cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Senegambia
Prvé pokusy o zjednotenie Senegalu a Gambie sa uskutočnili už okolo roku 1700. Oblasti týchto dvoch štátov boli kolóniami Francúzska a Veľkej Británie (bolo to významné obchodné centrum medzi Európou a Severnou Amerikou a samozrejme miesto obchodu s otrokmi). V roku 1758 Veľká Británia obsadila všetky hlavné francúzske základne a vytvorila korunnú kolóniu – Senegambiu. V roku 1783 sa vďaka Versaillskej zmluve oblasť rozdelila na časť Gambie, ktorá bola pridelená Veľkej Británii a časť Senegalu Francúzsku. V roku 1960 získal Senegal od Francúzska nezávislosť a o päť rokov neskôr sa osamostanila aj Gambia. Od roku 1970 bol gambijským prezidentom Dawda Jawara. Jawara viedol štát pomerne stabilne, v čele štátu stál vyše 20 rokov.
V roku 1981 sa Kukoi Samba Sanyang pokúsil o prevrat (dvakrát neúspešne kandidoval na prezidenta). Keďže samotná Gambia armádu nemala, Jawara požiadal senegalské vojská o pomoc. Senegalská armáda rebela porazila. Následne Senegal a Gambia podpísali zmluvu o vzniku konfederácie, v čele ktorej stál senegalský prezident. Gambijský prezident bol viceprezidentom konfederácie. Každý štát mal vlastný parlament. Okrem senegalského a gambijského parlamentu existoval aj parlament konfederácie. V spoločnom zákonodarnom zbore mal Senegal dvojtretinovú väčšinu. Obe krajiny spojili ozbrojené sily, vytvorili menovú a hospodársku úniu. Po čase sa Gambíjci začali obávať, že by ich Senegal úplne pohltil, báli sa straty identity. Konfederácia vznikla na udržanie stability a bezpečnosti v regióne, neskôr strácala svoj primárny význam a rozpadla sa v roku 1989.
Palenque
Palenque (súdobý názov bol Lakamha' ) je významné mayská archeologická lokalita v blízkosti rovnomenného súčasného mesta v severovýchodnej časti mexického štátu Chiapas.
Charakteristika
Cez mesto tiekla riečka Otolum, ktorá bola vedená tunelom s prečnelkovou klenbou. Po oboch stranách riečky sú terasy s esplanádami a plošinami, na vrchole ktorých stoja chrámové pyramídy a paláce s manzardovitými strechami a nádhernými reliéfmi.
Hlavné štruktúry:
Dejiny
Väčšina dnešnej architektúry a ozdôb fasád podchádza až z obdobia medzi 600 a 800, čiže z tzv. stredného klasického obdobia. Dnešná podoba mesta vznikol počas vlády troch najvplyvnejších vládcov (veľkňazov, čiže kráľov a zároveň vládcov) Palenque. Bol to K'inich Hanab Pakal (vládol 615 – 683, roku 675 začal stavbu Chrámu nápisov) a jeho dvaja synovia Kan Balam (684 – 702) a K'an Hoy Kitam (702 – 711). Hanab Kanal a Kan Balam sú zodpovední za krásne stavby mesta. Túto „dynastiu“ prerušil roku 711 Tonina, ktorý zajal K'an Hoy Kitama. V roku 722 po Kr. dynastiu však obnovil K'inich Ahkal Mo'Nab (721 – 736) z vedľajšej línie kmeňa. Tento dal postaviť aj chrám 19.
Koncom klasického obdobia postavili okolo lokality terasovité opevnenia, zrejme aby mesto ochránili pred útočníkmi zo stredného pobrežia Mexického zálivu. Aj budovy prestavali akoby na účely blokády.
Posledný dátum z Palenque je rok 799.
Ruiny Palenque sú známe od 18. storočia, prvé výskumy robil Angličan J. Maudslay, ale až v 40-tych rokoch 20. stroročia sa začali intenzívnejšie vykopávky, ktoré trvajú dodnes. Neustále sa vyskytujú nové objavy, ako napríklad nedávno objavený trón v Chráme 19.
San Miguel de Allende
San Miguel de Allende je mexické mesto v centrálnej časti krajiny v štáte Guanajuato. Nachádza sa približne 270 km severozápadne od Ciudad de México v nadmorskej výške 1870 metrov nad morom. Tunajšie priaznivé podnebie, termálne, pramene a zachovalá architektúra sú jedným z dôvodov, prečo od 50. rokov 20. storočia je San Miguel turistickým strediskom. V roku 2010 tu žilo 69 811 obyvateľov.
Od roku 2008 je historické centrum zapísané na zozname Svetového dedičstva UNESCO.
Mesto bolo založené v roku 1542 pod názvom San Miguel el Grande. Prívlastok de Allende dostalo až v roku 1826 na počesť Ignacia Allendeho, jednej z významných osobností mexickej vojny za nezávislosť. V ranom koloniálnom období slúžilo mesto ako ochranný bod na jednej z najstarších kráľovských ciest, ktorá vychádzala zo Ciudad de México a viedla severným smerom do dnešného juhozápadu USA (tzv. Camino Real de Tierra Adentro). Mestská architektúra a urbanizmus unikátnym spôsobom spájajú vtedajšu európsku (španielsku), kreolskú a pôvodnú mezoamerickú kultúru a umenie v Novom Španielsku. Väčšina budov v historickom centre pochádza z obdobia baroka.
Rudolf Kučera (politológ)
Doc. PhDr. Rudolf Kučera, CSc. (* 10. apríl 1947, Praha† 15. január 2019, Praha) bol český politológ a vysokoškolský pedagóg.
Životopis
Vyštudoval filozofiu a dejiny a bol člen Česko-slovenskej akadémie vied. V roku 1978 bol kvôli svojej spoluúčasti na Charte 77 prepustený a potom pracoval jedenásť rokov ako stavebný robotník. V tejto dobe stál pri zrode českej sekcie Paneurópskej únie Čechy a Morava, ktorej bol predsedom. Bol zakladateľom a šéfredaktorom časopisu Střední Evropa, ktorý viedol až do roku 2019. V rokoch 1993 až 2003 pôsobil ako riaditeľ Inštitútu politologických štúdií na FSV UK v Prahe. Bol tiež poradcom pre obe české konzervatívne strany KDU-ČSL a US-DEU.
Spolupracoval so sudetonemeckým krajanským spolkom a bol zástancom požiadaviek na revíziu Benešových dekrétov. Kriticky hodnotil ideu vytvorenia národných štátov v strednej Európe, Versaileský mier i spôsob, akým po prvej svetovej vojne vzniklo Česko-Slovensko. Bol členom Vedeckej rady Nadácie Centra proti vyhánění.
Stéla
thumb|Egypstská stéla (múzeum [[Louvre)]] thumb|Stéla s reliéfom [[gladiátora a s doplňujúcim textom o jeho živote.]] Stéla v archeológii označuje viacero druhov podobných kamenných útvarov:
V starovekom Grécku je to náhrobný kameň tvaru stĺpika (štvrohranného alebo plochého) alebo dosky. Väčšinou stál v podstavci alebo bol osadený do zeme. Bol na ňom nápis alebo reliéf (spravidla s architektonicky ukončeným štítom), ktorý zobrazoval postavu nebohého v určitom životnom úkone. Stély sa používali od mykénskej doby (16. stor. pred Kr.) až do obdobia rímskeho cisárstva.
V mayskej civilizácii je to kamenný stĺp alebo stojaca kamenná doska osadená do zeme. Mayovia stélu nazývali lakam tuun (veľký kameň) a stavala sa väčšinou pri príležitosti nejakého výročia. Stély sú spravidla pomaľované a obtesané na všetkých stranách a obsahujú najmä nápisy a obrazy informujúce o činoch a životných údajoch vládcov.
V starovekom Egypte je stéla architektonický prvok v tvare nepravých dverí na východnej stene monumentálneho náhrobku.
Rhinoceros
Rhinoceros môže byť:
Bledavka Boucheova
Bledavka Boucheova (Ornithogalum boucheanum (Kunth) Aschers., syn.: Honorius boucheanus (Kunth) Holub) je jednoklíčnolistová rastlina z čeľade hyacintovité (Hyacinthaceae).
Vzhľad
Bledavka Boucheova je asi 20 vysoká trvalka s vajcovitou podzemnou cibuľou s priemerom.
Listy vyrastajú tesne nad zemou do tvaru ružice. Obyčajne z jednej cibuľky vyrastajú 34 listy. Čepele listov majú viditeľné žilky, sú úzke a sviežozelené.
Nápadné kvety rastú v súkvetiach, ktoré obsahujú 1020 kvetov. Kvety majú bielo-zelenkasto-sivú farbu, 6 okvetných lístkov a sú 15 veľké. Tyčiniek je 6. Kvitne v apríli a máji.
Plodom bledavky je tobolka.
Rozšírenie
Bledavka Boucheova je rozšírená prevažne v juhovýchodnej Európe s miernym presahom do južnej časti strednej Európy. Na východe zasahuje do západnej Ázie a Anatólie.
Na Slovensku je pomerne bežná napríklad v lužnom lese v okolí Bielej vody pri Ivanke pri Dunaji.
Lipnutie
Lipnutie je vinutie sa niečomu, húževnaté pridŕžanie sa, túženie po niečom, niekom, napríklad lipnutie na slovách, na tradícii, na starých vzoroch.
Kríza rozumu
Kríza rozumu je prílišné spoliehanie sa na techniku, ovládanie prírody, úplnú poznateľnosť sveta i človeka jednoduchým rozumom vôbec.
Augustín Fischer-Colbrie
Augustín Fischer-Colbrie, narodený ako Augustín Július Karol Fischer, (* 16. október 1863, Želiezovce – † 17. máj 1925 Košice) bol rímskokatolícky duchovný a košický biskup.
Životopis
Gymnaziálne štúdia absolvoval v Kremse, Bratislave a Ostrihome. Teológiu vyštudoval s vynikajúcim prospechom na viedenskom Pázmaneu. Za kňaza bol vysvätený 20. marca 1886 a 25. júna toho istého roku získal titul doktora teológie. Pôsobil ako kaplán v Budapešti a v rokoch 1889 – 1890 ako arcibiskupský tajomník v Ostrihome. Od roku 1890 bol rektorom na viedenskom Augustíneu, od roku 1899 bol profesorom dogmatiky na viedenskej univerzite a v rokoch 1902 – 1904 bol rektorom viedenského Pázmanea. Od roku 1892 bol poverený vyučovaním náboženstva arcikňažnej Alžbety, dcéry následníka trónu Rudolfa.
27. decembra 1904 bol menovaný za titulárneho biskupa dometiopoliského a košického pomocného biskupa – koadjútora s právom nástupníctva. Biskupskú vysviacku prijal z rúk viedenského apoštolského nuncia Gennara di Belmonte 12. marca 1905. 1. februára 1906 bol menovaný za apoštolského administrátora košickej diecézy a po úmrtí Žigmunda Bubiča (Bubics) 22. mája 1907 sa stal košickým biskupom.
Po vzniku Česko-Slovenska v roku 1918 bol jediným biskupom na Slovensku, ktorý nebol vypovedaný mimo republiku. Pre 49 farností, ktoré sa podľa Trianonskej mierovej zmluvy stali súčasťou Maďarska zriadil samostatný vikariát so sídlom v Novom Meste pod Šiatrom (Sátoraljaújhely).
Zomrel v Košiciach 17. mája 1925. Pochovaný bol v krypte košického dómu.
Lipnica (rod rastlín)
Lipnica je rod z čeľade lipnicovitých.
Kvety sú v kláskoch, ktoré tvoria metlinu. Klásky sú zboku stlačené, spravidla mnohokveté (najčastejšie 2-10 kvetov). Na báze klásku sú 2 plevy, plevice sú spravidla bez ostín. Na chrbáte plevice býva pri báze chumáčik vlnatých mäkkých chlpov. Plodom je obilka, ktorá je elipsoidná a obschnutá. Na svete sa vyskytuje asi 500 druhov, hlavne v miernom pásme oboch hemisfér.
Druhy
Existuje asi 500 druhov, z toho na Slovensku tieto:
Laurent Naouri
Laurent Naouri (* 23. máj 1964, Paríž) je francúzsky operný basbarytonista.
Vzdelanie
Než sa Naouri v roku 1986 rozhodol pre profesionálnu kariéru operného speváka, navštevoval Univerzitu v Lyone (École Centrale de Lyon), so zameraním na inžinierstvo. Po tomto rozhodnutí pokračoval vo vzdelávaní na Guildhallovej škole hudby a divadla (Guildhall School of Music and Drama) v Londýne.
Hudobná kariéra
Jeho profesionálna operná kariéra vo Francúzku začína v roku 1992 predstavením titulnej úlohy z opery Krištof Kolumbus od francúzskeho skladateľa Dariusa Milhauda, uvedeného v The Imperial Theatre v Compiengy. Je úspešný a jeho repertoár čoskoro zahŕňa širokú škálu od Claudio Monteverdi Monteverdiho po moderných skladateľov pod vedením dirigentov ako Maurizio Benini, William Christie, René Jacobs, Marc Minkowski a Kent Nagano.
Naouri debutoval v Opere Garnier v úlohe Thésea v Rameauovej opere Hyppolytus a Aricia. Nasleduje rola Eugen Onegin hraná v Opere de Nancy, stvárnenie Grófa des Grieux z Massenertovej opery Manon uvedenej v Opere Bastille a Figaro vo Figarovej svadbe. Jeho repertoár obohacujú ďalšie úlohy, vrátane niekoľkých z obdobia baroka, napríklad Rameauvej Platée (Platée), Dvorní Indovia, alebo Händelova Alcina.
V Anglicku sa objavil v Royal Opera House v roku 2006 v úlohe toreadora Escamilla v Bizetovej Carmen, v Spojených štátoch v Santa Fe Opera v tej istej úlohe.
Laurent Naouri účinkuje často v recitáloch, predstaveniach a vystúpeniach v zahraničí. Jeho nahrávky siahajú od Lullyho a Rameaua cez Offenbacha k Francisca Poulenca.
17. februára 2012 mal debut v Metropolitnej opere v New Yorku, kde sa predstavil ako americký konzul v Nagasaki Sharpless, v opere Madama Butterfly od Pucciniho, celkovo v štyroch predstaveniach.
Súkromný život
Laurent je synom známeho pediatra Alda Naouriho a bratom spisovateľky Agnès Desarthe. Je ženatý so sopranistkou Natalie Dessay a majú dve deti. S manželkou spoločne vystupovali v rôznych operách a recitáloch, napríklad: Orfeus v podsvetí (Orphee aux Enfers) alebo Pelléas a Melisanda.
Gribov
Gribov je obec na Slovensku v okrese Stropkov.
Edifício Itália
náhľad|Edifício Itália Edifício Itália (Circolo Italiano) je mrakodrap v São Paulo v Brazílii. Výstavba budovy prebiehala v rokoch 1960 - 1965.
Dosahuje výšku 165 m, má 46 poschodí. Architekt budovy bol Franz Heep. Táto administratívna budova poskytuje priestor s rozlohou 52 000 m2.
Loubaut
Loubaut je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Ariège, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 33 obyvateľov (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
SIG 33
Vznik a vývoj
Bojové nasadenie pechoty nemeckej armády na začiatku vojny naznačovalo, že okrem koňmi a automobilmi ťahaných húfnic je veľmi účelnou zbraňou použitie samohybných húfnic, ktoré by mohli postupovať s pechotou v prvej línii. Toto bolo zvlášť potrebné v motorizovaných divíziách. Padlo preto rozhodnutie modifikovať pre tieto účely niektorý z tankových podvozkov.
Podobným spôsobom boli modifikované podvozky tankov PzKpfw 38(t). Tieto stroje boli známe ako 15-cm sIG 33 (Sf) auf PzKpfw 38(t) Bison. Stroje s inak riešenou nástavbou boli označované ako Grille. Medzi februárom a aprílom 1943 bolo vyrobených 90 kusov. Rovnako bola korba sIG 33 inštalovaná aj na podvozky tanku PzKpfw III. Celkovo bolo vyrobených 370 kusov.
Nasadenie
Stroje sIG 33 na podvozku tanku PzKpfw I boli nasadené pri útoku na Francúzsko a neskôr do roku 1943 operovali na východnom fronte.
sIG 33 na podvozku PzKpfw II boli transportované do severnej Afriky, kde na začiatku roku 1942 sformovali schwere Infanteriegeschütz-Kompanie (mot.) Rotu ťažkých samohybných húfnic. Najprv boli vyslané k Schützen-Regiment 155 a neskôr boli premiestnené k Schützen-Regiment 200; obidve boli časťou 90. leichte Afrika-Division. Obidve skupiny bojovali až do porážky mocností Osi v Tunise v roku 1943.
Stroje na podvozku československých tankov Panzerkampfwagen 38(t) boli nasadené hlavne na východnom fronte, ale v radoch 2. pancierovej divízie sa účastnili aj bojov v Normandii.
Lacadée
Lacadée je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Pyrénées-Atlantiques, v regióne Akvitánsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Vrčeň
Vrčeň je obec v Česku v okrese Plzeň-juh v Plzenskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 330 obyvateľov, z toho 167 mužov a 163 žien, pričom priemerný vek v obci bol 39,5 roka (muži 37,6 roka, ženy 41,5 roka).
Berniniho baldachýn
right|thumb|230px|Berniniho baldachýn stojí na mieste križovania sa lodí [[Bazilika svätého Petra|svätopeterskej baziliky]] Berniniho baldachýn je názov sochárskeho diela talianskeho barokového umelca Gian Lorenza Berniniho pochádzajúce z rokov 1624 – 1633. Je to jedna z najznámejších a religiózne najvýznamnejších pamiatok Baziliky svätého Petra vo Vatikáne.
Vznik diela
Zadávateľom diela bol pápež Urban VIII., ktorý chcel týmto dielom dodať honosný a nanajvýš dôstojný vzhľad miestu nad hrobom prvého Kristovho apoštola svätého Petra. Bernini prijal poverenie s veľkou radosťou.
Prípravné práce spočívali v kopaní základov pre štyri mramorové podstavce gigantických stĺpov. Najväčším problémom pri tvorbe diela sa ukázal nedostatok materiálu - bronzu. Preto Urban VIII. nariadil strhnúť bronzové obloženie antického Panteónu dovtedy stojace v takmer pôvodnej podobe. Čin sa stretol s veľkou nevôľou Rimanov prirovnávajúcich pápeža k barbarom.
Stĺpy Bernini dokončil v apríli roku 1626. Každý z nich vážil 28 000 libier (okolo štrnásť ton) a dosahoval výšku dvadsaťdeväť metrov. Zakončenie diela najprv umelec predstavil ako malý model. V apríli 1628 bola jeho podoba schválená.
Vladimír Clementis
JUDr. Vladimír Clementis (pseudonymy Peter Hron, Ján Krokavec, V. Podtisovský, V. Sopko a i.) (* 20. september 1902, Tisovec – † 3. december 1952, Praha) bol slovenský politik, právnik, spisovateľ a prekladateľ.
Berniniho baldachýn
Vznik diela
Celkove si tvorba baldachýnu vyžiadala deväť rokov (od pápežovho poverenia v roku 1624 po dokončenie vrchnej časti v roku 1633). Na realizácii sa podieľala Berniniho umelecká dielňa: okrem umelcovho otca a brata v nej pracovali jeho žiaci ako i iní sochári (medzi nimi napr. aj François Duquesnoy, autor sochy sv. Ondreja vo výklenku hlavnej lode baziliky).
Vladimír Clementis
Život
Pochádzal z druhého manželstva skalického rodáka Ľudovíta Clementisa. Rodina Clementisovcov bola uhorská šľachtická rodina, ktorá získala armáles v roku 1651. Jeho otec bol učiteľ na evanjelickej škole, ktorú ako jedinú slovenskú školu v Tisovci, neskôr navštevoval aj syn Vladimír. Clementisov starý otec Václav Vraný pochádzal z českej evanjelickej rodiny z okolia Kolína, prišiel študovať na evanjelické gymnázium do Veľkej Revúcej a zostal na Slovensku ako učiteľ medzi spišskými Nemcami. V dôsledku Apponyiovského školského zákona ako masarykovec prejavujúci nedostatočné vlastenectvo bol zbavený miesta evanjelického učiteľa vo Vrbici a pôsobil ako kustód v Národnom múzeu v Turčianskom Svätom Martine. Rodina bola známa svojou pročeskou, slovanofilskou a protimaďarskou orientáciou.
'' Ako chlapec som z rôznych narážok a nedopovedaných viet vyciťoval, že v rodine Vraných je akési tabu, neznáma osoba, ktorej meno nikto nevyslovoval a v prítomnosti starého otecka sa mu zďaleka vyhýbal. Pozdejšie som sa dozvedel, že touto prekliatou osobou rodiny je mamin brat Milo(?), ktorý žil v Budapešti, bol verejným notárom, odrodil sa. Tým prestal pre starého otecka existovať.''
Berniniho baldachýn
Popis diela
Štyri mohutné bronzové stĺpy spočívajú na mramorových podstavcoch. Ich umelecké stvárnenie symbolicky odkazuje na podobné stĺpy - Boaz a Jachin - tvoriace súčasť niekdajšieho jeruzalemského chrámu. Podstavce sú zdobené ôsmimi erbami Urbana VIII. s „barberiniovskými“ včelami.
Vladimír Clementis
Štúdium na skalickom gymnáziu
náhľad Na jeseň r. 1913 Clementis odišiel študovať do rodiska svojho otca – Uhorskej Skalice na miestne osemročné gymnázium, jedno z najstarších školských ústavov na západnom Slovensku. Gymnázium viedlo svojich študentov k úcte k tradíciám školy a k uhorskému vlastenectvu. Maďarizačné snahy učiteľov zanechali v mladom Clementisovi trvalé stopy, na tieto časy spomínal ako na "roky strávené v nenávidenom ovzduší maďarskej strednej školy". Inak dobrý študent Clementis mal jedinú trojku na vysvedčení opakovane práve z jazyka maďarského.
Berniniho baldachýn
Popis diela
Po stĺpoch, charakteristických svojím skrúteným tvarom, sa plazia popínavé rastliny, medzi ktorými sa vznášajú drobné ľudské postavy. Hlavice stĺpov nesú ťažkú štukovanú drapériu so strapcami. Vrcholu baldachýnu dominujú štyria anjeli s roztiahnutými krídlami, zdanlivo dvíhajúci celé monumentálne dielo do výšky. Dielo zakončuje pozlátená guľa s krížom, v ktorom baldachýn dosahuje výšku tridsaťjeden metrov.
Vladimír Clementis
Vznik ČSR
náhľad|Clementis v [[Pohorelá|Pohorelej, kde mal ako advokát mnohých chudobných klientov]] Vznik Československej republiky zastihol Clementisa v šiestej triede gymnázia, ktoré bolo vzápätí premenované na Masarykovo štátne reálne gymnázium. Na miesto vyhnaných maďarských profesorov nastúpili českí, čo malo kladný vplyv na Clementisov prospech (jedinú dvojku v septime mal z matematiky). Ešte než gymnázium ukončil, mu spolužiak požičal niekoľko českých prekladov populárnej marxistickej literatúry, ktoré Clementisa nadchli a predurčili celú jeho ďalšiu politickú dráhu.
Berniniho baldachýn
Popis diela
Pôvodný Berniniho plán počítal s iným zakončením diela. Vo Vatikánskej knižnici uchovávajú dokument, podľa ktorého mala byť na vrchole baldachýnu umiestnená socha zmŕtvychvstalého Ježiša, držiaca v ruke vejúcu zástavu.
Vladimír Clementis
Vstup do Komunistickej strany, vydávanie časopisu DAV
náhľad|Vladimír Clementis a [[Laco Novomeský|Ladislav Novomeský]] náhľad Už počas štúdií na Právnickej fakulte Karlovej univerzity v Prahe sa angažoval v socialistickom hnutí akademickej mládeže. V roku 1922 založili títo ľavicoví intelektuáli združenie slovenských socialistických študentov, v ktorom sa venovali štúdiu marxistickej filozofie a ruského umenia. V roku 1924 vstúpil do Komunistickej strany Česko-Slovenska (KSČ).
Veľká časť európskej kultúrnej elity (napríklad Feuchtwanger, Rolland, Shaw a iní) v tom čase podľahla mámeniu komunizmu. Tak to bolo aj u Clementisa, ktorý si Sovietsky zväz a život v ňom idealizoval. Nadšenie mu vydržalo aj v roku 1938, keď KSČ prešla do ilegality a Clementis odišiel do Francúzska.
Pôsobenie vo Francúzsku a Spojenom kráľovstve
náhľad|Pomník Dr. Vladimírovi Clementisovi v Tisovci V marci 1939 emigroval cez Poľsko a Sovietsky zväz z rozhodnutia strany do Paríža. Odtiaľ mal odísť do Severnej Ameriky a rozvíjať činnosť pre KSČ medzi krajanmi v USA a Kanade.
V čase neočakávaného uzavretia paktu Molotov-Ribbentropp v auguste 1939 bol Clementis ešte v Paríži a na straníckej pôde v prítomnosti Viliama Širokého, Bruna Köhlera a Jana Švermu kritizoval tento sovietsko-nemecký pakt. Ako zdôrazňuje Marián Gešper, neurobil to však verejne: ''Ak odhliadneme od neskorších vyfabulovaných historiek, podľa svedkov mal Clementis v Moskve po vojne so J. V. Stalinom rozhovor na túto tému. Stalin, ako chladnokrvný pragmatik, zobral vec ako vedľajšiu a uzavretú samotnými výsledkami Druhej svetovej vojny. Skôr sa zdalo, že Stalin ako by mimochodom naznačil, že skutočných nepriateľov má Clementis zo strany „súdruhov z Prahy.“ '' V skutočnosti mal neskôr na Clementisovom odsúdení najväčší podiel práve Viliam Široký, ktorý ho napokon aj vystriedal na poste a usiloval o jeho vylúčenie zo strany, keď neverejne kritizoval pakt Molotov-Ribbentropp, čo uvádzajú viacerí autori.
V októbri 1939 sa spolupodieľal na vydaní memoranda slovenských politikov (Milan Hodža, Štefan Osuský, Ján Paulíny-Tóth), ktoré požadovalo obnovenie Česko-Slovenska, ale aj zrovnoprávnenie Slovenska v budúcom štáte.
Po nemeckom útoku na Poľsko sa Francúzsko od 3. septembra 1939 nachádzalo vo vojnovom stave s Nemeckom a internovalo komunistických exulantov v zajateckých táboroch. Clementis bol zatknutý 11. októbra 1939. V tejto situácii v novembri 1939 opätovne kritizoval sovietske vedenie v súvislosti so sovietskym útokom na Fínsko (pozri Zimná vojna). V januári 1940 Clementis, aby sa dostal z tábora, vstúpil do novovzniknutých česko-slovenských jednotiek vo Francúzsku. Vtedajšie vedenie KSČ v Moskve to v čase platnosti sovietsko-nemeckého paktu vyhodnotilo ako zradu. Komunistická bunka v Paríži posiela v apríli 1940 do Moskvy telegram :
"Clementis vystúpil proti sovietsko-nemeckému paktu. Bol proti Sov. zväzu v otázke Fínska. Je prívržencom vojny anglo-francúzskeho imperializmu proti Nemecku. Presadzuje podriadenie našej strany Benešovi. Bol pre svoje nepriateľské stanovisko prepustený z väzenia vo Francúzsku. Pracuje teraz spolu s Hodžom a Osuským. Vylúčili sme ho zo strany."
O mesiac neskôr nasledovalo Ďurišovo osobné posolstvo :
"Ústredie aj ja sme tiež toho názoru, že Clementis sa musí medzi členmi strany použiť ako príklad zrady v ťažkej chvíli."
Spolu so svojou jednotkou sa prepravil do Spojeného kráľovstva s manželkou Lídou. Po príchode ho internovali, no na intervenciu česko-slovenskej exilovej vlády ho potom prepustili.
Ladislav Feierabend o tomto období vo svojich pamätiach píše :
"Reorganizace naší zahraniční armády v Cholmondeley Parku u Chesteru nebyla snadná... Disciplína a morálka utrpěly.... Sebevědomost důstojníků a jejich autorita byli otřeseny, troufalost rozkladných živlů vzrůstala. Nerad na tu dobu vzpomínám. Takzvaní 'španěláci', kteří se vstupem do československé armády vysvobodili z internačních táborů ve Francii, vedeni několika skrytými i otevřenými komunisty - jedním z nich byl Vlado Clementis - zahájili mezi vojáky nebezpečnou kampaň. Vydali hesla, že válka je ztracena, dřívě či později i Anglie bude kapitulovat, že je to konec konců jenom imperialistická válka a že je nutno armádu rozpustit a žádat prostřednictvímn Sovětů, kteří mají s Hitlerem smlouvu, generální pardon a zajištění beztrestného návratu domů"
V rokoch 1941 až 1945 pôsobil v londýnskom rozhlasovom vysielaní pre Česko-Slovensko ako žurnalista a hlásateľ pod pseudonymom Peter Hron.
Pôsobenie v Česko-Slovensku po r. 1945
náhľad|Clementis s Jánom Masarykom náhľad|Matej Andráš (tretí zľava) pri podpise čs.-poľskej zmluvy o priateľstve a vzájomnej pomoci vo Varšave 10. marca 1947, sediaci zľava Jan Masaryk, Klement Gottwald a Józef Cyrankiewicz náhľad|Minister [[Jan Masaryk a štátny tajomník Vladimir Clementis na slávnostnom obede]] V roku 1945 bol opäť prijatý do KSČ. Na IX. zjazde KSČ v roku 1949 bol zvolený za člena Ústredného výboru (ÚV) strany. Zostal ním do roku 1951. V apríli 1945 sa stal štátnym tajomníkom na ministerstve zahraničných vecí. Ministrom zahraničia bol Jan Masaryk. Na základe dohody podpísanej 27. februára 1946 sa mala uskutočňovať výmena obyvateľstva medzi Česko-Slovenskom a Maďarskom. Maďarsko dohodu od začiatku hodnotilo ako vynútenú, krajne nevýhodnú a vyhýbalo sa jej realizácii. Slováci v Maďarsku prihlásení na výmenu čelili rôznym formám nátlaku a tak sa do 27. mája 1947 prihlásilo len 90 090 Slovákov. Clementis bol zástanca tejto dohody a Slováci v Maďarsku ho vnímali ako "záchrancu", ktorý im umožnil "repatriáciu". V tejto situácii pricestoval do Prahy Mihály Károlyi, bývalý prezident Maďarska, v tej dobe 68 ročný veľvyslanec Maďarska vo Francúzsku, pretože Maďarsko sa snažilo minimalizovať počty repatriovaných (dohoda bola recipročná). O návšteve Masaryka a Clementisa dva týždne pred Masarykovým tragickým úmrtím píše vo svojich pamätiach takto:
„Najhoršie je to", hovoril mi s povzdychom, „že neviem hrať na klavíri.., a pravdepodobne už nikdy ani nebudem vedieť."
Clementis, štátny tajomník ministerstva, náš rozhovor, napriek tomu, že ho nikto nezavolal, niekoľkokrát prerušil svojím príchodom. Masaryka prítomnosť Clementisa viditeľne znervózňovala a mal som ten dojem, že sa ho bojí. Keď vstúpil do miestnosti, pozeral sa na neho ustarostene a inak ako mal vo zvyku, hovoril s ním s oficiálnou uhladenou eleganciou. Dobre som vedel, že Clementis má pevné, nemenné názory na maďarskú otázku, že ho zbytočne budem presviedčať. Jedine od výnimočnej autority Masaryka a jeho evidentného vplyvu som dúfal, že sa mi podarí dosiahnuť riešenie otázky. „Som pod kontrolou tohto človeka", povedal mi Masaryk, keď Clementis opustil miestnosť.'
Clementis a maďarská otázka
náhľad|Pamätná tabuľa venovaná akcii Mať volá Od marca 1948 do marca 1950 bol Clementis ministrom rezortu zahraničných vecí. V tom čase priamo riadil „repatriácie“ Slovákov z Maďarska aj maďarského obyvateľstva zo Slovenska.
Daniel Okáli v Roľníckych novinách na zač. 70-tych rokov v článku venovanom jeho priateľovi Clementisovi spomínal, ako po podpise zmluvy o výmene obyvateľstva v maďarskom parlamente ich (Okáliho a Clementisa) prvá cesta smerovala do Tisovca, ku Clementisovmu otcovi, kde Clementis víťazoslávne referoval "starému panslávovi" (Okáliho výraz) ako sa podarilo ponížiť maďarského leva v jeho vlastnom brlohu.
Zbrane pre Izrael
Po zmene politiky Sovietskeho zväzu voči Izraelu však Česko-Slovensko začalo naopak podporovať a vyzbrojovať Egypt, a Izrael sa tak stal až do Nežnej revolúcie v roku 1989 nepriateľskou krajinou.
Clementis a všeslovanská vzájomnosť
náhľad|Vladimír Clementis a [[Ján Nálepka (druhý zľava) v Komornej Lhotke na stretnutí mladých učiteľov]] Ako uvádza Marián Gešper, ''Vlado Clementis spolu s Lacom Novomeským boli súčasne aj propagátori slovanského poňatia socializmu a celkovo slovanskej myšlienky, aj keď v rúšku vtedajšej ideológie budovania socializmu. Napomáhali tomu aj vynikajúce vzťahy s Juhosláviou Josipa Broza Tita. Zároveň slovanská myšlienka zažila krátku, ale intenzívnu renesanciu po r. 1945, čo sa prejavilo aj v textov ústavných dokumentov republiky. Na tieto jeho odvážne a nekompromisné postoje nezabudli nielen maďarskí komunisti, ale ani tí českí, presnejšie pražskí centralisti. ''
V podobnom duchu píše aj kulturológ Lukáš Perný: ''Politická a vojenská spolupráca Slovanov, ktorá sa dostala do popredia v Druhej svetovej vojne, ovplyvňovala aj povojnový kultúrny život na Slovensku. Clementis písal po rusky o slovenskej literatúre a napísal niekoľko pro-slovansky ladených kníh ako Slováci a Slovanstvo či Slovanstvo kedysi a teraz. Bývali davisti videli vo vízii povojnovej všeslovanskej spolupráce oživenie myšlienok Všeslávia a Herderovho proroctva o víťazstve Slovanov.''
Návšteva USA v r. 1949 a správy o pripravovanom zatknutí
thumb|Úmrtný list. V septembri 1949 cestoval loďou do USA, kde sa ako vedúci čsl. delegácie zúčastnil na Valnom zhromaždení OSN. V tom čase bol už niekoľko mesiacov vo vyšetrovacej väzbe maďarský minister zahraničných vecí László Rajk a v New-Yorku sa Clementis dozvedel o zatýkaní, ktoré začalo v Prahe a to aj na jeho ministerstve. C. L. Sulzberger v New York Times z 23. októbra 1949 uverejnil článok o nebezpečenstve, ktoré Clementisovi po návrate domov hrozí. V podobnom zmysle referoval aj Le Monde 27. októbra.
"Jedného dňa som dostal korešpondenčný lístok v obálke od nemeckého utečenca Ericha Juhna. Žiadal ma, aby som naliehal na Vlada, aby sa nevracal domov. Takýchto odkazov bolo vtedy mnoho... Pozval som Vlada raz predpoludním na prechádzku. Išli sme Central Parkom, kde sa hrali deti a z času na čas prešiel skutočne netečný nepodozrivý chodec. Každého sme si prehliadli. Dal som Vladovi Juhnov lístok. Prečítal si ho. Mlčal. Potom povedal, že je to poplašený novinár. Že sú to nezmysly. Lístok sme nad kovovým košom na odpadky spálili. "
Keď mu žena z Prahy v liste zo 14. októbra písala:
"Aj tu sme počuli plno klepov a šíriteľom nekľudu je ten pojašený Theo (Theo H. Florin, Clementisov tajomník), potrebuje usmerniť a Vilo (Široký) to s ním vie dobre."
Clementis sa rozhodol zavolať Gottwaldovi a aj vzhľadom na Sulzbergerov článok mu navrhol, aby za ním pricestovala jeho žena Lída Clementisová, na dôkaz, že ju nedržia, ako rukojemníčku. Gottwald súhlasil: Áno, najlepšia odpoveď, keď pošleme tvoju paniu za tebou... Clementis písal 23. októbra žene: ''...keď som ti dnes do telefónu povedal, či by si nechcela priletieť, tak to nebola rečnícka, ale vážne mienená otázka... Súčasne píšem aj Vilovi (Širokému) a uvádzam mu súkromné i nesúkromné dôvody pre svoje rozhodnutie. Uváž, rozhodni sa a podľa toho prehovor s Vilom.'' Pre "zábavu" jej priložil aj Sulzbergerov článok.
Okolnosti pred zatknutím a obvinením
náhľad|Štátny tajomník Vladimír Clementis v [[Matica slovenská|Matici slovenskej v roku 1946]] Marián Gešper pripomína, že v jeseni 1949 bol v  Maďarsku obžalovaný a  popravený minister zahraničných vecí László Rajk a  jeho spolupracovníci, pričom sa to dialo z  iniciatívy predsedu Maďarskej strany pracujúcich Mátyása Rákosiho. V tom čase sa v Československu začali výpady voči tzv. zrade vo vnútri strany od domnelého titoizmu, sionizmu a napokon slovenského buržoázneho nacionalizmu. Maďarskí komunisti rozdúchavali sovietsku paranoju, ale aj v Prahe (u  Viliama Širokého) a upriamovali pozornosť na údajných šesťdesiat slovenských nacionalistov v Komunistickej strane Slovenska, ktorí mali prenasledovať maďarskej menšinu v Československu. Vynorila sa aj nedávna história podpory československých politikov pri vzniku štátu Izrael a  ich následné onálepkovanie „sionizmom“. Paranoju živil aj náhly rozkol medzi Juhosláviou a Sovietskym zväzom. Nebolo teda prekvapujúce, že sa nezabudlo ani na Clementisa a  jeho aktivity ako ministra zahraničných vecí i  na jeho uzemnenie maďarských komunistov v slovenskej otázke. Ako Slovák bol obvinený z  buržoázneho nacionalizmu, teda vlastne zo slovenského vlastenectva.
Súdny proces a poprava
Citát zo záverečnej reči prokurátora Josefa Urválka 26. novembra 1952 Podľa údajnej správy CIA : "„Napriek tomu, že Zápotocký ho nikdy nemal rád, neskôr bol proti zatknutiu a navrhol pustiť ho na slobodu s tým, že by obsadil dajaký málo významný post bez možnosti vyvíjať politickú činnosť,“ uviedla CIA s tým, že najprv tento názor zastával aj prezident Gottwald. Neskôr podľa pokynov z Moskvy sa Gottwald a Zápotocký museli vzdať svojej predstavy a súhlasiť so zatknutím Clementisa,“ keďže na likvidácii Clementisa záležalo Josifovi Stalinovi, čo poukazuje na Clementisom podporované vyzbrojovanie Izrael a, ktoré podľa Stalina malo skončiť pripojením Izraela do Východného bloku, čo sa nestalo."V roku 1963 Clementisa rehabilitovali. "„Clementis vyčnieval z komunistického priemeru, bol nekonformný, veľmi skoro odmietol predstavu jednotného československého národa. Avšak minimálne tým, aké pozície v strane a v spoločnosti zastával, sa stal spoluzodpovedným za zavedenie komunistickej diktatúry. Jeho tragický osud na tom nič nemení.“ (Tomáš GÁLIS, Týždeň)"
Tvorba
Clementis nebol spisovateľom vo všeobecne rozšírenom zmysle slova, pretože nepísal poéziu ani prózu. Bol redaktorom časopisu DAV, autorom viacerých reportáží o sociálnych konfliktoch na Slovensku, kritických poznámok a príspevkov, ktoré uverejňoval aj v iných časopisoch (Tvorba, Slovenské zvesti).
Pocta
náhľad|Tabuľa s označením Námestia Dr. Vladimíra Clementisa v [[Tisovec (okres Rimavská Sobota)|Tisovci]] náhľad|Dom Vladimíra Clementisa v Tisovci
Vo filme
Z roku 1948 možno Clementisa vidieť v krátkych reportážach Pathé. V roku 1968 o Clementisovi vyšla krátka reportáž v Československej televízii. V roku 1989 bol Vladimír Clementis vo filmovej podobe hercom Štefanom Halásom stvárnený v seriály Roky prelomu. V roku 1997 bol o Clementisovi nahraný dokumentárny film v rámci cyklu Historická panoráma.
V roku 2011 vyšla o Clementisovi kniha Ľuboša Juríka Smrť ministra, ktorá bola následne sfilmovaná režisérom Miroslavom Košickým. Vladimíra Clementisa hral Ján Kroner ml..
Pamiatky
Vladimír Clementis má v Bratislave umiestnenú pamätnú tabuľu pri príležitosti jeho rokovania s Džaváharlálom Néhrú a jeho dcérou Indirou Gándhiovou na Hviezdoslavovom námestí v Bratislave. V Tisovci má umiestnenú bustu a pamätnú tabuľu na rodnom dome.
Konferencie a výročia
Inštitút ASA v spolupráci s mestom Tisovec, ako aj ďalšími spoluorganizátormi, Seniormi slovenskej diplomacie, Gymnáziom F. V. Sasinka v Skalici a Klubu Nového slova pripravil pri príležitosti 110. výročia spomienkovú konferenciu Vlastenec a Európan Vladimír Clementis, ktorá sa konala 20. septembra 2012 pod záštitou vtedajšieho podpredsedu vlády a ministra zahraničných vecí SR Miroslava Lajčáka. Zúčastnili sa jej vedci, politici, spisovatelia ako Jozef Špaček, František Škvrnda, Ľuboš Jurík, Elena Londáková, Peter Kopecký, Martin Krno, Jozef Lysý, Peter Mináč, Peter Lizák a ďalší. Z konferencia vznikol zborník. náhľad|Plagát k vedeckej konferencii Mináč 100 l Clementis 120 náhľad|Konferencia venovaná Mináčovi a Clementisovi pri príležitosti ich okrúhlych výročí Pri príležitosti 120. výročia narodenia Vladimíra Clementisa usporiadalo mesto Tisovec v spolupráci s Maticou slovenskou podujatie venované dielu Vladimíra Clementisa spojené s výstavou o živote a diele Clementisa, ktorú v minulosti pripravil Drahoslav Máchala. Vladimíra Clementisa si Matica slovenská pripomenula tiež štúdiami, vedecko-populárnymi článkami a vedeckou konferenciou 100 VLADIMÍR MINÁČ, 120 VLADIMÍR CLEMENTIS. V Rimavskej Sobota je na rok 2023 pripravené odhalenie busty Vladimíra Clementisa v Aleji národných dejateľov.
Kniha
náhľad|Kniha Clementis & Mináč: Vlastenci alebo buržoázni nacionalisti? vyšla v Matici slovenskej ako výstupná publikácia z vedeckých, odborných a spomienkových podujatí venovaných 120. výročiu narodenia Vladimíra Clementisa a 100. výročiu narodenia [[Vladimír Mináč|Vladimíra Mináča]] Koncom mája 2023 vyšla kniha Clementis & Mináč: Vlastenci alebo buržoázni nacionalisti, ktorá je výstupom z podujatí z roku 2022. Zborník obsahuje unikátne a originálne výpovede, spomienky, citáty, štúdie, eseje a komentáre významných osobností spoločenského života (D. Hajko, M. Muránsky, J. Lysý, J. Leikert, S. Krno, P. Kerecman, E. Chmelár, L. Hohoš, J. Lomenčík, P. Parenička, spisovatelia, publicisti a redaktori D. Kerný, Š. Haviar, P. Holka, G. Rothmayerová, P. Dinka, R. Michelko, P. Weiss a mnohí ďalší), ako aj raritné a nikdy nezverejnené fotografie z archívov potomkov, priateľov. Kniha bola uvedená pri príležitosti odhalenia busty Dr. Vladimíra Clementisa v Aleji národných dejateľov v Rimavskej Sobote.
Racionálny vzorec
Racionálny vzorec vyjadruje charakteristické atómové zoskupenia. (Napr. dusitan amónny: stechiometrický vzorec H2NO, racionálny vzorec NH4NO2)
Réthoville
Réthoville je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Manche, v regióne Dolná Normandia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Jakubianka
Jakubianka je riečka na severe východného Slovenska, pravostranný prítok Popradu s dĺžkou.
Pramení v Levočských vrchoch, v podcelku Levočská vysočina, pod Ihlou. Na hornom toku priberá z oboch strán viaceré krátke prítoky a tečie prevažne severovýchodným smerom. Neskôr priberá sprava Vyšný Toráč a ďalej tečie na sever. Zľava priberá Šípkovú, potom sprava Toráč a opúšťa územie Levočských vrchov. Vstupuje do Jakubianskej brázdy v Spišsko-šarišskom medzihorí. Preteká okrajom obce Jakubany, kde zľava priberá významnejší prítok spod Javorinky. Na krátkom úseku tečie severozápadným smerom a následne opätovne na sever. Preteká cez obec Nová Ľubovňa, na území ktorej priberá svoj najvýznamnejší prítok, ľavostranný Kolačkovský potok. Vzápätí vstupuje do Ľubovnianskej kotliny, preteká územím mesta Stará Ľubovňa, kde sa pôvodne na zhruba úseku vetvila na dve ramená, ale v súčasnosti tečie v zregulovanom koryte. Do Popradu ústi severne od centra mesta.
Réthoville
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Ongăl
Ongăl (po bulharsky: Онгъл) je historická oblasť, ktorá sa pravdepodobne nachádzala pri rieke Dneper a Dunaj v dnešnom Rumunsku, na Ukrajine a Moldavsku (Budžak). Dodnes sa však ohľadom lepšej špecifikácie daného územia vedú spory.
Nedávno boli pri dedine Nikolicel nájdené základy hradiska spolu s plánom, ktorý je presnou kópiou hradiska v Pliske, má však dvakrát väčšiu plochu (48 km²). Rumunskí archeológovia sa vyslovili za názor, že vykopané základy mesta sú prvým hlavným mestom chána Asparucha. Po zničení Veľkého Bulharska Chazarmi v roku 668 sa tu Asparuch so svojím národom usídlil. Práve v tejto oblasti sa odohrala bitka v roku 680, v ktorej bulharská armáda chána Asparucha porazila vojská Byzantskej ríše Konštantína IV.. Po vyhratej bitke chán prešiel cez Dunaj a usídlil sa na územiach pri pohorí Stará planina, kde postavil nové hlavné mesto - Pliska, čo mnohí historici považujú za počiatok zrodu Dunajského Bulharska.
Timokracia
V starovekých Aténach zaviedol timokratickú ústavu reformátor Solón v roku 594/593 pred Kr. Rozdelil obyvateľstvo Atiky na štyri majetkové vrstvy a na základe toho odstupňoval ich politické práva: prvé dve najmajetnejšie triedy mohli voliť a byť volení – mohli zastávať úrady, príslušníci tretej a štvrtej triedy mohli len voliť. Solónova reforma umožnila bohatým remeselníkom a obchodníkom získať väčšie politické práva, ktoré dovtedy mala predovšetkým rodová aristokracia, ktorá opierala svoju moc o vlastníctvo pôdy.
Podobnú ústavu zaviedol v Ríme v polovici 6. storočia pred Kr. šiesty rímsky kráľ Servius Tullius, ktorý rozdelil obyvateľstvo Ríma na šesť tried a každá trieda mala v ľudovom zhromaždení toľko hlasov, koľko stavala tzv. centúrií (stotín). Na základe tohto rozdelenia zriadil aj nový tzv. stotinový snem (comitia centuriata). Reformy Servia Tullia oslabili rodové zriadenie a posilnili moc bohatých obyvateľov Ríma.
Python (programovací jazyk)
right|thumb|Ukážka kódu v Pythone
Charakteristika
Python je multi-paradigmový jazyk podobne ako Perl, na rozdiel od Smalltalku alebo Haskellu. To znamená, že namiesto toho aby nútil programátora používať určitý štýl programovania, umožňuje použivanie viacerých. Python podporuje objektovo orientované, štruktúrované aj funkcionálne programovanie. Je to dynamicky typový jazyk, podporuje veľké množstvo vysokoúrovňových dátových typov a na správu pamäte používa garbage collection.
Aj keď sa Python často označuje ako „skriptovací jazyk“, používa sa na vývoj mnohých veľkých softvérových projektov ako sú aplikačný server Zope a systémy na zdieľanie súborov Mnet a BitTorrent. Tak isto ho široko využíva Google. Zástanci Pythónu ho radšej volajú vysokoúrovňovým dynamickým programovacím jazykom, lebo pojem „skriptovací jazyk“ sa asociuje s jazykmi, ktoré sa používajú len na jednoduché shell skripty alebo s jazykmi ako JavaScript: jednoduchšími a na väčšinu účelov menej spôsobilými ako „skutočné“ programovacie jazyky ako Python.
Ďalšou dôležitou vlastnosťou Pythonu je to, že sa dá jednoducho rozširovať. Nové zabudované moduly môžu byť jednoducho napísané v C alebo C++. Python tiež môže byť použitý ako rozširovací jazyk pre existujúce moduly a aplikácie, ktoré potrebujú programovateľné rozhranie.
Aj keď návrhár Pythonu je trochu nepriateľský k funkcionálnemu programovaniu a k tradícii Lispu, sú tu viditeľné paralely medzi filozofiou Pythonu a filozofiou minimalistických jazykov Lispovej rodiny ako sú Scheme. Kvôli tomu veľa bývalých programátorov v Lispe považuje Python za príťažlivý.
Názov jazyka vôbec nevznikol z názvu druhu hada. Autor nazval jazyk podľa populárneho britského satirického seriálu Monty Python’s Flying Circus. Ale napriek tomu sa názov jazyka často asociuje práve s hadom a nie so seriálom.
Dátové typy a štruktúry
Python podporuje základné dátové typy, ako celé čísla a čísla s pohyblivou desatinnou čiarkou, ale podporuje aj celé čísla neobmedzenej dĺžky a komplexné čísla.
Taktiež podporuje bežné operácie s reťazcami s jednou výnimkou: reťazce sú v Pythone nemenným typom, takže operácie, ktoré by inak menili reťazec (napríklad zámena znakov), namiesto toho vracajú nový reťazec.
V Pythone premenné nemajú typ, majú iba hodnoty. Teda Python je dynamicky typový jazyk na rozdiel od Java a C. Všetky hodnoty sa odovzdávajú odkazom a nie hodnotou.
Kolekcie
Jedným z fundamentálnych aspektov Pythonu je koncept kolekčných (alebo kontajnerových) typov. Vo všeobecnosti kolekcia je objekt, ktorý obsahuje iné objekty tak, že k nim môžeme pristupovať pomocou indexov alebo kľúčov. Kolekcie majú dve základné formy: mapované typy a sekvenčné typy.
Mapované typy sú nezoradené premenné typy implementované v podobe asociatívneho poľa, ktoré mapuje množinu objektov alebo kľúčov na elementy v množine hodnôt podobne ako matematické funkcie.
Iným typom kolekcií sú zoradené postupnosti – sekvenčné typy, ktoré reprezentujú zoznamy, tuple a reťazce. Všetky sekvenčné typy sú indexované pozične (od 0 po dĺžku – 1) a všetky okrem reťazcov môžu obsahovať objekty ľubovoľného typu (reťazce môžu obsahovať iba znaky, ktoré sú v Pythone reprezentované ako jednoznakové reťazce). Reťazce a tuple sú nemenné, zatiaľ čo zoznamy sú premenné, teda môžeme pridávať, odoberať alebo meniť elementy.
Python tak isto poskytuje rozsiahle možnosti manipulácie s kolekciami ako je zabudovaný operátor na kontrolu, či kolekcia obsahuje daný objekt, a jednoduchá iterácia pomocou „ “.
Objektový systém
Systém dátových typov Pythonu je dobre integrovaný so systémom tried. Zabudované dátové typy nie sú skutočnými triedami, ale triedy môžu od nich dediť. Takže je možné rozširovať reťazce, asociatívne polia alebo celé čísla.
Jazyk podporuje rozsiahlu introspekciu typov a tried. Typy môžeme prečítať a porovnávať, teda, ako v Smalltalku, typy sú tiež objektmi. Atribúty objektu môžeme extrahovať ako asociatívne pole.
Operátory môžu byť v Pythone predefinované pomocou zadefinovania špeciálnej členskej funkcie, napríklad definovanie  v triede dovolí používať operátor   na inštancie triedy.
Syntax
Python bol navrhovaný tak, aby bol dobre čitateľný. Má jednoduché vizuálne rozmiestnenie, často používa anglické kľúčové slová tam, kde iné jazyky používajú interpunkciu a má nápadne menej syntaktických konštrukcií ako mnohé iné štruktúrované jazyky ako C, Perl alebo Pascal.
Napríklad Python má len dva tvary cyklov:, ktorý prechádza elementmi zoznamu alebo iterátoru a  , ktorý sa opakuje, kým hodnota výrazu je true. Chýba mu komplexný  v štýle C a  ..., aj keď sa samozrejme dajú ekvivalentne vyjadriť. Takisto má na vetvenie iba ... ...  – žiadne   alebo   (goto bolo implementované ako vtip pre 1. apríl 2004 ako prídavný modul).
Syntaktická významnosť odsadenia
Jedným z nezvyčajných aspektov syntaxe Pythona je spôsob, akým sa určujú bloky v programe. Je to aspekt syntaxe Pythonu, o ktorom počuli aj programátori, ktorí inak nepoznajú Python, keďže je dosť unikátny medzi jazykmi rozšírenými v súčasnosti (iný jazyk zdieľajúci túto vlastnosť je Haskell).
V jazykoch, ktoré používajú blokovú štruktúru zdedenú po ALGOL)e (vrátane Pascalu, C, Perlu a mnohých iných) bloky kódu sú oddelené pomocou zátvoriek alebo kľúčových slov ako  a   v Pascale. Avšak vo všetkých týchto jazykoch programátori obyčajne používajú odsadzovanie kódu v bloku od kraja, aby vizuálne oddelili blok od ostatného kódu.
Python na rozdiel od toho požičiava vlastnosť z málo známeho jazyka ABC – namiesto interpunkcie alebo kľúčových slov používa samotné odsadzovanie na určenie bloku. Ozrejmí to krátky príklad. Tu je rekurzívna funkcia v C a v Pythone, ktorá robí to isté – vypočíta faktoriál celého čísla.
Faktoriál v Pythone:
Faktoriál v Pythone za použitia lambdy: