cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Blažej Baláž
Tvorba
V roku 1992 vytvoril z textilného odpadu niekoľko inštalácií pri príležitosti samostatnej výstavy v Galérii Jána Koniarka v Trnave. Neskôr vytvára multiinštalácie, v ktorých mení význam a funkčnosť budov galérií zaplnením všetkých okien textilnými látkami či postrihaným výtvarným časopisom (Postscriptum, 1993, Galéria M. A. Bazovského Trenčín, Postscriptum II, Galéria mesta Bratislavy a Dobrý deň, pani Kopplová, Galéria J. Koniarka v Trnave 1997).
Od roku 1992 realizuje lingvistické grafiky najprv prostredníctvom zničených matríc svojich predchádzajúcich (školských) prác. Je to cyklus Bľabot a bes, grafiky ako PRINT (1992), IDEATH, WEAST, EARN, TO BE..., ktoré sú tlačené aj za pomoci opilníkovaných mincí. Tento princíp naplno využíva v roku 1994, napríklad na rozmernom diele Posledná večera, ktorý je obohatený o novú stratégiu - vedomé a kontrolované plesnutie papiera. Princíp tlače z malých mikromatríc - opilníkovaných mincí autor sám nazýva "rozkmitaná matrica". Takou je aj šesť metrov široký ironický Hexameter (1995) ,, alebo na plátne vytlačená grafika s maliarskym formátom (200 x 300 cm) - 1358 hviezd, 1358 duší (1999), vystavená na bienále grafiky v Ľubľani, tieto tlače mincami sú autorovou autorskou technikou. .
Služátky (okres Havlíčkův Brod)
Služátky sú obec v Česku v okrese Havlíčkův Brod v kraji Vysočina. 1. januára 2012 tu žilo 157 obyvateľov, z toho 78 mužov a 79 žien, pričom priemerný vek v obci bol 42,4 roka (muži 42,8 roka, ženy 42,0 roka).
Blažej Baláž
Tvorba
Realizuje niekoľko akčných výstupov - akčné umenie - s ekologickým, politickým alebo socio-kultúrnym kontextom (Zákony rastu, performancia 1999, Skarabeus, 1997, Artwart, performancia 1997). V posledných rokoch (od roku 1993) realizuje zložito štrukturovanú permanentnú akciu My Way a viacero ekologických performancií a eventov, v ktorých rozvíja aktívne Beuysov princíp "sociálnej plastiky". Prisvojením si a pretváraním verejného priestoru pred bytovkou v ktorej býva (lokalizovaná v tesnej blízkosti veľmi vyťaženej dopravnej komunikácie), napĺňa "filozofiu obratov", v tomto prípade ide o aktivizmus na priesečníku sociálneho a ekologogického.
Kostol Saint-Jean-de-Malte
Kostol Saint-Jean-de-Malte je prvý gotický kostol v Provensalsku. Stojí na námestí Saint-Jean-de-Malte v Aix-en-Provence.
Ústredná loď kostola bola postavená v 13. storočí na mieste staršieho kostola a bola súčasťou špitála Rádu svätého Jána z Jeruzalema. Kostol má veľmi triezvy interiér, veža so svojimi 67 m je najvyšším bodom mesta. Sú tu pochovaní niektorí členovia rodu provensalských grófov.
Les Olmes
Les Olmes je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Rhône, v regióne Auvergne-Rhône-Alpes.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Ville-au-Montois
Ville-au-Montois je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Meurthe-et-Moselle, v regióne Lotrinsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Šimon Való
Šimon Való (* 2. október 1846, Veľká Lehota - + 12. apríl 1923) bol dozorný kanonik a člen bratislavskej kapituly, úradník pápežskej komory, člen oddelenia literatúry a vedy spoločnosti sv. Štefana.
Narodil sa vo Veľkej Lehote pri Novej Bani. Vyštudoval teológiu. Po vysviacke bol kaplánom v Mojmírovciach a v Budapešti. V roku 1874 bol školským inšpektorom a docentom náboženstva na univerzite v budapeštianskom kňazskom seminári, kde od roku 1876 prednášal teológiu. V roku 1883 po založení svätoštefanskej vedeckej a literárnej spoločnosti ho zvolili za vedúceho vedeckého literárneho oddelenia. Od roku 1887 bol tajným pápežským komorníkom v Pápe. V roku 1892 ho vymenoval budapeštiansky arcibiskup za prokurátora pápežskej kúrie.
V almanachu Kosorú – Veniec od roku 1865 uverejnil viacero básní, kritických článkov, poviedok a jedno uznávané veľké historické dielo o živote Jána Huňadyho. Za svoju dizertačnú prácu z oblasti histórie práva získal dve ocenenia. Je autorom viacerých hesiel uvedených V Pallas Lexikone. Jeho príležitostné práce, recenzie kníh, kázne a pod. sa objavili aj v cirkevných periodikách a časopisoch.
Bol členom Nábožného združenia saleziánskych spolupracovníkov (tretí rád saleziánov), ktorý založil v roku 1876 taliansky kňaz Ján Bosco.
V knihe Katolícke Maďarsko - A Katholikus Magyarország, ktorú vydalo a vytlačilo KÉSZÜLT A STEPHANEUM NYOMTATÓ MÜINTÉZETBEN, BUDAPEST v roku 1902 ktorej je spoluautorom je uvedená aj jeho fotografia. Krátka informácia o ňom je aj v diele: Monografia žúp a miest v Maďarsku z r. 1903, kde je medzi osobnosťami literatúry a vedy Tekovskej župy uvedené aj jeho meno. Z genealogického hľadiska bol blízkym predkom rodu Valo bývajúcim v Psiaroch.
Ofiolitový komplex
náhľad|Idealizovaný rez ofiolitovým komplexom.
Grék Zorba (film)
Grék Zorba (angl. Zorba the Greek, gr. Αλέξης Ζορμπάς (Alexis Zorbas) je americký film z roku 1964. Film bol nakrútený podľa rovnomenného románu gréckeho spisovateľa Nikosa Kazantzakisa a vychádza zo skutočnej udalosti. Režisérom filmu bol Cyperský Grék Michalis Kakojannis, hudbu zložil Mikis Theodorakis. Film vo vtipnom podaní charakterizuje typickú grécku povahu, ktorú stelesňuje práve Alexis Zorbas.
Ofiolitový komplex
Ofiolitový komplex je idealizovaný profil, respektíve sekvencia hornín tvoriaca oceánsku zemskú kôru a časť vrchného plášťa (teda ocenásku litosféru). Skladá sa z bázických a ultrabázických láv a menších intrúzií. Za súčasti ofiolitového komplexu sú niekedy považované aj sprevodné rádiolarity alebo iné hlbokovodné sedimenty ako ílovité bridlice alebo sliene.
Grék Zorba (film)
Dej
Dej sa začína v prístave Pireus, kde mladý Brit gréckeho pôvodu Basil čaká na loď na ostrov Kréta, kde jeho otec vlastnil baňu, ktorú práve Basil chcel uviesť do prevádzky. Tu stretne Alexisa Zorbu (Anthony Quinn), výrečného a poblázneného pastiera a vojenského veterána, ktorý si naplno vychutnáva radosti života. Po krátkej konverzácii Zorbas presvedčí Basila, aby ho zamestnal, vraj pozná dobre miestne zvyky a bude mu užitočný. Spoločne sa potom vydajú na Krétu. Keď prídu do dediny, v ktorej sa nachádza spomínaná baňa, sú vrelo uvítaní miestnymi vidiečanmi, čo má odzrkadľovať tradičnú krétsku pohostinnosť. Ubytujú sa u zostarnutej a popletenej francúzskej herečky madame Hortenseovej (Lila Kedrova), ktorú Zorba prezýva Bubulina, podľa gréckej kapitánky z vojny za nezávislosť, Laskariny Bubuliny. Basil sa v dedine zamiluje do mladej "Vdovy" (Irene Pappas). Zorbas potom dostane megalomanský nápad, ako získať potrebné drevo do bane. Vyberie sa do lesa, ktorý je majetkom mníchov, opije sa s nimi a presvedčí ich, aby mu dovolili vyrúbať niekoľko stromov. Keďže je les na svahu, Zorbas vymyslí stroj typu lanovky, ktorý by drevá dopravil na rovinu. Celý tento stroj potom chcel zostaviť na základe chabej makety z piesku. Basil mu nato dá peniaze, aby išiel do mesta Chania kúpiť potrebné drôty. Zorbas sa však cestou zatúla a nemysliac na budúcnosť prehýri všetky peniaze na alkohol a prostitútky. Peniaze veselo rozdáva rôznym ľuďom. Zorbas napíše Basilovi, že všetky peniaze premrhal. Nahnevaný Basil potom madam Hortenseovej oznámi, že Zorbas si ju chce vziať za ženu. Potom, čo sa Zorbas vrátil do dediny sa na Basila nahneval, avšak na druhý deň na hnev zabudol a rozhodol sa s madame oženiť. Medzitým Basil strávil s "vdovou" noc, čo sa na druhý deň dedina dozvedela a zvlášť miestny čudák Mimithos (Sotiris Mustakas), ktorý bol do vdovy platonicky zamilovaný. Celá dedina potom vdovu obkľúčila snažiac sa ju ukameňovať za to, že s Basilom strávila noc. To je ukážka tradičnej krétskej vendetty. Zorbas však Mimithosa odzbrojí a vdovu oslobodí. Potom však k nej priskočí Mimithosov otec a zabije ju nožom. Následne umiera aj madam Hortenseová na pneumóniu. Po jej smrti si miestne ženy odnesú jej veci. Zorbas nakoniec zoženie materiál na stavbu lanovky a po istom čase ju dostavia. Celá dedina sa prišla pozrieť na tento zvláštny stroj a vystrojila sa obrovská zábava. Tento prístroj bol ovenčený množstvom gréckych zástav. Mních na hore potom spustí prvé drevo, ktoré obrovskou rýchlosťou vyletí zo stroja do mora. Keď však spustí ďalšie drevo, celý labilný stroj sa zakníše a z rachotom sa celá stavba zrúti. Tak zároveň stroskotali podnikateľské plány Basila a Zorbu. Zorbas prejaví smútok, no Basil si z toho nič nerobí a požiada Zorbu, aby ho naučil tancovať. Zorbas sa zaraduje a spoločne začnú na pláži tancovať Syrtaki a zabudnú na starosti. Tu sa film končí.
Ofiolitový komplex
Ofiolitový komplex nie je možné za bežných podmienok sledovať. Najhlbšie vrty do oceánskeho dna dosiahli iba do hĺbky 1500 m. Ďalšou, lacnejšou možnosťou ich výskumu je dradging (loďou ťahané rypadlám či pluhom podobné zariadenia ktoré zachytávajú materiál na morskom dne) v oblasti stredooceánskych chrbtov a transformných zlomov. Touto metódou sa však nedajú získať stratifikované vzorky. Odkryvy, ktoré sa dnes nachádzajú na zemskom povrchu sú obnažené časti oceánskeho dna, ktoré boli zachytené pri subdukcii a neskôr obdukované alebo exhumované do kontinentálnej kôry.
História výskumu
Slovo ophio po grécky znamená had, lithos znamená kameň. Termín ofiolit po prvýkrát použil Alexandre Brongniart v roku 1813 pre označenie skupiny zelených hornín (serpentinit, diabáz) v Alpách. Gustav Steinmann neskôr v roku 1906 použil termín v súvislosti s asociáciou serpentinitu, poduškovej lávy a silicitov, tiež na základe výskytu v Alpách a barrandiéne. Termín sa do prelomu 50. a 60. rokov v podstate ďalej nepoužíval. Až objavenie rozpínania oceánskeho dna umožnilo vysloviť predpoklad, že tieto komplexy hornín sú v podstate súčasťou oceánskej kôry. Okrem rozpoznania magnetických pásov Vineom a Matthewsom v roku 1963 k tomu dopomohlo aj objavenie dajkového komplexu v Troodoských ofiolitoch na Cypre. Termín v modernom ponímaní zaviedol v roku 1977 Američan Robert G. Coleman.
Grék Zorba (film)
Hudba k filmu
Hudbu k filmu zložil známy grécky skladateľ Mikis Theodorakis. Išlo o štýl syrtaki (pozri grécka hudba), ktorý vznikol v 60. rokoch z predošlého gréckeho rembetika. Samotný tanec bol vymyslený pre film Zorba a ide o kombináciu ľudových gréckych tancov z Kréty (syrtos) a z Konštantinopolu (chasapiko). Vďaka filmu sa štýl syrtaki a rovnomenný tanec spopularizoval a stal sa charakteristickým pre Grécko, rovnako ako aj dovtedy málo rozšírený strunový nástroj buzuki. Pieseň Zorba´s dance zložená Theodorakisom pre tento film sa stala celosvetovo známou.
Ofiolitový komplex
Stavba ofiolitového komplexu
Idealizovaný litologický profil ofiolitovým komplexom od vrchu nadol zahŕňa:
Od roku 1972, kedy prebehla jedna z vedeckých konferencií zaoberajúcich sa ofiolitmi, bolo rozhodnuté, že termín ofiolity má označovať iba vyvreté horniny a nevzťahuje sa na sedimenty, ktoré na nich ležia nezávisle. Najnovšie poznatky, ktoré o oceánskej kôre nadobudli vedci počas viacerých programov výskumu oceánskeho dna, ako bol napr. Integrated Ocean Drilling Program, poukázali že zloženie oceánskej kôry je v prírode pomerne rôznorodé. Na niektorých miestach sa bazaltové lávy nachádzali priamo nad peridotitmi, bez prechodnej gabrovej vrstvy. Väčšina ofiolitov, ktoré dnes možno pozorovať na povrchu má podobné odchýlky od modelovej stavby, niektoré z nich vznikli primárne, mnohé sú však spôsobené neskoršími procesmi, ako bola napríklad exhumácia a zapracovanie do horských pásiem počas orogenézy. Pri tom nezriedka vznikajú aj chaotické ofiolitové melanže.
Výskyt
Najstaršie na povrchu sa vyskytujúce relikty ofiolitov sú známe z oblasti Jarmua (Fínsko). Ďalšie mladšie ofiolity sú známe z lokalít Troodos (Cyprus), Bay of Islands (Kanada) či Semail (Omán a Spojené arabské emiráty).
Neúplnú ofiolitovú štruktúru triasovo-jurského veku možno pozorovať v melanži meliatika v Spišsko-gemerskom rudohorí. Staršie paleozoické ofiolity možno pozorovať v gemerickej rakoveckej jednotke, alebo v tatrickej perneckej skupine v Malých Karpatoch.
TT
TT alebo tt môže byť:
Aprílové povstanie
thumb|300px|Vlajka aprílového povstania, ktorú ušila [[Rajna Popgeorgieva Futeková. Text: 'Sloboda alebo smrť'.]] Aprílové povstanie (po bulharsky: Априлско въстание) bolo povstanie Bulharov proti osmanskej nadvláde v apríli a máji 1876. Bolo krvavo potlačené, ale nepriamo o rok neskôr vyvolalo rusko-tureckú vojnu (1877 – 1878), v dôsledku ktorej sa Bulharsko stalo nezávislé.
Interhelpo
náhľad|logo Interhelpo bolo priemyselno-výrobné družstvo česko-slovenských robotníkov a roľníkov (esperantistov a idistov) založené v máji 1923 v Žiline na pomoc budovania socializmu v sovietskom Kirgizsku. V rokoch 1925 až 1932 odišlo zo železničných staníc Žilina a Brno celkom 1 078 osôb (407 členov družstva a 671 rodinných príslušníkov) v štyroch transportoch. Napriek úspechom zaniklo v roku 1943.
Aprílové povstanie
Cieľom povstania bolo vybojovať si národnú a politickú nezávislosť bulharského ľudu, ktorý bol 500 rokov pod nadvládou Osmanskej ríše. Aprílové povstanie bolo podmienené procesom národného obrodenia Bulharska, ktorý začal začiatkom 18. storočia a svoj vrchol dosiahol v 60 – 70. rokoch 19. storočia.
Interhelpo
Pôvod
Vznik Interhelpa bola reakcia na výzvu Vladimíra I. Lenina, pomôcť vybudovať socializmus na území dnešného Kirgizska. Družstvo vzniklo ako myšlienka českého komunistického agitátora Rudolfa Marečka, ktorý istú dobu žil v Kirgizsku."Rudolf Mareček prežil októbrovú socialistickú revolúciu v Sovietskom zväze v 1917, práve v oblasti Strednej Ázie. Bol členom boľševickej strany, stal sa ľudovým komisárom a dosť pravdepodobne bol Kominternou vyslaný do Československa s úlohou tu zakladať vysťahovalecké projekty. Založil na Slovensku klub jazyka ido a potom tam predniesol myšlienku z časopisu (Revuo Internacional - obežníka jazyka ido) vydávaného v Sovietskom zväze: Založíme komúnu, vysťahujeme sa do Sovietskeho zväzu a pomôžeme tam budovať socializmus. A oni to skutočne začali organizovať. Čo je vlastne neuveriteľné. (Zo spomienok pani Staňkovej z juhomoravskej obce Lužice.)"Mareček odišiel aj s celou rodinou do Ruskej Besarábie, aby tam žil v komunite. Čoskoro potom prišla vojna a Mareček bol cárskou vládou ako cudzinec (občan Rakúsko-Uhorska) z nepriateľskej krajiny odsunutý do Alma-Aty (dnes Kazachstan) v Strednej Ázii. V Alma-Ate vstúpil do Sociálne demokratickej robotníckej strany Ruska, aby sa vzápätí postavil do čela boľševického povstania. Po víťazstve revolúcie bol ako zvláštny vyslanec poslaný do susednej Číny, aby priviedol späť tisíce Kirgizov, ktorí tam utiekli po nevydarenom pokuse o povstanie proti cárskemu režimu v roku 1916. Číňania si však všimli, že má cudzí neruský prízvuk a ako potencionálneho špióna ho zavreli do väzenia. Prepustený bol až na príhovor francúzskeho veľvyslanca a mohol sa tak vrátiť spolu s utečencami späť do Turkestanu. Nepodarilo sa mu presvedčiť komunistov a získať významnejšie postavenie a preto sa rozhodol vrátiť do svojho rodiska.
NGC 5505
NGC 5505 je galaxia v súhvezdí Pastier, ktorú objavil americký astronóm Lewis A. Swift 6. júna 1886.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 13.
Interhelpo
Pôvod
Mareček, ktorý sa narodil vo vtedajších Bohuniciach, dnes časť Brna pracoval aj ako stolár v moravskom Novom Hrozenkove. V Karakole (sídlo v Altajsku, teraz súčasť Ruskej federácie na hranici s Mongolskom a Kazachstanom) – vtedajšom Prževalsku – založil komúnu Novaja Era a posmelený jej prvými úspechmi začal o komúnach rečniť na komunistických zjazdoch. Začal byť presvedčený, že aj Československo je už na sovietske myšlienky pripravené. A tak sa v roku 1921 vrátil domov. Popri zamestnaní stolára v Žiline viedol krúžok medzinárodného jazyka ido, s nadšením rozprával o boľševickej revolúcii, ktorú zažil v Rusku, až napokon v Žiline predstavil svoj úmysel – rozhodol sa zorganizovať československé robotnícke priemyselné družstvo zložené z dobrovoľníkov, ktorí odcestujú do Kirgizska a budú tam stavať družstevné podniky a továrne – bude to pomoc pri budovaní mladej sovietskej republiky. Projekt nazval Interhelpo, čo v jazyku ido znamenalo vzájomná pomoc. Mareček pozýval členov Interhelpo do sovietskej rajskej záhrady, ktorú plánoval vybudovať na okraji jazera Issyk-kuľ (pri ktorom bol aj Karakole).
Vznik Interhelpa a cesta do Piškeku
V roku 1924 bola medzi sovietskou vládou a predstaviteľmi Interhelpa uzatvorená dohoda o presídlení do Kirgizska. Interhelpo mala byť komúna, pôvodné zložená len z členov komunistickej strany. Bol stanovený poplatok 5 000 korún za vstup do družstva a ďalšie peniaze za cestu rodinných príslušníkov.
24. apríla 1925 prišiel do hlavné mesto Kirgizska u nás vtedy nazývaného Pišpeku (od roku 1926 Sovietmi premenovaný na Frunze), dnes Biškek prvý transport. Pôda, podnebie však neboli priaznivé. Nikto ich nečakal. Problém bo aj v tom, že v Altajsku doteraz nie je železnica a Pišpek bola posledná stanica. Transport mal 303 osôb z Československa a 14 vagónov s vybavením, strojmi pre stolárske, zámočnícke, sústružnícke, kolesové, krajčírske a obuvnícke dielne, poľnohospodárske stroje, stroje pre koželužne, kompletná píla. Pätnásťtisícový Pišpek bol vtedy vlastne len väčšou dedinou, kde okrem kostolov a niekoľkých mešít bolo iba zopár väčších tehlových budov. Žiadna významnejšia továreň, väčšia škola či nemocnica, dokonca ani vodovod či kanalizácia.
V rokoch 1925 až 1932 odišlo z Československa, zo staníc Žilina a Brno, celkovo 1078 osôb (405 Čechov, 380 Slovákov, zvyšok iné národnosti; 407 bolo členov a 671 rodinných príslušníkov) v štyroch transportoch. Družstvo bolo v ČSR zaregistrované ako „Interhelpo, všeobecné výrobní a spotřebitelské družstvo v Žilině“ so štatútom schváleným štátnymi orgánmi. Na stanici Žilina je umiestnená pamätná tabuľa, venovaná udalosti.
História družstva
Po príchode do dnešného Biškeku museli prví členovia družstva niekoľko mesiacov žiť v starom vojenskom lágri. Pišpecké úrady im prenajali zdemolovaný zajatecký tábor, v ktorom ešte desaťročie predtým trpeli vojaci z Rakúsko-Uhorska, medzi nimi aj mnohí Česi a Slováci. Niektorých však tábor, neistota, kolísavé teploty a nedostatok peňazí vydesili natoľko, že po necelom týždni po príchode presunuli debny s oblečením a vecami späť na vlakové nástupište a radšej sa vrátili späť do Československa. (Do prvých 4 rokov odišla nazad viac ako polovica.)
Keďže spoločná pokladnica družstva bola po príjazde takmer prázdna, pišpecké úrady im po povolení z Moskvy, poskytli úver na nákup koní i materiálu. Postupne začal svojpomocne budovať ulice svojho nového mesta. Viacero detí aj dospelých zomrelo na nákazu týfusom či na maláriu. Väčšina malých detí do troch rokov, ktoré pricestovali prvý transportom, v prvom roku zomrela. V Piškeku neboli lekári, prví dvaja prišli až s druhým transportom.
Spoločná pokladnica bola takmer prázdna. Vedenie družstva preto si požičalo a rozhodlo o tom, že členovia dostanú výplatu až vtedy, keď budú fungovať dielne. Dovtedy získavali peniaze len predajom svojich vecí na trhu alebo poskytovaním drobných služieb. To trvalo asi rok. Až v polovici roku 1926 dostali prvú výplatu.
Družstvo vybudovalo celý rad prevádzok „na zelenej lúke“. V kirgizských stepiach v okolí mesta Frunze boli postavené a uvedené do prevádzky tieto zariadenia : Ďalej vybudovali nemocnice, poskytli technickú pomoc pri stavbe Turkestansko-sibírskej železnice a priehrady Čustroj, pri zavlažovacích prácach a pri výstavbe hlavného mesta Kirgizska (vládna budova, štátna banka a pod.).
Už roku 1925 bolo Interhelpo oficiálne vyhlásené ako najlepšie družstvo v Sovietskom zväze. V roku 1934 sa družstvo podieľalo na priemyselnej výrobe Kirgizska celými 20 percentami.
V roku 1935 pracoval v podnikoch družstva veľký, zjednotený mnohonárodný tím. Medzi 525 členmi družstva bolo 261 Rusov, 76 Ukrajincov, 40 Slovákov, 39 Čechov, 22 Maďarov. 21 Nemcov, 14 Kazachov a 52 ľudí iných národností.
Známi členovia Interhelpo
Zaujímavým faktom je, že známy politik Pražskej jari Alexander Dubček bol účastníkom Interhelpa, spoločne so svojimi rodičmi. Otec A. Dubčeka Štefan bol v máji 1942 kooptovaný za člena 3. ilegálneho ÚV KSS a 19. júla 1942 ho zatkla ÚŠB a bol väznený v koncentračnom tábore Mauthausen, podobne ako J. Osoha (pozri dole).
Filip Švolík a Ján Kavan tvorili prvé predstavenstvo družstva. Švolík bol aj tajomníkom tamojšej komunistickej strany. Súdruh Dalmonega z Holohovca, neskorší riaditeľ družstva. Členom družstva bol napríklad aj budúci poslanec Marek Čulen. Alois Málek, vedúci krajčírskej dielne, neskôr minister spotrebného priemyslu ČSR. Ján Osoha člen druhého a tretieho ilegálneho vedenia KSČ, od roku 1942 väznený ÚŠB, zahynul v roku 1945 v koncentračnom tábore Mauthausen.
Aprílové povstanie
Podmienky pred povstaním
Zmeny politických a hospodárskych pomerov v Osmanskej ríši, ktoré nastali po Krymskej vojne v rokoch 1853 – 1856, boli dôsledkom širších politických, hospodárskych a spoločenských zmien. Na jednej strane, väčší import a konkurencia lacných priemyselných výrobkov zo západnej Európy likvidoval rad poľnohospodárskych firiem a na druhej strane – niektoré tradičné odvetvia priemyslu sa prispôsobovali novým pravidlám a rýchlejšie sa rozvíjali. Do poľnohospodárstva prenikli nové, progresívnejšie formy organizácie práce. Začali vznikať nové, hoci aj malé priemyselné parky. Aj napriek rozpadajúcemu sa osmanskému feudálno-despotickému systému, sa výroba tovaru v Bulharsku v tomto období prudko zvýšila. Rastúca tendencia kapitalistického rozvoja zapríčinila veľké oživenie cirkulácie tovaru, peňazí a práce. Bulharský obchod sa dostal do európskej kapitalistickej poľnohospodárskej sféry, začal do neho prenikať zahraničný kapitál, nahromadilo sa bohatstvo a nové možnosti výroby tovaru súkromníkov. Týmto spôsobom sa rozvíjajúce moderné výrobné vzťahy dosiahli taký stupeň rozvoja, pri ktorom vznikli objektívne dôvody na vypuknutie revolúcie proti starým pomerom. Základnou hnacou silou bulharskej národnej revolúcie bolo meštianstvo a malí a strední podnikatelia.
Interhelpo
Známi členovia Interhelpo
Družstvo navštívili aj spisovatelia Peter Jilemnický a Julius Fučík. Jilemnický o družstve napísal aj poviedku vo svojej knihe Kompas v nás (1937).
Aprílové povstanie
Podmienky pred povstaním
Aprílové povstanie by sa nemohlo uskutočniť bez historických udalostí, ktoré mu predchádzali. Takou udalosťou bola Krymská vojna v rokoch 1853 – 1856, ktorá sa aj napriek prehre Rusov stala novým odrazovým bodom v boji za bulharskú národnú slobodu. Do popredia vo vojne vystupuje postava Georgija Rakovského, ktorý vytvoril základy revolučnej ideológie a začal organizovať národnooslobodzovacie hnutie. Práve on inicioval vznik Prvej bulharskej légie v Belehrade. Okolo neho sa zoskupili bulharskí revoluční emigranti v Rumunsku. Angažoval sa aj v organizovaní čát Panajota Chitova a Filipa Totju v roku 1867 a Chadžiho Dimitâra a Stefana Karadžu o rok neskôr. Druhou revolučnou postavou bol Vasil Levski, ktorý po Rakovského smrti spolu s Ljubenom Karavelovom a Christom Botevom prevzal velenie. Bol perfektný stratég a organizátor Vnútornej revolučnej organizácie. Nemalú rolu v aktivizovaní hnutia za sociálne a národné oslobodenie malo aj vybojovanie bulharskej nezávislej cirkvi v roku 1870.
Interhelpo
Zánik
Po napadnutí ZSSR Nemeckom sa časť členov vrátila domov, časť zostala v ZSSR (50 príslušníkov bojovalo v 1. česko-slovenskom armádnom zbore). Interhelpo bolo zlikvidované roku 1943, keď bolo včlenené do systému sovietskeho hospodárstva. Väčšinu vedúcich pozícií už vtedy obsadili ruskí občania. Časť členstva družstva bola v čase stalinských čistiek uväznená alebo popravená, iní sa vrátili do Československa.
Aprílové povstanie
Príprava povstania
V lete roku 1875 v Bosne a Hercegovine vypuklo povstanie, ktoré pokračovalo tri roky. Prvé úspechy búriaceho sa ľudu v týchto dvoch oblastiach si všimli aj bulharskí emigranti a snažili sa ich postupy napodobňovať v ich Starozagorskom povstaní v roku 1875. Toto povstanie bolo odpoveďou na povstanie v Bosne a Hercegovine. Bulharské povstanie skončilo neúspechom, a tak sa rýchlo začalo pripravovať ďalšie. Dátum vypuknutia nového – Aprílového povstania – bol stanovený na apríl roku 1876. Hlavným organizátorom budúceho povstania mal byť revolučný výbor v meste Gjurgevo, ktorý na tento účel vznikol koncom roka 1875. Podľa vypracovaných plánov bolo bulharské územie rozdelené na 4 revolučné okresy:
Aby sa predišlo chybám, ktoré sa vyskytli v Starozagorskom povstaní, revolučný výbor sa snažil určiť aj presný dátum povstania. Taktiež boli určené aj ostatné oblasti, kde má povstanie vypuknúť – konkrétne v pohorí Stará planina v časti od Vračanského do Slivenského regiónu, Srednej gore a Rodopách. Tieto oblasti boli určené revolučným výborom. Ten chcel mať istotu, že povstanie vydrží dlhší čas, pretože spomínané oblasti boli umiestnené v horách, kde prostredie nevyžadovalo, aby partizáni boli ťažko vyzbrojení. Cieľ povstania bol jasný – upozorniť európske štáty, zvlášť ruskú diplomaciu, na bulharskú národnostnú otázku. Plán revolučného výboru bol vypracovaný veľmi podrobne. Obsahoval aj evakuačné miesta, kde by sa malo premiestniť obyvateľstvo v prípade priameho ohrozenia Osmanskou ríšou.
Zvláštnu pozornosť si vyžadovala technická príprava povstania – zhromažďovanie zbraní, nábojov a potravín. Určili sa najlepšie miesta na boj proti nepriateľovi, zabezpečili vojenskí špecialisti, bola založená sa tajná výborová zásielková služba a tajná polícia. Najrozsiahlejšie prípravy prebehli vo štvrtom Plovdivskom okrese. Hlavným organizátorom sa stal Georgi Benkovski, ktorý sa neskôr stal riaditeľom tohto okresu. V slivenskom okrese s prípravou povstania trocha zaostali pre nezhody medzi ľudom a revolučným výborom. Stoil sa oddelil a založil povstaleckú základňu na kraji mesta Sliven a neskôr ako partizán odišiel do hôr. Vo vračanskom okrese skončila príprava povstania úplným fiaskom, pretože tu sa revolučný výbor nevedel vôbec dohodnúť. Členovia boli nútení odísť do Rumunska a tam svoj postup prehodnotiť.
Do prípravy aprílového povstania sa zapájajú aj členovia bulharskej revolučnej emigrácie v Rumunsku. Chcú získať peňažné prostriedky na založenie vojenských kádrov, ktoré mali za úlohu pomáhať čatám.
Ako podpora v boji za slobodu vojakom slúžilo aj čítanie revolučnej poézie Dobriho Čintulova, Christa Boteva a iných bulharských autorov.
V blízkom meste Panagjurište apoštoli štvrtého revolučného okresu oznámili vznik dočasnej bulharskej vlády. Aprílové povstanie zachvátilo masovejšie Srednogorie, s centrami v Koprivštici, Panagjurišti, Strelči a iných, a tiež aj severnú časť Rodôp s centrami v Peruštici, Bracigove a Bataku. Významnejšie udalosti sa odohrali aj v prvom Târnovskom revolučnom okrese, kým v Slivenskom a Vračanskom revolučnom okrese konali predovšetkým čaty. Spomedzi čiat, ktoré prenikali spoza hraníc, stojí za zmienku predovšetkým čata Christa Boteva. Tá do oblasti prenikla z Rumunska potom, ako uniesli rakúsko-uhorský parník „Radecki“ a cez Kozloduj pochodovala k Vračanskému Balkánu, kde zahynul ich vodca Christo Botev; následne bola rozohnaná osmanským vojskom. Medzitým osmanské vojská a bašibozuk tvrdo Aprílové povstanie potlačili, vypálili jeho základné centrá a masakrovali obyvateľstvo v povstaleckých oblastiach. Najkrutejšie boli masakre v Bataku, Bojadžiku, Peruštici a Bracigove.
Časom sa správa o začatí povstania rozšírila po všetkých dedinách v západnej časti pohoria Sredna gora, dolinou rieky Marica a Rodopami. V Srednej gore vzniká podľa vopred vypracovaného plánu niekoľko dôležitých bojových oblastí – Panagjurište, Koprivštica, Petrič a vrch Eledžik, kde sa sústreďuje povstalecké obyvateľstvo.
Povstalecké hnutie
Povstalecké hnutie z rokov 1867 – 1869, ktorého najvýznamnejšou aktivitou bolo vtrhnutie čaty Chadžiho Dimitra a Stefana Karadžu do severného Bulharska v roku 1869, skončilo neúspechom. Osmanské vojsko si ľahko poradilo s bulharskými emigrantskými čatami, ktoré neboli podporované obyvateľstvom krajiny. Následkom boli zmeny v kruhoch bulharskej emigrácie, predovšetkým v Srbsku a Rumunsku. Novú tvár bulharskému odboju dali Ljuben Karavelov a Vasil Levski.
Ljuben Karavelov (1834 – 1879) prešiel cez ideu slovanofilstva počas štúdií v Rusku, ale postupne sa začal orientovať na revolučné metódy. Usadil sa v Rumunsku, kde vydával noviny Svoboda (po bulharsky Свобода) a Nezávislosť (po bulharsky Независимост) a stál na čele organizácie, ktorá sa sformovala okolo týchto novín – Bulharský centrálny revolučný výbor (BRCV; po bulharsky Български централен революционен комитет, БЦРК), zjednocujúci tzv. mladých v národno-oslobodzovacom hnutí. Predpokladá sa, že táto organizácia nadobudla svoju konečnú podobu v období rokov 1870 – 1871. Jej sídlom bola Bukurešť a jej ambície boli zjednotiť emigráciu alebo aspoň jej revolučné krídlo.
Paralelne s týmto úsilím sa do popredia dostal plán Vasila Ivanova Kunčeva, nazývaneho Levski (1837 – 1873). Levski, niekdajší novic v kláštore, sa vzdal duchovnej činnosti a bol členom prvej i druhej bulharskej légie, i čaty Panajota Chitova v roku 1867. Jeho účasť v týchto revolučných podujatiach ho nasmerovali k myšlienke, že bulharský národ sa musí sám zorganizovať, aby dosiahol svoje oslobodenie cudzej podpory. Za týmto účelom navštívil trikrát územia obývané Bulharmi, a položil základy tajnej konšpiratívnej organizácie – Vnútorná revolučná organizácia (VRO; po bulharsky: Вътрещна революуионна организация) –, ktorá sa opierala o niekoľko desiatok tajných výborov, vytvorených v krajine.
V roku 1872 sa uskutočnilo Spojenecké zhromaždenie BRCV a VRO, pričom za predsedu spoločného výboru bol vybratý Ljuben Karavelov a Vasil Levski bol určený ako „hlavný apoštol Bulharska“ (t. j. Mýzie), Trácie a Macedónska. Napriek nespornej Levského autorite, jeho pomocník Dimitâr Obšti nedodržiaval jeho príkazy a zorganizoval krádež v Arabakonaku na jeseň roku 1872, ktorá viedla k odhaleniu VRO a chyteniu Vasila Levského začiatkom roku 1873. Apoštol slobody bol odsúdený a obesený vojenským súdom 18. februára 1873 v Sofii, čím revolučné hnutie utrpelo ťažký úder. Po zdĺhavých sporoch odišiel Ljuben Karavelov z revolučného hnutia a vedenie v BRCV, premenované na BRV prevzali mladší dejatelia, zoskupení okolo básnika a novinára Christa Boteva (1848 – 1876). Títo mladí aktivisti volali po okamžitej akcii, napriek stále ťažkej situácii VRO, pretože si mysleli, že povstanie v Bosne a Hercegovine a vyostrujúca sa Východná kríza (1875 – 1878) sú vhodným momentom na vybojovanie bulharskej slobody. Pokus o povstanie v Starej Zagore v septembri roku 1875 bol však zmarený a viedol k demisii Christa Boteva a dobrovoľnému rozpadu BRCV/BRV.
Andreas Rüdiger
Andreas Rüdiger (* 1673 - † 1731) bol nemecký filozof, odporca filozofie Ch. Wolffa, učiteľ Ch. A. Crusia.
Aprílové povstanie
Priebeh povstania
Rýchlo sa šíriace povstanie Osmanskú ríšu veľmi znepokojovalo. Preto sa Vysoká porta (osmanská vláda) v Carihrade rozhodla prijať kroky, ktoré mali rebéliu potlačiť. Na revolučné územie poslala dobre vyzbrojených vojakov z južnej Besarábie. Aj napriek tomu, že buriči nemali šancu proti takej vojenskej sile uspieť, pokračovali v boji. Ako prvá padla 26. apríla 1876 pevnosť Klisura, ktorú armáda tureckého panovníka beja Tosuna obsadila a vypálila. O niekoľko dní neskôr, 30. apríla 1876, padlo Panagjurište. Najdlhšie sa držali rebeli vedení Telijským pod vrchom Eledžik. Aj Koprivštica dostala výstrahu, že bude vypálená. Hoci sa ľudia poskladali na kauciu, osmanská armáda neskôr mesto zničila. Po jej páde bolo povstanie v Srednej gore prakticky potlačené. Keď osmanské vojská videli, že Karlovo a iné dediny v jeho okolí sa nebúria, mali podstatne uľahčenú cestu k Rodopám. Armáda sa dopúšťala početných krutostí, vrátane napichovania zajatcov na koly. 30. apríla 1876 Turci obkľúčili Bracigovo. Po tom, ako sa vzdalo osmanskej armáde, bol zatknutý Vasil Petleškov spolu s ostatnými revolucionármi. V tureckom zajatí bol kruto mučený a nakoniec spáchal samovraždu.
2. mája 1876 osmanská armáda zaútočila na mesto Batak. Miestni povstalci obkľúčení Ahmedom Barutalijom sú rýchlo porazení a celé obyvateľstvo mesta je vyvraždené. Za tri dni tu zahynulo 3000 ľudí – mužov, žien a detí. V Peruštici Turci tu zdevastovali kostol, v ktorom sa ukrývali niektorí vodcovia čaty – Petâr Bonev, Spas Ginev a Kočo Čestmenski, ktorí, aby nemuseli zahynúť v rukách nepriateľov zastrelili svoje manželky a deti a nakoniec samých seba. Po nich ich nasledovali mnohí ďalší buriči.
Najhoršie na tom bol prvý revolučný okres. Väčšina vodcov revolučného okresu v Gornej Orjachovici, Târnove a Ljaskovci boli zajatí. Bol medzi nimi aj Georgi Izmirliev – hlavná spojka medzi výborom a ľudom. Napriek tomu 28. apríla 1876 vznikla nová povstalecká čata sformovaná z obyvateľov dedín Musina, Bjala Čerkva, Michalci, Dičin a Višovgrad. Na čele čaty stál Pop Chariton a za vojenského veliteľa bol zvolený Petâr Parmakov. Vlajkonosičom sa stal Dimitâr Atanasov-Rusčuklijčeto a čatu doplnili ešte Bačo Kiro, Christo Karaminkov a ďalší. Jej úlohou bolo spojiť sa s ostatnými povstalcami a na Balkáne viesť boje proti Turkom. S nimi sa však stretla už na druhý deň pri Drjanovskom kláštore. O deväť dní neskôr nepriateľ kláštor dobyl a zajatí členovia čaty boli postavení pred súd.
Pochybnosti, nesúhlas a chýbajúce jednotné vedenie ako aj neskúsenosť mladých vodcov Vračanského revolučného okresu boli príčinou absolútneho fiaska povstania. Preto už čata Christa Boteva, ktorá 17. mája 1876 prešla Dunaj, nedostala žiadnu podporu a Turci ju ľahko zničili. Stefan Zaimov sa ešte pokúšal vo Vraci zorganizovať povstanie, to však nemalo úspech.
Spolu s čatou Christa Boteva v ten istý deň prešla v severozápadnej časti krajiny pri meste Tutrakan Dunaj aj čata Todora Stojanova. Ani tá však nestihla uskutočniť svoj zámer – pomôcť povstalcom z druhého slivenského revolučného okresu v Starej planine a pri meste Araplar (dnes Aprilovo) bola zdecimovaná.
V juhozápadnom Bulharsku v doline rieky Struma i Bregalnica vypuklo v polovici mája 1876 Razlovské povstanie. Jeho hlavným organizátorom bol Dimitâr Popgeorgiev-Berovski a Stojan Razlovski. 40 ľudí, ktorí vstúpili k nim do čaty, neodolalo Turkom a v polovici mája bola i táto menšia rebélia porazená.
Koncom mája a začiatkom júna roku 1876 bolo Aprílové povstanie v plnom rozsahu potlačené. Za jeden mesiac bolo zabitých 30 000 ľudí. Stovky dedín a miest vyhorelo alebo bolo vydrancovaných, tisíce povstalcov bolo zajatých.
Výsledok povstania
Napriek krutému potlačeniu hrá aprílové povstanie hrá v histórii bulharského národa významnú rolu. Je obrazom vôle bulharského národa v boji za svoju národnú nezávislosť.
Povstanie malo veľký ohlas aj v zahraničí. Keď vyšli v európskych novinách fotky kôp mŕtvych Bulharov, viacero významných osobností po celej Európe vyjadrilo veľmi kritické stanoviská voči praktikám v Osmanskej ríši. V Rusku a niektorých iných štátoch sa masovo rozšírilo hnutie na podporu spravodlivého boja za slobodu bulharského národa. Aprílové povstanie stavia národnostnú otázku Bulharska do stredu medzinárodného politického života a žiada si jej neodkladné riešenie. Povstanie z roku 1876 bolo príčinou Carihradskej konferencie, ktorá sa uskutočnila v rokoch 1876 – 1877. Riešila sa na nej otázka Ruska a jeho radikálnej zainteresovanosti na Balkánskom polostrove, ako aj konečné riešenie bulharskej národnostnej otázky. V roku 1877 Rusko začalo pod vplyvom tohto povstania proti Osmanskej ríši rusko-tureckú vojnu s oficiálnym zdôvodnením, že chce oslobodiť Bulharov a ostatné balkánske národy spod osmanského útlaku.
Oslobodenie
Do tohto sa však zapojili aj sily, ktoré napriek snahe bulharského národa, vyjadrenej v masovom protestnom hnutí, zorganizovali v lete roku 1878 Berlínsky kongres a 13. júla 1878 dosiahli podpísanie Berlínskej zmluvy, ktorá upravila Sanstefanskú zmluvu. Ani protesty a petície, ani Kresnensko-razlogské povstanie na jeseň roku 1878 nepomohli zmeniť rozhodnutie kongresu. A tak slobodu dostala len časť bulharského národa.
Letisko Piešťany
Letisko Piešťany (IATA: PZY, ICAO: LZPP) je medzinárodné letisko regionálneho významu. Nachádza sa v severnej časti mesta Piešťany. Spádová oblasť letiska sú mestá Trnava, Nové Mesto nad Váhom, Trenčín a Topoľčany. Vzletová a pristávacia dráha má rozmery 2 000 × 30 m. Rolovacie dráhy B a C sú široké 10,5m, rolovačka A je široká 14,5m. Medzi rokmi 2016-2019 bolo letisko bez pravidelných liniek, po tom, ako boli v roku 2016 ukončené charterové lety ČSA na trase Piešťany – Berlín-Tegel. Od mája 2019 fungujú z letiska charterové linky do Turecka a Egyptu cez spoločnosti AtlasGlobal (2019) Tailwind Airlines (od 2021) a Fly Egypt (2019). Od roku 2023 pribudla pravidelná linka do izraelského Tel Avivu (Arkia Israeli Airlines) a charterová linka do cyperskej Larnaky (Cyprus Airways).
V areáli letiska sa konajú podujatia ako sú letecké dni Festival Letectva Piešťany alebo závody historických automobilov ESET Historic Cup.
Založenie
Piešťany mali leteckú tradíciu, už 17. 8. 1912 tu ako v prvom slovenskom meste v Rakúsko-Uhorsku pristála vzducholoď. Letisko bolo založené Česko-slovenskou armádou ako vojenské letisko v roku 1926. V roku 1927 sem bol z Nitry preložený "Letecký pluk 3 generála – letca M. R. Štefánika". Na Štefánikovu počesť sa tu taktiež v rokoch 1934 – 1936 konali aj letecké dni.
Slovenské národné povstanie a druhá svetová vojna
V čase vypuknutia Slovenského národného povstania v Piešťanoch sídlili letecké kasárne. Piešťanskí letci sa ako jedna z mála vojenských skupín na západe Slovenska do Povstania zapojila. Už večer 29. augusta 1944 vydal veliteľ stotník Ivan Haluzický spolu s npor. Júliusom Drozdom rozkaz k presunu asi 300 mužov na povstalecké územie. Obrovskou chybou však bolo to, že letci na letisku zanechali všetku techniku, ktorú potom zadarmo získali Nemci. Niektorí piloti, napríklad eso Ján Režňák, tvrdili, že s lietadlami ani nemohli odletieť, keďže na letisku neboli dostatočné zásoby benzínu. thumb|right|[[Tupolev Tu-134|Tupolev Tu-134A, bývalý OK-AFB ČSA, pri letisku v Piešťanoch.]] Po prílete Prvého československého samostatného stíhacieho leteckého pluku na pomoc povstalcom bol 18. septembra 1944 uskutočnený nálet na letisko v Piešťanoch. Na letisku sa vtedy nachádzalo 30 nemeckých lietadiel (typov Junkers Ju 88, Junkers Ju 87 Stuka, Messerschmitt Bf 109 a Focke-Wulf Fw 189). Prepad vykonala osemčlenná skupina pod vedením zástupcu veliteľa pluku npor. Stehlíka, využila pri tom moment prekvapenia a na zemi zničila 10 nepriateľských lietadiel, ďalších 10 zničila pravdepodobne tiež (alebo ťažko poškodila) a zvyšných 10 poškodila ľahko.
Letisko bolo oslobodené 4. apríla 1945, keď boli frontom dobyté aj Piešťany.
Už od začiatku 50. rokov až do roku 1991 bolo určené aj na pravidelné a nepravidelné vnútroštátne lety, najmä ako prípoj k linkám z Prahy. Zníženie dopytu po roku 1989 túto etapu ukončilo. Letecké kasárne boli po rozpade Česko-Slovenska zavreté. Letisko bolo čiastočne zrekonštruované v rokoch 1991 – 1992 a v roku 2008.
Letisko patrilo medzi štyri letecké základne Vzdušných síl SR. Vojenská posádka z Piešťan, v poslednom období tvorená vrtuľníkmi, opustila definitívne letisko v roku 2001.
Novodobé dejiny
Po odchode vojenskej leteckej posádky z Piešťan v roku 2001 sa letisko začalo používať iba na civilnú leteckú dopravu. Od roku 1996 nemecká spoločnosť Eurowings v spolupráci s cestovnou kanceláriou EuroMed dopravovala kúpeľných hostí na linke Berlín -Piešťany (asi 4 000 cestujúcich ročne v roku 2002). Od roku 2002 bolo lietadlo ATR 72 (64 miest) obsluhujúce linku nahradené väčším strojom BAe 146-200 (92 miest).
Medzi rokmi 2016-2019 bolo letisko bez pravidelných liniek, po tom, ako boli v roku ukončené charterové lety pre potreby kúpeľných hostí na trase Piešťany – Berlín-Tegel, ktoré zabezpečovala letecká spoločnosť ČSA. Letisko sa v tomto obodobí dostalo do finančných problémov, neschopnosťou generovať zisk a dlžilo peniaze mestu Piešťany, ako aj členom dozornej rady. Vtedajší predseda Trnavského samosprávneho kraja Tibor Mikuš kritizoval Mesto Piešťany pre neochotu odpustiť letiskovej spoločnosti dlh na dani z nehnuteľnosti, ktorý v roku 2016 činil asi 400 tisíc eur. Taktiež uvažoval ako väčšinový akcionár o úplnom zrušení letiska. Proti tomuto sa zdvihla petícia zo strany občanov mesta, iniciovaná Seniorským parlamentom Piešťany. Tú v novembri 2016 podpísalo asi 7 000 občanov.
Nový predseda TTSK, Jozef Viskupič po zvolení v roku 2017 vymenil vedenie letiska a ohlásil plán na "rozlietanie letiska", teda podporu letiska, jeho zrušenie zavrhol. Od mája 2019 bolo obnovené fungovanie charterových letov, prvý raz v histórii letiska sú prevádzkované lety do Turecka a Egyptu spoločnosťou AtlasGlobal a Fly Egypt. V júli 2019 poslanci mestského zastupiteľstva mesta Piešťany rozhodli o odpustení dlhu letiskovej spoločnosti vo výške 688 500 eur za daň za nehnuteľnosť, aby tak pomohli reštartu letiska.
V roku 2022 prišli na letisko dve ukrajinské cargo spoločnosti Swift Solution Atlantic (CAVOK Airlines) a Vulkan Air ktoré tu servisujú svoje lietadlá typu Antonov 12 a Antonov 26
thumb|Terminál letiska Piešťany s rekonštruovanou príletovou halou v roku 2019.
Rekonštrukcia areálu
V lete roku 2008 sa dokončila investičná výstavba financovaná z eurofondov (75 %), štátneho rozpočtu (20 %) a z vlastných zdrojov (5 %). V rámci tejto investičnej výstavby sa rozšírila rolovacia dráha A a k pôvodnému terminálu sa pristavila nová časť s plochou 380 m². Počet možných odbavených pasažierov naraz sa zvýšil zo 70 na 160. V roku 2007 sa zrealizovala úprava oplotenia letiska za 7,75 milióna slovenských korún.
Nový terminál bol slávnostne otvorený 25. augusta 2008, teda mal dobré načasovanie tesne pred začiatkom Summitu V4 v Piešťanoch v dňoch 12. a 13. septembra 2008. Jeho služby ako prvý využil český prezident Václav Klaus s manželkou.
V súvislosti so začiatkom charterových letov do Turecka a Egyptu v letnej sezóne 2019 bol odletový terminál opätovne zrekonštruovaný, bola vybudovaná nová príletová hala s dopravníkovými pásmi na batožinu či detský kútik. náhľad|[[:en:Rosenbauer_Panther|MAN Rosenbauer Panther 8x8 v službách piešťanského letiska.foto: TTSK
]] 26. októbra 2022 sa letisku odovzdal nový hasičský letiskový špeciál MAN Rosenbauer Panther 8x8
Na jeseň roku 2023 by mali na letisku vyrásť nové hangáre a administratívne budovy. Investormi nových hangárov sú Cirrus Aircraft CZ a BTK GROUP.
thumb|[[Lisunov Li-2 na letisku Piešťany počas leteckých dní v roku 2008.]]
Vojenské historické múzeum a kultúra na letisku
V areáli letiska sa nachádza Vojenské historické múzeum Piešťany (VHM) ako súčasť Vojenského historického ústavu v Bratislave. VHM sa začalo budovať v roku 2002 v objektoch po zrušenej 32. leteckej základni. Pre depozitáre a administratívnu budovu boli určené kasárne SNP na Orviskej ceste v blízkosti letiska. Časť bývalého vojenského letiska s tromi halami bola určená na vybudovanie stálej expozície. V rokoch 2002 – 2003 boli tieto objekty čiastočne zrekonštruované. Múzeum bolo otvorené v septembri 2004, kedy bola sprístupnená stála expozícia pod názvom „Výzbroj čs. armády v rokoch 1945 – 1992“. Expozícia je umiestnená na ploche väčšej ako 41 000 m² v halách aj exteriéri v južnej časti letiskového areálu. V múzeu sa nachádzajú rôzne typy vojenských motorových vozidiel a lietadiel, ktoré Slovensko kedysi využívalo. Hlavná časť expozície je zameraná na výzbroj slovenskej (československej) armády v rokoch 1945 – 1992. V roku 2024 sa má otvoriť nová výstavná budova. náhľad|[[Mil Mi-24|Mil Mi-24V 0927 vo VHM Piešťany]] V rokoch 2006 – 2008 sa tu každoročne konal hudobný festival Hodokvas, ktorý od roku 2010 nahradil festival Grape. Festival sa konal vždy v prvej polovici augusta a býva pravidelne oceňovaný nomináciami na cenu European Festival Awards. V septembri 2019 Trnavský samosprávny kraj ako väčšinový vlastník letiska pohrozil, že kvôli zvýšenej prevádzke letov v sezóne 2020 nebude možné, aby sa ďalší ročník festivalu Grape konal na letisku. Proti kroku protestovalo Mesto Piešťany aj fanúšikovia festivalu. Ďalším hudobným festivalom na letisku bol v rokoch 2011-2012 festival elektronickej hudby BeeFree.
Medzi rokmi 2007-2010 sa tu uskutočňovali Národné letecké dni. Tie nadväzovali na vôbec prvé letecké dni v histórii Slovenska, ktoré sa v roku 1914 konali na piešťanskom Kúpeľnom ostrove. Od roku 2019 sa tu pravidelne (s výnimkou ročníkov 2020, 2021 ktoré sa neuskutočnili kvôli pandémií koronavírusu) konajú letecké dni s názvom Festival Letectva Piešťany, ktoré v roku 2022 prišli s fenomenálnou nočnou šou.
V rokoch 2004-2018 sa tu konalo motoristické a tuningové podujatie Carat tuning párty. Ročník 2019 musel byť kvôli spusteniu charterových letov zrušený. Na letisku sa tiež medzi rokmi 1958-1989 a následne aj v roku 2018 konalo medzinárodné podujatie Cena Slovenska, po pretekoch na Masarykovom okruhu v Brne druhé najvýznamnejšie preteky motocyklov a automobilov v bývalom Československu.
Ali ibn Rachid
Ali ibn Rachid (v preklade: Ali, syn Rachidov) je pôvodom prešovská alternatívna skupina považovaná za „jednu z najlegendárnejších slovenských skupín“. Svojou melancholickou tvorbou nadviazala v druhej polovici 80. rokov na vlnu „najpodivnejších“ skupín slovenskej alternatívnej scény, ktoré sa vymykali štýlovo-žánrovému uchopeniu.
Ali Ibn Rachid nikdy nesmerovali k mainstreamovému úspechu, avšak popularitu u alternatívneho publika si získali už svojím debutovým albumom Ali ibn Rachid, ktorý českí kritici „vynášali do neba za originálnu hudbu a vtipné texty prirovnávali k Frankovi Zappovi“.
Kapela známa svojím veľkým nadhľadom a textami vychádzajúcimi z humoru, filozofie a situácií viazaných na pôvod skupiny si tiež na Slovensku zaistila silnú základňu fanúšikov, ktorí „neustále zháňali a počúvali jej bizarné albumy, aj napriek tomu, že skupina bola dlhé roky mŕtva a nefunkčná.“
Skupina tiež výrazne ovplyvnila iné hudobné skupiny a hudobníkov, medzi inými komerčne úspešných Chiki liki tu-a.
História
Ali ibn Rachid založili v r. 1985 absolventi košického konzervatória huslista Ľubomír Burgr (v skupine: spev, klávesy) a kontrabasista Martin Marinčák, ktorí boli „znechutení atmosférou „vážnohudobného“ školstva.“ Ich tvorba preto začala smerovať k opaku, ktorými boli freejazzové experimenty. Burgr však časom začal upúšťať aj od tých, čo bolo ovplyvnené stretnutiami s recesistickými hudobníkmi, českou undergroundovou scénou, ale aj zahraničnými hudobníkmi Frankom Zappom, Iannisom Xenakisom či skupinami King Crimson či The Residents. Skupinu „hudobne“ ovplyvnilo aj počúvanie rozhlasu Slobodná Európa, „ktoré bolo v tom čase „obohatené“ o piskľavé zvuky rušičiek ŠtB“.