cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Loni Andersonová
Loni Andersonová (* 5. august 1945, Saint Paul, Minnesota, USA) je americká herečka. Za svoj herecký výkon v televíznom seriály WKRP in Cincinnati získala niekoľko nominácii na televízne ceny.
Kariéra
vľavo|náhľad|Andersonová v roku 1985 Andersonová debutovala vedľajšou rolou vo filme Nevada Smith z roku 1966, kde hrala po boku herca Stevea McQueena. V polovici 70. rokov sa po desiatich rokoch vrátila k herectvu. V roku 1978 stvárnila rolu Jennifer Marlowe v sitkome WKRP v Cincinnati, pričom televízny seriál opustila v roku 1980. Neskôr sa do televízneho seriálu vrátila, kde bola až do jeho záverečnej epizódy v roku 1982. Za svoj herecký výkon získala nominácie na rôzne televízne ocenenie, ako napríklad Zlatý glóbus či Emmy Award.
V roku 1980 bola obsadená do hlavnej úlohy v životopisnom filme The Jayne Mansfield Story, kde stvárnila Jayne Mansfieldovú. Jej hereckým partnerom vo filme bol Arnold Schwarzenegger. V roku 1983 si zahrala s Burtom Reynoldsom v kriticky neúspešnom filme Stroker Ace. V polovici 80. rokov začala herecká kariéra Andersonovej upadať. V roku 1989 dabovala postavu Flo v animovanom filme Všetci psi idú do neba.
Súkromný život
Andersonová bola vydatá štyrikrát. Má dcéru Deidre s jej prvým manželom Bruceom Hasselbergom, za ktorého bola vydatá v rokoch 1964 až 1966. Jej druhé manželstvo bolo v rokoch 1973 až 1981 za Rossa Bickella. Tretie manželstvo uzatvorila s hercom Burtom Reynoldsom v rokoch 1988 až 1994, s ktorým si tiež adoptovala syna Quintona. V roku 2008 sa vydala štvrtý krát za hudobníka Boba Flicka, jedného zo zakladajúcich členov folkovej skupiny The Brothers Four.
V roku 1995 vydala autobiografickú knihu s názvom My Life in High Heels. V roku 1999 sa stala hovorkyňou organizácie na podporu Chronickej obštrukčnej choroby pľúc, s názvom COPD Together. Touto chorobou trpeli jej obaja starí rodičia.
Dejiny Albánska
Dejiny Albánska začínajú už tisíce rokov pred naším letopočtom. V tej dobe oblasť dnešného štátu obsadili ilýrske kmene, predchodcovia dnešných Albáncov. Ilýrov neskôr začali vytláčať Gréci, ich prvé sídla sa začali objavovať niekedy v 7. až 8. storočí pred Kr. Rímska ríša zabezpečila pre územie dnešného Albánska rozvoj a potlačila medziklanové spory. Vznikli prístavy, mnohé pevnosti, akvadukty a cesty. Temné časy krajina prežila v stredoveku, kedy bola pod Osmanskou nadvládou, aj v dobe modernej, kedy tu vládol komunistický režim. Od roku 1991 je Albánsko parlamentnou demokraciou.
Počiatky
vpravo|náhľad|Mesto Butrint na samom juhu krajiny patrí k niekoľkým zachovaným antickým mestám v krajine. Existovalo až do 16. storočia. Kmeň Ilýrov obsadil územie dnešného Albánska niekedy okolo roku 2000 pred Kr., išlo o prvé zdokumentované osídlenie. Vtedajší kmeň niesol názov Albanoi, a dal tak krajine jej názov.
Antika
Ilýrov neskôr začali vytláčať Gréci, ich prvé osídlenie sa začalo objavovať niekedy v 7. až 8. storočí pred Kr.
Z tejto doby napríklad pochádza tiež aj Butrint, mesto na juhu krajiny, ktoré je dnes pamiatkou UNESCO. Ilýrske kráľovstvo existovalo ešte v 3. storočí pred Kr.; a stále súperili s Grékmi. Zjednotiteľom mnohých ilýrskych vládcov sa stal kráľ Agron, ktorý ovládal pred koncom 3. storočia pred Kr. oblasti severu dnešného Albánska, Čiernu Horu a Hercegovinu. Po jeho smrti však jeho nástupcu porazili Rimania.
Rimania krajinu obsadzovali po častiach; od 2. storočia pred Kr. až do obdobia prelomu letopočtu. Rímska ríša umožnila na území dnešného Albánska rozvoj, a potlačila medziklanové spory. Vznikli prístavy, mnohé pevnosti, akvadukty a cesta Via Egnatia. Ťažili sa meď, striebro a asfalt. Na Skadarskom a Ochridskom jazere bol prevádzkovaný rybolov a pestovalo sa tiež hrozno na výrobu vína.
Na konci 4. storočia sa do krajiny rozšírilo kresťanstvo. Po rozdelení ríše Albánsko spadalo pod Východorímsku, čiže Byzantskú ríšu. Jej súčasťou zostala krajina až do roku 1204.
Albánsko ako súčasť cudzích štátov
Byzantský vplyv však začalo ohrozovať Bulharsko, a neskôr ďalšie štáty, zo severu srbské štáty Raška a Zeta a zo západu Benátska republika.
Na prelome 12. a 13. storočia vznikol prvý albánsky štátny útvar, bolo ním Arbešské kniežatstvo.
V rokoch 1342/1343 obsadil územie celého Albánska cár Štefan Dušan a ovládol krajinu na niekoľko desiatok rokov. Srbi zaviedli slovanský kultúrny vplyv v krajine a rozšírili svoj jazyk ako jazyk vzdelanosti. Ich vláda však netrvala dlho; už v závere 14. storočia obnovil Karlo Topija v pobrežných častiach Albánska nezávislý štát.
Osmanské vpády
Po Skanderbegovej smrti však neexistoval vodca, ktorý by proti Turkom bojoval. Po istú dobu sa snažili Osmanov držať späť Benátčania, ale to sa im darilo len niekoľko málo rokov; nakoniec s nimi späť do dnešného Talianska odišla (v niekoľkých vlnách) i rada Albáncov a preto žije v krajine pomerne homogénna menšina. Významné albánske mesta a pevnosti sa tak dostali do tureckých rúk ešte pred rokom 1500 (Kruja padla v roku 1478, Skadar v roku 1479 a Drač v roku 1501). Príchodom k Jadranskému moru získali Turci prístup k možnej invázii do Talianska, ktorá však pre nich skončila neúspechom.
Islamizácia krajiny
Osmani v Albánsku nakoniec vládli ďalšie stovky rokov; vytlačili kresťanov do hôr a zaviedli islam. Ten sa v krajine rozšíril až po čase, predovšetkým preto, že osmanský systém motivoval Albáncov ku konverzii, avšak nenútil ich. Albánske obyvateľstvo konvertovalo na islam predovšetkým preto, aby mu bol umožnený spoločenský vzostup. Zatiaľ čo v 19. storočí dochádzalo v okolitej Európe k rozvoju, Albánsko zostávalo zaostalou krajinou s vysokým podielom negramotnosti (takmer všetky ženy boli nevzdelané) a skoro žiadnym priemyslom. Trpelo typickými problémami, ktoré sužovali takmer všetky odľahlejšie oblasti Turecka.
Proti osmanskej nadvláde prepukali rôzne povstania; medzi rokmi 1756 a 1831 získal na severe krajiny moc rod Bušatilov, medzi rokmi 1787 a 1822 potom na juhu krajiny vládol ako takmer nezávislý správca Ali paša Tepelenský.
Albánske národné obrodenie a cesta k nezávislosti
náhľad|Múzeum Prizrenskej ligy v [[Prizreni v Kosove]] Od 2. polovice 19. storočia sa postupne rodilo albánske národné hnutie ktorého najsilnejším predstaviteľom bola tzv. Prizrenská liga, jedna z národných organizácií, ktorá požadovala na sultánovi autonómiu tých sandžakov, ktoré boli osídlené Albáncami. S obrozeneckým procesom však prišli Albánci až oveľa neskôr, než okolité národy (s výnimkou Macedóncov); až na konci 19. storočia. Do tej doby boli do veľkej miery lojálni Osmanskej ríši, hoci sa ozývali čoraz častejšie hlasy volajúce minimálne pre autonómiu (napr. práve spomínaná Prizrenská liga mala záujem o vybudovanie Albánska na značne väčšom území než je dnes, vrátane napr. Sandžaku.
Rad ostatných národov, ako napr. Gréci, alebo Srbi, snívali o rozparcelovaní albánskeho územia medzi svoje vlastné štáty, rozvíjajúce sa na úkor tureckých území. Pozadu nezostávalo ani Rakúsko-Uhorsko, ktoré v Balkáne videlo jediný možný smer svojej teritoriálnej i politickej expanzie. To bol tiež jeden zo zámerov, ktorého tieto štáty chceli docieliť počas balkánskych vojen. Rad Albáncov, medzi ktorými bol napríklad Hasan Prishtina, sa však proti tomuto postupu postavilo. Mladoturecká revolúcia znamenala oslabenie centrálnej vlády z Istanbulu, a teda jednak možnosť národnej emancipácie, tiež ale riziko zvýšeného tlaku z Grécka a Srbska. Preto požadovali albánski predstavitelia od tureckej vlády zmeny. Potom, čo Istanbul súhlasil, boli povstalci uspokojení a situácia sa na čas upokojila.
Nezávislosť a Albánske kniežatstvo
vľavo|náhľad|Knieža Wied v Durres Albánsko vyhlásilo 28. novembra 1912 nezávislosť a stalo sa republikou. Požiadavku na vytvorenie autonómneho štátu, ktorú predložili predstavitelia krajiny osmanskej vláde, jej ministri prijali. 17. decembra 1912 potom európske mocnosti priznali krajine autonómny status pod zvrchovanosťou sultána. V Londýne bola 29. júla 1913 podpísaná mierová zmluva, ktorá Albánsko už stanovila definitívne ako autonómne, suverénne a dedičné kniežatstvo, ktorého existencia a neutralita bola garantovaná šiestimi veľmocami (Rakúsko-Uhorsko, Nemecko, Francúzsko, Taliansko, Spojené kráľovstvo a Rusko) a do zvolenia kniežaťa mala najvyššiu moc vykonávať Medzinárodná kontrolná komisia (MKK). Ako záujemcovia na albánsky kniežací trón sa našli napr. taliansky markíz Giovanni Kastriota Skanderbeg d'Auletta alebo španielsky šľachtic Don Juan de Alandro Kastrioti y Perez de Velasco, ktorí odvodzovali svoj pôvod od hrdinského Skanderbega, avšak nemali podporu veľmocí a tak neprichádzali do úvahy. Rovnako dopadli aj kandidáti z Albánska alebo čiernohorský kráľ Nikola I. Neuspeli však tiež kandidáti veľmocí, väčšinou katolíci. Úspešne dopadol až Wilhelm Wied z Neuwiede z Porýnia, ktorého matkou bola holandská princezná a jeho vzdialený príbuzný bol cisár Viliam II., rozhodujúcim faktorom pre neho bolo to, že bol protestant a teda prijateľný pre všetkých. Wilhelm Weid dorazil do Albánska 7. marca 1914 a za svoje sídelné mesto si vybral prístav Durres (Drač), tak začala dvestodňová vláda Wilhelma Weida v Albánsku.
Prvá svetová vojna
Nedlho po vyhlásení nezávislosti Albánska však vypukla prvá svetová vojna a členovia MKK jeden po druhom začali aj s vojenskými jednotkami opúšťať Albánsko. Kniežaťu neskôr došli financie a pri moslimskej vzbure, ktorá dorazila do Durresu, hľadal úkryt na palube talianskej lode Misurata, čo v očiach Albáncov veľmi znížilo jeho prestíž. Po definitívnom odchode členov MKK a ich jednotiek nenachádzajú východisko, predtým než sa opäť nalodil na loď Misurata, vydal vyhlásenie, v ktorom Albáncom oznámil, že neabdikuje, ale opúšťa krajinu preto, že mu pomery v nej neumožňujú dobrú správu krajiny. Knieža vyjadril presvedčenie, že počas jeho dočasnej neprítomnosti „si bude môcť ľud v pokoji rozmyslieť a nájsť pre seba správnu cestu“. Najprv odcestoval do Rumunska a následne bol ako major nemeckej armády poslaný na front do Flámska, čo zdiskreditovalo Weida ako neutrálnu osobu schopnú vykonávať funkciu vladára Albánska predovšetkým v očiach dohody. náhľad|Srbskí vojaci postupujúci cez albánske územie Na prelome rokov 1915/16 obsadili Albánsko srbské jednotky, ktoré cez krajinu prechádzali do Grécka po tom, čo sa zrútil srbský front a Rakúsko s Bulharskom mohli úspešne postúpiť do srbského vnútrozemia.
Loc-Eguiner-Saint-Thégonnec
Loc-Eguiner-Saint-Thégonnec je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Finistère, v regióne Bretónsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Dejiny Albánska
Prvá svetová vojna
Od roku 1916 sa z Albánska stalo jedno z bojísk prvej svetovej vojny. Počas vojny bola obsadená ako rakúsko-uhorskou, tak francúzskou a talianskou armádou.
Loc-Eguiner-Saint-Thégonnec
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Dejiny Albánska
Prvá svetová vojna
Po ukončení vojny zostával osud nezávislého Albánska neistý. Podľa Londýnskeho paktu by veľkú časť Albánska dostalo Taliansko a zvyšok Grécko, popr. Srbsko, ale vďaka pričineniu amerického prezidenta Wilsona zostalo Albánsko nezávislým štátom a monarchiou. Krátko po jej skončení a vzniku republiky v roku 1920 došlo k jednej významnej zmene; hlavné mesto republiky bolo presunuté z Drača do Tirany, vtedy malého dvadsaťtisícového mesta.
Medzivojnové obdobie
Medzi rokmi 1922 až 1939 bol vedúcou postavou albánska Ahmet Zogu, ktorý bol najskôr premiérom (1922-1924), neskôr prvým prezidentom Albánska (1925-1928) Nakoniec v rokoch 1928 až 1939 vládol ako kráľ Albáncov Zog I. Ten vládol až do roku 1939 kedy Albánsko obsadilo Taliansko Zogu opustil krajinu a žil v Londýne ako exilový kráľ. Po vojne pobýval na dvore egyptského kráľa Faruka.
V roku 1922 sa stal Ahmet Zogu ministerským predsedom. Uvedomoval si zaostalosť svojej krajiny ₋ ešte v medzivojnovej dobe žilo päť zo šiestich Albáncov na vidieku a väčšina ľudí bola negramotná. Albánsko bolo zaostalou krajinou aj na turecké pomery; jednalo sa o najzápadnejšiu časť Osmanskej ríše (po strate Bosny a Hercegoviny) a tak tu nefungovala efektívne ani turecká správa. Neexistovala žiadna evidencia majetku ľudí, alebo ich pozemkov. Vidiek spravovali jednotliví begovia, ktorí často viedli permanentné spory o polia, lúky, lesy a studne.
Zogu sa preto rozhodol o všeobecný rozvoj Albánska. V celej krajine nechal vybudovať rozsiahlu sieť ciest, škôl a nemocníc. Jeho vláda v medzivojnovom období organizovala kurzy pre učiteľov, aby sa zefektívnila úroveň vzdelania. Podobne ako v Juhoslávii, aj v Albánsku sa ako hlavnou prekážkou v tomto smere ukázalo podradené postavenie žien, dané moslimskou tradíciou. Proces emancipácie žien však bol v medzivojnovom období aj cez všetko úsilie vo svojich začiatkoch, a vyžadoval nesmierne prostriedky.
V roku 1924 odpor proti autoritatívnej a antisociálnej vláde Ahmeta Zogua zosilnel a vyvrcholil tzv. júnovou revolúciou, kedy sa Zogu vzdal moci a vlády sa ujala vláda na čele s pravoslávnym biskupom Fanom Nolim. Bola pozastavená platnosť ústavy. Aj Noliho vláda sa ale musela potýkať s nespokojnosťou obyvateľstva, ktorá bola zosilnená medzinárodnou izoláciou. Noliho vláda sa rozhodla uskutočňovať nezávislú zahraničnú politiku. Uznala ZSSR a stala sa preto tŕňom v oku susedným krajinám aj európskym veľmociam, ktoré otvorene podporovali novú opozíciu. Juhoslávia, ktorá bola vplyvným albánskym susedom, mala v 20. rokoch silnú antibolševickú politickú líniu a nemala záujem vydržiavať suseda, ktorý by prevádzkoval úplne normálne vzťahy so Sovietskym zväzom. Tejto situácie využil opäť Ahmet Zogu, ktorý sa v decembri s vojenskou podporou Belehradu opäť ujal vlády. Podľa ústavy z roku 1925, ktorá vytvorila z Albánska prezidentskú republiku mal po novom prezident (Zogu) aj moc predsedu vlády a tiež vrchného veliteľa ozbrojených síl. Ministerstvo vojny bolo zrušené, lebo sa ukázalo ako príliš nespoľahlivé (rovnako ako celá armáda) v predchádzajúcich prevratoch (počas ktorých Zogu z krajiny utiekol).
V roku 1928 Zog I. vyhlásil krajinu kráľovstvom, ktorého sa stal kráľom (uzurpátorom). Týmto potvrdil svoj diktátorský post a trvalú vládu v krajine. Albánsko získalo v poradí už tretiu ústavu od vyhlásenia svojej nezávislosti; rola parlamentu bola značne obmedzená a zákonodarný snem zasadal len niekoľkokrát v roku. Hoci sa Zogu k moci dostal znova vďaka pomoci Juhoslávie a sprvu aj s touto krajinou bez akýchkoľvek podmienok spolupracoval, o niekoľko rokov neskôr sa začal politicky orientovať na Taliansko. Boli podpísané početné zmluvy s touto krajinou (napr. tzv. Tiranský pakt) a tiež bol umožnený prílev talianskeho kapitálu. Už na konci 20. rokov sa Albánsko zaviazalo, že bez talianskeho súhlasu nevstúpi do akýchkoľvek vojenských zväzkov.
Albánsko sa tak stále viac dostávalo pod vplyv Talianska a v 30. rokoch už Taliansko úplne ovládalo albánsku ekonomiku a zahraničnú politiku. Štátna správa bola modelovaná podľa talianskeho vzoru a armáda bola vyzbrojená talianskymi zbraňami. Rast vplyvu západného suseda bol umožnený hlavne tým, že Taliansko poskytlo Albánsku rad pôžičiek. Najväčšia z nich bola vo výške 50 miliónov zlatých frankov, a poskytla ju talianska spoločnosť Svea. Albánsku sa však táto finančná injekcia vôbec nevyplatila, pretože počas jej trvania stúpol kurz líry, čo znamenalo vo výsledku menší objem peňazí. Peniaze z pôžičky išli predovšetkým na stavbu ciest (pretože cesty mali pre rozvoj domácej ekonomiky úplne kľúčový vplyv ₋ v Albánsku neexistovali až do povojnového obdobia žiadne železnice). Budované boli tiež mosty a prístavy. Z ďalších pôžičiek potom bola financovaná modernizácia albánskej armády.
V Albánsku boli otvorené pobočky zahraničných bánk (talianska Banco di Napoli a juhoslovanská Beogradska izvozna banka).
Albánska ekonomika bola po vyhlásení nezávislosti úplne závislá od dovozu, ktorý vďaka uzavretým hospodárskym zmluvám prúdil predovšetkým z Talianska. Na zahraničnom obchode Albánska sa Taliansko podieľalo až 40%; obchod s Gréckom alebo Juhosláviou bol veľmi malý. Saldo zahraničného obchodu vychádzalo dlhodobo v neprospech krajiny; pasivita obchodnej bilancie Albánska sa pohybovala okolo 50-70% za celé medzivojnové obdobie. Albánsko dovážalo spotrebný tovar tiež aj z Československa; v roku 1935 je však prvýkrát zaznamenaný aj obchod opačným smerom (teda do ČSR). náhľad|Talianske jednotky v Drači v roku [[1939]] Keď Ahmet Zogu nebol ochotný pristúpiť na ultimatívne formulované návrhy novej taliansko-albánskej spojeneckej zmluvy, ktorej realizácia by znamenala nastolenie talianskeho protektorátu nad Albánskom mierovou cestou, pristúpilo fašistické Taliansko dňa 7. apríla 1939 k ozbrojenému útoku.
Druhá svetová vojna
V dňoch 7. až 12. apríla 1939, iba 5 mesiacov pred vypuknutím druhej svetovej vojny Albánsko obsadilo fašistické Taliansko a titul albánskeho kráľa dostal od talianskej vlády kráľ Viktor Emanuel III. V roku 1943 po spojeneckom vylodení v Taliansku sa taliansky kráľ vzdal albánskeho titulu a v Albánsku nahradili talianske okupačné jednotky Nemci, ktorí tu vytrvali až do roku 1944. Za spoluúčasti albánskej komunistickej strany sa sformovalo protifašistické partizánske hnutie, ktoré v roku 1944 krajinu oslobodilo. V jeho čele stál Enver Hoxha, ten medzi ľuďmi získal ohromnú obľubu a stal sa veľkou autoritou. Okamžite po skončení bojov získala Albánska strana práce moc a začala vykonávať komunistické reformy.
Permetská konferencia
vľavo|náhľad|Albánski komunistickí partizáni v Tirane v roku 1944. Permetská konferencia sa uskutočnila v máji 1944 v Përmet. Boli na nej zastúpení velitelia albánskych partizánskych skupín pod velením komunistov. Na tejto konferencii sa komunistický Antifašistický národný front (ANFO) konštituoval na zákonodarný zbor Albánska. ANFO bola riadená oslobodeneckým výborom, ktorý bol jej súčasťou. Teraz sa však tento výbor stal novou albánsku vládou. V októbri sa do jej čela postavil Enver Hoxha a 10. novembra 1945 bola vláda uznaná západnými mocnosťami.
Ľudová republika
Už od konca roka 1944 mohli komunisti regulovať medzinárodný obchod a výrobu v krajine - tieto zmeny zariadila prechodná vláda, ktorá v krajine vládla až do volieb v decembri 1945. V tých bola však pripustená len kandidátka Demokratického frontu (tú tvorili v podstate členovia komunistického odboja), ostatné strany kandidovať nemohli. Demokratický front získal 92% hlasov.
Albánsko bolo po druhej svetovej vojne zničenou krajinou. Vzhľadom k tomu, že však nebola hlavným cieľom agresie fašistických krajín, tu nebol taký vysoký počet obetí. Vojna si vyžiadala v Albánsku len niečo okolo 28 000 obetí. Zničená však bola aj predtým zaostalá a nedostatočne rozvinutá infraštruktúra; značný počet budov, mosty, prístavy a továrne. Veľa ľudí zostalo bez prístrešia a nebolo možné ich prepravovať po území celej krajiny, pretože cesty boli nezjazdné a mosty zničené. Navyše chýbali dopravné prostriedky, ktoré by bolo možné použiť; motorizácia bola v podstate zanedbateľná.
Dňa 11. januára 1946 bola zrušená monarchia a vyhlásená ľudová republika. Na jar toho istého roku vznikla nová vláda, ktorej predsedom sa stal Enver Hoxha, ktorý zastával tiež aj funkcie ministra zahraničia a obrany.
Medzi rokmi 1946 a 1947 došlo k znárodneniu, boli znárodnené talianske a nemecké banky a továrne. Všetok medzinárodný obchod začal kontrolovať štát. Prijatý bol tiež aj nový zákon o pozemkovej reforme - vyvlastnená bola väčšina pôdy, ktorá patrila súkromným osobám (jednalo sa o tretinu rozlohy celej krajiny), roľníkom bola pridelená pôda iba do určitého limitu.
V rokoch 19451947 bolo Albánsko príjemcom zahraničnej pomoci v rámci programu UNRRA, ktorý zabezpečil predovšetkým potravinovú pomoc a krajina sa tak vyhla hroziacemu hladomoru. Aj napriek tomu však panoval po vojne nedostatok tovaru a v platnosti bol prídelový systém.
1. novembra 1946 bola schválená ústava, vzniknutá podľa sovietskeho a juhoslovanského vzoru, v ktorej krajina vyhlásila budovanie socializmu. Nové úpravy tak zabezpečili moc vládnucej strane a odstránili tak okrem cudzích kapitalistov tiež malú strednú triedu, ktorá vlastnila mnoho rôznych podnikov.
Albánsko najprv spolupracovalo s najbližším susedom - Juhosláviou. Uzavretých bolo niekoľko medzištátnych zmlúv, vďaka ktorým získali Albánci juhoslovanské technológie za svoje suroviny. Jeden čas sa tiež uvažovalo o začlenení krajiny priamo do Juhoslávie, či do akejsi balkánskej federácie, ktorej súčasťou by bolo aj Bulharsko. Avšak nakoniec albánske vedenie uznalo juhoslovanské platby za vývoz ako veľmi nízke, a so svojím severným susedom spoluprácu ukončilo. Sovietsky zväz sa navyše už v tej dobe, nedlho po roztržke medzi Titom a Stalinom pokúšal získať Albánsko do svojej sféry vplyvu a ponúkol mu štedrú pomoc, napr. v oblasti mechanizácie vidieka. Akonáhle bola Juhoslávia vylúčená z Informbyra, podobne ako zo sovietskej strany dorazili do Belehradu aj obvinenia z Albánska; PPSH označila juhoslovanských komunistov za trockistov. Všetka spolupráca bola prerušená. Juhoslovanské komunistické vedenie naopak Albánsko obvinilo z toho, že sa prerušením spolupráce pokúša oslobodiť od povinnosti platiť nemalý dlh, lebo to bola práve Juhoslávia, ktorá poskytla Albánsku celý rad pôžičiek a pomoci. Nová krajina nadviazala kontakty so ZSSR, ktorý skutočne ponúkol pomoc v oblasti hospodárskeho rozvoja, a to dokonca väčšiu, než sama Juhoslávia. Poskytol veľkú pôžičku a do krajiny bolo vyslaných na tri tisícky sovietskych odborníkov. Okrem toho sa spolupráci zúčastnili aj ďalšie krajiny východného bloku, vrátane napr. takých, ako bolo Bulharsko.
Obdobne v ZSSR sa začala protihodžovská kampaň. Albánska ľudová republika tak upadla do izolácie.
Spolupráca s Čínou a ekonomický úpadok
náhľad|Komunistická strana v Albánsku odmietla proces [[Destalinizácia|destalinizácie, ktorý prebiehal v ZSSR po roku 1956]] Krajina aj jej hospodárstvo sa postupne preorientovali na nové partnerstvo s Čínskou ľudovou republikou. Záujem albánskych predstaviteľov spolupracovať s Čínou sa zintenzívnil po zhoršení vzájomných vzťahov medzi ČĽR a ZSSR. Albánsko sa postavilo na stranu Číny vo vzájomnom spore oboch veľkých krajín. Zlepšovanie vzťahov medzi ZSSR a Juhosláviou naopak ešte prehĺbilo nedôveru medzi Tiranou a Moskvou.
Na protest proti okupácii Československa v auguste 1968 Albánsko vystúpilo z Varšavskej zmluvy. V rámci Kultúrnej revolúcie, ktorá prebehla v ČĽR, sa Albánsko vyhlásilo ako prvý ateistický štát na svete a zakázalo náboženstva; veriaci boli tvrdo sankcionovaní mnohoročnými trestami, mešity a kostoly boli uzavreté a zmenené na obchody, telocvične, kultúrne zariadenia či sklady. Kolektivizácia v poľnohospodárstve sa dotkla aj tých najvzdialenejších dedín.
Spolupráca s Čínou bola nakoniec prerušená v polovici 70. rokov, a krajinu to uvrhlo do úplnej izolácie. Hospodárska situácia sa prudko zhoršila, ekonomika stála na vývoze surovín, ktorých mala krajina dostatok, a dovoze všetkej zložitejšej techniky. Kým všetky základné tovary boli veľmi lacné a dostupné, práve technika sa stala komoditou veľmi drahou, pre väčšinu obyvateľstva prakticky nedostupnou. Osobná automobilová doprava musela byť vzhľadom na nedostatok palív zakázaná, čo znížilo nároky na budovanie cestnej infraštruktúry. Ešte v roku 1985 pracovalo 61% albánskeho práceschopného obyvateľstva v poľnohospodárstve.
Transformácia a cesta ku kapitalizmu
Po smrti Envera Hoxhu v roku 1985 narastalo so stále sa zhoršujúcou situáciou v krajine napätie; opozícia, ktorá okrem požiadavky demokracie západného typu chcela aj slobodu náboženského vyznania, začala byť stále silnejšia. Obyvatelia vyjadrovali nespokojnosť aj s medzinárodnou izoláciou krajiny.
V roku 1990 došlo k mnohým protivládnym vystúpeniam, počas ktorých žiadali ľudia vykonanie vyššie zmienených zmien. Vláda nakoniec bola dotlačená na vykonanie mnohých ústupkov; v júli 1990 boli zmenené zákony a umožnila sa tak aj kandidatúra nezávislých (štátom však vopred schválených) kandidátov či boli povolené malé súkromné podniky.
S tým sa však opozícia neuspokojila a požadovala slobodné voľby. Počas veľkej demonštrácie 9. decembra 1990 ústredný výbor PPSH nakoniec súhlasil s legalizáciou opozičných politických štruktúr. Okamžite potom ustanovili protestujúci Demokratickú stranu, onedlho neskôr vznikli aj ďalšie strany demokratického typu.
Demokratické Albánsko
vľavo|náhľad|Výmena peňazí na ulici, [[Vlorë (mesto)|Vlora, 1997]] vľavo|náhľad|V roku 1997 došlo po zrútení pyramídových hier v krajine k nepokojom. Tu obyvatelia mesta Vlora rozoberajú chodníky v príprave na útok na policajné jednotky. Na nátlak opozície musela byť v januári 1991 prepustená väčšina politických väzňov. Medzitým však došlo k prudkému zhoršeniu hospodárskej situácie krajiny, a tak bol teda zavedený prídelový systém. Mnoho ľudí v tejto dobe emigrovalo do Talianska, a tiež aj do ďalších krajín. Vo februári 1991 už bola vymenovaná nová vláda a prezidentská rada na čele s Ramizom Aliom. 15. marca nadviazala krajina diplomatické vzťahy s USA a 17. marca boli prepustení aj zostávajúci politickí väzni.
Ku uskutočneniu prvých slobodných volieb potom došlo na prelome marca a apríla 1991, zvíťazila však PPSH s 62% hlasov; opozícia výsledok volieb neuznala, hoci zahraniční pozorovatelia súhlasili s tým, že voľby demokratické boli. Po vyhlásení volebných výsledkov došlo k mnohým nepokojom, hlavne vo Shkodër.
15. apríla 1991 parlament prijal novú ústavu, v ktorej bol zmenený názov na Albánska republika. Vznikla nová vláda, ktorej predsedom bol Fatos Nano; proti nemu však stála opäť opozícia, ktorá vyhlásila generálny štrajk. Na začiatku júna 1991 preto musela vzniknúť vláda úplne nová, koaličná.
Napriek tomu krajina stabilná nebola. Prejavila sa korupcia, nezamestnanosť a kriminalita. Mnoho ľudí utieklo pred biedou do zahraničia; do Grécka, Talianska a USA. V roku 1995 požiadali predstavitelia krajiny o členstvo v NATO, kam bola prijatá až v roku 2009.
Na prelome rokov 1996 a 1997 skrachovali mnohé fondy, do ktorých obyvatelia krajiny, hlavne starí ľudia, vložili svoje celoživotné úspory. V krajine zavládli veľké nepokoje, ktoré musela potláčať armáda. Úplne sa situácia upokojila až po mnohých politických škandáloch, ktoré trvali až do prelomu storočia.
Súčasnosť
náhľad|Albánsko sa usiluje o členstvo v [[Európska únia|Európskej únii]] V súčasnosti sa v krajine rozvíja hlavne infraštruktúra. Po dlhých desaťročiach, kedy nebola povolená automobilová doprava, sa po jej zavedení v roku 1999 ukázal súčasný systém ciest úplne poddimenzovaný. Preto boli v prvom desaťročí 21. storočia budované predovšetkým asfaltové cesty medzi hlavnými mestami. O nedlho neskôr začali vznikať prvé diaľnice; najprv z Drače do Tirany a neskôr aj do ďalších väčších miest. V roku 2015 je budovaná diaľnica z Tirany do Elbasanu a z Drača do Skadaru. V súvislosti s ekonomickou pomocou Kosova vznikla tiež moderná diaľnica z Kukës do mesta Milot. Otvorené boli aj nové hraničné priechody (napríklad v meste Konispol na juhu krajiny).
Na začiatku 21. storočia sa ekonomika krajiny stabilizovala. Aj napriek tomu však Albánsko trpí značným trendom v oblasti vysťahovalectva; mladí ľudia krajinu, ktorej životná úroveň je aj cez historické modernizačné vlny veľmi nízka, opúšťajú do Talianska, Grécka, alebo Spojených štátov. Albánska diaspóra je podobne ako je tomu v prípade všetkých ostatných krajín Balkánu značným príjmom financií pre štvormiliónovú republiku. Ekonomiku krajiny preto do istej miery postihla dlhová kríza v Grécku, lebo v tamojšom poľnohospodárstve pracuje nemalý počet Albáncov.
Albánsko je prvou krajinou na svete, ktorá zneškodnila celý svoj arzenál chemických zbraní dôveryhodným spôsobom. 13. júla 2007 to oznámila Organizácia pre zákaz chemických zbraní, ktorá sídli v holandskom Haagu. Albánsko zničilo 16,7 tony chemikálií. Dohovor o zákaze vývoja, výroby, skladovania a použitia chemických zbraní a o ich zničení nadobudla platnosť v roku 1997.
Stehlík čížik
Stehlík čížik (iné názvy: čížik obyčajný, stehlík čížavý, čížik  ; lat. Spinus spinus alebo Carduelis spinus) je spevavec z čeľade pinkovité (Fringillidae). Hniezdi v palearktíde buď tajge alebo v horských lesoch podobného charakteru. Na Slovensku hniezdi od stredných polôh, v zime a počas migrácie sa vyskytuje na celom území. Podľa Medzinárodnej únie na ochranu prírody a prírodných zdrojov stehlík čížik patrí medzi najmenej ohrozené druhy, v rokoch 19802013 bol u európskej populácii zaznamenaný mierny pokles, vychádzajúc z výsledkov paneurópskeho sčítania bežných druhov vtákov, ktorý stanovuje trend čížika v Európe za roky 1980 2017 ako mierne klesajúci.
Opis
Stehlík čížik meria 11 – a váži 12 – 14 g.
Výskyt a stav na Slovensku
Čížik hniezdi v ihličnatých a zmiešaných lesoch stredných a horských polôh Slovenska. V najnižších nadmorských výškach predpokladáme hniezdenie v borovicových lesoch na Záhorí, približne a najvyššie hniezdi  (Babia hora, Tatry). V obdobiach s dostatkom potravy sú hojnejšie. Početnosť kolíše od 0,1 ex./ po 2,8 ex./.
Ako migranta a zimujúceho ho možno nájsť na celom území Slovenska. Ťah prebieha od polovici septembra do konca novembra. Prilietajú k nám čížiky od severu a severovýchodu. Na jar migrujú v marci a v apríli.
Odhadovaný počet hniezdiacich párov je 20 000 – 40 000, zimujúcich jedincov 100 000 – 300 000. Veľkosť populácie i územie na ktorom sa vyskytuje sú stabilné, maximálna zmena do 20%. Ekosozologický status v roku 1995 žiadny. V roku 1998 žiadny. V roku 2001 žiadny. V roku 2014 LC - menej dotknutý. Európsky ochranársky status SPEC4 – druhy, ktorých globálne populácie sú koncentrované v Európe a majú tam vhodný ochranársky status. Majú vyhovujúci ochranársky status (S).
Trend početnosti čížika na Slovensku bol podľa sčítania bežných druhov vtákov v rokoch 2005 2012 výrazne klesajúci.
Biotop
Hniezdi v riedkych ihličnatých a zmiešaných lesoch pretkaných otvorenými plochami (lúka, rúbaň, pasienok alebo aj ľudské sídla), ak je v nich zastúpený smrek. V zimnej časti roka obýva otvorenú krajinu, parky a záhrady, kde vyhľadáva jelše a brezy.
Potrava
V zime tvoria hlavnú zložku potravy semienka jelší, smrekov a briez.
Ochrana
Je zákonom chránený, spoločenská hodnota je 500 € (Vyhláška MŽP č. 170/2021). Druh je zaradený do Bernského dohovoru (Príloha II).
Hlas
Ozýva sa dvojslabične, lomene a melancholicky znejúcim vábením "či-zi" alebo "ci-lü". Spev čížika je rýchle, melodické, dlho trvajúce švitorenie, často ukončuje frázy spevu ostrým "krriee" alebo tiahle "džžžžžžžžžž". Podobný bzučivý zvuk majú vo svojom speve i stehlík čečetka aj stehlík zelený. U čečetky znie riedko a dlho u zelienky krátko.
Villeperrot
Villeperrot je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Yonne, v regióne Burgundsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Locmaria-Berrien
Locmaria-Berrien je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Finistère, v regióne Bretónsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Domáca
Domáca môže byť:
Dielektrická pevnosť
náhľad|Testovanie dielektrickej pevnosti oleja náhľad|Testovanie dielektrickej pevnosti oleja, detail [[Iskrište|iskrišťa]] Dielektrická pevnosť, alebo elektrická pevnosť, (dielektrických) izolantov pri definovanej hrúbke, je najvyššia intenzita elektrického poľa, ktorá v ňom môže prevládať bez toho, aby došlo k prierazu napätia (elektrickému oblúku alebo iskre).
Každý izolant je dielektrikom, ale nie každé dielektrikum je izolantom.
Hodnota dielektrickej pevnosti závisí od rôznych faktorov, a preto nie je materiálnou konštantou. Elektrická pevnosť izolantov závisí od teploty, od homogenity elektrického poľa, od hrúbky izolantu, času pôsobenia a od tvaru napäťovej krivky.
Definícia a jednotky
Dielektrická pevnosť sa často udáva v jednotkách kV/mm, (príp. v základných jednotkách SI: V/m).
Dielektrická pevnosť v praxi
Dielektrická pevnosť, ktorú je možné dosiahnuť v praxi, je výrazne ovplyvnená tvarom elektrického poľa. Najväčší vplyv má geometria vodičov a nehomogenity v izolačnom materiáli. Tým vzniká efekt, že tenké fólie majú oveľa vyššiu dielektrickú pevnosť ako hrubé bariéry. Znižujúci účinok na dielektrickú pevnosť pri striedavom napätí majú tiež uzavreté vzduchové priestory. Je to spôsobené takzvanými predvýbojmi (čiastkovými výbojmi) , pri ktorých dochádza k ionizácii vzduchu a k trvalému poškodeniu okolitého izolačného materiálu ultrafialovým žiarením.
Povrchové cesty
Izolačné materiály majú často na svojom povrchu ešte nižšiu dielektrickú pevnosť ako okolitý vzduch, čo môže viesť k plazivým alebo kĺzavým výbojom po povrchu izolantu. Kĺzavý výboj sa vyvíja v nehomogénnom elektrickom poli, na rozhraní pevná fáza-plyn. Dosahované plazivé vzdialenosti sú často 100-krát väčšie ako hrúbka materiálu potrebného na izoláciu.
Silné a slabé eletkrické pole
V slabom elektrickom poli dochádza k strate izolačnej pevnosti najmä z dôvodu nečistôt v izolante. Slabé elektrické pole pre plyny je obvykle pod 100 kV/m, pre plynné skupenstvo. Pre kvapalné a tuhé skupenstvo býva o jeden až dva rády vyššie, ako pre plynné skupenstvo.
Skúšanie a podmienky dielektrickej pevnosti
Metóda stanovenia dielektrickej pevnosti je definovaná v sérii noriem IEC 60243. Stanovuje skúšobné podmienky pre rôzne triedy materiálov a aplikácie (časť 1: striedavý prúd, časť 2: jednosmerný prúd, časť 3: impulzné napätie). Zvyčajne sa testuje séria podobných skúšobných vzoriek a následne sa určí medián nameraných hodnôt.
Namerané hodnoty platia len pre podmienky skúšania, keďže dielektrická pevnosť má aj iné parametre, ako je teplota, presné zloženie a čistota materiálov, typ elektrického prúdu, čas pôsobenia napätia (rýchlosť nárastu el. poľa), vlhkosti prostredie a vzoriek a tiež závisí na veľkosti a tvare a polarite použitých elektród.
Volejbalová extraliga mužov 2017/18
Volejbalová extraliga mužov v sezóne 2017/18 bol 26. ročník extraligy volejbalistov, najvyššej volejbalovej súťaže mužov na Slovensku, ktorú kontroluje Slovenská volejbalová federácia (SVF). V extralige súťažilo 9 družstiev, rovnako ako v minulej sezóne. Družstvá VKP Bystrina SPU Nitra, TJ Spartak Myjava a VK KDS Šport Košice účinkovali zároveň aj v Stredoeurópskej lige. Titul získalo družstvo VK Prievidza, ktoré vo finálovej sérii zvíťazilo nad obhajcom prvenstvaVKP Bystrina SPU Nitra.
Dielektrická pevnosť
Dielektrická pevnosť vzduchu
Dielektrickú pevnosť vzduchu Ud v jednotkách (kV) je možné v bežných podmienkach proximovať, pre jednosmerné napätie, v homogénnom elektrickom poli, pre vzdialenosť s v rozsahu 1 mm < s < 1m, pomocou nasledujúcej empirickej rovnice odvodenej z Paschenovho zákona:
Volejbalová extraliga mužov 2017/18
Systém súťaže
Po odohraní základnej časti raz doma a vonku sa družstvá v 2. časti súťaže (nadstavbovej) rozdelili na 2 skupiny, o 1.4. a o 5.9. miesto. Družstvá si body zo základnej časti prenášali do nadstavbovej časti, v ktorej odohrali zápasy s každým družstvom raz doma a vonku. Družstvá na 1. až 8. mieste po nadstavbovej časti postúpili do štvrťfinálových zápasov play-off. Štvrťfinálové duely play-off sa hrali na 2 víťazné zápasy, semifinálové duely a duel o 3. miesto na 3 víťazné zápasy, duely o umiestnenie na 2 hrané zápasy a finálový duel na 4 víťazné zápasy. Zo súťaže priamo nevypadlo žiadne družstvo; družstvo na 9. mieste v nadstavbovej skupine odohralo prelínaciu súťaž s dvoma účastníkmi 1. ligy.
Honorárny konzul
Honorárny konzul je v diplomacii a medzinárodnom práve čestná funkcia zahraničného zástupcu štátu. Ním vykonávaný úrad sa nazýva honorárny konzulárny úrad. Honorárny konzul však nie je štátnym úradníkom ani zamestnancom ministerstva zahraničia. Honorárni konzuli zastupujú štát v mieste svojho pôsobenia a na rozdiel od riadnych (kariérny) konzulárnych úradov tak činia bez nároku na plat. Majú však právo na honorár z poplatkov za nimi vykonané úkony. Ide tak o úspornejší variant konzulárneho styku. Obvykle ide o obyvateľov prijímajúcej krajiny, ktorí sa zaoberajú obchodom a ktorí sú občanmi krajiny, ktorá ich nominuje, alebo krajiny, v ktorej majú bydlisko. Vzťahujú sa na nich iba obmedzené výsady a imunity podľa Viedenského dohovoru o konzulárnych stykoch z roku 1963.
Volejbalová extraliga mužov 2017/18
Účastníci
Poznámka: VK Spartak UJS Komárno, ktoré skončilo v predchádzajúcej sezóne na 7. mieste, nepodalo prihlášku do extraligy, ale iba do 1. ligy. O chýbajúce miesto prejavil záujem klub VO AC UNIZA Žilina, ktorý ale nedoložil podklady pre zaradenie družstva do súťaže a jeho žiatosť bola preto zo strany SVF neakceptovaná. Klub však splnil požiadavky pre zaradenie družstva do 1. ligy, o ktorú napokon prejavil záujem.
Dielektrická pevnosť
Dielektrická pevnosť vzduchu
Platí pre tlak vzduchu p uvedenom v baroch, teplote T v kelvinoch a vzdialenosťou elektród s v metroch.
Volejbalová extraliga mužov 2017/18
Bodovanie
Pre určenie víťaza a poradia družstiev sa posudzujú nasledovné kritériá:
Honorárny konzul
Pôsobenie
Pre výkon funkcie honorárneho konzula je potrebné mať poverovaciu listinu vysielajúceho štátu, tzv. konzulský patent a súhlas prijímajúcej krajiny, tzv. exequatur. V zmysle medzinárodného práva nie sú diplomatmi, ktorých chráni absolútnu imunita. Honorárny konzul, na rozdiel od bežného konzula nemá konzulárne výsady. Nie sú tiež chránení konzulárnou imunitou, ktorú upravuje Viedenský dohovor. Požívajú len obmedzené imunity, nie sú napríklad na základe medzinárodného práva oslobodení od daní a poplatkov či od prehliadok. Činnosť konzulov sa končí ich odvolaním, odňatím exequaturu alebo úmrtím.
Dielektrická pevnosť
Dielektrická pevnosť vzduchu
Napríklad pri vzdialenosti elektród 1 cm vychádza prierazné napätie 30,3 kV pri normálnom tlaku a 20 °C, čo predstavuje dielektrickú pevnosť 3 kV/mm v homogénnom elektrickom poli.
Honorárny konzul
Pôsobenie
Honorárny konzul je riadený priamo veľvyslancom. Na Slovensku existuje tradícia stretnutí našich honorárnych konzulov a vždy ich prijme aj prezident a minister zahraničných vecí. Na ministerstve existuje odbor Oddelenia konzulárnej asistencie MZV a EZ SR. Podľa vedúcej tohto odboru Anny Juríkovej, koncom roku 2018 ".. máme na celom svete momentálne 188 konzulárnych úradov.."  (V súčasnosti (2023) je v zozname MZV 174 konzulátov v cudzine ). "Na Slovensku podľa nej pôsobí 77 honorárnych konzulátov cudzích štátov, väčšina z nich je v Bratislave." (V roku 2003 ich bolo len 26 a v roku 2013 len 55, teda za každých 10 rokov ich pribudlo asi 20.)
Volejbalová extraliga mužov 2017/18
Play-off
(na odvetu)
Dielektrická pevnosť
Dielektrická pevnosť vzduchu
Pri nehomogénnom elektrickom poli je dosahovaná dielektrická pevnosť vzduchu závislá na polarite zahrotenej elektródy.
Honorárny konzul
Pôsobenie
Šéfom združenia honorárnych konzulov (klub založený 28.12.1998 ) je Igor Junas, honorárny konzul Malajzie. Počet honorárnych konzulov pôsobiacich na Slovensku je premenlivý a ich zoznam nie je tak jednoducho dostupný ako zoznam honorárnych konzulov Slovenska v zahraničí, ktorý udržiava na internete MZV. "Od októbra 2021 ukončilo činnosť deväť honorárnych konzulárnych úradníkov v SR na základe oznámenia vysielajúceho štátu,“ uviedol komunikačný odbor MZV. Zoznam konzulov na Slovensku je k dispozícii iba v "diplomatickej listine", 300-stranovom pdf súbore vydanom naposledy vo februári 2023 MZV.
Výhody
Okrem slávy mala táto čestná funkcia na Slovensku aj určité výhody. V roku 2018 konštatoval Tomáš Kyseľ, že čoraz viac slovenských multimilionárov a veľkopodnikateľov sa vozí na autách s modrými nálepkami CC a špeciálnymi poznávacími značkami začínajúcimi sa písmenami ZZ, vďaka ktorým sa vo väčšine prípadov vyhli pokutám za dopravné priestupky. Za ministra zahraničia Mikuláša Dzurindu honorárni konzuli prišli o špeciálne modré značky. Minister Miroslav Lajčák im však privilégium vrátil späť. Ministerstvo zahraničných vecí upozorňovalo, že honorárni konzuli nemajú taký rozsah imunity ako diplomati, a preto napríklad nepožívajú imunitu pri stíhaní za dopravné priestupky. Médiá však už v minulosti upozornili, že v praxi sa k nim slovenskí policajti aj tak správajú ako k diplomatom a pokuty od nich nevyberajú.„Aktuálne (v roku 2019) je v premávke 62 vozidiel, ktorých držiteľmi sú honorárni konzuli iných štátov,“ informovala hovorkyňa policajného prezídia Denisa Baloghová.
Dielektrická pevnosť
Dielektrická pevnosť niektorých látok
Elektrická pevnosť extrémne čistých kvapalných izolantov (rádovo 108 V.m-1) je päť až desaťkrát vyššia ako pre technicky čisté kvapalné izolanty.
Volejbalová extraliga mužov 2017/18
Play-off
Poznámka: Boldom sú označené zápasy vyššie nasadeného družstva hrané doma.
Miroslava Kernová
Mgr. Miroslava Kernová, rod. Horobová je slovenská mediálna analytička, podnikateľka, blogerka a (bývalá) novinárka. Je bývalou manželkou novinára Denníka N Mira Kerna.
Srna (priezvisko)
Srna je priezvisko. Na Slovensku je najrozšírenejšie v meste Svätý Jur, tiež v Opatovciach nad Nitrou, Leviciach, Vajnoroch a Kalinčiakove.
Miroslava Kernová
Absolvovala vysokoškolské štúdium estetiky a histórie. Pôvodne pracovala ako redaktorka vnútorného spravodajstva denníka SME a od roku 2010 do januára 2012 bola redaktorkou spravodajského portálu Mediálne.sk so zameraním na médiá, ktorý prevádzkuje vydavateľstvom Trend Holding. V januári 2012 začala písať príspevky venujúce sa monitoringu médií na blog omediach.blog.sme.sk, ktorý sa po niekoľkých mesiacoch vyvinul do podoby spravodajského portálu O médiách.com. V priebehu troch rokov vo svojej čítanosti predbehol blog Gabriela Šipoša Slovak Press Watch, ktorý vznikol v roku 2002 ako prvý slovenský blog, resp. mimovládnym projektom na monitoring médií. Podľa publicistu Mariana Jaslovského sa jej „blog a portál O médiách.com [...] rýchlo stáli rešpektovanou reflexiou slovenskej mediálnej scény“. Za svoj portál bola ocenená prvým miestom v prvej kategórii súťaže E-žena roka 2012.
V rokoch 20122016 podnikala formou živnosti, 23. mája 2016 založila obchodnú spoločnosť Miramedia, s. r. o., prostredníctvom ktorej prevádzkuje portál O médiách.com.
Svietivka
Svietivka môže byť:
Volejbal na Panamerických hrách 1991
Volejbal na Panamerických hrách 1991 bol volejbalový turnaj v rámci multišportového podujatia Panamerických hier 1991. Konal sa v Havane, na Kube v dňoch od 10.17. augusta 1991, za účasti 6 mužských a 6 ženských tímov. Volejbal sa na hrách organizuje od roku 1955 a toto bolo jeho 10. vydanie. Zápasy sa hrali v novovybudovanej aréne Sala polivalente Ramón Fonst. Tím USA tvorili vysokoškolskí hrači, "áčkové" národné družstvo sa v tom čase pripravovalo na nadchádzajúci svetový pohár.
V mužskej kategórii svoj štvrtý titul získala domáca 🇨🇺, ktorá vo finálovom stretnutí zvíťazila nad 🇧🇷. U žien šiestykrát v rade zvíťazila 🇨🇺, keď vo finále vyhrala rovnako nad 🇧🇷.
Locmaria-Plouzané
Locmaria-Plouzané je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Finistère, v regióne Bretónsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Havrania (vrch v Chočských vrchoch)
Poloha
Nachádza sa v strednej časti Chočských vrchov, v geomorfologickom podcelku Sielnické vrchy. Leží v Žilinskom kraji, na území okresu Ružomberok a zasahuje na katastrálne územia obcí Lúčky a Kalameny. Na vrchol nevedie značená turistická trasa.
Popis
Havrania leží v strednej časti rozsiahleho masívu, ktorý siaha od Ostrého vrchu na severe po Pliešku na juhu. Západným smerom je sedlom oddelená Magura, na severe susedí vrch Ostré , východne sa nachádza údolím Kalamenianky oddelená Sielnická hora , južným smerom leží Brestová , Plieška a Smrekov. Masív patrí do povodia Váhu a odvodňujú ho zo severu a juhu prítoky potoka Teplianka, východne sa zvažujúce svahy odvádzajú vodu potoku Kalamenianka. Najbližšími sídlami sú južne ležiace Lúčky a Kalameny, severným smerom sa nachádza Osádka a Malatiná. V severovýchodnej časti masívu sa nachádza niekoľko jaskýň.
Výhľady
Vrchol Havranej je po ťažbe pokrytý nesúvislým lesom, ktorý tak poskytuje mnoho miest na rozhľad. Pozorovateľné sú okolité vrchy Chočských vrchov, časť Liptovskej kotliny a pohoria Krivánska Fatra, Oravská Magura, Oravské Beskydy, Oravská vrchovina, Skorušinské vrchy, Západné a Nízke Tatry a časť Veľkej Fatry.
Prístup
Na vrchol nevedie značkovaná trasa, preto výstup je možný lesnými chodníkmi z okolia. Dostupnosť uľahčuje lesná cesta, vedúca údolím potoka Kalamenianka východným úpätím.
Dohodový dub
Dohodový dub (iné názvy: Dub dohody, Dub Malé dohody, Masarykův dub ) je pamätný strom, ktorý rastie v lánskej obore. Je pamätný v historickom zmysle, ochrana v súlade so zákonom č. 114/1992 Sb. vyhlásena nebola (chránený je ako súčásť CHKO Křivoklátsko).
História a povesti
Lánská obora sa 21. júla 1921 spolu so zámkom stala majetkom československého štátu. Keďže zámok slúžil ako letné sídlo prezidenta, bola obora využívaná aj k reprezentačným účelom pre zahraničných návštevníkov. Traduje sa, že pod starým dubom podpísal prezident Masaryk roku 1922 (uvádzané aj 1924 alebo 1925 ) Malú dohodu za prítomnosti rumunského kráľa Karola II. (ten sa však kráľom stal až v roku 1930) alebo juhoslovanského kráľa Alexandra.
Tomáš Garrigue Masaryk sa pri dube stretával aj s pátečníkami, medzi ktorých patrili napríklad Josef Čapek a Karel Čapek.
Locmélar
Locmélar je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Finistère, v regióne Bretónsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zoznam električkových tratí v Bratislave
Toto je zoznam električkových tratí (radiál) v Bratislave.
Domáca úloha
Domáca úloha (v žiackom/školskom slangu skrátene domáca) je samostatná učebná činnosť žiaka uložená učiteľom v súlade s úlohami vyučovania. Domáce úlohy plnia dôležitú výchovno-vzdelávaciu funkciu, keďže upevňujú, prehlbujú a rozširujú žiakom nadobudnuté poznatky, utvárajú pracovné návyky a osobnostné predpoklady nevyhnutné pre každú prácu, napr. zručnosť samoučenia, individuálneho štúdia, v kontraste ku kolektívnym formám učenia v školskej triede.