Dubrovnícka_republika
Ústup zo slávy a Napoleonské vojny (17. storočie19. storočie)
Kvôli námorným cestám a objavom Portugalska, ktoré otvorili nové oceánske trasy sa obchod s korením sa nesústredil len cez Stredozemné more. Španielska ríša v 16. a 17. storočí podnikala širokú oblasť námornej činnosti, ktorú nevyužili námorné talianske republiky, a tak tieto objavy prispeli k ich zániku. Objavenie Ameriky začalo krízu námornej dopravy v Stredozemnom mori. To bol začiatok úpadku Benátskej a Dubrovníckej republiky. Osud Dubrovníka vo veľkej miere závisel od Osmanskej ríše, preto Dubrovník často bojoval v námorných bitkách po boku Osmanov. Príkladom je aj pomoc v roku 1509 Dubrovníka a Benátok aliancii Osmanskej ríše, Mameluckého sultanátu a Kalikátskeho kráľovstva proti Portugalsku v bitke pri Diu v Indickom oceáne. Niektoré mestá na Dalmácii boli stále pod nadvládou Benátok, a preto z týchto expedícií do značnej miery vylučované. Dubrovnícka republika sa vydala dekréty, ktoré im zakazujú slúžiť pod cudzími vlajkami, aby sa vyhli medzinárodným komplikáciám. Tieto zákazy boli čoraz viac porušované. Počas celého 17. storočia sa dubrovnícke lode s posádkou aktívne zúčastňujú všetkých španielskych námorných výprav. Slúžili na vojnových španielskych flotilách alebo na palube svojich obchodných lodí. Zvyčajne sa im podarilo zhromaždiť veľké bohatstvo. Niektorí sa vrátili do Dubrovníka a ostatní zostali v Španielsku. Zastávali najvyššie miesta na kráľovskom dvore. Využili svoj vplyv, ako radcovia španielskeho kráľa na získanie výhodných obchodných zmlúv a ochrany. Na druhej strane veľké straty, ktoré utrpeli v mnohých neúspešných obchodoch Španielska boli vážnym odlivom zdrojov Dubrovníku a prispeli k úpadku obchodu republiky. vľavo|náhľad|Obraz Dubrovníka z roku 1667. V roku 1667 Dubrovník zasiahlo ničivé zemetrasenie a zabilo viac ako 5 000 občanov vrátane mnohých patricijov a rektora. Zemetrasenie tiež zarovnalo väčšinu mestských verejných budov, pričom nedotknuté zostali iba vonkajšie hradby. Zničené boli gotické a renesančné paláce, kostoly a kláštory. Z hlavných verejných budov mesta sa zachoval iba palác Sponza (chorv. Palača Sponza alebo Divona) a predná časť Rektorského paláca (chorv. Knežev dvor) a Chrám svätého Blažeja. Mesto bolo postupne prestavané na skromnejší barokový štýl. Po páde benátskej kolónie Kandijského kráľovstva (1667) sa pokúsili Benátčania zlepšiť svoju situáciu na Dalmácii na úkor Dubrovníka tým, že prinútili nasmerovať bosnianskych obchodníkov smerom na Split a Kaštel Novi. Moc Osmanskej ríše silnela po dobytí Kandie a stala sa arogantnejšou než kedykoľvek predtým. Veľkovezír Kara Mustafa bol veľkým vizionárom, ktorý nenávidel kresťanov. Rozhodol sa skoncovať s Dubrovníckou republikou a, ako zámienku obviňoval občanov, že odolali skupinám ozbrojencov z Bosny, ktorí prišli do mesta po zemetrasení plieniť. Obvinil ich aj z obchodu počas hladomoru. Ako trest požadoval hold 146 000 dukátov a v prípade nedodržania hrozil, že zruší republiku. V roku 1677 Marin Caboga a Nikola Bunić prišli do Istanbulu v snahe odvrátiť bezprostrednú hrozbu zrušenia republiky Karom Mustafom. Obidvoch vyslancov Dubrovníka nechal uväzniť na niekoľko rokov. V roku 1683 bol pri útokoch na Viedeň zabitý Kara Mustafa a Marin Caboga a Nikola Bunić sa mohli slobodne vrátiť do Dubrovníka náhľad|Maršal rakúskej armády Frano Đivo Gundulić V roku 1683 boli Osmani porazení v bitke pri Viedni a následne v roku 1684 dubrovnícki vyslanci obnovili dohodu podpísanú vo Vyšehrade z roku 1358, a prijali nadvládu Habsburskej monarchii ako za čias Uhorského kráľovstva. Dubrovník zároveň naďalej uznával aj dohodu s Osmanskou ríšou. To otvorilo väčšie príležitosti pre lode Dubrovníčanov v prístavoch po celom pobreží Dalmácie. Karlovským mierom odstúpili Osmani celé okupované Uhorsko, Sedmohradsko, Slavóniu, Dalmáciu Habsburgovcom. Benátska republika sa pokúsila uchmatnúť si územia na pobreží Dalmácie, čím by sa priblížili k hraniciam Dubrovníckej republiky. Vzhľadom na toto nebezpečenstvo a očakávajúcu porážku Osmanov v roku 1684 poslal Dubrovník vyslancov k cisárovi Leopoldovi I. vo Viedni v nádeji, že rakúska armáda obsadí Bosnu. Našťastie pre republiku si kontrolu nad týmto územím zachovala Osmanská ríša a nie Benátky. Mierovou dohodou z 26. januára 1699 Dubrovnícka republika postúpila dve časti svojho pobrežia Osmanskej ríši, aby znemožnila útok Benátskej republika z pevniny, ale len z mora. Dubrovnícka republika pokračovala vo svojej neutrálnej politike vo Vojne o rakúske dedičstvo a Sedemročnej vojne. V roku 1783 nereagovala Rada na návrh, ktorý predložil ich diplomatický zástupca v Paríži Frano Favi, že by mali nadviazať diplomatické vzťahy s USA, hoci Američania sa dohodli na tom, že Dubrovníku umožnia voľný prechod do ich prístavov. vľavo|náhľad|Mapa Dubrovníckej republiky pred rokom 1808. Prvé roky Napoleonských vojen boli pre Dubrovník prosperujúce. Vlajka svätého Blažeja znamenal neutralitu Dubrovníku v Stredozemnom mori. Kontinentálna blokáda bolo výrazne obdobie pre obchod Dubrovníka. Výrobcovia z Anglicka vylúčení z prístavov Francúzska, Talianska, Holandska a Nemecka dostali do centra Európy cez Solún a Dubrovník. Po bitke pri Slavkove a následný Bratislavský mier, ktorá prinútila Rakúsko odovzdať Dalmáciu do Francúzsku, postavilo Dubrovník do dilemy. Kotorská boka a mesto Kotor bol benátskou hranicou proti Osmanom. Zatiaľ čo Francúzsko držalo pevninu, Anglicko a Rusko držalo more. Zatiaľ čo francúzske jednotky pochodovali na Dalmáciu, 11 ruských lodí vstúpilo do kotorského zálivu a vylodilo sa tam 6 000 mužov, neskôr podporovaných 16 000 čiernohorcami pod vedením Petra I. Petrović-Njegoša. Francúzska armáda pod vedením Gabriela Jeana Josepha Molitora pochodovalo na juh a pokojne prevzali kontrolu nad pevnosťami v Dalmácii. Rusi naliehali na senátorov Dubrovníka, aby im umožnili okupovať mesto, pretože to bola dôležitá pevnosť pre spomalenie prípadného útoku na Kotor. Generál Molitor sa rovnako snažil získať podporu Dubrovníka. Republika bola odhodlaná zachovať svoju striktnú neutralitu s vedomím, že čokoľvek iné by znamenalo jej zničenie. Senát vyslal k generálovi Molitorovi dvoch vyslancov, aby ho odradili od vstupu na územie Dubrovníckej republiky. Napriek tomu uviedol, že má v úmysle rešpektovať a brániť nezávislosť Dubrovníckej republiky, jeho slová ukázali pri jeho ceste k zmocneniu sa Kotora nemal žiadne úmysly narušiť neutralitu republiky. Na protest vyslancov odpovedal sľubom, že bude rešpektovať neutralitu Dubrovníckej republiky a nevstúpi na jej územie výmenou za pôžičku 300 000 frankov. Bolo to jednoznačne vydieranie (podobná epizóda sa vyskytla v roku 1798, keď revolučná francúzska flotila hrozila inváziou, ak republika nezaplatí obrovskú sumu). Dubrovnícka vláda poverila vyslancov, aby informovali generála Molitora. Rusi jasne odpovedali, že ak by akékoľvek francúzske jednotky vstúpili na územie Dubrovníku, Rusi a ich čiernohorskí spojenci by pokračovali v drancovaní a ničení každej časti republiky. Generála ďalej informovali, že republika si nemohla dovoliť zaplatiť také množstvo peňazí bez toho, aby boli upozornení Rusi, čo by vyvolalo inváziu. Aj keď sa vyslancom podarilo presvedčiť generála Molitora, aby nenarušoval neutralitu republiky. Napoleon Bonaparte však nebol spokojný s patovou situáciou medzi Francúzskom a Ruskom, ktorá sa týkala Dubrovníckej republiky a Kotorskej boky, a čoskoro sa rozhodol pre okupáciu republiky. Po vstupe na územie Dubrovníckej republiky a priblížení sa k Dubrovníku požiadal francúzsky generál Jacques Lauriston, aby jeho vojaci mohli v meste načerpať energiu na ďalšie ťaženie. Išlo však o podvod, pretože hneď ako vstúpili do mesta, začali ho obsadzovať v mene Napoleona. Nasledujúci deň generál Lauriston požadoval nemožnú sumu milión frankov. Takmer bezprostredne po začiatku francúzskej okupácie vstúpili ruské a čiernohorské jednotky na územie Dubrovníckej republiky a začali bojovať proti francúzskej armáde, útočili a drancovali okolie po ich ceste k Dubrovníku. Generál Molitor vyzval občanov aby sa pridali k boju proti ruským a čiernohorským silám. List ktorý bo zaslaný generálovi Lauristonovi v Dubrovníku v ktorom ho informoval o príchode pomoci francúzskych jednotiek a aby zvýšil obliehanie a poprípade premôcť Rusov a obrovskú čiernohorskú armádu. List sa však dostal zámerne do rúk Rusov. Generál sa vydal k smerom k Dubrovníku a pohrozil obklopením ruskej armády, ktorí obsadili vrchol kopca nad mestom. Rusi zareagovali ústupom ku Kotorskej boky a čiernohorská armáda rovnako ustúpila k mestu Cetinje.