cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vznik a vývoj slnečnej sústavy
Začiatok formovania
Dodnes nie je známe, čo bolo prvotným impulzom potrebným na to, aby sa globula začala zmršťovať. Predpokladá sa, že to mohol spôsobiť napríklad výbuch blízkej supernovy. Tlak žiarenia a rozpínajúcich sa zvyškov supernovy dokázal zahustiť globulu natoľko, aby sa vlastnou gravitáciou začala zmršťovať. Pôvodná chladná hmlovina sa začala zmenšovať a pomaly rotovať. Zmršťovaním vlastnou váhou sa uvoľnila gravitačná energia, ktorá sa premenila čiastočne na žiarenie a čiastočne na teplo, preto teplota globule pomaly rástla. Odstredivá sila stále sa zrýchľujúcej rotácie spôsobila, že globula sa postupne formovala do tvaru disku, ktorý nazývame protoplanetárny disk. Za niekoľko stotisíc, nanajvýš miliónov rokov, sa protoplanetárny disk zmenšil na o niečo väčší priemer, ako je dnešná obežná dráha Neptúna. V strede pôvodnej globuly sa sformovalo praslnko (protoslnko). Priemer praslnka bol mnohonásobne väčší ako priemer dnešného Slnka. Ďalšou kontrakciou (zmršťovaním) sa protoslnko ešte viac zahrievalo. Teplo, ktoré v ňom vznikalo, sa dostávalo z jadra na povrch konvekciou. Dnes už konvekciu pozorujeme na Slnku len v takzvanej konvektívnej zóne. Z koróny praslnka unikali mohutné prúdy horúcej plazmy, praslnečný vietor. Ten podstatne ovplyvnil formovanie planét a formovanie slnečnej sústavy vôbec.
Sformovanie planetezimál
Častice obiehali okolo protoslnka jedným smerom po dráhach svojím tvarom blízkych kruhu. Postupne sa po špirálových dráhach dostali zhruba do jednej roviny, v ktorej najväčšie telesá slnečnej sústavy obiehajú okolo Slnka. Keďže obiehali podobne rovnakou rýchlosťou a po podobných dráhach, jednotlivé častice sa k sebe približovali malou relatívnou rýchlosťou. Ich prvotné zliepanie zabezpečili elektrostatické náboje, ktoré udržali častice pohromade a vytvárali z nich voľné konglomeráty. Po strete sa časť ich kinetickej energie premenila na teplo a časť zdeformovala telesá, vďaka čomu došlo k ich spojeniu. Takto sa pôvodne malé častice spájali do stále väčších a väčších celkov. Niekedy pri vzájomnej zrážke došlo aj k rozpadom, ale spájanie prevládalo. Zárodočná hmlovina bola dejiskom neustálych zrážok, rozpadov a spájania. Za niekoľko tisíc rokov zrná narástli do rozmerov niekoľkých centimetrov. Tieto telesá mali oveľa menšiu hustotu ako dnešné horniny. Nestability v disku spôsobili, že sa v ňom pod vplyvom gravitácie začali vytvárať prstence. Z častíc sa postupne utvorili miestne zhluky, ktoré naďalej na seba nabaľovali hmotu a zahusťovali sa. Tak vznikli väčšie telesá nepravidelného tvaru – planetezimály. Veľkosť planetezimál nie je presne stanovená, siaha od prachových častíc až k väčším planétkam. Podľa C. Alexandera sa planetezimály s priemerom 100 metrov utvorili pred 4,568 ± 0,002 miliardami rokov.
Keď veľkosť planetezimál dosiahla zhruba 1 meter, nastal problém známy ako tzv. zrážková bariéra. Popri zhlukovaní častíc elektrostatickými silami je už totiž častejší rozpad zhlukov pri tých kolíziách, ktoré prebehli priveľkou rýchlosťou.
Niektoré planetezimály vzniknuté v tomto období sa zachovali dodnes. Ide hlavne o telesá Kuiperovho pásu, ale zrejme aj o mnohé malé mesiace joviálnych planét. Zloženie asteroidov a komét by preto podľa predpokladov malo byť najpodobnejšie zloženiu pôvodnej hmoty z čias formovania Slnečnej sústavy. right|thumb|Umelecká predstava o formovaní sa [[joviálna planéta|joviálnej planéty (planéty podobnej Jupiteru) v protoplanetárnom disku hviezdy]]
Intenzívne bombardovanie
Intenzívne bombardovanie novovzniknutých telies slnečnej sústavy medziplanetárnou hmotou ako kométami, planetezimálami, až protoplanétami, vrcholilo asi pred 4 miliardami rokov. Čím boli telesá väčšie, tým ich bolo menej a nedochádzalo až tak často k zrážkam, prípadné zrážky však boli o to katastrofickejšie. Spočiatku bolo bombardovanie také silné, že nedovolilo mladým terestrickým planétam, čiže Merkúru, Venuši, Zemi a Marsu, aby sa na nich utvorila pevná kôra. Neskôr toto bombardovanie začalo po sebe nechávať stopy, z ktorých niektoré sú pozorovateľné dodnes na planétach a ich mesiacoch ako impaktné krátery a panvy. Množstvo dopadových kráterov však bolo medzitým zahladené geologickými procesmi. Počas nasledujúcich niekoľkých stoviek miliónov rokov bombardovanie postupne slablo, aj keď aj v súčasnosti sa občas prihodia obrovské kolízie, ako napríklad zrážka Jupitera s kométou Shoemaker-Levy 9.
Intenzívne bombardovanie by mohlo vysvetliť prítomnosť vody na Zemi. Tá je totiž príliš prchavá látka na to, aby mohla byť na Zemi prítomná už od jej vzniku spojeného s vysokými teplotami. Vodu mohli dopraviť na Zem asteroidy a kométy gravitačne vymrštené Jupiterom.
Migrácia planét
Veľmi dlho boli dráhy planét v slnečnej sústave považované za nemenné a predpokladalo sa, že planéty vznikli prakticky v tých vzdialenostiach od Slnka, kde ich pozorujeme dnes. Prvé pochybnosti prišli s objavom prvých exoplanét, ktoré nezriedka obiehajú svoje materské hviezdy vo vzdialenostiach, v ktorých sa podľa teórie protoplanetárneho disku nemohli vôbec sformovať. Preto vznikla teória o migrácii planét ako doplnok k štandardnému modelu. Na možnú migráciu planét poukazuje aj to, že v roku 2001 Chambers a Wetherill dokázali, že medzi Marsom a Jupiterom by museli vzniknúť planéty približne veľkosti Marsu. Dnes tam však pozorujeme len pásmo planétok, v ktorom žiadne teleso nepresahuje priemer 1 000 kilometrov. Medzi Marsom a Jupiterom je pozorovaný silný deficit hmoty a predpokladá sa, že v čase formovania planét tam muselo byť hmoty tisícnásobne viac. Počítačové modely navyše ukazovali, že počet sformovaných terestrických planét by mal byť nižší ako pozorovaný a nemal prekročiť tri. Tieto výsledky naznačujú, že v pásme asteroidov sa skutočne sformovali telesá o veľkosti planét, z ktorých sa jedno neskôr presunulo bližšie k Slnku. Touto „asteroidálnou planétou“ mala byť práve Zem. V súčasnosti však nepoznáme spoľahlivý mechanizmus, ktorý by Zem presťahoval na novú dráhu. Podľa jednej teórie na tom mala svoj podiel obrovská zrážka Zeme s telesom o veľkosti Marsu, následkom ktorej sa sformoval náš Mesiac.
V roku 1984 ukázali J. Fernández a W. Ip, akým mechanizmom by sa Jupiter mohol dostať do vnútorných častí slnečnej sústavy. Napomôcť tomu mal efekt tzv. gravitačného praku, pri ktorom Jupiter urýchli blízko prelietajúcu planétku, pričom sám sa presunie nepatrne bližšie k Slnku rýchlosťou, ktorá je nepriamo úmerná pomeru hmotností Jupiter/planétka. Keďže v ranej histórii slnečnej sústavy sa Jupiter stretával s miliónmi planétok, mohol migrovať smerom k Slnku rýchlosťou až 0,2 AU za stotisíc rokov. Podľa výpočtov migráciu Jupitera zastavil Saturn, ktorý ho dokonca po čase odtiahol ďalej od Slnka. Predpokladá sa, že v planetárnych sústavách, kde migráciu planéty podobnej Jupiteru nič nezastavilo, tieto planéty ničili malé kamenné planéty vo vnútorných častiach planetárnych sústav.
Najmladšie evolučné procesy
thumb|Umelecká predstava blízkeho pohľadu na systém [[134340 Pluto|Pluto-Charon, ktorý za milióny rokov slapového brzdenia dosiahol stacionárnu rotáciu]] Najdôležitejšie evolučné procesy z hľadiska vývoja planét sa odohrali počas prvej pol miliardy rokov. Najdlhšie sa utvárala najvzdialenejšia skupina telies slnečnej sústavy, vnútorný Oortov mrak, ktorý dosiahol maximum telies až po 1 a štvrť miliarde rokov. Fyzikálne dôkazy podporené dynamickými dôkazmi svedčia o tom, že kometárne jadrá mohli byť do Oortovho mraku dopravené gravitáciou Neptúna a v menšej miere aj Urána. Podľa simulácii bolo bežné, že sa teleso vzniknuté v oblasti Jupitera dostalo vďaka gravitácii Neptúna do Oortovho oblaku.
Nasledujúce tri a pol miliardy rokov až do súčasnosti už pravdepodobne predstavovali pomalý vývoj. Stav slnečnej sústavy sa vo veľkom meradle počas tohto obdobia zrejme veľmi nelíšil od súčasnosti. Jednou z pomaly prebiehajúcich zmien bolo sústavné spomaľovanie rotácie Zeme a Pluta ich veľkými mesiacmi. To viedlo k tomu, že Plutov najväčší mesiac Cháron v súčasnosti obieha stacionárne a Mesiac Zeme má viazaný obeh. Slapové znižovanie rotačnej rýchlosti Zeme sa však ešte neskončilo a doba jednej otáčky Zeme okolo jej osi sa v súčasnosti predlžuje tempom asi 0,25 sekúnd za storočie. K spomaleniu rotácie došlo zrejme aj u Merkúra, ale v jeho prípade to nespôsobil mesiac, ale slapové sily Slnka.
Mesiace, ktoré obiehajú planétu v protismere jej rotácie alebo obiehajú rýchlejšie, než planéta rotuje, pomaly špirálujú k planéte a v budúcnosti ich čaká roztrhanie jej slapovými silami. Tento osud postihne mesiac Marsu Phobos, mesiac Neptúnu Triton a Jupiterove mesiace Metis a Adrastea.
Budúci vývoj
Ďalší vývoj slnečnej sústavy závisí od vývoja jej centrálnej hviezdy Slnka. Slnko je v tejto fázy svojej existencie stabilná hviezda typu G2, ktorej žiarivý výkon sa mení len nepatrne. Stabilné však bude len dovtedy, kým budú v jeho jadre môcť prebiehať termojadrové reakcie, čiže kým sa neminú jeho zásoby vodíka, ktoré zostávajú ešte na niekoľko miliárd rokov. Keď sa všetok vodík v jadre premení na hélium, termojadrové reakcie na chvíľu prestanú a tlak žiarenia prestane pôsobiť proti tlaku jeho vlastnej gravitácie. Jadro sa zmrští, jeho teplota a tlak sa zvýši a dôjde k syntéze hélia na ďalšie chemické prvky, napríklad uhlík a kyslík. To Slnku zabezpečí stabilitu na ďalších pár miliónov až miliárd rokov. Vonkajšie vrstvy sa však začnú rozpínať, rednúť a chladnúť. Slnko prejde do štádia červeného obra. Jeho rozpínajúci sa povrch pohltí Merkúr, Venušu a možno aj Zem.
Podľa autorov K. Schrödera a R. Smitha Slnko nebude schopné vytvoriť v záverečných štádiách svojho života planetárnu hmlovinu, pretože na to nebude mať dosť hmoty. Zostávajúce plynové obaly budú mať len 1 % súčasnej hmotnosti Slnka a nijaký prach. Hmotnosť vzniknutého bieleho trpaslíka bude podľa ich výpočtov 54 % hmotnosti Slnka.
thumb|upright=3|center|Životný cyklus Slnka
Medzery hmlovinovej teórie
Odporcovia teórie o hmlovinovom scenári vzniku planét poukazujú na to, že pri tomto modeli nie je možný vznik obrích joviálnych planét. Slnečný vietor by totiž zásoby plynu rozložil a odfúkol skôr, ako by ho na seba stihli ich kamenné jadrá nabaliť v dostatočnom množstve. R. Durisen a iní poukázali na to, že Jupiter a Saturn sa nemohli utvoriť kondenzáciou hmoty na kamenné jadrá, pretože tento proces by musel trvať tak dlho, že zárodočný plyn slnečnej sústavy by sa za ten čas už rozptýlil do medzihviezdneho priestoru.
Štandardný model nedokáže vysvetliť ani fakt, že Urán a Neptún si pri akrécii nenabalili také veľké obálky ako Jupiter a Saturn. Podľa Davida Stevensona teória akrécie jadra dokonca nedokáže vysvetliť vznik Uránu a Neptúna, pretože výbuch blízkej supernovy by spôsobil odparenie ich atmosfér počas vzniku. Východiskom by mohlo byť to, že Urán a Neptún vznikli vo vnútorných častiach slnečnej sústavy, kde ich hustý zárodočný disk ochránil a postupne došpirálovali na súčasné pozície. Teóriu migrácie planét podporuje aj fakt, že veľa objavených extrasolárnych joviálnych planét obieha príliš blízko k svojim, materským hviezdam, kde podľa teórie protoplanetárneho disku nemohli vôbec vzniknúť. To ale nevysvetľuje ďalšiu záhadu, mimoriadne excentrické dráhy mnohých exoplanét.
Ďalšou trhlinou v hmlovinovej teórii je silný deficit hmoty medzi Marsom a Jupiterom. V miestach, kde dnes pozorujeme pás asteroidov s malou súhrnnou hmotnosťou, sa mali podľa tejto teórie vytvoriť 2 až 4 protoplanéty s hmotnosťami Marsu až Zeme. Starší pokus o vysvetlenie hovorí, že hmotu v tejto oblasti výrazne preriedila gravitácia Jupitera, ale podľa Chambersa a Wetherilla Jupiter sám nedokázal odstrániť až také množstvo hmoty.
Na vysvetlenie astronómovia pridávajú k hmlovinovej teórii procesy, aké v slnečnej sústave neprebehli či prebehli len v malej miere, napríklad migráciu planét, silné gravitačné interakcie medzi planétami, odparovanie atmosfér joviálnych planét, čím sa obnažia ich jadrá a vytvoria Super-Zeme.
Ďalšie variácie
Hmlovinová teória má aj niekoľko obmien a doplňujúcich štúdií, ktoré sa pokúšajú vyriešiť nedostatky štandardného modelu. Problém so vznikom joviálnych planét možno by sa dal obísť štúdiou, ktorá odmieta vznik joviálnych planét akréciou plynného materiálu na kamenné jadrá, ale vysvetľuje ich vznik ako produkt niekoľkých gravitačných kolapsov. Autorom tejto teórie je Alan Boss z Carnegie Institution of Washington. Podľa tejto teórie je vznik joviálnych planét veľmi krátky a v prípade Jupitera mohol celý tento proces trvať približne 300 rokov. To je v protiklade so štandardnou teóriou, podľa ktorej proces formovania planét trval milióny rokov. Planéty v Bossovom modeli vznikajú gravitačným kolapsom zhlukov v prachoplynovom disku. Nová teória dokáže vysvetliť aj proces formovania mnohých extrasolárnych plynných obrov, ktorých pôvod bol doteraz neznámy. Podľa L. Mayera sa obrie planéty mohli vytvoriť za 800 rokov zrútením veľkých zárodkov v protoplanetárnom disku vďaka gravitačným nestabilitám.
V prípade gravitačného kolapsu by však zmes plynu a prachu, z ktorého by sa mali utvoriť telesá hmotnosti terestrických planét, musela mať oveľa väčšiu hustotu, než akú očakávame v zárodočnej hmlovine. Druhým slabým miestom tejto teórie je, že terestrické telesá vzniknuté akréciou by mali mať rovnaké zastúpenie inertných plynov (neónu, argónu, kryptónu a xenónu), aké je priemerné zastúpenie týchto prvkov vo vesmíre. V skutočnosti majú pevné telesá len 10−7 až 10−10 množstva obvyklého u ostatných kozmických telies. Problémom sú tiež veľmi excentrické dráhy zárodočných zhustení, takže ich zmrštenie by muselo byť veľmi rýchle, aby neboli rozbité slapovými silami pri prechode perihéliom.
Iné teórie
Začiatkom 20. storočia sa okrem vyvíjajúcej hmlovinovej teórie objavili ďalšie hypotézy, ktoré vysvetľovali vznik slnečnej sústavy nejakou prírodnou katastrofou. Najznámejšia katastrofická teória je Jeansova teória. James Hopwood Jeans bol anglický matematik, fyzik a astronóm, ktorý predpokladal, že vznik planét spôsobila iná hviezda, ktorá sa priblížila k nášmu Slnku na takú malú vzdialenosť, že svojou príťažlivou silou z neho vytrhla časť hmoty. Z nej sa potom sformovali jednotlivé planéty a iné obiehajúce telesá. Hlavný argument proti tejto teórii ako teórii vzniku planetárnych sústav všeobecne však hovorí, že štatistická pravdepodobnosť tesného stretu dvoch hviezd je veľmi malá. Vznik slnečnej sústavy by tak bol vo vesmíre výnimočným javom. Astronómovia však poznajú mnoho ďalších planetárnych sústav, čo naznačuje, že proces, akým vznikla naša planetárna sústava musí byť často opakovateľný. Jeansova teória bola preto opustená.
Ďalšie teórie hovoria, že Slnko mohlo hmotu, z ktorej sa sformovali planéty, odvrhnúť v raných štádiách svojho vývoja bez pričinenia inej hviezdy. Hmota by mala byť z protohviezdy odvrhnutá v procese jej zahrievania a zmršťovania odstredivou silou rotácie.
right|thumb|[[Pierre Simone de Laplace]]
Vývoj názorov na vznik slnečnej sústavy
Prvé predstavy o vzniku vesmíru pochádzajú už z dôb, kedy ľudstvo začalo spoznávať, že Slnko, Mesiac a planéty sú mimozemské telesá. Rôzne náboženstvá vysvetľovali vznik Zeme a planét odlišne, ale zhodovali sa v tom, že celý vesmír vznikol súčasne (prípadne v priebehu niekoľko málo dní), že je konečný a že vznikol viac-menej v takej podobe, v akej ho poznáme dnes, tzn. že neprechádzal nijakým vývojom. Až v 17. storočí uverejnil Descartes prvú teóriu vzniku vesmíru, ktorá nepredpokladala zásah nadprirodzenej bytosti. Podľa jeho domnienky bol prapôvodný svet chaosom pohybujúcej sa hmoty, pričom pohyb a trenie častíc vytvárali víry. Vo víroch sa zhromažďovala hmota, z ktorej vzniklo Slnko a iné hviezdy. Koncom 17. storočia však Isaac Newton objavením gravitačného zákona dokázal, že takýto vznik vesmíru nie je možný.
Prvý človek, ktorý vyslovil teóriu podobnú dnešnej najviac uznávanej teórii o vzniku slnečnej sústavy, bol Immanuel Kant. V roku 1775 napísal, že planéty sa rodia v chuchvalcoch prachu a plynu, ktoré krúžia okolo každej mladej hviezdy. Na Kantove úvahy nadviazal neskôr Pierre Simone de Laplace, ktorý dal tejto teórii presnejšiu fyzikálnu aj matematickú podobu. Moderná kozmológia túto teóriu ďalej zdokonaľovala, ale jej základná myšlienka zostáva stále platná.
V 20. storočí sformovali Richard B. Larson a Frank Shu modernú teóriu, podľa ktorej sa po vzniku hviezdy z prachoplynového oblaku zvyšný materiál sformuje do podoby protoplanetárneho disku, v ktorom sa môžu vytvoriť planéty.
V roku 1988 prebehol experiment navrhnutý Jürgenom Blumom, ktorý potvrdil tento model vzniku planét. Astronaut na palube raketoplánu Discovery vstrekol špeciálnou injekciou mikroskopické zrniečka kozmického prachu do vzduchotesnej komory. Táto komora bola naplnená plynom tak, aby to pripomínalo prostredie v protoplanetárnom disku. Jediný rozdiel bol v tom, že toto umelé prostredie bolo neporovnateľne hustejšie ako predpokladané prostredie protoplanetárneho disku. Už po niekoľkých minútach sa pôvodne mikroskopické zrniečka zhlukli do pozdĺžnych zlepencov.
Prvé pozorovania, ktoré potvrdzovali túto teóriu, sa uskutočnili v roku 1994. Vtedy Hubblov vesmírny ďalekohľad vyfotografoval niekoľko veľmi mladých hviezd vo Veľkej hmlovine v Orióne, okolo ktorých krúžia husté protoplanetárne disky.
Panónia (rímska provincia)
thumb|Mapka Panónie thumb|Územie Panónie v rámci [[Staroveký Rím|Rímskej ríše]]
Panónia bola rímska provincia medzi stredným Dunajom a Sávou, zriadená za cisára Augusta v rokoch 6 - 9 po tzv. panónskom povstaní (územie budúcej provincie bolo dobyté už 12 - 9 pred Kr.).
Charakteristika
Rozkladala sa v dnešnom západnom Maďarsku (tzv. Zadunajsku), východnom Rakúsku (najmä Viedenská panva), Slovensku (len Petržalka, Jarovce, Rusovce, Čunovo a prípadné predpolia Limes Romanus pri Dunaji), časti Slovinska, severnom Chorvátsku a Srbsku v oblasti Sirmia. Názov Panónia sa používal stáročia po zániku vojenskej a civilnej moci Ríma v tejto oblasti (okolo roku 400).
Pôvodne ju obývali Ilýri a Kelti, ktorí boli koncom 1. storočia pred Kr. romanizovaní. Prispelo k tomu zakladanie nových osád a budovanie pevností najmä pozdĺž limes Romanus. Pôvodne bola Panónia administratívne spojená s Dalmáciou v provincii Ilýria, roku 9 sa osamostatnila. Za Trajána bola rozdelená na Hornú Panóniu (Pannonia Superior; západná časť) s hlavným mestom Carnuntum a Dolnú Panóniu (Pannonia Inferior; východná časť) s hlavným mestom Aquincum (dnešná časť Óbuda). Za Diokleciána došlo k reorganizácii: z Pannonie Superior vznikla na severe Pannonia Prima a na juhu Pannonia Savia, z Pannonie Inferior na severe Pannonia Valeria a na juhu Pannonia Secunda.
Do Panónie smerovali všetky útoky germánskych kmeňov z územia Slovenska a naopak, z Panónie prenikali Rimania na naše územie. Cez Panóniu sa realizovali vojenské, obchodné i kultúrne styky obyvateľov územia dnešného Slovenska s rímskym impériom. Koncom 4. a začiatkom 5. storočia sa Panónie zmocnili germánske kmene Vandalov a Gótov). Roku 433 Rím oficiálne územie odstúpil Hunom. V 2. štvrtine 5. storočia najmä za Atilu, patrila k centrálnym oblastiam Hunskej ríše. Po jej zániku ju ovládli Gepidi a Longobardi.
V roku 900/901 sa do Panónie presunula podstatná časť starých Maďarov. Koncom 10. storočia vznikol v severnej Panónii uhorský štát a slovanské osídlenie postupne podliehalo maďarizácii.
George Orwell
Eric Arthur Blair (* 25. jún 1903, Motihari, India – † 21. január 1950, Londýn, Spojené kráľovstvo), známy pod literárnym pseudonymom George Orwell, bol britský novinár a spisovateľ.
Vo svojich dielach za zaoberal totalitárnymi a autoritárskymi režimami. Je autorom viacerých neologizmov, napríklad "veľký brat", "newspeak".
Detstvo
Narodil sa 25. júna 1903 v Motihari (India) v rodine koloniálneho úradníka Richarda, ktorý pracoval v štátnych službách pre Odbor s opiátmi a matky Idy. Jeho rodina patrila do typickej strednej vrstvy. Eric mal 2 sestry - staršiu Marjorie a mladšiu Avril. Matka sa s ním a s jeho sestrami presťahovala do Oxfordshiru v Anglicku. Svojho otca videl opäť až v roku 1907, a aj to iba na pár mesiacov.
Mošonská župa (Uhorsko)
Geografia
Mošonská župa ležala v severozápadnej časti dnešného Maďarska a v severnej časti rakúskej spolkovej krajiny Burgenland. Na Slovensku bola súčasťou Mošonskej župy: Rozloha župy bola v roku 1910 2 013 km².
George Orwell
Detstvo
Podľa rieky Orwell, ktorá tam preteká, si zvolil svoj pseudonym.
Mošonská župa (Uhorsko)
Centrum
Centrom stolice bolo mesto Mošon, neskôr sa centrum Mošona presunulo do Magyaróvaru. Tieto dve mestá boli roku 1939 spojené do mesta Mosonmagyaróvar.
George Orwell
Štúdium
Keď mal šesť rokov, rodičia ho poslali do malej anglickej školy v Henley, túto školu navštevovala aj jeho sestra. Učitelia ho odporučili do St. Cyprian's School, v Eastbourne, Sussex. Eric získal štipendium, čím zabezpečil, že jeho rodičia boli schopní platiť mu zvyšné školné. Neskôr vyštudoval prestížnu súkromnú strednú školu Eton College.
Mošonská župa (Uhorsko)
Dejiny
Mošonský komitát vznikol ako jeden z prvých v Uhorsku.
George Orwell
Štúdium
Po škole v rokoch 1922 až 1927 slúžil v Indickej imperiálnej polícii v Barme (dnes Mjanmarsko).
Mošonská župa (Uhorsko)
Dejiny
V roku 1918/1919 sa stali súčasťou Česko-Slovenska malé časti župy na ľavom brehu Dunaja a v roku 1923 definitívne aj časť obce Kittsee a časť Jaroviec na pravom brehu Dunaja (oboje dnes súčasť Petržalky). Časti Mošonskej župy v Česko-Slovensku na ľavom brehu Dunaja sa stali spolu s Ostrihomskou župou súčasťou Komárňanskej župy; v roku 1923 sa tieto časti Mošonskej župy stali súčasťou Bratislavskej župy (tzv. veľžupy, ktorých bolo na Slovensku 6).
George Orwell
Život v Anglicku
V roku 1927 odišiel späť do Anglicka a začal sa živiť ako novinár a esejista. Spočiatku žil ako tulák v najchudobnejších vrstvách Paríža a Londýna. Intenzívne politické a sociálne nepokoje, ktoré sužovali Európu, zmenili Orwella na vášnivého socialistu, odporcu fašizmu, zástancu rovnosti a na spisovateľa.
Mošonská župa (Uhorsko)
Dejiny
Východná časť župy ostala súčasťou Maďarska a bola včlenená do župy Győr-Moson-Pozsony (Ráb-Mošon-Bratislava), a západná časť (prevažne Neziderský okres) sa stal súčasťou novovytvorenej rakúskej spolkovej krajiny Burgenland.
George Orwell
Život v Anglicku
Už v 30. rokoch napísal niekoľko románov. A Clergyman's Daughter, Keep the Aspidistra Flying, Coming Up for Air, Road to Wigan Pier. V týchto knihách opisuje trápenie tých najspodnejších spoločenských vrstiev.
Mošonská župa (Uhorsko)
Dejiny
Po 2. svetovej vojne (1947) sa súčasťou Česko-Slovenska stali aj obce Jarovce (resp. jej zvyšok - porov. vyššie), Čunovo (vtedy prevažne obývané Chorvátmi) a Rusovce. V Maďarsku bola župa Győr-Moson-Pozsony spojená so Šopronskou župou do župy Győr-Sopron (Ráb-Šopron), ktorá bola roku 1990 premenovaná na župu Rábsko-mošonsko-šopronská Győr-Moson-Sopron.
George Orwell
Španielska občianska vojna
Čoskoro po vypuknutí španielskej občianskej vojny sa do vojny zapojil ako dobrovoľník, bojoval za republikánsku stranu v légiách POUM (Partido Obrero de Unificacion Marxista - sesterská protistalinistická strana nezávislej Labouristickej strany založenej v roku 1935, jej členom sa stal v roku 1938). K tejto strane sa pripojila i jedna trockistická skupina a disidenti z PCE. Vo vojne bojoval ako pešiak.
Mošonská župa (Uhorsko)
Okresy
Na začiatku 20. storočia bola Mošonská župa rozdelená na tieto slúžnovské okresy:
George Orwell
Španielska občianska vojna
Prežil nadšenie z fungujúceho španielskeho socialistického štátu, no čoskoro pocítil znechutenie i z intríg a z fanatizmu jednotlivých zložiek ľavice. Stalinisti podporovaní Sovietskym zväzom porazili anarchistov aj POUM a týmto zásahom ukončili revolúciu.
Mošonská župa (Uhorsko)
Okresy
Na území Mošonskej župy sa nenachádzalo ani jedno slobodné kráľovské mesto (neskôr municipiálne) či mesto so zriadeným magistrátom.
George Orwell
Španielska občianska vojna
20. mája 1937 bol Orwell postrelený fašistickým ostreľovačom do krku (blízko Huesca), preto musel predčasne opustiť front. Keďže boli spolu s manželkou Eileen zatknutí za členstvo v „Trotskyit“, v júni 1937 opustili Španielsko. Neskôr boli prenasledovaní políciou, ktorá zatýkala všetkých členov POUM. O tomto úseku svojho života pojednáva George Orwell v diele Hold Katalánsku a v eseji Wounded by a Fascist Sniper.
Druhá svetová vojna
Už v roku 1938 ochorel na tuberkulózu.
Počas vojny bol pevne presvedčený, že nastávajúci kapitalistický systém nemá šancu prežiť. Navrhol a obhajoval rozsiahle zoštátnenie majetku, obmedzenie výsad bohatých, obmedzenie maximálnych príjmov, slobodu kolóniám, avšak úplne odmietal stalinistický socializmus.
Orwell písal články do The New English Weekly až do roku 1940. Počas 2. svetovej vojny sa stal členom domobrany a v roku 1941 začal pracovať pre BBC. Tu pracoval na programoch o Indii a Východnej Ázii. Po finančne príťažlivej ponuke prijal miesto v Tribune ako literárny spravodajca. Písal do pravidelnej rubriky „As I Please“.
V roku 1944 Orwell dokončil svoju antistalinistickú alegóriu Zvieracia farma, ktorá patrí k jeho najznámejším dielam. Dielo bolo publikované nasledujúci rok s veľkým úspechom. Po tejto knihe sa Orwell konečne ocitol finančne zabezpečený. Od roku 1945 sa stal vojnovým korešpondentom a neskôr pravidelne prispieval do Manchester Evening News. Bol blízkym priateľom vydavateľa a majiteľa Davida Astora. Orwellove myšlienky ho silno ovplyvňovali a tým menili smerovanie novín.
Do bojov druhej svetovej vojny sa nezapojil kvôli pretrvávajúcej tuberkulóze.
Pred smrťou
Po smrti prvej manželky sa presťahoval na škótsky ostrov Jura a tu napísal jedno zo svojich najvýznamnejších diel 1984, ktoré rovnako ako Zvieracia farma kritizuje totalitný systém. V tomto diele poukázal na to, že totalitárny systém je schopný postupne sa byrokratizovať a ovládnuť civilizáciu.
Len niekoľko mesiacov po svadbe so svojou druhou ženou, 21. januára 1950, zomrel v Londýne na tuberkulózu.
Eseje
Orwellove eseje sa týkajú nielen politiky, literatúry či kultúry, ale komentujú aj život svojej doby v celej jeho pestrosti. Najväčšia časť jeho esejí pochádza z obdobia vojny. Je všeobecne považovaný za najlepšieho anglického esejistu vôbec. Kompletná zbierka jeho esejí vyšla v štyroch zväzkoch Collected Essays, Journalism, and Letters.
Lastovičkovité
Lastovičkovité (Hirundinidae) sú čeľaď vtákov radu vrabcotvaré (Passeriformes). Väčšina rodov z tejto čeľade má slovenské rodové meno lastovička (ich zoznam pozri v článku lastovička).
Sú to drobné hmyzožravé spevavce. Na guľatej hlave je charakteristický krátky, hlboko rozoklaný zobák, prispôsobený k lovu hmyzu počas letu. Krídla majú dlhé, štíhle a zahrotené, s deviatimi letkami. Nohy sú krátke a slabé, členovia tejto čeľade sa po zemi pohybujú len výnimočne. Chvost je obyčajne vidlicovitý. Sfarbenie je u väčšiny druhov zhora tmavé až tmavo lesklé, zospodu je telo biele. Sfarbenie samcov a samíc sa vzájomne nelíši. Väčšina druhov si lepí hniezda z hliny, prilepenej k pevnému podkladu. Niekoľko druhov hniezdi v podzemných norách.
Táto čeľaď je rozšírená takmer vo všetkých teplejších oblastiach sveta, chýba len na Novom Zélande a v časti Oceánie. Tam, kde je v zimnom období nedostatok hmyzu, sú sťahovavé.
Poľská obranná vojna (1939)
Poľská obranná vojna alebo invázia do Poľska začala 1. septembra 1939 a trvala do 5. októbra 1939. Nacistický útok na Poľsko (plán útoku mal označenie Fall Weiss) je považovaný za začiatok druhej svetovej vojny v Európe. 17. septembra 1939 zaútočilo na Poľsko aj ZSSR. Nacistické Nemecko a ZSSR v priebehu tejto spoločnej operácie za jeden mesiac donútili Poľsko ku kapitulácii. Západní Spojenci, ktorí v reakcii na tento akt agresie vyhlásili Nemecku vojnu, však neboli ochotní Poľsku významnejšie pomôcť, pričom mohli využiť fakt, že väčšina nemeckých jednotiek bola sústredená v Poľsku a na poľských hraniciach.
Predohra vojny
Príčinou nového konfliktu v Európe bol jednak fakt, že sa Nemecko nikdy nezmierilo so svojimi územnými stratami v poľskom priestore, ktoré muselo akceptovať po porážke v prvej svetovej vojne, jednak Hitlerova myšlienka, že treba rozšíriť nemecký „životný priestor“ v Európe smerom na východ. Niektorí historici poukazujú na fakt, že poľská vláda sa zjavne spoliehala na záruky západných Spojencov a v mnohých ohľadoch sa chovala voči nemeckej menšine a v otázke Gdanska nediplomaticky a skôr podporovala vojnové vášne.
V marci 1939 nacistické Nemecko celkom zlikvidovalo Česko-Slovensko, po tom, čo obsadilo Čechy a Moravu a Slovensko, ktoré sa v kritickej situácii oddelilo prijalo pod svoju ochranu, čo znamenalo, že krajina musela do značnej miery nasledovať svojho ochrancu najmä v zahraničnopolitickej oblasti. Západné mocnosti sa tak len utvrdili v mienke, že Nemecku, ktoré hlásalo, že po pričlenení Sudet, už v Európe nebude mať ďalšie územné nároky, nie je možné dôverovať.
5. januára 1939 Hitler oficiálne požiadal Poľsko o navrátenie slobodného mesta Gdansk a povolenie postaviť diaľnicu tzv. poľským koridorom až ku Gdyni. Poľsko tieto návrhy odmietlo. 21. marca sa nemecká žiadosť opakovala v omnoho ostrejšom tóne, no bola o 4 dni neskôr Poliakmi opäť zamietnutá. V tej istej dobe sa britský premiér Chamberlain vyjadril, že v prípade ohrozenia Poľska bude Spojené kráľovstvo stáť po jeho boku. 28. apríla Nemecko vyhlásilo nemecko-poľskú dohodu o neutralite z roku 1935 za zrušenú. Francúzsko a Británia, následne vyslali do ZSSR svojich zástupcov, aby rokovali s Molotovom aj Stalinom o prípadnej obrane pred nemeckým útokom. Tie stroskotávali najmä na neochote Poľska povoliť vstup sovietskych jednotiek na svoje územie i v prípade, že by tam vkročili ako ich spojenec. Diplomatické rokovania však neviedli k úspechu a Nemcom, ktorí sa obávali bojov na dvoch frontoch, sa podarilo 23. augusta 1939 uzavrieť dohodu na úrovni ministrov zahraničných vecí medzi Molotovom a Ribbentropom. Pakt o neútočení medzi ZSSR a Nemeckom mal tajné dodatky, v ktorom si oba štáty v podstate rozdelili územie Poľska a vyčlenili územie budúcich záujmov v Európe.
Pohnútky Sovietskeho zväzu uzavrieť spojenectvo s nacistami v tej dobe vychádzali z neschopnosti dohody s Francúzskom, Britániou a Poľskom, ale i Stalinovej snahy upevniť si čo najviac svoje strategické pozície. Zjednodušene možno povedať, že zatiaľ čo západné krajiny dúfali, že sa im do vojny proti Nemecku podarí zatiahnuť Sovietsky zväz, Stalin dúfal, že sa vojne proti Nemecku podarí vyhnúť a prežiť boje medzi Nemeckom a Spojencami bez ujmy. Situáciu komplikovali i udalosti na Ďalekom východe, kde sa v auguste 1939 rozhoreli boje medzi ZSSR a cisárskym Japonskom pri Chalchyn Gole. Japonsko bolo nemeckým spojencom. Podpísanie dohody v spolupráci s Nemeckom by preto malo logicky viesť i k mieru s Japonskom.
Udalosti pred inváziou
Rozpínavosť Poľska sa prejavila v okróbri 1938, kedy obsadili Poľské jednotky severné obce Slovenska. Podľa pôvodného Hitlerovho plánu malo k invázii dôjsť 26. augusta skoro ráno (o 04.00). 25. augusta sa začali nemecké jednotky presúvať do východných postavení. V ten istý deň sa ale predstavitelia Veľkej Británie odhodlali podpísať dlho očakávanú písomnú garanciu Poľska, v ktorej sa zaviazali k spojenectvu v prípade nemeckého útoku, čím sa pridali k Francúzom, s ktorými mali Poliaci takúto zmluvu z roku 1921. To Hitlera prekvapilo. Tiež očakával podporu od Mussoliniho, od ktorého žiadal zásobovanie naftou a mal v pláne tiež záškodnícku akciu (prepadnutie vysielača), ktorá by ospravedlnila vyhlásenie vojny. Rozkaz k útoku preto ešte 26. odvolal. Rozkaz sa ale k niekoľkým malým, prevažne vzdialeným záškodníckym jednotkám nedostal, a preto sa druhého dňa odohráva niekoľko drobných pohraničných incidentov. Jedným z nich bol aj Jablunkovský incident na poľsko-česko-slovenskej hranici (záškodníci vyrazili na akciu z Čadce, teda územia vtedajšieho Slovenského štátu).
Poľsko, ktoré už od jarných mesiacov postupne mobilizovalo armádu, preto s koncom augusta (29. 8. rozkaz ministra obrany Józefa Becka) vyhlásilo všeobecnú mobilizáciu. Potom bola ale na nátlak západných spojencov, ktorí sa chceli vojne vyhnúť za každú cenu, odvolaná. Zmätok, ktorý tento akt spôsobil, mal za následok, že poľská armáda mala v dobe nemeckého útoku (ku ktorému došlo druhého dňa) zmobilizovaných len 65 % svojich síl.
V noci na 31. augusta prečítal Ribbentrop britskému veľvyslancovi 16 nemeckých požiadaviek. Veľvyslanec ich žiadal v písomnej forme aby ich mohol odovzdať poľskej vláde. Ribbentrop to odmietol s odôvodnením, že poľská strana nebola ochotná vyslať v stanovenom termíne do polnoci 30. augusta splnomocneného vyjednávača. Keď sa potom 31. 8. dostavil k Ribbentropovi poľský veľvyslanec Lipski s odpoveďou, že poľská strana je ochotná rokovať, Ribbentrop tvrdil, že nemá príslušné splnomocnenie. Cieľom Ribbentropa bolo zachoval si u západných štátov dobrú povesť. Hitler vydal rozkaz na začiatok invázie a zároveň bola odvysielaná správa, že Poľsko odmietlo nemecký návrh na rokovania. Hitler nazval túto vojnu „obrannou“, pretože vraj išiel brániť Nemcov na poľskom území.
Plány strán
Poľsko bolo rozhodnuté brániť sa útoku a počkať na pomoc od západných Spojencov. Evidentne nepočítalo s útokom zo strany ZSSR. Nemecko hodlalo využiť nevýhodné rozloženie poľského územia a vytvoriť dvojité kliešte so svojimi jednotkami rozmiestnenými vo Východnom Prusku a v Nemecku. Vnútorné čeľuste sa mali spojiť na rieke Visla s cieľom obkľúčiť hlavné sily poľskej armády, vonkajšie, ktoré mali zabezpečiť motorizované jednotky, sa mali spojiť na rieke Bug a znemožniť možnosť úniku. Sovietsky zväz plánoval neupozorňovať na seba a pridať sa až neskôr, čo malo odstrániť politické problémy a vojenské straty spojené s útokom (vzhľadom k predchádzajúcej porážke v sovietsko-poľskej vojne mal Stalin k poľskej armáde značný rešpekt). Nečakane rýchly postup Nemecka, Sovietsky zväz zaskočil a Stalin musel neskôr útok urýchliť. Svoj vpád odôvodnil ochranou ruského, bieloruského a ukrajinského obyvateľstva pred nemeckou okupáciou, lenže preukázaným faktom je, že tam kde to malo význam spolu sovietske a nemecké jednotky ochotne spolupracovali a že útok bol s Nemeckom predtým dohodnutý. Zámienkou k napadnutiu Poľska mali byť pohraničné incidenty na nemecko-poľských hraniciach. Nemci svoj vpád odôvodnili údajným poľským prepadom vysielačky v Gliwiciach, ktorý sa uskutočnil 31. augusta 1939. Podľa nemeckej propagandy rádiostanicu vo večerných hodinách prepadli poľskí vojaci, ktorí mali povraždiť ich posádku a poškodiť stanicu. V skutočnosti prepad uskutočnili nemeckí agenti Sicherheitsdienstu prezlečení do poľských uniforiem.
Nemecké jednotky
Útoku sa zúčastnili dve skupiny armád s nasledovnými plánmi :
Skupinu armád Sever pod velením generálplukovníka Fedora von Bocka tvorili Skupinu armád Juh pod velením generálplukovníka Gerda von Rundstedta tvorili Skupina armád Juh tiež kontrolovala slovenské jednotky, ktorých útok z juhu mal za cieľ odvrátiť pozornosť.
Začiatok invázie
right|thumb|1. september – [[Tretia ríša|Nemeckí vojaci prechádzajú hranicou do Poľska]] Prvým aktom vojny bol nálet na poľskú obec Wieluń 1. septembra okolo 04.40. Nemci pri nálete zničili asi 75 % mesta a zabili takmer 1 200 ľudí, hlavne civilistov. Asi o päť minút neskôr, nemecká bojová loď Schleswig-Holstein spustila paľbu na poľské pozície na Westerplatte v slobodnom meste Gdansk na brehu Baltského mora. Okolo 8. hodiny nemecké jednotky, stále bez oficiálneho vyhlásenia vojny, zaútočili pri meste Mokra. Začali sa pohraničné boje. V priebehu dňa Nemci zaútočili pozdĺž západnej a severnej hranice krajiny. Luftwaffe začala bombardovať viaceré mestá. Hlavný nemecký nápor smeroval cez hranice priamo na východ. Pomocné útoky boli vedené z Východného Pruska a územia Slovenska na juhu. Tu sa bojov zúčastnila slovenská armáda Bernolák. Tieto tri smery sa mali spojiť v oblasti Varšavy.
Veľká Británia a Francúzsko tentokrát po formálnej stránke nezaváhali a 3. septembra 1939 vyhlásili Nemecku vojnu. Faktom však bolo, že tieto krajiny nemali schopnosť sa do vojny dostatočne rýchlo aktívne zapojiť. Zatiaľ čo letecká vojna a námorná vojna začala prakticky okamžite, pozemné vojská západných Spojencov sa zatiaľ iba formovali. Spojené kráľovstvo nebolo schopné zhromaždiť väčšie sily ako bol malý expedičný zbor, ktorý bol odoslaný do Francúzska. Zastarané mobilizačné mechanizmy francúzskej armády sa rozbiehali tiež príliš pomaly. Navyše hlavná francúzska vojnová doktrína sa spoliehala na defenzívnu taktiku, takže nebola schopná Poľsku efektívne pomôcť.
Francúzska armáda sa pokúsila dostať na Poľské územie a spomaliť tak nemecký postup, začala operáciu Cár s asi 9 divíziami, ich útok nakoniec skončil neúspešne a tak západní Spojenci Poliakom vôbec nepomohli. Toto obdobie bojov na západnom fronte sa označuje ako čudná vojna.
Pád poľskej obrany
right|thumb|Pouličné boje Poľská armáda zúfalo bojovala, ale v situácii, v akej sa ocitla, nebol úspešný odpor možný. Poľské vojská sa v dobe, keď bola krajina napadnutá, nestihli ani plne zmobilizovať a zaujať určené pozície. S veľkým nasadením bojovalo poľské letectvo. Poliaci však mali značné problémy s narušeným zásobovaním. Nakoniec asi 98 strojov uniklo do neutrálneho Rumunska, takže do 14. septembra mali Poliaci len 54 bojaschopných lietadiel.
Do 3. septembra, kedy Günther von Kluge na severe dosiahol rieku Vislu, Georg von Küchler prenikol až k rieke Narew, obrnené jednotky Walthera von Reichenau prekročili rieku Warta. Už o dva dni neskôr bolo jeho ľavé krídlo v tyle poľských vojsk pri Lodži a pravé v Kielcoch. 8. septembra jeho tankový zbor dosiahol predmestie Varšavy, pričom postúpil 225 kilometrov. Ľahké divízie von Reichenauoveho pravého krídla dosiahli Vislu medzi Varšavou a Sandomierzom do 9. septembra, kým List bojoval na rieke San pri meste Przemyśl. V rovnakom čase Guderianov XIX. zbor na čele jednotiek 3. armády prenikol cez Narew a zaútočil na poľské postavenia na rieke Bug, čím sa mu podarilo uzavrieť obkľúčenie okolo Varšavy.
Posledný odpor a vstup Sovietskeho zväzu
left|thumb|Stretnutie nemeckých a sovietskych jednotiek thumb|Kráľovský zámok vo Varšave – požiar vypukol po nemeckej delostreľbe 17. septembra 1939 9. septembra sa ťažko skúšaná poľská armáda pokúsila o posledný útok. Časť vojsk poľskej armády Poznaň zaútočila proti ľavému krídlu nemeckej skupiny armád Juhu s úmyslom zastaviť jej postup a prebiť sa k hlavnému mestu a podporiť jeho obranu. Spočiatku dokázal prudkým úderom rozvrátiť a ťažko poškodiť nemeckú 8. armádu, ale nepriateľ proti nemu rýchlo nasmeroval väčšinu kapacít Luftwaffe a takmer tretinu vojsk skupiny armád Juh. Keď potom hneď na Kutrzebove sily zaútočila i skupina armád Sever, bolo rozhodnuté. K Varšave sa podarilo dostať len malému počtu jednotiek, ktoré mali pôvodne posilniť jej obranu. V tejto dobe sa už zvyšky všetkých západných armád pokúšali prebiť sa na východ a v súlade s rozkazmi veliteľa poľskej armády Edvarda Rydz-Śmigłyho posilnili obranu Varšavy a vytvorili obrannú líniu na riekach Visla a San. Ich šance boli minimálne a definitívne zhasli 17. septembra, keď sa Sovietsky zväz v súlade s tajnými dohodami pridal k útoku a napadol Poľsko z východu.
Sovietske vojská napadli Poľsko v dvoch hlavných smeroch. Severne od Pripiaťských močiarov zo smeru Minsk na Bialystok a Brest-Litovsk útočil bieloruský front M. Kovaľova a južne od Pripiaťských močiarov útočili jednotky ukrajinského frontu S. Timošenka v smere Ternopoľ-Ľvov a Stanislavov-Sanok. Dovedna mali tieto jednotky 7 armád a celkovú silu 450 000 až 1 milión vojakov.
Poľská vláda i časť velenia utieklo z krajiny. 28. septembra kapitulovala Varšava, 29. septembra pevnosť Modlin, 2. októbra obrancovia Helskej kosy. Ako posledné jednotky kladúce organizovaný odpor sa vzdali oddiely generála Kleeberga – 5. októbra.
Následky
thumb|Hraničná čiara medzi nemeckými a sovietskymi vojenskými jednotkami po ich spoločnej invázii do Poľska v septembri 1939 Nemecko 8. októbra pričlenilo západné časti Poľska k Tretej ríši. Vo zvyšku Nemcami držanej časti krajiny vznikol tzv. Generálny gouvernement.
Za druhej svetovej vojne zahynulo zhruba 5 600 000 poľských občanov (niektoré zdroje uvádzajú 6 miliónov), z toho bolo 3 000 000 obetí židovského holokaustu, 400 tisíc mŕtvych či zavraždených poľských vojakov a 2 200 000 civilistov.
Teror
Už pri útoku na Poľsko sa Nemci dopustili vojnových zločinov jednak bombardovanie civilného obyvateľstva a utečencov, jednak vraždenie poľských vojnových zajatcov. Napríklad len od 1. septembra do 26. októbra 1939 vykonali Nemci 764 hromadných popráv poľských zajatcov.
Po obsadení Poľska Nemci voči Poliakom začali brutálny politický teror, odnárodňovanie a germanizáciu. Najhoršie zločiny boli uskutočnené jednotkami SS-Totenkopfverbände a Einsatzgruppen. Dochádzalo k popravám poľských vojakov i civilných osôb, zvláštna pozornosť však bola venovaná poľskej vyššej vrstve a poľskej inteligencii. V rámci „Operácie Tannenberg,“ ktorá sa týkala likvidácie poľskej elity, bolo do 25. august 1939 zavraždených 2024 tisíc Poliakov. Po nej nasledovala akcia „Inteligencia“, pri nej bolo zabitých cez 40 tisíc poľských intelektuálov. Nemecká okupačná moc zaviedla v Poľsku, resp. v Generálnom gouvernmente a na okupovaných poľských územiach politiku teroru, pričom predvádzali hromadné verejné popravy, ktoré mali zastrašiť ostatných obyvateľov. Samostatnou kapitolou boli exekúcie poľských roľníkov a ničenie poľských dedín. Nemci tiež uskutočnili odsun poľských obyvateľov na východ, pričom bolo zo svojich domovov vysťahovaných asi 100 000 Poliakov. Poliaci boli tiež vo veľkej miere nasadzovaní na nútené práce, pri ktorých mnoho z nich zahynulo. Ešte horšie než samotní Poliaci na tom boli príslušníci židovskej menšiny v Poľsku, ktorí boli najprv zhromaždení v getách a neskôr likvidovaní počas akcie Reinhard.
V Sovietmi obsadenej časti krajiny panoval teror tak isto ukrutný, ako v tej nemeckej. Tragický osud postihol zajatých poľských dôstojníkov a príslušníkov inteligencie, ktorí boli zavraždení v priebehu roku 1940. Masové popravy sa stali známe ako Katyňský masaker, odohrali sa vo viacerých zajateckých táboroch, najmä vo Smolenskej oblasti.
Selman Waksman
Životopis
Skúmal prevažne organizmy žijúce v pôde. Objavil významné antibiotikum známe ako streptomycín. Jeho práca však viedla k objavom ďalších najmenej dvanástich antibiotík (napr. neomycín, candicidin a ďalších) a k založeniu vedeckého inštitútu Waksman Institute of Microbiology, ktorý sa nachádza v Busch campus na Rutgers University v meste Piscataway, New Jersey, USA.
V roku 1950 bol ocenený Leeuwenhoekovou medailou a od roku 1952 je držiteľom Nobelovej ceny za fyziológiu alebo medicínu za objav streptomycínu, prvého účinného antibiotika proti tuberkulóze.
Je tiež autorom alebo spoluautorom niekoľkých mikrobiologických diel a publikácií.
Prieťah vznietenia
Prieťah vznietenia (tiež „zážihu“ alebo „zapaľovania“) alebo oneskorenie zápalu (tiež „zážihu“) je najmä v súvislosti s motormi čas, ktorý uplynie od okamihu vstreknutia čiastočky paliva do dostatočne zahriateho vzduchu po okamih, keď začne čiastočka horieť.
Čím je prieťah vznietenia väčší, tým má motor vyššiu strmosť nárastu tlaku v spaľovacom priestore, preto je snaha používať palivá s krátkym prieťahom vznietenia. Schopnosť vznietenia palív pre vznetové motory sa posudzuje cetánovým číslom. Zápalnosť paliva stúpa s rastúcim cetánovým číslom.
Prieťah vznietenia trvá 1 až 4 ms, resp. v piestových spaľovacích motoroch 15-25 ° otočenia kľukového hriadeľa.
Deje počas prieťahu vznietenia
V čase prieťahu vznietenia prebieha fáza fyzikálnej a chemickej prípravy čiastočiek paliva. Palivo sa zohrieva, odparuje, zmiešava so vzduchom a podlieha chemickým zmenám, ktorých výsledkom je samovznietenie a následné spaľovanie, ktoré sa prejaví viditeľným nárastom tlaku.
Vplyvy na prieťah vznietenia
Prieťah vznietenia priaznivo ovplyvňujú (znižujú) okrem cetánového čísla aj nasledovné parametre, pretože zrýchľujú vyššie uvedené deje:
Jednopohlavnosť
Jednopohlavnosť alebo unisexualizmus môže byť:
Technická analýza
Technická analýza je spôsob analýzy aktív (komodít, akcií atď.) s cieľom predikcie budúceho vývoja ich cien prostredníctvom rôznych technických metód. Technický analytik sa nezameriava na fundamentálne údaje (napr. predpoveď počasia pre komodity, stav zásob, P/E ratio, predpokladané zvýšenie/zníženie výnosov podniku atď.), ale svoju pozornosť sústreďuje takmer výlučne na cenový graf, jeho tvar a rôzne indikátory odvodené z cien podkladového aktíva a tiež objemu uskutočnených obchodov. Vychádza pri tom z myšlienky, že všetky informácie, ktoré by mohli mať vplyv na budúci vývoj ceny aktíva, sa v danom grafe už nejakým spôsobom prejavili, keďže mnoho ľudí malo tieto správy oveľa skôr, ako prenikli na trh. Takéto informácie, ktoré môžu významne vplývať na cenu, majú pred väčšinou obchodníkov k dispozícii napr. meteorológovia, manažéri podnikov, politici atď. Ich reakcia (nákup alebo predaj aktíva) sa v danom grafe pravdepodobne už nejakým spôsobom odrazila a včasným zachytením takéhoto signálu, je možné maximalizovať zisk technického obchodníka.
Pri technickej analýze skúmajú analytici dve základné časti. Sú to:
Paterny (obrazce, formácie)
Paterny sú rôzne obrazce v grafe daného aktíva, ktoré predznačujú pravdepodobný budúci vývoj ceny – jej vzrast alebo pokles. Nie sú 100%-né, avšak zvyšujú pravdepodobnosť, že po vytvorení konkrétneho patternu bude buď cena pokračovať vo svojom trende, alebo naopak, predznačuje, že sa trend zmení na opačný. Medzi takéto obrazce v grafe patria napr.: hlava a ramená, obrátená hlava a ramená, dvojitý vrchol, dvojité dno, trojuholníkové formácie, okrúhly vrchol, okrúhle dno, supporty (podpora), rezistencie (odpor), trendové čiary, kanály atď.