Vyšehrad_(Praha)
Pevnosť
thumb|right|Táborská brána, ešte v neskororenesančnej podobe, bola vybudovaná približne v roku [[1640 ]] Pretože starý gotický systém opevnenia bol s pokrokom vojenstva a zvlášť delostrelectva málo účinný, začalo sa už v prvých rokoch tridsaročnej vojny s posilovaním obrany Prahy a tiež Vyšehradu budovaním predsunutých sypaných bastiónov na najohrozenejších miestach zostávajúcich hradieb. Na Vyšehrade išlo predovšetkým o priestor pred bránou Špičky k Pankrácu. Po roku 1639 bola v tomto priestore zriadená rohová hradba s dnešnou Táborskou bránou, neskôr prestavaná a doplnená začiatkom 50. rokov. Známy je návrh generála Montecuccoliho, spísaný bezprostredne po skončení švédskeho obliehania v decembri 1648, v ktorom predkladá vybudovať v zemi sedem moderných pevností, z toho dve chrániace priamo Prahu. Zatiaľ čo návrh na opevnenie Strahova sa neuskutočnil, po schválení cisárom Ferdinandom III. v roku 1653 sa začalo s výstavbou vlastnej vyšehradskej pevnosti. Základom boli plány Innocenza Contiho s neskoršími dodatkami Jozefa Priamiho. Vlastnú stavbu uskutočňovali okrem iného i Carlo Lurago, Santino Bossi, neskôr najmä Giovanni de Capauli. Hoci hlavný objem prác spadá do 50. a 60. rokov 17. storočia, budovanie pevnosti prebiehalo v menšej miere i počas nasledujúcich desaťročí. Do roku 1727 tak bolo na vyšehradskom opevnení prestavaných cez 2 milióny zlatých. Opevňovacie práce znamenali úplnú skazu pre horné vyšehradské mesto: jeho zástavba, prakticky vyľudnená už počas predchádzajúcich vojnových udalostí, bola zborená v rokoch 1653 až 1654, z priestorov pevnosti bola na dlhý čas vysídlená i kapitula. thumb|left|Tehlová brána na Vyšehrade Vlastná pevnosť dostala tvar nepravidelného päťuholníka s päticou bastiónov, vybiehajúcich z jeho rohov (šiesty atypický bastión bol zamýšľaný na vltavskej strane). Bastióny, pôvodne pomenované podľa svätcov, dostali neskôr i poradové čísla v rámci systému pražskej pevnosti. Ich označenia sú teda následovné: Bastión č. 33 (sv. Bernarda) pri napojení novomestských hradieb na severnej strane nad údolím Botiče, bastión č. 34 (sv. Pavla, tiež sv. Rocha) na východe smerom k Nusliam, bastión č. 35 (sv. Petra, tiež sv. Anežky) na juhovýchode smerom na Pankrác a Podolí, bastión č. 36 (sv. Ľudmily) na juhozápade, neúplný bastión č. 37 (sv. Václava) na západe a bastión č. 38 (sv. Leopolda) na severozápadnom rohu pevnosti. Eskarpa (vnútorný múr) pevnostných valov bola založená z kameňa a v lícnej strane vymurovaná z tehál, hrúbka jej muriva, pre zmenšenie účinku dopadajúcich delových gulí mierne zošikmeného smerom hore, sa pohybuje od 5 do, priemerná výška pevnostných hradieb presahuje , v niektorých miestach sa opevnenie zdvíha až do výšky. Pevnostné valy boli z väčšej časti opatrené spojovacími chodbami a kazematmi, slúžiacimi ako sklady streliva a potravín. Najväčší z týchto priestorov, dnes zvaný Gorlice (, výška ) sa nachádza vo vnútri bastiónu č. 33. Výrazným prvkom bola budova barokovej zbrojnice z druhej polovice 50. rokov 17. storočia. Táto mohutná obdĺžniková stavba o rozmeroch 82 × stávala v južnom susedstve chrámu sv. Petra a Pavla až do roku 1927, kedy ju zničil požiar. Kasárne k ubytovaniu väčšieho množstva vojakov sa v areáli pevnosti nenachádzali, vojsko bolo ubytované v rôznych objektoch na iných miestach Prahy. thumb|right|Kostol sv. Petra a Pavla Tehelná brána bola zriadená v medzi bastiónnom č. 33 a 38 v rokoch 1835 až 1841. Hoci bola budovaná a vylepšovaná po dve storočia, vyšehradská pevnosť sa nakoniec nikdy pri obrane Prahy bojovo neuplatnila. Jej význam znižovalo nedostatočné zaistenie posádkou, absencia predsunutých opevnení a najmä pomerne okrajová poloha voči väčšine územia pražských miest. Za vojen o rakúske dedičtvo bola v rokoch 1741 až 1742 okupovaná Francúzmi, ktorí spravili radu stavebných vylepšení, potom na jeseň 1744 bola opäť bez boja na desať týždňov obsadená Prusmi. Ďalším výrazným obdobím stavebnej aktivity na opevnení boli roky 1808 až 1809 za napoleonských vojen (okrem iného boli zriadené dve predsunuté reduty a šíp na Pankráci), vôbec posledným doplnkom bol delostrelecký redan, zriadený bezprostredne po skúsenostiach s revolúciou roku 1848 pod bastiónom č. 38, určený k prípadnej pacifikácii Prahy delostreleckou paľbou (podobné stanovištia vtedy vznikli i na bastiónoch č. 4 na Petříne a č. 19 na Klárove).