cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Renault FT
Renault FT, v literatúre tiež často označovaný ako FT-17 alebo FT17 (iné názvy: Char léger Renault FT, Automitrailleuse à chenilles Renault FT modèle 1917) bol francúzsky ľahký tank nasadený najmä do bojov prvej svetovej vojny. Mal jednu z najrevolučnejších konštrukcií, ktorej základy dodnes nesie veľká väčšina moderných tankov. Bol prvým vozidlom tohto typu, ktorého výzbroj bola umiestnená v plne otočnej veži, v konfigurácii s vodičom vpredu a motorom vzadu. Tank bol zaradený do služby v roku 1917. Francúzi ho vyrobili viac ako 3 000 kusov, väčšinu v roku 1918. Ďalších 950 kusov takmer rovnakého licencovaného stroja s názvom Six Ton Tank M1917 bolo zostavených v Spojených štátoch, v časoch kedy už nezasiahli do boja. Odborník na históriu obrneného boja Steven Zaloga nazval Renault FT "prvým moderným tankom na svete". Jeho nadčasovú konštrukciu potvrdzuje i fakt, že napriek svojej technickej zastaranosti bolo na začiatku 2. svetovej vojny stále v službe 1 560 vozidiel tohto typu. Predstavoval aj základ pre konštrukciu ďalších francúzskych tankov, ako bol napríklad Somua S35.
Vývoj
Je možné, že Louis Renault začal pracovať na myšlienke tanku už 21. decembra 1915, po návšteve plukovníka J. B. E. Estienna. Estienne vypracoval plány na pásové obrnené vozidlo založené na traktore Holt a s povolením od generála Joffreho oslovil Renault ako jedného z možných výrobcov. Renault však odmietol, z dôvodu maximálnej vyťaženosti pri výrobe vojenského materiálu a nedostatku skúseností s pásovými vozidlami. Estienne vzal svoje plány do spoločnosti Schneider, kde následne vznikol prvý do boja nasadený francúzsky tank Schneider CA-1.
O niečo neskôr, 16. júla 1916, sa Estienne s Renaultom stretol znovu a položil mu otázku, či si to nerozmyslel; Renault nakoniec súhlasil. Rýchlosť, s ktorou následne projekt pokračoval do štádia modelu, viedol k teórii, že sa touto myšlienkou už istý čas zaoberal. Louis Renault dizajn nového tanku sám koncipoval a určil základné špecifikácie. Stanovil realistický limit pre jeho maximálnu váhu, ktorá nemala prekročiť 7 ton. Nebol presvedčený, že je možné dosiahnuť tom čase dostupnými pohonnými jednotkami dostatočný pomer výkon-váha, aby ťažké tanky požadované armádou dosahovali potrebný stupeň pohyblivosti. Najtalentovanejší priemyselný dizajnér Renaultu, Rodolphe Ernst-Metzmaier, vytvoril detailné výrobné plány tanku FT. Charles-Edmond Serre, dlhoročný spolupracovník Louisa Renaulta, zorganizoval a dozeral na masovú produkciu nového obrnenca. Pásy tanku boli držané automaticky napnuté ako prevencia ich zosunutia, zaoblená zadná časť zlepšovala priechodnosť zákopmi. Pretože pohon bol navrhnutý tak, aby fungoval normálne pri akomkoľvek sklone, Renault FT dokázal prekonávať aj veľmi strmé prekážky bez straty výkonu. Ventilátor chladiča pohonnej jednotky zabezpečoval efektívnu vnútornú ventiláciu, keď nasával vzduch cez prednú časť s posádkou a vyháňal ho von cez zadnú časť s motorom.
Dizajn Renaultu bol oproti vtedajším dvom ďalším existujúcim francúzskym tankom (Schneider CA-1 (1916) a ťažký Saint Chamond (1917)) značne vyspelejší. Napriek tomu narazil Renault na prekážku pri podpore svojej ponuky v podobe hlavy francúzskeho tankového vojska, plukovníka (neskôr generála) Jeana Baptistu Eugèna Estienna. Po prvom bojovom nasadení britských ťažkých tankov 15. septembra 1916 v bitke na Somme francúzska armáda stále váhala, či sa prikloniť k veľkému množstvu ľahkých tankov alebo menšiemu počtu tankov superťažkých (neskorší Char 2C). Nakoniec, 27. novembra 1916, Estienne poslal francúzskemu vrchnému veliteľovi osobné memorandum žiadajúce okamžité akceptovanie a masovú produkciu ľahkého tanku založeného na špecifikáciách prototypu od Renaultu. Úspech sa však rodil ťažko. 30. decembra 1916 predviedol Renault zástupcom ministerstva obrany drevenú maketu tanku, ktorá však bola podrobená pomerne silnej kritike. Dôstojníkom sa nepáčilo príliš dozadu posunuté ťažisko, nízka hmotnosť tanku i jeho slabá výzbroj. Napriek tomu v hlasovaní bola schválená objednávka na 100 kusov. Prototyp bol dokončený v januári 1917 a testovaný na okraji Paríža v Billancourte. Napriek pokračujúcim nesúhlasným hlasom zaznievajúcim z francúzskej armády, ktoré si tanky predstavovali predovšetkým ako pohyblivé delostrelectvo, sa projekt podarilo presadiť. Po obdržaní dvoch veľkých štátnych objednávok na tank FT, jednej v apríli 1917 a druhej v júni 1917, mohol Renault konečne začať s výrobou. thumb|vľavo|Miesto pre posádku s otvorenými panelmi Prototyp bol doladený v druhej polovici roka 1917, no tank celú vojnu trpel problémami s pohonným remeňom ventilátora chladiča. V roku 1917 bolo vyrobených iba 84 kusov Renaultu FT, do uzatvorenia prímeria však bolo francúzskej armáde dodaných 2 697 kusov.
Výrobcovia
Približne polovica zo všetkých tankov FT bolo vyrobených v továrni Renault v Boulogne-Billancourte pri Paríži, zvyšok bol subkontrahovaný iným koncernom. Z pôvodnej objednávky na 3 530 vozidiel Renault vyrobil 1 850 (52 %), Berliet 800 (23 %), SOMUA (dcérska spoločnosť Schneider & Cie) 600 (17 %) a Delaunay-Belleville 280 (8 %). Keď bola objednávka v roku 1918 zvýšená na 7 820 kusov, výroba bola rozdelená zhruba v rovnakých pomeroch. Louis Renault sa dobrovoľne zriekol tantiém za FT od všetkých francúzskych výrobcov.
Pokusy o výrobu v USA
Keď USA v apríli 1917 vstúpili do vojny, ich armáda mala nedostatok ťažkej výzbroje a nemala žiadne tanky. Vzhľadom na vojnové požiadavky na francúzsky priemysel bolo rozhodnuté, že najrýchlejšou cestou ako zásobovať americké sily dostatočným objemom obrnencov bude výroba tankov FT priamo v USA. Bola vznesená požiadavka na 4 400 kusov modifikovanej verzie, známej ako M1917, pričom prvé dodávky sa očakávali v apríli 1918. Do júna 1918 neboli americkí výrobcovia schopní vyrobiť ani jeden kus a dátum dodávky sa posunul až na september. Francúzsko preto súhlasilo so zapožičaním 144 kusov tanku FT, dostatočného počtu na vyzbrojenie dvoch bataliónov. Ani jeden M1917 sa až do konca vojny k Americkým expedičným silám (AEF) nedostal.
Veža, motor a podvozok
thumb|left|Tanky FT ako súčasť US Army operujúce na Západnom fronte, 1918. Prvá veža navrhnutá pre FT mala kruhový pôdorys a bola z liatej ocele, takmer zhodná s vežou prototypu. Bola vytvorená tak, aby niesla guľomet Hotchkiss kalibru 8 mm. V apríli 1917 Estienne z taktických dôvodov rozhodol, že niektoré vozidlá by sa mali dať vyzbrojiť malým kanónom. Zvolený bol typ Puteaux SA 18 kalibru 37 mm, lenže pokusy vytvoriť k nemu vežu z liatej ocele zlyhali. Prvých 150 tankov FT bolo určených iba na tréning a boli preto vyrobené z netvrdenej ocele a s prvým modelom veže. Medzičasom však firma Berliet vytvorila nový dizajn, polygonálnu vežu z oceľových nitovaných plátov, ktorá bola výrobne jednoduchšia ako pôvodná liata. Dostala označenie „omnibus“, pretože sa dala ľahko prispôsobiť pre guľomet Hotchkiss alebo kanón Puteaux. Tento typ veže bol následne masovo produkovaný. V roku 1918 Forges et aciéries Paul Girod úspešne vyrobili vežu s kruhovitým pôdorysom, ktorá bola z väčšej časti z liatej, z menšej valcovanej ocele. Tento typ mal tiež dizajn "omnibus". Girod ju dodával všetkým spoločnostiam vyrábajúcim tanky FT a v neskorých fázach vojny sa stala bežnejšou ako veža Berliet. Veža sedela na prstencovitom páse z guľôčkových ložísk, strelec/veliteľ ju mohol ľahko otáčať či zafixovať v určenej polohe ručnou brzdou.
Tank poháňal benzínový štvorvalcový motor Renault s obsahom 4500 ccm, výkonom 39 hp pri 1500 otáčkach/min. Dojazd bol 80 km, palivová nádrž mala objem 85 litrov. Posádku tvorili dvaja muži; vodič v prednej časti trupu a za ním strelec/veliteľ.
Podvozok tvorilo veľké hnacie a jedno menšie a deväť malých pojazdových kolies (vpredu trojica a následne tri dvojice v spoločných závesoch). Kladky boli na spoločnom nosníku.
Organizácia
Organizácia ľahkých tankov FT bola vo francúzskej armáde prevzatá od pechoty. Základ tvorila čata s piatimi tankmi (obvykle mali tri delo a dva guľomet), rota mala tri bojové a jednu záložnú čatu, prápor mal tri roty plus tri veliteľské a štyri rádiové tanky - celkovo teda 75 tankov.
Služba
Po skončení I. svetovej vojny bol Renault FT exportovaný do mnohých krajín (Belgicko, Brazília, Československo, Estónsko, Fínsko, Irán, Japonsko, Litva, Holandsko, Poľsko, Rumunsko, Španielsko, Švajčiarsko, Turecko a Juhoslávia). Tieto tanky boli používané väčšinou národov, ktoré mali obrnené sily, obyčajne ako ich hlavný typ tanku. Boli nasadené v mnohých neskorších konfliktoch, ako Ruská občianska vojna, Poľsko-boľševická vojna, Čínska občianska vojna, Rífska vojna, Španielska občianska vojna a Estónska vojna za nezávislosť. Grécko použilo niekoľko tankov získaných od Francúzov v bojoch s tureckými jednotkami na začiatku 20. rokov 20.storočia. Belgicko kúpilo v roku 1919 59 kusov tanku Renault FT. Nahradilo ich až pred začiatkom II. svetovej vojny tankmi T-15 a samohybnými delami T-13. Holandsko kúpilo niekoľko kusov, pričom minimálne dva boli ešte súčasťou výzbroje v čase, kedy došlo k invázii Nemecka (1940). Československo pre nedostatok financií kúpilo 7 kusov, z toho jeden rádiový TFS. Boli súčasťou práporu a neskôr pluku v Míloviciach a používali sa na výcvik až do začiatku 2. svetovej vojny. Po vojne bol jeden kus súčasťou zbierky vojenskej techniky vo Vyškove, ktorá však bola koncom päťdesiatich rokov 20. storočia úradným rozhodnutím zničená. Rumunsko získalo v roku 1920 76 tankov FT (z toho 48 delových), ktoré pôvodne patrili 301. a 302. tankovému pluku francúzskej armády, ktoré na jeho území bojovali proti Maďarom. Tanky slúžili i počas 2.svetovej vojny, vo väčšine prípadov ako pevné palposty brániace rafinérie v Ploešti. Juhoslovanské kráľovstvo získalo 48 kusov týchto strojov, ktoré vytvorili 1. tankový prápor. Na začiatku 2. svetovej vojny bola väčšina zničená pri obrane pred nemeckou inváziou. Turecko jeden tank ukoristilo v roku 1921, neskôr ďalšie nakúpilo od Francúzov. Tieto tanky sa stali základom obrneného vojska krajiny. Španielsko kúpilo 12 tankov Renault FT, vrátane jedného rádiového TSF, (+ 6 tankov Schneider CA-1) od Francúzov v roku 1921. Tanky boli nasadené v Rífskej vojne v Maroku. Nasledovali ďalšie nákupy a na začiatku občianskej vojny v roku 1936 malo Španielsko 90 tankov FT, z väčšej časti však už nepojazdných. Fínsko kúpilo 32 tankov FT (z toho 14 s delom) v roku 1919. Boli dokonca nasadené ešte počas Zimnej vojny (1939-40) ako pevné palposty na Mannerheimovej línii. Z výzbroje ich krajina definitívne vyradila v roku 1943. Litva v roku 1923 získala 12 tankov FT, ktoré neskôr prezbrojila guľometmi Maxim kalibru 7,92 mm. Vyzbrojila nimi tri čaty. Podobne Estónsko získalo 12 kusov FT, z toho 4 vyzbrojené delom. U oboch krajín padli do rúk Sovietov v roku 1940.
Renault FT bol v menších počtoch nasadený počas II. svetovej vojny aj v Poľsku, Fínsku, Francúzsku, hoci už bol vtedy zastaralý. V roku 1940 mala francúzska armáda stále osem bataliónov, každý vybavený 63 strojmi FT, a tri nezávislé skupiny, každá s desiatkou tankov; ich celkový počet bol 534, všetky vyzbrojené guľometmi. Boli nasadené do bojov potom, čo bola väčšina modernejších strojov zničená v predchádzajúcich bitkách.
Renaulf FT používalo i mnoho malých jednotiek zostavených po začiatku II. svetovej vojny. To stálo za príčinou vzniku populárneho mýtu, že Francúzi nemali na jej začiatku žiadne moderné vybavenie; v skutočnosti mali viac moderných tankov ako Nemci. Francúzi trpeli skôr taktickou a strategickou neschopnosťou, než nedostatkom vybavenia. Keď boli ich najlepšie jednotky odrezané nemeckým postupom k Lamanšskému prielivu, bola na front vyslaná kompletná francúzska materiálová záloha; zahŕňala 575 tankov FT. Predtým bolo na ochranu leteckých základní sformovaných 115 sekcii s FT.
Wehrmacht ukoristil 704 strojov FT, cca 500 bolo prevádzkyschopných. Stroje s nitovanou vežou dostali označenie Panzerkampfwagen 17R 730(f), s odlievanou vežou Panzerkampfwagen 18R 730(f). Okolo stovky použil na obranu letísk a približne 650 na stráženie okupovaných území v Európe. Niekoľko Nemci použili v roku 1944 v bojoch v uliciach Paríža, ale v tom čase už boli beznádejne zastaralé.
Vichistické Francúzsko používalo Renault FT proti inváznym silám Spojencov počas operácie Torch v Moroku a Alžírsku. Francúzske tanky však neboli súpermi pre nové americké tanky M4 Sherman a M3 Stuart.
Posledné bojové nasadenie tankov FT prebehlo v auguste 1945, kedy ich Francúzi nasadili proti Japoncom v okolí Hanoja (Vietnam). thumb|Poľské tanky FT v [[bitka o Daugavpils|bitke o Daugavpils ]] Renault FT bol predkom dlhej línie francúzskych tankov: FT Kégresse, NC1, NC2, Char D1 a Char D2. Taliani vyrábali FIAT 3000, pomerne blízku kópiu Renaultu, ako svoj základný tank.
Sovietska Červená armáda získala 14 vyhorených Renaultov od ruských síl Bieleho hnutia a v roku 1920 ich prestavala v továrni Krasnoje Sormovo. V rokoch 1920-22 bolo vyrobených 15 presných kópií, nazývaných "Ruskij Reno", no pre technické problémy neboli nikdy použité v boji. V 1928–1931 bol prvým kompletne Sovietmi navrhnutým tankom T-18, odvodenina Renaultu so strunovými tlmičmi. thumbnail|Čínsky FT Do Číny sa tank dostal už v roku 1919 a bol využívaný vo viacerých armádach bojujúcich proti sebe v občianskej vojne. Najviac ich nakoniec získal Kuomitang, kde nimi bola vyzbrojená 1. obrnená brigáda.
Celkovo bol Renault používaný v krajinách ako Afganistan, Belgicko, Brazília (40 tankov v roku 1921), Čínska ľudová republika, Československo, Estónsko, Fínsko, Francúzsko, Nacistické Nemecko, Irán, Japonsko, Litva, Holandsko, Filipíny, Poľsko, Rumunsko, Ruské Biele hnutie, Sovietsky zväz, Španielsko, Švédsko, Švajčiarsko, Turecko, Spojené kráľovstvo, Spojené štáty a Juhoslovanské kráľovstvo.
Názvoslovie
Všetky nové projekty Renaultu boli označované dvojpísmenovým kódom pre vnútornú potrebu a najbližší voľný bol 'FT.'
Prototyp bol spočiatku nazvaný automitrailleuse à chenilles Renault FT modèle 1917. Automitrailleuse à chenilles znamená "obrnené vozidlo s pásmi." V tomto štádiu 1. svetovej vojny bol termín automitrailleuse štandardným označením pre obrnené vozidlo. V čase, kedy bol FT projektovaný, však existovali dva ďalšie typy francúzskych tankov a termín char d'assaut (z francúzskeho char - a voz alebo vagón, a assaut; útok alebo prepadnutie), rýchlo skrátený na char, bol na naliehanie plukovníka Estienna už Francúzmi akceptovaný a bežne používaný. Keď boli na vozidlo zaistené objednávky, v Renaulte bolo zvykom označovať ho ako "FT." Stroj bol pôvodne navrhnutý ako nosič guľometu a preto označovaný ako char mitrailleur. Mitrailleur (z francúzskeho mitraille; hroznový výstrel) mal v tom čase význam "guľometník".
Mnoho zdrojov, najmä anglicky hovoriacich, označuje FT ako "FT 17" alebo "FT-17." Tento termín nie je súdobý a zdá sa, že sa objavil až po skončení 1. svetovej vojny. V Estiennovej biografii jeho vnučka tvrdí: "Tiež sa označovalo ako FT 17: číslo 17 bolo pridané po vojne v knihách o histórii, dovtedy bolo vždy označované v Renaulte ako FT." Podplukovník Paul Malmassari (francúzsky tankový dôstojník a doktor histórie) tvrdí: "Tank Renault nikdy neniesol v 1. svetovej vojne označenie FT 17, hoci iniciály F.T. sa objavili v auguste 1917." Určité zmätky boli tiež spôsobené faktom, že americká verzia vozidla, vyrábaná v USA v licencii od Renaultu, bola označená ako M1917.
Keď sa rozhodlo, že FT bude vybavený kanónom alebo guľometom, verzia s delom bola označená ako char canon (delový tank), druhá, v súlade s francúzskou gramatikou ako char mitrailleuse (guľometný tank).
Často sa tvrdí, že niektoré z týchto tankov boli označované ako FT 18. Dôvody pre toto tvrdenie: odlišuje to tanky vyrobené v roku 1918 od tých z roku 1917; bolo použité u FT vyzbrojených delom ako odlíšenie od tých s guľometom; odlišovalo FT s liatou okrúhlou vežou od FT s vežou hexagonálneho tvaru; odkazovalo na motor s výkonom 18 koní; označovalo verziu s mnohými dodatočnými modifikáciami. Avšak záznamy Renaultu nerobia žiaden rozdiel medzi výrobou v roku 1917 a 1918; rozhodnutie vyzbrojiť časť FT 37 mm delom bolo urobené v apríli 1917, predtým, než bol vyrobený prvý tank; v dôsledku rôznych produkčných ťažkostí a potrieb zmien dizajnu, bolo vyrábaných rôznymi výrobcami viacero typov veží; no všetky pasovali na základné telo tanku FT bez akéhokoľvek rozlišujúceho odkazu; všetky FT mali rovnaký 18 koňový pohon. Manuál Renaultu z apríla 1918 má nadpis RENAULT CHAR D'ASSAUT 18 HP, ilustrácie v ňom sú pre verziu s guľometom. Oficiálne označenie nebolo zmenené až do roku 1930, kedy bol FT vybavený guľometom Model 1931 a premenovaný na FT31. V tom čase bola francúzska armáda vybavená rôznymi ďalšími modelmi od Renaultu a nastala potreba medzi nimi rozlišovať.
Varianty
thumb| Schéma FT Char Mitrailleuse (s prvým typom veže) thumb|Monument prvého sovietskeho tanku v [[Nižný Novgorod|Nižnom Novgorode, kópia "Ruskij Reno"]] thumb|Juhoslovanský tank M26/27, zničený v roku 1941 počas [[Aprílová vojna (Juhoslávia)|invázie do Juhoslávie]]
Existujúce vozidlá
Európa:
Severná Amerika:
Južná Amerika:
Austrália:
Destalinizácia
Prívržencov stalinizmu sovietska moc zlikvidovala (prípad v Tbilisi), alebo posadila do žalára (študentská demonštrácia v Moskve).
Motivácia
Jedným z dôvodov Chruščovovho prejavu bolo jeho morálne svedomie; Alexander Solženicyn povedal, že Chruščov hovoril z "hnutia srdca". Komunisti verili, že to zabráni fatálnej strate sebavedomia a obnoví jednotu v strane.
Historik Martin McCauley tvrdí, že Chruščovovým cieľom bolo "oslobodiť straníckych funkcionárov od strachu z represií". Chruščov tvrdil, že ak bude strana účinným nástrojom, zbaveným brutálneho zneužívania moci ktorýmkoľvek jednotlivcom, môže zmeniť Sovietsky zväz, ako aj celý svet.
Iní však naznačovali, že prejav bol prednesený s cieľom odvrátiť vinu od komunistickej strany alebo princípov marxizmu-leninizmu a vinu hodiť priamo na Stalinove plecia, čím by sa zabránilo radikálnejšej diskusii.
McCauley tvrdí, že útokom na Stalina podkopával dôveryhodnosť Vjačeslava Molotova, Georgija Malenkova, Lazara Kaganoviča a ďalších politických oponentov, ktorí boli v 30. rokoch 20. storočia v Stalinovom blízkom kruhu viac ako on. Ak by neprešli na stranu Chruščova, riskovali by, že budú vyhnaní spolu so Stalinom a spájaní s jeho diktátorským riadením.
Dôsledky
Proces destalinizácie vyvrcholil v roku 1961 počas 22. zjazdu KSSZ. Po ňom sa udiali dva vrcholné akty destalinizácie: po prvé, 31. októbra 1961 bolo Stalinovo telo premiestnené z Leninovho mauzólea na Červenom námestí do kremelskej nástennej nekropoly; po druhé, 11. novembra 1961 bolo "mesto hrdinov" Stalingrad premenované na Volgograd.
Elisha Cuthbertová
Elisha Cuthbertová (* 30. november 1982, Calgary, Alberta, KAN) je kanadská filmová herečka. Preslávila sa úlohou Kim Bauer v seriáli 24, Danielle v Sexbomba od vedľa a Carly Jones v House of Wax.
Považuje sa za sex-symbol a často sa spomína ako jedna z najviac "sexy" a "najkrajších" žien na svete.
Pohlavná bunka
náhľad|Ľudská spermia prenikajúca do ľudského vajíčka. Veľkosť spermií je približne 100 000-krát menšia ako veľkosť ľudského vajíčka. Pohlavná bunka alebo gaméta je osobitná bunka, z ktorej sa začne vyvíjať nové indivíduum. Spravidla, ale nie vždy sa tak deje spojením s inou pohlavnou bunkou (oplodnení). Pohlavné bunky sa delia na samčie (mužské) pohlavné bunky a samičie (ženské) pohlavné bunky.
Medzi samčími a samičími pohlavnými bunkami nemusí byť čo do veľkosti a tvaru takmer nijaký rozdiel - vtedy hovoríme o izogamii (izogamiu pozorujeme napr. pri zástupcoch rodu Chlamydomonas). Pokiaľ sa samčie a samičie bunky od seba veľkosťou a tvarom odlišujú, hovoríme o anizogamii. Pri anizogamii je samičia pohlavná bunka väčšia a spravidla nepohyblivá (vajcová bunka), samčia je naopak menšia a schopná pohybu (sprematocyt, spermatozoid alebo spermia). V živej hmote pohlavnej bunky je koncentrovaný dedičný základ budúceho indivídua. Jadrová hmota pohlavnej bunky je zväčša redukovaná na polovicu redukčným delením (meiózou). Obsahuje preto polovičný (haploidný) počet chromozómov.
Pohlavné bunky mnohobunkových organizmov vznikajú a dozrievajú v orgánoch na to prispôsobených. U rastlín a húb sú to gametangiá, u živočíchov pohlavné žľazy - gonády. Len najprimitívnejšie skupiny živočíchov (hubky - Porifera) sú schopné tvoriť pohlavné bunky bez špecializovnaých orgánov. Vývoj pohlavnej bunky sa nazýva gametogenéza. Niektoré organizmy sú schopné tvoriť obidva typy pohlavných buniek, samčie aj samičie, aj keď nie vždy v rovnakej dobe (hermafroditi, jednodomé rastliny). Iné tvoria celý život len jeden typ pohlavných buniek (gonochoristi, dvojdomé rastliny) ktorý je určený ich pohlavím.
Gazdovská ulica
Gazdovská ulica je ulica:
Ctiměřice
Ctiměřice je obec v Česku v okrese Mladá Boleslav v Stredočeskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 134 obyvateľov, z toho 65 mužov a 69 žien, pričom priemerný vek v obci bol 37,5 roka (muži 36,1 roka, ženy 38,8 roka).
Michal Strank
Sgt Michal Strank (, rusín. Michal Strenk; * 10. november 1919 Jarabina, ČSR† 1. marec 1945 Iwo-džima, Japonsko) bol americký vojak, poddôstojník Námornej pechoty Spojených štátov rusínskeho pôvodu. Stal sa známy počas bitky o Iwó-džimu počas druhej svetovej vojny, keď bol spolu so svojimi spolubojovníkmi odfotografovaný pri stavaní vlajky na vrchu Suribači. Zahynul v dôsledku paľby vlastného delostrelectva v neskoršej fáze bitky.
Život
Narodil sa 10. novembra 1919 na Slovensku v spišskej dedine Jarabina rusínskym rodičom, odkiaľ ako šesťročné dieťa odišiel so svojimi rodičmi do USA. Vyštudoval strednú školu v Pensylvánii a v októbri 1939 sa prihlásil do námornej pechoty. Padol 1.marca 1945 po zásahu šrapnelom z americkej lode, keď do piesku kreslil náčrt novej akcie. Slávnym sa stal vďaka záberu reportéra Associated Press, Joea Rosenthala, ktorý zachytáva druhé vztyčovanie americkej vlajky na vrchu Suribači sopečného ostrova Iwo Jima (prvá vlajka vztýčená dve hodiny predtým a pred príchodom veliteľa bola príliš malá). Dobytia ostrova, na ktorom vztyčoval túto vlajku sa nedožil. Jeho brat Peter Strank slúžil počas vojny v južnom Pacifiku na lietadlovej lodi USS Franklin.
Vyznamenania
Za života dostal tieto vyznamenania: Purple Heart, Presidential Unit Citation, America Defense Service Medal, American Area Campaign Medal, Asiatic-Pacific Area campaign with four stars, World War II. Victory Medal a ďalšie. Pochovaný je na Arlingtonskom národnom cintoríne, hrob č. 7179, Sekcia 12.
náhľad|300px|right|Mená vojakov, ktorí vztýčili vlajku na ostrove Iwo Jima.
Občianstvo
Roku 2008 zistil americký vojak, rotmajster Matt Blais, ktorý bol pridelený k bezpečnostnej službe Amerického veľvyslanectva na Slovensku, že Strank nebol rodeným Američanom, ale že nadobudol občianstvo USA roku 1935 prostredníctvom naturalizácie  svojho otca, pričom nikdy nedostal o tom doklad. Matt Blais sa preto obrátil ešte raz obrátil na Imigračný a naturalizačný úrad (INS) so žiadosťou o vydanie dokladov o Strankovom občianstve, ktorej bolo vyhovené. 29. júla 2008 prevzala Strankova najmladšia sestra, Mary Pero, v rámci ceremónie pred Pamätníkom americkej námornej pechoty v Arlingtone listinu potvrdzujúcu jeho americké občianstvo.
16. februára 2015, 70. výročie udalostí v Užhorode, blízko škôl číslom 4, bola inštalovaná mini socha Michala Stranka (sochár Michaylo Kolodko)
Demokratická strana (Namíbia)
Demokratická strana bola politická strana v Namíbii. Strana bola založená vo Vaalgrase, v roku 1975 Emilom Appolusom. Mala základy v Juhozápadnej Africkej národnej nezávislej organizácii (South West Africa United National Independence Organisation - SWAUNIO).
Strallegg
Strallegg je obec v Rakúsku v spolkovej krajine Štajersko v okrese Weiz.
Žije tu 1998 obyvateľov (1.1.2007).
Péter Erdő
Péter kardinál Erdő (* 25. jún 1952, Budapešť) je maďarský rímskokatolícky biskup, arcibiskup-metropolita arcidiecézy ostrihomskej-budapeštianskej, kardinál a maďarský prímas.
náhľad|vpravo|Kardinál Erdő v chórovom odeve v roku 2009
Život
Študoval v seminároch v Ostrihome a Budapešti, kňazské svätenie prijal 18. júna 1975 v Budapešti. Pôsobil v arcidiecéze ostrihomsko-budapeštianskej, na sklonku 70. rokov 20. storočia študoval v Ríme. Po návrate do vlasti bol profesorom seminára v Ostrihome, od roku 1988 pôsobil na Katolíckej univerzite Petra Pazmánya v Budapešti, kde bol profesorom, neskôr dekanom a rektorom (v roku 1998).
V novembri 1999 ho pápež Ján Pavol II. vymenoval za pomocného biskupa v diecéze Stoličný Belehrad a 6. januára 2000 mu udelil biskupské svätenie. V decembri 2002 bol vymenovaný za arcibiskupa arcidiecézy ostrihomsko-budapeštianskej. O rok neskôr, 21. októbra 2003, prijal z rúk pápeža kardinálsku kreáciu. Bol najmladším účastníkom konkláve po smrti Jána Pavla II. v apríli 2005.
Nižné Matejkovo
Nižné Matejkovo je dolina situovaná na východnej strane Veľkej Fatry.
Nachádza sa tam chatová oblasť.
Heraldický register Slovenskej republiky
Heraldický register Slovenskej republiky môže byť:
Kyanid draselný
Vlastnosti
Je to biela kryštalická látka, reagujúca silno alkalicky, napríklad reakciou so vzdušným oxidom uhličitým postupne prechádza na uhličitan draselný (potaš) za vzniku kyanovodíka. Je silno hygroskopická a pohlcuje vzdušnú vlhkosť.
Výroba
Technická výroba kyanidu draselného spočíva v neutralizácii hydroxidu draselného kyanovodíkom a v následnom odparovaní.
V minulosti sa cyankáli vyrábalo z oxidu uhoľnatého, amoniaku a z uhličitanu draselného pri teplote 600 °C.
Fyziologické účinky
Kyanid draselný je silný jed (akútna toxicita LD50 sa odhaduje na 2 - 3,3 mg/kg telesnej hmotnosti podávaný ústne, teda asi 150 – 250 mg KCN na osobu telesnej hmotnosti 75 kg ), ktorý blokuje primárne (ako aj kyanovodík a iné ionizované kyanidy; vlastným jedom je kyanidový anión, CN-) bunkové dýchanie ireverzibilnou blokádou cytochrómoxidázy c (aa3), jedného z kľúčových enzýmov bunkového dýchania na mitochodriálnej membráne; kyanidové anióny vytvárajú veľmi stabilný komplex s oxidovanou formou cytochrómoxidázy c, konkrétne s jej centrálnym železitým katiónom, Fe3+:
Touto reakciou sa cytochrómoxidáza c blokuje a znemožňuje sa ďalšie využitie kyslíka a prenos elektrónový na mitochondriálnej membráne. Toto vedie k veľmi rýchlo nastupujúcej bunkovej hypoxii. Najrýchlejšie postihnuté sú tkanivá s vysokou spotrebou kyslíka, t. j. hlavne mozgové tkanivo a myokard, čo má za následok pri dostatočnej dávke rýchlu smrť v dôsledku paralýzy vitálnych centier v CNS a následne aj srdcového svalu. V dôsledku potlačenia aeróbnych procesov dochádza k prevahe anaeróbnych procesov, čo má za následok metabolickú (laktátovú) acidózu. Uvádza sa, že kyanid draselný chutí ako horké mandle.
Účinky na organizmus sa dostavujú v závislosti od viacerých okolností: cesta príjmu jedu (požitím—perorálne, vdýchnutím prachu, aerosólu, či hydrolýzou vzniknutých výparov kyanovodika—inhalačne, prípadne cez kožu—perkutánne, či už vstrebaním cez drobné ranky a odreniny, alebo v dôsledku macerácie kože pôsobením alkalického roztoku kyanidu, alebo prostredníctvom istých rozpúšťadiel, ako napríklad dimetylsulfoxid), dávka a koncentrácia látky (tá istá dávka kyanidu pôsobí obvykle prudšie vo forme vysoko koncentrovaného roztoku/zmesi), pri požití naplnenosť žalúdku atď.
Pri požití kyanidu draselného ako látky alebo koncentrovaného roztoku v dávke nad 2 mg/kg telesnej hmotnosti, nalačno, dochádza obvykle k tzv. akútnej otrave: veľmi rýchlo (v priebehu sekúnd až minúty) nastupujú prvé príznaky otravy, ako sú nevoľnosť, pocit úzkosti, závrate, tlak na prsiach/v hrudníku, podráždenie sliznice hltanu a očí, návaly tepla, dráždenie na vracanie, bolesti hlavy a zrýchlený, lapavý dych. Pomerne rýchlo nasledujú svalové zášklby, zahmlené vnímanie, chladný pot, príznaky šoku, niekedy vracanie, rýchla strata vedomia a bezvedomie. Dýchanie je stále zrýchlené, ale dostavuje sa nepravidelnosť dýchania (tzv. Cheyne-Stokesovo dýchanie) a s pokračujúcim bezvedomím sa stáva čoraz nepravidelnejšie a plytšie; v tejto fáze otravy sa často dostavujú epileptoidné (epilepsii podobné) záchvaty kŕčov. Charakteristická je výrazná, svetloružová farba pokožky a slizníc, lebo krv je presýtená kyslíkom, viazaným na hemoglobín, v dôsledku rapídneho poklesu jeho spotreby tkanivami. Počas 3 - 6 minút sa zvyčajne dostavuje nezvratné poškodenie mozgových buniek v dôsledku hypoxie (nedostatku kyslíku) a vlastná smrť zastavením dýchania a srdcovej činnosti zvyčajne nasleduje v priebehu 10 až 30 minút.
Extrémnou formou priebehu je tzv. superakútna otrava, ktorá sa obvykle dostavuje len po inhalácii vysoko koncentrovaného kyanovodíka; pri tomto priebehu sa dostavuje bezvedomie a kóma prakticky okamžite po vdýchnutí jedu, nasleduje v priebehu sekúnd výsevy kŕčov a zlyhaniu funckii vitálnych centier v CNS do jednej minúty. Je to tzv. apoplektická forma otravy kyanidom, ktorá má za následok smrť v priebehu desiatok sekúnd až minúty; u takto postihnutých obetí obvykle nie je možné smrť zvrátiť ani okamžitým podaním protijedov a reanimáciou.
Naopak, chronické (vlečúce sa, dlhodobé) otravy kyanidom nebývaju obvyklé, pretože organizmus má istú detoxifikačnú rezervu proti kyanidu (hlavne tvorbou málo toxického rodanidového aniónu, SCN-); zdravý dospelý organizmus dokáže zneškodniť približne 1 mg kyanidu na kilogram telesnej hmotnosti za hodinu; príznaky otravy sa dostavujú až po vyčerpaní tejto detoxikačnej kapacity.
Liečba
Protilátkou pri otrave kyanidom draselným nie je glukóza, ako sa niekedy traduje. Kyanovodík, resp. kyanidový anión dokážu tvoriť s aldehydickou skupinou glukózy nestabilný kyánhydrín, avšak táto reakcia je vratná a silne posunutá na stranu reaktantov, t. j. kyanidového aniónu; preto glukóza nedokáže efektívne viazať kyanid a je vhodná maximálne vo forme sterilného 5% roztoku na intravenóznu injekciu ako vehikulum pre skutočné antidotá (protijedy), podávané intravenózne (vnútrožilnou injekciou, či infúziou).
Antidotová terapia spočíva v dvoch po sebe nasledujúcich medikáciách:
Dávkovanie antidot je nasledovné:
po podaní (prvej dávky) methemoglobinemík nasleduje dávka
túto sériu antidot možno podať opakovane až do výrazného zlepšenia priebehu otravy; 4-DMAP by nemal byť aplikovaný opakovane (riziko príliš silnej methemoglobinémie, či hemolýzy).
Súčasne s antidotami sa podáva inhalačne 100% kyslík, 12 - 15 L/min a symptomatické liečivá, napríklad pri záchvatoch kŕčov Diazepam 10 – 30 mg veľmi pomaly i.v., kortikosteroidy vo vysokých dávkach preventívne proti hroziacemu opuchu pľúc a mozgu, vysoke dávky (napr. 800 mg metylprednizolónu v i.v. infúzii); nutná je neustále prítomná reanimačná pohotovosť (intubácia, riadená ventilácia, elektrokardioverzia a medikamentózne vybavenie na ošetrovanie zástavy srdca). Antidotárna a symptomatická terapia sa má pri manifestných príznakoch otravy aplikovať okamžite, ako je možná, t. j. ešte na mieste otravy (po prípadnom odsune obete z otrávenej atmosféry) a počas transportu do nemocnice.
Okrem toho, pri požití kyanidu sa odporúča podanie veľkých množstiev vody so zriedeným (pod 3%) peroxidom vodíku (oxiduje kyanid na menej toxický kyanát) alebo 1 - 2‰ roztoku manganistanu draselného, vyvolanie zvracania a opakovane podanie oxidujúcich roztokov a nakoniec suspenzie aktívneho uhlia a roztoku síranu sodného. Zasiahnutá pokožka sa má opláchnuť veľkými objemami vlažnej pitnej vody, mydlom, roztokom polyetylénglokolu (PEG 400), opakovane. Nikdy sa nemajú aplikovať kyslé roztoky (ocot, kyselina boritá, kyselina citrónová), kvôli riziku uvoľnenia prchavého kyanovodíku. V niektorých krajinách (Francúzsko, UK) sa ako antidotum používajú iné látky, najmä zlúčeniny kobaltu, ako hydroxykobalamín, používaný vo Francúzsku, ktorý reaguje s kyanidom za tvorby kyanokobalamínu (vitamín B12), alebo edetát dikobaltnatý (Co2-EDTA), používaný v UK; tento dáva s kyanidom veľmi stabilný hexakyanokobaltnatý komplexný anión: Co2+ + 6 CN- → [Co(CN)6]4-. Kobaltnaté antidotá sa podávajú tiež v kombinácii s tiosíranom.
Využitie
Kyanid draselný je jedna z mála zlúčenín, ktoré so zlatom tvoria rozpustné zlúčeniny. Preto sa používa v klenotníctve pri pozlacovaní kovov. Používa sa tiež pri ťažbe zlata pri získavaní zlata z rudy, čo je však problematické z ekologických dôvodov.
Tento jed je veľmi obľúbený u autorov detektívnych románov. Cyankáli hralo dôležitú úlohu v švédskom klasickom románe Doctor Glas Hjalmara Söderberga. Agatha Christie ho použila pri vražde dvoch ľudí v detektívnom románe Napokon nezostal už nik (And Then There Were None).
Kyanid draselný použili na samovraždu aj špičky nacistického režimu. Ampulku s jedom použil napríklad Adolf Hitler, Erwin Rommel, Eva Braunová, na trest smrti odsúdený Hermann Göring alebo Heinrich Himmler.
Samovraždu požitím kyanidu draselného spáchal aj Slobodan Praljak (bývalý bosnianskochorvátsky generál) priamo v súdnej sieni v Haagu dňa 29. novembra 2017 po potvrdení jeho trestu za zločiny spáchané počas vojny v Bosne a Hercegovine.
Endless Summer
„Endless Summer“ je štvrtý singel nemeckej techno skupiny Scooter z ich debutového albumu ...and the Beat Goes On!.
Zoznamy skladieb
{|width=75% style="font-size:90%;"
Le Theil (Orne)
Le Theil je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Orne, v regióne Dolná Normandia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Skalní potok
Skalní potok je malý vodný tok a prírodná rezervácia ev. č. 2136 neďaleko obce Vrbno pod Pradědem v okrese Bruntál. Oblasť spravuje AOPK ČR Správa CHKO Jeseníky.
Ochrana
Predmetom osobitnej ochrany sú lesné porasty v 5. a 6. lesnom vegetačnom stupni, z ktorých niektoré sa približujú prirodzenej štruktúre lesa, alebo majú až pralesovitý charakter. Výskyt vzácnych vtáčích druhov. Raritou je jediný zachovalý exemplár tisu obyčajného v CHKO Jeseníky.
IP spoofing
IP spoofing je jedna z najnebezpečnejších hakerských techník. Spoofing je typ útoku, pri ktorom osoba alebo program maskuje svoju totožnosť a tvári sa ako druhá osoba. Veľa protokolov používaných v TCP/IP je náchylných na spoofing útoky. Príklady spoofing útokov sú IP spoofing, ARP spoofing, man-in-the-middle útoky, DNS spoofing, web spoofing – tiež sa označuje ako phishing.
Táto technika využíva dôverčivosť niektorých služieb (hlavne rlogin). Dovoľuje obísť TCP wrappingom zakázané služby a dokonca získať užívateľské kontá.
Služba rlogin dovoľuje mať v home directory súbor .rhosts, ktorý dovoľuje vstup z niektorých usernames/host kombinácií. Služba bola vytvorená pre zjednodušenie prihlásenia. Používateľ nemusí pri prihlasovaní z jedného svojho konta na druhé udávať ďalšie heslo. Útočník toho môže využiť a pomocou služby IP source routing zasielať balíky dát. Source routing je časť IP packetu, kde je explicitne definovaná cesta, ktorou sa má odpoveď uberať. Takto je možné zaslať packet z počítača útočníka na napadnutý počítač s tým, že bude v IP hlavičke definovaný odosielateľ Trusted a nastavená spätná cesta k počítaču útočníka.
Táto metóda nebýva vždy úspešná, pretože administrátori vypínajú nepoužívanú časť hlavičky source routing. Navyše sa dá veľmi rýchlo prísť na to, že niekto touto technikou napáda počítač a dokonca veľmi jednoducho zistiť aj zdroj/miesto útoku.
Technika útoku
Preto sa vymyslela zložitejšia technika pomocou štyroch počítačov:
Haker odošle počítaču trusted SYN packet so zdrojovým počítačom DOWN. SYN packet vytvorí na cieľovom počítači nový proces, ktorý by za normálnych okolností „počúval“ packety. Trusted bude počítaču Down zasielať packety, na ktoré by Down odpovedal, keby toho bol schopný. Takto sa vlastne zahltí počítač Trusted, aby nestačil odpovedať. Toto sa opakuje niekoľkokrát. Počítač Trusted je zahltený. Komunikácia s počítačom Cieľ prebieha úplne normálne. Celistvosť dátového toku TCP/IP sa zabezpečuje pomocou takzvaných sekvenčných čísel (sequence numbers). Odpovede na pakety však smerujú do počítača Trusted, pretože mu to bolo oznámené v zdroji, keď sa počítač tvári ako Trusted. Takže je nutné zistiť spôsob, akým Cieľ generuje sekvenčné čísla:
Po zistení sekvenčného čísla pošle cieľu pakety na nadviazané spojenia, kde použije uhádnuté sekvenčné čísla. A samozrejme je pribalený nejaký príkaz, ktorým je zabezpečený prístup do systému (napríklad echo + + > .rhosts, alebo "DISPLAY=hacker:0.0; export DISPLAY;/usr/X11/bin/xterm&). Cieľ ešte bude odpovedať na packety počítaču Trusted. Ten je však zahltený, takže sa pakety stratia. Počítač Trusted sa o chvíľu „preberie“ zo SYN flood útoku. Hakerovi už stačí iba využiť vytvorenú dieru a zahladiť po sebe stopy.
Straß in Steiermark
Straß in Steiermark je trhová obec v Rakúsku v spolkovej krajine Štajersko v okrese Leibnitz.
Žije tu 1 748 obyvateľov (31. 12. 2010).
Twin-turbo
thumb|Twin-turbo v [[dragsteri]]
Twin-turbo označuje prepĺňaný motor, v ktorom stláčajú vzduch dve turbodúchadlá. Používajú sa dve konfigurácie: paralelné twin-turbo a sekvenčné twin-turbo. Druhý typ dvojitého prepĺňania je používaný v naftových motoroch pre pretekárske použitie.
Paralelné twin-turbo
Paralelné twin-turbo označuje konfiguráciu turbodúchadiel, v ktorej fungujú súčasne dve rovnaké turbodúchadla a rovako majú rozdelené aj prácu preplňovania. Každé turbodúchadlo je poháňané polovicou výfukových plynov z motora. Vo väčšine aplikácií je stlačený vzduch z oboch turbodúchadiel zmiešaný v spoločnom nasávacom potrubí a poslaný do jednotlivých valcov. Táto konfigurácia sa najčastejšie označuje ako BiTurbo.
Sekvenčné twin-turbo
Sekvenčné turbodúchadlá označujú nastavenie, v ktorom motor využíva jedno turbodúchadlo pre nižšie otáčky motoru a druhé alebo obidve pre vyššie otáčky motoru. Typicky, turbodúchadlá s väčším prietokom niesú tak efektívne pri nízkych otáčkach, čo vedie k nižšiemu tlaku v sacom potrubí. Na druhej strane menšie turbodúchadlá sa rýchlejšie otáčajú pri nižších otáčkach, ale nemôžu poskytnúť dostatok vzduchu pri vyšších otáčkach. Počas nízkej až strednej rýchlosti motoru ak je k dispozícii len minimálna výfuková energia, je iba jedno relatívne malé turbodúchadlo (tzv. primárne turbodúchadlo) aktívne. Počas tohto času je všetka výfuková energia smerovaná do primárneho turbodúchadla, ktoré poskytuje malý úžitok nižšieho plniaceho prahu, minimálne oneskorenie turbodúchadla a vyšší výkon pri nízkych otáčkach motoru.
Sekvenčné turbodúchadlá poskytujú spôsob, akým znížiť oneskorenie turbodúchadla bez ohrozenia výstupného výkonu motoru. Príklady vozidiel so sekvenčnými turbodúchadlami sú: 1986-1988 Porsche 959, 1992-2002 Mazda RX-7 Turbo (FD3S), 1993-1998 Toyota Supra Turbo (JZA8x) a 1994-2005 JDM Subaru Legacy GT, GT-B & B4 RSK.
Saint-Martin-les-Eaux
Saint-Martin-les-Eaux je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Alpes-de-Haute-Provence, v regióne Provence-Alpes-Côte d’Azur.
Poloha
Saint-Martin-les-Eaux má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Saint-Martin-les-Eaux má 96 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
Llano Estacado
Llano Estacado ( a 🏴󠁧󠁢󠁥󠁮󠁧󠁿󠁧󠁢󠁥󠁮󠁧󠁿) alebo Staked Plains (🏴󠁧󠁢󠁥󠁮󠁧󠁿󠁧󠁢󠁥󠁮󠁧󠁿) je polopúštna rovina na juhozápade USA medzi Novým Mexikom a Texasom.
Piriac-sur-Mer
Piriac-sur-Mer je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Loire-Atlantique, v regióne Pays-de-la-Loire.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Čachovice
Čachovice je obec v Česku v okrese Mladá Boleslav v Stredočeskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 881 obyvateľov, z toho 437 mužov a 444 žien, pričom priemerný vek v obci bol 40,1 roka (muži 39,2 roka, ženy 40,9 roka).
Žltá karta
náhľad|Žltá karta v [[hádzaná|hádzanej]] Žltá karta sa používa v kolektívnych športoch, najmä v hádzanej a vo futbale k signalizácii napomenutia hráča rozhodcom za niektorý menej závažný, nie však zanedbateľný prehrešok.
Žltá karta sa udeľuje spravidla za vážnejší faul (za surovú hru sa udeľuje karta červená), nešportové chovanie, hranie rukou mimo pokutové územie (nie však vždy; niekedy sa priestupok obíde bez karty, inokedy zas hráč dostane rovno červenú kartu a je vylúčený). Žltú kartu je rovnako možné udeliť za protesty proti rozhodnutiu rozhodcu, prípadne za nešportové chovanie. V prípade, že jeden hráč dostane počas zápasu dve žlté karty, je mu udelená bezprostredne po druhej žltej tiež červená karta. V mnohých súťažiach je hráčom udelovaný za určitý počet nazbieraných žltých kariet trest v podobe peňažnej pokuty alebo častejšie trest na jeden či viac budúcich zápasov, do ktorých nesmie hráč nastúpiť.
Shooting Brake
right|thumb|[[BMW Z3 Coupe]] right|thumb|[[Volvo 480]] Shooting brake alebo shooting break je 3- alebo 5-dverový typ karosérie s hranatou zadnou časťou. Má zadnú sklápaciu časť ako kombi alebo hatchback, hoci niekedy sa používajú aj jedny alebo pár bočne vyklápacích dverí.
A7V
Sturmpanzerwagen A7V bol nemecký tank zavedený v roku 1918 na konci prvej svetovej vojny. Bol to jediný tank, ktorý operačne používala počas vojny nemecká armáda. Ich výroba začala až v polovici roku 1917, pričom bolo vyrobených iba 20 kusov. Navyše tanky A7V boli kolosy so šesťnásťčlennými posádkami, čo bolo v praktickom boji problematické. Nemecká armáda tak bojovala väčším počtom tankov ukoristených, než vlastných.
Výhodou bolo silné pancierovanie a rýchlosť vyššia ako pri tankoch krajín Dohody.
Dizajn
A7V bol 7,34 metrov dlhý a 3 metre široký. Maximálna výška bola 3,3 metra. Tank mal 20 mm oceľového plechu po bokoch, 30 mm vpredu a 10 mm na streche; oceľ však nebola tvrdená pancierovým plechom, čo znižovalo jeho účinnosť. Stačilo na zastavenie paľby z guľometov a pušiek, nie však nábojov väčšieho kalibru.Posádku oficiálne tvorilo najmenej 17 vojakov a jeden dôstojník: veliteľ (dôstojník, zvyčajne poručík), vodič, mechanik, mechanik/signalista, 12 pešiakov (šesť guľometov, šesť nabíjačov) a dvaja delostrelci (hlavný strelec a nabíjač). A7V často išli do akcie až s 25 mužmi na palube. náhľad|Dizajn tanku
Hanča
right|thumb|Slovo hánčča napísané znakmi Hanča [vyslov:hánčča] (v písme hanča: 漢字, v písme hangul: 한자) je kórejský názov pre čínske znaky. Presnejšie povedané, sú to tie čínske znaky, ktoré boli včlenené do kórejského jazyka, pričom pôvodná "čínska" výslovnosť bola prispôsobená zásadám kórejskej fonetiky.
Pôvod názvu
Názov hanča sa skladá z dvoch čínskych znakov: 漢 (한 vyslov "hán"), ktorý označuje čínsky národ Han a znak 字 (자 vyslov "ča"), ktorý označuje písmo. Na druhej strane názov pre kórejskú abecedu hangul (한글) je zloženina dvoch slabík: 韓 han (한 t. j. kórejský) a gul (글 písmo). Hanča sú takmer identické s tradičnými čínskymi znakmi.
Kórejskému názvu hanča zodpovedá v čínštine názov han-c´ a v japončine názov kandži. Ale na rozdiel od kandži či súčasných čínskych znakov, ktoré boli zjednodušené, si hanča zachovali svoj pôvodný výzor a po stáročia sa takmer nezmenili.
Slová
Hančao sú také kórejské slová, ktoré sa dajú zapísať pomocou znakov hanča. Avšak pôvodné kórejské slová a morfémy sa dajú zapísať jedine pomocou abecedy hangul. Ešte pred vytvorením abecedy v roku 1443 boli pokusy vytvoriť systém písma na základe zjednodušených znakov, ktoré by reprezentovali kórejské morfémy – hjangčchal (향찰 / 鄕札), kugjol (구결 / 口訣) a idu (이두 / 吏讀). Ale tieto systémy boli veľmi ťažkopádne a naučiť sa písať takýmto spôsobom vyžadovalo aj tak znalosť komplikovaného systému čínskych znakov. V skutočnosti sa všetky dokumenty písali v klasickej čínštine (podobne ako v Európe mala miesto latinčina). Prakticky sa pomocou hanča písalo v Kórei až do začiatku 20. storočia. Až v začiatkoch japonskej okupácie Kórey nacionalistické hnutie presadilo používanie abecedy.
Dejiny
Zavádzanie čínskych znakov v Kórei bolo postupné. Najprv sa začali používať na označenie osobných mien a geografických názvov, neskôr na dokumentovanie dôležitých udalostí, až nakoniec každý, kto chcel zastávať verejný post musel ovládať klasickú čínštinu. Dnes takmer všetci Kórejčania môžu svoje mená zapísať pomocou hanča.
Výrazným posunom v používaní znakov bolo rozšírenie budhizmu na Kórejskom polostrove. Ale neboli to budhistické náboženské texty, ktoré podporili rozšírenie znakov, ale čínsky text Čchondžamun (천자문, Dielo s tisíc znakmi).
Od začiatku 20. storočia sa nahradili čínske znaky kórejskou abecedou. V skutočnosti plný rozvoj kórejského jazyka a abecedy nastal až po oslobodení spod japonskej okupácie v roku 1945. S rozdelením polostrova nastala aj diverzifikácia v používaní znakov hanča v severnej a južnej časti polostrova. Kým na juhu prechod od zmiešaného systému k zápisu jedine pomocou abecedy hangul bol plynulejší, na severe v roku 1948 na príkaz Kim Il-songa radikálne zakázali používať čínske znaky a okamžite sa prešlo na horizontálny zápis (predtým sa text zapisoval vertikálne zhora nadol a sprava doľava). V súčasnosti sa učí základných 2000 znakov na stredných školách v Južnej Kórei. Ale posledné generácie neovládajú znaky a sú k nim dosť ľahostajné.
Vladimír Kordoš
Vladimír Kordoš (* 22. január 1945, Nemecká Ľupča) je slovenský umelec.
V rokoch 1960 – 1964 študoval na Strednej škole umeleckého priemyslu v Bratislave na oddelení aranžérstva a výstavníctva u profesora Rudolfa Filu. V rokoch 1965 – 1971 pokračoval vo výtvarnom a remeselnom vzdelávaní na oddelení Sklo v architektúre Vysokej školy výtvarných umení v Bratislave u docenta Václava Ciglera. Po absolvovaní krátky čas pracoval ako grafik v redakcii časopisu Život. V rokoch 1973 – 2011 pedagogicky pôsobil na oddelení propagačnej grafiky svojej materskej strednej školy, ktorá sa od roku 1994 nazýva Škola úžitkového výtvarníctva Josefa Vydru.
Tvorba
Tvorba Vladimíra Kordoša je veľmi originálna už od samého počiatku. Už v dobe, keď programovo reagoval na tvorbu rôznych umelcov, ktorých obdivoval spolu s Mariánom Mudrochom a Viliamom Jakubíkom patrili k tým, ktorí boli fascinovaní všetkými tými novými fenoménmi na internacionálnej scéne. V dobe nevľúdnej normalizácie našiel priateľov v okruhu budúceho združenia A-R a taktiež s nimi polooficiálne vystavoval, pretože si boli názorovo najbližšie. Predchádzala tomu ešte iná skúsenosť, spätá zo 60tymi rokmi, ktorú by sme mohli charakterizovať ako zmenu paradigmy poňatia umenia vôbec či ako nové fenomény, prezentované a vnímané ako skutočne aktuálne umenie, niekedy skôr nesené určitým konceptuálnym základom, inokedy skôr novou kategóriou intermédií. Najjednoduchším akciám sa väčšinou hovorilo eventy, tým najkomplexnejším, ktoré boli prežitkom pre všetky zmysly,happenings. .
Významným medzníkom v tvorbe Kordoša bol prvý otvorený ateliér, kde vystupoval spolu s Jakubíkom a Mudrochom. Toto bratislavské trio realizovala niekoľko zásadných prác na 1. otvorenom ateliéry v domčeku Rudolfa Sikoru(Tehelná 32). Dielo Atmosféra 1970 (1970), ktoré bolo kritikou bratislavského ovzdušia. Kordoš sa na 1. otvorenom ateliéry predstavil samostatným dielom – Vytvoril poctu Ceasarovi (1970)s vyprázdnených plechoviek od Coca-Coly, ktoré umyl, nechal zlisovať a celý tento proces aj nahrával. Vznikla tu originálna vizuálno-zvuková inštalácia: akumulácia plechoviek na nej položený prehrávač, ktorý opakoval celý nahratý proces vzniku diela.