cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Náboženstvo v Byzantskej ríši
Náboženstvo v justiniánskom a predobrazoboreckom období
Známa je justiniánska kodifikácia práva, ktorá neskôr dostala názov Corpus iuris civilis. Okrem rímskeho civilného a verejného práva obsahovala aj normy cirkevného, či náboženského charakteru. Justiniánske normy sankcionovali vyznávanie neortodoxného kresťanstva i ďalších vierovyznaní, ako aj ateizmus. V roku 531 dokonca cisár prikázal i pod nátlakom krstiť pohanské rodiny a prísne zakázal apostázu k pohanstvu. Zakázaný bol rovnako prestup od kresťanstva k judaizmu a teologické dišputy, ktoré by narúšali verejný pokoj boli chápané ako trestný čin proti cisárovmu majestátu. Medzi ďalšie skutky patriace k náboženským trestným činom patrila svätokrádež, či zneuctenie náboženstva (pohanmi, ale aj v rámci kresťanstva napríklad aj simóniou). Naopak zmierlivo cisár pristupoval k monofyzitom (resp. miafyzitom), ktorí mali podporu cisárovnej Theodory. Pod vplyvom cisárovnej, do ktorej bol Justinián vášnivo zaľúbený, bolo v roku 532 zastavené ich prenasledovanie a novou cisárskou politikou bola snaha o dosiahnutie zmieru medzi stranami. Usporiadané diskusie však výsledok nepriniesli. V marci 533 sa cisár pokúsil situáciu vyriešiť vydaním vlastného vyznania viery, ktoré bolo pokusom podobným Zenónovmu Henotikonu a ktoré takisto nedosiahlo žiaden výsledok.
Tri kapitoly
O druhý pokus nastolenia zmieru medzi stranami sa cisár pokúsil niekedy v rokoch 543/544, keď vydal edikt odsudzujúci niektoré spisy východných učencov Theodora z Mopsuestie, Theodoreta z Kýru a Iba z Edessy nazvané tri kapitoly (tria kefalaia, tres capituli). Justinián, ktorý spisy označil za nestoriánske očakával, že tento krok poteší ako ortodoxných kresťanov, tak i monofyzitov. Hoci oba smery nestoriánstvo odsudzovali, považovali jeho otázku za vyriešenú a na cisárovo konanie nazerali s nedôverou. Daní teológovia podľa Chalcedónskeho koncilu ani neboli vyslovenými prívržencami nestorianizmu. Justiniánovi niektorí biskupi navyše vytýkali, že kapitoly odsúdil bez zvolania synody alebo cirkevného referenda, ako bolo zvykom. Kým východných biskupov Justinián i vďaka nátlaku dokázal presvedčiť, proti odsúdeniu spisov sa postavil západný klér a pápež Vigilius.
Konštantínopolský patriarcha Ménas, ktorý bol k Justiniánovmu plánu presvedčený bol dokonca dočasne exkomunikovaný. Justinián preto pápeža internoval v Konštantínopole, kde ho donútil k zmiereniu sa s patriarchom a k súhlasu s jeho ediktom. 11. apríla 548 pápež vydal Iudicatum, v ktorom tri kapitoly zavrhol, no už o dva roky svoj výnos na nátlak západných biskupov odvolal. Spor sa vyostril a pápež dokonca zo strachu hľadal azyl v chrámoch (najprv v Konštantínopole, následne utiekol až do maloázijského Chalcedónu). Situáciu mal vyriešiť v roku 553 zvolaný Druhý konštantínopolský koncil. Koncilom cisár pápeža prinútil, aby tri kapitoly odsúdil, čím dosiahol vrchol svojej cézaropapistickej politiky teokratického absolutizmu.
Justiniánova vláda bola pre východné kresťanstvo zlomovým bodom aj v architektúre. Začala sa rozvíjať nová chrámová architektúra reprezentovaná novými stavbami so štvorcovým pôdorysom a kupolovými strechami. Medzi najvýznamnejšie stavby patrili konštantínopolské chrámy Hagia Sofia, Hagia Irena, či Chrám svätých Apoštolov. (viac pozri byzantské umenie v justiniánskom a hérakleianskom období) Justiniánova vláda znamenala aj vznik raného byzantského obradu a za Justiniánovej vlády bol taktiež na Východe uzákonený povinný celibát biskupov (544), ktorý neskôr potvrdil aj Trulánsky koncil.
Úpadok ríše
Nový cisár Fókas bol horlivým zástancom ortodoxie a kruto prenasledoval ako monofyzitov (miafyzitov), tak aj Židov, čím si znepriatelil obyvateľstvo východných provincií i patriarchov v Alexandrii a Antiochii. Fókova neobľúbená vláda vyústila do série revolt proti nemu a znovu sa otvoril aj perzský front. Husrav II. využil prevrat proti Maurikiovi ako vhodnú zámienku pre porušenie mieru a vtrhol na byzantské územie. Cisár nebol schopný proti Peržanom vytvoriť dokonalú obranu a ríša musela čeliť dlhodobým výpadom Peržanov až po západné brehy Anatólie. Peržania postupne obsadili väčšinu východných monofyzitských oblastí.
V zložitej situácii, keď ríšu ťažili avarské a slovanské kmene na Balkáne a Peržania v Ázii, sa moci ujal Herakleios, ktorého na trón dosadil jeho rovnomenný otec, správca Kartáginského exarchátu. Spočiatku sa Byzantíncom na Východe nedarilo a v roku 618/619 dokonca padla egyptská Alexandria. Už pred tým bol vyplienený Jeruzalem a Peržania sa dokonca zmocnili relikvie Kristovho kríža.
Situácia sa začala obracať začiatkom 20. rokov 7. storočia. Dočasne bol uzavretý mier s Avarmi a vďaka finančnej podpore od cirkvi dokázal cisár zorganizovať armádu na východné ťaženie. Už v roku 622 sa Herakleiovi podarilo prebojovať až do Arménska a toto ťaženie býva neraz označované ako prvá svätá vojna proti neveriacim. O rok neskôr sa Byzantínci dokonca zmocnili perzského náboženského sídla Gaznaku. Vojna však pokračovala a znovu sa obnovila aj avarská ofenzíva, čo znamenalo ústup byzantských vojsk z Východu. Kulmináciou sporov bolo veľké obliehanie Konštantínopola v roku 626, ktorého sa zúčastnili Avari, Slovania i Peržania. Mesto, ktoré bolo v tom čase pod správou patriarchu Sergia a patricija Bona bolo chránené len slabou posádkou a obyvateľmi.
Vďaka silným hradbám a odhodlaniu obyvateľov, ktorí sa zasvätili Bohorodičke (v tomto čase niekedy podľa tradície vznikol aj Akatist k Bohorodičke), však mesto útokom odolávalo. Patriarcha Sergius každý deň konal na hradbách procesie, pričom pred obrancami niesol po celom obvode hradieb ikonu Bohorodičky. Po sérii nezdarov nakoniec útočníci obliehanie vzdali. Cisár na východe uzavrel medzitým spojenectvo s Chazarmi zo stepí a chystal sa na kľúčový útok do Mezopotámie. Neúspech obliehania Konštantínopola, vnútorné sváry v Perzskej ríši, úpadok moci Avarov, ako aj Herakleiova ofenzíva nakoniec znamenali kapituláciu Peržanov a opätovné obnovenie byzantskej moci na Východe.
náhľad|Pápež [[Honorius I., mozaika v apside chrámu Sant'Agnese fuori le mura (Bazilika svätej Agnesy za hradbami) v Ríme|vľavo]]
Monoenergizmus a monotheletizmus
Znovunadobudnutie východných monofyzitských území opätovne otvorilo otázku Kristovej prirodzenosti. Herakleios sa snažil jednotu ríše posilniť nájdením kompromisu, ktorý by bol prijateľný oboma stranami. Podporou mu v tomto bol konštantínopolský patriarcha Sergios, ktorý pochádzal zo Sýrie. Ich riešením bola dogma, ktorá získala názov monoenergizmus. Podľa jej prívržencov mal mať Kristus dve prirodzenosti, no len jednu energiu - pôsobiacu silu. Smer podporil pápež Honorius I. i alexandrijský patriarcha Kyros, avšak celkové uznanie nezískal (z monofyzitov úniu akceptovali len severiáni).
Moslimská expanzia
náhľad|[[Trulánsky koncil, Ilustrovaná kronika Ivana Hrozného]] Po tom, čo prorok islamu Mohamed zjednotil arabské kmene, započal novovzniknutý štát ešte za jeho života podnikať nájazdy do Perzie a Byzancie. Arabské útoky následne ešte viac prerástli za vlády Mohamedovho nástupcu Abú Bakra a od roku 634 začali pripomínať inváziu. Ich snahy vyústili vo veľkej porážke Byzancie v bitke pri Jarmúku (636), následkom ktorej kalifát poľahky obsadil Palestínu a Sýriu. Začiatkom 40. rokov 7. storočia dokonca moslimovia rozvrátili Perzskú ríšu, odvekého nepriateľa Byzancie. V roku 642 padla Alexandria a Byzancia prišla o dovtedajšiu obilnicu Egypt. Arabské úspechy boli podporené nelojálnosťou miestneho monofyzitského obyvateľstva voči ortodoxnej ríši. V Araboch videli záruky slobodného vyznávania svojej viery. Do konca 7. storočia ovládli Arabi celú severnú Afriku a v Ázii sa hranica udržala na pohoriach juhovýchodnej Anatólie.
V krajine sa stratou sýrskych a koptských území posilnil grécky a ortodoxný prvok. Byzancia sa aspoň dočasne stala nábožensky homogénnejšou. Naďalej sa síce prerokovávala idea monotheletizmu, no cisár Constans II. stratil záujem ďalej viesť diskusie a v roku 648 vydal vyhlášku Typos, ktorou zakázal diskusie na túto tému. Nariadenie avšak nebolo rešpektované a monotheletizmus bol odsúdený na Lateránskej synode v roku 649. Cisár proti odporcom náuky, ktorí naďalej protestovali zakročil a pápež Martin I. či východný teológ Maxim Vyznávač boli dokonca vyhnaní a v exile aj zomreli. Vplyv náuky ale postupne upadal a ďalší cisári už nemuseli pre stratu východných oblastí hľadať zmier. Naopak, aby si uchoval vplyv na Západe, Konštantín IV. ideu monotheletizmu zatratili a na treťom koncile v Konštantínopole v roku 681 úplne odsúdili. Koncil tiež odsúdil štyroch konštantínopolských patriarchov a pápeža Honoria, ktorí monotheletizmus podporovali. Po tomto koncile sa na čas zlepšili naštrbené vzťahy medzi cisármi a pápežom.
Nový stav na Východe, neustále vojenské nebezpečenstvá i zmena hraníc a spoločnosti znamenali, že byzantská cirkev musela čeliť viacerým novým otázkam, ktoré sa snažila vyriešiť na Trulánskom koncile v roku 692 v Konštantínopole. Východná cirkev koncil považuje za súčasť šiesteho ekumenického snemu, biskupi zo Západu sa koncilu nezúčastnili a Západ ho neuznáva. Snem sa niesol v duchu autonomistických snáh východnej cirkvi a bola na ňom zopakovaná požiadavka prvenstva konštantínopolského patriarchátu po Ríme. Odmietnutý bol aj všeobecný celibát kňazov typický pre Západ, zároveň sa však zakázal druhý sobáš kňazov. Výsledkom koncilu bolo prijatie 102 kánonov, disciplinárnych nariadení, ktoré platia v pravoslávnej cirkvi čiastočne dodnes. Nová situácia nastala aj na Balkáne, kde sa k slovanským kmeňom pridali pohanskí Bulhari, ktorí si na bývalom byzantskom území založili Prvú bulharskú ríšu.
V roku 711 sa v Byzancii uskutočnilo vojenské povstanie a na trón sa dostal Filippikos Bardanes, ktorý bol horlivým prívržencom monotheletizmu. Jedným z jeho raných rozhodnutí preto bolo, že na synode zrušil ustanovenia Tretieho konštantínopolského koncilu, čo vyvolalo značné ochladnutie pápežsko-byzantských vzťahov. Šlo však len o krátku kapitolu, pretože v roku 713 bol však Bardanes z trónu odstránený a Anastasios II. obnovil znovu ortodoxiu. Po Anastasiovi II. sa v zložitej situácii naplnenej bojmi s Arabmi panovníkom stal Theodosios III. a následne Lev III., zakladateľ Sýrskej dynastie. Spolu s novou dynastiou sa v krajine započala aj nová etapa náboženských dejín, ktorá bola spojená s bojom o uctievanie ikon.
Obdobie obrazoboreckých kríz (Sýrska a Amorijská dynastia)
náhľad|Konštantínopolský patriarcha [[Germanos I., prívrženec ikonodulského tábora bol v roku 730 odstránený z patriarchálneho stolca cisárom Levom V.]] O príčinách a podstate byzantského obrazoborectva sa viedli rozsiahle diskusie a štúdie, v ktorých sa preskúmaval vplyv jednotlivých faktorov na obrazoborecké hnutie. Ikony sa tešili v Byzantskej ríši značnej obľube a neraz im bola pripisovaná zázračná moc. Proti uctievaniu ikon minimálne z prvotného hľadiska však vystupoval biblický zákaz uctievania idolov a modiel. Názory smerujúce proti uctievaniu ikon neboli v Byzancii 8. storočia nové, no nikdy pred tým nevyvolávali toľko rozporov. Podľa niektorých názorov a byzantských prameňov mal istý vplyv na jeho rozvoj moslimský odpor k znázorňovaniu Boha. Iný dôvod hľadali odborníci v ideologicko-duchovnej sfére. V období neúspechov Byzancie na frontách a v období prírodných katastrof, hľadali Byzantínci príčiny neúspechu kresťanskej Kristovej ríše. Jedinou ideologicky prípustnou odpoveďou na túto otázku bolo, že Boh krajinu, ktorá nedodržiavala jeho prikázania a vracala sa k pohanskej idolatri opustil. Ďalšou príčonou, ktorú niektorí učenci zvažovali boli ekonomické dôvody (cirkevné statky). Jednoznačne proti uctievaniu ikon sa začiatkom 8. storočia vyslovilo niekoľko maloázijských biskupov.
Nový impulz v tomto smere bol v 20. rokoch 8. storočia vyslaný z okolia cisára Leva III., a názor si čoskoro osvojilo mnoho ďalších zástancov. Významnými podporovateľmi idey boli maloázijské vojská. Vplyv na rozvoj tohto postoja na vidieku mohol iste mať aj rozvoj dualistického paulikánstva. Počiatočný vývoj vzniku obrazoboreckého hnutia bol opatrný. Už v roku 726 sa cisár ohradil proti uctievaniu ikon a nechal odstrániť ikonu Krista z cisárskej brány v Chalke, čo v meste vyvolalo značné pobúrenie. Samotné obdobie obrazoborectva započalo až ediktom z roku 730, ktorý prikázal odstrániť ikony z verejných miest. Aby to bolo možné, vynútil si cisár ešte pred tým odstúpenie ikonodulského patriarchu Germana I. Započala sa nová fáza uplatňovania cézaropapistickej politiky, ktorá v obrazoboreckých krízach dosiahla vrchol.
Nová náboženská politika byzantskú spoločnosť dlhodobo rozdelila na dva tábory - obrazoborecký (ikonoklastický) a ikonodulský (uctievači ikon). Odsúdenie uctievania ikon si okamžite našlo odporcov aj v osobách pápežov Gregora II. a Gregora III., ktorí cisárovu politiku odsúdili. Ako odozvu na pápežský nesúhlas cisár následne odňal juhotalianske regióny z pápežskej jurisdikcie a prisúdil ich konštantínopolskému patriarchovi. Ďalším vážnym protivníkom novej politiky boli kláštory a radikálne mníšstvo, ktoré odporovalo proti zásahu cisárskej moci do cirkevných vecí. Spor medzi nimi a cisárom neraz vyústili do zákrokov proti kláštorom hromadiacim bohatstvo a ikony, no o plne systematické ťaženie proti nim nikdy nešlo.
náhľad|Obrazoborci na príkaz [[Konštantín V. (Byzantská ríša)|Konštantína V. ničia ikonodulské chrámy, iluminácia z Manassovej kroniky, 14. storočie]] vľavo|náhľad|[[Ján Damaský, ikona]] Proti ikonoklazmu podporovanému cisárom mohli ikonoduli bojovať najmä teoreticky a prvé pokusy o obranu ikon možno badať už u patriarchu Germana. Významným teológom v tomto smere bol následne najmä Ján Damaský vychádzajúci z platónskej filozofie. Ikona podľa neho nie je umelecké dielo či modla, ale skutočný odraz nadpozemskej skutočnosti vyjavený ako symbol. Vďaka dvojitej prirodzenoti Krista je podľa neho možné zobraziť aj Boha. Ten, kto odmieta možnosť zobrazenia Krista upadá do monofyzitskej herézy. Damaský nadviazal tiež na učenie patriarchu Germana, podľa ktorého mali ikony výchovnú funkciu. Ikony podľa Damaského tvoria prostredníka medzi Bohom a človekom.
V roku 741 nastúpil na trón Konštantín V. Kopronymos, počas ktorého vlády zažilo obrazoborectvo najväčší rozmach. Pri nástupe síce musel potlačiť povstanie ortodoxného proticisára Artabasda, no následne, keď upevnil svoju moc, začal obrazoborectvo z teoretických a formálnych rovín prenášať do praxe. Začal tiež zásadne prenasledovať všetkých odporcov obrazovoreckej teórie. Sformovala sa aj ucelenejšia obrazoborecká doktrína a v roku 754 sa na cisárov popud uskutočnil Koncil v Hiereii, ktorého sa zúčastnilo vyše 300 biskupov. Pápež ani východní patriarchovia účastní neboli. Nesúhlasili s obrazoborectvom a koncil tak nie je považovaný za ekumenický. Výsledkom koncilu boli v teoretickej rovine dokument Horos, ktorý deklaroval, že Boh je neobmedziteľný/neohraničiteľný (aperigraptos), v praktickej rovine bol zvýšený počet represií proti ikonodulom (prevažne z radov mníšstva). Okrem fyzického násilia boli mnísi neraz hanení a ponižovaní vo verejných procesiách. V Efeze dokonca miestny stratég prinútil mníchov k sobášu s mníškami. Kánonicko-právne presnejšie k uskutočneniu pokusu o uzavretie sobáša.
V tomto období dochádza úniku pápežov spod vplyvu byzantských cisárov. Pápežsko-byzantské vzťahy boli dlhodobo naštrbované rôznymi spormi (naposledy obrazoborectvo a odňatie jurisdikcie nad územím). Po tom, čo v roku 751 dobyl longobardský kráľ Aistulf Ravennu, sa rozpadol Ravennský exarchát a moc Byzancie v Itálii upadla. Pápež sa síce pokúsil najprv rokovať s Byzanciou, no pre netaktnosť byzantských diplomatov sa nakoniec pápežská kúria vo svojej orientácii obrátila na Západ a nadviazala čulé vzahy s Franskou ríšou. Toto spojenectvo následne vyústilo v obnovu (Rímskeho) cisárstva na Západe v roku 800, čo však Byzancia (minimálne v intenciách univerzálneho - Rímskeho impéria) nikdy neuznala. vľavo|náhľad|Cisárovná [[Irena (Byzantská ríša)|Irena a Konštantín VI., Ilustrovaná kronika Ivana Hrozného]] Po vláde Konštantína V. na trón nastúpil Lev IV. a spolu s ním prišlo i zmiernenie prenasledovaní. Cisárovou manželkou sa stala Irena, presvedčená ikonodulka, ktorá sa po jeho smrti v roku 780 stala regentkou neplnoletého cisára Konštantína VI. Keďže na vedúcich postoch v krajine stáli samí obrazoborci, nemohla proti zaužívanej politike vystúpiť ihneď. Po šiestich rokoch príprav a hromadenia politickej moci bol v roku 786 pod vedením patriarchu Tarasia zvolaný Druhý nicejský koncil.
Koncil je chlacedónskymi cirkvami považovaný za siedmy ekumenický koncil. Zámer cisárovnej zmeniť politické smerovanie krajiny sa však nepáčil mnohým vojenským aristokratom a kléru odchovanému v duchu novej doktríny. Koncil sa tak pre ich odpor uskutočnil až v roku 787. Koncilu sa zúčastnilo 350 biskupov a nakoniec i napriek odporu niektorých zúčastnených, odsúdil obrazoborectvo. Ako východzie body určil staršie učenia patriarchu Germana I. a Jána Damaského. Ikonám bolo podľa jeho ustanovení možno vzdávať len proskynésis, kým vrcholná úcta (latreia) patrila iba Bohu. Praktické otázky ako budúcnosť ikonoklastického kléru sa vyriešili umierneným spôsobom. Koncil v Hiereii bol prehlásený za pseudosynodu. Koncil bol uznaný aj pápežom Hadriánom I., franský klér ho však (pre zlý/chybný preklad koncilových záverov) na synode vo Frankfurte (794) odmietol a plne uznaný bol až v roku 880.
Dovŕšenie dospelosti umožnilo Konštantínovi VI. nastúpiť na trón, hoci uskutočniť sa tak mohlo až po vzbure šľachty proti jeho matke Irene. S osobou Konštantína VI. sa spája politicko-náboženský spor vyvolaný cisárovým rozvodom. Po tom, čo cisárova manželka Mária z Amnie porodila Konštantínovi druhú dcéru, prinútil cisár svoju manželku v roku 795 vstúpiť do kláštora a sám sa chcel znovu oženiť so svojou milenkou Theodotou (moechianská aféra). Patriarcha Tarasios pod hrozbou opätovného zavedenia obrazoborectva s cisárovým sobášom súhlasil, proti sa však postavili mnísi z kláštora Studios. Mnísi boli cisárom vyhnaní a vrátiť sa mohli až po Konštantínovej smrti (jeho smrť znamenala vymretie Sýrskej dynastie po meči). Po návrate mníchov patriarcha Tarasios tiež zosadil kňaza a igumena Jozefa z Kathary, ktorý cisárov druhý sobáš vykonal. Patriarcha Nikeforos I. síce Jozefovi úrad vrátil, no opozíciu jeho konaniu opätovne tvorili mnísi, ktorí sa opäť nevyhli represiám. Spor sa podarilo vyriešiť až v roku 811 opätovným návratom mníchov.
náhľad|[[Teodor Studita|Theodor Studita, mních, ústredná postava ikonodulského tábora]] V nasledujúcom období získalo značný vplyv mníštvo v Konštantínopole symbolizované kláštorom Studios. Z radov mníchov sa začala ozývať kritika zasahovania cisárskej moci do moci cirkevnej a do vieroučných záležitostí. To pochopiteľne nebolo v súlade s cisárskou náboženskou politikou. Situácia sa však zmenila po tom, čo sa v roku 813 stal cisárom Lev V., a po tom, čo Byzancia uzatvorila mier s Bulharmi. Lev ako zástanca obrazoborectva rázne zasiahol proti patriarchovi Nikeforovi I. i proti studitským mníchom zhromaždeným okolo Theodora Studitského.
Novým patriarchom sa stal Theodotos Kassiteras a v roku 815 sa uskutočnil v poradí druhý obrazoborecký koncil, ktorý odsúdil ikonodulský snem z roku 787. Studitskí mnísi boli vyhnaní do exilu. Prevedenie novej náboženskej politiky v provinciách uskutočnilo zo značnej časti vojsko. Táto druhá vlna obrazoboreských búrok však už nedosiahla úspech a intenzitu prvého obdobia. Ikonoklastická doktrína sa ďalej nerozvíjala a zotrvávala na argumente nemožnosti zobrazenia Krista Boha v mŕtvej hmote. Naopak ikonodulské teórie sa ďalej rozvíjali a ich interpreti prehlbovali teologicko-filozofický aspekt svojho učenia.
Slabosť cisárskej moci sa prejavila už čoskoro v proticisárskych povstaniach. Prvé povstanie vynieslo na trón ďalšieho obrazoborcu Michala II., vodca ďalšieho povstania Tomáš Slovan sa naopak priklonil k ikonodulskému táboru. Vďaka tomu si získal značnú podporu v európskej balkánskej časti krajiny, no podporu studitských mníchov nezískal. Naopak, na jeho stranu sa pridali paulikiáni, ktorí hoci boli pôvodne tichými spojencami obrazoborcov, stali sa neskôr sami prenasledovanými. Povstanie nakoniec neuspelo. Michal II. sa snažil k náboženskému problému pristupovať opatrne. Hoci bol obrazoborcom, povolal späť vyhnaných predstaviteľov ikonodúlie a s ich pomocou sa snažil situáciu riešiť. Strany sa dohodli, že arbitrom v náboženskom spore sa má stať pápež.
náhľad|Diskusia o ikonách pred cisárovnou [[Theodora (9. storočie)|Theodorou, Skylitzova kronika]] V roku 829 Michal II. zomrel a jeho syn Theofilos pokračoval v otcovej zmierlivej obrazoboreckej politike. Obrazoborectvo však už bolo skôr na ústupe a dosahovalo výraznejší vplyv len v Konštantínopole a v intelektuálnych kruhoch. Jeho hlavnou postavou bol pri tom patriarcha Ján Grammatikos, z ktorého iniciatívy došlo k niekoľkým represiám.
Definitívny úpadok obrazoborectva priniesla Theofilova smrť v roku 842, pretože regentská moc sa dostala do rúk cisárovnej Theodore, horlivej prívrženkyne ikonodúlie. Cisárovná, ktorá vládla za svojho syna Michala III. na patriarchálny stolec dosadila nového patriarchu Metoda I. V roku 843 bola zvolaná nová synoda, ktorá hnutie odsúdila. Víťazstvo ortodoxie si Pravoslávna cirkev dodnes pripomína výročím Nedele ortodoxie (aj Sviatok ortodoxie, či Triumf ortodoxie). K udalosti sa viaže vznik Synodikonu ortodoxie, v ktorom sú zapísaní významní heretici a odporci obrazov (s výnimkou cisára Theofila).
Hoci bolo obrazoborectvo prekonané, jeho následky sú na Východe badateľné v istom zmysle dodnes. Vo východnej cirkvi boli totižto zásadne obmedzené už i pred tým nepočetné sochárske diela. Naďalej sa využíval už len reliéf pripodobňovaný ikonám. Už vôbec sa byzantskí umelci neodvážili zvýrazňovať osobu Boha Otca. Po porážke obrazoborectva sa v ikonodulskom tábore objavili dva prístupy. Umiernený reprezentoval patriarcha Metod, radikálny bol reprezentovaný studitskými mníchmi. Studiti žiadali prísne potrestanie všetkých bývalých obrazoborcov a spory sa vyostrili až na toľko, že boli opätovne vyhnaní do exilu. náhľad|Pravoslávna ikona [[Nedeľa ortodoxie|Triumf ortodoxie]]
Fotiova schizma a cirkevné misie
Náboženská situácia v období po obnove kultu ikon sa niesla v zmierlivom duchu a mnohým obrazoborcom bolo umožnené získať späť svoje posty (napr. Lev Matematik). Upokojenie situácie doma umožnilo Byzancii znovu obnoviť tlak na východných hraniciach a zvýšiť zahraničnú prestíž krajiny. Po smrti patriarchu Metoda I. sa patriarchom v Konštantínopole stal Ignatios I., syn cisára Michala I.
Nový patriarcha mal blízko ku radikálnemu mníšskemu cirkevnému krídlu. Jeho náboženská politika mu však čoskoro priniesla početných nepriateľov a biskupov, ktorí mu oponovali dokonca zosadil. Biskupi sa so žiadosťou o zásah obrátili na pápeža, čo bol vôbec prvý apel východných biskupov na Rím vo veciach disciplinárnych záležitostí. Situácia sa však už ďalej nevyriešila, pretože osudným sa patriarchovi stal jeho zásah proti mocnému cézarovi Bardovi. Tomu Ignatios na sviatok Zjavenie Pána v roku 858 znemožnil vstup do Chrámu Božej Múdrosti. Poníženie mocného muža i svetskej moci patriarchovi vyslúžili vyhnanstvo, v ktorom sa Ignatios vzdal úradu. Novým konštantínopolským patriarchom sa stal protoasekretis (cisársky úradník) Fotios. Fotios bol jedným z najvýznačnejších byzantských vzdelancov, avšak v dobe svojho nástupu na patriarchálny stolec bol len laik a všetky potrebné svätenia obdržal v priebehu niekoľkých dní.
Proti Fotiovi sa čoskoro po jeho nástupe na patriarchálny stolec vytvorila opozícia. Jej presné dôvody nie sú zrejmé, šlo však zrejme o politickú záležitosť. Cisár Michal III. v tom čase zamýšľal zvolať novú synodu, resp. koncil, ktorý by znovu odsúdil obrazoborectvo. O účasť cisár požiadal aj pápeža Mikuláša I. V tom období len nedávno zvolený pápež bol zástancom pápežského primátu a situáciu hodlal využiť v prospech pápežskej moci. Súhlasil preto s vyslaním legátov do Konštantínopola, zároveň však chcel preskúmať Fotiov nástup do pozície patriarchu, ktorý mu bol oznámený v liste. Do Konštantínopola preto vyslal v roku 861 vyslancov Radoalda a Zachariáša, ktorí mali akt Fotiovho nástupu preskúmať a riešenie situácie ponechať na pápežovi. V Byzancii však nemali záujem na tom, aby sa o pre nich uzatvorených vnútorných záležitostiach rozhodovalo v dlhom konaní v Ríme. Na príchod legátov reagovali zvolaním miestnej synody, na ktorej mali legáti vysloviť definitívny súd ohľadne právoplatnosti Fotiovej voľby. Legáti v domnení urovnania sporu a navýšenia prestíže Ríma súhlasili a jeho voľbu potvrdili. Následne sa vrátili sa do Ríma, kde výsledky synody referovali. Pápež, ktorý dúfal v prinavrátenie stratených území pod svoju jurisdikciu výsledky ich konania odmietol schváliť. Mylne presvedčený správami gréckych mníchov, podľa ktorých sa k nemu Ignatios odvoláva, v roku 863 na synode v Lateráne Fotia exkomunikoval a za patriarchu uznal Ignatia. Proti tomu cisár Michal III. v roku 865 protestoval, Fotios na situáciu reagoval až o dva roky neskôr po tom, čo sa dozvedel, že v Bulharsku pôsobia pápežskí misionári.
náhľad|[[Ikona svätých Cyrila a Metoda, byzantských misionárov na Veľkej Morave]] Z náboženského i mocenského hľadiska bolo nadviazanie diplomatických vzťahov so Slovanmi a započatie novej série misijných činností pre Byzanciu významným prvkom. Misijná činnosť nebola v Byzancii ničím novým, avšak po snahe cisára Herakleia konvertovať Chorvátov byzantské misie v období obrazoborectva utíchli. Zhodou okolností ale do Konštantínopola v lete roku 862 prišlo posolstvo z Veľkej Moravy, ktorej knieža Rastislav žiadal biskupa, ktorý by v zemi vytvoril od Frankov nezávislú cirkevnú organizáciu. Chcel tiež misionárov, ktorí by mohli šíriť kresťanstvo v Slovanom zrozumiteľnej forme. S podobnou žiadosťou sa už pred tým Moravania obrátili na Rím, ktorý im však požiadavky nesplnil. Byzantínci o vzdialenú krajinu prílišný záujem nemali, no nechceli ju úplne zavrhnúť. Cisár a patriarcha preto Moravanom vyhoveli len čiastočne a poskytli im misionárov Cyrila a Metoda. Biskupa však nevyslali. Cyrilometodská misia na Veľkej Morave sa nakoniec pre byzantskú cirkev skončila pomerne neúspešne, pretože krajinu sa nepodarilo zviazať s konštantínopolským patriarchátom, ale naopak z rímskou kúriou. Taktiež byzantský kultúrny vplyv nebol trvalý.
vľavo|náhľad|Ikona bulharského chána [[Boris I.|Borisa, ktorý prijal kresťanstvo]] Trvale úspešnejšou bola byzantská christianizačná činnosť v susednom Bulharsku, kde navyše nakoniec našli útočisko aj žiaci Cyrila a Metoda (sedmopočetníci). Bulharský panovník Boris sa síce spočiatku podobne ako predchádzajúci cháni zdráhal prijať byzantské kresťanstvo, v ktorom videl podobne ako Moravania vo Frankoch cudzí vplyv. Pomoc hľadal naopak u Frankov, no po porážke v roku 863 musel krst prijať z Byzancie. Bulhari dúfali, že v ich krajine bude existovať nezávislá autokefálna cirkevná správa, čo však patriarcha i cisár zásadne odmietli. Narozdiel od Moravy Bulharom nebolo umožnené ani pestovať domácu slovanskú liturgiu, pretože Byzantínci dúfali v postupnú helenizáciu a asimiláciu miestneho obyvateľstva. Už v roku 865 preto Boris gréckych kňazov vyhnal a k nevôli patriarchu hľadal pomoc u pápeža Mikuláša I. Pápež síce bulharskú delegáciu vrelo prijal, no cirkevnú samostatnosť Bulharsku nezariadil.
náhľad|[[Fotios krstí Bulharov, Ilustrovaná kronika Ivana Hrozného]] So stratou Bulharska sa pápežská stolica nedokázala stotožniť a proti novému usporiadaniu protestovala. Pápež Ján VIII. dokonca patriarchovi Ignatiovi hrozil exkomunikáciou. Keď Bazil I. videl, že konflikt medzi Rímom a Konštantínopolom neuhasína, povolal Fotia v roku 875 späť. Zmierili sa a po Ignatiovej smrti (877) ho dokonca znovu dosadil na patriarchálny stolec. Obe strany však už v tomto období vystupovali zmierlivejšie a na synode/koncile v rokoch 879880 bol Fotios za prítomnosti pápežských legátov rehabilitovaný (štvrtý konštantínopolský koncil pre Východ). Koncil zároveň uznal výsostné postavenie rímskeho pápeža, no uznal aj rovnoprávnosť konštantínopolského patriarchu s pápežom v oblasti jurisdikčného a kánonického rozhodovania. Zároveň šlo o posledný koncil na Východe, ktorého sa zúčastnili pápežskí legáti. Vzťahy patriarchu a cisára boli následne pomerne harmonické. Fotios sa dokonca podielal na príprave úvodu k zákonníku Epanagogé, ktorý započal proces očisty byzantského práva od zákonodarstva obrazoboreckých panovníkov (Anakatharsis).
Spor o tetragamiu
Nový cisár Lev VI. prezývaný aj Múdry či Filozof, začal ihneď po nástupe na trón presadzovať aktívnu cisársku náboženskú politiku a sám vystupoval ako stelesnenie byzantskej absolutistickej vlády. Druhýkrát zosadil patriarchu Fotia a na jeho miesto dosadil svojho brata Štefana. Posilnil tak svoju pozíciu v krajine a upokojil vzťahy s Rímom, kde nový pápež Štefan V. len s nevôľou nazeral na problematického patriarchu. Za vlády Leva VI. vyvrcholila zákonodarná činnosť Macedónskej dynastie a nové zákonníky (napr. Baziliky) sa okrem svetského práva zaoberali aj cirkevnými kánonmi. Cirkvi ponechávali istú mieru samostatnosti, pri riešení náboženských záležitostí sa však cisár spoliehal na podporu konštantínopolského patriarchu.
Prvou Levovou manželkou bola Theofanó, ktorú však cisár nemiloval, pretože sa vzali pre naliehanie Bazila I. Theofanó žila veľmi zbožne a umrela pomerne skoro bez mužského potomka. Druhou jeho manželkou bola jeho bývalá milenka Zóé Zaoutzaina. Proti tomuto sobášu (nie však z dôvodu postupnej polygamie) musel palác opustiť cisárov duchovný radca Euthymios, ktorý proti Zóé vystupoval. Zóé však taktiež čoskoro zomrela bezdetná a cisár sa oženil po tretíkrát, tento raz s Eudokiou Bajane. I tretia manželka však cisárovi dediča nedala, pretože zomrela po pôrode a jej syn zomrel čoskoro tiež. Kedže štvrtý sobáš bol cirkevne nemožný, pokúsil sa cisár situáciu dočasne vyriešiť tým, že si zaobstaral ako milenku Zóé Karbonopsinu (Čiernooká Zóé). Zóé Levovi v roku 905 porodila syna a cisár sa preto rozhodol so svojou milenkou i napriek odporu cirkvi oženiť.
Patriarchom v Konštantínopole v tom čase bol Nikolaos Mystikos, ktorý hoci bol pôvodne laik a cisársky úradník, začal zásadne vystupovať proti cisárovi a proti štvrtému sobášu. Zo svojich požiadavok poľavil až po tom, čo naňho cisár získal kompromitujúce informácie. Nikolaos cisárovi ponúkol cirkevné uznanie jeho syna za legitímneho, no požadoval okamžité zapudenie svojej milenky. Cisár súhlasil, no už tri dni po krste svojho syna Konštantína, si Zóé vzal za manželku a spor sa vyostril nanovo. Patriarcha preto cisárovi na Vianoce a Zjavenie Pána v roku 905/906 zabránil vstúpiť do Chrámu Božej Múdrosti. S problémom sa Lev odvolal na pápeža Sergia III., ktorý sobáš povolil, keďže na Západe postupná polygamia nebola a nie je prekážkou cirkevného sobáša. Nikolaos, ktorý sa odmietol podvoliť bol vyhnaný a novým patriarchom sa stal Euthymios I. Synkellos.
Cisár Lev VI. v roku 912 zomrel a na trón nastúpil jeho syn Konštantín VII. Porfyrogennetos. Konštantín bol však maloletý a moci sa preto ujal Alexander III., ktorý svojou politikou proti ríši poštval bulharského vládcu Simeona. Po Alexandrovej smrti (913) sa moci ujala regentská rada, na ktorej čele stál znovu nastolený patriarcha Nikolaos Mystikos. Simeon však ešte v tom istom roku napadol Konštantínopol a situáciu sa podarilo upokojiť až po tom, čo bol Simeon patriarchom a jeho patriarchálnou korunou (epirriptarion) korunovaný na bulharského cára (cisára) a po ďalších ústupkoch. Neobľúbený patriarcha bol následne od vlády odstavený. Moc v krajine sa následne snažili získať viaceré osoby (dočasne ju držala Zóé), nakoniec sa jej však ujal Roman I. Lekapenos, ktorý síce vládol s Konštantínom VII., no skutočnú moc držal sám. Konštantínovo postavenie bolo pochybné, no na synode v roku 920 bol uznaný za legitímneho, hoci do budúcna synoda štvrté manželstvo prísne zakázala a zneplatnila. Synoda zároveň vyriešila konflikt medzi patriarchom Nikolaom a Euthymiovými prívržencami.
Vývoj od Konštantína VII. po Konštantína IX.
náhľad|Byzantská ríša v 11. storočí náhľad|[[Viktor Michajlovič Vasnecov, Pokrstenie Rusi, maľba. 19. storočie, dnes v Štátnej Tretiakovskej galérii|vľavo]] Obdobie vlády Macedónskej dynastie bolo vyplnené mnohými bojmi s Bulharmi a Arabmi. V roku 944 bol do Konštantínopola prinesený vzácny mandylion z Edessy, ktorú sa Byzantíncom podarilo dobyť od moslimov. V roku 946 Konštantínopol navštívila kyjevská kňažná Oľga, ktorá v meste možno aj prijala krst. Pokrstená však mohla byť už v Kyjeve, kde existovalo malé kresťanské spoločenstvo (prvé misie sa na Rusi uskutočnili už za patriarchu Fotia). Jej túžbou bolo pokrstiť Rus a založiť na území cirkevnú štruktúru, čo však cisár neumožnil, pretože kresťanstvo v Kyjevskej Rusi v tom období ešte nebolo príliš rozšírené. S podobnou žiadosťou sa následne kňažná obrátila k rímskonemeckému cisárovi Otovi Veľkému, ktorý Kyjevu poskytol biskupa Adalberta. Jeho misia však neuspela. Kyjevská Rus sa tak k spoločenstvu kresťanských krajín pridala až za vlády Bazila II., keď s Byzanciou uzavrel spojenectvo kyjevský vládca Vladimír. Krst prebehol snáď v roku 988.
náhľad|Ustanovenie [[Alexios I. Studites|Alexia I. Studitu za patriarchu. Alexios bol horlivým prívržencom Macedónskej dynastie, zároveň však bol aj ochrancom nezávislosti cirkvi a čistoty cirkevnej náuky. Významná bola aj jeho úprava kánonického manželského práva, hoci zároveň povolil inak problematický tretí sobáš cisárovnej Zóé.]] Za vlády Nikefora II. Fóku, Jána I. Tzimiska a Bazila II. Byzantská ríša znovuzískala početné územia na Balkáne (najmä Bulharsko) a v Ázii (Sýria, Arménia). Spolu s novým územím sa do ríše dostalo aj početné negrécke a často i neortodoxné obyvateľstvo. To sa však už tradične len s nevôľou pozeralo na centralizmus cisárskej moci a konštantínopolskej cirkvi. Bazil II. zvolil proti dobytým národom zmierlivejší prístup. Po porážke Prvej bulharskej ríše približne v roku 1019, nechal síce zrušiť bulharský patriarchát, no nahradil ho autokefálnym arcibiskupstvom podriadeným priamo cisárovi. Ponechal tak Bulharom aspoň časť cirkevnej samostatnosti. Na východe bola situácia odlišná, pretože Sýrčania a Arméni odmietali chalcedónske dogmy a mali vlastnú cirkevnú štruktúru. Spočiatku voči nim bola ústredná vláda pre výhodnú arménsku kolonizáciu tolerantná, za vlády Romana III. a Michala IV. sa však situácia začala meniť. Miestny jakobitský klér začal byť prenasledovaný a jeho patriarcha v Melitene nakoniec dokonca svoje sídlo presunul do arabských krajín. Za vlády Michala IV. sa tiež prejavil vyšší tlak voči bulharskej cirkvi do ktorej začal prenikať grécky klér. Po smrti Michala IV. a zvrhnutí Michala V. sa novými vládkyňami stali cisárovné Zóé a Theodora. Ich vláda však pre nezhody trvala len krátko, keďže sa cisárovná Zóé po tretíkrát vydala. Jej manžel Konštantín IX. sa stal podobne ako jej predošlí manželia cisárom. Kým v minulosti bol tretí sobáš problematický, tento raz vďaka podpore patriarchu Alexia I. Studitu prebehol bez problémov.
Veľká schizma
náhľad|Dosadenie [[Michaél I. (konštantínopolský patriarcha)|Michaela Kerularia na patriarchálny stolec (1043), Skylitzova kronika]] náhľad|Pápež [[Lev IX.|vľavo]] náhľad|Mapa Východnej schizmy (1054), približné hranice vplyvu jednotlivých cirkevných spoločenstiev Vzťahy medzi pápežmi a Byzanciou (jej cisármi a patriarchami) ovplyvňovali dlhodobo rozličné faktory. Pôvodne to boli najmä cézaropapistické snahy byzantských cisárov, ktorí neraz pápežom nútili svoje náboženské či dokonca heretické presvedčenia. Neskôr šlo najmä o spory pápežov s patriarchami o jurisdikciu a spory o pápežský primát. Významným rozkolom z hľadiska právneho usporiadania vnútorných záležitostí predstavoval Trulánsky koncil.
Od obnovenia cisárstva na Západe sa vzťahy medzi Byzanciou a pápežmi ztenšili a v 10. storočí neboli príliš intenzívne. Prepojenie Pápežského štátu na Západ umocnila korunovácia Ota I. za rímskeho cisára v roku 962 (nie všetci nemeckí panovníci boli cisármi). Od 10. storočia zažila cirkev na Západe odlišný vývoj ako na Východe a jej história bola spájaná s radou reformných hnutí (clunyjské hnutie, lotrinské hnutie, gregoriánska reforma). Ich cieľom utuženia pápežskej moci a cirkevnej disciplíny. Prejavované však neboli len smerom k Západu, ale aj vo vzťahoch k Východnej cirkvi, čo viedlo k novým konfliktom a posilneniu kompetenčných sporov, najmä medzi pápežom a konštantínopolským patriarchom. Dlhodobým sporom medzi hodnostármi bol spor o jurisdikciu nad južným Talianskom a Balkánom. Rozdiely medzi Východom a Západom sa však prejavali aj v iných oblastiach. Jednak šlo o rozdiely jazykové (gréčtina a latinčina), no najmä o rozdiely v dogmaticko-teologických otázkach medzi aké patrili:
Hoci Konštantínopol naďalej uznával čestný primát pápeža, prestali byť mená pápežov od 11. storočia zaznamenávané do konštantínopolského diptychu a neboli preto spomínané pri bohoslužbách. Byzantský cisár Konštantín IX. sa snažil s pápežmi vychádzať a hľadal v nich spojencov proti Normanom, ktorí sa usadili na Sicílii. Jeho snahy však podkopával ambiciózny a horkokrvný konštantínopolský patriarcha Michael Kerularios. Spor sa vyostril v roku 1052 po tom, čo konštantínopolský patriarcha v reakcii na pápežské snahy o presadenie svojej moci v južnej Itálii nechal zatvoriť latinské kostoly v Konštantínopole. V tom čase taktiež medzi Východom a Západom prebiehala písomná polemika o rozdieloch medzi cirkvami. Jej zástupcami boli ochridský arcibiskup Lev a kardinál Humbert z Moyenmotiersu. Kým pápež Lev IX. i cisár Konštantín IX. mali záujem na vyriešení konfliktov a vyvíjali snahy o zmier, ukázalo sa, že ambície ním podriadených osôb boli iné.
Aby urovnal vzniknutú situáciu, vyslal pápež do Konštantínopola svojho kancelára Fridricha Lotrinského (neskorší pápež Štefan IX.), amalfského arcibiskupa Petra a Humberta z Moyenmotiersu. Pápežov list však patriarchu Kerularia značne rozhorčil, prehlásil ho za falošný a delegáciu ako intrigu vedenú proti nemu odmietol. 14. apríla 1054 chorý pápež Lev IX. zomrel a legitimita jeho vyslancov pre rokovania minimálne podľa niektorých názorov zanikla. Pápežskí vyslanci však túto skutočnosť nereflektovali a zúčastnili sa ostrých dišpút s východnými predstaviteľmi. Konštantínopolský patriarcha ale vyslancov ignoroval, na čo kardinál Humbert reagoval tým, že na oltár Hagie Sofie 16. júla 1054 položil exkomunikačnú bulu na Kerularia a jeho prívržencov. Následne opustil Konštantínopol.
Útočný text buly bol zreteľne nepravdivý a samotný cisár, ktorý čítal jeho grécky preklad sa pôvodne domnieval, že ide o podvrh. Keď však zistil, aká je skutočná situácia, bolo posolstvo preč, Keďže byzantská spoločnosť stála na patriarchovej strane, zasiahnuť už nemohol. 24. júla patriarcha zvolal synodu na ktorej kardinálovu bulu spálil a vylúčil pápežských legátov z cirkvi. Hoci šlo len o exkomunikáciu jednotlivcov, ktorá v Konštantínopole nevyvolala veľkú pozornosť, okolnosti s ňou spojené viedli k rozdielnemu smerovaniu jednotlivých kresťanských centier, a teda k prehĺbeniu rozdielov medzi nimi. I keď ostatné východné patriarcháty naďalej pretrvávali v jednote so Západom, utuženie vzťahov medzi byzantským Východom a Západom tento raz znemožnili viaceré udalosti. Medzi nimi napríklad spojenie pápežov s byzantskými nepriateľmi Normanmi v roku 1059, ďalšie spory o jurisdikciu (napr. nad chorvátskym Splitom - pozri Chorvátske kráľovstvo) a najmä križiacke výpravy. Spor bol neskôr historikmi označený ako Veľká, či Východná schizma. Ide však len o zjednodušujúci a umelo vytvorený medzník, ktorý vo vzťahoch medzi Východom a Západom jediný, resp. nie vyslovene uznávaný za prelomový. Známi byzantológovia Steven Runciman, či František Dvorník napr. argumentovali, že v roku 1054 sa (minimálne Veľká) schizma neuskutočnila.
Križiacke výpravy a Byzancia (Komnénovci a Angelovci)
náhľad|Cisár [[Alexios I. (Byzantská ríša)|Alexios I. Komnénos, jeden z iniciátorov prvej križiackej výprave]] Druhá polovica 11. storočia sa pre Byzanciu skončila tragicky. Koniec vlády Macedónskej dynastie a striedanie panovníkov z rozličných byzantských rodov priniesli krajinu do chaosu umocneného porážkami Byzancie pri Mantzikerte a na Sicílii. Byzancia postupne prišla o väčšinu území v Malej Ázii a situáciu sa podarilo stabilizovať až za vlády Alexia I. Komnéna. Cisár, pred ktorým stála úloha znovuzískať stratený vplyv v seldžuckej Anatólii, začal hľadať pomoc na Západe a obnovila sa komunikácia s Pápežským štátom. Kým s Gregor VII. mal s Alexiom zlé vzťahy a cisára dokonca exkomunikoval, nový pápež Urban II. exkomunikáciu odvolal a nadviazal s cisárom korektné vzťahy. Byzantskí vyslanci sa následne na pápeža viackrát obrátili so žiadosťou o pomoc a žiadosť o žoldnierske vojsko cisár vyslal aj k západných feudálov.
Byzantská misia na koncile v Piacenze (marec 1095) mala značný úspech a presvedčila pápeža o potrebe zásahu proti moslimom. Na koncile vo francúzskom Clermonte následne pápež v novembri roku 1095 rozhodol o tom, že bude zvolaná prvá kržiacka výprava. Táto skutočnosť avšak nekorešpondovala s Alexiovými predstavami. Kým cisár si predstavoval skôr menšiu pomoc, ktorú by podriadil svojim plánom a vedieniu, katolíci od začiatku pracovali v intenciách samostatného vojska nepodriadeného Byzancii. Chceli obhajavať ich vlastné záujmy a nie záujmy Byzancie. Táto skutočnosť následne po úspechu prvej križiackej výpravy prispela k budúcim napätým vzťahom medzi novovzniknutými štátmi a Byzanciou.
náhľad|[[Križiacky štát|Križiacke štáty v roku 1102|vľavo]] Prvá križiacka výprava sa i napriek mnohým komplikáciam, napr. jej prvá fáza - ľudová križiacka výprava, skončila úspešne. Znamenala vznik viacerých križiackych štátov (Edesské grófstvo, Antiochijské kniežatstvo, Tripoliské grófstvo, Kilikijské kniežatstvo a Jeruzalemské kráľovstvo), ako i obnovu byzantskej moci v západnej Anatólii. Už od počiatku ju však sprevádzali konflikty medzi Byzanciou a križiakmi o tom, či majú byť križiaci podriadení byzantskému veleniu. Nakoniec boli významní rytieri prinútení zložiť Alexiovi lénny sľub. Kým s prvotným ťažením v Anatólii a Sýrii cisár Alexios I. súhlasil, od ťaženia na Jeruzalem sa následne dištancoval. Byzancia nad vzniknutým Jeruzalemským kráľovstvom vplyv nezískala a aj o vplyv nad sýrskymi križiackymi štátmi museli byzantskí cisári bojovať.
Veľký záujem mala Byzancia najmä o Antiochiu, ktorá patrila k najväčším gréckym mestám a ktorá ešte donedávna Byzancii patrila. Antiochijským patriarchom v období križiackych výprav bol Ján IV. (V.), ktorého uznávali ako Gréci, tak aj latinskí križiaci. Schizma medzi patriarchátmi ešte nebola prepuknutá. Po tom, čo sa však moci v Antiochii ujal Bohemund Tarentský, Jána IV. v roku 1098 vyhnal a ustanovili nového latinského patriarchu. Toho však Gréci neuznali a na patriarchálnom stolci v Antiochii vznikla schizma. Bohemund netúžil byť byzantským vazalom a otvorene proti ríši vystupoval. Prehováral dokonca pápeža na zvolanie novej výpravy, tentoraz namierenej proti Byzancii. Antiochia sa pod byzantskú nadvládu dostala až po konflikte v rokoch 11071108. Jej ziskom sa pod moc Byzancie minimálne formálne dostal ďalší východný patriarchát, schizmu v ňom sa však vyriešiť nepodarilo. Podobná situácia nastala v Jeruzalemskom patriarcháte po tom, čo miestny patriarcha Simeon II. niekedy v období križiackych výprav utiekol na Cyprus. Križiaci preto v roku 1099 ustanovili nového latinského patriarchu, ktorý však nebol nezávislý ako predošlí patriarchovia, ale uznával pápežský primát. Dlhodobá schizma tak vznikla aj v Jeruzaleme, pretože v línia gréckych ortodoxných patriarchov naďalej pôsobila Konštantínopole.
náhľad|[[Kláštor Krista Pantokratora založený cisárom Jánom II.]] Ján II. pokračoval v politike svojho otca Alexia a značnú časť svojej vlády vyplnil bojom s Turkami v Anatólii (Rumský sultanát a Danišmendovci). Vplyv Byzancie opätovne rozšíril aj do Antiochijska a do Edessy. Jánov syn Manuel I. bol vo viere pomerne vlažný a nábožensky tolerantný ako ku Západnej cirkvi, tak i k moslimom. Vďaka spojenectvu s Jeruzalemom docielil, že v Chráme Božieho hrobu okrem latinského kléru pôsobil aj klér grécky. V roku 1144 však Edessu dobyl mosulský vládca Zengí, čo viedlo k novej križiackej výprave. K neľubosti byzantského cisára sa jej mal zúčastniť aj rímskonemecký cisár Konrád III. Výprava sa však skončila neúspechom a za jeho dôvod európski historici označili Byzanciu. Z výpravy ale profitovali sicílski Normani, ktorí vyplienili byzantské územia. V Európe zatiaľ mocnel vplyv nemeckých Štaufovcov, ktorí sa snažili ovládnuť Itáliu. Spojencov proti nim Manuel hľadal v pápežoch a snažil sa preto zahľadiť náboženské rozdiely medzi cirkvami. Na synode v roku 1166 dokonca prinútil byzantský klér schváliť západné stanovisko v spore o filioque. Manuel I. obnovil byzantskú moc v Európe, no v Anatólii medzitým zosilnela moc Rúmu, ktorý Byzancii uštedril značnú porážku pri Myriokefalone (1176). V tom istom roku došlo k zmiereniu Štaufovcov a Pápežského štátu, čo viedlo k pádu pápežsko-byzantského spojenectva.