cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Fryderyk Chopin
Detstvo
Chopinovým prvým učiteľom klavírnej hry bol v rokoch 18161822 Čech Vojtěch Živný, v Poľsku písaný ako Wojciech Żywny. Hoci už ako mladík svojho učiteľa prekonal, vždy sa neskôr o Živnom vyjadroval s úctou. Vo veku siedmich rokov Szopenek absolvoval svoje prvé verejné vystúpenia a čoskoro si vyslúžil zrovnanie s Mozartom a Beethovenom. . Vo veku ôsmich rokov predviedol pod vedením Živného klavírny koncert českého skladateľa Vojtěcha Jírovca. thumb|upright|Vojtěch Živný podľa Mieroszewského, 1829
V siedmich rokoch tiež zložil dve polonézy (g mol a B Dur). Prvá z nich bola vydaná v zborníku Izydora Józefa Cybulského (skladateľ, rytec, riaditeľ organovej školy a jeden z mála vydavateľov v Poľsku); druhá je zachovaná ako rukopis opísaný Mikołajom Chopinom. Tieto malé diela zniesli porovnanie nielen s polonézami popredných varšavských skladateľov, ale aj so slávnou Polonézou Ogińského. Výrazný rozvoj Chopinovej melodickej a harmonickej invencie a klavírnej techniky sa prejavil v ďalšom Chopinovom diele Polonéza As dur, ktorú venoval v roku 1821 k meninám svojmu učiteľovi Živnému.
Vo veku 11 rokov vystúpil pred ruským cárom Alexandrom I. pri príležitosti otvorenia varšavského Sejmu.
Ako dieťa bol Chopin schopný absorbovať veľké množstvo podnetov a využiť ich pre svoj rozvoj. Tiež sa u neho prejavil výtvarný talent. V dobe svojich štúdií napr. veľmi prekvapil svojho učiteľa, keď nakreslil jeho portrét.
Tiež bol pozvaný do paláca Belvéder ako spoluhráč syna veľkovojvodu Constantina Pavloviča, keď často očaroval prchkého veľkovojvodu svojou klavírnou hrou. Julian Ursyn Niemcewicz potvrdzuje Chopinovu popularitu vo svojej dramatickej ekloge Nasze Verkehry (1818).
V čase puberty, počas prázdninového pobytu v dedine Szafarnia v Kujavsko—pomorskom vojvodstve, kde bol hosťom A. Radziwiłła, sa Chopin zoznámil s ľudovou hudbou, ktorej motívy často neskôr použil vo svojich skladbách. V jeho listoch z týchto prázdnin (známe „Szafarnia Courier“) sa prejavil jeho literárny talent.
Vzdelanie
Chopin bol vzdelávaný doma do veku trinástich rokov, na varšavské lýceum nastúpil v roku 1823, ale pokračoval v štúdiu klavírnej hry u Živného. V roku 1825, pri interpretácii diela Ignáca Moschelesa, nadchol publikum svojou improvizáciou a bol vyhlásený ako „najlepší klavirista Varšavy“.
Na jeseň roku 1826 Chopin začal študovať trojročný kurz u poľského skladateľa Jozefa Elsnera na varšavskom konzervatóriu, ktoré bolo vtedy súčasťou varšavskej univerzity (z tohto dôvodu je Chopin často uvádzaný ako absolvent tejto univerzity). Chopin sa prvýkrát s Elsnerom stretol začiatkom roka 1822; je isté, že Elsner dával Chopinovi prvé rady už v roku 1823 a v roku 1826 Chopin oficiálne navštevoval kurzy hudobnej teórie, continua a skladby. thumb|upright|left|[[Józef Elsner podľa Fajansa, po roku 1853]] V ročnom hodnotení Elsner zmieňuje Chopinov značný talent a hudobnú genialitu. Rovnako ako Živný, aj Elsner vypozoroval rozkvitajúci  talent. Elsnerov štýl výuky bol založený na neochote obmedzovať Chopina úzkoprsými, akademickými, zastaranými pravidlami a na jeho rozhodnutie umožniť mladému umelcovi dospieť v súlade s jeho prirodzenosťou.“ Na konzervatóriu Chopina tiež učil český hudobník Josef Javůrek.
V roku 1827 sa rodina presťahovala do podnájmu naproti varšavskej univerzite, do paláca Krasińských na Krakovskom predmestí č. 5 (v ktorom dnes sídli varšavská akadémia krásnych umení). Chopin tu žil až do doby, než v roku 1830 opustil Varšavu. (v rokoch 1837—39 tu umelec a básnik Cyprian Norwid študoval maliarstvo; neskôr napísal poému „Chopinov klavír“, o ruských vojakoch, ktorí v roku 1863 vyhodili Chopinov nástroj z okna. )
V roku 1869 poľský maliar Ambroży Mieroszewski vytvoril sadu portrétov Chopinovej rodiny (Chopinova mladšia dcéra Emilie zomrela v roku 1827): Chopinových rodičov, staršiu sestru Ludwiku, mladšiu sestru Izabelu a tiež samozrejme Fryderyka (originály boli zničené počas druhej svetovej vojny, zachovali sa iba čiernobiele fotografie). V roku 1913 napísal historik Édouard Ganche, že táto maľba predčasne zrelého skladateľa ukazuje „mladosť ohrozenú tuberkulózou. Jeho tvár je veľmi bledá, má výrazný ohryzok, prepadnutú tvár a oči s príznaky tuberkulózy“. Chopinova mladšia sestra Emilie zomrela na tuberkulózu vo veku 14 rokov a ich otec tejto chorobe podľahol v roku 1844.
Mladosť
thumb|upright|Chopin podľa [[Ambroży Mieroszewski|Mieroszewského, 1829]] V septembri 1828 sa Chopin vydal do sveta v spoločnosti rodinného priateľa, zoológa Felikse Jarockého, ktorý mal v úmysle zúčastniť sa vedeckej konferencie v Berlíne. Tu Chopin navštívil predstavenia niekoľkých opier režírovaných Gaspare Spontinim, navštívil koncerty a videl Carla Friedricha Zeltera, Felixa Mendelssohna a ďalšie celebrity. Na spiatočnej ceste bol hosťom kniežaťa Radziwiłła, guvernéra veľkovojvodstva Poznaňského, uznávaného skladateľa a snaživého violončelistu. Pre knieža a jeho dcéru Wandu zložil Polonézu pre violoncello a klavír C dur, Op. 3.
Neskôr vo Varšave v roku 1829 Chopin počul hrať Paganiniho a stretol sa s nemeckým klaviristom a skladateľom Johannom Nepomukom Hummelom. V auguste toho roku, tri týždne po ukončení štúdií na varšavskom konzervatóriu, sa uskutočnil Chopinov debut vo Viedni. Tu odohral dva klavírne koncerty a získal mnoho priaznivých kritik, hoci mu bol niektorými vyčítaný slabý úder. Vo Viedni sa zoznámil s českým huslistom Josefom Slavíkom. Nasledoval koncert konaný v decembri 1829 vo varšavskom podnikateľskom klube, kde sa uskutočnila premiéra Chopinovho klavírneho koncertu č. 2 f moll Op. 21 a ďalej prvé vystúpenie v poľskom Národnom divadle, konané 17. marca 1830, kde predniesol svoj klavírny koncert č. 1 e moll Op. 11. V tomto období tiež začal písať svoje prvé Étude (1829 – 1862).
Chopinove úspechy ako interpreta a skladateľa mu otvorili dvere do západnej Európy a 2. novembra 1830, za zraku priateľov a obdivovateľov, sa Chopin vydáva, ako píše Jachimecki, „do šíreho sveta, s nejasným cieľom, navždy“.
Neskôr ten mesiac vo Varšave vypuklo povstanie a Chopinov priateľ a spolucestujúci, budúci továrnik a patrón umelcov, Tytus Woyciechowski sa vrátil do Poľska, aby sa ho zúčastnil. O Chopinovi, ktorý zostal sám vo Viedni, píše Jachimecký: „zarmútený nostalgiou, sklamaný vo svojich nádejach na koncerty, zrelý a hlboko duchovný. Od romantického básnika vyrástol v národného barda, vedomý si a tušil minulosť, prítomnosť a budúcnosť svojej zeme. Teraz, vzdialený, videl Poľsko z nadhľadu a vedel, čo na ňom bolo veľké a krásne. Videl jeho tragédiu a heroizmus vo víre osudu.“
Keď bolo povstanie v septembri 1831 porazené, Chopin cestujúci práve z Viedne do Paríža, si vylial svoju zlosť vo svojom materskom jazyku na stránkach denníka, ktorý skrýval až do konca svojho života. Tieto výlevy skrúšeného srdca našli svoju odozvu v Scherze č. 1 b moll Op. 20 a „Revolučnej etude“ c moll Op. 10 č. 12.
Paríž
thumb|Chopinova polonéza, [[Teofil Kwiatkowski|Kwiatkowski, ples kniežaťa Czartoryského v Hôtel Lambert v Paríži. Národné múzeum Poznaň.]]
Chopin pricestoval do Paríža na konci septembra v roku 1831. Aby uľahčil svoj vstup do parížskej hudobnej komunity, začal brať lekcie u známeho pianistu Friedricha Kalkbrennera. Vo februári 1832 Chopin vystúpil na koncerte, po ktorom bol zahrnutý všeobecným obdivom. Vplyvný muzikológ a kritik François-Joseph Fétis napísal v Revue musicale: „Tu je mladý muž, ktorý – bez toho aby kráčal po vyšľapaných cestách – priniesol ak nie úplnú obrodu klavírnej hudby, potom bezpochyby časť niečoho, o čo sa iní dlho márne usilovali, totiž výstrednosť originálnych myšlienok, dosiaľ nevídaných…“ O tri mesiace skôr, v decembri 1831, napísal Robert Schumann v recenzii na Chopinovu variáciu na „La ci darem la mano“, Op. 2 (z Mozartovej opery Don Giovanni): „Klobúk dole, páni! Génius.“
Po parížskom koncertnom debute vo februári v roku 1832 Chopin dospel k názoru, že jeho hra ľahkými údermi nie je vhodná pre veľké koncertné sály. Neskôr tohoto roku bol predstavený v rodine Rothschildov, ich patronát mu otvoril dvere do ďalších súkromných salónov.
V Paríži našiel Chopin umeleckú spoločnosť, rovnako ako príležitosť uplatniť svoj talent a stať sa celebritou a neskôr slušne zarábať výukou klavírnej hry. Spriatelil sa s osobnosťami slávnych mien: Hector Berlioz, Franz Liszt, Vincenzo Bellini, Ferdinand Hiller, Felix Mendelssohn, Heinrich Heine, Eugène Delacroix, knieža Adam Jerzy Czartoryski, Alfred de Vigny, Charles-Valentin Alkan.
Chopin v Paríži zriedka vystupoval verejne. V neskorších rokoch usporadúval ojedinelé výročné koncerty v Salle Pleyel s kapacitou asi 300 miest. Oveľa častejšie hrával v salónoch aristokracie a umeleckej a literárnej elity. Najviac však preferoval hru v svojom vlastnom apartmáne pre malé skupinky svojich priateľov. Jeho chatrné zdravie ho odradzovalo od usporadúvania turné, a okrem výnimočne usporiadaného koncertu v Rouen, zriedkakedy opúšťal Paríž. Jeho vysoký príjem za vyučovanie a kompozície ho oslobodil od nutnosti koncertného vystupovania, ku ktorému mal prirodzenú nechuť. Arthur Hedley uvádza že: „Ako pianista si Chopin získal výnimočnú reputáciu najvyššieho rádu na základe minimálneho počtu verejných vystúpení — asi 30 za celý jeho život.“
V Roku 1835 Chopin navštívil Karlovy Vary, kde sa naposledy vo svojom živote stretol so svojimi rodičmi. Na spiatočnej ceste cez Sasko sa stretol so svojim starým priateľom z Varšavy, Wodzińskim. Tu sa tiež stretol s jeho dcérou Máriou, teraz šestnásťročnou, ktorú poznal o päť rokov skôr v Poľsku, a do nej sa ako do okúzľujúcej, umelecky nadanej, inteligentnej mladej dámy zamiloval. Nasledujúceho roku, v septembri 1836, keď sa Chopin vracal cez Drážďany z dovolenky, ktorú s Wodzińskými strávil v Mariánských Lázních ponúkol Márii sobáš. Ona prijala a jej matka, kňažná Wodzińská zvolila, ale Máriin nízky vek a Chopinovo chatrné zdravie (v zime 1835/36 bol tak chorý, že sa Varšavou šírila fáma, že zomrel) odsunuli sobáš na neurčito. Zasnúbenie zostalo neverejným a sobáš sa nakoniec nekonal. Chopin neskôr vložil korešpondenciu s Máriou a jej matkou do veľkej obálky, na ktorú po poľsky napísal „Moja bieda“ („Môj žiaľ“). thumb|upright|Grófka [[Delfina Potocka]] Chopinove city k Márii zanechali stopy v jeho valčíku č. 1 As dur Op. 69 nazývanom „Valse de l'adieu“ — „Valčík na rozlúčku“, ktorý napísal ráno v deň odjazdu z Drážďan. Po návrate do Paríža zložil Etudu č. 2 f moll Op. 25, druhú v cyklu Op. 25, ktorú popísal ako „portrét Máriinej duše“. Okrem toho poslal Márii sedem piesní na verše poľských romantických básnikov Stefana Chewbacca, Józefa Zaleského a Adama Mickiewicza.
Po krachu Chopinových plánov na sobáš vstúpila do jeho života poľská kňažná Delfina Potocka, ktorá sa stala jeho múzou. Pre ňu skomponoval Valčík č. 1 Op. 64 Des dur „Minútový valčík“.
Počas pobytu v Paríži sa Chopin zúčastnil niektorých spoločných verejných koncertov. Zoznam účastníkov dáva predstavu o bohatosti parížskeho umeleckého života tej doby. Napr. na koncerte konanom 23. marca 1833 hrali Chopin, Liszt a Hiller Bachov koncert pre tri čembalá; 3. marca 1838 hral Chopin, jeho žiak Adolphe Gutman, Alkan a Alkanov učiteľ Pierre Joseph Zimmerman Alkanovu úpravu Beethovenovej symfónie č. 7 pre osem rúk.
Chopin sa tiež podieľal na Lisztovom Hexaméron, kde zložil šiestu variáciu na Belliniho tému.
George Sandová
thumb|left|upright|Chopin, [[Eugène Delacroix|Delacroix, 1838. Časť spoločného portrétu s George Sandovou.]] V roku 1836 na večierku usporiadanom grófkou Marie d'Agoultovou, milenkou Chopinovho priateľa Franza Liszta, sa Chopin stretol s francúzskou spisovateľkou a feministkou Amandine Aurore Lucille Dupinovou, barónkou Dudevant, známou pod svojim pseudonymom, George Sand. Medzi jej skorších partnerov patrili Jules Sandeau, Prosper Mérimée, Alfred de Musset, Louis–Chrystosome Michel, Charles Ditto, Pierre–François Bocage a Félicien Mallefille.
Chopin pôvodne cítil k Sandovej averziu. Ferdinandovi Hillerovi povedal: „Sand je nesympatická žena! Je to vôbec žena? Mám isté podozrenie.“ Sandová sa však tridsaťdvastránkovým listom grófovi Wojciechu Grzymałovi, priateľovi ako svojmu, tak Chopinovmu, vyznala zo svojich citov k skladateľovi. V liste píše, že chce ukončiť svoj súčasný vzťah, aby vzťahu s Chopinom nestálo nič v ceste. V lete roku 1838 sa vzťah medzi Chopinom a Sandovou stal verejným tajomstvom.
V zime 1838 (8. november 1838 – 13. február 1839) podnikol Chopin, Sandová a jej dve deti cestu na ostrov Mallorca, dúfajúc v zlepšenie Chopinovho zdravia vďaka tunajšiemu podnebiu. Osud však nebol priaznivý, zima bola búrlivá aj tu, a navyše miestni ľudia, hlboko veriaci, keď zistili, že pár nie je zosobášený, odmietli poskytnúť ubytovanie. Nakoniec našli prístrešie v bývalom kartuziánskom kláštore Valldemossa.
Chopin mal tiež problém so zaslaním svojho klavíra Pleyel. Z Paríža dorazil 20. decembra, ale bol zadržaný na colnici (Chopin 28. decembra napísal: „Môj klavír leží na colnici už osem dní ... požadujú veľa peňazí za jeho vydanie, ktoré nemám.“) Medzičasom si Chopin prenajal starý klavír, na ktorom cvičil a skomponoval niekoľko skladieb.
3. decembra si posťažoval na svoje mizerné zdravie a na nekompetentnosť miestnych lekárov: „Bol som chorý ako pes počas posledných dvoch týždňov. Traja lekári ma navštívili. Prvý hovoril, že umieram, druhý že dýcham svoje posledné dni a tretí povedal, že som už mŕtvy.“ thumb|upright|[[George Sandová — druhá časť spoločného portrétu od Delacroixa]] 4. januára 1839 George Sandová zaplatila 300 frankov (polovicu požadovanej čiastky), aby uvoľnila klavír z colného skladu. K Chopinovi klavír dorazil 5. januára. Od tej doby mohol Chopin využívať dlho očakávaný nástroj po viac ako päť týždňov. Dosť času na dokončenie niektorých skladieb: niektoré prelúdiá z Op. 28; revízia balady č. 2, Op. 38; dve polonézy Op. 40, scherzo č. 3 Op. 39, mazúrka e moll z Op. 41; a pravdepodobne tiež revidoval sonátu č. 2, Op. 35. Zima na Mallorke je považovaná za jedno z jeho najplodnejších období.
Počas tejto zimy malo mizerné počasie vážny dopad na Chopinovo zdravie, pričom sa celá skupina rozhodla opustiť ostrov. Milovaný klavír sa stal prekážkou rýchleho odjazdu. Sandová zariadila predaj francúzskemu páru; jeho potomkovia sú dodnes správcovia Chopinovho odkazu v malom múzeu v kláštornej cele vo Valldemosse.
Štvorica sa najprv vydala do Barcelony, potom do Marseille, kde zostala niekoľko mesiacov na zotavenie. V máji 1839 presídlili na usadlosť G. Sandovej v Nohante, kde zotrvali celé leto. Na jeseň sa vrátili do Paríža, kde spočiatku žili oddelene. Chopin ale skoro opustil svoj byt v dome č. 5 v rue Tronchet a presťahoval sa do domu Sandovej v dome č. 16 na rue Pigalle. Všetci štyria tu žili spolu od októbra 1839 do novembra 1842, keď strávili väčšinu leta až do roku 1846 v Nohante. Roku 1842 sa presťahovali do č. 80 v rue Taitbout na námestí d'Orléans.
Z tejto doby existujú záznamy, že Chopin hral tiež na inom nástroji ako klavír. Na pohrebe tenoristu Adolphe Nourrita, ktorý zomrel v Neapole, ale jeho telo bolo prevezené na pohreb do Paríža, hral na organ transkripciu Schubertovej skladby Die Gestirne.
Na Nohante, v rokoch 1839 – 43, Chopin strávil pokojné, ale plodné dni, počas ktorých zložil množstvo diel, medzi ktoré patrí napr. polonéza As dur, Op. 53 „Heroická“. Vďaka Sandovej je k dispozícii popis Chopinovho tvorivého procesu: od počiatočnej inšpirácie, a jej usilovného využitia, niekedy sa stovkami zmien pôvodnej témy zavŕšenej napríklad aj návratom k nej.
Sandová popisuje jeden večer strávený s ich priateľom Delaware:
thumb|upright|left|Fotografia [[Louis-Auguste Bisson, 1849]] Ako sa skladateľova choroba zhoršovala, Sandová sa z milenky menila na ošetrovateľku a často Chopina nazývala svojím „tretím dieťaťom“. Ale ošetrovanie sa jej pomaly začínalo protiviť. V nasledujúcich rokoch naďalej udržovala priateľstvo s Chopinom, a aj keď stále častejšie ventilovala svoju netrpezlivosť a odpor, prinajmenšom v dopisoch tretím osobám, v ktorých Chopina nazýva dieťaťom, malým anjelom, mučeníkom a milovaným, zachovávala dekórum.“
V roku 1845 sa Chopinovo zdravie opäť zhoršilo, vážne problémy mal aj jeho vzťah so Sandovou. K zásadnej roztržke došlo potom, čo sa Chopin postavil na stranu dcéry Sandovej Solange, ktorá sa chcela vydať za sochára Clésingera. V roku 1847 Sandová publikovala román Lucrezia Floriani. Jeho hlavné postavy — bohatá herečka a knieža chatrného zdravia — môžu byť interpretované ako Sandová a Chopin. Príbeh románu bol voči Chopinovi nelichotivý. V lete v roku 1847 už necestoval na Nohant. Ich spoloční priatelia sa pokúšali o zachovanie ich vzťahu, ale skladateľ bol neústupný. Medzi ich priateľov patrila tiež mezzosopranistka Pauline Viardotová. Sandová na jej postave založila svoj román z roku 1843 Consuela. Vynikajúca operná speváčka bola tiež výbornou pianistkou, ktorá pôvodne zamýšľala zaoberať sa klavírnou hrou profesionálne a navštevovala hodiny u Liszta a Antonína Rejchu. Jej priateľstvo s Chopinom bolo založené na vzájomnej umeleckej úcte a podobnom temperamente. Často spolu spoločne hrávali, on jej radil vo veciach klavírnej techniky a pomáhal jej pri skladaní piesní založených na jeho mazurkách. Od Viardotovej získal prvé poznatky o španielskej hudbe.
V roku 1847 skončilo bez drámy či formalít dlhoročné priateľstvo medzi Sandovou a Chopinom.
Knieža Wojciech Grzymała, ktorý sledoval Chopinovu romancu so Sandovou od začiatku až do konca, vyjadril neskôr svoj názor: „Keby Chopina nestretlo to nešťastie, že stretol George Sandovú, ktorá otrávila celé jeho bytie, žil by tak dlho ako Cherubini.“ Chopin zomrel vo veku 39 rokov, jeho priateľ Cherubini zomrel v Paríži v roku 1842 vo veku 81 rokov. Obidvaja skladatelia ležia vzdialení od seba štyri metre na cintoríne Père Lachaise.
Záver života
thumb|upright|Ludwika Jędrzejewicz Chopinová, [[Ambroży Mieroszewski|Mieroszewski, 1829]] Chopinova verejná popularita ako klavírneho virtuóza opadávala, podobne ako počet jeho žiakov. Vo februári 1848 sa konal jeho posledný parížsky koncert. V apríli, v období francúzskej revolúcie, odcestoval do Londýna, kde účinkoval na niekoľkých koncertoch a mnohých večierkoch.
S blížiacim sa koncom leta odcestoval do Škótska, kde býval v zámku Johnstone, v grófstve Renfrewshire blízko Glasgowa, u svojho bývalého žiaka a veľkého obdivovateľa Jane Wilhelmina Stirlinga a jeho staršej sestry, vdovy Katherine Erskineovej. Stirlingova dcéra sa chcela za Chopina vydať, ale Chopin, cítiac, že už nebude dlho žiť, odmietol.
Ku koncu októbra 1848 pobýval v Edinburghu v dome poľského lekára Adama Łyszczyńského, a spísal tu poslednú vôľu. V tejto dobe často myslel na svoju matku a sestru a vysníval si scenérie zo svojej vlasti pri hre svojich adaptácií poľskej ľudovej hudby.
Chopin absolvoval svoje posledné verejné vystúpenie v londýnskej Guildhall 16. novembra 1848, kedy hral v prospech utečencov z Poľska. Toto vystúpenie sa ukázalo ako chyba, pretože väčšina účastníkov sa zaujímala skôr o tanec a občerstvenie než o Chopinove klavírne umenie.
Neskôr veľa osobností tvrdilo, že boli prítomní pri Chopinovom srmteľnom lôžku. „Byť pri Chopinovej smrti,“ píše Tad Szulc, „zdá sa, zaručovalo historické a sociálne postavenie.“ Medzi tých, ktorí skutočne boli pri Chopinovom smrteľnom lôžku, patrí Ludwika, kňažná Marcelina Czartoryska, dcéra George Sandovej Solange a jej manžel Auguste Clésinger, Chopinov priateľ a žiak Adolf Gutmann, priateľ Thomas Albrecht a tiež dôverník, poľský katolícky kňaz Aleksander Jełowicki.
Neskôr toho rána urobil Auguste Clésinger Chopinovu posmrtnú masku a odliatok jeho ruky. Pred pohrebom, zhodne s Chopinovým posledným želaním (súvisiacim s jeho obavou, že bude pochovaný zaživa), bolo jeho srdce vybraté a uložené do liehu. Jeho sestra neskôr odviezla srdce v urne do Varšavy, kde bolo uložené do piliera Chrámu Svätého kríža na Krakovskom predmestí, pod citátom z biblie (Matúš: "Lebo kde je tvoj poklad, tam bude aj tvoje srdce." Mt 6,21). Chopinovo srdce tu je uložené dodnes, ale v čase druhej svetovej vojny kedy bol chrám zničený počas varšavského povstania, bolo uložené na bezpečnom mieste. Kostol stojí neďaleko miesta kde žil Chopin naposledy pred odchodom z Poľska – Paláca Krasinských na Krakovskom predmestí.
Pohreb sa konal v chráme Église de la Madeleine v Paríži 30. októbra. Chopin si želal, aby bolo hrané Mozartovo Requiem. Táto skladba obsahuje veľkú časť ženských hlasov, ale v tomto chráme nikdy nebol zbor so ženskými hlasmi. Ženský zbor sa nakoniec mohol zádušnej omše zúčastniť, ale musel byť ukrytý za čiernou zamatovou oponou. Sólistom bol basista Luigi Lablache, ktorý rovnakú pieseň spieval na Haydnovom pohrebe (tiež účinkoval na pohrebe Belliniho) a mezzosopranistka Pauline Viardot. Tiež bolo hrané Chopinovo Prelúdium č. 4 e moll a č. 6 b moll. Pohrebu sa zúčastnilo okolo tri tisíc ľudí, ale chýbala medzi nimi George Sandová.
Chopin bol pochovaný, podľa jeho vôle, na cintoríne Père Lachaise. Na mieste bol hraný Pohrebný pochod z jeho klavírnej sonáty č. 2 b moll Op. 35 v inštrumentácii Napoleona Henriho Rebera.
Chopinov hrob s náhrobkom vytesaným Clésingerom priťahuje množstvo návštevníkov a je celoročne vyzdobený kvetmi.
Roku 2008 se rozhoreli spory o príčine Chopinovho úmrtia, vedľa tradovanej tuberkulózy sa začalo hovoriť o cystickej fibróze, dedičnej chorobe. K záveru nebolo nožné dospieť, pretože poľská vláda nedovolila odber vzorky z Chopinovho srdca pre vykonanie testov DNA.
Dielo
Chopin napísal vyše 200 skladieb, medzi tie najvýznamnejšie patria: Jeho hudba predstavuje vrchol romantickej klavírnej tvorby a dodnes patrí k základnému repertoáru klaviristov.
Tarn (departement)
Tarn (81) je departement vo Francúzsku, pomenovaný podľa rovnomennej rieky.
Busto Arsizio
Busto Arsizio je mesto v regióne Lombardsko v severnom Taliansku, 25 km severne od Milána. Počet obyvateľov je okolo 80 000. Ekonomika mesta ja založená na priemysle a obchode. Patrónom mesta je Sv. Ján Krstiteľ.
Milan Zelinka
Životopis
Milan Zelinka sa narodil 22. marca 1942 v Igrame. Detstvo a mladosť strávil v Cíferi. Maturoval v roku 1959 na gymnáziu v Trnave a v rokoch 1959 - 1961 študoval na Štátnom konzervatóriu v Bratislave. Štúdium však nedokončil a po absolvovaní základnej vojenskej služby v roku 1963 sa zamestnal ako technik Štátnych telefónnych ústrední v Montážnom podniku spojov v Bratislave. Ako opravár - mechanik pobočkových telefónnych ústrední pôsobil so skupinou montérov na montážach v Žiline, Ružomberku a v Humennom, kde sa zoznámil so svojou budúcou manželkou. V polovici 60. rokov minulého storočia sa usadil v obci Papín, neskôr v meste Humenné. Súbežne s prácou montéra, a krátkodobo tiež pracovníka Štátnej inšpekcie telekomunikácií, sa venoval aj literárnej tvorbe. Poviedky publikoval v literárnych časopisoch Krok, Slovenské pohľady, Mladá tvorba či Romboid.
Zemendorf-Stöttera
Zemendorf-Stöttera je obec v Rakúsku v spolkovej krajine Burgenland v okrese Mattersburg.
Žije tu 1 270 obyvateľov (31. 3. 2009).
Boban i Marko Marković orkestar
Boban i Marko Marković orkestar je balkánsky dychový orchester, ktorý vo svojich prvkoch zahŕňa balkánsku a cigánsku hudbu. Preslávil sa skladbou Disco Džumbus, na ktorej hosťoval aj DJ Shantel.
Saint-Lys (kantón)
Saint-Lys je francúzsky kantón v departemente Haute-Garonne v regióne Midi-Pyrénées. Tvorí ho 11 obcí.
Lauren Bacall
Lauren Bacall (vlastným menom Betty Joan Perske, * 16. september 1924, Bronx, New York, USA – † 12. august 2014, New York ) bola americká filmová a divadelná herečka.
Najvýznamnejšie sú jej úlohy vo filmoch noir s Humphrey Bogartom, ktorého manželkou bola od roku 1945 do jeho smrti v roku 1957. Jej hereckými partnermi boli aj John Wayne, Gary Cooper, Marilyn Monroe, Gregory Peck, Tony Curtis, alebo Kirk Douglas.
Za výkon vo filme Dve tváre lásky z roku 1996 získala nominácie na Zlatý glóbus a Oscara. Dvakrát získala cenu Tony za výkon v muzikáloch na Broadwayi: v roku 1970 za Applause a v roku 1981 za Woman of the Year. V roku 2009 jej americká Akadémie filmového umenia a vied udelila čestného Oscara.
Jej druhým manželom bol v rokoch 1961 - 1969 herec Jason Robards. Je sesternicou Šimona Peresa, izraelského politika.
Taras Hryhorovyč Ševčenko
Taras Hryhorovyč Ševčenko (, * 9. marec 1814, Morynci, Ruská ríša, dnes Ukrajina – † 10. marec 1861, Petrohrad, Ruská ríša, dnes Rusko) bol ukrajinský spisovateľ, básnik, dramatik, filozof, humanista a maliar, významný predstaviteľ ukrajinského národného obrodenia. Je považovaný za zakladateľa modernej ukrajinskej literatúry. Ševčenko písal aj v ruštine a vytvoril niekoľko cenených malieb.
Život
Narodil sa v početnej, nevoľníckej rodine v dedine Morynci v Kyjevskej gubernii (dnes Čerkaská oblasť), vtedy časti cárskeho Ruska. Dedina patrila rusifikovanému Nemcovi Vasilijovi Engeľgardtovi. O dva roky sa rodina presťahovala do obce Kyrylivka (dnes má názov Ševčenkove), ktorú tiež vlastnil Engeľgardt. V roku 1823 mu zomrela matka, otec sa krátko nato znovu oženil s Oxanou Tereščenkovou, ktorá už mala tri vlastné deti. V roku 1825 mu zomrel aj otec. Po dvoch rokoch služby u dedinského učiteľa Bohorského (ktorého neskôr vo svojom diele nazval prvým despotom, s ktorým sa stretol) odišiel do blízkeho mestečka Lysianky, kde sa učil u maliara ikon, neskôr aj na iných miestach v južnej časti Kyjevskej gubernie.
V roku 1827 sa kvôli nevoľníckym povinnostiam vrátil do Kyrylivky a stal sa obecným pastierom. Na lúkach sa stretával s potulnými slepcami, ktorí spievali o ukrajinských dejinách, čo ho neskôr inšpirovalo v jeho literárnej i výtvarnej tvorbe. Zoznámil sa tiež s Oxanou Kovalenkovou, ktorú často spomína vo svojich dielach. Veľmi túžil stať sa maliarom, požiadal o dovolenie správcu Engeľgardtovho majetku, ktorý to odmietol a preradil ho na miesto kuchynského pomocníka. Šťastnou náhodou zočil jeho výkres samotný majiteľ panstva Engeľgardt, ktorý ho vymenoval za svojho osobného sluhu. Ševčenko ho sprevádzal pri jeho pobyte vo Vilniuse, kde mu umožnil učiť sa u známeho maliara Jana Rustema. Po povstaní Poliakov vo Vilniuse proti ruskej nadvláde Engeľgardt a Ševčenko odcestovali do Petrohradu, kde štyri roky študoval výtvarné umenie u Vasilija Širiajeva. Tu sa zoznámil s maliarom Ivanom Sošenkom, spisovateľmi Jevhenom Hrebinkom a Alexejom Venecianovom. Prostredníctvom týchto mužov sa Ševčenko spoznal s maliarom Karlom Briullovom. Ten zhotovil portrét spisovateľa Vasilija Žukovského a venoval ho ako cenu do lotérie, z ktorej výťažok bol 5. mája 1839 použitý na výkupenie Ševčenka spod nevoľníckych povinností.
Prvé úspechy
náhľad|Cigánska veštkyňa V rovnakom roku bol Ševčenko prijatý na štúdium do petrohradskej umeleckej akadémie, a začal tvoriť v dielni Karla Briullova. Po prvom roku na akadémii získava striebornú medailu za svoju krajinku. V roku 1840 získal rovnakú medailu za svoju prvú olejomaľbu Malý žobrák dáva chlieb psovi.
Poéziu začal písať ešte ako nevoľník, no jeho prvá zbierka vyšla až v roku 1840 pod názvom Kobzar. Ivan Franko, predstaviteľ generácie ukrajinských spisovateľov po Ševčenkovi, napísal: Kobzar odhalil nový svet poézie, ktorý vytryskol silou čerstvého prameňa a blyští sa výrazmi v ukrajinskej literatúre dovtedy nepoznanými. V roku 1841 vydal epické dielo Hajdamaci. V septembri toho istého roka Ševčenko získal už svoju tretiu striebornú medailu za maľbu Cigánska veštkyňa.
Písal takisto divadelné hry, v roku 1842 to bola prvá časť tragédie Nikita Hajdaj. O rok neskôr vydal drámu Nazar Stodola, obe sa stretli s mimoriadnym úspechom. Finančné zabezpečenie využil na cestovanie po Ukrajine, navštívil príbuzných v Kyrylivke, je otrasený podmienkami, v akých žijú nevoľníci a do Petrohradu sa vracia plný rozčarovania. 22. marca 1845 však úspešne ukončuje štúdium na Akadémii umení.
Stáva sa spolupracovníkom Archeografickej komisie v Kyjeve, ktorá skúma históriu Ukrajiny. Veľa cestuje a zhotovuje množstvo kresieb pamiatok v rozmanitých regiónoch svojej vlasti. Opätovne citlivo vníma útlak nevoľníkov, čo dáva najavo v poetickej i výtvarnej tvorbe.
Vyhnanstvo
Počas ciest po Ukrajine sa stretol s historikom Mykolom Kostomarovom a ostatnými členmi Bratstva Cyrila a Metoda, tajného politického zoskupenia, ktoré bolo vytvorené na presadzovanie reforiem v zaostalom cárskom Rusku. Po odhalení spoločenstva bol 5. apríla 1847 uväznený spolu s členmi tohto zoskupenia, hoci je sporné, či bol jeho členom. Počas domovej prehliadky však bola nájdená jeho poéma Sen, v ktorej ostro kritizoval cársku moc, čiže bol považovaný za extrémne nebezpečného buriča. Bol uväznený v Petrohrade. Neskôr bol trest zmiernený na vyhnanstvo v Orenburgu (1478 km juhovýchodne od Moskvy). Samotný cár Mikuláš I. vyslovil rozhodnutie: Pod najsilnejším dohľadom so zákazom písania a maľovania. Vrátiť sa smel až v roku 1857, avšak musel žiť výlučne v Nižnom Novgorode. O dva roky neskôr dostal povolenie vycestovať na Ukrajinu. Rozhodol sa kúpiť pôdu neďaleko od dediny Pekariv. Už v júli v tomto roku bol však zatknutý za rúhanie, a hoci čoskoro prepustený, bolo mu nariadené bývať v Petrohrade.
Smrť
Taras Ševčenko strávil posledné roky svojho života písaním nových diel, maľbou, ako aj úpravou predošlých prác. Roky vo vyhnanstve mu značne podlomili zdravie a deň po svojich 47. narodeninách - 10. marca 1861 - zomrel, sedem dní pred zrušením nevoľníctva. Najprv bol pochovaný na Smolenskom cintoríne v Petrohrade, avšak priatelia sa rozhodli naplniť jeho želanie, vyjadrené v diele príznačne nazvanom Testament - „byť pochovaný v zemi otčiny“, a tak presunuli mŕtve telo vlakom do Moskvy a odtiaľ na konskom povoze do vlasti. Tam bol pochovaný 8. mája v mieste nazývanom Černeča hora (Mníchova hora), dnes Tarasova hora pri rieke Dneper, neďaleko Kanivu.
Literárna tvorba
Literárna tvorba Ševčenka je bohatá a rozmanitá. Diela si navyše zväčša i sám ilustroval. Rozdeľujú sa na:
Dedičstvo a pamätníky
Na Ukrajine existuje mnoho jeho pamätníkov, najznámejším je mohyla v Kanive, a pomník v centre Kyjeva, oproti univerzite, ktorá nesie jeho meno. Po páde ZSSR mnohé ukrajinské mestá nahradili Leninove sochy Ševčenkovými, avšak dosť z nich bolo postavených aj počas socializmu, pretože i komunistický režim ho považoval za „pokrokovú“ osobnosť. V USA sa nachádza známy pamätník vo Washingtone.
Na Slovensku sú po ňom pomenované ulice v Bratislave, Humennom, Martine, Medzilaborciach, Prešove, Snine a Svidníku. V Paríži je po ňom pomenované námestie. Mesto Aktau v Kazachstane malo názov Ševčenko v rokoch 1964 – 1992. V ukrajinskom meste Charkov sa po ňom volá jeden z najväčších parkov na svete.
Lambethský palác
right|thumb|Lambeth Palace
Lambethský palác je sídlo arcibiskupa z Cantenbury. Nachádza sa v Lambethe na južnom brehu Temže v Londýne. Palác bol veľakrát renovovaný, naposledy Edwardom Blorem.
Tarn-et-Garonne
Tarn-et-Garonne (82), po slovensky Tarn a Garonna, je departement vo Francúzsku. Je pomenovaný podľa rieky menom Garonna a jej prítoku Tarnu.
Zoznam kultúrnych pamiatok v obci Kľačno
Toto je zoznam kultúrnych pamiatok v obci Kľačno v okrese Prievidza.
Conflans-Sainte-Honorine
Conflans-Sainte-Honorine môže byť:
God Save the Queen (skladba)
„God Save the Queen“ je singel skupiny Sex Pistols z albumu Never Mind the Bollocks, Here’s the Sex Pistols. Bol vydaný v roku 1977 a kvôli kontroverznému textu bol zakázaný BBC. Na obale singla je zobrazená kráľovná Alžbeta II..
V rebríčku anglických singlov sa umiestnil na druhom mieste. Magazín Rolling Stone ho umiestnil na 173. miesto v rebríčku najlepších 500 piesní.
Coververzie
Na EP skupiny Anthrax Armed and Dangerous vyšla coververzia tejto piesne, ďalšiu vydali Motörhead na albume We Are Motörhead. Túto pieseň zahrali na MTV EMA 2007 aj Foo Fighters, ktorej frontman Dave Grohl podporuje túto pieseň ako rockovú klasiku.
Márius Kopcsay
Márius Kopcsay (* 21. apríl 1968) je slovenský spisovateľ, novinár a hudobník.
Životopis
Po maturite na gymnáziu v Bratislave (1986) pokračoval v štúdiu na Chemickotechnologickej fakulte SVŠT a v rokoch 1988 – 1993 na Prírodovedeckej fakulte UK v Bratislave, no štúdium prerušil. Od roku 1992 pracoval ako redaktor v komunálnej a stavovskej tlači (Obecné noviny, Stavebný podnikateľ). V rokoch 1994 – 1998 bol slovenským dopisovateľom ZN-novín, v rokoch 2003 – 2005 písal pre český Týden. Od roku 1997 pôsobil ako politický komentátor v slovenských denníkoch Nový Čas, Národná obroda, Pravda a SME, kde pracuje aj v súčasnosti. V rokoch 2005 – 2007 bol šéfredaktorom časopisu Mosty. Žije v Modre, je ženatý, má dve deti.
Houilles
Houilles môže byť:
Centrobasket mužov 1965
Centrobasket mužov 1965 boli 1. majstrovstvá Strednej Ameriky a Karibiku v basketbale mužov, ktoré organizuje Stredoamerická a karibská basketbalová konfederácia (CONCENCABA) v spolupráci s FIBA Americas. Konali sa v Mexiko City, v Mexiku v dňoch od 19.28. októbra 1965, za účasti 5 tímov. Titul získalo domáce 🇲🇽, ktoré sa v jedinej hranej skupine umiestnilo pred 🇵🇷 a 🇨🇺.
Pamätné euromince roku 2021
Dvojeurové pamätné mince resp. eurové mince s nominálom 2 eurá, sú špeciálne euromince razené a emitované národnými (centrálnymi) bankami členov eurozóny od roku 2004 ako legálne a obehové platidlo všetkých členských štátov. Tieto mince obyčajne oslavujú výročie historickej udalosti alebo upozorňujú na práve prebiehajúcu udalosť. V roku 2021 je momentálne známa plánovaná emisia 31 pamätných euromincí.
Pre množstvo, vzhľad a spôsob emitovania pamätných euromincí platia presne stanovené pravidlá a obmedzenia.
Referencie
€
Centrobasket mužov 1965
Tento turnaj zároveň slúžil ako kvalifikácia stredoamerických družstiev na Majstrovstvá sveta 1967, ktoré organizoval Uruguaj. Kvalifikovali sa na ne 2 najlepšie družstvá.
Var
Var môže byť:
Planétka typu F
Planétka typu F je relatívne vzácny typ uhlíkatého asteroidu, ktorý spadá do skupiny C.
Guebenhouse
Guebenhouse je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Moselle, v regióne Lotrinsko.
Planétka typu F
F-typy sú podobné B-typom, ale chýba im "vodná" absorpcia 3 μm indikuje prítomnosť hydrátovaných minerálov. Líšia sa aj v infračervenom spektre pod 0,4 μm. SMASS klasifikácia nerozlišuje F-typy a B-typy, ale spoločne ich začleňuje ako asteroidy typu B.
Var
Var (príp. niekedy VAR alebo iné obmeny) môže byť:
Guebenhouse
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Márius Kopcsay
Charakteristika tvorby
Márius Kopcsay patrí k strednej generácii slovenských spisovateľov. Ako prozaik na seba upozornil v polovici deväťdesiatych rokov poviedkou Načo sú nám bimbongy?, ktorá bola ocenená v literárnej súťaži Poviedka ´96. V jeho tvorbe dominuje každodennosť; jeho hrdinovia žijú v ustavičnom strachu o prežitie, sú zamestnaní permanentným riešením praktických problémov, ich život je utváraný nenaplnenými ambíciami a komplexmi, hoci skryte túžia po lepšom osude. Grotesknosť jeho próz je umocnená aj fyziologicky – výzorom a celkovou telesnou konštitúciou, ktorá je sprevádzaná stratou životnej vitality a až chronickým bolestínstvom. Podobne aj literárne prostredie je zaplnené bezútešnou každodennosťou, dominujú metafory rozkladu, svet je zmietaný najrozličnejšími kataklizmami a život je jednou veľkou dezilúziou.
V Kopcsayovej tvorbe sa často objavuje téma domova a rodinného života. Miesto tradičnej predstavy „tepla rodinného kozuba“ však nachádzame iba chlad, pocity odcudzenia a chaosu (hory špinavého riadu, plesnivé a vlhké steny, hrdzavá vaňa, špinavé a neumyté dlaždice, neurotická manželka). Svojou celkovou grotesknosťou a absurdnosťou nesie jeho písanie znaky čierneho humoru, resp. strieda sa tu humor s tragikou (smiech cez slzy). Kopcsayovi je cudzí sentimentalizmus a moralizmus, pred ktorým ho chránia aj funkčne používané vulgarizmy či opis rozličných fyziologických pochodov.
V nepraktickosti, nešikovnosti a a neschopnosti Kopcsayových hrdinov zvládať elementárne životné situácie je čosi čitateľsky príťažlivé. Čitateľ sa totiž rád identifikuje s takýmto typom hrdinstva, ktorý mu pripomína vlastné životné „trapasy“. Takéto typy (anti)hrdinov či outsiderov sú napríklad vďačným objektom aj filmového stvárnenia a próza Máriusa Kopcsaya je v mnohom inšpirovaná práve filmom.
Autor sa venuje tiež hudobnej tvorbe. V súčasnosti píše aj televízne scenáre.
Ocenenia
Tvorba Máriusa Kopcsaya bola ocenená Cenou Ivana Kraska za knihu Kritický deň, bol trojnásobným finalistom literárnej súťaže Poviedka a päťkrát bol nominovaný na cenu Anasoft litera. Za román Domov získal medzinárodné ocenenie – bol finalistom Veľkej ceny za východoeurópsku literatúru (Großer Preis für Osteuropäische Literatur). V roku 2007 získal výročnú cenu Asociácie organizácií spisovateľov Slovenska.
Autor o svojej tvorbe
"Neviem si predstaviť, že by som písal niečo, čo nemám osobne zažité, napríklad o nejakom úspešnom pracovníkovi reklamnej agentúry, alebo o nejakých exotických krajinách, kde som nikdy nebol. Nie je to však denníkové písanie, vlastné zážitky sa snažím literárne štylizovať a posúvať aj do iných polôh, hoci môže vznikať dojem, že text je oveľa viac autobiografický, než v skutočnosti je. Teda je tam viac vymysleného a pretvoreného materiálu. Dôležité je, aby to pôsobilo dôveryhodne, aby sa nedalo rozlíšiť, čo bola pravda a čo literárna fikcia. V mojom prípade by som teda hovoril skôr o štylizovanej autobiografickosti. Nevylučujem však, že sa pokúsim písať aj v iných žánrových polohách."
Planétka typu D
Planétka typu D má veľmi malé albedo a v elektromagnetickom spektre sa javí ako červená. Predpokladá sa, že sa skladá z organicky bohatých silikátov, uhlíka a bezhydrátových silikátov, je tu aj možnosť vodného ľadu vo vnútri asteroidov. D-typy sa nachádzajú vo vonkajšej časti pásma planétok a za ním. Medzi najznámejšie patria 152 Atala, 588 Achilles, 624 Hektor a 944 Hidalgo.
V roku 1992 Larry A. Lebofsky a jeho kolegovia publikovali článok, podľa ktorého zistili prítomnosť spektra 3 µm na asteroide 773 Irmintraud pásma planétok. Predpokladá sa,že tento objav je indikátorom vody na povrchu.
Le Pecq
Le Pecq môže byť:
Planétka typu B
thumb|[[2 Pallas najväčší asteroid typu B]] Planétka typu B je relatívne vzácny typ uhlíkatého asteroidu patriaceho do C-skupiny asteroidov. Medzi asteroidmi sa B-typy hojne vyskytujú vo vonkajšej časti pásma planétok, tiež obsahujú rodinu Pallas (vysoká inklinácia), ktorá zahŕňa druhý najväčší asteroid 2 Pallas. B-typy sú pokladané za základné, geologicky staré pozostatky z počiatku slnečnej sústavy.
Charakteristika
Obyčajne sa podobajú C-typom, ale líšia sa ultrafialovou absorpciou pod 0,5 μm, ktorá je u B-typov malá alebo úplne chýba. Elektromagnetické spektrum je viac modré ako červené. Albedo je tiež vyššie ako u tmavých C-typov. Spektroskopia B-typov ukazuje, že povrch sa skladá z bezhydrátových silikátov, hydrátovo-ílových minerálov, ogranických polymérov, magnetitu a sulfidov. Bližšia podobnosť s B-typmi bola zistená na uhlíkato-chondritových meteoritoch skúmaných v laboratóriách.
Menthon-Saint-Bernard
Menthon-Saint-Bernard je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Haute-Savoie, v regióne Rhône-Alpes.
Eskalátor
thumb|Eskalátor v [[metro|metre vo Washingtone D.C.]]
Menthon-Saint-Bernard
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Eskalátor
Eskalátor alebo pohyblivé schody je zariadenie na prepravu osôb medzi rôznymi výškovými úrovňami. Jeho podstatou sú reťazovo obiehajúce pohyblivé schody a pridŕžacie zábradlie poháňané elektromotorom. Využíva sa napríklad v metre, na staniciach či v obchodných centrách. Na rovnakom princípe je založený aj pohyblivý chodník, ktorý môže byť použitý tak k vodorovnej, ako aj k šikmej doprave (používa sa napríklad na prepravu zákazníkov s nákupnými vozíkmi).
Maroš Klimpl
Maroš Klimpl (* 4. júl 1980, Martin) je slovenský futbalista, ktorý hráva na pozícii obrancu. V súčasnosti je hráč Viktorie Žižkov.
Eskalátor
Prvý eskalátor skonštruoval a umiestnil Jesse W. Reno v New Yorku v roku 1897 ako zábavnú atrakciu, prvý komerčný eskalátor vytvoril Reno spoločne s firmou Otis Elevator Company v roku 1899. Na podobných zariadeniach pracovali súbežne aj iní konštruktéri, napríklad sa uvádza, že eskalátor vynašiel a pomenoval okolo roku 1900 Charles Seeberger.
Var (departement)
Var (83) je departement vo Francúzsku, pomenovaný podľa rovnomennej rieky.
Sartrouville
Sartrouville môže byť:
Eskalátor
Názov vznikol ako obchodná značka výrobku firmy Otis Elevator Company umelou kontamináciou anglického výrazu elevator (výťah) latinským slovom scalae (schodisko, rebrík, stupnica). Okolo roku 1950 názov „eskalátor“ zovšeobecnel.
Rýchlosť eskalátorov býva v rozmedzí 0,27 až 0,55 m/s. . Oproti výťahu má eskalátor vyššiu prepravnú kapacitu.
Hard
Hard je trhová obec v rakúskej v spolkovej krajine Vorarlbersko v okrese Bregenz.
Žije tu obyvateľov.
Bytča (okres)
Mestá
Bytča
Maroš Klimpl
V júni 2007 podpísal trojročnú zmluvu s dánskym klubom FC Midtjylland, ktorý sa pre nasledujúci rok kvalifikoval do Pohára UEFA. V septembri 2008 ho klub uvoľnil na hosťovanie do škótskeho klubu Motherwell FC. Krátko pred vypršaním hosťovania, v decembri 2008, sa vyjadril, že by rád ostal v tomto klube. Hoci hráva na pozícií obrancu, v drese Motherwellu odohral viacero stretnutí na poste stredopoliara.
V lete 2009 bol na skúške v waleskom klube Cardiff City, kde neuspel. Krátko na to odišiel taktiež na skúšku do nemeckého SpVgg Greuther Fürth.
Menthon-Saint-Bernard
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Salies-du-Salat (kantón)
Salies-du-Salat je francúzsky kantón v departemente Haute-Garonne v regióne Midi-Pyrénées. Tvorí ho 22 obcí.
Zillingtal
Zillingtal je obec v Rakúsku v spolkovej krajine Burgenland v okrese Eisenstadt-okolie.
Žije tu obyvateľov.
Châteauneuf (Côte-d’Or)
Châteauneuf je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Côte-d’Or, v regióne Burgundsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Planétka typu O
Planétka typu O je veľmi vzácny typ asteroidu s elektromagnetickým spektrom podobným veľmi nezvyčajnému 3628 Boznemcová, ktorý je najlepším asteroidom so spektrom L6 a LL6 obyčajných chondritových meteoritov. Ich spektrum má hlbokú absorpciu 0,75 μm.
Northwoods
Úvod
Výraz Operácia Northwoods označuje tajný dokument, ktorý vytvoril americký generálny štáb USA v roku 1962. 13. marca 1962 bol predložený ministrovi obrany Robertovi McNamarovi, ktorý ho zamietol. Plán videl a osobne zamietol aj prezident John F. Kennedy. Operácia Northwoods nebola nikdy realizovaná a po štyridsiatich rokoch boli jej plány odtajnené.
Účelom akcií, ktoré operácia plánovala, bolo získať všeobecnú podporu americkej verejnosti pre vojenskú inváziu na Kubu. Uvedené prostriedky obsahovali aj fingované teroristické akcie na území USA proti vlastným obyvateľom, počítajúce s desiatkami až stovkami obetí.
NORTHWOOD
Operácia Northwood alebo Northwoods bola v roku 1962 plán Amerického Ministerstva Obrany zahrať a simulovať terorizmus v Spojených Štátoch, následne zhodiť celú vinu na Kubu, s cieľom ovplyvniť verejnú mienku. Vďaka podpore verejnosti by mohla americká armáda začať vojnu proti vláde Fidela Castra. Ako súčasť vládnej operácie proti Fidelovi Castrovi „Mongoose“, plán nebol zrealizovaný. Jeho súčasť boli operácie pod cudzou vlajkou vrátane simulovaného alebo skutočného štátom podporovaného terorizmu na Spojených Štátoch s cieľom pošpiniť Kubu. Plán bol navrhnutý vodcami vtedajšieho Amerického Ministerstva Obrany, vrátane Predsedu Zboru náčelníkov štábov Lymana Louisa Lemnitzera.
Počiatky a verejné spustenie
Hlavný návrh bol uvedený v dokumente "Justification for US Military Intervention in Cuba (TS)" (TS-TOP SECRET teda prísne tajné) napísaný Ministerstvom Obrany v spolupráci s vrchným veliteľstvom. Projekt Northwoods bol prezentovaný Vrchným veliteľstvom Americkému Ministerstvu Obrany 13. Marca s jedným schváleným bodom, ako predbežný návrh pre plánované ciele. Toho času tajný dokument zverejnila 18. Novembra 1997 komisia zaoberajúca sa vraždou J.F.K. (John F. Kennedy Assassination Records Review Board) Všetkých 1521 strán z bývalých tajných armádnych záznamov uložených v roku 1962 až 1964 bolo súčasne odtajených revíznou komisiou. Dokument bol prvýkrát publikovaný on-line Národným bezpečnostným archívom 6. Novembra 1998 v spolupráci zo CNN ako súčasť dokumentu Studená Vojna v 10tej epizóde ktorá bola odvysielaná 29. Novembra 1998. Dokument Northwood bol zverejnený on-line vo viacerých formách napr. vrátane krycích poznámok Národným bezpečnostným archívom 30. Apríla 2001.
Guébestroff
Guébestroff je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Moselle, v regióne Lotrinsko.
Northwoods
Operácie
Ako odpoveď na dopyt po zámienkach pre ozbrojený zásah bol zoznam metód (v niektorých prípadoch predbežné plány) Veliteľstva operácií projektu Kuba, brigádneho Generála Edwarda Landsdaleho. Autori verili že budú zhromažďovať verejnú aj zahraničnú podporu pre útok na Kubu. Hrané útoky mali byť Kubánskeho pôvodu s reálnymi obeťami. Hlavný plán počítal s využitím takzvaných priateľských Kubáncov (Kubánci v exile, vyhnanci režimu).
Guébestroff
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Northwoods
Operácie
Návrhy zahŕňali
Guébestroff
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.