cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Émile Delahaye
Životopis
Aby svojim vozidlám zaistil väčšiu publicitu, v roku 1896 osobne riadil jeden zo svojich automobilov na pretekoch Paríž-Marseille-Paríž; došiel na siedmom mieste, jeho druhé vozidlo skončilo desiate. Neskôr bol v dôsledku zdravotných problémov a vysokých výdajov nútený spojiť sa s dvomi priemyselníkmi z Paríža, ktorými boli jeho švagrovia Leon Desmarais a Georges Morane. V roku 1900 Delahaye firmu opustil, noví vlastníci presunuli výrobu z Tours do Paríža a nová továreň firmy pod názvom Société des Automobiles Delahaye sa ďalej venovala výrobe osobných a nákladných automobilov, rovnako aj výrobe autobusov.
Dubové (okres Turčianske Teplice)
Dejiny
V obci kedysi stál drevený kostol sv. Filipa a Jakuba, ktorý v r. 1763 zhorel. Hoci mal pozemkové fondy, nový nepostavili, len v r. 1895 postavili zvonicu s jedným zvonom.
Émile Delahaye
Životopis
V roku 1901 sa kvôli zhoršenému zdravotnému stavu presídlil na riviéru, kde o štyri roky neskôr zomrel.
Firma, ktorú Delahaye založil, prežila až do roku 1954.
Dubové (okres Turčianske Teplice)
Košovský dvor
Košovský dvor, obyvateľmi Dubového nazývaná aj Osada za Turcom je osada na severnej časti obce. Ide o obojstrannú odbočku z cesty spájajúcej Turčianske Teplice s Dubovým, z pohľadu obce sa nachádza naozaj za Turcom.
Požehy
Požehy sa nachádzajú na sútoku Turca a Požežského potoka pod masívom Požežskej hlavy. K Dubovému boli pričlenené po roku 1786. Žije tu asi 15 rodín a funguje tu firma - rybárstvo. Prvý raz sa spomína v roku 1773 ako Posehy, neskôr v roku 1786 ako Poszehi a v roku 1880 ako Pozeka. V roku 1828 mala 2 domy a 24 obyvateľov. O osade píše aj Matej Bel vo svojich Notíciách:
5. februára 1994 tu zavraždil svoju ženu a tri maloleté deti slovenský vrah Jaroslav Garaj. Táto tragická udalosť bola sfilmovaná v dokumente Najväčšie kriminálne prípady Slovenska v časti "Otec ...?".
Turizmus
Obec v súčasnosti často navštevujú obyvatelia a kúpeľní hostia z Turčianskych Teplíc, pretože z neďalekých kúpeľov sem cez Diviacky háj vedie lesný chodník. V letných a jesenných mesiacoch je táto oblasť známa výskytom veľkého množstva húb. Na tektonickom zlome, ktorý prechádza chotárom obce, sa medzi cestou a riekou Turiec nachádza minerálny prameň uhličitej kyselky. Dubové je známe rybníkmi, vybudovanými v osemdesiatych rokoch 20. storočia, z ktorých sa ryby vyvážajú najmä do zahraničia.
V obci má deväťdesiatročnú tradíciu ochotnícke divadlo, populárne sú aj dychová hudba Dubovčianka, folklórny súbor PRAMEŇ, spevácka skupina žien RADOSŤ a hudobná skupina ŠTVRTÁ TRETINA.
New Haven (Indiana)
thumb|New Haven New Haven je mesto nachádzajúce sa v county Allen v Indiane v USA. Je to predmestie Fort Wayne na rieke Maumee River.
Počet obyvateľov (2000): 12 406. Rozloha: 21,1 km². Súradnice: 41°4'4" sever, 85°1'17" západ (41.067648, -85.021480)GR1.
Lužnice (rieka)
Lužnice (nemecky Lainsitz) je rieka v južných Čechách a v Rakúsku. Je to pravostranný prítok Vltavy, meria (z toho  na území Česka), povodie zaberá plochu  a priemerný prietok v ústí dosahuje hodnotu /s.
Pramení na území Rakúska v Novohradských horách, neďaleko mesta Gmünd pod vrchom Gratzener Berge v nadmorskej výške Od prameňa vstupuje po približne  na územie Česka, v dĺžke asi  tvorí štátnu hranicu a vracia sa späť na územie Rakúska. Na územie Česka opätovne a natrvalo vstupuje západne od osady Breitensee (severne od mesta České Velenice). Pokračuje viac menej severným smerom cez Třeboňskú panvu, na strednom toku napája rybník Rožmberk. Pri meste Tábor sa oblúkom stáča na juhozápad a do Vltavy ústi pri meste Týn nad Vltavou, pričom na ich sútoku je vybudovaná vodná nádrž Kořensko. Na celom toku sa rieka vlní, miestami silne meandruje a vytvára slepé ramená. Po mesto Veselí nad Lužnicí preteká územím CHKO Třeboňsko. Rieka je početnými umelými kanálmi a prieplavmi napojená na rozsiahlu sústavu rybníkov Třeboňskej panvy.
Prítokmi z ľavej strany sú Zlatá stoka (umelo vybudovaná), Blatská stoka (umelo vybudovaná), Čenkovský potok, Židova stroha, z pravej strany Černý potok, Dračice, Žabinec, Vodoteč, Nová řeka (umelo vybudovaná), Nežárka (najväčší prítok), Nadýmač, Černovický potok, Chotovinský potok, Vlásenický potok, Oltyňský potok, Smutná, Bílinský potok.
Lužnice najprv oddeľuje mestá Gmünd na pravom a České Velenice na ľavom brehu, potom tečie cez: Suchdol nad Lužnicí, Veselí nad Lužnicí, Soběslav, Planá nad Lužnicí, Sezimovo Ústí, Tábor a Bechyně.
Externé odkazy
Řeka Lužnice
Belanská ulica
Belanská ulica je ulica:
Arne
Arne môže byť
Hlásna rieka
Hlásna rieka je potok na hornej Orave, v najsevernejšej časti okresu Námestovo (a zároveň aj Slovenska). Je to ľavostranný prítok Polhoranky, meria 5,6 km a je tokom V. rádu.
Prameň
Tečie v Oravských Beskydách, kde pramení v podcelku Babia hora, na západnom svahu Malej Babej hory (1 514,8 m n. m.) v nadmorskej výške približne 1 300 m n. m., neďaleko slovensko-poľskej štátnej hranice.
Opis toku
Tečie v podstate západným smerom, avšak vytvára tri výrazné oblúky. Zľava priberá prítok spod Borsučia (1 004,0 m n. m.), preteká dolinou Borsučie a sprava priberá prítok spod hraničného hrebeňa. Na dolnom toku vstupuje do podcelku Polhoranská vrchovina, výraznejšie rozširuje svoje koryto a z pravej strany priberá prítok spod Priehyby. Pri horárni Borsučia, na katastrálnom území obce Oravská Polhora, ústi v nadmorskej výške cca 788 m n. m. do Polhoranky.
Nibble
Nibble je polovica bajtu, a síce 4 bity.
Čremošné
Čremošné je obec na Slovensku v okrese Turčianske Teplice. Nachádza sa 5 km východne od Turčianskych Teplíc.
Názov
Názov Čremošné je odvodený od stromu čremcha.
Vývin názvu obce
Doprava
Čremošné je prístupné autom z Turčianskych Teplíc smerom na Háj až do Čremošného. Autobus chodí do obce rovnako na linke Turčianske Teplice - Háj - Čremošné. Diaľkové autobusy na trase medzi Banskou Bystricou a Martinom stoja mimo obce na hlavnej ceste číslo 14 na zastávke Čremošné, Čierna voda.
El Aguajito
El Aguajito je v súčasnosti neaktívna kaldera, nachádzajúca sa na Kalifornskom polostrove pri pobreží Kalifornského zálivu, severovýchodne od komplexu Tres Vírgenes. Kaldera s priemerom približne 10 km má značne erodované okraje. Jej vznik sa datuje na 760 000 rokov, je tvorená prevažne andezitmi a ryolitmi. Postkalderové štádium predstavujú ryolitové a dacitové lávové dómy, nachádzajúce sa na severnom, resp. južnom okraji. Počas geotermálneho prieskumu boli objavené viaceré termálne pramene na južnom okraji, taktiež aj zvýšená seizmicita.
Čremošné
Doprava
Najbližšie železničné spojenie na zastávke Čremošné (na trati Turčianske Teplice - Banská Bystrica), ktorá je mimo obce a v Turčianskych Tepliciach. Od roku 2012 na zastávke železničnej zastávke Čremošné nezastavujú osobné vlaky, nakoľko sa ich prevádzka na trati Dolná Štubňa - Banská Bystrica zrušila a nahradila rýchlikmi.
Philipp Christoph Zeller
Prof. Philipp Christoph Zeller (* 9. apríl 1808, Steinheim an der Murr, Nemecko – † 27. marec 1883, Štetín, Poľsko) – bol veľmi významný, ale v entomologickej komunite relatívne menej známy nemecký entomológ.
Životopis
Narodil sa v nemeckom meste Stenheim an der Murr, ktoré je vzdialené asi 2 míle od mestečka Marbach, rodiska Friedricha Schillera.
Jeho rodina sa neskôr presťahovala do Frankfurtu nad Odrou, kde Philipp navštevoval gymnázium, kde sa nevyučoval prírodopis. Už tu sa venoval štúdiu entomológie. Po skončení gymnázia navštevuje Berlínsku univerzitu, kde študuje filológiu. V roku 1835 sa stal učiteľom základnej školy prvého stupňa v Glogau. Neskôr sa stáva inštruktorom na základnej škole druhého stupňa vo Frankfurte nad Odrou. V roku 1860 bol vymenovaný za staršieho inštruktora na najvyššej technickej strednej škole v meste Meseritz. Zomrel v roku 1883 v nemeckom meste Stettin, kde sa presťahoval v roku 1869.
Entomologické aktivity
Entomológii sa venuje už počas svojho štúdiu na gymnáziu, predovšetkým pod vplyvom a za pomoci entomológa Aloisa Metznera. Vedomosti z entomológie rozvinul predovšetkým prepisovaním kníh s touto tematikou. Spočiatku študoval rad chrobákov (Coleoptera) a dvojkrídlovce (Diptera). Obdivoval hlavne prácu Johanna Wilhelma Meigena (1764 – 1845) o dvojkrídlovcoch (Diptera), ktorý bol významný dipterológ svetového mena. Neskôr sa venuje i štúdiu motýľov. Tu sa viac venoval popisu druhov, ako ich systematike a fylogenetickým vzťahom. Jeho precíznosť a presnosť vyvrcholili v najvýznamnejšej práci o motýľoch 19. storočia – v monografii: "The Natural History of the Tineinae". Toto monumentálne, 13-zväzkové dielo bola započaté v roku 1855 a dokončené v roku 1873. Ďalšími hlavnými spoluautormi tohto diela boli Angličania: Henry Tibbats Stainton (1822 – 1892), John William Douglas (1814 – 1905) a švajčiarsky entomológ Johann Friedrich Heinrich Konrad Frey (1822 – 1890). Táto práca bola vydaná v anglickej, francúzskej, nemeckej a latinskej verzii. Írsky entomológ Alexander Henry Haliday (1807, 1806? – 1870) spravil väčšinu anglických prekladov tejto práce. Philipp Christoph Zeller sa svojou prácou pokladá za jedného z najväčších lepidopterológov 19. storočia.
Počas svojho života pomenoval 186 rodov motýľov, prevažne zo skupiny nočných druhov (Heterocera).
Jeho zbierku hmyzu získal po jeho smrti Thomas Grey, 6. barón z Walsinghamu (1843 – 1919) a ten ju neskôr daroval do British Natural History Museum v Londýne. Dvojkrídlovce (Diptera) ako súčasť zbierky C. R. von Osten-Sackena v Zoologickom múzeu v Petrohrade (St. Petersburg).
Ségur-le-Château
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Konzervovaná dávka
Konzervovaná dávka alebo konzervová dávka (skr. KD, vo vojenskom slangu "kádéčko") je názov poľnej potravinovej (približne jednodňovej) dávky pre vojaka, ktorá sa používa(la) v česko-slovenskej a slovenskej armáde. Pozostáva z troch konzerv obalených plastovým obalom. V širšom zmysle je to aj názov pre poľnú potravinovú dávku pre vojaka vôbec.
Modernejšia forma je Dávka potravín na prežitie (DANAP), v Česku vyrábaná Konzervová dávka potravin (KDP; často nesprávne Konzervovaná dávka potravin) prípadne Bojová dávka potravin (BDP), v Nemecku Einmannpackung (EP) a v USA Meal, Ready-to-Eat (MRE). Sú to vždy zmesi potravín energeticky a výživne vyvážené tak, aby nahradili bežne prijímanú stravu. Sú upravené aj po chuťovej stránke a vyrába sa viacej druhov v snahe vyhnúť sa jednotvárnosti. Bývajú súčasťou NZ (= nedotknuteľné zásoby).
Otava
Otava môže byť:
NGC 2058
NGC 2058 je otvorená hviezdokopa v súhvezdí Stolový vrch, ktorú objavil austrálsky astronóm James Dunlop 24. septembra 1826.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 11,9.
Hanbun no Cuki ga Noboru Sora
Hanbun no Tsuki ga Noboru Sora (jap.: 半分の月がのぼる空) je séria japonských románov od spisovateľa Cumugu Hašimota. Dokopy ich vyšlo osem v rokoch 2003 až 2006. Autor tu opisuje lásku dvoch mladých ľudí z prostredia nemocnice.
Príbeh
Yúiči je 17-ročný chlapec, ktorý je už istý čas v nemocnici, pretože trpí hepatidídou A. Nie je to vážna choroba, vlastne ho nijako neobmedzuje. Dá sa vyliečiť pokojom a oddychom. Na druhej strane nemocnice býva dievča menom Rika. Trpí oveľa vážnejšou chorobou - kardiomyopatiou. Dá sa odstrániť len pomocou riskantnej operácie. Inak by Rika zomrela. Keď sa stretnú, tak sa do seba zaľúbia, i keď mnohé nástrahy sa im kladú pod nohy.
Kodomo
Kodomo je japonský výraz pre deti. Označuje žáner alebo druh mangy, teda japonského komiksu, alebo anime, teda japonského animovaného filmu alebo seriálu. Takéto anime a mangy sú určené najmä pre detské publikum. Kodomo anime sú prevažne veselé a poučné.
Villarlurin
Villarlurin je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Savoie, v regióne Rhône-Alpes.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Attilloncourt
Attilloncourt je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Moselle, v regióne Lotrinsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Kostol svätej Libairy (Rambervillers)
náhľad|Kostol svätej Libairy Kostol svätej Libairy je rímskokatolícky kostol vo francúzskom meste Rambervillers. Je zasvätený lotrinskej mučenici, svätej Libaire, ktorá bola sťatá v obci Grand. Západný portál kostola vedie na Place du 30-Septembre-1944 (Námestie 30. septembra 1944).
Dejiny
Kostol bol postavený v 16. storočí gotickom slohu. V 18. storočí boli vykonané ďalšie stavebné úpravy. Na stavbu bol použitý ružový pieskovec. Medzi monument historique bol zapísaný v roku 1986.
Medzi výzdobu interiéru patrí Pieta a drevený Kristus zo 16. storočia.
NGC 2059
NGC 2059 je otvorená hviezdokopa v súhvezdí Stolový vrch, ktorú objavil anglický astronóm John Herschel 11. novembra 1836.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 12,9.
Aube (Moselle)
Aube je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Moselle, v regióne Lotrinsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Malše
thumb|Sútok Vltavy a Malše v Českých Budejoviciach Malše (nemecky Maltsch) je rieka v južných Čechách a v Rakúsku. Je to pravostranný prítok Vltavy, meria (z toho v Česku ), povodie zaberá plochu  a priemerný prietok v ústí je /s.
Tok rieky
Pramení v Rakúsku na severovýchodnom svahu vrchu Viehberg v nadmorskej výške, neďaleko obce Sandl. Od prameňa tečie najprv na sever, potom sa stáča na západ, pričom na približne dlhom úseku tvorí česko-rakúsku štátnu hranicu. Juhovýchodne od obce Dolní Dvořiště vstupuje na územie Česka a pokračuje na sever. Na celom toku sa výrazne vlní a meandruje, pri Velešíne napája vodnú nádrž Římov. Do Vltavy ústi v Českých Budějoviciach v nadmorskej výške Významnejšími prítokmi sú zľava Felberbach (na území Rakúska), Zvíkovský potok, sprava Tichá, Kamenice, Černá, Stropnice a Zborovský potok. Malše preteká cez Kaplice, Římov a České Budějovice. V minulosti fungovala na rieke plavba na pltiach.
Beck
Beck môže byť:
NZ
NZ alebo nz môže byť:
Reynoldsovo číslo
thumb|Prúdnice pri laminárnom (a) a turbulentnom (b) prúdení v potrubí
Reynoldsovo číslo alebo zriedkavejšie Reynoldsovo kritérium (značka Re) je dôležitá veličina používaná v hydrodynamike a aerodynamike. Reynoldsovo číslo dáva do vzájomného pomeru zotrvačné sily a viskózne sily pôsobiace pri prúdení tekutín (t. j. kvapalín a plynov). Reynoldsovo číslo je bezrozmerná veličina a podľa jej hodnoty možno určiť, či je tok tekutiny laminárny alebo turbulentný. Pomenované je podľa britského inžiniera O. Reynoldsa, ktorý ho odvodil.
Výpočet Reynoldsovho čísla
Vzťahov na výpočet existuje mnoho, pretože Reynoldsovo číslo má veľmi široké využitie (napr. v chemickom inžinierstve, letectve a pod.) a voľba konkrétneho vzťahu závisí od situácie.
Prúdenie v potrubí
Najjednoduchší vzťah je pre výpočet Reynoldsovho čísla pri prúdení tekutiny v potrubí:
Význam Reynoldsovho čísla
Pre prúdenie v potrubí platí:
Príklady hodnôt Re
Pre prúdenie ideálnej kvapaliny platí Re = ∞ (pretože η = 0) — prúdenie je pri každej rýchlosti dokonale laminárne, pretože akékoľvek Re << ∞.
Vivian Maierová
Vivian Maierová (plným menom Vivian Dorothea Maier, * 1. február 1926, Bronx, New York – 21. apríl 2009, Chicago) bola americká umelecká fotografka, ktorá sa venovala najmä dokumentovaniu pouličného mestského života. Jej matkou bola Francúzka Mária Jaussaudová, otcom Rakúšan Charles Maier. Pracovala v nekvalifikovaných profesiách, najmä ako opatrovateľka. Vytvorila okolo 150 tisíc fotografií a dvoch tisíc cievkových filmov, ktoré však za svojho života nezverejňovala. Jej majetok bol po smrti vydražený a väčšinu fotografií postupne získal historik a zberateľ John Maloof, ktorý ich začal postupne uverejňovať na internete. Nasledovala vlna záujmu o doteraz neznámu umelkyňu, Maierovej sa rýchlo dostalo medzinárodného uznania a jej fotografie sa objavili na výstavách.
Beží však súdny spor o to, kto je právoplatným dedičom jej diela.
Život
V detstve sa Maierová niekoľkokrát sťahovala medzi francúzskymi podalpskými dedinkami a New Yorkom. Okolo roku 1930 rodinu dočasne opustil otec. Vo Francúzsku tak žila so svojou matkou najprv v Saint-Bonnet-en-Champsaur, v roku 1935 v susednej obci Saint-Julien-en-Champsaur. Pred rokom 1940 sa vrátily do New Yorku, kde žil jej otec a brat Charles.
Fotografovala niekoľkými rôznymi prístrojmi, najviac fotografií zrejme vzniklo fotoaparátom značky Rolleiflex. Vďaka tomu, že ho nemala pred tvárou, ale na hrudníku, mohla s objektmi svojho záujmu udržiavať očný kontakt.
Bola uzavretým človekom, nikdy nenadviazala vážnejšiu známosť. Do svojich izieb zásadne nepúšťala cudzí osoby a v laboratóriách, kde si nechávala vyvolávať fotografie, uvádzala vymyslené mená.
Zomrela osamelá a prakticky bez prostriedkov vo veku 83 rokov.
Spor o dedičstvo
Najväčšia časť fotografií Maierovej je v držbe Johna Maloofa, ktorý kúpil desiatky tisíc negatívov pri dražbe jej majetku. Zaplatil za ne necelých 400 dolárov. Aby vypátral jej príbuzných, najal si genealogov. Mužovi menom Sylvain Jaussaud, ktorého experti označili za najbližšieho príbuzného, ​​potom zaplatil nezverejnenú čiastku za práva k jej dielu.
Ďalších asi 17.500 negatívov má Jeffrey Goldstein z Chicaga. Obaja muži negatívy začali predávať, čo vadilo bývalému komerčnému fotografovi a právnikovi Davidovi C. Dealovi. Najal iných genealógov, ktorí v juhofrancúzskom meste Gap našli bývalého štátneho úradníka Francisa Bailleho, ktorý je podľa nich tým pravým najbližším príbuzným. O svojom príbuzenstve s Maierovou nemal Baille do tej chvíle ani tušenie, potom sa však začal usilovať o to, aby bol uznaný za jej dediča.
Spor sa môže ťahať roky. Kým bude trvať, môže to zabrániť ďalšiemu zverejňovaniu diela Maierovej.
Film
V roku 2013 nakrútil John Maloof celovečerný dokumentárny film Hľadanie Vivian Maier (Finding Vivian Maier, 83 minút ).
Róbert Gálfy
Róbert Gálfy (* 1960), PaedDr., slovenský horolezec, skialpinista a horský vodca UIAGM.
Lezecké výkony
Urobil vyše 200 výstupov vo Vysokých Tatrách (v zime 46, 19 prvovýstupov, všetky tieto výstupy urobil do roku 1985). V Alpách urobil výstupy napr. na Grandes Jorasses, na Petit Jorasses, na Blaitiére, na Mount Blanc du Tacul, na Aig. Verte. Na Pamíre v roku urobil 1982 výstupy na Pik Korženevskej 7105 metrov (zjazd na lyžiach) a Pik Somoni 7495 metrov (celkovo na Pik Somoni vystúpil trikrát) ďalej tiež na Pamíre v roku 1985 urobil výstup na Pik Lenina 7134 metrov s Ivanom Urbanovičom ml. (zjazd na lyžiach) a na Pik Somoni (7495 metrov) s Ivanom Urbanovičom ml. a s Ivanom Vozárikom. V roku 1986 urobil na Pamíre znova výstup na Pik Somoni (7495 metrov) a zjazd na lyžiach, ďalej vystúpil na Pamíre na šesťtisícovku Pik Achmadi Doniša s Ivanom Vozárikom. V Patagónii v roku 1983 urobil spolu s Michalom Orolinom a s Vladimírom Petríkom prvovýstup na Cerro Fitz Roy v Mexiku urobil výstup na Popocatépetl. V rámci expedície na Káčaňdžungu v roku 1981 urobil prvovýstup na Jannu (7710 metrov). Zúčastnil sa tiež expedície na Lhoce Šar 8400 metrov v roku 1984. Bol aj účastníkom expedície na Mount Everest 8848 metrov v roku 1987. V roku 1988 viedol expedíciu na Gašerbrum I 8068 metrov, vystúpil naň spolu s Františkom Šoltésom a s Ivanom Urbanovičom ml. V období rokov 1983 - 1993 patril do európskej špičky v skialpinizme. Päť letných sezón robil horského vodcu vo švajčiarskom Zermatte. Bol mu udelený titul majster športu. Róbert Gálfy je syn známeho horolezca a vedúceho viacerých československých himalájskych expedícií Ivana Gálfyho (1933 - 2011).
Evanjelická spojená škola (Prešov)
Evanjelická spojená škola v Prešove je cirkevná škola skladajúca sa z Evanjelického kolegiálneho gymnázia a Evanjelickej základnej školy s materskou školou. Jej zriaďovateľom je Východný dištrikt ECAV. Evanjelická spojená škola je pokračovateľkou tradícií Evanjelického kolégia, ktoré v minulosti zohralo dôležitú úlohu v rozvoji vzdelanosti vychádzajúcej z pricípov a zásad evanjelického školstva reformačného obdobia. Evanjelické kolégium bolo založené roku 1667 a Evanjelická spojená škola naviazala na jeho tradíciu roku 1996.
Evanjelické kolegiálne gymnázium
Je organizačnou zložkou školy. Na gymnáziu sú nasledujúce vzdelávacie programy:
Seilhac
Seilhac je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Corrèze, v regióne Limuzínsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Evanjelická spojená škola (Prešov)
Evanjelická základná škola s materskou školou
Je organizačnou zložkou školy. ZŠ je deväťročná s rozdelením na prvý a druhý stupeň.
Školský klub detí
Je súčasťou školy.
Školská jedáleň
Je súčasťou školy.
Budova školy
Rokovania o výstavbe novej budovy kolegiálneho gymnázia sa datovali od roku 1902. Bol spôsobený aj tým, že stará budova kolégia už nepostačovala kvôli nárastu počtu študentov ako aj požiadavkám štátu kladeným na školy, ktoré od štátu obdržali štátnu podporu. Tak sa stalo, že sa 25. marca 1902 stretli poverení zástupcovia gymnaziálneho profesorského zboru, ktorý vtedy viedol Otto Ludmann, s členmi kolegiálneho exekutívneho výboru. Výbor podporil myšlienku výstavby novej budovy s nadšením a vyzval vedenie gymnázia aby spracovalo analýzu a podklady pre potreby výstavby školy. 12. júna 1903, po skoro roku trvajúcej diskusii, predložilo vedenie skoly žiadosť kolegiálnemu správnemu výboru, aby urobil kroky potrebné k výstavbe novej budovy.
Pozemok pre stavbu školy bol odkúpený 10. mája 1907 od vdovy po generálovi Gustávovi Donhofferovi za 62 tisíc korún.
V roku 1907 kolegiálny správny výbor požiadal o štátnu dotáciu vo výške 300 000 korún, ktorá bola schválená, čo oznámil 14. januára 1909 v spise č. 7 006 minister školstva a kultúry správnemu výboru kolégia. Keďže stavbe už nestálo nič v ceste, poveril kolegiálny dozorca dr. Július Schmidt prípravou stavebného projektu a spracovaním finančného rozpočtu prešovského architekta Augusta Kesselbauera. Po odchode do ústrania sa vedením stavby zaujal nový kolegiálny dozorca Jozef Tahy – podžupan Šarišskej župy. Ministerstvo schválilo predložený projekt výstavby roku 1909 jeho realizáciou boli poverení prešovskíh stavitelia Eugen Lizits a Róbert Poloczek. Stavba sa začala v júni 1910 pod vedením a kontrolou stavbyvedúceho významného prešovského mestského radcu, diplomovaného inžiniera Jozefa Faragóa. Ukončená bola v októbri 1911. Po slávnostných uvedeniach do užívania za prítomnosti cirkevného a svätského vedenia začalo v budove 1. novembra 1911 vyučovanie.
NGC 2060
NGC 2060 je zvyšok supernovy v súhvezdí Mečiar, ktorú objavil anglický astronóm John Herschel v roku 1836.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 9,6.
BNP Paribas
História
V roku 1999 BNP a Société Générale viedli zložitý boj na akciovom trhu. Víťazne z neho vzišlo BNP, čo viedlo k fúzii BNP a Paribas o rok neskôr v roku 2000.
9. augusta 2007 sa BNP Paribas stala prvou finančnou skupinou, ktorá uzatvorila hypotekárne fondy z dôsledku dopadu finančnej krízy. Tento deň je všeobecne vnímaný ako začiatok hypotekárnej krízy.
Dňa 14. decembra 2008, BNP oznámila, že by mohla prísť o 350 miliónov eur ako obeť podvodu Madoff.
V roku 2014 BNP Paribas dokončila nákup poľskej banky BGZ Bank za konečných 1,3 miliardy dolárov.
Arne Tiselius
Arne Wilhelm Kaurin Tiselius (* 10. august 1902, Štokholm, Švédsko – † 29. október 1971, Uppsala) bol švédsky biochemik, ktorý v roku 1948 získal Nobelovu cenu za chémiu za „výskum elektroforézy a adsorpčnej analýzy“.
Študoval chémiu na Uppsala universitet. V roku 1925 sa stal výskumným asistentom v laboratóriu Theodora Svedberga a v roku 1930 získal doktorát za štúdium elektroforézy a bielkovín.
Bol ženatý a mal dve deti.
Zeja (rieka)
Zeja je rieka v Rusku a je ľavým prítokom rieky Amur. Jej dĺžka je, plocha povodia rieky je 233 tisíc km2.
Pramení v pohorí Tokijskij Stanovik (časť pohoria Stanovoj Chrbát), tečie po teritóriu Amurskej oblasti a vlieva sa do Amuru pri meste Blagoveščensk.
William Pitt mladší
William Pitt mladší (* 28. máj 1759, Hayes Kent Spojené kráľovstvo – † 23. január 1806, Londýn) bol britský politik. V roku 1783 sa stal najmladším premiérom, mal vtedy 24 rokov. Úrad opustil v roku 1801, no opäť doň nastúpil v roku 1804 a zotrval v ňom až do svojej smrti v roku 1806. Bol aj kancelárom ministerstva financií počas svojej funkcie premiéra. Bol známy ako "Mladší" kvôli rozlíšeniu od jeho otca Williama Pitta staršieho, ktorý tiež slúžil ako premiér Veľkej Británie. V roku 1776 dosiahol titul „Jeho Ctihodnosť“, keď bol jeho otec povýšený na „earla“. V roku 1782 mu bol udelený titul The Right Honourable William Pitt, keď prevzal úrad od Lorda Shelburna ako kancelár ministerstva financií a bol zvolený za člena „Tajnej Rady“.
Prvé funkčné obdobie premiéra počas panovania Juraja III. bolo poznačené vážnymi udalosťami v Európe, hlavne Francúzskou revolúciou a napoleonskými vojnami. Pitt v rámci vnútornej politiky patril oficiálne k toryom, hoci sám sa nazýval nezávislým whigom a bol v opozícii voči vývoju k prísne straníckemu politickému systému.
Jeho meno je dobre známe v súvislosti s veľkými vojnami proti Francúzsku a Napoleonovi. Pitt bol vynikajúci administrátor, ktorý pracoval efektívne a reformisticky. Otvoril cestu pre novú generáciu vynikajúcich štátnych úradníkov. Zvýšil dane kvôli výdavkom na vojnu proti Francúzsku. Snažil sa o získanie podpory Írska vo vojne s Francúzskom, vytvoril projekt „Acts of Union 1800“ a skúšal (ale neúspešne) nastoliť emancipáciu katolicizmu v Spojenom kráľovstve. Vytvoril politickú doktrínu „nový toryzmus“, ktorý oživil Toryovskú stranu a uschopnil ju stať sa politickou silou v nasledujúcom štvrťstoročí. Historik Charles Petrie z toho vyvodzuje, že bol jedným z najväčších premiérov, ak nie z iného dôvodu tak z toho, že napomohol štátu, aby prešiel od starého systému k novému bez násilia a rozruchu. W. Pitt podľa Petrieho porozumel novej Británii. Podľa zdroja v Encyclopaedii Britannica nebol moderným politikom ani úradníkom a mnohé oblasti legislatívy ponechal v zaostalej historickej forme.
Kariéra
William Pitt mladší sa narodil ako druhý syn Williama Pitta staršieho. V útlejšom veku mal zdravotné problémy, preto jeho vzdelanie prebiehalo formou súkromného vyučovania. Ďalej pokračoval v štúdiu na Cambridgi. Študoval klasiku, gréčtinu a latinčinu, matematiku, chémiu a trigonometriu. V roku 1776 ho opäť zastihla choroba a prešiel na súkromné štúdium, ktoré bolo umožnené len šľachticom. V roku 1779 Pitt starší zomrel a Pitt mladší zdedil len malý dedičský podiel. Začal študovať na škole Lincoln′s Inn v Londýne právo, kde bol graduovaný na advokáta-obhajcu v roku 1780.
V septembri 1780 sa uchádzal o miesto poslanca v parlamente za univerzitu Cambridge ale neuspel kvôli nízkemu veku. Keďže chcel byť aktívny v politike, obrátil sa na svojich spolužiakov a kamarátov z Cambridge a tí mu pomohli stať sa o štyri mesiace neskôr poslancom dolnej komory britského parlamentu. Toto mu umožnil systém patronátov v britskej štátnej správe a peniaze na volebné náklady od tajnej služby monarchie. Zo začiatku sa zaradil medzi whigov, čo bola rodinná tradícia. Neskôr prešiel k toryom.
Pitt mladší silno odsudzoval Americkú vojnu za nezávislosť podobne ako jeho otec. V roku 1782 mu ponúkli miesto zástupcu ministra financií Írska ale ho odmietol. Považoval ho za príliš bezvýznamné. Po výmene osoby premiéra zo strany whigov bol Pitt prepojený na vládnuce posty a stal sa kancelárom ministra financií.
V roku 1793 sa stal prvýkrát premiérom. Bol považovaný za silného predsedu vlády, ktorý navyše robil reštrukturalizáciu štátneho aparátu a bojoval proti úplatkárstvu. V skutočnosti bol však politicky závislý od koruny, teda kráľa Juraja III., ktorý bol jeho patrónom. V období konfliktu s Napoleonom, keď tento vyhlásil všeobecnú námornú blokádu Britských ostrovov, zrušil menu krytú zlatom a dal vytlačiť papierové bankovky. V období prvého mandátu musel riešiť aj vzťahy so Spojenými štátmi, čo zapríčinilo reakciu Francúzska známu ako Kvázivojna. Pričinil sa o zrušenie obchodu s otrokmi v Spojenom kráľovstve.
Počas svojho druhého mandátu v kresle premiéra zomrel pravdepodobne kvôli žalúdočnému vredu po požití alkoholu. Bol vážený v parlamente aj u kráľovskej rodiny. Zanechal po sebe dlhy vo výške 40 tisíc libier, ktoré zaňho uhradil štát, čo bolo jednohlasne odsúhlasené v parlamente. Nebol ženatý a nezanechal potomkov. Vystrojili mu veľký štátny pohreb.
Externé odkazy
Zbierka prejavov W. Pitta mladšieho
Danone
Aj keď spoločnosť vlastní viacero známych medzinárodných značiek ako Volvic, Evian a Badoit, je preslávená produkciou mliečnych výrobkov, najmä jogurtov a to hlavne série Actimel a Activia. 55% ich čistého zisku z roku 2005 pochádza z mliečnych výrobkov, 27% z nápojov a 18% zo sušeniek a obilnín.
Kostol svätého Petra (Mussy-sur-Seine)
náhľad|Kostol svätého Petra Kostol svätého Petra je gotický kostol v obci Mussy-sur-Seine vo francúzskom departemente Aube.
Bol postavený na prelome 13. a 14. storočia. V roku 1840 bol zaradený medzi monument historique.
Zo začiatku 14. storočia je náhrobok Viliama z Mussy, bailliho z Troyes a jeho manželky, rad sôch svätcov a farebné okenné vitráže.
Majstrovstvá sveta vo futbale 1950
Tento turnaj vyhral Uruguaj, ktorý v poslednom štvrtom rozhodujúcom zápase finálovej skupiny zdolal Brazíliu 2 : 1. Tento turnaj bol jediný, ktorý sa nerozhodol jedným finálovým zápasom, ale hrala sa finálová skupina.
Kvalifikácia
Do kvalifikácie Majstrovstiev sveta roku 1950 vstúpilo celkom 34 tímov, ktoré bojovali celkom o 16 postupových miest na záverečný finálový turnaj. Brazília, ako hostiteľ majstrovstiev, a Taliansko, ako obhajca víťazstva z predošlých majstrovstiev sveta, sa kvalifikovali automaticky, a tak o ostatné postupové miesta bojovalo 14 tímov.
Napriek tomu, kvôli stiahnutiu Škótska, Turecka a Indie, nakoniec v skutočnosti súťažilo na záverečnom finálovom turnaji len 13 tímov.
Štadióny
Tento turnaj hostilo šesť miest:
Skupina 1
Všetky časy sú lokálne (UTC-2)
Skupina 2
Všetky časy sú lokálne (UTC-2)
Skupina 3
Všetky časy sú lokálne (UTC-2)
Skupina 4
Všetky časy sú lokálne (UTC-2)
Finálové kolo
Všetky časy sú lokálne (UTC-2)
Strelci
9 gólov
5 gólov
4 góly
3 góly
2 góly
1 gól
Majstrovstvá Strednej Ameriky a Karibiku v softbale mužov 2014
Majstrovstvá Strednej Ameriky a Karibiku v softbale mužov 2014 boli v poradí 16. Majstrovstvá Strednej Ameriky a Karibiku v softbale mužov, ktoré organizuje Stredoamerická a karibská softbalová konfederácia (CONCACAS). Konali sa v meste Cali, v Kolumbii v dňoch od 25. apríla3. mája 2014, za účasti 12 tímov. Pôvodne sa malo na turnaji predstaviť aj družstvo 🇧🇿. Zápasy sa hrali na štadióne: Estadio de Softbol Simon Carbonell Townsend s kapacitou 1 900 divákov, ktorý bol postavený v roku 2013 kvôli Svetovým hrám v Cali. Titul obhájila softbalová reprezentácia Venezuely.
Tieto majstrovstvá boli zároveň kvalifikáciou na tohtoročný softbalový turnaj Stredoamerických a karibských hier 2014, ktorý sa uskutoční v mexickom Veracruze. Kvalifikovalo sa naň 5 najlepších družstiev.
Nedotknuteľné zásoby
Nedotknuteľné zásoby (skratka NZ (čítaj:en-zety)) sú štátom (Civilnou ochranou a OSSR) vytvárané rezervy potravín a materiálu. Vydávajú sa len v prípade nedostatku riadnej stravy, či materiálu, v prípade vojnového konfliktu, prírodnej katastrofy a pod. (teda nastupujú až po vyčerpaní štátnych hmotných rezerv). Stavy nedotknuteľných zásob sú stanovené zákonmi, a prísne dodržiavané. NZ sú rozmiestnené po celom Slovensku.
V prípade potravín sa menia v pravidelných intervaloch, zvyčajne 5 rokov (cukor, soľ, konzervy...). V prípade kratšej trvanlivosti, alebo možnej degradácie potraviny sa menia i skôr (múka, obilie...).
Rakša (okres Turčianske Teplice)
Rakša je obec na Slovensku v okrese Turčianske Teplice.
Dejiny
Prvá zmienka o obci je z roku 1277, kedy sa spomínala ako Roxa. Vznikla zlúčením Rakše s obcou Nedozor (prvá zmienka v roku 1264).
Neziskové organizácie
V obci Rakša sa takmer každoročne konajú skautské tábory. V Rakši je krásna príroda, výborné prostredie a viacero rovných lúk, ktoré sú potrebné pre vybudovanie skautského táboriska.
Parthenón
Parthenón alebo Partenón (Parthenonas - chrám panien) bol hlavným chrámom antických Atén. Bol zasvätený bohyni Aténe Parthenos (Panenskej). . Postavili ho v rokoch 447 – 438 pred Kr. na aténskej Akropole, kde môžeme jeho trosky vidieť dodnes.
Charakteristika
Chrám bol postavený vedľa komplexu ďalších stavieb na Akropole v dobe najväčšieho rozmachu Atén počas vlády Perikla ako okázalá demonštrácia bohatstva a moci Atén a v neposlednom rade ako oslava demokracie. Umeleckou záštitou bol najväčší antický sochár Feidias a jeho architektmi boli Iktínos a Kallikrates. Svojmu pôvodnému účelu, ako chrám Atény, slúžil do 4. storočia, teda takmer 1 000 rokov. V dobe kresťanstva bol premenený na chrám Panny Márie a jeho výzdoba bola poškodená. V roku 1687 utrpela stavba najväčšie poškodenie, keď bol chrám používaný ako muničný sklad tureckého vojska a bol zasiahnutý výstrelom z benátskej lode. Od tej doby dochádzalo k občasnému odvážaniu zlomkov sochárskej výzdoby do miest západnej Európy, kde ich môžeme v múzeách nájsť dodnes. Partenón je zapísaný na zozname Svetového dedičstva UNESCO a od roku 1975 prechádza sústavnou rekonštrukciou, teraz i za prispenia fondov Európskej únie.
Partenón bol postavený ako grécky chrám dórskeho slohu, ale niektoré jeho prvky sú slohu iónskeho. K stavbe bol použitý mramor z neďalekých lomov. V staroveku bol vnímaný ako najkrajší dórsky chrám. Vnútri stála vysoká socha bohyne Atény zo zlata a slonoviny – dielo sochára Feidia. Vo vlyse sú zobrazené mytologické výjavy – boj bohov s gigantami, boj Grékov s Amazonkami, boj Lapithov s kentaurami a pád Tróje. V iónskom vlyse okolo vnútornej cely je zobrazený sprievod aténskych občanov k chrámu Atény počas panaténajských slávností. Sochárska výzdoba v štítoch znázorňuje zrodenie Atény a jej víťazstvo nad Poseidónom o vládu nad Atikou. Návrh sochárskej výzdoby a čiastočne i jej prevedenie pochádza taktiež od Feidia.
Pôvod kultu Atény a predchodcovia chrámu
Ako strážnemu božstvu jej bol zasvätený severný cíp Akropoly. Prvý chrám, o ktorom vieme z historickej doby, nechal vystavať (570 – 566 pred Kr.) v súvislosti so založením veľkých Panaténajských slávností tyran Peisistratos. Volal sa Hekatompedon (Chrám sto stôp), bol zhotovený z tufu a stál na mieste Partenónu. O skorších chrámoch toho veľa nevieme a ich zvyšky neboli nájdene nepochybne preto, že ak existovali, tak boli postavené z dreva. Asi roku 525 pred Kr. bola začatá stavba prvého chrámu z mramoru, ktorý mal Peisistratov chrám nahradiť. Stavba dospela k vztýčeniu stĺpov, ale bola zbúraná perzským vojskom v grécko-perzských vojnách v rokoch 480 a 479 pred Kr.
Stavba Partenónu
Po porážke Perzského vojska pri Platajách (roku 479 pred Kr.) bol Aténami v roku 477 pred Kr. založený Délsky spolok s cieľom zjednotiť obce k odporu proti Perzskej ríši. Každá členská obec mala za povinnosť poskytnúť určitý počet triér, alebo sa mohla z tejto povinnosti vykúpiť. To bolo zdrojom značných príjmov pre Atény, ktoré mali triér veľké množstvo, ale ostatné obce sa stavali závislými na Aténách.
Potom, čo perzské vojská počas grécko-perzskej vojny dvakrát vyplienili Atény, bolo treba toto mesto spolu s chrámami opraviť. Najprv však prišli na radu stavby praktického významu. Kimón dal opraviť opevnenie Akropoly. Potom, čo sa do čela obce postavil Perikles, bolo rozhodnuté o rozsiahlej stavebnej obnove Atén. 451-448 pred Kr. boli vybudované lodenice, suché doky a arzenál v Peiraieose a súčasne bol zvýšený počet triér na 300. V Peiraieu bola taktiež postavená obilná tržnica pre zabezpečenie výživy mesta a ešte pred skončením grécko-perzských vojen taktiež opevnenie Atén s tzv. dlhými múrmi, ktoré chránili cestu z Peiraiea do Atén. Potom sa začalo s prestavbou chrámov a kultúrnych stavieb a roku 455 pred Kr. bola začatá i prestavba južného cípu Akropoly, kde mal stáť chrám Atény Niké. Tieto zámery však boli prerušené v prospech ucelenejšej prestavby Akropoly a vybudovania hlavného Aténinho chrámu – Partenónu.
Plán chrámu navrhol architekt Iktínos a roku 447 pred Kr. bola začatá stavba chrámu pri južnom okraji akropolskej plošiny. Stavbu viedol architekt Kallikrates, ale hlavný dozor nad stavbami na Akropole bol zverený Periklovmu priateľovi, sochárovi Feidiasovi. Sám Perikles bol členom stavebnej komise. Roku 442 pred Kr. boli vztýčene stĺpy a roku 438 pred Kr. boli Feidiovou sochárskou dielňou umiestnené metopy. Súčasne bola pri veľkých Panaténajských slávností umiestnená i kultová socha Atény Parthenos zo zlata a slonoviny – taktiež Feidiovo dielo (viac heslo Feidias). Vtedy bol chrám taktiež zasvätený. V ten deň bol Perikles epistátom – najvyšším úradníkom obce, ktorým sa občan mohol stáť na jeden deň, jedenkrát v živote. Sochárska výzdoba však stále ešte nebola úplne dokončená, lebo k osadeniu sôch do štítu došlo až v roku 432 pred Kr. Medzitým sa začal budovať monumentálny prístup na Akropolu – Propylaje – pod vedením architekta Mnésikla.
Zmyslom stavieb bola oslava obce, jej moci a taktiež oslava demokracie. Atény sa stali výstavným miestom starovekého Grécka. Tak rozsiahla stavebná činnosť si však vyžiadala značné finančné prostriedky. Napríklad náklady na stavby v Peiraieu boli 1000 talentov striebra, Partenón asi 700 talentov, Propyleje 400 talentov. Socha Atény Parthenos prišla na 900 talentov, z čoho 616 talentov bola hodnota zlatého hávu, ktorý sa dal zložiť a tvoril finančnú rezervu obce. Jeden talent zodpovedá striebra, ktorého kúpna hodnota bola vyššia než dnes. Za dva talenty bolo možno zriadiť vojnovú triéru. Tieto náklady boli hradené z pokladnie bohyne Atény i z pokladne iných bohov a ďalších zdrojov obce. To však už nepostačovalo a Perikles rozhodol o použití prostriedkov z pokladne Délskeho spolku, ktorá bola premiestnená z ostrova Dilos do Atén.
To sa stalo príležitosťou pre aristokratických odporcov Perikla, aby napadli jeho stavebný program, ktorý im ideovo nevyhovoval, a i. samotného Perikla. Vodca aristokratov Thúkidides prehlásil použitie prostriedkov spolku ako zneužitie moci a poškvrnenie obce, ale Perikles odpovedal, že sa mesto nemusí zodpovedať z nakladania s týmito prostriedkami, pokiaľ plní to, za čo boli zaplatené, totiž dokiaľ spojenecké obce ochraňuje. Podľa neskoršieho spisovateľa sa na konci rozpravy Perikles opýtal, či sú výdaje príliš vysoké. Keď dostal kladnú odpoveď, tak sľúbil, že bude financovať stavbu zo svojich vlastných prostriedkov, ale na každú stavbu nechá vytesať svoje meno. Okamžite mu bol odhlasovaný prísun ďalších prostriedkov. Neskôr, na jar roku 443 pred Kr. bol Thúkididés ostrakizovaný a so stavbou sa pokračovalo.
Na stavbách pracovalo mnoho ľudí. Bol obmedzený počet otrokov, aby sa dopomohlo zárobku i chudobným občanom: ''„Nechcel som, aby tá časť chudobnejších pracujúcich občanov, ktorá neslúži v armáde, prišla o rovnaké výhody, ale rovnako aby ich nepožívala v lenivosti a nečinnosti. Uskutočnil som teda v záujme ľudu tie rozsiahle stavebné plány, ktorých prevedenie dlho zamestnávalo množstvo pracovníkov rôznych odborov. Takto i obyvatelia, ktorí inak zostávali doma, získali právo dostať svoj podiel z verejných peňazí. Tak priniesli a rozdelili tieto práce blahobyt ľuďom všetkého veku a všetkých schopností.“ (Periklova reč podľa jeho životopisu)''
Neskoršia história
náhľad|Južná strana chrámu, ktorá značne utrpela výbuchom v roku [[1687.]] Roku 1460, potom čo sa Grécka zmocnila Osmanská ríša, bol chrám premenený na mešitu. Turci sochárskej výzdobe neublížili a ich stavebné úpravy sa obmedzili iba na prístavbu minaretu u juhozápadného rohu. V roku 1687 došlo k najväčšiemu poškodeniu chrámu v histórii. Do Atén vtedy vnikol s benátskym vojskom gróf Königsmark, ako pod-veliteľ vojvodcu Francesca Morosiniho. Turecká posádka sa i so zásobami prachu opevnila na Akropole a za muničný sklad si zvolila práve Partenón. Preto ju benátske vojska začali ostreľovať, aj keď ich velitelia význam stavby poznali. 26. septembra 1687 zasiahla jedna benátska strela Partenón, prenikla jeho strechou a spôsobila výbuch uloženého prachu. 300 ľudí prišlo o život a stavba sa rozložila na dve časti. Za tri dni sa turecký veliteľ vzdal. Na pamiatku víťazstva chcel veliteľ Morosini odviezť sochársku výzdobu západného štítu, ale vďaka neobratnej manipulácii sa stredná časť štítu zrútila a mramorové plastiky sa roztrieštili. Niektoré časti pozbierali benátski vojaci a odviezli ich do rôznych častí Európy. To bol počiatok rozptýlenia partenónskych mramorov po európskych zbierkach. Ešte vo vojne o oslobodenie Grécka utrpel Partenón v rokoch 1826 a 1827 isté poškodenie. Potom, čo Grécko získalo nezávislosť od Osmanskej ríše (1829), nastala nová epocha v dejinách tejto stavby.
Zvedavci, zberatelia a učenci
náhľad|Video z turistickej návštevy Sláva Grécka a jeho kultúry dosiahla obrovské rozmery už v antike a pretrvala aj jej koniec. Boli to predovšetkým spisy rímskych autorov, ktoré sprostredkovávali v stredoveku informácie o antickom Grécku. Na vykopávky a štúdium architektonických pamiatok vtedy nikto nepomyslel. Situácia sa začala meniť s nástupom renesancie v Európe. Ta vzbudila záujem o antické pamiatky. Zberatelia starožitností a umelci, ako napr. Michelangelo Buonarroti, sa sústredili na dostupnejšie pamiatky na území Talianska. Grécko bolo súčasťou Osmanskej ríše, čo obmedzovalo možnosti bádateľov z kresťanskej Európy. Preto sa do krajiny vydávali hlavne dobrodružní kupci a cestovatelia bez odborného vzdelania, ako napr. Cyriacus z Ancony v 15. storočí. V samotnom Grécku existovali chabé pokusy nájsť stratené mestá podľa Strabónových a Pausaniových textov. Prví vzdelaní cestovatelia sa do Grécka vydali koncom 17. storočia a o sto rokov neskôr konečne vzbudili v Európe nádherné kresby architektonických pamiatok záujem o Grécko. Z tých, ktorí pred oslobodením Grécka navštívili Partenón, vystupujú do popredia dve osobnosti: Jacques Carrey a lord Thomas Bruce Elgin.
Jacques Carrey bol flámsky maliar, ktorý sprevádzal francúzskeho veľvyslanca na tureckom dvore. V roku 1674 sa vydal do Atén a urobil jednoduché kresby prakticky celej vtedy uchovanej sochárskej výzdoby Partenónu. Tieto skice sú veľkým prínosom, pretože krátko potom bol chrám počas benátskeho útoku veľmi poškodený výbuchom skladu pušného prachu (viac vyššie).
Lord Elgin bol anglický veľvyslanec v Carihrade. Roku 1800 získal od sultána povolenie odviezť „nejaké kamene“ z trosiek Partenónu. Vtedy bola do Londýna odvezená veľká časť zostávajúcej sochárskej výzdoby. Anglický básnik lord Byron, ktorý si Grécko obľúbil, to vtedy označil za barbarský čin, a dôsledky tohoto činu neboli doteraz napravené. Časť tejto výzdoby sa dodnes nachádza v Britskom múzeu v Londýne.
Súčasnosť chrámu
náhľad|Prebiehajúce rekonštrukcie chrámu. Potom, čo Gréci získali v roku 1832 vo vojne o nezávislosť kontrolu nad Aténami, započali sa o Akropolu a Partenón starať ako o svoj národný symbol a pamätník veľkej minulosti. Záštitu nad ním prevzala grécka vláda. Ihneď boli odstránené stredoveké a turecké stavby z Akropoly, hlavne minaret a Mešita vstavané do trosiek Partenónu. Od počiatku novodobej štátnej suverenity Grécka boli snahy o odbornú rekonštrukciu alebo konzerváciu chrámu, ktoré však stroskotávali na nedostatku prostriedkov. Partenón bol aj tak niekoľkokrát opravovaný, ale nie vždy na dostatočne odbornej úrovni. Už na konci 19. storočia vyzvala vláda Grécka všetky národy Európy k spoločnému úsiliu na opravu tejto výnimočnej stavby, v tej dobe ale nemali takéto snahy nádej na úspech.
V roku 1975 začala Grécka vláda vyvíjať sústredenú snahu o obnovu Partenónu a Akropoly. Tento projekt získal v neskoršej dobe podporu z fondov Európskej únie. Bola zriadená architektonická komisia, ktorej úlohou bolo dokumentovať rozmiestnenie všetkých artefaktov, ktoré zostali na mieste a ich pravdepodobný pôvod. K tomuto účelu začali byť neskôr využívané počítačové simulácie. Komisia zistila, že v niektorých otázkach neboli predchádzajúce rekonštrukcie správne.
Cieľom rekonštrukcie nie je navrátenie Partenónu do stavu pred explóziou z roku 1687, ale s pomocou mramoru z pôvodných lomov oprava častí dôležitých z hľadiska stability. Nesprávne rekonštrukčné zásahy boli odstránené a veľké originálne časti mramoru sú postupne dosadzované na pôvodné miesto i pomocou moderných stavebných materiálov. Krehké časti výzdoby boli stiahnuté a uložené v Akropolskom múzeu.
Najväčším nebezpečenstvom pre súčasný Partenón je už 150 rokov trvajúca zvýšená erózia spôsobená exhaláciami z kúrenia čiernym uhlím a neskôr z výfukov áut.
Umiestnenie v priestore
Dlhšou stranou svojho obdĺžnikového pôdorysu je orientovaný, podobne ako Hekatompedon, severno-východno-východným smerom. V priečelí v tomto smere bol taktiež pôvodne umiestnený vchod, teda na opačnej strane od hlavného vstupu na Akropolu – Propylají. Staroveký návštevník Akropoly teda po opustení Propylají uvidel jeho zadné priečelie, ktoré bolo čiastočne zakryté ďalšími stavbami.
náhľad|Plán Akropole, Larousse 1922
Chrámová budova
Budova chrámu je dlhá a  široká. Má 46 dórskych stĺpov umiestnených po svojom obvode, z čoho v priečelí je osem a po stranách je sedemnásť stĺpov – peripteros, oktastylos. Stĺpy majú priemer a sú  vysoké. Podstava budovy – krépidóma má tri stupne.
Podoba miestností
Svätyňa bola rozdelená na dve miestnosti – väčšiu východnú svätyňu a menšiu západnú pokladnicu – partenón v užšom zmysle.