cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Základná škola s materskou školou (Bratislava, Riazanská 75)
Súčasťou školy sú 2 materské školy:
Tripoliské grófstvo
Tripoliské grófstvo alebo (grófstvo) Tripolis bol najmladší križiacky štát prvej križiackej výpravy na území Levantu (dnešného Libanonu a Sýrie) existujúci v rokoch 1102 až 1289. Prímorský štát bol dedičnou monarchiou, hlavným centrom vznikajúceho štátu bola Tortosa (dnešný Tartús), po dobytí Tripolisu v roku 1109 vznikla centrálna správa v ňom. De iure bol prvým grófom Bernard z Toulouse, syn križiackeho veliteľa Raimonda IV. z Toulouse. Grófstvo zaniklo 27. apríla v roku 1289 po páde Tripolisu
Historický vývoj
18. novembra 1095 zvolal pápež Urban II. koncil do francúzskeho Clermontu, kde entuziastickým prejavom zvolal prvú križiacku výpravu. Výzva vyvolala obrovskú odozvu ako medzi šľachticmi, tak i medzi pospolitým ľudom. Kým tzv. ľudovej výprave sa uspieť nepodarilo, armáda šľachticov postupne v rokoch 1096 až 1097 prešli územím Byzantskej ríše až Sýrie. V roku 1098 Balduin z Boulogne získal Edessu a vytvoril prvý križiacky štát Edesské grófstvo. 20. októbra 1097 obľahli križiaci sýrsku Antiochiu, po ktorej dobytí sa Norman Bohemund z Tarentu stal antiochijským kniežaťom. Zvyšní križiaci pokračovali ďalej na juh, kde vznikli ďalšie dva križiacke štáty v roku 1099 Jeruzalemské kráľovstvo a nakoniec aj Tripoliské grófstvo.
Formovanie Tripoliského grófstva sa začalo v roku 1102. Po tom, čo Raimond IV. z Toulouse neuspel v mocenskom boji s Bohemundom z Tarentu a nestal sa antiochijským kniežaťom, začal bojovať s tripoliským emirom Banu Ammarom, ktorý bol spojencom Fátimovského Egypta. Prvým centrom novovznikajúceho panstva sa stalo mesto Tortosa. V roku 1105 Raimond zomrel a jeho dedičom sa stal neplnoletý syn Alfonz, za ktorého ako regent vládol jeho bratranec Viliam Jordan. Viliamovi sa 12. júla 1109 po dlhoročnom obliehaní podarilo dobyť Tripolis, avšak vládnuť v ňom už nemohol. Medzitým do Levantu totiž pricestoval Raimondov nemanželský syn Bernard, ktorý dovtedy ako regent vládol v Toulouse. Jeruzalemský kráľ Balduin, ktorému Tripolis podliehal rozhodol, že Tripolis pripadne Bernardovi a Viliam bude jeho vazalom. Alfonz žil Francúzsku a do Levantu sa vrátil počas druhej križiackej výpravy, keď bol pravdepodobne popravený. Po jeho smrti sa Bernard stal vládcom celého územia Tripoliského grófstva.
Tripoliská politika a dejiny boli úzko previazané s dejinami Jeruzalemského kráľovstva, ktorého vazalom križiacky štát bol. Narozdiel od Antiochijského kniežatstva mal Tripolis pomerne priateľské vzťahy s Byzanciou, sám cisár Alexios I. rozkázal cyperskému stratégovi aby Raimondovi pomohol pri výstavbe pevnosti. Samotné grófstvo Tripolis sa ďalej členilo. Asi polovica krajiny sa skladala z menších panstiev. Od roku 1142 na jeho území pôsobil aj Rád johanitov, ktorý nezávisle spravoval hrad Krak des Chevaliers.náhľad| Obliehanie Tripolisu ([[1289)|alt=|vľavo]]
Gróf Raimond III. sa vďaka príbuzenským vzťahom s jeruzalemským kráľom Balduinom stal aj galilejským kniežaľom a dvakrát bol jeruzalemským regentom (1174 – 1177 za Balduina IV. a 1185 – 1186 za Balduina V. Následne bol Raimund z Jeruzalema vypudený frakciou túžiacou po nových bojoch s moslimami. Hoci sa Raimond snažil vyjednať mier s ajjúbovským sultánom Saladinom, paradoxne to bolo prepadnutie jeho panstva v Tiberias, ktoré spôsobilo príchod európskych posíl do Levantu. Križiaci sa následne aj napriek Raimondovým varovaniam so Saladinom stretli a utŕžili zásadnú porážku pri Hattíne 4. júla 1187.
Vlády v Tripolise sa po smrti Raimonda III. stal druhý syn antiochijského kniežaťa Bohemunda III. - Bohemund IV. Po smrti Bohemunda III. Antiochijského v roku 1201 vytvoril Tripolis s Antiochiou personálnu úniu, ktorá s výnimkou rokov 1216 – 1219 trvala až do pádu Antiochie v roku 1268.
V roku 1287 zomrel Bohemund VII. a panovníčkou v Tripolise sa stala jeho sestra Lucia. Tá sa musela potýkať s tripoliskými mešťanmi a príslušníkmi stredomorských obchodných republík (najmä Janovčanmi a Benátčanmi), ktorí v meste získali veľký vplyv. Spor s Janovčanmi sa síce podarilo urovnať, avšak tým grófka naopak pobúrila Benátčanov. Protivníkom Tripoliského grófstva v tomto období bol najmä Mamlúcky sultanát, ktorý sa mesto pokúsil obsadiť už krátko po tom, čo padla Antiochia (v roku 1271). Tripoliský starosta benátskeho pôvodu, Bartolomeo Embriaco, preto následne požiadal o pomoc mamluckého sultána Kalávúna, ktorý mesto v roku 1289 obľahol a dobyl, čím grófstvo de facto zaniklo. Posledný z križiackych štátov - Jeruzalemské kráľovstvo Tripoliské grófstvo prežilo iba o dva roky (1291).
Zoznam tripoliských vládcov
alt=|vľavo|náhľad|Lucia z Tripolisu, posledná panovníčka grófstva Vládcovia vznikajúceho štátu (vládli z Tortosy)
Zoznam tripoliských grófov (vládli z Tripolisu)
Titulárni tripoliskí grófi (v exile)
Zdroj
O preklad ide v poslednej časti dejín.
Kongregácia sestier karmelitánok Dieťaťa Ježiša
Členky kongregácie zachovávajú rehoľné pravidlá sv. Alberta Jeruzalemského a vlastné konštitúcie. Základom života je spiritualita tereziánskeho Karmelu, a najmä spiritualita patrónky kongregácie sv. Terézie od Dieťaťa Ježiša. Sústredia sa na ideál duchovného detstva. Sestry sa venujú najmä výchove detí a ich náboženskému vzdelaniu, ale aj pastoračnej práci v iných oblastiach.
Zoznam sviatkov v Azerbajdžane
Toto je prehľad sviatkov v Azerbajdžanskej republike.
Majstrovstvá Ázie v hádzanej mužov 1979
Majstrovstvá Ázie v hádzanej mužov 1979 bol v poradí 2. turnaj majstrovstiev Ázie v hádzanej mužov, ktoré organizuje Ázijská hádzanárska federácia (AHF). Konal sa v Nankingu, v Číne v dňoch od 4.9. novembra 1979, za účasti 5 tímov. Nováčikom turnaja bolo družstvo Indie. Turnaj pozostával iba z jednej päťčlennej skupiny. Titul obhájilo 🇯🇵.
Villariès
Villariès je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Haute-Garonne, v regióne Midi-Pyrénées.
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Royal Albert Hall
thumb|Royal Albert Hall thumb|Interiér Royal Albert Hall
Royal Albert Hall of Arts and Sciences je hala určená na usporadúvanie koncertov a iných umeleckých aktivít venovaná manželovi kráľovnej Viktórie, princovi Albertovi. Nachádza sa v južnom Kensingtone v londýnském obvode Kensington a Chelsea. Tvorí časť národného pamätníka princa Alberta, ktorého dekoratívnou časťou je Albertov pamätník na sever od Royal Albert Hall v Kensingtonských záhradách. V tejto hale je umiestnený najväčší organ v Spojenom kráľovstve a je miestom konania festivalu Proms.
Opis
Autori návrhu, Francis Fowke a H.Y. Darracott Scott, sa inšpirovali starovekými amfiteátrami. Hala má oválny tvar o rozmeroch 90 na 80 m a kapacitu 8 000 návštevníkov, i keď súčasné bezpečnostné predpisy dovoľujú maximálny počet 7 000. Obrovská sklenená strecha v kovovom ráme sa vypína do výšky 45 m. Na obvode haly je terakotový vlys zobrazujúci triumf vedy a umenia odkazujúci na účel, pre ktorý bola hala postavená.
Od svojho otvorenia 29. marca 1871 Royal Albert Hall hostila rôzne významné osobnosti a rozmanité akcie. Koná sa tu pravidelne festival klasickej hudby Proms, rôzne rockové koncerty, bály, baletné, operné a cirkusové predstavenia, konferencie a vzdelávacie akcie. Je i miestom rôznych športových stretnutí v boxe, tenise a zápasu (vrátane prvého turnaja v sumo, konaného mimo Japonsko).
Kardiomyopatia
alt=Hlavné typy kardiomyopatie|náhľad|Hlavné typy kardiomyopatie: dilatačná, hypertrofická, reštrikčná. Kardiomyopatie (obvyklá skratka: KMP) sú ochorenia srdcového svalu s poruchou funkcie srdca. Zahŕňajú rôznorodé ochorenia s idiopatickým (proces s neznámou príčinou) a chronickým procesom. Medzi kardiomyopatie nepatria ischemické, chlopňové a zápalové ochorenia.
Príčiny
Kardiomyopatie môžu byť:
Rozdelenie
Medzi kardiomyopatie sa zaraďujú tiež Takotsubo kardiomyopatia ("syndróm zlomeného srdca"), popôrodná kardiomyopatia, fibroelastóza endokardu, nekompaktný myokard, niektoré publikácie uvádzajú ako samostatné jednotky hypertenzívnu, valvulárnu a ischemickú kardiomyopatiu a ďalšie poškodenia myokardu zo špecifických príčin.
Diagnostika
alt=Echokardiografický obraz dilatačnej kardiomyopatie|náhľad|Echokardiografický obraz dilatačnej kardiomyopatie. Treba si všimnúť veľkú dutinu ľavej komory (tmavú) s pomerne tenkými stenami (svetlé) v ľavej časti obrázku a porovnať s obrázkom hypertrofickej kardiomyopatie. Spoločným príznakom všetkých druhov kardiomyopatie v pokročilom štádiu sú príznaky srdcového zlyhania: slabosť, dýchavica, tachykardia. Fyzikálnym vyšetrením sa môže zistiť systolický šelest pri súvisiacej chlopňovej chybe.
Elektrokardiografický (EKG) nález býva často nešpecifický, môže byť podobný, ako pri Ischemickej chorobe srdca, ale pri hypertrofickej kardiomyopatii zodpovedá hypertrofii ľavej komory (podobný, ako pri pokročilej artériovej hypertenzii). Špecifický EKG obraz môže mať arytmogénna pravokomorová kardiomyopatia - okrem negatívnych T - vĺn vo zvodoch V1 - V3 aj špecifické vlny epsilon. Na  arytmogénnu pravokomorovú kardiomyopatiu a hypertrofickú kardiomyopatiu môže upozorniť aj zachytenie život ohrozujúcej arytmie - komorovej tachykardie.
Najväčší diagnostický prínos poskytuje echokardiografické vyšetrenie, pri ktorom sa priamo zobrazia zmeny, vyvolané kardiomyopatiou aj druhotné zmeny, napr. chlopňové chyby.
Štrukturálne zmeny pravej komory pri arytmogénnej pravokomorovej kardiomyopatii je schopné zobraziť len vyšetrenie nukleárnou magnetickou rezonanciou (MRI). Dilatačnú kardiomyopatiu niekedy dokáže odlíšiť od ischemickej choroby srdca len koronárna angiografia, ktorá vylúči aterosklerotické zmeny na koronárnych artériach.
Komplikácie
Všetky uvedené druhy kardiomyopatie v konečnom štádiu vedú k srdcovému zlyhaniu. Nerozpoznaná hypertrofická kardiomyopatia je najčastejšou príčinou náhlej smrti u mladých športovcov v štádiu, kedy nevyvoláva príznaky srdcového zlyhania a pacienti sú plne fyzicky výkonní. Bezprostrednou príčinou smrti býva komorová tachykardia. Rovnaká arytmia spôsobuje náhlu smrť aj u pacientov s arytmogénnou pravokomorovou kardiomyopatiou.
Liečba
V prípade hroziacej fatálnej arytmie pri hypertrofickej kardiomyopatii a arytmogénnej pravokomorovej kardiomyopatii sa používajú antiarytmiká, prípadne až preventívna implantácia kardiovertera-defibrilátora (ICD).
Pri závažnej obštrukcii (zúžení) výtokového traktu ľavej komory pri hypertrofickej kardiomyopatii sa vykonáva perkutánna septálna myokardiálna alkoholová ablácia (nekrvavé odstránenie prekážajúcej časti myokardu miestnou injekciou alkoholu) alebo chirurgická myektomia.
Mauzóleum kniežaťa Alexandra I.
Mauzóleum kniežaťa Alexandra I., alebo Mauzóleum kniežaťa Alexandra Battenberga , prípadne Mauzóleum Alexandra Battenberga  je mauzóleum, ktoré sa nachádza v centrálnej časti mesta Sofia v Sofijskej oblasti v západnom Bulharsku. Pomenované je po prvom bulharskom kniežati, Alexandrovi I.
Lokalita
Mauzóleum leží v centrálnej časti Sofie na ulici „Vasil Levski“ (, doslova bulvár Vasila Levského)   č. 81. Nachádza sa v malom parku.
Dejiny
Knieža Alexander I. bol prvým bulharským kniežaťom po oslobodení Bulharska a za jeho vlády došlo v roku 1885 aj k zjednoteniu Bulharského kniežatstva s Východnou Ruméliou. Napokon bol po vojenskom puči 26. augusta 1886 nútený abdikovať a až do konca života žil v rakúskom Grazi. Zomrel 17. novembra 1893.
Po jeho smrti sa bulharská vláda rozhodla vybudovať mauzóleum na uchovanie jeho pozostatkov. Byť pochovaný v Sofii bolo osobné želanie Alexandra I. Sarkofág s pozostatkami kniežaťa, ktoré boli po jeho smrti prevezené do Bulharska bol najskôr uložený v Rotunde svätého Juraja.
Na projekt budovy mauzólea bol vyhlásený konkurz, ktorý prebehol v roku 1894 a ktorý vyhral švajčiarsky architekt Jakob Heinrich Meyer. Mauzóleum bolo postavené v priebehu roku 1897. 3. januára 1898 bol do mauzólea prenesený sarkofág s pozostatkami Alexandra I.
V roku 1937 darovala manželka Alexandra I., grófka Johanna Loisingerová, mauzóleu niektoré osobné veci kniežaťa, ktoré ostali v mauzóleu exponované pre jeho návštevníkov. V roku 1946 bolo mauzóleum zatvorené pre návštevníkov, osobné veci Alexandra I. boli dane do správy sofijského Národného vojensko-historického múzea a z vrchu kupole bola demontovaná medená kniežacia koruna.
Pre návštevníkov bolo mauzóleum znovu otvorené v priebehu roku 1991.
Charakteristika
Budova slúži ako hrobka a pamätník prvého bulharského kniežaťa po oslobodení Bulharska – Alexandra Battenberga.
Autorom budovy je švajčiarsky architekt Heinrich Meyer. Autorom freskovej výzdoby je bulharský umelec Charalampij Tačev. Tačev pri výzdobe využil motívov s prvkami secesie. Budova bola postavená v novobarokovom slohu.
Mauzóleum je postavené ako dvojosová symetrická budova s kupolou o priemere ôsmich metrov. V každej zo štyroch stien budovy sa nachádza klenutá nika. Vrchol kupoly je zakončený kniežacou korunou zhotovená z medi. Vchod je formovaný dvojstĺpovým portikom, ktorý je zakončený trojuholníkovým frontónom. Na frontóne sa nachádza osobný erb Alexandra I. , ktorý bol v tom čase zároveň aj štátnym erbom. Je zhotovený z bronzu.
V mauzóleu sa nachádzajú ostatky prvého bulharského kniežaťa po oslobodení Bulharska – Alexandra Battenberga. Sú uložené pod mramorovým sarkofágom, ktorý dominuje interiéru stavby. Za sarkofágom sa nachádza doska z kararského mramoru s reliéfovým portrétom Alexandra I..
Múzeum
Mauzóleum má aj štatút múzea a je vo vybraných dňoch voľne prístupné návštevníkom. Je filiálkou sofijského Regionálneho historického múzea. Vstup je bezplatný.
Štatút a dôvod pamiatkovej ochrany
Kategória: kultúrna pamiatka národného významu
Budova bola vyhlásená za kultúrnu pamiatku miestneho významu v roku 1955. Neskôr bol jej štatút preklasifikovaný a budova bola v v Štátnom vestníku č.25 z roku 1998 vyhlásená za kultúrnu pamiatku národného významu. Ako dôvod ochrany je uvedená architektonicko-staviteľská ako aj umelecká hodnota budovy.
Názov budovy ako je uvedený na zozname kultúrnych pamiatok národného významu je Mavzolej na kňaz Aleksandăr Batenberg (, doslova Mauzóleum kniežaťa Alexandra Battenberga).
Chambœuf (Côte-d'Or)
Chamboeuf je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Côte-d’Or, v regióne Burgundsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Villate
Villate je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Haute-Garonne, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Chambœuf (Côte-d'Or)
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Villate
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Pont
Pont môže byť:
Truhlica na výbavu
náhľad|vpravo|Truhla na šaty, lokalita Vysočina, Česko Truhlica (truhla, škrina, súsek) na výbavu je druh uzavretého odkladacieho nábytku, ktorý dostávala nevesta do výbavy. Bola osobným majetkom nevesty a slúžila na uloženie odevu a textilu. Často mala na čelnej strane meno majiteľky a dátum sobáša. Prevoz výbavy patril k dôležitým predsvadobným úkonom.
Z hľadiska konštrukcie delíme truhly na na dve skupiny. Starším druhom sú truhly z tvrdého dreva stĺpikovej konštrukcie, so stenami zhotovenými šindľovou technikou, s plochým alebo sedlovým vrchnákom, zdobené rytým geometrickým ornamentom. Vyskytovali sa najmä na severozápadnom Slovensku. Mladším druhom sú truhly z mäkkého dreva. Základ tvoria ploche steny navzájom spojené čapovaním s plochým vrchnákom. Vyskytovali sa na celom území Slovenska. Spoločným znakom oboch druhov truhiel bol vo vnútri úzky priečinok na bočnej strane, ktorý slúžil na úschovu cenností, písomností a rôznych drobností. Vrchnák priečinka slúžil zároveň ako podpera vrchnáka truhly pri jej otvorení. Truhly stáli zvyčajne na doskových tvarovaných nohách alebo na sústružených či rezaných nohách rôznych tvarov. Opatrené boli kovanými držiakmi a zámkami na kľúč. Niektoré truhly obsahovali aj skrýš, najčastejšie vo zdvojenom dne alebo bočnej stene.
Truhly na odev patria k najviac zdobeným kusom ľudového nábytku. Uplatňovala sa na nich najmä maľovaná výzdoba, rytý ornament, príp. intarzia. V novej domácnosti tvorila truhlica súčasť zariadenia izby. V porovnaní s truhlou na potraviny bola kratšia a širšia. Na prelome 19. a 20. storočia sa objavili truhly, ktoré mali v spodnej časti širokú zásuvku. Začiatkom 20. storočia ich začali nahrádzať skriňa.
Saint-Hélier
Saint-Hélier môže byť:
Villaudric
Villaudric je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Haute-Garonne, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Igor Vsevolodovič Girkin
Igor Vsevolodovič Girkin (rus. И́горь Все́володович Ги́ркин) tiež známy ako Igor Ivanovič Strelkov (* 17. december 1970 Moskva, Sovietsky zväz) je bývalý príslušník FSB (19962013), účastník bojov na východnej Ukrajine, v roku 2014 pôsobil ako veliteľ vojsk pro-ruských separatistov na Donbase.
Niekoľko mesiacov viedol povstalcov počas bojov pri meste Sloviansk. Po ústupe viedol sily pro-ruských ľudových milícií v Donecku. Od 12. mája do 14. augusta 2014 bol veliteľom ozbrojených síl Doneckej ľudovej republiky (DĽR), od 16. mája do 14. augusta – minister obrany DĽR.
Je mu pripisovaná spoluzodpovednosť za zostrelenie malajzijského dopravného lietadla (let Malaysia Airlines 17) v auguste 2014 nad Donbasom. Ukrajinské úrady a viaceré ľudskoprávne organizácie ho obviňujú z vojnových zločinov, ktoré spáchal počas svojho angažovania v konflikte na východe Ukrajiny.
Po odchode z postu ministra obrany opustil územie Donbasu. Je verejne aktívny, často na sociálnych sieťach komentuje dianie na rusko-ukrajinskom fronte.
Mladosť a raná kariéra
Igor Vsevolodovič Girkin sa narodil 17. decembra 1970 v Moskve v rodine Vsevoloda Ignatieviča Girkina a Ally Ivanovny Girkinovej (rod. Runovej). Študoval na moskovskej strednej škole č. 249. V rokoch 19871992 absolvoval Moskovský štátny inštitút histórie a archívov.
Následne údajne odišiel z Moskvy bojovať do Podnesterska ako dobrovoľník.
Už v auguste 1992 sa Girkin vrátil do Moskvy, ale ešte toho istého roku odišiel do Bosny, kde sa v rámci ruských dobrovoľníckych jednotiek zúčastnil na strane Armády Republiky Srbskej vojny v Bosne a Hercegovine. Niektoré zdroje mu prisudzujú spoluúčasť na masakroch pri meste Višegrad.
Zúčastnil sa aj prvej čečenskej vojny. Podľa uniknutej emailovej komunikácie bol v rokoch 19962013 príslušníkom FSB. Zúčastnil sa aj druhej čečenskej vojny. V roku 2013 odišiel z FSB s hodnosťou plukovníka.
Účasť v bojoch na Donbase
V apríli 2014 sa zapojil do akcií pro-ruských separatistov na východe Ukrajiny. 12. apríla 2014 sa jeho skupina, ktorej príslušníci sa nazvali prívržencami Doneckej ľudovej republiky, zmocnila administratívnych budov (polícia, mestská rada) v Sloviansku a oznámila, že mesto prechádza pod kontrolu DĽR.
Vodca samozvanej Doneckej ľudovej republiky Borodaj poveril 26. apríla 2014 Girkina vedením ľudových milícií Donbasu. 29. apríla bol Girkin zaradený do zoznamu osôb, voči ktorým boli uvalené západné sankcie – zákaz vstupu a zmrazenie aktív v EÚ. 20. júna bol zaradený na sankčný zoznam USA.
2. mája 2014 obnovili ukrajinské bezpečnostné sily ofenzívu v oblasti Slavianska a Kramatorska. Strelkov viedol separatistov, ktorí bránili Slaviansk.
V máji 2020 Strelkov v rozhovore s ukrajinským novinárom Dmitrijom Gordonom uviedol, že osobne vydal rozkaz zastreliť Jurija Popravku a Jurija Ďakovského, ktorí boli podľa Strelkova členmi Pravého sektora a prišli do Slaviansku ako členovia 5-člennej sabotážnej skupiny. Ich telá so známkami mučenia našli v apríli 2014 v rieke neďaleko Slavianska. Strelkov tiež priznal, že je spoluzodpovedný za vraždu Volodymyra Rybaka, poslanca Gorlovskej mestskej rady, ktorý sa pokúsil vrátiť vlajku Ukrajiny na budovu Gorlovskej radnice.
Deň po referende o nezávislosti Doneckej ľudovej republiky Girkin oznámil, že prijal funkciu veliteľa proruských separatistov Doneckej ľudovej republiky a oznámil zavedenie režimu tzv. protiteroristickej operácie. Zároveň vyzval Ruskú federáciu, aby „prijala opatrenia primerané situácii na ochranu obyvateľstva DĽR, vrátane možnosti vstupu kontingentu ‚mierových síl‘ spoza východnej hranice.“ Nepovedal nič o svojom pôvode, poprel prijímanie zbraní alebo munície z Ruska. Zároveň oznámil, že jeho milície neprepustia pozorovateľov Organizácie pre bezpečnosť a spoluprácu v Európe (OBSE), ktorých vzali ako rukojemníkov, dokiaľ ukrajinská vláda neprepustí zadržiavaných proruských aktivistov.
Najvyššia rada DĽR vymenovala 15. mája Girkina za šéfa Bezpečnostnej rady a ministra obrany DĽR.
Podľa správy, ktorú vydal Úrad vysokého komisára OSN pre ľudské práva, „údajne 26. mája na príkaz Strelkova Dmytro Slavov („veliteľ roty ľudových milícií“) a Mykola Lukyanov („veliteľ“ čaty domobrany Doneckej ľudovej republiky') boli „popravení“ v Sloviansku po tom, čo boli „odsúdení“ za „rabovanie, ozbrojenú lúpež, únos a opustenie bojiska.“ Rozkaz, ktorý sa rozšíril a vyvesil uliciach v Sloviansku, sa odvolával na výnos Prezídia Najvyššej rady ZSSR z 22. júna 1941.
26. mája 2014 bol údajne podľa správy, ktorú vydal Úrad vysokého komisára OSN pre ľudské práva, zverejnený Girkinov rozkaz, ktorý oznamoval, že dvaja velitelia ľudových milícií v Slaviansku boli na jeho rozkaz armády zastrelení. Dmytro Slavov („veliteľ roty ľudových milícií“) a Mykola Lukyanov („veliteľ“ čaty domobrany Doneckej ľudovej republiky') boli popravení v Sloviansku po tom, čo boli „odsúdení“ za „rabovanie, ozbrojenú lúpež, únos a opustenie bojiska.“ Girkin bol neskôr v dôsledku úspešnej ukrajinskej ofenzívy nútený v noci zo 4. na 5. júla 2014 zo Slavianska utiecť. Najprv do Kramatorska, neskôr do Gorlovky a napokon do Donecka.
Viaceré zdroje citovali príspevok na sociálnej sieti VKontakte zo 17. júla 2014, z účtu pod Girkinovým menom, ktorý radostne oslavoval zostrelenie nepriateľského lietadla približne v rovnakom čase, ako sa zrútil Boeing 777 Malaysia Airlines na východnej Ukrajine v rovnakej oblasti pri ruských hraniciach. Príspevok odkazoval na to, ako boli vydané varovania, aby lietadlá nelietali vo vzdušnom priestore separatistov, a písal o zostrelení ukrajinského vojenského dopravného lietadla Antonov An-26. Tento príspevok bol neskôr v priebehu dňa odstránený a účet za ním tvrdil, že Girkin nemá na tejto sociálnej službe žiadny oficiálny účet. Girkin neskôr v roku 2020 v rozhovore s ukrajinským novinárom Gordonom prijal morálnu zodpovednosť za zostrelenie civilného lietadla.
14. augusta 2014 bol Girkin odvolaný z funkcie veliteľa Doneckých pro ruských milícií. Girkin neskôr vinil zo svojho odvolania z rezignácie Vladislava Surkova, dlhoročného prvého námestníka ruskej prezidentskej kancelárie, blízkeho Vladimirovi Putinovi a považovaného za Kremeľského ideológa. Podľa Stanislava Belkovského bola hlavným dôvodom odvolania Girkina z funkcie „ministra obrany“ množstvo pozornosti, ktoré vyvolalo zostrelenie MH17 a negatívny vplyv na kroky Ruska na Ukrajine, ktoré to vyvolalo.
Po odchode z postu ministra obrany opustil územie Donbasu. Je verejne aktívny, často na sociálnych sieťach komentuje dianie na rusko-ukrajinskom fronte.
Ruská invázia na Ukrajinu
Po začiatku ruskej invázie na Ukrajinu sa už od konca marca 2022 v Girkinových komentároch o situácii na Ukrajine na sociálnych sieťach objavili výzvy na aspoň čiastočnú mobilizáciu armády.
21. júla 2023 bol Girkin zatknutý ruskými úradmi pre jeho verejné výzvy na páchanie extrémizmu. Je zadržiavaný v Moskovskej väznici Lefortovo.
Rád svätého Augustína
Rád svätého Augustína – augustiniáni (, OSA) je rehoľným rádom Katolíckej cirkvi. V svojej súčasnej podobe vznikol v roku 1244 zjednotením niekoľkých skupín pustovníkov.
Augustiniáni nie sú zameraní na žiadnu konkrétnu činnosť. Venujú sa aktívnemu apoštolátu, ktorý je časťou života rádu. Snažia sa hlavne hľadať Boha v spoločnom živote a v modlitbe nezabúdajúc ani na štúdium.
Augustinánsky rád sa delí na provincie, ktoré pozostávajú z kláštorov. Okrem toho existujú aj viceprovincie a vikariáty. Viacero provincií vytvára asistenciu. Rád má ešte aj domy, ktoré sú podriadené priamo generálnemu predstavenému.
V stredoveku sa na území Slovenska nachádzali kláštory rádu augustiniánov vo Veľkom Šariši, v Hrabkove (zasvätený sv. Duchu), v Bardejove (zasvätený sv. Jánovi Krstiteľovi) a v Spišskom Podhradí (zasvätený sv. Alžbete).
Istý čas bol v reholi augustiniánov aj reformátor Martin Luther.
Chiwetel Ejiofor
Chiwetel Umeadi Ejiofor, CBE (* 7. júl 1977 Londýn, Anglicko) je britský herec nigerijského pôvodu. Jeho otec bol lékar.
Život
Vo filme debutoval v roku 1996, kde získal úlohu v televíznom filme Deadly Voyage. V roku 2002 si zahral nigerijského lekára vo filme Pekné svinstvo, kde sa po jeho boku objavila francúzska herečka Audrey Tautou, za túto úlohu získal cenu American Black Film Festival v kategórií najlepší herecký výkon v hlavnej úlohe. Objavil sa aj vo filmoch Láska nebeská, Serenity, Kinky Boots (za ktorý bol nominovaný na Zlatý glóbus) či Americký gangster.
V roku 2007 prijal úlohu v divadelnej hre Othello, kde hral po boku Kelly Reilly a Ewana McGregora. Zahral si aj hlavnú úlohu vo filme Červený pás od Davida Mameta. Vo filme 12 rokov otrokom (2013) stvárnil hlavnú úlohu muža, ktorý stratil slobodu a vpadol do otroctva. Za túto úlohu bol nominovaný na Oscara a na Zlatý glóbus, získal však cenu BAFTA. Získal aj úlohu baróna Morda vo filmoch Doctor Strange (2016) a Doctor Strange v mnohovesmíre šialenstva (2022) od štúdia Marvel Cinematic Universe. V roku 2019 zrežíroval a aj si zahral vo filme The Boy Who Harnessed the Wind.
Mašiko ostrovný
Mašiko ostrovný (Carpodacus ferreorostris) je vyhynutý spevavý vták z čeľade pinkovité (Fringillidae). Druh opísal írsky zoológ Nicholas Aylward Vigors ako Coccothraustes ferreorostris. Súčasná systematika (del Hoyo & Collar 2016) druh radí do rodu Carpodacus. Staršia systematika (Brooks 2000; Sibley and Monroe 1990, 1993) druh radila do monotypického rodu Chaunoproctus (slovensky: mašiko).
Mašiko ostrovný bol väčším druhom pinkovitého vtáka, meral asi 18 cm a mal masívny čierny zobák. Sfarbenie bolo u samcov na chrbte olivovo hnedé s tmavšími hnedými pruhmi. Čelo, tváre, predná časť krku a hrudníka boli červenooranžové až šarlátové. Sfarbenie nižšie prechádzalo do svetlých odtieňov. Čelo u samíc bolo žlté. Končatiny boli u oboch pohlaví žltohnedej farby.
Jediné exempláre mašika ostrovného boli získané na ostrove Čičidžima, čo je najväčší ostrov v japonskom súostroví Boninské ostrovy. Prvé exempláre získala posádka lode HMS	Blossom v roku 1827, o rok neskôr získal ďalšie vzorky nemecký ornitológ a cestovateľ Heinrich von Kittlitz. Von Kittlitz tiež ako jediný čiastočne opísal správanie a biológiu vtáka vo voľnej prírode. Podľa Kittlitza išlo o vzácneho vtáka, ktorý žil samostatne alebo vo dvojiciach. Veľké množstvo času trávil na zemi, len málokedy sa pohyboval vysoko v korunách stromov. Zvukový prejav tvorilo jemné čisté vysoké pískanie, niekedy kratšie, niekedy dlhšie, niekedy jednotlivo, niekedy opakovane. Mašiko ostrovný sa živil drobným ovocím a bobuľami. V roku 1854 Čičidžimu navštívil americký vedec William Stimpson a mašika nenašiel, do tej doby asi druh na ostrove vyhynul. Ostrov bol od 30. rokov 19. storočia využívaný veľrybári a súčasne došlo k introdukcii nepôvodných druhov. Stimpson na ostrove pozoroval kozy, ovce, psy, mačky a potkany. Vplyv týchto živočíchov na pôvodný ekosystém spoločne s odlesňovaním viedol k vyhynutiu tohto druhu. Podľa neoverených správ mohol druh prežívať až do 80. rokov 19. storočia na blízkom ostrove Hahadžima, no neboli predložené žiadne presvedčujúce dôkazy. Exempláre sú v múzeách v Berlíne, New Yorku, Frankfurtu nad Mohanom, Leidenu, Petrohrade, Tokiu a Tringu.
Villefranche-de-Lauragais (obec)
Villefranche-de-Lauragais je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Haute-Garonne, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Robert Hajšel
Robert Hajšel (* 28. marec 1967, Banská Štiavnica) je slovenský novinár a politik, od roku 2019 poslanec Európskeho parlamentu vo frakcii S&D. Je členom výboru ITRE pre priemysel, energetiku a výskum, náhradníkom vo výbore AFET pre zahraničné veci. Je dlhoročným odborníkom na európske záležitosti, bývalý funkcionár Európskeho parlamentu.
Vyštudoval Moskovský inštitút medzinárodných vzťahov (MGIMO) so zameraním na diplomaciu a medzinárodné vzťahy.
Životopis
Hajšel študoval v rokoch 1985-1990 na MGIMO. Od 1990 do 1992 pracoval ako editor pre agentúru ČSTK (dnes Tlačová agentúra Slovenskej republiky). Od roku 1993 bol prvým novinárom, ktorý na Slovensko prinášal informácie z Bruselu ako spravodajca slovenských médií najprv prostredníctvom tlačovej agentúry TASR a neskôr prostredníctvom Slovenského rozhlasu. Po 12 rokoch novinárskej práce sa v roku 2005 stal riaditeľom Kancelárie Európskeho parlamentu.
V roku 2005 sa po absolvovaní 5-etapového konkurzu stal riaditeľom Kancelárie Európskeho parlamentu.
Vo voľbách do Európskeho parlamentu v máji 2019 bol zvolený za poslanca Európskeho parlamentu. Kandidoval ako nezávislý na kandidátnej listine strany SMER-SD. Nie je členom strany SMER-SD.
Publikácie
Autor knihy Slovensko a Európska únia, 2002, ISBN 80-968152-8-8
Štátny tajomník (Slovensko)
Štátny tajomník je politicky obsadzovaná funkcia v štátnej exekutíve. Štátneho tajomníka vymenúva a odvoláva vláda SR na návrh príslušného ministra. V neprítomnosti zastupuje ministra v plnom rozsahu. Výnimkou je rokovanie vlády, kde neprítomného ministra nezastupuje pri hlasovaní, nakoľko jeho hlas je iba poradný.
Pri viacodvetvových ministerstvách môže vláda určiť, že na ministerstve budú pôsobiť dvaja štátni tajomníci. V takom prípade minister vymedzí rozsah ich právomocí pri zastupovaní.
Externé odkazy
Časopis MV SR: Úloha štátnych tajomníkov
Májik
Májik môže byť:
Ráztocká hoľa
Ráztocká hoľa je vrch v Nízkych Tatrách. Leží nad obcou Pohronský Bukovec, približne západne od Brezna.
Chrám svätých Petra a Pavla (Dobrinište)
Chrám svätých Petra a Pavla je pravoslávny chrám z obdobia bulharského národného obrodenia nachádzajúci sa v meste Dobrinište v okrese Bansko v Blagoevgradskej oblasti v juhozápadnom Bulharsku. Budova má priznaný štatút kultúrnej pamiatky a je považovaná za najvýznamnejšiu kultúrnu pamiatku mesta.
Villematier
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Ráztocká hoľa
Poloha
Nachádza sa v západnej časti Nízkych Tatier, v geomorfologickom podcelku Ďumbierske Tatry a časti Prašivá. Leží v Banskobystrickom kraji, na hranici okresov Banská Bystrica a Brezno a zasahuje na katastrálne územie obcí Pohronský Bukovec a Jasenie. Najbližšími sídlami sú južne ležiaci Pohronský Bukovec a Ráztoka, juhovýchodne ležiace Jasenie, severne sa nachádza Liptovská Lúžna. Masív patrí do Národného parku Nízke Tatry.
Chrám svätých Petra a Pavla (Dobrinište)
Lokalizácia
Chrám sa nachádza v centrálnej časti mesta Dobrinište na námestí ploštad "Makedonija".
Dejiny
S výstavbou sa začalo v roku 1834 a budova chrámu bola postavená v roku 1835. O niečo neskôr bola postavená aj oddelená zvonica. Zvonica je trojposchodová a nachádza sa západne od budovy chrámu. Dátum výstavby pôvodnej zvonice (1835) je zaznamenaný na pamätnej kamennej doske na západnej strane zvonice. Zvonica je vysoká 30 metrov a nachádzajú sa v nej 3 zvony. V dôsledku udalostí Prvej balkánskej vojny ako aj Druhej balkánskej vojny v rokoch 1912 a 1913 bola pôvodná zvonica poškodená. Reštaurovaná bola v roku 1986.
Charakteristika
K mimoriadne cenným pamiatkam interiéru chrámu patrí oltár a ikonostas, vrátane ikon, ktoré predstavujú predmety s vysokou umeleckou hodnotou.
Na jar v roku 1990 bol na zvonici osadený hodinový mechanizmus s ciferníkom. Výrobcom hodín je majster Toťu Raknov, ktorý hodiny zhotovil v rokoch 1989 – 1990 a následne ho s dvoma pomocníkmi aj osadil na fasádu budovy. Navíjanie mechanizmu hodín je ovládané elektrikou za pomoci elektromotora a prebieha každých 20 minút.
Chrámový sviatok
Chrámový sviatok sa slávi 29. júna.
Ráztocká hoľa
Výhľady
Hrebeň i vrchol Ráztockej hole je čiastočne porastený kosodrevinou, umožňujúcou obmedzený rozhľad. Z vhodných miest je možné pozorovať okolité vrcholy Nízkych Tatier, pri priaznivých podmienkach aj Vtáčnik, Štiavnické vrchy, Javorie, Poľanu a Veporské vrchy.
Dobrinište
Dobrinište (🇧🇬) je malé mesto v juhozápadnom Bulharsku, ktoré sa nachádza v Blagoevgradskej oblasti v okrese Bansko. Mesto leží na úpätí južného Pirinu.
Názvy a etymológia
Prvé zmienky o terajšom meste pochádzajú z osmanských registrov z roku 1605, kde bolo zapísané ako dedina pod názvom Dobruštene (🇧🇬). Názov Dobrinište je podľa akademika Ivana Duridanova odvodený od osobného mena Dobrin kombináciou s patronymickou príponou -išti.
Geografia
Dobrinište sa nachádza v nadmorskej výške 842 m.n.m. na ploche približne 80 hektárov v horskom regióne obkolesené pohoriami Rila, Pirin a Rodopy v juhozápadnom Bulharsku 6 km východne od mesta Bansko, ktoré je centrom okresu a približne 40 km severne od mesta Goce Delčev. Mesto sa nachádza na severovýchodnom úpätí pohoria Pirin v juhovýchodnej časti Razložskej kotliny. Mesto sa rozprestiera na obidvoch brehoch rieky Disilica.
História mesta
Najstaršie známky osídlenia oblasti dnešného mesta siahajú až do neolitu. Toto dokazujú zvyšky osady pochádzajúce z obdobia ranného neolitu rozliehajúce sa na ploche zhruba 7 hektárov v severnej časti mesta približne 150 metrov od pravého brehu rieky Vaľavica (🇧🇬). V období staroveku bola oblasť mesta obývaná tiež, čo dokazuje viacero nálezov tráckej a rímskej keramiky, rovnako ako ruiny tráckej osady odhalené v neďalekej lokalite Domatarsko (🇧🇬) a rímske mince z obdobia vlády cisára Nera nájdené v lokalite Gumništa (🇧🇬), kde v období antiky ležala rímska osada.
V priebehu 7. storočia sa miestne trácke obyvateľstvo začalo miešať s prichádzajúcimi slovanskými kmeňmi (kmeň Smoľanov (🇧🇬), ktorý začal osídľovať povodie rieky Mesta a najmä Razložskú kotlinu) a k týmto národom sa pripojili aj prichádzajúci Protobulhari.
O Dobriništi sa objavuje zmienka v osmanských registroch z roku 1605, ale keďže potom čo Bulharsko padlo pod nadvládu Osmanskej ríše, dedinu opustila prevážna väčšina obyvateľstva, ktorí odišli bývať do osád v neďalekom pohorí Pirin, objavuje sa ďalšia zmienka o Dobriništi až v dokumentoch z konca 15. storočia z obdobia vlády sultána Bajazida II.. Počet obyvateľov dediny sa začal zvyšovať v období bulharského národného obrodenia, kedy sa začali do dediny vracať aj mnohé rodiny z okolitých hôr. Dedina začala ekonomicky rásť najmä na konci 18. a začiatku 19. storočia, kedy sa vytvorili obchodné prepojenia so zahraničím. V roku 1846 bola v dedine postavená škola. Po celý čas obdobia národného obrodenia sa obyvatelia mesta aktívne účastnili národno-oslobodzovacích bojov.
Eteokles
Eteokles alebo Eteoklés (gr. Eteokles/iný prepis Eteoklés; ) môže byť:
Dobrinište
História mesta
V roku 1896 v meste vznikol revolučný výbor Vnútornej macedónskej revolučnej organizácie (🇧🇬) (VMRO) pod vedením Goceho Delčeva. V rokoch 1928 – 1934 VMRO spravovala dedinu a v tomto období bol postavený nový chrám, škola ako aj kultúrny dom. Časť obyvateľov dediny (35 ľudí) sa zúčastnilo v roku 1912 Prvej balkánskej vojny v rámci Macedónsko-odrinského dobrovoľníckeho zboru.
Pamiatky
Z pamiatok patria k najvýznamnejším dva pravoslávne chrámy a to Chrám svätých Petra a Pavla (🇧🇬) z 19. storočia  a Chrám Zosnutia Bohorodičky (🇧🇬). Okrem týchto chrámov sa v oblasti mesta nachádza aj väčšie množstvo kaplniek. Medzi najvýznamnejšie patria Kaplnka svätého Mikuláša postavená na mieste pôvodného ranokresťanského chrámu a kaplnka svätých Kozmu a Damiána, ktorá sa nachádza približne 1 km juhovýchodne od mesta a bola tiež postavená na zvyškoch iného chrámu, ktorý stál na mieste predtým. Okrem nich sú to ďalej aj Kaplnka svätej Maríny, Kaplnka svätého Minu, Kaplnka svätého Atanázа Alexandrijského, Kaplnka svätého Spasiteľa, Kaplnka svätého Demetera alebo Kaplnka svätej Trojice.
Pri rieke Dobriništka reka (🇧🇬) pretekajúcej mestom je starý rímsky kamenný kúpeľný bazén napájaný minerálnym prameňom. Na tejto rieke neďaleko od mesta sa nachádza aj vodopád Sveti Nikola.
Približne 3 km juhovýchodne od mesta sa v pohorí Pirin nachádza fungujúci Obidimský monastier svätého Pantaleóna, ktorý bol založený v 20. rokoch 20. storočia.
Turizmus
Mesto pôsobí ako kúpeľné liečebné centrum. Nachádza sa tam až 17 minerálnych prameňov s teplotami v rozmedzí 30°C – 45°C.
Dobrinište je vyhľadávané ako centrum zimného aj letného turizmu. Je jedným z východiskových bodov do pohoria Pirin, napríklad k horským chatám Goce Delčev (🇧🇬), Močarata (🇧🇬) a Bezbog (🇧🇬), rovnako ako k lyžiarskemu stredisku Bezbog (🇧🇬). Horská chata Goce Delčev sa nachádza približne 11 kilometrov od mesta v nadmorskej výške 1412 m.n.m., pričom od tejto chaty vedie sedačková lanovka k horskej chate Bezbog, ktorá leží v nadmorskej výške 2236 m.n.m. a je východiskovým bodom k výstupu na vrch Bezbog, ale aj k jazerám Tevnoto ezero a Popovoto ezero. Dostupné sú z Dobriništa aj Bezbožko ezero ako aj skupiny jazier Poležanskite ezera, Samodivskite ezera, Ribnite ezera, Kremenskite ezera a Kameliškite ezera. Okrem vrchu Bezbog sú ďalšími vrchmi dostupnými z Dobrinišťa aj Samodivski vrăh a Malăk Poležan. Lyžiarska trať pri Dobriništi je dlhá 5 kilometrov a prekonáva prevýšenie 826 metrov.
Dopravné spojenie
Mesto má pravidelné autobusové spojenie s mestami Sofia, Blagoevgrad, Goce Delčev, Bansko a Razlog a úzkokoľajnú železničnú trať vedúcu do mesta Septemvri.
Bonanza
bonanza môže byť:
Nenê
Anderson Luiz de Carvalho (* 17. júl 1981, Jundiaí, Brazília) známejší ako Nenê je brazílsky profesionálny futbalista momentálne hrajúci za klub Paris Saint-Germain vo francúzskej najvyššej ligovej súťaži.
Pôsobenie v Španielsku
Od sezóny 2003–04 nastupoval Nenê za španielsky klub RCD Mallorca. Svoj debut odohral 14. septembra 2003 proti klubu Athletic Club, ktorému podľahli 0 - 4. Po sezóne začal pôsobiť v Deportivo Alavés, kde odohral jednu sezónu v najvyššej lige a druhú v druhej lige, kde spolu nastrieľal 21 ligových gólov.
V sezóne 2005–06 prestúpil do ďalšieho španielskeho klubu Celta de Vigo. Odohral všetkých 38 ligových zápasov a nastrieľal osem gólov a na trávniku odohral až 3 000 minút. Ale ani to nezabránilo že Celta de Vigo obsadili tretie zostupové miesto a zostúpili do druhej ligy.
AS Monaco
Dňa 24. augusta 2007 prestúpil do francúzskeho tímu AS Monaco za neuvedenú sumu. Sezóna mu v novom tíme veľmi nevyšla, keď v 28 zápasoch zaznamenal len 5 gólov. Kvôli týmto zlým výkonom bol v posledný deň letného prestupového obdobia poslaný na hosťovanie do RCD Espanyol na celú sezónu 2008/09 s obciou na odkúpenie, ktorú ale katalánsky tím nevyužil.
Po návrate do Monaca sa Nenê uchytil a dal v prvých desiatich zápasoch deväť gólov. Sezónu ukončil so 14 gólmi na delenom piatom mieste v tabuľke strelcov.
Paris Saint-Germain
Dňa 11. júla 2010 podpísal zmluvu s Parisa Saint-Germain. Hodnota prestupu bola 5,5 milióna eur. "Som veľmi šťastný, že som prišiel do Paríža," povedal Nenê prostredníctvom oficiálnej webovej stránky klubu a dodal: "Rovnako ako PSG, aj ja dúfam, že budeme mať úspešnú ligovú sezónu a dokážeme niečo aj v Európskej lige". Debut v drese PSG vyšiel Nenêmu dobre, keď zaznamenal gól proti Saint-Étiennu, a jeho tím vyhral 3-1. 11. septembra zaznamenal dva góly pri víťazstve 4-0 proti AC Arles-Avignonu. Po polovici sezóny mal Nenê na konte 13 gólov a bol lídrom strelcov ligue 1. Ale dokonca sezóny dal len jeden gól a prepadol sa na štvrté miesto. Celú sezónu vynikal priamymi kopmi.
Letko
Letko môže byť:
Nenê
Paris Saint-Germain
V lete roku 2011 kúpil Paris Saint-Germain qatarský investor, ktorý doviedol do tímu nových hráčov, vrátane Jérémyho Méneza, s ktorým hrával v AS Monacu. Brazílčan začal sezónu 2011-12 váhavo, lebo prišla na jeho miesto argentínska konkurencia Javier Pastore. Ale 23. októbra strelil dva góly s penált tímu Caen a tak doviedol mužstvo k výhre 4-2, čím dal najavo, že s ním treba počítať.
Štatistiky
''Štatistika k zápasom odohratým k 3. marcu 2012''
Bromid rubídny
Príprava
Existuje niekoľko spôsobov prípravy bromidu rubídneho. Jedna z nich spočíva v reakcii hydroxidu rubídneho s kyselinou bromovodíkovou: Iným spôsobom je neutralizácia uhličitanu rubídneho kyselinou bromovodíkovou: Tiež by ho bolo možné pripravovať priamym zlučovaním kovového rubídia s brómom, ale ide o nehospodárny spôsob prípravy, pretože kovové rubídium je podstatne drahšie ako uhličitan alebo hydroxid, okrem toho táto reakcia môže byť výbušná.
Štruktúra
Bromid rubídny má kryštalickú štruktúru ako chlorid sodný s dĺžkou hrán 685 pm.
Železničná ulica (Lozorno)
Železničná ulica je ulica v Lozorne. Križuje sa len s Borovicovou ulicou.
Čepček
Čepček (nárečovo aj: čepčík, čepeček) môže byť:
Čepček môže byť aj priezvisko, pozri Čepček (priezvisko), napr.:
Kýčera (vrch v Kysuckej vrchovine, Nová Bystrica)
Kýčera je vrch v Kysuckej vrchovine. Leží nad obcou Nová Bystrica, približne severovýchodne od Kysuckého Nového Mesta.
Opis
Najvyššia z okolitých Kýčer je súčasťou hrebeňa, ktorý vedie z Mravečníka cez Čiernu Lutišu  severným smerom na Lysiny. Západným smerom susedia Grúniky a Černatín, južne leží sedlom oddelená Čierna Lutiša, Vrchrybník  a Mravečník, východným smerom Kýčera  a Macangov vrch  a severným Lysiny a Kýčera. Vrch patrí do povodia Bystrice, čiastkového povodia Kysuce; západne sa zvažujúce svahy odvádzajú vodu Lysinským potokom, juhozápadnú časť odvodňuje Skaličný potok a severné svahy bezmenný lokálny potok. Na vrchol nevedie značený chodník.
Výhľady
Nesúvislý riedky porast vrcholovej časti umožňuje čiastočne obmedzený rozhľad. Z vrcholu je vidieť okolité vrchy pohoria a blízke Kysucké Beskydy, Oravskú Maguru a Malú Fatru, pri vhodných podmienkach aj Moravsko-sliezske Beskydy, Javorníky a Strážovské vrchy.
Prístup
Na vrchol nevedie značený turistický chodník, preto prístup je možný lesnými cestami a chodníkmi z okolitých sídiel. Najbližší žlto značený chodník vedie z Novej Bystrice Skaličnou dolinou na Vojenné.
Čepček (pokrývka hlavy)
Čepček (iné názvy: čepčík, čepeček ; zriedkavo: čepiec, čapec, čapiec ) je (nárečový) názov prikrývky hlavy dojčaťa.
Detský čepček sa používal ako pokrývka hlavy pre deti od narodenia po vek troch rokov. Bol vyrobený z plátna alebo kupovanej látky ako kartún. Predná časť a dienko boli strihané spolu, dve bočné časti boli osobitne pridané. Zaväzovaný bol šnúrkami pod bradou. Dominantnou farbou bola červená, ktorá mala chrániť dieťa pred negatívnymi silami. Čepček použitý pri krste bol darovaný od krstnej mamy a bol zdobenejší ako bežné čepčeky.
Villemur-sur-Tarn (obec)
Villemur-sur-Tarn je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Haute-Garonne, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Novoveská ulica
Novoveská ulica je ulica v Bratislave, v mestskej časti Devínska Nová Ves. Križuje sa spolu s 3 ulicami: Na vyhliadke, Na Grbe a Delená.
Villeneuve-de-Rivière
Villeneuve-de-Rivière je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Haute-Garonne, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Ulica Zdenky Schelingovej
Ulica Zdenky Schelingovej je ulica:
Doktorský pamätník
Doktorský pamätník,      alebo Pamätník padlých zdravotníkov v rusko-tureckej osloboditeľskej vojne , je pamätník z druhej polovice 19. storočia, ktorý sa nachádza v centrálnej časti mesta Sofia v Sofijskej oblasti v západnom Bulharsku.
Lokalita
Pamätník leží´v centrálnej časti Sofie v strede parku Doktorska gradina (, doslova Doktorská záhrada).
Dejiny
Výstavba pamätníku nakoniec prebehla v rokoch 18831884. V čase výstavby sa miesto ešte stále nachádzalo prakticky mimo zastavanej časti Sofie.
V roku 1889 bol okolo pamätníku založený park, ktorý dostal pomenovanie Doktorska gradina,  pričom pamätník sa stal jej ústredným symbolom.
Charakteristika
Pamätník je venovaný lekárom a ostatným členom ruského zdravotníckeho personálu, ktorí zahynuli v priebehu rusko-tureckej osloboditeľskej vojny v rokoch 18771878. Po Ruskom pamätníku ide o druhý najstarší pamätník v Sofii.
Autorom projektu pamätníku je český architekt    Antonín Tomášek  (niekedy udávaný aj ako Tomiško, prípadne Tomišek)    a samotný pamätník postavil taliansky kamenársky majster Luigi Farabosco.
Pamätník je v tvare skrátenej pyramídy, pričom na jej vrchole je uložený granitový sarkofág. Samotná pyramída je zložená z veľkých kamenných blokov. Na každej zo štyroch stien pyramídy je nápisom označené jedno zo štyroch miest, kde sa v priebehu rusko-tureckej osloboditeľskej vojny uskutočnili najväčšie boje, teda: Pleven, Plovdiv, dedina Mečka (dnes Oborište) a vrch Šipka. Ďalej sa na stenách pyramídy nachádzajú mená približne 529 zahynulých ruských vojenských zdravotníkov, ktorí padli počas oslobodzovania Bulharska. Na západnej fasáde sa okrem toho nachádza emblém zobrazujúci zdravotnícky symbol, teda hada obtočeného okolo čaše.