cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vostok 2
Na orbite
Na začiatku druhého obletu okolo Zeme, keď Vostok 2 opäť letel nad Sovietskym zväzom, Titov strávil asi 10 minút filmovaním zemského povrchu a oblohy. Indikátor svetelnej expozície na fotoaparáte však stratil svoj ciferník (pravdepodobne v dôsledku preťaženia počas štartu) a Titov odvtedy musel nastavenia fotoaparátu len odhadovať. Titovove zábery zemského povrchu boli zverejnené čoskoro po lete. Pokúsil sa tiež vyfotografovať pohľad na Zem cez okno Vzor, ktoré pilot používal pri manuálnej orientácii kozmickej lode počas letu. O 10:35 moskovského času (07:35 svetového času) najskôr telegrafoval zo série pripravených správ a informoval Kremeľ o úspešnom priebehu svojho letu, pričom aj osobne pozdravil prvého tajomníka Komunistickej strany ZSSR Nikitu Chruščova a sovietsky ľud. Titov sa tiež zjavne pokúsil korigovať mierne otáčanie lode z predpísanej polohy. Okolo 11:00 však prešiel do režimu stabilizácie rotácie a vypol manuálne riadenie. O 11:09 moskovského času (08:09 svetového času) začul silné rušenie na krátkych vlnách a stlmil zvuk, ale o päť minút neskôr začul v slúchadlách ruskú ľudovú pieseň. Krátko nato si spomenul, že od letových kontrolórov dostal správu, v ktorej mu poskytli údaje k aktualizácii navigačného glóbusu na palubnej doske. Titov sa sťažoval, že pripútaný k sedadlu len ťažko dosiahne na číselníky glóbusu. Aktualizácie tejto navigačnej pomôcky sa museli robiť prakticky na každom oblete a zmenilo sa to na dosť bolestivú rutinu. „Po pristátí som dokonca uvidel červené škvrny na mojej pravej ruke... a kým som na to dočiahol, veľmi som sa spotil,“ povedal Titov členom štátnej komisie po lete. O 11:10 Titov začal testovať svoj vestibulárny systém, pričom zaujal rôzne pózy, vrátane natiahnutia rúk so zavretými očami a následného pokusu dotknúť sa nosa. Zvládol to bez problémov. Podarilo sa mu tiež nakresliť rôzne geometrické tvary. Cvičenie s ostrými otáčkami hlavy však prerušil, pretože mal z toho nepríjemné pocity. O 11:27 zapol rádio a okamžite zachytil sovietsku patriotickú pieseň Marš entuziastov (Pochod nadšencov), po ktorej nasledovalo oficiálne oznámenie o úspešnom štarte Vostoku 2. Ďalšiu sériu sovietskych piesní začul o 11:32 na svojom krátkovlnnom rádiu, ktoré potom prepol na jednoduché volacie znaky, pretože tie mohol počuť aj počas letu nad najjužnejšími časťami obežnej dráhy.
thumb|upright|Titov v roku 1961
Pristátie
Ráno 7. augusta sa počas 17. a zároveň posledného úplného obletu Zeme Sergej Koroľov a predseda štátnej komisie Leonid Smirnov rozprávali s Titovom a pýtali sa ho, či je pripravený na záverečné operácie. Po malom zmätku v komunikácii Titov odpovedal, že je všetko pripravené na pristátie. Odložil ďalekohľad, kameru a letový denník a začal monitorovať pristávaciu automatiku, ktorá loď v poriadku zorientovala do polohy pre brzdiaci manéver. Brzdiaci zážih začal okolo 09:57 moskovského času (06:57 svetového času) a trval 40 sekúnd. Približne 10 sekúnd po skončení zážihu sa mal automaticky oddeliť prístrojový úsek od návratovej kabíny Vostoku. Prístrojový úsek sa od návratovej kabíny síce oddelil, ale nie úplne, pretože s ňou zostal spojený sústavou káblov. Keď návratový modul Vostoku 2 vstúpil do horných vrstiev atmosféry, Titov nechal zo zvedavosti otvorené žalúzie okien kabíny, pričom videl oranžovú žiaru a neskôr aj približujúce sa kúsky taviacich sa antén. Podľa Titova došlo k úplnému oddeleniu návratovej kabíny od prístrojového úseku pravdepodobne prehorením káblov okolo 10:07. Kabína s kozmonautom sa následne začala chaoticky otáčať rôznymi smermi, ale nakoniec sa ustálila. Za jej oknami zúrili plamene a z lode odlietali kúsky tepelnej izolácie. Kvôli účinkom silného preťaženia sa Titovovi rozmazávalo videnie a začali mu tiecť slzy. O niekoľko desiatok sekúnd však preťaženie ustúpilo a opäť mohol voľne dýchať. Vo výške asi 7 km nad zemou sa automaticky katapultoval z kabíny. Chvíľu predtým, si všimol odlupujúci sa kus vnútornej izolácie kabíny, ktorý sa zrejme odtrhol pri odpálení poklopu. Titov mierne odvrátil hlavu z predpísanej polohy na katapultáž a následný náraz mu spôsobil zranenie nosa, ktorý si udrel o vnútro helmy. Po vystrelení z kabíny mu niekoľko kvapiek krvi z poraneného nosa spadlo na sklo prilby. Pri otvorení stabilizačného padáka sa katapultážne sedadlo s Titovom niekoľkokrát divoko otočilo. Následný náraz ho z kresla odhodil a otvoril sa hlavný padák. Pri zostupe cez oblačnosť zrazu vypadol zo svojho puzdra záložný padák, ktorý sa najprv len hojdal pod kozmonautom, ale vo výške približne 1 km sa začal „nalievať“. Našťastie sa síce záložný padák omotal okolo šnúr hlavného padáka a jeho vrchlík sa naplnil, ale súčasne sa „nevylial“ vrchlík hlavného padáka.
thumb|Titov na [[Rusko|ruskej poštovej známke z roku 2001 pri príležitosti 40. výročia letu Vostok 2]]
Medzitým si Titov všimol, ako kabína Vostoku 2 pristála neďaleko železničnej trate a rýchlo k nej prišlo auto a veľa ľudí. Prekvapilo ho, keď zistil, že ho vietor odnáša priamo na železničnú trať, ku ktorej sa práve blíži rýchlik smerujúci do Moskvy. Na pristátie si Titov spomínal: ''„So svojím padákom som pristával asi päťdesiat metrov od železnice, blížil som sa k nej a myslel som, že narazím do prechádzajúceho vlaku. Potom ma asi päť metrov nad zemou poryv vetra obrátil, takže keď som dopadal na zem, letel som pozadu a urobil som tri kotrmelce. Vietor sa znova prudko oprel do padáka, takže ma to ťahalo po zemi. Keď som otvoril priezor svojej helmy, padala mi do nej hlina. Viete, saratovskí poľnohospodári toho roku celkom dobre zorali polia, inak by moje pristátie bolo ešte tvrdšie.“'' Pristál po vyše jednom dni letu, 7. augusta o 10:18 moskovského času (07:18 svetového času), 11,5 km južne od obce (dnes mesto) Krasnyj Kut v Saratovskej oblasti. Stal sa vtedy najmladším profesionálnym kozmonautom, ktorý letel do vesmíru. V čase letu mal 25 rokov. Vlak za hlasitého škrípania bŕzd zastavil a pár ľudí z neho vyskočilo a utekalo smerom k Titovovi, ktorý vtedy nemal práve najlepšiu náladu. ''„Povedal som im: ‚Na čo pozeráte? Pomôžte mi dať dole skafander. Som hrozne unavený.‘ Mala byť pre mňa pripravená čistá ľahká kombinéza, do ktorej by som sa mohol prezliecť, ale ako obvykle ju niekto zabudol zabaliť do mojej výbavy.“'' Jedna žena, ktorá prišla autom bola v takom zhone, aby sa dostala ku kozmonautovi, že vošla do výmoľa a udrela sa hlavou o volant. Titov nakoniec na svoje prekvapenie prikladal na jej zranenia obväzy zo svojej lekárničky.
Keď sa ho jeho náhradník Nikolajev pýtal na let, Titov mu údajne odporučil: „Andrjucha, trénuj svoj vestibulárny systém!“ Spolu s mnohými vyznamenaniami a výsadami pre Titova a jeho rodinných príslušníkov sa Rada ministrov ZSSR rozhodla, že Titovovi vyplatí 15 000 rubľov zo svojho rezervného fondu. Na vtedajšie sovietske štandardy išlo o veľké množstvo peňazí. Po už druhom zlyhaní sekvencie oddelenia úsekov lode začali Boris Čertok a Leonid Voskresenskij (spolupracovníci Koroľova) vyšetrovanie, ktoré odhalilo, že na vine je jeden zle umiestnený drôt. Počas nominálnej sekvencie sa mala najprv odhodiť zástrčka umbilikálneho kábla elektroniky a pyronálože spolu s malými gilotínami mali potom zabezpečiť fyzickú separáciu úsekov. Inkriminovaný vodič mal za úlohu preniesť povel k oddeleniu zástrčky kábla, ale len zlomok sekundy predtým bol preseknutý jednou z pyrogilotín. Drôt pre budúce lety premiestnili a problém zdanlivo vyriešili. Ďalším z výstupov tejto misie bolo rozhodnutie prizvať do štátnej komisie zástupcu ministerstva železníc. Do budúcna sa malo zabezpečiť zosúladenie cestovných poriadkov s programom letov tak, aby k podobnému stretnutiu, aké zažil Titov s rýchlikom, už nedošlo (podobné opatrenie sa následne urobilo aj s energetikmi a od určitej doby sa počas pristátia v danej oblasti vypínali nadzemné elektrické linky). Návratová kabína Vostoku 2 bola neúmyselne zničená počas vývoja kozmickej lode Voschod.
Ignác Országh
Ignác Országh (* 2. jún 1844, Kláštor pod Znievom – † 2. apríl 1900, Abramová-Laclavá) bol slovenský podnikateľ a statkár.
Jeho otec bol Ján Országh, matka Jana rod. Capková a manželka Augusta rod. Peťková, brat Juraj Országh.
Životopis
Študoval na gymnáziu 18581865 a 18651867 teológiu v Banskej Bystrici (neukončil). Statkár v Laclavej, 1879 spoluzakladateľ a akcionár firmy Bratia Országh vo Varšave. Účastník slovenského národného hnutia, člen direktória Tatra banky v Martine, 1883 zakladajúci člen Muzeálnej slovenskej spoločnosti.
Ekologická stopa
right|thumb|upright=2|Ekologická stopa jednotlivých krajín
Koncept bol knižne po prvýkrát publikovaný v roku 1996 dvoma kanadskými vedcami Mathisom Wackernagelom a Williamom Reesom v knihe Our Ecological Footprint: Reducing Human Impact on the Earth.
Dejiny
V dejinách existujú prípady, keď kultúry vyčerpali svoje prírodné zdroje:
V súčasnosti má však prekročenie limitov prírodného prostredia už globálne dôsledky.
Na sledovanie smerovania spoločnosti v zmysle udržateľného rozvoja boli vyvinuté rôzne indikátory. Na ich vývoji sa podieľajú skupiny vedcov aj niektoré medzinárodné mimovládne organizácie. Indikátory sú viac či menej agregované a poskytujú pohľad na určité časti aktivít našej spoločnosti i na súhrnné hodnotenie pokroku k udržateľnému spôsobu života. Nevýhodou súčasných súborov indikátorov udržateľného rozvoja je podľa Hilleho ich pretrvávajúce zameranie na výstupy ľudskej ekonomiky (emisie znečisťujúcich látok, hluk, produkcia odpadov atď.) Preto sa od polovice 90. rokov používa ekologická stopa ako nový agregovaný indikátor, ktorý integruje stranu vstupov i výstupov ľudskej činnosti.
Ekologická stopa nám dáva možnosť jednak merať cestu spoločnosti smerom k udržateľnosti a takisto nám umožňuje pozrieť sa na naše aktivity z pohľadu ich udržateľnosti. Čo sa na prvý pohľad môže zdať ako ekonomicky výhodné, nemusí byť vždy výhodné z dlhodobého hľadiska a z pohľadu životného prostredia môže mať často negatívne dôsledky. Príkladom môže byť porovnanie pestovania paradajok voľne na poli a v skleníku za pomoci moderných tzv. hydroponických techník. Na prvý pohľad sa môže zdať pestovanie paradajok v skleníku efektívnejšie, keďže výnosy na jednotku plochy môžu byť 7 až 10 krát väčšie. Ak ale na plochu zeme prepočítame aj všetky potrebné materiálne zdroje a hlavne energiu nutnú pre pestovanie paradajok hydroponicky v skleníku, môže byť ekologická stopa jedného kilogramu paradajok zo skleníka až 20 krát vyššia ako pri paradajkach pestovaných na poli.
Stanovenie ekologickej stopy
Každý, od konkrétneho človeka až po celé mesto či štát, má vplyv na Zem a jej prírodný potenciál, pretože spotrebúva prírodné zdroje a služby. Ekologický vplyv korešponduje s množstvom prírody, ktoré používame na uspokojenie svojich potrieb, čiže vytvára našu ekologickú stopu. Samozrejme, v skutočnosti táto časť prírody nie je súvislým pásom zeme. Vďaka medzinárodnému obchodu, suchozemské a vodné plochy využívané obyvateľmi zeme sú roztrúsené po celom svete.
Kalkulácia ekologickej stopy je založená na dvoch jednoduchých faktoch:
Na priblíženie konceptu ekologickej stopy použil jeden z jej autorov túto metaforu: Predstavte si ekonomiku ako veľké zviera. Ako veľkú pastvinu potrebujeme, aby sme toto zviera uživili? Ekologická stopa je práve plocha tejto pastviny.
Existujú dva základné spôsoby výpočtu ekologickej stopy:
Výber spôsobu výpočtu záleží od úrovne, na ktorej sa ekologická stopa počíta. Pre potreby výpočtu ekologickej stopy jednotlivca je vhodnejší druhý zmienený spôsob, ale pre potreby národných štatistík by sme použili prvý popísaný spôsob, teda metódu zameranú na zdroje.
Na analýzu ekologickej stopy 52 krajín autori Wackernagel a Rees rozdelili prírodnú plochu Zeme na šesť základných kategórií:
Ak zrátame ornej pôdy na osobu;  pastvín;  lesov a  zastavanej plochy vyjde nám, že Zem poskytuje  ekologicky produktívnej plochy na osobu. Keď k tomuto číslu prirátame morí, výsledok je  na osobu. Nie všetka táto plocha je ale k výhradnej dispozícii ľudí. Musíme brať do úvahy, že na tejto ploche žije 30 miliónov druhov rastlín a živočíchov, s ktorými zdieľame túto planétu. Podľa WCED minimálne 12% tejto plochy nesmie byť využívaných a má byť chránených z dôvodu zachovania biodiverzity.
Ak odrátame z výsledných spomínaných 12%, vyjde nám, že ľudstvo má k dispozícii  biologicky produktívnej zeme na obyvateľa.
Analýzou ekologickej stopy odhalíme, koľko ekologicky produktívnej plochy potrebujeme na zabezpečenie nášho spôsobu života a môžeme si tento údaj porovnať s množstvom, ktoré je reálne na Zemi k dispozícii. Samozrejme, s rastom obyvateľom sa aj množstvo ekologicky produktívnej zeme pripadajúce na jedného obyvateľa zmenšuje.
Štáty a ich ekologická stopa
Vyspelé krajiny majú spravidla najväčšiu ekologickú stopu a najchudobnejšie najmenšiu. Najväčší ekologický deficit (porovnanie ekologickej stopy s dostupnou ekologicky produktívnou plochou) majú vysoko rozvinuté krajiny s obmedzenou vlastnou ekologickou kapacitou, či nepriaznivou geografickou polohou, napr. Island, Japonsko, Singapur. Ekologická stopa Zeme bola v roku 2007 2,7 globálneho hektára na osobu, pričom súčasná celková biokapacita je iba 1,8. Podľa ukazovateľa ekologickej stopy teda ľudstvo presahuje kapacitu planéty. Sme schopní udržať toto globálne prečerpávanie len dočasne tým, že siahame čoraz hlbšie do „kapitálových zásob“ lesov, úrodnej pôdy a vôd (rybolov), čo nie je dlhodobo udržateľný postup. Súčasné trendy smerujú ľudstvo smerom od dosiahnutia tohto minimálneho predpokladu udržateľnosti, nie smerom k nemu. Svetová ekologická stopa narástla zo 70% globálnej biologickej produktivity v roku 1961 na 150% jej biologickej produktivity v roku 2007. Navyše ďalšie predpoklady založené na pravdepodobných scenároch populačného rastu, ekonomického rastu a technologických zmien ukazujú, že ekologická stopa ľudstva bude rásť.
Juraj Buchholtz
Juraj Buchholtz môže byť:
3350 Scobee
3350 Scobee je planétka s priemerom 18 km, ktorú objavil Edward L. G. Bowell 8. augusta 1980. Pomenovanie dostala na počesť astronauta Francisa Scobeeho, ktorý zahynul pri havárii raketoplánu Challenger.
Pochutina
Pochutina je požívatina s nepatrnou alebo nijakou výživnou hodnotou, avšak s výrazným účinkom na zmyslové vlastnosti potravín a na tráviace alebo nervové orgány, napr. káva, čaj, soľ, huby, kakao, korenie.
Odôvodnenie
Odôvodnenie je podanie, predloženie dôvodov, podloženie dôvodmi, objasnenie príčiny, vysvetlenie.
Arnac-sur-Dourdou
Arnac-sur-Dourdou je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Aveyron, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 23 obyvateľov (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Vojna v Kosove
Vojna v Kosove bol ozbrojený konflikt v Kosove, ktorý trval od 28. februára 1998 do 11. júna 1999. Boje prebiehali medzi silami Juhoslovanskej zväzovej republiky, ktoré Kosovo kontrolovali pred vojnou a povstaleckou skupinou kosovských Albáncov, známou ako Kosovská oslobodzovacia armáda (UÇK), so vzdušnou podporou Severoatlantickej aliancie (NATO) a pozemnou podporou zo strany albánskej armády.
UÇK sa vytvorila v roku 1991 a svoju prvú ozbrojenú kampaň spustila v roku 1995, kedy začala s útokmi na srbské bezpečnostné sily v Kosove. V júni 1996 sa skupina prihlásila k zodpovednosti za sabotáže zamerané na policajné stanice v Kosove. V roku 1997 organizácia získala veľké množstvo zbraní vďaka ich pašovaniu z Albánska a po povstaní z vyplienených policajných a armádnych budov v krajine. V roku 1998 UÇK začala útoky proti juhoslovanským úradom v Kosove, čo viedlo k zvýšeniu prítomnosti srbských polovojenských a vojenských síl, ktoré začali podnikať akcie proti UÇK. Po zlyhaní diplomatických riešení začalo NATO v Kosove "humanitárnu vojnu". Toto urýchlilo masové vyháňanie kosovských Albáncov, keďže juhoslovanské vojská postupovali aj počas bombardovania (marec - jún 1999). Do roku 2000 vyšetrovanie odhalilo takmer 3000 obetí bombardovania zo všetkých etnických skupín.
Vojna skončila podpísaním Kumanovskej zmluvy, v ktorej juhoslovanské sily súhlasili ustúpiť z Kosova, aby vytvorili cestu pre medzinárodnú prítomnosť. Po tomto bola Kosovská oslobodzovacia armáda rozpustená a niektorí jej členovia išli bojovať pre UÇPMB v údolí Preševo, ďalší sa pripojili k Národnej oslobodzovacej armáde (NOA) a Albánskej národnej armáde počas ozbrojeného etnického konfliktu v Macedónsku, zatiaľ čo iní sa stali členmi Kosovskej polície.
Bombardovacia kampaň NATO zostáva veľmi kontroverzná, pretože nebol získaný súhlas Bezpečnostnej rady OSN a preto, že spôsobila najmenej 488 juhoslovanských civilných obetí, vrátane značných počtov kosovských utečencov.
Cesta k vojne
Politika pasívneho odporu, ktorú presadzoval kosovský prezident Ibrahim Rugova, pomohla udržať pokoj v Kosove počas vojny v Slovinsku, Chorvátsku a Bosne v prvej polovici 90-tych rokov. Avšak vznik UÇK značí aj o frustrácii medzi kosovskými Albáncami, ktorých práva boli takisto obmedzované. V polovici 90-tych rokov poprosil Rugova o vyslanie mierových síl OSN do Kosova. V roku 1997 bol Slobodan Miloševič zvolený za prezidenta Juhoslovanskej zväzovej republiky.
Pokračovanie represálií presvedčilo mnoho Albáncov, že ozbrojený odpor by mohol situáciu zmeniť. 22. apríla 1996 boli takmer v rovnakom čase vykonané štyri útoky na srbský bezpečnostný personál. Až doteraz neznáma organizácia, nazývaná Kosovská oslobodzovacia armáda, sa následne prihlásila k týmto útokom. Charakter UÇK bol najprv tajomný.
Na začiatku roku 1997 sa Albánsko zrútilo do chaosu po páde prezidenta Saliho Berishu. Vojenské základne boli beztrestne vypálené zločineckými gangmi. Veľa zásob armády skončilo v západnom Kosove a posilnilo rastúci arzenál UÇK. Bujar Bukoshi, minister tieňovej kosovskej vlády v exile v Zürichu, vytvoril skupinu s názvom FARK (Ozbrojené sily Republiky Kosovo), ktorá bola násilne rozpustené skupinou UÇK v roku 1998. Juhoslovanská armáda považovala UÇK za teroristov a povstalcov, ktorí útočia na políciu a civilistov, no väčšina Albáncov videla UÇK ako bojovníkov za slobodu. V roku 1998 americké ministerstvo zahraničia vyhlásilo UÇK za teroristickú organizáciu.
V roku 2000 uviedla BBC dokument, ktorý ukazuje, ako sa USA snažia o spojenectvo s UÇK, aj keď ju oficiálne považovali za teroristickú organizáciu. UÇK absolvovala školenia zo strany Spojeného kráľovstva od roku 1998 vo výcvikovom tábore v horách nad albánskym mestečkom Bajram Curri.
Kríza eskalovala v decembri 1997 na zasadnutí rady pre nastolenie mieru v Bonne, kde medzinárodné spoločenstvo (ako je definované v Daytonskej dohode) súhlasilo s tým, že Vysokému predstaviteľovi v Bosne a Hercegovine dajú rozsiahle právomoci, vrátane práva odvolať zvolených predstaviteľov. V rovnakej dobe západní diplomati trvali na tom, že prebehne diskusia aj o Kosove. Delegácia z Juhoslávie na protest opustila rokovania.
Po tomto nasledoval návrat kontaktnej skupiny, ktorá dohliadala na poslednú fázu vojny na Balkáne a deklarácie európskych krajín, ktoré požadovali, aby Juhoslávia riešila problém v Kosove.
Začiatok vojny
UÇK pod vedením Adema Jashariho začala intenzívnejšie útočiť a sústredila sa hlavne na oblasť Drenického údolia. Srbská polícia odpovedala na útoky v okolí obce Likošane, pri ktorých bolo zabitých 16 albánskych bojovníkov a 4 srbskí policajti.
Srbská polícia začala prenasledovať Jashariho a jeho spolubojovníkov v dedine Donje Prekaz. Masívna prestrelka s Jashariho skupinou viedla k masakru 60 Albáncov, z toho osemnásť boli ženy a desať bolo mladších ako šestnásť rokov. Táto udalosť, ktorá sa odohrala 5. marca 1998, vyvolala masívne odsúdenie zo strany západu.
V tomto období sa tiež sformovala nová juhoslovanská vláda, ktorú viedli Socialistická strana Srbska a Srbská radikálna strana. Predseda ultranacionalistickej Srbskej radikálnej strany Vojislav Šešelj sa stal námestníkom predsedu vlády. Tým sa zvýšila nespokojnosť s postojom krajiny medzi západnými diplomatmi a hovorcami.
Kyselina siričitá
Kyselina siričitá, H2SO3 je stredne silná anorganická kyselina. Je prítomná len v roztokoch, v ktorých vzniká rozpúšťaním oxidu siričitého: Ak sa jej roztok zahrieva, dochádza spätne k rozkladu na vodu a oxid siričitý. Preto je možné oxid siričitý formálne označiť ako anhydrid kyseliny siričitej. Aj pri izbovej teplote dochádza k pomerne rýchlemu rozkladu roztokov kyseliny siričitej.
Vojna v Kosove
Začiatok vojny
Na začiatku apríla vyhlásilo Srbsko referendum o otázke cudzieho zasahovania v Kosove. Srbskí voliči rozhodne odmietli cudzie zasahovanie do tejto krízy. 31. mája 1998 juhoslovanská armáda a polícia srbského ministerstva vnútra začala operáciu na vyčistenie hranice od UÇK. NATO odpovedalo na túto ofenzívu v polovici júna operáciou Determined Falcon.
Kyselina siričitá
Kyselina siričitá disociuje vo vodnom roztoku v dvoch stupňoch:
Kyselina siričitá tvorí dva typy solí: siričitany a hydrogensiričitany. Siričitany sa na vzduchu pozvoľna zlučujú s kyslíkom a tým sa oxidujú na sírany. Kyselina siričitá a jej soli majú redukčné vlastnosti. Príkladom je reakcia s kyselinou dusitou:
Vojna v Kosove
Začiatok vojny
Od júna do polovice júla UÇK stále postupovala. Obkľúčila Peć a Đakovicu a zriadila dočasné hlavné mesto v mestečku Mališevo (severne od Orahovaca). Vojaci UÇK infiltrovali mesto Suva Reka a severozápad Prištiny. ďalej sa presunuli k uhoľným baniam v Belacevece a získali ich na konci júna, čo ohrozilo zásoby energie v regióne. Ich taktika sa ako obvykle zamerala na partizánske a horské boje a takisto na útoky proti juhoslovanským silám a srbskej polícii.
Kyselina siričitá
Siričitany alkalických kovov sa zahrievaním rozkladajú a ich rozkladom vzniká síran a sulfid:
Segmentový displej
náhľad|Usporiadanie prvkov v sedemsegmentovom displeji náhľad|Usporiadanie prvkov v štrnásťsegmentovom displeji náhľad|Usporiadanie prvkov v šestnásťsegmentovom displeji Segmentový displej je elektronické alebo elektromechanické zobrazovacie zariadenie, ktoré sa skladá zo segmentov a slúži na zobrazovanie číslic, písmen alebo znakov.
Kyselina siričitá
Siričitany kovov alkalických zemín sa však zahrievaním rozkladajú na oxid siričitý a príslušný oxid kovu:
Segmentový displej
Najznámejší je sedemsegmentový displej (slúži najmä na zobrazovanie číslic, niekedy je doplnený ôsmym segmentom, ktorý tvorí desatinnú čiarku), jeho rozšírením sú štrnásť- a šestnásťsegmentový displej (dokážu zobraziť všetky veľké písmená latinky). Existujú aj displeje s väčším počtom segmentov, ktoré môžu vďaka dobrej čitateľnosti v niektorých prípadoch konkurovať maticovým displejom.
Vojna v Kosove
Začiatok vojny
Situácia sa obrátila, keď UÇK dobyla Orahovac. 17. júla 1998 tiež obsadili dve blízke dediny - Retimlije a Opterušu. Pravoslávny kláštor v obci Zočište (5 km od Orahovacu), známy vďaka uloženiu ostatkov sv. Kozmu a Damiána, ktoré boli uctievané aj miestnymi Albáncami, bol vykradnutý, jeho mnísi boli deportovaní do zajateckého tábora UÇK a prázdny kláštor a ostatné jeho budovy boli zrovnané so zemou. To viedlo k sérii srbských a juhoslovanských útokov, ktoré pokračovali do začiatku augusta.
V polovici septembra bola prvýkrát zaznamenaná aktivita UÇK v severnom Kosove okolo Podujeva. Koncom septembra bolo vynaložené úsilie vypudiť UÇK zo severných a centrálnych častí Kosova a von z údolia Drenica. Počas tejto doby prichádzalo mnoho vyhrážok zo strany západných krajín, ktoré ale boli trochu zmiernené počas volieb v Bosne, pretože nechceli, aby srbskí demokrati a radikáli vyhrali. Po voľbách však vyhrážky zosilneli, ale na ich zrealizovanie bola potrebná nejaká rozbuška. Získali ju 28. septembra, keď KDOM našla blízko dediny Gornje Obrinje zmrzačené mŕtvoly jednej rodiny. Toto krvavé divadlo sa stalo spúšťačom nasledujúcej vojny.
OSN, NATO a OBSE (1998 – 1999)
Dňa 9. júna 1998 prezident USA Bill Clinton deklaroval "stav národnej núdze" (výnimočný stav) vzhľadom k "neobvyklému a mimoriadnemu ohrozeniu národnej a zahraničnej bezpečnosti Spojených štátov" kvôli pôsobeniu Juhoslávie a Srbska počas vojny v Kosove.
Dňa 23.septembra 1998 v súlade s kapitolou VII Charty Organizácie Spojených národov prijala Bezpečnostná rada OSN rezolúciu 1199, v ktorej vyjadrila "vážne znepokojenie" nad správami doručenými generálnemu tajomníkovi, že viac ako 230 000 ľudí bolo vyhnaných zo svojich domovov kvôli nadmernému a neuváženému použitiu sily zo strany srbských bezpečnostných síl a juhoslovanskej armády, a požiadavku, aby všetky strany v Kosove a v Juhoslovanskej zväzovej republike (Srbsko a Čierna Hora) zastavili nepriateľské akcie a zachovali prímerie. 24. septembra Severoatlantická rada (NAC) NATO vydala "aktivačné varovanie" (ACTWARN), pričom NATO zvýšilo vojenskú pripravenosť pre postupné letecké operácie v Kosove. Ďalším významným problémom pre tých, ktorí nevideli žiadnu inú možnosť, iba použite vojenskej sily, bol odhadovaný počet 250 000 albánskych utečencov z ktorých 30 000 bolo v lesoch bez teplého oblečenia alebo prístrešia na blížiacu sa zimu.
Medzitým americký veľvyslanec v Severnom Macedónsku Christopher Hill viedol tzv. "kyvadlovú diplomaciu" medzi albánskou delegáciou vedenou Rugovom a juhoslovanskými a srbskými úradmi. Práve tieto stretnutia utvárali to, čo mal byť mierový plán prerokúvaný počas obdobia okupácie Kosova vojskami NATO. Počas dvoch týždňov vyhrážky zosilneli a NATO vydala aktivačný rozkaz. Aliancia bola pripravené začať nálety a Richard Holbrooke šiel do Belehradu v nádeji na dosiahnutie dohody s Miloševičom. Medzinárodné spoločenstvo požadovalo zastavenie bojov. Konkréte požadovalo, aby Juhoslávia ukončila svoje útoky proti UÇK a zároveň sa snažila presvedčiť UÇK k tomu, aby sa vzdala podmienky získania nezávislosti Kosova. Okrem toho boli vykonané pokusy presvedčiť Miloševiča, aby umožnil mierovým jednotkám NATO vstup do Kosova. Argumentovali tým, že by to umožnilo mierový proces a prinieslo by to mierovú dohodu.
13. októbra 1998 Severoatlantická rada vydala aktivačný rozkaz (ACTDORs) pre obmedzené letecké útoky a postupné ťaženie vo vzduchu v Juhoslávii, ktoré by začalo za 96 hodín. Dňa 15. októbra Kosovská kontrolná misia NATO (KVM) podpísala dohodu o prímerí a lehota na stiahnutie vojsk z Kosova bola predĺžená do 27. októbra. Srbi začali so sťahovaním okolo 25. októbra a 30. októbra začala operácia Eagle Eye, ktorá mala dohliadať na dodržanie podmienok prímeria.
KVM bol veľký kontingent pre neozbrojených mierových pozorovateľov (oficiálne známych ako kontrolórov) Organizácie pre bezpečnosť a spoluprácu v Európe (OBSE), ktorý sa presťahoval do Kosova. Boje však aj napriek prímeriu pokračovali v decembri 1998 po tom, čo ho obe strany porušili a tento nárast násilia vyvrcholil vraždou srbského starostu mesta Kosovo Polje Zvonka Bojanića. Juhoslovanské úrady reagovali tým, že spustili tvrdý útok proti bojovníkom UÇK.
Od januára do marca 1999 priniesla vojna rastúcu nestabilitu v mestských oblastiach vrátane bombových útokov a vrážd. Tieto útoky sa konali v priebehu Rambouilletských rokovaní vo februári. Zabíjanie na cestách pokračovalo a zvyšovalo sa. Vojenské konfrontácie sa odohrali vo februári v oblasti Vučitrnu a v doteraz nedotknutej oblasti Kačaniku na začiatku marca.
Dňa 15. februára došlo k masakru v Račaku, kedy bolo 45 kosovsko-albánskych farmárov vyvedených na kopec a zmasakrovaných. Telá boli objavené pozorovateľmi OBSE vrátane vedúceho misie Williama Walkera a zahraničných spravodajských korešpondentov. Juhoslávia poprela vykonanie masakru. Masaker v Račaku bol vyvrcholením stretov UÇK a juhoslovanských síl, ktoré trvali celú zimu 1998-1999. Incident bol okamžite odsúdený zo strany západných krajín a Bezpečnostnej rady OSN a neskôr sa stal základom jedného z obvinení z vojnových zločinov, ktoré boli vznesené proti Miloševičovi a jeho najvyšším úradníkom. Tento masaker bol bod obratu vojny. NATO rozhodlo, že konflikt by mohol byť vyriešený len zavedením mierovej vojenskej sily pod záštitou NATO, aby sa násiliu zabránilo na oboch stranách. Hlavné mesto Kosova Priština bolo podľa správ OBSE podrobené ťažkej streľbe a segregácii.
Rambouilletská konferencia (január – marec 1999)
Dňa 30. januára 1999 NATO vydalo vyhlásenie, v ktorom oznámilo, že Severoatlantická rada sa dohodla na tom, že generálny tajomník NATO môže povoliť letecké útoky proti cieľom na území Juhoslovanskej zväzovej republiky v súlade s požiadavkami medzinárodného spoločenstva a pre dosiahnutie politického urovnania. Aj keď to bola zrejme hlavne hrozba pre Miloševičovu vládu, bola to hrozba aj pre Albáncov - všetky rozhodnutia budú závisieť na pozícii a akciách albánskeho vedenia Kosova a všetkých kosovsko-albánskych ozbrojených zložiek v Kosove a jeho okolí.
Rambouilletské rozhovory začali dňa 6. februára 1999 s generálnym tajomníkom NATO Javierom Solanom, ktorý rokoval s oboma stranami. Juhoslovanskú delegáciu viedol vtedy prezident Srbska Milan Milutinović zatiaľ čo Miloševič zostal v Belehrade. Toto bolo v kontraste k roku 1995 a Daytonskej konferencii, ktorá ukončila vojnu v Bosne, kde bol Miloševič osobne. Absencia Miloševiča bola interpretovaná ako znamenie, že skutočné rozhodnutia boli prijímané v Belehrade. V tejto dobe sa vyskytli aj početné obvinenia Miloševiča z vojnových zločinov, takže jeho absencia mohla byť motivovaná strachom z väzenia.
Prvá fáza rokovania bola úspešná. Najmä vyhlásenie vydané kontaktnou skupinou spolupredsedu 23. februára 1999 uviedlo, že rokovania viedli ku konsenzu o podstatnej autonómii pre Kosovo, vrátane mechanizmov pre slobodné a spravodlivé voľby do demokratických inštitúcií pre riadenie Kosova; k ochrane ľudských práv a práv príslušníkov národnostných menšín a zavedení spravodlivého súdneho systému.
Dňa 18. marca 1999 albánski, americkí a britskí delegáti podpísali to, čo sa stalo známe ako Rambouilletská zmluva, zatiaľ čo juhoslovanská a ruská delegácie ju odmietli. Táto dohoda vyzvala na spravovanie Kosova vojskami NATO ako autonómnej provincie vnútri Juhoslávie o sile 30 000 vojakov NATO, ktorí by udržiavali poriadok v Kosove, nerušené právo prechodu vojakov NATO juhoslovanským územím vrátane Kosova a imunita pre NATO a jeho agentov voči juhoslovanskému právu. Tiež umožnili prítomnosť juhoslovanskej armády o sile 1500 vojakov na sledovanie hraníc.
Dňa 23. marca srbské zhromaždenie prijalo princíp autonómie pre Kosovo a nevojenskú účasť dohody, pričom ale odmietlo prítomnosť vojsk NATO.
Bombardovanie NATO
left|thumb|Raketa Tomahawk vystrelená z lode USS Gonzalez, 31. marca 1999 thumb|Americký F-117 na vzletovej ploche na Aviano Air Base, 24. marca 1999 Dňa 23. marca 1999 o 21:30 sa Richard Holbrooke vrátil do Bruselu a oznámil, že mierové rokovania boli neúspešné a formálne odovzdal záležitosť NATO, ktoré malo vykonať vojenskú akciu. Niekoľko hodín predtým Juhoslávia oznámila v národnej televízii výnimočný stav a bezprostrednú hrozbu vojny a začala obrovskú mobilizáciu vojakov a zdrojov.
Javier Solana, generálny tajomník NATO, 23. marca 1999 o 22:17 nariadil hlavnému veliteľovi spojeneckých síl v Európe, americkému armádnemu generálovi Wesleymu Clarkovi, začatie vzdušnej operácie v Juhoslovanskej zväzovej republike. Preto 24. marca 1999 o 19:00 NATO začalo bombardovanie Juhoslávie.
Bombardovacia kampaň NATO trvala od 24. marca do 11. júna 1999. V prevádzke bolo vyše 1000 lietadiel, prevažne zo základní v Taliansku a z lietadlových lodí v Jadranskom mori. Riadené strely Tomahawk, ktoré boli vystreľované z lietadiel, lodí a ponoriek sa taktiež používali vo veľkom množstve. S výnimkou Grécka boli do určitej miery zapojení všetci členovia NATO. V priebehu desiatich týždňov konfliktu lietadlá absolvovali vyše 38 000 bojových misií. Pre nemecké letectvo (Luftwaffe) to bolo druhý raz, kedy sa zúčastnilo bojového konfliktu od druhej svetovej vojny, hneď po vojne v Bosne a Hercegovine.
Cieľ NATO zhrnul jeho hovorca ako: "Srbi von, mierové sily dnu, utečenci späť". To znamenalo, že juhoslovanská armáda musela opustiť Kosovo a mala byť nahradená medzinárodnými mierovými silami s cieľom zabezpečiť návrat albánskych utečencov. Kampaň bola pôvodne určená na ničenie juhoslovanskej protivzdušnej obrany a vysokohodnotné vojenské ciele. Najskôr sa to príliš nedarilo hlavne pre zlé počasie, ktoré bránilo uskutočneniu mnoho bojových letov. NATO vážne podcenilo Miloševičovu vôľu odolávať. Málokto v Bruseli si myslel, že kampaň bude trvať viac ako niekoľko dní a hoci počiatočné bombardovanie nebolo zanedbateľné, nezodpovedalo intenzite bombardovania Bagdadu v roku 1991.
thumb|Odhadovanie počtu škôd po útoku na sklad munície v meste Sremska Mitrovica v Srbsku Vojenské operácie NATO čoraz viac prešli do útokov na juhoslovanské jednotky na zemi, kde ničili také malé ciele ako tanky alebo delá, rovnako ale pokračovali aj so strategickým bombardovaním. Táto činnosť však bola veľmi obmedzená politikou, pretože každý cieľ potreboval byť schválený všetkými dvanástimi členskými štátmi. Čierna Hora bola bombardovaná iba pri niektorých príležitostiach, ale nakoniec NATO upustilo od jej bombardovania pre neistú pozíciu jej anti-Miloševičovho vodcu Đukanovića.
Na začiatku mája lietadlá NATO zaútočili na albánsky utečenecký konvoj v domnení, že ide o juhoslovanský vojnový konvoj a zabili asi 50 ľudí. NATO pripustilo pochybenie o päť dní neskôr a Juhoslovania obvinili NATO z úmyselného útočenia na utečencov. Dňa 7. mája dopadli bomby NATO na čínske veľvyslanectvo v Belehrade, zabili troch čínskych novinárov a rozzúrili čínsku verejnú mienku. Spojené štáty a NATO sa neskôr ospravedlnili za bombardovanie a hovorili, že k nemu došlo v dôsledku zastaranej mapy poskytnutej zo strany CIA, aj keď spoločná správa novín The Observer (UK) a Politiken (Dánsko) tvrdili, že šlo o zámerné bombardovanie veľvyslanectva, pretože bolo používané ako odvolávacia stanica rádiových signálov pre juhoslovanskú armádu. V ďalšom incidente vo väznici Dubrava v Kosove v máji 1999 juhoslovanská vláda pripísala 85 civilných obetí v tomto zariadení bombardovaniu NATO, keďže Aliancia predpokladala zvýšenú srbskú a juhoslovanskú vojenskú aktivitu v tejto oblasti.
Agentúra AFP 1. apríla 1999 priniesla správu o výzve pápeža Jána Pavla II. k vojenským nepriateľom o pokoji zbraní počas Veľkej noci. Pápež vyzval v listoch juhoslávskeho prezidenta Slobodana Miloševiča, amerického prezidenta Billa Clintona a generálneho tajomníka NATO Javiera Solanu. Hlavný predstaviteľ Vatikánu pre zahraničné veci Jean-Louis Tauran sa na hodinu stretol v Belehrade so Slobodanom Miloševičom, aby mu doručil osobné posolstvo od pápeža.
Do začiatku apríla sa konflikt priblížil k vyriešeniu a krajiny NATO začali uvažovať o vedení pozemnej operácie v Kosove. Britský premiér Tony Blair bol silným zástancom pozemnej operácie a tlačil na Spojené štáty aby sa rozhodli. Jeho silný postoj vyvolal poplach vo Washingtone, nakoľko americké sily by sa najviac zapojili do útoku. Prezident USA Bill Clinton bol veľmi neochotný vyslať americké sily na pozemnú operáciu. Namiesto toho autorizoval operáciu CIA na hľadanie spôsobu destabilizácie juhoslovanskej vlády bez výcviku jednotiek UÇK. V rovnakej dobe sa ruskí a fínski diplomati naďalej snažili presvedčiť Miloševiča ustúpiť. Tony Blair nariadil 50 000 britským vojakom, aby sa pripravili na pozemnú ofenzívu.
thumb|Dym nad mestom Novi Sad po útoku bombardérov NATO Slobodan Miloševič nakoniec uznal, že Rusko nebude brániť Juhosláviu napriek moskovskej silnej anti-NATO rétoriky. Preto akceptoval podmienky ponúknuté fínsko-ruským sprostredkovateľským tímom a súhlasil s vojenskou prítomnosťou v Kosove na čele s OSN.
Nórske špeciálne sily Hærens Jegerkommando a Forsvarets Spesialkommando spolupracovali s UÇK v zhromažďovaní spravodajských informácií. V príprave na inváziu na 12. júna nórske špeciálne jednotky pracovali s UÇK na hore Ramno na hranici medzi Macedónskom a Kosovom a správali sa ako zvedovia na monitorovanie diania v Kosove. Spolu s britskými špeciálnymi silami, nórske špeciálne sily ako prvé prešli hranicu Kosova. Podľa Keitha Gravesa spolu s televíziou Sky News Nóri boli v Kosove dva dni pred vstupom ostatných síl a boli medzi prvými v Prištine. Prácou špeciálnych síl Hærens Jegerkommando a Forsvarets Spesialkommando bolo vyčistiť cestu medzi bojujúcimi stranami a vytvoriť miestne podmienky na vykonanie mierovej dohody medzi Srbmi a kosovskými Albáncami.
Les Loges (Haute-Marne)
Les Loges je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Haute-Marne, v regióne Champagne-Ardenne.
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Trident Microsystems
right|thumb|Trident TVGA 9000
V polovici 90. rokov bolo možné grafické karty spoločnosti Trident vidieť vo veľkej časti počítačov PC.
Movistar Open 2003
Movistar Open 2003 bol tenisový turnaj mužov, ktorý sa konal v dňoch od 10. do 17. februára 2003  na otvorených antukových dvorcoch v čilskom meste Viña del Mar. Titul v dvojhre získal Španiel David Sánchez, ktorý vo finále porazil Čiľana Ríosa. Bol to jeho prvý titul v dvojhre na okruhu ATP. Titul vo štvorhre získali Argentínčania Agustín Calleri a Mariano Hood, ktorí vo finále porazili český pár František Čermák, Leoš Friedl. Pre Calleriho to bol prvý a pre Hooda piaty titul vo štvorhre na okruhu ATP.
Dvojhra mužov
🇪🇸 David Sánchez vs. 🇨🇱 Marcelo Ríos 1-6 6-3 6-3
Štvorhra mužov
🇦🇷 Agustín Calleri / 🇦🇷 Mariano Hood vs. 🇨🇿 František Čermák / 🇨🇿 Leoš Friedl 6-3 1-6 6-4
3404 Hinderer
3404 Hinderer je planétka s priemerom 37 km, ktorú objavil K. Reinmuth 4. februára 1934.
Balbronn
Balbronn je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Bas-Rhin, v regióne Alsasko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Arques (Aveyron)
Arques je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Aveyron, v regióne Midi-Pyrénées.
Ján Országh (kňaz)
Ján Országh (* 19. máj 1816, Lazany† 22. október 1888, Turčiansky Ďur) bol slovenský rímskokatolícky kňaz, cirkevný hodnostár a národnokultúrny dejateľ.
Arques (Aveyron)
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 118 obyvateľov (2009).
Ján Országh (kňaz)
Jeho otec bol Ján Országh a matka Anna Országhová.
Arques (Aveyron)
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Ján Országh (kňaz)
Životopis
Teológiu študoval v Banskej Bystrici a v Pešti, 1839 vysvätený za kňaza. V rokoch 18391844 kaplán na viacerých miestach v banskobystrickej diecéze, 18441949 študijný prefekt a profesor cirkevného práva na bohosloveckom seminári v Banskej Bystrici.
Aktívne sa zúčastňoval národnokultúrneho pohybu, angažoval sa v príprave Memoranda národa slovenského, zakladajúci člen, 18631866 druhý podpredseda Matice slovenskej, podporovateľ a mecén gymnázia v Kláštore pod Znievom, pôsobil v Spolku svätého Vojtecha. Nadaný rečník, znalec histórie, propagátor slovenskej tlače.
Whitfield Diffie
Bailey Whitfield Diffie (* 5. jún 1944, Washington D.C., USA), známy aj ako Whit Diffie, je americký informatik a spoločne s Martinom Hellmanom je považovaný za objaviteľa asymetrického šifrovania. Spolu s Hellmanom je tiež autorom tzv. Diffieho-Hellmanovho protokolu, ktorý využíva asymetrické šifrovanie na prenos symetrického šifrovacieho kľúča cez nezabezpečený kanál.
Ocenenia
(zoznam nie je úplný)
Stanley (hudobník)
Stanley, celým menom Stanislav Šášky (* 13. január 1970, Bratislava† 27. november 2016) bol slovenský gospelový a folkový hudobník, kníhkupec a knihovník Univerzitnej knižnice v Bratislave. Jeho brat bol novinár a textár Miroslav Šášky, ich otec Ladislav Šášky bol historik.
Zoznam biologických článkov/X
Tento index bol automaticky vygenerovaný podľa tejto kategorizácie. Obsahuje 16 článkov. Aby sa nové články zobrazili v tomto indexe, musia byť zaradené aspoň do jednej z vymenovaných kategórii. Nové a upravené kategórie sa zohľadnia pri nasledujúcom generovaní.
xa
Xantén - Xanthorrhoeaceae - Xantozín - Xantozínmonofosfát - Xantozíntrifosfát
xe
Xenacanthus - Xenochrophis - Xerotermická vegetácia
xi
Xiaotingia - Xiongguanlong - Xixianykus
xq
Xq28
Václav Bumba
RNDr. Václav Bumba, DrSc. (* 14. august 1925, Domažlice – † 13. január 2018, Benešov) bol český astronóm, člen korešpondent Československej akadémie vied, ktorý sa zaoberal fyzikou Slnka, najmä jeho aktivitou vo vzťahu k jeho magnetickým poliam. Bol riaditeľom AsÚ ČSAV v Ondřejove. Mal významný podiel na česko-slovenskej účasti v programe Interkozmos.
Zoznam biologických článkov/X
xu
Xuanhanosaurus - Xuanhuaceratops - Xuwulong
3452 Hawke
3452 Hawke je planétka s priemerom 30 km, ktorú objavil Edward L. G. Bowell 17. júla 1980.
Zoznam biologických článkov/X
xy
Xylulóza
Politika v Afganistane
Vývoj politickej situácie v Afganistane
right|thumb|Prezident USA George W. Bush a prezident Afganistanu Hámid Karzaí v roku 2006 na konferencii v Kábule V politickom živote krajiny mali vždy rozhodujúcu úlohu Paštuni. Z ich radov sa poväčšine formovala aj miestna politická elita. Vojna afganských mudžahídov proti sovietskej prítomnosti v rokoch 1979 - 1988 však ich vplyv oslabila. Hlavný predstaviteľ afganského džihádu G. Hekmatjár bol síce Paštun, jeho fundamentalistickú Islamskú stranu (Hizbe islamí) všestranne podporoval Pakistan, ale nedokázal vytvoriť jednotný front odporu. V priebehu sovietsko-afganskej vojny sa tradičná etnická rivalita ešte vyostrila v dôsledku záväzkov jednotlivých skupín voči nositeľom zahraničnej pomoci z islamského sveta a Západu. Popri Hizbe islamí sa sformovali ďalšie tri etnicko-politické zoskupenia: proiránska Strana jednoty (Hizbe vahdat) šiitských Hazarov na čele s A. Mazárím, umiernené Islamské spoločenstvo (Džamíate islamí) perzsky hovoriaceho obyvateľstva - Tadžikov a formácia turecko-mongolského etnika Uzbekov pod vedením generála R. Dostúma. V roku 1992 ovládla Kábul koalícia Tadžikov a Uzbekov vedená vojenským veliteľom Ahmadom Masúdom, ktorá vytvorila Afganskú islamskú republiku. V januári 1993 sa do čela presadil vodca Džamíate islamí B. Rabbání, ktorý sa nechal zvoliť za šéfa afganského štátu. Spojenectvo týchto rôznorodých síl vytvorené s cieľom získať politickú moc v hlavnom meste malo však len dočasný charakter. Dochádzalo k permanentným vzájomným vojenským konfliktom. Počas ich trvania sa uskutočnilo niekoľko pokusov o mier, ale riešenie vleklej krízy to neovplyvnilo, pretože ústrednú vládu väčšina poľných veliteľov neuznávala. Do riešení krízy sa pokúsila zasiahnuť aj OSN, ktorá v roku 1995 pripravila mierový plán na odovzdanie moci zvolenej vláde.
Taliban
V tomto čase sa však na scéne objavila nová vojensko-politická sila - radikálne sunnitské hnutie Taliban, ktorému sa za pomoci Pakistanu podarilo v septembri 1996 dobyť Kábul a vytlačiť svojich odporcov na severovýchod krajiny. Pretože v Afganistane sa porazení vždy spájajú proti víťazovi, vojenské sily afganského prezidenta B. Rabbáního, ktorý ušiel z krajiny, a tadžického generála A. Masúda sa na severe krajiny spojili s jednotkami uzbeckého generála Dostúma. Uzatvorili voľnú alianciu s šiitskými Hazarmi, ktorí ovládali strategicky významne oblasti na severozápad od hlavného mesta. Ich politickým predstaviteľom sa stal niekdajší prezident B. Rabbání, ktorého OSN naďalej uznávalo ako hlavu afganského štátu. Keď USA a Spojené kráľovstvo začali v októbri 2001 letecké bombardovanie Afganistanu, všetky tieto skupiny vytvorili tzv. Severnú alianciu s cieľom začať spoločnú ofenzívu a zvrhnúť vládu Talibanu.
Trvalá sloboda
USA a Spojené kráľovstvo začali v októbri 2001 v rámci celosvetovej kampane proti terorizmu operáciu pod názvom Trvalá Sloboda. Mala formu leteckých útokov proti výcvikovým táborom teroristov a vojenským zariadeniam Talibanu, ako aj útokov amerických jednotiek na pozemné ciele. Jednotky Severnej aliancie začali za podpory intenzívneho leteckého bombardovania rýchle postupovať na juh. V novembri 2001 dobyli hlavné mesto Kábul a o mesiac neskôr spolu s americkými jednotkami najväčšiu základňu teroristov - jaskynný systém Tora Bora. Po obsadení Kandaháru vláda Talibanu padla, ale Usamu bin Ládina ani Muhammada Umara sa nepodarilo dolapiť.
Súčasná politika
S cieľom vyplniť politické vákuum v krajine sa v Petersbergu (Nemecko) pod patronátom OSN konali politické rozhovory hlavných afganských frakcií o budúcnosti krajiny, ktoré sa skončili v decembri 2001 podpisom dohody o vytvorení prechodnej vlády na čele s uznávaným paštunským vodcom Hamídom Karzaím. V júni 2002 sa v Kábule konalo zasadnutie mimoriadneho kmeňového zhromaždenia Veľká džirga, ktoré napriek nezhodám a zložitým rokovaniam potvrdilo zloženie mnohonárodnostnej dočasnej vlády a zvolilo H. Karzaího za prezidenta. Bezpečnostná rada OSN (BR) vo svojej rezolúcii z 20. 12. 2001 rozhodla o vytvorení Medzinárodných bezpečnostných a pomocných síl (International Security Assistance Force - ISAF) za účasti jednotiek USA, Spojeného kráľovstva, Nemecka, Francúzska, Talianska, Turecka a ďalších európskych krajín vrátane Slovenska. Mandát obsahuje úlohu zaisťovať bezpečnosť v Kábule a jeho okolí s možnosťou použiť silu na ochranu vlády, obyvateľstva a na vlastnú ochranu. Dňa 28. 3. 2003 BR rezolúciou schválila vytvorenie Pomocnej misie OSN v Afganistane (United Nations Assistance Mission in Afganistan - UNAMA) s mandátom integrovať aktivity 16 agentúr OSN, afganskej vlády a medzinárodných nevládnych organizácií pôsobiacich v krajine. V októbri 2003 NATO i OSN schválili plán na rozšírenie pôsobnosti stabilizačných síl ISAF mimo územia afganskej metropoly. Rada NATO rozhodla, že od 31. 12. 2003 sa misia rozšíri o tím na rekonštrukciu provincií, ktorý bude mať hlavné sídlo v severoafganskom meste Kunduz. Od augusta 2003 ISAF pôsobil pod velením NATO, od augusta 2004 prevzal ich velenie Eurocorps. Ide o prvú etapu postupného rozširovania pôsobnosti misie na všetky provincie krajiny. Reaguje na skutočnosť, že aj po likvidácii hlavného odporu Talibanu zostáva základným problémom tradičná roztrieštenosť krajiny. Rozšírenie moci centrálnej vlády mimo hlavného mesta, ktorú kmeňoví vodcovia v celej histórii Afganistanu uznávali len výnimočne, sa ukazuje ako veľmi zložitá úloha. Miestni velitelia sú síce z väčšej časti lojálni k centrálnej vláde, ale vo vnútorných záležitostiach provincií len oni disponujú reálnou autoritou. Na začiatku januára 2004 zasadnutie Veľkej džirgy schválilo novú ústavu, ktorá otvára cestu k prvým demokratickým voľbám hlavy štátu plánovanú na júl 2004. Prijatá ústava zachováva islamský charakter štátu, zaručuje silné postavenie prezidenta, zlepšuje postavenie menšinových jazykov, zaručuje v Afganistane zatiaľ nevídané práva i ženám a náboženským menšinám. Prijatie ústavy otvorilo cestu ďalším investíciám a humanitárnej pomoci.