cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Postbyzantské umenie
Moravská škola
Moravská škola alebo moravský štýl je sakrálny architektonický štýl, ktorý prekvital približne rokoch 13701459, za vlády Lazarevićovcov a Brankovićovcov. Výstavbu chrámov a kláštorov podporovali najmä bohatí aristokrati a vládcovia ako Lazar Hrebeljanović (13701389), Stefan Lazarević (14021427) a Đurađ Branković (14271456). Prvým projektom bola kráľovská hrobka Ravanica. Architektúra v Srbsku, približne od roku 1370 až do pádu Srbska v roku 1459, bola veľmi experimentálna. Hlavným úspechom Moravskej školy je výzdoba sochárskych prvkov využívaných v portáloch, rozetách, stĺpoch a v arkádach. Na rozdiel od mramora využívaného v rašskej soche moravská škola využíva najmä ľahko dostupný miestny pieskovec. Je tiež sprevádzaná keramickými architektonickými prvkami. Typické je pre ňu striedanie kamenného a tehlového materiálu s maltovými škvarami. Kamenný stavebný materiál býval často po výstavbe omietnutý a zafarbený, čo vytvorilo dojem čisto tehlového kostola. Dôsledne sa vykonáva vertikálne delenie fasády, ktoré odráža vnútorné rozdelenie priestoru a prvky vonkajšej architektúry. To znamená, že chrámy sú stavané stupňovito, fasáda býva členená do viacerých častí počínajúc spodným soklom. Ako väčšina umeleckých diel zo stredoveku, aj tu platí, že autori a majstri sú anonymní, poznáme iba meno jedného miestneho staviteľa – Rade Borovića. V tomto období nepriaznivých politických okolností došlo k pozoruhodnému návalu stavebnej činnosti. Za prvú stavbu v tomto štýle môže byť považovaný katholikon Kláštora Ravanica, postavený v 1370. Inšpiráciu čerpal z kláštorov na hore Athos. Vzhľad postranných apsíd pozdĺž bokov kostola jasne svedčí o rastúcom význame athoského modelu kláštornej architektúry. V kláštore sa nachádzala aj päť kupolová schéma typická už v chrámoch konštantínopolského typu. V posledných rokoch nezávislosti Srbska vyvolala bezprostredná hrozba osmanských síl veľké úsilie vo fortifikačnej architektúre. Tento jav súvisiaci s bezpečnosťou neobišiel ani náboženské prostredie. Napríklad Kláštor Manasija (aj Resava) v Srbsku obsahuje systém masívnych múrov, desiatich veží a obrovského žalára, ktoré boli postavené v rokoch 14071418. Silne fortifikovaný Kláštor Manasija sa stal aj posledným hlavným strediskom kultúrnej činnosti v Srbsku pred jeho pádom v roku 1459. Ďalšími chrámami moravského typu je napríklad Kalenićský monastier, či Monastier Ljubostinja, Monastier Mala Remeta, či Kostol svätého Štefana Mučeníka v Kruševaci známy ako Lazarica. Moravská škola však presiahla aj hranice stredovekého Srbska a našla odozvu vo Valašsku.
Podobne ako v Bulharsku aj v Srbsku vzniklo takisto viacero fortifikačných diel, ktoré mali chrániť hranice štátu. Z európskeho hľadiska boli významné dunajské pevnosti, ktoré v neskoršom období bránili kresťanskú Európu proti moci rozpínajúcej sa Osmanskej ríše. Významné boli aj opevnenia prístavných miest, ktoré niesli benátsku pečať. Medzi významné srbské fortifikačné oblasti patrili: Smederevo (vystavané Đurađom Brankovićom ako hlavné sídlo v rokoch 14281430), Kotor, Stari Bar, Golubac, Novo Brdo, či už spomínaný Kláštor Manasija.
vľavo|náhľad|[[Chrám svätej Sofie (Kyjev), dnešná podoba stavby však prešla viacerými rekonštrukciami, z nich najväčšie pochádzajú z obdobia baroka. Pôvodná stavba bola čisto tehlová, nemala bielu omietku.]] náhľad|[[Katedrála svätého Juraja (Jurjev-Polskij)|Katedrála svätého Juraja v meste Jurjev-Polskij (12301234,) je posledným veľkým dieľom vladimírsko-suzdaľskej architektúry, exteriér jej múrov je zdobený širokou škálou sochárskych reliéfnych diel. ]]
Architektúra v ruských krajinách
Hoci história dekoratívneho umenie na území Ruska, Bieloruska a Ukrajiny siaha hlboko do čias pred našim letopočtom, ruská architektúra bola vystavaná na architektonickej tradícii z Byzancie ale aj neskorším vplyvom Západu. Prvé znaky byzantského vplyvu možno badať ku koncu 10. storočia sa byzantské umenie rozšírilo do ruskej oblasti cez Arménsko, ale aj pôsobením misionárov pochádzajúcich z Bulharska. Významne toto spojenie a vplyv Byzancie posilnil aj manželsky zväzok ku ktorému došlo v roku 989 medzi kniežaťom Vladimírom I. z Kyjeva a princeznou Annou, sestrou cisára Bazila II. Hlavnými centrami bol Kyjev a Novgorod, následne aj zvyšné kniežacie sídla. Medzi 13. a 15.storočím, sa byzantské umenie rozširuje ďalej a začína sa vyvíjať cibuľovitá kupolová strecha na kruhových alebo polygonálnych vežiach. Táto etapa korešponduje s byzantským umením a to s Chrámom svätých Apoštolov v Solúne, od 14. storočia, chrámami v Mystre a na Peloponéze a niektorými kláštormi hore Athos. Po páde Konštatínopola sa tradícia byzantského umenia presúva na pravoslávny Balkán a do Ruska. Práve Rusko sa po páde balkánskych krajín stáva hlavným centrom tradície byzantského umenia a Moskva sa podľa dobovej ruskej ideológie stáva tretím Rímom. vľavo|náhľad|[[Chrám svätého Spasiteľa (Pereslavl-Zalesskij)|Chrám svätého Spasiteľa v Pereslavl-Zalesskij z roku 1152, jedna z najranejších stavieb vladimírsko-suzdaľskej architektúry. ]] náhľad|Chrám svätých Petra a Pavla na Gorodjanke, [[Smolensk, 12. storočie ]] vľavo|náhľad|[[Chrám svätej Sofie (Veľký Novgorod)]] náhľad|Chrám svätého Juraja v [[Jurievský monastier|Jurievskom monastieri, chrám z 12. storočia bol vystavaný ruským majstrom Petrom v štýle novgorodskej architektonickej školy]] vľavo|náhľad|Chrám svätého Bazila Cézarijského na Kopci, [[Pskovská architektonická škola]]
Novgorod a Pskov
Novgorod bol povedľa Kyjeva od najranejších čias druhým najvýznamnejším miestom na Rusi. Už v najranejšom období bol v Novgorode v roku 1052 vystavaný Chrám svätej Sofie, ktorý na rozdiel od kyjevského charakterovo byzantského chrámu postavený inak. Okrem okolia okien bol vystavaný z kameňa a mal len 5 kupol. Znížený bol aj počet uličiek a zjednodušil sa interiér i exteriér chrámu. Chrám predstavil nový prúd ruskej architektúry odlišný od byzantského vzoru, predsa však z neho vychádzajúci, ktorý sa v následnom období uplatnil napr. pri výstavbe Jurievského kláštora (1119). Inovácie novgorodskej školy viedli i k ďalším novotám. Strechy chrámov sa začali meniť a dvíhať, čo bol prvok, ktorý sa v byzantskej architektúre nevyskytoval. Severské ruské krajiny Novgorod a Pskov sa v 13. storočí vyhli mongolskému vpádu a vďaka tomu sa vyvinuli v úspešné obchodné krajiny, ktoré si mohli dovoliť stavať chrámy. V mestách sa zachovali desiatky stredovekých kostolov budovaných od 12. storočia. Nové centrum v Pskove bolo konzervatívnejšie než Novgorod, drobné a malebné kostoly v Pskove sú však vybavené mnohými novými prvkami: výklenky, lichobežníkové verandy podobné exonartexom nazývané trapézy, vonkajšie galérie a oddelené zvonice. Do konca 15. storočia bola Pskovská škola na rovnakej úrovni ako chrámy v Novgorode a Vladimiri. Reprodukovali sa staršie vladimirsko-suzdaľské štruktúry chrámov, ale pre malú veľkosť pskovských chrámov boli miestni architekti prinútení vytvoriť nový štýl kupoly na pendatívoch (kokošnikoch), pretože by inak podklady kupoly zaberali veľkú časť chrámu. Tento prvok neskôr prijali aj štýly moskovskej architektúry. Novgorodskej republike a Pskovu sa vďaka obchodu v 13. a 14. storočí darilo a prekvitali. Po tom, čo však opadla mongolská hrozba, povstal v Moskve nový hráč v mocenskom boji o ruské krajiny a bolo len otázkou času, kedy si podrobí aj severné krajiny. V roku 1478 nakoniec Novgorodská krajina zanikla a hlavný smer architektúry začali určovať mestá Moskovského veľkokniežatstva.
vľavo|náhľad|[[Katedrála Zosnutia presvätej Bohorodičky (Moskva)|Katedrála Zosnutia presvätej Bohorodičky, alebo Uspenský chrám (14751479), Moskva, Rusko bol miestom korunovácie 21 ruských panovníkov ]] náhľad|[[Kostol Nanebovstúpenia Pána (Kolomenskoje)|Kostol Nanebovstúpenia Pána v Kolomenskoje, 16. storočie, Rusko]]
Moskva a Ruské cárstvo
V 16. storočí bol kľúčovým rozvoj tehlovej architektúry a používanie stanovej strechy pri budovách. Konštrukcia strechy má tvar ihlanu nad štvorcom alebo pravidelným polygónom a predpokladá sa, že vznikla v severnom Rusku, pretože počas dlhých zím zabránila hromadeniu snehu na drevených budovách. Prvým významným kostolom tohto typu je Kostol Nanebovstúpenia Pána v Kolomenskoje (1531), ktorý mal pripomínať narodenie Ivana Hrozného. Pretože takýto štýl nebol dovtedy bežný a v byzantskom svete mu nebol žiaden podobný, vyvoláva jeho dizajn špekulácie, že štýl symbolizoval ambície rodiaceho sa ruského štátu a oslobodenie ruského umenia od byzantských kánonov. Svetovo významným chrámom z rokov 15551560 storočia je Chrám Vasilija Blaženého v Kremli, ktorý mal pripomínať ruské víťazstvo nad Kazanským kaganátom. Chrám v sebe spája dovtedajšie prvky ruskej architektúry – od cibuľovitých kupol, cez ihlanovitú strechu moskovského štýlu a pskovské kokošníkové štíty.
vľavo|náhľad|[[Kostol svätého Jána Krstiteľa (Jaroslavľ)|Kostol svätého Jána Krstiteľa, 17. storočie, Jaroslavľ, Rusko]]
V období smuty (15981613), t. j. času anarchie a závažných ekonomicko-spoločenských problémov a krátko po ňom boli cirkev a štát v úpadku, a neboli schopné financovať žiadne väčšie stavebné práce. Iniciatívu preto prevzali bohatí aristokrati a obchodníci v Jaroslavľi na Volge. V priebehu 17. storočia postavili mnoho veľkých katedrálnych kostolov v štýle s piatimi tzv. cibuľovitými kupolami, ktoré obklopovali zvonice a rôzne uličky. Následne boli jaroslavľské kostoly striktne symetrické, s kupolami vyššími ako samotná budova a boli bohato zdobené polychrómovanými šindľami alebo inou drevenou konštrukciou. náhľad|[[Monastier Nový Jeruzalem založený patriarchom Nikonom, bol vystavaný v roku 16561685]] Moskovské kostoly zo 17. storočia sú bohato zdobené, ich veľkosť je ale menšia. Ustupuje sa od nového štýlu ihlanovej strechy, pretože tieto konštrukcie boli v rozpore s tradičným byzantským kupolovým typom. Hlavným odporcom nového štýlu bol silne konzervatívny patriarcha Nikon, ktorý ich dokonca vyhlásil za nekanonické. Sám dal následne vystavať kremeľský Chrám dvanástich apoštolov a Monastier Nový Jeruzalem, ktoré mali slúžiť ako vzory povolenej architektúry. Keďže boli stanové strechy zakázané, museli ich moskovskí architekti nahradiť za sebou nasledujúcimi radmi konzolových oblúkov (kokošníkov). Tento dekoratívny prvok sa stal charakteristickým znakom okázalého moskovského štýlu 17. storočia. Keď ruská architektúra začala degradovať na čisto dekoratívne umenie, architektúru začal ovplyvňovať poľský a ukrajinský barok.
Architektúra na Ukrajine smerovala pod vplyvom Poľsko-litovského štátu v tomto období ku synkretizmu pôvodného smeru ovplyvneného byzantským umením s európskym umením baroka. Vyvinul sa tu špecifický ukrajinský barok (aj kozácky barok, či mazepínsky barok). V tomto štýle bolo prestavaných viacero chrámov, okrem iných i Kyjevsko-pečerská lavra. Podobný synkretizmus následne možno badať aj v Rusku ako ruský barok, alebo jeho formy – naryškinský barok (moskovský barok), či sibírsky barok. Západné vplyvy sa v ruskej architektúre objavili znovu aj v barokovej architektúre Petra Veľkého (petrovský barok) a Alžbety I. (alžbetínsky barok). Najmä petrovský barok je výrazne westernizujúci (nevyužíval napr. centrálnu krížovú architektúru a obmedzuje kupoly) a byzantské vplyvy sa tak v Rusku dostali do úzadia. Z novšieho obdobia sa však na rozdiel od starších čias zachovali aj viaceré drevené chrámy.
náhľad|Umajjovská mešita vľavo|náhľad|Orhanova mešita v Burse
Islamská a osmanská architektúra
vľavo|náhľad|[[Fátihova mešita v Konštantínopole]] Byzantská architektúra mala na východe tiež hlboký vplyv na osmanskú a islamskú architektúru, s výraznými príkladmi, ako je Umajjovská mešita v Damasku a Skalný dóm v Jeruzaleme, ktoré vyzdvihujú diela byzantských remeselníkov a staviteľov mozaiky vo svojich dekoráciách. Počas umajjovského kalifátu (661750) bolo byzantské umelecké dedičstvo, ktoré bolo dôležité na Blízkom východe, zdrojom islamského umenia, najmä v Sýrii a Palestíne. Skalný dóm v Jeruzaleme čerpá svoj celkový plán a vnútornú výzdobu z byzantského umenia (zatiaľ čo vonkajšia výzdoba neskôr spája byzantské umenie s perzským umením). Plán Umajjovskej mešity (709715) v Damasku je bazilikálneho typu, v skutočnosti je inštalovaný na mieste starovekého rímskeho fóra, ktoré bolo obdarené civilnou bazilikou a obrovský Jupiterovým chrámom. Bazilika sa už premenila na kresťanskú baziliku v neskorom rímskom a byzantskom období. Potom sa v islamských časoch zmenila tak ako ju poznáme dnes. Ponúka tak veľkú podobnosť s plánom kresťanských bazilík života a 7. storočia, pričom sa predlžuje na priečnej osi, a nie na pozdĺžnej osi, v súlade s orientáciou starých rímskych civilných bazilík (tento smer vyhovoval najmä islamskej architektúre). Pozostatky mozaiky, ktoré zdobia exteriér mešity bola kedysi úplne zakrytá (vrátane interiéru), pre ktorú je známa, sú jasne v byzantskom štýle a boli vytvorené byzantskými remeselníkmi. Geometrické útvary, viacnásobné oblúky, kopuly a polychrómie kompozície tehál a kameňov, ktoré charakterizujú islamskú a maurskú architektúru, prezrádza silný byzantský vplyv (ku ktorému sa neskôr pridal perzský vplyv Sásánovcov). V skutočnosti Byzantinci a kresťania na východe naďalej mali veľmi silný umelecký vplyv na islamské umenie počas stredoveku, ako na kupolu alebo mozaiku mihrábu mešity Córdoba v Španielsku, ktorá sa uskutočnila v 10. storočí byzantskými remeselníkmi.
náhľad|[[Sulejmanova mešita postavená Mimarom Sinanom.]] Osmanská architektúra na byzantskú tradíciu priamo nadviazala. Osmanská ríša sa vďaka svojim dobyvačným kampaniam dostala priamo do byzantských umeleckých centier. Mnoho byzantských kresťanských chrámov bolo premenených na mešity a boli prestavané pre moslimské náboženské účely. Spočiatku v osmanskej architektúre prevažoval vplyv východného – seldžuckého umenia, ktorý sa miesil s byzantským umením Malej Ázie. Jednou z najstarších osmanských zachovaných mešít je Orhanova mešita v Burse a Hacı Özbek džámí v İzniku. Význam byzantského umenia sa zväčši po páde Konštantínopola v roku 1453. Prvým význačným dielom, ktoré deklarovalo nové smerovanie byzantskej architektúry bola Fátih džámí postavená Mehmedom II. na mieste staršieho Chrámu svätých Apoštolov. Ešte viac "byzantská" bola mešita Bajazida II., ktorá je síce menšia než Fátihova mešita, ale je omnoho viac podobná Hagii Sofii. Etapu raného preberania byzantských chrámov zavŕšil dvorný architekt sultánov Sulejmana I. a Selima II. Mimar Sinan, ktorý v rokoch 15381588 vystaval viacero významných stavieb justiniánskeho charakteru, medzi nimi Şehzade Mehmed džámí (Princova mešita), Süleymaniye džámí (Sulejmanova mešita) a Selimiye džámí (Selimova mešita) v Edirne. Na toto smerovanie neskôr nadviazala budovateľská činnosť ďalších sultánov, vďaka ktorým vznikli okrem iných: Yeni džámí (Nová mešita), Sultan Ahmet džámí (Ahmedova mešita alebo aj Modrá mešita), či Nuruosmaniye džámí z 18. storočia. Okrem mešít sa osmanská architektúra venovala výstavbe náboženských škôl madrás, výstavbe kúpeľov (hamamov), karavanserájov, dervišských konventov, mauzóleí, krytých marketov palácov a fontán. Veľké architektonické diela čast spájali viacero z týchto budov dokopy. V neskoršom období vplyv pôvodných prvkov upadá v dôsledku westernizácie Osmanskej ríše. V 18. storočí sa do architektúry dostávajú barokové a rokokové prvky, známy je aj vplyv arménskej architektúry. náhľad|Nuruosmaniye džámí
Benátky a Cyprus
vľavo|náhľad|Bazilika svätého Marka, Benátky, [[Taliansko]] náhľad|Pohľad z hlavného kríženia a východnú apsidu, mozaiková výzdoba baziliky svätého Marka, Benátky
Vplyv Byzantskej ríše na architektúru v Taliansku a v Ilýrii bol zjavný už od najstarších čias, keď nadviazala umenie rímske. Cisár Justinián I. nechal vyzdobiť početné chrámy v Ravenne a známe sú aj iné pamiatky v okolí Benátok, napr. Bazilika svätého Eufrázia v Poreči. Benátska republika zažila svoj rozmach 10. a 15 storočí. V roku 992 byzantský cisár Bazil II. výrazne znížil obchodné poplatky, ktoré Benátky platili Byzancii. Vďaka obchodu sa na Západ a do Benátok z Byzancie dostávali byzantské predmety a remeselníci ktorí priamo v Benátkach pracovali na nových dielach. V nasledujúcom období však Benátky začali upadajúcu Byzanciu v mnohých oblastiach prevyšovať a ohrozovať jej ekonomiku. K prehĺbeniu rozporov navyše prispela cirkevná schizma medzi Rímom a Konštantinopolom v roku 1054 a posledný klinec priniesla aktívna účasť Benátčanov na križiackych výpravách a najmä IV. križiackej výprave, ktorá vyústila do dobytia a vyrabovania Konštantínopola, kam križiakov nasmerovali práve Benátčania. Tí potom z výpravy získali veľkú hmotnú korisť a územné zisky na úkor Byzantskej ríše. Získali tak veľkú časť Konštantinopola a Adrianopolis, významné prístavy Dubrovník a Drač na Jadrane, mestá Koroni a Methoni na Peloponéze, Kallipolis na európskom brehu Dardanel a maloázijskú Irakliu a takmer všetky grécke ostrovy vrátane Kréty a Eubóje. vľavo|náhľad|Detail [[Dóžov palác (Benátky)|Dóžovho paláca s dvojfarebným murivom a reliéfovou sochou, benátska gotická architektúra]]
Najlepším príkladom byzantského vplyvu na benátske umenie je Bazilika svätého Marka, ktorá bola vytvorená podľa Chrámu svätých Apoštolov v Konšatntínopole, ktorý v 6. storočí postavil cisár Justinián I. V súlade so svojím modelom je založený na klasickom, centralizovanom pláne gréckeho kríža s piatimi kupolami, jednou na každú rohu a jednou nad centrálnym krížením, ktorá spočíva na pendantívoch (trompoch). Bazilika stojí na mieste, kde sa už v 9. storočí spomína kostol založený svätým Teodorom. V nasledujúcom storočí však baziliku postihol pustošivý požiar, ktorá si vyžiadala jej úplnú prestavbu. V rokoch 10631071 počas panovania dóžu Domenica Contariniho bol chrám prestavaný do dnešnej podoby, i keď i v nasledujúcich storočiach bol takmer nepretržite upravovaný a obohacovaný mramorovými a mozaikovými obkladmi a dekoračnými doplnkami. Dominantnou byzantskou výzdobou sú mozaiky svätého Marka. Najstaršie mozaiky boli spravené koncom 11. storočia byzantskými mozaikármi z Ravenny. Nachádzajú sa pred vstupom do hlavnej časti kostola, najzreteľnejšie viditeľné sa nachádzajú v nartexe tesne nad hlavnými vstupnými dverami. Chrám bol po vizuálnej stránke dokončený na prelome 14. a 15. storočia prácami popredných talianskych byzantských majstrov, chrám je tak po architektonickej stránke symbiózou byzantského, gotického a renesančného stavebného slohu.
Kružidlo
thumb|Kružidlo
Namíbijské národné inline hokejové družstvo mužov
Namíbijské národné inline hokejové družstvo mužov je mužský národný inline hokejový tím mužov, ktorý reprezentuje Namíbiu v medzinárodných inline hokejových súťažiach a zápasoch. Funguje pod záštitou Namíbijskej asociácie ľadového a inline hokeja (NIIHA). Družstvo sa prvýkrát predstavilo na majstrovstvách sveta IIHF v roku 2005. Najlepším výsledkom družstva je 13. miesto na turnaji v roku 2006. Na majstrovstvách sveta FIRS sa predstavilo prvýkrát až v roku 2011 a najlepší výsledok dosiahlo v práve na tomto turnaji, keď obsadilo 14. miesto.
Kružidlo
Kružidlo je nástroj určený na rysovanie kružníc a ich častí. Môže sa použiť aj na meranie vzdialeností, najmä na mape.
Postbyzantské umenie
Benátky a Cyprus
Najslávnejším typom architektúry v Benátkach je však benátska gotická architektúra, ktorá vznikla v 14. storočí. Benátska gotická architektúra je výraz venovaný benátskemu stavebnému štýlu, ktorý kombinoval gotický lomený oblúk s byzantskými a osmanskými vplyvmi. A tento špecifický štýl sa objavuje na územiach Stredozemnom mori ktoré patrili práve Benátskej republike. náhľad|Renesančný Proveditorský palác vo [[Famagusta|Famaguste, Cyprus]] vľavo|náhľad|Katedrála svätej Sofie (mešita Selimiye/Selimiye Camii) v [[Nikózia|Nikózii, Cyprus]]
Na Cypre sa v latinskom Cyperskom kráľovstve vyvíjal pozoruhodný vlastný štýl s pozostatkami monumentálnej štruktúry s bizarnou zmesou architektonických štýlov ako sú: znovu použité rímske stĺpy a rímsy, byzantské kupoly, gotické okná a lomené oblúky, dekór benátskych levov ale aj prvky ľudovej kultúry a neskôr prvky a vplyvy osmanskej architektúry. Hlavným príspevkom francúzskej dynastie Lusignanovcov, ktorá v rokoch 11921489 ovládala Cyprus bol dovoz francúzskych remeselníkov na ostrov. Najslávnejší a možno najvplyvnejší príklad francúzskeho gotického štýlu na Cypre bola katedrála svätej Sofie (mešita Selimiye/Selimiye Camii) v Nikózii, jej západná veranda zo 14. storočia má svoje najlepšie paralely s katedrálou v Remeši. Ďalšie premeny v charakteristickom gotickom štýle sú viditeľné v mnohých a jeho rôznorodých napodobeninách, tak ako v cirkevnej aj v domácej architektúre. Benátska republika získala nad týmto územím kontrolu v roku 1489 po odkúpení od poslednej ostrovnej kráľovnej a vládla na Cypre do roku 1571. Pod vládou Benátok sa začína s budovaním budov v duchu renesancie (palác Proveditore v Famaguste). Rovnako ako pri gotickom štýle boli prvky tohto štýlu napodobňované domácimi remeselníkmi. Kostol zo 16. storočia neskôr známy ako Arablar Camisi v Nikózii mal pôvodne byzantské usporiadanie, prijal ale celý rad gotických a renesančných prvkov, ku ktorým po roku 1571 sa pridal moslimský minaret. Najslávnejšia a najväčšia benátska stavba na Cypre je mestské opevnenie hlavného mesta Nikózie. Bolo postavené z hlineného jadra a kamenného obkladu len 15 rokov pred hroziacou osmanskou inváziou. Po obsadení Cypru Osmanmi bolo dokončené a veľa chrámov a kostolov bolo prebudovaných na mešity.
Kružidlo
Opis
Kružidlo sa skladá z dvoch častí (nožičiek), ktoré sú pohyblivo spojené kĺbom. Jedna nožička je opatrená hrotom, druhá je ukončená (najčastejšie) tuhou. Pohyblivé spojenie umožňuje meniť vzdialenosť koncov kružidla a tak rysovať kružnice rôzneho polomeru. Rysovanie prebieha tak, že sa ihla zapichne do bodu označujúceho stred kružnice a točením hornej časti v prstoch dôjde k narysovaniu kružnice.
Postbyzantské umenie
Benátky a Cyprus
vľavo|náhľad|[[Kostol svätého Mikuláša (Curtea de Argeș)|Kostol svätého Mikuláša (Curtea de Argeș), Valašská architektúra]] náhľad|Chrám svätej Trojice, [[Kláštor Cozia, Valašská architektúra]]
Moldavsko a Valašsko
náhľad|Kostol svätého Jána nového, 16. storočie, [[Suceava, Rumunsko]] vľavo|náhľad|Kostol svätého Juraja, 15.storočie, Kláštor vo Voronețe, Rumunsko bol vystavaný Štefanom Veľkým náhľad|Kostol Sťatia svätého Jána Krstiteľa, 16. storočie, Arbore, [[Rumunsko]] vľavo|náhľad|Kostol Zmŕtvychvstania Pána, 16. storočie, Sucevița, Rumunsko Rumunské kniežatstvá prišli na scénu dejín po tom, čo sa im podarilo vymaniť z vplyvu susedného Uhorska. V roku 1330 sa osamostatnilo Valašsko a okolo roku 1352 Moldavsko. Pravoslávne štáty hľadali pomoc a námety pre cirkevný život v susedných ortodoxných krajinách a najmä v Byzantskej ríši a Srbsku. Najmä moldavská architektúra dosiahla značnú rozmanitosť a štýlovú samostatnosť. Ovplyvnená bola uhorskou a poľskou európskou architektúrou. V nasledujúcom období boli štáty pod rôznym vplyvom susedných krajín, v neskoršom období najmä Osmanskej ríše, i pod jej patronátom si však dokázali udržať istú mieru samostatnosti. Z obdobia okolo roku 1352 pochádza valašský Kostol svätého Mikuláša z Curtea de Argeș vystavaný zrejme Besarabom I. V roku 1388 bol Mirceom I. vybudovaný katolikon Kláštora Cozia. Obe diela vychádzajú z byzantsko-srbskej školy, ale je na nich zrejmý aj rodiaci sa miestny štýl. 15. storočie bolo pre Valašsko typické útlmom stavebnej činnosti spojenej s politickou situáciou.
Pellevoisin
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Postbyzantské umenie
Moldavsko a Valašsko
K významnému rozvoju náboženskej architektúry v Moldavsku došlo v nasledujúcom storočí za vlády kniežat Alexandra Dobrého (14001432) a Štefana Veľkého (14571504). Architektúra kostolov postavená od konca 14. storočia do začiatku 17. storočia je odvodená od byzantského architektonického štýlu a srbskej Moravskej školy. Na záveroch kostolov sú viditeľné vplyvy západnej architektúry, mnohé kostoly obsahujú početné gotické alebo renesančné prvky. Pôdorysu chrámov dominuje plán latinského kríža (podlhovastý obdĺžnik z východu končiaci hlavnou, oltárnou apsidou, v blízkosti ktorej sa nachádza bočná apsida na severnej a južnej strane obdĺžnika). Niekedy je kostol zdobený iba iluzívnym vytvorením malých vnútorných výklenkov či arkád skrytých v hrúbke z vonkajšej strany steny. Kostoly boli slabo osvetlené z dôvodu veľmi malého počtu okien, pozostávajúcich z niekoľkých samostatných miestností, sú zakončené vysokými okrúhlymi strechami ktoré na koncoch, presahujú ďaleko za vonkajšie steny. Funkciou tohto prvku je ochrana vonkajších fresiek pred vonkajšími živlami. Pod strechou sú skryté kopule, v niektorých prípadoch majú kostoly malé veže, ktoré stúpajú nad loď a korunujú kupoly. Sú založené na závesnom systéme nazývanom moldavská klenba. V prípade kostolov s vežami je strecha kostola rozdelená, čo vežu odhaľuje celú od samotného základu.Vo výzdobe kostola sa vedľa fresiek nachádzajú aj charakteristické výklenky, niekedy obklopujúce celé kostoly v rade (alebo niekoľko) pod strechou alebo apsida pokrývajúca celé steny, zatiaľ čo v predchádzajúcich budovách, rady farebných glazovaných dlaždíc. V prípade kláštorného kostola boli chrámy obklopené štyrmi nárožnými hradbami, často vystužených v rohoch vežami, so vstupnou bránou na osi jednej z predných stien. Obytné, úžitkové budovy, atď. neprišli k kostolu, ale k vnútornej strane obranných múrov, kostoly boli osamotené v strede kláštorného komplexu, odkryté zo všetkých strán (na rozdiel od západnej architektúry, kde kláštorný kostol obvykle susedí s kláštorným komplexom).
Pérassay
Pérassay je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Indre, v regióne Centre-Val de Loire.
Postbyzantské umenie
Moldavsko a Valašsko
Pád nezávislosti moldavského kniežatstva a osmanský tlak spôsobil oslabenie stavebnej činnosti moldavských kniežat. Stále však vznikali nové kostoly a kláštory. Okrem náboženského charakteru mali aj obranný význam. Z dôvodu tureckého zákazu výstavby nových hradov boli chrámy silne opevnené a mali slúžiť ako obranné body. Mimoriadne dôležitá bola vláda Petra Rareșa, keď sa pri stavbe nových alebo rozširovaní existujúcich kostolov a kláštorov uskutočnil bohatý program zdobenia chrámov vonkajšími freskami. Tento zvyk pokračoval aj neskôr, hoci postupne mizol; a so zvyšujúcou sa závislosťou na Turecku zmizol aj protiturecký (či proti moslimský) charakter fresiek. Alexander Lăpușneanu postavil kláštor Slatina s kostolom už bez vonkajších fresiek. O niekoľko desiatok rokov založili moldavský rod Movileşti posledný kostol vyzdobený freskami v kláštore Sucevița na konci 16. storočia. Neskôr sa náboženská architektúra v Bukovine už nevyvíjala. Po páde Movileşti, politické centrum Moldavska závislého na Turkoch, sa konečne presunulo na juh do Jasy a Bukovina zostala úplne na okraji politického aj kultúrneho okraja.
Kružidlo
Opis
Najjednoduchšie kružidlá sú vyrobené z plastu. Ich hlavnou nevýhodou je, že sa nehodia na rysovanie malých a väčších polomerov. Takéto kružidlá patria do výbavy žiaka základnej školy.
Postbyzantské umenie
Gruzínsko a Arménsko
náhľad|[[Katedrála Sveticchoveli,11. storočie, Mccheta, Gruzínsko]] náhľad|Katedrála svätého Kríža na ostrove Akdamar, 10. storočie, Turecko vľavo|náhľad|Reliéfy na Katedrále svätého Kríža v Akdamare Arménsko a Gruzínsko boli krajiny historicky blízke Byzantskej ríši. Už od staroveku tvorili pohraničné nárazníkové oblasti Východorímskej (Byzantskej) ríše s Perziou a následne aj s Arabskou ríšou. Arménska sakrálna architektúra sa vyvinula už v 4. storočí po prijatí kresťanstva. Šlo o od byzantskej architektúry odlišný štýl s mnohými podobnými prvkami. Podobný architektonický štýl, ale s čiastočne inými preferenciami sa vyvíjal aj v Gruzínsku. Byzantský vplyv sa viac odrážal na kultúrne i nábožensky bližšom Gruzínsku, oba štýly mali vplyv aj na byzantskú architektúru, v Byzancii napríklad pôsobil známy arménsky architekt Trdat. Významný bol gruzínsko-arménsky vplyv počas existencie Trabzonského cisárstva.
Kružidlo
Strojárenské kružidlo
thumb|Strojárenské kružidlo K rysovaniu na kovové predmety (najmä na plech) sa používa strojárenské kružidlo. Toto kružidlo má oba hroty z tvrdeného kovu. Hroty sú brúsené z jednej strany a možno dosiahnuť i veľmi malé priemery (od 2mm). K zaisteniu zvoleného priemeru slúži skrutka, ktorá je po celej dĺžke nastaviteľné maticou. Strojárenské kružidlo možno použiť k označeniu vzdialenosti dier, k rysovaniu na plast a na zliatiny rôznych kovov.
Postbyzantské umenie
Gruzínsko a Arménsko
Zlaté obdobie Gruzínskeho kráľovstva v 12. storočí za vlády Dávida IV. Budovateľa a Tamary sa prejavilo aj v budovateľskej činnosti. Významnou stavbou je Monastier Gelati. Kým arménska architektúra v 13. storočí ožila pod novou tvárou, Gruzínsko sa pridŕžalo zaužívaných typov a preberaniu byzantských konštantínopolských prvkov.
vľavo|náhľad|[[Monastier Haghpat, 10. storočie, Arménsko]] Arménska architektúra zahŕňa rôznorodé osobité architektonické diela s estetickým alebo historickým spojením so značne rozšíreným arménskym etnikom. Preto je ťažké umiestniť tento architektonický štýl v presných geografických alebo chronologických medzí. Mnoho pamiatok vytvorených v regiónoch historického Arménska sa dnes nachádza v Turecku, či Perzii. Najväčší rozvoj arménska architektúra zažívala v obdobiach arménskej nezávislosti počas tzv. Veľkého Arménska a následne v období samostatných arménskych štátov (Anijského kráľovstva, arménskeho kniežatstva a arménskeho kráľovstva v Kilikii) od 9. až do 14. storočia. Charakteristické črty arménskej architektúry sú monumentalita, jasná kompozícia, prísne proporcie a striedme používanie dekorácií, kužeľová (tvar osemuholníka) strecha na vyvýšenej veži nad kupolou, vertikalita, kamenné klenuté stropy, materiál je výlučne z kameňa, čadiča a sopečného tufu. Arménska architektúra, ktorá pochádza z oblasti náchylnej na zemetrasenie, má tendenciu byť budovaná s ohľadom na toto nebezpečenstvo. Tieto budovy sú nízko položené a hrubé. Používajú sa rôzne farebné kamene, sú často zámerne kontrastované v pruhovanom alebo šachovnicovom vzore. Arméni pri stavbe veľkých štruktúr nikdy nepoužívali drevo ani tehlu. Od 9. do 11. storočia arménska architektúra prešla obrodou pod patronátom dynastie Bagratovcov s veľkým množstvom stavieb v oblasti Vanského jazera. Počas tejto doby sa vyvinuli ozdobne vyrezávané arménske kamenné stély zobrazujúce kríže a iné florálne ornamenty (chačkary). Celkovo miestna architektúra vyžaruje priateľskejší postoj k sochárstvu a reliéfu, ako Byzantská ríša, v dôsledku čoho je znížený objem fresky. Bolo postavených veľa nových miest a kostolov vrátane nového hlavného mesta Ani pri Vanskom jazere a novej Katedrály svätého Kríža na ostrove Akdamar. Významným architektom obdobia bol Trdat, ktorý vybudoval katedrálu v Ani a pôsobil dokonca v Byzancii, kde sa zúčastnil na oprave kupole Chrámu Hagia Sofia. V tom čase boli postavené prvé veľké kláštory, ako napríklad Haghpat a Haritčavank. Toto obdobie bolo ukončené inváziou Seldžukov. V období od 12. do 14. storočia počas vlády Zakarovskej dynastie došlo k masívnej výstavbe mnohých kláštorov, medzi ktoré patrí Kláštor Saghmosavank, Kláštor Ačtala, Kláštor Kajmaklı, Kláštor Kečaris a Kláštor Makaravank. Významným arménskym prvkom bol gavit podobný nartexu. Kláštory sa stali vzdelávacími inštitúciami kde sa písalo veľa stredovekej arménskej literatúry. Invázia Tímúra a zničenie Arménskeho kráľovstva v Kilikii ukončilo architektonickú progresiu na ďalších 250 rokov. Posledné veľké obdobie v klasickej arménskej architektúre bolo pod iránskym safíjovskými šáhmi. Bolo postavené množstvo nových chrámov, zvyčajne na existujúcich svätých miestach, ako je Ečmiadzin.
Ostatné krajiny
náhľad|Palatínska kaplnka v [[Aachene, ktorú postavil Karol Veľký v rokoch 792 až 804.]] Byzantská architektúra počas ranného a neskorého stredoveku tiež značne ovplyvňovala západnú Európu. Tento vplyv je badateľný v karolínskej architektúre v 8. a 9. storočí, ktorý je síce primárne inšpirovaný predchádzajúcou rannokresťanskou a merovejskou architektúrou Západu, zároveň však nesie aj niektoré byzantské príspevky. Karolínske umenie malo predstavovať akýsi návrat k rímskemu umenie a tradícií a preto by táto myšlienka mala odrážať aj pamiatky tohto obdobia. Najlepším príkladom je palatínska kaplnka (súčasť Aachenského dómu) v Aachene, ktorá prijíma osemhranný plán s centrálnou kupolou často prítomný byzantskej architektúre. Neskôr mnoho románskych kostolov na juhozápade Francúzska prijalo typicky grécky byzantský plán s kupolami, najlepším príkladom je Katedrála v Périgueux. Byzantský vplyv možno badať aj v Hispánii (napr. San Julián de los Prados) a zostal významný aj v južnej a východnej Európe a medzi východnými kresťanmi, ako sú Kopti v Egypte. Územia východného a severovýchodného Uhorska obývané populáciou východného rítu (t. j. dnešné východné Slovensko, Podkarpatská Rus a Sedmohradsko v dnešnom Rumunsku) bolo v historickom vývoji tiež o ovplyvnené kánonom Byzantskej a neskôr Ruskej ríše. Ich kostoly – cerkvi, svojou typológiou a vybavením zachovávajú architektonické tradície byzantského obradu. Početné drevené chrámy na Slovensku, v Rumunsku a na Ukrajine tak predstavujú jeden z najlepších príkladov európskej drevenej sakrálnej architektúry. Ich vzhľad, konštrukcia a výzdoba vytvorená ľudovými umelcami vychádzajú z miestnych stavebných a umeleckých tradícií, čiastočne ovplyvnených profesionálnymi architektonickými konceptmi.
Pérassay
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Pellevoisin
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Postbyzantské umenie
Maliarstvo
Už od roku 988 boli byzantská ortodoxia a umenie rozšírené na sever až do Kyjevskej Rusi, kde sa už krátko po Krste Rusi rozšírila tvorba ikon, fresiek a iluminácii. Pôvodne to boli najmä byzantskí maliari, ktorí prišli na sever a začali Slovanov učiť kresťanskému umeniu a teológii, už o krátky čas však začali vznikať charakteristické regionálne štýly významnejších miest ako Kyjev, Novgorod a Pskov. Tento trend šiel teda ruka v ruke s vývojom architektúry (pozri vyššie) a kopíroval mocenské rozpoloženie síl na Rusi. Rané ruské ikony a fresky sú spravidla úzko spojené z byzantským vzorcom konštatínopolských dielní. Postupne však miestni umelci rozširovali štylistickú zásobu a rôzne typy ikon, aby tým dospeli k charakteristickému umeniu ruských ikon. V ruskom maliarstve sa začali objavovať pôvodní ruskí svätci, ako svätí Boris a Gleb. V neskoršom období sa ruská maľba orientovala sa na rastúcu moc Moskvy, ktorá, ako už bolo spomenuté, sa stala novým centrom ortodoxie. To však nevylučovalo ani vznik regionálnych ruských ikonopiseckých skôl. vľavo|náhľad|Ikona Panny Márie ustavičnej pomoci, pravdepodobne raná práca Krétskej školy, 13. / 14. storočie náhľad|[[Emmanuel Tzanes, ikona evajnelistu Marka (patróna Benátok), 17. storočie]]
Krétska škola
vľavo|náhľad|Oltár [[Maestà od Duccia di Buoninsegna, 14. storočie, Sienna, Taliansko]] náhľad|Krucifix baziliky Panny Márie Anjelov, 13. storočie, [[Assisi, Taliansko, Majster svätého Františka]]
Talianske krajiny
Byzantský vplyv na talianske umenie tohto obdobia sa odráža v pojmoch „taliansko-byzantský“ a „maniera greca“, ktoré sa používajú na opis štýlu talianskych diel z 13. a začiatku 14. storočia. Orientácia na Byzanciu však neviedla k tomu, že by talianski umelci boli iba pod byzantským vplyvom, ako to bolo spočiatku pri iných školách na východe. Ich záujem o byzantské umenie preto nevyústil do nekonečného opakovania byzantských vzorov, ale naopak remeselníci aktívne prispôsobili byzantské štylistické, ikonografické alebo kompozičné prvky západným potrebám. Talianski umelci začali využívať dramatické držanie tela, gestá a výrazy tváre, ktoré majú svoj pôvod v byzantskom umení 12. storočia a ich aplikovanie do obrazového jazyka bolo živé a emotívne. Táto adopcia byzantských expresívnych modelov sa prvýkrát prejavila na územiach Benátskej republiky, ktorá mala už dávno úzke obchodné kontakty s Byzantskou ríšou. Niektorí umelci dokonca chodili na pôvodne byzantské územie a čerpali z tamojších diel. Jedným z hlavných predstaviteľov byzantskej tradície v Benátkach bol Paolo Veneziano. O pol storočia neskôr sa však už preniesla i do umenia stredotalianskych krajín a Ríma. V Taliansku tejto doby možno badať aj nový rozsah výrazových prostriedkov ako napríklad maľované krucifixy, ktoré vytvárali napr. talianski umelci Giunta Pisano, či anonymný majster prezývaný Majster svätého Františka. Snahou ikonografických inovácií nebolo prelomiť byzantskú tradíciu, naopak úzko súviseli s vývojom byzantského umenia v 13. storočia. Oltár Maestà od Duccia di Buoninsegna otvoril posledné obdobie zmien. Jeho práca ukázala nové smerovanie a výraznosť talianskej maľby, na ktorú nadviazal ranorenesačný umelec Giotto di Bondone. Byzantské myšlienky a formy ponúkali alternatívny režim pre umelcov, ktorí chceli čeliť rastúcej tendencii reálnosti diel. To však neviedlo k strnulému spiatočníctvu, ale k inovatívnemu využívaniu typických vlastností byzantského umenia v spojení s novými prvkami. Obrazy Lippo Memminiho, Simone Martiniho a Andrea Orcagna ukazujú, aké plodné a zmysluplné bolo použitie byzantského režimu v kontexte ranorenesančného umenia a odhaľujú dôležitosť a trvalosť úlohy byzantského umenia v kontexte neskorého stredoveku a raného novoveku. (Pozri aj časť Taliansko a benátske územia).
Balkánske krajiny
náhľad|Andrija Raičević, Svätý Mikuláš, srbská ikona zo 17. storočia Balkánske krajiny ako Bulharsko, Srbsko a Valašsko a Moldavsko hoci boli predtým silne ovplyvnené byzantskou maľbou, po páde Konštantínopola začali aj napriek osmanskej nadvláde a útlaku rozvíjať svoje vlastné charakteristické štýly vychádzajúce z byzantskej tradície a z miestnych freskových malieb. Tendencia na Balkáne spočívala v tom, že maliarstvo pokračovalo skôr v malých a rozptýlených dielňach a kláštoroch, než vo veľkých mestách, kde bola osmanská autorita a dominancia najzreteľnejšia (popieranie slobody viery a trhu z ruskými ikonami). V dôsledku tureckej nadvlády balkánske krajiny nikdy nevyvinuli širokú škálu typov ikon, ktoré sa objavovali v Rusku, ale naopak vykazovali značnú uniformitu. Vyrábal sa značný počet ikon, ale len menšie množstvo ikon vyrobených na Balkáne dosiahlo inovatívnu úroveň porovnateľnú z byzantskými a ruskými ikonami. Miestne ikony zvykli po bokoch hlavného obrazu (napr. svätca) zobrazovať výjavy zo života danej postavy. Významnými predstaviteľmi boli: Georgije Mitrofanović, Zograf Longinus, Štefan Tenecki a Aleksije Lazović, či Simeon Lazović.
Pomerne kvalitné ikony boli v 16. storočí vytvárané v Ochride, Srieme, v Hercegovine a v nezávislej Čiernej hore. Srbské a macedónske ikony sa príliš nelíšili od gréckych diel. Známe sú ikony podpísané srbským tlačiarom Božidarom Vukovicom vytvorené v štýle grécko-benátskom zachytávajúce Poslednú večeru, svätého Štefana a archanjela Michala sa nachádzajú v benátskom San Giorgio dei Greci. Medzi strediská srbskej kultúry v tomto období patrili Chilandarský monastier na Athose, Moračský monastier v Čiernej Hore a Patriarchálny Pećsky monastier. Najinovatívnejší prístup zvolili zrejme umelci z Chilandaru ako Georgije Mitrofanović, ktorí boli oboznáení s umením Krétskej školy. V 16. storočí sa v dôsledku srbskej imigrácie na habsburské kresťanské územia Sriemu a Chorvátska srbská ikona dostala viac do kontaktu so západným barokovým umením a začala s nim synkretizovať. Srbský klér však tieto snahy odsúdil a umenie v južných čisto ortodoxných srbských oblastiach tak pretrval pomerne konzervatívny.
Obdobná konzervatívna bola situácia aj v rumunských krajinách, kde však v priebehu vývoja smeroval trend k dekoratívnosti. Početne však šlo o menší počet ikon ako napr. na Kréte, Rusku, či iných balkánskych centier. Krajina zmietaná tureckou hrozbou zažila oživenie výroby v 17. storočí, vplyv na miestne umenie mal Kyjev, i grécki majstri. V neskoršom období naberá význam ľudová ikonomaľba a výroba diel pre domácnosti.
vľavo|náhľad|Novgorodská ikonografická škola, Ikona svätej tváre, 11. storočie náhľad|Svätý Mikuláš, novgorodská ikona, okolo 1250 vľavo|náhľad|Jaroslavľská Ikona Archanjela Michala, 13. storočie náhľad|Pskovská škola, Ikona proroka [[Eliáš (prorok)|Eliáša v púšti, 13./14. storočie]] náhľad|Moskovská škola, Ikona Panny Márie Don, [[Theofanes Grék, 14. storočie]] vľavo|náhľad|[[Svätý Theodor, ikona Stroganovskej školy, 17. storočie, Nikifor Savini]] náhľad|Ivan Grigoriev Markov, Ikona svätých Zosima a Sabbatia, Vologdská ikonografická škola
Ruské krajiny
Podobne ako iné formy kresťanského umenia aj ikony sa do ruských krajín dostali pričinením byzantských misionárov. Prvé ikony na Kyjevskej Rusi tvorili grécki umelci, alebo sa sem dostali priamo z byzantských konšťantínopolských dielní (ako napr. Vladimírska Theotokos). Jedným z prvých centier bol zrejme Kyjev, i keď dnes sa málo preživlých ikon pripisuje kyjevským dielňam. Prví ruskí (kyjevskí) autori bývali zväčša anonymní, výnimku tvorí napr. svätý Alýpius Pečerský, ktorý tvoril v 12. storočí. Známa je ikona Bohorodičky – Svenská Panna z 13. storočia, ktorá mu bola niekedy pripisovaná a ktorá býva občas označovaná ako kópia prvej ruskej ikony.
Podobne ako v architektúre, aj v umení sa v 13. storočí dostala do popredia Vladimírsko-suzdaľská škola, z ktorej diel sa však mnoho nezachovalo. Svojim štýlom Vladimírsko-suzdaľská škola nadviazala na kyjevskú tradíciu. Zachovávajú byzantské iluzionistické modelovanie a pevné proporcie, ktoré sa neskôr v ruskom umení strácajú pre intenzívne asketické, neanatomické stvárnenie. Čoraz častejšie sa používa výrazná farba. Okrem toho sa pomocou výrazu tváre zobrazujú rôzne špecifické emócie. Obľúbeným motívom bolo Deesis. Pre mongolské nájazdy nájazdy v 13. storočí v tejto oblasti však rozvoj škôl ustal. Významní predstavitelia sú Alexander Kazancev, Fiodor Fiodorov, Fiodor Ignatiev a Cyril Ulianov. Podobne ako v Suzdali upadlo po mongolskom vpáde aj ikonopisecké centrum v Jaroslavľi, ktoré však dokázalo nanovo ožiť v neskoršom období. Typické pre jaroslavľskú školu boli jasné farby a dôrazne zdobené obrázky.
Medzi prvé ikonografické štýly patrila aj Novgorodská škola s centrom v Novgorode, ktorá bola aktívna od 12. do 16. storočia. Známa bola okrem doskových ikon aj nástennými maľbami. Medzi dve najstaršie známe novgorodské ikony patria svätý Juraj a svätý Mikuláš, obe z 12. storočia. Začiatkom 13. storočia možno v dielach Novgorodskej školy badať posun smerom k svetlejším, jasnejším farbám a plochejším modelovým formám tvári, dôležité sa stávajú čelové linky vyzývajúce k úvahám, pohľad ustupuje do snového, abstraktného pohľadu, kým byzantské ikony pozerali priamo do očí diváka. Novgorodská maľba tak začala zdôrazňovať lyrizmus vzorov nad okamžitou prítomnosťou figúr, stala sa duchovnejšou. Maliari neskoršieho obdobia sa dostali pod vplyv gréckeho umelca Theofana Gréka a pridržiavali sa byzantskej tradície. Významní predstavitelia sú Olisej Grečin a Aleksa Petrov.
Pskovská škola sa datuje od konca 13. storočia a začiatku 14. storočia. Málo ikon prežilo až do dnes. Pskovská škola má od svojho vzniku osobitosť prostredníctvom individuálneho prístupu k subjektom a dynamiky jej kompozícií, prejavuje sa vývoj slobodného, ​​malebného a expresívneho štýlu. Izolácia Pskova od gréckeho vplyvu sa prejavuje najmä v používaní miestnych roľníckych motívov ľudového umenia. Prijala konvenciu malých, podlhovastých, pôvabných postáv a jemných detailov, ktoré sa v 14. storočí stali charakteristickými pre ruské umenie. Raný monumentalizmus viedol k zjednodušenému, rytmickému zloženiu veľkých farebných hmôt, ktorým dominovala ohnivo oranžovo-červená a hlboká „pskovská“ olivovo zelená farba.Táto skladba, ktorá sa hodila najmä do temných interiérov kostola, kde zveličovala všeobecne kontemplatívny charakter ruskej maľby ikon na pochmúrnu, takmer represívnu emotívnu scénu. Medzi ďalšie efemérne stredoveké ruské ikonografické školy patrili napr. Tverská škola, či Rostovská škola. vľavo|náhľad|Andrej Rubľov, Ikona Archanjela Michala, 15. storočie Moskva, ktorá vznikla až v neskoršom období nemala kultúrnu tradíciu ako iné ruské mestá. Začiatkom 14. storočia sa v nej postupne rozvíjalo ikonopisectvo inšpirované inými strediskami a až na konci 14. storočia sa mesto stalo centrom inovatívnej kultúry v Rusku. V Moskovskej maľbe ikon sa začali objavovať typické ruské odevy. Farby boli žiarivé a osobitný dôraz sa kládol na obrys. Mnohí veľkí maliari ikon v 16. storočí pracovali najprv v Novgorode, alebo v Pskove, odkiaľ po ich páde prišli do Moskvy, čím boli v úzkom umeleckom spojení. Do Moskovskej školy vďaka tomu prenikali charakteristické rysy severských tradícií. V 15. storočí sa uskutočnili významné zmeny v ruskej maľbe ikon. Tento vývoj sa prvýkrát stal zrejmým v postupnom odstraňovaní stredomorského prostredia znázorneného na pozadí ikon, najmä krajiny a architektúry. Byzantské chrámy so svojimi charakteristickými črtami boli nahradené ruskými chrámami s cibuľovitými strechami. Ruskí umelci uprednostňovali ruských svätcov a ich epizódy zo života. Veľký vplyv na moskovskú tradíciu mal Theofanes Grék, ktorý tu vyškolil obrovskú radu umelcov. Niektorí zobrazovali cirkevné sviatky a modlitby alebo vyjadrovali obrady cirkvi v symbolických obrazoch a iní zase zobrazovali podobenstvá a legendy. Trendy viedli k bezprecedentnej vážnosti v mystickej interpretácii tradičných tém; do polovice 16. storočia existovali dokonca špecifické smernice založené na novej didaktickej ikonografii, ktorá objasňovala záhady, rituály a dogmy všeobecnému ľudu. Tradície, ktoré boli zavedené, sa následne dodržiavali až do 17. storočia, ikony sa však postupne zmenšovali, preplňovali a neustále klesali v kvalite. Koncom 16. storočia došlo k strate väčšiny bývalej spirituality, ktorá bola nahradená dekoratívnym obohatením a často nemennou eleganciou. Významní predstavitelia sú:Dionýz Glušickij, Simon Fiodorovič Ušakov, Andrej Rubľov, Sila Savin a Daniil Čornyj, Gurij Nikitin, či "moskovský manierista" Dionysios.
V meste Vologda a v priľahlých oblastiach mesta sa v 14. storočí vytvoril ikonografický štýl Vologdskej školy. Ovplyvnili ho školy veľkých ruských miest: Novgorod, Rostov, Tver a Moskva, ale napriek tomu si zachovali svoju nezávislosť. Významní predstavitelia sú Ivan Grigoriev Markov a Štefan z Permu.
Koncom 16. storočia sa v Moskve objavila Stroganovská škola pomenovaná bola podľa bohatých obchodníkoch a priemyselníkoch Stroganovcoch. Predstavila maľbu ikon menších rozmerov, veľký dôraz škola kládla na pozadia výjavov, ktoré neskôr prešli do sekulárneho umenia. Diela boli v Rusku po prvýkrát robené viacerými majstrami, z ktorých každý robil určitú časť ikony. Majstri Stroganovskej školy sa preslávili elegantnými postojmi svojich postáv, výberom farieb s východným nádychom a prepracovanými naturalistickými detailmi. Farbám dominovala zlatohnedá, ktorá nahradila kolorit staršej farebnej ruskej tradície Ikony boli vyzdobené rámami z tepaného zlata a striebra. Stroganovskí majstri vynikali aj zložením ikon, hoci sú ich diela veľmi malé a niekedy obsahujú veľa osobností, nikdy nie sú preplnené. Niektorí zo stroganovských majstrov, ako napr. Prokop Čirin, či Nikifor a Istoma Savinovci sa neskôr pripojili k ikonopiseckým ateliérom v kremeľskej zbrojnici v Moskve. Moskovské ikony 17. storočia predstavujú posledné autentické ruské ikony. Už v roku 1650 zanikla veľká časť ruského ikonopisectva. Od konca 17. storočia sa do Ruska rýchlo šírili západoeurópske vplyvy.