cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Chrám svätej Nedele
Chrám svätej Nedele môže byť:
Angela Sarafyanová
Angela Sarafyan (* 30. jún 1983, Jerevan, Arménska SSR, dnes Arménsko) je arménsko-americká herečka. Známa je z televízneho seriálu Westworld (2016 - 2022), hrala jednu z hlavných postáv.
Detstvo a mladosť
Sarafyanová sa narodila v Jerevane v Arménsku, ktorý bol vtedy súčasťou Sovietskeho zväzu. Keď mala štyri roky, presťahovala sa s rodičmi do Spojených štátov a usadili sa v Los Angeles. Jej otec je herec a jej matka je maliarka. Ako dieťa navštevovala hodiny baletu a hrala na klavíri.
Kariéra
Sarafyanová debutovala v televíznom seriály Sudkyňa Amy, v epizódnej úlohe v roku 2000. V roku 2002 hosťovala v televíznom seriály Buffy, premožiteľka upírov. Ďalej hrala epizódne úlohy v ďalších televíznych seriáloch, ako napríklad C.S.I.: Kriminálka New York, Odložený prípad alebo Mentalista. Objavila sa aj vo videoklipe k piesni Britney Spears "Stronger".
V roku 2016 sa objavila vo filme The Promise, ktorý hovoril príbeh o arménskej genocíde. V tom istom roku, bola Sarafyanová obsadená ako jedna z hlavných postáv, v televíznom seriály Westworld. V roku 2018 si zahrala v krátkomentrážnom filme Pin-Up, kde Sarafyanová získala uznanie za svoj herecký výkon bola ocenená štyrmi filmovými oceneniami.
Súkromný život
Sarafyanová sa vydala za arménskeho hereckého kolegu Nareka Ghaplanyana počas natáčania filmu Stratený v Arménsku (2012) s ktorým sa rozviedla v roku 2017. V súčasnosti je Angela vo vzťahu (2021) s Colinom Carrierom, vdovcom po Tatiane Carrier.
Národný park Veľký kaňon
Celková plocha parku je (1 902 míľ ²). Prevažnú časť národného parku tvorí Veľký kaňon (Grand Canyon), považovaný za jeden z prírodných divov sveta.
Kanachos (sochár)
Kanachos bol grécky sochár z prelomu 3. a 2. stor. pred Kr. Kanachos, grécky sochár neznámeho pôvodu, z helenistického obdobia (koniec 3. – začiatok 2. stor. pred Kr.), je známy z fragmentárneho nápisu nájdeného v archeologickej lokalite starovekého mesta Hyéttos v Boiótii. Nápis na sivom mramorovom podstavci uvádza venovanie a podpis umelca (meno jeho otca je nečitateľné – De ....., Deinomenes? ). Je pravdepodobné, že pochádzal zo starej rodiny sikyónskych sochárov totožného mena.
Národný park Glacier (USA)
náhľad|Požiare v roku 2003, pri ktorých horelo dohromady 10 % parku Národný park Glacier (angl. Glacier National Park; dosl. Ľadovcový národný park/Národný park Ľadovec) je v Spojených štátoch amerických v Montane, pri hranici s kanadskými provinciami Alberta a Britská Kolumbia. Má rozlohu a obsahuje mimo iného dva hrebene Skalistých hôr a cez 130 pomenovaných jazier.
Montcarra
Montcarra je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Isère, v regióne Rhône-Alpes.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Joan Sutherlandová
Joan Sutherlandová DBE (* 7. november 1926, Sydney, Austrália† 10. október 2010, Montreux, Švajčiarsko ) bola austrálska operná speváčka, koloratúrna sopranistka.
Začínala ako dramatický soprán, ale jej manžel ju presvedčil, aby sa preorientovala na bel canto Kvôli svojmu hlasu získala prezývku „La Stupenda” („Úžasná”), Luciano Pavarotti ju nazval „hlasom storočia”, a Montserrat Caballé opísala jej hlas ako „nebeský”.
Životopis
V roku 1951, po víťazstve na austrálskej hudobnej súťaži Sun Aria (dnes Sydney Eisteddfod McDonald's Operatic Aria) v roku 1949, odišla študovať do Londýna na Royal College of Music. V Londýne získala angažmán v Covent Garden, kde debutovala v roku 1952 v Mozartovej Čarovnej flaute. V roku 1954 sa stal jej manželom dirigent Richard Bonynge. V roku 1961 debutovala postavou Lucie v Donizettiho Lucii z Lammermooru v MET v New Yorku a milánskej La Scale
Jej častým speváckym partnerom bol Luciano Pavarotti, ktorému pomohla v medzinárodnej kariére, keď ho v roku 1965 pozvala, aby spieval po jej boku Edgarda v Donizettiho Lucii z Lammermooru v Miami a sprevádzal ju aj na jej veľkom austrálskom turné.
Cheirisofos
Cheirisofos môže byť:
Joan Sutherlandová
Životopis
S kariérou sa rozlúčila v roku 1990 v Sydney Opera House ako Margaréta z Valois v Hugenotoch od Meyerbeera a v galapredstavení Straussovho Netopiera v Covent Garden na Silvestra roku 1990 po boku Luciana Pavarottiho. .
V roku 1997 vydala autobiografiu The autobiography of Joan Sutherland: A Prima Donna's Progress.
V roku 1978 jej britská kráľovná Alžbeta II. udelila čestný rytiersky titul Dame.
Dortmund-Wickede
Doprava
V tejto mestskej časti je dortmundské letisko Dortmund Airport. Zástavky Dortmunde-Wickede a Wickede-West na trati linky mestskej dráhy S-Bahn (S 4) umožňujú rýchle spojenie do mesta Unna alebo do centra Dortmundu. Podzemná dráha U 43 má v Dortmund-Wickede, kde jazdí výlučne iba na povrchu zeme, päť zastávok, s možnosťou prestupu na konečnej zastávke na mestskú dráhu S-Bahn.
Opukový lom u Přední Kopaniny
náhľad|Opukový odkryv nad prístupovou cestou. náhľad|Detail opukového odkryvu Prírodná pamiatka Opukový lom u Přední Kopaniny, ev. č. 1109, sa nachádza na samom severozápadnom pomedzí Prahy pri južnom okraji miestnej časti Přední Kopanina medzi diaľnicou D7 (na Kladno a Slaný) a ulicou K Tuchoměřicům. Správu tejto prírodnej pamiatky (PP) vykonáva Magistrát hlavního města Prahy.
Ochrana
Predmetom ochrany je v lome odkrytý geologický profil kriedovými sedimentami. Jedná sa o uznaný stratotyp korycanského a bělohorského súvrstvia. Ložisko a lom Predná Kopanina sú významnou geologickou lokalitou. V hornine je možno pozorovať miestami drobné bioklasty a ihlice morských húb, ktoré sa tu počas vzniku sedimentovali.
Zoológia a botanika
Z plazov tu bola pozorovaná jašterica krátkohlavá, z vtákov žltochvost hôrny. Z botanického hľadiska je územie PP nevýznamné.
História lomu
Tunajšie opukové lomy boli otvorené už v 1. polovici 12. storočia, kedy z nej bola postavená tunajšia rotunda sv. Márie Magdalény. V písomných prameňoch sú tunajšie lomy doložené až v polovici 19. storočia.
Súčasnosť
V severovýchodnej časti lomu prebieha ťažba opuky dodnes aj cez to, že je oblasť prírodnou pamiatkou, pretože ide o jeden z troch funkčných opukových lomov na území Česka. Vyťažená opuka sa využíva pri opravách pražských pamiatkových budov, pretože nahrádza pôvodný kameň, ktorý bol na ich stavbu využitý.
Imrich Fest
Imrich Fest (* 3. november 1817, Spišské Podhradie – † 11. marec 1883, Budapešť) bol uhorský politik, viceguvernér Rakúsko-uhorskej banky.
Životopis
Stredné školy navštevoval v Kežmarku, Miškovci a Prešove. Vysokoškolské štúdiá práva absolvoval v Debrecíne a Pešti, ktoré ukončil s roku 1839. Po návrate do Spišského Podhradia sa zamestnal ako právnik v banskom priemysle. V roku 1840 sa stal tajomníkom Hornouhorského banského spolku a ako jeho zástupca sa zúčastnil v rokoch 1843 – 1844 rokovania uhorského snemu, ktorý zasadal v Bratislave. Od roku 1846 sa začal podieľať na činnosti spolkov železiarskeho priemyslu.
Od roku 1863 býval v Pešti. V roku 1865 bol zvolený za poslanca uhorského snemu za gelnický volebný obvod. Zásadným spôsobom sa zasadil za vznik Národnej priemyselnej jednoty, ktorej sa stal predsedom. Aktívne sa zúčastňoval rokovania ohľadom Rakúsko-Uhorského vyrovnania, za čo mu minister obchodu Štefan Gorove ponúkol post štátneho tajomníka ministerstva. V roku 1878, keď sa Národná banka pretransformovala na Rakúsko-uhorskú banku, ho cisár František Jozef I. vymenoval za jedného z jej viceguvernérov.
Pochovaný je na cintoríne v Spišskom Podhradí.
Jordan Eberle
Jordan Eberle (* 15. máj 1990, Regina, Saskatchewan, Kanada) je kanadský hokejový útočník. V rokoch 2010 – 2017 hral za Edmonton Oilers, následne do roku 2021 hral za New York Islanders. Od roku 2021 je hráčom klubu Seattle Kraken, ktorý si ho vybrali v expanznom drafte keď vstupovali do NHL ako nové mužstvo. V drese národnej reprezentácie Kanady vyhral majstrovstvá sveta 2015.
Kariéra
V rokoch 2006 – 2010 hral Jordan Eberle za mužstvo Regina Pats v juniorskej lige WHL. Na základe jeho výkonov na juniorskej úrovni bol považovaný za jeden z najväčších talentov, V roku 2008 bol teda draftovaný klubom Edmonton Oilers v 1. kole na celkovom 22. mieste. V budúcich dvoch sezónach avšak zostal hrať v Regine a na farmách Edmontonu.
Potom ako v sezóne 2009/2010 zaznamenal 106 kanadských bodov (50 gólov, 56 nahrávok) za 57 zápasov vo WHL, ho Edmonton Oilers povolal v budúcej sezóne do NHL. Ako uznanie za jeho vynikajúcu juniorskú hokejovú kariéru klub Regina Pats 5. decembra 2012 vyradili Eberleho číslo 7 z užívania.
Na začiatku nasledujúcej sezóny bol Eberle vymenený do tímu New York Islanders, kde sa následne v rokoch 2020 a 2021 s mužstvom dvakrát za sebou dostal do konferenčného finále v rámci Play-off o Stanleyho pohár.
V roku 2021 bol vybraný mužstvom Seattle Kraken v expanznom drafte. Svoj prvý hattrick za Seattle strelil 4. novembra 2021 v zápase proti Buffalo Sabres.
Reprezentačná kariéra
V juniorských kategóriách bol Jordan Eberle veľmi úspešný. S Kanadou vyhral v roku 2008 Majstrovstvá sveta do 18 rokov a o rok neskôr vyhral aj Majstrovstvá sveta do 20 rokov. V roku 2010 skončila Kanada na druhom mieste na Majstrovstvách sveta do 20 rokov; Eberle bol spolu s Andrém Peterssonom najúspešnejší strelec turnaja a bol vyhlásený najlepším útočníkom a najužitočnejším hráčom Majstrovstiev sveta do 20 rokov.
V rokoch 2010, 2011, 2012, 2013, 2015 a 2018 reprezentoval Kanadu na Majstrovstvách sveta. V roku 2015 zaznamenal 13 bodov (5 gólov, 8 nahrávok) za 10 zápasov a získal s Kanadou zlatú medailu.
Štatistika
Zdroj:
Montchaboud
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Tatiana Čorejová
Dr.h.c. prof. Ing. Tatiana Čorejová, Ph.D. (* 12. február 1959, Trenčín) je slovenská výskumníčka, vysokoškolská pedagógička a v minulosti dve volebné obdobia rektorka Žilinskej univerzity v Žiline.
Vzdelanie a kariéra
Na Vysokej škole dopravy a spojov študovala v rokoch 1978 až 1982 a získala titul Ing. Po skončení na škole pracovala ako asistentka. V rokoch 1984 až 1986 pracovala vo Výskumnom ústave spojov Praha. Od roku 1986 do roku 1989 bola interná ašpirantka, titul kandidátka ekonomických vied (CSc.) získala v roku 1990. V rokoch 1989 a 1990 pracovala v Ústave rozvoja komunikácií ako výskumná pracovníčka. V rokoch 1993 až 1996 pôsobila ako prodekanka pre pedagogickú činnosť na Fakulte prevádzky a ekonomiky dopravy a spojov. Od roku 1999 do roku 2002 bola vedúcou Katedry spojov. V roku 1994 dosiahla habilitáciu a v roku 1998 bola vymenovaná za profesorku. Pred zvolením za rektorku bola od roku 2002 do roku 2010 dekankou Fakulty prevádzky a ekonomiky dopravy a spojov.
Montchaboud
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Tatiana Čorejová
Vzdelanie a kariéra
Podľa svojho curriculum vitae je Čorejovej profesionálne zameranie takéto: „ekonomika sietí, sledovanie a definovanie vývojových tendencií, modelovanie dopytu v závislosti na charakteristikách ponuky, trhovej štruktúry a štruktúry hospodárstva, diagnostikovanie podnikateľského prostredia vrátane diagnostiky technologických postupov, výskum odvetvových zoskupení firiem a sieťových procesov, regionálne dimenzie poznatkovej ekonomiky.“
Rektorka Žilinskej univerzity v Žiline
Za rektorku bola prvýkrát vymenovaná Ivanom Gašparovičom 28. júna 2010. Počas roku 2011 sa dostala na prvé miesto platového rebríčka rektorov vysokých škôl na Slovensku. K základnému mesačnému platu 5000 eur dostala odmeny 43 000. V roku 2014 opäť kandidovala do funkcie rektorky. V druhom kole získala 23 hlasov akademického senátu, na druhom mieste sa umiestnil Ján Mikolaj so 14 hlasmi. Za rektorku bola vymenovaná opäť Ivanom Gašparovičom 26. mája 2014. . 1. júla 2018 ju vo funkcii nahradil prof. Ing. Jozef Jandačka, PhD.
Sokol kobec
Sokol kobec (iné názvy: kobec obyčajný, kobec lat. Falco columbarius) je dravý vták. Obýva otvorené územia ako tundra a step celej holarktídy. Na Slovensku je pravidelný ale nie hojný migrant a zimujúci. V zimnom období bol zistený v 29,10 % mapovacích kvadrátov. Podľa Medzinárodnej únie na ochranu prírody a prírodných zdrojov sokol kobec patrí medzi najmenej ohrozené druhy, trend celkovej populácie je kolísavý, trend v Európe nie je známy, v severnej Amerike za posledných 40 rokov populácia významne narástla o 295%.
Výskyt a stav na Slovensku
Odhadovaný počet zimujúcich jedincov 100 - 350. Ekosozologický status v roku 1995 Im - nezaradený migrant, resp. nehniezdič. V roku 1998 žiadny. Európsky ochranársky status nezaradený SPEC. Stupeň ohrozenia S - vyhovujúci ochranársky status.
Ochrana
Je zákonom chránený, spoločenská hodnota je 1840 € (Vyhláška MŽP č. 24/2003 Z.z. v znení č. 492/2006 Z. z., 638/2007 Z. z., 579/2008 Z. z., 173/2011 Z. z., 158/2014 Z. z., účinnosť od 01.01.2015).
Kozorožec pyrenejský
Kozorožec pyrenejský (iné názvy: kozorožec španielsky, kozorožec lýrorohý ; lat. Capra pyrenaica) je druh z rodu koza (Capra). Niekedy sa považuje za poddruh kozorožca vrchovského, t.j. Capra ibex pyrenaica (po slovensky: kozorožec pyrenejský [alebo španielsky alebo lýrorohý] alebo kozorožec vrchovský pyrenejský [alebo španielsky alebo lýrorohý] alebo kozorožec horský pyrenejský [alebo španielsky alebo lýrorohý]).
Kozorožec pyrenejský je v užšom zmysle názov jedného z poddruhov druhu Capra pyrenaica - pozri nižšie.
Výskyt a počet
Vyskytuje sa na Pyrenejskom polostrove. Divo žijúca populácia sa odhaduje na 50 000 jedincov.
Systematika
Tradičný systém je nasledovný: kozorožec pyrenejský (Capra pyrenaica):
Viacerí autori (v minulosti aj dnes) neuznávajú v rámci druhu Capra pyrenaica žiadne poddruhy. Podľa zistení z roku 2018 každopádne platí, že (a) Capra pyrenaica pyrenaica je sesterský taxón všetkých ostatných poddruhov (možno s výnimkou poddruhu Capra pyrenaica lusitanica) a (b) taxóny Capra pyrenaica hispanica (pravdepodobne vrátane Capra pyrenaica cabrerae) a Capra pyrenaica victoriae sú geneticky od seba neodlíšiteľné (t.j. fakticky tvoria jeden poddruh).
Zdroje tejto kapitoly:
Opis
Kozorožec pyrenejský v kohútiku meria od 65 do 75 cm a váži od 35 do 80 kg, dĺžka tela je od 100 do 140 cm. Chvost je dlhý 10 až 15 cm. Je charakteristický krátkymi končatinami a veľkými, flexibilnými kopytami, ktoré sú prispôsobené životu v strmých a skalnatých terénoch. Samce majú smerom dozadu sa stáčajúce rohy, ktoré merajú až do 75 cm, samice ich majú omnoho menšie. Sfarbenie srsti je hnedé až sivé.
Spôsob života a správanie
Väčšinu potravy tvoria listy a žalude duba cezmínovitého. Živí sa tiež bylinami (5% potravy) a trávami (10% potravy), a to hlavne počas jari a skorého leta. Dospelé jedince nemajú okrem ľudí žiadnych predátorov. Predátormi mláďat sú orly a líšky. Je to spoločenský druh tvoriaci stáda, ktoré sú po väčšinu roka rozdelené do samostatných skupín samíc s mláďatami a skupín samcov. Mláďatá sa zvyčajne pohybujú v strede stáda, čo im poskytuje lepšiu ochranu pred predátormi.
Gravidita trvá od 161 do 168 dní. Samice sa rozmnožujú každý rok a rodia zvyčajne jedno alebo dve mláďatá. Pre pôrod si zvyknú hľadať tiché, ťažšie dostupné miesto, ako napríklad husté kríky. Samce i samice pohlavne dospievajú vo veku 1,5 až 3 rokov. V prírode sa kozorožec pyrenejský dožíva približne 12 až 16 rokov.
Rozšírenie
Vyskytuje sa v Španielsku, do Portugalska bol reintrodukovaný. Vo Francúzsku, Andorre a Gibraltáre je vyhubený.
Obýva hornaté oblasti od nadmorskej výšky 800 metrov. Preferuje lesnatú krajinu so skalnými útvarmi, ihličnanmi a listnatými stromami akými sú duby cezmínovité. Počas poludňajších horúčav zabezpečujú stromy tieň.
Ohrozenie a ochrana
Vyhynutie poddruhu Capra pyrenaica pyrenaica spôsobil zrejme stáročia trvajúci lovecký tlak, príbuzenské kríženie, parazitické infekcie spôsobené domestikovaným dobytkom, meniace sa klimatické podmienky a pytliactvo.
Fagotka škvrnitá
Fagotka škvrnitá (Esperiana esperi alebo Fagotia esperi) je druh drobného sladkovodného slimáka z čeľade Melanopsidae. Sladkovodný druh, obýva jazerá a rieky, kde žije na pevnom podklade a živí sa riasami. Podľa Medzinárodnej únie na ochranu prírody a prírodných zdrojov fagotka škvrnitá patrí medzi najmenej ohrozené druhy, celková populácia je stabilná, pokles bol zaznamenaný v rieke Dunaj ale v samotných prítokoch sa nachádzajú dostatočne početné stavy.
Ochrana
Je zákonom chránená, spoločenská hodnota je 230 € (Vyhláška MŽP č. 24/2003 Z.z. v znení č. 492/2006 Z. z., 638/2007 Z. z., 579/2008 Z. z., 173/2011 Z. z., 158/2014 Z. z., účinnosť od 01.01.2015).
True Blood: Pravá krv
True Blood: Pravá krv (v origináli True Blood) je americký televízny seriál vytvorený Allanom Ballom. Je založený na knižnej sérii The Southern Vampire Mysteries od Charlaine Harris. Seriál zobrazuje spolužitie upírov a ľudí vo fiktívnom mestečku Bon Temps v Louisiane. Vysiela sa na televíznom kanáli HBO, premiéru mal 7. septembra 2008. Seriál sa dočkal pozitívneho hodnotenia kritikmi a tiež získal niekoľko cien vrátane Zlatého glóbusu a Emmy.
Príbeh
Po vytvorení syntetickej krvi sa upíri stávajú „bežnými spoluobčanmi“ - nepotrebujú zabíjať ľudí pre krv. Hlavná hrdinka Sookie Stackhouse (Anna Paquin) je telepatka a servírka v bare Merlotte’s vo fiktívnom mestečku Bon Temps. Raz v noci do baru zavíta Bill Compton (Stephen Moyer), pohľadný 173-ročný upír, ktorý sa vrátil do Bon Temps po smrti svojho posledného príbuzného. Tak sa Sookie dostáva do tajomného sveta upírov.
Hlavné úlohy
Hlavná hrdinka seriálu pracuje ako čašníčka v bare Merlotte’s. Pred ostatnými skrýva tajomstvo - vie čítať ľuďom myšlienky. Keď bola malá, jej rodičia sa zabili pri autonehode, preto ju a jej brata Jasona vychovávala ich babička. Do Sookie je tajne zamilovaný vedúci baru a jej šéf Sam, ona však jeho city neopätuje a je zamilovaná do upíra Billa.
173 rokov starý upír, ktorý má svoje korene práve v mestečku Bon Temps. Svoje upírske sklony sa snaží držať na uzde a prejavujú sa u neho i ľudské vlastnosti - je zamilovaný do Sookie, čo mu značne komplikuje život ako vo vlastnej komunite, tak aj medzi ľuďmi. Nie je príliš zhovorčivý, avšak charizmatický, galantný a trochu staromódny, za čo zrejme môže fakt, že žil už v dobe občianskej vojny. Rovnako ako všetci upíri z okolia, aj Bill sa musí zodpovedať svojmu „upírovi-Rangerovi“ Ericovi, čo mu v budúcnosti spôsobí nemalé problémy kvôli jeho zvláštnemu vzťahu k Sookie.
Eric, hoci na to vôbec nevyzerá, je veľmi starý a silný upír. Kedysi bol viking, kým ho upír Godric tiež nezmenil. Teraz je „šerifom“ piateho okrsku - do jeho vedenia spadajú všetci upíri z Luisiany. Tiež vlastní nočný klub vo Shreveport - Fangtasia. Je v zásade proti akýmkoľvek rozbrojom medzi upírmi a ľuďmi, ale lojálny je len a len svojej vlastnej komunite, do ľudských záležitostí sa nepletie. Neznesie odpor a snaží sa pre seba získať Sookie, čím sa stáva tŕňom v oku Billovi.
Najlepšia kamarátka Sookie. Nemá najmenší problém povedať to, čo si práve mysli, čo ju občas dostane do problému. Svojím správaním dáva najavo, že si nechce nikoho pripustiť bližšie k telu, pred ostatnými nosí masku „tej nezraniteľnej“, je však veľmi citlivá. Zažíva si svoje so svojou matkou - silnou alkoholičkou, o ktorú sa stará. Je zamestnaná v Samovom bare, chvíľu s ním má dokonca pomer.
Stvoriteľom tejto pôvabnej, ale drsnej upírky je Eric, s ktorým vlastní upírsky bar Fangtasia. Vie švédsky.
Vlastní bar, kde pracuje Sookie, Tara a Lafayette. S výnimkou Sookie nikto nevie odkiaľ pochádza, kto sú jeho rodičia a čo je zač. Sookie tajne miluje a ťažko sa vyrovnáva s tým, že dievča jeho snov dala prednosť upírovi, preto sa na čas zblíži s Tarou. Pre ostatných obyvateľov však stále zostáva čudáckym, avšak obľúbeným obyvateľom Bon Temps. Už v prvej sérii sa ukáže, že je menivec - človek, ktorý sa vie zmeniť na akékoľvek zviera. Vo štvrtej sérii sa zamiluje do ďalšej príslušníčky jeho druhu a začnú spolu chodiť.
Pracuje ako kuchár v Merlotte’s, ale má aj veľa ďalších zdrojov peňazí. Napríklad ako obchodník s krvou upírov a prostitút. Nelegálny obchod a sex za peniaze mu privodí rad problémov ako medzi ľuďmi, tak aj medzi upírmi, ktorí neznesú, aby sa ich krv predávala kvôli jej zvláštnym účinkom. Svoju homosexualitu neskrýva, ale ani sa s ňou nijako neprezentuje.
Vlkolak. Objaví sa až v tretej sérii ako pomoc Sookie pri hľadaní uneseného Billa. U Sookie sa ocitne na žiadosť Erica, u ktorého má dlh jeho otec so svojou stavebnou firmou. Sa Sookie má Alcide zvláštny vzťah, chráni ju a má ju svojím spôsobom veľmi rád, nikdy však ešte nepriznal, že ju miluje. Sám sa v tretej rade spamätáva zo vzťahu so svojou bývalou vlkolačou priateľkou Debbie, ktorá sa stala závislá na Véčku (upíria krv) a teraz chce ako Alcide, tak aj Sookie zabiť. Vo štvrtej rade Sookie sama vyhľadá jeho pomoc, keď chce nájsť Erica. Prekvapene zistí, že sa vrátil späť k Debbie, ktorá prešla odvykačkou. Kvôli Debbie sa tiež Alcide, hoci nerád, pripojí do novej svorky, ktorú vedie vlkolak Marcus.
Ľubica Laššáková
Ľubica Laššáková (* 18. august 1960, Piešťany) je slovenská politička, členka strany HLAS – sociálna demokracia. Od 22. marca 2018 do 20. marca 2020 zastávala pozíciu ministerky kultúry Slovenskej republiky.
Životopis
Ľubica Laššáková sa narodila v roku 1960 v Piešťanoch. V rokoch 1975-1979 absolvovala Gymnázium Pavla Jozefa Šafárika v Rožňave. Laššáková v rokoch 1979-1983 vyštudovala na Katedre rozhlasovej a televíznej žurnalistiky Filozofickej fakulty Univerzity Komenského v Bratislave. V roku 1986 absolvovala rigoróznu skúšku s prácou „Medzinárodná rozhlasová a televízna tvorba a spolupráca“.
Po skončení vysokej školy pracovala v rokoch 1983-1985 ako zástupkyňa šéfredaktora odvetvového časopisu na Generálnom riaditeľstve celulózovo – papierenského priemyslu SLOVCEPA v Banskej Bystrici. V rokoch 1985-1988 bola na materskej dovolenke. Následne pôsobila v rokoch 1988-2011 v Slovenskom rozhlase na rôznych pozíciách, okrem iného ako moderátorka, redaktorka či vedúca odbornej redakcie spravodajstva a publicistiky. V rokoch 2011 až 2012 bola programovou manažérkou Parku kultúry a oddychu Banská Bystrica, v roku 2012 sa stala prednostkou Okresného úradu v sídle kraja v Banskej Bystrici. V roku 2016 pracovala ako manažérka v Štátnej vedeckej knižnici v Banskej Bystrici.
Politická kariéra
V roku 2013 bola zvolená s 5571 hlasmi za poslankyňu Banskobystrického samosprávneho kraja za okres Banská Bystrica. Počas volebného obdobia 2013-2017 patrila ku hlavným kritičkám vládnutia vtedajšieho župana Mariana Kotlebu, čo sa týka jeho pristupovania ku kultúrnym dotáciám, ktoré Kotleba odmietol poskytnúť divadlu Štúdio tanca a Bábkovému divadlu na rázcestí. Protestovala tiež proti prerušeniu divadelného predstavenia súboru Jána Chalupku v Brezne, ktoré sa predsedovi kraja „nepáčilo“.
V roku 2014 bola zvolená za poslankyňu mestského zastupiteľstva v Banskej Bystrici za koalíciu SMER-SD, SDKÚ-DS, SNS, získala 616 hlasov. Vo voľbách vo VÚC v roku 2017 bola Laššáková zvolená za poslankyňu BBSK za okres Banská Bystrica so 6672 hlasmi (8. miesto z 8 zvolených poslancov). V januári 2018 nastúpila na uvoľnený post krajskej predsedníčky SMER-SD po tom, čo sa Jana Laššáková stala sudkyňou Ústavného súdu SR. Zastupiteľstvo Banskobystrického samosprávneho kraja ju 1. marca 2018 zvolilo na návrh župana Jána Luntera za podpredsedníčku BBSK.
Ministerka kultúry
22. marca 2018 ju po demisii vlády Roberta Fica Peter Pellegrini oznámil ako novú ministerku kultúry vo svojej formujúcej sa vláde. Proti nominácii Laššákovej na post ministerky sa zorganizovala petícia umelcov, Laššáková však za ministerku bola vymenovaná. Dôvodom pre kritiku boli jej vyjadrenia ku vražde Jána Kuciaka a Martiny Kušnírovej, kedy vinníkov Laššáková spojila s Georgeom Sorosom a mimovládnymi organizáciami. Neskôr sa za svoje vyjadrenia ospravedlnila. Po vymenovaní za ministerku sa Laššáková vzdala svojich funkcií v mestskom aj krajskom zastupiteľstve. V mestskom zastupiteľstve v Banskej Bystrici ju nahradil nezávislý kandidát Marek Odaloš, v župnom zastupiteľstve nezávislá kandidátka Katarína Belicová. Ministerku chcela petícia odvolať aj po rozhodnutí ministerstva o zastaveniu dotácií pre LGBTI organizácie, či o výraznom znížení rozpočtov pre prioritné projekty Slovenskej národnej galérie či bratislavskej Kunsthalle v máji 2019.
Vláda Petra Pellegriniho, vrátane Ľubice Laššákovej, podala po februárových voľbách 20. marca 2020 demisiu.
Odchod zo SMERU-SD
Ľubica Laššáková spolu s ďalšími 10 členmi strany SMER-SD po Pellegriniho tlačovej konferencii v Banskej Bystrici vystúpila zo strany SMER-SD a stala sa členkou strany HLAS-SD.
Monteynard
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Kostol svätého patriarchu Abraháma
Kostol svätého patriarchu Abraháma je rímskokatolícky kostol zasvätený svätému partiarchovi Abrahámovi postavený v roku 1782 v neskorobarokovom slohu v obci Abrahám v okrese Galanta.
Dejiny
Prvý kostol v Abraháme bol drevený. V 17. storočí ho spustošili nemeckí vojaci. Nemal sakristiu ani vežu. Na konci 17. storočia mal len jeden oltár a zvon, ktorý bol v roku 1714 premiestnený do drevenej zvonice. Pred rokom 1756 bola postavená nová drevená zvonica, v ktorej viseli 2 zvony.
V roku 1782 bol postavený nový kostol. Pred druhou svetovou vojnou, 31. mája 1934 sa začala jeho najväčšia rekonštrukcia, vedená Michalom Tarekom. Boli pristavené 2 bočné lode, čím kostol získal dnešnú podobu. Rekonštrukcia skončila 24. novembra 1934 a stála približne 200 000 vtedajších korún. V roku 1963 správca fary Dr. Ferdinand Veigl zorganizoval vymaľovanie kostola. Ďalšia rekonštrukcia kostola bola v rokoch 1972, 1990 a 2002.
Pri kostole stojí kamenný kríž z roku 1759 a pomník padlým vojakom zo začiatku 50. rokov 20. storočia.
Dijálá (guvernorát)
Dijálá je iracký guvernorát. Jeho hlavným mestom je mesto Bakúba. S rozlohou je šiesty najväčší a s 1 761 016 obyvateľmi (výpočet z roku 2010) ôsmy najľudnatejší z osemnástich irackých guvernorátov.
Slovenské národné hokejové mužstvo na MS 2012
thumb|right|Dresy slovenského národného hokejového mužstva na Majstrovstvách sveta v ľadovom hokeji 2012
Toto je zostava slovenského národného hokejového mužstva, ktoré sa umiestnilo na 2. mieste na Majstrovstvách sveta v ľadovom hokeji 2012. Trénermi boli Vladimír Vůjtek a Jerguš Bača.
Montfalcon
Montfalcon je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Isère, v regióne Rhône-Alpes.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Fosfid hlinitý
Vlastnosti
Kryštály fosfidu hlinitého sú tmavosivé až tmavožlté a majú sfaleritickú štruktúru. Mriežková konštanta pri 300 K je 5,4510 Å. Tieto kryštály sú termodynamicky stabilné až do 1000 °C.
S vodou a kyselinami fosfid hlinitý reaguje za uvoľnenia fosfánu:
Príprava
Fosfid hlinitý sa syntetizuje priamo z prvkov (kombinačná reakcia):
Fosfid hlinitý je nutné chrániť pred akýmikoľvek zdrojmi vlhkosti, pretože pri kontakte s ňou sa uvoľňuje vysoko toxický plynný fosfán.
Pesticíd
Fosfid hlinitý sa používa ako rodenticíd, insekticíd a fumigant pre ochranu uskladneného zrna. Usmrcuje malé škodlivé cicavce, napríklad hlodavce a krtovité. Tablety alebo pelety obsahujú typicky aj ďalšie chemikálie, ktoré uvoľňujú amoniak, aby sa znížilo riziko samovznietenia alebo výbuchu plynného fosfánu.
Vzhľadom na toxicitu sa fosfid hlinitý používa na samovraždy. Spôsobil aj úmrtia pri neúmyselných otravách, napríklad v Saudskej Arábii a v USA. V Iráne je známy ako „ryžová tableta,“ pretože sa používa na ochranu ryže. Viedol tu k mnohým incidentom so smrteľnými následkami (či už pri nehode alebo úmyselne). Iránska organizácia forenznej medicíny vedie kampaň za zákaz používania tejto látky ako pesticídu. Otravy fosfidom hlinitým sa považujú aj za veľký problém indického subkontinentu.
Polovodiče
Fosfid hlinitý sa priemyselne využíva ako polovodičový materiál, zvyčajne v zliatine s inými binárnymi materiálmi (napr. ako AlGaInP), napríklad pre použitie v LED.
Sokol bielopazúravý
Podľa Medzinárodnej únie na ochranu prírody a prírodných zdrojov sokol bielopazúravý patrí medzi najmenej ohrozené druhy, celková populácia je v období troch posledných generácií (17 rokov) považovaná za stabilnú, v druhej polovici 20. storočia bol zaznamenaný pokles, v súčasnosti sú stavy stabilné alebo stúpajúce.
Výskyt a stav na Slovensku
Ekosozologický status v roku 1995 Ex a v rokoch 1998, 2001 takisto - vyhynutý druh. V roku 2014 RE - regionálne vyhynutý. V hodnotenom období 2002 - 2012 sa nepodarilo zaznamenať ani pravdepodobné ako možné hniezdenie druhu. Európsky ochranársky status SPEC1 - druhy vyskytujúce sa v Európe, vyžadujúce celosvetovú ochranu ako globálne ohrozené. Stupeň ohrozenia V - zraniteľný druh.
Ochrana
Je zákonom chránený, spoločenská hodnota je 1840 € (Vyhláška MŽP č. 24/2003 Z.z. v znení č. 492/2006 Z. z., 638/2007 Z. z., 579/2008 Z. z., 173/2011 Z. z., 158/2014 Z. z., účinnosť od 01.01.2015).
Bórán
Bórán (* ?† 631) bola perzská kráľovná z rodu Sásánovcov panujúca v rokoch 630631. Na trón nastúpila ako vôbec prvá žena v perzských dejinách, v čase vážnej vnútropolitickej krízy, spôsobenej zabitím jej otca Husrava II. vo vojne s Byzanciou (603628).
Vláda
Riadenie krajiny Bórán prevzala za chaotických pomerov po smrti kráľa Šahrvaráza a zrejme súčasne s ňou bol na východe vyhlásený panovníkom jej bratranec Husrav III. (presná chronológia neznáma). Podľa prameňov sa snažila zo všetkých síl konsolidovať kráľovskú moc, avšak s neveľkým výsledkom. Je o nej známe, že sa zasadila (zrejme ešte ako princezná) o vrátenie vzácnej relikvie, sv. Kríža, byzantskému cisárovi Herakleovi. Zomrela násilne (zaškrtením) a vládu po nej prevzala jej sestra Ázarméducht.
Otakar Klíma sa domnieva, že manželom Bórán pred jej nástupom na trón bol kráľ Šahrvaráz, podľa názoru Marie Louise Chaumontovej ním bol kráľ Kavád II., jej vlastný brat.
Montferrat (Isère)
Montferrat je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Isère, v regióne Rhône-Alpes.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Okrúhla (vrch v Ľubovnianskej vrchovine, 957 m)
Okrúhla je vrch v Ľubovnianskej vrchovine, krajinnom celku Východných Beskýd. Leží v blízkosti hranice, v hrebeni nad obcou Litmanová, približne severne od Starej Ľubovne.
Poloha
Nachádza sa v západnej časti pohoria, južne od štátnej hranice s Poľskom. Leží v Prešovskom kraji, v okrese Stará Ľubovňa a na katastrálnom území obce Litmanová. Najbližším sídlom je južne situovaná Litmanová, západným smerom leží poľská obec Jaworki a severovýchodne mesto Piwniczna-Zdrój.
Opis
Okrúhla leží v západnej časti hlavného hrebeňa, medzi Grúnikom a Eliášovkou. Východným smerom sa nachádza Petríkov vrch a Eliášovka, južným Medvedelica, Veľká hora  a Fakľovka , západným Grúnik, Vrchriečky  a Jasielnik  a severným Wielki Rogacz , Radziejowa  a Trześniowy groń. Masív patrí do povodia rieky Poprad, kde vodu zo severnej časti odvádza potok Czercz, zo západnej, južnej a východnej potok Veľký Lipník. Značený hrebeňový turistický chodník vrchol traverzuje severným smerom.
Výhľady
Vrchol pokrýva súvislý lesný porast, ktorý neumožňuje rozhľad. Z vhodných lokalít s redšou vegetáciou je možné pozorovať okolité vrcholy Ľubovnianskej vrchoviny, Levočské vrchy, Pieniny, Tatry, Oravské Beskydy a mnohé prihraničné vrchy južného Poľska.
Prístup
Na vrchol nevedie značený turistický chodník, preto prístup je možný neznačenými lesnými chodníkmi z Litmanovej.
Cibuľová polievka
Vo Francúzsku sa varí aj v ešte jednoduchšom variante, kedy sa použije do nej len voda, cibuľa, tuk a chlieb. Recept kráľovského dvora uvádza aj víno, skaramelizovaný cukor a mäsový vývar.
História cibuľovej polievky
Jedna z legiend o tejto polievke hovorí, že recept vymyslel kráľ Ľudovít XV. V noci dostal hlad a zašiel si sám do kuchyne čosi zjesť. Zmiešal dokopy ingrediencie, ktoré tam našiel (cibuľa, maslo a šampanské) a vznikla z toho francúzska cibuľačka. Iná legenda pripisuje vynález cibuľačky kráľovi Ľudovítovi XIV.
História cibuľovej polievky je spojená aj s osobou Nicolasa Apperta, vynálezcu konzervy, ktorý bol kuchárom a špecialistom na zaváranie. Učil sa u svojho otca v „Hôtel du Palais Royal“ a tiež v iných významných kuchyniach v meste Châlons-en-Champagne, napr. v „Hôtel de La Pomme d′Or“. Do tohto hostinca dochádzal pravidelne vojvoda Lotrinský, exkráľ Poľska Stanislav Lesczyński po ceste do Versailles, aby navštívil svoju dcéru kráľovnú Máriu, manželku Ľudovíta XV. Jedného večera mu naservírovali cibuľovú polievku, ktorú ohodnotil ako tak delikátnu a jemnú, že nechcel pokračovať v ceste bez toho, aby sa sám nenaučil uvariť ju. Veličenstvo zahalené do županu zišlo do kuchyne a nechalo si pripraviť pred vlastným zrakom toto jedlo. Nicolas Appert mu ju venoval pomenujúc ju Cibuľová polievka podľa Stanislava (Soupe à l'oignon à la Stanislas) a recept publikoval vo svojej knihe Kniha všetkých domácností alebo spôsob konzervovania počas viacerých rokov všetkých živočíšnych a rastlinných zložiek v roku 1831 v tomto približnom znení:
''Oddelí sa kôrka zvrchu chleba, rozkrája sa na kúsky a vloží do pece z obidvoch strán. Keď sú kúsky teplé, potrú sa čerstvým maslom a znovu sa vložia do pece, kým sa mierne neugrilujú z oboch strán. Potom sa vložia do taniera, kým sa usmaží cibuľa, obvykle tri veľké, na čerstvom masle do zlatista, čo sa dosiahne tak, že sa neustále mieša. Pridajú sa kúsky chleba a mieša sa to'', až kým cibuľa nezhnedne. Potom sa všetko podleje vriacou vodou, pridajú sa ostatné prísady a potrebná voda a nechá sa variť na miernom ohni štvrť hodiny pred podaním.''
Spoločnosť večerania cibuľovej polievky
Táto spoločnosť pozostávajúca z 20 členov existovala v období Reštaurácie (1814). Členovia sa schádzali každý tretí mesiac, aby povečerali, začínajúc vždy cibuľovou polievkou. Boli povinní sa schádzať dovtedy, kým každý z nich nevstúpil do Francúzskej akadémie, čo sa dokonalo v roku 1845.
Slovenský variant
Namiesto mäsového vývaru použijeme hotový zeleninový bujón z kocky a vody, víno vynecháme a olej zameníme bravčovou masťou. Cibuľu použijeme. Na hrianky nasypeme strúhaný oštiepok. Zapečieme v bujónových šálkach. Na dochutenie polievky použijeme 4 cl borovičky.
Ľudovít Némethy
Ľudovít Némethy (* 29. február 1840, Budín – † 8. október 1917, Bojná) bol uhorský cirkevný historik a knihovník.
Študoval na gymnáziu v Budíne, Trnave, Bratislave, teológiu v Ostrihome, bol vysvätený za kňaza. Bol kaplanom v Szomore, v Budíne, v Budapešti-Belvárosi, bol učiteľom náboženstva v šľachtických rodinách a na učiteľskom ústave, v r. 1888 bol farárom v Ostrihome-Vizivárosi, r. 1892 bol arcibiskupským knihovníkom a od r. 1908 špirituálom šk. bratov v Bojnej.
Je autorom početných cirkevno-historických prác, z ktorých nekrológium a historický schematizmus kňazov a fár ostrihomskej arcidiecézy majú dodnes pramennú hodnotu. Prispieval do periodík Relígió, Magyar Állam, Magyar Korona, Katholikus Hetilap, Kelet Népe, Új Magayr Sion a i.
Hippomedón
Hippomedón (Hippomedón, ) je v gréckej mytológii syn argejského kráľa Talaa (alebo Aristomacha), bol jedným zo siedmich vojvodcov z vojny Siedmi proti Tébam.
Pochádzal z Lerny a neskôr žil v Argu. Uvádza sa, že jeho švagrom bol argejský kráľ Adrastos. Spoločne vyrazili do vojny Siedmich proti Tébam, spolu s nimi aj Kapaneus, Amfiaraos, a Parthenopaios, tí všetci na výzvu dvoch mužov, ktorí hľadali útočisko v Argu potom, čo boli vyhnaní zo svojej domoviny: Tydeus z Kalydónu a Polyneikes, syn Oidipa z Téb.
Po desiatich rokoch rovnakú výpravu proti Tébam zorganizovali Epigoni – potomkovia uvedených bojovníkov, s nimi tiež Hippomedontov syn Polydóros. Tentoraz bol ich boj úspešný, sedem brán tébskych bolo prelomených, hradby zbúrané, mesto pokorené.
Priehlavok
Priehlavok (alebo – najmä vo význame chrbát nohy a časť obuvi – nárečovo alebo zastarano aj nárt ) môže byť:
Hippomedón
Úplne opačne to bolo s vojnovými obeťami: ako jediný zomrel Adrastov syn Aigialeus, všetci ostatní prežili.
Králický Sněžník
Králický Sněžník môže byť:
Albrecht Ritschl
Albrecht Benjamin Ritschl (* 25. marec 1822, Berlín, Nemecko† 20. marec 1889, Göttingen, Nemecko) bol nemecký protestantský teológ.
Život a dielo
Albrecht Benjamin Ritschl sa narodil 25. marca 1822 v Berlíne. Jeho otec, Georg Carl Benjamin Ritschl (17831858), ktorého predkovia pochádzali zo starého česko-thüringenského šľachtického rodu (Ritschl von Hartenbach), bol v rokoch 1810 až 1827 protestantským pastorom v jednej z berlínskych farností, v rokoch 1827 až 1854 zastával úrad biskupa a generálneho superintendenta v pruskej provincii Pomoransko.
Po absolvovaní štetínskeho gymnázia začal Albrecht Ritschl v roku 1839 študovať v Bonne filozofiu a protestantskú teológiu. Po troch semestroch prestúpil na univerzitu v Halle an der Saale, kde študoval pod vedením Augusta Tholucka (17991877) a Juliusa Müllera (18011878). V máji 1843 tu úspešne obhájil svoju dizertačnú prácu – Expositio doctrinae Augustini de creatione mundi, peccato, gratia – a získal doktorát z filozofie.
V rokoch 18521859 bol mimoriadnym a od roku 1859 až do roku 1864 riadnym profesorom protestantskej teológie na univerzite v Bonne.
Počas Ritschlovho pôsobenia v Bonne sa jeho teológia definitívne osamostatnila a vymanila spod Baurovho vplyvu ako aj spod vplyvu Hegelovej filozofie.
Od Baurovej Tübingenskej školy sa Ritschl odlišoval predovšetkým v pohľade na rané kresťanstvo. Baur a jeho nasledovníci zastávali názor, že evanjelium hlásané apoštolmi sa diametrálne odlišuje od evanjelia, ktoré hlásal Pavol. Z Ritschlovho teologického bádania však vyplývalo, že apoštoli a Pavol hlásali v princípe identickú náuku, ktorej centrom je tvrdenie, že Ježiš je Kristus – a viera v neho znamená prekonanie starozákonného sveta a účasť na Novej zmluve. Zároveň však tvrdil, že prvotná katolícka cirkev, ktorá sa skonštituovala v 2. storočí po Kr., nebola priamou pokračovateľkou židovsko-kresťanskej apoštolskej komunity a neprebrala celkom ani Pavlovo poňatia kresťanstva. Prvotná katolícka cirkev bola síce modifikovanou formou kresťanstva hlásaného pohanom, no Pavlove myšlienky v nej prakticky upadli do zabudnutia. Do popredia vystúpilo hlásanie nového zákona, ktorý predstavoval protiklad k židovskému „starému“ zákonu. Významné miesto zaujalo aj tzv. Vyznanie viery, ktorým sa prvotná katolícka cirkev hlásila k viere a duchovnému dedičstvu samotných apoštolov a súčasne odmietla gnosticizmus. Podstatnými znakmi tejto cirkvi sa postupne stali: monarchistický model výkonu biskupského úradu, centrálne postavenie rímskeho biskupa ako nástupcu apoštola Petra, ktorý je správcom „moci kľúčov“, a striktné rozdelenie cirkvi na klérus a laikov.
Ritschl sa v Bonne intenzívnejšie zaoberal predovšetkým dogmatikou a systematickou teológiou. Text jeho inauguračnej prednášky – De ira Dei [O Božom hneve] – z roku 1859, v ktorej sa venoval soteriologickej problematike, bol neskôr aj publikovaný.
Od roku 1864 až do svojej smrti bol Ritschl riadnym profesorom Nového zákona, dogmatiky, dejín dogiem a cirkevných dejín na univerzite v Göttingene. Centrom jeho záujmu však bola systematická teológia. Princíp svojej vedecko-teologickej metódy totiž vyjadril upravenou verziou známej latinskej sentencie: „Qui bene distinguit et bene comprehendit, bene docet“. [Kto dobre rozlišuje a správne chápe, dobre vyučuje].
V roku 1870 publikoval rozsiahle, trojzväzkové dielo – Die christliche Lehre von der Rechtfertigung und Versöhnung [Kresťanská náuka o ospravodlivení a zmierení] (o. i. nepochybne poznačené aj Kantovou filozofiou ). Nasledujúce prepracované vydanie tohto diela však vykazuje aj výrazný vplyv göttingenského profesora R. H. Lotzea (18171881). V nadväznosti na Lotzeovu teóriu hodnôt tu Ritschl rozvíja osobitný koncept náboženskej axiológie, ktorú neskôr začlení do svojich úvah o podstate náboženstva. Podľa Ritschla spája v sebe náboženstvo obe stránky ľudského bytia: tak skutočnosť, že človek je súčasťou prírody, ako aj fakt, že sa svojím duchom dokáže nad prírodu povzniesť. Náboženstvo ľuďom umožňuje uistiť sa o ich „nadprirodzenej“ hodnote. Tým pádom sa človek tiež dokáže vzoprieť voči všetkému, čo by spochybňovalo jeho jedinečnú individualitu. Na toto svoje snáď najvýznamnejšie dielo Ritschl neskôr nadviazal menšími spismi, ako napr.: Die christliche Vollkommenheit (1874), Unterricht in der christlichen Religion (1875) alebo Theologie und Metaphysik (1881).
Charakteristickým znakom Ritschlovho teologického systému, ovplyvneného predovšetkým Schleiermacherom a Kantom, je absencia eschatológie.
Ritschl sa plne stotožňoval s teológiou Martina Luthera. Tvrdil však, že kvôli Philippovi Melanchthonovi skĺzla protestantská teológia opäť k scholastike. Hlavným cieľom Ritschlovho pôsobenia sa tak stal návrat ku pôvodným koreňom luteránskej teológie:
Boha možno skutočne spoznať len prostredníctvom jeho definitívneho Zjavenia sa v Kristovi – uvedomujúc si, že to je v plnosti možné iba v rámci spoločenstva veriacich. Kresťanské náboženstvo však nie je možné stotožňovať s teológiou. Kresťanstvo neposkytuje odpovede na (všetky) teoretické otázky ľudského rozumu, ale (ako skutočné náboženstvo) uspokojuje praktické potreby človeka, ktorý hľadá blaženosť. Z týchto dôvodov Ritschl tvrdil, že prirodzená teológia, racionalizmus, špekulatívna metafyzika a mystika nemôžu byť súčasťou (pravej) kresťanskej teológie. Rovnako tak Ritschl odmietal akékoľvek teoretické „dôkazy kresťanstva“. Uznával len tzv. praktický dôkaz kresťanstva, opierajúci sa o stať z Jánovho evanjelia (porov. Jn 7, 17): Kto bude chcieť plniť vôľu Toho, ktorý poslal Ježiša, spozná, či je toto „učenie od Boha“ alebo nie.
Kresťanská viera je (aspoň podľa Luthera) založená len na Biblii. Novozákonné spisy sú svedectvom zrodu kresťanstva. Od ostatných spisov kresťanského staroveku sa odlišujú tým, že ich autori si ešte uvedomovali špecifickú spätosť so židovským náboženstvom. Podľa luteránskeho presvedčenia je pre teológiu absolútnou normou jedine Sväté Písmo. Sám Kristus v ňom totiž povedal o spáse človeka všetko, čo bolo potrebné povedať. Zároveň je však potrebné si uvedomiť, že by zaiste nebolo správne považovať všetky ranokresťanské názory a prejavy za podstatné súčasti kresťanskej náuky.
Ritschl odvodil svoju vedecko-teologickú metódu vychádzajúc z tvrdenia, že cieľom kresťanstva je výhradne blaženosť (veriaceho) človeka a kresťanské náboženstvo teda v žiadnom prípade nemožno považovať za zdroj odpovedí na všetky teoretické otázky, ktoré je ľudský rozum schopný klásť. A tak Ritschlova vedecko-teologická metóda odmieta rigidný koncept kauzality, primárne sa totiž snaží správne uchopiť účel (resp. zmysel či cieľ) náboženstva.
Skúmajúc novozákonné texty touto metódou – teda pýtajúc sa, čo je cieľom (alebo zmyslom) kresťanského náboženstva, – Ritschl konštatoval, že na základe toho, čo Ježiš Kristus vyjavil o vôli svojho Otca, je definitívnym cieľom kresťanstva uskutočnenie Božieho kráľovstva vo svete.
Centrálnou témou Ritschlovej teológie je preto Božie kráľovstvo (hebr. מלכות [malchut]; starogr. Βασιλεία τοῦ Θεοῦ). Božie kráľovstvo je vytvárané spoločenstvom ľudí, ktorí sú vzájomne spojení, pretože konajú mravne a spravodlivo. Toto spoločenstvo je však zo svojej podstaty neviditeľné a nemožno ho a priori zamieňať s cirkevnou inštitúciou, ktorej konštitučným prvkom je liturgia. Vzorom realizácie Božieho kráľovstva je Ježiš Kristus ako dokonalé a definitívne Zjavenie samotného Boha. Ježiš Kristus naplnil svoje životné poslanie (zjaviť Božie kráľovstvo) tým, že bol dokonale poslušný voči Dobru a Pravde – teda plnil vôľu Boha, svojho Otca. Ježiš ľudstvu zjavil Boha ako duchovnú Osobu, ktorej podstatou je láska, prejavujúca sa vernosťou a milosťou. Zároveň je však potrebné si tiež uvedomiť, že tým, že Ježiš svojím životom i smrťou dokonale zrealizoval svoje poslanie, pričom svet, ktorý mu v tom chcel zabrániť, urobil prostriedkom svojho oslávenia, sa v konečnom dôsledku zjavil ako jediný skutočný Pán nad celým svetom. Pre kresťanov je preto Ježišovo božstvo evidentným – je totiž jasné, že mu možno úplne dôverovať a utiekať sa k nemu.
Božie kráľovstvo je pre kresťanské spoločenstvo najväčším duchovným Pokladom a najvyšším mravným Ideálom. Z toho vyplýva, že kresťanstvo v sebe nevyhnutne a neoddeliteľne spája vieru a skutky, a tak je, už z podstaty veci, duchovným a morálnym náboženstvom súčasne.
„Teológia Božieho kráľovstva“ ponúka odpoveď na prastarú otázku, akým spôsobom sa môže človek, vedomý si faktu, že hoci je súčasťou sveta, je zároveň aj duchovnou bytosťou, ktorá by nemala byť podriadená svetu, vymaniť zo stavu vlastnej obmedzenosti a nedokonalosti, podmieneného práve týmto svetom.
Každý človek cíti vlastnú hriešnosť a slabosť. Dennodenne cíti, že je pre neho akosi prirodzenenejšie a ľahšie skĺznuť do egoizmu, než spolupracovať na realizácii Božieho kráľovstva. Koniec-koncov „... niet rozdielu: veď všetci zhrešili a chýba im Božia sláva.“ (Rim 3, 22 – 23)
Boha a človeka oddeľuje práve hriech. Vlastnú hriešnosť však človek nedokáže prekonať vlastnými silami, a tak v nej ostáva a jediné, čo vidí, je temnota Božieho hnevu.
Prekonať túto absolútnu hranicu hriechu môže jedine Boh. A skutočne: Boh zachraňuje človeka, vytrháva ho z moci tmy (porov. Kol 1, 13), „odpúšťa mu všetky neprávosti, lieči všetky jeho neduhy a vykupuje jeho život zo záhuby.“ (porov. Ž 103, 3 – 4). Boh dáva ľuďom milosť a dáva im ju zadarmo (porov. Rim 3, 24) – prostredníctvom smrti svojho Syna, Ježiša Krista, ktorý je – vo svojich slovách, postojoch, skutkov a smrti – definitívnym Slovom Boha, ktorým bolo vypovedané všetko.