cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Mrakodrap
Zatiaľ čo pri starších budovách bola ich výška motivovaná praktickými alebo ideovými dôvodmi (majáky, kostolné veže), dôvody, ktoré viedli k stavbe mrakodrapov, sú komerčné. S rastom mestskej populácie v druhej polovici 19. storočia sa zvyšovali nároky na výstavbu, čo viedlo k výraznému zvýšeniu cien stavebných pozemkov. V Chicagu bol priamym impulzom na výstavbu mrakodrapov veľký požiar v roku 1871. Dôležitú úlohu zohral aj začiatok priemyselnej výroby ocele a vývoj výťahov.
Fatrikum
História výskumu
Niektorí autori poukazujú na to, že fatrikum môže byť oveľa viac prepojené so severným veporikom, kde dokumentujú viacero rozsiahlych severovergentných násunov kryštalinika aj redukovaného sedimentárneho obalu. Títo autori preto tvrdia, že pre krížňanský príkrovový systém (fatrikum) je vhodnejšie pomenovanie veporikum (resp. rimavikum).
Geologická stavba
Fatrikum pôvodne tvorilo sedimentačnú panvu na severe veporika. Pri vrásnení Západných Karpát sa ale táto panva začala uzatvárať a sedimenty, ktoré v nej boli, sa odtrhli a boli z nej vytlačené pred čelo postupujúceho orogénu. Zjavná spätosť s veporikom je viditeľná najmä na juhu fatrika a severe veporika v Nízkych Tatrách. Časť sedimentárneho pokryvu veporika označované ako jednotka Veľkého Boku tvorí koreňovú časť príkrovu, ktorá zostala na svojom pôvodnom mieste. V dôsledku spätosti fatrika s veporikom, najmä jeho veľkobockou jednotkou, je niekedy v odbornej literatúre označované ako veporikum, resp. jeho súčasť.
Príkrov sa vyznačuje širokým stratigrafickým rozsahom od spodného triasu po vrchnú kriedu. Najmä charakteristické triasové horniny sú blízke platformnému vývoju s karbonátovou sedimentáciou gutensteinských vápencov a ramsauských dolomitov. Na rozdiel od hronika (v jeho nadloží), ktoré má podobný vývoj, má výraznejšie vyvinutý karpatský keuper a naopak tenké lunzské vrstvy. Jurské a spodnokriedové horniny sa vyvíjali v dvoch prostrediach. Hlbšie reprezentuje zliechovská jednotka s typickými ílovitými vápencami, označovanými ako fleckenmergel, a rádiolaritmi. Plytšie označované vysocká jednotka, vyvíjajúce sa na kontinentálnom svahu má viac plytkovodný a organodetritický charakter. Kvôli vhodným vlastnostiam hornín, najmä vhodne umietnenému koupru s bridlicami, ktoré sú veľmi vhodné pre odlepenie príkrovu, sa v ňom vyskytuje viacero digitácií, podružných duplexov v rámci samotného príkrovu, napr. digitácia Lysice.
V niektorých pohoriach má fatrikum tvar len mierne zvlneného doskovitého telesa. Jeho najpevnejšie časti tvorí hrubý podstavec triasových vápencov a dolomitov, typický napr. vo Veľkej Fatre. Vo svojej čelnej časti má komplikovanejšiu stavbu, vystupujú tu najmä jeho mladšie časti, ktoré sú výrazne tektonicky postihnuté (ležaté vrásy uťaté prešmykmi, tektonické šupiny a pod.), čo je najpríznačnejšie pre Strážovské vrchy a Považský Inovec. Súbory okrajových jednotiek, ktoré sa vyvíjali pôvodne na okraji fatrickej panvy, tvoria niektoré časti Strážovských vrchov, Považského Inovca a Malých Karpát. Fatrikum sa obvykle nachádza na mladších sedimentoch tatrického obalu. V mnohých pohoriach sa v jeho tektonickom nadloží nachádza vyšší príkrov hronikum. Vzniká tým typický fenomén príkrovovej stavby, pretože obal tatrika, fatrikum aj hronikum majú podobný vrstevný sled a tieto sledy sa tak v teréne 3x opakujú. Pri výskume a geologickom mapovaní je preto nutné poznať jednotlivé špecifická vo vrstevných sledoch týchto jednotiek.
Mrakodrap
Dejiny
Prvý mrakodrap bol postavený v rokoch 1884 – 1885 v Chicagu a to desaťposchodový Home Insurance Building. Dnes už jeho výška nie je výnimočná, no architekt William Le Baron Jenney tu prvýkrát použil rámovú nosnú konštrukciu. Celú tiaž nesie namiesto nosných stien oceľová konštrukcia. Tento vynález bol základným kameňom v ďalšom vývoji skeletových stavieb.
Fatrikum
Členenie
vpravo|300px Fatrikum na povrchu tvorí viacero typov pripovrchových jednotiek. Prvé dve sú čiastočne nasunuté na tatrikum v podobe duplexov.
Mrakodrap
Dejiny
Aj Spojené kráľovstvo prispelo skorými mrakodrapmi. K prvým patril v tom čase najväčší hotel sveta, Grand Midland Hotel, známy ako St Pancras Chambers v Londýne, otvorený v roku 1873. Jeho hodinová veža dosiahla výšku.
Fatrikum
Predmezozoické celky
Na povrchu veľmi zriedkavo zachovaný predalpínsky fundament fatrika tvoria rôzne typy vyššie premenených hornín (ruly, amfibolity, migmatity) lokálne s útržkami granitoidov hlavne v starohorskej a smrekovickej jednotke a tiež menej metamorfovaných hornín – fylitov a svorov v rázdielskej jednotke. Na predalpínske kryštalinikum nasadajú diskordantne sedimenty vrchného permu, ktoré sú zachované iba lokálne, najčastejšie v blízkosti domovskej oblasti. V rázdielskej jednotke sú to skýcovské súvrstvie tvorené hruboklastickým materiálom a slopnianske súvrstvie bridličnatého charakteru. V starohorskej a smrekovickej jednotke vystupuje ekvivalentné hruboklastické špaňodolinské a korytnianske súvrstvie.
Trias a začiatok jury
Stratigrafický rozsah fatrika, najmä jeho spodných členov, sa líši. Za jeho najspodnejšiu časť, ktorá však väčšinou nie je zachovaná, možno považovať permoskýtske kremence označované ako lúžňanské súvrstvie. Najvyššiu časť lúžňanského súvrstvia tvoria bridlice, tzv. tretieho člena lúžňanského súvrstvia. V minulosti označované ako verfénske vrstvy, o ktorých sa usudzuje, že spolu s vrchnotriasovými bridlicami karpatského keupera vďaka svojim vlastnostiam tvorili najväčšiu časť plochy, na ktorej došlo k odlepeniu príkrovu. Tretí člen lúžňanského súvrstvia okrem bridlíc červenej a zelenkastej farby obsahuje aj telesá rauvakov. Sú to o bunkovité, dolomity, alebo častejšie pórovité vápence, ktoré vznikli ich dedolomitizáciou. Dolomity v súvrství boli značne poškodené pri presune príkrovu. Nad nimi sa nachádza pomerne hrubé súvrstvie gutensteinských vápencov (gutensteinské súvrstvie) nižšej časti stredného triasu (anis). Sedimenty karbonátovej platformy tvoria ďalej nadložné dolomity ramsauského súvrstvia. Miesto tohto súvrstvia sa v niektorých pohoriach nachádzajú tzv. podhradské vápence s fosíliami konodontov. Sedimentácia ramsauských dolomitov bola v niektorých oblastiach v karne prerušená výkyvmi klímy, počas ktorej sa usadili tenké flyšové lunzské vrstvy. Ich vznik bol dlhú dobu pre geológov nepochopiteľný. Lunzské vrstvy oddeľujú od ramsauského súvrstvia veľmi podobné hlavné dolomity označované ako aj ako hauptdolomit (z nem. haupt - hlavný). Nad dolomitmi, vznikajúcimi vo veľmi plytkom a pre živočíchy nehostinnom príbrežnom prostredí (tzv. sebchy), sa nachádza súvrstvie karpatského keupru. Usadzovalo sa vo vrchnom triase (presne norik) a tvoria ho lagunárne červené, fialové až čierne ílovité bridlice s telesami pieskovcov, kremencov a typických žltých dolomitov. Vo vrtoch sa v tomto súvrství našli aj sadrovce. Toto typické súvrstvie dosahuje vo fatriku najväčšiu hrúbku, na niektorých miestach do 100 m. V najvyššom triase (rét) sa more do oblasti vrátilo a spôsobilo usadenie fatranského súvrstvia (známe aj ako kössenské súvrstvie). Lumachelové vápence sú tvorené úlomkami, ktoré morský príboj a búrky zmyli z koralových útesov. V súvrství sa miestami vyskytujú aj oolitické vápence alebo telesá oolitických železných rúd. Keuper, spolu s výraznejším podielom potriasových členov, je jedným z hlavných poznávacích znakov fatrika. Po usadení fatranského súvrstvia sa začiatkom jury v hetanži sedimentácia zmenila. Vzniklo kopienecké súvrstvie, jeho hlavnú časť tvoria tmavosivé, prípadne zelenkasté, vápnité ílovce občas s pieskovcami. Ílovce zvetrávajú do sivohneda.
Mrakodrap
Dejiny
New York City a Chicago už od skorého vývoja mrakodrapu súťažili medzi sebou o najvyššiu budovu sveta. V roku 1895 v New Yorku dokončili American Surety Building, ktorou získali prvenstvo. Chicago stanovilo maximálnu výšku budov a to 40 podlaží, čím ponechalo víťazstvo na dlhý čas New Yorku. Tam sa začali obchodníci predbiehať medzi sebou s túžbou získať titul najvyššej budovy sveta. Od roku 1930, kedy bola postavená Chrysler Building a roku 1931 Empire State Building, sa tieto stavby držali na rebríčku najvyšších budov až 40 rokov. Od tohto roku sa začali objavovať mrakodrapy aj v Latinskej Amerike (São Paulo, Caracas, Mexiko) a v Ázii (Tokyo, Šanghaj, Hongkong, Singapur, Mumbai, Jakarta, Kuala Lumpur, Taipei, Bangkok).
Fatrikum
Trias a začiatok jury
Sedimenty jury a spodnej kriedy sú diferencované na niekoľko vývojov, čo spôsobilo rozčlenenie sedimentačného pri rozpade a prehlbovaní oblasti. Pre krížňanský príkrov je typická hlavne hlbokovodná zliechovská jednotka (sekvencia, sukcesia či vývoj). Plytšie umiestnená bola vysocká a jej podobné jednotky.
NGC 7833
NGC 7833 je štvorhviezda v súhvezdí Pegas, ktorú objavil francúzsky astronóm Guillaume Bigourdan 18. novembra 1886.
Fatrikum
Zliechovská jednotka (jura - alb-cenoman)
Zliechovská jednotka pokračuje z kopieneckého súvrstvia veľmi typickým členom vrstevného sledu fatrika, ktorý tvorí súvrstvie Janovky (allgäuské súvrstvie). Tvoria ho sivé škvrnité slienité vápence a bridlice. Typické slienité vápence sú označované ako fleckenmergel. Súvrstvie je miestami bežne viac než 100 m, niekedy až 150 - 200 m hrubé. Usadzovali sa od sinemúru po toark. Tieto sedimenty sú obsahujú typické stopy po prežieraní, pozorovateľné po navlhčení ako tmavé šmuhy. Fleckenmergel niekedy prechádza do adnetského súvrstvia s hľuznatými vápencami alebo hierlatzských vápencov. Do bajoku pokračuje tzv. kremitý fleckenmergel. Ten sa postupne v priebehu batu zmenil na sedimentáciu rádiolaritov ždiarskeho súvrstvia. V závere jury (kimeridž) sa na dne najhlbšej časti fatrickej panvy postupne zmenila sedimentácia cez sakokómové vápence jaseninského súvrstvia do titónskych až spodnokriedových (neokóm) svetlých kalpionelových slienitých vápencov (známych ako biancone alebo maiolica) osnického súvrstvia, na rozdiel od tatrika sú vo fatriku tieto horniny obvykle bez rohovcov. V staršej literatúre bol pre tieto horniny tiež zaužívaný názov slienité vápence neokómu.
Mrakodrap
Dejiny
Silueta Chicaga nedovolila presiahnuť výškové obmedzenie, až kým ho nezrušili v roku 1960. Nasledujúcich 15 rokov vyrástli mnohé veže, vrátane 442-metrovej Sears Tower. Chicago prežíva v súčasnosti stavebný boom, ktorý výrazne zmení siluetu mesta. Od roku 2000 postavili viac než 40 budov s minimálnym počtom 50 podlaží. Chicago Spire, Trump International Hotel and Tower (Chicago), Waterview Tower, Mandarin Oriental Tower, 29 – 39 South LaSalle, Park Michigan, a Aqua sú len niektoré z významných projektov.
Hongkong je ďalším mestom s veľkým množstvom mrakodrapov a predpokladá sa ešte s ďalším početným nárastom, ktorý vyžaduje potreba ďalších administratívnych, ako aj obytných priestorov v tejto oblasti. Nový komplex v Kowloon zahrňuje viac polyfunkčných veží, jedna z nich by mala mať 118 podlaží.
Fatrikum
Zliechovská jednotka (jura - alb-cenoman)
Vo vrchnej kriede pokračovala sedimentácia slienitých, miestami škvrnitých vápencov s nepravidelnými telesami slieňovcov a slienitých bridlíc. Označujú sa ako mráznické súvrstvie. Od albu po apt sa v celom fatriku usadzovali slienité a ílovité bridlice s tenkými telesami pieskovcov, označované ako porubské súvrstvie. Tento flyš, usadzujúci sa ďaleko od pevniny, bol prvým príznakom postupu horotvorných pohybov. V niektorých pohoriach sa vo fatrických horninách tohto veku nachádzajú bázické výlevné horniny. Celková sedimentácia sa v tomto priestore ukončila v albe až cenomane, kedy došlo k presunu príkrovov. Zliechovská sekvencia dosahuje hrúbku do 2000 m.
Mrakodrap
Dejiny
Chicago, Hongkong a New York, známe ako „veľká trojka“, majú najpôsobivejšie siluety. Mnoho ďalších veľkých miest však prežíva obrovský boom vo výstavbe mrakodrapov napríklad Šanghaj v Číne, Dubaj v Spojených arabských emirátoch a Miami v USA.
Fatrikum
Vysocká jednotka (jura - alb-cenoman)
Vysocká sekvencia má v spodnej jure prevahu krinoidových vápencov s rohovcami. Sú to uloženiny oceánskeho svahu. Označujú sa ako vývratské a prístodolské súvrstvie. Strednú juru tvoria piesčité krinoidové vápence vilského súvrstvia. Na ne nasadajú hľuznaté a kremité vápence tegernseeskeho súvrstvia. Nasledujúce súvrstvie Padlej vody (titón - valanžin) a hlbočské súvrstvie sú ekvivalentami rovnako starých hornín zliechovskej sekvencie, obsahujú však viac terigénnej prímesi, zmytej z blízkych plytších oblastí a kontinentu. Na niektorých miestach sa v baréme a apte usadili alodapické vápence (bohatské súvrstvie, muránsky vápenec), ktoré sa zosúvali z plytkovodných urgónskych platforiem. Sedimentáciu zakončilo, podobne ako v celom fatriku, porubské súvrstvie.
Mrakodrap
Súťaž o najvyšší mrakodrap na svete
thumb|Skyscrapercompare thumb|Chrysler Building
Na začiatku 20.storočia bolo centrom architektonického smeru Beaux-Arts New York. Priťahoval takých talentovaných architektov ako napríklad Stanford White a Carrere and Hastings. S pokrokovým storočím prichádzali stále lepšie konštrukčné a inžinierske technológie a New York sa stal ohniskom pretekov o najvyššiu budovu sveta. Siluetu mesta rýchlym tempom komponovali početné mrakodrapy, z ktorých mnohé sa stali ikonami architektúry 20.storočia.
Prvenstvo najvyššej budovy udržali Spojené Štáty do roku 1997, kedy otvorili Petronas Towers v Kuala Lumpur, v Malajzii. O ďalší rekord sa postarala opäť Ázia a to roku 2004 otvorením Taipei 101 v meste Taipei, na Taiwane. V roku 2009 prekonal všetky doterajšie rekordy mrakodrap Burdž Chalífa v Dubaji s výškou 828 metrov, v Spojených Arabských Emirátoch.
Mrakodrapy na Slovensku
thumb|Tower 115, oficiálne najvyššia budova na Slovensku
Na Slovensku sa v súčasnosti nenachádza žiadny mrakodrap vyhovujúci definícii (výška 150 metrov). Prvou obývateľnou výškovou budovou na Slovensku bol obytný dom Manderlák v Bratislave, ktorý je pomenovaný po Rudolfovi Manderlovi, s výškou 45 metrov. V súčasnosti sa prevažná väčšina moderných výškových budov na Slovensku nachádza a stavia v Bratislave. Aktuálne je najvyššia budova s výškou 125 metrov Nivy tower ako kancelárska budova komplexu novej autobusovej stanice Nivy. Prvý slovenský mrakodrap s výškou 168 metrov bude dostavaný asi v roku 2023. Bude súčasťou nákupného centra Eurovea 2. V Košiciah sa práve teraz nenachádza žiadna budova podobná mrakodrapu.
Mrakodrapy v Česku
V Česku sa v súčasnosti nenachádza žiadny mrakodrap vyhovujúci definícii (výška 150 metrov). Väčšina výškových budov sa nachádza v Prahe a niekoľko v Brne, hoci v Bratislave sa ich nachádza a stavia viac ako v Prahe a Brne dokopy. Najvyššou budovou v Česku je výšková budova AZ Tower v Brne s výškou 111 metrov, 2. najvyššia je City Tower v Prahe s výškou 109 metrov, nasleduje City Empiria s výškou 104 metrov.
Saint-Epvre
Saint-Epvre je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Moselle, v regióne Lotrinsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Frank Zappa
Frank Vincent Zappa, známy ako Frank Zappa (* 21. december 1940, Baltimore, Maryland, USA – † 4. december 1993, Los Angeles, Kalifornia) bol americký hudobník, kapelník, hudobný skladateľ, producent, gitarista a filmár. Jeho práca bola charakteristická nekonformným prístupom, voľnými improvizáciami, experimentovaním so zvukmi, hudobnou virtuozitou a satirickým pohľadom na americkú kultúru. Vo svojej viac ako 30 ročnej kariére sa venoval viacerým hudobným žánrom. Komponoval rockovú, popovú hudbu, džez, či jazz fusion, orchestrálne diela modernej klasickej hudby, rockovej opery, práce v štýle musique concrète, absurdity a príkreho, satirického humoru. Je producentom väčšiny z viac ako 60 albumov, ktoré vydal ako sólový hudobník, alebo so svojou skupinou The Mothers of Invention. Je považovaný za jedného z najviac inovatívnych a štýlovo rôznorodých rockových hudobníkov svojej generácie. Frank Zappa režíroval aj celovečerné filmy a hudobné videá a bol autorom grafických návrhov obalov hudobných albumov.
Zappa bol hudobným samoukom, ktorý preberal vplyvy z rôznych žánrov a preto je ťažké kategorizovať jeho hudobné dielo. V mladosti čerpal inšpiráciu od skladateľov hudobnej klasiky 20. storočia ako boli Edgard Varèse, Igor Stravinskij a Anton Webern ale aj z R&B 50. rokov. Klasickú hudbu začal komponovať už na gymnáziu, no v tom istom čase hrával na bicie nástroje v hudobnej skupine hrajúcej R&B. Neskôr sa preorientoval na elektrickú gitaru. V roku 1966 nahral so skupinou Mothers of Invention albumom Freak Out!. Na tomto svojom debute konvenčný rokenrol kombinoval so štúdiovou kolážou spoločných hudobných improvizácií. S takýmto eklektickým a experimentálnym prístupom pokračoval aj naďalej bez ohľadu na to, či si ako základný formát interpretácie vybral džez, rock alebo klasickú hudbu.
Hudobné nahrávky Franka Zappu sú spájané konceptuálnou kontinuitou. Sám ju nazval „Project/Object“. Má množstvo hudobných fráz, myšlienok a symbolov, ktoré sa v obnovených verziách vynárajú v jeho albumoch. Jeho texty často humorne odrážajú jeho odmietanie ikonického pohľadu na zavedené sociálne a politické procesy, štruktúry a hnutia. Zappa bol kritikom bežného stereotypného vzdelávania a organizovaného náboženstva. Zároveň bol priamym a vášnivým stúpencom slobody prejavu, sebavzdelávania, spoluúčasti na politickom dianí a zrušenia cenzúry. Oproti mnohým rockovým hudobníkom svojej generácie neužíval drogy, no podporoval ich dekriminalizáciu a regulovaný predaj.
Počas života bol Frank Zappa vysoko produktívnym, plodným umelcom. Bol rešpektovaný hudobnou kritikou, ale aj kolegami z jeho hudobnej brandže. Ako nezávislý umelec, dosahoval komerčný úspech hlavne v Európe. Ovplyvnil mnohých hudobníkov a hudobných skladateľov. Medzi jeho ocenenia patrí aj uvedenie do Rokenrolovej sieni slávy (1995), či cena Grammy za celoživotný prínos z roku 1997. V roku 2004 časopis Rolling Stone dal Franka Zappu na 71. miesto zoznamu „Stovky najlepších hudobníkov všetkých čias“ a v roku 2011 na 22. miesto zoznamu „Stovky najlepších gitaristov všetkých čias“.
Detstvo
Narodil sa v Baltimore ako najstarší zo štyroch súrodencov. Vyrastal taliansko-americkej rodine, v ktorej sa so starými rodičmi dohováral po taliansky. Jeho matka (rodená Collimoreová), mala taliansko francúzsky pôvod. Jej rodina pochádzala z Neapola a zo Sicílie. Jeho otec, Francis Vincent Zappa, mal grécko-arabské korene a bol imigrantom zo sicílskeho mesta Partinico. Rodina sa často sťahovala. Otec, ktorý bol chemik a matematik, pracoval v armádnom priemysle. Po krátkom pobyte na Floride v 40. rokoch sa presťahovali do Marylandu, kde v Edgewoode pracoval na základni chemických zbraní patriacich k vojenskému zariadeniu Aberdeen Proving Ground. Ich domov sa nachádzal v blízkosti skladíšť s Yperitom a tak museli mať k dispozícii plynové masky. Na Zappu skutočnosti okolo podmienok v akých vyrastal ovplyvnili natoľko, že nie je výnimkou, že nachádzame v jeho tvorbe odkazy na biologické ohrozenie, zbrane, či armádny priemysel.
Zappa býval v detstve často chorý. Mal astmu a problémy s bolesťami uší a s prinosovými dutinami. Lekár jeho zápaly prinosových dutín liečil tým, že mu do nosných dierok vkladal tampóny s rádiom. V tých časoch ešte nebolo toľko poznatkov o rizikách používania röntgenového žiarenia na terapeutické účely a jeho súvislosti s onkologickými ochoreniami. Neboli ešte dostatočné štúdie, ktoré by to potvrdili. Táto fixácia na nos, či témy užívania liekov nosom sa často v neskoršej dobe stávali Zappovým zdrojom inšpirácie pre texty, hudbu, ale vidieť ich aj na obaloch albumov, ktoré mu tvoril jeho dlhodobý spolupracovník, výtvarník Cal Schenkel. Zappova chorľavosť v mladosti mohla mať súvislosť s expozíciou stopových častí Yperitu, ktoré sa mohli nachádzať v okolí chemických skladov. Jeho zdravotný stav sa zhoršil, keď žil v Baltimore. V roku 1952 sa Zappova rodina zo zdravotných dôvodov sťahovala. Najprv sa presťahovali sa do kalifornského Monterey, kde jeho otec učil metalurgiu na Naval Postgraduate School. Čoskoro zmenili bydlisko na Claremont, potom na El Cajon, aby sa nakoniec usadili v San Diegu.
Prvé hudobné záujmy
V prvej skupine na gymnáziu v San Diegu Frank Zappa hral na bicie nástroje. Niekedy v tom čase mu rodičia kúpili gramofón, vďaka ktorému sa hlbšie zoznamoval s hudbou a začal si zhromažďovať vlastnú zbierku hudobných nahrávok. Veľké množstvo singlov s hudbou v štýle R&B z tejto doby si zachoval po celý svoj život. Zaujímal sa o podstatu zvukov hlavne o zvuky bicích a perkusných nástrojov. Ako 12 ročný získal malý bubon a získaval základy o orchestrálnych perkusiách. Jeho záujem o modernú klasickú hudbu začal keď si v časopise LOOK prečítal článok o maloobchodnom reťazci Sam Goody, ktorý ponúkal na predaj aj také neobvyklé hudobné LP platne ako bola kompilácia The Complete Works of Edgard Varèse, Volume One. Autor v článku písal o Varèseho rytmickej kompozícii Ionisation, ako o „čudnej zmesi bubnovania a iných zvukov“. Zappa sa rozhodol hľadať Varèseho hudbu. Asi po roku ho zaujal album, ktorý mal na obale fotografiu človeka pripomínajúceho vzhľadom „šialeného vedca“. Potom ako zistil, že ten „vedec“ je vlastne Varèse po krátkom dohadovaní si album za výhodnú cenu kúpil. Tak sa začala Zappova celoživotná vášeň pre Varèseho kompozície, ako aj pre diela ostatných skladateľov modernej klasickej hudby. thumb|upright|Zappova fotografia z ročenky z roku 1958
V roku 1956 sa Zappovci presťahovali do kalifornského Lancasteru, farmárskeho mestečka s letiskom v Antelope Valley pri Mohavskej púšti, ktoré je v blízkosti Edwardsovej základni vzdušných síl. Na toto miesto neskôr Zappa odkazuje vo svojej skladbe „Village of the Sun“. Mladého Franka vtedy v záujme o hudbu podporovala hlavne jeho matka. Nemala v obľube Varèseho hudbu, no na jeho pätnáste narodeniny zariadila, aby Frank mohol tomuto skladateľovi zavolať cez medzimestskú telefónnu linku. V tom čase Varèse bol v Európe a tak sa Zappa zhováral so skladateľovou manželkou, ktorá mu prisľúbila, že zariadi, aby sa s ním Varèse neskôr telefonicky skontaktoval. Skladateľ mu v dopise poďakoval za jeho záujem a spomenul aj, že práve komponuje skladbu, ktorá má názov „Déserts“. Zappa, ktorý práve žil v púštnom meste Lancaster, prijal túto informáciu s veľkým nadšením. Varèse zároveň pozval Franka na návštevu kedykoľvek, keď príde do New Yorku. Návšteva sa nikdy neuskutočnila (Varèse v roku 1965 zomrel), no Zappa po celý svoj život vystavoval tento list zarámovaný na stene. Na niekoľkých svojich starších albumoch vzdával Zappa poctu Varèsemu jeho citátom: „The present-day composer refuses to die“.
Na strednej škole, Antelope Valley High School, sa Zappa stretol s Donom Vlietom, ktorý si neskôr meno rozšíril na „Don Van Vliet“ a na pódiu vystupoval ako Captain Beefheart. Zappa a Vliet sa stali blízkymi priateľmi. Mali spoločný záujem o zbieranie nahrávok R&B a navzájom sa umelecky ovplyvňovali počas celej svojej hudobnej kariéry. V tom istom čase Zappa začal hrať na bicie nástroje v miestnej kapele The Blackouts. Zloženie skupiny bolo pestré a hral v nej aj Euclid James "Motorhead" Sherwood, ktorý sa neskôr stal členom Mothers of Invention. Zároveň v tomto čase u Zappu narastal záujem o hru na gitaru, ktorý vyvrcholil v roku 1957, kedy sa tomuto nástroju začal venovať naplno. Okrem mnohých iných hudobníkov patrili medzi jeho gitarové vzory: Johnny Watson, Howlin' Wolf a Clarence "Gatemouth" Brown. V 70. a 80. rokoch Zappa pozval Watsona na nahrávanie viacerých svojich albumov. Zappa považoval hru na sólovú gitaru za istý spôsob modelovania „vzdušnej sochy“, pričom si rozvíjal svoj vlastný eklektický, inovatívny a veľmi osobitý štýl.
Zappov záujem o kompozíciu a aranžmány sa rozvíjali už od jeho posledných rokov na strednej škole. V poslednom roku napísal, aranžoval a aj dirigoval avantgardnú hudobnú skladbu pre školský hudobný orchester. Školu Antelope Valley High School ukončil maturitnou skúškou v roku 1958. Neskôr na svojom debutovom štúdiovom albume, Freak Out! (1966), vzdal poctu dvom svojim učiteľom hudby z tejto školy. Pre časté sťahovanie rodiny Zappovcov, navštevoval Frank najmenej šesť rôznych stredných škôl. Býval v triede nesústredený, unudený a často svojim nevhodným správaním rozptyľoval ostatných spolužiakov. V roku 1959 sa pokúsil o štúdium na Chaffey College, no po prvom semestri zo školy odišiel. Odvtedy sa u neho zachovalo pohŕdanie voči formálnemu vzdelávaniu. Aj svojim deťom odmietal prispievať na vzdelanie po 15. roku života.
V roku 1959 Zappa odišiel z domu a býval v malom byte v losangeleskej štvrti Echo Park. Počas krátkeho štúdia kompozície u profesora Karla Kohna z Pomona College z Claremontu sa zoznamil s Kathryn J. "Kay" Shermanovou, s ktorou sa presťahoval do kalifornského Ontária, kde 28. decembra 1960 spolu uzavreli manželstvo. Krátku dobu Frank Zappa pracoval v reklamnom biznise. Jeho pobyt v obchodnom svete, bol krátky, ale priniesol mu cenné poznatky o tejto práci. Počas kariéry sa zaujímal aj o vizuálnu prezentáciu svojej práce, vytvoril návrhy obalov niektorých svojich albumov, či režíroval svoje vlastné filmy a videá.
Štúdio Z
Zappa sa pokúšal zarábať na živobytie ako hudobník a skladateľ a hrával s viacerými verziami zostáv skupiny The Blackouts na vystúpeniach v rôznych nočných kluboch. Nahral dva hudobné soundtracky pre nízkorozpočtové filmy The World's Greatest Sinner (1962) a Run Home Slow (1965). Prvý z filmov bol vyrobený pod taktovkou herca a producenta, Timothyho Careya a nahrávka vznikla v roku 1961. Obsahuje viacero hudobných tém, ktoré Zappa použil na svojich nasledujúcich albumoch. Výňatky zo soundtrackov vyšli po Zappovej smrti na albume The Lost Episodes (1996).
Začiatkom 60. rokov Zappa písal piesne pre lokálnych hudobníkov, občas spolupracoval so spevákom a skladateľom Rayom Collinsom a producentom Paulom Buffom. V kalifornskom meste Rancho Cucamonga Buff vlastnil nahrávacie štúdio, Pal Recording Studio, v ktorom mal vtedy unikátny päťstopý magnetofón vlastnej výroby. V tom čase to bolo najsofistikovanejšie komerčné hudobné štúdio, lebo malo multistopový nahrávací systém. Priemyselným štandardom pre menšie štúdiá v tom čase bolo, že vlastnili mono, nanajvýš stereo (dvojstopý) nahrávací systém. Napriek tomu, že Zappa v tom čase nedosahoval výnimočné komerčné úspechy, zarobil si dosť na to, aby dokázal v roku 1963 zahrať koncerty s jeho orchestrálnou hudbou, ktorú nahrával a vysielal v médiách. Vystúpil v tomto roku v Allenovej nočnej šou, kde použil bicykel ako hudobný nástroj. Použil na to slák, ktorý si požičal od basistu z orchestra a paličky na bicie nástroje. Slák použil na špice kolies, čím na svojom novom nástroji vylúdil zvláštny komický zvuk. Pod spoločným menom, The Soots, nahral Zappa niekoľko pesničiek s Captainom Beefheartom. Vydavateľ Dot Records piesne zamietol a označil ich že sú „bez komerčného potenciálu“. Zappa tento verdikt následne citoval na obale albumu Freak Out!
V roku 1964, potom ako sa mu začalo rozpadať manželstvo, Zappa dlhý čas trávil v nahrávacom štúdiu Pal, kde celé hodiny denno-denne nahrával a experimentoval s viacstopovým prehrávaním hudobných nápadov. Pracovné postupy, na ktoré pritom prišiel si osvojil na celý zvyšok svojej hudobnej kariéry. Z príjmov, ktoré získal za filmovú hudbu, Zappa prevzal hudobné štúdio od Paula Buffa, ktorý vtedy pracoval s Artom Laboem v nahrávacom štúdiu Original Sound. Toto štúdio bolo premenované na „Studio Z“. Štúdio bolo občas prenajímané iným hudobníkom. Hrali v ňom aj Frankovi priatelia, medzi nimi aj James "Motorhead" Sherwood. Zappa v tom čase začal hrávať na gitaru v miestnych baroch v klasickom rokenrolovom triu (tzv. „power trio“ zložené základných nástrojov: bicie, gitara, basová gitara), ktoré nazvali The Muthers.
V jednom článku v lokálnych novinách opisovali Zappu ako „filmového kráľa z Cucamonga“ a dávali na neho miestnej polícii tip, že vyrába pornografické filmy. V marci 1965 ho jeden tajný agent požiadal aby mu pre jedno lúčenie so slobodou za sto dolárov vyprodukoval zvukovú nahrávku s erotickými zvukmi. Zappa pre túto objednávku s jeho kamarátkou nahrali falošnú erotickú scénku. Pri odovzdávaní pásky boli obaja zatknutí, polícia im prehľadala nahrávacie štúdio a zhabala všetok zvukový materiál. Novinári z The Daily Report boli na všetko vopred pripravení a hneď na druhý deň po zatknutí vydali správu, že „špeciálna jednotka vyšetrovateľov sa v piatok v zvukovom štúdiu zmocnila nahrávok, ktoré boli vyprodukované počas výroby filmu o swingers go-go party a zatkla pritom aj samozvaného filmového producenta“. Zappa bol obvinený z „konšpirácie s účelom výroby pornografie“. Tento zločin s polročným väzením bol prekvalifikovaný na priestupok a Zappa bol po desiatich dňoch prepustený z väzenia. Incident s krátkym väznením ale v Zappovi zanechal hlbokú stopu. Vyformoval v ňom silný odpor a anti autoritárske postoje. Stratil v tom čase veľa rozpracovaných nahrávok. Polícia mu vrátila iba 30 z 80 hodinových zvukových pások. Zappa nakoniec nedokázal platiť za štúdio nájomné a tak ho odtiaľ vysťahovali. Niektoré z jeho vecí sa mu podarilo získať ešte v roku 1966, keď bolo štúdio zbúrané.
Formovanie
V roku 1965, potom, ako sa pohádal s pôvodným gitaristom, požiadal Ray Collins Zappu, či by nehral s miestnou R&B skupinou, Soul Giants. Zappa jeho žiadosť prijal a čoskoro sa stal lídrom skupiny a podieľal sa v nej aj ako ďalší sólový spevák. Zároveň presvedčil ďalších členov kapely aby hrali jeho aj jeho hudbu. Chcel tým zvýšiť ich šancu získať zmluvu s niektorou nahrávacou spoločnosťou. zhodou okolností si skupina na americký sviatok, Deň matiek, zmenila názov na „Mothers“. Návštevnosť ich vystúpení začala narastať potom ako sa s nimi spojil manažér Herb Cohen. V tom čase boli naviazaní na narastajúcu undergroundovú hudobnú scénu v Los Angeles.
V auguste 1965 sa v Los Angeles uskutočnili rasovo motivované pouličné nepokoje, ktoré si vyžiadali 34 obetí a vznikli pri nich škody viac ako 40 miliónov dolárov. Táto udalosť, ktorá sa do histórie USA zapísala ako Watts riots, sa stala inšpiráciou pre skladbu „Trouble Every Day“, ktorú Mothers hrali keď si ich v roku 1966 všimol hudobný producent, Tom Wilson. Wilson, ktorý bol v tom čase jedným z mála uznávaných afro-amerických hudobných producentov, pracoval aj pre Boba Dylana, či pre formáciu Simon & Garfunkel. Tento producent podpísal s Mothers zmluvu pre hudobnú značku Verve, ktorá patrila k divízii MGM. V hudobnom biznise mali Verve v 40. a 50. rokoch výraznú reputáciu v publikovaní hlavne džezových nahrávok, no nevyhýbali sa ani produkovaniu hudby pre popových, či rockových fanúšikov. Vydavateľstvo trvalo na tom, aby si skupina zmenila svoj názov na The Mothers of Invention. Slovko „Mother“ mohlo byť v miestnom žargóne synonymom pre termín „motherfucker“, ktorý na druhej strane môže okrem oplzlého významu v rockovom žargóne označovať aj výnimočne zručného hudobníka.
Debutový album: Freak Out!
S Wlsonom ako oficiálnym producentom, Mothers of Invention a štúdiový orchester nahrali inovatívny hudobný projekt, ktorý v roku 1966 vyšiel pod názvom Freak Out!. Po Dylanovom albume Blonde on Blonde bol Freak Out! druhým dvojalbumom v histórii rockovej hudby. Žánrovo zahŕňa hudobné vplyvy R&B, doo-wop, musique concrète, a experimentálnu zvukovú koláž, ktorá vystihuje subkultúru „freak“ z Los Angeles svojej doby. Napriek tomu, že s výsledným albumom Freak Out nebol úplne spokojný, tento projekt Zappu zaradil medzi radikálne, nové hlasy rockovej hudby, ktoré sú protikladom „zaužívanej konzumnej americkej kultúry“. Zvuk nahrávok na albume je surový, nespracovaný, no jeho aranžmány sú vysoko sofistikované. Počas nahrávania bolo pre štúdiových hudobníkov prekvapením, že sa od nich očakávalo, že budú hrať podľa notových partitúr a pod Zappovou dirigentskou taktovkou. Tento prístup pri zázname skladieb nebol v rockovej hudbe obvyklý. Texty skladieb vyzdvihujú nesúlad, znevažujú autority a majú v sebe dadaistické prvky. Na albume majú svoje miesto aj zdanlivo konvenčné ľúbostné piesne. Väčšina kompozícií pochádza od Zappu. Sú akýmsi precedensom pre jeho ďalšiu hudobnú kariéru. Zappa mal úplnú kontrolu nad aranžmánmi a hudobným výsledkom a nahrával aj väčšinu hudobných stôp. Wilson podporoval prepojenie s hudobným priemyslom a bol skupine, podľa potreby, otvorený poskytnúť aj finančnú podporu. Napriek tomu, že Wilson dokázal podporiť Zappu so skupinou mimoriadnou mierou umeleckej slobody a výrazne ich neobmedzoval ani časovo nahrávanie neprebiehalo úplne podľa plánov. V zachovanom rozhlasovom rozhovore z roku 1967, Zappa hovorí, že posledná jedenásťminútová kompozícia, „Return of the Son of Monster Magnet“, nebola v skutočnosti dokončená. Nahrávka, ktorá je na albume bola podkladom pre omnoho komplexnejšiu skladbu, no v MGM im už odmietli predĺžiť nahrávanie a tak vyšla v nedokončenej podobe.
Počas nahrávania Freak Out! sa Zappa presťahoval do domu v štvrti Laurel Canyon, v oblasti Hollywood Hills v pohorí Santa Monica. Býval tam s priateľkou, Pamelou Zrubicou, ktorá sa podieľala aj na nahrávaní v štúdiu. Ich bydlisko sa stalo miestom kde sa stretávalo, či prebývalo mnoho hudobníkov a groupies. Po vydaní albumu Freak Out! a podpornom turné sa Zappa stretol s Adelaide Gail Sloatmanovou, s ktorou boli čoskoro vo vzťahu a po krátkej známosti v roku 1967 spolu uzavreli manželstvo. Mali štyri spoločné deti a zostali spolu až do Zappovej smrti v roku 1993.
Wilson sa stal producentom aj druhého albumu Mothers, Absolutely Free (1967). Bol nahrávaný v novembri 1966, neskôr prešiel zvukovými úpravami v štúdiách v New Yorku. V tomto prípade mal Frank Zappa, de facto, pod kontrolou väčšinu výroby tohto projektu. Je nahrávaný skupinou Mothers of Invention a zameraný na piesne, ktoré boli vyjadrením Zappových predstáv o spôsobe kompozície. Predstavujú náhle rytmické premeny v skladbách, ktoré sú zložené z rôznych častí. Príkladmi sú „Plastic People“ (skladba dala inšpiráciu pre meno českej skupiny The Plastic People of the Universe) a „Brown Shoes Don't Make It“. Tieto piesne obsahujú texty kritické voči pokrytectvu a konformite americkej spoločnosti, ale aj postoje voči kontrakultúre 60. rokov. Ako Zappa v albume poznamenal „Sme satirici a sme aj satirikmi všetkého“. Súčasne Zappa nahrával aj materiál pre orchestrálny album, ktorý ako sólový umelec vydal v roku 1967 u vydavateľa Capitol Records pod názvom Lumpy Gravy. Kvôli zmluvným problémom bol album stiahnutý z trhu. Zappa využil príležitosť, a radikálne reštrukturalizovať jeho obsah tým, že do obsahu pridal nové nahrávky improvizovaných dialógov. Potom, ako boli vyriešené zmluvné problémy, album znovu v roku 1968 publikovalo vydavateľstvo Verve. Je považovaný za „neuveriteľne ambiciózny hudobný projekt“, a „pomník Johnovi Cagemu“. ktorý v radikálnych nahrávacích technikách prelína orchestrálne motívy, hovorené slovo a elektronické zvuky. Pôvodné orchestrálne nahrávky z tohto projektu môžeme nájsť v box sete, ktorý v roku 2009 vyšiel pod názvom Lumpy Money.
Obdobie v New Yorku (1966–68)
Koncom roka 1966 Mothers of Invention hrali v New Yorku. Po vystúpení dostali kontrakt na koncert v Garrick Theater, ktorý sa mal konať na Veľkú noc v roku 1967. Ich účinkovanie bolo úspešné a tak Herb Cohen skupinu zazmluvnil na nasledujúci polrok.. Frank Zappa sa nato spolu s manželkou a so skupinou Mothers of Invention presťahovali do New Yorku. Ich šou boli kombináciou improvizovaných častí, v ktorých sa predviedli členovia kapely, ako aj predstavenie pôvodnej Zappovej tvorby. Všetko prebiehalo v priamej réžii Franka Zappu, ktorý svoje pokyny signalizoval rukami. Súčasťou vystúpení šou v Garrick Theater bola účasť hosťujúcich učinkujúcich a aktívna spolupráca s publikom.
Zappa patril k tým, ktorí mali silný avantgardný prístup a bol v opozícii voči hudobnému establishmentu 60. rokov. V nasamplovaných zvukoch vnášal do snímaných rádiových nahrávok svoje vlastné vo vyjadreniach slobodné filozofické názory. Podobnú techniku prístupu k tvorbe mali v 60. rokoch aj skupiny AMM a Faust. Pobyt v New Yorku nakrátko prerušili prvým európskym turné, po ktorom Mothers of Invention nahrali jeden zo svojich najviac uznávaných albumov, ktorý vydali 60. rokoch, We're Only in It for the Money (1968). Producentom albumu bol Zappa, Wilson bol označovaný za výkonného producenta. Od tohto albumu bol exkluzívnym producentom hudobných nosičov Mothers of Invention, výhradne už len Frank Zappa. We're Only in It for the Money je projekt, ktorý v svojej dobe obsahoval najkreatívnejšie spôsoby práce so zvukmi a v produkcii, aké v tom čase boli v populárnej hudbe. Piesne sú nemilosrdnou satirou hippies a kvetinkových („flower power“), nenásilných hnutí, ktoré sa rozvíjali v 60. rokoch. Vo zvukových vzorkách Zappa na tomto albume nemilosrdne plieni surf music, ako aj pieseň „Tomorrow Never Knows“ od skupiny The Beatles. Paródiou je aj obal albumu, ktorý imituje Sgt. Pepper's Lonely Hearts Club Band. Obal bol dielom Cala Schenkela, ktorého Zappa stretol v New Yorku. Tento obal bol začiatkom dlhodobejšej spolupráce, počas ktorej Schenkel navrhol aj ďalšie obaly albumov, ktoré vydali Mothers of Invention.
V porovnaní s tým, čo dovtedy vydal je nasledujúci album Mothers of Invention, Cruising with Ruben & the Jets (1968), veľmi odlišný. Je sériou doo-wopových songov a kritici sa nevedeli zhodnúť na tom, či sú poctou, alebo satirickým pohľadom na tento hudobný štýl. Zappa to neskôr okorenil vyjadrením, že tento album je koncipovaný tak, ako Stravinského kompozície v neoklasicistickom období: „ak Stravinský mohol prevziať klasicistické klišé a pretvoriť ich do neoklasicizmu, prečo by on nemohol použiť tento postup na doo-wop?“ Tému Stravinského Svätenia jari môžeme v jednej z nahrávok začuť.
Koncom 60. rokov sa Zappa zaoberal aj rozvojom obchodnej stránky svojej kariéry. Spolu s Herbom Cohenom v distribúcii vydavateľa Warner Bros. Records založili dve hudobné značky: Bizarre Records a Straight Records. Mali to byť podniky, ktoré podporovali vznik projektov a viesť kreatívny rozvoj. Captain Beefheart vydal u Zappu dvojalbum Trout Mask Replica, ale publikovali u neho aj ďalší ako napríklad Alice Cooper, The Persuasions, Wild Man Fischer a the GTOs. Vyšlo u nich aj päť posledných albumov, ktoré nahral Lenny Bruce.
V rokoch 1967 a 1968 sa Zappa dvakrát predstavil v programe so skupinou The Monkees. V jednej z častí ich televíznej série, v epizóde „The Monkees Blow Their Minds“, bol Zappa prezlečený za Michaela Nesmitha a robil s rzhovorom s Nesmithom, ktorý bol prezlečený za Zappu. Po interview za zvukov piesne „Mother People“ kladivom rozmlátil automobil. Druhýkrát so skupinou účinkoval v cameo postave v americkej komédii Hlava. Viedol tam kravu a Davymu Jonesovi povedal: „mládež Ameriky čaká na vás, aby ste im ukázali cestu“. Zappa mal rešpekt voči práci skupiny The Monkees a Mickymu Dolenzovi ponúkal miesto v Mothers of Invention. V spolupráci Dolenzovi bránili kontrakty s vydavateľom RCA/Columbia/Colgems.
Druhé európske turné Mothers of Invention prebehlo v septembri až októbri 1968. Vystúpili v nemeckom Essene a dánskom Copenhagene, pre nemecké televízne programy Beat-Club, hrali vo Francúzsku a Anglicku, potom v Amsterdame a v Royal Festival Halle v Londýne. Turné ukončili v Parížskej Olympii.
Rozchod skupiny
thumb|left|Zappa a The Mothers of Invention, [[Boulevard de Clichy|Theatre de Clichy, Paríž, 1971]] V polovici roku 1968 sa Zappa a Mothers of Invention vrátili do Los Angeles. Zappovci sa presťahovali do domu na Laurel Canyon Boulevard a hneď nato do ďalšieho naWoodrow Wilson Drive. Bolo to bydlisko, ktoré Zappovi zostalo na celý zvyšok jeho života. Napriek tomu, že sa skupina v Európe tešila priazni fanúšikov, Mothers of Invention sa po finančnej stránke nedarilo. Ich prvé nahrávky boli vokálne, no na koncertoch hrávali viac inštrumentálneho džezu a klasiky, čím dosť miatli svojich fanúšikov. Zappa pociťoval, že diváci nedokázali oceniť jeho „elektrickú komornú hudbu.“
V roku 1969 mali Mothers of Invention deväť členov a Zappa podporoval členov kapely zo svojich licenčných poplatkov be ohľadu, či v dielach účinkovali, alebo nie. Rok 1969 bol tiež rokom, kedy bol Zappa v nezhodách s MGM Records, prešiel k Warner Bros. Records, respektíve k dcérskej spoločnosti Reprise, kde mohol s Mothers použiť značku Bizarre Records.
Koncom roka 1969 Zappa rozpustil kapelu. Ako dôvod často uvádzal finančnú náročnosť, no komentoval aj slabú aktivitu členov kapely. Viacerí hudobníci boli zo Zappovho rozhodnutia sklamaní, niektorí dodávali, že pre sklon k perfekcionizmu stratil ľudskosť. Iní boli iritovaní jeho autokratickými spôsobmi a argumentovali tým, že Zappa nikdy na koncertných turné nebýval v tom istom hoteli ako oni. Niektorí členovia hrali so Zappom aj v nasledujúcich rokoch. Zvyšne nahrávky z tohto obdobia vydali v roku 1970 na albumoch Weasels Ripped My Flesh a Burnt Weeny Sandwich.
Po rozpade Mothers of Invention vyšiel Zappovi uznávaný sólový projekt Hot Rats (1969). Je to prvý hudobný album Franka Zappu, ktorý obsahuje viac gitarových sól a je na ňom aj jeho kompozícia „Peaches en Regalia“, ktorá sa v obnovených verziách objavuje aj na ďalších Zappových nahrávkach. Na výrobe albumu so Zappom spolupracovali štúdioví hudobníci hrajúci džez, blues, či R&B, medzi nimi aj huslista Don "Sugarcane" Harris, hráči na bicie John Guerin a Paul Humphrey, multi-inštrumentalista, bývalý člen Mothers of Invention, Ian Underwood, a ďalší multi-inštrumentalista a basový gitarista Shuggie Otis. Medzi hosťami na nahrávaní bol aj Captain Beefheart, ktorý spieval v skladbe bez nástrojov, „Willie the Pimp“. Album sa stal populárnym v Anglicku, a je považovaný za nahrávku ktorá ovplyvnila vývoj žánru, ktorý dnes nazývame jazz-rock fusion.
Obnovenie Mothers a filmovanie
thumb|right|Frank Zappa v Paríži (začiatok 70. rokov) V roku 1970 sa Zappa stretol so Zubinom Mehtom. Spolu aranžovali koncert, na ktorom Mehta dirigoval losangeleský filharmonický orchester rozšírený o rockovú kapelu. Podľa vyjadrenia Franka Zappu hudbu zväčša skomponoval v moteloch počas turné s Mothers of Invention. Niektoré časti nahrávok boli neskôr použité vo filmovej snímke 200 Motels. Napriek tomu, že koncert bol úspešný, Zappove poznatky zo spolupráce so symfonickým orchestrom nemali u neho priaznivú odozvu. Táto nespokojnosť sa stala opakovanou témou počas celej jeho hudobnej kariéry. Mal pocit, že kvalita výkonu z jeho hudobných diel, ktorú dosahovali orchestre nebola adekvátna peniazom, ktoré minul na orchestre a nahrávania.
Nová verzia Mothers debutovala na Zappovom nasledujúcom sólovom albume, Chunga's Revenge (1970), po ktorom nasledoval dvojalbum, soundtrack k filmu 200 Motels (1971). Na nahrávkach účinkujú Mothers, Royal Philharmonic Orchestra, Ringo Starr, Theodore Bikel a Keith Moon. Tento film, ktorý nakrúcali počas jedného týžňa mimo Londýna v Pinewood Studios, spolu režírovali Zappa a Tony Palmer. Medzi Zappom a niektorými účinkujúcimi, či technickým štábom počas výroby vznikali rozpory. Film sa zaoberá tým, ako prežíva cestovanie rockový hudobník. Bol to prvý film, ktorý bol nahrávaný na video a potom prenášaný na 35 mm film. Bol to proces, ktorý umožňoval tvoriť nové vizuálne efekty. Odozvy na toto dielo boli zmiešané. Výsledok bol založený na orchestrálnej hudbe a Zappove sklamanie svetom klasickej hudby vystupňovalo potom, ako koncert, ktorý bol naplánovaný v Royal Albert Hall, zrušili zástupcovia organizácie, lebo v niektorých textoch identifikovali obscénne narážky. V roku 1975 prehral aj súdny spor s Royal Albert Hall za porušenie zmluvy.
Potom ako vyšiel projekt 200 Motels kapela šla na turné, z ktoré vzišli dva koncertné albumy, Fillmore East – June 1971 a Just Another Band from L.A.. Druhý z nich obsahuje dvadsaťminútovú nahrávku, „Billy the Mountain“, ktorá je Zappovým satirickým pohľadom na okolnosti okolo rockovej opery v Južnej Kalifornii. Táto kompozícia reprezentuje teatrálne predstavenie v podaní kapely, ktoré ja založené na piesňach vybudovaných do skečov scén z 200 Motels, ako aj nových situácií vo viacerých prípadoch vyobrazujú sexuálne excesy členov kapely na turné. V júni 1971 na koncertoch vo Fillmore sa na koncertnom pódiu Zappa spojil s Johnom Lennonom a s Yoko Ono. Ich vystúpenie bolo nahraté a Lennon uverejnil ukážky z nahrávok v roku 1972 na svojom albume Some Time in New York City. V roku 1992 svoje verzie nahrávok z tohto koncertu uverejnil Zappa na albume Playground Psychotics. Je na ňom aj skladba „Scumbag“ a rozšírená verzia avantgardného vokálneho kúsku od Yoko Ono (pôvodne sa volal „Au“), ktorý Zappa pomenoval „A Small Eternity with Yoko Ono“.
Nehoda, úraz a následky
right|thumb|Zappa a Mothers v roku 1971 Dňa 4. decembra 1971 zažil Zappa prvý zo svojich dvoch vážnych incidentov. Počas koncertu v švajčiarskom kasíne v Montreux niekto z publika vypálil svetlicu a počas následného požiaru spolu s so sálou vyhorela aj aparatúra skupiny. Táto udalosť sa stala nesmrteľnou potom, ako podľa jej motívu skupina Deep Purple zložila pieseň „Smoke on the Water“. Nahrávka z toho, čo sa udialo je aj na bootlegu, albume Swiss Cheese/Fire, ktorý vyšiel legálne ako súčasť Zappovej kompilácie Beat the Boots II. Potom, ako prišli o aparatúru za 50 000 tisíc dolárov Mothers po týždňovej pauze s požičanou technikou vystúpili v londýnskom Rainbow Theatre. Počas prídavku na koncerte jeden z divákov, Trevor Howell, strčil do Zappu tak nešťastne, že spadol do orchestriska. Po páde si členovia kapely mysleli, že Zappa zomrel: utrpel vážne zlomeniny, mal poranenia hlavy a zranenia na chrbte, na nohe a na krku. Okrem toho mal roztlačený hrtan, následkom čoho mu po vyliečení hlas poklesol o štyri poltóny.
Tento úraz spôsobil, že Zappa bol viac ako polroka pripútaný na invalidnom vozíku. Po návrate na pódium v septembri 1972 ešte stále musel nosiť dlahu, viditeľne kríval a nevydržal dlhšie stáť na javisku. Zappa hovoril, že jedna noha sa mu liečila dlhšie ako druhá. Odkaz na túto skutočnosť je v piesňach „Zomby Woof“ a „Dancin' Fool“. Zároveň po úraze začal trpieť chronickými bolesťami chrbta. Medzitým sa kapela osamostatnila a príležitostne hrávala ako sprievod dua Flo and Eddie.
V rokoch 1972-72 Zappa vydal dva džezovo prientované sólové albumy: Waka/Jawaka a The Grand Wazoo. Vznikali počas nútenej prestávky v koncertovaní. Ich nahrávania sa zúčastňovali členovia Mothers s variabilnou zostavou ďalších hudobníkov. Hudobné albumy sa podobali na druhý sólový album Franka Zappu, Hot Rats, obsahovali inštrumentálne party s rozšírenými sólovými partami. Koncom roka 1972 začal Zappa nové koncertné turné. Štartoval v septembri sériou koncertov s dvadsaťčlenným big bandom, ktorý nazval The Grand Wazoo. Počas ďalších piatich týždňov od októbra do decembra, koncertoval v USA s redukovanou verziou kapely, ktorá mala meno The Petit Wazoo.
Top 10 album: Apostrophe (')
Neskôr Zappa koncertoval s menšími hudobnými formáciami, v ktorých sa striedali: Ian Underwood (píšťaly, klávesové nástroje), Ruth Underwood (vibrafón, marimba), Sal Marquez (trúbka, vokály), Napoleon Murphy Brock (saxofóny, flauta a vokály), Bruce Fowler (trombón), Tom Fowler (basová gitara), Chester Thompson (bicie nástroje), Ralph Humphrey (bicie nástroje), George Duke (klávesové nástroje, vokály), and Jean-Luc Ponty (husle).