cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Dejiny Bolívie
Konečná porážka rojalistov a vyhlásenie nezávislosti Bolívie
thumb|Generál [[Antonio José de Sucre (na obrázku) viedol rozhodujúci útok patriotov na Horné Peru, po ktorom boli rojalisti definitívne porazení. Na čele Bolívie nahradil Simóna Bolívara.]] S ukončením snáh Buenos Aires o útoky z juhu stratili povstalci svoju hlavnú podporu v boji proti rojalistom. Táto skutočnosť spolu s liberálnymi reformami z juhu začali kreolov v Hornom Peru motivovať, aby podporovali skôr rojalistov. Kreoli sa totiž obávali, že v prípade víťazstva patriotov z Buenos Aires, by títo presadili svoje reformy aj v Hornom Peru. Tieto by znamenali okrem iného zrušenie pracovnej povinnosti indiánov a ich (čiastočné) zrovnoprávnenie v rámci spoločnosti. Miestni kreoli, ale aj Španieli, však ťažili na svojich statkoch, či baniach predovšetkým z povinnej indiánskej práce a tak sa začali pridávať na stranu rojalistov. Horné Peru sa tak zmenilo na baštu podporovateľov kráľovstva. Situácia v Južnej Amerike sa však pre rojalistov začala komplikovať. San Martín prekročil Andy na začiatku roka 1817 a vstúpil do Čile, kde hneď porazil silné rojalistické vojsko. Väčšina rojalistov v panike ušla z Čile preč, následne San Martín už v polovici februára vstúpil priamo do Santiaga, kde bola vláda odovzdaná Bernardovi O'Higginsovi, čilskému revolucionárovi, ktorý bojoval na strane San Martína. Zvyškom rojalistov prišlo z Peru na pomoc nové vojsko, ktorému velil Mariano Osorio. Na vstup tohto vojska reagoval O'Higgins vyhlásením nezávislosti Čile z 12. februára 1818. Napriek tomu Osorio prekvapivo patriotov porazil, no 5. apríla 1818 San Martín definitívne porazil rojalistov v Čile v bitke na pláňach Maipú, ktoré sa nachádzajú pri rieke Maipo. Na severe sa taktiež podarilo miestnym patriotom na čele so Simónom Bolívarom poraziť rojalistov, následne ovládli veľké územie až po súčasný Ekvádor a vyhlásili nezávislý štát Veľká Kolumbia. Invázia San Martína do Peru začala v auguste 1820. Rojalistov zasiahli v tomto období vnútorné nezhody, ktoré sa medzi nich preniesli zo Španielska, kde prebiehali veľké spory medzi konzervatívcami a liberálmi, pričom liberálom sa podarilo presadiť dôležité zmeny. Inváznej armáde sa v Peru darilo, navyše miestokráľ Pezuela bol konzervatívec a tak bol prinútený odstúpiť. Novým miestokráľom Peru sa stal liberál José de la Serna e Hinojosa. V Hornom Peru však reálnu moc držal veliteľ miestnej armády rojalistov Pedro Antonio Olañeta, ktorý však bol tvrdý konzervatívec.
Víťazné vojsko ale nepostupovalo ďalej do Horného Peru, kde tak vládol generál Olañeta, ktorý bol stále presvedčený stúpenec kráľa. Vládnuca vrstva v Hornom Peru si však uvedomovala, že Horné Peru zostalo prakticky osamotené a obkľúčené. Olañeta tak vyhlásil absolutistickú monarchiu a rozdelil vládne úrady medzi bohatých kreolov. Už v januári 1825 však do Horného Peru predsa len armáda republikánov vstúpila, viedol ju generál Antonio José de Sucre. Olañeta sa rozhodol so Sucrem vyjednávať a navrhol vyhlásiť pre Horné Peru autonómiu. To znamenalo, že Olañeta sa chce de facto pridať k patriotom. Na to negatívne reagovala väčšina Olañetovho vojska, ktorá svojho veliteľa zabila a v podstate prestala reálne existovať. Sucre tak obsadil Horné Peru bez boja. V tejto situácii bolo potrebné rozhodnúť o budúcom statuse Horného Peru. Generál Sucre, ako člen armády Veľkej Kolumbie nechcel pripustiť spojenie Peru s Horným Peru, pretože takýto štát by mohol konkurovať Veľkej Kolumbii. Presadzoval preto vytvorenie nezávislého štátu, s čím po Sucreho naliehaní nakoniec súhlasil aj Bolívar. Sucremu sa taktiež podarilo dosiahnuť dohodu so Spojenými provinciami La Platy, ktoré si už nenárokovali územie Horného Peru. Následne nechal Sucre zvolať ústavodarné zhromaždenie do mesta Chuquisaca, kde sa zišli zástupcovia z celého územia Horného Peru. 6. augusta 1825 tak bola vyhlásená nezávislosť, keď bola zúčastnenými pred tým odmietnutá možnosť pripojenia sa k Spojeným provinciám La Platy, ale aj Peru. Sucre sa však tohto zhromaždenia nezúčastnil. Názov však ešte nebol stanovený, k jeho prijatiu došlo až za niekoľko dní. Bolo rozhodnuté, že názov štátu bude na počesť Simóna Bolívara República de Bolívar (neskôr zmenené na Bolívia). Nasledovalo schválenie symbolov štátu, mesto Chuquisaca sa stalo hlavným mestom a protektorom, teda osobou s najvyššou mocou v krajine, sa stal Bolívar. Ten vstúpil ešte v auguste do Bolívie a v Potosí slávnostne vztýčil na vrchu Cerro Rico tzv. zástavu slobody. Následne prijal svoju novú funkciu prezidenta a nechal zrušiť povinnú prácu indiánov a povinnú indiánsku daň. Bolívar chcel taktiež rovnomerne rozdeliť pôdu ovládanú kreolmi aj medzi indiánov a mesticov a zrušiť otroctvo. Na konci roku 1825 ešte navrhol ústavu, následne však odišiel do Peru a do Bolívie sa už nikdy nevrátil. Vládou poveril Sucreho.
Vláda Andrésa de Santa Cruza, konfederácia s Peru a obnovenie republiky
thumb|Generál [[Andrés de Santa Cruz bol najvýznamnejším prezidentom Bolívie na začiatku jej existencie. Presadil vytvorenie konfederácie s Peru, čo neskôr viedlo k jeho zosadeniu.]] Podľa novej ústavy bol prezident volený na doživotný mandát. Za prezidenta bol zvolený Antonio José de Sucre, ktorý však takýto dlhý mandát odmietol a zaviazal sa vykonávať iba dvojročný mandát, potom sa chcel vrátiť domov do Veľkej Kolumbie. V novom štáte žilo o niečo viac ako jeden milión ľudí, z toho bolo približne 800 000 indiánov. Hospodárska situácia krajiny však nebola dobrá, z najlukratívnejšej časti španielskej koloniálnej Ameriky sa v poslednom období španielskej nadvlády a počas vojny za nezávislosť zmenilo na chudobnú krajinu. Najviac bolo zlú situáciu vidieť v banskom meste Potosí, kde bolo ešte na začiatku 19. storočia približne 100 banských šachiet, kým po vyhlásení nezávislosti ich bola sotva polovica. Po zrušení povinnej práce pre indiánov však nemal ani v zostávajúcich baniach kto pracovať. Problémy mali aj výrobne textilu, ktoré nedokázali konkurovať lacnému dovozu z Anglicka a pomerne rýchlo väčšina z nich skrachovala. Keďže krajina nemala skoro žiadny významný zdroj príjmu okrem striebra (ktorého produkcia klesala), rozhodla vláda po roku o znovuzavedení povinnej indiánskej dane. Ani to však nedokázalo stabilizovať a zlepšiť situáciu. Nový problém vyvolala prítomnosť vojska Veľkej Kolumbie, ktoré prišlo ešte so Sucrem počas vojny za nezávislosť. Bolívia míňala na toto vojsko veľa peňazí, ktoré však potrebovala použiť inde. Časť bolívijských vojakov sa dokonca v roku 1828 vzbúrila a dokázala prezidenta zraniť. Sucre tak radšej 18. apríla 1828 odovzdal moc novému prezidentovi Josému Maríovi Pérezovi de Urdinineaovi, ktorého sám vybral. O mesiac neskôr však do Bolívie vtrhlo vojsko peruánskeho generála Agustína Gamarru, ktorý nechcel dopustiť, aby Peru ohrozovalo z Bolívie vojsko Veľkej Kolumbie, s ktorou malo v tej dobe už Peru značné územné spory. Vďaka tomu Bolívia dosiahla, že bez jej snahy nakoniec kolumbijská armáda po dohode s Peru o krátky čas z krajiny skutočne odišla domov. Peruánci si súčasne vymohli zvolanie bolívijského kongresu, ktorý mal oficiálne prijať novú ústavu a Sucreho dimisiu. V auguste sa tak stalo, kongres dokonca zvolil nového prezidenta, ktorým sa stal Andrés de Santa Cruz, no ten sa v tej dobe nenachádzal v Bolívií a tak bol úlohou zastupujúceho prezidenta poverený viceprezident José Miguel de Velasco Franco. O dva dni neskôr bývalý prezident Sucre Bolíviu aj so svojim vojskom opustil a odišiel do Veľkej Kolumbie. Peruánsky generál Gamarra však nechcel, aby sa Santa Cruz stal prezidentom Bolívie a tak sa rozhodol presadiť na tento post Pedra Blanca Sota, ktorý však vládol iba dva týždne, keďže bol 1. januára 1829 zastrelený pri vojenskom prevrate. Kongres tak schválil Santa Cruza ešte raz, no funkcie sa ujal až 24. mája 1829. Andrés de Santa Cruz pred tým slúžil dokonca aj ako prezident susedného Peru. Zvolený za prezidenta však bol aj on iba dočasne.
Obdobie prevratov
thumb|Generál [[José Ballivián viedol vojsko Bolívie vo víťaznej vojne s Peru. V roku 1841 sa na 6 rokov stal prezidentom. Jeho vláda patrila v nepokojnom období štátnych prevratov k tým lepším a stabilnejším.]] Krátko po nástupe nového prezidenta do funkcie bolo rozhodnuté, že hlavné mesto Bolívie Chuquisaca sa premenuje na Sucre. Došlo tiež k prijatiu novej ústavy. Najväčší problém pre prezidenta však predstavoval jeho bývalý spojenec proti Santa Cruzovi generál José Ballivián, ktorý chcel byť taktiež prezidentom Bolívie. Povstal voči prezidentovi, no bol porazený a musel utiecť do Peru, kde sa pridal k prezidentovi Gamarrovi. Gamarra chcel taktiež spojiť Peru s Bolíviou a tak bola podpora od Balliviána pre neho veľmi výhodná. Čakal iba na zámienku, aby mohol Bolíviu napadnúť. Zámienkou sa stali nepokoje v Bolívii v roku 1840, ktoré úmyselne vyvolali prívrženci Balliviána. Gamarra následne v októbri 1841 vyhlásil Bolívii vojnu. Pomerne rýchlo obsadilo peruánske vojsko La Paz, no už 18. novembra 1841 sa pri meste Ingavi odohrala rozhodujúca bitka vojny, kde bolívijská armáda prekvapivo porazila Peruáncov, v bitke dokonca zahynul aj prezident Gamarra. Bolívia bola úspešná najmä preto, lebo vojna zjednotila väčšinu obyvateľstva a na stranu prezidenta Velasca Franca sa postavil dokonca aj jeho rival generál Ballivián, ktorý v rozhodujúcej bitke velil vojsku Bolívie. Mierová zmluva bola podpísaná až júni 1842 v meste Puno. Krajina bola napriek vojenskému víťazstvu v ekonomickej kríze. Postupne sa ale začala tvoriť málo početná elita, ktorá pozostávala predovšetkým z veľkostatkárov a obchodníkov z väčších miest. Začalo sa obdobie štátnych prevratov, pričom Velasco Franco vládol iba do júna 1841. V septembri sa vlády ujal generál José Ballivián. Prezident presadil prijatie novej ústavy a osídľovanie východnej časti štátu. Aby štát získal viac peňazí, snažil sa Ballivián o zníženie počtu vojakov, čo vyvolalo v armáde nespokojnosť a niekoľko pokusov o prevrat. Prezident sa tiež snažil o zlepšenie vzdelávania, no súčasne umožnil podnikateľom z Čile preniknúť do Bolívie, čo sa o niekoľko rokov neskôr ukázalo ako problém. Na konci roka 1847 vypuklo niekoľko vojenských povstaní súčasne. Prezident ich postupne potlačil, ale aby situáciu v krajine upokojil, rozhodol sa 23. decembra radšej odstúpiť z funkcie. Funkcie prezidenta sa ujal Eusebio Guilarte Vera, ktorý však bol už po desiatich dňoch prinútený odstúpiť a za prezidenta sa dosadil José Miguel de Velasco Franco, ktorý už bol pred tým prezidentom. Tomuto sa podarilo vládnuť skoro rok, ale čelil tlaku zo strany generála Manuela Isidora Belza, ktorý mal taktiež záujem o vládnutie. Ten viedol voči prezidentovi ozbrojený odpor a v decembri 1848 sa mu podarilo vyhrať a sám sa tak stal prezidentom. Ten chcel svoje postavenie posilniť podporou chudoby, čo mu skutočne pomohlo odraziť niekoľko pokusov o štátny prevrat. Pokusov o prevrat však bolo tak veľa, že sa v auguste 1855 aj prezident rozhodol radšej odstúpiť. Stihol ale presadiť novú ústavu, ktorá zrušila otroctvo a obmedzila funkčné obdobie prezidenta na jedno štvorročné obdobie bez možnosti znovuzvolenia.
Vláda liberálov
vpravo|náhľad|[[Ismael Montes bol prezidentom dvakrát. Je považovaný za najvýznamnejšieho liberálneho prezidenta Bolívie.]] Po víťaznej občianskej vojne sa k moci dostali zástupcovia Liberálnej strany. V skutočnosti však vládu nad Bolíviou získali traja najmocnejší oligarchovia a majitelia cínových baní Simón Iturri Patiño, Moritz Hochschild a Carlos Víctor Aramayo. Iturri Patiño patril dokonca medzi najbohatších ľudí na svete. Práve oni v skutočnosti rozhodovali o politike vlády. Už krátko po nástupe liberálov k moci však musela Bolívia čeliť územným nárokom Brazílie, ktorá chcela získať územie zvané Acre, ktoré bolo bohaté na kaučuk. Ten bol významným zdrojom príjmov Bolívie. Miestni Brazílčania, ktorí ale tvorili vďaka masívnemu prisťahovalectvu do oblasti väčšinu tamojšieho obyvateľstva, dokonca vyhlásili nezávislú Republiku Arce, čo spustilo ozbrojený konflikt, ktorý trval do roku 1903. Vojensky sa Bolívia Brazílii nemohla rovnať, ozbrojené strety jasne prehrala a tak sa konflikt skončil vzájomnou dohodou, v ktorej Bolívia postúpila pomerne veľké územie Brazílii výmenou za 2 milióny britských libier.
Po skončení Federálnej revolúcie bola ustanovená dočasná chunta, ktorú tvorili José Manuel Pando, Serapio Reyes Ortiz a Macario Pinilla Vargas. Táto vládla do októbra, kedy sa funkcie prezidenta ujal po voľbách vodca revolúcie José Manuel Pando. Vláda začala ihneď s masívnym budovaním železničnej siete, čo umožnilo oveľa lepšie spojenie medzi jednotlivými časťami krajiny a súčasne uľahčilo a zlacnilo presun tovarov, hlavne cínu a kaučuku. Pando v roku 1904 uzatvoril po dlhom čakaní mierovú zmluvu s Čile, na ktorú sa čakalo 20 rokov. V tejto zmluve Bolívia definitívne uznala stratu prímorského regiónu a vzdala sa nároku na prístav v Tichom oceáne. Vláda totiž potrebovala Čile k umožneniu efektívneho obchodu, čo bolo pre ňu najpodstatnejšie. Prezident sa vôbec nesnažil o federalizovanie krajiny, čo bol oficiálne dôvod poslednej občianskej vojny. Zmena ale nastala v tom, že Bolívia získala súčasne dve hlavné mesta, La Paz sa stal sídlom exekutívy a Sucre legislatívy. Vláde liberálov sa ekonomicky darilo a tak bez problémov vyhrali liberáli aj prezidentské voľby v roku 1904, po ktorých sa prezidentom stal ich kandidát Ismael Montes. Ten bol zamestnanec bohatého majiteľa cínových baní Simóna Iturri Patiña. Za jeho vlády dosiahla Bolívia vďaka vývozu cínu a kaučuku veľké zisky. To umožnilo pokračovať v rozširovaní železnice, začať s reformami armády či školstva. V roku 1909 sa konali nové voľby, v ktorých vyhral ďalší liberál Eliodoro Villazón. Ten bol verný ďalšiemu podnikateľovi Carlosovi Víctorovi Aramayovi. Bývalý prezident vládol o rok dlhšie z dôvodu úmrtia kandidáta, ktorý vyhral riadne voľby v roku 1908. Aj za vlády tohto prezidenta pokračovala modernizácia štátu, ktorú umožnili veľké príjmy z exportu. Ďalšie voľby sa konali v roku 1913 a podľa očakávania v nich vyhral bývalý prezident Ismael Montes. Krajina bola prakticky závislá na vývoze cínu, no 1. svetová vojna, ktorá zasiahla Európu, teda hlavný cieľ exportu, ceny cínu znížila. Vláda tak už nemohla utrácať peniaze tak, ako pred tým. Šetrenie vyvolalo nespokojnosť a stabilná a dominantná Liberálna strana sa začala rozpadať. Oddelila sa z nej časť nespokojných členov, ktorí vytvorili Republikánsku stranu. Liberáli mali šťastie, keď po krátkom čase začali ceny cínu znova rásť a tak mohli znova investovať peniaze do rôznych projektov. Vďaka tomu vyhrali aj ďalšie voľby v roku 1917, kedy sa prezidentom stal José Gutiérrez Guerra. S tým sa ale nechceli zmieriť členovia novej Republikánskej strany, ktorí výsledky volieb neuznali. Začali požadovať prehodnotenie podmienok mierovej zmluvy s Čile, požadovali návrat prímorského regiónu a vyvolali protivládne stávky, ktoré boli veľmi tvrdo potlačené vojskom. V júli 1920 svoju snahu republikáni zavŕšili v úspešnom štátnom prevrate, keď s podporou armády zvrhli prezidenta, ktorý musel ujsť na veľvyslanectvo USA, kde následne rezignoval.
Vláda republikánov
vpravo|náhľad|[[Bautista Saavedra Mallea bol prvým republikánskym prezidentom Bolívie.]] S víťazstvom republikánov v prevrate sa k moci dostala po dlhej dobe armáda, ale i stredná vrstva a robotníci, ktorí spoločne tvorili opozíciu voči oligarchom. Vlády sa ujala dočasná chunta, ktorú tvorili republikáni Bautista Saavedra Mallea, José María Escalier a José Manuel Ramírez. Nová vláda pristúpila k sociálnym reformám, uzákonila osemhodinovú pracovnú dobu a umožnila stávkovať. Aj republikáni investovali do stavby železnice a armády. Na druhej strane vôbec nezasiahli voči oligarchom, ktorí ovládali Liberálnu stranu. Už v januári 1921 bol za prezidenta zvolený Bautista Saavedra Mallea, ktorý už od začiatku musel čeliť rozkolu vo vlastnej strane. Z tej sa oddelili nespokojní členovia a založili Pravú republikánsku stranu. Členovia pravých republikánov boli radikálni a nesúhlasili so spoluprácou s liberálmi a ľavičiarmi a hlavne podporovali iného kandidáta na prezidenta. Proti vláde tak vzniklo niekoľko pokusov o prevrat, ktoré viedli práve nespokojní radikálni praví republikáni. Napriek tomu, že prezidenta títo považovali za ľavicového, neváhal Saavedra Mallea tvrdo potlačiť stávky a nepokoje indiánov, ktoré začali vznikať. Nakoniec predsa len zdanil ťažbu cínu, na čo časť oligarchov reagovala odchodom do zahraničia, čo znamenalo stratu príjmov pre štátny rozpočet. Vláda si tak začala brať pôžičky z USA, ktoré však neboli veľmi výhodné. V roku 1922 predal licenciu na ťažbu ropy, ktorá sa našla v Bolívii spoločnostiam z USA, čo znamenalo potvrdenie začiatku obchodnej hegemónie Spojených štátov v Bolívii. Prezident vydržal celé funkčné obdobie a v roku 1925 ho mal vystriedať víťaz volieb José Gabino Villanueva, ktorý však kritizoval Saavedru Malleu a chcel vládnuť s opozíciou. Na to Saavedra Mallea reagoval anulovaním volieb. Vlády v pozícii dočasného prezidenta sa ujal iný republikán Felipe Segundo Guzmán. V decembri 1925 sa tak uskutočnili ďalšie voľby, ktoré vyhral Hernando Siles Reyes. Úradu sa ujal v januári 1926. Spočiatku bol spojenec bývalého prezidenta, no na konci roka 1926 sa mu vzoprel a založil so svojimi prívržencami Nacionalistickú stranu. Siles Reyes začal tvrdo bojovať s ľavicovými myšlienkami a hnutiami, čo vyvolalo nespokojnosť a nové povstania indiánov, ktoré vláda tvrdo potlačila. Veľmi negatívne do jeho vlády zasiahla veľká hospodárska kríza z konca 30. rokov 20. storočia, ktorá spôsobila veľké zníženie cien cínu a teda podstatné straty štátneho rozpočtu. Vláda preto pristúpila k prijatiu nových pôžičiek z USA. Ani to však nepomohlo, keďže ceny cínu klesli ešte viac a ekonomika Bolívie sa úplne zrútila. To spustilo novú vlnu protestov, čo využila armáda, ktorá v máji 1930 prezidenta zvrhla.
Na čelo štátu sa fakticky dostal generál Carlos Blanco Galindo, čím skončila vláda republikánov. Jeho cieľom bolo hlavne presadiť ústavu, ktorá by zakazovala znovuzvolenie prezidenta. V roku 1931 sa konali nové voľby, ktoré vyhral Daniel Salamanca Urey z Pravej republikánskej strany. Za viceprezidenta bol vybraný zástupca Liberálnej strany, čo potvrdilo úplný návrat cínových oligarchov k moci, ktorí využili krátku vojenskú vládu na odstavenie všetkých politických protivníkov. Hlavnou snahou vlády bolo zvýšenie cien cínu a potláčanie ľavice a odborov. Aby získal prezident podporu, začal sa zameriavať na región zvaný Chaco, na ktorý si nárokovala nie len Bolívia, ale aj susedný Paraguaj. Bolívia tvrdila, že má na Chaco právo ako nástupca bývalej španielskej audiencie v meste Chuquisaca, ktorá Chaco spravovala. Hranice však neboli nikdy jasne stanovené. Formálne sa Bolívia hlásila k tomuto územiu vždy, no neprejavovala o Chaco vážny záujem až do chvíle, než stratila prístup k moru po prehranej vojne s Čile v roku 1883. Vláda Bolívie sa teda zamerala práve na Chaco, kde boli splavné rieky, ktoré ústili až do Atlantického oceánu, čím chcela Bolívia obnoviť spojenie s morom. Územie Chaca však za svoje považoval aj Paraguaj a tak vlády oboch štátov o tomto probléme viackrát jednali, no bez úspechu. Oba štáty tak v Chacu budovali vlastné osady a pevnosti a predávali pôdu. V 20. rokoch 20. storočia pridelila bolívijská vláda právo na ťažbu ropy v Chacu americkej spoločnosti Standard Oil, súčasne zas paraguajská vláda udelila tie isté práva britsko-holandskej spoločnosti Royal Dutch Shell. V tej dobe totiž panovalo presvedčenie, že v Chacu sú bohaté zásoby ropy, čo iba zvýšilo snahu oboch štátov na získaní tohto územia. Nasledovali ďalšie pokusy o uzatvorenie dohody, no aj tie boli neúspešné. Oba štáty tak začali zbrojiť. Na Paraguajskú stranu sa postavila Argentína, no prezident bol presvedčený, že v prípadnej vojne by Bolívia Paraguaj ľahko porazila. V polovici roka 1931 už oba štáty prerušili vzájomné diplomatické vzťahy. 15. júna 1932 bolívijské vojsko zaútočilo na paraguajskú pevnosť pri jazere Pitiantutá, čím začala vojna o Chaco.
Vojna o Chaco
V máji 1935 začali opäť diplomatické rokovania, čo zastavilo ofenzívy oboch armád. Bolívia sa napriek tomu ešte pokúsila o posledný útok na začiatku júna 1935, ktorý však skončil ich porážkou. Vyjednávanie viedli Argentína, Brazília, Čile, Peru, Uruguaj a USA. Už 11. mája 1935 začali rokovania v Buenos Aires. Diplomatické vyjednávanie však bolo nakoniec úspešné a tak vojna o Chaco skončila 12. júna 1935, kedy bol podpísaný protokol o ukončení nepriateľstva. Boje však skončili až 14. júna 1935. 1. júla 1935 sa v Buenos Aires začala mierová konferencia, ktorá mala riešiť predovšetkým otázku hraníc. Vyjednávanie však trvalo až tri roky, po ktorých bola 21. júla 1938 podpísaná konečná mierová zmluva. Paraguaj stratil vo vojne 35 000 až 50 000 ľudí, straty Bolívie sú odhadované až k počtu 80 000. Oba štáty stála vojna obrovské množstvo peňazí. Konečná dohoda znamenala, že Bolívia stratila tri štvrtiny územia Chaco, naopak územie Paraguaja sa vďaka úspešnej vojne zväčšilo o približne. Bolívia získala predsa len prístup k rieke Paraguaj, ktorý sa nachádza na úplnom okraji jej územia v rámci vojenského prístavu Puerto Busch.
Vojenský socializmus
Smrť prezidenta znamenala, že v armáde získali prevahu skôr pravicové sily a za prezidenta tak bol dosadený generál Carlos Quintanilla, ktorý vyznával skôr liberálne hodnoty. Ten však vládol iba do volieb konaných v roku 1940. Voľby vyhral ďalší generál Enrique Peñaranda, ktorý sa taktiež radil k pravicovému krídlu armády. V parlamente však mala prevahu ľavica, čo vytváralo komplikovanú politickú situáciu. Práve s nástupom prezidenta Peñarandu do úradu sa k moci fakticky vrátili cínoví oligarchovia, ku ktorým mal nový prezident blízko a v súlade s ich záujmami aj vykonával svoju politiku. Na konci roka 1942 však prezident nechal krvavo potlačiť stávku baníkov v meste Catavi. To vyvolalo veľké nepokoje a časť armády s podporou ľavice sa rozhodla prezidenta zvrhnúť. Prevrat sa uskutočnil 20. decembra 1943 a vlády sa ujal mladý dôstojník Gualberto Villarroel. Ľavica, ktorá ovládala parlament následne o rok neskôr presadila prijatie novej ústavy podľa jej predstáv. Cínoví oligarchovia sa však snažili vyvolať voči vláde prevrat, kvôli čomu skoro opäť zastrelili oligarchu Moritza Hochschilda, ktorý bol hlavným iniciátorom príprav prevratu. Napriek tomu organizoval Hochschild v roku 1944 ďalší podobný pokus, ktorý už bol skoro úspešný, no vzbúrených vojakov porazili a následne tajne popravili vládnou vyslaní vojaci z La Pazu. V novembri 1944 nechal prezident zrušiť zákaz, ktorý bránil všetkým indiánom vstup na hlavné námestie v La Paze a súčasne prijal aj ďalšie opatrenia, ktoré zlepšili postavenie indiánov (ktorí tvorili väčšinu obyvateľstva). Tajná poprava vzbúrencov, ktorá sa odohrala ešte pred tým, sa stala dôvodom, pre ktorý získala snaha o zvrhnutie vlády veľkú podporu. V polovici roka 1946 sa uskutočnila generálna stávka, ktorú sa prezident snažil ukončiť odvolaním ľavicových ministrov a ich nahradením vojakmi. To ale situáciu neupokojilo a tak sa prezident Villarroel rozhodol 21. júla podať demisiu, no situácia sa aj tak vyhrotila a protestujúci vtrhli do prezidentského paláca, prezidenta a jeho spolupracovníkov zavraždili a zavesili na pouličné lampy.
Návrat civilnej vlády a Bolívijská národná revolúcia
vpravo|náhľad|[[Víctor Paz Estenssoro bol hlavným predstaviteľom tzv. Bolívijskej národnej revolúcie.]] Po vražde prezidenta a faktickom prevrate sa na čelo štátu postavil civil Néstor Guillén, ktorý bol na čele dočasnej vlády iba do augusta. 15. augusta sa dočasným prezidentom stal ďalší civilista Tomás Monje. V marci 1947 sa po prezidentských voľbách stal novým prezidentom lekár Enrique Hertzog, ktorého podporovala Strana republikánskej socialistickej únie. Vláda však musela čeliť nedostatku peňazí, čo bol následok stále sa znižujúcej ťažby nerastov, hlavne cínu. Vláda pristúpila k tlačeniu nových peňazí, čo automaticky zvýšilo infláciu a teda reálne mzdy začali klesať. V prvej polovici roka 1947 sa navyše vzbúrila väčšina indiánov v najľudnatejších častiach krajiny. Vláda vyslala na potlačenie nepokojov armádu aj políciu, no ani tie nedokázali udržať dlhodobejší poriadok. Kvôli znižujúcej sa reálnej mzde začali stávkovať baníci, pričom v roku 1949 sa ich stávka stala dokonca generálnou. Stávkujúci pri tejto príležitosti uväznili dvoch pracovníkov zo zahraničia, ktorých chceli vymeniť za svojich uväznených predákov. Ale potom, čo vláda na výmenu nepristúpila, stávkujúci uväznených cudzincov zavraždili. Na to reagovala armáda masakrom stávkujúcich baníkov, čo v auguste vyvolalo veľké nepokoje. Vzbúrencom sa podarilo obsadiť viaceré najvýznamnejšie bolívijské mestá a vytvoriť tzv. revolučnú vládu. Po troch týždňoch vzburu potlačilo vojsko. Prezident Hertzog sa radšej rozhodol 22. októbra 1949 odstúpiť, aby situáciu upokojil. Na čelo krajiny sa tak automaticky dostal viceprezident Mamerto Urriolagoitía. Za jeho vlády ponúklo Čile Bolívii časť svojho územia, čím by Bolívia získala znova prístup k moru výmenou za vodu z bolívijských jazier, čo však prezident odmietol. Namiesto toho sa sústredil na potláčanie nepokojov a opozície. V polovici roka 1951 sa uskutočnili nové prezidentské voľby, ktoré vyhral ľavičiar Víctor Paz Estenssoro. Výhru ľavice však úradujúci prezident nechcel dopustiť, podal v predstihu 16. mája 1951 demisiu a vládu odovzdal armáde, ktorá vytvorila vojenskú chuntu. Na jej čele bol generál Hugo Ballivián, ktorý nechal okamžite anulovať výsledky volieb a vyhlásil výnimočný stav.
Ekonomické ozdravovanie krajiny
Za prezidenta bol zvolený Hernán Siles Zuazo, ktorý už bol prezidentom Bolívie dvakrát pred tým. Funkcie sa ujal 10. októbra 1982 s podporou ľavicových strán, no väčšinu v parlamente mala opozícia. Nová civilná vláda tak bola veľmi nestabilná, nemala podporu parlamentu a veľký tlak na ňu vyvíjali aj odbory, ktoré požadovali väčšie sociálne reformy. Za tri roky svojej vlády tak prezident vystriedal až 80 ministrov a vymenoval 7 vlád. Hernán Siles Zuazo tak priviedol Bolíviu do najväčšej hospodárskej krízy v 20. storočí. Produkcia klesla o 40%, export o 50% a inflácia bola na konci jeho vlády, teda v roku 1985 vo výške 8 767%. Tento vývoj vyvolal očakávateľné stávky a demonštrácie. Prezidenta na niekoľko hodín dokonca uniesli príslušníci polície. V roku 1985 tak bol Hernán Siles Zuazo prinútený zorganizovať predčasné voľby. Tie vyhral bývalý pravicový vojenský diktátor Hugo Banzer, parlament ale nechcel pripustiť, aby sa stal prezidentom bývalý diktátor a tak radšej za prezidenta zvolil druhého v poradí, tiež bývalého prezidenta Víctora Paza Estenssora (parlament v tom období volil prezidenta z troch najúspešnejších kandidátov, ktorí vzišli z volieb). V tomto období však už Paz Estenssoro nebol tým radikálnym ľavicovým politikom z 50. rokov, ale presadzoval presne odlišnú neoliberálnu politiku. Keďže tak už nový prezident nebol ľavičiar, práve naopak, získal pre svoje opatrenia aj podporu Huga Banzera a jeho strany. Hlavným cieľom bolo zastaviť obrovskú infláciu a tak vláda vykonala menovú reformu, kedy úplne zmenila národnú menu. Nasledovalo prepúšťanie, zmrazenie miezd, uvoľnenie cien potravín a iných výrobkov a zvýšenie cien energii. Vďaka tomu sa inflácia znížila rekordne až na 1% iba v priebehu pár rokov. Na druhej strane tieto opatrenia zvýšili objem pestovania koky a teda aj výroby drog. Nezamestnanosť začala rapídne rásť, čo spôsobovalo problémy. V roku 1989 sa uskutočnili nové voľby, ktoré vyhral Gonzalo Sánchez de Lozada so svojou stranou, na druhom mieste bol znova Hugo Banzer. Aby Banzer zabránil Sánchezovi de Lozadovi získať funkciu prezidenta, podporil tretieho v poradí Jaimeho Paza Zamoru, ktorého tak parlament zvolil za nového prezidenta. Aj Paz Zamora, podobne ako jeho predchodca, bol pred tým ľavičiar, no s podporou Banzera sa z neho stal skôr liberálne zmýšľajúci politik, ktorý pokračoval v reformnom úsilí svojho predchodcu. Vďaka tomu sa podarilo Bolíviu stabilizovať. V roku 1992 došlo k dohode s Peru, ktoré uzavrelo s Bolíviou zmluvu, na základe ktorej bola zriadená na dobu 50 rokov na pobreží Peru tzv. Bolívijská zóna voľného obchodu, ktorá bola dlhá 5 km a zahŕňala aj prístav. Ekonomická stabilizácia štátu a privatizácia však spôsobovali aj problémy. Vláda nechcela veľmi zasahovať do konania investorov a tak začalo dochádzať k masívneho odlesňovaniu dažďových pralesov a vyháňaniu pôvodných obyvateľov týchto území. Bolívia bola tiež stále kritizovaná za pestovanie koky a následné obchodovanie s drogami, na čo poukazovali najmä Spojené štáty. V roku 1993 sa konali nové voľby, ktoré vyhral jednoznačne Gonzalo Sánchez de Lozada a stal sa tak prezidentom.
Vláda Evo Moralesa, prvého indiánskeho prezidenta
vpravo|náhľad|[[Evo Morales sa prezidentom stal v roku 2006. Je prvým indiánom na čele Bolívie.]] Po odstúpení prezidenta Mesu sa novým dočasným prezidentom stal predseda najvyššieho súdu Eduardo Rodríguez Veltzé, ktorý mal vládnuť iba do vymenovania nového prezidenta, ktorý vzíde z volieb. V krajine však pokračovali protesty, ktoré sa tento raz týkali vody. Voľby sa uskutočnili v decembri 2005 a vyvolávali všeobecné obavy, pretože hrozilo rozdelenie krajiny. Východ Bolívie, ktorý je považovaný za viac kreolský (belošský) nechcel za prezidenta Moralesa. Aby ten zmiernil obavy, za potenciálneho viceprezidenta si vybral ľavicového kreola Álvara Garcíu Lineru. Voľby vyhral drvivo Evo Morales, ktorý získal 53,7% hlasov, pri volebnej účasti 84,5% a stal sa tak vôbec prvým indiánom na čele Bolívie. Krajina sa však etnicky a volebne rozdelila, na západe vyhral Morales, kým na východe bývalý prezident Jorge Quiroga Ramírez, ktorý bol kreol. Morales sľuboval znárodnenie ropného a plynového priemyslu, zmeny ústavy v prospech indiánov a reformu poľnohospodárstva. Úradu sa ujal v januári 2006, no ešte deň pred inauguráciou ho zástupcovia indiánov z celej Ameriky formálne vymenovali za najvyššieho vodcu. Prvým opatrením prezidenta bolo zníženie vlastnej mzdy o polovicu, čo patrilo tiež k jeho sľubom. Od počiatku mal Morales veľkú podporu z Venezuely a Kuby, kde taktiež vládli ľavicové vlády. Vďaka tejto podpore mohol Morales rozvíjať školstvo a zdravotníctvo. Následne pristúpil k určitej forme znárodnenia ropného a plynárenského priemyslu, keď zákonom nariadil takýmto spoločnostiam, aby ťažbu prenechali štátnej spoločnosti, pričom absolútna väčšina zisku mala patriť výlučne štátu. Pokračoval nariadením, ktoré stanovilo, že v banských spoločnostiach musí mať väčšinový podiel štát. Postupne došlo k znárodneniu viacerých strategických podnikov, baní, telekomunikácii či dopravy, väčšinou symbolicky v deň osláv 1. mája. Súčasne sa objavili požiadavky na prijatie novej ústavy, ktoré zaznievali zo všetkých politických smerov. Západ krajiny chcel prerozdelenie bohatstva aj medzi chudobných, kým východ krajiny požadoval federalizáciu, aby získal čo najviac právomocí a príjmov z rozpočtu, keďže práve tu sa vytvorila nová bohatá elita krajiny. Tá sa obávala socialistických reforiem, ktoré by mohli zrušiť predchádzajúce neoliberálne opatrenia. V máji 2008 si hlavný východný department Santa Cruz v referende odhlasoval autonómiu, čo však centrálna vláda odmietla uznať. To ale vyvolalo napätie v celej spoločnosti, v septembri 2008 dokonca vláda prezidenta Moralesa vyhostila z krajiny veľvyslanca USA, ktorý podľa nej mal snahy východu krajiny vyvolávať a podporovať. Následne zrušil právo pre protidrogové úrady USA pôsobiť na území Bolívie. Bolíviu podporila aj Venezuela a jej prezident Hugo Chávez nechal taktiež vyhostiť amerického veľvyslanca.
V januári 2009 bola prijatá nová ústava, ktorá získala väčšinu hlasov voličov. Umožňovala opätovné zvolenie prezidenta hneď po sebe na 5 rokov a zlepšovala postavenie indiánov. Súčasne zmenila oficiálne názov krajiny na Estado Plurinacional de Bolivia, teda Bolívijský mnohonárodnostný štát. Morales reagoval vyhlásením, že prijatie tejto ústavy znamená ukončenie koloniálneho štátu. Ústava poskytovala autonómiu indiánskym etnikám, ale i východným departmentom, no neposkytovala potrebné právomoci. Opozícia tak nebola s novou ústavou spokojná. V roku 2009 nechal prezident znárodniť a prerozdeliť veľké poľnohospodárske územie patriace veľkostatkárom, ktoré pridelil indiánom. Moralesove snahy o reformy ale negatívne ovplyvnila nová celosvetová hospodárska kríza z roku 2007. Vláda musela v ďalších rokoch zrušiť kontrolu cien palív a základných potravín. Ceny tak začali rapídne stúpať, čo vyvolalo protesty. Prezident tak kontrolu cien opätovne zaviedol, no za krátky čas bola Bolívia odkázaná na dovoz časti základných potravín. Vďaka vysokým cenám ropy ale zaznamenávala napriek všetkému Bolívia vysoký rast HDP až na úrovni 6%. Z ropných peňazí tak vláda financovala reformy, ktoré znížili počet chudobných až o 20%. Došlo k zavedeniu aj ďalších sociálnych výhod ako zvýšenie dôchodkov, podpora sociálne slabších skupín a nezamestnaných. To získalo prezidentovi veľkú podporu, čo sa ukázalo vo voľbách, ktoré sa konali decembri 2009. V nich získal Morales dokonca až 64,22% hlasov pri účasti 94% voličov, pričom v parlamente a senáte získala jeho strana ústavnú väčšinu. V roku 2011 sa prezident Morales snažil v OSN presvedčiť ostatné štáty, aby bola koka vyňatá z Dohovoru o narkotikách, čo zablokovali USA. Vláda pokračovala v podpore chudoby, vďaka čomu pomohla ďalším zhruba pol milióna ľuďom. Aj to zaistilo prezidentovi stabilnú popularitu a dokonca aj vo východných častiach krajiny začal získavať hlasy. V roku 2014 sa konali ďalšie voľby, v ktorých opäť vyhral bez problémov Evo Morales. Získal síce o 2,5% menej hlasov ako pred tým, no volil ho vyšší počet voličov. Volebná účasť bola 87%. V roku 2016 sa prezident snažil o zmenu ústavy, ktorá by mu umožnila kandidovať aj štvrtýkrát po sebe. V referende však voliči tieto snahy odmietli. V roku 2017 predstavil prezident projekt železnice, ktorá pôjde z Peru až do Brazílie, pričom túto by financovala hlavne Bolívia a bola by náhradou za prístup k moru. Stavba má trvať 8 rokov. Prezident však ďalej bojoval za možnosť opätovne sa uchádzať o post prezidenta, čo mu v novembri 2017 umožnil ústavný súd. V auguste 2018 nechal Morales v La Paze hneď veľa historickej budovy prezidentského paláca otvoriť mrakodrap s 29. poschodiami, ktorý sa stal jeho novým sídlom, čo vyvolalo veľkú kritiku.
Ouperek
Ouperek je prírodná pamiatka ev. č. 1680 neďaleko obce Bobrůvky v okrese Žďár nad Sázavou v nadmorskej výške 520 – 561 metrov. Oblasť spravuje AOPK ČR.
Ochrana
Predmetom ochrany je významné mineralogické nálezisko s výskytom celého radu minerálov albitovej zóny (muskovit, apatit, brookit, záhneda, albit, skoryl, anatas) v dutinách viac ako 20 telies pegmatitu.
Keňa (masív)
Keňa ( staršie slovenské podoby názvu Keňa pozri v článku Keňa ; angl. Mount Kenya, swahil. Kirinyaga) je masív v štáte Keňa, v ktorom sa vo výške 5 199 m n. m. nachádza najvyšší vrch Kene a druhý najvyšší vrch Afriky. Masív leží severovýchodne od hlavného mesta Nairobi v Národnom parku Mount Kenya.
Masív Keňa má tri hlavné vrch(ol)y:
Marañón (rieka)
náhľad|Poloha rieky
Marañón je peruánska rieka dlhá. Je ľavostrannou zdrojnicou rieky Amazon, ktorú vytvára po sútoku s Ucayali.
Pramení asi severovýchodne od mesta Lima, v nadmorskej výške 4 840 metrov a veľkú časť toku smeruje na sever. Neskôr sa stáča východným smerom a pokračuje Amazonskou nížinou. Jej povodie má rozlohu a stredný prietok dosahuje cca  za sekundu.
Zkamenělý zámek
Zkamenělý zámek môže byť:
Väčší proroci
Väčší proroci alebo veľkí proroci je spoločné pomenovanie Izaiáša, Jeremiáša, Ezechiela a Daniela.
Pomenovanie „väčší“ znamená, že ich spisy sú dlhšie a napísané na samostatných zvitkoch na rozdiel od iných, teda menších prorokov.
Píla (závod)
náhľad|Moderná píla Swifts Creek v austrálskej Victorii používa pri rezaní laserové meranie. Píla je závod, ktorý spracováva drevo z guľatiny na rezivo. Moderné závody často zahŕňajú aj ďalšie pridružené činnosti, napríklad spracovanie dreveného odpadu.
Jadrom závodu bývala v minulosti väčšinou rámová píla (gáter), oceľový rám s paralelne napnutými pílovými listami, ktorý kmitá vo zvislom smere. Ďalšou, modernejšou alternatívou je pásová píla, kde jeden kruhový pílový list píli guľatinu postupne.
Ucayali (rieka)
náhľad|Poloha rieky
Ucayali je juhoamerická rieka, dlhá. Je pravostrannou zdrojnicou rieky Amazon, ktorú vytvára po sútoku s Marañónom.
Vzniká sútokom riek Tambo a Urubamba, jej povodie má rozlohu a stredný prietok dosahuje cca  za sekundu. Spočiatku tečie údolím Ánd, neskôr smeruje severným smerom Amazonskou nížinou až k mestu Iquitos, kde sútokom s Marañónom zaniká.
Mombasa
thumb|Centrum Mombasy Mombasa je druhé najväčšie mesto v Keni. Leží na brehu Indického oceána. Rozkladá sa prevažne na ostrove, ktorý je so severnou časťou pobrežia spojený niekoľkými mostmi, na južné pobrežie sa potom dostanete len trajektom. Tak na južnom, ako aj na severnom pobreží sa na plážach (niektoré z nich sú súkromné) nachádza veľké množstvo hotelov. Nachádza sa tu veľký prístav (najväčší vo východnej Afrike), železnice z čias kolonizácie Angličanmi a medzinárodné letisko. Je tu portugalská pevnosť Fort Jesus. Podľa posledného sčítania obyvateľov z roku 2009 žije v Mombase približne 939 370 obyvateľov.
Argeia (oceanida)
Argeia (starogr. Ἀργεία – Argeia, ) je v gréckej mytológii dcéra Titana Ókeana a Téthye dcéry Urana.
Svitek
Svitek, Svitková:
Daddy DJ (singel)
„Daddy DJ“ je singel francúzskeho dance projektu Daddy DJ. Je to debutový singel z albumu Let Your Body Talk a bol vydaný v mnohých európskych štátoch v júni 2000. Dosiahol obrovský úspech v mnohých európskych štátoch ako Francúzsko, Fínsko, Dánsko, Nemecko a Holandsko.
Vo Francúzsku je 94. najpredávanejším singlom všetkých čias s okolo 1 000 000 predaných kópií.
Amazonská nížina
Amazonská nížina ma rovníkové tropické podniebie so zrážkami 1 500 – . Je veľmi riedko osídlená a stále nie celkom preskúmaná. Obývajú ju indiánske kmene, takmer úplne bez kontaktu so súčasnou civilizáciou.
Dance Nation
Dance Nation bolo britské nezávislé hudobné vydavateľstvo, ktoré bolo dcérskou spoločnosťou Ministry of Sound. V roku 2010 bolo premenované na Dance Nation.
Prvým vydaním vydavateľstva bol singel „Now You’re Gone“ od Basshuntera v roku 2007.
V apríli 2009 sa konalo arénové turné Dance Nation Live po Veľkej Británii. Headlinerom bol Basshunter spolu s Sash!, Lasgo a Platnum.
Železiarne Podbrezová
náhľad|vpravo|Časť závodu v roku 2011
Železiarne Podbrezová, a. s. (ŽP) je slovenská spoločnosť sídliaca v Podbrezovej. Stratégia podnikateľskej činnosti je zameraná na hutníctvo a cestovný ruch.Spoločnosť patrí medzi najstaršie hutnícke podniky stredoeurópskeho priestoru.
História
V roku 1840 bolo rozhodnuté o založení spoločnosti pre výrobu koľajníc pre potreby Rakúskeho cisárstva, habsburskej monarchie. Na základe existencie hrončianskeho komplexu (v hámroch) plánovala výstavba pudlovňe a valcovne na výrobu koľajníc, technológia pudlovania sa začala skúšať, overovať a osvojovať vo Chvatimechu (1839) a po pokusoch s valcovaním tyčového železa vo valcovni plechu v Hronci. Komora v rokoch 1840—1842 postavila prvú valcovňu tyčového železa v Osrblí a ďalšiu v rokoch 1847-1848 na Piesku. Pôvodný projekt predpokladal vystavať na mieste zvanom Pod brezovou univerzálnu valcovňu plechu, tyčového železa a koľajníc. Stavebné práce sa začali v roku 1840, ale už o rok boli zastavené pre neujasnenosť technológie a finančné ťažkosti. Keď sa nejasnosti vyriešili a výstavba začala naberať na tempe, prišli revolučné roky (1848-1849) a celý hrončiansky komplex sa preorientoval na vojenskú výrobu. V roku 1851 sa robili opatrenia na urýchlenie výstavby a od novembra 1853 pokusne začali pracovať jednotlivé zariadenia. Začiatkom júla 1854 začala výroba koľajníc a do septembra tohto roku bolo v plnej prevádzke jedno (tzv. ľavé) krídlo. V roku 1855 bolo vyrobených prvých 2 374 ton koľajníc. Kvality koľajnicovej výroby bola o tri roky neskôr ocenená na výstave v Paríži.
Začiatkom 20. storočia vznikla výroba zvarovaných rúr vodným mlynom, bola postavená plechová valcovňa a v 1930 aj valcovňa rúr. V roku 1940 bola spoločnosť odpredaná firme Reichswerke AG für Erzbergbau und Eisenhütten „Hermann Göring“.
V roku 1968 sa začala výstavba nového závodu. V roku 1992 sa firma pretransformovala zo štátneho podniku na akciovú spoločnosť. Založená bola 21. apríla 1992, pričom vznikla k 1. máju toho roku.
Produkcia
Materská spoločnosť Železiarne Podbrezová sa zaoberá výrobou ocele, oceľových bezšvíkových rúr, presných rúr a hutníckou druhovýrobou (navarovacích oblúkov a redukcií, delených rúr a rúrových ohýbov). Spoločnosť je od roku 2000 certifikovaný dodávateľ pre automobilový priemysel. Skoro tretina výroby ide smeruje do strojov a ich častí, 22% do stavebnej a montážnej činnosti, 18% do jadrovej a klasickej energetiky a teplární, po dvoch percentách do výroby automobilových komponentov a do oceľových konštrukcií. Zvyšok dodávok je nezaradených. Železiarne Podbrezová od roku 2008 vlastnia španielske spoločnosti TRANSMESA a TAP zaoberajúce sa výrobou a predajom rúr. V roku 2018 dosiahli celkový obrat 42,2 mil. €. V roku 2016 spoločnosť exportovala 91% zo svojej produkcie v celkovej hodnote 264 750 000 €. Svoje obchodné zastúpenie majú Železiarne Podbrezová vo viacerých krajinách Európy. Pipex Deutschland sídli v nemeckom Mníchove, Pipex Italia S.p.A. sídli v talianskej Arone, zásobuje talianske, španielske, grécke a iránske trhy. Slovrur Sp. z o.o. má sídlo v Stalowej Woli v Poľsku. Predáva hlavne na poľské a pobaltské trhy. V týchto spoločnostiach majú ŽP majoritný podiel.
Zamestnanie
V roku 2018 bolo zamestnaných v priemere 3204 zamestnancov. Priemerný zárobok v tom roku bol 1261 €, v robotníckych zamestnaniach 1077 €. V dcérskych a pridružených spoločnostiach pracovalo ďalších 1113 zamestnancov, na Slovensku 844 a v iných krajinách 208 zamestnancov. 61 zamestnancov pracovalo v súkromných školách spoločnosti. Celkovo teda v roku 2018 ŽP GROUP zamestnávala 4317 zamestnancov. Podľa vlastnej ročnej správy sú Železiarne Podbrezová „najdôležitejším zamestnávateľom a garantom sociálnych istôt v okrese Brezno.“
Školstvo
Železiarne Podbrezová sú majiteľmi dvoch súkromných škôl: Súkromná stredná odborná škola hutnícka a Gymnázium ŽP. Tieto stredné školy sa starajú prípravu budúcich zamestnancov: hutníkov, elektrikárov a ďalších zamestnancov. V roku 2018 boli po absolvovaní štúdia prijatí do zamestnania 30 absolventi. Ďalší pokračovali v nadstavbovom štúdiu. Výskumno-vývojové centrum ŽP VVC s.r.o. má za úlohu výskumu pre celú ŽP Group. Venuje sa materiálovej, hutníckej, metalurgickej, meracej, analytickej a inej výskumne-vývojovej činnosti.
Cestovný ruch a šport
Spoločnosť Tále a.s. je významný subjekt v oblasti cestovného ruchu. Zaoberá sa ponukou v oblasti golfu, zimných športov, ubytovania, stravovania, kongresov a iných činností. Železiarne Podbrezová vlastnia 94,66% tejto spoločnosti. ŽP vlastnia aj 99,50% akcií ŠK Železiarne Podbrezová a.s. a 100% akcií FK Železiarne Podbrezová. ŠK Železiarne Podbrezová a.s. sa okrem profesionálneho športu venuje aj neprofesionálnemu a športovej činnosti zamestnancov skupiny ŽP.
Ostatné
Podnikové noviny dvojtýždenník Podbrezovan vydávané od roku 1930 s prestávkou 64 rokov sú najstaršie podnikové noviny na Slovensku. Železiarne Podbrezová vykryli viac než pätinu svojej spotreby elektrickej energie výrobou 59 747 MWh vo vlastných vodných elektrárňach a kogeneračnej jednotke.
Malindi
Malindi je kenské prístavné mesto, centrum rovnomenného okresu. Leží na brehoch Indického oceánu v zátoke Malindi pri ústí rieky Galana, 120 km severne od Mombasy. V roku 1999 malo 80 721 obyvateľov.
Mesto žije predovšetkým z turistiky, obľúbené je najmä medzi Talianmi. V Starom meste sa zachovalo veľa pamiatkovo cenných domov, vrátane mešity a paláca na pobreží. Južne od mesta ležia zvyšky mesta Gedi.
Dejiny
thumb|left|Stĺp, ktorý dal postaviť Vasca da Gama Už v 9. storočí existovala na mieste Malindi rybárska dedina. V 14. storočia už bolo dôležitým obchodným centrom východoafrického pobrežia, súperilo s Mombasou o dominantné postavenie v regióne.
Začiatkom 15. storočia ho navštívilo čínske loďstvo Čeng Chea. Vládca Malindi poslal do Číny vyslanca so žirafou. Roku 1498 sa zastavil v Malindi na ceste do Kalikatu Vasco da Gama a dal tu vztýčiť stĺp.
Remeselná živnosť
Remeselná živnosť je druh živnostenského podnikania. Je to živnosť, na ktorej prevádzkovanie je podmienkou odborná spôsobilosť získaná vyučením v odbore. Zoznam týchto živností a konkrétne podmienky v oblasti odbornej spôsobilosti určuje živnostenský zákon v prílohe 1 a § 20 - 21.
Medzi remeselné živnosti patrí napr.: zámočníctvo, mäsiarstvo, stolárstvo, kaderníctvo a iné.
Negro (Amazonka)
Negro je rieka v Južnej Amerike, ktorá patrí k najdlhším prítokom Amazonky. Preteká Kolumbiou, Venezuelou a Brazíliou a rozloha jej povodia je.
Pramenným tokom je kolumbijská rieka Guainía, vytvárajúca viaceré pereje. Zaujímavosťou rieky je prepojenie povodia Amazonky s povodím Orinoka prostredníctvom ľavostranného prítoku Casiquiare, ktorá sa vetví a vytvára tak vodnú cestu medzi povodiami. Na rieke je veľa ostrovov a jej názov vznikol podľa tmavého zafarbenia vody. Maximálne prietoky nastávajú od marca do augusta a celoročný prietok dosahuje 28 000 m³/s.
Hérakleitos zo Samu
Hérakleitos zo Samu bol na 143. olympijských hrách korunovaný olivovým vencom za víťazstvo v behu na jedno stadion. Staroveký historik Polybios uvádza: ''„Podľa správy od Aristodéma z Élidy začínali záznamy o atlétoch, prirodzene o víťazoch, od dvadsiatej siedmej olympiády. Predtým nebolo žiadne meno zaznamenané, pretože v predchádzajúcej dobe o to nedbali. V dvadsiatej siedmej olympiáde je zaznamenaný Koroibos z Élidy ako prvý víťaz v stadiu a táto olympiáda bola prvá, od ktorej začína grécka chronológia“''. Podľa tradície sa prvé olympijské hry konali v roku 776 pred Kr. a beh na jedno stadion bol ich jediným pretekom a ostal hlavným pretekom aj po zavedení ďalších súťažných disciplín. Menom jeho víťaza sa olympiády označovali. V skutočnosti bol v starovekom Grécku tento zoznam olympiád spoločne s ich víťazmi zostavený koncom 5. stor. pred Kr. a od 4. stor. pred Kr. ho grécki historici používali pri datovaní. Olympijské víťazstvo Hérakleita je zaznamenané v Eusebiovom diele Kronika, a to v zozname olympijských víťazov, ktorý vyhotovoval z písomnosti Iulia Africana, autora diel, zachovaných prevažne len vo fragmentoch.
Skopas (sochár)
náhľad|Meleagros a kalydónsky diviak, rímska kópia zo štvrtého storočia pred Kr., [[Musei Vaticani|Vatikánske múzeá]] náhľad|Pohrebná stéla, 340 pred Kr., Národné archeologické múzeum v Aténach Skopas bol grécky sochár a architekt v 4. storočí pred Kr. Je považovaný za jedného z najvýznamnejších sochárov antického Grécka. Skopas pochádzal z ostrova Paros. Jeho otec Aristandros bol chudobný a bezvýznamný sochár a preto zrejme odišiel hľadať šťastie do Atén, kde tvoril v rovnakom čase ako Praxiteles a keďže nevlastnil dielňu, je možné, že s ním aj pracoval. Jeho hlavným materiálom bol mramor a špecializoval sa na kultové sochy. Postavy jeho sôch vyjadrovali silné emócie. Pripisuje sa mu asi 30 sôch (z nich je asi 20 kultových). Svojou genialitou sa Praxitelovi vyrovnal. Bol istotne aj sčítaný, lebo jeho filozofické personifikácie dokazujú, že bol oboznámený s najpokrokovejšími myšlienkami svojej doby.
Zo Skopových sochárskych diel je cítiť akýsi meditatívny smútok čo je v kontraste s Praxitelovým estetickým optimizmom. Zatiaľčo Skopas spodoboval svoje postavy v pohybe, naplnené napätím vyvolaným činnosťou alebo bolesťou, pre Praxitelovu tvorbu bola typická lahodnosť a zmyselnosť. S Praxitelovým Odpočívajúcim satyrom, ponoreným do pokojnej zmyselnosti, kontrastuje Skopova Mainada z múzea v Drážďanoch, zachytená v záchvate bakchovskej zúrivosti, ako drží v ruke kozľa, ktoré práve obetovala.