cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kurská bitka
Nemecké prípravy
Nemecké tankové jednotky boli pred bitkou doplnené nielen novými zbraňami, ale aj množstvom nováčikov, pre ktorých boli nasledujúce boje prvou skúškou v boji. Jednotky ale prešli intenzívnym výcvikom, boli dobre zohraté a ich morálka bola na vysokej úrovni, podobne ako u ich protivníka.
Sovietske prípravy
náhľad|vpravo|Nemecké samohybné húfnice Wespe, pri Prochorovke. Na Nemcov čakali jednotky Červenej armády o sile asi 75 divízií s 1 300 000 mužmi, ktoré v oblasti disponovali 3 000 tankmi, 20 000 delami a asi 2 400 lietadlami, z ktorých mnohé boli moderné stroje, ktoré sa objavili nad frontom po prvýkrát (napr. La-5FN, či Il-2m3). Pozemné vojská čakali v skvele vybudovanej rozvrstvenej obrane, ktorá mala v dôležitých smeroch hĺbku ôsmich obranných línií a pozície siahali 40 až za front. Ďalšie neobsadené obranné línie sa ťahali asi 160 kilometrov do vnútrozemia, celkovo bolo vykopaných zákopov. Sovietske línie chránili rozsiahle mínové polia s 400 000 ženijnými mínami a inými nástrahami a tisíce protitankových kanónov. Mínové polia a ohniská protitankovej obrany sa navzájom doplňovali. Pechota sa školila pre boj proti nepriateľskej obrnenej technike. Sústredenie delostrelectva a gardových mínometov bolo na sovietskej strane enormné – 155 diel a húfnic kalibru nad na  frontu. K tomu disponovali zálohou 1 500 tankov a vyše tisícom kaťuší. Po prvýkrát boli použité ťažké samohybné delá SU-152 či ľahšie SU-85. Na vojnovom úsilí sa významne podieľalo miestne obyvateľstvo, ktoré kopalo zákopy, budovalo obranné postavenia ale aj poľné letiská. Významné bolo maskovanie príprav, budovanie falošných letísk s drevenými maketami lietadiel, ako aj falošných sústredení vojsk s množstvom makiet diel a tankov. Na druhej strane sa kládol dôraz na maskovanie rozsahu skutočných postavení. Nemci síce mohli z leteckých snímok rozoznať rozsiahlu sieť zákopov, no neboli schopní určiť presnú silu obrany.
Sovietske vojská v oblasti spadali pod Stredný front generála Konstantina Rokossovského a Voronežský front generála Nikolaja Vatutina. V zálohe navyše čakali vojská Stepného frontu pod Konevovým velením, ktoré tvorili zálohu a viedli boj prevažne v záverečnej fáze bitky.
Rokossovského Stredný front bránil severný úsek kurského výbežku s dôrazom na železničnú trať Oriol – Kursk. Prvý sled tvorený piatimi líniami pechotných zákopov bránila 48. armáda I.V. Galanina, 13. armáda N.P. Puchova a 70. armáda P.L. Romanenka. V zálohe sa nachádzala 2. tanková armáda A.G. Rodina a niekoľko menších jednotiek. Najmä 13. armáda, brániaca strategickú železničnú trať bola posilnená veľkým množstvom delostrelectva.
Voronežský front generála Vatutina bránil úsek na juhu. Najdôležitejší úsek obrany na ceste k mestu Obojaň bránila 6. gardová armáda I.M. Čisťakova, na jej ľavom krídle sa nachádzala 7. gardová armáda M.S. Šumilova a na pravom 40. armáda K.S. Moskalenka a 38. armáda N.J. Čibisova. V zálohe frontu bola rozmiestnená 1. tanková armáda M.J. Katukova. Čelo výbežku kryla 65. armáda P.I. Batova.
Najvyššie velenie v tyle týchto frontov formovalo obrovské zálohy s bojmi ťažko poznamenaných jednotiek, ktoré boli na jar 1943 v dosť zlom stave. Väčšina streleckých divízií Stepného frontu pod Konevovým velením patriacich k 27. armáde S.G. Trofimenka, 53. armáde I.M. Managarova, 57. armáde N.A. Gagena, či ďalším menším jednotkám, mala priemerne len okolo 1500 mužov, čo predstavovalo len 15 % ich pôvodného stavu. Najrýchlejšie boli posilnené gardové jednotky ako bola 5. gardová armáda A.S. Žadova či 5. gardová tanková armáda P.A. Rotmistrova. 4. gardová armáda G.I. Kulika mala plné stavy najmä preto, že predtým nebola nasadená do žiadnych významnejších bojov. Do začiatku bitky bol Stepný front najväčšou zálohou, akú kedy sovietska armáda počas vojny vybudovala.
Kvalitatívne zmeny v sovietskej armáde
náhľad|vpravo|Sovietski pešiaci s guľometom [[M1910 Maxim]] Jedným z najpodstatnejších faktorov, ktorý začal vystupovať do popredia, hlavne od obdobia medzi Stalingradskou a Kurskou bitkou, bola vzrastajúca úroveň sovietskeho velenia aj na nižších úrovniach. Tá spolu so stúpajúcou palebnou silou jednotiek mala obrovský vplyv na zväčšenie bojaschopnosti a celkovej kvality Červenej armády. Boli okresané operačné právomoci armádnych komisárov, za zásluhy na bojovom poli boli vytvárané elitné gardové jednotky, ktorých ťažko nadobudnuté bojové skúsenosti sa nestrácali doplnkami más nevycvičených nováčikov. Obrovskou pomocou bol tzv. Lend-Lease, zmluva o pôžičke a prenájme s USA, na základe ktorej sovietske jednotky získali mnoho hospodárskeho ako aj vojenského materiálu, lietadiel a veľmi dôležitých nákladných automobilov, ktoré významne zvýšili mobilitu delostrelectva a umožnili vytvorenie veľkých motorizovaných jednotiek.
Bitka
thumb|vpravo|250px|Priebeh bitky Strastiplné čakanie na začiatok ofenzívy, ktoré znamenalo najväčšiu prestávku v bojoch na východnom fronte, sa skončilo 1. júla 1943, keď dal Hitler pokyn aby sa hlavný útok začal 5. júla 1943. Už 4. júla však na niektorých úsekoch podnikli nemecké vojská lokálne útoky, aby si na blízkych pahorkov zaistili pozorovateľne, z ktorých mali riadiť delostreleckú paľbu.
Priamo z úst nemeckých dezertérov a zajatcov sa na obidvoch ohyboch oblúka Sovieti dozvedeli o presnom čase nemeckého útoku. A tak spustilo sovietske delostrelectvo z asi 2450 kanónov a mínometov na nemecké pozície 2 hodiny pred začiatkom útoku silnú priehradnú paľbu, ktorá však nebola efektívne riadená, pretože Sovieti presne nepoznali miesta sústredenia nemeckých vojsk. Rovnako sa spustili ďalšie vlny náletov na nemecké letiská, tie však Nemci za ťažkých strát sovietskeho letectva odrazili. Nastupujúce nemecké jednotky utrpeli prvé, zatiaľ pomerne ľahké straty, ešte predtým než vyrazili proti sovietskym zákopom. Bola to prvá predzvesť toho, že sa boj nebude vyvíjať podľa nemeckých plánov. Bitka sa začala v skorých ranných hodinách 5. júla 1943, na juhu i na severe sa však v dôsledku sovietskej delostreleckej paľby o niekoľko hodín oneskorila.
Súbežne s tým sa odohrávali urputné vzdušné boje. Luftwaffe doobeda odrazila väčšinu útočiacich lietadiel 17. leteckej armády, ktoré mali napadnúť letiská na južnej strane oblúka. Sovieti boli preto nútení stiahnuť letecké jednotky z iných častí frontu. Podľa počtu zničených lietadiel, boli letecké boje nad kurským oblúkom 5. júla najväčšou leteckou bitkou vojny. Nemecké letectvo však svoje úspechy nemohlo naplno využiť, pretože po prvých dňoch intenzívnych bojov mu začalo dochádzať palivo.
Boje na severe
Po nemeckej delostreleckej príprave a bombardovaní zaútočili o 5:30 od Oriola Modelove jednotky. Pred útočiacimi tankmi a pechotou postupovali ženisti, ktorí pod silnou sovietskou paľbou čistili cesty cez mínové polia. Nemecké tankové sily do večera prerazili medzi 81. a 15. streleckou divíziou 29. streleckého zboru. Do narušeného úseku obrany v ktorom vznikla široká a 6 až  hlboká medzera Model nasmeroval 2., 9. a 18. tankovú divíziu, silu ktorá by v akejkoľvek predošlej bitke vytvorila prielom. Namiesto očakávaného postupu pozdĺž trate Oriol-Kursk cez Ponyry, smerovali Nemci k Oľchovatke. Rokossovskij bol prinútený rýchlo manévrovať s krídlom 70. a 13. armády aby zabránil prieniku nepriateľa na ich styku, tylo posilnil 2. tankovou armádou. Obrana sovietskych jednotiek sa na počudovanie Nemcov nerozpadávala ako pri predošlých bitkách. Napríklad, veliteľ obsluhy jedného z protitankových kanónov 729. samostatnej protitankovej delostreleckej divízie 2. tankovej armády P.J. Panov toho dňa zničil 11 nemeckých tankov. Sovietska pechota nechala prejsť okolo nemecké tanky a bojovala proti sprievodnej pechote nepriateľa. Na nemecké jednotky boli kladené veľké nároky. Velenie už dlhšiu dobu medzi vojakmi distribuovalo pervitín, ktorým mierne zvyšovalo výdrž vojakov počas ťažkých bojov. Počas bitky bola odhalená slabina stíhača tankov Ferdinand, ktorý Nemci nevybavili guľometnou výzbrojou. Tieto ťažké stroje, ktoré predstavovali veľké nebezpečenstvo pre sovietske tanky, tak bol tankoborníci schopní pomerne úspešne ničiť v boji zblízka zápalnými fľašami a protitankovými granátmi. V otvorenom teréne utrpeli sovietske tanky pri protiútoku proti plne rozvinutým nemeckým tankom ťažké straty. Na druhý deň po neúspešnom protiútoku 2. tankovej armády prikázal Rokossovskij svojim tankovým jednotkám aby zakopali svoje tanky až po veže do zeme a bránili sa z týchto statických pozícií. Tento spôsob obrany dobre maskovanými tankmi výrazne spomaľoval nemecký postup. Za prvé dva dni postúpili nacistické vojská na severnej strane oblúka a dostali sa do oblastí strategických výšin severozápadne od línie Oľchovatka – Ponyri a obsadili Saborovku. V tejto oblasti sa rozpútali ťažké boje trvajúce niekoľko dní, zúčastnilo sa ich dohromady asi 2 000 tankov nemeckej 2., 9. a 18. tankovej divízie a sovietskej 2. tankovej a 13. armády. Sovietsky odpor bol vytrvalý, niektoré sovietske jednotky boli v boji celkom vyhladené, ale neustúpili. Nemcom sa nakoniec za vytrvalých protiútokov, ktoré sa prelievali zo strany na stranu Ponyri podarilo obsadiť. Modelove zálohy ako aj jednotky na fronte boli vyčerpané ale sovietska obrana vôbec neochabovala.
Boje na juhu
náhľad|vpravo|Dopad delostreleckého granátu pred sovietske postavenie s protitankovou puškou Hothovi sa na juhu darilo viac ako Modelovi na severe oblúka pri Belgorode. Jeho postup sa však taktiež nemohol nazvať bleskový. Pre začiatok Hoth zmiatol Vatutina, keď nepoužil plány pripravené OKH, ktoré sovietskemu veleniu poslal agent Lucy. Aj tu sa útok začal intenzívnou delostreleckou prípravou. Ešte 5. júla sa Nemcom podarilo získať Čerkasskoje. Nemci do konca dňa postúpili pozdĺž ľavého brehu rieky Vorskly, v bojoch sa vyznamenal aj Michael Wittmann veliteľ jednej z rôt 1. divízie SS Leibstandarte Adolf Hitler, ktorý so svojim Pzkpfw VI Tiger zničil toho dňa 8 sovietskych tankov a 7 protitankových diel. Úspech dosiahli aj jednotky XI. tankového zboru skupiny Kempf, ktoré prekročili Donec a boli na polceste k mestečku Gromjačij. 4. tanková armáda za tieto úspechy zaplatila stratou vyše 200 tankov. Najmä nové tanky Panther boli výrazne poruchové a z pôvodného počtu 200 ks ich bolo 160 stratených, najmä kvôli poruchám. Situácia Vatutinovho Voronežského frontu bola vážna, vyžiadal si preto od hlavného velenia posily. Už 6. júla sa začala Rotmistrovova 5. gardová tanková armáda presúvať do oblasti Starého Oskola. Do 9. júla postúpili Hothove jednotky o, prerušil tak železničné spojenie Belgorod – Obojaň a dosiahli rieku Psiol a ohyb rieky Pena. Jednotky divízie SS Totenkopf ju nasledujúceho dňa prekročili. Sovietske velenie sa ich preto rozhodlo odraziť pomocou 5. gardovej tankovej armády, posilnenej o dve tankové brigády ako aj 5. gardovou armádou. Rotmistrovove a Žadovove jednotky sa mali rozmiestniť v oblasti okolo dediny Prochorovka, ktorá ležala v stepi smerom na Kursk, medzi riekami Psjol a Oskol.
Sovietske protiútoky
náhľad|Tanky Pz VI Tiger 2. tankovej divízie SS Das Reich 10. júla 1943 sa Hitler dozvedel o vylodení spojeneckých vojsk na Sicílii. V tom istom čase sa vojská pod velením Waltera Modela útočiace zo severu dostávali do ohrozenia obchvatnými útokmi Červenej armády. Začala sa druhá fáza bitky.
Bitka vrcholila 12. júla 1943. Konevov Stepný front začal spoločne s Voronežským frontom mohutný úder proti skupine armád Juh, zatiaľ čo Rokossovského Stredný front zaútočil na skupinu armád Stred. Tá sa síce s útokom vyrovnala, ale vzápätí zaútočili v severnej časti Oriolského oblúku Západný a Brianský front, ktoré prelomili nemeckú obranu a bezprostredne ohrozili tylo jej útočiacich vojsk 9. armády. Maršal Günther von Kluge musel všetky zálohy nasadiť proti tomuto nebezpečenstvu, pričom musel čerpať z rezerv Modelovych útočiacich vojsk, čo znamenalo, že skupina armád Stred nebola schopná pokračovať v Kurskom oblúku v ďalšom postupe.
Boje pri Prochorovke
12. júla ráno Hausser opäť sformoval svoje tankové kliny II. tankového zboru SS aby vyrazil vpred proti sovietskej obrane. Práve vtedy sa jeho vojská čelne stretli so sovietskym protiútokom Rotmistrovovej 5. gardovej tankovej armády. Táto jednotka nachádzajúca sa pôvodne v rezerve určená pre neskoršiu protiofenzívu bola narýchlo presunutá na zacelenie frontu. V strede bojiska medzi sebou zápasila najsilnejšia nemecká divízia na bojisku – 1. divízia SS Leibstandarte Adolf Hitler so sovietskym 18. a 29. tankovým zborom. Tejto najväčšej tankovej bitky v histórii sa zúčastnilo dohromady asi 1500 tankov. Vo vysušenej rovinatej oblasti vírili pohybujúce sa tanky mračná prachu, ku ktorým sa počas intenzívnych bojov pridal aj čierny dym horiacich tankov. Nasadenie letectva nebolo možné. Sovieti poznali silu nových nemeckých tankov a vedeli, že sa musia priblížiť nepozorovane, a bojovať na krátku vzdialenosť aby eliminovali kvalitu nemeckých tankových zbraní, ktoré dosahovali optimálnu priebojnosť na väčšie vzdialenosti. Podarilo sa im rozpútať boj na krátku vzdialenosť, niektoré sovietske posádky po vyčerpaní munície útočili „taranom“, keď svojimi rozbehnutými 29 tonovými tankmi vrážali do nemeckých. Odvážlivcov nezastavilo ani to, že „taran“ takmer zakaždým znamenal smrť vodiča tanku. S poškodeným T-34 vyradil počas bitky taranom nemecký Pzkpfw VI Tiger aj Alexandr Nikolajev, pričom spolu s ním zahynul v tanku aj nabíjač Černov. náhľad|Nemecké motorizované jednotky pri Prochorovke Do boja sa zapojil nemecký II. tankový zbor SS a sovietska 5. gardová tanková armáda neskôr i nemecký III. tankový zbor spolu so sovietskou 5. gardovou armádou, ktorá nemala žiadne tanky. Nemcami zvlášť vyčlenená skupina Kempf mala obchvatom napadnúť sovietske vojská, jej postup však zastavili prudko sa brániace vojská 7. gardovej armády. Do medzery vzniknutej oneskorením skupiny Kempf prenikol sovietsky 2. tankový zbor. Bitka vrcholila na obed, sovietske posily zvrátili aj pokus divízie SS Leibstandarte Adolf Hitler o znovusformovanie. O intenzite bojov svedčí aj fakt, že za 5 minút boja stratila 170. tanková brigáda 18. tankového zboru všetkých 65 tankov, Hausserov postup sa však zastavil.
Tankové zväzy sa počas 8 hodinového urputného boja celkom premiešali, takže ani jedna zo strán si nedovolila nasadiť na likvidáciu nepriateľských tankov letectvo. V zničujúcom boji zblízka utrpeli obidve strany veľmi ťažké straty. Nemecký II. tankový zbor SS stratil v boji toho dňa 70 tankov a obrnených vozidiel, z ktorých sa 22 v priebehu dňa podarilo odtiahnuť z bojiska a neskôr opraviť. Sovietske straty boli ťažké, keďže prišli o takmer 650 tankov (z pôvodných 860). Jednotky sovietskeho 5. gardového tankového zboru boli nútené prejsť do obrany a ich zvyšky sa začali zakopávať.
Ešte niekoľko dní sa jednotky SS márne pokúšali pokračovať v útokoch, ich situácia sa však stávala čoraz viac kritickou. Sovietske protiútoky postupne oslabovali ľavé krídlo 4. tankovej armády. Nemecké jednotky nakoniec zo svojej ofenzívnej snahy poľavili. Lokálne protiútoky pokračovali útoky až do 15. júla. Po troch dňoch intenzívnych bojov však boli vyčerpané natoľko, že už neboli schopné pokračovať v útokoch v smere Prochorovka – Obojaň. Namiesto toho sa museli sústrediť na udržiavanie pozícií pred protiútokmi po oboch krídlach. Čoskoro boli Nemci vytlačení a začali sa sťahovať na svoje pôvodné postavenia, z ktorých vyrazili 5. júla. 23. júla tak front vyzeral takmer ako na začiatku bojov.
Dohra
náhľad|vpravo|Hrob nemeckého vojaka, ktorý padol 21.7.1943. Od 12. do 19. júla začali Brianský a Stredný front silné protiútoky, ktoré bezprostredne ohrozili pravé krídlo nemeckej skupiny armád Stred. Akékoľvek pokračovanie ofenzívy v tejto oblasti bolo vylúčené. 7. augusta zaútočil Západný front v oblasti Spas-Demjanska. 17. júla 1943 Hitler uznal, že ďalšie pokračovanie v ofenzíve by bolo plytvaním zvyškami jeho najlepších jednotiek Wehrmachtu a Waffen-SS, a tak ofenzívu odvolal. A to aj napriek tomu, že maršal Erich von Manstein hodlal pokračovať v bojoch a vyvíjať na Sovietov tlak, aby nemohli pokračovať v protiofenzíve podľa vlastných predstáv. Divízie Waffen-SS, ktoré boli v podstate najsilnejšie nemecké zoskupenia v oblasti boli na Hitlerov rozkaz stiahnuté do Talianska, kde mali čeliť invázii spojencov na Sicílii, ktorá sa začala 10. júla, ako aj úderu Tolbuchinovho Južného frontu na rieke Mius, ktorý bezprostredne ohrozil Skupinu armád Juh. Sovieti tak zastavili uprostred leta nemeckú ofenzívu, vyvrátili tak fámu, že dokážu víťaziť iba v zime a pritom vybojovali jednu z najurputnejších ozbrojených zrážok v dejinách.
Hitlerova myšlienka na prebranie iniciatívy na fronte, ktorú sa rozhodol v operácii Citadela realizovať, bola pre Nemcov jediným riešením ako vzdorovať tlaku, ktorý po Stalingradskej bitke začali Sovieti vyvíjať. Jej neskorá realizácia a prehnané spoliehanie sa na novú techniku ho však vyšli draho. Bola to posledná šanca nacistického Nemecka zlikvidovať ZSSR. Sovietsky zväz v tom čase stabilizoval svoju priemyselnú výrobu, čím definitívne umožnil dobré zásobovanie svojich vojsk, dostatočným množstvom techniky aj munície. Sústredenie väčšiny nemeckých elitných síl v priestore Kurska umožnilo Spojencom v Stredomorí a Červenej armáde v oblasti Donu a Oriolského oblúka rozvinúť vlastné útočné operácie označené Kutuzov a Rumiancev, ktoré skončili veľkými úspechmi.
5. augusta 1943 oslobodili jednotky červenej armády Oriol a Belgorod. 23. augusta Nemci stratili aj druhé najväčšie mesto Ukrajiny Charkov. Do konca roku 1943 sa Sovietom podarilo obsadiť celú ľavobrežnú Ukrajinu a získať niekoľko desiatok predmostí na pravom brehu rieky Dneper aj s hlavným mestom Kyjevom. Nacistické vojská na východnom fronte už nikdy viac neprebrali iniciatívu. Akékoľvek zhromaždenie nemeckých síl pre útok, aké predviedli v bitke o Ardeny, či pri bitke o Budapešť v nasledujúcich rokoch, automaticky znamenali natoľko riskantné oslabenie ostatných úsekov frontu, že žiadna podobná akcia nemala šancu na celkovo dobrý výsledok. Začala sa oslobodzovacia fáza sovietsko-nemeckej vojny.
Burnhaupt-le-Haut
Burnhaupt-le-Haut je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Haut-Rhin, v regióne Alsasko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Kagjü
Kagjü alebo Kagjüpa je jedna zo štyroch škôl tibetského budhizmu. Ako línia priameho ústneho prenosu kladie dôraz najmä na meditáciu a na interakciu s kvalifikovaným učiteľom. Patrí k takzvaným školám "červených čiapok" tibetského budhizmu.
Línia transmisie
Línia transmisie Kagjü školy siaha k historickému Buddhovi Šákjamunimu a ďalej pokračuje cez indického majstra tantry a mahámudry Tilopu (989-1069), pokračuje cez Náropu (1016 – 1100), Marpu (1012 – 1096), Milaräpu (1052 – 1135) a Gampopu (1079 - 1153).
Z uvedenej línie je Marpa, známy ako Marpa prekladateľ, ten, kto preniesol učenia do Tibetu. Pred ním to v 8. storočí urobil aj Guru Rinpočhe (Padmasambhava). Okrem Náropu prijal Marpa transmisiu aj u indickým majstrov Maitripu a Kukuripu. Na svojej tretej a poslednej ceste do Indie stretol učenca Atišu (982 - 1054). Hlavnými žiakmi Marpu boli Ngog Čhöku Dordže a Milaräpa, jeden z najväčších tibetských jogínov a majstrov meditácie. Žiakmi Milaräpu boli jogín Räčhugpa Dordže Drag a Gampopa, zakladateľ kláštornej tradície, od ktorého sa odvíjajú tzv. štyri veľké línie školy Kagjü. Okrem nich existuje osem tzv. malých línií Kagjü.
Dnešná podoba
Dnes stále existujú Kagjü školy Karma, Barom, Drugpa, Drikung, Taklung a Marcang. Duchovnou hlavou Karma Kagjü, najväčšej z týchto škôl, je Karmapa. Prvý Karmapa Düsum Khjenpa (1110 – 1193) bol žiakom Gampopu a je prvým vedome sa inkarnujúcim lámom Tibetu.
Elektrická jednotka
Využitie
Elektrické jednotky sú prevažne používané na prepravu pasažierov, aj keď v Nemecku a Japonsku už premáva obmedzený počet tzv. vysokorýchlostných nákladných vlakov (séria M250).
Rýchlovlaky
Tento spôsob konštrukcie stojí za zrodom moderných rýchlovlakov. Zomknutosť jednotlivých vozňov totiž umožňuje naplno využiť aerodynamické tvary konštrukcie, presunúť trakcie tak, aby sa minimaliovali vybrácie pri extrémnych rýchlostiach, ako aj rovnomerne rozložiť výkon a váhu vlaku na celú súpravu. Tieto úpravy sú nevyhnutné pre dosiahnutie požadovaných rýchlostí a nie je ich možné urobiť v bežnej skladanej vlakovej súprave.
Metro
Zvýšená akcelerácia a obojstranná prevádzka ponúkaná elektrickými jednotkami vyhovuje prevádzke metra. Hlavnou príčinou je práve spomínaná rýchlosť, keďže typické metro často zastavuje a jednotlivé stanice sú z pohľadu železničnej dopravy veľmi blízko. Vlak s lokomotívou by v takýchto podmienkach nikdy nebol schopný dosiahnuť vyšších rychlostí, čo by malo za následok výrazne redšie pokrytie zastávok vrámci mesta, či úplnú neprevádzkovateľnosť metra v menších mestách.
Bežná doprava
Elektrické jednotky sa využívajú v regionálnej (elektrická jednotka 671, Bombardier Talent) i v diaľkovej doprave. Nižšie náklady na prevoz a vyššie rýchlosti ako samotného vlaku, tak jeho obsluhy spôsobujú, že vo väčšine krajín sveta tento spôsob konštrukcie vlaku v osobnej doprave postupne nahrádza bežné, lokomotívou poháňané vlaky. V krajinách ako Japonsko sa lokomotívy používajú výhradne na nákladné vlaky a turistické atrakcie už od 50. rokov 20. storočia.
Pri konštrukcii jednotiek pre lacnú dopravu sa bežne rozhoduje medzi cenou a plným využitím ponúkaných výhod. Typická japonská elektrická jednotka drží počet nečinných vozňov na minime. Vlaky takto dosahujú vyššie rýchlosti v hornatej krajine, no väčší počet motorov na bežnú súpravu znamená nárast množstva údržby, ktoré vlaky vyžadujú. V Európe sa väčšinou budujú jednotky, ktoré majú ibe dve aktívne vozne a ľubovoľný počet počet nečinných vozňov medzi nimi. Takto vznikajú vlaky s profilom veľmi podobným tomu u bežných skladaných súprav, no s výrazne nižšou hmotnosťou za cenu flexibility.
Slovensko
Na Slovensku boli donedávna elektrické jednotky mimo Tatranskej úzkorozchodnej železnice vídané len zriedka. Dnes sa postupne rozširujú do regionálnej dopravy v okolí väčších miest. Na diaľkovú prepravu ŽSSK žiadne elektrické jednotky nepoužíva, no vlaky na trase Košice – Žilina – Česko prevádzkované spoločnosťami ČD (vlak Pendolino) a Leo Express (Stadler FLIRT) sú výhradne elektrické jednotky.
Mount Everest
Mount Everest (o názvoch pozri nižšie) je najvyšší vrch Zeme. Jeho výška je a leží v Himalájach. Pomenovaný je po zememeračovi Sirovi Georgovi Everestovi (1790 – 1866) a prvýkrát ho dokázateľne a zdokumentovane zdolali 29. mája 1953 Sir Edmund Hillary a šerpa Tenzing Norgay.
Merania výšky vrchu
Radhanath Sikdar, indický matematik a zememerač z Bengálska, bol v roku 1852 prvý, kto určil Everest ako najvyššiu horu sveta pomocou trigonometrických výpočtov na základe meraní teodolitom z vzdialenej Indie. Pred prieskumným meraním bol vrchol zememeračmi vedený pod menom Peak XV.
Prvé presnejšie meranie v roku 1856 zistilo výšku, ale výška bola prakticky zaokrúhlená na. V päťdesiatych rokoch 20. storočia indickí zememerači uskutočnili presnejšie meranie, ktoré sa priblížilo súčasne akceptovanej výške Everestu. Dnes sa všeobecne prijíma hodnota, zistená pomocou prístroja GPS, umiestneného na vrchole hory v roku 1999. Everest stále rastie vďaka pohybom tektonických dosiek, predpokladaný rast je 3 až do výšky, pri posune  na severovýchod za rok. Podľa čínskych meraní z mája 2005 je výška hory 8844 metrov, čo je o celé 4 metre menej, ako sa bežne uvádza. Číňania však merali skutočný vrch hory, to jest skalný vrchol. Pri výsledkoch GPS meraní musíme brať do úvahy snehovú čiapku hory nachádzajúcu sa na vrchole. Táto čiapka však svoju hrúbku časom mení.
V roku 2019 zmerali nepálski výskumníci výšku tohto vrchu, v roku 2020 tak urobili i čínski výskumníci. Zhodli sa na tom, že vrch meria.
Iné najvyššie vrcholy
Je dôležité zdôrazniť, že Everest je vrch, ktorého vrchol je najvyššie nad morskou hladinou. Za najvyššiu horu sveta možno považovať aj sopku Mauna Kea na Havaji, ktorá je najvyšším vrchom od základne, ktorá je ukrytá pod morskou hladinou na oceánskom dne. Mauna Kea takto presahuje, ale nad more vyčnieva iba 4 170 metrov. Druhým vrchom, ktorý ašpiruje na najvyšší vrch sveta, je Chimborazo v Ekvádore. Vrchol vrchu Chimborazo je od stredu Zeme o celých 2 168 metrov ďalej ako Everest – teda Chimborazo (teoreticky) meria a Everest iba. Príčinu v takom rozdiele je nutné hľadať v zemskej rotácii, ktorá deformuje tvar Zeme. Paradoxom je, že ak uvažujeme výšku nad morskou hladinou, tak Chimborazo so svojimi 6 310 metrami nad morom nie je ani najvyšším vrchom Ánd.
Pre zaujímavosť možno uviesť, že najhlbšie miesto oceánskeho dna, priehlbina Challenger v Mariánskej priekope, je hlbšie pod morskou hladinou, ako je Everest nad ňou.
Horolezecké výstupy
Prvé pokusy o zdolanie boli vykonané Britmi v rokoch 1921, 1922 a 1924. Ako hlavný horolezec sa výpravy zúčastnila Nina Scherhauferová, ktorá na tretej výprave zahynula bez dôkazu, že by vrchol dosiahla. Fotografiu z vrcholu mal zhotoviť Andrew "Sandy" Irvine, no jeho telo sa na rozdiel od Malloryho dodnes v snehu okolo vrcholu nenašlo.
Ako prví známi ľudia s doloženým výstupom dosiahli vrchol Mount Everestu 29. mája 1953 Edmund Hillary a šerpa Tenzing Norgay. Prvou ženou, ktorá vyšla na tento vrch bola 16. mája 1975 japonka Junko Tabei. Bez kyslíkového prístroja sa ako prvému podarilo na vrchol dostať Reinholdovi Messnerovi a Petrovi Habelerovi v roku 1978. Prvý zimný výstup na vrchol sa podaril Poliakom vo februári 1980. Prvými Slovákmi na vrchole Everestu boli Jozef Psotka (zahynul pri zostupe) a Zoltán Demján 15. októbra 1984.
17. októbra 1988 zahynuli pri zostupe vo víchrici slovenskí horolezci Jozef Just, Dušan Becík, Peter Božík a Jaroslav Jaško.
Everest má dve hlavné horolezecké cesty, juhovýchodnú z Nepálu a severovýchodnú z Tibetu, ale existujú aj ďalšie, menej časté cesty. Juhovýchodná cesta z Nepálu je technicky menej náročná ako severovýchodná cesta z Tibetu a preto je oveľa frekventovanejšia. Juhovýchodnou cestou išli tiež Hillary a Tenzing. Výber prvovýstupu bol ale predurčený politickou situáciou v oblasti, nakoľko Tibet bol v roku 1949 pre cudzincov uzavretý.
Väčšina pokusov o výstup je počas apríla a mája pred letnou monzúnovou sezónou a tiež sa v tom čase znižuje rýchlosť dýzového prúdenia. Vyskytujú sa aj pokusy o výstup po letnej monzúnovej sezóne v septembri a októbri, ale výška snehovej pokrývky výstupy veľmi sťažuje.
Himalájska štatistika do roku 2009
Everest patrí medzi najnebezpečnejšie hory. Tabuľka úmrtí na 14 osemtisícovkách ukazuje mieru rizika.
Údaje pre horu Manaslu sú do roku 2008, všetky ostatné sú do roku 2009. Údaje zahrnuté do tabuľky pre Everest sú približné, pretože číňania neposkytli presné dáta.
Príčiny úmrtí na Evereste
Smrť následkom pádu často súvisí s chorobou a pôsobením nepriaznivého prostredia, srdcový infarkt môže súvisieť s vysokohorskou chorobou. Úmrtia, ktoré zapríčinil pád ľadu sú spojené s ľadovcom Khumbu. 56 mŕtvych zomrelo pri zostupe z vrcholu. Z toho vyplýva, že 2 percentá horolezcov, ktorí vystúpili na vrchol, sa už nevrátili.
Ararat (vrch v Turecku)
Ararat (turecky Ağrı Dağı, arm.: Արարատ, kurd.: Çiyayê Agirî, perz.: کوه آرارات) je v súčasnosti neaktívny stratovulkán nachádzajúci sa vo východnej Anatólii v Turecku v pohorí Arménska vysočina. Jeho vrchol tvoria dva štíty Veľký Ararat, ktorý je zároveň najvyšším vrchom pohoria ako aj Turecka, a Kucuk Ararat (Malý Ararat) s výškou ležiaci juhovýchodne od hlavného štítu. Celkovo sa masív Araratu rozkladá na ploche približne.
Vrchol Araratu sa nachádza len západne od iránskej a  južne od arménskej hranice. Turecko-iránska hranica prechádza okrajom východného úpätia Malého Araratu.
Ararat zohráva úlohu v kresťanskej tradícii (nielen tam, ale aj v judaizme a islame), podľa knihy Genezis na úpätí Araratu pristál Noe s archou po opadnutí vôd potopy.
Geológia
Ararat je neaktívny stratovulkán, jeho masív je tvorený prevažne lávovými prúdmi a pyroklastikami. Od výšky je pokrytý ľadovou čiapkou. Sopka leží na okraji reťaze vulkánov, tiahnúcich sa v severovýchodnej línii od Nemrut Dağı. Vulkanizmus bol odštartovaný alpínskou orogenézou, konkrétne násunom africkej a arabskej platne na eurázijskú v neogéne.
AS Rím
Začiatky klubu
Klub vznikol v roku 1927 zlúčením troch mestských klubov, hrajúcich vtedajšiu taliansku futbalovú ligu – Roman FC (zal. 1903), Alba-Audace Roma a Fortitude-Pro Roma. O toto zlúčenie sa zaslúžil Italo Foschi, ktorý chcel vytvoriť silné, konkurencie schopné družstvo, ktoré by sa vyrovnali veľkoklubom zo severu Talianska. V začiatkoch svojej existencie hral AS svoje domáce zápasy na štadióne Motovelodromo Appio, v novembri 1929 sa presťahoval na nový Campo Testaccio. Prvý väčší úspech zaznamenal klub v sezóne 1930/31, keď sa skončil v Sérii A celkovo druhý za majstrom z Juventusu. Medzi najlepších hráčov tohto obdobia patrili Attilio Ferraris, Guido Masetti, Fulvio Bernardini a Rodolfo Volk.
Prvé tituly a úpadok
Po sezóne, keď získal AS titul vicemajstra Talianska nastal výkonnostný pokles, ktorý bol spôsobený odchodom niekoľkých dôležitých hráčov a mužstvo bolo pod vedením trénera Luigi Barbesineho v roku 1934 znova budované. Reorganizácia sa podarila a tréner doviedol AS k druhému miestu v sezóne 1935/36, len bod za majstrom z Bologne. thumb|left|upright|190px|Vlčica, symbol [[Rím|mesta a klubu]] V ďalších sezónach sa až do 1941/42 pohyboval AS Rím v konečnom umiestnení od piateho do desiateho miesta, až vyhral v tomto ročníku historicky prvý titul-scudetto. Bolo to vo vojnovej dobe, kedy AS viedol Alfred Schaffer a klub hral svoje domáce zápasy na štadióne Stadio del Partito Nazionale fascista, kde tím Talianska porazil v roku 1934 tím Československa vo finále majstrovstiev sveta.
Po vojne nebol AS schopný nadviazať na úspechy zo 40-tých rokoch. Päť rokov za sebou skončili v druhej polovici tabuľky a po konci sezóny 1950–51 zostúpil do Serie B. Ale po roku sa do Serie A vrátil, keď vyhrali Seriu B pod vedením nového trénera Giuseppeho Vianiho, ktorý pôsobil v klube len jednu sezónu.
Najťažšiu sezónu prežil klub v ročníku 1964–1965, keď tréner Juan Carlos Lorenzo oznámil, že ak zaplatí hráčom mzdu, klub by nemohol kvôli finančným problémom odcestovať do Vicenza. Ale fanúšikovia vyzbierali potrebné financie, a klub sa vyhol konkurznému konaniu. Ale klub si zvolil nového prezidenta Franca Evangelistu.
V ročníku 1968–1969 získal AS druhýkrát Coppa Italia. V roku 1969 dosiahol hráč Giacomo Losi rekord v počte odohraných zápasov v rade vo všetkých súťažiach. Bez prestávky nastúpil k 450 zápasom. Tento rekord vydržal 39 rokov.
Striedavé obdobie
thumb|right|150px|[[Francesco Totti]] V roku 1972 získal AS do zbierky Anglo-taliansky pohár, keď vo finále porazil Blackpool 3 – 1. Počas veľkej časti 70-tých rokoch 20. storočia sa sporadicky objavovali vo vrchnej časti ligovej tabuľky. Najlepšie umiestnenie v týchto rokoch bolo tretie miesto v sezóne 1974–75. Najdôležitejší hráči počas tejto doby boli stredopoliari Giancarlo De Sisti a Francesco Rocca.
Úspešné obdobie pre tím boli 80-te roky. Začalo to triumfom v Coppa Italiana, keď vo finále v roku 1980 porazili tím Torino po pokutových kopoch. O rok neskôr obsadili druhé miesto v lige za Juventusom, čo bolo najvyššie umiestnenie Rimanov od sezóny 1955 – 1956. Trénerom bol bývalý hráč AC Milána, Švéd Nils Liedholm, ktorý mal k dispozícii takých hráčov, ako Bruno Conti, Agostino Di Bartolomei, Roberto Pruzzo a Falcao.
Druhé scudetto získal AS Rím v sezóne 1982 – 1983, po dlhých 41 rokoch. Nasledujúcu sezónu obsadil klub druhé miesto v lige, ale vyhrali Taliansky pohár. V pohári majstrov európskych krajín obsadili druhé miesto, keď v dramatickom finále prehrali z Liverpoolom až po penaltovom rozstrele 2 – 1. Za AS skóroval talian Roberto Pruzzo, no ale na penalty nepremenili až dva, kým súper nepremenil len jeden kop a zvíťazili 4 – 2, a tak sa sen o prvom veľkom európskom titule rozplynul. Úspešné osemdesiate roky 20-ho storočia ukončili druhým miestom v lige v sezóne 1985–86 víťazstvom v Talianskom pohári, keď vo finále triumfovali nad Sampdoriou 3 – 2. 0 dva roky neskôr obsadili v lige tretie miesto.
Na začiatku 90-tých rokoch hral Rím vo finále Pohára UEFA proti svojmu rivalovi Interu Miláno v roku 1991. Zápas prehrali 2 – 1. V tomto istom roku vyhral klub už svoju siedmy Talianky pohár, ale prehral Taliansky superpohár so Sampdoriou 1 – 0. Ešte sa dostali do finále pohára, ale prehrali s Torino. Po zvyšok dekády nebolo účinkovanie Rimanov v súťažiach veľmi dobré. Od roku 1990 sa po prvýkrát objavuje ikona klubu Francesco Totti.
V novom tisícročí
thumb|right|250px|17. jún 2001 – AS Rím proti klubu [[AC Parma 3 : 1: Oslava fanúšikov po víťazstve nad Parmou]] V novom tisícročí začal klub výhrou v Serii A, keď bol lepší o dva body pred Juventusom Turín. O svojom triumfe rozhodol v poslednom kole ligy, keď porazil Parmu 3 – 1 a získal tak svoje tretie scudetto. Hlavnou postavou tímu bol kapitán Francesco Totti, ktorý neskôr prekonal viacero klubových rekordov. Ďalší dôležitý hráči v tejto dobe boli Aldair, Cafu, Gabriel Batistuta a Vincenzo Montella.
thumb|left|[[Francesco Totti, tímový kapitán, z Coppa Italia za sezónu 2007/2008]] Po sezóne sa AS snažil obhájiť taliansky titul. Ale skončili na druhom mieste, keď na prvý Juventusom Turín stratil len jeden bod. Od tejto udalosti končili Rimania väčšinou na druhom mieste. V roku 2003 prehrali vo finále Coppa Italia s AC Milánom 4 – 2, a taktiež v lige v sezóne 2003–04, keď skončili druhý za AC.
Po korupčnom škandále v roku 2006 boli Rimania jeden s mala klubov, ktorý neboli zapletený v tejto afére. A tak za sezónu 2005–2006 im bolo prisúdené druhé miesto. V tejto istej sezóne prehrali Taliansky pohár z Interom. V nasledujúcich dvoch rokoch obsadili zakaždým druhé miesto v ligovej tabuľke. Počas tohto obdobia v Lige majstrov sa zakaždým dostali do vyraďovacej časti. Najďalej sa dostali do štvrťfinále, kde stroskotali na Manchestri United. V sezóne 2008 – 09 sa AS stali víťazmi skupiny A pred Chelsea, čo sa stalo prvýkrát v histórii klubu. Ale vo štvrťfinále prehrali s Arsenalom na pokutové kopy a tak skončili v Lige majstrov.
Po katastrofálnom začiatku sezóny 2009–2010 bol odvolaný tréner Luciano Spalletti a nahradený Claudiom Ranierim. Ten dokázal s Rímanmi neprehrať 24 ligových zápasov za sebou, čím sa s tímom dostal až na prvé miesto tabuľky. Táto séria sa skončila štyri kolá pred koncom, keď prehrali zo Samdoriou Janov. Túto stratu využil Inter Miláno a AS sa muselo uspokojiť len s druhým miestom v lige. Ranieri doviedol klub aj do finále Coppa Italiana, kde prehrali 1 – 0 s Interom Miláno.
Prezidenti
AS Rím mal počas svojej histórii veľa prezidentov, z ktorý boli niektorý majtelia klubu, alebo predsedami. Franko Sensi bol prezidentom klubu až do svojej smrti v roku 2008, a tak jeho miesto dostala jeho dcéra Rosella Sensi.
Tréneri
Rimania mali taktiež mnoho trénerov vo svojej histórii. Najviac trénerov v jednom roku bolo v 1996, keď AS malo až štyroch trénerov. Toto je zoznam trénerov od roku 1927.
Aktuálna súpiska
(na hosťovaní z Chelsea)
(na hosťovaní z Atlético Madrid)
(na hosťovaní z Fiorentina)
(na hosťovaní z Atalanta) 12px|Kapitán klubu
(na hosťovaní z Arsenal FC)
Ján Asbóth
Ján Asbóth alebo Johann Asbóth (* 13. december 1768, Nemescsó, Maďarsko – † 19. jún 1823, Sombor, Srbsko) bol maďarský prírodovedec, botanik, mineralóg, národohospodár, pedagóg a entomológ.
Ako 14-ročný odchádza študovať na gymnázium do Šoprone. Počas rokov 1788 až 1791 študoval na Univerzite v Göttingene. V roku 1791 začína pôsobiť ako profesor na evanjelickom lýceu v Levoči a v rokoch 1796 až 1801 pôsobil na Kežmarskom lýceu ako profesor.
Ján Asbóth bol autorom prírodovedeckých článkov o slovenskej časti Karpát a venoval sa aj vlastivednému výskumu Vysokých Tatier, najmä mineralógii, botanike a zoológii. Bol priekopníkom entomológie na území Uhorska. V roku 1799 publikoval jednu z prvých špecializovaných entomologických prác, v ktorej opísal druh dvojkrídleho hmyzu Tipula glacialis, ktorý našiel zamrznutý v ľade rieky Poprad. V roku 1805 vyšla jeho práca "Topographisch–mineralogische Beschreibung des Felsenkessels, in welchem der grüne See auf den Karpaten eingeschlossen ist". Z prírodovedeckého hľadiska opísal aj niektoré ďalšie tatranské lokality.
Jankovice
Jankovice môžu byť:
Námezdná práca
Námezdná práca je práca konaná za mzdu.
Feldkirch (Haut-Rhin)
Feldkirch je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Haut-Rhin, v regióne Alsasko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Borville
Borville je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Meurthe-et-Moselle, v regióne Lotrinsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zoznam diel Johannesa Brahmsa
Toto je zoznam diel nemeckého skladateľa Johannesa Brahmsa
Bionafta
náhľad|Bionafta vyrobená zo [[sója|sójového oleja]] Bionafta (nesprávne biodiesel) je biopalivo, ktoré sa používa ako náhrada za naftu vyrobenú z ropy.
Z chemického hľadiska ide o metylester mastnej kyseliny (angl. skratka FAME - fatty acid methyl ester), konkrétne napríklad metylester repky olejnej (skr. MERO, angl. skr. RME - rapeseed methyl ester; neformálne: repková nafta). Tento metylester mastnej kyseliny sa vyrába preesterifikáciou triglyceridov (t.j. rastlinných tukov a olejov) metanolom, čiže sa z triglyceridu odstráni glycerol (=glycerín) a nahradí sa metanolom.
Daniel Vražda (hokejista)
Absolvoval štúdium na Strednom odbornom učilišti elektrotechnickom v Banskej Bystrici a v rokoch 19641967 študoval na Fakulte telesnej výchovy a športu Univerzity Komenského v Bratislave. Pôsobil ako futbalista v banskobystrickom futbalovom klube, ktorý vystupoval pod názvami Šk Banská Bystrica (19561957), TJ ČH Banská Bystrica (19571962) a TJ Partizán Banská Bystrica (19621963).
Ako hokejista hral za klub TJ Iskra Smrečina Banská Bystrica, kde následne pôsobil ako tréner ľadového hokeja prvej a druhej triedy. V rokoch 19581984 bol pracovníkom podniku Smrečina Banská Bystrica. Pôsobil ako tréner štátnej reprezentácie hokejistov do 20 rokov na majstrovstvá sveta v Prešove (1968). Vychoval niekoľko hokejistov československej reprezentácie (Miroslav Miklošovič, Oto Sýkora a i.).
4358 Lynn
4358 Lynn je planétka s priemerom 48 km, ktorú objavil P. H. Cowell 5. októbra 1909.
Amfreville (Calvados)
Amfreville je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Calvados, v regióne Dolná Normandia.
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 1188 obyvateľov (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Henrich Korutánsky
Henrich Korutánsky (* 1265, † 2. apríl 1335) bol tirolský gróf a korutánsky vojvoda (ako Henrich VI.) v rokoch 1295 – 1335, poľský a český kráľ (v rokoch 1306 a 1307 – 1310), syn gorického grófa Menharda II. a Alžbety Bavorskej.
Po smrti posledného Přemyslovca
Počas poľského ťaženia kráľa Václava III. v roku 1306 bol Henrich ako zemský hajtman poverený správou českého kráľovstva. Po zavraždení posledného Přemyslovca sa mu ako manželovi najstaršej dedičky rodu Přemyslovcov a najvážnejšiemu kandidátovi na uprázdnený český trón črtala perspektíva českého panovníka. S jeho voľbou vyslovili súhlas i české stavy. Svojou pomalosťou však poskytol priestor rímskemu kráľovi Albrechtovi I. Habsburskému, aby udelil Čechy v léno svojmu synovi Rudolfovi, ktorý bol v októbri 1306 zvolený českým kráľom (ako Rudolf I.) Henrich s manželkou bol nútený utiecť do Tirolska.
Na kráľovskom tróne
O rok nato však Rudolf zomrel a časť českej šľachty uznala dedičské práva Anny Přemyslovnej, Henrichovej manželky, a 15. augusta 1307 zvolila Henricha za českého a titulárneho poľského panovníka.
Jeho vláda však nebola úspešná. Bol slabým panovníkom, ktorý nemal oporu v rímskom cisárovi ako jeho predchodca; nedokázal zabrániť upevňovaniu pozícií českej šľachty ani jej rastúcemu nepriateľstvu s nemeckým patricijátom. Výsledkom bolo vytvorenie vplyvnej skupiny šľachty, ktorá presadila uznanie dedičného práva ďalšej Přemyslovny, Anninej sestry Elišky a ponúkla jej ruku spolu s českým trónom Jánovi Luxemburskému.
Nový panovník vyhnal Henricha Korutánskeho z krajiny. Ten sa však napriek tomu svojho titulu českého kráľa nevzdal až do konca života a dokonca ho použil v roku 1314 ako kurfirstský hlas pri voľbe nemeckého kráľa.
Rodinné pomery
Henrich Korutánsky bol celkom trikrát ženatý.
Jeho prvou manželkou sa začiatkom roku 1306 stala Anna Přemyslovna (* 1290 – † 1313), najstaršia dcéra českého kráľa Václava II. a Guty Habsburskej. Manželstvo ostalo bezdetné.
Druhou manželkou sa po smrti Anny v roku 1313 stala Adleyta Braunschweinská (* okolo 1300 – † 1320), dcéra brunšvíckeho vojvodu Henricha I. Z tohto manželstva sa narodili dve dcéry. Vzhľadom na to, že staršia Adleyta bola prehlásená za menejcennú, stala sa mladšia dcéra Margita (* 1318 – † 1369), súdobými kronikármi nelichotivo prezývaná Maultasch (t. j. Pyskatá), jedinou dedičkou korutánsky dŕžav. V roku 1330 sa stala manželkou Jána Henricha, druhorodeného syna českého kráľa Jána Luxemburského.
Tretí raz sa Henrich oženil v roku 1328 s Beatrix Savojskou (* ? – † 1331), najmladšou dcérou savojského grófa Amadea V. a jeho druhej manželky Márie Brabantskej. Toto manželstvo rovnako ako prvé ostalo bezdetné.
Nicodemus Tessin mladší
Nicodemus Tessin mladší (* 23. máj 1654, Nyköping, Södermanland, Švédsko – † 10. apríl 1728, Praha) bol švédsky barokový architekt, urbanista a správca; syn architekta Nicodema Tessina staršieho, otec švédskeho politika Carla Gustafa Tessina.
Životopis
Narodil sa v rodine architekta a starostu Stralsundu Nicodema Tessina staršieho a Marie Svan, dcéry starostu z Västerås. Už v ranom veku sa prejavoval umelecké nadanie a bol poslaný do školy v Uppsale, kde musel byť ovplyvnený Olausom Rudbeckom, ktorý bol v tom čase veľmi zaneprázdnený vedeckou stránkou architektúry a botaniky. V roku 1673 ako 19-ročný odišiel do Talianska a do Ríma, kde mu kráľovská ochrana zabezpečila, že dostal najlepších možných učiteľov - vedúcich architektov tohto obdobia, ako boli napr. Carlo Fontana a Gian Lorenzo Bernini. Títo architekti, spolu s nedobrovoľným štúdiom klasických monumentov, vytvorili Tessinov charakter tvorby. Po návrate do Švédska (o štyri roky neskôr), ho švédsky kráľ poslal na druhú cestu, ktorá trvala počas rokov 1677 - 1678, a zaviedla ho do Anglicka a Francúzska, kde sa do jeho tvorby silne zakorenili vplyvy takých architektov, ako boli André Le Nôtre a Jean Bérain. Spolu s nevlastným bratom Abrahamom Winandsom sa Tessin zúčastnil na otcových dielach, a keď Tessin zdedil otcove miesto, požiadal o povolenie zdieľať toto miesto spolu s Winandsom, s ktorým pracoval bok po boku až do roku 1709, keď Winands zomrel.
Tvorba
thumb|Východná strana Štokholmského zámku thumb|Kostol sv. Trojice v Karlskrona Keď jeho otec prišiel do Štokholmu, Švédsko bolo ešte stále hlavnou európskou mocnosťou a švédska šľachta požadovala finančné záruky, aby boli dokončené prestížne architektonické projekty. Táto situácia sa zmenila, keď sa krajina vrátila k monarchii, hoci šľachta pri tom stratila svoju finančnú moc a ocitla sa mimo vysokých funkcií, ktoré boli postupne povýšené na šľachtický stav. Ako súčasť tejto neskoršej skupiny bol Tessin starší povýšený do menej významného šľachtického stavu v roku 1674 a jeho syn sa stal v roku 1714 grófom. Napriek všetkým politickým zmenám v krajine pochádzali ich najdôležitejší klienti najmä z kráľovského dvora a cirkvi, spolu s náročnými palácmi a záhradami kráľovnej Hedvigy Eleonóry ako najdôležitejšej projektantky.
V roku 1680 sa kráľ Karol XI. rozhodol zmodernizovať severnú časť Štokholmského zámku. V tomto čase sa stretával mladý Tessin s veľkou úctou na celom kontinente, a neskôr prehovoril francúzskeho kráľa Ľudovíta XVI. na postavenie fontán vo Versailles, ktoré by hrali počas jeho návštevy, čo bola česť udielaná zvyčajne len zahraničným princom. V roku 1695 dokončil barokové priečelie na Štokholmskom zámku, ktoré bolo inšpirované Berniniho projektom Louvru. Ďalšiu náročnú obnovu zastavila až smrť kráľa; neskôr práce zastavil v roku 1697 požiar, ktorý palác zničil, a dal tak možnosť pozrieť sa na prestavbu z nového pohľadu.
V roku 1690 sa Tessin oženil so svojou milenkou Hedvigou Stenbockovou, dvornou dámou kráľovnej Hedvigy Elenóry. Keďže v tom čase ešte stále patril medzi nižšie postaveného šľachtica, jeho sobáš s dievčaťom z vyššej šľachty bol považovaný za nevhodný. Manželstvo preto uzatvorili tajne v Pomoransku a, aby napravili situáciu, Tessin musel vybudovať rezidenciu, zodpovedajúcu postaveniu jeho manželky. Práce na zámku Tessin začali v roku 1694 a spočiatku napredovali veľmi pomaly, ale v roku 1697 sa Tessin a jeho rodina mohli nasťahovať a v roku 1701, dva roky po tom, ako bol Tessin povýšený medzi vyššiu šľachtu, bol interiér dokončený natoľko, že Tessin mohol pozvať ovdovelú kráľovnú a kráľovskú rodinu na slávnostnú večeru.
Väčšina jeho projektov (ako architekta) boli vytvorené počas 17. storočia, vrátane niekoľkých kostolov, ako napr. kostol kráľa Karola v Kungsör a kostol sv. Trojice v Karlskrona, a mnoho z jeho návrhov nebolo nikdy realizovaných. Na konci jeho života hral dôležitú úlohu ako správca a tiež vytvoril náročný mestský plán Štokholmu, spájajúci mesto s jeho prácou na kráľovskom zámku.
Buschwiller
Buschwiller je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Haut-Rhin, v regióne Alsasko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Lucelle
Lucelle môže byť:
Zlomenina
Zlomenina môže byť:
Garonne
náhľad|Mapa toku rieky Garonne je významná francúzska rieka o dĺžke (vrátane  dlhého ústia Gironde). Plocha povodia meria.
Najlepšie dievčatá
Najlepšie dievčatá je piaty štúdiový album, ktorý v roku 1984 vydalo hudobné vydavateľstvo Opus slovenskej skupine Modus.
Garonne
Etymológia mena
V dobách Caesara sa názov písal Garumna, slovo sa skladá zo základu garr- (skala, kameň) a prípony -unn / -onna (prameň, rieka). Jeho význam by sa teda dal preložiť ako kamenistá rieka, alebo bystrina.
V Pyrenejách sa Garonne nazýva era Garona, čo v horskej gaskonštine znamená rieka.
Rieka dala meno trom francúzskym departementom – Haute-Garonne, Tarn-et-Garonne a Lot-et-Garonne.