cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Laveline-du-Houx
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Osiková ulica (Bratislava)
Osiková ulica je ulica v Bratislave, v mestskej časti Vrakuňa. Nekrižuje sa so žiadnou ulicou.
Rovnaký názov mala aj ulica v Petržalke pred výstavbou panelového sídliska.
Triplet (album)
Triplet je štúdiový trojalbum, ktorý v roku 2019 vydalo hudobné vydavateľstvo Slnko records slovenskému gitaristovi Andrejovi Šebanovi. Album vyšiel v limitovanej sérii 600 kusov, každý kus je číslovaný.
Predné holisko
Predné holisko je vrch v pohorí Volovské vrchy, krajinnom celku Slovenského rudohoria. Leží nad obcou Hýľov, približne západne od Košíc.
Poloha
Nachádza sa v juhovýchodnej časti pohoria, v geomorfologickom podcelku Kojšovská hoľa. Leží v Košickom kraji, v okrese Košice-okolie a na katastrálnom území obce Vyšný Klátov. Najbližšími sídlami sú severne situovaná Opátka, severovýchodne ležiaca Košická Belá, juhovýchodne Vyšný Klátov, Nižný Klátov a Hýľov a západne Zlatá Idka.
Triplet (album)
Zoznam skladieb
CD 1 HODY NÁHODY
Predné holisko
Opis
Predné holisko leží v hlavnom hrebeni, ktorý vedie z Kojšovskej hole východným smerom na Jahodnú. Severne sa nachádza Folkmarská skala, Barandov diel a Železný vrch , východne Široký hŕbok , Jahodná  a Krížna hora , južne Biely kameň , Holička  a Úhoľné  a západne Tisícovka , Kojšovská hoľa  a Okrúhla. Voda zo severozápadných svahov odteká potokom Opátka, zo severovýchodných potokom Belá a z juhovýchodných Myslavským potokom do Hornádu, juhozápadné svahy patria do povodia Bodvy, kde vodu odvádza Hlboký potok, smerujúci do riečky Ida. Na vrchol nevedie značený turistický chodník, no traverzom prechádza Cesta hrdinov SNP. Na juhovýchodnom úbočí stojí chata Lajoška.
Triplet (album)
Zoznam skladieb
CD 2 MEDZI SVIATKAMI
Predné holisko
Výhľady
Vrchol pokrýva súvislý lesný porast, ktorý neumožňuje rozhľad. Z lokalít s riedkou vegetáciou je možné pozorovať okolité vrcholy pohoria, no tiež Slanské vrchy, Čiernu horu, Čergov, Branisko, časť Vysokých Tatier a blízke vrchy v maďarskom pohraničí.
Prístup
Na vrchol nevedie značený turistický chodník, no pri chate Lajoška je križovatka značených trás, prístupná:
Triplet (album)
Zoznam skladieb
CD 3 TOKOM
Poses
Poses je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Eure, v regióne Horná Normandia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Simeon Nový Teológ
Svätý Simeon Nový Teológ (iné mená pozri nižšie, * 949 ?, Paflagónia (Galatia)† 12. marec 1022, Chrysopolis, dnes Üsküdar) bol byzantský mystik, filozof svetla a teológ, ako aj spisovateľ a básnik. Hoci jeho myšlienky našli len malú rezonanciu v bezprostredne nasledujúcich generáciách, pripravil cestu pre hésychazmus, východné kontemplatívne hnutie 14. storočia. Ako taký mal obrovský vplyv na východné mníšstvo a býva niekedy nazývaný ako „najväčší byzantský mystický spisovateľ“. Niektoré jeho spisy sú súčasťou zbierky Filokalia. Poskytuje spojenie medzi patristickou a pravoslávnou duchovnosťou s modernými letničnými a charizmatickými témami.
Pravoslávnou cirkvou je uctievaný ako svätý, jeho sviatok si pripomínajú 12. marca. Po apoštolovi Jánovi Teológovi a svätcovi Gregorovi Teológovi je tretím nositeľom oficiálneho titulu Teológ.
Životopis
Pochádzal z bohatej byzantskej rodiny z Paflagónie. Vďaka svojmu otcovi a strýkovi sa dostal na školy do Konštantínopola, kde získal dobré vzdelanie, ktoré bolo predpokladom pre ďalší kariérny rast. Už v štrnástich rokoch sa mal údajne stať senátorom. Ako zhruba dvadsaťročný mal však okolo roku 969 svoju svetskú kariéru zanechať a odísť žiť do Studitského kláštora. Jeho mentorom stal zbožný mních Symeon Eulabes (aj Symeon Studitský ), ku ktorému Simeon prechovával obrovskú úctu. Počas jednej z večerných modlitieb mal uzrieť žiariace svetlo a za ním ešte väčšie vyžarovanie (jeho popis viď nižšie). Tento mystický zážitok mal naňho veľký dosah a stal sa jednou z ústredných tém jeho teológie. V kláštore Studion dlho nepobudol. Po konfliktoch s miestnym igumenom bol vyhnaný a odišiel pôsobiť do Kláštora svätého Mamu (sv. Mamas) neďaleko konštantínopolskej brány Xylokerkos. V monastieri sa v roku 980 stal kňazom a niekedy medzi rokmi 979 až 991 aj igumenom.
V rokoch 996998 sa však proti nemu pre jeho prísnosť a praktiky postavilo niekoľko mníchov z jeho kláštora. Stalo sa tak možno preto, že Simeon sa s nimi pokúsil napodobňovať blízky vzťah, ktorý mal so svojim vlastným duchovným otcom a pre jeho pokus dať liturgický výraz kultu vtedy už mŕtveho Simeona Eulabea maľbou ikony. Niektoré prvky jeho učenia, a obzvlášť uctievanie svojho duchovného vodcu, sa nepáčili ani cirkevným autoritám. Konštantínopolský patriarcha Sisinnios II. proti nemu usporiadal súd, no rozhodol v jeho prospech. V roku 1003 bol zapletený do verejného teologického sporu. Jeho odpoveď mala formu karhania hlavného teológa zvolanej synody, nikomédijskeho biskupa, cisárskeho dôverníka a synkella Štefana, ktorému vytkol snahy o teológiu bez toho, aby predtým zažil božské svetlo. (pozn. Teológiu vnímali na Východe nielen ako náuku o Bohu, ale hlavne ako náuku od Boha). Jeho prípad sa znovu otvoril za patriarchátu Sergia II. a Simeon bol nakoniec prinútený odstúpiť z postu igumena a bolo mu uložené domáce väzenie (1005). Neskôr mu bolo prikázané odísť z Konštantínopola a tak sa utiahol do malého mesta Chrysopolis na druhom brehu Bosporu (1009).
Na nátlak niektorých bohatých byzantských aristokratov mu však po čase bolo Sergiom povolené vrátiť sa do pozície igumena. Obdržal menšie pozemky neďaleko mesta, kde mu bolo povolené vybudovať nový monastier pomenovaný po svätej Marine. Čoskoro k nemu začali putovať mnohí ľudia, ktorý hľadali duchovný život. I v novom kláštore však mal Simeon problémy, tento raz s poblíž bývajúcimi roľníkmi. Po jeho rehabilitácii mu bolo tiež ponúknuté miesto biskupa, čo však odmietol. Zomrel 12. marca 1022. Jeho relikvie boli prijaté späť do Konštantínopola až v roku 1054, keď jeho žiak Nikétas Stéthatos pre túto príležitosť skomponoval jeho životopis Vita.
náhľad|Ikona svätého Simeona|vľavo
Dielo a myslenie
V myslení kombinoval cenobitskú tradíciu Bazila Veľkého a Theodóra Studitu s kontemplatívnou tradíciou Izáka Sýrskeho. Ovplyvnený bol ale aj ďalšími cirkevnými otcami a ich dielami, medzi nimi napr. Homíliami pripisovanými Makariovi Egyptskému či dielom Ióanna Klimaka. Býva radený do pozície mystického realistu.
Simeonova mystická teológia bola fázou evolučného procesu v gréckej kresťanskej duchovnosti, ktorý sa začal koncom druhého storočia. Jeho uvažovanie je trinitárne a kladie dôraz na nepoznateľnosť plne transcendentného ukrytého Božstva (= jeho podstaty). Božstvo v jeho myslení možno vhodne opísať najmä s odkazom na to, čím nie je. Radí sa tým do tradície byzantskej apofatickej (negatívnej) teológie, ktorú vyvinul Pseudo-Dionýz Areopagita. Tento postoj v jeho ponímaní však neznamenal, že by veril v absolútnu nepoznateľnosť Boha. Pre Simeona bolo náboženstvo do značnej miery otázkou skúseností.
Ústrednou témou jeho diel je presvedčenie, že pri použití klasických metód duchovnej modlitby človek prežíva kontemplatívnu víziu nestvoreného svetla. Symbolický výraz označuje intuitívne osvietenie, zážitok prostredníctvom vnemu (aisthesis - aistéza), ktorý mystik realizuje pri svojom stretnutí s Božským neznámym - svetlom, vrúcnou láskou a najvyšším stavom blaženosti. Hoci sa snaží o podrobný opis vlastností nestvoreného svetla, nehovorí úplne zreteľne o tom, aké presne svetlo je. Na základe dialógu však dochádza k záverom, že zjavené svetlo je zjavením Boha a videné svetlo je Kristus. Iba prostredníctvom tohto svetla, t.j. Krista (= Bohočloveka) možno istým spôsobom spoznať Božstvo.
Simeon zdôraznil, že takúto skúsenosť môžu dosiahnuť všetci, ktorí sa úprimne ponoria do života modlitby a tieto skúsenosti sú nevyhnutné pri interpretácii svätých Písiem. Mystické zážitky preto nepovažoval za výnimočné ale dostupné pre každého a nebránil sa rozprávaniu o nich. Jeho skúsenosť s Bohom často nachádzala výraz v slzách.
náhľad|Simeon Nový Teológ, [[ikona]] Vyvinul koncept individualistickej cesty k spáse. Nadväzujúc na vtedajšiu mníšsku asketickú tradíciu odmietol priateľské a rodinné zväzky. Toto myslenie odrážalo tendencie k izolácii, ktoré možno vidieť aj v iných aspektoch vtedajšej byzantskej spoločnosti. Odmietnutie hmotného sveta vytvára stav skrúšenosti (metanoia), z ktorého vznikajú očistné slzy kajúcnika zmývajúce dušu od hriechov. Slzy bolesti a strachu kajúcnika sa završovaním procesu očisty menia na slzy šťastia. Očistený človek (mních) sa následne nachádza v stave vnútorného pokoja (apatheia), kde prebýva asketickým životom v neustálej Božej prítomnosti zjednotený s ním (hénosis, pozri aj zbožštenie nižšie). Jeho vlastná prax, ako aj spisy, významne prispeli k úlohe duchovného otca pri sprostredkovaní vzťahu medzi Bohom a jeho učeníkom. Duchovnému otcovi preto patrila úplná poslušnosť. Náuka o duchovnom otcovstve mala výrazný vplyv na pravoslávnu duchovnú prax v období filokalického obrodenia v 18. storočí.
Spása sa podľa neho nedosahuje cez milosrdenstvo a nie je podmienená sviatosťami, ale poslušnosťou duchovným otcom, pokorou a bázňou pred Bohom ako aj nadväzovaním vzťahu s ním. Takéto učenie vyvolávalo pochybnosti, pretože mohlo viesť k znižovaniu hodnoty sviatostí. Samotný Simeon navyše zastával názor, že nie všetci, ktorí sú pokrstení, prijímajú Krista. Voda a olej použité pri krste symbolizovali podľa jeho názoru slzy a vnútorné pôsobenie Ducha Svätého, ktoré prichádza s druhým, duchovným krstom. Učil, že tí, ktorí si uvedomujú, že v sebe vlastnia Boha, nepotrebujú čítať Bibliu, pretože ich spoločníkom je originálny pôvodca, ktorý inšpiroval autorov Biblie. Uvedomujúc si, že správy o prvých mníchoch nezdôrazňovali osobný vzťah s Bohom v takej miere, v akej to robil on, navrhol, aby texty, ktoré ich popisovali, hovorili iba o ich vonkajších praktikách mníšskeho života.
Významným motívom jeho teológie je zbožštenie ľudského tela. Jeho časté používanie tohto pojmu naznačuje, že ide o jednu z centrálnych ideí jeho teologického myslenia, pričom vychádza mimo iné z Ireneja Lyonského a Atanáza Alexandrijského. S procesom zbožštenia stotožňuje už vtlačenie Božieho obrazu ako akéhosi zálohu daného ľuďom pri stvorení. Zbožštenie sa týka celého tela a nie len duše. Žiadna časť tela preto nie je zbytočná, pričom však uznáva, že žiadna časť tela neintegruje plné Božstvo. Zbožštenie človeka vníma ako skutočný stav človeka už aj počas jeho života. Chápe ho ako začiatok dlhého procesu duchovnej cesty postupného zdokonaľovania sa, ktorý sa napĺňa vo večnom živote v Božom kráľovstve. V duchu náuky púštnych otcov záujemca pri tom musí prejsť tromi štádiami - očisťovaním, osvietením a zjednotením. Z filozofického hľadiska zbožštenie vidí ako synergické vyústenie spolupráce Božej energie a ľudských snáh, resp. iniciatív. Zmenu ľudskej prirodzenosti na Božskú opisuje podľa vzoru Jána Damašského príkladom obrazu železa v ohni.
Bitka pri Veľkých Vozokanoch
Bitka pri Veľkých Vozokanoch je významné stretnutie protitureckých vojen, ktoré prebehlo 26.-27. augusta 1652 medzi obcami Veľké Vozokany a Malé Vozokany. Spojené sily mocných uhorských rodov Forgáčovcov a Esterháziovcov, posádok priľahlých hradov a miestnych sedliakov v nej rozdrvili tureckú koristnícku výpravu vedenú vezírom Karom Mustafom, veliteľom posádky v Ostrihome. Na mieste bitky, v ktorej padli štyria prední synovia rodu Esterházi, sa nachádza veľkolepý pomník.
Situácia pred bitkou
Turecké oddiely v auguste 1652 vyrazili rabovať horné Uhorsko, aby si tak zabezpečili zásoby na zimu. Turci, prevažne z Ostrihomu, Budína a Solnoku, prekročili Dunaj a smerovali k pevnosti Nové Zámky. Veliteľ pevnosti a generál obrany banských miest Pohronia, gróf Adam Forgáč, ich útok odrazil. Turci preto pokračovali popri toku Nitry ku Vrábľom. Tu stála pevnosť, strážiaca most cez rieku Žitavu. Kapitánovi Mikulášovi Nadanému sa nepodarilo ubrániť a tak boli Turci schopní prekročiť Žitavu a postupovali na sever cez Topoľčianky až ku Oslanom. Cestou rabovali majetky Forgáčovcov a Oponickovcov.
Adam Forgáč z Nových Zámkov povolal proti rabujúcim Turkom ako posily vojenské posádky z vrábeľskej a levickej pevnosti. Forgáčovi, Nadanému a Žigmundovi Esterházimu prišli na pomoc tiež vojaci z pevnosti Balážske Ďarmoty a Pápy. Forgáč správne predpokladal, že turecké vojsko sa bude vracať cestou cez Veľké Vozokany, ktorá spájala Požitavie a Pohronie. Uhorské sily z regiónu sa zoskupili v priestore medzi Tesárskymi Mlyňanmi a Veľkými Vozokanmi, aby Turkom zahradili cestu. Forgáč sa rozhodol pri Veľkých Vozokanoch na rozsiahlom poli vybudovať vozovú hradbu. O pomoc požiadal šľachtickú rodinu Esterháziovcov – na bitevné pole dorazili Ladislav, František, Tomáš, Gašpar, Ján, Žigmund, Mikuláš a Alexander.
Bojujúce strany
Vojsko Uhorska tvorili prevažne vojaci lojálni rodom Forgáč a Esterházi. Žigmund Esterházi prišiel z pevnosti Nové Zámky so 745 mužmi spolu s plukovníkom Walterom. Prišli aj posádky pevností Vráble a Levice. Na druhý deň bitky sa do nej zapojili tiež sedliaci zo 16 obcí Požitavia. Spolu mala kresťanská armáda približne 1 300 vojakov a niekoľko stoviek sedliakov, radových vojakov teda mala iba tretinu oproti druhej strane.
Turecká strana mala k dispozícii asi 4 000 vojakov.
Le Beulay
Le Beulay je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Vosges, v regióne Lotrinsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Les Charlots
náhľad|Spevák [[Antoine (spevák)|Antoine, ktorého skupina Les Problèmes podporila pri jeho začiatkoch.]] náhľad|Taliansky kvintet [[Brutos vrátane Alda Maccioneho (vpravo), inšpiroval Les Problèmes s nápadom premeniť sa na komediálnu skupinu.]] náhľad|[[Luis Rego (bývalý člen skupiny) na natáčaní dokumentu z roku 2012.]] náhľad|[[Jean Sarrus (uprostred) spolu s Alainom Turbanom (vľavo) a Gillesom Dreuom (vpravo) na hudobnom festivale v roku 2017.]]
Les Charlots [le ʃarlɔ] (v 60. rokoch Les Problèmes) je francúzska populárna rocková, popová a komediálna skupina pôsobiaca najmä v sedemdesiatych a osemdesiatych rokoch dvadsiateho storočia, ktorej hlavnými členmi boli: Gérard Rinaldi, Gérard Filippelli, Jean Sarrus, Jean-Guy Fechner, Luis Rego a Richard Bonnot.
Ich odľahčený komediálny štýl bol ovplyvnený štýlom populárnej talianskej skupiny Brutos a anarchistickým humorom bratov Marxovcov.
Les Charlots sú v histórii francúzskej kinematografie ojedinelý, pretože sú jedinou hudobnou skupinou, ktorá sa dostala na vrchol filmovej slávy.
Začiatky kapely
V roku 1963 sa dvaja kamaráti, spevák Gérard Rinaldi a bas-gitarista Jean Sarrus, ktorí pôsobili v rôznych krátkodobých skupinách (Les Rebelles alebo Les Tarés), spojili a vytvorili si vlastnú rockovú skupinu s názvom Les Problèmes. Gérard Rinaldi sa v tom čase viac venoval jazzu a hre na akordeón. Jean Sarrus ešte udržiaval kontakty s basgitaristom Ronnie Birdom a Dickom Riversom. V roku 1964 sa k nim pridal gitarista Luis Rego, o rok neskôr gitarista a zvukový manažér Gérard Filippelli i bubeník Donald Rieubon. V polovici šesťdesiatych rokoch skupina často sprevádzala speváka Antoina a hudobníka Pascala Danela pri jeho vystúpeniach či koncertoch. Antoina podporili pri dvoch jeho najväčších hitoch Les Elucubrations d'Antoine (Antoinove lukubácie) a Je Dis ce que je pense, je vis comme je veux (Hovorím, čo si myslím, žijem ako chcem). V roku 1965 bol Luis Rego na dovolenke v Portugalsku (vo svojej rodnej krajine), kde ho počas Salazarovho režimu na niekoľko mesiacov uväznili za dezerciu a vzburu. Rinaldi napísal pieseň Ballade à Luis Rego, Prisonnier Politique (Balada pre Luisa Rega, politického väzňa) ako reakciu na zadržanie Rega. Na Regove miesto v roku 1965 dočasne nastúpil gitarista Jacques „Sullivan“ Dautriche, ktorý sa neskôr preslávil vydaním svojho psychedelického popového albumu Le pays des Merveilles (Krajina zázrakov). Koncom roka 65 bol bubeník Donald Rieubon povolaný na vojenskú službu, v skupine ho nahradil William Olivier. Na konci roku 1965 sa Jacques Dautriche vydal na sólovú kariéru a tak kapelu opustil. William Olivier sa rozhodol radšej zostať s hudobníkom Antoinom, pozície bubeníka sa teda zhostil Jean-Guy Fechner. Časom sa skupina z Les Problèmes premenovala na Les Charlots. Väčšinu skladieb napísal Rinaldi, Sarrus alebo Rego. Rinaldi bol hlavným spevákom a štyria ďalší spievali sprievodné vokály. V druhej polovici šesťdesiatych rokoch mali veľa turné po Francúzsku, Taliansku či Québecu, ale aj mnoho vystúpení po boku hudobníkov ako: Johnny Hallyday, Jacques Dutronc, Jane Birkin, Claude François, Françoise Hardy, Aimable alebo Sylvie Vartan. Spolu so skupinou Téléphone sa stali jednou z dvoch francúzskych kapiel, ktoré začali koncert Rolling Stones. Časopis Rolling Stone ich v roku 1968 označil za najlepších francúzskych rockových muzikantov. Koncom 60. rokov sa Les Charlots začali objavovať v komediálnych vystúpeniach vo francúzskej televízii, najmä v epizódach satirickej televíznej rozprávky Les Shadoks s hercom Jeanom Yanneom a v populárnom sitkome Les Saintes Chéries. V priebehu roku 1969 nahrali cover album piesní Borisa Viana. Medzi ich významné podujatia patrilo vystupovanie v koncertných sálach a kabaretoch na Champs-Élysées.
Skupina bez hlavného speváka
Duo Jean Sarrus a Gérard Filippelli si k sebe prizvali speváka Richarda Bonnota, čím zreformovali skupinu. V nasledujúcich rokoch trio nahralo niekoľko ďalších piesní vrátane Pour pas qu'l'amour Capote (Lebo nie takú lásku Capote), napísanej pre kampaň na zvýšenie povedomia o AIDS. Bohužiaľ nemali dostatok materiálu a príležitosti na výrobu nového albumu. Podľa fanúšikov skupina bez Rinaldiho okamžite rozpoznateľného hrubého hlasu (nahradeného Bonnotovým) znela takmer ako cover kapela. Zatiaľ čo sa Rinaldimu darilo vo svojej sólovej kariére, napríklad hraním v dráme Zostup do pekla (Descente aux enfers) po boku Sophie Marceau a Claude Brasseura alebo v komédii Šialený život Gérarda Floqueho (La Vie dissolue de Gérard Floque) režiséra Georgesa Lautnera, tak Les Charlots postupne upadali do neznáma. Sarrusa, Filippelliho, Rega a Rieubona (bývalých členov skupiny Les Problèmes) pozval v roku 1988 Ich starý priateľ spevák Antoine do Olympie, aby hrali na jeho najnovšom albume Antoine Retrouve Les Problèmes (Antoine a Les Problèms zase spolu). Aby Antoineho ešte viac spropagovali tak s ním odohrali zopár koncertov na pódiách. Bolo to prvýkrát, čo Les Charlots vystupovali pod názvom Les Problèmes od roku 1966. Pozvaný bol aj Rinaldi, ale natáčal svoj hitový televízny seriál Marc et Sophie a nechcel sa zúčastniť nahrávania albumu. Po niekoľkých rokoch úspešnej spolupráce medzi skupinou a Johnny Hallydayom sa po Rinaldiho odchode prestali vídať. V roku 1992 Jean Sarrus napísal scenár a dokonca aj prvýkrát (s nevôľou) režíroval ich nový film Le Retour des Charlots, ktorého značná časť deja sa odohrávala v Portugalsku. Žiadny režisér sa nechcel projektu chopiť, preto nakoniec celá réžia padla na samotného Sarrusa, čo pre film nebola dobrá voľba, pretože Sarrus nemal vôbec žiadne skúsenosti s réžiou. V kinách bol film úplný prepadák hlavne kvôli absencii bývalého člena Gérarda Rinaldiho a tiež pre slabšie gagy a nelogický scenár. V kinách film zaznamenal iba niečo cez pätnásť tisíc divákov čo bola úplná katastrofa (!!!). Na filmovom plagáte bola tvár Richarda Bonnota zámerne rozmazaná, aby sa vytvoril zmätok s populárnejším Rinaldim, ktorý vo filme nebol. Jean-Guy Fechner bol požiadaný, aby sa objavil vo filme, ale konflikt v plánovaní nakoniec zabránil opätovnému stretnutiu. Jean Sarrus sa kvôli strate na filme zadlžil na niekoľko rokov. Rok od vydania ich neúspešného filmu Sarrus dostal pomoc od združenia La roue tourne (Koleso sa točí), ktoré prichádza na pomoc hercom a herečkám vo finančnej núdzi. Čím ďalej tým viac bol ich humor nepopulárny a trpkejší, mali problém zaujať veľké publikom, príčinou bola absencia Rinaldiho. V roku 1997 sa pre nízku popularitu skupina rozpadla.
Reformácia ako duo kapela
V roku 2007 sa skupina opäť sformovala, ale iba ako duo Rinaldi a Sarrus. Bolo to prvýkrát po dvadsiatich rokoch čo sa Rinaldi a Sarrus spoločne stretli a zmierili sa po konfliktoch z osemdesiatych rokoch. Vystúpili na nostalgickom turné Age Tendre et Têtes de Bois (Nežný vek a drevené hlavy), kde spievali zmesi najväčších hitov skupiny. Na koncertoch zvykli spolupracovať s francúzskymi umelcami vrátane Patricka Sébastiena. Na tomto turné a albume Rinaldi a Sarrus nehrali na žiadne hudobné nástroje, iba spievali. Vydali album coververzií svojich hitov zo 60. a 70. rokov s názvom Les ​​Charlots 2008. V nedeľu 6. apríla 2008 sa všetci pôvodný členovia skupiny (Gérard Rinaldi, Gérard Filippelli, Jean Sarrus, Jean-Guy Fechner a Luis Rego) stretli a boli hosťami Michela Druckera v jeho známej televíznej šou Vivement dimanche, kde obšírne hovorili o svojej kariére. Bolo to prvýkrát od Regovho odchodu v roku 1971, keď sa všetci piati členovia skupiny spoločne stretli a vzájomne sa videli. Duo skončilo na začiatku roka 2012 pre zdravotné problémy Gérara Rinaldiho, ktorý o pár mesiacov skonal. Všetkých členov kapely táto správa o smrti priateľa ťažko zasiahla. Počas roka 2012 sa mal nakrúcať film Veľký bazár 2 s účasťou Les Charlots a Michela Galabruho, ale kvôli smrti šéfa skupiny projekt stroskotal. Po Rinaldiho smrti sa Jean Sarrus rozhodol napísať knihu Définitivement Charlots (Koniec Charlotov), ktorá rozpráva o dobrodružstvách a histórii skupiny. V novembri 2012 je vydaná detským vydavateľstvom Grrr... Art.
Les Charlots v aktuálnej zostave
Pre Sarrusovú iniciatívu (ktorý sa vždy snažil udržať ducha kapely nažive) sa v roku 2014 kapela opäť obnovila v zostave Jeana Sarrusa, Jeana-Guya Fechnera a Richarda Bonnota. Pôvodne sa mal do tria vrátiť aj Filippelli, ten ale považoval skupinu bez Rinaldiho za zbytočnú a tak pozvanie odmietol. Odohrali svoj prvý koncert 26. septembra 2014 na festivale Generácia 80/90 v belgickom Marbehane. Za prítomnosti skupiny mali 3 dni otvorenú vlastnú výstavou, ktorou súčasťou bolo aj premietanie ich filmov, ako aj s účasťou Ginette Rinaldiovej, ktorá prišla na počesť svojho manžela Gérarda Rinaldiho. Na žiadosť priaznivcov sa skupina rozhodla dať si vyrobiť vlastné reklamné predmety vrátane tričiek, čiapok, pier alebo balónikov s ich fotkami. Na začiatku roka 2021 skupina účinkovala vo svojom dokumente Les Charlots Intime, ktorého režisérom sa stal ich fanúšik Maxime Delavant. Bohužiaľ 30. marca 2021 zomrel bývalý člen kapely Gérard Filippelli na rakovinu, čo bola ďalšia smutná správa pre skupinu. V tomto triu vystupujú na koncertoch a podujatiach až dodnes. V roku 2023 (pri príležitosti ich 60-ročnej kariéry) majú naplánované vydanie ich nového 14-skladbového albumu, ktorého obsahom budú nové piesne spievané počas živých vystúpení. Maxime Delavant sa po úspechu prvého dokumentu rozhodol natočiť druhý, ktorý chce zverejniť na svojom oficiálnom YouTube kanále. Podľa Jeana Sarrusa by sa mala skupina v najbližších rokoch zúčastniť aj natáčania zopár televíznych relácii.
Filmografia
=== Celovečerné filmy ===
Živé albumy
=== EP a single ===
TV vysielanie ich filmov na Slovensku a v Česku
Pravidelne ich filmy (Bažanti, Bažanti idú do boja, Veľký bazár a Blázni zo štadióna) vysielajú na slovenskej Jednotke. V Česku ich často dávajú na ČT1 a ČT2, taktiež ale aj na Nove, Prime a Barrandove. Ich komédie zvyknú dávať cez letné a zimné prázdniny.
Dedoles
Dedoles, s.r.o. je slovenská odevná spoločnosť zameraná na výrobu a predaj originálneho a veselého oblečenia. Založil ju Jaroslav Chrapko v roku 2011 pôvodne ako e-shop s originálnymi tričkami. Okrem pestrého výberu farebných ponožiek, spodnej bielizne či bavlnených legín a podprseniek ponúka množstvo ďalších veselých produktov.
Spoločnosť sa na jar 2020 dostala do širokého povedomia virálnou reklamnou kampaňou s tancujúcimi škrečkami so sloganom "Veselé ponožky, čo nemajú páru."
História
alt=dedoles ponozky avocadova laska|náhľad|Ponožky výrobcu Dedoles Dedoles založil Jaroslav Chrapko ako dvadsaťročný v roku 2011, pôvodne fungoval ako internetový obchod s tričkami. Názov Chrapko vysvetľuje ako jednoduché zloženie slov dedo a les, ktoré považuje za symbolicky dôležité.
V roku 2012 začala spoločnosť expandovať do zahraničia, najprv do Česka, v roku 2015 do Rakúska a Maďarska. V roku 2016 Dedoles začal pôsobiť v Nemecku a Rumunsku a od roku 2017 v Poľsku.
Dedoles v roku 2020 rozšíril svoje e-shopy a kamenné predajne. Momentálne pôsobí v ďalších 13 európskych krajinách.
V marci spoločnosť kúpila britský odevný veľkoobchod Somdiff (Something different Europe), s ktorou od roku 2011 úzko spolupracovala.
Problémy firmy
Na jar roku 2022 sa firma ocitla v problémoch a začala hromadne prepúšťať. Po rýchlom rozmachu firmy, musela v marci 2022 prepustiť 200 zamestnancov.
Značkové produkty
V roku 2018 začal Dedoles predávať tzv. veselé ponožky, kde pár tvoria ponožky rôznych vzorov. Tento princíp aplikovali aj pri spodnej bielizni a ďalších produktoch. Na produktoch pracuje dizajnerský tím z rôznych krajín, pričom výroba sa realizuje primárne v Taliansku, Číne a Turecku.
Určitý čas spoločnosť spolupracovala s filmovým štúdiom Warner Bros. na výrobe licencovaných výrobkov (napr. s motívom Harry Potter), spoluprácu sa Chrapko rozhodol ukončiť.
Ocenenia
V roku 2015 sa stal Dedoles víťazom súťaže Eshop Akcelerátor. V roku 2017 bol Chrapko zaradený medzi 30 mladých úspešných Slovákov v ankete magazínu Forbes 30pod30.
V roku 2020 získal Dedoles ocenenie Trend Shop 2021 a v rovnakom roku aj Zlatú Effie – ocenenie za najefektívnejšiu marketingovú komunikáciu s kampaňou s tancujúcimi škrečkami.
Aponiovci
Aponiovci (staršie: Apponyiovci; základný tvar Aponi, staršie: Apponyi; maď. Apponyi) bol uhorský šľachtický rod pochádzajúci z bočnej vetvy rodu Péczovcov. Ich sídlom boli Oponice neďaleko Topoľčian.
Dejiny rodu
Zakladateľom rodu je Tomáš nazývaný Červený (Rúfus), ktorý bol 1323 kastelánom Čachtického hradu a hradu Branč. Od kráľa Žigmunda Luxemburského získal zámenou za hrad Čeklís (Bernolákovo) hradné panstvo Oponice, podľa ktorého potom začal rod používať predikát. Ďalšie panstvá mal rod v Malinove (kaštieľ Eberhard), v Jablonici a v Tolnianskej a Békešskej stolici. Diplomatické smerovanie rodu už položil Tomáš Aponi, ktorý bol vyslancom uhorského kráľa Ľudovíta I. Veľkého u pápeža Klementa VI. v Avignone roku 1343. Pavol Aponi bol zase vyslancom Štefana Bočkaja vo Viedni roku 1606 vyrokoval mier. V roku 1618 bol cisárom poverený rokovaním o hraniciach medzi Uhorskom a Moravským markgrófstvom. Aponiovci vďaka svojmu vzdelaniu a diplomatickým schopnostiam sa stali tak vyslancami v rôznych krajinách. Vedeli šikovne obhájiť záujem kráľa, uhorskej krajiny a stavov. V 16., 17. a 18. storočí získali Aponiovci barónsky a následne aj grófsky titul. Členovia rodu sa uplatňovali vo vojenských a v politických funkciách. Počas povstania Františka II. Rákóciho (17031711) boli niektoré majetky rodu v roku 1708 zničené.
Rod sa do povedomia kultúrnej a vzdelanej Európy zapísali hlavne tým, že založil slávnu Aponiovsku knižnicu. Presťahovali ju z Viedne, kde vznikla, do Bratislavy v roku 1825 a sprístupnili ju verejnosti v roku 1827. Navštevovali ju dokonca štúrovci a nechal si posielať do nej knihy z Ruska. Najznámejším novodobým členom rodu je Albert Aponi, ktorý zaviedol maďarizačné Aponiho zákony v roku 1907. Knižnicu z kaštieľa v Oponiciach v roku 1956 pre Maticu Slovensku zachránil františkán Jozef Vševlad Gajdoš.
Známi príslušníci rodu
Medzi najvýznamnejších členov rodu patrili:
Pressagny-l’Orgueilleux
Pressagny-l’Orgueilleux je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Eure, v regióne Horná Normandia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Melania Trumpová
Melania Trumpová, rodným menom Melanija Knavs, (* 26. apríl 1970, Novo mesto, Slovinsko) je bývalá slovinská modelka, návrhárka šperkov a hodiniek, ktorá od januára 2017 do januára 2021 plnila úlohu prvej dámy Spojených štátov amerických ako manželka amerického prezidenta Donalda Trumpa.
Narodila sa v Novom meste a vyrastala v Sevnici v Slovinsku. V Spojených štátoch žije trvalo od roku 2001 a americké občianstvo získala v procese tzv. naturalizácie v roku 2006. V januári 2005 sa vydala za realitného magnáta Donalda Trumpa.
Počas prezidentskej kampane svojho manžela v roku 2016 sa charakterizovala ako „matka na plný úväzok“.
Mladosť
Narodila sa ako Melanija Knavsová v roku 1970 v niekoľkotisícovom Novom meste v Slovinsku, vtedajšej zväzovej republike Socialistickej federatívnej republike Juhoslávie. Jej otec, Viktor Knavs, bol z neďalekého mesta Radeče, a viedol predajňu automobilov a motocyklov pre štátneho výrobcu automobilov. Matka Amalija Knavsová (rodená Ulčniková) má korene v dedine Raka, ležiaca v občine Krško. Pracovala ako krajčírka u výrobcu detského odevu „Jutranjka“ v Sevnici. Melania Trumpová má staršiu sestru Ines a staršieho nevlastného brata z otcovho predchádzajúceho vzťahu, s ktorým sa podľa vlastného vyjadrenia nikdy nestretla.
Hoci bola rodina rímskokatolícky založená, jej otec v súlade so svojím záväzkom k marxisticko-leninskému ateizmu aj napriek nesúhlasu príbuzných presadil, aby dcéra nebola pokrstená. Detstvo prežila v nájomnom dome v Sevnici, z ktorého sa počas puberty rodina presťahovala do dvojpodlažného domu v tom istom meste.
Ako stredoškolská študentka bývala v Ľubľane, kde absolvovala Strednú školu dizajnu a fotografovania. Následne nastúpila na štúdium návrhárstva a architektúry na Ľubľanskej univerzite, ktoré po jednom roku zanechala.
Profesionálna kariéra
Modelingovú kariéru začala v šestnástich rokoch a o dva roky neskôr podpísala zmluvu s milánskou agentúrou. Po zanechaní vysokoškolského štúdia pracovala ako modelka pre veľké módne domy v Miláne a Paríži. Z európskeho kontinentu sa v roku 1996 presťahovala do New Yorku. Spolupracovala s fotografmi Helmutom Newtonom, Patrickom Demarchelier či Mariom Testinom, a jej fotografie boli uverejnené na titulných stránkach módnych magazínov Vogue, Harper Bazaar, Ocean Drive, In Style, New York Magazine, Avenue, Allure, Vanity Fair, Self, Glamour, GQ, Elle a tiež na stránkach Sports Illustrated Swimsuit Issue 2000.
Podľa denníka The Washington Post „bola jej povesť sexuálne príťažlivej celebrity upevnená roku 2000 pózovaním v januárovom čísle ' British GQ',“ v ktorom bola nasnímaná ako „zvodne ležiaca na kožušine v Trumpovom súkromnom lietadle.“.
Po boku Trumpa sa objavila počas jeho snahy získať nomináciu v prezidentských voľbách 2000 za Reformnú stranu. Štyri mesiace po sobáši, v máji 2005, poskytli rozhovor v relácii Larry King Live na CNN. Spolu s Barbarou Walters moderovala niekoľko dielov talk show The View na stanici ABC.
V roku 2010 vytvorila vlastnú kolekciu hodín a klenotov „Melania™ Timepieces & Jewelry“, predávanú na televíznom kanáli QVC, a o tri roky neskôr predstavila rad krémov pleťovej kozmetiky „Melania™ Caviar Complexe C6“, ktorý prezentovala v reality show The Celebrity Apprentice a The View.
Le Clerjus
Le Clerjus je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Vosges, v regióne Lotrinsko.
Melania Trumpová
Súkromný život
náhľad|Melania Trumpová s prvou dámou Poľska, Agátou Kornhauserovou-Dudovou, vo Varšave v júli 2017 vľavo|náhľad|Melania Trumpová, 2011 Potom, čo v roku 1996 začala žiť v New Yorku, stretla v septembri 1998 na večierku módneho týždňa Fashion Week realitného magnáta a miliardára Donalda Trumpa. Ich vzťah sa stal verejne známym roku 1999 po rozhovore v talk show The Howard Stern Show a ďalšiu publicitu na seba upútal o päť rokov neskôr, kedy Trump spustil televíznu reality show orientovanú na podnikanie The Apprentice.
Le Clerjus
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Melania Trumpová
Súkromný život
Na svadbe boli prítomné verejne známe osobnosti: Rudy Giuliani, Heidi Klum, P. Diddy, Shaquille O'Neal, Simon Cowell, či vtedajšia demokratická senátorka Hillary Clintonová s bývalým prezidentom Billom Clintonom. Na oslave zaspieval Billy Joel serenádu „Just the Way You Are“, s využitím upraveného nápevu zo skladby „The Lady Is a Tramp“. Sobáš bol široko medializovaný.
Le Clerjus
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Melania Trumpová
Súkromný život
Do manželstva sa v roku 2006 narodil syn Barron William Trump. V manhattanskom mrakodrape Trump Tower obýva vlastné poschodie. Trumpová hovorí šiestimi jazykmi: srbochorvátsky, anglicky, francúzsky, taliansky, nemecky a rodnou slovinčinou.
Rola v prezidentských voľbách 2016
náhľad|Videozáznam porovnania častí prejavov Trumpovej (2016) a Obamovej (2008) na straníckych nominačných konvenciách Keď jej v novembri 2015 položili otázku o kampani vedenej jej manželom v rámci amerických prezidentských volieb 2016, odpovedala: ''„Podporujem ho, pretože viem, čo bude robiť a čo môže urobiť pre Ameriku. Miluje Američanov a chce im pomôcť.“'' Počas kampane hrala relatívne malú rolu - atypickú pre manželky uchádzačov o prezidentský úrad.
V júli 2016 bola jej oficiálna webová stránka presmerovaná na doménu Trump.com. Na twitterovom účte tento krok zdôvodnila ako neudržiavanie stránky, ktorá „úplne nereflektovala [jej] vtedajšie obchodné a profesionálne záujmy“.
Na republikánskom nominačnom zjazde predniesla 18. júla 2016 prejav, ktorý vyvolal kontroverziu z podozrenia plagiátorstva, keď obsahoval pasáže podobné v prejave Michelle Obamovej na demokratickom národnom zjazde 2008, kde získal prezidentskú nomináciu Barack Obama. Na otázku, čo sa týka autorstva, zareagovala slovami, že si ho napísala sama "len s najnutnejšou malou výpomocou“. O dva dni neskôr prijala zodpovednosť za sporné časti Meredith McIverová, pripravujúca texty pre The Trump Organization a ghostwriterka niekoľkých jeho kníh, s ospravedlnením za „zmätenie“. Trumpová s ňou pred prejavom prechádzala niektoré pasáže prejavov z minulosti, s ktorými sa stotožňovala. V dôsledku dezinterpretácie potom McIverová mala vložiť časť týchto myšlienok do pripravovaného prejavu na zjazd, bez toho, aby tušila, že ide o pasáže z vystúpenia Obamovej. Trumpova rodina následne odmietla navrhovanú rezignáciu McIverovej.
Prvá dáma
náhľad|Prezident Donald Trump a prvá dáma Melania Trumpová na inauguračnom Plese slobody vo Washingtone D.C., 20. januára 2017 Rolu prvej dámy Spojených štátov amerických prijala 20. januára 2017, kedy prebehla inaugurácia jej manžela Donalda Trumpa za amerického prezidenta, ako víťaz novembrových prezidentských volieb 2016. Stala sa tak druhou ženou v tejto role narodenou mimo územia Spojených štátov po Louise Adamsovej, manželke prezidenta Johna Quincy Adamsa, ktorá rolu plnila medzi rokmi 1825 až 1829. Ide o prvú manželku prezidenta Spojených štátov, ktorá prešla procesom naturalizácie, a získala tak americké občianstvo. Rovnako je to prvýkrát, kedy rodnou rečou prvej dámy nie je angličtina, a prvýkrát, kedy žena v tejto pozícii hovorí plynule viac ako dvoma jazykmi.
Na otázku denníka The New York Times z roku 1999, ako by sa správala v role prvej dámy, ak by sa jej partner Donald Trump stal americkým prezidentom, vtedy ešte nevydatá Melania Knaussová odpovedala: „Bola by som veľmi tradicionalistická. Rovnako ako Betty Fordová alebo Jackie Kennedyová. Podporovala by som ho.“ V novembri 2016, teda po zvolení svojho manžela za prezidenta, oznámila televíznej stanici CNN, že má v pláne zamerať sa na pomoc ženám a deťom, bojovať s kyberšikanou najmä medzi mladistvými, rovnako ako zlepšiť kultúru sociálnych médií zaťaženú negativitou.
S výškou 180 cm sa stala jednou z troch najvyšších prvých dám, keďže jej predchodkyne v tejto role Michelle Obamová a Eleanor Rooseveltová mali rovnaký vzrast.
Na londýnskom súde zažalovala vo februári 2017 spoločnosť Mail Media, vlastníka denníku Daily Mail, na sumu 150 miliónov dolárov za ujmu v článku z augusta 2016, ktorý uviedol, že počas modelingovej kariéry pracovala pre eskortný servis poskytujúci sexuálne služby. Mail následne článok stiahol späť a ospravedlnil sa. Výsledok súdneho procesu v apríli 2017 potvrdil, že nepravdivý článok „zasiahol najcitlivejšie miesta osobnej integrity a dôstojnosť poškodenej". Denník uhradil odškodnenie 2,9 milióna dolárov a vydal ospravedlnenie „Uznávame, že tieto tvrdenia o pani Trumpovej nie sú pravdivé.“
Prvou udalosťou odohrávajúcou sa v Bielom dome, ktorú viedla, sa 8. marca 2017 stal slávnostný obed v rámci Medzinárodného dňa žien. Pred prítomnými ženami hovorila o svojej životnej skúsenosti z pohľadu ženskej imigrantky a aktivitách na poli rodovej rovnosti v Spojených štátoch i zahraničí, so zdôraznením úlohy vzdelávania ako nástroja v boji proti rodovej nerovnosti.
Počas februára 2017 viedla prítomných na floridskom zhromaždení v Melbourne prednesom Otčenáša. V priebehu premiérovej zahraničnej cesty Donalda Trumpa v druhej polovici mája 2017, predniesla pri návšteve Vatikánu vyhlásenie, že je katolíčka. Stala sa tak prvou manželkou amerického prezidenta rímskokatolíckeho vyznania po viac ako päťdesiatich rokoch od Jacqueline Kennedyovej-Onassisovej, manželky 35. prezidenta Johna F. Kennedyho.
Ihličnatá ulica (Bratislava)
Ihličnatá ulica je ulica v Bratislave, v mestskej časti Vrakuňa. Križuje sa s 2 ulicami: Kosodrevinová a Žihľavová.
Karol Pieta
PhDr. Karol Pieta, DrSc. (* 17. november 1941, Nitra) je významný slovenský archeológ, priekopník slovenskej experimentálnej archeológie a vedecký pracovník Slovenskej akadémie vied.
Život
Narodil sa v Nitre a v rokoch 1959 – 1964 študoval prehistóriu na Masarykovej univerzite Brne. V rokoch 1968 až 1969 absolvoval študijný pobyt DAAD na univerzite v Saarbrückene v Nemecku, titul CSc. získal v roku 1981, DrSc. v roku 2003. Je členom viacerých vedeckých organizácií a redakčných rád.
V Archeologickom ústave Slovenskej akadémie v vied v Nitre pracuje od roku 1964, od roku 1991 je zástupcom riaditeľa. Špecializuje sa na stredoeurópsku archeológiu doby laténskej, rímskej a sťahovania národov, včasný stredovek – Kelti, Germáni, Slovania a počiatky kresťanstva. Intenzívne sa venuje aj experimentálnej archeológii. K jeho najvýznamnejším výskumom, ktoré zaznamenali značný ohlas u odbornej i laickej verejnosti, patria výskumy keltského osídlenia na Liptovskej Mare, slovanského náleziska Bojná a hrobky germánskeho kniežaťa v Poprade. Na vrchu Havránok na Liptovskej Mare vybudoval prvý archeologický skanzen na Slovensku, ktorý približuje život Keltov na našom území. Výskum náleziska Bojná priniesol prevratné nálezy a dôkazy o kresťanstve a písme na našom území ešte pred príchodom svätých Cyrila a Metoda. Ohlas aj za hranicami Slovenska zaznamenali aj nálezy z hrobky „slovenského Tutanchamona“ v Poprade. Zachovaná drevená hrobka germánskeho veľmoža z roku 400 nášho letopočtu nemá obdobu v celej Európe.
Okrem domácej pôdy sa Karol Pieta venuje aj mnohým projektom v zahraničí. Pod jeho vedením sa staval model keltského opevnenia v rakúskom Hainburgu. Od roku 2004 pôsobí ako vedúci kuvajtsko-slovenskej archeologickej misie na ostrove Failaka v Perzskom zálive, podieľal sa aj na projekte spolupráce s Čínou.
Karol Pieta je držiteľom mnohých ocenení. Medzi tie najvýznamnejšie patria Zlatá medaila Slovenskej akadémie vied, Krištáľové krídlo v kategórii medicína a veda za rok 2008 (2009), Zlatá plaketa Nitrianskeho samosprávneho kraja  (2011), Cena Mesta Nitry (2011), Vedec roka 2011 (2012), Pribinov kríž II. Triedy (2012), Prémia za celoživotný prínos k rozvoju slovenskej vedy, Literárny fond (2014), Významná osobnosť Slovenskej akadémie vied (2016), Cena za výnimočný vedecký ohlas na jedno dielo v kategórii Spoločenské vedy, Literárny fond (2016) a Cena za vedu a techniku Ministra školstva a vedy (2016).
Karol Pieta sa vo výskumoch zameriava na stredoeurópsku archeológiu doby laténskej, rímskej a sťahovania národov, včasný stredovek, experimentálnu archeológiu a počiatky kresťanstva.
Karol Pieta je priekopníkom slovenskej experimentálnej archeológie. Jeho celoživotným dielom je archeologický skanzen Havránok pri Liptovskej Mare, zatiaľ jediný svojho druhu na Slovensku. Život dávnych obyvateľov týchto končín – Keltov tu pripomína rekonštrukcia keltského dvorca s hrnčiarskou dielňou, studňou, chlievom a sýpkou na obilie. Súčasťou turistického chodníka skanzenu je aj svätyňa s rituálnymi drevenými stĺpmi, autentická obetná jama a rekonštrukcia dreveného slovanského hrádku.
Vojenský historický ústav (Slovensko)
Vojenský historický ústav (skratka VHÚ) je vedeckovýskumné, múzejné a archívne zariadenie Ministerstva obrany Slovenskej republiky (MO SR) pre oblasť vojenskej histórie, ktorý „zabezpečuje špecializovaný základný a aplikovaný vojensko-historický výskum, archívnu, múzejnú, edičnú, knižničnú, bibliografickú a vedecko-informačnú činnosť“. Bol zriadený rozkazom ministra obrany SR č. 27 z 26. apríla 1994 s účinnosťou od 1. mája 1994. Pôvodne bolo začlenené do podriadenosti riaditeľovi Sekcie sociálnych služieb MO SR, od 1. januára 1998 pôsobí ako rozpočtová organizácia, zriadená na základe zriaďovacej listiny č. 50021 z 31. decembra 1997, ktorú vydalo MO SR. Riaditeľstvo VHÚ sídli v Bratislave a pracoviská ústavu sú okrem Bratislavy dislokované v Piešťanoch a vo Svidníku.
Organizačná štruktúra
Podľa organizačného poriadku účinného od 1. júla 2019 sú organizačnými zložkami VHÚ (v zátvorke sú okrem skratiek uvedené ich sídla):
Slatinná louka u Velenky
Slatinná louka u Velenky je 2,48 ha veľká národná prírodná pamiatka, ktorá sa rozprestiera v Stredočeskom kraji v katastrálnom území Hradištko (na západnom okraji Kerska) a Semíc. Jedná sa o lúčnu enklávu medzi poľami a lesom neďaleko obce Velenka. V západnej časti je ohraničená komplexom polí, na východe lesom prírodného parku Kersko-Bory a protipovodňovým valom pozdĺž Velenského potoka.
Haas F1 Team
MoneyGram Haas F1 Team (obchodný názov Haas Formula LLC), je tím Formuly 1 so sídlom v Kannapolise v štáte Severná Karolína. Zakladateľom tímu je Gene Haas, ktorý je riaditeľom Haas Automation (výrobca CNC obrábacích strojov) a spolumajiteľom pretekárkeho tímu Stewart-Haas Racing (predtým Haas CNC Racing) série NASCAR. Tím debutoval v F1 v sezóne 2016.
Vznik tímu
FIA prijala kandidatúru Haasu na nového konštruktéra v F1 v apríli 2014. Po kolapse tímu Marussia F1 v roku 2014, Haas odkúpil ich centrálu v Banbury, aby slúžila ako základňa pre ich prevádzku. Haas oslovil talianskeho výrobcu Dallara, aby im vyrobili šasi s pohonnou jednotkou od Ferrari. Guenther Steiner, bývalý technický riaditeľ Jaguar Racing a Red Bull Racing sa stal tímovým riaditeľom. 8. januára 2016 prešiel monopost Haasu crash testami FIA.
29. septembra 2015 tím oznámil, že Romain Grosjean bude jedným z jazdcov v sezóne 2016. 30. októbra 2015, počas Veľkej ceny Mexika, bolo oficiálne oznámené, že testovací jazdec Ferrari Esteban Gutiérrez bude druhým jazdcom tímu.
2016
Na ich prvej Veľkej cene, Romain Grosjean dokončil preteky na 6. mieste a stali sa prvým americkým konštruktérom, ktorý získal body počas debutových pretekov. Zároveň boli prvým konštruktérom celkovo od Toyota Racing v roku 2002, ktorý získal body počas debutových pretekov. Esteban Gutiérrez mal počas týchto pretekov nehodu s Fernandom Alonsom, ktorý kompletne zničil svoj monopost. V nasledujúcich pretekoch v Bahrajne skončil Grosjean na 5. mieste a v Rusku na 8. mieste. Následne Haas nedokázal udržať závodné tempo a skóroval iba na dvoch ďalších pretekoch počas sezóny. Všetkých 29 bodov za sezónu získal Grosjean a tím skončil na 8. miestne v šampionáte o pohár konštruktérov.
2017
Počas prvej Veľkej ceny sezóny tím skóroval ich najlepšiu kvalifikáciu, keď sa Grosjean kvalifikoval na 6. mieste. Preteky však pre technické problémy nedokončil ani jeden z jazdcov tímu. V nasledujúcom závode skončil Kevin Magnussen na 8. priečke, čo bol jeho najlepší výsledok od Veľkej ceny Singapuru v roku 2016, kedy skončil na 10. mieste. Celkovo obaja jazdci Haasu získali 47 bodov a tím skončil na 8. miestne v pohári konštruktérov.
2018
Na prvú Veľkú cenu sezóny v Austrálii prišiel tím s konkurencieschopným autom a okamžite získali obaja jazdci najlepšiu kvalifikáciu v histórii tímu (Magnussen piaty a Grosjean šiesty). V závode počas rutinného pit stopu však došlo k problému pri doťahovaní matíc a ani jeden jazdec preteky nedokončil. Počas Veľkej ceny Rakúska získali doteraz najlepší výsledok pretekov, štvrté a piate miesto. Počas Veľkej ceny Singapuru zajazdil Magnussen najrýchlejšie kolo pretekov.
2019
25. novembra 2018 podpísal tím niekoľko ročnú sponzorskú zmluvu s britským výrobcom energetických nápojov Rich Energy, čo malo za následok zmenu lakovania monopostu od roku 2019 do farieb Rich Energy (čierna a zlatá) a tím pretekal pod názvom Rich Energy Haas F1 Team. 9. septembra 2019 však bola spolupráca s Rich Energy ukončená.
2020
Pre sezónu 2020 si tím ponechal oboch jazdcov, Grosjeana aj Magnussena.
Kompletné výsledky v F1
* Sezóna prebieha
Pastovce (slúžnovský okres)
Okres Pastovce (dobový názov Pastúchov) bol jedným zo slúžnovských okresov Hontianskej župy v Česko-Slovensku. Okres vznikol pri vyhlásení Česko-Slovenskej republiky a svoju pôsobnosť ukončil 1. januára 1923. Sídlom okresu boli Pastovce.
Historický vývoj
Po vyhlásení Martinskej deklarácie 30. októbra 1918 a pripojení územia Slovenska k Česko-Slovensku prebralo územie Slovenska župný a municipálny systém pochádzajúci z obdobia Rakúsko-Uhorska. Zaisťoval to zákon č.11/1918 Zb. z. a n. vydaný Národným výborom československým v Prahe, ktorý mal zabezpečiť kontinuitu a nerušený prechod správy do nového štátneho úradu. Jedným z provizórnych administratívnych celkov na území Slovenska bola prvorepubliková Hontianska župa, ktorá vznikla pripojením väčšej časti pôvodnej uhorskej Hontianskej župy k Česko-Slovensku, čo bolo dodatočne potvrdené podpísaním Trianonskej dohody dňa 4. júla 1920.
Okres Pastovce vznikol z potreby vytvorenia novej územnej administratívy pre obce, ktoré boli súčasťou bývalých uhorských okresov so sídlami v obci Vámosmikola a meste Szob. Cez tieto okresy pretekala rieka Ipeľ, ktorá sa stala štátnou hranicou medzi Maďarskom a ČSR. Okresné centrá sa nachádzali na maďarskej strane Hontu a obce na slovenskej strane tak ostali bez okresnej príslušnosti. Ako provizórne riešenie vznikol nový slúžnovský okres so sídlom v Pastovciach, a to zlúčením obcí z okresov Vámosmikola a Szob, ležiacich na Slovenskom území.
Nariadením č. 281/1922 Zb. vlády republiky Československej zo dňa 21. septembra 1922 boli pripojené obce nachádzajúce sa v južnej polovici okresu Pastovce do okresu Párkáň (Štúrovo) v Komárňanskej župe.