cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Federico García Lorca
Občianska vojna
Domov sa Lorca vrátil v apríli 1934. Nasledujúce dva roky strávil veľmi intenzívne. Dokončil viacero hier, vydal knihy, ktoré napísal už skôr a dlhší čas strávil v Barcelone, kde pôsobil ako režisér.
Krátko po vypuknutí občianskej vojny a jej prenesení na pevninské Španielsko v júli 1936, bol povstalcami zatknutý Federicov švagor Manuel Fernández Montesinos, ktorý bol zároveň starostom Granady a zakrátko bol popravený. Federico sa rozhodol skryť rodinu u svojho priateľa Luisa Rosalesa. No 16. augusta 1936 bol po anonymnom udaní F.G. Lorca zatknutý pravicovým fanatikom Ramónom Ruizom Alonsom. Následne bol prevezený na prefektúru v Granade. Na základe údajného priznania, ktoré mal získať Ruiz Alonso, bol obvinený zo špionáže pre Rusov, s ktorými mal byť v spojení cez rádio, zo spolupráce s Fernandom de los Ríos a z homosexuality. Nepomohli ani snahy Rosalesa a de Fallu o jeho záchranu. Federico García Lorca bol odsúdený na smrť prefektom Granady José Valdés Guzmánom. Bol popravený vo veku 38 rokov pravdepodobne skoro ráno 19. augusta 1936 na ceste medzi dedinami Víznar a Alfacar. Bol pochovaný v neoznačenom hromadnom hrobe spolu s ďalšími popravenými, blízko miesta, kde ich popravili. Jeho ostatky sa však doteraz nepodarilo nájsť. Podľa oficiálnej správy Lorca podľahol zraneniam, ktoré utrpel v dôsledku vojny.
Dielo
Federico García Lorca bol od útleho detstva umelecky nadaný, keď si veľmi rýchlo osvojil ľudové piesne. Už ako veľmi mladý čítal diela Victora Huga či Miguela de Cervantesa. Okrem toho si obľúbil hru na klavír. Obdivoval Beethovena, Chopina, Debussyho a ďalších. Písaniu sa začal venovať až po príchode na univerzitu.
Vo svojom diele sa neorientoval iba na jeden literárny druh a štýl. Písal tak poéziu ako i drámu a prózu. Pri písaní využíva rôzne prvky ako pieseň, refrén, voľný verš a podobne. Prejavuje sa ako bystrý pozorovateľ ľudovej hudby, reči a zvykov. Typickým znakom jeho poézie je to, ako dokáže zmeniť skutočný svet na imaginárny priestor pomocou metafory a využívanie symbolov, hlavne tradičných elementov v spojitosti so smrťou. Najčastejším symbolom je mesiac, ktorý predstavuje smrť, niekedy aj zmyselnosť, plodnosť a čistotu. Tečúca voda predstavuje životnú silu a naopak stojatá voda smrť. Krv a kôň sú symbolmi života a plodnosti, rastliny a kovy zasa smrti. Obľúbenými Lorcovými témami sú láska, smrť, detstvo a spoločnosť. Láska dáva zmysel erotike a sex je zdrojom energie, ale ľúbostný vzťah je ničený neosobnosťou alebo spoločenskými pravidlami. Smrť môže byť dôsledkom neúspechu, je podávaná ako tajomstvo, ktoré vábi človeka. Detstvo- obdobie nevinnosti zobrazované práve cez pohľad dieťaťa na svet. Spoločnosť a jej morálne hodnoty majú na svedomí zničené životy a utrpenie jednotlivca.
Poézia
Lorcova básnická tvorba sa dá rozdeliť na tri etapy podľa prevažujúcich vplyvov. Prvým je vplyv moderny. Z tohto obdobia pochádza zbierka Libro de Poemas z roku 1921. Je odrazom autorovho detstva a mladosti, za čím smúti. Je tu badať jasný vplyv Juana Ramóna Jiméneza a ďalších mladších modernistov.
V ďalšom období je prítomný vplyv folklóru. Lorca sa zaujímal o bábkové divadlo, hudbu, flamenco a cigánske zvyky. Už v roku 1921 napísal knihu poézie Poema del cante jondo, ktorá čerpá inšpiráciu z folklóru v oblasti formálnej, tematickej i spôsobe vyjadrenia citov. Príkladom diela s formou spevu alebo romanci8 sú zbierky Primeras canciones a Canciones. Jedným z najdôležitejších Lorcových diel je Romancero gitano, v ktorom naznačuje morálnu odlišnosť cigánskeho a meštianskeho sveta. Tradičné motívy lásky a smrti podáva práve z cigánskeho pohľadu.
Tretím vplyvom je surrealizmus. Výrazne sa prejavuje v zbierka Poeta en Nueva York, ktorú napísal pod dojmom z návštevy Ameriky. Jeho vízia New Yorku je veľmi smutná, akoby z nočnej mory. Práve na vyjadrenie úzkosti a odporu používa surrealistické prostriedky ako napríklad voľný verš, ktorý však dopĺňa o metrický. Ďalším dôležitým dielom ovplyvneným surrealizmom je Llanto por Ignacio Sánchez Mejías. Vyjadruje svoj smútok zo smrti dobrého priateľa a známeho toreadora.
Že sa u Lorcu prejavil práve surrealizmus je zásluhou hlavne Salvadora Dalího. Bol jedným z najdôležitejších ľudí vo Federicovom živote a to sa premietlo v tvorbe oboch umelcov. Životopisci oboch hovoria o Lorcovskom období v diele a živote Dalího a rovnako tak o Dalího období v Lorcovej tvorbe. Federico dokonca v roku 1926 o ich vzťahu napísal dielo Oda a Salvador Dalí.
Dráma
V oblasti dramatickej tvorby je Lorca považovaný za jedného z najdôležitejších autorov 20. storočia v Španielsku. Je to divadlo veľmi poetické, tak ako v poézii s ohromným citom dáva do pohybu ústredné symboly, vďaka ktorým sa dostáva do bájneho, neexistujúceho sveta a pritom predkladá základné problémy existencie. Jeho hry sa dajú podeliť do štyroch skupín: frašky, komédie, tragédie a drámy. Najväčší úspech z jeho hier dosiahla trojica tragédií Bodas de sangre, Yerma a La casa de Bernarda Alba. Spájajú sa v nich tri základné esencie: mýtickosť, poetickosť a skutočnosť. Niektoré z jeho komédií a frašiek boli svojim obsahom natoľko provokatívne, že ich nebolo možné v tej dobe uviesť na scéne. Takýmito dielami sú napríklad El público a Así que pasen cinco años, ktorých témami sú revolúcia, homosexualita a zmysel života.
Generácia 27
Nakoľko žil a tvoril v dvadsiatych a tridsiatych rokoch 20. storočia začlenil sa do skupiny španielskych spisovateľov nazývanej Generácia 27. Názov dostala podľa toho, že všetci jej členovia pôsobili okolo roku 1927 a nadviazali tak na tradíciu predchádzajúcej Generácie 98. Umeleckou hodnotou svojho diela sa dokonca stal jednou z najvýznamnejších osobností tejto generácie, ktorej ťažisko tvorili práve básnici.
2731 Cucula
2731 Cucula je planétka s priemerom 51 km, ktorú objavil Paul Wild 21. mája 1982.
Diakon
Svätenie diakonátu v Latinskej cirkvi|right|thumb náhľad|Diakon gréckej pravoslávnej cirkvi Diakon (z gréckeho diakonos - služobník) je prvý stupeň sviatosti kňazstva. Takto diakonát chápu rímskokatolícka cirkev, východné katolícke cirkvi, východné pravoslávne cirkvi, starobylé orientálne cirkvi, anglikánska cirkev a starokatolícka cirkev.
V rímskokatolíckej cirkvi je povolaný do služby v troch oblastiach pôsobenia: služba charity, služba slova a služba liturgie. Na prvom mieste má byť diakon prítomný na miestach, kde je ľudská spoločnosť podlomená a má sa starať o sociálne dobro človeka. Diakon krstí, asistuje pri sobáši, rozdáva Eucharistiu, predsedá pohrebným obradom, žehná, posväcuje, slúži kazateľskou službou. Na diakona môže byť vysvätený muž, ktorý je slobodný (celibátny) alebo ženatý. Z hľadiska cirkevného práva je diakon v službe biskupa od ktorého dostáva misiu.
Vo východných katolíckych cirkvách, východných pravoslávnych cirkvách a starobylých orientálnych cirkvách diakon nemôže samostatne sláviť žiadne bohoslužby ani vysluhovať sviatosti, je de facto pomocníkom biskupa alebo kňaza. Liturgickou službou diakona je prednášanie ekténií, čítanie evanjelia a ďalších textov počas svätej liturgie, nevyhradených kňazovi. Má na starosti tiež charitatívnu službu (návštevy chorých) alebo administratívu (správa farnosti).
V protestantských cirkvách môže byť diakonom muž i žena. V prvom rade diakon vykonáva službu chudobným a núdznym. V niektorých protestantských cirkvách je diakon aj kazateľ (bez teologického vzdelania), niekedy s poverením spravovať zbor. V evanjelických cirkvách diakoni prednostne poskytujú najmä charitatívnu službu.
Liturgickým znakom diakonskej služby v rímskokatolíckej cirkvi, starokatolíckej cirkvi a anglikánskej cirkvi je štóla.
História
Diakon bol pôvodne pomocníkom apoštolov, ktorý sa staral o chudobných a chorých. Neskôr v cirkevnej štruktúre slúžil biskupom a presbyterom. Podľa vyjadrenia Ignáca Antiochijského, diakoni v súlade s biskupmi a presbytermi jasne učili veriaci ľud „Pánove príkazy“.
V 3.-4.storočí sa okruh diakonských povinností rozšíril a prísne stanovil. Na základe Apoštolských konštitúcií má byť diakon uchom, okom a taktiež srdcom a dušou biskupa. Diakon mal oboznamovať biskupa o všetkom, čo sa deje v živote Cirkvi, pričom otázky tzv. druhostupňovej záležitosti mohol riešiť aj sám. Hlavná činnosť diakona však spočívala v aktívnej účasti pri vykonávaní bohoslužieb. V dobe katechumenátu bol diakon povinný nad tými, ktorí sa pripravovali na vstup do Cirkvi, čítať modlitby a privádzať ich k biskupovi. Potom ich privádzal na miesto krstu, pomáhal pri obradoch (zobliekanie z odevov, mazanie celého tela krstným olejom…). Pomerne často boli diakoni splnomocnencami biskupov na všeobecných a miestnych snemoch.
Zdroj
2. PRUŽINEC, Tomáš. Ministérium diakonátu v luteránskej a kalvínskej tradícii. In: Cirkevné listy. ISSN 0139-9217, Roč. 134, č. 7-8 (2010), s. 10-18.
3. PRUŽINEC, Tomáš. Diakoni a diakonát v ekumenickej perspektíve. Kežmarok: Vivit, 2012. ISBN 978–80–89264–70–4.
4. PRUŽINEC, Tomáš. Od idey sociálnej spravodlivosti k spravodlivosti v praxi: sociálna spravodlivosť v službe diakonov. In: Acta facultatis theologicae Universitatis Comenianae Bratislaviensis. ISSN 1335-8081, Roč. 19, č. 2 (2022), s. 48-61.
Akvapark
náhľad|Water Park of America
Akvapark (iné názvy: aquapark, vodný park, akvacentrum, aquacentrum ) je:
Cenne-Monestiés
Cenne-Monestiés je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Aude, v regióne Languedoc-Roussillon.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 343 obyvateľov (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Futurama
Futurama je americký kreslený televízny seriál od Matta Groeninga a Davida X. Cohena, tvorcov populárnych Simpsonovcov. Seriál sa odohráva v Novom New Yorku v roku 3000. Bol uvedený televíznou sieťou FOX, kde bol vysielaný 28. marca 1999 až 10. augusta 2013. náhľad|Autori Futuramy – [[Matt Groening a David X. Cohen]] Seriál začína na Silvestra roku 1999. Hlavný hrdina Philip J. Fry, doručovateľ pizzi v New Yorku a večný smoliar, je náhodou zmrazený. Z kryogénneho spánku sa prebudí až o 1000 rokov neskôr, na Silvestra roku 2999. Vďaka svojmu prapra…synovcovi profesorovi Farnsworthovi si nájde prácu v malej doručovateľskej intergalaktickej firme Planet Express.
Budúcnosť vo Futurame je veľmi prepracovaná. Seriál je plný skvelého humoru a nenápadných narážiek. Animovaný je podobným štýlom ako Simpsonovci.
Tento seriál sa pôvodne ukončil 4. septembra 2013.
Veľký návrat
Vo Februári 2022 bol seriál obnovený na ôsmu sériu, ktorá sa vysiela už od tohto roku 2023.
Okrem pôvodného tvorcu, Matta Groeninga, sa o scenár postará David X. Cohen, ktorý robil scenáre aj pre staršie časti Futuramy. Do seriálu zavítajú aj pôvodní herci, ktorí budú dabovať jednotlivé postavy.
Postavy
Bender Bending Rodriguez je robot – komický antihrdina, ktorý pije pivo, motorový olej, fajčí cigary, kradne a klame. Je to Fryov najlepší kamarát. Bol postavený v Tichuáne, Mexiko a pôvodne bol určený na ohýbanie oceľových trámov (Bending Unit 22 – Ohýbacia jednotka 22). Často konštatuje, že nemá žiadne emócie, čo ho ako robota robí veľmi smutným. Jeho najpoužívanejším slovom je ''zadok' a najčastejšou frázou je: „Pobozkaj mi môj naleštený zadok!“ v rôznych variáciách.
Profesor Hubert Farnsworth je Fryov pra, pra, pra… prasynovec, ktorý založil Planet Express, aby si zarobil peniaze na jeho bláznivé vedecké experimenty. Má 160 rokov, nosí hrubé okuliare, zabúda o čom hovorí a komu to hovorí. Často hovorí vetu „Good news, everyone!” (v preklade "Dobré správy vo spolok!"), po ktorej väčšinou nasledujú zlé správy.
Dr. John Zoidberg je palubný lekár Planet Express. Pochádza z plánéty Decapod 10 a je niečo medzi humanoidom a krabom. Jeho znalosti z ľudskej medicíny sú veľmi chabé. Napriek tomu, že je doktor, žije v chudobe. Je stále hladný a nemôže si dovoliť kúpiť ani topánky.
Amy Wong pracuje na lodi ako mechanička. Profesor ju zamestnal preto, lebo má rovnakú krvnú skupinu, takže funguje ako jeho chodiaca krvná zásobáreň. Narodila sa na Marse, ale vyzerá ako Číňanka. Jej otec vlastní polovicu Marsu.
Hermes Conrad pochádza z Jamajky a v Planet Express pracuje ako správca. Je to workoholik a byrokrat. Dodržuje predpisy a na všetko má formuláre. Administratívna práca ho veľmi napĺňa.
Scruffy údržbár. Nikdy nevidno že by niečo robil, väčšinou si číta pornografické časopisy alebo stojí pri dverách. Neuveriteľne pomaly pojedá čipsy. Jeho najčastejšia fráza: Som Scruffy. Údržbár.
Clones
Clones (ír. Cluain Eois) je mesto v severovýchodnej časti Írska, v grófstve Monaghan. Žije tu 1 517 obyvateľov (2006), spolu s predmestiami 1 760 obyvateľov.
Leží v západnej časti grófstva, na hranici so Severným Írskom (grófstvo Fermanagh), v nadmorskej výške Nachádza sa na križovatke cesty II. triedy N54 s regionálnymi cestami R183 a R212. Monaghan je vzdialený severovýchodne, Cavan  juhojuhozápadne, Enniskillen  severozápadne a Cootehill  juhovýchodne.
Na území dnešného mesta boli objavené stopy osídlenia zo 6. storočia, kedy tu stál kláštor, ktoré neskôr zrušil anglický kráľ Henrich VIII. Dodnes sa zachovali zvyšky opátstva z 12. storočia, spoločne so sarkofágom sv. Tighearnacha, okrúhlou vežou z 9. storočia a keltským krížom. Vo februári 1922 tu došlo k ozbrojenému stretu medzi zástancami IRA a USC (čo bola dočasná policajná zložka bojujúca proti IRA). Incident bol známy ako tzv. Clones Affray, ktorý spôsobil vypovedanie anglo-írskej mierovej dohody.
Mesto utrpelo značné ekonomické škody po rozdelení Írska v r. 1921, nakoľko hranica so Severným Írskom rozdelila pôvodné ekonomické zázemie mesta. V 19. a na začiatku 20. storočia bolo významnou železničnou križovatkou, kde sa stretávali trate do Enniskillen, Armaghu, Cavanu a Dundalku. V r. 1957 bola zastavená osobná a v r. 1960 aj nákladná železničná doprava.
Clones je rodiskom írskych spisovateľov Patricka McCabea a Eugenea McCabea, básnika Thomasa Brackena a generála Josepha Finegana.
551 Ortrud
551 Ortrud je planétka s priemerom 81 km, ktorú objavil M. F. Wolf 16. novembra 1904.
Senlis (obvod)
Senlis je obvod v departemente Oise a regióne Nord-Pas-de-Calais-Pikardia vo Francúzsku. Člení sa ďalej na 10 kantónov a 133 obcí.
Lea Michele
Lea Michele Sarfati (* 29. august 1986, New York, USA) známa pod umeleckým menom Lea Michele je americká herečka, speváčka, skladateľka a spisovateľka. Najviac sa preslávila svojou rolou Rachel Berry v seriáli Glee (2009 – 2015). Za túto rolu získala dve nominácie na Zlatý glóbus a jednu na cenu Emmy. Tiež získala ceny: Satellite Award, Screen Actors Guild Award a tri People's Choice Awards. Už od svojich 8 rokov vystupovala na Broadwayi.
Profesionálne začala pracovať na Broadwayi v produkciách ako Bedári, Ragtime a Fiddler on the Roof. V roku 2006 získala hlavnú rolu v muzikáli Spring Awakening, za ktorú získala nomináciu na cenu Drama Desk Award. V roku 2008 spolupracovala na soundtrackovom albume, ktorý získal cenu Grammy v kategórii Nejlepší muzikálový album.
Svoj filmový debut získala s romantickou komédiou Šťastný Nový rok v roku 2011, režírovanou Garrym Marshallom. Svoj hlas prepožičala Dorothy v animovanom filme Legends of Oz: Dorothy's Return (2014).
V roku 2012 podpísala zmluvu s Columbia Records ako sólová umelkyňa. V decembri roku 2013 vydala prvý singel "Cannonball". Jej debutový album Louder vydala 4. marca 2014. Album sa umiestnil na 4. mieste rebríčku Billboard 200 a za prvý týždeň sa predalo 62 000 kópií.
V máji 2014 vydala svoju prvú knihu Brunette Amibiton a stala sa číslom 3 v americkom bestsellerovom rebríčku The New York Times.
1986 – 2005: Detstvo a vzdelanie
Jej rodičia si tiež prenajali byt na Manhattane, kde žili, keď Lea vystupovala na Broadwayi. Navštevovala základnú školu Rockland Country Day School v Congers v New Yorku. Prvýkrát použila meno Lea Michele na konkurze muzikálu Bedári a od tej doby ho používa. Na prvom konkurze na muzikál spievala pieseň "Angel of Music" z muzikálu Fantóm opery, pretože to bol jediný muzikál, ktorý v tej dobe poznala. Pôvodne šla na konkurz ako podpora svojej kamarátke, ale nakoniec získala rolu sama. V roku 1997 študovala doma, zatiaľčo pracovala v Toronte v kanadskej produkcii muzikálu Ragtime.
Navštevovala strednú školu Tenafly High School v New Jersey, kde bola členkou debatného krúžku, volejbalového tímu a súčasťou zboru.
1995 – 2008: Začiatok kariéry a divadelné roly
Svoj debut na Brodawayi zažila v roku 1995, v 8 rokoch ako náhradníčka v roli malej Cosette z muzikálu Bedári. Nasledovali roly v muzikáloch Ragtime (americká verzia) a Fiddler on the Roof. V 14 rokoch začala pracovať na muzikáli Spring Awakening, kde pôsobila ďalších 8 rokov.V máji 2008 so svojím kolegom Jonathanom Groffom opustila muzikál a bola nahradená Alexandrou Sochou.
2009 – 2015: Seriál Glee
Lea hrala v americkom seriáli Glee, postavu Rachel Berryovej. Rola bola napísaná špeciálne pre ňu. Ryan Murphy, tvorca show, prezradil, že strávil tri mesiace hľadaním po Broadwayi, než našiel práve Leu. Pilotná epizóda bola natočená na konci roku 2008. Za rolu získala v roku 2009 niekoľko ocenení: Satellite Award, NewNowNext Award a získala nomináciu na Teen Choice Award v kategórii Objav roku. O rok neskôr získala nomináciu na Zlatý Glóbus a Emmy. Získala ďalšiu nomináciu na Teen Choice Award, tentokrát v kategórii Nejlepší herečka v komediálnom seriáli. V roku 2010 sa objavila v listu Najvplyvnejších osobností sveta magazínu Time. V roku 2012 získala cenu People's Choice Awards a roku 2011 dve nominácie na cenu Grammy v kategóriách Najlepšie popové vystúpenie za pieseň "Don't Stop Believin'" a Najlepší soundtrackový album za Glee: The Music, Volume 1. Znovu získala nomináciu na Zlatý Glóbus v kategórii Najlepšia herečka v televíznom seriáli – muzikál alebo komédia.
V máji 2010 išla spoločne s obsadením seriálu na koncertné turné, kde hrali 10 show vo Phoenixe, Los Angeles a New Yorku. O rok neskôr išli na turné ''Glee Live! In Concert'', kde hrali 22 show v Severnej Amerike a 9 show v Anglicku a Írsku.
2010 – súčasnosť: Herecká kariéra, album Louder a vydanie knihy
V roku 2010 sa pripojila k obsadeniu animovaného filmu Legends of Oz: Dorothy's Return, v ktorom požičala svoj hlas hlavnej postave Dorothy. Film mal premiéru 9. mája 2014. V októbri 2010 bola obsadená do romantickej komédie režiséra Garryho Marshalla Šťastný Nový rok, kde si zahrala po boku Ashtona Kutchera. Film bol vydaný 9. decembra 2011. V apríli 2014 podpísala zmluvu na požičanie hlavu postavičky Pinki do pripravovaného animovaného filmu Bollywood Superstar Monkey. Premiéra filmu je pripravovaná na rok 2017. V roku 2014 sa objavila v epizóde seriálu stanice FX Zákon gangu. V januári 2015 bola obsadená do hororovo-komediálneho seriálu Scream Queens, v ktorom si zahrá po boku Jamie Lee Curtis, Emmy Roberts a Joeho Manganiella. Premiéra seriálu je naplánovaná na jeseň 2015 na stanici FOX. V roku 2012 oznámila, že pracuje na svojom prvom sólovom albume. 12. decembra 2013 vystúpila so svojím singlom "Cannonball" v Show Ellen Degeneres. Pesnička sa umiestnila na 75. mieste rebríčku Billboard. Za prvý týždeň sa predalo cez 51 000 kópií. Druhý singel "Battlefield" mal premiéru na internetovej stránke Just Jared 27. decembra. Album debutoval na 4. mieste rebríčku Billboard 200 a za prvý týždeň sa predalo cez 62 000 kópií.
Osobný život
Pred natáčaním seriálu Glee krátko chodila s hercom Matthewom Morrisonom. Od roku 2006 do roku 2008, než sa nasťahovala do Kalifornie žila s hercom Landonom Beardom. Medzi letom 2008 a jarou 2009 chodila s hercom a spevákom Johnom Llyod Youngom. V novembri 2009 začala chodiť s hercom Theom Stockmanom.
V októbri 2008 začala pracovať po boku herca Coryho Monteitha. Oficiálnym párom sa stali v novembri 2011. V sobotu 13. júla 2013 bol nájdený mŕtvy v hoteli The Fairmont Pacific Rim vo Vancouvri v Kanade. Príčina smrti bolo predávkovanie heroínom a zlúčenie s alkoholom.
V apríli 2014 sa na natáčaní videoklipu k piesni "On My Way" zoznámila s Matthewom Paetzom, s ktorým chodila do februára 2016. Po dvojmesačnom vzťahu sa v júli 2016 rozišla s hercom, Robertom Buckleyom.
Nervová trubica
thumb|Vznik nervovej trubice Nervová alebo neurálna trubica je embryonálny základ centrálneho nervového systému, z ktorého sa počas embryonálneho vývoja vytvorí mozog a miecha.
Neurálna trubica vzniká z ektodermu medulárnej platničky, v ktorej sa najskôr vytvorí zárez, ktorý sa neskôr postupne od stredu ku koncom uzatvára. Ešte predtým sa z jej chrbtovej (dorzálnej) strany oddeľujú bunky, ktoré vytvárajú tzv. gangliovú lištu - budúce spinálne gangliá miechových a senzitívne gangliá hlavových nervov. Hlavový koniec trubice sa rozširuje do tzv. mozgových vačkov, krížový koniec sa pri uzatváraní významne nemení.
Majstrovstvá Európy vo volejbale mužov 1983
Majstrovstvá Európy vo volejbale mužov 1983 boli v poradí 13. majstrovstvá Európy vo volejbale mužov, ktoré organizuje Európska volejbalová konfederácia (CEV). Konali sa od 17.25. septembra 1983 v troch východonemeckých mestách: Berlín, Erfurt a Suhl, za účasti 12 tímov. Siedmykrát v rade získal titul, ktorý sa vo finálovej skupine umiestnil pred 🇵🇱 a 🇧🇬.
Tento turnaj slúžil zároveň ako kvalifikácia európskych družstiev na Letné olympijské hry 1984. Kvalifikovalo sa ne iba víťazné družstvo. V poradí ďalšie 2 družstvá postúpili na svetovú olympijskú kvalifikáciu.
Skupina B
Po tom, čo bol jeden z francúzskych hráčov pozitívne testovaný na doping, sa zápas kontumoval v prospech Poľska.
Nov (Meyerová)
Nov je druhý diel románovej série známej pod názvom Twilight Sága. Kniha Nov vyšla v roku 2006 a je priamym pokračovaním prvého dielu Súmrak. Za ním nasleduje tretí diel, Zatmenie a štvrý diel, Úsvit. Ústrednými postavami Novu sú upír Edward a dievča Bella, ktorí si začínajú uvedomovať, že ich vzťah ohrozuje všetko, čo im je blízke.
Príbeh
Bella Swanová chodí s Edwardom Cullenom, o ktorom vie, že je upír. Na začiatku knihy Bella oslavuje svoje 18. narodeniny a je nešťastná z viacerých dôvodov. Edward z nej nechce mať upírku a navyše každý ignoruje jej želanie, aby jej nedávali nijaké dary ani neusporiadali oslavu. Od otca Charlieho dostane fotoaparát, od matky fotoalbum, a Cullenovci sa rozhodnú usporiadať jej narodeninovú oslavu. Na oslave dostane od Edwardových súrodencov autorádio. Keď vybaľuje svoj darček, poreže sa na baliacom papieri. Edwardov brat Jasper, tiež upír, zacíti vôňu krvi, no Edward, ktorý číta myšlienky mu včas zabráni, aby na Bellu zaútočil.
Edwarda po tejto príhode začne znova trápiť otázka Bellinej bezpečnosti. Stále viac si uvedomuje, akou hrozbou je pre ňu on a jeho rodina. Začne sa držať bokom. Bella si myslí, že plánuje ich spoločný útek, no v skutočnosti odchádza len Edward a jeho rodina. Bella chce ísť s nimi, no Edward to odmieta. Nebaví ho viac predstierať, že je človek a neželá si, aby išla s nimi. Povie jej, že nie je pre neho dosť dobrá, a sľubuje jej, že je to naposledy, čo ho vidí.
Bella sa nevie z rozchodu dlho spamätať, až to nahnevá jej otca a chce jej vyhľadať odbornú pomoc, alebo ju pošle k matke na Floridu. Bellu to vydesí, lebo nechce opustiť mesto Forks. Aby jej dal Charlie pokoj, pozve svoju starú priateľku Jessicu do kina. Keď stretnú v tmavej ulici neznámych mužov, Bella v hlave počuje Edwardov hlas, ktorý ju varuje. Zisťuje, že Edwardov hlas môže počuť vždy vtedy, keď jej hrozí nebezpečenstvo. Vedome začne vyhľadávať nebezpečné situácie. Preto kúpi od Marksovcov dve staré motorky a požiada svojho známeho Jacoba Blacka, aby jej ich opravil, a potom ju naučil aj jazdiť. Pri zháňaní súčiastok a oprave motoriek sa s Jacobom zbližujú. Ona si postupne uvedomuje, aký bol jej život posledné mesiace prázdny. S Jacobom sa stávajú blízkymi priateľmi. Keď sú motorky opravené, Jacob začne s vyučovaním jazdenia. Pri jazde na motorke Bella opäť počuje Edwardov hlas. Jacob Belle naznačí, že má záujem o viac ako kamarátsky vzťah.
Jacob sa začne cítiť zle. Spočiatku to pripisuje črevnej chrípke, ktorej sa nevyhne ani Bella. No jej chrípka ustúpi o 24 hodín, ale Jacob sa stále cíti chorý, a nepraje si, aby ho Bella navštevovala. Neskôr ho chce znova navštíviť, no nie je doma. Jacob sa začne sa Belle vyhýbať.
Charlie je zdesený, že Bella šla sama do lesa, a zakáže jej tam viac chodiť, pretože vlci, o ktorých mu povedala, už dlhšie strašia obyvateľov Forksu. Jacob sa jej naďalej vyhýba, iba jej povie, že by sa s ňou nemal viac priateliť, pretože mu to zakázal Sam Uley. Neskôr však Bellu navštívi doma a prizná sa jej, že nie je celkom normálny chalan, ale vlkolak, a tiež, že v La Push žije celá svorka, s ktorou sa Bella zoznámi. Keď sa jej zdá, že dlho nepočula Edwardov hlas, rozhodne sa vyskúšať miestnu zábavku – skok z útesu. Po náraze na vodu stratí vedomie, no Jacob ju včas zachráni.
Jacob zavezie Bellu domov a v tom Bella zbadá Carlislovo auto. Myslí si, že Cullenovci sa vrátili, no je to len Edwardova sestra Alice, ktorú nájde u nich doma. Mala totiž víziu, ako Bella skáče z útesu. Myslela si, že je mŕtva, pretože nemôže vidieť vlkolakov a tak nevedela, že ju Jacob zachránil. Charlie je rád, keď vidí Alice, mal ju vždy rád. Keď Bella spí, Charlie jej rozpráva, ako ťažko zvládala ich odchod a o tom, ako jej pomohol práve Jacob. Na druhý deň volá Edward, ale predstaví sa ako Carlilse. Telefón zodvihne Jacob, ktorý mu povie, že Charlie išiel na pohreb. Edward si myslí, že ide o Bellin pohreb, a preto nechce ďalej žiť. V skutočnosti zomrel Charlieho priateľ Harry Clearwater.
Zdesená Alice má víziu, kde vidí Edwarda, ako ide požiadať upírsky klan Volturiovcov, aby ho zabili. Bella chce, aby mu zavolali a vysvetlili, ako to v skutočnosti je, no Edward zahodil telefón. Alice s Bellou sa vydávajú do Talianska zachrániť ho. Volturiovci Edwardovu žiadosť zamietnu a tak sa rozhoduje ako ďalej. Rozhodne sa vystúpiť na poludnie odhalený na slnko, aby ľudia videli, že je upírom. Dúfa, že tak vyprovokuje Volturiovcov, a okamžite ho zabijú. Alice ukradne na letisku žlté ferrari, aby sa čo najrýchlejšie dostali do Voltery, kde sídlia Volturiovci. Bella zbadá Edwarda práve včas, aby mu zabránila vyjsť na slnko. Zjaví sa Volturiovská stráž, zadržia aj Alice, a vedú ich do volturiovského sídla. Bella spoznáva upírsku aristokraciu – rod Volturiovcov, ktorý sa stará o utajenie a poriadok v ich svete. Hlavou klanu je Aro, ktorý vie čítať myšlienky. Musí sa však dotýkať osoby, ktorej myšlienky číta, no na rozdiel od Edwarda dokáže prečítať každú myšlienku, ktorá sa kedy dotyčnej osobe prehnala hlavou. Prekvapene zisťuje, že Bella je imúnna voči jeho talentu, ako aj voči talentom členov jeho gardy. Aro je fascinovaný Edwardovým nadaním a Alicinými víziami. Predstavuje si, aký bude mať Bella potenciál ako upírka. Všetkým trom ponúkne miesto vo svojej garde. Odmietnu to. Caius, ďalší člen klanu, žiada Bellin život. Vie priveľa a obáva sa, že ich utajenie môže byť problémom.
Aro fascinovaný Bellinou imúnnosťou im dá slovo, že môžu odísť, ak Bellu potom premenia na upírku. Alice mu ukáže svoje vízie, kde je Bella upírkou, a tak ich Aro prepustí. Caius im prisľúbi skorú návštevu, aby sa presvedčili, či dodržali slovo. Edward Belle vysvetlí, že ju stále miluje, ale odišiel preto, aby jej dal šancu normálne žiť. Stále sa však zdráha premeniť ju na upírku. Nakoniec jej sľúbi, že to urobí, ale iba vtedy, ak sa za neho najskôr vydá.
Maximilián I. (Svätá rímska ríša)
S menom tohto panovníka je spojené založenie habsburskej svetovej ríše, ktorá pretrvala až do začiatku 20. storočia. Vďaka premyslenej sobášnej politike zaistil dynastii veľmocenské postavenie.
Mladosť
Už tri dni po narodení bol v Katedrále sv. Juraja vo Viedenskom Novom Meste pokrstený. Na Maximiliánovu výchovu mala od detstva veľký vplyv najmä jeho matka, ktorá mu venovala všetku lásku a viedla ho k životu v kresťanskom duchu. Ešte v detskom veku však matku stratil, čo na ňom zanechalo stopy mnoho nasledujúcich rokov. Pôvodne celkom neosobný vzťah s otcom sa zmenil vo chvíli, keď ho otec začal zaúčať do tajuplného sveta, do ktorého sa rád uchyľoval – alchýmie a prírodných vied. Súčasne sa duševne i telesne pripravoval na dráhu otcovho dediča a následníka trónu. V septembri roku 1473 sa uskutočnilo jeho prvé verejné vystúpenie, keď sa s otcom v Augsburgu zúčastnil zasadania ríšskeho snemu.
Vstup do veľkej politiky
Už začiatkom sedemdesiatych rokov 15. storočia sa začali objavovať úvahy o Maximiliánovom manželstve. Ako vhodnou kandidátkou sa javila Mária Burgundská, jediná dcéra vojvodu Karola Smelého. Sobáš sa uskutočnil 18. augusta 1477 v Gente. Mária, svojho času jedna z najbohatších žien Európy, priniesla venom bohaté burgundské dedičstvo, tvoreného niekoľkými územnými celkami po oboch stranách hranice habsburskej ríše s Francúzskom; z nich najdôležitejšie boli vlastné burgundské vojvodstvo, tzv. slobodné burgundské grófstvo, územie dnešného Belgicka, Luxemburska a časť Holandska). Jeho cenu mal Maximilián poznať v nasledujúcom období, keď musel celistvosť územia brániť proti záujmom francúzskeho kráľa Ľudovíta XI. Otvorenému boju predchádzalo viacero výpadov zo strany francúzskeho panovníka. K priamemu skríženiu zbraní prišlo na jar 1478. Po striedavých úspechoch jednej či druhej strany sa napokon šťastie priklonilo na Maximiliánovu stranu. Zápas o burgundské dedičstvo sa Maximiliánovi podarilo definitívne uzavrieť až začiatkom deväťdesiatych rokov, kedy po Francúzmi prehratej bitke pri Salinse boli územia mierovou zmluvou z 23. mája 1493 rozdelené. Časť pripadla Habsburgovcom a časť francúzskemu kráľovi Karolovi VIII.
16. februára 1486 bol vo Frankfurte nad Mohanom zvolený rímskym kráľom. Voľba, po ktorej o niekoľko dní nasledovala slávnostná korunovácia v Aachene, bola výsledkom dohody kurfirstov, ktorí v mladom a ambicióznom Maximiliánovi videli záštitu pred blížiacim sa tureckým ohrozením. Vzápätí po korunovácii musel čeliť prvej veľkej skúške panovníckej moci, keď počas pobytu v Nizozemsku bol v Bruggách miestnymi vzbúrencami, viniacimi Maximiliána za zlú hospodársku situáciu krajiny, zajatý a uväznený. Odveta zo strany ríšskych vojsk, vyslaných na jeho oslobodenie, vyvolala ľudové povstanie, ktoré veľmi spustošilo krajinu.
Situácia v rakúskych dedičných krajinách
left|thumb|upright|Arcivojvoda Maximilián bol prvým Habsburgovcom, ktorý nosil [[Rád Zlatého rúna]] V polovici osemdesiatych rokov 15. storočia boli rakúske dedičné krajiny rozdelené medzi troch vládcov. Horné Rakúsko so sídlom v Linci a časť susedných historických krajín bolo v rukách cisára Fridricha III. Tirolsku na základe delenia rakúskych krajín v predchádzajúcej generácii Habsburgovcov vládol gróf Žigmund Habsburský. Podstatná časť územia na východe dnešného Rakúska však ostávala v moci uhorského kráľa Mateja Korvína, ktorý v roku 1485 obsadil väčšinu Dolného Rakúska ako i časti Štajerska, Korutánska a Kranska. Stal sa i pánom Viedne, ktorú ustanovil svojím sídelným mestom a kde i napokon zomrel.
Jar roku 1490 so sebou priniesla zmenu stredoeurópskych pomerov. V marci 1490 sa bezdetný tirolský gróf Žigmund vzdal vlády v Tirolsku a v Prednom Rakúsku v prospech svojho prasynovca Maximiliána I. O mesiac nato zomrel náhle uhorský kráľ Matej Korvín čím sa Maximilián razom stal jedným z najvážnejších uchádzačov o uhorský trón. Svoje nároky, opierajúce sa o rodové dedičstvo po predchádzajúcom kráľovi Ladislavovi V. podporil i zorganizovaním vojenského ťaženia na východ. Neúspech výpravy zavŕšilo rozhodnutie uhorských stavov, tradičných odporcov Habsburgovcov, ktorí pri voľbe dali prednosť českému kráľovi Vladislavovi II. Jagelovskému. Nezdar v zisku uhorskej koruny Maximilián odčinil prinavrátením Matejom Korvínom obsadených východných území pod zvrchovanosť Habsburgovcov. Mierovou zmluvou zo 7. 11.1491 (tzv. bratislavským mierom) potom uznal Vladislava za uhorského kráľa. Vladislav sa zároveň zriekol nárokov na vládu po Matejovi Korvínovi nad rakúskymi dŕžavami, Štajerskom, Korutánskom a Kranskom. Zmluvou sa tak stabilizovala rakúsko-uhorská hranica. Významným bodom dohody bola klauzula o nástupníctve na uhorský trón v prípade, že by obaja panovníci zomreli bez riadnych dedičov.
V roku 1493 zomrel Fridrich III. a z Maximiliána sa stal nielen formálny panovník Rímskonemeckej ríše, ale aj jediný vládca rakúskych dedičných krajín. Obdobie v ktorom sa Maximilián ujal samostatnej vlády malo pre ďalší historický vývoj Rakúska nesmierny význam. Do raného novoveku vstúpila ešte stále rozdrobená krajina pod vládou jediného panovníka čím dala základ vzniku centrálne riadeného štátu. Uvedené obdobie je charakterizované snahou mladého panovníka o postupné spájanie jednotlivých samostatných území do spoločného štátu.
Sobášna a zahraničná politika
thumb|Bernhard Strigel:Cisár Maximilián I. a jeho rodina, zač. 16. stor., olej na dreve, [[Kunsthistorisches Museum, Viedeň. V hornom rade cisár so synom Filipom I. a manželkou Máriou Burgundskou, v dolnom cisárovi vnuci Ferdinand I. a Karol V., a Ľudovít II. Jagelovský.]] Pre habsburský rod bol z obdobia Maximiliánovej vlády najvýznamnejší jeho prínos k rozširovaniu rodových dŕžav prostredníctvom cieľavedomej zahraničnej a najmä sobášnej politiky, ktoré vo svojom dlhodobom časovom horizonte priniesli rodu mnohé významné vladárske posty. S jeho osobou sú spojené predovšetkým tri významné sobášne projekty.
Prvým z nich bol jeho vlastný sobáš s dedičkou rozsiahlych a bohatých burgundských dŕžav Máriou Burgundskou v roku 1477. Druhým bol sobáš jeho syna Filipa so španielskou infantkou Janou Kastílskou v roku 1496. V dôsledku úmrtí ďalších možných dedičov sobášom získali Habsburgovci týmto zväzkom nástupnícke práva v zjednotenom Španielsku a jeho zámorských kolóniách. Skutočnej vlády v Španielsku sa však ujal až Maximiliánov vnuk Karol v roku 1516 po smrti Ferdinanda II. Aragónskeho, svojho starého otca z matkinej strany. Vyvrcholením Maximiliánových sobášnych plánov bolo v roku 1504 začatie dynastických jednaní s českým a uhorským kráľom Vladislavom II. Jagelovským o budúcich sobášoch ich potomkov a následníckych právach na tróny v českom a uhorskom kráľovstve. Jednotlivé čiastkové rokovania boli zavŕšené v roku 1515 uzavretím tzv. viedenských zmlúv. Na ich základe jeho vnuk Ferdinand I. získal českú a uhorskú korunu a za manželku Vladislavovu dcéru Annu a Ferdinandova sestra a Maximiliánova vnučka Mária Habsburská si za manžela vzala Vladislavovho syna Ľudovíta.
Vnútorná politika
Politické aktivity Maximiliána I. vo vzťahu k dedičným rakúskym krajinám mali priamy súvis s jeho ríšskou politikou. Na rozdiel od jeho otca podarilo sa mu medzi ríšskymi stavmi presadiť myšlienku univerzalizmu, t. j. stavu kedy by ríšsky panovník predstavoval symbol jednoty medzi jednotlivými krajinami ríše. Osobné a charakterové vlastnosti mladého Habsburga ho k tomu predurčovali.
Maximiliánove snahy smerovali i k upevneniu a posilneniu ekonomickej situácie v krajine. Dialo sa tak predovšetkým na úkor oslabenia politickej a hospodárskej suverenity zemepanských miest; budovanie centrálne riadeného štátu oslabovalo vplyv krajinských mocenských centier, tvorených predovšetkým významnými magnátskymi rodmi. Významným aktom v tejto oblasti bolo v roku 1498 zriadenie centrálnych úradov sídliacich v Innsbrucku: Dvorskej rady, Dvorskej komory a Dvorskej kancelárie.
Vojenské ťaženia v Taliansku
left|thumb|[[Peter Paul Rubens, Cisár Maximilián I., 1618, olej na dreve, Kunsthistorisches Museum, Viedeň]] V rámci zahraničnej politiky dôležitým obdobím Maximiliánovej vlády boli jeho vojenské aktivity v severnom Taliansku, ktoré v konečnom dôsledku mali pre neho samotného ďalekosiahle následky. Neustála rivalita s Francúzskom o ovládnutie tohto priestoru vyústila do otvorených bojových stretov so striedavými úspechmi rímskeho kráľa. V záujme oslabenia vplyvu francúzskych panovníkov v juhoalpskom teritóriu, uzavrel v marci 1495 s pápežom Alexandrom VI., španielskym kráľom Ferdinandom II. Aragónskym, milánskym vojvodom Lodovicom Sforzom a Benátskou republikou dohodu o vytvorení mocenského zoskupenia, tzv. Svätej ligy.
Pokračovanie vojenských akcií proti Francúzsku na severe Talianska vyvolalo kritiku veľkej časti zástupcov ríšskych stavov. Poukazujúc na vojenský neúspech proti švajčiarskym kantónom na ríšskom sneme v Lindau vo februári 1497 odmietli ďalej finančne podporovať Maximiliánove čoraz nákladnejšie výpravy. Jeho pozícia rímskeho kráľa ako nositeľa ríšskeho univerzalizmu začala byť neistá. Vrcholom nesúhlasu stavov s riešením zahraničných problémov vojenskou silou bolo rozhodnutie neposkytnúť ríšske vojsko na obranu milánskeho vojvodstva proti Francúzsku, dohodnuté na ríšskom sneme v Augsburgu v roku 1500.
V roku 1503 sa Maximilián I. zamiešal do sporu pápeža Júliusa II. s Benátkami a vojensky intervenoval na jeho strane. Jeho orientácia na pápežskú kúriu súvisela s uvažovanou cisárskou korunováciou v Ríme. Napriek prísľubu pápeža sa rímskej korunovácie nedočkal. Rozhodol sa preto zmeniť zaužívaný stredoveký obrad, podľa ktorého sa rímsky kráľ stal cisárom až po slávnostnej rímskej korunovácii pápežom. 10. februára 1508 prijal v biskupskej katedrále v Tridente titul voleného rímskeho cisára a stal sa prvým z radu nasledujúcich rímskych cisárov, ktorých korunovácia už nebola závislá na dohode s pápežskou kúriou a nevyžadovala si tradičnú rímsku korunovačnú jazdu.
Generálny snem
Maximiliánove vojnové podniky v Taliansku veľmi finančne vyčerpali krajinu. Jeho rastúce požiadavky vyvolávali nesúhlas a stavovská reprezentácia uvažovala o otvorenom proteste. Jej nespokojnosť s cisárovou politikou vyústila na generálnom sneme rakúskych krajín, ktorý prebiehal od januára do mája 1518 v Innsbrucku. V slávnostnom uznesení z 24. mája 1518 boli dohodnuté záležitosti týkajúce sa budúceho spoločného vývoja rakúskych krajín. Predovšetkým to bola dohoda o zriadení spoločnej Dvorskej rady, ktorá by bola panovníkovým výkonným orgánom. V dohode sa pamätalo i na hospodárske a vojenské aspekty ďalšieho vývoja. Z historického hľadiska predstavuje uznesenie generálneho snemu najstarší ranonovoveký štátoprávny dokument, v ktorom vystupuje Rakúsko ako jeden celok, spojený nielen osobou panovníka, ale i generálnym snemom, spoločnou stavovskou vládou, jednotnou menou a daňovým systémom a spoločnou obrannou politikou.
Veľkolepo a nadčasovo koncipované uznesenia generálneho snemu sa však nikdy nezrealizovali, pretože Maximilián I. v januári nasledujúceho roku zomrel.
Po smrti bol pochovaný vo Viedenskom Novom Meste. Srdce mu však vyňali a uložili v Bruggách do hrobu jeho prvej manželky Márie Burgundskej.
Rodinné pomery
Maximilián I. bol dvakrát ženatý. Prvé manželstvo s Máriou Burgundskou (* 1457 – † 1482), (sobáš 18. augusta 1477 v Gente), bolo napriek okolnostiam jeho uzavretia a krátkemu trvaniu veľmi harmonické a svojho času považované za vzor manželského súžitia. Svoju manželku veľmi miloval a až do konca svojho života za ňou veľmi trúchlil. Z tohto zväzku vzišli tri deti:
Druhý raz sa v novembri 1493 oženil v zastúpení s Biancou Máriou (* 1472 – † 1510) z rodu Sforza, dcérou milánskeho vojvodu Galeazza Maria Sforzu. Maximilián v tomto manželstve hľadal výlučne vyriešenie svojich finančných ťažkostí. Manželku nikdy nemiloval a nemala v jeho živote prakticky žiaden význam. Manželstvo ostalo bezdetné.
Okrem týchto zväzkov uzavrel Maximilián v roku 1490 sobáš v zastúpení (per procura) s dcérou bretónskeho vojvodu Františka II. Annou (* 1477 – † 1514). K oficiálnemu sobášu však neprišlo. V obave z ďalšieho územného zisku pre Habsburgovcov, vtrhol francúzsky kráľ Karol VIII. do Bretónska a Annu uniesol. 6. decembra 1491 sa s ňou na zámku Langeais oženil.
Maximilián I. bol známy ako veľký záletník a milovník žien. Stalo sa, že súčasne udržiaval vzťah s niekoľkými ženami súčasne. Z týchto milostných románikov pochádzalo množstvo (údajne až tridsaťšesť) nemanželských detí, z ktorých pravdepodobne nie každé poznal osobne. Iba niektoré sú známe podľa mena, napr.:
Hodnotenie vlády Maximiliána I. Habsburského
thumb|Jakob Mennel odovzdáva Maximiliánovi I. a jeho dcére Margaréte päť kníh kniežacej kroniky, Obrázková kronika, okolo 1500, Rakúska národná knižnica, Viedeň Viac ako štvrťstoročie vlády Maximiliána I. Habsburského (14931519) znamenalo v historickom vývoji rakúskych krajín prelomové obdobie. Napriek tomu, že sa cisárovi nepodarilo úplne zrealizovať viacero odvážnych plánov, najmä výrazné posilnenie panovníkovej moci (ríšsky univerzalizmus), a pred jeho smrťou sa krajina ocitla na prahu ekonomického kolapsu, vďaka Maximiliánovi I. a jeho vladárskym schopnostiam sa však rakúske krajiny v prvej tretine 16. storočia konštituovali ako štátny útvar, v ktorom sa prvý raz presadili princípy ranonovovekej stavovskej monarchie, kedy je panovník nútený vládnuť spoločne so zemskými stavmi a ich názormi je vo svojich politických rozhodnutiach ovplyvňovaný.
Za vlády Maximiliána I. sa habsburský dvor stal významným strediskom nastupujúcej epochy renesancie, ako i miestom stretávania sa kultúrnych a spoločenských vplyvov talianskej a burgundskej proveniencie. Najvýznamnejšie humanistické centrum v rakúskych krajinách vzniklo pri viedenskej univerzite, ktorá koncom 15. storočia zažívala mimoriadny rozkvet, a o rozvoj ktorej sám cisár veľmi dbal. Veľmi si zakladal na svojej povesti ochrancu kultúry, umenia a tiež tradičných rytierskych cností (svojho času bol nazývaný posledným rytierom). V duchu rytierskych ideálov a súčasne oslavy vlastnej osoby sa nesú i tri básnické diela (najznámejší je rytiersky epos zvaný Weisskunig), autorstvo ktorých sa pripisuje samotnému Maximiliánovi. Na rakúskom panovníckom dvore našlo uplatnenie mnoho významných umelcov tej doby; na počiatku svojej tvorby tu pôsobil Lucas Cranach starší, mnoho významných diel pre Maximiliánov dvor vyhotovil Albrecht Dürer (neskôr sa stal Maximiliánovým osobným priateľom) či Hans Burgkmair.
Maximiliánova životná bilancia predstavuje človeka, univerzálneho panovníka, túžiaceho po zachovaní životnej filozofie stredoveku a tej prispôsobujúcej všetko svoje konanie. Maximilián bol človekom širokého záberu – sníval o krížových ťaženiach, o novej moci a sláve rímskonemeckého cisára, o svetovej nadvláde a dokonca o pápežskom stolci v Ríme.
Základ habsburského impéria
Manželstvo Maximiliánovho syna Filipa s Janou Kastílskou položilo základy budúcej španielskej vetvy Habsburgovcov. Jana však zrejme vniesla do habsburskej dynastie duševné rodové zaťaženie, ktoré sa podľa genetikov neskôr prejavilo na chovaní cisára a kráľa Rudolfa II. Habsburského (Maximiliánovho prapravnuka).
Vnukovia Maximiliána I. a Márie Burgundskej Karol a Ferdinand ďaleko prekročili rámec pôvodných rodových dŕžav a mohli si rozdeliť moc v mohutnom impériu siahajúcom od Pyrenejského polostrova (vrátane zámorských kolónií, Nizozemska a talianskych území) cez nemecké a rakúske krajiny až po české a uhorské kráľovstvo.
Zaujímavosť
left|thumb|Nádherný innsbrucký náhrobok je v skutočnosti prázdny. Cisár je pochovaný ďaleko od svojej družiny vo Viedenskom Novom Meste Maximilián I. si ešte počas svojho života zaumienil, že chce byť pochovaný vo svojej letnej rezidencii, v tirolskom Innsbrucku, v kostole postavenom vedľa kráľovského zámku Hofburg zvlášť pre tento účel. Strážiť ho tu mala družina štyridsiatich bronzových sôch (pôvodne ich malo byť vraj sto; ich počet bol napokon pre nedostatok financií zredukovaný) rytierov a panovníkov v nadživotnej veľkosti spolu s vybranými členmi habsburskej dynastie. Do cisárovej smrti v roku 1519 stačili zvlášť vybraní umelci vytvoriť len prvých jedenásť sôch. Napokon ich bolo dokončených dvadsaťosem. Tie dodnes stoja ako impozantná čestná stráž okolo Maximiliánovej hrobky. Chýba iba jedna dôležitá osobnosť – cisár sám. Tesne pred smrťou totiž Maximilián určil za svoje pohrebné miesto Katedrálu sv. Juraja vo svojom rodisku, vo Viedenskom Novom Meste. Tu bol skutočne i pochovaný a jeho ostatky sú dodnes uložené pod hlavným oltárom. No ním plánovaná družina bronzových strážcov sa tu z priestorových dôvodov nevošla. Jeho vnuk, neskorší cisár a kráľ Ferdinand I. Habsburský sa preto rozhodol vybudovať symbolické pohrebné miesto v cisárovej obľúbenej rezidencii.
Uprostred pohrebného kostola Hofkirche dominuje celému priestoru obrovský kenotaf s kľačiacou postavou Maximiliána I. na jeho vrchole, obklopený plastikami štyroch cností. Dvadsaťštyri mramorových reliéfov na kenotafe zachytáva výjavy z cisárovho života, napr. sobáš s Máriou Burgundskou či obrana talianskej Verony v roku 1516. Návštevník v nemom úžase prechádza okolo impozantných sôch, ktoré po troch stranách kenotafu vzdávajú hold zosnulému cisárovi. Nachádzajú sa tu postavy zo staršej i mladšej histórie, napr. socha ostrogótskeho kráľa Theodoricha (* 453, † 526), legendárneho kráľa Artuša (obe plastiky navrhol sám Albrecht Dürer), franského kráľa Chlodovika I., cisárovej prvej manželky Márie Burgundskej a ďalších významných osobností vtedajšej doby.
Pozri aj
Austria felix, nube!
Saint-Masmes
Saint-Masmes je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Marne, v regióne Champagne-Ardenne.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Miloslav Vlk
PhDr. Miloslav kardinál Vlk (* 17. máj 1932, Sepekov† 18. marec 2017, Praha) bol český katolícky duchovný a teológ, ktorý v rokoch 1991 a 2010 pôsobil ako 35. pražský arcibiskup a prímas český, v rokoch 19901991 bol krátko 10. biskupom českobudějovickým.
Životopis
Po maturite v roku 1952 pracoval krátko ako robotník, následne nastúpil na vojenskú službu. V rokoch 19551960 študoval na Filozofickej fakulte Karlovej univerzity odbor archívnictvo. Potom nejaký čas pracoval ako archivár, v roku 1964 odišiel študovať na CMBF do Litoměřic. 25. júla 1968 bol vysvätený za kňaza a vymenovaný za sekretára českobudějovického biskupa Josefa Hloucha. V roku 1971 však musel toto miesto z rozhodnutia komunistického úradu opustiť a odísť spravovať malé farnosti (Lažiště u Prachatic, Rožmitál pod Třemšínem).
V roku 1978 mu odobrali štátny súhlas. V rokoch 19781988 pracoval ako umývač okien a archivár v Prahe, kde zároveň tajne vykonával svoje kňazské povolanie. V roku 1989 získal späť štátny súhlas.
Biskup, arcibiskup, kardinál
V roku 2007 podal pri príležitostí svojich 75. narodenín rezignáciu na arcibiskupský úrad, pápež Benedikt XVI. ju však neprijal a požiadal ho aby vo svojej funkcii zotrval ešte dva roky.