cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jozef Baláži
Trénerská kariéra: 1955-1995
Po ukončení aktívnej športovej činnosti pokračoval 40 rokov ako úspešný tréner futbalu. Trénoval Slovan Bratislava „A“, dorast „A“ a žiakov, Slovan Viedeň a v Rapide Bratislava žiakov. S dorastom „A“ Slovana vybojoval titul majstra ČSSR v roku 1961. Hráči, ktorých trénoval s hrdosťou spomínajú na odborné a ľudské kvality JUDr. J. Balážiho.
Za úspešnú reprezentáciu bol ocenený titulom majster športu. Za dlhoročnú príkladnú hráčsku činnosť mu v roku 1997 udelil Slovenský futbalový zväz Cenu fair play MUDr. Ivana Chodáka.
Mária Kisková
PhDr. Mária Kisková (20. november 1961, Žilina) je slovenská pedagogička, občianska aktivistka a komunálna politička.
Fradmón z Argosu
Fradmón bol grécky sochár v 5. storočí pred Kr. Fradmón, grécky sochár z Argosu, bol činný pravdepobne v polovici 5. storočia pred Kr. Staroveký cestovateľ Pausanias zaznamenal, že bol autorom sochy Amerta z Élidy, olympijského víťaza v zápasení dorastencov na 90. olympijských hrách v roku 420 pred Kr., ktorú videl na posvätnej pôde Olympie.
Mária Kisková
Vzdelanie a životopis
Po absolvovaní štúdia na gymnáziu v roku 1980 začala študovať na Filozofickej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave. Študovala filozofické, politické a spoločenské vedy a jazyky. Počas štúdia sa zúčastnila zahraničného študijného pobytu vo Volgograde v Rusku. Štúdium ukončila v roku 1985. Pokračovala doktorandským štúdiom, ktoré ukončila v roku 1987 na Filozofickej fakulte UK.
Učila na strednej a jazykovej škole do roku 1993. Vtedy začala súkromne podnikať v oblasti cestovného ruchu a pracovala ako marketingová riaditeľka a spolumajiteľka cestovnej kancelárie v rokoch 19932008. V roku 2001 absolvovala letný semester na Virginia Western Community College v USA.
Fradmón z Argosu
Aj rímsky polyhistor Plínius Starší datuje jeho tvorbu do čias 90. olympiády a uvádza, že zhotovil sochu Amazonky v súťaži s najväčšími umelcami svojej doby na výzdobu Artemidinho chrámu v Efeze (okolo roku 430 pred Kr.). Podľa inej anekdoty sa tejto súťaže zúčastnili len Polykleitos, Feidias a Krésilas, ktorých správcovia chrámu vyzvali, aby sami posúdili Amazonky. Každý označil za najlepšiu tú svoju, ale keďže všetci porotcovia jednomyseľne na druhé miesto zaradili sochu Polykleita, zvíťazil Polykleitos. Ak je tento príbeh pravdivý, je pekným dôkazom antickej múdrosti. Z troch bronzových sôch sa zachovali len rímske kópie. Amazonka nájdená vo Villa Doria Pamphili, ktorá sa kedysi pripisovala Fradmónovi sa dnes považuje za kópiu Polykleitovho diela. S týmto datovaním je v kontraste epigram od Theodórida zaznamenaný v gréckej antológii (Anthologia Graeca, IX, 743), ktorý uvádza, že Fradmón zhotovil dvanásť bronzových kráv pre chrám bohyne Atény Itónie (Itónia bol epiteton tejto bohyne v Tesálii) v Tesálii, ako dar od Atén Tesálčanom po ich víťazstve proti Ilýrom okolo roku 356 alebo 336 pred Kr., Tesálčania totiž uctievali bohyňu Aténu Itóniu až po tomto víťazstve (tieto diela mohol zhotoviť aj iný sochár s rovnakým menom).
Mária Kisková
Vzdelanie a životopis
V rokoch 19852003 manželka Andreja Kisku, neskoršieho prezidenta SR.
Fradmón z Argosu
Epigrafický nález na podstavci objavený v roku 1969 v Ostii, podľa typu písma datovaný do 1. storočia pred Kr., hlása, že Fradmón z Argosu zhotovil sochu kňažky Charité z Delf. Datovanie typu písma nápisu na podstavci nemusí byť ale vždy smerodatné pre určenie doby zhotovenia sochy, lebo podstavce sa bežne menili (zrejme po poškodení) a pôvodný nápis na nich sa odpísal (často je aj nespoľahlivý ).
Mária Kisková
Politická činnosť
V komunálnych voľbách v roku 2014 kandidovala ako nezávislá kandidátka do obecného zastupiteľstva v Bernolákove a stala sa poslankyňou.
V krajských voľbách v novembri 2017 kandiduje ako nezávislá kandidátka na poslankyňu Bratislavského samosprávneho kraja.
Julie Payettová
Julie Payettová (neprechýlene: Julie Payette; * 20. október 1963, Montreal, Kanada) je kanadská podnikateľka, bývalá astronautka, inžinierka a v rokoch 2017 až 2021 29. generálny guvernér Kanady. 21. januára 2021 rezignovala.
Životopis
Payettová sa narodila 20. októbra 1963 v Montreali, Quebec, a žila v štvrti Ahuntsic, navštevovala Collège Mont-Saint-Louis a Collège Regina Assumpta. Na bakalárskom stupni študovala na McGill University kde v roku 1986 získala Bachelor of Engineering (bakalára elektrického inžinierstva). Potom vyštudovala na University of Toronto, v roku 1990 získala Master of Applied Science (magistra aplikovaných vied) z počítačového inžinierstva. Jej diplomová práca sa zaobývala matematickou lingvistikou.
V rokoch 1986 až 1988 pracovala ako systémová inžinierka v divízii Science Engineering IBM Canada. Od roku 1988 do 1990, počas magisterského štúdia, bola zapojená do projektu vysokovýkonnej počítačovej architektúry a tiež asistovala pri výuke na University of Toronto. Začiatkom roka 1991 sa stala súčasťou Oddelenia pre komunikácie a vedu v IBM Zurich Research Laboratory vo Švajčiarsku. Pôsobila tam rok. Po návrate do Kanady, v januári 1992, bola v Bell-Northern Research v Montreali zodpovedná za projekt rozpoznávania reči po telefóne s použitím počítača.
Vesmírny program
thumb|Oficiálny portrét pre misiu [[STS-96.]] V júni 1992 bola Payettová vybraná Canadian Space Agency (CSA) ako jedna za štyroch astronautov z 5 330 žiadateľov. Po základnom tréningu v Kanade pracovala ako technický poradca pre Mobile Servicing System, robotický systém and kanadský príspevok do projektu Medzinárodnej vesmírnej stanice.
V rámci prípravy na vesmírne pôsobenie Payettová získala kvalifikáciu civilného pilota a zaznamenala 120 hodín ako výskumníčka v lietadle so zníženou gravitáciou. V apríli 1996 bola certifikovaná ako operátorka hlbokomorského potápačského obleku pre tlak jednej atmosféry. Svoju kapitánsku kvalifikáciu získala na lietadle CT-114 Tutor na základni Moose Jaw vo februári 1996. Celkovo nalietala viacej než 1300 hodín letu.
V auguste 1996 prišla do Johnson Space Center kde začala tréning letového špecialistu. Po roku tréningu ju poverili prácou na Mobile Servicing System. Základný astronautský tréning dokončila v apríli 1998.
Vesmírne lety
thumb|Payettová na palube [[Endeavour (raketoplán)|raketoplánu Endeavour počas misie STS-127]] Payettová bola hlavnou astronatkou pre Kanadskú vesmírnu agentúru od roku 2000 do roku 2007. Pár rokov tiež pracovala ako operátorka pre spojenie s astronautmi na misii (capsule communicator) v Mission Control Center v Houstone, vrátane spiatočného letu misie STS-114. Bola hlavnou operátorkou počas misie STS-121.
STS-96
Payettová letela v raketopláne Discovery od 27. mája do 6. júna 1999 ako súčasť misie STS-96. Počas misie posádka vykonala prvé manuálne pripojenie raketoplánu k Medzinárodnej vesmírnej stanici a doviezla štyri tony nákladu a zásob na stanici. V Discovery bola vo funkcii letovej špecialistky (mission specialist). Jej hlavnou úlohou bolo riadiť Canadarm, robotické rameno na manipuláciu s nákladom. Misia STS-96 skončila po 153 orbitoch Zeme, precestovala viac než za 9 dní, 19 hodín a 13 minút. Payettová sa stala prvým astronautom z Kanady s účasťou na výstavbe Medzinárodnej vesmírnej stanice a tiež prvým na palube stanice.
STS-127
Payettová navštívila stanicu znovu v roku 2009 ako letová špecialistka na palube raketoplánu Endeavour počas misie STS-127 prebiehajúcej 15. až 31. jôla 2009, bola letovou inžinierkou a hlavnou operátorkou robotov počas tejto misie. V tom čase bol Robert Thirsk členom Expedície 20 na stanici. Bolo to prvý raz čo boli vo vesmíre dvaja astronauti z Kanady.
Počas svojej druhej misie Payettová doniesla podpísaný sveter známeho hráča Montreal Canadiens Mauricea Richarda, tvrdiac, že priniesla Richarda, ktorý bol známy ako The Rocket, do vesmíru ako oslavu storočnice jeho hokejového tímu.
Post vesmírna kariéra
Po odchode z Kanadskej vesmírnej agentúry pracovala v rokoch 2010 až 2011 vo Woodrow Wilson International Center for Scholars vo Washingtone, D.C. a tiež bola vedeckou delegátkou quebeckej vlády v Spojených štátoch. Počas nasledujúcich troch rokoch bola riaditeľkou Montreal Science Centre.. Zároveň bola viceprezidentkou Canada Lands Company. V júli 2013 bola vymenovaná za chief operating officer (prevádzkovú riaditeľku) Montreal Science Centre a v apríli 2014 sa stala jednou z členov bankovej rady Národnej banky Kanady.
Generálna guvernérka Kanady
Predseda vlády Justin Trudeau 13. júla 2017 oznámil, že kráľovná Alžbeta II. schválila Payettovú do funkcie generálnej guvernérky. S kráľovnou Alžbetou II. sa prvýkrát oficiálne stretla 20. septembra 2017 na zámku Balmoral kde bola Jej Veličenstvom vymenovaná do pozícií v rádoch: Extraordinary Companion v Ráde Kanady (Order of Canada), (skratka C.C.), Extraordinary Commander v Order of Military Merit (skratka C.M.M.) a Commander v ráde Order of Merit of the Police Forces (skratka C.O.M.).
Sľub zložila a úradu sa ujala 2. októbra 2017. PO zložení sľubu nabádala Kanaďanov, aby pracovali spolu na problémoch ako klimatické zmeny, migrácia a chudoba. „Ktokoľvek môže hocičo dosiahnuť a vyrovnať sa s úlohou pokiaľ dokáže pracovať s ostatnými, zanechať osobnú agendu, dosiahnuť vyšší cieľ a urobiť to, čo je správne pre spoločné dobro. Dúfam, že presne toto zrkadliť bude môj mandát generálnej guvernérky.“ povedala.
Rezignácia
Julie Payette a jej sekretárka Assunta Di Lorenzo rezignovali 21. januára 2021. Rezignácia nasledovala po zverejnení správy z nezávislého vyšetrovania. Podľa správy mali Payette a jej sekretárka vytvárať toxické pracovné podmienky pre zamestnancov kancelárie. Jej funkciu bude dočasne vykonávať Richard Wagner, predseda Najvyššieho súdu.
Ocenenia
thumb|Viacero význaných Kanaďanov vrátane Julie Payettovej (vzadu vpravo) nesú olympijskú zástavu počas otváracieho ceremoniálu [[Zimné olympijské hry 2010|Zimných olympijských hier 2010 vo Vancouveri]] výber ocenení získaných Julie Payettovej:
Panamerické majstrovstvá v halovom pozemnom hokeji 2017
Panamerické majstrovstvá v halovom pozemnom hokeji 2017 bol v poradí 7. turnaj panamerických majstrovstiev v halovom pozemnom hokeji, ktoré organizuje Panamerická federácia pozemného hokeja (PAHF). Konal sa v dňoch od 16.21. októbra 2017 v Georgetowne, v Guyane, za účasti 6 mužských a rekordných 7 ženských tímov. Nováčikmi podujatia boli mužské družstvo Barbadosu a ženské družstvá Barbadosu a Guyany. Zápasy sa odohrali v aréne The Cliff Anderson Sports Hall. V mužskej kategórii získalo titul 🇹🇹, ktoré vo finálovom stretnutí zvíťazilo nad 🇦🇷. U žien zvíťazilo 🇺🇸 po finálovej výhre nad 🇦🇷. Víťazné družstvá dosiahli svoje najlepšie umiestnenia.
Tento turnaj zároveň slúžil ako kvalifikácia panamerických družstiev na Halové majstrovstvá sveta 2018, ktoré organizuje Nemecko. Z obidvoch kategórií na ne postúpilo iba víťazné družstvo.
Účastníci
Pozn.: Číslo v zátvorke udáva umiestnenie vo svetovom rebríčku FIH k februáru 2016.
Damborského ulica (Bratislava)
Damborského ulica je ulica v Bratislave v mestskej časti Dúbravke v miestnej časti Záluhy. Vznikla počas výstavby panelového sídliska.
Velodróm Prešov
Velodróm Prešov alebo Cyklistický štadión Prešov je štadión pre dráhovú cyklistiku, nateraz jediný fungujúci svojho druhu na Slovensku.
Betónová dráha má pri šírke 7,5 metra dĺžku 333,33 metrov a sklon na rovinkách 12 stupňov, v oblúkoch elipsovitej dráhy až 37 stupňov. Výstavba cyklistického areálu bola realizovaná z iniciatívy početnej členskej základne v akcii "Z" v rokoch 1983 až 1989. Dráha bola budovaná v parametroch vyhlášky UCI z roku 1988 a súčasťou je prevádzková budova.
Vďaka iniciatíve klubu a podpory mesta je velodrom vo vyhovujúcom stave a koná sa na ňom niekoľko športových podujatí ročne, vrátane majstrovstiev Slovenska v dráhovej cyklistike. Svojho času na ňom trénovali Peter Sagan a Lenka Ilavská.
Theodor Wundt
Theodor Wundt (* 1858, Ludwigsburg, Prusko† 15. august 1929, Mníchov, Nemecko) bol profesionálny vojak - generál pruskej a potom nemeckej armády. Známy nemecký horolezec, ktorý zohral veľkú úlohu v histórii zimného lezenia v Alpách i vo Vysokých Tatrách. Pochádzal zo šľachtickej rodiny.
Vysoké Tatry
Po ukončení štúdia, keď ho na jar 1877 povýšili na poručíka, navštívil Švajčiarsko. V roku 1882, počas dovolenky, odcestoval do poľského Krakova a do Zakopaného. Využil službu horského vodcu Gąsienicu a navštívil Morské oko. Pokúsil sa vystúpiť na Rysy, ale musel sa pre zlé počasie vrátiť. Nezdarom sa skončil ďalší pokus tentoraz na Svinicu, opäť pre nepriaznivé počasie. O niekoľko dní neskôr prešiel cez Poľský hrebeň na druhú stranu Vysokých Tatier a ubytoval sa v Starom Smokovci. Potom z Popradu odcestoval do Pruska.
V roku 1884 sa do Vysokých Tatier vrátil. Za vodcu si vybral Jakuba Horvaya a 9. apríla sa vybral na Popradské pleso, kde prenocoval. Na druhý deň vystúpil na Rysy. Bol to prvý zimný výstup na tento štít a v horolezeckej literatúre označuje ako začiatok vysokotatranského zimného horolezectva. V análoch sa však zachovali aj iné zimné tatranské výstupy - Eduard Blasy 15. januára 1873 vystúpil na Slavkovský štít, Mikuláš Sontág vystúpil v roku 1880 na lyžiach na Slavkovský štít, František Dénes vystúpil 5. februára 1882 na Lomnický hrebeň. Traduje sa, že už vo februári 1867 dvaja gorali zo Zakopaného vystúpili na Woloszyn (Vološín). Theodor Wundt sa 11. apríla 1884 pokúsil vystúpiť na Vysokú. Výstup sa skončil 150 metrov pod vrcholom. Po prenocovaní na Štrbskom Plese dňa 12. apríla 1884 vystúpil spolu s horským vodcom Jakubom Horvayom na Kriváň a 14. apríla na Slavkovský štít. Dňa 22. decembra 1891 sám urobil prvý zimný výstup na Patriu a 24. decembra 1891 tiež sám prvý zimný výstup na Ostrvu a 27. decembra 1891 spolu s Jakubom Horvayom ako prví v zime vystúpili na Lomnický štít. Dňa 28. decembra 1891 prví v zimnom období vystúpili na Ľadový štít. Jeho prvé zimné výstupy vo Vysokých Tatrách boli ojedinelé a dlho neboli prekonané.
Alpy
Ani v Alpách nemal dlho v zimnom horolezectve predchodcov. Po skúsenostiach, ktoré získal v rokoch počas krátkych pobytoch vo Švajčiarku a v Rakúsku sa odvážil na veľmi ťažké výstupy v Dolomitoch. Zaznamenal spolu s Michellom Bettegom prvý zimný výstup na Kleine Zinne, na Grose Zinne, Monte Cristallo a na Tofanu s Antoniom Dimaiom. Počas týchto ciest fotografuje a vydáva prvé obrázkové publikácie o Dolomitoch. Vystupuje na Monte Pelmo, Sorapisu Wetterhorn , Gran Zebru  a desiatky ďalších alpských štítov.
Najväčším Wundtovým alpským úspechom boli prvé zimné výstupy na Cima Piccola a Cima Grande v Dolomitoch v decembri roku 1892. Boli to veľmi významné svetové horolezecké výkony. Jeho partnermi v Alpách boli horolezci Michele Bettega a Sepp Innerkolfer, Antonio Dimai a jedna z prvých horolezkýň Jeanne Imminková (18531929).
Literárna činnosť
Venoval sa fotografovaniu. Vydal prvé publikácie o Dolomitoch Die Besteigung des Cimone della Pala, 1890, Wanderung in Ampezzaner Dolomiten, 1894, ďalších alpských skupín Die Jungfrau und das Berner Oberland, 1897, Engadin, Ortler, Dolomiten, 1900. Napísal prvú monografiu Matterhornu - Das Matterhorn und seine Geschichte, 1896. Jeho obrázkové knihy sú významné preto, lebo v nich sú prvé lezecké fotografie priamo zo stien. Posledná jeho kniha, ktorú napísal v roku 1917 - Ich und die Berge je autobiografiou a spomienkou na horolezecké roky 18821918. V tejto knihe venoval jednu desatinu obsahu (35 strán) Vysokým Tatrám. Uverejnil aj ich mapu.
Theodor Wundt zomrel v Mníchove ako generál vo výslužbe. Bol alpinistickou osobnosťou.
Majstrovstvá Afriky v pozemnom hokeji 2017
Majstrovstvá Afriky v pozemnom hokeji 2017 bol v poradí 11. turnaj majstrovstiev Afriky v pozemnom hokeji, ktoré organizuje Africká federácia pozemného hokeja (AFHF). Konal sa v dňoch od 22.29. októbra 2017 v Ismaïlii, v Egypte, za účasti 6 mužských a 6 ženských tímov. Pôvodne sa mali turnaja zúčastniť aj družstvá Botswany, Namíbie a Zimbabwe. Už po vyžrebovaní sa z neho odhlásili kvôli finančným problémom aj obe družstvá Zambie. Zápasy sa odohrali na štadióne Suez Canal Stadium. Tituly obhájili obe družstvá Južnej Afriky; v mužskej kategórii zvíťazili nad domácim 🇪🇬 a v ženskej kategórii nad 🇬🇭.
Tento turnaj zároveň slúžil ako kvalifikácia afrických družstiev na Majstrovstvá sveta 2018 mužov a žien, ktoré organizuje India, resp. Anglicko. Z oboch kategórí sa na ne kvalifikovali iba víťazné družstvá.
Účastníci
Pozn.: Číslo v zátvorke udáva umiestnenie vo svetovom rebríčku FIH k júlu 2017.
Pozn: Číslo v zátvorke udáva umiestnenie vo svetovom rebríčku FIH k júlu 2017.
Avatar (švédska hudobná skupina)
Avatar je švédska melodic deathmetalová hudobná skupina založená v roku 2001 v meste Göteborg. Debutový album Thoughts of No Tomorrow vydala skupina v roku 2006 a od toho času vyšlo ďalších osem štúdiových albumov vrátane poslednej Dance Devil Dance (2023). Niektoré piesne boli najpopulárnejšie piesne hrané cez rozhlasové stanice žánru rock podľa rebríčku Mainstream Rock Tracks. Napríklad ich pieseň "New Land" sa udržala 20 týždňov v spomínanom rebríčku Mainstream Rock Tracks.
Marián Hatala
Marián Hatala (* 11. september 1958, Holíč) je slovenský básnik, prozaik, prekladateľ, publicista a pedagóg.
Životopis
Základné vzdelanie nadobudol v Holíči a Senici. Od roku 1974 do roku 1978, študoval na bratislavskom Gymnáziu pre telesne postihnutú mládež. Po maturite študoval tri roky germanistiku a slovakistiku na Filozofickej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave. Po štúdiách pracoval na Okresnej správe spojov v Senici, bol knihovníkom v Sobotišti, vyučoval nemecký jazyk na III. ZŠ v Senici. V rokoch 19952000 bol učiteľom nemeckého jazyka na súkromnom gymnáziu Mercury v Bratislave. Do marca 2003 pôsobil ako šéfredaktor česko-slovenského týždenníka Mosty, odvtedy je umelcom v slobodnom povolaní a autorom viacerých kníh. Je členom najväčšej rakúskej spisovateľskej organizácie Grazer Autorenversammlung (so sídlom vo Viedni). Do oblasti jeho tvorby patrí poézia, literatúra pre deti a mládež, recenzistika, publicistika a preklady z poézie a prózy písanej po nemecky. Žije v Bratislave.
Tvorba
Marián Hatala začal písať poéziu pomerne neskoro. Prvé básne publikoval v literárnych časopisoch, jeho knižným debutom bola na jar roku 1990 vydaná zbierka básní Moje udalosti. V nej sa začína prejavovať ako ironický komentátor súčasnosti, čo sa prelína v celej jeho tvorbe. Hatalov básnický jazyk charakterizuje hravosť a nápaditosť, civilné gesto, a to zväčša na pôdoryse krátkych príbehov, ktoré pripomínajú fotografické momentky. Všeobecne možno povedať, že Hatalova poézia je čitateľsky prístupná a adresná. Jedným z ťažísk v jeho tvorbe je poézia určená pre detského čitateľa (Kratochvíle pre väčšie deti a menších dospelých a Spoveď záškoláka). Recenzie, eseje a fejtóny uverejňuje v slovenských periodikách, no už mnoho rokov autorsky prispieva do časopisu Listy, pravidelne sa venuje prekladom z nemecky písanej literatúry. Rakúskych, nemeckých i švajčiarskych básnikov a prozaikov predstavuje na stránkach slovenských literárnych časopisov, v Slovenskom rozhlase a počas autorských večerov. Jeho básne si možno nalistovať aj v internetovom vydavateľstve ​ Fixpoetry  Hamburg a sú aj na stránkach internetového časopisu Ilegalit.
Plážový futbal
náhľad|Artful BSC Bratislava - Majstrovstvá Slovenskej republiky v plážovom futbale 2017 Plážový futbal (po anglicky beach soccer) je plážová obdoba futbalu.
Hracia plocha je obdĺžnikového tvaru. Hrá sa s loptou veľkosti číslo 5. Na hre sa zúčastňujú dve družstvá s 4 + 1 hráčmi a počet striedaní nie je obmedzený podobne ako v ľadovom hokeji. Zápas trvá 3 × 12 min, pričom platí, že ak je lopta mimo hry, časomiera sa pozastavuje.
Riadiacim orgánom verzie futbalu, ktorá je predmetom tohto článku, je Beach Soccer Worldwide.
Miroslav Stanovský
Miroslav Stanovský (* 18. október 1970, Ružomberok) je bývalý slovenský vodnoslalomár, ktorý súťažil v disciplíne K1. Je odchovanec klubu KTK Dukla Liptovský Mikuláš, neskôr pretekal za klub ŠKP Dolný Kubín. V rokoch 1993 až 2000 bol členom slovenského reprezentačného družstva, od roku 2007 reprezentoval Lotyšsko.
Je držiteľom striebornej medaily z majstrovstiev Európy v roku 1996, čím sa stal prvým slovenským kajakárom, ktorý získal medailu na niektorom z vrcholných vodnoslalomárskych podujatí. V rovnakom roku sa zúčastnil Letných olympijských hier 1996 v Atlante, na ktorých obsadil 10. miesto. Zúčastnil sa deviatich ročníkov svetového pohára, na ktorých skončil najlepšie na 11. mieste.
Má dve detiSamuela a Soňu, ktoré sú úspešnými juniorskými vodnoslalomármi.
Katarský úrad pre cestovný ruch
Činnosť Katarského úradu pre cestovný ruch sa riadi Národnou stratégiou rozvoja odvetvia cestovného ruchu Kataru do roku 2030 (Qatar National Tourism Sector Strategy – QNTSS), ktorá bola zverejnená vo februári 2014 a ktorej účelom je stanoviť plán budúceho rozvoja tohto odvetvia.
Víza pre návštevníkov
Štátni príslušníci 34 krajínu nemusia vopred požiadať o víza a môžu získať vízovú výnimku po príchode do Kataru. Táto výnimka je platná 180 dní od dátumu vydania a držiteľa oprávňuje stráviť v Katare najviac 90 dní, a to v rámci jedného alebo viacerých pobytov.
Štátni príslušníci 46 krajín uvedených nižšie nemusia vopred požiadať o víza a môžu získať vízovú výnimku po príchode do Kataru. Táto výnimka bude platná 30 dní od dátumu vydania a držiteľa oprávňuje stráviť v Katare najviac 30 dní, a to v rámci jedného alebo viacerých pobytov. Túto výnimku je možné predĺžiť o ďalších 30 dní.
Turistické víza do Kataru
Návštevníci Kataru, ktorí cestujú na palube akéhokoľvek leteckého dopravcu, môžu požiadať o turistické víza do Kataru online. Pred odoslaním žiadosti návštevníci musia: Návštevníci, ktorí cestujú do Kataru s leteckou spoločnosťou Qatar Airways, môžu podať žiadosť o turistické víza do Kataru pre cestujúceho a všetky cestujúce osoby, ktoré ho sprevádzajú, v rámci jednej rezervácie.
Tranzitné víza do Kataru
Cestujúci všetkých národností, ktorí využívajú letecký tranzit cez Katar letom leteckou spoločnosťou Qatar Airways, môžu požiadať o bezplatné tranzitné 96-hodinové víza. Existujú však určité podmienky, ktoré sa uplatňujú, a preto sa víza vydávajú len na základe rozhodnutia katarského ministerstva vnútra.
Pobytové víza do GCC
Obyvatelia krajín Rady pre spoluprácu v Perzskom zálive (GCC), ktorí zastávajú pozície v schválených profesiách, a osoby, ktoré ich sprevádzajú, môžu získať pobytové víza do GCC pri príchode do Kataru. Toto jednorazové vízum, ktoré je možné získať za poplatok vo výške 100 QAR uhradených kreditnou kartou, je platné 30 dní a môže sa obnoviť na ďalšie tri mesiace. Návštevníci, ktorí chcú využiť tento vízový režim, môžu byť pri vstupe do Kataru vyzvaní, aby predložili oficiálnu dokumentáciu s uvedením ich profesie.
Javier Sotomayor
Javier Sotomayor (* 13. október 1967, Limonar, Kuba) je bývalý kubánsky atlét, špecialista na skok do výšky.
Je aktuálnym svetovým rekordmanom v tejto disciplíne svojim skokom v roku 1993 v Salamanke, ktorým ako zatiaľ jediný v historii skočil 245 cm. Je tiež svetovým rekordmanom v hale, kde drží od roku 1989 primát výkonom 243 cm z Budapešti. Cez elitnú hranicu 230 cm sa tento 195 centimetrov vysoký výškar dostal v celkom 227 pretekoch svojej kariéry.
Pólo na Hrách Juhovýchodnej Ázie
Pólo na Hrách Juhovýchodnej Ázie je pólový turnaj, ktorý sa koná v rámci multišportového podujatia Hier Juhovýchodnej Ázie. Do programu hier bol turnaj prvýkrát zaradený na 12. hrách Juhovýchodnej Ázie v roku 1983 v Singapure. Pólový turnaj sa odvtedy organizuje nepravidelne, následne sa konal až v roku 2007. Na všetkých turnajoch zvíťazilo družstvo Malajzie.
Pôvodne sa mal pólový turnaj organizovať aj na Hrách Juhovýchodnej Ázie 2011.
Majstrovstvá sveta v póle mužov 2017
Majstrovstvá sveta v póle mužov 2017 bol v poradí 11. turnaj majstrovstiev sveta v póle mužov, ktoré organizuje Medzinárodná federácia póla (FIP). Konal sa v dňoch od 21.29. októbra 2017 v Sydney, v Austrálii, za účasti 8 tímov. Oproti minulému turnaju sa počet účastníkov zvýšil o 2 tímy. Austrália bola organizátorom svetového šampionátu druhýkrát, predtým hostila toto podujatie v roku 2001, v Melbourne. Zápasy sa odohrali v areáli klubu Sydney Polo Club. Svoj piaty titul získala Argentína, ktorá vo finálovom stretnutí zvíťazila nad obhajcom prvenstva z Čile.
Za organizátora MS 2017 bolo austrálske Sydney vyhlásené na zasadaní FIP v Buenos Aires 11. decembra 2015.
Kvalifikácia na Majstrovstvá Európy v hádzanej žien 2018
Kvalifikácia na Majstrovstvá Európy v hádzanej žien 2018 bol kontinentálna kvalifikácia v hádzanej žien na Majstrovstvá Európy 2018, ktorú organizuje Európska hádzanárska federácia (EHF). Zúčastnilo sa jej 32 európskych družstiev, ktoré súťažili o 15 miest na záverečný turnaj v 2 predkvalifikačných a 7 kvalifikačných skupinách. Prebiehala od 9. júna 2017 do 3. júna 2018.
Nasadenie do výkonnostných košov
Nasadenie prebiehalo podľa rebríčku EHF, pozostávajúceho z umiestnení na šampionáte či z kvalifikácie na ME 2014, MS 2015 a ME 2016. Žrebovanie do kvalifikačných skupín sa uskutočnilo 20. marca 2017 v Paríži.
Autobusová stanica Bottova
náhľad|Autobusová stanica Bottova v roku 2017
Autobusová stanica Bottova (nazývaná aj Náhradná autobusová stanica Nivy alebo Dočasná autobusová stanica Bottova/Nivy) bola autobusová stanica v Bratislave, miesto príchodu a odchodu medzimestských autobusov v rámci Slovenska i zahraničia. Nachádzala sa v mestskej časti Ružinov v miestnej časti Nivy a mala výhodnú polohu pre diaľkovú dopravu v širšom centre mesta.
Dejiny
Otvorili ju 1. októbra 2017 v budove bývalého Centra Bottova.
Svoju funkciu plnila do 30. septembra 2021, kedy ju o 3:00 hodine nahradila nová autobusová stanica Nivy. Potom čo fungovala ako odstavná plocha pre autobusy ju začali začiatkom decembra 2021 rozoberať. Plocha bude využitá na dostavbu komplexu Twin City.
Dopravné spoločnosti
Autobusovú stanicu využívali najmä dopravné firmy:
Kirchnerizmus
Kirchnerizmus je peronistické politické hnutie založené v roku 2003. Toto spája ideologické postuláty, ktoré predstavovali vlády prezidenta Néstora Kirchnera (2003-2007) a prezidentky Cristiny Fernándezovej Kirchnerovej (2007-2015). Ich vláda v Argentíne trvala nepretržite spolu 12 a pol roka. Kirchnerizmus sa však nedá celkom stotožniť s peronizmom a tak mnoho peronistov kirchnerizmus zavrhuje. Z toho aj vznikol pojem "Anti-kirchneristický peronizmus".
Kirchnerizmus je možné priradiť ku kategórii ľavicový populizmus. Napriek tomu, že kirchnerizmus vznikol v rámci Justicialistickej strany (čo je premenovaná strana založená samotným Juanom Perónom v roku 1947), získal postupne podporu od viacerých menších argentínskych ľavicových politických strán ako Komunistická strana Argentíny, či Humanistická strana (čo je tiež krajne ľavicová, až komunistická strana). Podobne, ako si kirchnerizmus získaval aj podporovateľov, získal rovnako aj veľa odporcov. V podstate všetci politici a všetky politické strany, ktoré tvorili opozíciu voči vládam manželov Kircherovcov, sa začali označovať ako anti-kirchneristi.
Charakteristika
Néstor Kirchner aj Cristina Fernándezová Kirchnerová patrili tradične k ľavicovej vetve peronizmu. Tomu zodpovedal aj výber ich spolupracovníkov, ktorí vyznávali rovnaké hodnoty a myšlienky. Kritici kirchnerizmu vyčítajú, že je až príliš ovplyvnený populistickým bojom zo 70. rokov 20. storočia, kedy sa po rokoch exilu vrátil do Argentíny Juan Perón, ktorý musel bojovať proti vzrastajúcemu vplyvu armády a o svoju popularitu medzi robotníkmi tým, že zvýšil výdavky štátu smerom k odborom, či chudobnej časti spoločnosti.
Kritika
Kirchnerizmus má opozíciu v rôznych častiach argentínskej spoločnosti. V roku 2012 prebehli vo viacerých mestách Argentíny veľké protikircherovské protesty, ktoré sa stali známe ako 8N. Protestujúci obviňovali vládu z inflácie, korupcie, kontroly médií a vysokej kriminality. Neskôr začali kritici prezidentku Fernándezovú Kirchnerovú obviňovať z korupcie, ktorá mala byť podľa nich pre jej vládu a kirchnerizmus ako taký typická a prirovnávali tak kirchnerizmus k bývalým vládam, ktoré si svoju popularitu kupovali vysokým štátnymi výdavkami.
Wicked
Wicked môže byť
Veľká chunta
Veľká chunta je označenie pre výkonnú vládu Spojených provincii La Platy, ktorá bola vytvorená 18. decembra 1810 z prvej chunty. Fungovala do 22. septembra 1811, kedy bola nahradená prvým triumvirátom.
Pôvod
25. mája 1810 sa uskutočnila v Buenos Aires tzv. Májová revolúcia v rámci ktorej bola vytvorená prvá na Španielsku nezávislá vláda, ktorá sa označuje ako prvá chunta. Táto vláda mala za cieľ vládnuť celému územiu Miestokráľovstva Río de la Plata, no s vytvorením prvej chunty nesúhlasili všetky provincie miestokráľovstva, takže prvá chunta nedokázala svoju právomoc uplatňovať nad celým územím. Viaceré provincie totiž považovali novú vládu z Buenos Aires za nelegitímnu, nakoľko nebola ustanovená priamo zo Španielska. Členovia prvej chunty sa tým dostali pod tlak, aby svoju moc presadili. 27. mája 1810 doručila chunta každej miestnej vláde v miestokráľovstve dopis, kde ich požiadala, aby vyslali svojich zástupcov, ktorí by sa pripojili k chunte v Buenos Aires. Na výzvu nakoniec väčšina miestnych vlád reagovala a zástupcov vyslala. Začleňovanie nových členov sa však zdržalo z dôvodu konfliktu medzi centristami a federalistami. Tento konflikt vyhrali federalisti, ktorí zabezpečili 18. decembra 1810 odchod centristov z chunty. Tým vznikla tzv. veľká chunta (Junta Grande).
Vláda
Veľká chunta nechcela robiť od začiatku radikálne rozhodnutia a rozhodla sa počkať, ako sa vyvinie situácia v Španielsku, kde Španieli bojovali proti Francúzom. Chunta sa však dostala do problémov, pretože už nevládla iba Buenos Aires, ale mala spravovať celé miestokráľovstvo. Tým začali vznikať prvé nezhody medzi zástupcami Buenos Aires (ktorí presadzovali viac záujmy hlavného mesta) a zástupcami z provincii (ktorí žiadali spravodlivejšiu politiku, ktorá by zohľadňovala záujmy celej krajiny). Došlo tak k založeniu tzv. provinčných chúnt (Juntas Provinciales). Tieto spadali pod veľkú chuntu. Pod provinčnými chuntami fungovali ešte miestne chunty, ktoré spravovali dané mesto alebo osadu. Tento systém bol pomerne pozitívne prijatý naprieč celou krajinou, no niektoré mestá tento model odmietli. Negatívny vplyv však mali vojenské neúspechy armády Spojených provincii La Platy. Tieto neúspechy mali za následok stratu niektorých území pôvodného miestokráľovstva, kedy došlo k postupnej strate Horného Peru (Bolívia), Paraguaja a Banda Oriental (Uruguaj).
Slabosť vlády mala za následok revolúciu, ktorá sa uskutočnila 5. a 6. apríla 1811. Vzbúrenci obsadili hlavné námestie v Buenos Aires (súčasné Plaza de Mayo) a odovzdali chunte niekoľko petícii. Pod tlakom udalostí došlo k nahradeniu niektorých členov chunty.
Členovia veľkej chunty
Na začiatku mala veľká chunta 18 členov:
Prvý triumvirát (Argentína)
Prvý triumvirát je označenie pre výkonnú vládu Spojených provincii La Platy, ktorá bola vytvorená 23. septembra 1811. Fungoval do 8. októbra 1812. Išlo o kolektívny orgán zložený z troch členov. K zriadeniu prvého triumvirátu došlo potom, čo miestna vláda (cabildo) Buenos Aires zvrhla tzv. veľkú chuntu, čím vrátila vládu na stranu centralistov.
Pôvod
Neschopnosť veľkej chunty účinne vládnuť celému územiu Spojených provincii La Platy, no predovšetkým vojenské neúspechy, ktoré jej armáda zaznamenávala v niektorých okrajových oblastiach, postavili proti vláde aj verejnú mienku v Buenos Aires. Veľká chunta mala príliš veľký počet členov, ktorí sa často nemohli na niektorých otázkach dohodnúť. Opozícia tak vinila veľkú chuntu, že nepracuje a jej členovia iba strácajú čas v diskusiách, čo odďaľuje prijatie dôležitých rozhodnutí. Potom, čo 20. júna 1811 porazili rojalisti armádu Spojených provincii v bitke pri Huaqui, sa nespokojnosti ešte vystupňovala. Prezident veľkej chunty Cornelio Saavedra sa rozhodol osobne prevziať velenie severnej armády a túto reorganizovať. Opozícia na čele s Marianom Morenom využila neprítomnosť prezidenta v Buenos Aires a nanútila členom veľkej chunty prijatie nových členov z Buenos Aires. Následne došlo k rozhodnutiu, aby bola veľká chunta nahradená iným typom vlády, ktorý by bol efektívnejší. 22. septembra 1811 tak vznikol tzv. prvý triumvirát, kde moc získali zástupcovia Buenos Aires. Vytvorenie triumvirátu však neznamenalo automatický zánik veľkej chunty. Táto ešte krátky čas fungovala taktiež a mala určité legislatívne právomoci.
Vláda
Triumvirát si stanovil za úlohu vypracovať dokument, ktorý by presne stanovil právomoci pre jednotlivé orgány v rámci celej krajiny. 22. októbra 1811 bolo prijaté nariadenie nazvané Reglamento Orgánico, ktorým došlo k legislatívnemu rozdeleniu právomocí. Na základe tohto dokumentu bola vytvorená tzv. Konzeratívna rada (de facto veľká chunta), ktorá mala právo vyhlásiť vojnu, podpísať mier, uzavrieť zmluvy, vytvoriť súdy a menovať členov regionálnych vlád a zastupiteľstiev. Triumvirát zas mal vykonávať výkonnú moc a reagovať na rozhodnutia konzervatívnej rady. Keďže však konzervatívna rada získala veľké právomoci, rozhodol sa triumvirát radu rozpustiť, čím prevzal absolútnu vládu. Toto rozhodnutie triumvirát legitimizoval 22. novembra 1811, keď schválil dočasný štatút, ktorý splnomocnil vládu, aby prijala všetky opatrenia, ktoré bude považovať za potrebné pre obranu a záchranu krajiny. Prvý triumvirát tým zároveň prijal oficiálny titul dočasnej vlády Spojených provincii.
V decembri 1811 však vypukla proti triumvirátu vzbura, ktorú viedol pluk Patricia. Vzbura vznikla ako odpoveď na rozhodnutie triumvirátu nahradiť veliteľa tohto pluku. Nespokojencov viedli Cornelio Saavedra a Manuel Belgrano. Triumvirátu sa povstanie podarilo potlačiť a následne nariadil vyhostenie zástupcov vnútrozemských provincii z Buenos Aires, keďže títo podľa názoru triumvirátu podporovali vzburu. Potom začal triumvirát v rámci svojej centralistickej orientácie nahrádzať guvernérov zástupcami z Buenos Aires. Súčasne sa začala politika a rozhodnutia triumvirátu vyznačovať silnými centralistickými tendenciami v prospech Buenos Aires. Ale čoskoro začali vznikať konflikty aj medzi členmi samotného triumvirátu, ktoré viedli k výmene Juana Josého Pasa za nového člena, ktorým sa stal Juan Martín de Pueyrredón. Nasledovali ďalšie vojenské neúspechy na severe a súčasne stúpla hrozba vojenskej invázie z Brazílie. Rovnako však aj nerozhodnosť triumvirátu v otázke vyhlásenia nezávislosti sa nepáčila viacerým politikom a vojakom. Práve vojaci (nie milicionári) na čele s Josém de San Martínom postupne dosiahli, že došlo k skončeniu činnosti prvého triumvirátu. Tento tak bol nahradený druhým triumvirátom.
Karkúk (rozlišovacia stránka)
Karkúk (iné názvy: nepresne Kirkúk; po kurdsky Kerkûk/Kerkúk; po anglicky Kirkuk ) môže byť:
Peter Nagy (vodnoslalomár)
Peter Nagy (* 17. december 1964, Bratislava† 3. december 2021, Bratislava) bol česko-slovenský a neskôr slovenský vodnoslalomár, ktorý súťažil v disciplíne K1. Bol odchovancom klubu KTK Dukla Liptovský Mikuláš, neskôr pretekal za klub ŠKP Bratislava. V rokoch 1990 až 2001 bol členom česko-slovenského a neskôr slovenského reprezentačného družstva.
Je držiteľom bronzovej medaily v hliadkach z majstrovstiev sveta v roku 1991. V rokoch 1996 a 2000 sa zúčastnil Letných olympijských hier, pričom lepšie umiestnenie dosiahol v Atlante, kde obsadil 12. miesto. Zúčastnil sa jedenástich ročníkov svetového pohára, na ktorých skončil najlepšie na 9. mieste. Okrem toho je víťazom majstrovstiev Slovenska v ročníkoch 1993 a 1999. V roku 2001 sa mu podarilo zvíťaziť na 53. ročníku Medzinárodného tatranského slalomuMemoriálu Ondreja Cibáka.
Proces s Jánom Šmigovským
Proces s Jánom Šmigovským bol súdny proces konaný po skončení druhej svetovej vojny s veliteľom nitrianskej mestskej vojenskej posádky počas vypuknutia Slovenského národného povstania. Táto sa na základe rozhodnutia Šmigovského ako jediná na Slovensku nepridala k povstaniu a zostala verná ústrednej vláde v Bratislave.
Toto konanie sa radí medzi tzv. retribučné súdy, čo boli mimoriadne súdy, ktorých cieľom bolo vysporiadanie sa so zločinmi spáchanými počas druhej svetovej vojny. Pre tento účel bol v Bratislave zriadený Národný súd. Proces začal 21. septembra 1945, rozsudok bol vynesený 25. septembra 1945. Šmigovský bol odsúdený na trest smrti, ktorý bol vykonaný 9. októbra 1945. Jednalo sa o vôbec prvý ukončený proces pred Národným súdom v Bratislave.
Dôvody procesu
29. augusta 1944 vypuklo Slovenské národné povstanie. Sám Šmigovský však nebol do prípravy povstania zapojený. Vedel iba, že sa môže chystať nejaká ozbrojená akcia, avšak zrejme nemal vedomosť o žiadnych podrobnostiach, nepoznal miesto, ani ľudí, ktorí danú akciu mali pripravovať. Až 29. augusta 1944 v popoludňajších hodinách vyhľadal Šmigovského dôstojník vyslaný z Banskej Bystrice, ktorý mu doručil rozkaz Jána Goliana, ktorý vyzýval vojenské posádky na Slovensku, aby sa pridali k povstaniu. Tento rozkaz Šmigovský odmietol splniť a označil povstanie za vzburu pomýlených jedincov a oznámil, že aj s posádkou zachováva vernosť prezidentovi Jozefovi Tisovi a vláde v Bratislave. Následne rozhodol o zákaze predaja čapovaných alkoholických nápojov v Nitre, zakázal zhromažďovanie obyvateľov a nočné vychádzanie. Následne dal Šmigovský zvolať poradu dôstojníkov, kde uviedol, že sa bude riadiť výlučne rozkazmi z Bratislavy a to buď od prezidenta alebo ministra národnej obrany. O niekoľko hodín neskôr vyhľadali Šmigovského niekoľkí dôstojníci z Trnavy, ktorí tvrdili, že pri Trnave bola prestrelka medzi slovenskými a nemeckými vojakmi. Následne Šmigovského v rovnaký deň vyhľadal spravodajský dôstojník Ján Dubovský, ktorý mu oznámil, že maďarské vojsko prekročilo hranice na viacerých miestach na západnom Slovensku. Túto informáciu si Šmigovský overoval u ministra národnej obrany generála Ferdinanda Čatloša, ktorý Šmigovskému prikázal zostať na mieste. V podobnom duchu sa Šmigovskému vyjadril aj generál Augustín Malár, ktorý uviedol, že podobné správy sú výmyslom niektorých vojakov a nepokoje budú čoskoro celé zlikvidované prichádzajúcim nemeckým vojskom. Večer v ten istý deň vyhľadal Šmigovského ešte jeden z vyšších dôstojníkov nitrianskej posádky Ján Černek. Tento vyzval Šmigovského, aby mu odovzdal velenie nad mestom, čo Šmigovský odmietol a zopakoval, že zostáva verný Tisovi a že velenie neodovzdá bez súhlasu ministerstva. Černek nenašiel žiadnu odozvu ani u ostatných dôstojníkov nitrianskej posádky. Šmigovský však nedal v ten deň Černeka zatknúť. Urobil tak až neskôr 1. septembra 1944 na rozkaz generála Čatloša. Ešte v ten istý deň Černek ušiel na povstalecké územie. Ani spravodajského dôjstoníka Dubovského Šmigovský nezatkol v deň vypuknutia povstania a to napriek tomu, že aj o ňom vzhľadom na jeho vystupovanie už vedel, že patrí k povstalcom. Dubovského nechal zaistiť až na rozkaz nového ministra národnej obrany Štefana Haššíka dňa 5. septembra 1944.
1. septembra 1944 bolo Šmigovskému z Ministerstva národnej obrany oznámené, že nemecké vojsko odzbrojuje slovenské vojenské posádky so súhlasom samotného ministerstva a že toto vojsko sa blíži k Nitre. S týmto Šmigovský nesúhlasil, nechcel dovoliť odzbrojiť nitriansku posádku a rozhodol sa pripraviť obranu nitrianskych kasární. Nariadil preto bojovú pohotovosť. Po príchode nemeckého vojska do Nitry toto zaujalo pozície pred budovou kasární, kde nemecký veliteľ začal vyjednávať so Šmigovským. Nemecký veliteľ poskytol Šmigovskému priestor, aby mohol kontaktovať ministerstvo obrany. V telefonickom hovore presvedčil Šmigovský tajomníka prezidenta Tisa Karola Murína, aby nebola nitrianska posádka odzbrojená. Nemci nakoniec súhlasili a túto posádku ako jedinú na Slovensku neodzbrojili. Nemecké vojsko sa tak presunulo smerom na Zlaté Moravce.
V ďalších dňoch sa Šmigovský stretol s miestnym veliteľom SS, ktorému podrobne referoval o situácií povstania v okolí Nitry. Aj vďaka týmto informáciám sa Nemcom podarilo rýchlo obsadiť rozsiahle územia predovšetkým na Hornej Nitre. V tomto období mal Šmigovský v Nitre niekoľko prejavov, v ktorých bránil nemeckú armádu a naopak útočil na SNP a povstalcov, sľuboval rýchle ukončenie povstania a potrestanie jeho účastníkov. 13. septembra 1944 bol za vernosť vláde povýšený na podplukovníka. Šmigovského rozhodnutia našli odozvu aj u Nemcov, ktorí mu zverili velenie nad všetkými vojenskými jednotkami v Nitre a to aj nemeckými. Neúspech povstania v Nitre bol veľkou nepríjemnosťou pre povstanie, keďže jedným z hlavných cieľov bolo oslobodenie politických väzňov (hlavne komunistov), ktorí boli väznení práve v nitrianskej väznici. K týmto sa tak mohlo dostať nemecké Gestapo.
5. septembra 1944 bol Šmigovský vymenovaný ministrom obrany Štefanom Haššíkom za veliteľa 1. pešieho pluku Domobrany, ktorej základom sa stala práve nitrianska posádka. Na tejto pozícií zotrval Šmigovský až do začiatku apríla 1945. Následne odišiel do Prahy za rodinou, kde zotrval až do konca vojny. Tu sa 5. mája 1945 zúčastnil Pražského povstania na strane povstalcov. Po skončení vojny sa Šmigovský rozhodol, že sa prihlási slovenským úradom. 24. mája 1945 bol zadržaný v Trnave a prevezený do Bratislavy.
Právna úprava procesu a prípravné konanie
Vzhľadom na činnosť Slovenskej národnej rady, ako i faktickú existenciu výlučne slovenských orgánov, bola snaha, aby sa retribučné súdne procesy vykonávali na Slovensku osobitne a samostatne, teda nie ako súčasť česko-slovenskej retribúcie. 28. apríla 1945 vláda ČSR na zasadaní v Košiciach zobrala na vedomie, že SNR chce vydať retribučné predpisy pre Slovensko ako samostatné nariadenie. 15. mája 1945 tak prijala SNR Nariadenie č. 33/45 Zb. SNR o potrestaní fašistických zločincov, okupantov, zradcov a kolaborantov a o zriadení ľudového súdnictva (ďalej len "nariadenie č. 33/45"). Dané nariadenie mal podľa Laca Novomeského za jeden večer napísať Gustáv Husák a to napriek tomu, že od februára 1945 pripravovalo takéto nariadenie Povereníctvo pre pravosúdie (spravodlivosti). Prijaté nariadenie neskôr doplnilo vykonávacie nariadenie Zboru povereníkov SNR č. 55/1945 Zb. n. SNR. Nariadenie č. 33/45 upravovalo skutkové podstaty konkrétnych trestných činov, procesnú stránku, zriaďovanie príslušných súdov, ako aj následné trestanie. Podľa tohto nariadenia došlo k zriadeniu Národného súdu so sídlom v Bratislave, okresných ľudových súdov so sídlom v jednotlivých okresných mestách a miestnych ľudových súdov so sídlom v každej politickej obci. Nariadenie taktiež upravovalo, kto spadá pod označenie fašistický okupant. Mohlo sa jednať iba o cudzieho štátneho príslušníka, ktorý sa buď pričinil o rozbitie ČSR, alebo inak terorizoval slovenský národ (konkrétne uvedené v § 1 nariadenia č. 33/45). Za tieto činy bolo možné udeliť iba trest smrti. V § 2 nariadenie č. 33/45 definovalo činnosť tzv. domácich zradcov. Jediným možným trestom bol v tomto prípade trest smrti. § 3 nariadenia č. 33/45 upravoval definíciu konania kolaborantov. Trest za túto činnosť bol trest odňatia slobody do 30 rokov, alebo trest smrti. § 4 nariadenia č. 33/45 definoval tzv. zradu na povstaní, za ktorú pripúšťal udelenie iba trestu smrti. Až § 5 nariadenia č. 33/45, ktorý definoval činnosť tzv. previnilcov fašistického režimu umožňoval udeliť miernejšie tresty, dokonca aj iba verejné pokarhanie. § 6 nariadenia č. 33/45 umožňoval za určitých podmienok zmiernenie trestu smrti na trest 30 rokov odňatia slobody, prípadne v odôvodnených prípadoch aj iné tresty, či oslobodenie. Toto nariadenie detailne určovalo príslušnosť súdu vo vzťahu k obžalobe a ostatné náležitosti.
Avšak samotný Šmigovský nespadal v zmysle ustanovení nariadenia č. 33/45 pod pôsobnosť Národného súdu v Bratislave. Jeho prípad bol 6. júna 1945 Národnému súdu prikázaný do pôsobnosti predsedníctvom SNR. K formálnemu zatknutiu Šmigovského došlo v Bratislave 25. mája 1945, jeho väzba bola potvrdená Národným súdom 10. júla 1945, ktorý na Šmigovského uvalil tzv. útekovú a kolúznu väzbu. Pri výkone svojej funkcie obžaloba pri Národnom súde podliehala predsedníctvu SNR. Súd súčasne Šmigovskému ustanovil obhajcu, ktorým sa stal Arnošt Marcis. Už počas prípravy obžaloby bol Šmigovský vypočúvaný. Prebiehali tiež výsluchy viacerých svedkov.
Za obžalobcu bol vybraný Miloslav Takáč. Tento už na konci júla 1945 pripravil prvú verziu obžaloby proti Šmigovskému. Obžaloba bola predložená najprv predsedníctvu SNR. To následne odporučilo predložiť daný prípad priamo Národnému súdu s odôvodnením, že sa jedná o prestíž SNR. Obžalobca tak prepracoval obžalobu, ktorá bola predložená Národnému súdu 3. septembra 1945. Obvinenia boli rozdelené do dvoch blokov. Podľa obžaloby bolo Šmigovskému kladené za vinu, že maril boj Slovenského národa proti zradcom a okupantom, že maril boj za slobodu a obnovenie ČSR a prípravy SNP. Súčasne sa mal podľa obžaloby zúčastniť na úsilí fašistických okupantov a domácich zradcov v úmysle potlačiť SNP alebo znemožniť partizánsky boj. Tiež mal spolupôsobiť pri prenasledovaní účastníkov povstania alebo partizánskeho boja a udávať okupačným vojskám. Týmto konaním sa mal dopustiť spáchania trestného činu zrady na povstaní podľa § 4 písm. a), b) nariadenia č. 33/45.
Časť obžaloby A
(obvinenie, že akýmkoľvek spôsobom maril boj slovenského národa proti zradcom alebo okupantom, za slobodu a za obnovenie Česko-Slovenskej republiky, maril prípravy národného povstania alebo účasť vojenských jednotiek na ňom).