cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ľudovít Klein
Život
Ľudovít Klein sa narodil v Nových Zámkoch, kde aj započal svoju športovú kariéru. Keď mal približne 12 rokov, Klein sa tajne prihlásil na tréningy boxu, keďže sa obával reakcie rodičov. Už po prvých tréningoch si bol vedomý, že bojové umenia ho budú sprevádzať celý život. Neskôr sa však boxeristický klub v ktorom pôsobil rozpadol, a Klein istý čas nevedel ktorým smerom sa uberať. Keďže však chcel pokračovať vo svojej záľube, prihlásil sa na tréningy brazílskeho Jiu-Jitsu. Dlhodobo trénoval v klube Thomas Bilishich Martial Arts Academy, ktorý je jedným za najlepších Jiu-Jitsu klubov na Slovensku. Ku svojim bojovým umeniam neskôr pridal aj Thajský box, vďaka ktorému sa prvýkrát dopočul o amatérskej lige MMA. Následne sa jej naplno začal venovať.
Spočiatku si privyrábal ako vyhadzovač na diskotékach, kde si ho neraz doberali kvôli jeho nižšiemu vzrastu.
Začiatky
Klein sa sa pripojil ku profesionálnemu MMA už ako relatívne skúsený amatér. Po niekoľkých pôsobivých výkonoch v menších slovenských organizáciách si jeho potenciál všimol známy slovenský MMA bojovník Attila Végh, ktorý ho priviedol do svojho gymu a začal ho trénovať. Na domácej scéne Klein zostal neporazený vo svojich prvých šiestich zápasoch, po ktorých sa rozhodol ísť do zahraničia.
Jeho prvý zápas mimo Slovenska nedopadol podľa predstáv. Klein prehral proti Rusovi Igorovi Tarytsovi na KO. Následne vyhral dva zápasy v ruskej organizácii ACB, pričom obidva zvládol ukončiť v druhom kole. Na Slovensko sa vrátil na jeden zápas proti Moricovi Beszterceiovi, z ktorého odišiel ako víťaz.
Do zápasu proti Aidenovi Lee v britskej Cage Warriors išiel ako favorit, no neuspel. Lee ukončil Kleina na submisiu, a Klein sa rozhodol vrátiť späť na Slovensko.
S bilanciou 9-2 Klein prišiel do organizácie Oktagon MMA, kde zápasil dvakrát. V oboch zápasoch podal dominantný výkon a vyhral pred časovým limitom. Jeho druhý zápas proti Matějovi Kuzníkovi slúžil ako hlavný zápas večera karty Oktagon 5.
Následne vyhral dva zápasy v konkurujúcej XFN, no kvôli problémom s organizáciou sa vrátil späť do Oktagonu.
Na turnaji Oktagon 12 porazil Brazílca Williama Limu v prvom kole, a pokračoval výhrami nad Joãom Paulom Rodriguesom na Oktagon 14 a Łukaszom Sajewskim na Oktagon Prime 3, pričom dva z týchto zápasov vyhral svojim obľúbeným headkickom.
Ultimate Fighting Championship
Klein debutoval v UFC ako náhrada za Natea Landwehera proti Shaneovi Youngovi 27. septembra 2020 na UFC 253 - Adesanya vs. Costa. Na predzápasovom vážení navážil 68 kíl, čo je 1.8 kilogramu nad váhovým limitom pre netitulové zápasy v perovej váhe. Zápas bol následne považovaný za tzv. catchweight, a Klein sa musel vzdať určitej percentuálnej časti svojho honoráru za zápas v prospech Younga. Klein zápas vyhral knokautom v prvom kole.
Klein čelil Michaelovi Trizanovi 8. mája 2021 na UFC on ESPN: Rodriguez vs. Waterson. Zápas prehral na body jednohlasným rozhodnutím. 11 zo 14 mediálnych outletov bodovalo zápas v prospech Kleina.
Klein čelil Nateovi Landwehrovi 16. októbra 2021 na UFC Fight Night: Ladd vs. Dumont. Zápas prehral v treťom kole na submisiu.
Klein čelil Devontemu Smithovi 5. marca 2022 na UFC 272 - Covington vs. Masvidal ako náhrada na poslednú chvíľu za zraneného Erica Gonzaleza. Zápas vyhral na body nejednohlasným rozhodnutím.
Jeho ďalším súperom mal byť Ignacio Bahamondes 30. júla 2022 na podujatí UFC 277 - Peña vs. Nunes 2. Bahamondes bol však nútený odstúpiť kvôli problémom s vízami. Nahradil ho bývalý dvojnásobný šampión organizácie Cage Warriors Mason Jones, pričom ich zápas bol preložený na 23. júl na podujatie UFC Fight Night: Blaydes vs. Aspinall v Londýne. Klein zápas vyhral jednohlasne na body.
V jeho ďalšom zápase sa Klein postavil proti Jaiovi Herbertovi 18. marca 2023 na karte UFC 286 - Edwards vs. Usman 3 opäť v Londýne. Zápas sa skončil bodovou remízou.
Klein mal čeliť UFC veteránovi Jimovi Millerovi 3. júna 2023 na podujatí UFC on ESPN 45. 19. mája však Klein zo zápasu odstúpil kvôli zraneniu a nahradený bol Jaredom Gordonom. Následne bolo oznámené, že bol opäť dohodnutý zápas medzi Kleinom a Ignaciom Bahamondesom na 5. august 2023 na podujatie UFC on ESPN: Sandhagen vs. Font. Klein nad súperom dominoval všetky tri kolá a vyhral jednohlasne na body.
Fréjeville
Fréjeville je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Tarn, v regióne Midi-Pyrénées.
Obyvateľstvo
Fréjeville má 644 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
Nicolas Hasler
Nicolas Hasler (* 4. máj 1991, Vaduz, Lichtenštajnsko) je lichtenštajnský profesionálny futbalista, ktorý hráva na poste stredopoliara v klube FC Vaduz a je kapitánom reprezentácie Lichtenštajnska.
Majstrovstvá Ázie vo futbale 1964
Majstrovstvá Ázie vo futbale 1964 boli tretím ročníkom Majstrovstiev Ázie vo futbale, medzinárodného futbalového turnaja pod hlavičkou AFC. Turnaj sa tentokrát konal v Izraeli v dňoch od 26. mája do 3. júna 1964. Turnaj mal mať päť účastníkov no po tom čo v kvalifikácii odstúpilo 11 zo 17 krajín si turnaj zachoval počet tímov z predchádzajúcich ročníkov, teda štyri tímy.
Nicolas Hasler
FC Vaduz
Po pôsobeniach v tímoch FC Balzers a USV Eschen/Mauren v roku 2011 prestúpil do FC Vaduz kde strávil šesť sezón.
Majstrovstvá Ázie vo futbale 1964
Víťazom turnaja sa stal 🇮🇱.
Nicolas Hasler
Toronto FC
Dňa 13. júla 2017 podpísal Hasler zmluvu s tímom Major League Soccer, Toronto FC. V prvej sezóne za klub vyhral MLS Cup a MLS Supporters Shield a dostal sa s tímom do finále Ligy majstrov CONCACAF.
Chicago Fire
Dňa 20. júla 2018 bol Hasler vymenený do Chicaga Fire výmenou za Jona Bakera.
Majstrovstvá Ázie vo futbale 1964
Finálová skupina
Majstrom Ázie sa stal Izrael.
Nicolas Hasler
Sporting Kansas City
Dňa 2. apríla 2019 podpísal Hasler zmluvu s klubom Sporting Kansas City.
FC Thun
14. januára 2020 sa Halser pripojil k švajčiarskemu tímu FC Thun. S tímom však v sezóne 2019/20 vypadol do druhej švajčiarskej ligy Challenge League.
Návrat do Vaduzu
18. mája 2022 sa Hasler vrátil do Vaduzu a podpísal trojročnú zmluvu. S tímom sa v sezóne 2022/23 dostal do skupinovej fáza Konferenčnej ligy UEFA, prvýkrát v histórii klubu.
Reprezentačná kariéra
Za reprezentáciu Lichtenštajnska debutoval v priateľskom zápase proti Islandu dňa 11. augusta 2011. Je súčasným kapitánom lichtenštajnského národného futbalového tímu.
Klubové
''K 22. júnu 2023'' Poznámky
1 Európska liga UEFA
2 Liga majstrov CONCACAF
3 Európska konferenčná liga UEFA
Medzinárodné
''K 22. júnu 2023''
Úspechy
Toronto FC
Individuálne
Romillé
Romillé je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Ille-et-Vilaine, v regióne Bretónsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Majstrovstvá Ázie vo futbale 1968
Majstrovstvá Ázie vo futbale 1968 boli štvrtým ročníkom Majstrovstiev Ázie vo futbale, medzinárodného futbalového turnaja pod hlavičkou AFC. Turnaj sa konal v Iráne v dňoch od 10. do 19. mája 1968. Na turnaji sa prvýkrát predstavilo päť tímov. Po prvýkrát sa zaviedli zápasy v trvaní 90 minút.
Domáci 🇮🇷 sa stal víťazom turnaja, keď vyhral všetky zápasy v skupine.
Kvalifikované tímy
Hostiteľská krajina Irán a 🇲🇲 zažili debut na turnaji.
Finálová skupina
Majstrom Ázie sa stal Irán.
Externé odkazy
https://www.the-afc.com/en/more/news/moments_and_milestones_the_1968_afc_asian_cup.html
Ernest Starling
Ernest Henry Starling (* 17. apríl 1866, Londýn – † 2. máj 1927, Kingston Harbour, Jamajka) bol britský fyziológ.
Život a kariéra
Vyštudoval v Londýne, pracoval tiež viac rokov v Nemecku a Francúzsku. Jeho najvýznamnejším spolupracovníkom bol sir William Maddock Bayliss. Zaoberal sa výmenou tekutiny medzi cievou a tkanivom a v tejto súvislosti formuloval (1896) Starlingovu hypotézu o rovnováhe. Spolu s Baylissom objavili črevnú peristaltiku. V roku 1902 izoloval a pomenoval sekretín. V roku 1905 opäť spolu s Baylissom definoval hormón ako pôsobok vytváraný v endokrinných žľazách, prenášaný krvou do vzdialených oblastí tela, kde aj v malej koncentrácii je schopný ovplyvniť funkciu daného orgánu či tkaniva. Venoval sa tiež štúdiu riadenia srdečnej činnosti, formuloval Frankov-Starlingov srdcový zákon (1915, upravené 1919). Študoval funkciu obličiek. Významnou odbornou literárnou prácou boli Principles of Human Physiology.
Kyselina fluóroctová
Kyselina fluóroctová je chemická zlúčenina so vzorcom CH2FCOOH. Ako pesticíd sa používa jej sodná soľ, fluóroctan sodný. Inhibuje krok akotinázy v cykle kyseliny citrónovej.
Prirodzený výskyt
vľavo|náhľad|240x240bod| Dichapetalum cymosum Kyselina fluóroctová sa prirodzene vyskytuje v najmenej 40 rastlinách v Austrálii, Brazílii a Afrike. Je to jeden z piatich známych prírodných produktov obsahujúcich fluór. Prvýkrát bola identifikovaná v Dichapetalum cymosum, bežne známy ako gifblaar (afrikánčina). Už v roku 1904 používali kolonisti v Sierra Leone extrakty z Chailletia toxicaria, ktorá tiež obsahuje kyselinu fluóroctovú alebo jej soli, na otrávenie potkanov. Niektoré natívne austrálske rody rastlín obsahujú toxín, vrátane: Gastrolobium, Gompholobium, Oxylobium, Nemcia a Acacia.
Výskyt kyseliny fluóroctovej u druhov Gastrolobium
Gastrolobium je rod kvitnúcich rastlín v čeladi bôbovité. Existuje viac ako 100 druhov v tomto rode, a všetky okrem dvoch sú pôvodné v juhozápadnej oblasti západnej Austrálie, kde sú známe ako "jedovatý hrach". Gastrolobium rastúce v juhozápadnej Austrálii je jedinečné svojou schopnosťou koncentrovať kyselinu fluóroctovú z pôd s nízkym obsahom fluóru. Kengura tmavochvostá a iné zvieratá pochádzajúce z južnej Austrálie sú schopné bezpečne jesť rastliny obsahujúce kyselinu fluóroctovú, ale hospodárske zvieratá a introdukované druhy z iných oblastí Austrálie a introdukované zvonku, ako napríklad líška hrdzavá sú na ňu vysoko náchylné. Skutočnosť, že mnohé druhy Gastrolobium majú tiež vysokú druhotnú toxicitu pre nepôvodné mäsožravce, je obmedzená schopnosť mačiek vytvoriť populácie v miestach, kde rastliny tvoria podstatnú časť vegetácie.
Lis na cesnak
Lis na cesnak je kuchynská pomôcka, ktorá drví strúčiky cesnaku ich prelisovaním cez sieť malých otvorov, zvyčajne za pomoci piestu. Veľa lisov na cesnak obsahuje aj plastové zariadenie na čistenie, ktoré pozostáva z tupých kolíkov, ktorých rozloženie zodpovedá rozloženiu otvorov v mriežke.
Lisy na cesnak predstavujú výhodnú alternatívu k sekaniu cesnaku s nožom, a to najmä preto, že strúčik cesnaku môže byť pretlačený lisom aj so šupkou. Cesnak je vytlačený von, zatiaľ čo šupka ostane v lise. Niektoré zdroje tiež tvrdia, že pretláčanie cesnaku so šupkou uľahčuje čistenie lisu.
Na druhej strane niektorí kuchári tvrdia, že prelisovaný cesnak má horšiu chuť v porovnaní s inými formami cesnaku. Napríklad kuchár Anthony Bourdain radí: „''Nepretláčajte. Neviem, čo je to za hnus ktorý vychádza z koncov tých vecí, ale cesnak to nie je.''“
Cooks Illustrated uvádza niektoré ďalšie využitia pre lis na cesnak, ako je drvenie iných drobných vecí (napríklad olivy, kapary, či sardely), alebo lisovanie malého množstva cibuľového či šalotkového džúsu.
Zoznam miest v Namíbii
náhľad|Mapa Namíbie Zoznam miest v Namíbii podľa počtu obyvateľov.
Paulinus z Noly
Svätý Paulinus z Noly  (iné mená: Paulín z Noly, Pavlín z Noly  , vlastným menom Meropius Pontius Anicius Paulinus  ; * okolo 354, v blízkosti Bordeaux (Burdigaly)† 22. jún 431, Nola) bol rímsky senátor, konzul a guvernér Kampánie, kresťanský spisovateľ, jeden z najvýznamnejších latinských básnikov svojej doby a biskup nolanský (po 409431). Zachovalo sa viacero jeho básní a listov, ktoré poslal svojim súčasníkom - medzi nimi Augustín, Ambróz, Hieronymus, a ďalší. Katolíckou cirkvou je uctievaný ako svätý a jeho sviatok pripadá na 22. júna. Podľa legiend zaviedol používanie zvonov v kresťanstve, táto teória však postráda historické základy. Pre jeho elegantný štýl býva niekedy nazývaný kresťanský Cicero.
Životopis
Narodil sa okolo roku 354 v okolí galskej Burdigale (juhozápadné Francúzsko) do významnej rímskej pohanskej rodiny. Jeho otec bol vysokým úradníkom a vlastnil rozsiahle majetky v Itálii i Gálii. Paulínovým učiteľom bol literát Ausonius, ktorý mal v Burdigale rétorskú školu.
Vďaka vzdelaniu získal cisársky veniec za poéziu a dosiahol početné úspechy v súdnictve. V roku 378 bol vymenovaný za senátora a konzula, následne mu bola udelená aj správa Kampánie (381383).
S kresťanstvom sa bližšie spoznal pravdepodobne na zastávke v Miláne, kde pôsobil významný kresťanský biskup svätý Ambróz. V Itálii naňho urobilo dojem uctievanie mučeníka Félixa Nolského, ktorý sa stal jeho patrónom. Po smrti cisára Graciána sa v roku 383 cisárom stal Valentinián II. a Paulín sa vrátil do Gálie.
náhľad|Socha Paulína v Nole V roku 385 sa oženil so španielskou kresťankou Teráziou a spolu žili na statku v Gálii. Niekedy v roku 389 z rúk biskupa Delfínia krst a prerušil styky so svojim učiteľom Ausoniom. Možno pre prenasledovanie jeho rodiny istý čas spolu s manželkou žil v hispánskej Barcelone. Séria životných tragédií (násilná smrť Paulínovho brata a smrť nedávno narodeného syna v roku 392) viedla Paulína i jeho manželku k rozhodnutiu žiť zdržanlivým spôsobom. Škandalózne rozdal všetko svoje imanie a na Vianoce v roku 394 prijal na naliehanie barcelonských veriacich kňazské svätenie.
Už o rok neskôr však odišiel žiť do Noly, k hrobu svätého Félixa. V Nole (resp. Cimitile) založil akési duchovné spoločenstvo podobné neskorším kláštorom. Osoby v ňom žili v chudobe a modlitbe. Prijímal početných návštevníkov, ktorí za ním prichádzali a udržiaval korešpondenciu s najvýznamnejšími kresťanskými učencami svojej doby. Jeho ohlas v miestnej cirkvi bol na toľko veľký, že bol niekedy okolo roku 410 vysvätený za biskupa. Zrejme niekedy v tomto období zomrela jeho manželka.
Výrazne propagoval kult svätého Félixa a nechal mu v Nole postaviť baziliku. Počas gótskeho vpádu do Itálie bol na istý čas uväznený. Zomrel 22. júna 431 v kruhu biskupov zo susedných biskupstiev a pochovaný bol v Nole pri hrobe svätého Félixa. Na prelome tisícročí bolo jeho telo prenesené do Ríma (San Bartolomeo all'Isola na Tiberskom ostrove). Do Noly sa vrátilo až v roku 1908 za pontifikátu Pia X.
Dielo
Zachovalo sa okolo 50 listov adresovaných najvýznamnejším kresťanom a intelektuálom jeho doby (Augustín, Hieronym, Rufinus, Jovius, Sulpicius Severus, Pammachius, Desiderius, Amadeus či Delfinus). V listoch odhaľuje pocity vrúcneho priateľstva s adresátmi, ktoré spája s kresťanským duchovnom, askézou a bratstvom v Kristovi. Hoci nejde o originálne teologické diela ani hlboké exegézy, zaoberajú sa problémami teológie a predstavujú príklad intenzívnej a hlbokej viery. Obsahujú početné biblické citáty a narážky. Všetky jeho spisy dýchajú očarujúcou, ideálnou osobnosťou, zbavenou pozemských pripútaností. Podľa Augustína mal však prehnanú predstavu o úcte svätcov a relikvií.
Jeho poézia pred rokom 389 bola ladená svetsky, po krste sa začal plno orientovať na cirkevné témy (33 básní). Používal klasické literárne žánre (propempticon, epithalamium, consolatorium a natalicium), ktorých obsah obnovil s kresťanským významom. Tematicky išlo najmä o chvály Krista a života svätých. Vytvoril mimo iné natalicium svätého Félixa, ktoré je považované za hlavný zdroj o svätcovom živote. Zasvätením poézie Kristovi poéziu privlastnil službe duchovných cvičení a k výchove ľudského stvorenia na ceste k spáse. Tvoril tiež príležitostnú poéziu (napr. consolatorium k Celzovej smrti, epithalamium k svadbe Juliána z Eclanu.
Hoci sú jeho básne občas príliš rétorické a rozvláčne, odbočky spĺňajú konkrétny poetický účel. Jeho poézia sa javí ako jednoduchá avšak v skutočnosti je ťažko čitateľná. Neobmedzuje iba na sympatie k blížnemu (ktoré sa prejavujú mnohými realisticky rozprávanými scénami) ale poskytuje napríklad živé opisy sviatkov. Aj keď má veľkú všestrannosť, elegantnosť a operatívnosť, stále nie je úplne bez manierov a vyšperkovanej kultúry svojej doby.
Všeobecne sa považuje za hlavnú črtu Paulínovej osobnosti považuje miernosť. Toto hodnotenie sa odvíja od priateľského tónu, ktorým hovorí so svojimi priateľmi a od jeho sympatií k pokorným. Nejde však o slabosť duše. Vedel byť aj prísny a definitívny, čo sa prejavilo napríklad v jeho odpovediach na Ausoniove výčitky, že opustil svetské témy poézie a kritiku svojich neprajníkov. V otázkach viery tak prevažuje v Paulinovom charaktere horlivosť, čo ovplyvnilo všetky jeho činy a literárne aktivity.
Jeho oslavná panegyrika na Theodosia I. a sakramentár sa nedochovali.
Rue de Presbourg
Rue de Presbourg je ulica v Paríži, ktorá sa nachádza v blízkosti námestia Place Charles-de-Gaulle. alt=Rue de Presbourg, pohľad z ulice Avenue Kleber|náhľad|Rue de Presbourg, pohľad z ulice Avenue Kleber Meno ulice odkazuje na Bratislavský mier z roku 1805 po bitke pri Slavkove. Týmto mierom napoleonske Francúzsko získalo viaceré územia na úkor porazenej habsburskej rakúskej monarchie. Názov používa archaické francúzske označenie Bratislavy ako Presbourg a v Paríži neexistuje ulica, ktorá by odkazovala na súčasné meno Bratislavy.
Ulica vznikla v roku 1854 ako Rue Circulaire a svoje aktuálne meno má od roku 1864.
Spoločne s Rue de Tilsit vytvárajú kruh okolo námestia Place Charles-de-Gaulle, v ktorého strede sa nachádza Arc de Triomphe (Napoleonsky víťazny oblúk). V okolí tohto námestia je viacero ulíc, ktoré odkazujú na historické udalosti a osoby z čias napoleonskych vojen (Avenue de la Grande Armée, Avenue d'Iena, Avenue de Wagram, Avenue Mac-Mahon, Avenue de Friedland, Avenue Kléber). Ulica prechádza 8. a 16. parížským obvodom.
Rocheova medza
Rocheova medza alebo Rochova medza [rošova] je najmenšia vzdialenosť, v ktorej sa môže pohybovať satelit planéty či planétky bez toho, aby bol roztrhaný slapovými silami. Pre zidealizovaný model kvapalného satelitu bez vnútorného pnutia s rovnakou hustotou ako hlavné teleso je Rocheova medza 2,44-násobok polomeru hlavného telesa. Objavil ju Édouard Albert Roche v roku 1848.
Gaillac (obec)
Gaillac je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Tarn, v regióne Midi-Pyrénées.
Polohopis
Gaillac má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod.
Obyvateľstvo
Gaillac má 13164 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
Veľký Inovec (geomorfologický podcelok)
Veľký Inovec je geomorfologický podcelok Pohronského Inovca. Leží tu rovnomenný vrch, ktorý s výškou dominuje celému pohoriu.
Vymedzenie
Podcelok zaberá južnú polovicu Pohronského Inovca, vrátane najvyššieho vrchu, podľa ktorého je pomenovaný. Na severe nadväzuje pohorie podcelkami Vojšín a Lehotská planina, na severovýchode leží Župkovská brázda pohoria Vtáčnik a juhovýchod vymedzuje údolie Hrona, kde začína Hodrušská hornatina (podcelok Štiavnických vrchov). Južným a juhozápadným smerom krajina klesá do Podunajskej pahorkatiny s podcelkami Žitavská pahorkatina a Žitavská niva.
Chránené územia
Z maloplošných území tu leží len prírodná pamiatka Veľký Inovec.
Doprava
Južným a východným okrajom územia vedie rýchlostná cesta R1 (Nitra – Zvolen) i cesta I/65, východným okrajom v údolí Hrona prechádza i Železničná trať Nové Zámky – Zvolen.
Klušino
Klušino je obec v Rusku v Smolenskej oblasti. Obec je známa ako dejisko bitky poľsko-litovských a rusko-švédskych vojsk počas tzv. smutných časov. V medzivojnovom období sa tu narodil sovietsky kozmonaut Jurij Alexejevič Gagarin a v jeho rodnom dome sa dnes nachádza múzeum.
Dejiny
náhľad|vľavo|Bitka pri Klušine Počas obdobia smuty 24. júna jul /4. júla greg 1869 pri obci prebehla bitka (tzv. bitka pri Klušine) poľsko-litovskej armády s ruskou a švédskou armádou počas rusko-poľskej vojny (1605-1618). Početne slabšia poľská strana (asi 6 700 mužov) zvíťazila nad rusko-švédskou armádou (asi 35 000 mužov). Pri bitke padlo asi 400 mužov na poľskej a 5 000 mužov na ruskej strane.
Roz-Landrieux
Roz-Landrieux je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Ille-et-Vilaine, v regióne Bretónsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Vojšín (geomorfologický podcelok)
Vojšín je geomorfologický podcelok Pohronského Inovca. Najvyšší vrch podcelku s rovnakým názvom dosahuje
Vymedzenie
Podcelok zaberá severovýchodnú časť Pohronského Inovca a na západe naň nadväzuje Lehotská planina, pokým južným smerom pokračuje pohorie Veľkým Inovcom. Východným smerom leží Župkovská brázda pohoria Vtáčnik a severne nadväzuje Tribeč s podcelkom Rázdiel.
Chránené územia
Z maloplošných území tu leží:
Majstrovstvá ASEAN vo futsale
Majstrovstvá ASEAN vo futsale alebo Majstrovstvá AFF vo futsale je vrcholné medzinárodné juhovýchodoázijské (ASEAN) podujatie vo futsale, ktoré riadi Futbalová federácia ASEAN (AFF). Jeho história siaha do roku 2001, kedy sa v Malajzii konali prvé majstrovstvá ASEAN mužov. V roku 2012 sa mali vo Vietname konať aj prvé majstrovstvá ASEAN žien, ale boli zrušené. Šampionát prebieha od roku 2005 každoročne. V mužskej kategórii v ňom jednoznačne dominuje družstvo 🇹🇭, ktoré vyhralo všetky turnaje, na ktorých sa zúčastnilo.
V roku 2011 boli plánované 9. majstrovstvá ASEAN mužov v indonézskej Jakarte, ale boli zrušené.
Účasti družstiev na majstrovstvách ASEAN
(do 2019)
Ján Juriga
Ján Juriga (* 6. október 1889, Borský Svätý Jur† 18. júl 1974) bol politik HSĽS v období medzivojnového Československa.
Životopis
Povolaním bol pôvodne robotník, neskôr pôsobil ako úradník v štátnej nemocnici v Bratislave. Dlhé roky pôsobil v Slovenskom kresťansko-sociálnom odborovom združení (SKSOZ), v ktorom od roku 1930 pôsobil ako podpredseda. Vo voľbách do poslaneckej snemovne v roku 1929 kandidoval za HSĽS v novozámockom volebnom kraji, no na 7. mieste kandidátky nebol zvolený. V obecných voľbách v roku 1931 kandidoval za HSĽS do bratislavského mestského zastupiteľstva. Vo voľbách do senátu v roku 1935 kandidoval za HSĽS, resp. Autonomistický blok na druhom mieste v novozámockom kraji. V tomto kraji Autonomistický blok obsadil len jeden mandát Ľudovítom Labajom. Po jeho smrti v apríli 1937 do senátu zasadol práve Ján Juriga. Senátorom bol do konca volebného obdobia, resp. do zániku činnosti senátu na prelome rokov 1938/1939. Vo voľbách do Snemu Slovenskej krajiny v decembri 1938 už nekandidoval. V marci 1939 sa upísal na pôžičku obrody, ktorá bola v tom čase vypísaná pre štátnych a verejných zamestnancov. V júni 1939 sa Ján Juriga stále spomína vo funkcii podpredsedu SKSOZ.
Pochovaný je na cintoríne v Borskom Svätom Jure.
Ázijsky futbalista roka
Ázijský futbalista roka je každoročná cena udeľovaná najlepším ázijským hráčom v kalendárnom roku, ktorú organizuje Ázijská futbalová konfederácia (AFC). Pôvodom ceny bola anketa, ktorá bola spustená pri príležitosti prvého vydania futbalovej príručky v roku 1985. Cena sa začala udeľovať v roku 1988 prostredníctvom Medzinárodnej federácie futbalovej histórie a štatistík (IFFHS). AFC túto cenu začalo odovzdávať od roku 1994. Keď kontinentálne konfederácie vrátane AFC zrušili slávnostné odovzdávanie cien v dôsledku pandémie COVID-19 v roku 2020 začala IFFHS vyberať hráčov roka.
Ázijsky futbalista roka
náhľad|[[Hidetoši Nakata dvojnásobný víťaz ocenenia v roku 1997 a 1998]] náhľad|[[Server Rešatovič Džeparov|Server Džeparov dvojnásobný víťaz ocenenia v roku 2008 a 2011]]
IFFHS Ázijsky futbalista roka
náhľad|[[Son Heung-min víťaz ocenenia v rokoch 2020 a 2021]]
AFC Asian International Player of the Year
AFC Asian International Player of the Year je každoročné ocenenie AFC, ktoré sa udeľuje najlepšiemu ázijskému futbalistovi, ktorý hrá na iných kontinentoch náhľad|[[Son Heung-min víťaz ocenenia v roku 2015, 2017 a 2019]]
Peter Koza
Peter Koza (* 3. júl 1946) je slobodný šermiarsky majster, kaskadér, považovaný za zakladateľa historického šermu na Slovensku.
Životopis
Vyštudoval inžinierstvo na Slovenskej technickej univerzite. So športovým šermom začal v oddiele TJ Lokomotiva Bratislava. Jeho majstrom bol krátko aj Josef Benedik, spoluzakladateľ československého športového šermu. Má za sebou vyše 50 rokov šermu rozličných šermiarskych smerov a škôl. Pôsobil taktiež aj ako choreograf v SND, ale i v divadlách v Košiciach, Nitre, Martine, Prešove a Českých Budějovicích.
Kostol Božského Srdca Ježišovho (Košice)
Kostol Božského Srdca Ježišovho (predtým Kaplnka Božského Srdca Ježišovho) je jezuitský kostol v mestskej časti Staré Mesto v Košiciach. Kostol bol pôvodne vybudovaný ako kaplnka v rokoch 1936 – 1937 a v roku 2009 bola vysvätená na kostol.
Altán (stavba)
náhľad|Hudobný altánok v Mestskom parku v [[Košice|Košiciach.]] Altán (iné názvy: altánok, záhradná besiedka ; zastarano: letník ; zriedkavo aj: filagória ; , ) je malá otvorená alebo zasklená stavba so strechou, chrániaca pred dažďom a slnkom, rôzneho tvaru pôdorysu s jedným vstupným otvorom. Altán býva umiestnený v záhrade, lese, parku a na kopci určený pre oddych, rekreáciu a užívaniu čerstvého vzduchu alebo vyhliadky. Býva vybavený nábytkom a niekedy aj osvetlením. Podľa materiálu môže byť murovaný, drevený a kovový. V 18. a 19. storočí dochádza k expanzívnej parkovej architektúre v prírodno-krajinárskych parkoch. Budujú sa podľa anglických vzorov v mestských a zámockých parkoch napríklad kaštieľ v Hlohovci a Betliari. V zámockých parkoch alebo kúpeľných domoch sa zriaďujú altány ako kryté terasy, ktoré slúžia ako kryté pódium pre vystúpenia rôznych hudobných skupín.
Kostol Božského Srdca Ježišovho (Košice)
Prevedenie
Stojku ambóny vidíme ako bohato zdobený kmeň a podobne aj svietnik pre paškálnu sviecu a malé svietniky ako menšie časti toho istého kmeňa. Ambóna poukazuje na Ježiša Krista, lebo sa pri nej číta Božie slovo.
Bohostánok v tvare kríža má navonok drsnú štruktúru kôry kmeňa a vetvy s lístím. Bronzový reliéf na oltári je vytvorený ako časť kmeňa, na ktorom sú vetvy a listy. Oltár je z kameňa - bieleho sivca.
Autormi tohto liturgického zariadenia sú akademický sochár Otmar Oliva a kamenársky majster Peter Novák. Zakomponovali do bronzového reliéfu oltára aj geografickú skutočnosť prelínania kresťanov latinského a byzantského obradu v Košiciach. Hlaholské a latinské písmo na reliéfe vyjadruje prvé slová z Jánovho evanjelia: "Na počiatku bolo Slovo". Hlaholika pripomína misiu sv. Cyrila a Metoda a latinka pevné zasadenie do kresťanského západu.
Gustáv VI. Adolf
'''Gustáv VI. Adolf', celým menom Oscar Fredrik Wilhelm Olaf Gustav VI. Adolf'' (* 11. november 1882, Štokholm, Švédsko – † 15. september 1973, Helsingborg) bol dosiaľ vekovo najstarší švédsky kráľ a archeológ. Založil Švédsky inštitút v Ríme, ktorý podporuje archeologický a iný výskum v Taliansku.
Mladosť
Študoval na švédskej vojenskej akadémii, dosiahol hodnosť generála. Okrem toho študoval na univerzite v Uppsale a v Oslo.
Vláda
Za vlády Gustáva VI. Adolfa bol v roku 1971 dvojkomorový Riksdag premenený na jednokomorový, kráľ mal iba reprezentačné úlohu.
Vzťah k archeológii
Gustáv VI. bol veľký obdivovateľom archeológie a sám sa zúčastnil archeologických výskumov v Taliansku, Grécku, na Cypre a vo Švédsku. Bol tiež odborníkom na ázijskú keramiku a vlastnil jednu z najväčších zbierok tejto keramiky.
Smrť
Zomrel vo veku deväťdesiat rokov na zápal pľúc. Po jeho smrti na trón nastúpil jeho vnuk Karol XVI. Gustáv.
Rodina a potomstvo
So svojou prvou manželkou, anglickou princeznou Margarétou z Connaught, sa oženil 15. júna 1905. Zomrela po pätnástich rokoch 1. mája 1920 na otravu krvi po operácii ucha. Len tridsaťosemročná princezná bola v ôsmom mesiaci tehotenstva so šiestym dieťaťom.
So svojou druhou manželkou Lujzou Mountbattenovou sa oženil 3. novembra 1923. Mali len jedno dieťa, mŕtvo narodenú dcéru 30. mája 1925.
Mentavajské ostrovy
Mentavajské ostrovy (-slovenský normovaný názov; iný, najmä starší názov: Mentavejské ostrovy ; po indononézsky Kepulauan Mentawai) sa nachádzajú v blízkosti západného pobrežia Sumatry. Oddeľuje ich od nej asi 130 km široký Mentavajský prieliv a administratívne sú súčasťou indonézskej provincie Západná Sumatra.
Opis
Najväčším ostrovom je Siberut (cca 4000 km²), juhovýchodne ležia ďalšie veľké ostrovy, Sipora, Pagai Utara a Pagai Selatan.
vľavo|náhľad|Tradičné drevené obydlia Mentavajcov Ostrovy sú prevažne ploché, nadmorská výška sa pohybuje v stovkách metrov. Väčšinu obyvateľstva tvoria domorodí Mentavajci. Vyvinulo sa tu niekoľko endemických druhov. Na časti plochy miestnych dažďových lesov je povolená ťažba, veľké oblasti sú naopak, chránené. Najväčším chráneným územím je Národný park Siberut, pokrývajúci takmer polovicu rovnomenného ostrova.
Oblasť je seizmicky aktívna, v roku 2004 zasiahla ostrovy veľká vlna cunami, v októbri 2010 prišlo silné zemetrasenie s epicentrom juhozápadne od ostrova Pagai Selatan, ktoré tiež vyvolalo cunami, bol zničený rad prevažne drevených obydlí pri pobreží a zomreli stovky miestnych obyvateľov.
Mentavajské ostrovy sa stali obľúbeným cieľom surfistov.
Anton Facuna
Anton Facuna (* 1. február 1920, Horné Jaseno – † 10. október 1980, Bratislava) bol príslušník Slovenskej armády a účastník Slovenského národného povstania rómskej národnosti. Po vojne pôsobil v stavebníctve a bol spoluzakladateľom a predsedom prvého Zväzu Cigánov-Rómov na Slovensku.
Vojenská činnosť
Pred tým ako bol povolaný na vojenčinu bol Anton Facuna šofér a príležitostný robotník. Prvého októbra 1941 nastúpil do Slovenskej armády ako 21 ročný. Najskôr slúžil v Ružomberskom delostreleckom pluku s ktorým bojoval na Východnom fronte proti sovietskej Červenej armáde. V roku 1943 bol pridelený k technickej brigáde do Talianska. Tam sa neskôr pridal k partizánskej skupine Rinoldo v oblasti Perugie. V apríli roku 1944 sa Anton Facuna prihlásil na Československú misiu v Ríme a o dva mesiace neskôr bol vymenovaný desiatnikom americkej Kancelárie strategických služieb (🏴󠁧󠁢󠁥󠁮󠁧󠁿󠁧󠁢󠁥󠁮󠁧󠁿) za dôstojníka. Antona Facuna pôsobil ako tlmočník, sprievodca a spravodajsky pomocník v skupine Day. Taktiež dostal krycie meno „Anton Novák” a legitimáciou mŕtveho letca. Anton Facuna bol viackrát vyslaný medzi Nemcov získať informácie o pohybe vojsk v Hronskom sv. Kríži, v Budči a vo Zvolene.
Misia vo Zvolenskej Slatine
Anton Facuna bol vyslaný kapitánom Edwardom V. Branskim na misiu do Zvolenskej Slatiny, ktorá bola obsadená nemeckými vojskami. Počas tohto obdobia bola na jeho hlavu vypísaná finančná odmena. Jeho úkrytom sa stala evanjelická fara pod vedením farára Zváru. Neskôr sa k nemu pridali dvaja príslušníci skupiny Day, Baranski a Daniel Pavleticha. Počas Vianoc bola rodina farára Zváru zatknutá Gestapom, vďaka čomu bol úkryt Antona Facunu prezradený. Napriek tomu, že Viera Zvárová ich stihla varovať, Anton Facuna bol jediný, ktorému sa podarilo ujsť. Nemci zajali vojakov Baranského a Daniela Pavleticha a poslali ich do koncentračného tábora Mauthausen, kde boli popravení aj s ďalšími britskými a americkými vojenskými väzňami.
Život po vojne
Po skončení vojny nie sú žiadne zmienky o Antonovi Facunovi až do roku 1957. V tomto roku už býval v Bratislave a pracoval ako zememerač pri hospodársko-technických úpravách pozemkov. Za jeho pôsobenie v povstaní mu bola udelená československá medaila. V roku 1957 poslal Anton Facuna sprievodný list k návrhu na zriadenie Romano kulturno jaketaniben (Zväzu československých Cigánov). Tento návrh bol odoslaný ústrednému výboru KSČ a vláde ČSR. V rámci Romano kulturno jaketaniben (Zväzu československých Cigánov) pracoval Anton Facuna na slovensko-rómskom slovníku. Taktiež pracoval na kompletizácii histórie Rómov, „aby prispel k povzneseniu tejto národnosti“. Cieľom tejto organizácie malo byť zvýšenie vzdelanostnej úrovne Rómov. Návrh na založenie Romano kulturno jaketaniben (Zväzu československých Cigánov) bol však zamietnutý stranou KSČ, z dôvodu „nevyhovujúcich” stanov. V rovnakom čase však pripravovala KSČ tvrdý asimilačný program v ktorom umelo vysťahovali, odsúvali a rozmiestňovali Rómov na miestach kde bývali vo zvýšených koncentráciách. V tomto období sa KSČ snažilo zmobilizovať „pozvoľnejších“ Rómskych aktivistov a získať ich do svojich úradov štátnej správy. Ostatní Rómovia, ktorí bojovali za uznanie samostatnej Rómskej národnosti boli označení KSČ za nacionalistov. Aj Anton Facuna bol v tomto duchu označený za nacionalistu.
Krátko pred normalizáciou bol Anton Facuna predseda Zväzu Cigánov-Rómov na Slovensku. V rámci jeho pôsobnosti chystal kurzy pre negramotných Rómov a prípravnú školu pre Rómske deti, ktoré mali nastúpiť do základnej školy. Taktiež bol riaditeľom podniku Butiker (pracuj) kde zoskupoval zástupcov tradičných Rómskych remesiel. Podnik Butiker bol neskôr zrušený. Podľa českej historičky a romistky Mileny Hübschmannovej zlikvidovali Butiker kvôli novelizácií zákona o menšinách z roku 1972 v ktorej bola rómska menšina vynechaná.
Roz-sur-Couesnon
Roz-sur-Couesnon je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Ille-et-Vilaine, v regióne Bretónsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Lehotská planina
Lehotská planina je geomorfologický podcelok Pohronského Inovca. Najvyšší vrch podcelku je Kamenný vrch, vysoký
Vymedzenie
Podcelok zaberá severozápadnú časť Pohronského Inovca a v rámci pohoria nadväzuje na juhu na Veľký Inovec a na východe na Vojšín. Severne nadväzuje Tribeč s podcelkom Rázdiel a západným smerom sa krajina zvažuje do Žitavskej pahorkatiny, patriacej do Podunajskej pahorkatiny.
Chránené územia
V západnej časti podcelku leží národná prírodná rezervácia Včelár.
Radar v Dimone
Radar v Dimone je zariadenie neďaleko mesta Dimona v Izraeli. Pozostáva z dvoch 400 metrov vysokých radarových veží a ich účelom je zaznamenať blížiace sa medzikontinentálne rakety a poskytnúť dáta potrebné k ich zničeniu. Dokáže pokryť plochu do vzdialenosti až 1500 míľ od základne. Zariadenie vlastní a prevádzkuje americká armáda. Radarové veže sú najvyššími stavbami v Izraeli a taktiež najvyššími používanými ako radar.
VoiceXML
VoiceXML (VXML) je digitálny štandard dokumentov na špecifikáciu interaktívnych médií a hlasových dialógov medzi počítačmi a používateľmi. Využíva sa na tvorbu aplikácií s hlasovou odozvou, napríklad bankových systémov a automatizovaných služieb technickej podpory zákazníkov. VoiceXML aplikácie sú vyvíjané a nasadené porovnateľným spôsobom, akým webový prehliadač interpretuje a zobrazí Hypertext Markup Language, ktoré dostáva zoservera. Dokumenty VoiceXML sú interpretované prostredníctvom hlasového prehliadača, v niektorých architektúrach používatelia komunikujú s hlasovým prehliadačom prostredníctvom verejnej telefónnej siete.
Formát dokumentov VoiceXML je založený na XML. Je to štandard, ktorý vyvíja World Wide Web Consortium (W3C).
Použitie
VoiceXML obsahuje značky, ktoré inštruujú hlasový prehliadač aby poskytol hlasový syntetizátor, automatické rozpoznávanie reči, riadenie dialógov a prehrávanie zvuku. Príklad dokumentu VoiceXML: Po interpretácii interpreterom VoiceXML zaznie syntetizovaným hlasom "Ahoj, Svet!".
V minulosti tvorcovia VoiceXML platform implementovali štandard rôznymi spôsobmi a pridávali ďalšie funkcie. Štandard VoiceXML 2.0, ktorý sa 16. marca 2004 stal odporúčaním W3C, objasnil väčšinu rozdielov. Na Fóre VoiceXML, skupiny podporujúcej používanie štandardu, je poskytnuté testovanie zhôd, proces, ktorý potvrdzuje správnosť implementácie.
História
Spoločnosti AT&T, IBM, Lucent a Motorola vytvorili Fórum VoiceXML v marci 1999 s cieľom vytvoriť štandardný značkovací jazyk na špecifikáciu hlasových dialógov. V marci roku 2000 bol publikovaný VoiceXML 1.0. Krátko potom prenechalo Fórum kontrolu nad štandardom W3C. W3C vytvorila niekoľko skúšobných verzií VoiceXML 2.0, ktoré sa stalo odporúčaním W3C v marci 2004.
Sains (Ille-et-Vilaine)
Sains je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Ille-et-Vilaine, v regióne Bretónsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
VoiceXML
História
Vo VoiceXML 2.1 bola pridaná relatívne malá skupina ďalších funkcií na základe spätnej väzby štandardu 2.0. Verzia 2.1 je spätne kompatibilná s VoiceXML 2.0 a stala sa odporúčaním W3C v júni 2007. Rozhranie na rozpoznávanie reči od W3C taktiež definuje ďalšie štandardy úzko spojené s VoiceXML.
Sains (Ille-et-Vilaine)
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Irena Turkevyčová-Martynecová
Irena Turkevyčová-Martynecová (* 25. december 1899 Brody Ľvovská oblasť, Ukrajina - † 5. júl 1983 Winnipeg, Kanada) bola primadona v Národnom akademickom divadle opery a baletu v Ľvove. Počas svojej kariéry hrala v Paríži, Viedni, Berlíne, Prahe a v ďalších európskych mestách.
Mladosť
Narodila sa ako tretie dieťa v rodine kňaza, zbormajstra, katechéta a hudobného kritika Ivana Turkevyča (Туркевич) a Sofie Kormošivovej (Кормошів). Keď mala šesť rokov, bol jej otec vymenovaný za katechéta seminára v Zališikách (Заліщики), kde mali samostatný dom v blízkosti rieky Dnester. S manželkou Sofiou, hudobne nadanou klaviristkou, a deťmi boli duchom hudobného života mesta. Prvé hudobné lekcie dostala od svojej matky a neskôr sa deťom venovala aj profesionálna učiteľka hudby. Od mladosti tak získavala hudobné a umelecké zručnosti a účastňovala sa Ševčenkových koncertoch.
V roku 1911 bol jej otec menovaný katechétom na druhom ukrajinskom gymnáziu vo Ľvove a preto sa tam rodina presťahovala. Irena bola zapísaná na gymnázium Basilského rádu sv. Jozafáta, kde okrem svojich školských hodín chodila na hodiny klavíra. Stanislav Ljudkevič (Станіслав Людкевич) ju učil teóriu hudby.
Pred začiatkom prvej svetovej vojny sa rodina presťahovala do Viedne, kde zostala až do roku 1916. Tam, v kostole sv. Barbory, bol jej otec dirigentom speváckeho zboru, ktorý bol v tom čase jedným z najväčších a najlepších ukrajinských zborov. Keď sa vrátili do Ľvova, Irena pokračovala v štúdiu u basilských sestier.
Štúdiá
Irena vyštudovala právnickú fakultu Ľvovskej university. Hudbu študovala na Ľvovskom konzervatóriu M. Lysenka pod vedením profesorov Flem-Plomenského a Zarembu. Dramatické umenie ju učili profesori Kozlovský a Bogdan Vladimirovič Kryžanivský. Koncertnú činnosť začala v roku 1923 ako sólistka ľvovského zboru Bandurist. V opere účinkovala najprv ako Marienka v Predanej neveste od hudobného skladateľa Bedřicha Smetanu. Operu uviedol Josef Dmitrovic Stadnik v Ukrajinskom činohernom divadle (Театр Української Бесіди) vo Ľvove (dnes Stádnikovo divadlo) pri príležitosti stého výročia narodenín skladateľa. 21. júna 1929 vystupovala na javisku Ľvovskej opery a baletu v inscenácii opery Fidelio od Ludwiga van Beethovena, v ktorej študenti starších ročníkov Ľvovského konzervatória hrali pod vedením učiteľa Adama Šoltisa. V recenzii denníka Dielo 22. júna 1929 bolo jej vystúpenie chválené.
V roku 1930 odišla do Berlína, kde v tom čase žila jej sestra Stefanija a tri roky tam študovala na Berlínskej univerzite umenia u profesora Weißenborna, ktorý pracoval so študentmi ako bol Dietrich Fischer-Dieskau. Ovládať hlas sa naučila v Štátnej opere v Berlíne a dramatickú výchovu absolvovala na Hudobnej akadémii v Berlíne (Hochschule für Musik Hanns Eisler Berlin).
V roku 1933 sa presťahovala do Prahy, kde jej sestra Stefanija vyučovala na Pražskom konzervatóriu hru na klavír a sprevádzala. Absolvovala tu u učiteľov Pražského konzervatória hodiny spevu a spievala tiež v Štátnej opere.
Kariéra
Vydala sa za politika Vladimira Martinca (Мартинець Володимир Євгенович) a sťahovala sa s ním do miest svojej práce. Vystupovala po celej Európe. Ich kočovný život trval dvanásť rokov.
V lete roku 1942 sa vrátila so svojím manželom do Ľvova a stala sa tu sólistkou Ľvovského divadla opery a baletu. Od roku 1942 do roku 1944 spievala nasledujúce role:
28. januára 1946 sa v DP-Lager, ktorý sa nachádzal v blízkosti Augsburgu, pripojila k organizácii Asociácie ukrajinských scénografov (Асоціація українських художників сцени).
Kanada
V roku 1949 emigrovala do Kanady a usadila sa vo Winnipegu. Jej manžel prevzal funkciu redaktora novín New Pathway a Irena sa stala členom divadla Renaissance. Od roku 1950 v Kanade koncertovala.
V roku 1960 sa stala umeleckou riaditeľkou detskej opery v Canadian-Ukrainian Institute presvitá (Просвіта) na Pritchard Avenue a Arlington Street vo Winnipegu. Divadlo bolo vytvorené zo študentov školy z iniciatívy Natalie Leontovich-Bashuk, vtedajšej predsedníčky Ústredného výboru ukrajinských žien Kanady. V repertoári divadla bola opera Srdce Oksany od jej sestry Stefanije Turkevyčovej-Lukijanovičovej (Туркевич-Лукіянович Стефанія Іванівна). Táto hudobná skupina nacvičovala v priestoroch Ukrajinskej národnej asociácie na uliciach McGregor a Burroughs. Jej prítomnosť priťahovala okruh talentovaných hudobníkov, choreografov, kostýmových návrhárov a divadelných robotníkov. Stala sa jadrom súboru nadaných detí, ktoré začala učiť. Deťom bola známa ako pani Martynec (Пані Мартинець).
V roku 1964 uviedla operu Mykola Lysenka Koza-Dereza (Коза-Дереза), a o rok neskôr operu Snehová kráľovná (Зимова Краля). Obe produkcie sa konali v divadle Pantages Playhouse vo Winnipegu.
V roku 1967 uviedla predstavenie Koza-Dereza na medzinárodnej výstave Expo-67 v Montreale, ktorá sa konala na oslavu stého výročia Kanady. Ďalej súbor ešte koncertoval v Ottawe.
Mnoho mladých ľudí nieslo ducha jej spoločnosti po celú dobu svojej profesionálnej kariéry. Irina Velgash (Baerg), ktorá v predstavení Koza-Dereza hrala Raka, rozvinula svoju opernú kariéru v Severnej Amerike, kde vystupovala na pódiách hlavných operných domov. Genia Blum, tanečnice, spisovateľka a prekladateľka, ktorá tancovala úlohu Lady vo Snehové kráľovnej, študovala na baletnej škole Royal Winnipeg Ballet, profesionálne tancovala v Európe pod svojím menom Eugenia Snihurowycz a založila baletné štúdio vo švajčiarskej Luzerne, kde podporuje umenie prostredníctvom tanečnej nadácie pomenovanej po svojej matke Darii Nyzankiwskej. Slavko Mikhailuk (Mitchell), ktorý v predstavení Koza-Dereza hral Králika, písal populárne hudbu a komponoval tiež pre televíziu a divadlo. Vedúcim programovej siete pre CBC sa stal Miroslav (Slavko) Klimkov, ktorý v predstavení Koza-Dereza hral Medveďa. Ďalší členovia jej hudobnej skupiny sa stali koordinátori a riaditelia kanadských kultúrnych inštitúcií.
Dňa 7. októbra 1977 jej Ukrajinský kanadský kongres ("Конґрес українців Канади") udelil medailu Tarasa Ševčenka (Тарас Григорович Шевченко).
Zomrela 5. júla 1983 vo Winnipegu.
Jozef Rajtár
Jozef Rajtár, Dip Mgmt (* 12. január 1977, Bratislava) je slovenský politik, od roku 2016 do roku 2020 poslanec NR SR za SaS, neskôr ako nezaradený za Demokratickú stranu.
Životopis
Študoval manažment na Open University v Spojenom kráľovstve a kórejský jazyk na Wong Kwang University v Južnej Kórei. Pracoval pre veľké nadnárodné spoločnosti a následne v bankovom sektore. Naposledy v treťom najväčšom finančnom centre sveta – v UniCredit Bank v Hong Kongu. Po voľbách 2016 sa stal poslancom NR SR za stranu Sloboda a Solidarita. V roku 2019 po rozkole v strane túto stranu spolu s viac ako 50 ďalšími členmi opustil. Väčšina z nich našla ukotvenie v Demokratickej strane.
Sloboda a Solidarita
Počas svojho politického pôsobenia poukazoval na korupciu a klientelizmus v štátnej a verejnej správe a podvodné konania v súvislosti s vysokými ústavnými činiteľmi. Na základe Rajtárových trestných oznámení bol odsúdený Ladislav Bašternák na päť rokov odňatia slobody pre daňový podvod, ktorý sa udial pri transakciách v bytovom dome Five Star Residence v Bratislave, ktorú staval Marian Kočner. Jozef Rajtár podával v kauze trestné oznámenie a niekoľkokrát ho dopĺňal. Na základe jeho trestných oznámení Kočnera obvinili za prevody bytov vo Five Star Residence. Škoda v podobe vyplatených neoprávnených vratiek DPH má byť tri milióny eur.
Poslanecký asistent Jozefa Rajtára Filip Rybanič bol odsúdený za porušenia bankového tajomstva. Ako zamestnanec Tatrabanky si pozrel účty Roberta Kaliňáka, Jána Počiatka, Mariána Kočnera a Ladislava Bašternáka. Niekoľko dní nato, v piatok 10. júna 2016, ho zadržala polícia. V Denníku N vyšiel a cez víkend bol doplnený článok, ktorý sa odvolával aj na ďalší zdroj, s tvrdením, že na účet Roberta Kaliňáka v roku 2014 prišli dve platby od spoločnosti B.A. Haus spojenej aj s Bašternákom. Vďaka Rybaničovi sa verejnosť dozvedela, že Róbert Kaliňák o vzťahu s Ladislavom Bašternákom nehovoril pravdu. Právnik Pavel Nechala o kauze poznamenal „Ak minister deklaroval skutočnosti, ktoré tento človek vo svojom zamestnaní preskúmal a upozornil, že minister klame a možno zakrýva aj daňové podvody, v takom prípade možno hovoriť o whistleblowerovi, aj keď je tam politický rozmer“. Trojročný podmienečný trest pre poslaneckého asistenta Filipa Rybaniča 21. januára 2020 Najvyšší súd zrušil. Prípad zároveň vrátil na Krajský súd v Bratislave, ktorý Rybaniča pôvodne odsúdil.
Demokratická strana
V roku 2019 vstúpil do Demokratickej strany.
Na kongrese Demokratickej strany v októbri 2019 bol Rajtár zvolený za podpredsedu. V parlamentných voľbách vo februári 2020 kandiduje na 1. mieste kandidátky Demokratickej strany.
Photographic Society of America
Photographic Society of America (PSA) je celosvetovo pôsobiaca nezisková fotografická organizácia založená v roku 1934. V súčasnosti má členov vo viac ako 80-tich krajinách sveta. Jej poslaním je podporovať umenie a vedu fotografie ako prostriedku kultúrnej výmeny.