cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kláštor Rosa coeli
Dejiny
Pustý kláštor bol ponechaný vlastnému osudu, jeho panstva prevzal kráľ a markgróf Ferdinand I. Habsburský. Ten ho spočiatku zastavoval, nakoniec v roku 1537 predal kounická panstvo s konventom miestokancelárovi Českého kráľovstva Jiřímu Žabkovi z Limberka, ktorý v opravenom kláštornom kostole dal zriadiť rodinnú hrobku. Panstvo ešte niekoľkokrát zmenilo majiteľa, od roku 1622 ho držali Ditrichštajnovci. Od nich v roku 1698 zakúpili areál kláštora strahovskí premonštráti a pokúsili sa ho obnoviť. Požiar v roku 1703 však ich plány prekazil, po opravách obytných budov tu sídlil strahovský administrátor, samotný kláštor s kostolom však chátral. Premonštráti ho nakoniec v roku 1808 predali späť Ditrichštajnovcom. V roku 1926 vznikol Komitét pre záchranu pamiatok v Dolních Kouniciach, ktorý podnietil základné zabezpečovacie a reštaurátorské práce, v ktorých po druhej svetovej vojne pokračovalo Krajské stredisko štátnej pamiatkovej starostlivosti v Brne.
Kláštorný areál
thumb|upright|Rajský dvor Podoba kláštora z doby pred 14. storočím nie je známa. Do súčasnosti sa dochovala zrúcanina kostola Panny Márie s nadväzujúcim ambitom a rajským dvorom, obe gotické stavby pochádzajú práve zo 14. storočia. Samotná kvadratúra ale čiastočne využíva obvodové múry pôvodnej románskej kláštornej baziliky (západná a severná obvodová stena krížovej chodby a severná stena kaplnky svätého Jána Krstiteľa /kapitulná sieň). Stavba ambitu zaklenutého krížovou klenbou bola zrejme začatá v 50. alebo 60. rokoch 14. storočia, horizontálna špára svedčí o prestávke v budovaní, zvyšok stavby bol dokončený v neskorom 14. storočí (refektár zmieňovaný v 1388), možno aj na začiatku storočia nasledujúceho. Z klenieb v poškodenom prvom poschodí sú dochované len konzoly. Obytné priestory kláštora sa nedochovali.
Ambit citlivo opravili strahovskí premonštráti na prelome 17. a 18. storočia (svorník s nápisom a rokom 1701), severne od neho rehoľníci vybudovali trojloďovú barokovú rezidenciu, ktorá je teraz využívaná ako byty. Roku 1902 bola krížová chodba novo zastrešená.
Západne od kláštora s kostolom, ktorého areál je obohnaný stredovekým múrom, sa nachádza hospodársky dvor s hrotitou bránou, hlavný prístup od mesta.
Jastrabie nad Topľou
Jastrabie nad Topľou je obec na Slovensku v okrese Vranov nad Topľou.
Hyperbarická komora
thumb|Hyperbarická komora [[National Aeronautics and Space Administration|NASA]]
Hyperbarická komora alebo pretlaková komora je tlaková nádoba prispôsobená na pobyt jednej alebo viacerých osôb za podmienok zvýšeného tlaku vzduchu alebo iného dýchacieho plynu (najčastejšie kyslíka).
Zariadenie komory umožňuje kontrolované zvyšovanie, udržiavanie a znižovanie tlaku vo vnútri nádoby.
Použitie
Hyperbarická komora sa používa pri pracovnom potápaní na povrchovú dekompresiu, alebo v medicíne na hyperbarickú kyslíkovú terapiu.
Stankovany
Stankovany sú obec na Slovensku v okrese Ružomberok, v Žilinskom kraji.
Polohopis
Stankovany ležia na úpätí Šípskej Fatry, 3 km od sútoku riek Váh a Orava.
Stankovany susedia s obcou Ľubochňa, ktorá je známym liečebným miestom endokrinologických ochorení. Ľubochnianska dolina je s dĺžkou 28,8 km najdlhšia dolina na Slovensku. Tiahne sa pohorím Veľká Fatra. Zo Stankovian je možné absolvovať cyklotúry do Ľubochnianskej doliny.
Susedné obce
Okolo Stankovian sa nachádzajú dve obce Ľubochňa na východe (okres Ružomberok) a Kraľovany (okres Dolný Kubín).
Vodné toky
Cez Stankovany preteká rieka Váh.
Charnat
Charnat je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Puy-de-Dôme, v regióne Auvergne.
Stankovany
Dejiny
V roku 1355 bola osada darovaná Petrovi synovi Stanka. Pravdepodobne to bola osada organizačno-hospodárska, súvisiaca so sútokom Váhu a Oravy. Kráľ Žigmund v roku 1426 dal výsadné právo Jánovi Mikulášovi a Petrovi Byster de Zirin loviť ryby na Orave od Žaškovského potoka a na Váhu od Komjatského potoka po sútok Váhu a Oravy. Názov Stankovany svedčí o tom, že bol odvodený od Stanka, ktorý bol prvým stankovianskym šoltýsom. V roku 1425 už vyplácali pravidelnú ročnú daň zemepánovi, 18 vážiek zlata ročne. Obyvatelia sa venovali drevorubačstvu, prípadne dobytkárstvu. V polovici 16. storočia boli povinní platiť ročne 48 denárov, každý piatok pre hradné panstvo chytať ryby, narúbať a doniesť kmene stromov, vydlabané a upravené na prívod vody a trámy potrebné pri opravách a údržbe hradu.
Turizmus
V Stankovanoch sa nachádza chránené územie so siričito-železitými prameňmi. V obci Rojkov sa nachádza prírodný kráter naplnený minerálnou vodou, využívaný na kúpanie v letných mesiacoch. Obec Stankovany je vhodná na rekreačné účely pre rodiny, ktoré si chcú oddýchnuť po každodennom zhone v tichom a čistom prostredí Liptovskej dediny, na čo slúžia niektoré rodinné domy, ktoré poskytujú ubytovacie služby.
Charnat
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Stankovany
Turizmus
Nad Stankovanmi sa týči vrch Šíp, na ktorom je už od čias Cyrila a Metoda postavený kríž. Posledný bol obnovený v roku 2005. Tento inštalovala popradská letecká spoločnosť potom, ako starý bol zničený letnou smršťou. Z opačnej strany sa nad Stankovanmi vypína vrch Kopa, na ktorom je tiež kríž, ktorý vidno od Krpelian. Na vrchy Šíp a Kopa sa konajú každoročne výstupy. Na Šíp vždy 12. apríla.
Školstvo
V Stankovanoch sa nachádza základná škola (1. stupeň).A materská škola
Charnat
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Cheviré-le-Rouge
Cheviré-le-Rouge je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Maine-et-Loire, v regióne Pays-de-la-Loire.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Vis (ostrov)
thumb|Poloha Visu right|thumb|Vis Vis (gr.  Issa, tal. Lissa) je chorvátsky ostrov v Jadranskom mori. Na ostrove ležia mestá Vis a Komiža. Juhozápadne od Visu je malý ostrov Biševo.
Dejiny
V 19. storočí sa stal predmetom bojov medzi Francúzskom a Britániou, po Viedenskom kongrese v roku 1815 pripadol Rakúsku. Slúžil ako vojenská základňa strážiaca prístup k prístavom Split a Dubrovník. Pokus Talianov o dobytie ostrova počas rakúsko-pruskej vojny viedol ku stretnutiu flotíl Talianska a Rakúsko-Uhorska v bitke pri Vise (20. júl 1866), v ktorej talianske námorníctvo utrpelo ťažkú porážku.
Pamätihodnosti
Vody ostrova skrývajú niekoľko vrakov, ktoré sú cieľom potápačov:
Borne Sulinowo
Borne Sulinowo je mesto v Poľsku v Západopomoranskom vojvodstve v okrese Powiat szczecinecki v rovnomennej gmine.
Mesto je pozoruhodné tým, že v rokoch 1945 až 1992 išlo o tajnú sovietsku vojenskú základňu, ktorá bola vymazaná zo všetkých máp a do poľskej jurisdikcie bola prevedená až v októbri 1992.
Žije tu 4 455 obyvateľov (30. 6. 2007).
Kaitain
Kaitain môže byť
Taken by a Stranger
„Taken by a Stranger“ je pieseň nemeckej speváčky Leny Meyer-Landrutovej, ktorá bude reprezentovať Nemecko na pesničkovej súťaži Eurovision Song Contest 2011. Súťaž sa uskutoční v Düsseldorfe v Nemecku potom, ako jej pieseň Satellite vyhrala predchádzajúci ročník Eurovízie, ktorá sa konala v roku 2010 v nórskom Osle.
Pieseň napísal Gus Seyffert, Nicole Morierová a Monica Birkenes, a produkoval ju Reinhard Schaub spolu s Meyer-Landrutovej mentorom Stefanom Raabom. Pieseň bola vybratá 18. februára 2011 na finále šou Unser Song für Deutschland, národného výberu slúžiaceho na výber skladby, s ktorou bude Lena spievať v Düsseldorfe. Meyer-Landrutová a Raab vybrali 12 piesní zo 600 poslaných k nim na súťaž a po dvoch semifinále 6 piesní súťažilo vo finále. Ako posledné dve piesne sa objavili „Push Forward“ a „Taken By A Stranger“, pričom druhá menovaná zvíťazila v celoštátnom hlasovaní.
Po šou boli obidve finálové piesne vydané formou digital download a obe sa dostali až do top ten nemeckej hitparády iTunes, a to "Taken by a Stranger" sa dostala na prvé miesto a "Push Forward" to dotiahla na miesto tretie.
Videoklip
Videoklip mal premiéru na oficiálnej stránke Meyer-Landrutovej 24. februára. Vo videu sa Lena objavuje v hoteli, pozerá sa na seba do zrkadiel, kde je vidieť 'ďalšia Lena', ktorá sa snží bojovať so 'skutočnou Lenou'. V ďalšej scéne Lena zmyselne tancuje v miestnosti plnej zrkadiel spolu s tanečníkmi v strieborných úboroch za svitu tmavého, trochu mysteriózneho svetla. Nakoniec 'zrkadlová Lena' a 'skutočná Lena' nabúrajú do seba, pričom 'skutočná Lena' vrazí do zrkadla a rozbije ho, čím uväzní obe 'Leny' v zrkadle.
Košická eparchia
Košická gréckokatolícka eparchia alebo Košická eparchia (lat. Eparchia Košicensis; 1997-jan. 2008 Košický apoštolský exarchát - lat. exarchatus Košicensis) bola zriadená ako apoštolský exarchát 21. februára 1997 rímskym pápežom Jánom Pavlom II. vyčlenením územia z Prešovskej gréckokatolíckej eparchie. Dňa 30. januára 2008 bol exarchát rímskym pápežom (Benedikt XVI.) povýšený na eparchiu a jurisdikčne ju podriadil novozriadenej Prešovskej gréckokatolíckej archieparchii. Rozloha eparchie je zhodná s územím Košického kraja.
Dejiny
V roku 1787 vznikol v rámci Mukačevskej eparchie košický vikariát. Jeho sídlo však bolo neskôr prenesené do Prešova. Udialo sa tak z rozhodnutia cisárskej kancelárie z 20. decembra 1792.
Keď bolo v r. 1818 zriadené Prešovské biskupstvo nepatrila doňho stredná a južná časť Zemplína, ktoré zostali pod správou Mukačevského biskupstva.
V r. 1939 bola časť Mukačevskej eparchie na východnom Slovensku daná pod dočasnú správu ako samostatná sui iuris časť (Apoštolská Administratúra Mukačevská, zriadená na pokyn Posvätnej Kongregácie pre Východnú Cirkev) gréckokatolíckemu biskupovi – apoštolskému administrátorovi v Prešove Pavlovi Petrovi Gojdičovi. Ten ju spravoval prostredníctvom generálneho vikára.
Po odstúpení Podkarpatskej Rusi Sovietom časť Mukačevskej eparchie na Slovensku prešla bez dekrétu apoštolského stolca pod správu prešovského eparchu, opäť ako samostatná sui iuris časť, a nie ako časť Prešovskej eparchie.
Apoštolský exarchát so sídlom v Košiciach ustanovil pre gréckokatolíkov rímsky pápež Ján Pavol II. 27. februára 1997 bulou Ecclesiales communitates. Jeho územie bolo vyčlenené z gréckokatolíckej eparchie so sídlom v Prešove a zodpovedalo územiu Košického kraja.
V roku 2008 bol exarchát povýšený na eparchiu.
Hlavným chrámom eparchie je Katedrálny chrám Narodenia Presvätej Bohorodičky v Košiciach. Patrónmi eparchie sú sv. Cyril a Metod.
Pútnickými miestami eparchie sú Sečovce, Klokočov, Michalovce (Bazilika Zostúpenia Svätého Ducha) a Košice (katedrála).
Zoznam motorov značky Honda
Toto je zoznam modelov spaľovacích motorov vyrábaných automobilkou Honda Motor Company.
Trojvalcové
Prvá generácia Hondy Insight hybrid mala trojvalcový motor o objeme 1.0dm3
1075 Helina
1075 Helina je planétka s priemerom 40 km, ktorú objavil Grigorij Nikolajevič Neujmin 29. septembra 1926.
Saint-Étienne-de-Valoux
Saint-Étienne-de-Valoux je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Ardèche, v regióne Rhône-Alpes.
Poloha
Saint-Étienne-de-Valoux má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Saint-Étienne-de-Valoux má 304 obyvateľov (2009).
Bod
Bod môže byť:
Základná jednotka počítača
Základná jednotka alebo zriedkavejšie ústredná jednotka (angl. central unit, staršie [okrem 5. významu]: mainframe) je termín z informatiky, ktorý má viacero významov, pričom prvé tri sú identické s anglickým CPU (Central Processing Unit) :
Ostatné zariadenia sa nazývajú periférne. Podľa významu základnej jednotky v kontexte predstavujú zvyšné vybavenie počítača. Takže základná jednotka + periférie = počítač.
Dejiny Bratislavy
náhľad|Pohľad na hrad od Dunaja. Kolorovaná medirytina bratov Schäferovcov z 80. rokov 18. storočia. Nápis pod obrázkom: „Slobodné kráľovské korunovačné mesto (Pressburg - Pozsony) Bratislava“náhľad|Devínsky hrad
Tento článok obsahuje prehľad dejín Bratislavy.
Archeologické nálezy svedčia o kontinuite osídlenia veľmi vhodne umiestneného územia mesta od nepamäti.
Lokality Bratislava a hrad, Devín a hrad, Devínska Nová Ves, Dúbravka, Lamač, Vydrica (zhruba pri vjazde na Most Slovenského národného povstania pod hradom), Rača a Vajnory sú nepretržite osídlené buď už od paleolitu, alebo aspoň od neolitu. Trnávka je prerušene osídlená od halštatskej doby, Záhorská Bystrica od laténskej doby, Podunajské Biskupice a Rusovce od rímskej doby, iba Čunovo má nálezy až od slovanskej doby. Jarovce, Prievoz, Vrakuňa, Komárov (obec v polovici 20. stor. pričlenená k Podunajským Biskupiciam) a severná Petržalka sú zatiaľ doložené najskôr stredovekými listinami.
Od najstarších čias sa na území Bratislavy – tam, kde sa dnes križujú Ventúrska a Panská – križovali dve v stredoveku dôležité obchodné cesty: Jantárová (spojnica Baltské more – Jadranské more) a Podunajská (pri Dunaji; spojnica západná Európa – západná Ázia). Tieto dve cesty v stredoveku vyhranili budúci tvar zakladajúceho sa osídlenia pod Bratislavským hradom.
Prví príbuzní človeka
2515 mil. rokov starý je nález siedmich kostier pliopiteka ((Epi)Pliopithecus Vindobonensis; nadčeľaď pliopitekoidovce, infrarad úzkonosovce) z roku 1952 z tzv. Zapfeho štrbiny v stokerauskej vápenke v Devínskej Novej Vsi. Čeľaď pliopitekov má podľa niektorých názorov kľúčový význam pri počiatkoch evolúcie človeka.
Najstarším hominoidovcom (ľudoopicou v širšom zmysle) z územia Bratislavy je nález starý 1410 mil. rokov pred Kr. Ide o zuby druhu Griphopitecus suessi (alebo Griphopitecus darwini, pôvodne Sivapithecus darwini; pozri dryopitekovité) z polohy Sandberg v Devínskej Novej Vsi. Nález bol opísaný roku 1902.
Paleolit – Stará kamenná doba (2 600 0009600/8300 pred Kr.)
Ešte pred niekoľkými desaťročiami prevládali pesimistické názory na to, či na území dnešnej Bratislavy možno rátať s paleolitickým človekom. Prvým náznakom staropaleotickej príslušnosti a prvým nálezom okrúhliakovej industrie na Slovensku bol jednostranný sekáčovitý nástroj (choppers) vyrobený z okruhliaka kremeňa, ktorý sa našiel medzi Ahojom a závodom Figaro (Kraft Foods Slovakia) ešte v 60. rokoch.
Ďalší objav nastal až po roku 1976, kedy O. Čerpan našiel na Dlhých dieloch najstaršie pracovné nástroje opočloveka. Podobné nálezy (najmä driapadlá) urobil J. Cuper. Jemu vďačíme aj za nález prvého pästného klina zo Slovenska na stavenisku Elekrotechnickej fakulty STU v Mlynskej doline v Bratislave. Na najvyššej terase Karloveského potoka už v blízkosti jeho vyústenia do Dunaja našli J. Hromada s J. Cuperom pästný klin mandľovitého tvaru. Tento druhý nález je významný hlavne preto, že poznáme jeho stratigrafické umiestnenie. Ide totiž o relikt mindellskej terasy (mindel: 480 000430 000, resp. 480 000350 000; človek heidelberský (Homo heidelbergensis)). Obdobie vzniku mnohých hrubotvorných nástrojov sa ešte nepodarilo zistiť, pravdepodobne pochádzajú z mindelrisského interglaciálu (okolo 300 000 pred Kr.). Bratislava bola vtedy dôležitým bodom pri postupe človeka heidelberského na Považie a južný okraj severského škandinávskeho ľadovca.
Čo sa týka stredného paleolitu (250 00040 000 pred Kr.), obdobia lovcov neandertálcov (Homo neandertalensis), O. Čepan našiel aj pracovné nástroje, ktoré veľmi pravdepodobne patria k moustérienskemu komplexu (Karlova Ves Zlaté schody, Kráľova hora, Koliba, Ahoj, Dúbravka, Devínska Nová Ves).
V období mladého paleolitu (400008300 pred Kr.), ktorého nositeľom bol už človek rozumný (Homo sapiens), pochádzajú nálezy spoza SZTS a neolitického sídliska v Mlynskej doline.
Mezolit – Stredná kamenná doba (9600/83005700 pred Kr.)
V roku 1990 sa našli pozostatky predpokladanej prechodnej stanice loveckej skupiny na Veľkej lúke v Dúbravke. Našla sa tam štiepaná industria v dvoch polohách vzdialených od seba niekoľko sto metrov.
Neolit – Mladšia kamenná doba (57004400 pred Kr.)
Začiatkom 6. tisícročia pred Kr. sa objavili prvé výdobytky neolitickej civilizácie aj na juhozápadnom Slovensku. Ich nositeľom bol ľud kultúry so staršou lineárnou keramikou. Počas tejto kultúry sa na území Bratislavy začala meniť panenská príroda na kultúrnu krajinu. Dokazuje to nález nepravidelnej obdĺžnikovej sídliskovej jamy pri ústí Vydrice do Dunaja so staršou lineárnou keramikou, kamennými nástrojmi a dvoma ľudskými kostrami (detskou a ženskou), ktoré sú najstaršími ľudskými pozostatkami z Bratislavy.
Pamiatok na tvorcov kultúry ľudu s mladšou lineárnou keramikou a kultúru želiezovského typu je už v Bratislave neúrekom. Sú to najmä obytné stavby s päťradovou nosnou kolovou konštrukciou so zásobnými jamami, pecami a podobne (a samozrejme keramikou) v Mlynskej doline. Detské hroby tu nie sú výnimkou, ojedinelý je však nález dieťaťa obkoleseného kolovou konštrukciou, ktorá pripomína „domy mŕtvych”, známe zo Západnej Európy. Ľud kultúry s mladšou lineárnou keramikou nevytvoril však osadu len v Mlynskej doline, ale aj v Devínskej Novej Vsi, na severnom úpätí Devínskej Kobyly, v Záhorskej Bystrici, na území Devína, na devínskom hradnom vrchu a pod dnešným starým mestom (Ventúrska ul.).
Po roku 5000 pred Kr. sa na severozápade Karpatskej kotliny a v okolí sformovala nová, tzv. lengyelská kultúra. Nálezy zo sídlisk pochádzajú opäť zo západnej časti mesta (Záhorská Bystrica, Mlynská dolina, Devínska Nová Ves). V tomto období vznikli aj prvé výšinné sídliská v oblasti Slovenska: na východnom svahu Devínskej Kobyly a na Kráľovej hore. Charakter keramiky a pomerne početné antropomorfné hlinené plastiky svedčia o blízkych kontaktoch územia Bratislavy a južnou Moravou a Dolným Rakúskom.
Posledná neolitická skupina lengyelskej kultúry – skupina Brodzany (starší názov Brodzany-Nitra) – zanechala v Bratislave medené sekeromlaty najstarších európskych typov (typy Pločnik a Bratislava) z dnes už neznámych nálezísk.
Eneolit – Medená doba (44002300 pred Kr.)
V eneolite pokračovala lengyelská kultúra ako tzv. ludanická skupina. Ludanická skupina mala opäť sídliská na miestach, z ktorých ľudia mohli kontrolovať dôležité dunajské a malokarpatské priechody (Karlova Ves, Mlynská dolina, Lamač, Devínska Nová Ves, Vajnory a Veľká lúka).
Nález črepu v žiarovom hrobe na Veľkej lúke poukazuje na prítomnosť skupiny Bajč-Retz, ktorá bola tiež tvorcom sekeromlatu typu Mezökeresztes a iných sekeromlatov.
Rôznorodosť a bohatstvo medenej industrie z eneolitu podčiarkuje význam územia dnešnej Bratislavy, ležiaceho na priesečníku dôležitých európskych diaľkových komunikácií, najmä jantárovej (severojužnej) a dunajskej, ktoré sa tu križovali od nepamäti. Aj použitá meď tak pochádzala hlavne z Álp, Sedmohradska, ale aj zo stredného Slovenska.
Uprostred eneolitu (3500 pred Kr.) bola len lengyelská kultúra vystriedaná najstarším stupňom badenskej kultúry, tzv. bolerázskou skupinou, ktorá ako prvá buduje výšinné sídliská na bratislavskom a devínskom návrší. Tieto boli pravdepodobne opevnené. Hradný vrch v BA zohrával vtedy úlohu akejsi akropoly či citadely s obrannou, centrálnou spoločenskou a zrejme aj kultovou funkciou, ktorá slúžila obyvateľom sídlisk v jej okolí (Staré Mesto). Ďalšie osady sa nachádzali napr. v Dúbravke, Devínskom jazere či medzi Devínskou Novou Vsou a Záhorskou Bystricou. Z bolerázskej skupiny sa sformovala vlastná bádenská kultúra, o ktorej máme len kusé informácie. Najznámejší je nález jamy s lebkou tura v Dúbravke.
Mladý eneolit a raná bronzová doba
Z obdobia končiaceho slovenského eneolitu a začínajúcej bronzovej doby (29002200 pred Kr.) pochádza ešte menej dokladov. Bratislava bola vtedy križovatkou viacerých kultúrnych prúdov: skupina Kosihy-Čaka, sekerka altheimského typu, ľud kultúry so šnúrovou keramikou (typ Traunsdorf a skupina Leitha – nálezy v Devínskej Novej Vsi) a najmä keramika ľudu kultúry so zvoncovými pohármi z Dolného Rakúska, ktorý priniesol luky s väčším dostrelom a priebojnosťou.
Bronzová doba (2300750 pred Kr.)
Prvou, skutočne starobronzovou kultúrou v Bratislave bola až wieselburská kultúra (hroby, bronzové predmety a keramika v Rusovciach a Podunajských Biskupiciach). Ešte v čase jej rozkvetu prevrstvil juhozápadné Slovensko ľud únětickej kultúry z Moravy a Rakúska, ktorý bol jedným z hlavných predstaviteľov tvorcov civilizácie bronzovej doby v strednej Európe (hrob v Rusovciach, osídlenie devínskej vyvýšeniny s depotom bronzovej suroviny – hrivien, bronzové dýky napr. z Lamača). Významný nález z tohto obdobia predstavuje zlatý diadém, ktorý mal pravdepodobne vzťah k egejskej oblasti, hlavne k diadémom z mykénskych šachtových hrobov. Na konci staršej bronzovej doby vzniká maďarovská kultúra, ktorá zanikla začiatkom strednej bronzovej doby. Táto kultúra nám zanechala hroby v DNV, priekopu korýtkového tvaru na devínskej výšine s keramikou a i.
Maďarovskú kultúru vystriedalo obdobie kultúrne nevýrazné (bronzové predmety z Devínskej Novej Vsi, špirálovitý náramenník, bronzový hrot oštepu) a potom ľud stredodunajskej mohylovej kultúry (hroby z Devína, ihlice z Košickej ulice, dlhé bronzové meče z riek Dunaj a Morava, do zeme zasadené obydlia v Mlynskej doline, nálezy z Dúbravky, Patrónky a i.).
Začiatkom mladej bronzovej doby (1250 pred Kr.) sa na území Bratislavy sformovala jedna zo zložiek okruhu stredodunajských popolnicových polí-velatická kultúra. Veľký etnický pohyb nazývaný pohybom morských národov mal vtedy (cca 12501200) odozvu aj na území Bratislavy a prejavil sa v novom usporiadaní spoločnosti na čele s vojenskými vodcami, z ktorých sa konštituovali neskoršie kniežatá a veľmoži. Nepokojná doba si vyžiadala aj stavbu hradísk, ktorých ruiny sa okrem Devínskej výšiny a hradiska v Devínskej Novej Vsi (poloha Útočnice) zachovali na mnohých bratislavských kopcoch a nie sú ešte presne preskúmané. Z početných nálezov velatickej kultúry z územia mesta si osobitnú pozornosť zasluhuje bronzový čakan, ktorý má na dvoch ramenách zobrazených plastických vodných vtákov, ktorých dokonalé zobrazenie nemá obdobu.
Obdobie neskorej bronzovej doby (1000750 pred Kr.) vypĺňa v Bratislave fáza završujúca dlhodobý vývoj stredodunajských popolnicových polí zvaná podolská kultúra, resp. fáza. Na záver svojej existencie sa musela brániť proti útokom, najmä z Ázie, preto obývala opevnené hradiská. Najvýznamnejšie bolo na devínskom návrší.
Halštatská doba (750450 pred Kr.)
K zániku bronzovej doby u nás významne prispel nájazd Kimérov a iných kmeňov z Ázie v 8. stor. pred Kr., ktorý umožnil spojenie s kultúrnymi centrami pri Čiernom mori – začala sa halštatská doba, čiže stará železná doba. Bratislava s okolím patrila do kultúrno-spoločenského zoskupenia zvaného kalenderberská kultúra (podľa hradiska Kalenderberg v Dolnom Rakúsku), ktoré bolo súčasťou severovýchodoalpskej halštatskej oblasti. Územie Bratislavy tvorilo samostatnú spoločensko-hospodársku jednotku – sídliskovú komoru. Bolo vybudované výšinné sídlisko a priľahlá osada (predhradie) v Devíne a znova osídlený Bratislavský hradný vrch. Tretím, spriateleným hradiskom bolo zrejme halštatské hradisko Braunsberg pri Hainburgu v Rakúsku za slovenskými hranicami. Tieto hradiská spoločne chránili križovatku stredoeurópskych komunikačných spojov.
Osídlené boli aj výšinné sídliská na Devínskej Kobyle a početné poľnohospodárske osady: Karlova Ves, Habánsky mlyn v Mlynskej doline, Župné námestie, Primaciálne námestie a Hlavné námestie, Trnávka a dve osady na rozhraní katastrov obcí Vajnory a Ivanka pri Dunaji, kde sa odkryli základy pravouhlých stavieb a tri unikátne štvorcové studne, ktoré mali kultové zameranie. Na území týchto dvoch osád sa našli ešte okrem iného hlinené mesiačikovité idoly a keramika inak typická pre juhovýchodnú Európu. Cintoríny z tohto obdobia boli na viacerých miestach, istá je len existencia hrobov v Rusovciach.
Pred polovicou 6. stor. pred Kr. sa dostáva nerušený vývoj halštatského osídlenia do krízy. Do Karpatskej kotliny sa dostali etnické skupiny nomádskeho pôvodu, spriaznené so skýtskym svetom. Po príchode Keltov sa však ešte objavujú zvyšky halštatského osídlenia.
Laténska doba – keltská Bratislava (450 pred Kr.prelom letopočtu/6 po Kr.)
náhľad|Pôvodná minca BIATEC a jej replika na 5 Sk minci Laténska doba je na Slovensku obdobím keltského osídlenia. Najstarším dokladom prítomnosti keltského etnika na území mesta je včasnolaténske (450375 pred Kr.) sídlo na Veľkej lúke v Dúbravke. Z 3. stor. pred Kr. pochádzajú bronzové nánožné kruhy z Rače a zo strednej laténskej doby (250125 pred Kr.), zvyšky hrobov v Rusovciach a na Štúrovej ulici, zvyšky sídlisk pri Devínskej Novej Vsi, v Devíne, v Dúbravke a v Starom Meste (Panská ul.). Nálezy stredolaténskych mincí s lýrovitým znakom z Bratislavy a okolia poukazujú na vyššie formy obchodu už v tomto období.
Súčasný model štruktúry bratislavského oppida spolu s oblasťou Nám. slobody je vystavený na základe archeologických informácií z 80 nálezísk evidovaných do roku 1989. K opevneniu sa viažu priekopy z Rudnayovho námestia a murovaný objekt na Kapitulskej ulici. V podhradí sa našli polozemné konštrukcie (Ventúrska, Sedlárska, Panská, Hurbanovo nám., Partizánska), nadzemná konštrukcia (zrejme hospodársky objekt s 10 ľudskými kostrami pod južným svahom hradného vrchu), zásobné jamy, železiarske pece, dielenské objekty a štvrť s častými hrnčiarskymi pecami (medzi Sedlárskou a Michalskou ulicou a Primaciálnym námestím). Hrnčiarske pece zo špecializovanej osady na Námestí Slobody mali inú štruktúru ako tie v podhradí. Nálezy keramiky sú tiež veľmi početné.
Častý výskyt keltských mincí v meste (desať masových nálezov) viedol bádateľov k domnienke, že sa v bratislavskom oppide nachádzala mincovňa. Táto sa potvrdila nálezom rôzneho minciarskeho náčinia na Panskej ulici č. 1921. K minciam lokálnej proveniencie patria zlaté mušľovité statéry s legendou BIATEC a BIAT, strieborné tetradrachmy BIATEC, NONNOS, DEVIL, BVSV, TITTO, COISA, IANTVMARVS a s mnohými inými legendami a malé strieborné mince simmerinského typu. V priestore bratislavského oppida evidujeme aj cudzie razby: norické razby typov Eis, Magadalensburg a veľkú západonorickú razbu a legendou ADNAMATI a i. Spomenuté cudzie razby pochádzajú väčšinou z hromadného nálezu na hradnom vrchu. Podľa bežných názorov sa celková činnosť keltskej bratislavskej mincovne odohrala v rokoch 7058 pred Kr.
Koncom 1. stor. pred Kr. sa stala významným centrom hospodárskych a politických udalostí opevnená osada na Devínskom vrchu, ktorá bola po celé 1. stor. pred Kr. husto osídlená a mala podobne ako oppidum neagrárny charakter. Archeologické nálezy (amfory, rímsky tanier, republikánske denáre a medené augustové mince) svedčia o tom, že tu okrem Keltov a Dákov boli už od 2. polovice 1. stor. pred Kr. pravdepodobne prítomní aj Rimania. Keltská osada s polyetnickou skladbou na devínskej výšine zanikla až v druhom až štvrtom desaťročí po Kr., kedy ju vystriedali neustále sa meniace stopy prítomnosti Germánov a Rimanov.
Rimania a Germáni (1.5. storočie)
náhľad|[[Villa rustica – celkový pohľad na základy kúpeľa v Dúbravke]] Nasledujúci vývoj na území Bratislavy je pomerne neprehľadný.
V rokoch 129 pred Kr. dobyli Rimania územie neskoršej provincie Panónia a rozšírili tak ríšu po slovenský úsek Dunaja. Súčasne v roku 8 alebo 9 pred Kr. dovŕšili Markomani a Kvádi na sever od Dunaja skazu kedysi kvitnúceho Boiohéma a v roku 1 po Kr. vytvorili spolu s inými Germánmi (v Čechách a okolí) voľne organizovaný kmeňový zväz, v antických prameňoch označovaný ako Marobudovo kráľovstvo. V roku 21 po Kr. kráľovstvo zaniklo a medzi Moravou a Váhom vznikol „nárazníkový” štátnopolitický útvar obývaný Kvádmi. Tzv. Vanniovo kráľovstvo sa rozpadlo v rokoch 50 alebo 51 na niekoľko samostatných celkov, ktoré boli v nasledujúcich storočiach striedavo spojencami s nepriateľmi Ríma.
Prvý prienik Germánov do bratislavskej oblasti bol zrejme len sporadický, až v čase Vanniovho kráľovstva sem boli presídlené ozbrojené družiny. V rámci tohto kráľovstva mala Bratislava nepochybne dôležité postavenie. V antických prameňoch sa totiž uvádza, že Vannius bohatol najmä vyberaním cla od obchodníkov, putujúcich po Jantárovej ceste na sever.
V čase cisára Augusta (27 pred Kr. až 14 po Kr.), zrejme prvý raz roku 6 po Kr., prešli Rimania Dunaj. Bolo to na výprave proti Marobudovi, vládcovi Marobudovho kráľovstva. Pri tejto príležitosti sa pravdepodobne spomína bratislavské oppidum pod názvom Carnuntum (pozri vyššie). Niekedy v 3. desaťročí po Kr. sa dostala devínska osada do rúk Germánov a stala sa dôležitou pevnosťou Vanniovho kráľovstva. Za cisára Domitiána (8196) bola však už útočným predmostím Rimanov. Zvyšky viacerých antických architektúr, ako aj sídliskové objekty a hroby barbarských osadníkov sú dokladom striedavého ovládania devínskej skaly od začiatku 1. stor. do 1. polovice 5. stor. oboma etnikami.
Na rozdiel od Devína pochádzajú najstaršie rímske pamiatky z Rusoviec až z času vlády Vespasiána (6979), kedy bol na brehu vtedajšieho toku Dunaja vybudovaný prvý drevozemný tábor a prvé pohrebisko. Od pôvodného keltského obyvateľstva prevzali Rimania názov Gerulata. Niekedy za Trajána (98119) dostala Gerulata svoju stálu posádku, pre ktorú stavebné oddiely panónskych légií vybudovali trvalý kastel (menšia vojenská pevnosť). V blízkosti kastela vyrástla civilná osada, ktorá bola, ako dokazujú nálezy, veľmi dôležitá. Najdôležitejším nálezom z tohto obdobia je skvostná vojenská prilba typu Guiosborough. Z tehiel sú najviac zastúpené tehly s kolkami X. a XIV. légie. Po vpáde Markomanov, Kvádov a Sarmatov do Panónie v r. 259/260 zostala Gerulata (tábor aj vicus, čiže civilná osada) v ruinách. Pri obnove tábora stavitelia rezignovali na veľkú časť jeho pôvodnej rozlohy a pre potreby vojska vybudovali menšiu stavbu pevnostného typu (viac poschodí; mohutné piliere vo vnútri; studňa vo dvore; 30 × ), tzv. burgus. Obnova prebiehala v 4. stor., kedy sa rozmohla stavebná aktivita aj na Devíne. Burgus zanikol v polovici 5. stor.
Za cisára Trajána (95117), v období, keď sa zdokonaľovali, resp. budovali vojenské oporné body aj na severnom brehu Dunaja (Devín, Stupava), vznikla (107114) aj menšia vojenská stanica, poprípade auxiliárny kastel aj vo vlastnej Bratislave, niekde v priestore okolo Primaciálneho námestia, ktorý mal strážiť prechod cez Dunaj. Na území mesta sa našli základy viacerých stavieb, cestných komunikácií (podobne ako v Gerulate), tehál a i. Stavebný materiál zo začiatku 3. storočia sa našiel aj na hradnom vrchu.
Význam Bratislavy v rímskej dobe nepriamo dokumentujú aj vykopávky realizované v 80. rokoch na Veľkej lúke v Dúbravke, južne od SZTS. Dosiaľ tu boli odkryté ruiny kamennej stavby – komfortného rímskeho kúpeľa a sídliskové germánske objekty z 1. až 5. storočia. Výnimočne celistvo a mimoriadne dobre zachované ruiny rímskeho kúpeľa z 2. tretiny 3. storočia (obdobu nebývalej hospodárskej prosperity Panónie) sú najkrajším rímskym objektom na Slovensku. Ruiny tejto stavby by vzbudzovali obdiv aj na území rímskych provincií. Kúpele sa nachádzali uprostred germánskej osady a asi ďalej stála stĺpová budova so strechou pokrytou rímskymi tegulami. Bádatelia sa domnievajú, že mohlo ísť o dvorec rímskeho veterána germánskeho pôvodu, ktorý sa rozhodol prispieť ku konsolidácii rímsko-germánskych vzťahov i praktickým činom a zriadiť si komfortný rímsky kúpeľ (ktorý však svojmu pôvodnému účelu možno nikdy neslúžil).
O prítomnosti Germánov na území BA v rímskej dobe svedčia, okrem sídliska v Dúbravke, aj sídlisko vo Vajnoroch (l. stor.), žiarový hrob v Záhorskej Bystrici (l. polovica 3. stor.) či pohrebisko na Šancovej ulici (3. až 4. stor.). Spoluprácu medzi Germánmi a Rimanmi v mierových časoch naznačuje spomínaná osada na Veľkej lúke a germánske črepiny vedľa rímskeho stavebného materiálu na Bratislavskom hrade.
Koniec rímskej nadvlády v oblasti Bratislavy prebiehal pozvoľna a bez drám. Keď Rimania v 4. storočí začali budovať stanice priamo na území Kvádov (Veľký Kýr), došlo k vojne, ktorá skončila podpísaním mieru v roku 375. Po tomto roku Rimania opustili ľavý breh Dunaja a na panónske územie boli prijaté za cisára Theodosia (375395) družiny Gótov, Alanov, Hunov a neskôr Markomanov a Kvádov. Limes Romanus – a teda aj Devín, Bratislava a Gerulata – jednoducho stratil funkciu rímskej hranice a začal sa rozpadať. Veľké zemetrasenie, ktoré v roku 456 postihlo západnú Panóniu a Norikum, možno považovať za symbolickú a definitívnu bodku za touto historickou epochou.
Vývoj v nasledujúcich rokoch sťahovania národov (asi 375500) je z väčšej časti nejasný. Z tohto obdobia sú zatiaľ iba nálezy zlatých predmetov z neznámeho náleziska, ďalej nálezy z Vajnôr (2. polovica 5. stor.) a z Devína. Bývalú Gerulatu asi v 2. polovici 5. stor. obývali Ostrogóti.
Prví Slovania (6.8. storočie)
Obdobie „temnoty“ sa končí okolo roku 500, príchodom Slovanov do bratislavskej oblasti. Slovania sa v polovici 6. storočia dostali do konfliktu resp. kontaktu s Longobardmi, sídliacimi za riekou Moravou (hrobky pri Devínskom jazere) a od konca 6. stor. (Devínska Nová Ves) do kontaktu s Avarmi, ktorí prišli z pravého brehu Dunaja. Početné hroby zo 7. až 8. storočia z Bratislavy dokazujú, že kým na západe Bratislavy, v oblasti strategicky dôležitých výšin, došlo k symbióze avarského a slovanského etnika (avarské resp. avarsko-slovanské náleziská Devínska Nová Ves (koniec 6. až 8. stor.), Záhorská Bystrica (7. až 8. stor.), Devínske jazero (7. až 8. stor.) a Čunovo (8. stor.)), vo východnej časti mesta Vajnory (koniec 7.stor. až 8. stor.) žilo čisto slovanské obyvateľstvo. V tejto súvislosti nemožno nevyzdvihnúť význam nálezov z Devínskej Novej Vsi, kde bolo jedno z najväčších pohrebísk tých čias na Slovensku a okolí (len v jednom pohrebisku sa našlo 875 hrobov).
V roku 623 vypukla, pravdepodobne v okolí Devína/Devínskej Novej Vsi, vzbura Slovanov proti avarskej nadvláde, ktorá viedla k vzniku Samovej ríše (623659). Po jej zániku symbióza oboch etník pokračuje a silnie vplyv Franskej ríše.
Nitrianske kniežatstvo a Veľká Morava (9. storočie)
Od konca 8. storočia je Bratislava súčasťou Nitrianskeho kniežatstva, ktorého spojením s Moravským kniežatstvom v roku 833 vzniká štát Veľká Morava. Pravdepodobne na konci 8. storočia (určite nie neskôr ako okolo roku 800), v čase Nitrianskeho kniežatstva, sa na hradnom kopci nachádzalo rozsiahle hradisko chránené mohutným dreveným valom.
V druhej polovici 9. storočia, v čase Veľkej Moravy, pribudol kamenný palác (12 × ), obkolesený jednoduchými obydliami a trojloďová bazilika na východnej strane kopca, pri stavbe ktorej sa použil aj rímsky stavebný materiál. Bazilika je najväčšou veľkomoravskou bazilikou zo Slovenska a celý areál hradiska je asi taký istý ako areál Mikulčíc. Bratislavský hrad bol vtedy cirkevno-administratívnym centrom a jedným zo stredísk kultúry, osvety a vzdelanosti.
Osídlenie (slovanské) v opevnenej osade pod hradom sa v 9. storočí sústreďovalo do priestoru medzi dnešné západné mestské hradby a Ventúrsku ulicu. Ďalšie (slovanské) osady boli na Hlavnom námestí, pri Kostole Najsv. Trojice, pri vyústení Partizánskej ulice do Palisád, v Karlovej Vsi – Kútikoch a v Dúbravke. V 9. storočí možno vznikla aj Osada sv. Mikuláša (okolo dnešného Kostola sv. Mikuláša), základ tzv. osady Podhradie (v užšom zmysle, teda priamo pod hradom).
Obraz Devínskeho hradiska v 9. stor. bol podobný ako bratislavského – aj tu sa napr. nachádzal kostol a slovanské osady pod hradom. Na rozdiel od bratislavského bolo však devínske hradisko viac vojenskou pohraničnou pevnosťou. Bola tu však objavená aj budova školy (možno známe veľkomoravské učilište) a hrad bol sídlom kniežaťa či veľmoža a jeho družiny (možno aj Rastislava). Vzhľadom na blízkosť susedného Bratislavského hradu sa zdá, že Devínu podliehalo aj územie v dnešnom Rakúsku, ktoré vtedy bolo slovanské a súčasťou Veľkej Moravy. Hrad Devín zo severu bránili dve ďalšie hradiská v Devínskej Novej Vsi (Na pieskoch a Nad lomom).
Ďalšie slovanské osady boli v Devínskej Novej Vsi a v Rusovciach (v ruinách pôvodných rímskych stavieb).
Dôkazom významnosti územia Bratislavy vo veľkomoravskom období je už sám fakt, že odtiaľto pochádzajú dva zo štyroch známych názvov sídiel celej Veľkej Moravy, zachovaných v súdobých prameňoch (mesto Morava, Nitra, (vlastná) Bratislava, Devín). Devín sa spomína (menovite-) prvýkrát roku 864 vo Fuldských letopisoch ako hrad Dowina, silná pohraničná pevnosť Veľkej Moravy. Samotná Bratislava sa síce v 16. storočí spätne spomína vo vzťahu už k roku 805/7 ako Pisonium a Uratislaburgium/Wratisslaburgium, ale prvou súdobou zmienkou je názov Brezalauspurc (po slovensky veľmi pravdepodobne *Preslava) v súvislosti s jednou z troch bitiek pri Bratislave v júli a auguste 907 v Salzburských letopisoch. Tieto bitky, pri ktorých Maďari porazili Bavorov a následne (do roku 955) obsadili dnešné východné Rakúsko, sa pokladajú za definitívny koniec štátu Veľká Morava.
Spomínaný názov Pisonium, ktorého pôvod je veľmi sporný, je údajne názov pôvodnej rímskej hraničnej pevnosti v dnešnej Bratislave, Uratislavurgium je údajný nový názov od roku 805/7 odvodený od mena akéhosi slovanského kniežaťa Vratislava (Uratislaus), a názov Brezalauspurc, z ktorého neskôr vzniklo neskoršie nemecké Pressburg a slovenské Prešpurek, je zas pravdepodobne odvodený od mena Pre(d)slav, čo bol syn veľkomoravského kráľa Svätopluka, ktorý dostal do léna okolie Bratislavy. Dnešné meno Bratislava je novotvar, ktorý v 19. stor. Pavol Jozef Šafárik omylom „vyvodil” z mena českého kniežaťa Břetislav. Podrobnosti pozri pod Zoznam historických názvov Bratislavy.
Udalosti
Hoci sa predpokladá, že Maďari Veľkú Moravu roku 907 zničili a – hoci väčšina územia Slovenska ešte na dlhú dobu nie – Bratislava sa dostala pod ich nadvládu, ich prítomnosť na území Bratislavy nie je až do 12. storočia nijako doložená a práve naopak, pokračuje slovanské osídlenie. Správu mesta teda prenechali Slovanom.
Od čias vlády Štefana I. ako uhorského kráľa (10001038) toho už vieme podstatne viac. Tradícia Bratislavy ako významného veľkomoravského mesta očividne pretrvávala. Štefan I. tu dal raziť mince s nápisom PRESLAV(V)A CIV(ITAS), čiže hrad/mesto Preslava-Bratislava (pred nedávnym objavom týchto mincí sa mylne predpokladalo, že nápis znel (B)reslava civitas). O význame hradu svedčí aj veľký počet zmienok o tom, ako sa práve bratislavský hrad stával útočiskom členov kráľovskej rodiny pri zápasoch o trón a ako odolával nemeckým útokom.
Východne od hradu sa už definitívne formovalo jadro vznikajúceho mesta. Sídelné jadrá tvorili jednak Podhradie v užšom zmysle (Osada svätého Mikuláša) priamo pod hradom, kde v 11. storočí postavili kostol-rotundu (hneď vedľa dnešného Kostola sv. Mikuláša), a jednak susedný priestor asi po dnešné Hlavné námestie (ktorý bol umiestnený tak, že mu nehrozili stále záplavy). Roku 1002 sa spomínajú (interpolovaná zmienka) príjmy z mýta trhovej osady pod hradom, roku 1151 sa spomína miestny trh. Herrimannova kronika k roku 1042 hovorí o Bratislave ako o „veľmi zaľudnenej“.
Sicílsky Arab Al Idrídí pokladal Bratislavu 12. storočia za „stredne veľké mesto“ s tesne vedľa seba budovanými domami. Výhodná poloha pri dunajskom brode a na križovatke Jantárovej a Podunajskej cesty podporovali vývoj osady, takže najneskôr od roku 1200 už môžeme definitívne hovoriť o Bratislave ako meste. Dokazuje to aj najstaršie typárium pečate komunity mešťanov, ďalej fakt, že dedina Krásna Ves (Széplak) bola roku 1288 darovaná Bratislave (čo by nešlo, ak by Bratislava nebola mestom), ako aj to, že v listinách z rokov 1279, 1280 a 1288 (teda pred rokom 1291) sa o Bratislava jasne hovorí ako o meste – dokonca roku 1288 kráľ Ladislav Kumánsky Bratislavu nazýva „mesto naše kráľovské“ (civitas nostra regalis).
2. decembra 1291 boli každopádne Bratislave (už predtým zvanej a považovanej za mesto) jej mestské výsady potvrdené kráľom Ondrejom III. (pozri Veľké privilégium pre Bratislavu). Udelením týchto výsad trhovej osade sa oddelilo tzv. Podhradie v užšom zmysle od zvyšku mesta a na rozdiel od mesta naďalej podliehalo hradu. Právne zjednotené s Bratislavou bolo až v roku 1848, kedy sa už tiahlo aj na juh od hradu. Veľké privilégium spomína aj „predmestia“, z čoho logicky vyplýva. že už vtedy bolo mesto dávno ohradené hradbami (hradby boli výrazne prestavané v roku 1311).
Aj v Devíne možno doložiť kontinuitu osídlenia a podobne ako vo vlastnej Bratislave, aj tu v 13. storočí presunuli kostol a cirkevnú správu pod hrad do osady.
V tomto období sa stali tieto hlavné politické udalosti:
Expanzia mesta
Roku 1279 bola Bratislave darovaná osada Lamač (znova odpojená 1848, znovu pripojená 1946), roku 1280 osada Sellendorf (horná Mlynská dolina; zanikla v 16. stor.), roku 1287 Vydrica (pri Slovenskej televízii), roku 1288 Krásna Ves (Széplak; osada na SV od mesta, ku ktorej však patrilo rozsiahle územie medzi Lamačom, Račou, Vajnormi a Prievozom; zanikla ešte v 13. stor.). Pozri aj Bratislava.
Obyvateľstvo a hospodárstvo
Až do 12. storočia ostalo územie Bratislavy slovenské, o čom svedčia aj názvy osád v okolí trhovej osady – Vydrica (Vydurcha), Stupava, Vysoká (Znojša), Záhorská Bystrica (Biztrich), Rača (Racha, potom Okoly), Dvorník (vo Vajnoroch), Pračany (vo Vajnoroch), Vrakuňa, Ivanka, Farná (Custolen – Kostoľany) a pod.
V 12. storočí sa v trhovej osade vo viacerých vlnách usadili aj prví Maďari, ktorí tak doplnili dovtedajšie prevažne slovanské obyvateľstvo. Pri hrade si založili osadu Krásna Ves (Széplak), ktorej obyvatelia boli služobníci hradu. V Bratislave sa sústreďovali aj kupci z viacerých krajín, najmä Taliani. V 13. storočí, asi najmä po vpáde Mongolov (124142, pozri vyššie), ojedinele pravda – vzhľadom na polohu Bratislavy – už aj skôr, prišli do mesta nemeckí kolonisti, ktorých podiel potom postupne rástol, až sa nakoniec v novoveku stali väčšinovými obyvateľmi mesta pred Slovákmi.
V čase keď Bratislava dostala privilégiá, hrali už významnú úlohu v meste nemeckí kupci, lákaní do sčasti vyľudneného Uhorska rozsiahlymi výsadami. Vytvorili sa dve skupiny obyvateľstva: bezprávni starousadlíci boli spravidla služobníci, kým nemeckí hostia s výsadami sa ujali správy mesta. Veľký význam pre hospodárstvo mesta malo od nepamäti vinohradníctvo (prvá zmienka 1249). Rozmáhali sa aj remeslá. V 13. storočí už vieme, že mesto malo richtára (prvý známy bol Jakub – koncom 13. stor.) a dvanásť prísažných. Mešťania tvorili spoločenstvo privilegovaného obyvateľstva (universitas civium – 1280).
Udalosti
náhľad|Bratislavský hrad v 14. storočí náhľad|Plán Bratislavy v 15. storočí V 14. a 15. storočí prežíva Bratislava obdobie ďalšieho rozmachu.
Sie Šu-wej
Sie Šu-wej alebo Šu-wej Sieová, čín. ; (* 4. január 1986, Kao-siung) je súčasná taiwanská profesionálna tenistka. Počas svojej kariéry vyhrala 6 turnajov WTA vo štvorhre.
Dejiny Bratislavy
Udalosti
V rokoch 1301 až 1322, po smrti uhorského kráľa Ondreja III. bola Bratislava pripojená k Rakúsku, pretože Ondrejova vdova ju svojho času dala Habsburgovcom. Habsburgovci Bratislavu vrátili Uhorsku v roku 1322, ale čoskoro ju znova obsadili a až roku 1338 sa mesto definitívne opäť stalo súčasťou Uhorska. Od roku 1364 viedol pisár Siegfried mestskú knihu. Roku 1385 Žigmund Luxemburský obsadil hrad a celú stolicu a o rok neskôr dal mesto, hrad, Bratislavskú a Nitriansku stolicu do zálohu svojim bratrancom, moravským markgrófom Prokopovi a Joštovi. Hrad od nich znovu dobyl Stibor zo Stiboríc, ktorého za odmenu urobili županom v rokoch 13891402. Roku 1405 sa stala Bratislava slobodným kráľovským mestom (pozri kapitolu Privilégiá). Ďalšími spojencami Žigmunda (najmä v boji proti českým husitom) bola šľachtická rodina Rozgoňovcov (páni z Rozhanoviec), ktorí sa stali županmi v roku 1421.
Mesto malo značné príjmy z daní, prenájmu regálnych práv, nehnuteľností, viníc, domov, poddanských obcí Lamač, Vydrica, Sellendorf, Vrakuňa, Prača (Vajnory), ktoré postupne získavalo do nájmu či vlastníctva (pozri vyššie kapitolu Expanzia mesta). Roku 1390 dostali obce Lamač a Vydrica plné mestské práva. Vydrica splynula s mestom, no Lamač a Sellendorf sa z dôvodu zápasu mesta s palatínom Mikulášom Garom vyľudnili. Vrakuňu odkúpila Bratislava od drobných vlastníkov, Praču najímala a roku 1525 odkúpila. Bratislava mala svoju kanceláriu, ktorá vydávala najmä listiny o majetkových záležitostiach mešťanov.
Husitské vojny sa Bratislavy dotkli iba nepriamo, pretože husiti Bratislavu (na rozdiel napríklad od Trnavy) neobsadili. Už po Žižkovom vpáde na Moravu Žigmund nariadil bratislavským županom (Rozgoňovcom) v lete roku 1423, aby začali posilňovať opevnenie hradu. Ako prvé nahradili starý veľkomoravský val, novým kamenným. Roku 1427 začali husiti expandovať do Dolného Rakúska a Žigmund, ktorý plánoval z Bratislavy urobiť nové veľkolepé centrum svojej nemecko-česko-uhorskej ríše, nariadil celej Bratislavskej stolici pod hrozbou odňatia majetkov, aby prikázala poddaným pracovať na opevneniach mesta. Roku 1428 vypálilo husitské vojsko po neúspešnom obliehaní mesta jeho predmestia; 4. apríla 1429 vyjednával v Bratislave 11 dní so Žigmundom vodca husitov Prokop Holý a kňaz Engliš. Husitskí vojaci nadväzovali kontakt s obyvateľmi, najmä rybármi. Keď kapitán husitov Blažko z Borotína obsadil Trnavu, pokúsil sa zmocniť aj Bratislavy. Pokus urobiť tak ľsťou (27. 11. 1432 sprisahanie pod vedením rytiera Petra Kuteja) stroskotal, preto nasledovali menšie útoky na mesto v rokoch 14321434. V rokoch 14341435 sa v Bratislave rokovalo s husitmi o sume, ktorú požadujú, aby opustili Slovensko.
V rokoch 14311434 sa v zmysle Žigmundových (neskôr nerealizovaných) plánov nového hlavného hradu ríše úplne prestaval Bratislavský hrad, ktorý sa tým začal podobať svojmu dnešnému tvaru.