyptológii sa udáva, že ju dal postaviť v rokoch 26002580 pred Kr. alebo 26502630 pred Kr. druhý kráľ 4. dynastie Chufu (Chufev, gr. Cheops), usudzuje sa tak z početných nápisov jeho mena na kameňoch aj vo vnútri pyramídy.
Proti pravosti spomenutých nápisov, ktoré roku 1837 objavil Howard Vyse, Zecharian Sitchin (a podľa neho aj ďalší autori) odvolávajúc sa staroegyptského lingvistu Samuela Bircha uvádza, že ide o falzifikáty, pretože jeden znak je zapísaný chybne (Re namiesto Ch) a táto chyba vraj zodpovedá omylu v dvoch súdobých slovníkoch z 19. storočia, a ďalej uvádza údajné ďalšie ortografické nezrovnalosti. Všetky tieto jeho tvrdenia však jednoducho nezodpovedajú pravde, znaky sú vždy zapísané správne a v súlade s vtedajším písaním. V prospech pravosti nápisov hovorí aj skutočnosť, že: Okrem toho sa pri vzostupnej ceste vedúcej k Chufuvovej pyramíde našli zvyšky reliéfnej výzdoby; za predpokladu, že táto výzdoba naozaj patrí k ceste (Herodotos spomína, že táto cesta bola reliéfne zdobená), jej výjavy jednak dokazujú sakrálny charakter budovy a jednak obsahujú jej názov (Chufuov obzor).
Datovanie a alternatívne teórie času vzniku pyramíd
Rádiokarbónové datovanie 15 vzoriek starovekej omietky z roku 1984/1986 v Zürichu a Texase vo vedeckom projekte vedenom Markom Lehnerom zhodne udáva, že sa výsledné dáta pohybujú v rozmedzí 38092869 pred Kr. (podobné výsledky vyplývajú z opakovaného datovania z roku 1995). Profesor geológie Robert Schoch neskôr upozornil na to, že vzorky z hornej časti pyramídy sú jednoznačne staršie ako vzorky z dolnej časti pyramídy a navrhuje, že pyramída bola stavaná a prestavovaná v niekoľkých fázach a napríklad Chufu len prestaval alebo opravil staršiu stavbu.
Prakticky od nepamäti existuje tradícia, podľa ktorej sú pyramídy pri Gíze pozostatkom akejsi vyspelej predpotopnej civilizácie, ktorá zanikla niekedy okolo 10 000 pred Kr. (čo je aj veľmi zhruba koniec poslednej ľadovej doby). Ďalej sú časté predstavy, že buď pod Veľkou Sfingou alebo vo Veľkej pyramíde je ukrytá akási komnata či sieň, v ktorej je uchovaná všetka múdrosť tejto civilizácie. Takéto názory sú staršieho dáta (najneskôr od 3. storočia pred Kr.); takúto sieň a predpotopnosť pyramídy spomína Kniha Sothis, Kore Kosmou, Westcarov papyrus či Riman Ammianus Marcellinus v 4. stor. po Kr. O stavbe pyramídy pred Potopou za účelom uchovania predpotopných vedomostí boli presvedčení aj mnohí arabskí kronikári od 9. stor. po Kr.; kalif Al-Ma’mún aj roku 820 po Kr. presne z tohto dôvodu dal vytvoriť tunel do severnej steny pyramídy. V súčasnosti sú o podobnom pozadí pyramíd(y) presvedčení slobodomurári a rôzne ezoterické školy (napr. kalifornskí rozekruciáni AMORC a Teozofická spoločnosť v Londýne a Madrase). Okrem toho takéto tvrdenia opakovane hlásalo americké „médium“ Edgar Cayce, ku ktorého prívržencom pôvodne patril aj vyššie spomenutý, dnes ortodoxný, egyptológ Mark Lehner.
Z moderných autorov alternatívnych teórií za zmienku stoja azda okrem tradičného Ericha von Dänikena napríklad kvázi-trojica Graham Hancock, Graham Bauval a Adrian Gilbert, ktorí tvrdia, že stavby pyramídového komplexu pri Gíze sú verným obrazom určitých astronomických zoskupení v roku 10 450 pred Kr., pričom k tomuto roku bol každopádne zhotovený plán pre tento komplex, ale konkrétne Veľká pyramída bola vraj v rámci tohto plánu postavená asi až roku 2450 pred Kr. ± 25 rokov (teda zhruba za Chufua), pretože astronomická orientácia jej Vetracích šácht zodpovedá tomuto roku; v roku 2 450 pred Kr. by tieto šachty smerovali (ak by sa predĺžili donekonečna):
Datovanie do okolo 2450 pred Kr. nepriamo potvrdila Dr. Kate Spenceová z Cambridgeskej univerzity, ktorá astronomických výpočtami (na základe precesie a odklonu pyramíd od astronomickej orientácie) dospela k výsledku 2478 ± 5 rokov (časopis Nature v roku 2000). Jej postup je ale medzičasom vo viacerých bodoch sporný.
Posledné objavy dutín/nových priestorov
V lete 1986 objavili francúzski architekti Jean-Patrice Goidin a Gilles Dormion pomocou elektronických mikrosond, ktorými prenikli cez dva metre hrubým kameňom, pri Kráľovninej komore dutinu (novú komoru?) naplnenú nezvyčajne jemným (a podľa niektorých názorov radioaktívnym) pieskom. Ďalší výskum dutiny neprebehol.
V roku 1988 japonský tím pod vedením profesora menom Sakudži Jošimura z Univerzity Waseda v Tokiu pomocou špeciálnych radarov takisto zistil existenciu dutiny (novej komory?) vedľa chodby vedúcej ku Kráľovninej komnate, blízko miesta kde vŕtali v roku 1986 Francúzi. Okrem toho našli veľkú dutinu za severozápadnou stenou Kráľovninej komnaty a tunel vedúci južne z pyramídy von. Celkový objem dutých priestorov odhadli na 20 % (francúzski architekti Jean-Patrice Dormion a Gilles Goidin v roku 1986 na 15 %). Egyptské úrady neumožnili urobiť skúšobné vrty a projekt zastavili.
V marci roku 1993 objavil kamerový minirobot na kolesách „Upuaut“ (nazvaný podľa egyptského boha – Otvárača ciest) mníchovského inžiniera Rudolfa Gantenbrinka spolupracujúceho vtedy s Nemeckých archeologickým ústavom v Káhire (Deutsches Archäologisches Institut, DAI) v dvoch „slepých“ tzv. Vetracích šachtách stúpajúcich z Kráľovninej komnaty toto:
17. septembra 2002 sa Gantenbrink vrátil (tento raz pracoval pre Egypťanov) a v priamom televíznom prenose špeciálny minirobot "Upuaut 2" vyvŕtal dieru do zakončovacej platne južnej šachty; prestrčenou kamerou sa zistilo, že za platňou je prázdna dutina zakončená opäť ďalšou platňou. V roku 2005 Záhí Hawáss, vedúci egyptských vykopávok, oznámil, že sa plánuje použitie singapurského robota na preniknutie aj cez túto druhú blokádu.
Sása (okres Zvolen)
Sása je obec na Slovensku v okrese Zvolen. Je súčasťou Pliešovského mikroregiónu. Vznikla v polovici 13. storočia. Obec bola v októbri 1944 vypálená počas povstaleckých bojov, nemeckými vojakmi. Zhorelo alebo bolo zničených celkom 28 domov.
V obci sa nacháza Železničná stanica Sása-Pliešovce.
Morašice (okres Pardubice)
Morašice je obec v Česku v okrese Pardubice v Pardubickom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 92 obyvateľov, z toho 52 mužov a 40 žien, pričom priemerný vek v obci bol 47,3 roka (muži 45,6 roka, ženy 49,6 roka).
Dolcourt
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
4426 Roerich
4426 Roerich je planétka s priemerom 46 km, ktorú objavila Ľudmila Ivanovna Černychová 15. októbra 1969.
Félix Záhorec
Félix Záhorec (* 20. november 1912, Trnava-Modranka – † 13. apríl 1985, Beckov) bol Pochov.: Trnava rímskokatolícky kňaz, redaktor, publicista, prekladateľ, dramatik.
Pseudonym: Cyprián Modránsky, Fr. Valoiset, Observator, Redaktor, Stano Lipkin
Životopis
R. 1930 vstúpil do noviciátu Spoločnosti Ježišovej, študoval na gymnáziu v Kláštore pod Znievom, filozofiu v Krakove, potom teológiu v Szegede a v Banskej Bystrici (19411944), 1943 vysvätený za rokuk. kňaza. Pôsobil v trnavskej redakcii Posla božského srdca Ježišovho ako pomocník šéfredaktora, prednášal filozofiu na rehoľ. fak. v Trnave. Politicky prenasledovaný. V roku 19641982 duchovný správca Charitného domu v Beckove. Literárne činný ako publicista, autor divadelných hier a prekladateľ. Zredigoval Almanach Spoločnosti Ježišovej (1940), v rkp. zanechal divadelné hry pre mládež, kázne, exhorty.
Kostol svätého Antona Pustovníka
Kostol svätého Antona Pustovníka môže byť
Polianske rašelinisko
Polianske rašelinisko je prírodná rezervácia v správe štátnej ochrany prírody Slovenský raj.
Nachádza sa v katastrálnom území obce Henclová v okrese Gelnica v Košickom kraji. Územie bolo vyhlásené v roku 1993 na rozlohe 19,3073 ha. Ochranné pásmo nebolo určené.
Predmetom ochrany je: ''PR predstavuje zachovalé rozsiahle rašelinisko a komplex hodnotných rastlinných spoločenstiev na priľahlých pasienkoch. Veľká druhová diverzita rastlinstva, výskyt viacerých vzácnych a ohrozených druhov húb. Ekostabilizujúci prvok krajiny.''
Mužská štvorhra na South African Open 1981
Mužská štvohra na South African Open 1981 sa hrala ako súčasť South African Open 1981 od 23. do 11. januára 1981. Titul získali Američan Terry Moor a Juhoafričan John Yuill, ktorí vo finále porazili americko-novozélandský pár Fritz Buehning, Russell Simpson 6-3 5-7 6-4 6-7 12-10.
Zadné Jatky
Zadné Jatky je skalnatý vrch Belianskych Tatier. Leží nad obcou Ždiar, približne severozápadne od Kežmarku. Nie je turisticky prístupný.
Poloha
Nachádza sa v severovýchodnej časti pohoria, v geomorfologickom podcelku Východné Tatry a časti Belianske Tatry. Leží v Prešovskom kraji, v okrese Poprad a na katastrálnom území mesta Vysoké Tatry. Najbližšími sídlami sú severovýchodne situovaný Ždiar, severne ležia Podspády, severozápadne Tatranská Javorina a juhovýchodne Tatranská Lomnica. Masív sa nachádza v Tatranskom národnom parku a tiež v národnej prírodnej rezervácii Belianske Tatry.
Opis
Zadné Jatky ležia v strednej časti hlavného hrebeňa Belianskych Tatier, medzi vrchom Hlúpy a Prostredné Jatky. Severozápadným smerom sa svahy zvažujú do Monkovej doliny, južne sa nachádza mohutná dolina Predné Meďodoly. Severne susedí Žľabina, Veľký Grúň a Gáflovka , východne Tokáreň , Prostredné Jatky , Predné Jatky (Košiare; ) a Bujačí vrch , južne Veľká Svišťovka , Belianska kopa , Kozí štít  a Jahňací štít  a západne Kopa brán , Jahnence , Šialeným sedlom  oddelený Hlúpy , Ždiarska vidla  a Havran. Severné svahy odvodňuje Rígeľský potok a Bednársky rígeľ do riečky Biela, voda z južných odteká Napájadlovým potokom do Kežmarskej Bielej vody v povodí rieky Poprad.
Výhľady
Turisticky neprístupný vrchol je pokrytý len nízkou vegetáciou. Vďaka polohe a nadmorskej výške je z vrcholu viditeľná časť hlavného hrebeňa Belianskych Tatier a mnohé vrcholy Vysokých Tatier, pri vhodných podmienkach aj Volovské vrchy, Branisko, Bachureň, Čiernu horu, Čergov, Levočské vrchy, Pieniny, Spišskú Maguru, Oravské Beskydy a mnohé vrchy južného Poľska.
Prístup
Vrchol je súčasťou národnej prírodnej rezervácie Belianske Tatry, preto je od roku 1978 turisticky neprístupný.
Blainville-sur-Orne
Blainville-sur-Orne je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Calvados, v regióne Dolná Normandia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 5952 obyvateľov (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Gelnica (hrad)
Gelnica (-normovaný názov ; iné názvy: Gelnický hrad, Thurzov hrad) je hradná zrúcanina. Nachádza sa v meste Gelnica.
Dejiny
Začiatky tohoto pôvodne kráľovského hradu sú zatiaľ nejasné. Bol však zrejme vybudovaný na ochranu kráľovských regálnych práv, a to najskôr po mongolskom vpáde. V polovici 15. storočia bol hrad v rukách Jiskrovcov (1447 – 1462). Po ich porážke hrad aj bane daroval kráľ rodine Zápoľskovcom. V čase nepokojov a bojov o uhorský trón medzi Jánom Zápoľským a Ferdinandom I. bol hrad značne poškodený. Po porážke Zápoľského ho kráľ daroval Alexovi Thurzovi (1531), ktorý zničený objekt opravil. Hlavnú pozornosť sústredil okrem renovácie obvodového opevnenia na prestavbu a dostavbu interiéru hradu. Vymretím Thurzovcov po meči prešiel hrad v roku 1636 do rúk šľachtickej rodiny Csákyovcov. V období stavovských povstaní hrad často menil majiteľov a bol svedkom mnohých bojov, ktoré sa mu napokon stali osudnými. V roku 1685 vyhorel a začal chátrať. Proces zániku urýchlila ešte v 19. storočí stavba mestskej radnice, ktorá bola postavená z hradného materiálu, resp. jeho ruín. Svoju úlohu zohralo aj vedomé devastovanie objektu.
Exteriér
Na okraji vrcholovej plošiny s elipsovým pôdorysom a rozmermi 100 × je murované,  hrubé, obvodové opevnenie. Na juhovýchodnej strane, takmer oproti vstupu do opevneného areálu, obvodové opevnenie vyúsťuje lievikovito do pravidelného výbežku, ktorý jeho okraj presahuje asi o. Pravdepodobne tu pôvodne stála viacpodlažná obytná veža (10 × ), ktorá sa postupne prebudovala na výlučne obranný objekt. Vežová stavba mala 130 hrubé múry a štrbinovú strieľňu v pôvodnom druhom podlaží. Nad trámovým stropom tohoto podlažia bol okenný otvor ×  s jednoduchým záklenkom a rovnými špaletami. Objekt bol smerom do svahu zosilnený dvojicou operákov na nárožiach. Oproti veži bol vstup do hradu a v areáli predpokladám hospodárske budovy.
Súčasný stav
Najvyššia a najrozsiahlejšia ruina pôvodného hradu je torzo viacpodlažnej vežovej stavby s okenným otvorom, strieľňou a dvoma operákmi. Z pôvodného vstupu oproti veži sa zachovalo torzo obvodového opevnenia, z ktorého vybiehal kolmo do interiéru ďalší múr. Počas výskumu vlastivedných pracovníkov Badíka a Bernátha sa podarilo zachytiť mierne obdĺžnikový priestor, do ktorého sa vstupovalo úzkou chodbou, na opačnej strane bola vetracia šachta. Objavená podzemná architektúra je zrejme výsledkom mladšej stavebnej činnosti a súvisela so zabezpečením vstupu do hradu. Z obvodového opevnenia sa zachovali iba nepatrné zvyšky.
Szidi Tobias
Sidónia Tobiášová, známa ako Szidi Tobias (* 28. máj 1967, Kráľovský Chlmec) je slovenská herečka a speváčka maďarského pôvodu. Je bývalou manželkou herca Borisa Zachara.
Životopis
Pochádza zo železničiarskej rodiny. Skôr ako vstúpila do umeleckého sveta, prešla rôznymi povolaniami. Pracovala ako robotníčka v koksovni, v mestskej knižnici i v divadle ako šepkárka. Vyštudovala herectvo na Vysokej škole múzických umení v Bratislave. Už počas štúdia hosťovala na doskách Činohry SND.
Je členkou súboru bratislavského Divadla Astorka Korzo '90, kde hrala napríklad v inscenácii hry Rudolfa Slobodu Armagedon na Grbe, v Goldoniho komédii Sluha dvoch pánov, v dramatizácii Dostojevského románu Zločin a trest, pod názvom Vražda sekerou v svätom Peterburgu, v Ostrovského dráme Les, v Daumasovej hre Cintorín slonov a v ďalších.
Za stvárnenie hlavnej postavy Evy v televíznom filme Petra Krištúfka Dlhá krátka noc získala na festivale Art Film 2004 v Trenčianskych Tepliciach ocenenie Igric. Za herecký výkon vo filme Pod hladinou získala prémiu Literárneho fondu.
Okrem herectva sa venuje aj spevu. Spolupracuje na hudobných projektoch autorskej dvojice Hapka – Horáček.
Dušan Čaplovič
doc. PhDr. Dušan Čaplovič, DrSc. (* 18. september 1946, Bratislava) je bývalý poslanec Národnej rady Slovenskej republiky, pôvodne historik a archeológ. Pôsobil ako podpredseda vlády Slovenskej republiky a minister školstva. Bol tiež podpredsedom strany SMER – sociálna demokracia.
Je členom redakčných rád viacerých domácich a zahraničných historických a archeologických časopisov.
Politická činnosť
náhľad|Čaplovič s riaditeľom SLK Piešťany [[Klaus Pilz|Klausom Pilzom, primátorom Piešťan Remom Cicuttom, Jánom Riapošom a premiérom Robertom Ficom pri otvorení Paralympijského chodníku slávy v Piešťanoch v septembri roku 2012.]] Dušan Čaplovič po roku 1970 v čase tzv. normalizácie vstúpil do KSČ. Od roku 2001 je podpredsedom strany SMER, ktorá od 1. januára 2005 pôsobí pod názvom SMER – sociálna demokracia a zároveň členom jej predsedníctva. Bol tieňovým ministrom školstva, vedy a kultúry za stranu SMERu. V roku 2002 bol zvolený za poslanca NR SR. Bol členom Výboru NR SR pre nezlučiteľnosť funkcií a Výboru NR SR pre vzdelanie, vedu, šport a mládež, kultúru a médiá.
Počas vlády Roberta Fica v rokoch 20062010 bol podpredsedom vlády pre vedomostnú spoločnosť, európske záležitosti, ľudské práva a menšiny.
V rokoch 20102012 bol predsedom Výboru NR SR pre vzdelávanie, vedu, mládež a šport. Od 4. apríla 2012 bol ministrom školstva, 2. júla 2014 podal demisiu.
V roku 2016 bol zvolený za poslanca NR SR za stranu SMER-SD. Kandidoval na 21. mieste. Dostal 2 962 platných prednostných hlasov. Bol členom osobitného kontrolného výboru NR SR na kontrolu činnosti Vojenského spravodajstva a overovateľom výboru NR SR pre verejnú správu a regionálny rozvoj.
Heiteren
Heiteren je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Haut-Rhin, v regióne Alsasko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Muscle Museum
"Muscle Museum" je singel z debutového albumu Showbiz britskej alternatívnej rockovej skupiny Muse. Je to v proadí tretí vydaný singel z tohto albumu. V Spojenom kráľovstve sa začal predávať 22. novembra 1999. Vydaný bol ako CD a na 7" vinyle. O rok neskôr, 9. októbra 2000, bol singel reedícií as novými remixami bol znovu vydaný v USA.
Názov skladby sa skladá z dvoch slov, ktoré vo väčšine anglických slovníkoch stojí vedľa slova „Muse“. Predmet celého songu je všeobecne považovaný za tajuplný a mnohé výklady na rôznych fórach sa od seba líšia. Avšak v jednom rozhovore Matthew Bellamy vyhlásil, že pri skladaní „Muscle Museum“ bol silne ovplyvnený svojimi negatívnymi zážitkami z mladosti, ktorú strávil v meste Teignmouth.
V roku 2004 vyšla biografická kniha anglického hudobného novinára Bena Myersa s názvom Muse: Inside the Muscle Museum, ktorá mapuje počiatky kapely až do roku 2004, kedy skupina Muse vyrazila na Absolution tour.
Prvé vydanie Muscle Museum (1999)
Prvýkrát bol singel „Muscle Museum“ vydaný v Spojenom kráľovstve 22. novembra 1999 na dvojCD (rovnako ako predošlý singel Cave) a na 7 " vinyle. S jedinou špeciálnou verziou prišlo Nemecko, kde „Muscle Museum“ vyšiel na jednom CD. V britskej UK Singles Chart sa prvé vydanie umiestnilo na 43. priečke. Pre dve britské verzie boli vytvorené dva rozdielne obaly, na ktorých je vyfotená skupina s okom v pozadí. Líšia sa od seba len farbou.
Videoklip
Vo videoklipe sprevádzajúcom singel sa objavujú typickí obyvatelia amerického predmestia, ktorí sú hromadne postihnutí hystériou a nekontrolovateľným plačom. Video končí pravdepodobnou samovraždou dvoch mladých ľudí. Hoci je video veľmi neobvyklé, pôvodne obsahovalo ešte viac zaujímavých scén, ktoré však museli byť kvôli následnej distribúcii vystrihnuté. Videoklip režíroval Joseph Kahn, ktorý o niekoľko rokov neskôr spolupracoval s kapelou na natáčanie klipu k singlu „Knights of Cydonia“. Originálna verzia videoklipu vrátane poslednej samovražedné scény je zverejnená na webových stránkach režiséra Kahna.
Druhé vydanie Muscle Museum (2000)
Dňa 9. októbra 2000 vyšla výhradne len v USA reedícia singlu „Muscle Museum“ opäť na dvojitom CD a na 7 "vinyle. Nový singel si na rozdiel od svojej staršej verzie polepšil v UK Singles Chart o niekoľko priečok a umiestnil sa na 25. mieste. CD sú obohatené o niekoľko remixov skladieb „Muscle Museum“ a „Sunburn“, ktorého singel bol vydaný v februári 2000. Videoklip k reedícii sa skladá zo zostrihov živých prevedení „Muscle Museum“ na rôznych letných festivaloch.
Saulx
Saulx môže byť:
Ján Cuper
Doc. JUDr. Ján Cuper, CSc. (* 25. november 1946, Dubová) je slovenský advokát, bývalý poslanec Národnej rady Slovenskej republiky.
Vo volebnom období 20022006 nastúpil na zaniknutý mandát poslanca Sergeja Kozlíka za ĽS-HZDS.
Až do vystúpenia zo strany bol predsedom bratislavskej krajskej organizácie ĽS-HZDS. Potvrdil ho v nej 6. marca 2006 krajský snem strany. Z ĽS-HZDS vystúpil 16. marca 2006, potom ako sa nedostal na kandidátku strany do júnových parlamentných volieb.
Je známy ako obhajca Ivana Lexu.
Vedecká činnosť
Ján Cuper je autorom viacerých vedeckých prác z oblasti právnej teórie. Medzi najznámejšie patria:
Dopravná nehoda
V novembri 2005 spôsobil v Modre pod vplyvom alkoholu dopravnú nehodu. Vzhľadom na poslaneckú imunitu nebol za skutok potrestaný a vodičský preukaz mu bol vrátený na druhý deň.
Súkromie
Je druhýkrát ženatý so Svetlanou Ilavskou (*1964).
V októbri 2007 vystúpil ako 14 337. človek na najvyššiu horu Afriky Kilimandžáro spolu s horolezcom Miroslavom Belicom.
Iné projekty
"Dva deci orešanského vína"
Kostol Svätých anjelov strážcov
Kostol Svätých anjelov strážcov môže byť:
Podzámčok
Podzámčok je obec na Slovensku v okrese Zvolen.
Atlantic Records
Atlantic Records (Atlantic Recording Corporation) je americké hudobné vydavateľstvo, založené v roku 1947 v súčasnosti vo vlastníctve Warner Music Group, ktoré v roku 2004 zlúčilo Atlantic Records a Elektra Records do zastrešujúceho vydavateľstva nazvaného Atlantic Records Group. Je najviac známe pre vydávanie nahrávok žánrov rhythm and blues, rock and roll a jazz. Vydavateľstvo má tiež množstvo častí s predtým nezávislými vydavateľstvami ako Must Destroy (ktorý priniesol Goldie Lookin Chain a The Darkness do vydavateľstva), a VP Records na Jamajke, ktorá je domovom reggae hudobníkov ako Sean Paul.
Dombasle-sur-Meurthe
Dombasle-sur-Meurthe je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Meurthe-et-Moselle, v regióne Lotrinsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Heiwiller
Heiwiller je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Haut-Rhin, v regióne Alsasko.
Moravany (okres Pardubice)
Moravany sú obec v Česku v okrese Pardubice v Pardubickom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 1 806 obyvateľov, z toho 878 mužov a 928 žien, pričom priemerný vek v obci bol 44,0 roka (muži 42,7 roka, ženy 45,3 roka).
Heiwiller
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Robotnícky kultúrny dom (Nitra)
Robotnícky kultúrny dom je dom v Nitre, ktorý bol postavený v roku 1935 a ktorého autorom je slovenský architekt Oskar Singer. Je postavený vo funkcionalistickom štýle.
Architektonické riešenie
Sociálnodemokratický robotnícky kultúrny dom patrí k významným, avšak málo známym funkcionalistickým stavbám na Slovensku, má jednoduchú kubickú podobu so zasunutým bočným vstupom, ktorý sa nachádza za troma stĺpmi nesúcimi plnú stenu západnej fasády. Tá je oživená iba balkónom nad vstupom. Pôvodne sa na fasáde nachádzala nástenná maľba, ktorej autorom bol Mihály Biró. Na prízemí budovy sa nachádzali kancelárie, čitáreň a byt domovníka. Na podlaží bola umiestnená prednášková sála s javiskom.
4295 Wisse
4295 Wisse je planétka s priemerom 26 km, ktorú objavil Cornelis Johannes van Houten, Ingrid van Houten-Groeneveldová, Tom Gehrels 24. septembra 1960.
EMI Records
EMI Records je hudobné vydavateľstvo, založené spoločnosťou EMI v roku 1972 ako nástupca vydavateľstva Columbia Graphophone Company. Globálny úspech, ktorý si vydavateľstvo EMI užilo v populárnej hudbe v 60-tych rokoch, odhalilo skutočnosť, že EMI vlastnil práva len na niektoré ochranné známky v niektorých častiach sveta, najznámejšie His Master's Voice a Columbia.
V roku 2010 EMI Records otvorilo divíziu pre country hudbu s názvom EMI Records Nashville, ktorá zahŕňa hudobníkov ako Troy Olsen a Eric Church. EMI Records Nashville funguje ako sesterské vydavateľstvo s Capitol Nashville.
EMI Records vyzdvihol anglický zoznam Columbia Records zmluvami s takými hudobníkmi ako Kraftwerk, Queen, Olivia Newton-Johnová, Iron Maiden, Kate Bush, Sheena Easton alebo Robbie Williams.
Dušan Kuzma
Prof. Ing. arch. Dušan Kuzma (* 17. marec 1927, Mestečko (okres Púchov) – † 17. jún 2008, Bratislava) bol slovenský architekt, pedagóg a zaslúžilý umelec. Je autorom pamätníka SNP v Banskej Bystrici.
Životopis
Narodil sa Michalovi Kuzmovi, riaditeľovi školy a Elene Kuzmovej, žene v domácnosti. Architektúru začal študovať na FA SVŠT v Bratislave kde bol postupne pod pedagogickým dohľadom Eugena Kramára, Emila Belluša a Vladimíra Karfíka. Počas štúdia bol na prázdninovej praxi u Augusta Perreta kde sa venoval predovšetkým téme – programové tvorivé smerovanie k organickej architektúre a jej syntéza s výtvarným umením.
Vysokoškolské štúdium úspešne ukončil v roku 1952. Ďalšie dva roky pôsobil na FA SVŠT ako asistent prof. Emila Belluša. V rokoch 19541960 pracoval v štátnej správe ako vedúci odboru architektúry a výstavby. Od roku 1960 bol vedúci katedry architektúry na VŠVU v Bratislave, ktorú aj sám založil. Počas svojej tvorby a pedagogickej kariéry na VŠVU programovo sledoval spojenie architektúry s výtvarným umením. Vo vlastnej sochárskej tvorbe sa sochársky tvarovanými objemami usiloval, ako sám hovoril, „dať architektúre určitú zdielnosť“. Nevyhýbal sa však ani spolupráci s výtvarníkmi. Najvýraznejšie sa jeho vzťah ku skulpturálnym formám a túžba po expresívnejšej reči architektúry prejavili práve na jeho najvýznamnejšom diele, na Pamätníku SNP v Banskej Bystrici. Toto jedinečné brutalistické dielo vytvoril spolu so sochárom Jozefom Jankovičom. Okrem Jankoviča spolupracoval s Antonom Cimmermannom, s Jánom Kulichom a mnohými ďalšími architektmi a umelcami. Patrí k slovenským architektom, ktorí sa významne pričinili k formovaniu kvalitnej slovenskej architektúry predovšetkým v období socializmu.
Vzdelanie
FA SVŠT, 1952 – profesori: Eugen Kramár, Emil Belluš, Emanuel Hruška, Vladimír Karfík
Zamestnanie
Autorizovaný architekt – pedagóg
Medzinárodná volejbalová federácia
História
FIVB bola založená v roku 1947 na kongrese v Paríži. Jeden z hlavných bodov kongresu bolo vytvorenie Majstrovstiev sveta, ktoré sa o dva roky v kategórii mužov aj uskutočnili. V roku 1964, keď počet členských krajín stúpol na 89, Medzinárodný olympijský výbor prijal volejbal do svojej "rodiny", a na olympiáde 1964 sa už súťažilo aj pod vysokými sieťami. V roku 1969 vznikli nové vrcholné podujatie, Svetový pohár, čo je jedno z kvalifikačných podujatí FIVB na olympijské hry. V roku 1984 sa presunulo vedenie FIVB z Paríža do Lausanne. V roku 1990 vzniklo nové vrcholné podujatieSvetová liga mužov, a o tri roky neskôrWorld Grand prix žien. Ďalším úspechom FIVB je nasadenie plážového volejbalu na Olympiáde 1996. Svetová liga s World Grand Prix žien skončili a vznikla nová vrcholná súťažLiga národov.
Rebríček FIVB
300px|náhľad|Mapa konfederácií FIVB
FIVB zostavuje rebríček, ktorý zoraďuje jednotlivé národné reprezentácie podľa ich dosiahnutých výsledkov. Zostavujú sa rebríčky mužov a žien podľa výsledkov na Majstrovstvách sveta či Európy (vrátane kvalifikácií), Svetovom pohári či Ligy národov.
222 členských federácií (v roku 2020) je rozčlenených do 5 kontinentálnych konfederácií:
WMV
História
V roku 2003, Microsoft navrhol video-kodekovú špecifikáciu založenú na ich WMV 9 kodeku a preložil ju do SMPTE kvôli štandardizácii. Tento štandard bol oficiálne schválený v marci roku 2006 ako SMPTE 421M, viac však známy ako VC-1, tak teda vystúpil z WMV 9 kodeku otvorený, však stále zákonom chránený štandard. Od tej doby sa stal VC-1 jedným z troch povinných video pre BD-ROM a HD DVD-ROM špecifikácie.
Formát kontajnera
I keď WMV je všeobecne zabalený do ASF kontajnerového formáte, môže byť však aj vložený do formátu AVI alebo Matroska. Výsledný súbor má koncovku .avi, alebo .mkv. WMV môže byť putujúceho ako AVI súbor v prípade používania WMV 9 VCM kodekových implementací. Iná častá cesta ako uchovávať WMV ako AVI súbor je použitie encoderu VirtualDub.
Tento kontajner môže voliteľne podporovať digital rights management pri využití kombinácie ECC kľúčové výmeny,  DES blokové šifry a zákaznícke blokové šifry, RC4 streamovací šifry a  SHA-1 hashovací funkcie. Na úchovu z WMV do MKV súboru je použitie napríklad encoderu MKVToolNix.
Filmfórum Brno
Filmfórum Brno bolo podujatie, ktoré sa každoročne konalo na brnianskom výstavisku v období od roku 1963 do roku 1973. Zameriavalo sa na distribúciu, projekcie a propagáciu filmov a tvorilo dôležitú spojnicu medzi krajinami socialistického bloku a západom. Filmfórum založila spoločnosť Filmexport, ktorá ho organizovala za pomoci Krajského podniku pre film, koncerty a estrády v priestoroch výstaviska BVV9.
Založenie
V roku 1963 vstúpilo Filmfórum Brno na svetový trh s filmami so svojou koncepciou prelamovania bariéry medzi východom a západom, vďaka čomu dosiahlo vo svete značnú obľúbenosť. To, že sa Filmfórum konalo v Brne sa zdá byť logickým krokom. Rokmi preverené zázemie Brnianskych výstav a veľtrhov, skúsenosti s organizáciou medzinárodných podujatí (napr. každoročný strojársky veľtrh) a kvalitné ubytovacie priestory, predurčili Brno na organizovanie akcie tohto rozsahu a významu. Veľtrh tohto druhu bol v socialistických krajinách usporiadaný prvýkrát, ale v Európe v tom období už existovali dva podobné veľtrhy – v Miláne MIFED a v Cannes Marché du Film. Filmfórum Brno sa teda stalo historicky tretím podujatím svojho druhu a vzhľadom na svoju koncepciu bolo prijaté pomerne rozporuplne. Kým kapitalistické krajiny privítali ďalšie možnosti predaja svojich filmov, socialistické krajiny mali obavy, že tým bude obmedzená možnosť priameho výberu a nákupu z kapitalistických zemí. Filmfórum Brno bolo založené Československým Filmexportom v Brne 31. augusta 1963, pričom myšlienka na jeho založenie pochádza údajne už z roku 1962. Filmexport ako hlavný usporiadateľ Filmfóra platil všetky náklady spojené s prenájmom pavilónov na BVV a ich prestavenie pre potreby veľtrhu. Ďalej sa podieľal na prekladoch, propagácii československých filmov a zabezpečoval premietania pre výberové komisie. Po podpísaní zmluvy o prenájme BVV9, sa v hale pavilónu H začalo, podľa návrhu architekta Arnošta Valentu, s výstavbou 45 stánkov pre vystavovateľov a štyroch premietacích siení, každá pre desať až dvadsať divákov. Ďalšia premietacia sieň bola v pavilóne O, kde bol zároveň sklad filmov, jedna bola vo výškovej budove v areáli BVV a pre potreby Filmfóra bola uvoľnená aj premietacia miestnosť v brnianskej pobočke Ústrednej požičovne filmov (UPF) v Brne. Premietacie kabíny boli navrhnuté architektom K. Furmankom. Priamo na výstavisku sa premietalo z a  premietačky a bola tu aj jedna miestnosť pre širokouhlý formát vybavená ôsmymi reproduktormi pre dosiahnutie priestorového zvuku.
Prvé ročníky
Veľtrh sa oficiálne začal 4. novembra 1963 a tri dni pred koncom si zvýšený počet prihlásených filmov vyžiadal ďalšie projekčné miestnosti. Zo siedmich sa ich počet rozrástol na desať. Počas podujatia sa tiež usporadúvali tematické dni, napríklad od 6. novembra to boli Dni japonského filmu a 14. novembra Deň francúzskeho filmu. Podľa správ v československej tlači sa Filmfórum Brno hneď od prvého ročníka, celkovou účasťou a množstvom premietnutých filmov, dostalo do čela svetových trhov s filmami. Túto skutočnosť potvrdil aj vtedajší riaditeľ Krajského podniku pre film, koncerty a estrády Miroslav Kavka. V januárovom vydaní New York Times z roku 1964 sa však píše o MIFED ako o najväčšom filmovom veľtrhu. V období 14. – 24. októbra 1963 prebiehal v Miláne tretí ročník, na ktorom bolo premietnutých 355 filmov v desiatich premietacích miestnostiach. O týždeň neskôr začínalo v Brne Filmfórum, ktoré sa v počte premietacích miestností dostalo na úroveň MIFED, ale filmov tam bolo premietnutých zhruba o 100 menej.
Po skúsenostiach s prvým ročníkom sa zariadenie pavilónu H značne rozšírilo o doplnkové služby. Pretože bolo nutné po skončení každého Filmfóra všetko vybavenie demontovať, menil sa každoročne počet aj rozmiestnenie projekčných sieni. V roku 1964 ich bolo ešte len sedem, rovnako ako v predchádzajúci rok. Štyri boli umiestnené v pavilóne H, dve v pavilóne O a ako posledné sa využívalo kino Jadran, ktoré bolo novo adaptované na formát. Premietalo sa zhruba tridsať filmov denne. Novinkou druhého ročníka bol nákup televíznych filmov, techniky a materiálov, dojednávania koprodukcií a predaj práv k filmovej hudbe. V roku 1965, na tlačovej konferencii k tretiemu ročníku Filmfóra, bolo vyzdvihované predovšetkým zrýchlenie obchodného rokovania, kedy je možné hneď na veľtrhu zakúpiť z veľkého výberu filmov, zatiaľ čo obvyklou cestou mohlo uzatvorenie kontraktu trvať aj trištvrte roka. Účasť na Filmfóre bola pre vystavovateľov nákladná, účastníci si museli všetky služby hradiť. Kvôli tomu sa ho mohli zúčastniť len veľké spoločnosti, ktoré mali podľa usporiadateľov zabezpečiť vysokú úroveň ponúkaných filmov. Taktiež plocha na propagáciu filmov sa z finančných dôvodov prenajímala zahraničným produkciám, namiesto toho aby sa propagovali československé filmy. Ďalším prvkom v propagácii premietaných filmov sa stali čierne tabule, na ktoré sa vypisovali aktuálne projekcie prebiehajúce v projekčných sieňach a ich ďalší program.
Etablované filmové fórum
Štvrtý ročník pokračoval v raste počtu účastníkov a prihlásených filmov a to údajne až na dvojnásobok oproti iným prehliadkam. Na tlačovej konferencii po skončení Filmfóra riaditeľ Filmexportu Ladislav Kachtík vyzdvihoval ideálne prostredie pavilónu H, ktorý združuje všetko potrebné na jednom mieste. Novým prvkom štvrtého Filmfóra sa stalo obchodovanie medzi kapitalistickými krajinami, ktoré sa doteraz obmedzovali len na predaj krajinám socialistického bloku. Počet premietacích siení na výstavisku bol rozšírený na desať. Na piatom ročníku sa zvýšil počet projekčných siení na dvanásť a bolo postavených 32 stánkov pre potreby vystavovateľov. Pred šiestym ročníkom Filmfóra na jeseň roku 1968 sa viedli rokovania či sa vôbec bude ďalší ročník konať. Cez tieto ťažkosti bola návštevnosť opäť rekordná a niektorí producenti dokonca poskytovali svoje filmy po dobu konania Filmfóra pre verejné premietanie zadarmo. V areáli výstaviska bolo opäť umiestnených desať premietacích siení a využívali sa aj siene UPF a KPFKE a tiež niektoré brnianske kiná – dohromady pätnásť premietacích miestností. Situáciu na Filmfóre v roku 1969 popisuje v reportáži Yvona Koutoulová: ''„Srdcom Filmfóra je tzv. Booking, miesto, kde sa tvorí presný denný poriadok predvádzaných filmov a kde si obchodní zástupcovia objednávajú voľné premietacej plochy. Ak uvážime, že Filmfóru slúži pätnásť premietacích siení (vrátane kina Jadran), a že tu od rána do neskorých nočných hodín bežia každú minútu metre filmových pásikov, je hladká organizácia takejto prevádzky náročná. K filmom dodávajú organizátori Filmfóra tiež prekladateľa – podľa toho, komu plánuje obchodný producent film predviesť. Priamo z plátna sa prekladá do angličtiny, francúzštiny, ruštiny a nemčiny, a len málokedy má prekladateľ po ruke textový scenár rozhovorov. (…) Rolu styčného, hoci len papierového dôstojníka vykonáva na brnianskom Filmfóre tradične vydávaný Bulletin, písaný anglicky a francúzsky. Pohotovo zaznamenáva príchody obchodných zástupcov a uverejňuje zoznamy zúčastnených firiem, čo nie je len zdvorilostná záležitosť, ale úplná nutnosť.“'' Interiér pavilónu H navrhol opäť architekt Arnošt Valenta. Bolo v ňom umiestnených sedem premietacích siení. Ďalšie dve boli v pavilóne O, jedna vo výškovej budove v areáli výstaviska a využívali sa tiež siene UPF a KPFKE. Každá firma mala na svojom stánku ceduľu, na ktorej oznamovala miesto a čas projekcie svojich filmov a výzdobu tvorili hlavne filmové plagáty. S nárastom počtu filmov na formáte, začalo v areáli výstaviska chýbať kino schopné tieto filmy prehrať, pretože presuny medzi kinami boli časovo a organizačne náročné.
Obdobie normalizácie a ukončenie podujatia
Tento problém sa podarilo vyriešiť v roku 1970, zriadením 70mm kina v priestoroch kongresovej haly na brnianskom výstavisku. V roku 1972 sa zvýšil počet premietacích siení na výstavisku na trinásť a ďalších päť bolo v meste. Posledný, jedenásty ročník Filmfóra, sa premiestnil v rámci výstaviska do novopostaveného pavilónu D, v ktorom bolo zriadených pätnásť premietacích siení. S nástupom normalizácie sa prestali konať verejné projekcie a Filmfórum sa začalo profilovať ako trh socialistických krajín s účasťou krajín západu a do budúcnosti sa malo stať výhradne trhom socialistických zemí. Tento zámer sa nakoniec neuskutočnil a funkciu filmového trhu prebral od roku 1974 Medzinárodný filmový festival v Karlových Varoch. Filmfórum bolo bez ohlásenia ukončené v roku 1973, aj napriek tomu, že sa na jedenástom ročníku ešte hovorilo o ročníku nasledujúcom.
Verejné a súkromné projekcie filmov
Na Filmfóre sa pomerne často konali verejné i súkromné svetové premiéry. Za prítomnosti mexického veľvyslanca Alfonsa Castra Valleho usporiadala napríklad mexická produkčná spoločnosť Cimex verejné predstavenie filmu El Hombre de Papel. Film sa hral 14. novembra 1963 v kine Jalta a pri tej príležitosti bola začatá v priestoroch kina výstava mexickej grafiky. V roku 1968 sa na Filmfóre konali dve svetové premiéry amerických filmov Star a Detektív. Okrem akcií pre pozvaných a tematických prehliadok sa do brnianskych kín dostali aj filmy, ktoré mali skôr komerčný charakter a mali priniesť usporiadateľom ďalšie peniaze. Podľa správy v Slobodnom slove sa uvažovalo o usporiadaní malého Filmfóra pre verejnosť v niektorom z brnianskych kín už pred začiatkom prvého ročníka. Počas veľtrhu boli premietané filmy z Filmfóra v kine Moskva, neskôr Lipa a Světozor. Filmy sa často premietali ešte dlho po skončení samotného veľtrhu. Kino Družba hralo napríklad film Štyria z Texasu, kino Moskva film Náš muž Flint a kino Jadran Posledný výstrel.
Správa o prieskume názorov filmových obchodníkov
V roku 1972 si Československý Filmexport objednal u marketingového oddelenia BVV prieskum medzi účastníkmi Filmfóra. Spracovateľom sa podarilo získať odpovede 111 účastníkov (podľa odhadu asi 80% všetkých zúčastnených), predovšetkým obchodníkov a výrobcov a zostavili z nich dokument „Správa o prieskume názorov filmových obchodníkov – účastníkov Filmfóra“. Spracovatelia si pre potreby prieskumu rozdelili opýtaných do troch skupín – socialistické krajiny plus Československo (37% opýtaných), anglicky hovoriace krajiny (Anglicko, Írsko, USA, Kanada – 19% opýtaných) a ostatné (Japonsko, Francúzsko, Taliansko, Švédsko, Nórsko, Juhoslávia, Holandsko, Švajčiarsko, Fínsko, NSR, Rakúsko – 44% opýtaných). Prieskum obsahoval 34 otázok rozdelených do štyroch okruhov: záujem o typ filmov, motívy účasti, komerčný význam Filmfóra, organizačná úroveň a rôzne. V otázke záujmu o typ filmu u socialistických krajín sa na prvom mieste objavili veselohry a súčasná tematika. Okruh otázok týkajúcich sa motívu účasti ukázal, že najvýznamnejším bodom je obchod anglicky hovoriacich krajín so socialistickými krajinami, nasledovaný záujmom socialistických krajín o obchodovanie s krajinami zaradenými do kategórie ostatné. Najnižší bol záujem o obchod medzi anglicky hovoriacimi a ostatnými krajinami. Komerčný význam Filmfóra bol hodnotený lepšie ako u veľtrhu MIP v Cannes a s veľkým náskokom pred veľtrhom MIFED v Miláne. Pretože za celú dobu konania Filmfóra sa stalo tradíciou nezverejňovať obchodné výsledky, jedna z otázok sa dotkla aj tejto témy. Obchodníci, ktorí hodnotili komerčný význam Filmfóra vysoko, nemali záujem zverejniť výsledky svojich obchodných rokovaní. Veľká väčšina opýtaných tiež považovala akciu za nevyhnutnú pre udržanie obchodných kontaktov medzi východom a západom. V organizačnej úrovni naopak MIFED predbehol Filmfórum, čo bolo zrejme spôsobené lepšími priestorovými a technickými prostriedkami, ktorými disponoval. Zrejme aj toto hodnotenie prispelo k presťahovaniu Filmfóra v roku 1973 do novopostaveného pavilónu D, ktorý ponúkol väčší komfort a viac premietacích siení. Posledný okruh otázok zahŕňal pridružené akcie (Videofórum), skúsenosti s nákupom a predajom filmov pri filmových festivaloch a otázku ohľadom najúspešnejšieho žánru československej kinematografie. V tomto okruhu už ale významný počet opýtaných vôbec neodpovedal, výsledky preto neboli príliš relevantné.
Sprievodné akcie
Filmfórum nebolo po celú dobu svojej existencie len veľtrhom celovečerných filmov, ale bolo sprevádzané celým radom ďalších prehliadok, kultúrnych podujatí, výstav a ďalších naviazaných obchodov. Už od prvého ročníka v roku 1963 sa na organizovaní podieľala aj Československá televízia (ČST), ktorá tu ponúkala svoju tvorbu a zároveň nakupovala veci potrebné pre vysielanie. Do roku 1964 zabezpečovala ČST program prostredníctvom Filmexportu, v roku 1964 vznikol Telexport (organizačný útvar ČST), ktorý zabezpečoval nákup, predaj a výmenu televíznych programov. Od roku 1967 sa v rámci Filmfóra začala usporadúvať prehliadka československých televíznych relácií a tiež trojdňové Televízne dni, ktoré od roku 1968 dostávali aj do celoštátneho televízneho vysielania. V roku 1970 sa na Filmfóre počas Televíznych dní uskutočnilo pokusné farebné vysielanie. V tom istom roku sa v rámci Televíznych dní konal celoštátny zraz televíznych hlásateľov s riaditeľstvom československej televízie a v priestore výstaviska boli organizované besedy s divákmi.
Svoj stánok tu mali Filmové laboratóriá, Artia, Štátne hudobné vydavateľstvá, Dilia aj Ochranný zväz autorov. Ďalej tu bolo možné nájsť stánok Filmového štúdia Barrandov, takže bolo možné dojednať koprodukcie alebo prejednať nájom ateliérov. Na Filmfóre nemohli chýbať ani zástupcovia výrobcov filmovej techniky a materiálov. V roku 1967 sa konala v rámci Filmfóra prvýkrát medzinárodná výstava filmovej a televízne techniky, ktorá sa mala stať obdobou výstavy v Kolíne nad Rýnom. Od roku 1971 až do zániku Filmfóra sa konalo aj trojdňové Videofórum – sympózium o najnovšej technike na premietanie filmov z magnetických pásikov prostredníctvom televízorov  – ktoré sa skladalo z prednášok a výstav novej techniky. Riešili sa tu technické problémy, autorsko-právne otázky, využitie filmových archívov, rozšírenie filmovej a televíznej produkcie so zameraním na programy pre kazety.
Zlatý kruh Ruska
thumb|[[Centrálny federálny okruh]]
Zlatý kruh Ruska (ru: Золотое кольцо России) je označenie pre skupinu turistických výletov po historických ruských mestách, nachádzajúcich sa severovýchodne od Moskvy v regióne v minulosti zvanom Zálesie, považovanom za kolísku ruskej štátnosti. Mestá sú centrami národných remesiel, v ktorých sa zachovali unikátne pamätníky histórie a kultúry Ruska. Množstvo a zloženie miest v jednotlivých výletoch je rôzne.
Mestá Zlatého kruhu Ruska sa v rámci administratívneho členenia Ruska nachádzajú v piatich oblastiach: Moskovskej (ru: Mосковской), Vladimirskej (ru: Владимирской), Ivanovskej (ru: Ивановской), Kostromskej (ru: Костромской) a Jaroslavlianskej (ru: Ярославской). Po Zlatom kruhu Ruska je možné cestovať celoročne.
Termín zaviedol v 60. rokoch 20. storočia sovietsky žurnalista Jurij Vyčkov.
Zlatý kruh
thumb|220px|[[Spasská veža a Červené námestie v Моskve]] thumb|220px|Zlatá brána vo [[Vladimír (Rusko)|Vladimire]] thumb|220px| Pohľad na [[Suzdaľský kremeľ]] Do zoznamu miest Zlatého kruhu patrí 8 miest (hrubo vyznačené). Ostatné uvádzané mestá sú diskutabilné.
Eva Černá
Eva Černá (* 11. október 1963, Trenčín) je bývalá slovenská moderátorka, bývalá politička a v rokoch 2007 - 2018 banková ombudsmanka.
Podľa vlastných slov patrila k zakladajúcej skupine moderátorov Markízy. Neskôr viedla reláciu Lampáreň. V rokoch 1999 až 2003 bola členkou správnej rady Nadácie Markíza.
V roku 2002 pomáhala vybudovať krízové centrum pre týrané ženy a deti Maják nádeje. V roku 2002 centrum získalo budovu na Karpatskej ulici od bratislavského mestského zastupiteľstva za symbolických vtedajších 100 korún. Miestne zastupiteľstvo však zrušilo zmluvu v októbri 2015 a zároveň podalo žalobu na súd. Okresný súd síce vo veci rozhodol a vydal predbežné opatrenie, avšak nezisková organizácia sa odvolala. Krajský súd následne predbežné opatrenie spolu s plombou v katastri nehnuteľnosti zrušil. Konaním riaditeľa Pavla Ruska podľa vedenia mestskej časti a jej právneho zástupcu vznikol dlh vo výške 600 000 eur a v júli 2016 bol vydaný príkaz na exekúciu majetku Maják nádeje stratil akreditáciu v roku 2017 a o jeho budovu sa zaujíma podnikateľ Kočner.