cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Predrománske výtvarné umenie
Barbarské a vikingské umenie (3.11. storočie)
Rozvoj barbarského umenia urýchlil úpadok rímskej moci. Od konca 5. storočia hlavne Galii sa miešali barbarské a východné vplyvy. Formy klasického umenia postupne vymizli. Orientálne vplyvy sa dostávali na územie Rímskej ríše postupne ešte pred príchodom Barbarov. Tieto vplyvy pôsobili v sochárstve, maliarstve a zlatníctve. Objavujú sa rastlinné a zvieracie motívy. Od. 5. storočia rovnako do umenia prenikajú barbarské prvky, ktoré vyrovnávajú stredomorské vplyvy. V barbarskom umení prevládajú motívy štylizovaných zvierat, geometrické vzory a menej často samotná ľudská postava na rozdiel od rímskeho umenia, ktoré zobrazuje podobizne bohov, cisárov a vysoko postavených ľudí. Frankovia v Galii, Vizigóti na Pyrenejskom polostrove, Ostrogóti v Itálii oceňujú rímsku architektúru a neskôr na ňu čiastočne nadviažu. V barbarskom umení sa rozvíja hlavne úžitkové umenie. Tieto drobné predmety nachádzame v barbarských nekropolách. Úžitkové umenie sa vyznačovalo ornamentálnosťou a zvieracím tvarom, ktoré majú vzbudiť dojem prepychu. Využíva sa technika cloisonné (priehradkový email). Časté sú spony zdobené technikou cloisonné (priehradkový email) alebo filigránom s vybrúseným zárezmi. Tieto motívy sa šíria po celom Západe. Rovnaké spony nájdeme u Gótov, vo východnom Prusku, u severoafrických Vandalov, ale aj u Anglosasov a Škandinávcov.
vľavo|náhľad|Zvieracia hlava nájdená vo vikingskej lode neďaleko Osebergu, [[9. storočie, Museum of Cultural History, Oslo]] Škandinávia je jednou z hlavnej oblasti kultúrnych oblastí severnej Európy. Severské germánske kmene sú rozštiepené na menšie územia kmeňov, ktoré hovorili skoro podobným jazykom. Postupne sa vyvinulo Dánsko, Nórsko a Švédsko, ktoré sa jazykovo začínali odlišovať až v 11. storočí. Škandinávska oblasť bol otvorená vonkajším vplyvom z Orientu. Územie dnešného Dánska sa nachádzalo medzi Baltským a Severným morom, kde prenikali vikingské a ostatné vplyvy. Invázia Vikingov na Západ sa prejavovala, na konci 8. a začiatku 9. storočia, prieskumnými výpravami a neskôr v 9.10. storočí sústavné nájazdy. V 10. a 11. storočí sa začínali zmocňovať území dnešného Francúzska, Anglicka, ale aj v Itálii a od roku 1016 do 1091 na Sicílii. Vikingovia kolonizovali Island a Grónsko. Nájazdy Vikingov boli po celej Európe. Vznikali vikingské štáty a grófstva na Orknejách, Man, v Írsku a v Anglicku. Na začiatku 10. storočia vojvodstvo v Normandii.
Vikingské umenie je fáza severské výtvarného obdobia medzi 5.11. storočí. Pre severské pohanské umenie sú charakteristické predmety vyrobené zo zliatiny bohato zdobenými geometrickými a zvieracími motívmi. Tento zvierací štýl sa začal na Severe rozvíjať, prechádzal podobným vývojom ako u Anglosasov. Vyznačoval sa zložitými plochými ornamentmi zvieracích motívov. Rozvíja sa drevená architektúra. Úžitkové umenie sa sústreďovalo na zlatnícku výrobu šperkov, zbraní, ale aj na výrobu drevených lodí, saní a tesaných náhrobkov. V 7. storočí prevládal v severskom umení nový smer. Pletencové vzory, používané v Byzancii, Itálii, strednej Európe a na Britských ostrovoch, sa tu spojili zoomorfné tvary. U germánskych národov a v Anglicku sa objavujú nové okrúhle a oválne spony v tvare vtákov, levov a hadov. Lineárna kompozícia s veľmi zložitým geometrickým ornamentom. Medzi 8. a prvou polovicou 11. storočia dochádza silným vonkajším vplyvom byzantského umenia, prichádzajúci z Konštantínopolu cez Kyjev a Novgorod, či karolovského umenia z Francúzska a Anglicka. Prevláda stále pohanské umenie, ktoré kombinuje najrôznejšie motívy. K majstrovským dielam patria sane, zvieracie hlavy, výzdoba gokstadkých lodí s zvieracími hlavami nájdená v Borre. Ďalej zlaté ostrohy, masívne prstene, náhrdelníky, náramky a pracky. V 10. storočí dochádza k splynutí dekoratívneho inzulárneho umenia s vikingským umením a postupne dochádza ku christianizácii Severu, pre ktoré sú charakteristické práce z dreva.
Predkarolínske výtvarné umenie
Označuje obdobie medzi 5.8./9. storočí na území bývalej Západorímskej ríše a okolitých územiach do nástupu tzv. Karolínskej renesancie v štyroch kultúrnych okruhoch: v Itálii sa rozvíja hlavne ostrogótske a longobardské umenie, na na Pyrenejskom polostrove vizigótske umenie, na území dnešného Francúzska, Belgicka a Porýnia merovejské umenie a na britských ostrovoch a v Írsku sa rozvíja inzulárne umenie. Predkarolínske umenie sa vyvíjalo po ukončení veľkých migračných vĺn, tzv. barbarských kráľovstiev, zárodkov feudalizmu a dočasná stagnácia miest. Predkarolínske umenie predstavuje prvý stupeň stredovekého umenia. Predkarolínske umenie vychádza u odkazu antického umenia a barbarského umenia (germánskych a keltských kmeňov), tiahnuceho k dekorativizmu. Predkarolínske umenie charakterizuje silná štylizácia. Polarita medzi abstraktným ostrovným umením a kontinentálnym (benediktínskym) umením. Objednávatelia a stavitelia patria k vyššej cirkevnej a svetskej vrstve. Umeleckými centrami sa stali kláštory a biskupské sídla.
Merovejské umenie (5.8. storočie)
náhľad|Interiér Baziliky svätého Petra vo Vienne, koniec [[5. storočie|5. storočia, Vienne, Francúzsko]] Merovejské umenie je úzko spojené s obdobím vlády merovejovskej dynastie medzi 5.8. storočí vo Franskej ríši. Merovejovci si upevnili moc a rozšírili kresťanskú vieru po páde Rímskej ríše v Galii a položili politické a umelecké základy, na ktorom Karol I. Veľký postavil svoju ríšu. Merovejské umenie sa vyznačuje zmesou rímskeho klasického štýlu s pôvodnými germánsko-franskými umeleckými tradíciami, ktoré uprednostňovali abstrakciu a geometrické vzory. Od konca 5. storočia postupne dominoval germánsky štýl. V umení sa postava človeka zobrazovala zriedkavo. Výtvarný ráz merovejského umenia nebol jednotný. Takmer výhradne architektúra a sochárstvo nadväzuje na rímsku tradíciu, ktoré postupne prenikali do stredovekého umenia. Nositeľmi rímskeho odkazu bol hlavne patriciát z galských miest.
vľavo|náhľad|Fréjuska katedrála s baptistériom, 5. storočie, [[Fréjus (mesto)|Fréjus, Francúzsko]] V merovejskej architektúre hlavne v oblasti Galie (Arles, Lyon, Tours, Vienne, Paríž a Chartres) sa uplatňuje typ konštantínovskej baziliky. Kostoly sú trojitého typu (biskupské, kláštorné a pútnické). Biskupské kostoly (katedrála) sa skladajú z dvoch kostolov a baptistéria a boli orientované od severu na juh vedľa seba, ako napríklad v mestách Fréjus, Avignon, Nîmes, Vienne, Auxerre, Sens alebo v Ženeva. S výstavbou kláštorov súvisí aj rozvoj mníšstva v Galii v druhej polovici 4. storočia. V 7. a 8. storočí boli vybudované kláštory prevažne na severe a východe Galie. Mali rozmanité pôdorysy a skladali sa z dvoch kostolov. Usporiadanie pripomína dispozíciu východných kláštorov, ale už od 7. storočia sa začali objavovať odchýlky. Pútnické kostoly boli postavené na okrajoch miest a prevažne na vidieku nad hrobom svätého, ako napríklad v Saint-Germain v Auxerre, Saint-Bénigne v Dijone, Saint-Remi v Remeši. Vznikali od 4. storočia do 6. storočia a v Galii mali bazilikálnu dispozíciu s jednou apsidu, ako napríklad Saint-Bertrand v Comminges alebo Saint-Apôtres vo Vienne. Od 6. storočia sa objavuje typ baziliky s tromi apsidami, ako napríklad v Autune, Poreči a záver Katedrály svätého Petra a Pavla v Nantes. Od 5. a 6. storočia sa stavali klenuté kaplnky podobné klenutým kostolom v Malej Ázii. Zavedenie priečnej lode sa objavuje na konci 5. storočia. Krížový pôdorys s kruhovou apsidou pripojenou k priečnej lode, ako napríklad v kostol v Clermonte, Romainmôtier a v Saint-Denis. Krížový pôdorys mala Bazilika svätého Kríža a Chrám svätého Vincenta v Paríži a Notre-Dame v Jumièges. Niektoré vidiecke kostoly alebo kláštory mali jednoduchý obdĺžnikový pôdorys, ako napríklad v Jouarre a v Alise-Sainte-Reine. Zvonice boli osobitou súčasťou merovejských kostolov. Boli umiestňované pred kňazisko alebo pred loď do priečelia, ako napríklad Kostol svätého Martina v Tours a Katedrála svätého Štefana v Paríži. Baptistéria boli postavené prevažne na juhu Galie (Marseille, Frejús, Aix, Riez a Venasque). Tieto baptistéria sa nápadne podobajú chrámom v Malej Ázii, Sýrii a na pobreží Jadranského mora alebo baptistériám v Itálii. Štyri výklenky v rohoch štvorcového priestoru umožňujú prechod od štvorca k osemuholníku. Tento spôsob pochádza z Východu a uplatňoval sa pri stavbe baptistérií a martýrii. Výzdoba chrámov tvorili nástenné mozaiky s biblickými námetmi.
náhľad|[[Iluminácia Gótského misálu z kláštora v Luxeuil-les-Bains, 7. storočie, Bibliotheca Apostolica Vaticana, Rím]] Monumentálne sochárstvo stráca zmysel pre reliéf a zrieka sa antického realizmu v prospech stále rastúcej štylizácii. Kamenné a mramorové sochy sa vyrábali zriedka a merovejská architektúra bola do značnej miery nestála. V oblasti medzi Rýnom a Labe sa zo 7.8. storočia zachovali kamenné stély, na ktorých sa striedajú ranokresťanské motívy s pohanskými. Akvitánske sarkofágy z mramoru sa rozšírili po celej Galii. Výzdoba stráca antickú tradíciu, ale uplatňujú sa rastlinné ornamenty a kresťanské symboly. Objavujú sa aj lovecké a pracovné námety.
vľavo|náhľad|[[Kalich z Gourdonskej pokladnice, 5./6. storočie, Cabinet des Médailles, Paríž]] V. 7 storočí vznikali v kláštoroch iluminované rukopisy zdobené rastlinnými ornamentmi, štylizovaným vtákmi a rybami, ktoré tvorili iniciály, ale aj riadky textu ako napríklad Gótsky misál, Gelasianský sakramentár. Výzdoba rukopisov sa redukuje na štylizovaný ornament pletencov, špirál a prepletených motívov. Postavy sa vyskytujú zriedka a často bývajú jednoduché, ale výrazné. V motívoch a ich usporiadaní sa objavuje silný vplyv orientálny vplyv. Farby sa obmedzujú na niekoľko jasných odtieňov zelenej, žltej, červenej a hnedej. Maľba na skle bola známa už v merovejskom umení od 7. storočia a prevažne sa rozvíjala v kláštoroch. Umelci boli veľmi známi, pretože často pracovali v kláštoroch na britských ostrovoch. Technika mozaiky si udržala kvalitu až do karolínskeho obdobia.
V úžitkovom umení sa umelecké práce z kovu vyvíjali nepochybne na vysokej úrovni. Často tvorili výzdobu oltárov alebo interiér chrámov, Zlatnícke práce umožnili neskôr rozvoj monumentálneho sochárstva. V zlatníctve a šperkárstve sa rozvíjali dva prúdy: aristokratický farebný inkrustačný štýl ovplyvnený orientálnym umením a ľudový pásikový štýl, ktorý má pôvod v koptskom umení. Uplatnil sa na prackách burgundských a alamanských pohrebísk. Technika cloisonné (priehradkový email) sa do západnej Európy dostala z Perzie cez severný breh Pontu, pravdepodobne Hunmi. Zlatý prsteň s almandínon s vyrytým menom sásánovského kráľa Ardašira I. z Wolfesheimu, meč z Altlussheimu pri Mannheime, ktorý je zdobený technikou cloisonné a alamandínmi alebo v hroboch franských veľmožov. S expanziou islamu klesal aj dovoz almandínov z Orientu a nahradilo ich sklo. Od 7. storočia inkrustáciu nahradilo plátovanie a tauzia. Objavuje sa granulácia, nielo a vruborez. Medzi významné relikviáre patrí relikviár zo Saint-Bonnet v Avalouze a zo Saint-Benoît-sur-Loire. Najslávnejším zlatníkom bol svätý Eligius.
Ostrogótske a longobardské umenie (5/6.8. storočie)
náhľad|Ostrogótska spona (fibula) v tvare orla, zdobená technikou cloisonné (priehradkový email), cca. rok [[500, Germanisches Nationalmuseum, Nürnberg]] Ostrogótska ríša germánskeho kmeňa Ostrogótov sa v polovici 4. storočia rozkladala od Čierneho mora k Baltskému moru a na východe až k Volge. V roku 375 boli Ostrogóti podrobení Hunmi. Po smrti Atilu v roku 453 sa usadili v Panónii a už v roku 488 pod vedením Teodoricha Veľkého obsadili Itáliu. Keď Odoaker zosadil z trónu a zabil Romula Augusta, ktorý bol posledný západorímsky cisár, bola Itália vydaná barbarským kmeňom. Teodorich Veľký odstránil Odoakra a zriadil v Ravenne cisársky dvor. Ostrogótska ríša zahrňovala Sicíliu, Dalmáciu, Panóniu a Noricum. Centrom Ostrogótskej ríše sa stala od roku 493 Ravenna. Theodorich a jeho dcéra Amalaswintha udržiavali styky s Byzantskou ríšou, kým kráľ Vitiges a Totila viedli boje s Byzanciou, ktorá sa usilovala o ovládnutie Ostrogótskej ríše. V roku 552 sa ríša pod tlakom Byzancie rozpadla a jej územie bolo dobyté byzantským vojvodcami Narsesom a Belisarom.
Longobardi bol germánsky kmeň z dolného Polabia. V priebehu 5. storočia postupovali pozdĺž Labe a nepatrne cez Čechy do tzv. Rugilandu, kde sa usadili v roku 489. Pri prenikaní k východu postupovali dokonca cez Moravu, kde sa stretli s Herulmi. Od začiatku 6. storočia postupne obsadzovali Panóniu, kde v roku 567 za pomoci nomádskeho kmeňa Avarov porazili Gepidov. Pred Avarmi však už v roku 568 vpadli do Itálie a vytvorili Longobardské kráľovstvo. Zahnali Grékov do Ravenny a ohrozili a obkľúčili Rím. Ich moc sa upevnila a rozšírila na úkor Byzantskej ríše. Ravenna bola dobytá v roku 751. Longobardské kráľovstvo sa v priebehu 7.8. storočia dostalo viackrát do vojenského stretu s Rímom, čo bolo jedným z dôvodov dobytia Lombardie franským kráľom Karolom I. Veľkým v roku 774, ktorý sa spolu so svojím otcom Pipinom III. považoval za ochrancu pápeža. Rím ktorý bol na pokraji skazy zachránili Frankovia, spojenectvom medzi pápežom Hadriánom I. a Karlom I. Veľkým. Podporoval pápeža v boji proti Longobardom a po porážke ich kráľa Didiera (773) sám prijal titul longobardského kráľa. Potvrdil pápežovi panstvo nad Ravenským exarchátom a roku 781 sa presne určili hranice Pápežského štátu. Z krajiny Longobardov a Spoletského vojvodstva vzniklo Talianske kráľovstvo ako samostatný celok Franskej ríše.
Až na Theodorichovo mauzóleum v Ravenne, s obrovskou monolitickou kupolou, bolo ostrogótske a longobardské umenie výlučne dekoratívne. Sochárska výzdoba kamenných zábradlí, okien a cibórií. Bola často prelamovaná a pripomínala spracovanie pletencových pásov alebo prepletaných povrazov výšiviek, ako napríklad svätý Juraj vo Valpolicelle. Ľudská postava je v súdobom repertoári vzácna a neobratne podaná, ako napríklad svätý Martin v Cividale. Z ostrogótskej doby sa zachoval iba ozdobný pancier pripisovaný práve Theodorichovi, kde je použitá rovnaká výzdoba ako na vlyse mauzólea. Predmety nájdené na pohrebiskách, hlavne zo 7.8. storočia v Ocera Umbra pri Assisi, Castel Trosino pri Ascoli, ukazujú špirálovité vzory, ktoré sa používali v dobe bronzovej na výzdobu zbraní. Filigránova výzdoba spôn pripomína zase motívy z doby železnej. Na pektorálnych krížoch prevláda pletencový vzor. Poklad kráľa Agilulfa a Theodelindy v katedrále v Monze spája v zlatníckej výzdobe technikou cloisonné (priehradkový email) s vykladanými drahokanmi a antickými gemami.
Vizigótske umenie (6. 7./8. storočie)
vľavo|náhľad|Votívna zlatá koruna kráľa Rekkeswintha, [[7. storočie, Gaurrazarský poklad, Museo Arqueológico, Madrid]] Vizigóti za vlády rímskeho cisára Konštantína I. Veľkého sídlili ako rímski spojenci na území severne od dolného toku Dunaja. Cisár Valens im povolil, aby sa usadili v Trácii. Zlé životné podmienky ich donútili k povstaniu. V roku 378 zvíťazili nad Rimanmi pri Adrianopole. Neskôr pod vedením Alaricha I. zaútočili na rímske balkánske provincie a vpadli do Itálie. V roku 410 dobyli Rím a v roku 414 prenikli z juhu do Galie, kde sa v roku 451 zúčastnili ako spojenci Ríma bitky na Katalaunských poliach proti Hunom. Keď sa Vizigóti usadili na Pyrenejskom polostrove, založili tam silné Vizigótske kráľovstvo v roku 466. Kráľ Eurich, jeho zakladateľ, často sídlil so svojím dvorom v Toulouse, v Akvitánskej provincii. Po bitke pri Vouillé bolo kráľovstvo ohrozené Franskou ríšou a oklieštené až k Pyrenejám. Kráľovstvo sa zachránilo pred pádom vďaka Teodorichovej pomoci. Kráľovstvo bolo oslabované neustálymi nepokojmi a bojmi o moc, preto cisár Justinián I. načas obsadil Córdobu a Sevillu. Hlavým mestom kráľovstva sa stalo Toledo. Rekkared I. upustil od arianizmu a pripojil sa k rímskokatolíckej cirkvi, ktorá tu zaviedla účinnú kontrolu. Kvôli stálym nepokojom sa kultúra veľmi rýchlo asimilovala a darilo sa jej to až do vpádu Arabov dovŕšeného v roku 713. Umelecká produkcia ukazuje, že na rozdiel od Frankov prešli Vizigóti východorímskými (byzantskými) a talianskymi územiami, než sa usadili v južnej Galii a na Pyrenejskom polostrove. Udržiavali stále styky s Ostrogótmi, ktorí zostali na Apeninskom polostrove a svojimi zákazkami podnietili činnosť domácich dielní.
Éterpigny
Éterpigny môže byť:
Predrománske výtvarné umenie
Inzulárne umenie (5. storočie1066)
náhľad|Evanjeliár z Lindisfarnu, monogram Chiró na začiatku [[Evanjelium podľa Matúša|Matúšovho evanjelia, cca. 7/8. storočie, British Library, Londýn]] Inzulárne umenie je všeobecné označenie pre anglo-írske a írsko-anglosaské umenie, ktoré sa od 5. storočia rozvíjali na Britských ostrovoch a Írsku až do normanského vpádu v roku 1066. Írovia, prezývaný aj Scoti, prijali kresťanskú vieru už v 5. storočí. Vytvorili dôležité ohnisko náboženskej a mníšskej kultúry v severozápadnej Európe. Írsky misionári odchádzali ďaleko na pevninu a prispeli ku christianizácií Galie, Nemecka, Nizozemska a Švajčiarska. Svätý Kolumbán založil kláštor v Luxeuil či Burgundsku a neskôr v Bobbiu v Itálii. Svätý Havel (Gallus) zriadil vo Švajčiarsku, na juhu od Bodamského jazera, Opátstvo svätého Havla v Sankt Gallen a svätý Emmerám založil staroškótsku cirkev v Regensburgu. V 9. storočí vystriedal Wessex s hlavným mestom Winchesterom vládu Mercie a Northumbrie. Nájazdy Vikingov začali v roku 835 a dočasne prerušili vývoj umenia na britských ostrovoch. Z vlády Alfréda Veľkého, jeho matka bola dcérou Karola Holého, bol obnovený styk s kontinentom. V 10. storočí ožilo mníšstvo zásluhou troch významných prelátov: svätého Dunstana, svätého Oswalda a svätého Aethelwolda. Toto hnutie malo silný vzťah k Cluny a Fleury. Vznikajú nové kláštory, ako napríklad Westmintsterské opátstvo v roku 960, ale aj Winchesterská katedrála.
Inzulárne umenie sa vyvíjalo na základe germánskeho umenia, ovplyvnené rímskym umením, ranokresťanským umením, koptským umením a neskôr aj karolínskym umením. Došlo k osobitému spojeniu antického odkazu a severného barbarského umenia s ich abstraktnou ornamentikou špirál, pletencov, stočeného trúbkovitého motívu a štylizovaných zvieracích motívov. Reprezentovanom hlavne v umeleckom remesle (kovolejárstvo, knižná maľba a reliéfne zdobené kamenne kríže a stély), ktoré bolo ovplyvnené umením doby sťahovania národov. V architektúre sa využíva pravouhlý pôdorys spravidla pre jednoloďové chrámy so svätyňou a výrazne oddelenou prepážkou.
vľavo|náhľad|Benedikcionár svätého Aethelwolda, Kristov krst, British Library, Londýn Kontinuitu keltského umenia môžeme sledovať od neskorej doby laténskej až po prvé ranokresťanské diela v 5. storočí, ako napríklad kruhové spony, pracky a Petrieova koruna. Umenie knižnej maľby sa rozvíjalo hlavne v druhej polovici 7. storočia, kde sa objavujú pletence, niekedy zo značne štylizovanými ľudskými postavami, ako napríklad Evanjeliár z Durrow. Od začiatku 8. storočia írske umenie splýva s northumbrijským umením, ako napríklad Evanjeliár z Lindisfarnu. O priamych vzťahoch k škandinávskemu umeniu svedčia írske kríže a runové nápisy v Škandinávii. Výrazne sa prejavil i germánsky umelecký vplyv. Írske umenie šírili hlavne po Európe mnísi. Rovnaký štýl sa rozvíjal v kovolejárstve, veľké kruhové spony, kalichy a predmety zdobené technikou cloisonné (priehradkový email). Táto technika ovplyvnila aj výrobu krížov. Po roku 750 sa pletencový vzor sa rozvinul na ilumináciach. Na niektorých stránkach sa objavujú štylizované ľudské postavy. Nájazdy Vikingov prerušili tento vývoj umenia.
Anglosaské umenie sa vyvíjalo súbežne s írskym umením, došlo však k ešte bližšiemu spojeniu medzi keltským a rímskym umením. Bazilika v Canterbury postavená svätým Augustínom, a opátstvo v Rippone a Hexhame postavenými Wilfriedom, sú prvými dokladmi kamenej architektúry. Až do vpádu Normanov bola architektúra ovplyvnená aj karolínskou architektúrou. Mnohé z raných kostolov boli z dreva, ako napríklad Kostol svätého Ondreja z Greenstedu v Essexe. Väčšie chrámy, boli ovplyvnené francúzskou kláštornou architektúrou, ktoré sa však nezachovali. Z menších kostolov je najúplnejší Kostol svätého Vavrinca v Bradforde na Avone, ktorý bol prestavaný v 10. storočí. Medzi najcharaktickejšie stavby patria veže Earl's Barton, St'Benet's Cambridge a Sompting, kde je zrejmý rýnsky vplyv v originálnom nasadení strechy tzv. helmturm. K najdôležitejším architektonickým prvkom patria lizény, slepé arkády, kužeľovité vyduté drieky a mitrovito uzatvorené okná.
V knižnej maľbe nachádzame byzantské a rímske vplyvy, ktoré sa spojili s vplyvom írskej kaligrafie a škandinávskeho zvieracieho ornamentu, ako napríklad v Canterburskom žaltári. Utrechtský žaltár bol v roku 1000 v Canterbury ovplyvnený winchesterským štýlom, aj keď Winchester nebol jediným skriptóriom. Medzi najznámejšie rukopisy patrí Sakramentár Róberta z Jumièges, Newminsterský evanjeliár a majstrovské dielo školy tzv. benedikcionár svätého Aethelwolda. Zlatnícke práce a rezby zo slonoviny nadväzujú na karolínsku tradíciu, ako napríklad klenot Alfréda Veľkého alebo Godwinova pečať. Z textílii vyniká vyšívaná štóla a manipul biskupa Frithestana z Winchestru, nájdené v hrobe svätého Cuthberta v Durhame. Rovnako anglosaské umenie pôsobilo na vývoj západoeurópskeho umenia, hlavne na karolínsku renesanciu.
Karolínske výtvarné umenie
náhľad|Jazdecká soška Karola I. Veľkého z pokladu Katedrály svätého Štefana v [[Metz, cca. 9. storočie, Louvre, Paríž]] Označuje obdobie za vlády Karola I. Veľkého a jeho syna Ľudovíta Pobožného na konci 8. a začiatku 9. storočia. Karolínske výtvarne umenie či karolínska renesancia nadväzovala na odkaz antického umenia (najmä idea obnovy rímskeho impéria) a bolo silne ovplyvnené byzantským umením v architektúre. V rámci tohto obdobia sa rozvíja umenie na Veľkej Morave. Podporuje sa výstavba cisárskych falcí a palácov (Aachen Ingelheim), kláštorov (Sankt Gallen), chrámy bazilikálneho typu s pravouhlým záverom alebo s troma paralelnými apsidami. Ďalej sa rozvíja typ centrálneho chrámu. Výzdoba chrámov je ovplyvnená interiérovou výzdobou chrámov v Ravenne (nástenné maľby a mozaiky). Návrat ľudskej postavy do maliarstva. Vrcholným prejavom antikizujúceho sochárstva je drobná plastika, plastickosť (materiál slonovina a zlato), ktoré sa stali neskôr podkladom pre monumentálne románske sochárstvo. V kláštorných skriptóriach sa rozvíja knižná maľba so silným vplyvom byzantského umenia.
Karolovské umenie (koniec 8. storočiazačiatok 10. storočia )
vľavo|náhľad|Interér palatínskej kaplnky v Aachene, [[8. storočie|8./9. storočie, Aachen, Nemecko]] Karolovské umenie je syntézou rôznych kultúr západnej Európy a tendencií, predovšetkým neskoroantického a inzulárneho umenia. Karolovi predchodcovia, ako napríklad Karol Martel, ktorý zachránil Galiu pred arabským vpádom v bitke pri Poitiers a Pipin Krátky pripravili pôdu pre vznik ríše Karola I. Veľkého, tým že podporoval svätého Bonifáca (šírenie kresťanskej viery vo Franskej ríši). Pipin Krátky dokončil dobytie Galie a podporil pápeža Štefana II. proti Longobardom, tým že mu v roku 756 daroval územie, ktoré sa stalo základom Pápežského štátu. Karolovci tak vytvoril zväzok medzi Franskou ríšou a Cirkvou.
Karol I. Veľký bol korunovaný pápežom za cisára v roku 800. Náboženské a kultúrne reformy, ktoré inicioval boli založené na ideách obnovy rímskeho impéria. Konkrétne kresťanského impéria cisára Konštantína I. Veľkého. Karolova ríša siahala od Holštajnska po Barcelonu a Benevento, od Labe až k Atlantickému oceánu. Z hľadiska vývinu výtvarného umenia a architektúry bolo kľúčové obsadenie talianskych teritórií, kde sa zachovalo množstvo príkladov antického umenia slúžiacich ako vzor súdobým umelcom. Hlavným centrom, z ktorého sa šírili nové idey, bol Aachen, kde od 794 sídlil dvor Karola I. Veľkého. K významným umeleckým centrám patrili Metz, Remeš a Reichenau. V kapituláriach dostali všetci občania zákony na jednotných zásadách. Tieto idey zásadným spôsobom ovplyvnili aj výtvarné umenie a architektúru. Architektúra, sochárstvo, maliarstvo, knižná maľba a výroba liturgických predmetov boli vyjadrením politických koncepcií Karola I. Veľkého a významnou formou reprezentácie cisárskeho majestátu. Tieto podnety prežili ešte dlho po Karolovej smrti a dokonca invázií Normanov, aj keď bola ríša rozdrobená.
Karolovi nástupcovia ako Ľudovít Pobožný, Karol Holý, Ľudovít Koktavý, Ľudovít III., Karolman a Karol Tučný nedokázali udržať jednotnú ríšu. Úsilie Cirkvi o kontrolu štátnej správy a invázia Normanov, Maďarov a Arabov boli nepochybne hlavnými príčinami rozpadu jednotnej Karolínskej ríše. Na jej troskách sa potom zrodilo Francúzsko, Nemecko a Taliansko.
Karolovská architektúra nadväzuje na antickú tradíciu hlavne v architektonickom tvarosloví a v opätovnom zavedení figurálnych motívov (drobná plastika a reliéf). Podporuje sa výstavba falcí, palácov, kláštorov a chrámov bazilikálneho typu s pravouhlým uzáverom alebo s troma paralelnými apsidami tzv. benediktínske apsidy, ako napríklad v Saint-Philibert-de-Grand-Lieu alebo pri kryptách vo Flavigne a Saint-Germain v Auxerre. Väčšinou majú centrálny pôdorys, ako napríklad Palatínska kaplnka v Aachene či kostol v Germiny-des-Prés. Kostoly s predsieňou a kaplnkou na poschodí západného priečelia majú v prízemí voľný priechod do lode. Pod vyvýšenom chóre sa nachádza krypta, ktorá je pretiahnutá smerom na východ. Vzniká tak priestor pre uctievanie ostatkov svätých a pre hroby vysoko postavených osôb. Bola zavedená ochodza, ako napríklad v katedrála v Clermont-Ferrand a kláštorný Kostol svätého Mórica v Agaune. Tieto nové prvky vytvorené v karolínskom období boli neskôr použité v románskej architektúre. V stavebnej technike sa objavujú aj ďalšie prvky ako je rozloženie tlaku. Všetky kostoly boli kryté drevenými stropmi a krovmi až na apsidu. Hranolové piliere a jednoduché stĺpy boli naradené piliermi krížového profilu. V 9. storočí sa v Galii objavujú vežové priečelia. Významné pozostatky cisárskych palácov nájdeme v Aachene a v Ingelheime. Vďaka plánu kláštora v Sankt Gallen z roku 830 si môžeme urobiť predstavu o rozsahu kláštorných stavieb v karolínskom období. Uprednostňuje sa plošný výzdoba pred plastickou. Výzdoba chrámov je ovplyvnená interiérovou výzdobou chrámov v Ravenne (nástenné maľby a mozaiky).
náhľad|Ebbonovo evanjelárium, miniatúra [[Marek (evanjelista)|evanjelistu Marka, 9. storočie, Mestská knižnica Épernay]]Vrcholným prejavom antikizujúcého sochárstva je drobná plastika (slonovina, zlato), ktoré sa stalo východiskom pre monumentálne románske sochárstvo. Kamenné sochárske práce sa zachovali v Lorsch a Aachene. Pozoruhodnú úroveň dosiahla slonovinová rezba, ako napríklad Evanjeliár z Lorsch.
vľavo|náhľad|Tassilov kalich, 8. storočie, Stift Kremsmünster, [[Kremsmünster]] V maliarstve sa rozvíja hlavne mozaika, ktorá sa často umiestňovala ako votívne obrazy pri vchodoch do chrámu. Medzi najvýznamnejšiu mozaikovú výzdobu patria v kostole Germiny-des-Prés a palatínskej kaplnke v Aachene. Nástenné maľby sa veľmi nedochovali jedine maľby v krypte Saint-Germain v Auxerre. Tieto maľby sú dokladom pozoruhodného majstrovského riešenia monumentálnej výzdoby. Ďalej v Kostole svätého Juraja v Oberzellu, kaplnka Panny Márie v Castelsepriu. Knižná maľba sa stáva najkrásnejším prejavom karolínskej renesancie. V kláštorných skriptóriach sa rozvíja knižná maľba pod silným vplyvom byzantského umenia. Tento vedomý antikizujúci vplyv spomaľoval významný podiel ornamentu, ktorý vychádzal z írskych a východných tradícii. Obľúbenými motívmi boli postavy evanjelistov, panovnícke portréty, náboženské výjavy, ozdobné iniciály a ornamentálne bordúry. Techniky boli rôzne, používali sa čisté alebo lomené farby, striebra a zlata. Medzi školami vyniká najmä tzv. palácová škola (Aachenský evanjeliár). Ďalšia významná bola tzv. Adinská škola (Gottschalská škola), ktorá sa preslávila tzv. Karolovým evanjeliárom z rokov 781783. Do tejto skupiny patrí aj evanjeliár abatiše Ady. Tourská škola vytvorila najlepšie diela počas celého karolínskeho obdobia, ako napríklad Biblia z Fleury a Biblia Karola Holého. Ďalšie význame školy boli v Remeši, Metz, Saint-Denis, Sankt Gallen a vo Fulde.
V úžitkovom umení sa umelecké práce z kovu vyvíjali nepochybne v rímskom odkaze, ako napríklad socha Karola I. Veľkého alebo antikizujúce levie hlavy na dverách v Aachene. V zlatníctve prežíva technika cloisonné (priehradkový email), ako napríklad Tassilov kalich okolo roku 780. K najvýznamnejším dielam z 9. storočia patrí paliotto z milánskej Baziliky svätého Ambrózia, vytvorená zlatníkom Wolwinom na objednávku arcibiskupa Angilberta zo Saint-Riquier. V druhej polovici 9. storočia sa kláštor v Saint-Denis stal významným centrom, kde sa rozvíjala technika tepania vo vysokom reliéfe (basreliéf). Medzi významné zlatnícke práce patrí väzba Zlatého kódexu (Codex aureus), relikviárova socha zo Sainte-Foy v Conques.
Veľkomoravské výtvarne umenie (začiatok 9. storočia906)
náhľad|[[Kostol svätej Margity Antiochijskej (Kopčany)|Kostol svätej Margity Antiochijskej v Kopčanoch, pravdepodobne 9./10. storočie]] Veľkomoravské umenie sa spája s obdobím Veľkej Moravy a s prijatím kresťanskej viery. Hlavnými centrami bolo územie Moravy a západného Slovenska. Bol to prvý stabilizovaný výtvarný prejav u Slovanov. Vychádza prevažne z podunajskej kultúry a avarsko-slovanského umenia. Konkrétnym dokladom šírenia kresťanstva na Veľkej Morave sú sakrálne stavby. V počiatkoch výskumov sa predpokladala iba existencia jednoduchých drevených kostolov. Tento typ bol vhodný pre prvotné misionárske aktivity vzhľadom na dostupnosť materiálu, jednoduchú konštrukciu a preto, že nevyžadoval vysvätenie. Kostoly patrili vôbec k prvým kamenným stavbách Slovanov, preto sa pri ich stavbe počíta aj s účasťou zahraničných umelcov. Archeologické náleziská v oblasti Uherského Hradišťa (Staré Město, Modrá a Sady). Približne polovica z doteraz známych kostolov pochádza práve z Mikulčíc. Existenciu viacerých veľkomoravských kostolov je možné predpokladať v Nitre, ktorá si však zachovala významné postavenie aj po zániku Veľkej Moravy a neskoršie prestavby pravdepodobne zrejme viedli k zničeniu viacerých z nich. Kostoly sa väčšinou nachádzajú v areáloch hradísk, resp. dvorcov. V sakrálnej architektúre vidno silný vplyv západného ale aj byzantského umenia, vďaka kresťanským misiám zo Západu a z Východu. Ďalšie vplyvy na veľkomoravskú sakrálnu architektúru malo viacero zdrojov čo súvisí s šírením kresťanstva z rôznych oblastí, ako napríklad vplyv karolovského umenia či dalmátsko-istrijských vplyvoch.
vľavo|náhľad|Strieborný kríž z [[Mikulčice|Mikulčíc zobrazuje reliéf Ukrižovaného Krista, Slovanské hradiště v Mikulčicích]] Vyvinuli sa tri typy chrámov a to centrála, jednoloďové kostoly s pravouhlým alebo polkruhovým presbytériom alebo trojloďové baziliky. Väčšina veľkomoravských kostolov má jednoduchú konštrukciu, ide o jednoduché jednoloďové kostoly alebo o rotundy s jednou apsidou. Z Mikulčíc je doložená je aj rotunda s dvoma apsidami a rotunda s vnútornou tetrakonchou. Konštrukčne náročnejšími sú trojloďové baziliky z Mikulčíc (kostol III) a z Bratislavy (Hradný vrch). Na Devíne je doložený unikátny jednoloďový kostol s trojlístkovým uzáverom (trikoncha). Kostoly boli stavané z lomového, zriedkavo aj riečneho kameňa, často s použitím materiálu z predslovanského obdobia. Stavby boli zvnútra omietnuté a zdobené freskovou výzdobou, ako napríklad Kostol svätej Margity Antiochijskej v Kopčanoch, Kostol svätého Juraja v Kostoľanoch pod Tribečom a Rotunda svätého Juraja nad Nitrianskou Blatnicou.
Rozvíja sa aj úžitkové umenie, najmä práca s kovmi (šperkárstvo, zlatnícke práce a kovoremeselné práce). Toto odvetvie reprezentujú meče podobné škandinávskym a karolínskym mečom, nákončia, zámky, kľúče, vedierka a podobne. V oblasti šperkárstva sa vyrábali náušnice, prstene, závesky, gombíky zo striebra, zlata, bronzu, ojedinele zo skla. Rozlišujeme jednoduchý ľudový šperk a tzv. veligradský, nazývaný i byzantsko-orientálny vyrábaný šperkárskymi technikami.
Otonské výtvarné umenie
Označuje obdobie prevažne na území dnešného Nemecka počas vlády saskej dynastie (Henrich Vtáčnik, Oto I., Oto II. a Oto III.). Otonské umenie alebo otonská renesancia nadviazala na karolínske umenie spolu s ideou obnovy rímskeho impéria na Západe. Bolo silno ovplyvnené antickým umením a byzantským umením. Zároveň sa na Pyrenejskom polostrove rozvíja astúrske umenie a mozarabské umenie. Kultúrnymi centrami sa stávajú cisárske dvory (falce), biskupské sídla a kláštory. Otonské umenie dosiahlo svoj vrchol okolo roku 1000. V prvej polovici 11. storočia sa pomaly prechádza do románskeho umenia. Podporuje sa výstavba dvoj chórových bazilík s viacerými vežami a kryptami. Sochárstvo získalo reliéfny charakter a objavujú sa figurálne drevorezby. Takisto sa rozvíja rezba do slonoviny či bronzová plastika a zlatnícke práce. Nástenná a knižná maľba sa stáva pokročilejšou.
Otonské umenie (začiatok 10. storočia1038)
náhľad|[[Kostol svätého Michala (Hildesheim)|Bazilika svätého Michala v Hildesheime, 11. storočie, Nemecko]] Otonské umenie alebo otonská renesancia bola fázou predrománskeho umenia, ale aj predzvesťou románskeho umenia, ktoré sa rozvíjalo v západnej časti Európy. Nadviazalo na snahy zrodené v karolínskom období (idea obnovy rímskeho impéria na Západe), uplatnili sa v ňom aj antické vzory a byzantské vplyvy. Rozkvet umenia nastal počas otonskej dynastie, založená v roku 919 Henrichom I. Vtáčnikom z Dolného Saska, vládnuca do roku 1024, kedy ju vystriedala sálska dynastia. Organizácia lénneho systému, boj proti barbarom (Slovanom, Vikingom a Maďarom), vytvorenie dynastie a konečné úsilie o obnovu ríše spravovanú nemeckým kráľom. Otovi I. sa podarilo obnoviť cisárstvo a dať sa v roku 962 v Ríme korunovať za cisára. Otonské umenie vyrastalo z tejto obnovy. Otonskí cisári, nadväzujúci na karolínsku politiku, vytvorili pevné zväzky s Itáliou a zaujímali sa o umeleckú a intelektuálnu činnosť. Byzantský vplyv prevažoval za vlády cisára Ota II., ktorý sa oženil s byzantskou princeznou Theofanou, a za vlády ich syna Ota III., ktorého radcovia v Ríme boli biskup Bernward z Hildesheimu a Gerbert z Aurillacu, budúci pápež Silvester II. Kultúrnymi centrami sa stali cisársky dvor, biskupské sídla a veľké kláštory. Tieto kultúrne centrá vznikali v srdci Svätej ríše rímskej, ďaleko od brehov pustošených Vikingami alebo Arabmi. Najdôležitejšími z týchto centier bolo benediktínske opátstvo Reichenau pri Bodamskom jazere, Sankt Gallen, Trevír, Echternach, Kolín nad Rýnom, Augsburg, Regensburg, Tegernsee a Salzburg hrali rovnako významnú rolu. Otonské umenie vyvrcholilo okolo roku 1000 a v prvej polovici 11. storočia. Ťažisko otonského umenia je v architektúre, sochárstve, knižnej maľbe a v zlatníctve.
vľavo|náhľad|Aachenský rukopis, [[iluminácia Ota III., cca. 990, Domschatzkammer Aachen, Aachen]] V architektúre sú budované stavby dvojchórových bazilík s viacerými vežami a kryptami. Rozvíjala sa hlavne na základoch karolovského umenia. Dominujúce boli baptistéria, mauzóleá s centrálnym pôdorysom a baziliky. Bazilika v Hildesheime sa stala prototypom ranej románskej architektúry v Nemecku. Medzi najzachovalejšie stavby patrí palácová kaplnka v Nijmegen alebo kláštorný Kostol svätého Cyriaka v Gernrode. Sochárstvo malo reliéfny charakter, objavili sa však aj figurálne drevorezby. Rozvinutá rezba v slonovine a bronzová plastika. Vrcholné sochárske diela sú z bronzu a z dreva, ako napríklad Gerov krucifix. Veľdielom otonskej plastiky zo začiatku 11. storočia sú bronzové dvere z Hildesheimu, ktorých autorom bol práve biskup Bernward z Hildesheimu. Na dverách augsburskej katedrály, ktoré sú z roku 1060, sa nachádzajú zmiešané biblické a mytologické motívy. Jediné drevené dvere, ktoré sa dochovali z tohto obdobia, so scénami Nového zákona, sú v Kostole Panny Márie na Kapitole v Kolíne nad Rýnom. Vzťah otonského sochárstva k Byzancii dokladá aj Zlatá madona z Essenu.
náhľad|Zlatá madona z [[Essen (Nemecko)|Essenu, cca. 980]] Najzachovalejšie maľby nájdeme v Kostole svätého Juraja v Oberzellu a v kaplnke svätého Silvestra v Goldbachu, sú dokladom toho, akú významnú rolu hral kláštor v Reichenau. Z monumentálnej maľby medzi rokmi 9501100 sa nezachovalo takmer nič. Iluminované rukopisy nám umožňujú si urobiť predstavu ako asi vyzerali. Knižná maľba zdôrazňovala germánske prvky. V maľbe dominovala myšlienka politickej moci, ktorá sa vyjadrovala zobrazovaním portrétov cisárov, kráľov, princov a ich manželiek. Inšpirovali sa námetmi byzantského maliarstva. V aachenskom rukopise je Oto III. zobrazený v mandorle, sedí na tróne obklopený symbolmi štyroch evanjelistov ako boží zástupca na zemi. Ženské alegorické postavy znázorňujúce kraje spadajúce pod panovníkovu vládu, ako v mníchovskom sakramentári, kde je zobrazený Henrich II. uprostred provincií, ktoré mu skladajú hold. Najvyznanejším skriptóriom bolo v opátstve Reichenau pri Bodamskom jazere. Z rukopisov vyniká Egbertov kódex, dielo pisárov Keralda a Heriberta pre trevírskeho arcibiskupa Egberta. Ďalej sakramentár kolínskeho arcibiskupa Gerona alebo evanjeliár Henricha II. z Bambergu. Vplyv reichenauskej školy prenikal aj do ostatných centier. Sprostredkovali ho pisári a ich rukopisy. Pôsobili však aj iné vplyvy napríklad evanjeliár Ota III., evanjeliár abatiše Hitdy z Meschede alebo evanjeliár abatiše Uoty z Niedermünsteru, kde je znázornená abatiša podávajúca rukopis Panne Márie. Z ďalších škôl boli významné školy v Trieri, Echternachu a v Kolíne nad Rýnom.
V úžitkovom umení pokračuje výroba karolínskej tradície slonovinových rezieb. Významnými centrami boli naďalej Méty, ale najväčšie umelecká diela vytvorili zlatníci ako napríklad bazilejské antependium, reliéf v dreve pokrytý tepanou zlatou fóliou, ktoré vzniklo v Reichenau okolo roku 1020. Ďalej Kódex aureus z Echternachu alebo diela zlatníckej školy v Essene, ako napríklad Lotarov kríž v Aachene, kríž Ota a Matildy v Essene, bronzový svietnik a zlatý reliéf s Pannou Máriou a Ježišom. Zo zlatníckych prác sa mnohé zachovali chrámových pokladoch v Aachene, Essene, Quedlinburgu a Hildesheime.
Astúrske a mozarabské umenie (8.prvá štvrtina 11. storočia)
vľavo|náhľad|Tzv. Víťazný kríž vo Svätej komore (Cámara Santa), [[10. storočie, Španielsko]] Vizigótske kráľovstvo bolo rozvrátene po vpáde Arabov na Pyrenejský polostrov v roku 711, keď dobyli celý polostrov a časť južnej Galie. Na severozápade polostrova sa časť obyvateľstva, ale aj pozostatky vizigótskej šľachty a armády uchýlila do hôr. Tam sa podarilo vizigótskemu šľachticovi Pelayovi spojiť s Kantábrijčanmi a v rokoch 718722 sa im podarilo získať malé nezávislé územie na severe Pyrenejského polostrova a vytvoriť tak Astúrske kráľovstvo. Zaberalo západné a stredné územie Kantábrijských vrchov, časť Galície a centrálnu oblasť Astúrie. Toto územie sa postupne rozrastalo. Astúrski králi sa však naďalej považovali za nástupcov vizigótskych kráľov v Hispánii. Toto nezávislé územie spočiatku nemalo žiadne sídelné mesto, ale neskôr sa ním stalo Oviedo. V 10. storočí po dočasnom rozdelení a presunutí kráľovské dvora v roku 924 do Leónu sa pretvorilo na Leónske kráľovstvo. V Astúrskom kráľovstve rastie vojenská a duchovná podpora na znovu dobytie územia. Rozširuje sa tu aj kult kríža, ako symbol Kristovho víťazstva, nadobúda značný význam a stáva sa symbolom obrany kresťanskej viery.
náhľad|Kostol Santa Maria del Naranco neďaleko [[Oviedo|Ovieda, 9. storočie, Španielsko]] Astúrske umenie označuje obdobie od konca 8. storočia až do začiatku 10. storočia. Na konci 8. storočia sa vytvára miestna škola, ktorá priamo nadväzuje na vizigótsku tradíciu a pokračuje vo výstavbe chrámov. Dochádza k znovuzrodeniu chrámového typu baziliky s mierne vyčnievajúcou priečnou loďou s trojstranným chórom a strednou loďou podopretou stĺpmi. Výstavba týchto chrámov prebieha s výraznou podporou astúrskych kráľov Alfonza II. a jeho syna Ramira I. Alfonz II. bol súčasníkom Karola I. Veľkého, s ktorým udržiaval diplomatické styky. V Oviede postavil kaplnku zvanú Svätá komora (Cámara Santa), kde bol uchovaný relikviár prevezený po páde Toleda a Kostol San Tirso. Rovnako v Oviede postavili kráľovský palác, Katedrálu San Salvador s mariánskou kaplnkou a baptistérium. Neďaleko Ovieda dal postaviť Kostol San Julian de los Prados, Iglesia de Santullano, Santa Maria de Bendones a San Pedro de Nora. Medzi najlepšie zachované chrámy z 9. storočia patrí Santa Maria del Naranco, ktorý pravdepodobne slúžil ako kostol alebo kráľovská sála čí sídlo (aula regia) kráľa Ramira I. a Chrám San Miguel de Lillo. Významnou pamiatkou je kostol v benediktínskom Kláštore San Salvador de Valdediós u Villaviciosy. V architektúre sa objavujú aj prvky vikingského umenia, čo pravdepodobne súvisí s nájazdami Vikingov na astúrskom a galícijskom pobreží. Interiér stavieb je vyzdobený nástennými maľbami, mobiliárom či relikviami. Ikonografický motív nástenných malieb sa podobá nástenným maľbám v Lorsch a ich expresionistický štýl sa neskôr objaví v mozarabskej knižnej maľbe.
V úžitkovom umení sa veľmi výrazne sa rozvíja zlatnícka práca. Najstaršou ukážkou je tzv. Anjelský kríž, ktorý nechal zhotoviť Alfonz II. v roku 808 pre katedrálu v Oviede. Ďalšou významnou zlatníckou prácou je tzv. Víťazný kríž, ktorý nechal zhotoviť Alfonz III. v roku 908 pre katedrálu v Oviede. Ramena zlatého kríža a stredový medailón bol osadený polodrahokamami a perlami a vyzdobený technikou cloisonné (priehradkový email). Podobnou technikou je vyrobený skrinkový relikviár, ktorý dal vyrobiť Alfonz III. pre katedrálu v Astorze. Významnou ukážkou zlatníckeho filigriánu je Achátová skrinka, ktorú venoval pre katedrálu v Oviede astúrsky a leónsky kráľ Fruela II. Astúrsky. Na skrinke nájdeme žilkovaný ónyx, email v dvoch odtieňoch modrej a rubínovej farbe, drahokamy a kovové reliéfy evokujú barbarský luxus, ktorý ho viaže k vizigótskej tradícii.
vľavo|náhľad|Kláštor San Miquel de Escalada neďaleko [[León (mesto v Španielsku)|Leónu, 10. storočie, Španielsko]] Mozarabské umenie sa spája s obdobím od vpádu Arabov na Pyrenejský polostrov od 8. až do prvej štvrtiny 11. storočia a predovšetkým s jazykovo poarabštenými kresťanmi (Mozarabi) na väčšej časti Pyrenejského polostrova pod arabskou a maurskou nadvládou. Mozarabské umenie je syntézou rímskeho a vizgótskeho umenia s charakteristickými prvkami islamského umenia. Kresťania prijali niektoré arabské zvyky bez toho, aby prešli na islam, pričom si zachovali svoje náboženstvo a určitú cirkevnú a súdnu autonómiu. Na okupovanom juhu Arabmi boli remeselníci v kresťanských komunitách nositeľmi mozarabského umenia. Tieto komunity boli zriedka schopné stavať nové chrámy aj keď existovala určitá náboženská tolerancia. Povolenia na výstavbu nového chrámu boli veľmi prísne. Väčšinou sa stavali vidiecke kostoly menších rozmerov. Architektúra bola rovnako ovplyvnená islamským umením, najmä používaním podkovovitého oblúku a rebrovanej kupoly. Dochádza k miernemu úpadku architektúry. Medzi vrcholné architektonické a sochárske diela (napr. mramorové hlavice) patria chrámy v Escalade, Penalbe a Celanove a pozoruhodný je najmä chrám v Berlange. Najväčším dochovaným príkladom mozarabskej architektúry je Kláštor San Miguel de Escalada neďaleko Leónu, ktorý založili mnísi z Córdoby a vysvätili ho v roku 913.
náhľad|Beatov komentár k Apokalypse, iluminácia adorácia Baránka Božieho na vrchu [[Sion (Jeruzalem)|Sion, 11. storočie, Biblioteca Nacional, Madrid]] V úžitkovom umení (slonovina, bronz) umožňuje rozlíšiť mozarabskú produkciu od produkcie Córdobského emirátu len náboženská tematika. Súvislejší vývin je práve v knižnej maľbe. K najcharakteristickejším dielam patrí séria rukopisov z 8. storočia tzv. Beatov komentár k Apokalypse, ktorá je verná tradíciám neskorého staroveku. V 10. storočí sa v mozarabských ilumináciách objavujú vizigótske či karolínske vplyvy. V leónskej Biblii z roku 920 sa na prvej strane nachádza tzv. Oviedský kríž, symbol víťazstva kresťanov nad Arabmi. V ilumináciách prevláda monumentálny charakter a dvojrozmernosť, iniciály boli väčšie a samotné preklady textov boli inšpirované školami v Tours. Postupný vplyv arabského umenia na knižnú maľbu tvorí posun od byzantsko-merovejského k arabsko-karolínskemu vplyvu.
V 11. storočí zahájili kresťanské kráľovstvá na severe polostrova Reconquistu, niektorí Mozarabi sa rozhodli emigrovať smerom na tieto územia, kde im bola ponúknutá pôda. Na týchto znovu dobytých územiach bol mozarabský obrad a liturgia svätého Izidora zo Sevilly nahradený rímskokatolíckym obradom pod vplyvom Opátstva Cluny. V oblasti architektúry sa pozornosť obrátila k francúzskym chrámom. Čiastočne kvôli mozarabskej migrácii sa arabský vplyv dostal na sever Európy. Na znovu dobytých územiach hlavne v povodí rieky Douro a náhornej plošiny Meseta, ale aj na území kresťanských kráľovstiev na severe Pyrenejského polostrova na konci 9. a začiatku 11. storočia dochádza vytvoreniu špecifickej fázy umenia tzv. Repoblación.  Spája v sebe mozarabské a astúrske prvky umenia. Hlavný prejav sa dosahuje v architektúre, ktorá je nehomogénnou zmesou prvkov, takže niekedy prevažujú prvky ranokresťanskej, vizigótskej, astúrskej alebo islamskej architektúry.
Mozarabské umenie je rozlíšiteľné iba v náboženskom umení. Islamské prvky pokračovali už len v ľudovom a úžitkovom umení, najmä na textíliách a keramike (keramické dlaždice a keramika), že iba kresťanská tematika umožňuje dospieť k záveru, že umelci neboli Arabi. V knižnej maľbe je súvislejší vývin, a tak mnohé mozarabské rukopisy sa stanú neskôr vzorom pre románsku knižnú maľbu na Pyrenejskom polostrove.