cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Prospektová teória
Aplikácia/príklady
Kahneman, Daniel, Thinking, fast and slow /New York :Farrar, Straus and Giroux,2011. 1st ed. 499 s. : il. ISBN 978-0-374-27563-1 (váz.)
Porcius Licinus
Porcius Licinus (1. storočie pred Kr.) bol rímsky básnik, člen básnického krúžku združeného okolo Quinta Lutatia Catula. O jeho živote nič nevieme. Z jeho diela sa zachoval jeden milostný epigram a dva zlomky z historicko-literárnej skladby v trochejských septenároch, v ktorých sa Licinus venuje počiatkom rímskej poetiky (a mimo iného aj vzťahu Terentia k rodine Scipionov).
Beaufort (kantón)
Beaufort je francúzsky kantón v obvode Lons-le-Saunier v departemente Jura v regióne Franche-Comté. Tvorí ho 18 obcí.
Grandvillars
Grandvillars môže byť:
Maxx
Maxx bola nemecká eurodance hudobná skupina pôsobiaca v rokoch 1993 až 1995. Celosvetový úspech získala najmä vďaka skladbám „Get-A-Way“ a „No More (I Can’t Stand It)“.
Skupina zaznamenala veľký úspech ich prvým singlom „Get-A-Way“ z roku 1993 ktorý dosiahol viac ako 400 000 predaných kusov v Nemecku kde zároveň získala zlaté ocenenie. Celkovo skladba v Európe zaznamenala vysoký predaj okolo 1 100 000 kusov a umiestnila sa taktiež na vysokých rebríčkoch v hitparádach ako napríklad na 11. mieste v Nemecku, na 5. mieste v Spojenom kráľovstve, Rakúsku, Švédsku a Holandsku a na 10. mieste v Švajčiarsku a Nórsku. Po úspechu tejto skladby bol vydaný album To the Maxximum z roku 1994, ktorý obsahoval skladby ako „No More (I Can’t Stand It)“ alebo „You Can Get It“ ale ich predaj nebol natoľko úspešný. Posledným vydaným singlom bola skladba „Move Your Body“ v roku 1995.
Breux (Meuse)
Breux je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Meuse, v regióne Lotrinsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Kirsten Moorová-Towersová
Kirsten Moorová-Towersová (* 1. júl 1992, St. Catharines, Ontário, Kanada) je kanadská krasokorčuliarka vystupujúca v kategórii „športové dvojice“. S partnerom Dylanom Moscovitchom získala zlato na majstrovstvách Kanady v roku 2011, striebro na majstrovstvách štyroch kontinentov v roku 2013 a striebro v tímovej súťaži na zimných olympijských hrách 2014.
Brusné (prítok Radiše)
Brusné je krátky potok v severnej časti okresu Bánovce nad Bebravou. Je to pravostranný prítok Radiše, meria 1,7 km a je tokom VI. rádu.
Prameň
Tečie v Strážovských vrchoch, kde pramení v podcelku Zliechovská hornatina, v časti Kňaží stôl, na juhovýchodnom svahu Michalovho vrchu (511 m n. m.) v nadmorskej výške približne 445 m n. m.
Opis toku
Od prameňa tečie sprvu na krátkom úseku na východ, následne sa stáča juhojuhovýchodným smerom a sprava priberá krátky prítok. Pokračuje cez lokalitu Veľké prielohy, ďalej sa stáča juhovýchodným smerom, tesne pred ústím ešte na východ a severne od obce Radiša ústi v nadmorskej výške cca 295 m n. m. do Radiše.
Vagónka Trebišov
Vagónka Trebišov bol štátny podnik zaoberajúci sa výrobou železničných vagónov. Sídlil v Trebišove.
Tranformácia firmy
Z Obchodného registra okresného súdu Košice I bola Vagónka Trebišov vymazaná k 21. februáru 1995, nie je isté či majetok pripadol Mestu Trebišov, alebo Trebišovským strojárňam. Podľa webovej stránky TATRAVAGÓNKY, a.s. nový majoritný vlastník Optifin Invest pristúpil v roku 2008 ku kúpe Vagónky Trebišov. Vagónka Trebišov sa stala "sesterskou spoločnosťou" TATRAVAGÓNKY. K 31.12.2009 došlo k zlúčeniu Vagónky Trebišov s TATRAVAGÓNKOU, a. s. za účelom zamedzenia dvojitej výrobe. Počet zamestnancov spojenej firmy dosiahol 2219, z toho 1855 v Poprade a 364 v Trebišove.
Saint-Désir
Saint-Désir je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Calvados, v regióne Dolná Normandia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Saint-Igny-de-Vers
Saint-Igny-de-Vers je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Rhône, v regióne Auvergne-Rhône-Alpes.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Byzancia
Byzancia môže byť:
Idaios (syn Darea)
Idaios je v gréckej mytológii syn Darea, trójskeho kňaza boha Héfaista. Idaios je jednou z postáv Homérovho eposu Iliada. Z Homérových básní vieme o ňom len toľko, že bol synom Darea, trójskeho kňaza boha Héfaista a mal brata Fégea, s ktorým bojoval v trójskej vojne. Osud bratov rozdelil, keď sa na trójskej pláni rozhodli na bojovom voze napadnúť slávneho achájskeho hrdinu Dioméda. Fégeus hneď nato zomrel zasiahnutý oštepom a preľaknutý Idaios z boja utiekol. Homérov epos sa o jeho ďalších osudoch nezmieňuje.
Hollabrunn (okres)
Hollabrunn je okres v rakúskej spolkovej krajine Dolné Rakúsko. Má rozlohu a žije tu 50-tisíc obyvateľov (2010). Sídlom okresu je mesto Hollabrunn.
Fégeus
Fégeus môže byť v gréckej mytológii:
Giromagny
Giromagny môže byť:
Polná
Polná je mesto v Česku v okrese Jihlava v kraji Vysočina. 1. januára 2012 tu žilo 5 142 obyvateľov, z toho 2 565 mužov a 2 577 žien, pričom priemerný vek v meste bol 39,9 roka (muži 38,5 roka, ženy 41,2 roka).
Slovenská demokratická koalícia
Slovenská demokratická koalícia, skratka SDK, bola politická strana, ktorá pôsobila na Slovensku v rokoch 1998 až 2002.
Koalícia SDK
Slovenskú demokratickú koalíciu vytvorilo 3. júla 1997 päť opozičných politických strán, vtedy ešte ako volebnú koalíciu. Tvorili ju Demokratická únia (DÚ), Kresťanskodemokratické hnutie (KDH), Demokratická strana (DS), Sociálnodemokratická strana Slovenska (SDSS) a Strana zelených na Slovensku (SZS). Toto silné zoskupenie malo šancu vyhrať parlamentné voľby v roku 1998. Lídrami SDK boli spoločne všetci predsedovia jej členských strán a hovorcom sa stal Mikuláš Dzurinda z KDH. Vládna koalícia pod vedením HZDS reagovala na vznik SDK tým, že prijala v parlamente v roku 1997 reštriktívny zákon, ktorý fakticky znemožňoval koalíciám kandidovať vo voľbách.
Strana SDK
Ako reakcia na prijatie „protikoaličného“ zákona sa SDK formálne pretransformovala z koalície na politickú stranu s exkluzívnym členstvom - členmi sa stalo 150 kandidátov do volieb. Tí zároveň museli vystúpiť zo svojich materských politických strán. Materské politické strany tak formálne prišli o svoje politické špičky, hoci v tom čase sa hovorilo iba o dočasnom kroku. Tri z nich prišli takýmto spôsobom dokonca o svojich predsedov: z DÚ vystúpil jej predseda Eduard Kukan, z DS jej predseda Ján Langoš a zo SDSS jej predseda Jaroslav Volf. Predseda KDH Ján Čarnogurský a predsedníčka SZS Zdenka Tóthová vo svojich stranách zostali a preto ani nekandidovali vo voľbách. Na ustanovujúcom kongrese SDK 4. júla 1998 v Trnave sa stal jej predsedom Mikuláš Dzurinda.
SDK vo vláde
Parlamentné voľby v roku 1998 síce tesne vyhralo HZDS so ziskom 27 % hlasov, na vytvorenie vlády to však nestačilo. Vládnu koalíciu vytvorila SDK, ktorá získala 26,33% hlasov, Strana demokratickej ľavice (SDĽ) - 14,66 %, SMK - 9,12 % a Strana občianskeho porozumenia (SOP) - 8%. Novo vytvorená vláda získala označenie „Vláda zmeny“, ktoré vzniklo najmä z predvolebných reklám SDK. Predsedom vlády sa stal Mikuláš Dzurinda. SDK zastupovali vo vláde okrem neho ešte:
SDK formálne zanikla v auguste 2002, tesne pred parlamentnými voľbami.
Politici Slovenskej demokratickej koalície
Články o politikoch Slovenskej demokratickej koalície sú uvedené v kategórii Politici SDK.
Zoltán Weigl
Zoltán Weigl (* 19. marec 1955 – † 20. december 2003, Nové Zámky) bol slovenský kameraman.
Bottovo
Bottovo je obec na Slovensku v okrese Rimavská Sobota.
Zoltán Weigl
Po ukončení štúdia kamery na FAMU v Prahe pôsobil ako kameraman v spravodajstve. Od roku 1985 bol ­samostatným kameramanom, podieľal sa na realizácii niektorých dokumentov a hraných diel pre kiná, aj televíziu.
Jozef Šimončič (kameraman)
Jozef „Dodo“ Šimončič (* 1. august 1943, Bratislava) je slovenský kameraman a fotograf.
Prvé experimenty s fotografiou a filmovaním si vyskúšal so svojimi bratrancami Igorom a Miloslavom Lutherovými. V roku 1970 absolvoval FAMU v Prahe. Počas štúdia spolupracoval s Elo Havettou, Jurajom Jakubiskom a ďalšími postavami českej novej vlny. Významným sa pre neho tiež stala spolupráca s Jurajom Herzom, s ktorým natočil aj svoj absolventský film Sladké hry minulého leta, ktorý bol úspešný na MTF Monte Carlo. Medzi jeho slávne diela patria Ružové sny Dušana Hanáka. Dnes je prezident Asociácie slovenských kameramanov.
Kirill Semionovič Moskalenko
Kirill Semionovič Moskalenko (, ; * 11. máj 1902, Hryšyne, Ukrajina – † 17. jún 1985, Moskva, Rusko) bol sovietsky vojvodca ukrajinského pôvodu, maršal Sovietskeho zväzu (1955). Účastník druhej svetovej vojny, ako veliteľ 38. armády sa podieľal na oslobodzovaní Česko-Slovenska. Po vojne ďalej slúžil ako veliteľ Moskovského vojenského okruhu, Strategických raketových vojsk a neskôr ako vojenský inšpektor ministerstva obrany.
Majstrovstvá Južnej Ameriky v basketbale žien 1997
Majstrovstvá Južnej Ameriky v basketbale žien 1997 boli v poradí 25. majstrovstvá Južnej Ameriky v basketbale žien, ktoré organizovala Juhoamerická basketbalová konfederácia (CONSUBASQUET). Konali sa v meste Iquique, v Čile v dňoch od 10.17. mája 1997, za účasti 9 tímov. Čile bolo organizátorom juhoamerického šampionátu žien piatykrát, keď predtým hostilo toto podujatie v rokoch 1946, 1960, 1968 a 1989. Šiesty titul v rade a šestnásty celkovo získala 🇧🇷, ktorá sa vo finálovej skupine umiestnila pred 🇦🇷 a 🇨🇴.
Kirill Semionovič Moskalenko
Mladosť a predvojnové obdobie
Kirill Semionovič Moskalenko (skutočným menom Moskaľov) sa narodil 11. mája (podľa starého kalendára 28. apríla) 1902 v dedine Hryšyne (Grišino) v dnešnej Doneckej oblasti na Ukrajine v rodine ukrajinského roľníka. Absolvoval 4-ročnú obecnú školu a v rokoch 1917-1919 dve triedy ministerského učilišťa na stanici Jma pod Bachmutom (neskôr Arťemjevsk). Kvôli prebiehajúcej občianskej vojne musel prerušiť štúdium, vrátil sa domov a stal sa členom revolučného výboru. Po obsadení oblasti vojskami gen. Denikina sa skrýval. Neskôr v roku 1920 vstúpil do Červenej armády. Príslušník prvej jazdeckej armády. Počas občianskej vojny sa účastnil bojov proti vojskám gen. P. N. Vrangeľa a atamana N. I. Machna. Následne bol v roku 1922 vyslaný na dôstojnícky kurz do Charkova a neskôr v roku 1928 absolvoval zdokonaľovací kurz pre dôstojníkov delostrelectva v Leningrade.
V rokoch 1922 až 1932 slúžil v delostreleckých jednotkách 6. čongarskej jazdeckej divízie, od roku 1924 ako veliteľ batérie, od roku 1928 veliteľ učebnej batérie, neskôr ako veliteľ delostreleckého oddielu a napokon ako náčelník štábu delostreleckého pluku. Od roku 1932 slúžil v jazdeckej divízii Ďalekovýchodnej armády pri Čite. Spočiatku v štábnych funkciách, neskôr od roku 1934 ako veliteľ jazdeckého pluku. V roku 1935 bol menovaný do funkcie veliteľa 23. tankovej brigády v Prímorskom kraji. Od roku 1936 slúžil v 45. mechanizovanom zbore v Kyjevskom vojenskom okruhu. V roku 1938 povýšený do hodnosti plukovníka. V roku 1939 absolvoval Vojenskú akadémiu M. V. Frunzeho v Moskve.
Majstrovstvá Južnej Ameriky v basketbale žien 1997
Tieto majstrovstvá zároveň slúžili ako kvalifikácia juhoamerických družstiev na Majstrovstvá Ameriky 1997, ktoré organizovala Brazília. Kvalifikovali sa na ne 2 najlepšie družstvá.
Kirill Semionovič Moskalenko
Druhá svetová vojna
V roku 1939 bol náčelníkom štábu delostrelectva 51. streleckej divízie v Odeskom vojenskom okruhu. S touto jednotkou sa zúčastnil sovietsko-fínskej vojny v rokoch 1939-1940. Za zásluhy vyznamenaný Radom červenej zástavy a v apríli 1940 povýšený do hodnosti kombrig. Následne bol prevelený do funkcie veliteľa delostrelectva 35. streleckého zboru do Kišiňova a neskôr do 2. mechanizovaného zboru v Tiraspole. 6. júna 1940 získal hodnosť generálmajor. Od mája 1941 veliteľ 1. delostreleckej protitankovej brigády, ktorá sa formovala v rámci 5. armády v meste Luck.
Po napadnutí Sovietskeho zväzu nacistickým Nemeckom velil protitankovej brigáde pri bojoch okolo Lucka, Volodymyru-Volynského, Rovna, Torčina, Novogradu-Volynského, Malyna, obrane prechodov cez rieky Tetrev, Pripiať, Dneper a Desna. Za úspechy svojej jednotky, ktorá zničila veľké množstvo nepriateľských tankov bol 27. júla 1941 vyznamenaný Radom Lenina.
Od septembra 1941 velil 15. streleckému zboru 5. armády juhozápadného frontu. Po ústupe z Ukrajiny velil skupine jazdeckých a mechanizovaných vojsk 13. armády, ktorá bola obkľúčená pri Briansku. Jednotka utrpela v dôsledku ťažkých bojov vysoké straty a po prebojovaní k vlastným jednotkám mala silu jednej divízie. Armáda bola následne posilnená a zúčastnila sa ofenzívy pri Moskve, konkrétne jej jeleckej operácie, pri ktorej jej jednotky oslobodili Jelec. V decembri 1941 bol menovaný za zástupcu veliteľa 6. armády, ktorá sa zúčastnila barvenkovo-lozovskej operácie. Následne bol vo februári 1942 poverený velením 6. jazdeckého zboru, v lete 1942 krátko velil 38. armáde, kým nebol v júli 1942 poverený velením 1. tankovej armády, vedúcej údery proti postupujúcej nemeckej 6. armáde medzi Voronežom a Stalingradom. Neskôr bol v auguste poverený velením 1. gardovej armády, s ktorou sa zúčastnil bojov Stalingradskej bitky. náhľad|Uniforma a vyznamenania K. S. Moskalenka. V októbri 1942 bol poverený velením 40. armády, ktorej velil počas útočnej fázy bojov pri Stalingrade a neskôr pri ostrožsko-rossožanskej operácii, bitke o Charkov, Kursk pri prekračovaní Dnepra. Za úspechy pri bojoch na Dnepri mu 23. októbra 1943 udelili titul Hrdina Sovietskeho zväzu. Následne bol v októbri 1943 prevelený k 38. armáde, s ktorou viedol boje na Ukrajine pri oslobodzovaní Kyjeva a jeho následnej obrane pred nemeckými protiútokmi. V roku 1944 viedol svoje jednotky v žitomirsko-berdičevskej operácii a ľvovsko-szandomierzskej operácii, kedy sa jeho jednotky prebojovali na územie Poľska. Na jeseň 1944 jeho armáde podliehal československý zbor, ktorý sa spolu s jeho jednotkami pokúsil preniknúť karpatskými priesmykmi na pomoc slovenskému povstaniu (tzv. karpatsko-duklianska operácia). Neskôr sa jeho jednotky podieľali na oslobodzovaní severnej časti Slovenska, Česka a Poľska počas západokarpatskej, moravsko-ostravskej a pražskej operácie. Jeho vojská ukončili boje v Česku.
Povojnové obdobie
Po vojne slúžil Moskalenko vo viacerých funkciách v Moskovskom vojenskom okruhu, až kým nebol v roku 1953 poverený jeho vedením. 25. júla 1953 spolu s Žukovom a Chruščovom pomohol organizovať zatknutie Beriju. Neskôr sa podieľal na polročnom vyšetrovaní Berijovych zločinov. Týmto si vyslúžil povýšenie do hodnosti Maršal Sovietskeho zväzu. Neskôr ďalej pôsobil v Moskovskom vojenskom okruhu. V roku 1960 bol poverený velením sovietskych Strategických raketových vojsk. Už v roku 1962 však bol prevelený do menej významnej funkcie inšpekcie Ministerstva obrany. Venoval sa písaniu memoárov a analýz, v ktorých ako jeden z mála sovietskych veliteľov opisoval a kriticky hodnotil neúspešné sovietske operácie. 21. februára 1978 bol vyznamenaný druhou Zlatou hviezdou Hrdinu Sovietskeho zväzu. Zomrel 17. júna 1985 v Moskve. Je pochovaný na Novodevičom cintoríne v Moskve.
Richelieu
Richelieu môže byť:
Hollabrunn
Hollabrun je okresné mesto v rakúskej spolkovej krajine Dolné Rakúsko a sídlo rovnomenného okresu.
Žije tu obyvateľov.
Cambridge Circus
náhľad|[[Palace Theatre|Divadlo Palace.]]
Brieulles-sur-Meuse
Brieulles-sur-Meuse je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Meuse, v regióne Lotrinsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Saint-Jacques-des-Arrêts
Saint-Jacques-des-Arrêts je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Rhône, v regióne Auvergne-Rhône-Alpes.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Saint-Étienne-la-Thillaye
Saint-Étienne-la-Thillaye je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Calvados, v regióne Dolná Normandia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 489 obyvateľov (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Seriál
Seriál je literárne dielo (literárny seriál), filmové dielo (filmový seriál), televízne dielo (televízny seriál), rozhlasové dielo (rozhlasový seriál), výtvarné dielo, hra alebo novinový (novinový seriál) či internetový materiál, ktoré/-á/-ý sa skladá sa z viacerých dielov (spravidla spojených rovnakými hlavnými postavami) a/alebo vychádza na pokračovanie.
Televízny seriál
Jedno pokračovanie (vysielaná jednotka) sa volá časť alebo diel. Dlhšie seriály sa niekedy delia aj na série, teda skupiny častí vyrobené v jednom roku. Používajú sa aj nespisovné označenia epizóda pre jeden diel a sezóna pre sériu, ktoré vznikli doslovným prekladom z anglického jazyka.
Dej sa počas seriálu vyvíja, pribúdajú či ubúdajú vedľajšie postavy a v menšej miere aj hlavné postavy. V záujme sledovanosti je finále (posledná časť série) veľmi napínavé a rozuzlenie udalostí sa často nachádza na začiatku novej série. Ďalší typický znak je postupné zdokonaľovanie opisu postáv a vzťahov medzi nimi.
Slovenské televízie delia svoje seriály podľa pôvodu nasledovne:
Seriály podľa obsahu (žánru) sa delia napríklad (v televízii JOJ): Seriály podľa priebehu seriálovosti možno rozdeliť
Dĺžka dielu
Televízny seriál má najčastejšie 2025 minút alebo 4045 minút, podľa určenia. 2025 minút dosahujú krátke komediálne seriály, často označované ako sitkom (situačná komédia). Príkladom sú napríklad populárne seriály Susedia, Priatelia alebo Najhorší týždeň môjho života. Dlhšie diely majú seriály s pokračujúcim dielom, ako napríklad Oteckovia, Druhá šanca alebo Sestričky.
Počet dielov TV seriálu
Treba rozlišovať televízne filmy rozdelené do niekoľkých častí a polhodinové, trištvrte či hodinové televízne seriály. Sezóna seriálu zvykne mať zvyčajne 8 až 30 častí a v prípade úspechu pokračuje ďalšou (na Slovensku aj sto častí). Viacdielne programy ponúkajú prevádzkovateľom televízneho vysielania množstvo výhod. Na rozdiel od filmov sú výrobné náklady v televízii zvyčajne nižššie. Zároveň sú diváci viazaní v dlhodobejšom horizonte.
Filmový seriál
Prvý „seriál“ alebo film na pokračovanie s názvom „Čo sa stalo Mary?“ vyrobila firma Edison Company v roku 1912. Bežal súčasne ako filmový seriál v kinách a ako seriál v ilustrovanom časopise McClure's Ladies World. Seriál pozostával z 10-20 minútových epizód, ktoré sa dostávali do kín raz týždenne a vždy sa končili takzvaným „cliffhangerom“ (t.j. v najvzrušujúcejšom momente), aby povzbudili návrat divákov do kina. Väčšinou boli natočené s malými rozpočtami. Vo Francúzsku sa vyvinula inú forma filmových seriálov, ktorá bola navrhnutá viac lyricky a nebola závislá na cliffhangeri.
Medzi najznámejšie seriály v Amerike patril Pathého The Perils of Pauline (1914), ktorý pozostával z 20 pokračovaní a urobil z Pearl White medzinárodnú hviezdu. Najdlhším pokračovaním bol film Hazards of Helen (119 dielov, medzi novembrom 1914 a februárom 1917). Filmové seriály boli tiež veľmi populárne vo Francúzsku, najmä série Fantômas (1913) a Les Vampires (1915). V Nemecku Otto Rippert nakrútil Homunculus (1916) v šiestich epizódach.
Seriály zostali populárne v amerických kinách až do konca štyridsiatych rokov, či už v žánri sci-fi, ako boli Flash Gordon (1936), King of the Rocket Men (1949) a v kriminálnom filme ako Dick Tracy vs. Crime, Inc. (1941). S príchodom televízie sa filmové seriály presťahovali do nového média a vytvorili jednu zo zdorjov na ktoré nadväzovali televízne seriáli. Prvým TV seriálom v ČSSR bola v rokoch 1959 až 1960 vysielané Příběhy rodiny Bláhovy.
Delle
Delle môže byť:
Roger Crozier Saving Grace Award
Roger Crozier Saving Grace Award je trofej, ktorá sa udeľuje v zámorskej National Hockey League pre brankára s najlepšou percentuálnou úspešnosťou zákrokov v aspoň 25-tich zápasoch. Trofej sa udeluje od sezóny 1999-2000. Zatiaľ najviac krát ju získali Marty Turco a Tim Thomas, až dvakrát. Aktuálny víťaz je Carey Price z tímu Montreal Canadiens.
Trofej je pomenovaná po hráčovi Rogerovi Crozierovi, ktorý chytal v Buffale Sabres a v Detroite Red Wings. Počas svojej kariéry vyhral Calder Memorial Trophy a Conn Smythe Trophy a odchytal 518 zápasov pocas 14-tich sezón. Víťaz dostane 15 000 amerických dolárov na podporu mládeže alebo na iné účely.
Víťazi
thumb|160px|[[Niklas Bäckström, víťaz z roku 2007.]]
Broadcasting House
náhľad|Priečelie BBC Broadcasting House.
Broadcasting House je hlavným londýnskym sídlom britskej vysielacej spoločnosti BBC. Budova sa nachádza na Portland Place v štvrti Marylebone, v mestskom obvode City of Westminster. Z budovy vysielajú BBC Radio 2, 3, 4, 6 Music, BBC 7 a BBC News.
História
Autorom budovy je architekt G. Val Myer v spolupráci s interným stavebným inžinierom BBC M. T. Tusdberym. Broadcasting House bol slávnostne otvorený 14. mája 1932. Interiéry budovy v štýle art deco navrhol austrálsky architekt írskeho pôvodu Raymond McGrath. Vstup do budovy zdobia sochy od sochára Erica Gilla zobrazujúce postavy z divadelnej hry Williama Shakespera Búrka – Prospera a Ariela.
V súčasnosti je budova pamiatkovo chránená (Grade II Listed Building).
Newsroom
Najväčšiu plochu v novej prístavbe, ktorá spája historickú budovu s krídlom Johna Peela zaberá spravodajská redakcia. V open space kancelárii s nepretržitou prevádzkou pracuje vyše 400 novinárov zo všetkých spravodajských divízií vrátane BBC World News. Vzniká tu spravodajstvo pre televízne kanály, webové stránky aj mobilné aplikácie. Jeho súčasťou je aj televízne štúdio s priehľadom na pracujúcich novinárov v pozadí, odkiaľ sa vysielajú hlavné spravodajské relácie. Newsroom oficiálne otvorila britská kráľovná Alžbeta II., ktorá redakciu navštívila 7. júna 2013 a počas živého vysielania sa objavila priamo za chrbtom moderátorov. náhľad|Newsroom Hlavná spravodajská sála leží pod úrovňou zeme, štúdio sa nachádza priamo pod hlavnou recepciou budovy. Newsroom obklopujú strižne a ďalšie technické pracoviská. Pracujúcich novinárov v jeho vyššom poschodí je možné sledovať z ulice. Výhľad na celú sálu cez sklenenú stenu ponúka kaviareň prevádzkovaná priamo v budove BBC, ktorá slúži predovšetkým divákom smerujúcim do BBC Radio Theatre. V ďalších poschodiach budovy pracujú novinári vysielajúci spravodajstvo do zahraničia, ktoré BBC k roku 2013 pripravovala v 28 jazykoch.
Histadrut
Prostredníctvom svojej ekonomickej vetvy Chevrat ha-Ovdim (doslova „Spoločnosť pracujúcich“) Histadrut vlastnil a prevádzkoval množstvo podnikov, vrátane najväčších izraelských priemyslových konglomerátov, ako aj najväčšiu izraelskú banku ha-Poalim. Histadrut poskytoval aj komplexný systém zdravotnej starostlivosti Klalit. V roku 1924 založil mládežnícke hnutie, dnes známe pod názvom ha-Noar ha-oved ve-ha-lomed, ktoré okrem iného pomáhalo zakladať židovské osady.
Histadrut mal významné postavenie aj na mediálnom trhu. Vydával denník Davar (od roku 1925) a pre potreby nových imigrantov i denník Omer (od roku 1950) tlačený vrátane hebrejských znamienok pre samohlásky.
V roku 1934 založilo revizionistické hnutie ako protiváhu centristicky a ľavicovo orientovanej odborovej centrály Histadrut odborový zväz Histadrut ha-ovdim ha-leumit.
Champagnole (kantón)
Champagnole je francúzsky kantón v obvode Lons-le-Saunier v departemente Jura v regióne Franche-Comté. Tvorí ho 32 obcí.
Jasovská ulica (Bratislava)
Jasovská ulica je ulica v Bratislave, v mestskej časti Petržalka. Nachádza sa v miestnej časti Lúky.
Je pomenovaná podľa Jasovského hradu (dnes zrúcanina) pri obci Jasov. Do 1. apríla 1991 mala názov Lunačarského ulica, podľa sovietskeho politika Anatolija Vasilieviča Lunačarského (1875 – 1933). Tvorí ju zástavba panelových domov, ktoré boli postavené v prvej polovici 80. rokov 20. storočia. Na ulici sa nachádza pošta, v blízkosti je Farský kostol Sedembolestnej Panny Márie, Dom kultúry Lúky, Chorvátske rameno a Draždiak.
V súčasnosti prebieha v priamom dotyku s ulicou výstavba novej električkovej trate s plánovaným dokončením koncom roku 2024.
Stredná angličtina
Stredná angličtina alebo stredoangličtina je názov, ktorý historickí jazykovedci dávajú rozličným formám angličtiny, ktorými sa hovorilo medzi normanskou inváziou v roku 1066 a stredom až koncom 15. storočia, kedy sa rozšíril tzv. Chancery Standard, forma londýnskej angličtiny. Tomuto procesu napomohlo zavedenie tlače v Anglicku v 70. rokoch 15. storočia Williamom Caxtonom a o niečo neskôr Richardom Pynsonom. Jazyk, ktorým sa hovorilo v Anglicku odvtedy do roku 1650 sa nazýva raná nová angličtina.
Spracovanie
Spracovanie môže byť:
Spôsobom spracovania sa zaoberá technológia.
Danjoutin
Danjoutin môže byť:
Arrhinoceratops
Arrhinoceratops („Beznosá rohatá tvár“) bol štvornohý bylinožravý dinosaurus, predstaviteľ skupiny Ceratopsia. Vyskytoval sa v období vrchnej kriedy (stupeň mástricht, asi pred 70 miliónmi rokov) na území dnešnej Kanady. Žil o pár miliónov skôr než jeho blízky príbuzný Triceratops.
Objav a druhy
left|thumb|Lebka druhu Arrhinoceratops brachyops Tento dinosaurus je známy len z pozostatkov jednej čiastočnej lebky bez spodnej čeľuste, objavenej v súvrství Horseshoe Canyon v Red Deer Valley v Alberte v roku 1923. Lebku objavil americký paleontológ W.A. Parks, ktorý tiež ceratopsa o dva roky neskôr opísal.
Rod zahŕňa jediný druh, Arrhinoceratops brachyops. V roku 1946 opísal z Utahu ďalší domnelý druh paleontológ Gilmore - Arrhinoceratops utahensis. Ten bol však od tej doby presunutý pod rod Torosaurus.
Opis
Arrhinoceratops bol rovnako ako ostatné veľké ceratopsy štvornohý bylinožravec dosahujúci dĺžku asi 6 m. Vyznačuje sa pomerne úzko tvarovanou hlavou vybavenou dvoma dlhými rohmi nad očami, jedným kratším na nose a veľkým kosteným golierom. Ďalej tiež disponoval pomerne silným krkom, krátkym chvostom a vytŕčajúcimi lícnymi kosťami. Prednú časť jeho čeľustí pokrýval silný zobák krytý rohovinou. V zadnej časti čeľustí mal husto umiestnené lopatkovité zuby, ktorými odhrýzaval prízemnú vegetáciu.
Príbuzenstvo
Blízky príbuzný Arrhinoceratopsa:
Maglić
Maglić môže byť
Nani (futbalista)
Luís Carlos Almeida da Cunha viac známy ako Nani (* 17. november 1986, Praia, Kapverdy), je portugalský futbalista, ktorý oblieka dres talianskeho futbalového tímu Lazio SS. Nani je taktiež reprezentantom Portugalska. Hráva na pozícii pravého alebo ľavého krídla.
Lobpön Cečhu
Ako chlapec sa stal mníchom v najväčšom kláštore Bhutánu, Phunaka Dzong. Trénoval s významnými učiteľmi hlavných škôl tibetského buddhizmu, zvlášť z línií Drugpa Kagjü a Karma Kagjü. Po stretnutí s J.S. 16. Karmapom v Bhutáne v roku 1944 sa stal jeho blízkym žiakom a prijal od neho transmisiu línie Karma Kagjü.
Nani (futbalista)
Detstvo
Nani sa narodil v meste Praia, rodičom Marii do Céu Almeida a Domingosovi da Cunha, ale ešte v mladom veku emigroval spolu s rodinou do Portugalska. Od detstva je dobrý priateľ so stredopoliarom liverpoolskeho Evertonu Manuelom Fernandesom. Taktiež hrával s Ricardom Vaz Te v mládežníckom tíme Real Sport Clube. Svoju profesionálnu kariéru začal v klube Real de Massamá, kde si ho všimli zástupcovia klubu Sporting Lisabon.
Lobpön Cečhu
Aktivita
Lobpön Cečhu Rinpočhe pôsobil v Káthmandu v Nepále a bol kľúčovou postavou pri živení rozvoja buddhizmu v Nepále počas okupácie Tibetu Čínou.
Bol prvým učiteľom lámu Oleho Nydahla, jedného z najaktívnejších majstrov buddhizmu na Západe, a tiež veľkou inšpiráciou pre prácu lámu Oleho pri prenose buddhizmu diamantovej cesty na Západ.
Nani (futbalista)
Manchester United
Sporting Lisabon sa v tajnosti dohodol s anglickým šampiónom Manchestrom United na prestupe Naniho za 17 miliónov libier. 5% z tejto sumy (1,25 milióna libier) patrilo Naniho prvému klubu Real de Massamá. 6. júna 2007 Nani prešiel lekárskymi testami v tréningovom centre Manchesteru United aby mohol byť následne 9. júla oficiálne predstavený ako hráč Manchesteru United. Nani sa upísal Manchesteru na 5 rokov.
Lobpön Cečhu
Aktivita
Lobpön Cečhu Rinpočhe prišiel prvýkrát na Západ v roku 1988 na pozvanie Oleho Nydahla, kedy odovzdal učenia a transmisiu mnohým študentom. V priebehu nasledujúcich pätnástich rokov bol podporou tisíckam ľudí v Európe, Rusku a Amerike.
V roku 1997 Lobpön Cečhu Rinpočhe založil Buddha Dharma centre, kláštor neďaleko slávnej stúpy Svájambhú v Kátmandú.
Nani (futbalista)
Manchester United
Nani oblieka v Manchesteri United dres s číslo 17, ktoré nosil pred ním Henrik Larsson počas jeho krátkeho pôsobenia v klube v minulej sezóne.
Lobpön Cečhu
Aktivita
Počas svojho života sa zasadil o vybudovanie mnohých stúp na Východe aj Západe, stavieb, ktoré symbolizujú osvietenú myseľ Buddhu. Korunným klenotom jeho produktívneho života a jeden z jeho najvzácnejších odkazov je Stúpa osvietenia v španielskej Benalmádene. Bola inaugurovaná v roku 2003, je vysoká 33 metrov (108 stôp). Dosiaľ je to najväčšia stúpa na Západe.
Lobpön Cečhu Rinpočhe umrel 10. júna 2003.
Siddhásana
Siddhásana (sanskr.) je dokonalý sed, jedna z ásan.
Puklice
Puklice je obec v Česku v okrese Jihlava v kraji Vysočina. 1. januára 2012 tu žilo 768 obyvateľov, z toho 396 mužov a 372 žien, pričom priemerný vek v obci bol 39,8 roka (muži 37,5 roka, ženy 42,3 roka).
Rocky Marciano
Rocky Marciano (rodený Rocco Francis Marchegiano; * 1. september 1923, Brockton, Massachusetts, USA – † 31. august 1969, blízko Newtonu, Iowa, USA) bol americký profesionálny boxer, svetový šampión v ťažkej váhe od 23. septembra 1952 do 30. novembra 1956.
Marciano je jediný boxer, ktorý si udržal titul šampióna v ťažkej váhe a pritom nikdy neremizoval a nikdy neprehral. Jeho štatistika je 49 zápasov a 49 výhier. Svoj titul obhájil šesťkrát, vyzývateľmi boli Jersey Joe Walcott, Roland La Starza, Ezzard Charles (dvakrát), Don Cockell a Archie Moore.
Marciano zahynul tragicky pri leteckom nešťastí.
Saint-Gabriel-Brécy
Saint-Gabriel-Brécy je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Calvados, v regióne Dolná Normandia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 304 obyvateľov (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Brillon-en-Barrois
Brillon-en-Barrois je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Meuse, v regióne Lotrinsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Wladyslaw Szpilman
Tvorba
Okrem iného je známy aj ako autor autobiografického diela Pianista vydaného v roku 1946 pod pôvodným názvom Smrť mesta, kde opisuje svoje osobné tragické zážitky z holokaustu v Poľsku počas 2. svetovej vojny vo Varšavskom gete. Píše aj svoje osobné svedectvá o zničení mesta Varšava počas Varšavského povstania. Podľa tejto knihy bol v roku 2002 natočený aj film Pianista režiséra Romana Polańskeho, ktorý získal troch Oscarov a jednu Zlatú palmu na festivale v Cannes.
Život
Prakticky celý svoj aktívny umelecký život pôsobil ako pianista v poľskom rozhlase. V roku 1998 ho poľský prezident vyznamenal Radom Polonia Restituta.
Sociatria
Sociatria je praktická, terapeutická časť sociometrie.
Tolstoj
Tolstoj môže byť:
Meno ruže
Meno ruže je detektívny historický román talianskeho spisovateľa Umberta Eca z prostredia stredovekých rehoľných rádov a inkvizície. Prvýkrát vyšla v roku 1980, slovenský preklad bol vydaný v roku 1991.
Krátky súhrn
Hlavným hrdinom je Viliam z Baskervillu, ktorý má za úlohu nájsť vraha alebo vrahov mníchov, ktorí za záhadných okolností umierajú v jednom nemenovanom severotalianskom opátstve. Do opátstva však prichádza s úplne iným účelom, a to s dohodnutím miesta schôdzky medzi minoritmi a vyslancami pápeža Jána.
Na žiadosť opáta sa ako bývalý inkvizítor ujíma vyšetrovania záhadnej smrti iluminátora Adelma z Otranta spolu so svojim pomocníkom a pisárom Adsonom z Melku, ktorý je rozprávačom tohto príbehu.
Počas siedmich dní, ktoré strávia v kláštore sa počet zavraždených mníchov zvyšuje (prakticky každý deň jeden), pričom vraždy pribúdajú podľa určitej schémy – podľa biblickej Apokalypsy, na samom konci knihy sa však schéma ukáže ako neplatná. Knihy a knižnica (najväčšia v kresťanskom svete) zohrávajú dôležitú úlohu v príbehu. Samotná knižnica je mníchom neprístupná, je postavená ako labyrint v ktorom sa vyzná len knihovník (Malachiáš), jeho pomocník (Berengár) a opát. Pri nočnej návšteve knižnice Viliam odhalí jej tajomstvo – tajnú miestnosť so zakázanými knihami - finis Africae. Jedna z nich je aj druhý diel Aristotelovej Poetiky, ktorá bola považovaná za stratenú, resp. nikdy nenapísanú. Vchod do miestnosti však odhalí náhodou Adso, aj to až v posledný deň pobytu.
Prológ
"Meno ruže" začína prológom od neznámeho autora, ktorý našiel prepis stredovekého rukopisu Adsa z Melku. Aj keď si vierohodnosťou rukopisu nie je istý, rozhodne sa ho preložiť. Vysvetlí, že dej je rozdelený na 7 dní a každý deň na úseky podľa liturgických hodín: Matutinum (3:00), Laudy (6:00), Príma (7:30), Tercia (9:00), Sexta (12:00), Nóna (15:00), Vešpery (16:30), Kompletórium (18:00).
V druhom prológu sa zoznamujeme s Adsom z Melku a Viliamom z Baskervillu. Keď Adso tento rukopis píše, má už 80 rokov a rozhodol sa udalosti zo svojej mladosti zdokumentovať.
Prvý deň
Dej sa začína príchodom Viliama a jeho žiaka Adsa do Benediktínskeho opátstva na severe Talianska. V cirkevnom svete prebieha boj medzi stúpencami pápeža Jána XXII. a františkánmi, ktorí presadzujú chudobu apoštolov. Viliam s Adsom cestujú do opátstva, aby sa zapojili do dišputy medzi františkánmi a Avignončami. Hneď pri prvom stretnutí s obyvateľmi opátstva Viliam pomocou dedukcie presne opíše, pomenuje a vystopuje strateného koňa Brunella, ktorého nikdy ani nevidel. Po večeri opát oboznámi Viliama so smrťou mnícha Adelma, a požiada ho, aby ju vyšetril. Tu sa dozvedáme o knižnici – najtajomnejšia miestnosť v celom opátstve, kde nemá prístup nikto okrem opáta, knihovníka Malachiáša a jeho pomocníka Berengára. Viliam a Adso postupne spoznávajú Salvátora, Viliamovho františkánskeho priateľa Ubertina, bylinkára Severína a slepca Jorgeho, s ktorým má teologickú diskusiu o podstate smiechu, ktorý Jorge pokladá za zlý a zbytočný.
Druhý deň
Mŕtvy Venantius je nájdený v kadi s prasacou krvou. Viliam sa snaží preskúmať Venantiov stôl, na ktorom je kniha ktorú si chce prezrieť, ale stále mu niekto z mníchov odvracia pozornosť od vyšetrovania. Pri rozhovore s Bendikom sa Viliam dozvedá o tajomstve "finis Africae", a o Berengárovej chorobnej vášni k Adelmovi. Adelmus chcel od Berengára vedieť zatiaľ neznáme tajomstvo. Tak veľmi horel zvedavosťou, že prijal Berengárov „hanebný obchod“. Po večeri im Alinardo vysvetlí, ako sa dostať do knižnice. Po tom ako sa dostanú dnu a skúmajú ju, niekto zoberie z Venantiovho stola tajomnú knihu a Viliamove šošovky, ktoré si tam nechal. Na stole nájdu už len pergamen s tajomným textom. Keď vyjdu z knižnice, opát im oznámi, že nevie nikde nájsť Berengára.
Tretí deň
Nájde sa len zakrvavená handra v Berengárovej cele. Pri obede Salvátor Adsovi rozpráva o svojom živote a o svojích rokoch vo Fra Dolcinovej heretickej sekte. Viliamovi sa podarilo rozlúštiť tajné písmo z Venantiovho stola, ale význam textu stále nie je jasný. Po kompletóriu sa Adso vyberá do knižnice, cestou z ktorej v kuchyni stretne ustráchané dievča. Dievča mu v jej materskej reči povie: „Ty si mladý, ty si pekný...“ čo Adsa, budúceho mnícha vyrastajúceho v kláštore, veľmi prekvapí. Dievča ho pohladí po tvári a začne ho bozkávať, a vo výre vášne dôjde medzi nimi k milostnému pomeru, na ktorý sa už starý Adso stále pamätá, ako by to bolo včera a opisuje ho ako neuveriteľný zážitok. Adsa zaplaví „taký nevypovedateľný pocit vnútornej radosti“ až zaspí. Keď ho zobudí Viliam, napadne mu, že Berengárovo telo by mohlo byť v kúpeľoch, kde ho aj nájdu.
Štvrtý deň
Severín zistí že Berengár má začiernené prsty a jazyk podobne ako Venantius, spomenie si na víchricu, ktorá mu pozhadzovala substancie v laboratóriu a má podozrenie, že niekto využil príležitosť a ukradol mu jeden smrteľný jed. Pri vypočúvaní Salvátora sa Adsovi prizná k prevádzaní dievčat z dediny cez hradby za účelom výmeny ich služieb za jedlo. Adso sa nemôže prestať myslieť na dievča, prvý a jediný krát za život pociťuje pravú lásku k inej osobe. Neskôr do opátstva dorazia františkánski minoriti, a krátko po nich Avignončania. Po kompletóriu sa Adso s Viliamom znovu vyberú do knižnice a zakresľujú jej plán. Dostanú sa na prah miestnosti "finis Africae", ale nevedia, ako otvoriť tajný vchod v zrkadle a ďalej sa nepohnú. Keď odchádzajú z knižnice, Bernardovi lukostrelci chytia a uväznia Salvátora a dedinčanku z minulej noci.
Piaty deň
Počas bratskej dišputy o Ježišovej chudobe medzi františkánskymi minoritmi a Avignončanmi Severín oznamuje Viliamovi, že v špitáli našiel „akúsi zváštnu knihu“, ale nemôže mu ju doniesť. Viliam mu prikáže zamknúť sa v špitáli a počkať naňho. Onedlho kapitán lukostrelcov prichádza s hlásením, že Severína našli zavraždeného v špitáli. Severín leží v špitáli s rozbitou hlavou v kaluži krvi. Lukostrelci podozrievajú Remígia, odvedú ho do temnice za vraždy, ale aj za heretické skutky, o ktorých im povedal Salvátor. Viliam s Adsom nájdu v špitáli tajomnú knihu, ale kým si uvedomia, že je to ona, niekto ju zoberie.
Pri inkvizícii sa Remígius prizná ku všetkému čo konal spolu s Dolcinom, ale aj k vraždám v opátstve, hoci ich nespáchal. Po procese Ubertino kvôli vyhrotenej situácii s opátovou pomocou ujde, Adso sa od Bendika dozvie, že mu Malachiáš ponúkol miesto pomocníka, na čo sa Adso nahnevá, lebo Bendik zradil svoje vlastné zásady a kvôli túžbe po poznaní prešiel na druhú stranu, len aby mohol ľahšie získať vedomosti pre seba. Na kompletóriu Jorge v kázni horlivo kritizuje františkánov ale aj pápežových ľudí, varuje ich o príchode antikrista. Večer Avignončania spoločne s väzňami odchádzajú. Adso si uvedomí, že dievča z dediny upália, a so zlomeným srdcom beží do svojej cely.
Šiesty deň
Na poslednej omši dňa Malachiáš padne bezmocný na zem. Tesne pred smrťou povie: „Povedal mi to... naozaj... mala silu tisíca škorpiónov...“ a potom umiera. Mnísi mu pripravujú pohreb a Mikuláš je menovaný novým Celáriom. Adsovi sa v kostole prisnije neobyčajný sen, ktorý Viliamovi privedie na možné riešenie záhady. V skriptóriu im Bendik hovorí, že tajomnú knihu zobral zo špitála on a odovzdal ju Malachiášovi. Po nóne im opát zakazuje prípad ďalej vyšetrovať. Viliamovi hovorí, že ho už nepotrebuje, a že zajtra ráno môže odísť. Viliam odíde naštvaný, zaťatý, že prípad do zajtrajšieho rána vyrieši. Po neúspešnom sledovaní opáta sa vďaka Adsovej slovnej hračke Viliamovi vyjasní riešenie, ako sa dostať do "finis Africae". Viliam zatlačí písmená "q" a "r" na nápise nad zrkadlom, ktoré sa otvorí.
Siedmy deň
Vchádzajú do miestnosti kde sedí Jorge, ktorý ich už očakáva. Opát sa chcel dostať dovnútra tiež, aby odhalil tajomstvo knižnice. To bolo ale podľa Jorgeho neprípustné, preto mu povedal ako sa dostať dnu, ale zavrel a nechal ho udusiť sa v tajnom vchode. Jorge štyridsať rokov tajne vládol opátstvu pomocou Abba, ktorý mu bol verný, a pomocou knihovníkov, ktorí boli bez jeho znalostí bezradní. Dozvedáme sa, že táto tajná kniha je druhá kniha Aristotelovej poetiky, v ktorej sa Aristoteles zaoberá komédiou. Jorge náhli Viliama, aby si ju prečítal, lebo si ju „zaslúžil“. Viliam si natiahne Severínove ochranné rukavice a začne čítať, popri čom mu vyjasní, že odhalil jeho pascu, vďaka čomu príde aj na riešenie všetkým udalostiam. Jorge ukradol Severínovi záhadný jed, ktorým knihu potrel, Venantius sa pri jej prekladaní otrávi a zomrie v kuchyni. Berengár nájde jeho telo a zo strachu, že bude z vraždy obvinený, ho hodí do kade s krvou. Berengár potom knihu číta v špitáli, kde ju aj schová, ale otrávi sa a zomiera. Malachiáš zabije Severína, od Bendika získa knihu, ale tiež sa otrávi. Jorge popiera, že môže za všetky vraždy, tvrdí, že zahynuli podľa „Božieho plánu“. Začne knihu trhať a prežúvať odtrhnuté kusy. Viliam ho chce zastaviť, Jorge zahasí ich lampu a uteká z miestnosti. Viliam s Adsom bežia za ním a vrhnú sa naňho. Jorge im zoberie lampu, ktorú vrhne na kopu kníh. Adso sa snaží oheň zahasiť, ale Jorge zacíti teplo a hodí do ohňa Aristotelovu knihu. Adso ženie celé opátstvo aby hasili požiar, no požiar sa šíri priveľmi rýchlo. Bendik sa s krčahom rozbehne do knižnice, ale v ohni umiera. Celé poschodie knižnice sa prepadne, kone roznesú oheň po celom opátstve, ktoré zhorí do tla.
Posledné fólio
V siedmy deň ráno si Viliam a Adsom zbalia svoje veci a odchádzajú preč. Tri dni po požiari všetci obyvatelia opátstva odídu a nechajú opátstvo napospas živlom. V Mníchove sa Adso s Viliamom lúčia, Adso sa vracia do Melku Viliam mu daruje nové šošovky, ktoré mu vyrobil Mikuláš. O pár rokov Viliam zomiera kvôli moru a Adso sa vracia do zrúcaniny opátstva, kde pozbiera zvyšky kníh a prinesie ich domov.
Slovenská národná knižnica
náhľad|Logo Slovenskej národnej knižnice na jej budove
Slovenská národná knižnica (skratka SNK) je moderná vedecká, kultúrna, informačná a vzdelávacia inštitúcia, ktorá slúži všetkým občanom Slovenska a používateľom zo zahraničia. Slovenská národná knižnica je konzervačnou knižnicou a depozitnou knižnicou Slovenskej republiky, prednostne zhromažďuje, odborne spracúva, uchováva, ochraňuje a sprístupňuje domáce a zahraničné slovacikálne dokumenty. Fondy a zbierky Slovenskej národnej knižnice obsahujú 4,9 milióna knižničných jednotiek, 1,7 milióna archívnych dokumentov a tisíce muzeálnych jednotiek.
Slovenská národná knižnica koordinuje rozvoj Knižničného systému Slovenskej republiky a zabezpečuje modernizáciu poskytovaných knižničných a informačných služieb. SNK priamo spolupracuje s domácimi a zahraničnými inštitúciami. SNK bola v rokoch 20122015 riešiteľom národného projektu Digitálna knižnica a digitálny archív (DIKDA), ktorý bol spolufinancovaný z Európskeho fondu regionálneho rozvoja (ERDF). Projekt bol zameraný na masovú digitalizáciu knižničných a archívnych fondov, ochranu písomného kultúrneho dedičstva (papiera) pred nevyhnutnou degradáciou.
Slovenská národná knižnica bola zapojená do digitalizácie kultúrneho dedičstva Slovenska, vzniknutý digitálny obsah je sprístupnený na portáli Slovakiana.
Sídlo SNK
Slovenská národná knižnica sídli v Martine.
Adresa: Slovenská národná knižnica, Námestie J.C. Hronského 1, 036 01 Martin.
Budova, v ktorej SNK sídli bola postavená ako tretia budova Matice slovenskej v časti Hostihora.
Poslanie SNK
Slovenská národná knižnica je v zmysle zákona NR SR č. 126/2015 Z. z. o knižniciach v platnom znení a svojej zriaďovacej listiny z roku 2000 (do roku 2000 bola SNK súčasťou Matice slovenskej) v znení neskorších zmien a doplnkov národnou knižnicou Slovenskej republiky a vrcholnou štátnou kultúrnou, informačnou, vedeckou a vzdelávacou inštitúciou v oblasti knižničnej, bibliografickej, literárnomúzejnej, literárnoarchívnej a biografickej činnosti. Zriaďovateľom Slovenskej národnej knižnice je Ministerstvo kultúry Slovenskej republiky.
Základným poslaním SNK je prostredníctvom knižnično-informačných služieb a informačných technológií zabezpečovať slobodný prístup k informáciám šíreným na všetkých druhoch nosičov, budovať, ochraňovať a sprístupňovať knižničné fondy, archívne fondy a múzejné zbierkové predmety so vzťahom k dokumentácii vývoja slovenskej literatúry, knižnej kultúry a umenia, ako aj budovať databázy z týchto oblastí, a tým uspokojovať kultúrne, informačné, vedeckovýskumné a vzdelávacie potreby ľudí a napomáhať ich celoživotnému vzdelávaniu.
Slovenská národná knižnica:
Služby SNK
Slovenská národná knižnica poskytuje knižnično-informačné služby širokej verejnosti vo svojej sídelnej budove, v budove Literárneho múzea SNK, Slovanského múzea A. S. Puškina v Brodzanoch, ale aj online (napr. služby Spýtajte sa knižnice, Digitálna knižnica SNK).
V sídelnej budove v Martine sa poskytujú najmä tieto služby:
Čitatelia SNK
Čitateľom SNK sa môže stať každý občan Slovenska, od veku 15 rokov. SNK je otvorená aj pre návštevníkov zo zahraničia. Čitateľský preukaz sa v tomto prípade vydáva na základe povolenia k pobytu na území Slovenska, alebo pasu. Podmienky vydania čitateľského preukazu upravuje Knižničný poriadok SNK.
Gemerská župa
Gemerská župa resp. Gemerská stolica resp. Gemerský komitát (iný názov: Gemer, staršie aj Gömör(ská stolica); lat. Comitatus Gömöriensis alebo Gömörinum, nem. Komitat Gemer/Gömör alebo Gemerer/Gömorer Gespanschaft alebo Gemer/Gömor, maď. Gömör vármegye alebo Gömör) bola župa resp. stolica resp. komitát v Uhorsku.
Gemersko-malohontská župa, ktorá vznikla zlúčením Gemera a Malohontu, existovala v rokoch 1786–1790, 1802–1918 v Uhorsku, v rokoch 1938(?)–1945 v Maďarsku. V rokoch 1918–1923 existovala rovnomenná župa v Česko-Slovensku, ale len v rozsahu čs. štátneho územia.
Saint-Jean-d’Ardières
Saint-Jean-d’Ardières je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Rhône, v regióne Auvergne-Rhône-Alpes.
Gemerská župa
Geografia
Gemerská župa susedila so Zvolenskou, Liptovskou, Spišskou, Turnianskou, Novohradskou a Malohontskou župou, ktoré dnes ležia prevažne na Slovensku, ako aj s s Boršodskou a Hevešskou župou ležiacimi dnes v Maďarsku. Gemersko-malohontská župa susedila so Zvolenskou, Liptovskou, Spišskou, (od konca 19. storočia) Abovsko-turnianskou, Novohradskou, Boršodskou a Hevešskou župou.
Saint-Jean-d’Ardières
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Gemerská župa
Geografia
Južná hranica Gemersko-malohontskej župy zodpovedá približne dnešnej hranici medzi Slovenskom a Maďarskom, severná hranica išla po hrebeni Nízkych Tatier. Západná hranica odpovedá približne hranici okresu Rimavská Sobota a východná okresu Rožňava. Najvýznamnejšou riekou bola Slaná. Rozloha župy bola v r. 1910 4289 km². thumb|Gemersko-Malohontská župa na juhovýchode Slovenska
Saint-Jean-d’Ardières
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Gemerská župa
Centrum
Centrom Gemerskej stolice bol hrad Gemer (odtiaľ je odvodený aj názov stolice). Stoličné zhromaždenia sa konali v mestečku Gemer. Od roku 1578 šľachta snemovala na hrade Szendrö v Boršodskej stolici z obáv pred tureckými vpádmi.Od začiatku 18. storočia sa stoličným centrom stal Plešivec, no keďže i napriek tomu zostal skôr malou dedinou ako mestom, centrum stolice bolo po spojení s Malohontom  v rokoch 1786–1790 prenesené do najväčšieho centra Malohontu, Rimavskej Soboty. Po r. 1790 opäť Plešivec, keďže Malohont sa znova spojil s Hontom a aj po ich opätovnom spojení r. 1802 ním zostal až do konca feudalizmu. Rimavská Sobota sa opäť stala centrom Gemersko-malohontskej župy v roku 1898.