cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Minóov labyrint
Povesť
Bohovia sa však takto nedajú oklamať. Poseidon vymyslel strašnú pomstu – pomocou Afrodity vzbudil v kráľovnej Pasifae, Minóovej manželke a dcére boha Helia, bezuzdnú lásku k býkovi. Lenže tomu neboli príjemné zbližovacie pokusy kráľovnej, a tak pred ňou ušiel. Daidalos znovu vymyslel geniálne riešenie. Skonštruoval dutú drevenú kravu v životnej veľkosti a potiahol ju kravskou kožou. Pasifae vliezla dnu a býk sa dal oklamať. Onedlho nato kráľovná porodila netvora, chlapca s býčou hlavou. Kráľ Minós, pred ktorým sa nepodarilo bastarda utajiť, strčil tohto Minotaura do labyrintu. Prisluhovača Daidala uvrhol do väzenia.
Onedlho nato kráľa postihol ďalší úder osudu. Jeho milovaný syn Androgeos sa v Aténach zúčastnil na športových súbojoch. V päťboji bol neporaziteľný a zvíťazil nad všetkými súpermi. Tí však nezniesli svoju porážku a zabili ho. Kráľ Minós, plný bolesti a žiaľu, vyslal proti Aténam vojnovú flotilu, aby zločin pomstila. Atény boli porazené, museli pristúpiť na požiadavku víťaza a poskytovať ľudské obete. Každých deväť rokov museli poslať na Krétu štrnásť mladých Aténčanov, sedem mládencov a sedem panien, ako potravu pre Minotaura. Atény dlho odovzdávali túto strašnú daň, až kým sa Teseus, syn kráľa Aigea dobrovoľne nevybral s obeťami na Krétu. Otcovi sľúbil, že ak sa z boja proti Minotaurovi vráti ako víťaz, pri spiatočnej ceste vztýči na lodi bielu plachtu.
Keď Aténčania pristáli v Knosse, Minóova dcéra Ariadna uvidela statného hrdinu a zaľúbila sa doňho. Ako však mala zachrániť milovaného pred svojím strašným nevlastným bratom? Zaobstarala zázračný meč a vymyslela lesť. Na bránu do labyrintu priviazala koniec klbka červenej vlny a dala ho Teseovi na cestu. Takto sa mu podarilo zvíťaziť nad Minotaurom a uniknúť z bludiska. Strážcov odpútalo čosi nevídané: nad Knossom leteli dvaja ľudia ako vtáci. Daidalos totiž vo väzení vyrobil zo zvyšku vosku a vtáčích pier krídla pre seba i svojho syna Ikara a pokúsil sa ujsť z ostrova.
Teseovi s Ariadnou sa podaril útek. Dostali sa na ostrov Naxos. O tom, čo sa odohralo tam sa povesti rôznia. Najznámejšia je verzia, podľa ktorej do deja zasiahli viacerí bohovia. Teseus sa bez Ariadny plavil do Atén a zabudol čiernu plachtu vymeniť za bielu, ako otcovi sľúbil. Keď Aigos zbadal znamenie nešťastia, od žiaľu zoskočil z vysokého brala do mora. Toto more podľa neho neskôr dostalo meno Egejské more.
Interpretácie
Keď Homér okolo roku 750 pred Kr. prvý raz písomne zaznamenal mená Minós, Daidalos, Teseus a Ariadna bola už Kréta dávno dobytá krajina, osídlená mnohými národmi:
Rašelinisko Hovízna
Rašelinisko Hovízna je prírodná rezervácia ev. č. 1726 neďaleko obce Ponědrážka v okrese Jindřichův Hradec. Oblasť spravuje AOPK ČR Správa CHKO Třeboňsko.
Minóov labyrint
Interpretácie
''Uprostred tmavého mora je zem, čo Krétou sa volá, krásna a bohatá, v objatí mora, a žije tam mnoho, premnoho ľudí, čo bývajú v deväťdesiatich mestách. Počuť tam jazyky rôzne a zmiešané. Možno tam vidieť Achajcov, kydónske kmene a chrabrých pôvodných Krétov, Dórov, čo na tri kmene sa delia, a Pelasgov slávnych. Je tam veľké mesto Knossos; a v meste tom Mínós, dôverník veľkého Dia, mal vládu vždy po deväť rokov.''
Rašelinisko Hovízna
Objektom ochrany je významné rašelinisko s cennými spoločenstvami rastlín i živočíchov.
Minóov labyrint
Interpretácie
Podľa legendy sa kráľ Minós presídlil do podsvetia a zo svojho trónu súdil mŕtvych. Až o niekoľko storočí neskôr sa v gréckej literatúre múdry Minós zmenil na zúrivca. Atény, ktoré sa zmáhali a žiarili v plnom lesku, sa očividne nevedeli zmieriť s tým, že kedysi museli platiť tribút mocnej Kréte. A tak prepísali dejiny.
Filozof a prírodovedec Aristoteles, učiteľ Alexandra Veľkého, ktorý neskôr upadol u svojich krajanov do nemilosti, spochybnil vtedajšie tradovanie príbehu kráľa Minóa:
''Minós mal u našich básnikov od nepamäti zlú povesť a na atických javiskách ho vždy hanili. Vôbec mu nepomohlo, že ho Hesiodos označil za najlepšieho kráľa a Homér ho dokonca pokladal za Diovho dôverníka. Radšej sa verilo tragickým básnikom. Kráľa Minóa predstavovali v hrách ako zlého a násilníckeho panovníka, hoci podľa bežnej povesti to bol múdry kráľ a zákonodarca.''
Víťazi často hanili bohov porazených. Minotaurus, ktorého neskôr označovali za netvora, bol možno na Kréte uctievaným bohom v býčej podobe. Ako vieme, aj neskôr vznikajúce náboženské spoločenstvá urobili z „pohanských“ bohýň bosorky.
Vyšné Wahlenbergovo pleso
Vyšné Wahlenbergovo pleso je v hornej časti Furkotskej doliny a je druhým najvyššie položeným plesom v Tatrách. Takmer celý rok je pokryté ľadom.
Názov
Obe plesá Vyšné i Nižné Wahlenbergovo pleso dostali meno po švédskom botanikovi a lekárovi Göranovi Wahlenbergovi, ktorý v roku 1813 prebádal vegetáciu Vysokých Tatier. Na rozdiel od nižšie položených Furkotských plies, označujú staršie pramene dvojicu plies ako Vyšné furkotské plesá.
Turistika
Po  žltej turistickej značke zo Štrbského Plesa   okolo Vodopádu Skok na Bystré sedlo.
Minojská kultúra
thumb|Minojský palác [[Knóssos]]
Minojská kultúra bola civilizácia (kultúra) bronzovej doby na Kréte v rokoch 2800/2600 až 1100 pred Kr., pomenovaná archeológom sirom Arthurom Evansom na počesť bájneho kráľa Minoa bývajúceho v paláci v Knosse, ktorý Evans objavil. V niektorých prameňoch sa táto kultúra spomína ako „Krétska“ alebo „Minoská“. Podľa ojedinelých názorov išlo o bájnu Atlantídu.
Dejiny a členenie
Evans rozdelil toto obdobie na 4 obdobia s troma podstupňami, iní autori neskôr pridali delenie na predpalácové, staré palácové a novopalácové obdobie:
Okolo roku 1100 pred Kr. prichádzali na Krétu dórski kolonisti, začali zakladať početné obce a miestne obyvateľstvo pred nimi utekalo do hôr a mimo Krétu.
Neskorominojské obdobie (I.-III.) zodpovedá v Mykénach obdobiu mykénskej (=neskoroheladskej) civilizácie (1600 – 1100 pred Kr.)
Pôvod nositeľov minojskej kultúry
Ale odkiaľ sa Minojci vzali? Ani odpoveď na túto otázku nie je jednoznačná. Boli to potomkovia prvých ľudí z obdobia asi 7000 rokov pred Kr., ktorí sa živili zberom plodov a neskôr začali pestovať plodiny, chovať zvieratá a vyrábať a používať prvé nástroje? Alebo to boli prisťahovalci z Afriky? Prvú tézu možno vyvrátiť, lebo podľa výskumov prví osadníci nemali záujem sa tu natrvalo usadiť. Druhá téza, ktorej autorom je sir Evans je pravdepodobnejšia. A možno je skutočná pravda niekde úplne inde, ale tú sa nám možno nikdy nepodarí nájsť. A ako vyzerali? Toto je už jednoduchšia otázka, lebo sa zachovali fresky a maľby znázorňujúce ľudí. Muži boli tmavšej pleti ako ženy. Mali tmavé oči a vlasy. Tie boli pravdepodobne kučeravé. Kréťania boli nízkeho vzrastu.
Politika a vzťahy s inými krajinami
Krétska civilizácia sa opierala o menšie kráľovstvá a neskôr, v období najväčšieho rozkvetu, t. j. 1700 – 1400 pred Kr., tvorila jednotnú monarchiu, na čele ktorej stál Minos (tak bol nazývaný kráľ) s neobmedzenou mocou. Mal najvyššiu štátnu, súdnu aj cirkevnú moc. Hlavným mestom bol Knossos.
Dôvodmi, prečo paláce nemali hradby, bol dlhodobý mier a silné loďstvo Kréty, ktoré chránilo ostrov. Vďaka tomuto loďstvu si Kréta podmanila skoro celé dnešné Grécko a ostrovy Egejského mora. Táto oblasť bola pod krétskou nadvládou do 16. storočia pred Kr. Od podrobených miest vyberala dane a tiež museli na Krétu posielať mladých ľudí, aby sa priučili miestnym zvykom napr. skákaniu cez býka, ale doma boli označovaní za rukojemníkov, hoci žili ako kráľovskí hostia v Knosse.
Vďaka loďstvu udržiavala Kréta čulé obchodné vzťahy s inými krajinami. Napr. s Egyptom spolupracovali už mnoho rokov a podarilo sa im preniknúť so svojou tvorbou do tejto ríše a naopak, v Knosse sa našli napodobeniny egyptských posvätných chrobákov, skarabeusov, označených pečaťou faraónov z niekoľkých dynastií. Z Egyptu bola dovážaná aj slonovina. Tiež sa ako prví plavili Kréťania do západného stredomoria, kde takisto zanechali stopy svojej kultúry.
Zánik minojskej kultúry
Teórie o zničení minojskej Kréty sa rokmi podstatne menili. V časoch Arthura Evansa aj neskôr vedci vytvárali rôzne scenáre náhleho a definitívneho zániku veľkých kultúr. V súčasnosti sa bádatelia zameriavajú na spoločenské vývinové procesy, ktoré by mohli vysvetliť pád štátov a mocností. Politické systémy vznikajú z nevyhnutnosti uspokojovať potreby občanov alebo poddaných. Ak istý politický systém nie je schopný poskytnúť riešenie ich problémov, čaká ho pád.
Grécka archeologička Nannó Marinatosová zastáva názor, že vládu krétskych kráľov a veľkňazov ukončili silné zemetrasenia v minojskom období. Kňazi, ktorí boli bezmocní proti katastrofám, stratili totiž u poddaných hodnovernosť. Zemetrasenia mohli teda nepriamo, svojimi následkami na krétske obyvateľstvo, prispieť k zániku minojskej ríše.
Medzi rokmi 1450 – 1400 pred Kr. sa na tomto ostrove udiali nezvyčajné veci. Zrúcané paláce a vidiecke domy už neboli obnovené. Možno je kľúč k záhade skrytý v labyrinte mýtov okolo Tesea a Ariadny. Krajinu spustošilo zemetrasenie. V provinciách vypukne hladomor. Nasledujú vzbury. Vládnucej triede kňazov sa vymkne moc z rúk a zavolá si na pomoc silného mykénskeho suseda zo severu. Kráľ Achájcov vyšle princa, ktorý sa ožení s dcérou krétskeho panovníka. Trón možno ešte vždy dedia podľa starého matriarchálneho práva kráľovské dcéry. Achájec by sa teda mohol stať krétskym vládcom a nemusel by zrušiť minojskú dynastiu. Mykénske vojsko potlačí vzbury; moc sa koncentruje v Knosse, kde pokračuje život na panovníckom dvore bez zásadných zmien. K veľkým vojenským potýčkam zrejme nedošlo, pretože pri vykopávkach v zničených palácoch sa nenašlo veľa kostier. Navyše by bolo nezmyselné, aby cudzí útočníci zničili slabo opevnené, ale zato prekrásne paláce. Ak boli vážne škody v regionálnych panovníckych centrách a sídliskách spôsobené bojmi, treba skôr vychádzať z toho, že prepukli nepokoje ľudu. Buričské ohniská boli zrejme systematicky potláčané.
Knossos bol úplne zničený až okolo roku 1400/1375 pred Kr. Od toho času možno všade nájsť dôkazy, že ostrov ovládli Achájci. Kontrola nad Krétou sa presunula na sieť oporných bodov, ktoré boli aj architektonicky prispôsobené potrebám okupantov.
Okrem prírodných katastrof a mocenských bojov existovali zaiste ešte aj iné príčiny zániku minojskej ríše. Okrem nedostatočne vyspelej vojenskej techniky neboli konkurencieschopné ani minojské lode. Zatiaľ čo Feničania a Mykénčania stavali lepšie manévrovateľné a rýchlejšie lode. Kréťania sa držali svojich pomerne ťažkopádnych plavidiel. Prekážkou pri zavádzaní technických vylepšení možno boli aj náboženské predstavy.
Písmo
Minojci používali písmo, ktoré bolo pre vedcov záhadou po celé desaťročia. Jeho najranejšiu formu tvorili hieroglyfy – obrázkové symboly ilustrujúce rôzne dôverne známe predmety. Evans však v Knosse našiel hlinené tabuľky, na ktorých bolo zachytené rozvinutejšie písmo s abstraktnými líniami a krivkami. Písmo síce nerozlúštil, ale podarilo sa mu rozdeliť ukážky do dvoch skupín: lineárne písmo A a lineárne písmo B.
Lineárne písmo A je staršie, datuje sa do 17. storočia pred Kr. Nálezy odkryli asi 300 tabuliek, takže ich malé množstvo zmarilo všetky pokusy o jeho rozlúštenie. Tabuliek s lineárnym písmom B je asi desaťkrát viac; toto písmo siaha do obdobia približne okolo roku 1400 pred Kr., keď začala civilizácia minojskej Kréty upadať.
V roku 1952 sa lineárne písmo B podarilo rozlúštiť Angličanovi Michaelovi Ventrisovi. Michael Ventris vychádzal z predpokladu, že toto písmo s neideografickými znakmi by mohlo zodpovedať slovám s gréckymi koreňmi, a s pomocou svojho krajana Johna Chadwicka sa mu podarilo v roku 1952 rozlúštiť 65 z deväťdesiatich slabičných znakov lineárneho písma. Zomrel v roku 1956, ale aj po jeho smrti sa pokračovalo vo výskume. Zistilo sa, že texty boli napísané v indoeurópskom jazyku, a že ide o ranú formu gréčtiny – písmo, ktoré používali aj Mykénčania, obyvatelia pevninského Grécka. Vyvinulo sa z lineárneho písma A v mnohom napovedá, ako sa písali slová v tomto type písma. Slová napísané v lineárnom písme A však predstavujú jazyk, ktorý nie je príbuzný so žiadnym dnes známym jazykom, a tak zostáva naďalej záhadou.
Nápisy vrhajú na Minojcov len málo svetla. Takmer všetko, čo o ich civilizácii vieme, bolo vyvodené z nemého svedectva archeologických nálezov. Väčšina ich zápiskov bola pravdepodobne zaznamenaná na pergamen, a tak naisto podľahli zubu času. Nálezy popísaných tabuliek v súkromných domoch i palácoch poukazujú na rozsiahlu gramotnú vrstvu byrokracie, ale vzhľadom na neprítomnosť iných písomných zápisov sa zdá, že väčšina obyvateľstva bola negramotná.
Keramika, maliarstvo, sochárstvo
Minojské predhelénske umenie vcelku vyžaruje pokoj. Je to kultivované, civilizované mestské umenie. Predmety, ktoré sa zachovali, dokazujú vkus Kréťanov a vzbudzujú predstavu, že boli kultivovaní a uhladení. No pravda bola iná. Dnešného človeka by zarazila ich brutalita, barbarstvo a poverčivosť. Ale ani v egyptskom alebo mezopotámskom umení nenájdeme takú vyberanosť. A na rozdiel od helénskej civilizácie má v ňom prevahu cit nad rozumom, čo dodáva tomuto umeniu niečo, čo nenájdeme nikde inde.
Krétska keramika mala pozoruhodnú hodnotu. Zachované vázy a konvice sú jedným z vrcholov svetovej keramiky. Najstaršia ručne modelovaná keramika z obdobia 1900 – 1600 pred Kr. sa nazýva kamarská podľa miesta nálezu – jaskyne Kamares na južnej strane pohoria Ida. Ale výrobky v tomto štýle sa našli aj vo Faiste. Zdobené boli motívmi kriviek a špirál bielej farby na čiernom podklade so škvrnkami žiarivých farieb – červenej, žltej, hnedooranžovej. Táto keramika nie je zaujímavá len z technického ale aj z estetického hľadiska. Patrí k najpôvabnejšej keramike staroveku.
Neskôr, v období 1700 – 1400 pred Kr. sa vyrábala keramika klasickejšieho typu. Zachovali sa nám prekrásne amfory s malými uchami, džbány, ale aj menšie nádoby s jedným uchom, pripomínajúce takmer barokový sloh. Boli zdobené maľbami s prírodnými motívmi, zvyčajne na bledom podklade.
Ďalším druhom je keramika gurnijská, ktorá je menej honosná. Často má guľovitý tvar a je zdobená morskými živočíchmi, najmä sépiami, a niekedy aj trsmi morských rias. Táto výzdoba svedčila o presnom a dôkladnom sledovaní prírody.
Maľby a fresky sa nachádzali na stenách palácov a zo začiatku znázorňovali ľudské postavy. Telá boli maľované spredu, ale hlavy z profilu. Minojci nepoznali priestorovú hĺbku. Neskôr sa aj v tejto oblasti začal uplatňovať prírodný motív. Maľované boli ľalie, opice, bažanty vo fantazijnej krajine. Známe sú napr. delfíny z kráľovninho magarónu v Knosse. Na maľbách boli zachytené aj výjavy zo života. Napr. prinášanie obetí radom mužov a žien, sediace alebo stojace skupinky žien s odhalenými prsiami, výjavy z obradu s býkom a iné. Symbolom moci kráľa Kréty bol tuleň, ktorý je zobrazený aj v Knosse v trónnej sále. Tuleň bol vtedy kráľom Stredomoria, podobne ako krétsky kráľ. Tiež bol symbolicky zobrazovaný ako chobotnica s veľkými očami a obrovskými chápadlami, ktorá znázorňovala tiež Minoovu moc.
Sochárstvo v tom období sa nezaoberalo väčšími sochami, ale len malými soškami, ktoré najčastejšie zobrazovali buď hadiu bohyňu alebo kňažky s hadmi ovíjajúcimi sa im okolo rúk. Sošky boli vyrábané z hliny, bronzu, alebo slonoviny a boli maximálne vysoké.
Architektúra
Minojská kultúra bola technicky veľmi vyspelá. Paláce a mestské sídliská boli pospájané zložitou spleťou ulíc. Cesty viedli aj do menších obcí, rybárskych osád, dedín (napr. Gournia) a takisto do svätýň. Obytné domy mali obdĺžnikový pôdorys a boli postavené z kameňa a sušených tehál. Mali malé miestnosti, chodby a tvorili súvislé rady pozdĺž ulíc.
Najväčším dielom minojskej architektúry bol Knossos. Vyznačoval sa rafinovaným kanalizačným systémom s trojakým potrubím: prvé bolo určené pre pitnú vodu, druhé na dažďovú vodu a tretím sa odvádzala špinavá voda a chemikálie. Možno práve kvôli zložitej architektúre pripomínal neskoršie Grékom labyrint. Všetky paláce mali obdĺžnikové námestie, okolo ktorého boli rozmiestnené obytné a úžitkové priestory a možno aj svätyne. Samostatné chrámové stavby neboli nájdené. Bohato a zložito boli zdobené hlavne vstupy stĺpové schodišťa. Schodištia boli osvetlené buď priamo alebo svetlíkmi. Strechy boli rovné. Steny so štukovou omietkou zdobili fresky a maľby. Vo všetkých palácoch sa nachádzali lustráne kúpele, slúžiace na obradnú očistu. Takisto tam bola sústava stĺpov a dverí, ktoré sa otvárali a zatvárali podľa toho, aká bola teplota v miestnosti žiadúca.
Archeologický výskum
Za začiatok archeologických výskumov v egejskej oblasti sa považuje rok 1870, kedy Heinrich Schliemann začal skúmať pozostatky Tróje. Neskôr sem prichádzali expedície z rôznych krajín. Aby rivalita nenarúšala prácu, každá skupina si vyhradila výskum určitej svätyne, zrúcaniny, alebo mesta starovekého Grécka. Roku 1875 odkryli Nemci svätyňu v Olympii a vzápätí na to urobili Francúzi výkopy v Delfách. Nemci pokračovali v Priené a v Pergamone, rakúska expedícia skúmala Efez, americká Argos a Sardy, Briti pracovali v Korinte a Gréci kopali pod Akropolou a v mestách Eleusis a Epidauros. Takto začala nová zlatá horúčka, tentoraz za pokladmi antiky.
Každý si myslel, že začiatky miestnej kultúry boli okolo roku 1000 pred Kr. Až začiatkom 20. storočia zistili, ako veľmi sa mýlili. Že história Grécka je oveľa staršia.
Neskôr objavil sir Arthur Evans Knossos, najväčší z dosiaľ nájdených minojských palácov, opradený legendami o Minotaurovi a labyrinte. Potom boli objavené ešte dva paláce – palác v Kato Zakros (1901 – 1962) a v Malii (práce pokračujú dodnes).
Náleziská
Najznámejším z minojských palácov je Knossos. Knossos bol postavený okolo roku 2000 pred Kr., dvakrát ho zničili prírodné katastrofy, potom bol zrekonštruovaný a nakoniec zmizol spolu s celou civilizáciou.
Na Kréte boli objavené ešte dva mínojské paláce – v Malii a v Kato Zakros. Palác v Malii je tretí najväčší a bol postavený okolo roku 1900 pred Kr. Palác v Kato Zakros sa nachádza na východnom pobreží a ako jediný z palácov nebol nikdy vyplienený. Mestečko sa nachádzalo v Gurnii.
La Chapelle-Launay
La Chapelle-Launay je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Loire-Atlantique, v regióne Pays-de-la-Loire.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Georgij Maximilianovič Malenkov
Georgij Maximilianovič Malenkov (* 8. január 1902, Orenburg – † 14. január 1988, Moskva) bol sovietsky politik, blízky spolupracovník Josifa Vissarionoviča Stalina a jeho dezignovaný nástupca. Člen najužšieho vedenia Komunistickej strany Sovietskeho zväzu v rokoch 1939 – 1957 (tajomník Ústredného výboru, člen politbyra - prezídia ÚV).
Život
Bojoval v ruskej občianskej vojne. Po vstupe do komunistickej strany v roku 1920 pôsobil ako politruk jazdeckej eskadry a pluku. Po vojne vyštudoval na Moskovskej štátnej technickej univerzite N.E. Baumana elektrotechniku a bol jedným z mála vtedajších najvyšších predstaviteľov ZSSR, ktorí mali vyššie (univerzitné) vzdelanie.
Podieľal sa na predvojnových čistkách v komunistickej strane. Počas druhej svetovej vojny bol členom štátneho výboru obrany. V roku 1943 získal hodnosť generálporučíka. Bol zodpovedný za hospodársku obnovu oslobodených území.
Ako blízky Stalinov spolupracovník sa podieľal na viacerých povojnových politických procesoch, vrátane činnosti namierenej proti Ždanovovi, Leningradského prípadu a prípadu židovskej antifašistickej komisie.
Podieľal sa na odstránení Beriju z vedúcich funkcií v krajine po Stalinovej smrti. V tomto období bol krátku dobu de-facto najvyšším predstaviteľom krajiny. Zaviedol vydávanie občianskych preukazov pre obyvateľov vidieka. Uskutočnil reformy daňového systému a výkupných cien, ktoré zlepšili situáciu, predtým výrazne obmedzovaného vidieckeho obyvateľstva. Inicioval prepustenie nespravodlivo zadržiavaných osôb, ktoré boli zadržiavané v dôsledku stalinských represii. Na vnútrostranníckej úrovni kritizoval členov strany za korupciu, hovoril i o zločinoch Stalinovej éry. Ako zrejme prvý zo sovietskych politikov na zasadaní výboru strany hovoril o mierovom spolužití s kapitalistickými krajinami. Politicky aktívnejším Chruščovom bol však postupne odsunutý z riadiacich funkcií.
V roku 1955 bol vystavený kritike za revizionizmus a pozbavený funkcie predsedu rady ministrov. Stal sa ministrom energetiky, zotrval i vo funkcii člena prezídia ústredného výboru Strany. V roku 1957 bol zbavený všetkých vysokých štátnych funkcií spolu s Bulganinom, Molotovom a Kaganovičom ako člen tzv. protistraníckej skupiny, ktorá sa pokúšala o odstránenie Chruščova z najvyšších funkcií. Následne bol poverený vedením Usť-Kamenogorskej hydroelektrárne v Ekibastuze v Kazachstane. V roku 1961 bol vylúčený aj z vedenia strany. Bol prvým vysokým predstaviteľom, ktorý zároveň so stratou svojich funkcií neprišiel o život. Na sklonku života pôsobil ako cirkevný lektor a bolo mu umožnené vrátiť sa do Moskvy, kde aj zomrel.
Méailles
Méailles je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Alpes-de-Haute-Provence, v regióne Provence-Alpes-Côte d’Azur.
Poloha
Méailles má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Méailles má 117 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
Frankfurtské metro
80px|left 300px|right|thumb|Stanica Ostbahnhof 300px|right|thumb|Mapa siete
Linky a trate
Sieť pozostáva z troch tratí, na ktorých premáva 7 liniek.
U Slatinného potoka
Ochrana
Predmetom ochrany sú mokraďové ekosystémy pozdĺž prameniskového úseku Slatinného potoka, v ktorých sa vyskytujú zvlášť chránené druhy živočíchov a rastlín.
Flóra
Rastie tu niekoľko druhov vzácnych rastlín, predovšetkým kropenáč trváci, vachta trojlistá, bielokvet močiarny, všivec lesný alebo nátržnica močiarna. K ďalším charakteristickým druhom patrí páperník úzkolistý, páperník pošvatý, popolavec kučeravý, rebríček bertrámový, škarda mäkká jastrabníkovitá, valeriána dvojdomá, fialka močiarna a vstavačovité - vstavačovec májový a vstavačovec Fuchsov. Lúka je pravidelne kosená, aby sa zabránilo expanzii porastu tŕstia.
Fauna
Na lokalite sa pravidelne rozmnožuje niekoľko druhov obojživelníkov, napr. ropucha bradavičnatá, mlok obyčajný a mlok horský. Z lokality je uvádzaný výskyt mokraďových druhov vtákov, ako je močiarnica mekotavá a chrapkáč poľný.
Zubří (prírodná rezervácia)
Prírodná rezervácia Zubří sa nachádza pozdĺž náučného chodníka "Krajem Chrudimky" medzi obcami Zubří a Hluboká.
Prírodné pomery
Rezervácia zahŕňa psicové a bezkolencové lúky a prechodové rašeliniská na južných svahoch. Jedná sa o pred tým bežné spoločenstvá Vysočiny, teraz vzácne kvôli predchádzajúcej intenzívnej, prevažne poľnohospodárskej činnosti. PR bola vyhlásená pre výskyt ohrozených druhov rastlín (rosička okrúhlolistá, kruštík močiarny, vachta trojlistá, vstavačovec májový, všivec lesný, vzácne i horček český, vres obyčajný a borievka obyčajná) a živočíchov (jašterica živorodá, užovka obojková, vretenica severná, svrčiak zelenkavý, ľabtuška hôrna a lúčna, pŕhľaviar červenkastý a strakoš obyčajný). Prevláda snaha o extenzívne hospodárenie, najmä vypásanie.
Počas výskumu v roku 2000 bolo v rezervácii zistených 550 druhov motýľov.
Krivánske Zelené pleso
Krivánske Zelené pleso (iné názvy: Zelené pleso Krivánske, Zelené pleso pod Kriváňom, Zelené krivánske pleso; ) sa nachádza na hornej terase Važeckej doliny, pod východnou stenou Kriváňa vo Vysokých Tatrách. Má rozlohu, maximálna hĺbka plesa je a nachádza sa v nadmorskej výške. Je najväčším plesom vo Važeckej doline.
Názov
Hlboké pleso odráža reflexy na hladine, ktoré dodávajú vode zdanlivo zelenkasté zafarbenie.
Turistika
K plesu nevedie žiaden turistický chodník. Pleso je v prísne chránenej prírodnej rezervácii.
Arthur Conan Doyle
Sir Arthur Conan Doyle (* 22. máj 1859, Edinburgh – † 7. júl 1930, Crowborough, Sussex, Spojené kráľovstvo) bol škótsky spisovateľ, ktorý sa preslávil románmi a poviedkami o Sherlockovi Holmesovi. Jeho ďalšie veľmi známe dielo je ''Stratený svet. ''Pôvodným povolaním bol lekár.
Tvorba tohto veľmi plodného autora obsahuje okrem detektívok tiež historické a fantastické poviedky a romány, drámy, poéziu a literatúru faktu. Pôsobil aj ako vojnový spravodajca. Bol aktívny v politike - kandidoval do parlamentu, zasadzoval sa za dodržiavanie práva v prípadoch protiprávne odsúdených, vystúpil proti neľudským podmienkam v Belgickom Kongu a organizoval medzinárodnú podporu pre ich zlepšenie, verejne hájil záujmy Veľkej Británie vo vojnových konfliktoch alebo presadzoval projekt vybudovania tunelu pod Lamanšským prielivom.
Venoval sa športu, bol jedným z prvých automobilistov vo Veľkej Británii a propagoval začínajúce lyžovanie. V závere života sa zameral na šírenie špiritizmu.
Život
Narodil sa ako štvrtý syn z desiatich detí Charlesa Altamonta a Mary Foley Doyleovej. Zo súrodencov sa dospelosti dožilo sedem. Otec Charles bol štátny úradník a mal výtvarné nadanie, ktoré Arthur po ňom zdedil. Aj traja jeho starší bratia zdedili toto nadanie. V roku 1868 začal študovať na jezuitskej škole v Lancashire, potom na Edinburskej univerzite študoval medicínu a získal v roku 1882 titul doktor medicíny.
V roku 1879 počas štúdia medicíny mu vyšla v časopise Chambers's Edinburgh Journal prvá poviedka "The Mystery of Sasassa Valley". V roku 1880 štúdium prerušil a prijal na sedem mesiacov miesto lekára na lodi SS Hope plávajúcej okolo pobrežia Grónska kvôli lovu tuleňov a veľrýb. Behom tejto plavby si viedol denník, ktorý tiež ilustroval a ktorý vyšiel ako faksimile v roku 2012.
Po skončení štúdia slúžil ako lodný lekár na plavbe k západnému africkému pobrežiu, po ktorej nasledovala v roku 1885 príprava lekárskej praxe v Plymouthe. Počas štúdia ho zaujali schopnosti jeho profesora Dr. Josepha Bella pri detailnej diagnóze pacientovho stavu. Toto majstrovstvo diagnostickej dedukcie sa stalo modelom pre jeho literárnu tvorbu.
Lekár a spisovateľ
Začal sa venovať literatúre. Prvá zmienka o Sherlockovi Holmesovi je datovaná v roku 1887. Asi najznámejším dielom je Pes baskervilský a známym je aj Stratený svet. Conan Doyle sa venoval od detstva športom: boxoval, hral kriket, futbal, rugby a plával.
V 1885 získal doktorát a oženil sa s Louisou Hawkinsovou. V roku 1889 se im narodila dcéra Mary Louise a v roku 1892 syn Alleyne Kingsley. A. Conan Doyle sa zároveň s lekárskou praxou venoval písaniu. V roku 1886 napísal "Štúdiu v šarlátovej", prvý príbeh detektíva Sherlocka Holmesa. Román bol najprv v niekoľkých vydavateľstvách odmietnutý, no v nasledujúcom roku ho vydal časopis Beeton's Christmas Annual a v roku 1888 vyšiel knižne. A. Conan Doyle súčasne písal historický román zo 17. storočia "Micah Clarke", ktorý vyšiel v roku 1889. Úspech románu podnietil A. Conana Doyla k písaniu ďalšieho historického románu "Biela kompánia" odohrávajúceho sa v 14. storočí v období storočnej vojny.
V roku 1890 mu vydali druhý román o Sherlockovi Holmesovi, "Znamenie štyroch". Doyle ho napísal na objednávku Lippincott's Monthly Magazine. V tom istom roku podnikol cestu do Viedne, aby rozšíril svoje poznatky v oblasti očného lekárstva. Na jar 1891 vyšla v časopise" Strand Magazine" jeho poviedka "Škandál v Čechách", prvá zo série 12 príbehov Sherlocka Holmesa, ktoré potom vychádzali každý mesiac. Poviedky mali veľký čitateľský ohlas. Vyšli aj knižne v zbierke Dobrodružstvá Sherlocka Holmesa v októbri 1892 vo Veľkej Británii a Spojených štátoch.
Mal dve manželky - Louisu Hawkinsovú a neskôr, keď ovdovel, Jean Leckieovú. Dvakrát sa uchádzal i o parlamentné kreslo, ale napriek značnej podpore nebol nakoniec zvolený. Doyle bol vášnivým lyžiarom a predpovedal, že nastane doba, keď budú tisíce ľudí jazdiť do Švajčiarska lyžovať. V roku 1928 podnikol päťmesačnú cestu po Afrike. V roku 1902 bol povýšený do rytierskeho stavu, za jeho prácu v poľnej nemocnici v Bloemfonteine (Južná Afrika) a ďalšie služby počas Búrskej vojny v Južnej Afrike.
Bibličtina
Bibličtina alebo biblická čeština je český spisovný jazyk, ktorý zaviedli českobratskí vzdelanci prekladom Kralickej biblie (odtiaľ názov bratský pravopis). Používal sa ako jeden zo spisovných jazykov v 16. stor. - 19. stor. aj na Slovensku.
Pravopis bibličtiny sa od staršieho Husovho pravopisu odlíšil úpravou diakritických znamienok, písaním y a ý a iných písmen (mäkčene, u za pôvodné uo, y, ý po c, z, s, napr. cyzý, sýla atď.).
Bibličtinu s takýmto pravopisom prevzali na Slovensku už v 16. stor. slovenskí evanjelici ako bohoslužobný jazyk. Do 18. stor. bibličtinu so slovenskými prvkami používali ako jeden zo spisovných jazykov mnohí slovenskí vzdelanci oboch vyznaní. V bibličtine vyšlo viac vydaní spevníka Cithara sanctorum (Tranoscius 1636), katechizmov a iných náboženských evanjelických kníh. V období protireformácie po bitke na Bielej hore českí exulanti na Slovensku sa starali o dodržiavanie normy spisovnej bibličtiny v tlačených publikáciách. Niektorí slovenskí evanjelickí vzdelanci sa v určitých obdobiach prikláňali viac k jej slovakizovanej, ľudu zrozumiteľnejšej forme (Horčička, Masník), v období prenasledovania sa dôslednejšie pridržali bibličtiny.
V 18. stor. sa novým vydaním biblie (Halle 1722) a ďalších kníh (Daniel Krman, Matej Bel a ďalší) upevnilo sa u slovenských evanjelikov používanie bibličtiny, kým katolíci najmä v trnavskom kultúrnom centre slovakizovanie bibličtiny ďalej prehĺbili (západoslovenská kultúrna slovenčina), a od 1787 používali bernolákovčinu.
V roku 1803 bola pri evanjelickom lýceu v Bratislave založená osobitná Katedra ŕeči a literatúry česko-slovenské spojená s Ústavom ŕeči s literatúry česko-slovenskej. Viedol ju J. Palkovič. V knihách a časopisoch, ktoré vydával v bibličtine, bránil bratský pravopis. Časť slovenských spisovateľov v 1. pol. 19. stor. (J. Kollár a P. J. Šafárik) začala používať modernú češtinu a od 1844 (Ľ. Štúr) slovenčinu stredoslovenského typu.
Bibličtina na slovensku sa v 19. a 20. stor. udržala v evanjelických náboženských obradoch, čiastočne v evanjelickej náboženskej pisbe.
Na gramatický základ bibličtiny nadväzovalo prvé kodifikovanie slovenčiny ako spisovného jazyka.
Les Mées
Les Mées môže byť:
Forges (Orne)
Forges je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Orne, v regióne Dolná Normandia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
La Chapelle-Saint-Sauveur (Loire-Atlantique)
La Chapelle-Saint-Sauveur je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Loire-Atlantique, v regióne Pays-de-la-Loire.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Les Mées (Alpes-de-Haute-Provence)
Les Mées je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Alpes-de-Haute-Provence, v regióne Provence-Alpes-Côte d’Azur.
Obyvateľstvo
Les Mées má 3671 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
Corrientes
Corrientes môže byť:
Buenos Aires (rozlišovacia stránka)
Buenos Aires môže byť:
Brie (syr)
Brie je mäkký syr s plesňovou kôrou. Pôvodný brie pochádzal z francúzskeho departementu Seine-et-Marne. Jeho dnešnými nástupcami sú Brie de Meaux a Brie de Melun z rovnakého departmentu. Brie de Meaux sa predáva v tvare ploských okrúhlych bochníkov vážiacich 908 g až 3,2 kg. Má bielu kôru s ružovkastobéžovým mramorovaním, ktorým sa líši od mnohých napodobenín. Cesto je lesklej slamovožltej farby, ktorá sa prehlbuje do teplej slonovinovej.
Vyzretý syr sa môže na reze odúvať, ale nerozteká sa. Brie môže mať pivničnú arómu, prípadne arómu pražených orieškov a niekedy jemný zápach čpavku. Chuť je veľmi komplexná s orieškovou až ovocnou príchuťou. Brie de Melun je trocha menší a zreje dlhšie ako Brie de Meaux. Má veľmi tmavo mriežkovanú kôru iba s nepatrnými náznakmi bielej farby. Cesto je zlatožlté. Aróma a chuť sú výraznejšie a rustikálnejšie ako pri Brie de Meaux.
Tradičný brie môže byť vyrobený z pasterizovaného aj nepasterizovaného mlieka. Tvaroh sa nereže ani netlačí. Umenie výroby spočíva v naberaní vrstiev tvarohu do syrárskych foriem a v odstraňovaní srvátky. Vyformované syry sa ukladajú na slamené rohože a pravidelne sa otáčajú. Po týždni sa postriekajú penicilínovou plesňou a nechajú sa zrieť pri určitej teplote, kým nie sú hotové.
La Chapelle-sur-Erdre (obec)
La Chapelle-sur-Erdre je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Loire-Atlantique, v regióne Pays-de-la-Loire.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Francheville (Orne)
Francheville je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Orne, v regióne Dolná Normandia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Formosa
Formosa môže byť:
Herľany
Herľany sú obec na Slovensku v okrese Košice-okolie. Sú známe svojím Herlianskym gejzírom, ktorý v súčasnosti strieka do výšky 7 - 15 m. Je to jediný studený gejzír v Európe.
Polohopis
Herľany sa nachádzajú 28 km severovýchodne od Košíc na úpätí Slanských vrchov.
Dejiny
Prvý písomný doklad o histórii obce Herľany je z roku 1487, kde sa uvádzajú pod názvom Haryan ako súčasť svinického panstva. Na základe starších dokumentov však vieme, že dedina mohla vzniknúť niekedy v rozmedzí rokov 1431 - 1487. V rokoch 1384 a 1397 sa totiž Herľany ešte neuvádzajú medzi majetkom svinického panstva, ku ktorému už patrili dediny Žírovce a Rankovce. Herľany sú teda mladšie ako tieto obce, o čom môže svedčiť aj ich poloha.
V roku 1601 už Herľany patrili panstvu Trebišov. Už v 17. storočí boli známe ako kúpeľné mesto, kam chodili ľudia z Košíc a Zemplína. Avšak na prelome 17. a 18. storočia sa obec opäť vyľudnila, jej obyvatelia sa vysťahovali do susedných dedín. V súpisoch z rokov 1715 a 1720 sa Herľany vôbec nespomínajú. Neuvádza ich ani konskripcii cirkví a farárov z roku 1746, ani v lexikóne obcí z roku 1773. Napriek tomu niektoré súčasné texty tvrdia, že v 18. storočí boli Herľany veľmi známe kúpeľné miesto, ktoré navštevovali aj cudzinci. Mohlo tak byť v závere storočia, pretože z roku 1808 sa dochoval písomný záznam, kde sú uvedené ako kúpele.
V roku 1851 autor Fényes uvádza Herľany ako nemeckú dedinu, pričom nemecké obyvateľstvo sa sem nasťahovalo za vlády Jozefa II.
V 2. pol. 20. stor. tu bolo jedno z dvoch stredisiek Univerzity 17. listopadu (Univerzity 17. novembra).
Názov
Vývin názvu obce
Knóssos
náhľad|Knóssos, palác
Knóssos alebo Kno(s)sos (Knóssos, Knósos, ) bolo stredisko minojskej civilizácie na severnom pobreží Kréty juhovýchodne od Herakleionu. Palác zaberal asi. Z mytológie je palác známy ako sídlo kráľa Minóa s povestným Minóovým labyrintom, v ktorom na orientáciu bolo treba Ariadninu niť. Sled archeologických vrstiev paláca je základom členenia minojskej civilizácie.
Palác bol známy už od roku 1878. Vykopávky začal Arthur Evans (od r.1899 až do svojej smrti v 1941), ale s prestávkami pokračujú dodnes.
Archeologický výskum
Počas prvej svetovej vojny boli práce pozastavené. Znovu sa obnovili v roku 1922 a pokračovali až do roku 1932. Okrem odkrytia ho Evans aj čiastočne zrekonštruoval. Preto pôsobí úplne iným dojmom ako ostatné paláce.
Po druhej svetovej vojne sa práce opäť obnovili a pokračujú až do súčasnosti.
Funkcia paláca
Knóssky palác postavili okolo roku 2000 pred Kr. Dvakrát ho zničili prírodné katastrofy, po ktorých bol zrekonštruovaný a zväčšený. Zmizol okolo roku 1400/1375 pred Kr. pri požiari ako posledný z krétskych palácov.
Legenda o bájnom kráľovi Minóovi, Théseovi, Ariadne, Minotaurovi a labyrinte je všeobecne známa, pričom môže mať časti založené či inšpirované reálnymi miestami/udalosťami. Slovom Minóos pravdepodobne označovali Kréťania svojho kráľa. Théseus bol pravdepodobne jedným z „rukojemníkov“ z pevniny, monštrum Minotauros bol posvätný býk určený na tauromachie - náboženské obrady spočívajúce v preskoku cez býka. Labyrint mohol byť samotný Knossos, v ktorom bolo len jeho počiatku, keď mal rozlohu len, 800-1 300 miestností. Bola to spleť chodieb, často slepých; preto neskorší Gréci tento palác pomenovali labyrintom. Túto myšlienku by mohlo potvrdzovať aj to, že mal len dva východy - jeden na severnej a jeden na južnej strane.
thumb|200px|Knóssky trón
Niektorí archeológovia poukazujú na to, že Knossos mohol byť len ťažko obytným palácom. Poukazujú na jeho nevýhodnú polohu na nechránenom návrší. Možno však argumentovať, že Minojci sa nemali čoho báť; ovládli prakticky celú oblasť Stredozemného mora a to hlavne svojím silným loďstvom.
Zatiaľ nie je celkom jasné, odkiaľ sa získavala voda pre takmer 100 000 obyvateľov, keď nablízku bolo len málo prameňov, a prečo boli kráľovské izby v podzemí bez okien. Nenašli sa ani kuchyne a stajne, by mali byť pre palác samozrejmé. Je možné, že vodu získavali, keďže poznali kanalizáciu, zo vzdialenejších oblastí.
Nemecký archeológ Hans Georg Wunderlich vyslovil názor, že palác mohol byť obrovským mauzóleom určeným pre mŕtvych, ktoré nikdy nebolo obývané. Vysoké hlinené amfory, o ktorých sa predpokladalo, že obsahovali obilie, olej a olivy, sú podľa neho urnami, kde sa mŕtvoly konzervovali medom. Kamenné silá sú zas sarkofágy a kanalizácia zariadenie na privádzanie tekutín potrebných pri balzamovaní tiel. Potom mohol byť Minotaurus stelesnením smrti alebo strážcom pokoja mŕtvych, ktorý ich chránil pred vykrádačmi hrobov. Lenže žiadne mŕtvoly sa pri vykopávkach nenašli.
Prehľad
K hlavnému palácu v Knósse bolo pristavených mnoho vedľajších budov, napríklad malý palác a kráľovská vila. Mimo palácového areálu ležalo mesto zaberajúce plochu 75 hektárov. Nenašli sa žiadne príbytky najchudobnejších obyvateľov, ale zachovali sa zvyšky väčších rezidencií, napríklad usadlostí stojacich uprostred polí a záhrad s mnohými cyprusmi.
Nový palác
Novému palácu v Knósse venoval sir Arthur Evans najviac úsilia a je v súčasnosti sprístupnený verejnosti. Táto stavba predstavuje zo všetkých hľadísk ohromujúci výkon – je to skôr mestský komplex než budova. Tak ako iné veľké paláce tých čias neslúžil len ako kráľovská rezidencia, ale aj ako stredisko výroby, skladisko, náboženské a administratívne centrum ríše.
V paláci sa opakovane objavuje motív obojstrannej (dvojitej) sekery, symbol minojskej dynastie. Grécke slovo pre tento symbol je labyros a z neho je odvodený pojem labyrint. Palác sám o sebe pripomína labyrint – sály, nádvoria, komnaty a chodby sú tu nakopené ako v bludisku. Postavili ho v niekoľkých úrovniach na úbočí kopca a zakončený je rovnou strechou, ktorú podopiera rad mohutných stĺpov.
Hoci sa tunajšia výzdoba vyznačovala pozoruhodným prepychom a rafinovanosťou, použitý stavebný materiál a prostriedky boli striedme. Múry a deliace steny boli postavené z nepálených tehál. Hojne sa používalo drevo, a to nielen na nosníky a trámy, ale aj na zhotovenie niektorých stĺpov a dverových a okenných zárubní. Budove to dodalo istú mieru pružnosti v nádeji, že pri zemetrasení sa bude palác skôr prehýbať a hojdať, a nezrúti sa.
V severnej časti paláca bolo stredisko výroby s dielňami umelcov a remeselníkov. Na západ od ústredného nádvoria ležali hlavné kultové miestnosti – veľká trónna sála a svätyne. Do reprezentačných miestností na prvom poschodí budovy viedli schodiská. Dlhé skladovacie priestory obsahovali jamy a obrovské nádoby, v ktorých bolo možné skladovať tovar či úrodu.
Vo východnom krídle paláca sa nachádzali kráľovské komnaty a tejto časti dominovalo majestátne schodisko. Dômyselný systém výklenkov a šachiet zabezpečoval prirodzené svetlo, ktoré prenikalo do spleti miestností a chodieb. thumb|left|200px Do všetkých miestností, kde to bolo potrebné, bola zavedená tečúca voda, a to z technickým dôvtipom, ktorý prekonával všetky systémy používané vtedajšími civilizáciami.
Voda sa čiastočne čerpala z prameňov a čiastočne zbierala zo strešných odkvapov a žľabov. Pod podlahou bolo zabudované terakotové potrubie zostavené z navzájom prepojených úsekov, aby zabezpečilo stály prísun vody, ktorá v celom systéme pravdepodobne prúdila pod určitým tlakom. Použitá voda odtekala sústavou potrubí a kanálov.
Život v Knósse
thumb Odhady celkového počtu obyvateľov Knóssu sa do veľkej miery rôznia, ale ak rátame aj blízky prístav Amnisos, je možné, že sa blížilo až k 100 000. To by znamenalo najpočetnejšie osídlenie tých čias v celej stredozemnej oblasti.
Zachovalo sa niekoľko dôkazov o tom, aký život viedli bežní obyvatelia. Len málo domov malo stále ohniská; zdá sa, že sa v nich varilo na drevnom uhlí v prenosných kotlíkoch na oheň. Vo väčších domoch sa sa našiel medený riad, ale väčšina ľudí používala nezdobenú keramiku.
Vykopávky odhalili, že Knossos bol centrom náboženského kultu. V paláci pritom neprevládali chrámové stavby. Minojci mali cit pre vizuálne zážitky a v paláci žili hudobníci, básnici, tanečnice, akrobati a žongléri. Na niektoré predstavenia slúžila ako divadlo dláždená podlaha, obklopená radmi sedadiel, ďalšie sa odohrávali na veľkom ústrednom nádvorí.
Pri nočných slávnostiach za svitu fakieľ predvádzali ženy posvätné, extatické tance, aby nadviazali styk s božstvom. Hlinená bohyňa z Gazi v blízkosti Knóssu má korunu ozdobenú vlčími makmi – objavil sa názor, že Minojci možno užívali ópium, aby prehĺbili stav náboženského vytrženia. Homér uvádza fascinujúci opis tancov predvádzaných v Knosse, kde opisuje scénu zobrazenú na Achillovom štíte: „Pohybovali sa tak ľahko a vrtko, ako keď hrnčiar sedí pri kruhu, zviera ho rukami a sleduje, ako sa krúti. Po chvíli postupovali v radoch oproti sebe. Obklopoval ich veľký dav, ktorý sa tešil z vášnivého tanca. Dvaja akrobati sa točili uprostred a udávali tak rytmus predstavenia.“
Grécke mýty opisujú tanečný parket postavený v Knósse pre Ariadnu, dcéru kráľa Minoa. Zložitý rituálny tanec predvádzaný na tomto parkete odzrkadľoval labyrintovú stavbu samotného paláca. Je možné, že bol vyzdobený vzorom, ktorý viedol kroky tanečníkov.
Ďalšie predstavenia so zjavnými rituálnymi prvkami sa sústredili okolo zvláštnych ostrovných býčích hier – ich dlhá tradícia sa datuje prinajmenšom do 2. tisícročia pred Kr. V Knósse sú zobrazené na mnohých reliéfoch, figurálnych výjavoch, freskách a rytinách na pečatidlách. Hry sa odohrávali pravdepodobne v drevenej aréne na východ od paláca a zúčastňovali sa na nich muži i ženy. Bolo to najviac cenené minojské predstavenie, ktoré zahŕňalo mnoho akrobatických výkonov.
Význam býčích hier mohol mať korene v náboženskej viere. Nie je isté, ako tieto hry vznikli – je možné, že sú odvodené z nebezpečných situácií pri chytaní divých býkov a až neskôr sa z nich vyvinuli obrady. Býk bol symbolom mužskej plodnosti a v minojskom umení predstavuje stále sa vracajúci motív, zobrazený na vázach, freskách a budovách – symbolické býčie rohy sú podstatnou črtou minojskej architektúry. Náboženský rituál spojený s býkom sa stal uctievaním mladého boha (muža) – tento jav sa objavil počas minojského obdobia.
Popri posvätných tancoch a akrobatickom preskakovaní býka sa záľuba Minojcov v hrách prejavovala aj v boxe a v zápasení. V paláci Hagia Triada neďaleko Faistu bola objavená veľká nádoba kónického tvaru, známa ako Boxerská váza. Sú na nej zobrazení súperi v krátkych látkových sukniciach a s náhrdelníkmi, vybavení prilbami a čímsi ako boxermi na rukách.
Bohatí sa mohli tešiť z hry na šachovniciach vykladaných zlatom a kryštálom. Evans našiel v Knósse šachovnicu s rozmermi 50 x orámovanú slonovinou. Doska sa vyznačuje zložitým vzorom, ktorý tvoria doštičky kruhového tvaru a pravouhlé pruhy. Možno bola pripevnená na drevo a tvorila tak veko škatule, v ktorej boli uložené figúrky.
Chudobnejší obyvatelia mohli hrať len oveľa jednoduchšie varianty týchto hier. V oblasti prístavu v Knosse sa našli jednoduché hracie „kocky“ z ovčích kostí so symbolmi od 1 do 14, s dvoma súpravami hracích kameňov.
Ostrov zo všetkých strán chránilo more a nijaký palác nebol opevnený. Nejaké boje sa tu však určite odohrávať museli – v niektorých minojských hrobkách sa našli úzke meče podobné rapírom, dlhé takmer jeden meter. Hrušky rukovätí sú ťažké, aby vyvažovali dĺžku ostria, a niektoré sú zhotovené z kameňa, slonoviny či pozláteného dreva. V neskorominojskom období nahradili tieto dlhé bodné zbrane kratšie, širšie meče.
Prilby mali zvyčajne kužeľovitý tvar a niekedy ich zdobil chochol. Veľké štíty – z býčích koží napnutých na drevené rámy – boli v boji zrejme tradičným prostriedkom obrany. Zbrojnica v Knosse obsahovala veľké množstvo kovových hrotov na šípy a doštičky so symbolmi bojových vozov. Nevie sa, či k bojom dochádzalo predovšetkým s votrelcami prichádzajúcimi cez more, alebo medzi krétskymi obyvateľmi navzájom.
Feldek (priezvisko)
Feldek je české a slovenské priezvisko. Na Slovensku sa najviac vyskytuje v Bratislave, v Česku je najčastejšie v Prahe.
Známi nositelia
Pozri v článku Feldek.
Bibliografia
Bibliografia (angl. bibliography; gréc. biblos, biblion kniha + graphein písať) je oblasť vedeckej a praktickej činnosti zameraná na komunikáciu bibliografických informácií o dokumentoch; inak povedané, je to veda o bibliografickej komunikácii.
Historický a súčasný význam slova bibliografia
Pôvodne sa slovo bibliografia vzťahovalo na pisárske práce a prepisovanie kníh. Za bibliografov sa považovali v antickom Grécku tí, ktorí sa zaoberali ručným opisovaním kníh. V období humanizmu sa pôvodné používanie slova bibliografia – v zmysle písať knihu, opisovať knihu – postupne zmenilo na popisovať knihu a nadobúdalo význam vzťahujúci sa na zoznam (súpis) kníh. Ako prvý použil pomenovanie bibliografia vo význame súpis kníh v roku 1633 vo Francúzsku Gabriel Naudé, tajomník a knihovník kardinála Mazarina, v názve diela Bibliografia politica.