cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Elizabeth McGovernová
Elizabeth McGovern (* 18. júl 1961, Evanston, Illinois, Spojené štáty) je americká herečka. V roku 1981 získala nomináciu na Academy Awards za jej herecký výkon vo filme Ragtime.
Detstvo a mladosť
McGovernová sa narodila ako dcéra stredoškolskej učiteľky a univerzitného profesora. Jej mladšou sestrou, je prozaička Cammie McGovern. Študovala na Juilliard School v New Yorku v rokoch 1979 až 1981.
Kariéra
V roku 1980 debutovala v úspešnom filme Obyčajný ľudia. O rok neskôr bola obsadená do role Evelyn Nesbit vo filme Ragtime. Za svoj herecký výkon získala nomináciu na Academy Awards. V roku 1984 hrala vo filme Preteky s mesiacom po boku Seana Penna.
V roku 1988 po boku Kevina Bacona hrala v komédii Vyrieši to dieťa?. O dva roky neskôr stvárnila lesbičku vo filme Príbeh služobníčky, po boku Faye Dunaway či Natashy Richardson.
V roku 1994 hrala vo filme Priateľská služba, kde stvárnila ženu, ktorá podvedie jej filmového priateľa, ktorého stvárnil Brad Pitt. V roku 1999 účinkovala v televíznom seriály Červený Bedrník.
V rokoch 2010 až 2015 stvárnila jednu z hlavných úloh v televíznom seriáli Panstvo Downton. V roku 2012 získala nomináciu na Zlatý glóbus v účinkovaní v seriáli.
V roku 2015 účinkovala po boku Helen Mirren vo filme Dáma v zlate. V roku 2019 hrala vo filmovej adaptácii Panstvo Downtown. V rovnakom roku prijala úlohu v televíznom seriály War of the Worlds, ktorý mal osem epizód.
Súkromný život
V roku 1984 bola zasnúbená so Seanom Pennom. V roku 1992 sa vydala za britského režiséra a producenta Simona Curtisa. Spolu majú dve dcéry.
7,62 × 39 mm
náhled|Náboj 7,62 × 39 mm náhled|Porovnanie nábojov 7,62 × 39 a [[7,62 × 51 mm NATO]] 7,62 × 39mm (tiež 7.62 Soviet alebo .30 Russian Short) je skrátený puškový náboj s bezokrajovou nábojnicou fľašového tvaru vyvinutý v ZSSR počas druhej svetovej vojny. Kvôli celosvetovému rozšíreniu sovietskych pušiek SKS a AK-47, ako aj ľahkých guľometov RPD a RPK je strelivo používané ako vojenskými, tak civilnými zbraňami.
Krátko po druhej svetovej vojne vznikla útočná puška AK-47, ktorá sa neskôr stala najrozšírenejšou vojenskú puškou na svete a 7,62 × 39mm zostal sovietskym štandardným nábojom až do 70. rokov, kedy bol v sovietskych službách z veľkej časti nahradený nábojom 5,45 × 39 mm, ktorý bol predstavený spolu s novou puškou AK-74. V 21. storočí ostáva 7,62 × 39 mm bežne využívaný, a to aj pre novo vyvinuté pušky ako je AK-15.
M67
V 60. rokoch 20. storočia sa v Juhoslávii experimentovalo s novou konštrukciou strely. Výsledkom bola strela typu M67. Tá bola o niečo dlhšia a mala menej plochou základňu ako M43, čo sa dosiahlo najmä odstránením jadra z mäkkej ocele. Vďaka tomu došlo k posunutiu ťažiska viac dozadu v porovnaní s M43. Takže pri prelete tkanivami sa strela destabilizovala o takmer 17 cm skôr. Destabilizácie znamená, že strela prestane byť natočená špičkou dopredu, ale začne rotovať okolo osi kolmej k najdlhšiemu rozmeru. Teda v niektorých chvíľach letí skrz tkaniva natočená bokom. To má za následok veľmi širokú ranu, ktorá sa dlho lieči.
Vzhľadom k tomu, že nedochádza ku fragmentácii strely (ako napr. pri 5,56 × 45 mm NATO), spôsobená zranenie nemusí byť stále príliš závažná.
Lover (album)
Lover je siedmy štúdiový album americkej speváčky-skladateľky Taylor Swift, ktorý vyšiel 23. augusta 2019 prostredníctvom vydavateľstva Republic Records. Producentmi sú Jack Antonoff, Louis Bell, Frank Dukes a Joel Little. Lover primárne zahŕňa žánre ako pop, synth-pop, electropop a pop rock s retro štýlom a ďalšími žánrami – country, funk, dream pop, folk, rock and roll, R&B, bubblegum pop, pop punk a indie pop.
Skobelevovej dom
Skobelevovej dom,    známy aj ako Stála expozícia „Georgi Božilov-Slona“   je meštiansky obrodenecký dom z druhej polovice 19. storočia, nachádzajúci sa v centrálnej časti mesta Plovdiv v Plovdivskej oblasti v južnom Bulharsku.
Lokalita
Danovov dom leží v centrálnej časti mesta Plovdiv v hraniciach architektonicko-historickej rezervácie Starý Plovdiv na ulici „Kňaz Ceretelev I“ (, doslova ulica kniežaťa Cereteleva) č. 1 v susedstve budovy historickej lekárne Hippokrates.
Dejiny
Dom nechal postaviť v priebehu roku 1860 bohatý bulharský prominent zo Starej Zagory, Kostadin Kaftandžijata.
Po oslobodení Bulharska v roku 1878 v dome žila až do svojej smrti v roku 1880 Olga Skobelevová, matka ruského generála Michaila Skobeleva, známa svojou dobročinnou činnosťou, vďaka ktorej získala prezývku Skobelevova matka, ako ju s vďačnosťou oslovovali ľudia, ktorým pomohla.
V roku 2003 bola v budove otvorená stála expozícia venovaná dielu významného plovdivského umelca Georgiho Božilova.
Michele Skatar
Michele Skatar (* 30. december 1985, Koper, vtedajšia Juhoslávia, dnešné Slovinsko) je naturalizovaný taliansky hádzanár chorvátskeho pôvodu, ktorý hráva na poste pravej spojky za taliansky klub Bozen. Skatar sa stal vôbec prvým Talianom, ktorý hral v najlepšej lige sveta, nemeckej Handball-Bundeslige a postúpil do finále jedného z európskych pohárov. V sezóne 2005-06 bol najlepším strelcom talianskej Serie A.
Skobelevovej dom
Charakteristika
Dom je typickým predstaviteľom bulharskej obrodeneckej architektúry, pričom ide o dom plovdivského typu.
Na severnej fasáde budovy (fasáda viditeľná z ulice „Săborna“) sa nachádza mozaika zhotovená na pamiatku Georgiho Božilova podľa projektu Dimităra Kirova.
Zoza
Zoza je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Corse-du-Sud, v regióne Korzika.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Lanový žeriav
náhľad|Sústava lanových žeriavov so spoločnou centrálnou vežou pri stavbe priehradného múru náhľad|Lanový žeriav so sústavou lán v lodenici Warnemünde Lanový žeriav je špeciálny typ žeriava, ktorý prepravuje bremená na dlhé dráhy. Konštrukciou sa podobá lanovke. Medzi vežami alebo portálovými konštrukciami je natiahnuté nosné lano alebo sústava nosných lán. Po ňom sa pohybuje visutá mačka. Pohyb mačky sa zabezpečuje ťažným lanom, zdvíhanie a spúšťanie bremena zdvíhacím lanom. Používa sa napríklad pri stavbe múrov údolných priehrad, mostov s veľkým rozpätím, prepravu sypkého materiálu na dlhé vzdialenosti alebo v lodeniciach.
Ernest Otto
Ernest Otto (* 15. september 1917, Slaská† 22. máj 1962, Nováky) bol slovenský komunistický politik, stredoškolský pedagóg, partizán, účastník SNP. Po druhej svetovej vojne krivo obvinený a odsúdený 2. septembra 1950 vo vykonštruovanom procese proti tzv. titovským špiónom a rozvratníkom (spolu s Rudolfom Lančaričom) na trest smrti.
Život
Ernest Otto sa narodil 15. septembra 1917 v Sláskej (dnes okres Žiar nad Hronom), odkiaľ sa spolu s rodičmi v roku 1921 presťahoval do Novák. Bol najstarším z troch súrodencov. Jeho prasynovec je Milan Krajniak. Vyštudoval s vyznamenaním gymnázium v Prievidzi, vďaka čomu od roku 1936 pokračoval v štúdiu filozofie na Karlovej univerzite v Prahe. Počas štúdia v Čechách sa stal predsedom komunistického študentského hnutia. 15. marca 1939 - Adolf Hitler vyhlásil protektorát Čechy a Morava. Následkom čoho po vytvorení protektorátu bola v októbri 1939 zatvorená Karlova univerzita v Prahe a jej činnosť nahradil systém ríšsky vysokých škôl. Po nútenom skončení štúdia v Čechách mal Ernest ako málo ďalších to šťastie, že mohol doštudovať na Slovenskej univerzite (vtedajší názov univerzity Komenského).
Keďže Ústredie štátnej bezpečnosti (ÚŠB) vedelo o jeho komunistickej minulosti ešte z čias vysokoškolského štúdia v Prahe, už ako začínajúci profesor na gymnáziu v Kremnici začal byť prenasledovaný. Ani na jednom pracovisku nesmel ostať príliš dlho a preto Kremnicu veľmi skoro vystriedal Kláštor pod Znievom, následne Trstená a Ružomberok. Počas učiteľskej práce vyvíjal rozsiahlu činnosť: zakladanie revolučných národných výborov, jánošíkovských družín, buniek Komunistickej strany, šírenie a tvorbu protištátnych letákov a novín a prípravy Slovenského národného povstania.
Dňa 7. apríla 1943 Ústredie štátnej bezpečnosti uskutočnilo dlho pripravovaný záťah proti členom prípravných partizánskych skupín a členom ilegálnej Komunistickej strany. Medzi zadržanými bol aj Ernest Otto spolu so svojim kolegom a priateľom Jozefom Hagarom.
2. februára 1944 podľa dobových médií z Bratislavskej nemocnice u Milosrdných bratov (dnes Univerzitná nemocnica s poliklinikou Milosrdní bratia) ušli traja veľmi nebezpeční zločinci a to: prof. Otto, prof. Hagara a kpt. Červenej armády Medvedev Furmanov. Väzni až na pplk. ČA ušli na Hornú Nitru do obce Kamenec pod Vtáčnikom a odtiaľ k partizánskej skupine Vtáčnik.
Kpt. ČA Medvedev Furmanov, ktorý ušiel z koncentračného tábora v okolí Berlína, sa pokúšal pešo dostať k ČA a pomstiť svojich padlých bratov. Nanešťastie bol zachytený ÚŠB a celý zničený vrhnutý do väzenia v Bratislave. Trpel astmou a preto sa po úteku načas ukrýval v Bratislave. Pred vypuknutím SNP organizoval partizánske jednotky na východnom Slovensku a zotrval medzi nimi až do príchodu ČA.
Tento útek by sa nepodaril bez pomoci vedúceho ilegálnej organizácie bulharského vysokoškolského študentstva Ljubena Patorčeva a medika Foltýna. Auto chorvátskeho veľvyslanectva, ktorým sa podľa plánu mali utekajúci dostať na vidiek, neprišlo na stanovené miesto, takže použili auto náhodného taxikára. Kvôli kontrolám utekajúcich ich taxikár vyložil v Trnave. Odtiaľ kráčali pozdĺž trate do Leopoldova. Na stanici Leopoldov nastúpili na nákladný vlak do Zvolena, v Zbehoch prestúpili na osobný vlak. Nasledovali: Chynorany, Prievidza a nakoniec prestupná partizánska stanica partizánskej skupiny Vtáčnik - Veľká Lehota. Neľudské podmienky väzby na nich zanechalo veľké stopy (tri kilometre chôdze im trvali tri hodiny).
Počas povstania sa Ernest zapájal zväčša neaktívne ako spravodajca, no partizánska skupina operovala a pred potlačením povstania dobyla: Nováky, Prievidzu, Baťovany (dnešné Partizánske), Tužinu, Nemecké Pravno (dnes Nitrianske Pravno) a mnohé okolité obce.
Po víťaznom skončení vojny sa Ernest Otto stal za pomoci povereníka školstva Ladislava Novomestkého, komisárom Povereníctva školstva (Ministerstva školstva).
V roku 1947 sa oženil s Tamarou Bahurinskou. To, že po svadbe odcestovali na dovolenku do Juhoslávie, sa neskôr stalo súčasťou žaloby proti nemu.
Monsterproces prebiehal v Prahe od 30. augusta až 2. septembra 1950. Hlavným obvineným bol Rudolf Lančarič a hneď po ňom Ernest Otto. Ernest bol obvinený zo šírenia fašistickej titovskej propagandy, úsilia o rozvrátenie štátneho zriadenia, zrady ešte z čias povstania a snahy o rozvrátenie reparticipácie Slovákov žijúcich v Juhoslávii späť do vlasti.
Výstupom z monsterprocesu boli tresty smrti pre prof. Ernesta Otta a Rudolfa Lančariča (popraveného 17. februára 1951) a ďalších 12 trestov odňatia slobody.
K Ernestovmu rozsudku sa ešte pripojil rozsudok Najvyššieho súdu z 2. februára 1951, kde ho uznali vinným z trestných činov: velezrady, vyzvedačstva a nedovoleného ozbrojovania.
Ernest Otto strávil trištvrte roka v cele smrti, kde ho fyzicky a psychicky mučili. Napríklad simuláciami popravy, pričom nevedel, že dňa 10. februára 1951 mu bol prezidentskou amnestiou trest zmiernený na doživotné väzenie. Následne, ešte v roku 1951 bol prevezený do Leopoldova.
Dňa 9. mája 1955 mu bol na základe petície Nováčanov prezidentskou amnestiou trest zmiernený na 25 rokov.
Tamara Bahurinská – narodená 25. novembra 1921, manželka Ernesta Otta, za povstania pomáhala partizánom. Bola v delegácii partizánskeho zväzu, ktorý niesol žiadosť o omilostenie J. Tisa pražskej vláde. Rovnako ako jej manžel, aj ona sa dostala po vykonštruovanom procese do väzenia. Ernest sa jej pokúsil pomôcť aspoň rozvodom, v domnienke, že sa úrady prestanú o ňu zaujímať. Žiaľ márne. Vo väzení v roku 1957 na následky mučenia zomrela.
V roku 1960 bola prijatá nová komunistická ústava. V rámci osláv udelil prezident Antonín Novotný vyše 2000 amnestií.
Jedna z nich bola udelená aj Ernestovi Ottovi. Na slobodu sa dostal 21. júna 1960, po vyše 10-tich rokoch sa vrátil k matke späť do Novák. Ako bývalý politický väzeň nemohol pracovať inak ako murár (vyučený ešte v Leopoldove). Neustále bol pod kontrolou ŠTB. Trpel paranojou a stihomanom, z čoho pramenili jeho časté úniky do hôr v okolí Novák. Aj napriek všetkému si uvedomoval svoje psychické problémy a často opakoval: „Pred desiatimi rokmi ma pripravili o česť a teraz o rozum“.
Osudným dňom bol pre neho 22. máj 1962, kedy mal ísť spolu s mamou k doktorovi do bojnickej nemocnice. Ráno však nikomu nič nepovedal a nenápadne sa vytratil z domu. Nikto nevedel kde je. Rodina sa ho vybrala hľadať, keďže vedela o jeho paranoji. Popoludní sa ozvali pracovníci MNV a požiadali ich o identifikáciu mŕtvoly. Jeho veci našiel pri ľavom koryte rieky Nitra občan Novák Jozef Znášik. Následne neďaleko objavili aj telo nebohého. Spod brady mu trčala britva bez rúčky a v očiach mal plno piesku. Vyšetrovanie preukázalo samovraždu, no dodnes sa nájdu ľudia, ktorí teórii jeho samovraždy neveria. Tvrdia totiž, že tak rozsiahlu reznú ranu si nemohol spôsobiť sám a často tvrdil, že ho sledujú a chcú pripraviť o život...
Až posmrtne v roku 1964 bol Ernest Otto plne rehabilitovaný. V rozsudku stálo: „Skutok, za ktorý bol Ernest Otto odsúdený sa buď vôbec nestal, alebo sa stal, no nenaplnil skutkovú podstatu žiadneho trestného činu“.
Ocenenie
náhľad|Pamätná tabuľa pred základnou školou v Novákoch Na jeho počesť stojí pred základnou školou v Novákoch pamätná tabuľa s jeho bustou a nápisom:
Autorom tejto busty je Jozef Mazáň.
Boli mu udelené vyznamenania:
Lussan-Adeilhac
Lussan-Adeilhac je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Haute-Garonne, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Aghione
Aghione je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Haute-Corse, v regióne Korzika.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Lopušná (vrch v Javorníkoch)
Lopušná je vrch v pohorí Javorníky. Leží na území Česka, nad obcou Velké Karlovice, približne juhovýchodne od mesta Rožnov pod Radhoštěm.
Poloha
Nachádza sa v západnej časti Javorníkov, na území Zlínskeho kraja, v okrese Vsetín a v katastrálnom území obce Velké Karlovice. V okolí je množstvo obydlí, ktoré patria do miestnej časti Malé Karlovice. Vrch patrí do Chránenej krajinnej oblasti Beskydy.
Opis
Lopušná je súčasťou rázsochy, ktorá vybieha severozápadným smerom z hraničného hlavného hrebeňa v blízkosti Veľkého Javorníka. Severným smerom sa nachádza Adamík a Buřanov, východným Bařinka  a Lemešná , južným Veľký Javorník a Stratenec  a západným Gigula  a Koncová. Východne sa zvažujúce svahy odvodňuje Podťatý potok, západné Tisňavský potok, oba smerujúce do Vsetínskej Bečvy v povodí Moravy. Na vrchol nevedie značený chodník, najbližší vedie neďalekým sedlom.
Výhľady
Nesúvislý lesný porast v oblasti vrcholu umožňuje obmedzený rozhľad. Z vhodných lokalít s nižšou vegetáciou je vidieť najmä okolité vrchy Javorníkov, no tiež Hostýnsko-vsetínsku hornatinu a Moravsko-sliezske Beskydy.
Prístup
Značená značka z rázcestia Podťaté vedie cez Malé Karlovice na sedlo, odkiaľ sa dá vystúpiť na vrchol Lopušnej. Chodník pokračuje do sedla Gežov v hlavnom hrebeni, kde sa pripája na červenú hrebeňovku.
Lux (Haute-Garonne)
Lux je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Haute-Garonne, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Viktória Čerňanská
Viktória Čerňanská (* 29. marec 2002, Bratislava) je slovenská športovkyňa. Reprezentuje Slovensko v boboch.
Kariéra
Pred šiestimi narodeninami začala s gymnastikou, ktorej sa venovala vyše 8 rokov. Stala sa niekoľkonásobnou majsterkou Slovenska v gymnastike v mládežníckych kategóriach. V 14 rokoch začala s atletikou.
Olympijské hry
Na Zimných olympijskych hrách 2022 v Pekingu sa predstavila v disciplíne monoboby. Vo veku 19 rokov je tiež najmladšou bobistkou na ZOH 2022. Je prvou ženskou bobistkou zo Slovenska. Do Pekingu sa kvalifikovala „vďaka svojim umiestneniam vo Svetovej sérii“.
Na Skalce (Hojkov)
Na Skalce je prírodná pamiatka ev. č. 827 neďaleko obce Hojkov v okrese Jihlava v nadmorskej výške 640 - 704 metrov. Oblasť spravuje AOPK ČR.
Ochrana
Dôvodom ochrany je zachovanie a udržanie geologickej a geomorfologickej pozoruhodnosti skalného odkryvu. Ide o zvyšky skalnej hradby s dĺžkou 600 m a šírkou až 20 m.
Iasón
Iasón (iné názvy: Jáson, Iáson, Jason, Iason, Jásón, Iásón; starogr. Ἰάσων – Iasón/iný prepis Iásón [vyslov: ijásón], ) je v gréckej mytológii syn dediča iólkskeho trónu Aisóna a jeho manželky Eteoklymeny. Stal sa vodcom slávnej výpravy Argonautov do Kolchidy.
Heslár
Heslár môže byť:
Iasón
thumb|250px|Iasón prináša Peliovi zlaté rúno, červenofigúrový volutový kratér, cca [[340 pred Kr.|340 – 330 pred Kr. ]]
Mladý Iasón
Iólkos v Tesálii založil Iasónov dedo Krétheus, po ňom mal vládu prevziať jeho syn Aisón. Vlády sa však zmocnil nevlastný brat Aisóna Pelias. Keď sa Aisónovi narodil syn, otec ho vyhlásil za mŕtveho a dal mu postaviť náhrobok. Aby dieťa ochránil pred Peliom tajne ho odniesol do hôr na vychovanie ku kentaurovi Cheirónovi, ten mu dal meno Iasón. Naučil ho zaobchádzať s kopijou, lukom i s mečom, dal mu vzdelanie i vychovanie. Keď mal Iasón 20 rokov, chcel sa vrátiť do Iólku, aby získal kráľovský trón. Ak chcel však svoj plán uskutočniť potreboval aj pomoc. Tú dostal od bohyne Héry manželky najvyššieho boha Dia za jeho ochotu preniesť ju v náručí cez rieku, keď sa zjavila na ceste v podobe stareny a žiadala ho o to. Iasón ju preniesol, stratil pritom jednu sandálu, ale od tej chvíle sa stal miláčikom bohyne Héry.
Iasón žiada o vrátenie vlády
Keď Iasón predstúpil pred Pelia so žiadosťou o vládu v Iólku, Pelias mu to v prvom okamihu sľúbil. Bál sa totiž, že mu Iasón – muž s jedným sandálom – podľa dávneho proroctva prináša smrť. Neskôr si však stanovil podmienku, že Iasón musí skôr vykonať hrdinský čin, a to priniesť zlaté rúno. Bola to koža veľkého zlatého barana, ktorý uniesol cez more Frixa a jeho sestru Hellé do Kolchidy. Tamojší kráľ Aiétes za záchranu Frixa (Hellé sa cestou utopila v mori) obetoval bohom barana a jeho zlaté rúno zachoval tak, že ho zavesil na veľký rozložitý strom, ktorý strážil strašný drak. Úloha získať zlaté rúno sa pre kráľa Pelia javila ako nesplniteľná.náhľad|250px|Iasón a Médeia, autor:[[John William Waterhouse (1849 – 1917)]]
Príprava a plavba lode Argó
Iasón zorganizoval veľkú výpravu na ktorú zhromaždil všetkých vtedajších gréckych hrdinov. Bolo ich asi päťdesiat a najznámejší spomedzi nich boli Herakles, Meleagros, Orfeus, Atalanta (jediná žena na výprave) a Dioskurovia. Nechal postaviť veľkú loď Argó a odplávali do Kolchidy. Cesta bola strastiplná, plná nebezpečenstva, ale Argonauti boli odhodlaní a tak loď skutočne po niekoľkých mesiacoch do Kolchidy dorazila. Keď Iasón požiadal kráľa Aiéta o vydanie zlatého rúna, kráľ sa obával, že bude zbavený vlády. Chcel nechať Iasóna zabiť, ale nedovolil mu to strach z jeho posádky. Iasónovi preto sľúbil, že mu rúcho vydá, ale len pod podmienkou ak splní ťažkú ​​úlohu: zapriahne do železného pluhu ohnivé býky, zorie s nimi pole boha vojny Area a oseje ho dračími zubami z Areovho hada. Keď zo zubov vyrastú bojovníci, všetkých ich musí pobiť. Aiétes bol presvedčený, že podmienka je nesplniteľná a že Iasón ju neprijme a zlaté rúno tak zostane naďalej v Kolchide. Iasón však úlohu prijal.
Pomoc bohov a kúzla Médeie
V tej chvíli do príbehu opäť vstupila bohyňa Héra, ktorá požiadala o pomoc aj bohyňu Aténu. Spoločnými silami potom ovplyvnili boha lásky Erota, aby vystrelil svoj čarovný šíp do srdca krásnej Médeie, dcéry kráľa Aiéta, ktorá bola mocnou čarodejnicou. Vo chvíli, keď ju Iasón prišiel požiadať o pomoc, Médeia bola v moci lásky a bola mu vo všetkom nápomocná. Účinkom jej čarovné masti sa Iasón stal nezraniteľným a na jeden deň nepremožiteľným. Poradila mu, aby medzi bojovníkov vyrastených z dračej sejby vhodil kameň, o ktorý sa pobijú a Iasóna nespozorujú a on ich ľahko premôže. Tak sa aj stalo a Aiétes bol na druhý deň prekvapený splnením úlohy a Iasón sklamaný, že mu aj napriek tomu kráľ nechce rúno vydať. Opäť mu však pomohla Médeia, v noci zaviedla Iasóna do Areovho hája, uspala draka, Iasón si rúno vzal a čo najrýchlejšie zmizol. Iasón jej s vďačnosti ponúkol manželstvo a Médeia súhlasila. Spolu s ním potom nastúpila na palubu lode Argó a tajne odplávali.
Opäť v Iólku
Po slávnostnom uvítaní obetovali bohom Iasón poďakoval posádke lode Argó a prepustil ich do svojich domovov. Až potom išiel za Peliom, ale ten mu znovu odmietol vládu vydať. Iasón sa preto rozhodol, že ho zavraždí. Médeia najprv vrátila pomocou čarovného odvaru mladosť starému otcovi Iasóna Aisónovi, lebo sa bál, že sa nedožije zákonnej vlády v Iólku. Keď ju o tú istú službu požiadali Peliove dcéry pre svojho otca, sľúbila im to. Prehovorila ich, aby otcovi podrezali hrdlo, že mu potom namiesto krvi naleje odvar, ktorý mu vráti mladosť. Keď to urobili, Médeia nechala Pelia vykrvácať a zomrieť. Tým na seba privolala hnev Peliovho syna Akasta a preto musela aj s Iasónom z Iólku utiecť. Iasón sa tak musel vzdať nádeje na získanie iólskéhu trónu a to navždy.
U kráľa Kreóna
Po dlhých cestách nakoniec našli útočisko u korintského kráľa Kreóna. Narodili sa im tam dvaja synovia Mermeros a Ferétes a Médeia dúfala, že rodinné šťastie nahradí Iasónovi túžbu stať sa kráľom. Ale Iasón, ten stále bažil po kráľovskej moci. Vyhliadol si Kreónovú dcéru Glauku a rozhodol sa s ňou oženiť a tak získať nástupníctvo trónu. Súhlas princeznej Glauky i jej otca získal, ale keď povedal Médeii, že takto chce svojim synom zaistiť budúcnosť, Médeia nesúhlasila a jej láska sa zmenila na nenávisť. Z pomsty zahubila Glauku i Kreóna, potom aj svojich dvoch synov, aby Iasóna utrápila žiaľom nad ich stratou.
Zavrhnutie a smrť
Toto nešťastie, ktorého si bol aj sám strojcom, mu vzalo priazeň aj priateľstvo všetkých ľudí, zavreli sa pred ním všetky mestá i paláce. Tak sa hrdina, ktorý bol kedysi vodcom slávnych hrdinov z celého Grécka, stal vyhnancom. Opustený blúdil ešte dlhé roky, kým nezomrel. Smrť si ho našla potom čo uvidel svoju bývalú loď Argó vytiahnutú na breh. Keď sa uložil k odpočinku v jej tieni, zrútila sa neho spráchnivená korma lode a pochovala ho.
1. liga hádzanárok 1999/00
1. liga hádzanárok  v sezóne 1999/00 bol v poradí 7. ročník druhej najvyššej hádzanárskej súťaže žien, spravovanej Slovenským zväzom hádzanej. Súťaže sa zúčastnilo 11 družstiev, čo je o 1 družstvo menej ako v minulej sezóne, pretože družstvo Topoľníkov sa do súťaže neprihlásilo. Víťazom sa stalo družstvo Jednota Sokol Bánovce n/Bebravou.
Systém súťaže
Oproti predchádzajúcim sezónam došlo k zmene systému. Súťaž pozostávala z dvoch častí. V základnej časti, v ktorej sa stretol každý s každým raz doma a vonku, odohralo každé družstvo 20 zápasov. Po jej skončení postúpili 4 najlepšie družstvá do prelínacej súťaže, v ktorej sa streli s 2 najhoršie umestnenými tímami extraligy, o postup do najvyššej ligy, kde súperili o 2 postupujúce miesta. V poradí ďalšie družstvá 1. ligy odohrali nadstavbovú časť zloženú z dvoch skupíno 5. a ž 8. miesto a o 9. až o 11. miesto. Každý s každým sa v nadstavbových skupinách stretol raz doma a raz vonku a družstvám sa započítavali výsledky zo základnej časti. Keďže sa zo súťaže jedno družstvo odhlásilo, zároveň tak ono zostúpilo do 2. ligy.
Účastníci
Poznámka: Družstvo TJ Družstevník Topoľníky, ktoré skončilo v minulej sezóne na 6. mieste, sa kvôli finančným problémom do tejto sezóny neprihlásilo.
Potratová turistika
Takzvaná potratová turistika je jav, kedy za účelom vykonania interrupcie ženy odchádzajú zo štátu so zákazom (resp. prísnou zákonnou úpravou) interrupcií do štátov, kde je tento výkon povolený. Deje sa to pokiaľ ženy nemajú možnosť, aby gynekológ v ich domovskom štáte vykonal interupciu pod inou diagnózou. Takáto reakcia na zákaz interrupcií nastala v Poľsku a Írsku. Oproti potratovej turistike je výraznejším rizikom nárast nelegálne vykonávaných interrupcií v domovskom štáte.
1. liga hádzanárok 1999/00
Skupina o 9.11. miesto
Poznámka: Tabuľka skupiny je neúplná; chýbajú v nej zápasy posledných dvoch kôl.
Železničná trať Prešov – Bardejov
Železničná trať Prešov – Bardejov (v cestovnom poriadku pre verejnosť označená ako železničná trať číslo 194) je jednokoľajná železničná trať na Slovensku, ktorá spája Prešov a Bardejov.
Dejiny
Prepájanie dôležitých miest a regiónov Uhorska železnicou nabralo na intenzite najmä v 70. a 80. rokoch 19. storočia. Bardejovom mala prechádzať dôležitá trať z Košíc do Haliče, no bola zvolená trasa cez Humenné a Lupkovský priesmyk.
Do mesta sa napokon železnica dostala z Prešova cez Kapušany 11. decembra 1893, aj keď pre nedostatok financií sa upustilo od pokračovania Duklianskym priesmykom do Poľska.
Let's play
Let's play (skrátene LP, v preklade z angličtiny „poď hrať“) je videozáznam priebehu hrania videohry umiestnený na internete (napr. na YouTube alebo Stream.cz). Hlavným účelom tohto žánru, ktorý vznikol v USA, je previesť diváka hrou a ukázať mu rôzne triky a možné spôsoby dokončenie hry.
Vo februári 2017 bol kanálom s najviac odberateľmi, ktorý sa orientuje aj na let's play videa a je registrovaný ako český, GoGoManTV (slovenský „youtuber“).
Ostredok (vrch v Západných Tatrách)
Ostredok (tiež Prostredná Magura,, ) je vrch v Západných Tatrách na Slovensku.
Nachádza sa v hrebeni Otrhancov, ktorý vybieha južným smerom z Hrubého vrchu. Leží medzi Vyšnou Magurou na severe, oddelenou Rysím sedlom, a Nižnou Magurou  na juhu. Západné svahy vrchu spadajú do Jamníckej, východné do Račkovej doliny. Ostredok je budovaný prevažne z granodioritu. Smerom k Vyšnej Magure je hrebeň preťatý pozdĺžnou priekopou. Na úbočiach vrchu sa vyskytuje kamzík.
Zdroj
náhľad|vľavo|Otrhance
Panzerhaubitze 2000
Panzerhaubitze 2000 je nemecká samohybná húfnica kalibru na pásovom podvozku. V čase svojho vzniku išlo o zrejme najvýkonnejší konvenčný delostrelecký systém v operačnej službe. Okrem nemeckej armády bola PzH 2000 vybraná aj do výzbroje talianskej, holandskej a gréckej armády.
Konštrukcia
PzH-2000 je samohybná húfnica na pásovom podvozku, ktorý je postavený na základe komponentov tanku Leopard 2. 155 mm kanón o dĺžke 52 kalibrov umožňuje paľbu na veľké vzdialenosti. Bežnou muníciou je možné strieľať až na vzdialenosť 30 km, granáty s dnovým výtokom (BB) až na vzdialenosť cez 40 km v závislosti od typu. Plne automatizované nabíjanie dáva veľmi vysokú rýchlosť streľby. So štandardným 24-voltovým nabíjacím systémom je možné vystreliť 3 náboje za 10 sekúnd, pričom trvalá rýchlosť streľby je 10 rán za minútu. Stroj nesie 60 delostreleckých granátov. Námer sa mení v rozsahu od -2,5° do +65°. Veža húfnice je plne otočná. PzH 2000 je vybavená technológiou MRSI (Multiple Round Simultaneous Impact) – húfnice vedia v rýchlom slede vyslať až päť granátov po rôznych trajektóriách tak, aby na cieľ vzdialený maximálne 24 kilometrov dopadli prakticky súčasne. Lokálnu obranu húfnice proti pozemnému a vzdušnému ohrozeniu zabezpečuje guľomet MG3 kalibru 7,62 mm.
Húfnicu poháňa dieselový motor MTU MT 881 Ka-500 s maximálnym výkonom 1 000 koní (736 kW). Vďaka nemu dokáže PzH 2000 dosiahnuť na ceste rýchlosť až 67 km/h a v teréne 45 km/h.
Predný pancier PzH 2000 poskytuje ochranu proti nábojom kalibru 14,5 mm. Bočné a zadné pancierovanie chráni proti paľbe ručných zbraní a črepinám z delostreleckých granátov. V prípade potreby je možné namontovať reaktívne pancierovanie.
Vojna v Afganistane (2001 – 2021)
Húfnice PzH 2000 boli po prvýkrát použité v boji holandskou armádou v auguste 2006 proti cieľom Talibanu v provincii Kandahár v Afganistane. Potom boli pravidelne používané na podporu koaličných jednotiek v provincii Uruzgan. PzH 2000 sa vo veľkej miere používali aj počas bitky o Čóru. Húfnice poskytovali pozemným jednotkám palebnú podporu na vzdialenosť viac ako 30 kilometrov. Ukázalo sa, že sú presné a efektívne. Húfnica však bola kritizovaná Holanďanmi pri nasadení v provincii Uruzgan, pretože systém ochrany pred zbraňami hromadného ničenia si nedokázal poradiť s vysokou úrovňou prachu v Afganistane.
Od júna 2010 používali tri tieto húfnice aj nemecké jednotky v provincii Kunduz. PzH 2000 zohrali kľúčovú úlohu aj počas operácie Halmazag v novembri 2010, keď boli dediny Isa Khel a Quatliam znovu dobyté od Talibanu nemeckými výsadkármi.
Ruská invázia na Ukrajinu
Po invázii ruských vojsk nasadila Ukrajina do bojov aj húfnice PzH 2000, dodané z Nemecka, Holandska a Talianska. Podľa nemeckého spravodajského týždenníka Der Spiegel však majú Ukrajinci s prevádzkou týchto samohybných húfnic značné problémy. Intenzita ich použitia údajne výrazne prekračuje maximálne štandardy NATO, a to v priemere trikrát až štyrikrát. Na ukrajinskom bojisku nie je raritou, že je počas jedného dňa vystrieľaná plánovaná maximálna celotýždenná norma granátov a dochádza tak k podstatne rýchlejšiemu opotrebovaniu kanónov. Ukrajinci v súčasnosti údajne strieľajú okolo 300 granátov denne, pričom prevádzkové predpisy PzH 2000 dovoľujú iba 100 výstrelov denne. To spôsobuje vážne opotrebenie zbraňových systémov. Na druhú stranu zo sovietskych húfnic D-20 strieľajú Ukrajinci maximálne dvadsaťkrát denne.
Okrem opotrebenia sa podľa nemeckej tlače prejavil aj problém s nedostatkom náhradných dielov pre PzH 2000 a nedochádza tak k včasnému vykonávaniu údržby a potrebným opravám. Výsledkom vyššie uvedeného je potom fakt, že z celkového počtu dodaných húfnic je viac ako polovica mimo prevádzky.
Preto sú húfnice za účelom opráv z Ukrajiny odosielané do Litvy. Nedostatok náhradných dielov (náhradné diely nemá Bundeswehr ani nemecký priemysel) však spôsobuje, že niektoré z húfnic musia byť kanibalizované (t.j. rozobrané na náhradné diely).
Aiti
Aiti je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Haute-Corse, v regióne Korzika.
Mailholas
Mailholas je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Haute-Garonne, v regióne Midi-Pyrénées.
Aiti
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Mailholas
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Aiti
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Mailholas
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Jozef Vozár (právnik)
Doc. JUDr. Jozef Vozár CSc. (* 31. júl 1967, Liptovský Mikuláš) je slovenský právnik. Pôsobí v Ústave štátu a práva SAV v Bratislave. Od 19. januára 2011 bol členom Súdnej rady SR. 26. septembra 2012 ho spolu s Ľudmilou Babjakovou a Alexandrom Bröstlom vláda Roberta Fica odvolala.
Niekoľko dní po svojej inaugurácii prezident Andrej Kiska vymenil troch členov súdnej rady, ktorí boli do funkcie menovaní jeho predchodcom Gašparovičom. Ide o Eduarda Bárányiho, Gabrielu Šimonovú a Máriu Bujňákovú. Bárány rezignoval už predtým. Do súdnej rady boli okrem Vozára vymenovaní Ján Klučka a Elena Berthotyová. Kiska voľbu konzultoval so širšou komunitou v justícii a mimovládnymi organizáciami.
Aktívne publikuje odborné články najmä z oblasti občianskeho a obchodného práva.
Na Ústave štátu a práva SAV založil edíciu „Významní slovenskí právnici“, v rámci ktorej zdokumentoval život a dielo Emila Stodolu, Augustína Rátha, Vladimíra Zátureckého, Štefana Lubyho a Vladimíra Fajnora.
Je členom viacerých vedeckých rád a redakčných rád časopisov Právny obzor a Duševné vlastníctvo. Je jedným zo zakladateľov a odborných garantov Slovenskej školy práva na Jagelovskej univerzite v Krakove.
Mikón z Atén
Mikón bol grécky sochár a maliar v 5. storočí pred Kr.
Mikón, syn Fanomacha, aténsky sochár a maliar, pôsobil okolo polovice 5. stor. pred Kr. Plínius uvádza, že bol známy ako tvorca sôch atlétov. Pripisujú sa mu dve sochy, z ktorých jedna, ako to zaznamenal Pausanias, zobrazovala pankratistu Kallia z Atén, ktorý zvíťazil v Olympii roku 472 pred Kr. (podstavec z tejto sochy s nápisom a so stopami po kovových nohách v nadživotnej veľkosti sa našiel v olympijskej Altide. )  a z druhej sa zachoval podstavec s časťou nápisu, datovaný približne do roku 450 pred Kr., nájdený na aténskej Akropole
Hranaté zátvorky v nápise dopĺňajú medzery a označujú písmená, ktoré sú nečitateľné alebo úplne stratené.
Podľa Pausania pôsobil ako maliar v aténskom Theseióne  postavenom okolo roku 470 pred Kr., kde namaľoval obrazy Kentauromachie a Amazonomachie (Amazonky, bojovné „východné“ ženy, boli vnímané ako archetyp Peržanov útočiacich na Atény ). Týmto motívom zrejme vyzdobil aj časť stoy poikilé, t. j. maľovanej kolonády v severnej časti Agory (aj táto maľba bola zhotovená v rámci Periklovho programu obnovy Atén ). Mikón pri výzdobe stoy poikilé v spolupráci s maliarom Panainom namaľoval obraz zobrazujúci bitku pri Maratóne (pracoval tu aj Polygnótos, ktorý namaľoval obraz Dobytie Tróje, údajne ho zhotovil zadarmo a tým získal aténske občianstvo). Tieto maľby boli namaľované na vybielené dosky, pričom postavy mali výšku asi jeden meter. V Anakeione, tzv. chráme Dioskúrov v Aténach, namaľoval obraz znázorňujúci výpravu Argonautov do Kolchidy. Ako uvádza Pausanias, pri maľovaní tejto fresky si Mikón dal najviac záležať na maľbe Akasta a jeho koní.
Predstavu o Mikónových freskách môže o čosi priblížiť maľba v zmenšenej a ochudobnenej podobe na jednej váze v Louvri. Zobrazuje epizódu z výpravy Argonautov, v ktorej bol unesený účastník výpravy Hylas. Herakles, ktorého sa strata mládenca najbolestnejšie dotkla, sa radí s druhmi, ako ho oslobodiť.
Pahorek u Vržanova
Ochrana
Dôvodom ochrany je zachovanie subxerofilných trávnych spoločenstiev s celou škálou typických pastvinných druhov s výskytom borievky obyčajnej.
Rod filmu
Rod filmu alebo filmový rod je skupina filmových diel vyčlenených na základe podobných (príbuzných) čŕt vnútornej výstavby, vzťahu k zobrazovanej realite a s tým spojených tvorivých postupov.
Rozlišujú sa štyri rody (resp. rodové súbory) filmu:
Každé filmové dielo sa zakladá na dokumentárnosti, štylizovanosti a animovanosti (oživení), ale dominuje mu jedno východisko, na základe ktorého možno filmové dielo priradiť k príslušnému rodu. Napr. v kombinovanom filme sa spája technika animovaného filmu s technikou tvorby hraného alebo dokumentárneho filmu, avšak animovaná technika prevláda. Naproti tomu do hraného filmu môžu byť vložené animované sekvencie alebo epizódy (napr. v podobe úvodných titulkov, snových častí ap.).
Členenie filmových diel na rody sa vyvinulo spolu s vývojom filmu a filmového umenia (pozri dejiny filmu). Na počiatku kinematografie stála elementárna forma dokumentárneho filmu, neskôr sa pod vplyvom starších umení (umelecká literatúra, divadla, hudba ) sformoval rod hraného filmu a pod vplyvom abstraktného výtvarného umenia a hudobnosti vznikol v 20. rokoch 20. storočia rod čistého filmu. Na sformovanie rodu animovaného filmu malo rozhodujúci vplyv výtvarné umenie (sprvu karikatúrna kresba) a bábkové divadlo (používanie bábok a makiet). Prvé kreslené (sileutové) animované filmy sa objavujú už v začiatkoch kinematografie (napr. v tvorbe Charlesa-Émila Reynauda) a prvé bábkové (objemové) filmy už začiatkom 20. storočia. Vývoj rodového členenia prebieha naďalej, ale pri zachovaní konkrétnych invariantných (nemenných) vlastností.
Rody sa ďalej členia na superžánre, žánre, subžánre, žánrové formy a žánrové typy (pozri filmový žáner), napr. rod dokumentárneho filmu sa delí na žánre spravodajského filmu, publicistického filmu a dokumentárneho filmu v užšom zmysle. Okrem rodového členenia existuje členenie filmových diel podľa vzťahu ku skutočnosti na druhy filmov, a to na filmy o faktoch (🏴󠁧󠁢󠁥󠁮󠁧󠁿󠁧󠁢󠁥󠁮󠁧󠁿) a filmy operujúce výmyslom (angl. films of fiction). Zatiaľ čo v oblasti filmových žánrov dochádza k dynamickému vývoju a zmenám, rody a druhy filmov sú veľmi stabilné.
Alando
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Malvezie
Malvezie je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Haute-Garonne, v regióne Midi-Pyrénées.
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Súdna rada Slovenskej republiky
náhľad|Sídlo Súdnej rady v [[Miestodržiteľský palác (Bratislava)|Miestodržiteľskom paláci v Bratislave]]
Súdna rada Slovenskej republiky je ústavou Slovenskej republiky definovaný orgán sudcovskej legitimity v Slovenskej republike. Má 18 členov vrátane svojho predsedu a podpredsedu. Jej členovia sú volení na 5 rokov, najviac na dve funkčné obdobia po sebe. Rozhoduje nadpolovičnou väčšinou svojich členov. Rada má zloženú legitimitu, keďže na jej kreácii sa podieľajú všetky tri zložky verejnej moci. Sídli v Miestodržiteľskom paláci v Bratislave. Predsedom Súdnej rady je od júna 2020 prof. Ján Mazák.
Charakter Súdnej rady
Súdna rada Slovenskej republiky nebola až do ústavnej novely 422/2020 Z. z. (ústavno)právne definovaná. Táto skutočnosť viedla v minulosti k vzniku rozdielnych názorov na jej charakter, pričom hlavným orgánom aktívnym v tejto oblasti bol Ústavný súd Slovenskej republiky.
Rozhodnutie I. senátu Ústavného súdu z roku 2006 Súdnu radu definovalo ako „ústavný samosprávny orgán sui generis [t.j. svojho druhu], ktorý vykonáva aj pôsobnosť orgánu verejnej správy“. Už táto definícia a atribút samosprávy sa stretli s nesúhlasom v odborných kruhoch.
V neskoršom období Ústavný súd (konkrétne IV. senát) dospel k záverom, že Súdna rada je nezávislý ústavný orgán, ktorého členovia však v rámci ústavného systému bŕzd a protiváh môžu byť z hľadiska princípov právneho a demokratického štátu odvolaní orgánom, ktorí ma kreačnú dispozíciu voči nim, a to z dôvodu politického vzťahu dôvery medzi nimi.
Tento záver však samotný Ústavný súd (v pléne) krátko na to negoval, keďže Súdna rada je podľa neho „osobitný nezávislý ústavný orgán súdnej moci garantujúci predovšetkým nezávislé postavenie súdnej moci a sudcovskú legitimitu,... a tak by m[á] byť plnohodnotným partnerom moci zákonodarnej a výkonnej.“ Išlo o prvý prípad, keď Ústavný súd nejakému orgánu implikovane priznal nezávislosť. Súd Súdnej rade teda priznal atribút nezávislosti od zákonodarnej a výkonnej moci a chápal Súdnu radu ako hlavného reprezentanta súdnej moci. Z toho dôvodu chápal možnosť odvolania člena súdnej rady ako problematickú z hľadiska nezávislosti Súdnej rady. Rovnako ÚS SR rozhodol, že uzákonenia sudcovských previerok v zákone o zriadení Špeciálneho súdu a Úradu špeciálnej prokuratúry je porušenie nezávislosti Súdnej rady SR a je nesúladné s Ústavou SR. Tento prístup presadzujúci nezávislosť Súdnej rady SR sa však stretol s nesúhlasom. K rozhodnutiam pripojili odlišné stanovisko aj viacerí sudcovia ÚS SR. Kritika rozhodnutí rezonovala aj v odborných kruhoch, keďže Ústava nezávislosť Súdnej rade explicitne nepriznávala.
V právnom prostredí preto dlhodobo existoval pomerne nejasný stav, ktorý malo vyriešiť rozhodnutie pléna Ústavného súdu. V rozhodnutí PLz. ÚS 2/2018 Ústavný súd deklaroval, že: ''„je ústavne neudržateľný názor o nevyhnutnosti, aby súdna rada pre výkon jej Ústavou Slovenskej republiky zverených kompetencií musela nevyhnutne požívať ich ‚politickú‘ dôveru, resp. žeby jej členovia museli vo vzťahu k orgánu, ktorý ich kreoval, dodržiavať prísnu ‚politickú disciplínu‘.“'' Ústavný súd tak dospel k záveru, že člena Súdnej rady nemožno pre jej nezávislosť odvolať.
Tento záver však nekorešpondoval s úmyslom ústavodarcu. Situáciu sa preto snažila vyriešiť vláda Slovenskej republiky a Národná rada Slovenskej republiky. Novelou Ústavy SR č. 422/2020 z dielne vlády bola Súdna rada ústavnoprávne definovaná ako ústavný orgán sudcovskej legitimity. Ústava náročky nehovorila nehovorila o atribúte nezávislosti. Dôvodová správa k novele ústavy totiž nasledovne deklaruje úmysel ústavodarcu, ktorý novelu prijal: ''„definícia súdnej rady úmyselne s parametrom nezávislosti súdnej rady nepracuje a ústavodarca jej túto charakteristiku nepriznáva. Súdna rada nemusí a v istom zmysle vzhľadom na svoje zloženie a koncepciu kombinovania expertnej a politickej/hodnotovej legitimity jej členov, ani nemôže byť nezávislým orgánom – je v nej realizovaná justičná politika. Možno však hovoriť o jej istej autonómnosti.“'' Problém odvolateľnosti člena Súdnej rady navyše novela vyriešila ustanovením čl. 141a ods. 5 Ústavy, podľa ktorého možno členov Súdnej rady kedykoľvek odvolať.
Kritika súčasného stavu
Ani toto politické rozhodnutie nebolo prijaté bez výhrad. Koncepcia bola kritizovaná napríklad v stanovisku Konzultatívnej rady Európskych sudcov (CCJE), ktorá tvrdila, že úprava nie je v súlade so štandardmi CCJE a európskymi štandardmi nezávislosti súdnictva, keďže existuje možnosť vzniku tlaku politikov na rozhodovanie členov súdnej rady. Rada vydala stanovisko na základe žiadosti slovenského zástupcu v CCJE, Františka Moznera, ktorý bol nominovaný Súdnou radou SR. Voči stanovisku i žiadosti oň sa však vymedzil predseda Súdnej rady Ján Mazák, ktorý list vníma ako čisto „súkromnú iniciatívu“, keďže žiadosť bola podaná bez informovania súdnej rady. Žiadosť tiež mala obsahovať nepresné a sčasti skreslené fakty, ktoré Mazák v liste konkretizuje.
Vznik a vývoj Súdnej rady SR
Súdna rada ako inštitúcia zaznamenala významný vzostup koncom 20. storočia. V rámci Európskej únie bola na ústavnej úrovni zakotvená najprv vo Francúzsku, Grécku, Taliansku a v pyrenejských krajinách. Neskôr ju zriadilo napr. Bulharsko, Malta, Poľsko, Rumunsko či Slovinsko. Existuje aj v niektorých neeurópskych krajinách. Organizácia súdnych rád v týchto krajinách ale nie je jednotná a v mnohých znakoch je značne odlišná od postavenia Súdnej rady na Slovensku. Na Slovensku bola súdna rada zriadená tzv. veľkou novelou Ústavy z roku 2001 aj v súvislosti s pristúpením k Európskej únii. Dôvodová správa k zákonu a niektorí autori (napr. Ján Drgonec a Peter Brňák) zriadenie Súdnej rady označili ako podmienku vstupu krajiny do EÚ. V oficiálnych požiadavkách však táto podmienka nevystupuje, je možné, že šlo skôr o požiadavku neformálnu, čomu nasvedčuje i skutočnosť, že súdne rady neexistujú vo všetkých členských štátoch. Potreba reformy správy súdnictva na Slovensku bola zároveň potrebnou z hľadiska prechodu zo socialistického modelu, jedným z deklarovaných cieľov mala nezávislosť súdnictva. Ako jeden z možných modelov samosprávy súdnictva model súdnej rady označil aj Ústavný súd SR, ktorý zároveň povedal, že ide z hľadiska Európy len o jednu z možných variánt keďže: „rôznorodosť, čo sa týka správy súdnictva, zostáva charakteristickým znakom súčasnej Európy.“
Zriadenie Súdnej rady SR malo viacero nedostatkov. Orgán najmä nemal pevne stanovený charakter. Neistá bola najmä jej (ne)samostatnosť a ďalšou otázkou bolo aj zloženie Súdnej rady, a teda jej postavenie ako politického či odborného orgánu. Za riziko čisto odborného orgánu zloženého len zo sudcov bolo často označované riziko tzv. súdneho korporativizmu, za riziko politického charakteru vplyv politikov na súdnictvo. Otázky spojené s nedôsledným zriadením Súdnej rady musel následne opakovane ad hoc riešiť Ústavný súd svojimi rozhodnutiami a Národná rada SR svojimi novelami. Otázku zloženia Súdnej rady sa pokúsil vyriešiť zákonodarca zákonom č. 152/2017 Z. z., ktorým novelizoval ustanovenie § 3 zákona o Súdnej rade konštrukciou: „Národná rada, prezident a vláda ustanovia za člena Súdnej rady spravidla osobu, ktorá nie je sudcom“. Súdna rada na túto aktivitu odpovedala prostredníctvom predsedníčky Jany Bajánkovej podaním návrhu na ÚS SR na preskúmanie ústavnosti z dôvodu diskriminácie. Ústavný súd SR návrhu v rozhodnutí PL ÚS 6/2018-92 zo 17. marca 2021 nevyhovel a konanie zastavil. keďže napadnutý právny predpis medzitým riešila novela Ústavy 422/2020 Z z. (pozri aj kapitolu Charakter Súdnej rady)
Kompetencie Súdnej rady SR
Časť právomocí Súdnej rade prideľuje Ústava, časť osobitné zákony na základe blanketovej ústavnej normy.
Medzi právomoci Súdnej rady SR podľa Ústavy SR 460/1992 v znení neskorších právnych predpisov k stavu 29. 6. 2021 podľa čl. 141a ods. 6 písm ak patria úlohy:
Na plnenie svojich kompetencií prijíma Súdna rada stanoviská podľa čl. 141a ods. 6 písm. b), h) a i) na základe vlastného preverovania, ňou zaobstaraných alebo od štátnych orgánov získaných podkladov a vyjadrenia dotknutej osoby (čl. 141b Ústavy SR).
Do ďalšej pôsobnosti Súdnej rady SR podľa zákonov patria napr. právomoc prerokovať správy o čerpaní rozpočtových prostriedkov súdov, schvaľovať štatút Súdnej rady SR a rokovací poriadok súdnej rady, právomoc predkladať ministrovi spravodlivosti Slovenskej republiky podnety na prijatie VZPP upravujúcich organizáciu súdnictva, konanie pred súdmi a postavenie sudcov, právomoc voliť podpredsedu súdnej rady, koordinovať činnosť sudcovských rád, zaujímať stanoviská k návrhom VZPP upravujúcich organizáciu súdnictva, konanie pred súdmi a postavenie sudcov. Volí tiež určený počet členov rady Justičnej akadémie SR podľa osobitného predpisu, rozhoduje o dočasnom pozastavení výkonu funkcie sudcu, ak tak ustanovuje osobitný predpis, rozhoduje o vyslovení nesúhlasu s trestným stíhaním sudcu pre trestný čin ohýbania práva podľa § 326a Trestného zákona. Daný výpočet nie je úplný.
Členovia Súdnej rady
Charakter členov Súdnej rady definuje Ústava SR a zákon o Súdnej rade č. 185/2002 Z. z. Súdna rada má 18 členov. Na prijatie rozhodnutia je vždy potrebný súhlas aspoň 10 členov (nadpolovičná väčšina podľa čl. 141a ods. 7 Ústavy SR). Funkčné obdobie členov je 5 rokov (čl. 141a ods. 5 Ústavy SR). Deviati členovia musia byť sudcami a deviati nesudcami, požiadavkou pre zvyšných deväť členov je právnické vysokoškolské vzdelanie, bezúhonnosť a minimálne 15-ročná odborná prax (čl. 141a ods 3 Ústavy SR). Podrobnosti ustanovuje zákon.
O ich členstve v súdnej rade rozhodujú viaceré inštitúcie: