cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ninive
Ninive v Biblii
Ninive bolo zničené v roku 612 pred Kr. médskym kráľom Kyaxaresom. Biblická kniha Tobiáš o tom hovorí vo svojom konci.
Lošany
Lošany sú obec v Česku v okrese Kolín v Stredočeskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 353 obyvateľov, z toho 166 mužov a 187 žien, pričom priemerný vek v obci bol 39,8 roka (muži 38,7 roka, ženy 40,8 roka).
Anton Grigorievič Rubinštejn
Anton Grigorievič Rubinštejn (* 28. november 1829, Vychvatincy, Ruské impérium – † 20. november 1894, Petergof) bol významný ruský pianista, skladateľ a dirigent obdobia romantizmu. Ako pianista bol porovnávaný s do tej doby najvýznamnejším Franzom Lisztom a zaraďuje sa medzi najväčších klavírnych virtuózov vôbec.
Dancsák
Dancsák je priezvisko, pozri Dancsák (priezvisko), napr.:
Hinterstoder
Hinterstoder je obec v Rakúsku v spolkovej krajine Horné Rakúsko v okrese Kirchdorf an der Krems.
Lorient-Nord
Lorient-Nord je francúzsky kantón v departemente Morbihan v regióne Bretónsko. Tvorí ho iba severná časť mesta Lorient.
Bystrické sedlo
Bystrické sedlo je sedlo v hlavnom hrebeni Kremnických vrchov, oddeľujúce vrcholy Skalka a Mýtny vrch. Je pomenované podľa Banskej Bystrice, nad ktorou sedlo leží.
Lintot-les-Bois
Lintot-les-Bois je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Seine-Maritime, v regióne Horná Normandia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obdobie jari a jesene
Pozadie
Obdobie dynastie východných Čou sa delí na dve obdobia: obdobie jari a jesene (722-453 pred Kr.) a obdobia bojujúcich štátov (453-221 pred Kr.). Po tom, ako bolo hlavné mesto dynastie Čou obsadené barbarmi, utiekol korunný princ Ťi I-ťiou na východ, kde sa mu s pomocou panovníkov z Ťin, Čeng a Čchi podarilo vybudovať nové hlavné mesto pri dnešnom Luo-jangu v údolí Chuang-che. Čouská šľachta nemala na východe silnú pozíciu a jej moc sa obmedzovala na malé územie okolo hlavného mesta. Čouovia už nikdy nezískali pôvodnú autoritu, a hoci aj naďalej ostávali formálnymi vládcami, reálnu moc nemali.
Lintot-les-Bois
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Obdobie jari a jesene
Sociálna transformácia
V tomto období sa započali procesy, ktoré vyvrcholili v období bojujúcich štátov a priniesli zásadnú zmenu vo výrobných a vlastníckych vzťahoch. Rozšírenie použitia železných nástrojov v poľnohospodárstve a remeslách umožnilo zintenzívnenie obrábania pôdy. Zaviedlo sa používanie pluhu ťahaného dobytkom a začali sa staviať zavlažovacie zariadenia. Zavedenie týchto noviniek viedlo k nárastu produkcie, špecializácii vo výrobe a nárastu bohatstva v spoločnosti. Vytvorila sa taktiež vrstva obchodníkov, ktorá nebola závislá na aristokracii a vrstva špecializovaných remeselníkov. Nastal taktiež rozvoj literatúry, filozofie a techniky.
Lintot-les-Bois
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Obdobie jari a jesene
Charakter vojen
Počas Obdobia jari a jesene teda došlo k decentralizácii moci. Bolo plné bitiek, vojen a vzájomného obsadzovania medzi 170 štátikmi v oblasti. Vojna bola hybným momentom – vojny sa viedli krátke a krvavé, útoky mali podobu vpádu na územie iného štátu. Šľachta bojovala na vozoch a pešiaci sa rekrutovali spomedzi obyčajného obyvateľstva. Boj bol vedený gentlemansky – aristokrati sa navzájom poznali z audiencií, bolo neslušné zajať niekoho s vyšším postavením, vozy boli nízkej kvality, často zapadli a s ich vyťahovaním pomáhali aj nepriateľskí vojaci.
Doba hegemónov
Čínske štátiky začali byť ohrozované barbarskými kmeňmi. Najskôr na nich začali útočiť zo severu barbari Ti 狄, ktorí boli najprv roľníkmi, ale pre zhoršujúce sa podmienky prešli na roľnícko-pastiersky spôsob života a od 70tych rokov šiesteho storočia pred Kr.. Roku 662 pred Kr. zničili štát Wej. Z juhu zase útočil polobarbarský štát Čchu, u ktorého neexistoval konflikt medzi šľachtou a panovníkom (bol to prvý despotický štát v čínskych dejinách), a preto konsolidoval moc a získal prevahu nad roztrieštenými štátmi. V ôsmom storočí pred Kr. sa prebojovali až do centrálnej planiny.
Čínske štáty sa tomuto nebezpečenstvu bránili tak, že vytvárali aliancie. Aliancie viedli tzv. hegemóni Pa 霸, a podľa nich sa toto obdobie niekedy označuje aj ako doba hegemónov. Aliancie vytvárali slabšie štáty na obranu proti silnejším a tento systém pretrval až do obdobia bojujúcich štátov. Hegemónom sa podarilo odraziť nápor štátu Čchu a poraziť barbarov Ti.
Medzi tradičných päť hegemónov sa radia:
Aliancie vedené hegemónmi sa vytvárali okolo dvoch najsilnejších štátov – štátov Ťin a Čchu. V roku 632 pred Kr. porazila aliancia vedená hegemónom Wen-kungom z Ťinu štát Čchu v bitke pri Čcheng-pchu, zastavila jeho expanziu a do konca šiesteho storočia pred Kr. bola nastavená rovnováha. V roku 546 pred Kr. sa konala mierová konferencia pri hlavnom meste štátu Sung, ktorá nastolila mier medzi dvoma hlavnými blokmi a po tejto konferencii až do konca obdobia jari a jesene neboli takmer žiadne konflikty. Roku 453 pred Kr. sa štát Ťin z dôvodu občianskej vojny rozpadol na tri nástupnícke štáty Čao 赵, Chan 韩 a Wej 魏 a táto udalosť znamenala nástup obdobia bojujúcich štátov.
Wintersbourg
Wintersbourg je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Moselle, v regióne Lotrinsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Lorient-Sud
Lorient-Sud je francúzsky kantón v departemente Morbihan v regióne Bretónsko. Tvorí ho iba časť mesta Lorient.
Žirafa núbijská západoafrická
Žirafa núbijská západoafrická  alebo žirafa západoafrická (lat. Giraffa camelopardalis peralta) je najviac ohrozeným poddruhom žiráf.
Opis
Žirafa núbijská západoafrická sa od ostatných poddruhov odlišuje červenkastými škvrnami s veľmi bledožltým pozadím.
Výskyt
Žije len v hraničnej oblasti medzi Nigerom, Čadom a Burkinou Faso.
Ochrana
V 90tych rokoch bola celá populácia 49 jedincov. Tento poddruh bol klasifikovaný v roku 2008 medzi ohrozené druhy. V Nigérii sa žirafa núbijská západoafrická dostala pod formálnu ochranu, jej stavy sa podarilo zvýšiť na 400 - 450 jedincov.
Vernot
Vernot je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Côte-d’Or, v regióne Burgundsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Semion Konstantinovič Timošenko
Semion Konstantinovič Timošenko, (* 18. február 1895 – † 31. marec 1970) bol sovietsky armádny dôstojník ukrajinského pôvodu, maršal Sovietskeho zväzu (1940), dvojnásobný hrdina Sovietskeho zväzu (1940, 1965). V rokoch 1940 – 1941 národný komisár obrany ZSSR (minister obrany).
Počas druhej svetovej vojny viedol Hlavný stan vrchného velenia, neskôr veliteľ juhozápadného strategického smeru a krátko aj ako veliteľ záložného frontu. Neskôr poverený prípravou nových jednotiek. Od apríla 1942 veliteľ severokaukazského stratigického smeru a krátko severokaukazského frontu. V januári 1943 menovaný do funkcie veliteľa jazdectva.
Mladosť a raná kariéra
Narodil sa v rodine roľníka v obci Furmanka, dnes Furmanovka Kilijského okresu Odesskej oblasti na Ukrajine vo vtedajšom Ruskom impériu. Absolvoval vidiecku školu. V decembri roku 1914 bol povolaný do armády. V roku 1915 absolvoval výcvik guľometníka a slúžil na fronte prvej svetovej vojny. Bojoval v 4. jazdeckej divízii na Juhozápadnom a Západnom fronte. Za odvahu bol vyznamenaný krížom sv. Juraja všetkých 3 stupňov.
Počas občianskej vojny slúžil od roku 1918 v Červenej armáde. Velil čate a jazdeckej eskadre. V auguste 1918 sa ako veliteľ pluku zúčastnil obrany mesta Caricyn. Od novembra 1918 bol poverený vedením jazdeckej brigády. Táto jednotka bola od júna 1919 súčasťou zboru S.M. Buďonného. V roku 1919 vstúpil do komunistickej strany. Od novembra 1919 do augusta 1920 velil 6. a od októbra 1921 4. jazdeckej divízii, spadajúcej pod 1. jazdeckú armádu. Zúčastnil sa i sovietsko-poľskej vojny. Počas občianskej vojny bol 5-krát ranený, no ani raz neodišiel od jednotky. Bol 3-krát vyznamenaný Radom červenej zástavy a čestným revolučným zbrojom.
Medzivojnové obdobie
V rokoch 1922 a 1927 navštevoval vojensko-akademické kurzy a v roku 1930 veliteľské kurzy na vojensko-politickej akadémii N.G. Tolmačeva. Následne velil 3. a 6. jazdeckému zboru. Od augusta 1933 pôsobil ako zástupca veliteľa bieloruského a od septembra 1935 kyjevského vojenského okruhu. Od júna 1937 velil jednotkám severokaukazského a od septembra 1937 charkovského vojenského okruhu. 8. februára 1938 mu bola udelená hodnosť veliteľa 1. triedy a bol poverený vedením kyjevského zvláštneho vojenského okruhu.
Druhá svetová vojna
Po začiatku nemeckého vpádu bol 23. júna 1941 menovaný za predsedu Hlavného stanu hlavného velenia (tzv. Stavka). Táto pozícia však nebola efektívna, lebo všetky jeho rozhodnutia musel odobriť J.V. Stalin, ktorý vojskám de facto velil. 10. júla 1941 bol vytvorený Hlavný stan vrchného velenia, ktorému od 18. júla velil Stalin. 19. júla zbavil Stalin Timošenka funkcie národného komisára obrany a poveril ho funkciou zástupcu národného komisára obrany, ktorým sa sám menoval. Timošenko vo funkcii zástupcu zotrval do septembra 1941.
Podieľal sa na riadení bojových operácií počas bojov o Smolensk, keď od 10. júla do 10. septembra 1941 velil západnému frontu. Za cenu ťažkých strát sa tu sovietom podarilo zastaviť bleskový nemecký postup na Moskvu. 30. septembra 1941 bol Timošenko poverený vedením novo sa formujúceho juhozápadného frontu, ktorý bránil najjužnejší segment sovietsko-nemeckého frontu. Tu nahradil vo funkcii veliteľa juhozápadného frontu S.M. Buďonného pri obrane Kyjeva. Najprv síce podľa rozkazov stavky presadzoval držanie pozícií, no po oboznámení sa so situáciou na fronte súhlasil s generálmi M.P. Kirponosom a V.I. Tupikovom, ktorí radili z mesta ustúpiť. Pre Stalinov nátlak nebol ústup z hroziaceho obkľúčenia východne od Kyjeva realizovaný dostatočne skoro a došlo k strate veľkého množstva živej sily a vojenskej techniky. Timošenko bol z obkľúčeného mesta evakuovaný, jeho podriadení Kirponos i Tupikov padli pri pokuse o prebitie sa z obkľúčenia.
Koncom novembra 1941 velil protiútokom vedený za cieľ znovu získať Rostov na Done. Tieto bojové operácie boli jednou z prvých porážok nemeckých vojsk na východnom fronte, pri ktorých boli Nemci nútení k rozsiahlejšiemu ústupu. Na jar 1942 velil charkovskej operácii, pri ktorej sa jeho sily v dôsledku nemeckých protiútokov dostali do obkľúčenia a utrpeli veľmi ťažké straty.
Od 12. do 23. júla krátko velil stalingradskému frontu. Následne bol od októbra 1942 do marca 1943 poverený velením severozápadnému frontu, kde riadil neúspešnú demianskú operáciu. Neskôr pôsobil ako koordinátor Hlavného stanu vrchného velenia na rôznych úsekoch frontu. Od marca do júna 1943 koordinoval operácie leningradského a volchovského frontu počas staroruskej operácie, ktorá sa tiež skončila bez väčších úspechov značnými stratami sovietskych vojsk. Od júna do decembra 1943 dozeral na operácie severokaukazského frontu a čiernomorskej flotily. Od februára do júna 1944 2. a 3. pobaltského frontu a od augusta do konca vojny pri 2., 3. a 4. ukrajinskom fronte.
Povojnové pôsobenie
Po vojne v rokoch 1945 a 1946 pôsobil ako veliteľ v Bieloruskom Baranoviči. Ďalšie 3 roky na Južnom Urale a neskôr opäť v Bielorusku. V roku 1960 bol poverený funkciou generálneho inšpektora ministerstva obrany, čo bolo viac-menej čestné miesto. Od roku 1961 do svojej smrti viedol predsedníctvo Rady výboru vojnových veteránov. Zomrel v Moskve v roku 1970.
Hinzenbach
Žije tu 1 989 obyvateľov (1. 1. 2010).
Malotice
Malotice je obec v Česku v okrese Kolín v Stredočeskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 288 obyvateľov, z toho 137 mužov a 151 žien, pričom priemerný vek v obci bol 39,2 roka (muži 39,2 roka, ženy 39,2 roka).
Nápoj lásky
Prvé dejstvo
Nemorino sa užiera svojou neopätovanou láskou k Adine, navyše žiarli na jej ďalšieho (aj keď rovnako ako on odmietaného) nápadníka – seržanta Belcora. Kupuje preto za svoje posledné peniaze od potulného mastičkára Dulcamaru domnelý nápoj lásky – v skutočnosti fľaša obyčajného vína, ktoré má podľa slov mastičkára začať fungovať za jeden deň po použití.
Druhé dejstvo
Nápoj lásky nezafunguje. Nemorino už nemá peniaze, takže sa necháva naverbovať na vojnu, aby mal na ďalšiu fľašu elixíru. V tom prichádza správa, že Nemorinovi v meste zomrel bohatý strýko, ktorý mu odkázal značný majetok. Všetky dievčatá sa začínajú točiť okolo náhle bohatého mladíka, ktorý to pričíta účinku elixíru. Adina odkupuje od verbovačov Nemorinovu zmluvu a zasnubuje sa s ním, až neskôr sa dozvedá o Nemorinovom bohatstve. Tento šťastný koniec Dulcamara vydáva za účinok svojho elixíru, ktorý je vďaka tomu okamžite vypredaný – kupuje si ho celá dedina.
Albínov
Albínov (staršie Albinov, Albín, Albin; nárečovo Oľbinov; 🇭🇺) je mestská časť Sečoviec, mesta okresu Trebišov, pôvodne samostatná obec.
Geografia
Intravilán Albínova sa nachádza cca severne od intravilánu mesta Sečovce, na prechode Podslanskej pahorkatiny, podcelku Východoslovenskej pahorkatiny, a Trebišovskej tabule, podcelku Východoslovenskej nížiny. Na západnom okraji katastrálneho územia sa nachádza Albínovská hora, najvyšší bod mestskej časti a jeden z najvyšších bodov v katastrálnom území Sečoviec.
Západo-východným smerom preteká Albínovský a Weissov kanál. Významným orientačným bodom je vedenie veľmi vysokého napätia (400 kV), ktoré sa tiahne západovýchodným smerom južne od intravilánu.
Podnebie
Albínov patrí do teplej, mierne suchej klimatickej oblasti.
Archeologické nálezy v oblasti spred 13. storočia
Na ceste medzi Albínovom a Bačkovom boli v roku 1981 objavené stopy rozsiahlejšieho slovanského sídliska, ktoré sa podľa črepového materiálu datuje do 8. až 9. storočia. V tomto období bolo územie súčasťou Veľkej Moravy.
Vznik a vývoj v stredoveku
Albinov vznikol pravdepodobne v prvých desaťročiach 13. storočia, čomu nasvedčuje názov dediny, zmienka z roku 1245 a zemianske vlastníctvo majetku. Okolo roku 1240 bol vlastníkom obce šľachtic Ján z Trebišova. Podľa uhorského historika Antona Szirmaya to bol gróf zo šľachtického rodu Parisovcov.
Šľachtic Peter, zvaný Folthus, bol predkom (starým alebo prastarým otcom) šľachtica Petra, syna Petuna alebo Petena (uvádza sa aj ako syn Peter zvaný Petune), ktorý na prelome 13. a 14. storočia vlastnil hradné panstvo pozostávajúce zo Sečoviec a okolitých dedín Albinov, Kinčeš, Dvorianky, Hriadky, Višňov, Filovo, Kravany, Stankovce, Parchovany, Sečovská Polianka, Cabov, Bačkov, Dargov, Trnávka a Zbehňov. V období rokov 13151316 sa pokúsil zabiť kráľa Karola I., avšak neúspešne a preto ušiel do Ruska. V roku 1312 tak kráľ Karol I. daroval panstvo Sečovce jemu lojálnemu rodu Bokšovcom, vplyvnému veľmožskému rodu zo Zemplína pozostávajúcemu zo šiestich vetiev. Albínov sa v roku 1358 spomína ako majetok rodiny Zerdahely (Szerdahelyi), teda vetvy Bokšovcov zo Stredy nad Bodrogom.
V roku 1441 vyplatili albínovské sedliacke domácnosti (okrem richtára) daň panovníkovi 18,5 zlatých, čo značí, že obhospodarovali pozemky v rozsahu vyše 18,5 sedliackych usadlostí.
Novovek (1526 – 1918)
Od konca 16. do konca 17. storočia boli vlastníkmi väčšiny Albínova Drugetovci. Albinov bol v tých časoch stredne veľkou dedinou s poddanským obyvateľstvom, venujúcim sa najmä poľnohospodárstvu. Podľa urbáru sečovského panstva Drugetovcov z roku 1601, museli poddaní v Albínove platiť zemepánovi daň od usadlosti, ktorá činila 1 zlatý a 66 denárov. Tiež bolo ich povinnosťou odvádzať naturálnu dávku – 1 gbel ovsa (cca 125 litrov), 2 chleby a 1 kura – a deviatok z ošípaných.
V roku 1647 dedinu vyrabovali a spustošili osmanské vojská. Počas 17. storočia počet obyvateľov klesal, na prelome storočí osídlene pustlo a v rokoch 17151720 dedina Albínov neexistovala. V roku 1828 je evidovaná ako osada s 99 obyvateľmi žijúcimi v deviatich domoch.
V rokoch 19001903 prebiehala výstavba železničnej trate, ktorá bola slávnostne otvorená 24. decembra 1903. Celkové náklady na výstavbu 30,5 kilometrov dlhej železnice dosahovali čiastku 2 milióny korún. Dopravná tepna slúžila na prepravu poľnohospodárskych produktov.
Moderné dejiny (1914 – súčasnosť)
náhľad|vpravo|Takmer dokončená budova Národnej ľudovej školy Albínov počas školského roku 1958/1959
Karamazovi
Karamazovi je film režiséra Petra Zelenky nakrútený v česko-poľskej koprodukcii v roku 2008. Základom filmu je predstavenie Dejvického divadla Bratři Karamazovi (román F. M. Dostojevskij, dramatizácia Evald Schorm), ktoré sa odohráva v poľskej oceliarni. Nakrúcanie prebiehalo v českej železiarni v Hrádku u Rokycan.
Film získal ocenenie Český lev za réžiu a pre najlepší film roku 2008. Na 43. ročníku Medzinárodného filmového festivalu v Karlových Varoch získal cenu poroty FIPRESCI.
Albínov
Začlenenie územia do Česko-Slovenska
V neďalekých Sečovciach bol vyhlásený vznik Československej republiky 6. novembra 1918, keď do mesta vstúpili od Michaloviec a Trebišova jednotky československých legionárov. Politici Maďarskej republiky rád ale vykonali vojenskú intervenciu na územie Slovenska. 23. júna 1919 po železničnej trati prechádzal smerom na sever maďarský pancierový vlak č. IV. Príslušníci československej armády z 36. pešieho pluku z Mladej Boleslav mu však zatarasili koľaje aby nemohol ani postupovať, ani ustúpiť. Toto obkľúčenie trvalo až do 30. júna, kedy sa zmocnili vlaku, čo znamenalo definitívny koniec bojov v tejto oblasti.
Počas prechodu frontu v druhej svetovej vojne (1944 – 1945)
Počas druhej svetovej vojny zohral Albinov spolu s okolitými obcami dôležitú úlohu pri pláne útoku sovietskej armády na nemeckú obrannú líniu Gisela Stellung. Medzi Albinovom a Kravanmi sa pohybovala nemecká hliadka, ktorej zničenie prvými ruskými prieskumníkmi zalarmovalo nemecké velenie pred príchodom Červenej armády do tohto priestoru. 1. decembra 1944 15. útočná ženijná brigáda pod velením plukovníka M. D. Baroša obsadila Hriadky a získala prístup k Sečovciam. O polnoci 12. decembra začala bitka o mesto, ktorá sa skončila obsadením mesta 107. a 11. streleckým zborom Červenej armády a ústupom nemeckých vojsk do obranných postavení v Slanských vrchoch. Následne boli v Albínove umiestnené sovietske guľometné a mínometné hniezda ostreľujúce nemecké línie.
Počas komunistického režimu (1948 – 1989)
V roku 1959 tu bolo zriadené jednotné roľnícke družstvo (JRD). Na výročnej schôdzi Mestského národného výboru Sečovce, ktorá sa konala 29. januára 1961, boli zlúčené JRD v Sečovciach, Kochanovciach a Albínove pod spoločnú správu. Bola vypracovaná hospodársko-technická úprava pôdy, ktorá v praxi znamenala rozorávanie medzí a zlučovanie pozemkov v procese násilnej kolektivizácie. S tým súviselo aj vybudovanie melioračného systému pozostávajúceho z výstavby nových a úpravy starých vodných kanálov, vybudovania siete melioračných studní a podzemných potrubí. Na majetkoch JRD v Albínove sa chovali najmä výkrmové býky a kone. Fungoval aj chov činčíl na kožušinu, ktorý bol však neskôr pre neefektívnosti zrušený.
Na území obce bol postavený agrochemický podnik s napojením na železnicu, na ktorej fungovala aj osobná železničná doprava. V obci bola zriadená hasičská zbrojnica. V roku 1956 bol Albinov administratívne zaradený ako mestská časť pod samosprávu Sečoviec. V júli 1966 oficiálne spustil výrobu strojársky závod Strojstav, ktorý bol zriadený v Sečovciach ako pobočka rovnomenného bratislavského podniku. Pre Albinov znamenala výstavba tejto továrne tiež vybudovanie spevnenej asfaltovej cesty vedúcej z Kollárovej ulice do Albinova. Táto komunikácia nahradila poľnú cestu, ktorá viedla z Albinovskej ulice popri cintoríne.
Po Nežnej revolúcii (1989 – súčasnosť)
V časti budovy bývalej ľudovej školy bola v 90. rokoch 20. storočia zriadená Kaplnka Presvätej Bohorodičky Spolutrpiteľky spadajúca pod gréckokatolícku Farnosť Sečovce. V roku 1997 bola dostavaná k chrámu malá zvonica.
Svetské stavby
K najstarším budovám patria gazdovské domy datujúce sa do 19. a začiatku 20. storočia. Boli budované z ílovitej hliny zmiešanej s plevami, ktorá sa mazala medzi drevené klady. Na základy a pivnicu sa používal lomový andezitový kameň. Drevený krov sa pokrýval azbestovými alebo hlinenými škridlami. Dispozícia pozostávala z troch hlavných miestností – predná izba (nár. predňa chyža) vnímaná ako reprezentatívna miestnosť, vstupná miestnosť slúžiaca ako kuchyňa (nár. prikľep) a zadná izba (nár. zadňa chyža). Komíny boli budované z pálenej tehly. V zadnej časti domu sa nachádzali hospodárske objekty – chliev (nár. chľiv), maštaľ resp. stajňa pre hospodárske zvieratá, šopa a ostatné skladové priestory. Priestor povaly a pivnice sa používal na skladovanie. Na dvoroch sa nachádzali aj drevené stodoly s kamennými základmi slúžiace na skladovanie slamy, sena, poľnohospodárskych plodín a nástrojov.
Technickou pamiatkou je zastávka na železničnej trati 192, ktorá do 2. februára 2002 slúžila na osobnú vlakovú dopravu. Z pôvodnej murovanej budovy, ktorej súčasťou bola malá čakáreň, predajňa cestovných lístkov a byt správcu sa zachovali len betónové základy. Aj keď niesla zastávka názov podľa obce Dvorianky, nachádzala sa ešte v katastrálnom území Albinova, resp. mesta Sečovce.
Cestná doprava
Najdôležitejšími cestnými komunikáciami prechádzajúcimi katastrálnym územím je cesta III. triedy 050210, III/050208 a III/050215. Na severe Albinov sa nachádza zastávka SAD.
Železničná doprava
Východnou hranicou obce prechádza koľaj železničnej trate 192 s nákladnou železničnou zastávkou Dvorianky. Z nej vedie manipulačná koľaj k areálu colného skladu, kde sa nachádza nákladisko s 2 koľajmi.
Potrubná doprava
V severnej časti extravilánu smeruje cez lokalitu Líščie diery, od obce Dvorianky, plynovod, ktorý končí v plynoregulačnej stanici SPP pri ceste III/050208 v smere na Višňov.
Šport a turistika
Albinovom časť trate 3. ročníka cestných bežeckých pretekov Sečovská desiatka. Taktiež bola hlavná cesta v smere Bačkov – Albinov – Višňov využitá ako súčasť trasy 36. ročníka Rally Košice (16. – 18. september 2010).
Moskovský kremeľ
Moskovský kremeľ alebo Kremeľ, je stredoveká mestská pevnosť v Moskve.
Vonkajšie steny moskovského Kremľa sú z pálených tehál, sú vysoké 5 až 17 metrov, dlhé vyše a posilnené 20 vežami. Vnútri sa nachádzajú najvýznamnejšie ruské kostoly, napríklad chrám Nanebovzatia panny Márie z 15. storočia, „Blagoveščenskij sobor“ (chrám Zvestovania Panny Márie) a Archanjelský chrám (chrám Michala archanjela) s hrobkami cárov. Okrem týchto a ďalších kostolov sú v Kremli významné paláce, napríklad „Boľšoj Kremľovskij dvorec“, dokončený v roku 1849 a „Teriemskij dvorec“ so súkromnými komnatami cárov. V niekoľkých palácoch sú vystavené poklady ruskej ríše, zhromaždené v priebehu storočí. V súčasnosti je moskovský Kremeľ oficiálnym sídlom prezidenta Ruskej federácie a od roku 1966 múzeom.
Dejiny
„Borovický vrch“, miesto, kde je dnešný Kremeľ postavený, bol obývaný Slovanmi už od druhého tisícročia pred naším letopočtom. Pôvodnú mestskú pevnosť založil jeden z pôvodných kmeňov, žijúcich na území dnešného Ruska, kmeň Viatičov (Вятичи) v 11. storočí na mieste, kde sa rieka Neglinnaja vlieva do rieky Moskvy. Slovania v tejto dobe obývali predovšetkým juhozápadnú časť vrchu, ako to potvrdili nálezy sovietskych archeológov.
Ďalšie rozsiahle rozšírenie, v tejto dobe ešte „Moskovského gradu“, spravil knieža Jurij Dolgorukij v roku 1156. Prvé písomné doklady o použití slova kremeľ pre túto pevnosť sú z roku 1331. Kremeľ bol v roku 1339 vyplienený pri nájazdoch Mongolov.
Sídlo ruských panovníkov
thumb|left|Katedrála Zosnutia presvätej Bohorodičky (Moskva) Prvé správy o kamenných stavbách v Kremli pochádzajú z prvej polovici 14. storočia, potom čo metropolita Peter presunul svoje sídlo z Kyjeva do Moskvy. V tomto období, na príkaz Ivana Kalitu, začali vznikať v Kremli viaceré chrámy, ako hlavný, v ktorom boli neskôr korunovaní ruskí cári, bol postavený Chrám Zosnutia presvätej Bohorodičky (Uspenskij sobor), po rusky Успенский собор, založený v roku 1327 a výrazne prestavaný a rekonštruovaný v 15. storočí. Väčšina z týchto chrámov bola postavená v rusko-byzantskom architektonickom slohu (s jednou centrálnou a s niekoľkými po obvodoch rozmiestnenými zlatými kupolami) z vápenca. Ide hlavne o chrámy, ako napr. Archanjelský chrám, Chrám Zvestovania (Moskva), Chrám uloženia rúcha presvätej Bohorodičky, Zvonica Ivana Veľkého a iné sakrálne stavby.
Z vápenca bol tiež postavený masívny kamenný obvodový múr, ktorý nahradil pôvodom drevený, za vlády Dmitrija Donského v rokoch 1366 - 1368. Tento múr mal chrániť Kremeľ pred nájazdmi Tatárov, predovšetkým chána Toktamysha. Po smrti Dmitrija jeho poručník, metropolita Alexis založil kláštor Zjavenia (archanjela Michaela) (Чудов монастырь) na konci 14. storočia. Dmitriovmu synovi Vasilovi sa podarilo dojednať mier s Tatármi a mohol pokračovať vo výstavbe chrámov, príkladom bol chrám Zvestovania panny Marie (Благовещенский собор), na výstavbe sa podieľali Teofan Grek, Andrej Rubľov alebo Prokor, z roku 1405.
Veľké prestavby od 15. storočia
thumb|Frolovská alebo Spaskaja (Vykupiteľova) veža Ivan III. si v roku 1475 po zjednotení Ruska uvedomil, že jeho sídlo, Kremeľ, nie je vhodné pre panovníka jeho rozmerov v takej podobe, ako sa nachádzal. V tejto dobe vápencové obvodové múry boli v rozpadávajúcom sa stave a aj ďalšie budovy bolo treba opraviť. Ruskí stavitelia, ktorých cár Ivan pozval, najprv dokázali opraviť múry, ale nedokázali si poradiť s projektom takých rozmerov, akým bola celková prestavba múrov alebo oprava chrámu Nanebovzatia, ich pokusy skončili iba zrútením niektorých chrámových stien. Keď Ivan zistil, že nemá dostatočne kvalifikovaných projektantov v Rusku, poslal po architektov do Talianska. thumb|left|Plán Kremľu okolo roku 1601 V roku 1475 prišiel prvý taliansky architekt Aristotele Fioravanti, ktorého získal Ivan vďaka podpore metropolitu Filipa na rekonštrukcii chrámu Nanebovzatia. Na želanie Ivana bol vzorom tejto stavby chrám Nanebovzatia vo Vladimíre. Chrám je postavený v rusko-byzantskom slohu, podľa umiestnenej veľkej centrálnej zlatej kupoly a štyroch menších umiestnených v rohoch, Fioravanti zaviedol do stavebného postupu veľa inovačných prvkov. Vložil do základov mohutné dubové koly, použil železné klenbové spojovníky a pre stavbu kupoly použil tehly namiesto kameňa.
Medzi rokmi 1485 - 1516 prebiehala generálna prestavba pevnostných múrov talianskymi pevnostnými špecialistami, napríklad Pietro Antonio Solari, ktorý sa preslávil rekonštrukciou hlavnej vstupnej Spasskej veže Frolovskej veže v roku 1491, na základoch pôvodne postavenej Vasilijom Jermolinom. Táto prestavba prebiehala v duchu, v Taliansku už zastaraného pevnostného staviteľstva quattrocenta, pri ktorej bol vápenec nahradený pálenými tehlami a múry dostali výrazné cimburie v podobe lastovičích chvostov, ozdobné vežičky boli pridané až v 17. storočí. Tieto nové múry sa viacmenej zachovali dodnes, ich dĺžka je, výška kolíše medzi 8 až a šírka je v rozmedzí 3 až.
Malestroit (kantón)
Malestroit je francúzsky kantón v departemente Morbihan v regióne Bretónsko. Tvorí ho 14 obcí.
Králické sedlo
Králické sedlo je sedlo v hlavnom hrebeni Kremnických vrchov, nad obcou Králiky, podľa ktorej je pomenované. Je situované južne od Mýtneho vrchu a je križovatkou viacerých chodníkov.
Letecké modelárstvo
Letecké modelárstvo je forma modelárstva, ktorá sa zaoberá stavbou modelov existujúcich, alebo imaginárnych lietadiel. Ide o zmenšeniny lietadiel, s použitím materiálov ako je balza, penové hmoty (polystyrén, extrudovaný polypropylén, a pod.) papier, kovy a lamináty. Medzi modelmi lietadiel je možné vidieť veľmi jednoduché konštrukcie klzákov, až po veľmi zložité modely helikoptér a často veľkých rozmerov (obrie modely).
Modely môžu byť postavené ako statické, alebo lietajúce. Ich konštrukcia je v dnešnej dobe takmer neobmedzená, vďaka prístupnosti moderných konštrukčných materiálov a technológií.
Letecké modelárstvo sa delí základne podľa spôsobu pohonu na bezmotorové a motorové. Motorové letecké modely patria do kategórie rádiom ovládaných modelov.
Bezmotorové modely sú modely lietadiel, kde je jedinou hnacou silou vztlak, produkovaný dopredným podhybom, ktorý vznikol buď vďaka hodu modelu, alebo vďaka vytiahnutiu pomocou vlečnej šnúry. Ich let prebieha na základe využívania termického prúdenia vzduchu.
thumb|ťahanie modelu F1A
Motorové modely používajú na svoj let silu motora, ktorý môže byť spaľovací, elektrický alebo dokonca takzvaný pružný. Pod pojmom pružný, sa skrýva pohon pomocou gumového zväzku, ktorý odovzdáva pohybovú energiu vrtuli, nahromadenú natočním zväzku gumy. Modely so spaľovacími motormi využívajú energiu spaľovania uhľovodíkových palív. V modelárstve sa dlhú dobu využívala zmes metylalkoholu (tiež metanol) a oleja, alebo éteru, petroleja a oleja. Po dlhé roky sa v najväčšej miere používal ricínový olej, ale ten je dnes vo veľkej miere nahradený olejmi syntetickými. V posledných rokoch umožnili moderné technológie aj výrobu pomerne lacných motorov, ktoré využivajú ako palivo benzín. Ďalším pohonným agregátom sú malé elektrické motory, poháňané prostredníctvom akumulátorov. Modely môžu byť poháňané jednosmerným elektromotorom alebo striedavým, takzvaným brushless elektromotorom. Môže mať vnútorný alebo vonkajší rotor, bývajú trojfázové.
Existujú aj modelárske motory poháňané stlačeným oxidom uhličitým. Fungujú na podobnom princípe ako spaľovacie motory, ale na rozdiel od nich nie je tlak v komore vytvorený spaľovaním paliva ale dodaním z nádrže so stlačeným oxidom uhličitým.
Modelárske lietadlá sa ovládajú pomocou klapiek, ktoré vychyľujú servá riadené prijímačom. Dnes sa používajú väčšinou sevá riadené digitálnym signálom, ale aj analógovým. Modelárske servá sa rozdeľujú podla krútiaceho momentu alebo ťahu, rýchlosti otáčania páky serva a maximálneho uhlu jej natočenia. Existujú servá s natočením páky až 360° alebo servá ktoré majú ešte jednu prídavnú páčku, ktoré sa využívajú hlavne v robotike. Servá ktoré majú väčší krútiaci moment majú zvyčajne kovové prevody.
U digitálnych serv je poloha páky serva určená tvarom digitálneho signálu z prijímača. Na pripojenie digitálneho serva k prijímaču sa používa trojžilový kábel. Káble sú od seba farebne odlíšené. Čierny je -, červený + a signálový môže mať bielu, bielo-čiernu, žltú alebo hnedú farbu.
Ďalšie delenie leteckých modelov je podľa spôsobu riadenia modelu: voľné – modely lietadiel s pevnými nosnými a riadiacimi plochami. Ich smer letu je ovplyvnený len termickým prúdením vzduchu upútané – modely lietadiel, ktoré lietajú na kruhovej dráhe, alebo sférickej ploche (guľová plocha) a riadené sú len mechanicky, pomocou oceľových laniek diaľkovo riadené – RC modely sú modely lietadiel, kde je riadenie sprostredkované elektronicky, pomocou rádiového signálu na diaľku.
Austria Center Vienna
thumb|Austria Center Vienna
Austria Center Vienna je konferenčné a výstavné centrum vo Viedni v obvode Donaustadt pri Vienna International Centre s kapacitou 20.000 ľudí.
Bolo postavené v rokoch 1983 až 1987 podľa projektu architekta Johanna Stabera.
L’illustré
náhľad|Logo časopisu L’Illustré je švajčiarsky časopis so sídlom v Lausanne, ktorý je vydávaný vo francúzštine. Vlastní ho mediálna skupina Ringier. L’Illustré sa zaoberá aktualitami zo Švajčiarska aj zo sveta a životom ľudí.
Hlavnými redaktormi sú Christopher Pass a Jean-Luc Iseli.
Časopis vychádza každú stredu v náklade 91 481 výtlačkov a má približne 366 000 čitateľov.
Hrad s plášťovým múrom
thumb|Ruiny hradu Opárno
Hrad s plášťovým múrom je hrad, ktorý nemá žiadnu veľkú hlavnú vežu (napr. bergfrít alebo donjon). Základ obrany hradu tvorí mohutná a vysoká obvodová hradba (plášťový múr). Za touto hradbou sú ukryté všetky ostatné objekty hradu. Hrady tohto typu sa stavali počnúc 13. storočím.
Tento hradný typ sa vo veľkom množstve užíval v Dolnom Rakúsku, na Morave a v Sliezsku. Do Čiech, predovšetkým východných a na územie Slovenska prenikol evidentne odtiaľ.
Londinières (obec)
Londinières je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Seine-Maritime, v regióne Horná Normandia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Trajektória
Trajektória alebo dráha môže byť:
Mauron (kantón)
Mauron je francúzsky kantón v departemente Morbihan v regióne Bretónsko. Tvorí ho sedem obcí.
Ondřej Hejma
Ondřej Hejma (* 3. február 1951, Praha) je spevák a hudobný skladateľ, frontman skupiny Žlutý pes, pôsobil aj ako dopisovateľ agentúry Associated Press v Česku. Príležitostne sa venuje aj prekladaniu a moderovaniu televíznych relácií.
Biografia
náhľad|Spevák Ondřej Hejma v roku [[2009|vľavo]] Po gymnáziu vyštudoval filológiu (angličtina a čínština) na Filozofickej fakulte Karlovej univerzity. Po univerzite pracoval v reklamnej agentúre. V roku 1987 sa stal spravodajcom agentúry AP.
Je ženatý, jeho manželka Vladimíra je lekárka. Majú dve deti, staršieho syna Jana a mladšiu dcéru Terezu. Býva v Řevniciach pri Prahe. Medzi jeho koníčky patrí cestovanie a golf, v mladosti hral futbal.
Spolupráca s ŠtB
Je tiež uvedený v Cibulkových zoznamoch v kategóriách agent, dôverník a tajný spolupracovník pod krycím menom Rony. Tú istú informáciu možno nájsť aj v oficiálnom Archíve bezpečnostných zložiek, s tým, že bol vedený u II. správy ŠtB, teda u Hlavnej správy kontrarozviedky. Možno sa domnievať, že to súviselo s jeho prácou u agentúry AP, však spis bol zničený. Vedúci malej kancelárie AP v normalizačnom Československu bola Iva Drápalová, ktorá v relácii Českej televízie Vzkazy (2008) spomínala, že ju po celý čas sledovala ŠtB a jej kolegovia na nej tajnej polícii donášali informácie z jej života. Drápalová nikoho nevymenuje, avšak vo svojej malej kancelárii mala iba dvoch spolupracovníkov, medzi nimi aj Hejmu.
Hudba
V 60. rokoch po ukončení štúdia založil spoločne s Janom Follom bluesovú skupinu Žízeň, potom prešiel Yo Yo Bandom a skupinou Combo FH Daniela Fikejza. V roku 1978 založil kapelu Žlutý pes. Súbežne so Žltým psom založil alternatívnu skupinu L. L. Jetel. Pre Žltého psa napísal väčšinu hudobných textov, píše texty aj pre ďalších českých spevákov. Je spoluautorom libreta českej verzie muzikálov Pomáda a Hamlet.
Tlač a televízia
Bol, alebo je činný v TV3 (politická diskusia Bez kravaty), v rádiu Frekvence 1 (relácia Press klub), v časopise Reflex (rubrika Psí život). V TV Nova uvádzal reláciu Chcete být milionářem?, ako porotca účinkoval v prvej a tretej rade súťaže Česko hledá SuperStar. Účinkovanie v druhej rade tejto súťaže odmietol.
V roku 2009 bol porotcom v prvej sérii súťaže Česko Slovenská Superstar.
Masojedy
Masojedy sú obec v Česku v okrese Kolín v Stredočeskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 94 obyvateľov, z toho 51 mužov a 43 žien, pričom priemerný vek v obci bol 36,1 roka (muži 34,2 roka, ženy 38,3 roka).
Véronnes
Véronnes je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Côte-d’Or, v regióne Burgundsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Hirschbach im Mühlkreis
Hirschbach im Mühlkreis je obec v Rakúsku v spolkovej krajine Horné Rakúsko v okrese Freistadt.
Váhikum
Váhikum je predpokladaná tektonická jednotka Západných Karpát, ktorá by mala byť analógiou alpského južného penninika, teda dnes zaniknutý priestor pokračovania alpského Piemontsko-ligurského oceánu, ktorý je v Karpatoch označovaný ako Váhický oceán. Tento priestor sa podľa niektorých predstáv v období od strednej jury (bajok) po koniec kriedy mohol nachádzať medzi oravikom a severným okrajom tatrika. V priebehu kriedy až paleogénu bola jeho oceánska (alebo stenčená kontinentálna) kôra subdukovaná a neskôr bol prekrytá násunom tatrika.
História výskumu
Prítomnosť penninika i jeho predpokladaný výskyt na rozhraní externíd a interníd predpokladal Dimitrij Andrusov už v roku 1960. Termín váhikum je odvodený od rieky Váh, zaviedol ho vo svojich prácach v rokoch 1980 a 1981 Michal Maheľ, na základe analógie s Alpami.
V roku 1982 boli v severnej časti Považského Inovca identifikované prvé výskyty vrchnokriedových vápnitých bridlíc. Tieto horniny pokladali za súčasť klapskej jednotky. Po náleze jurských olistolitov rádiolaritov niektorí autori predpokladali existenciu kontinuitného jurského až vrchnokriedového vrstevného sledu, ktorý označili belická jednotka (hornobelická skupina) a považovali ich za súčasť váhika.
Neskoršie výskumy názory predošlých nepotvrdili a príslušnosť týchto hornín k váhiku spochybnili. Neistota samotnej správnej definície váhika spôsobuje, že niektorí autori horninové celky označované za váhikum štruktúrne zaraďujú do infratatrika, teda k vonkajšej časti tatrika, ktorá mala byť priľahlá k váhickému oceánu.
Existencia váhika ako oceánskej domény v súčasnosti je spochybňovaná, aj keď nie je vylúčená jeho existencia niekoľko kilometrov pod horninami externej časti tatrika (infratatrika). Diskutabilná zostáva aj otázka príslušnosti ďalších jednotiek považovanými rôznymi autormi za súčasť váhika.
Stavba a členenie
Za možné zvyšky váhika sú považované predovšetkým zachované fragmenty belickej jednotky v Považskom Inovci a to v jeho severnom (medzi Selcom a Mníchovou Lehotou) tak i južnom bloku (severne od Hlohovca). Tvoria ich slabometamorfované usadené horniny. Najstaršie z nich sú olistolity rádiolaritov vrchnej jury (malm), ktoré podľa niektorých interpretácií skĺzli do spodnokriedových kremitých bridlíc a vrchnokriedového flyšu (hornobelické súvrstvie, resp. hornobelická skupina). Výrazne hlbokovodný pôvod týchto hornín je však kontrastný s prítomnosťou iného materiálu zo zlepencov a olistolitov, obsahujúcich aj klasty okolitého kryštalinika (hlavne svorov) a vrchnopaleozoických pieskovcov, bridlíc a bazaltov.
Na základe štúdia vrtov iňačovsko-kričevskej jednotky sa predpokladá váhikum aj v oblasti podložia Východoslovenskej panvy. Iňačovsko-kričevská jednotka tvorí predterciérne podložie panvy na východnom Slovensku a západnej Ukrajine. Tvoria ju slabometamorfované triasové karbonáty, kremenné bridlice a ďalšie typu Bündnerschiefer, na ktoré nasadá paleogénny flyš, miestami so serpentinitmi. Za možnú súčasť váhika tiež niektorí považujú surovínsku jednotku na Myjavskej pahorkatine.
Wittring
Wittring je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Moselle, v regióne Lotrinsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Aiči B7A
alt=B7A v roku 1944|thumb Aiči B7A2 Rjúsei (japonsky: 流星, Meteor, Létavice) bolo strmhlavé bombardovacie a torpédové palubné lietadlo japonského cisárskeho námorného letectva, používané v druhej svetovej vojne. Bol pokračovaním známeho a úspešného lietadla Aiči D3A. Spojenecké kódové označenie typu bolo Grace. V čase zaradenia lietadla do služby už bolo upustené od priraďovanie dlhých názvov. Používalo sa ale (vedľa krátkeho B7A) označenie kandži kógekiki Rjúsei (艦上 攻 撃 機 「流星」 ~ Palubné útočný lietadlo Rjúsei) a tomu zodpovedá aj klasifikácie lietadla v krátkom označenie ("B" pre palubné útočné lietadlo a nie "D" pre palubný strmhlavý bombardér).
Vývoj
Počiatky lietadla možno vystopovať v roku 1941, kedy vo firme Aiči začal vývoj nového typu lietadla, označeného ako projekt AM-23.
V máji roku 1942 bol postavený prvý prototyp B7A1 model 11, ktorý bol vybavený osmnáctiválcovým dvojhviezdicovým motorom NK9B Homare 11 s výkonom až 1640 kW. Tieto sa však ukázali ako nevyhovujúce a tak skúšky ďalších ôsmich prototypov prebiehali veľmi pomaly, pričom sa čakalo na dodávku nového kvalitnejšieho motora. Tým sa stal NK9B Homare 12, ktorý spoločnosť Nakadžima začala dodávať od apríla roku 1944. Nové pohonné jednotky začali byť inštalované do novej verzie stroja B7A2 model 12. Výzbroj pozostávala z dvojice kanónov typ 99 model 1 kalibru 20 mm a jedným pohyblivým, dozadu zameraným guľometom typ 1. Neskôr produkované B7A2 niesli v krídle dva vylepšené kanóny typ 99 model 2 kalibru 20 mm a v kabíne navigátora ťažký guľomet typ 2 kalibru 13 mm.
Kompletizácia strojov B7A prebiehala v halách firmy Aiči v závode Funataka a od apríla 1944 aj na montážnych linkách 21. námorného leteckého arzenálu v Omura na ostrove Kjúšu. Do júla 1945 dodal závod Funataka 80 Rjúsei a 21. arzenál 25 strojov B7A2.
Roku 1945 sa stali továrne firmy Aiči jednak cieľom bombardovania, jednak je postihlo silné zemetrasenie. Medzitým došlo k vyprojektovaniu nového typu B7A3 so silnejším motorom Micubiši MK9A o výkone 1640 kW. Na overenie tohto zámeru bol do jedného z exemplárov B7A2 zabudovaný osmnáctiválcový motor Nakadžima NK9H-S Homare 23 so silou výkonom 1491 kW, ale k sériovej výrobe nedošlo.
Nasadenie
Aiči B7A2 sa mal stať dôležitým palubným lietadlom japonského vojenského námorníctva. Vzhľadom k tomu, že Japonsko v závere vojny rýchlo a postupne prichádzalo o svoje lietadlové lode, vzlietali tieto lietadlá z pozemných základní. Niektoré B7A boli dodané do výzbroje 601., 752. a Jokosuka Kókútai. Niektoré z nich boli využité na účely samovražedných útokov kamikadze.
Informačné správanie
Informačné správanie (angl. information behaviour, information behavior) predstavuje integrovanú ľudskú aktivitu zameranú na hľadanie významu informácií v procese (sociálnej) komunikácie a pri riešení (informačných) problémov. Definované je ako „komplexné správanie človeka, systému či organizmu vo vzťahu k informačným zdrojom a informáciám“, či ako „viacúrovňová integrovaná ľudská aktivita pri vyhľadávaní, spracovaní a využívaní informácií, vyplývajúca z adaptácií človeka a informačného prostredia“. Pojem teda zahŕňa procesy ako aktívneho vyhľadávania informácií (tzn. určenie informačnej potreby, formulácia informačnej požiadavky, príprava informačnej stratégie, realizácia informačného prieskumu, hodnotenie výsledkov vyhľadávania informácií), tak i pasívneho vyhľadávania informácií spolu s procesmi ich následnej organizácie, spracovania, prezentácie a využívania. Informačné správanie je tiež v teoretickej rovine rovnomennou kategóriou knižničnej a informačnej vedy, konštituovanou v rámci používateľského obratu a používateľsky orientovaných paradigiem v 70. a 80. rokoch 20. storočia.
Fenomén informačného správania možno členiť podľa rôzneho účelu spracovania informácií či podľa jednotlivých fáz informačného procesu. Popredný odborník prof. Thomas D. Wilson z Univerzity v Shefielde rozlišuje jeho dve základné kategórie:
Kľúčovým determinantom informačného správania je informačná gramotnosť.
Modely informačného správania
Prínosom pre teóriu i prax knižničnej a informačnej vedy je modelovanie informačného správania používateľov informácií. Model informačného správania je teoretickým rámcom informačného procesu, obvykle znázorneným formou diagramu, ktorý zachytáva vzťahy medzi skúmanými prvkami, pričom môže opisovať jeho jednotlivé fázy alebo vysvetľovať príčiny a dôsledky tejto ľudskej aktivity. V odbornej literatúre sa stretávame s holistickými/konceptuálnymi modelmi, deskriptívnymi procesuálne orientovanými modelmi, interakčnými a kognitívnymi modelmi, sieťovými modelmi a ekologickými modelmi.
Vzťah informačného správania k informačným a komunikačným technológiám
Informačné správanie v elektronickom prostredí vyplýva zo vzťahov k informačným a komunikačným technológiám (IKT). Skúmaním týchto vzťahov vznikla jedna z novších typológií používateľov. Boli rozdelení do troch kategórií:
Problémy informačného správania mladých ľudí v elektronickom prostredí
Často sa stáva, že informačné zručnosti mladých predbiehajú informačnú gramotnosť. Chýbajú im poznatky o funkciách prieskumových systémov, reprezentácii informácií a sémantike pri vyhľadávaní informácií. Pri rýchlom prezeraní elektronických zdrojov nehodnotia relevanciu a nevenujú sa hlbšiemu analytickému spracovaniu informácií.
Bartoňova ulica
Bartoňova ulica je ulica v Bratislave, v mestskej časti Staré Mesto.
Tiahne sa od Čelakovského ulice po Fándlyho ulicu. Je na ňu kolmá ulica Staroturský chodník.
Na Bartoňovej 7 sa nachádza Rodinný dom na svahu postavený v rokoch 1933 – 1934 podľa návrhu architekta Artúra Szalatnaia-Slatinského (1891 – 1962).
Hochburg-Ach
Hochburg-Ach je obec v Rakúsku v spolkovej krajine Horné Rakúsko v okrese Braunau am Inn.
Žije tu 3 090 obyvateľov (1. 1. 2011.)
Anna Džamalovna Čakvetadzeová
Anna Džamalovna Čakvetadzeová (, ; * 5. marec 1987, Moskva, Rusko) je bývalá ruská tenistka. Počas svojej kariéry vyhrala 7 turnajov WTA v dvojhre.
Základné informácie
Najradšej hráva na trávnatom povrchu. Na turnaje zvykne cestovať s otcom, trénuje ju Pavel Ostovskij. Okrem ruštiny hovorí plynulo po anglicky.
Donecká oblasť
Donecká oblasť je jedna z 24 administratívnych oblastí Ukrajiny. Má rozlohu a žije tu 4 356 392 obyvateľov (2013). Hlavným mestom oblasti je Doneck. V dôsledku vojny na Ukrajine východnú časť Doneckej oblasti vrátane mesta Donecka má pod kontrolou Rusko. Dočasným administratívnym centrom pod kontrolou Ukrajiny preto je mesto Kramatorsk.
30. septembra 2022 ruský prezident Vladimir Putin oznámil anexiu štyroch ukrajinských oblastí vrátane Doneckej. Tento krok bol z väčšej časti medzinárodnou komunitou odsúdený a jediná členská krajina OSN, ktorá túto anexiu uznala, je Severná Kórea.
Muzillac (kantón)
Muzillac je francúzsky kantón v departemente Morbihan v regióne Bretónsko. Tvorí ho sedem obcí.
In Absentia
Charakteristiky
V začiatkoch projektu Porcupine Tree, počas zmluvy s vydavateľom Delerium Records boli albumy skôr v štýle psychedelického a space rocku V priebehu svojho vývoja, potom ako koncom 90. rokov kapela podpísala zmluvu s vydavateľom Kscope/Snapper Record sa stali ich nahrávky viac orientované na komerčnú úroveň piesní, v tradičných štruktúrach, ktoré by boli hrateľné v rádiách. Okolo roku 2001 skupina podpísala zmluvu s vydavateľom Lava Records a rozhodla sa tvoriť v štýle progresívneho metalu Lava Records nepatrili k veľkým hudobný vydavateľstvám. K veľkým vydavateľom sa kapela nechcela dostať preto, lebo bol predpoklad, že v tej odmietnu hudobné projekty založené na celých albumoch, konceptuálnych albumoch, bez významnej podpory viacerými singlami. Lava Records sa zdal dobrý výber preto, lebo Wilson mal príklad v tom, aký úspech v princípoch konceptuálnych, ucelených albumov dosahovala produkcia kapiel Tool a Radiohead. Významný podiel na zmene žánru a konceptu má úzka spolupráca Wilsona s Mikaelom Åkerfeldtom, frontmanom švédskej heavy metalovej skupiny Opeth.