cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Aféra U-2
Zostrelenie
Powers podľa svojej výpovede stratil nad lietadlom kontrolu a s problémami sa dostal z padajúceho lietadla von – pri explóziách rakiet bola jeho sedačka posunutá dopredu, lietadlo sa dostalo do obrátenej plochej vývrtky a nohy mal natlačené pod prístrojovým panelom, takže sa nemohol okamžite katapultovať. Lietadlo však v dôsledku svojho veľkého vztlaku klesalo len pomaly k zemi. Powers haváriu prežil, dostal sa do zajatia a neskôr bol prevezený do Moskvy.
Na Sverdlovskej raketovej základni nikto nevedel, že lietadlo zostrelili, pretože údaje z radaru mohli byť interpretované aj tak, že lietadlo sa snaží rušiť ruský radar. Keď sa na radare znovu objavil cieľ, vystrelili ďalšiu raketu, ktorá podľa tvrdenia prebehlíka Viktora Ivanoviča Belenka zostrelila predtým vyslanú záchytnú stíhačku.
Politické manévre
náhľad|Trosky Powersovho lietadla v moskovskom vojenskom múzeu Počas niekoľkých hodín mal vyslaný špeciálny vyšetrovací tím získať čo najviac informácií. Jeho členmi boli členovia ÚV strany, zástupcovia KGB, kontrašpionáže a letectva.
Vyšetrovacia komisia dala dohromady správu o výkonových parametroch, vybavení a informácie o približnom profile misie. Z nájdených trosiek lietadla zachránili takmer celý filmový materiál, ktorý sovietskym agentúram poskytol nielen informácie o tom, aké ciele boli fotografované, ale aj o schopnostiach fotoaparátu, ktorý sa používal v U-2. V lietadle bol samodeštrukčný systém, ktorý mal pilot uviesť do prevádzky v prípade nutnosti ukončiť let nad sovietskym územím. Podľa Američanov mal tento systém pôsobiť s niekoľkominútovým oneskorením, podľa sovietskej strany tam žiadny oneskorovací systém nebol. Pilot ho napokon neaktivoval.
3. mája informovala NASA o strate meteorologického lietadla severne od Turecka. Tlačové vyhlásenie obsahovalo špekulácie o problémoch pilota s kyslíkom. 5. mája na zasadaní Najvyššieho Sovietu Chruščov oznámil zostrelenie špionážneho lietadla, ale nepovedal, že pilota zajali. Biely dom uznal, že ide o to isté lietadlo, ale odmietol jeho špionážne poslanie a obvinenie z úmyselného narušenia sovietskeho vzdušného priestoru. Naďalej protestoval proti zostrelu zblúdilého civilného lietadla a aby podporil dôveryhodnosť týchto informácií, o deň neskôr ukázali ďalší exemplár U-2 označený značkami NASA a falošným registračným kódom médiám. V ten istý deň večer na diplomatickom večierku počul americký veľvyslanec Llewellyn Thompson v Moskve sovietskeho činiteľa, ktorý komusi hovoril, že pilota stále vypočúvajú. 7. mája Chruščov oznámil, že pilot je nažive. Na tlačovej konferencii 11. mája prezident Eisenhower konečne priznal, že americké prelety nad ZSSR skutočne prebiehali.
Dôsledky
Zostrelenie U-2 nad Sverdlovskom a verejné prezradenie celého výzvedného programu malo veľmi neblahé dôsledky na americko-sovietske vzťahy: parížsky samit vedúcich predstaviteľov, plánovaný na polovicu mája zrušili, keď sa prezident Eisenhower odmietol za incident oficiálne ospravedlniť. Na druhej strane sovietska strana zrušila Eisenhowerovu plánovanú júnovú návštevu Moskvy – údajne kvôli neistej bezpečnosti amerického prezidenta.
ZÈRTZ
thumb|right|ZÈRTZ thumb|right|ZÈRTZ
Aféra U-2
Francis Gary Powers
Powers potom pracoval ako skúšobný pilot Lockheedu. O svojich zážitkoch napísal knihu Operation Overflight: A Memoir of the U-2 Incident. Zomrel pri havárii vrtuľníka 1. augusta 1977, je pochovaný na Arlingtonskom cintoríne. Štyridsať rokov po svojom zostrelení dostal in memoriam niekoľko vyznamenaní.
ZÈRTZ
ZÈRTZ je dosková hra pre dvoch hráčov, ktorú v roku 2000 vymyslel belgičan Kris Burm ako tretiu hru GIPF projektu. Hra ZÈRTZ získala ocenenie 2000 Mensa Select Winner.
Pravidlá
Hráči sa striedajú v ťahoch, pričom hru začína vylosovaný hráč. Hráč, ktorý je na ťahu musí vykonať jednu z dvoch akcii:
Položenie guľôčky
Hráč položí guľôčku ľubovolnej farby zo zásoby na volný krúžok. Následne odstráni z hracej plochy iný volný krúžok, ktorý je na okraji hracej plochy a je možné ho vysunúť bez pohnutia s ostatnými krúžkami. Ak je na ploche nejaký takýto krúžok, je branie povinné. Ak nezostane na ploche žiadny takýto krúžok, žiadny sa neberie. Pokiaľ v zásobe nezostali žiadne guľôčky, hráč musí nasadiť jednu zo svojich získaných guľôčok. Ak po skončení ťahu zostane na ploche izolovaná skupina krúžkov obsadených guľôčkami (okolo ktorej niesu žiadne voľné krúžky), potom hráč, ktorý bol práve na ťahu, si vezme všetky tieto krúžky i s guľôčkami. Z toho vyplýva, že ak dôjde k zaplneniu všetkých krúžkov na ploche, vezme si ich i s guľôčkami hráč, ktorý zaplnil posledný krúžok.
Branie guľôčky
Hráč preskočí jednou guľôčkou na ploche susednú guľôčku, za ktorou je v rovnakom smere volné miesto, a preskočenú guľôčku si vezme (rovnako ako v dáme). Na farbe guľôčok pri preskakování nezáleží. Ak môže potom hráč rovnakým spôsobom tou istou guľôčkou preskočiť ďalšiu guľôčku, musí preskakovať ďalej, až dovtedy, kým to bude možné. Ak je niekoľko možností skokov, hráč si môže vybrať ktorýkoľvek z nich (nemusí si vybrať možnosť, pri ktorej vezme najviac guľôčok). Ak je možné skákať, hráč musí túto akciu vykonať (nemôže vykonať položenie guľôčky).
Cieľ hry
Hra končí vtedy, keď niektorý z hráčov získa 3 guľôčky z každej farby, alebo 4 biele, alebo 5 šedých, alebo 6 čiernych guľôčok. Tento háč sa stáva víťazom hry. Ak hráči začnú neustále opakovať rovnaké ťahy, hra končí remízou.
Jozef Skovay
Jozef Skovay (* 24. október 1929, Bratislava – † 7. august 2015, Bratislava) bol slovenský bábkoherec a riaditeľ Štátneho bábkového divadla v Bratislave.
La Meurdraquière
La Meurdraquière je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Manche, v regióne Dolná Normandia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Mylonit
Mylonit možno charakterizovať ako súdržnú horninu s rozoznateľnou foliáciou, možným výskytom porfyroklastov alebo litických úlomkov, ktorá je charakteristická intenzívnou syntektonickou redukciou zŕn pôvodnej horniny a súčasným procesom rekryštalizácie, ktorá veľkostne neprekračuje pôvodnú zrnitosť horniny.
Termín mylonit zaviedol v roku 1886 Charles Lapworth ako mikrobrekcia s prúdovitou štruktúrou, ktorej základná hmota je len čiastočne rekryštalizovaná.
Vznik
Mylonity patria k premeneným horninám, niekedy tiež označovaným ako metamorfné tektonity, ktoré vznikli pri deformačnej metamorfóze. Na rozdiel od kataklazitov vznikajú pri plastickej deformácii pri teplotách od 300 do 900 °C a nižších deformačných rýchlostiach od 10-14 po 10-12 sekundy. Takýto typ metamorfózy je súčasťou mechanizmu plastického toku. Pri tomto procese nedochádza k úplnej strate súdržnosti horniny, ani k úplnej rekryštalizácii. Mylonity a kataklazity sú však v prírode bežne zastupujúce sa horniny, a to nielen pozdĺž zlomov a strižných zón. K vzniku mylonitov môže dochádzať napr. i vo vysoko deformovaných ramenách vrás.
Rozdelenie
Ak už nie sú pozorovateľné znaky pôvodnej horniny, hovoríme o ultramylonite. Fylonit je mylonit bridličnatého vzhľadu (vplyvom rekryštalizácie alebo rastom nových minerálov). Ak nastala po skončení mylonitizácie rekryštalizácia mylonitu, hovoríme o blastomylonite. Existujú aj ďalšie, menej bežné typy mylonitov: hyalomylonit, vrstevnatý mylonit, protomylonit...
Výskyt
Mylonity bežne sprevádzajú duktilné strižné zóny. V Západných Karpatoch sú známe napr. z oblasti hrádockej línie v Považskom Inovci, alebo z Tatier.
Využitie
Mylonit prakticky nemá hospodárske využitie, kvôli svojej nesúdržnosti (až ílovitosti, plasticite) je nevhodný, niekedy až nebezpečný pri ťažbe hospodársky využívaných nerastov (rúd, stavebného a dekoračného kameňa...).
Iné projekty
.
Bukoveček
Bukoveček je prírodná rezervácia ev. č. 2440 neďaleko obce Paršovice v okrese Přerov. Oblasť spravuje Agentúra ochrany prírody a krajiny ČR.
Ochrana
Predmetom ochrany je zvyšok prirodzenej bučiny na kulmských bridliciach s lipou malolistou a hrabom obyčajným.
Pavel Devátý
Pavel Devátý (* 17. jún 1978) je český futbalista, ktorý hráva na poste stredopoliara. Momentálne je voľným hráčom.
Balansun
Balansun je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Pyrénées-Atlantiques, v regióne Akvitánsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Vlastivedné múzeum v Olomouci
thumb|Vlastivedné múzeum v Olomouci, kláštor Klarisiek Vlastivedné múzeum v Olomouci je múzeum v Olomouckom kraji v Česku.
História
Vlastivedné múzeum v Olomouci vzniklo v roku 1883, kedy bol založený Vlastenecký spolek muzejní, ktorý súčasne zriadil svoje spolkové múzeum, ako prvé české múzeum na Morave.
Hlavnými zakladateľmi múzea, okrem iných bol významný archeológ a antropológ Jindřich Wankel (1821-1897), spisovateľ a vlastivedný pracovník Jan Havelka (1839-1886), sliezsky buditeľ a historik Vincenc Prasek (1843-1912), a tiež vlastenecký kňaz a etnograf Ignát Wurm (1825-1911).
Rokom 1924 došlo v hanáckej metropole na zriadenie Múzea hlavného mesta Olomouca, v ktorom boli zlúčené tri múzeá pôsobiace v Olomouci: Umelecko-priemyselné (založené v roku 1873), Historické múzeum (založené v roku 1879) a Prírodovedné múzeum (založené v roku 1908). Roku 1951 sa Múzeum hlavného mesta Olomouca spojilo s Múzeom Vlastivedného spolku múzejného, ​​a tak vzniklo dnešné Vlastivedné múzeum.
Odbornú činnosť zabezpečujú v súčasnosti dva ústavy:
Od roku 2004 prebieha v múzeu výučba Univerzity tretieho veku pri Univerzite Palackého v Olomouci.
Toto múzeum potom zmenilo postupne svoj názov na:
Hlavné budovy
Múzeum disponuje dvoma objektmi pre výstavu
Kláštor klarisiek bol v Olomouci založený v 40. rokoch 13. storočia (podľa povesti Kunhutou zo Žerotína) vedľa špitálu sv. Ducha na Predhradí. Listinou, ktorá bola vložená do základného kameňa pri barokovej prestavbe kláštora bol konvent dostavaný už roku 1250. Prvá písomná zmienka o olomouckom kláštore klarisiek pochádza až z roku 1298 z listiny kráľa Václava II. Kláštor bol pôvodne vybudovaný v štýle ranej gotiky a do vypuknutia husitských vojen minimálne raz prestavaný.
Kláštorný kostol sv. Kláry, s hlavnou loďou prevyšujúcou polygonálne presbytérium, vysokými sedlovými strechami a vstupom z námestia, stávala na mieste dnešného kostola Veľký sála. Kláštorný komplex bol pôvodne tvorený budovami obklopujúcimi dve nádvoria. Prvý bol obdĺžnikový rajský dvor v susedstve kostola sv. Kláry a druhý malý dvor nepravidelného tvaru na severnej strane komplexu.
Tieto budovy spolu s jezuitským konviktom (dnes Umelecké centrum UP), budovou internátu (dnes Vojenský správní archiv) a kostolom Panny Márie Snežnej tvorila školská budova tzv. Olomouckú jezuitskú štvrť. Po zrušení jezuitského rádu roku 1773 bola využívaná c.k. študijným fondom, od roku 1879 sa stal vlastníkom objektu vojenský erár. Až roku 1959 získalo budovu do svojej správy Vlastivedné múzeum v Olomouci, ktoré do nej umiestnilo múzejné zbierky a časť odborných pracovní.
Expozícia
V roku 2012 boli verejnosti sprístupnené novo zrekonštruované expozície - Olomouc - pätnásť storočí mesta a Príroda Olomouckého kraja (dve časti: Geologické pomery a Krajinné prvky od nížin po vysokohorské prostredie), ktorá je doplnená interaktívnymi prvkami, kde si kúsky prírody Olomouckého kraja môžu návštevníci nielen dôkladne prezrieť, ale aj vyskúšať, ohmatať alebo sa do nich započúvať. Interaktívnymi prvkami a použitou technikou ide v súčasnosti o najmodernejšiu prírodovednú expozíciu v Česku.
Medzi ďalšími stálymi expozíciami nájdeme v Česku úplne ojedinelú "živú" sezónnu expozíciu botanickej podzbierky Vlastivedného múzea (Banka semien ohrozených druhov rastlín) nazvanú Ohrozené druhy rastlín a tri expozície sprístupnené verejnosti od roku 2013 - Olomoucká univerzita / Universitas Olomucensis, Galéria osobností Olomouckého kraja a Príbeh kameňa (expozícia geológie, archeológie a lapidária, umiestnená v pivničných priestoroch bývalej školskej budovy jezuitskej univerzity).
Vieux-lès-Asfeld
Vieux-lès-Asfeld je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Ardennes, v regióne Champagne-Ardenne.
Vlastivedné múzeum v Olomouci
Expozícia
Architektonický vývoj v regióne dokladá zbierka miestopisné maľby, kresby a grafiky a tiež lapidárium, umiestnené v bývalej krypte kostola Panny Márie Snežnej. V múzejnej knižnici s viac než 70 000 zväzkami sa nachádzajú súbory rukopisov a starých tlačí v počte viac ako 2 000 zväzkov. Súčasťou Vlastivedného múzea v Olomouci je od roku 1965 aj Arborétum Bílá Lhota, národná prírodná pamiatka.
Vieux-lès-Asfeld
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 260 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
1. slovenská národná hokejová liga 1972/1973
1. slovenská národná hokejová liga 1972/1973 bola desiatou sezónou samostatnej nižšej slovenskej hokejovej súťaže. Hrala sa ako samostatná súťaž. Víťazom sa stal LB Zvolen, ktorý skončil na konečnom 1. mieste v základnej časti, v kvalifikácii si ale postup do najvyššej súťaže nevybojoval. Súťaž sa po základnej časti rozdelila na dve polovice o 1.-6. miesto a 7.-12. miesto. Vypadli družstvá VTJ Dukla ZPA Prešov a Dukla Trnava. Nováčikmi pre nasledujúcu sezónu sa stali AC Nitra a ŽS Spišská Nová Ves.
Nadžíb Mahfúd
Nadžíb Mahfúd,, tiež aj Nadžíb Mahfúz (* 11. december 1911 – † 30. august 2006) bol egyptský spisovateľ románov.
Zaslúžil sa o modernizáciu arabskej literatúry a v roku 1988 získal Nobelovu cenu za literatúru.
Stredoeurópska liga vo volejbale žien 2012/13
Stredoeurópska liga vo volejbale žien v sezóne 2012/13 bol 8. ročník stredoeurópskej ligy vo volejbale žien, ktorú organizuje MEVZA. Titul obhájili hráčky slovinského majstra Nova KBM Branik Maribor, ktorý skončil po základnej časti až na 3. mieste. Maribor získal po ročníkoch 2009/10 a 2011/12 svoj tretí titul.
Systém súťaže
Po základnej časti, v ktorej sa stretli družstvá raz doma a raz vonku, nasledovalo Final four pre štyri najlepšie umiestnené tímy. Final four sa hralo vo Maribore.
Tabuľka
Zdroj: mevza.volleynet.at
Majstrovstvá Európy v halovom pozemnom hokeji žien 2014
Majstrovstvá Európy v halovom pozemnom hokeji žien 2014 boli v poradí 17. Majstrovstvá Európy v halovom pozemnom hokeji žien, ktoré organizuje Európska federácia pozemného hokeja (EHF). Konali sa od 24.26. januára 2014 v Prahe, v Česku, za účasti 8 tímov. Česko bolo 10. krajinou, ktorá hostila európsky šampionát žien. Všetky zápasy sa odohrali v Arene Sparta s kapacitou 3 000 divákov, ktorej výstavba bola dokončená v roku 2008. Svoju prvú zlatú medailu na turnaji si vybojovali hokejistky Holandska.
Konečné poradie
Pozn: Prvých 6 družstiev sa kvalifikovalo na Halové majstrovstvá sveta 2015.
Marisa Paredesová
Marisa Paredesová, vlastným menom María Luisa Paredes Bartolomé (* 3. apríl 1946, Madrid) je španielska herečka. Je známa rolami vo filmoch Pedra Almodóvara.
Životopis
Paredesová bola dvakrát nominovaná na cenu Goya: 1988 ako najlepšia herečka vo vedľajšej úlohe vo filme Cara de acelga, 1996 za hlavnú úlohu vo filme Úspech môjho tajomstva (La flor de mi secreto). V roku 2000 bola na Berlinale členkou poroty.
Jej manželom je režisér a scenárista Antonio Isasi-Isasmendi. Ich dcéra María Isasi je tiež herečka.
Gorelyj
Gorelyj je názov vulkanického komplexu, pozostávajúceho z 9 ×  širokej kaldery a piatich prekrývajúcich sa stratovulkánov, nachádzajúceho sa v južnej časti polostrova Kamčatka, asi  severozápadne od komplexu Mutnovskaja. Komplex križujú tri riftové zóny a celkový počet kráterov presahuje 40. Viaceré krátery sú zaliate vodou so zvýšeným pH.
Kaldera vznikla približne pred 38 až 40 000 rokmi počas mohutnej erupcie, pri ktorej sa uvoľnilo asi tefry. Neskoršie erupcie komplexu by sa dali charakterizovať ako stredne silné freatické erupcie. Posledná sa začala v lete roku 1984 a skončila začiatkom jesene 1986.
Rus
Rus môže byť:
RUS je
RUSI je
Baleix
Baleix je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Pyrénées-Atlantiques, v regióne Akvitánsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Nižný Žipov
Nižný Žipov je obec na Slovensku v okrese Trebišov. Obec má 1454 obyvateľov (31. 12. 2021).
Karevít
Karevít je boh v slovanskej mytológii, ochraňuje starobylé mesto Charenza na ostrove Rujana. Keď je zobrazovaný sám, jeho telo tvoria dve tváre, na prsiach má voliu hlavu a na bruchu hlavu kohúta. Keď je zobrazovaný s Rujevítom má šesť hláv - štyri mužské a dve ženské, na prsiach má leviu hlavu.
Ville-sur-Lumes
Ville-sur-Lumes je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Ardennes, v regióne Champagne-Ardenne.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Prví slovenskí futbalisti v zahraničných ligách
Prví slovenskí futbalisti v zahraničných ligách predstavujú chronologický prehľad slovenských futbalistov, zostavený podľa toho ako sa postupne objavovali v najvyšších zahraničných ligových súťažiach.
História
Prví slovenskí futbalisti sa presadili v zahraničí už v dvadsiatych rokoch minulého storočia, Anton Bulla v rakúskej lige a Štefan Príboj v maďarskej lige. Obaja boli neskôr spoluhráčmi v I.ČsŠK Bratislava. Vo francúzskej lige hrali pred druhou svetovou vojnou Ferdinand Faczinek, v drese FC Sochaux majster 1937/38 a Géza Kalocsay, finalista Francúzskeho pohára 1939.
Ville-sur-Lumes
Obyvateľstvo
Graf vývoja obyvateľstva:
Prví slovenskí futbalisti v zahraničných ligách
História
Po roku 1945 sa objavili prví Slováci v talianskej Serii A, dres slávneho Juventusu Turín obliekali Július Korostelev a Ján Arpáš, bývalí spoluhráči z ŠK Bratislava. Úspešnejší bol Július Korostelev, v sezóne 1946/47 strelil 15 gólov, čo je dodnes sezónne maximum Slováka v Serii A. Menej sa darilo Jánovi Arpášovi v nasledujúcej sezóne, s bilanciou 18 zápasov/6 gólov sa vrátil späť domov. Korostelev sa usadil v Taliansku natrvalo, ďalšie dve sezóny odohral v Atalante Bergamo, pôsobil aj v treťoligových kluboch Parma FC a Reggina Calcio. Július Schubert získal v roku 1949 majstrovský titul vo vtedajšom najlepšom talianskom klube FC Turín, žiaľ zahynul pri leteckej katastrofe mužstva 4. mája 1949. V päťdesiatych rokoch 20. storočia patril k najväčším hviezdam svetového futbalu budapeštiansky rodák slovenského pôvodu Ladislav Kubala. V rokoch 1951-1962 bol ústrednou postavou mužstva FC Barcelona, ktoré získalo štyri majstrovské tituly a päť krát vyhralo Španielsky pohár. Základy tohto tímu položil Kubalov švagor Ferdinand Daučík, slovenský tréner Barcelony. Kubala spolu s legendárnym Di Stéfanom z Realu Madrid boli považovaní za najväčšie osobnosti španielskej ligy tohto obdobia.
Politický režim v socialistickom Česko-Slovensku neumožňoval športovcom prestupovať do zahraničia, povolenie odísť do zahraničia dostali len hráči po dovŕšení 30 rokov, aj to po odohratí určitého počtu medzištátnych zápasov. Paradoxne nemohli futbalisti prestupovať ani do spriatelených socialistických krajín. Napriek tomu sa na prelome 60.- 70. rokov minulého storočia prejavila rastúca úroveň slovenského futbalu v početnejšom zastúpení Slovákov v zahraničných ligových súťažiach. Zmena nastala po nežnej revolúcii v novembri 1989, futbalisti už neboli obmedzovaní pri prestupovaní do zahraničných klubov, desiatky hráčov odišli do cudziny vyskúšať si „legionársky chlebíček“. V súčasnosti pôsobia slovenskí hráči takmer vo všetkých európskych ligách, zahrali si v Ázii, v Severnej Amerike aj v ďalekej Austrálii.
Pathology Stench
Pathology Stench je death metalová kapela z Banskej Bystrice. Jej vznik sa datuje do roku 1992 a počas 17 rokov pôsobenia odohrala množstvo koncertov vrátane turné v USA.
Členovia skupiny
Kapela mala počas svojho pôsobenia pomerne stabilné obsadenie. Pôvodní členovia sú Báro (spev), Lumír (gitara) a Vlado (bicie). Najnovší člen na poste hráča na basgitaru je Julo.
Diskografia
Kapela vydala doposiaľ štyri štúdiové albumy, ktoré boli vydané na značkách vydavateľských spoločností Rock Extremum a Shindy productions.
Ustekinumab
Klinické štúdie
Klinický skúšky s ustekinumabom sú jedným z najrozsiahlejších psoriatických programov súčasnosti. Zahŕňajú štúdie:
Štúdia PHOENIX 1
V štúdii PHOENIX 1 došlo k signifikantnému zlepšeniu symptómov po prvej dávke ustekinumabu už po 4 týždňoch (p<0.0001 vs placebo). V 12. týždni (po 2 injekciách), sa pozorovala PASI 75 odpoveď u dvoch tretín pacientov, ktorým bol podaný ustekinumab. Klinická odpoveď sa hodnotila PASI 90 a PGA skóre:
Štúdia PHOENIX 2
V štúdii PHOENIX 2 boli pozorované podobné výsledky:
Spôsob podania
Ustekinumab cielene blokuje obidva kľúčové cytokíny –IL-12 a IL-23, preto má oproti ostatným biologickým liekom výrazne vyššiu účinnosť. Významný je i dlhý interval liečby – po úvodnej dávke v 0. a 4. týždni sa potom v udržiavacej fáze aplikuje subkutánne len 1x za 3 mesiace. Pacientom s hmotnosťou do sa podáva v dávke 45 mg, u pacientov nad  je dávka dvojnásobná – 90 mg v jednej podkožnej injekcii. Presný metabolizmus ustekinumabu nie je známy. Priemerný systémový klírens (CL) po jednorazovom podaní sa u pacientov s psoriázou pohyboval v rozsahu od 1,99 do 2,34 ml/deň/kg. Priemerný polčas (t1/2) ustekinumabu bol približne 3 týždne u pacientov so psoriázou v rozsahu od 15 do 32 dní počas všetkých štúdií zameraných na psoriázu.
Odpoveď na liečbu
Účinnosť ustekinumabu je porovnateľná s odpoveďou podľa PASI 75 pozorovanou u väčšiny liekov proti tumor nekrotizujúcemu faktoru α (anti-TNF-α), adalimumabu a infliximabu. Údaje z dánskej databázy Dermbio ukazujú výborné výsledky v adherencii – pokračovanie v liečbe ustekinumabom a rovnako dobrú účinnosť u pacientov, ktorí boli predtým liečení jedným z troch inhibítorov TNF-α v porovnaní s pacientmi, ktorí dovtedy neboli liečení inhibítormi TNF-α. Predchádzajúce zlyhanie jedného alebo viacerých inhibítorov TNF-α nemalo vplyv na liečebnú odpoveď podľa merania doby do dosiahnutia PASI 75 alebo podielu pacientov, ktorí dosiahli PASI 75. Liečba ustekinumabom vedie ku klinickej odpovedi nielen u pacientov ktorí doteraz neboli liečení biologickými liekmi, ale tiež u pacientov, u ktorých boli anti-TNF-α lieky neúčinné. Pri prerušení liečby nedochádza ku strate účinnosti a opakovaná liečba má rovnakú účinnosť ako liečba počiatočná. Tvorba protilátok sa objavila u 5 % pacientov. Jej klinický dopad nie je doteraz objasnený. Zníženie účinnosti lieku či reakcie typu anafylaxie alebo sérovej choroby doteraz neboli pozorované.
Mechanizmus účinku
Ustekinumab je plne humánna monoklonálna protilátka IgG1θ, ktorá sa viaže s vysokou afinitou a špecificitou na p40 podjednotku proteínu humánnych cytokínov IL-12 a IL-23. Ustekinumab tlmí aktivitu ľudského IL-12 a IL-23 tak, že zabraňuje daným cytokínom nadviazať sa na svoj receptor proteínu IL-12Rβ1 s expresiou na povrchu imunitných buniek. Ustekinumab sa nemôže viazať na IL-12 alebo IL-23, ktoré sa predtým nadviazali na bunkové povrchové receptory IL-12Rβ1. Je preto nepravdepodobné, že by ustekinumab mohol prispievať ku komplementácii alebo cytotoxicite sprostredkovanej protilátkami receptorovej bunky. IL-12 a IL-23 sú heterodimérické cytokíny vylučované bunkami aktivovanými antigénmi, ako sú makrofágy a dendritové bunky. IL-12 a IL-23 sa podieľajú na imunitnej funkcii tým, že prispievajú k aktivovaniu „prirodzených zabíjačov“ (NK, z angl. natural killer) buniek a k diferenciácii a aktivácii CD4+ T-buniek. Na druhej strane sa s chorobami s poruchou imunity, akou je psoriáza, spája abnormálna regulácia IL-12 a IL-23. Ustekinumab zabraňuje IL-12 a IL-23, aby sa podieľali na aktivácii imunitných buniek ako je vnútrobunkový signál a sekrécia cytokínov. Preto sa predpokladá, že ustekinumab prerušuje signály a kaskády cytokínov, ktoré sú relevantné pre patológiu psoriázy.
Ždiarska dolina (Polomka)
Ždiarska dolina je dolina na južnej strane Kráľovohoľských Tatier.
Preteká ňou Ždiarsky potok. Prechádza ňou zeleno-značkovaný chodník z Polomky do sedla Homôľka. Žijú tam aj zvieratá ako sú: líšky,diviaky vlky,sysle divé zajace a medvede.
Milan Rastislav Štefánik
right|slovenská výslovnosť mena
Gen. PhDr. Milan Rastislav Štefánik (* 21. júl 1880, Košariská – † 4. máj 1919, Ivanka pri Dunaji) bol slovenský astronóm, vedec a vynálezca, fotograf, vojenský letec, brigádny generál ozbrojených síl Francúzska, organizátor, diplomat, politik a štátnik. Mal najväčšiu zásluhu na formovaní česko-slovenského zahraničného odboja počas prvej svetovej vojny. Zohral dôležitú úlohu pri organizovaní česko-slovenských légií a sprostredkovaní kontaktov na francúzskych štátnych funkcionárov. Spolu s Tomášom Garriguom Masarykom a Edvardom Benešom bol kľúčovou osobou pri založení Česko-Slovenska. Štefánik bol podpredsedom Československej národnej rady, ministrom vojny v Dočasnej česko-slovenskej vláde a následne aj v novovzniknutej ČSR.
Dňa 23. apríla 1990 bol schválený Zákon č. 117/1990 Zb. o zásluhách M. R. Štefánika, ktorý oficiálne uznal, že „sa zaslúžil o vznik spoločného štátu Čechov a Slovákov“. Na jeho počesť bolo pomenované štátne vyznamenanie Slovenskej republiky, Kríž Milana Rastislava Štefánika, ako aj medzinárodné letisko v Bratislave, akadémia ozbrojených síl SR, železničná trať, ústav a veľké množstvo ulíc, námestí, škôl atď.
Detstvo a mladosť
Milan Rastislav Štefánik sa narodil v Košariskách (do roku 1870 patrili Košariská ako osada do Brezovej pod Bradlom) v rodine evanjelického farára Pavla Štefánika a jeho manželky Albertiny rodenej Jurenkovej. Narodil sa ako šieste dieťa. Po ňom ešte prišli na svet ďalší šiesti súrodenci. V neľahkých podmienkach sa rodičom podarilo vychovať do dospelosti deväť detí. Milan Rastislav síce vyrastal v biednom prostredí, v čom sa život farárovho syna takmer nelíšil od života detí košarištianskych roľníkov, no na rozdiel od nich bol už od detstva obklopený slovenskými knihami a časopismi – oduševnený slovenský národovec a vzdelanec Pavol Štefánik mal totiž doma bohatú knižnicu a aj touto cestou sa snažil vychovávať svoje deti.
Prvé tri triedy ľudovej školy vychodil v rodnej dedine, kde ho učil slovenský národovec, absolvent slovenského ev. gymnázia v Revúcej, Martin Kostelný. Podľa svedectva učiteľa bol Milan Rastislav najlepším žiakom na košarištianskej škole. Otec Pavol sa snažil poskytnúť synovi čo najlepšie vzdelanie a preto, aby mohol Milan Rastislav študovať na strednej škole, musel sa dôkladne naučiť po maďarsky. A tak už ako deväťročný odišiel z domu do Šamorína, aby sa pripravil na strednú školu. Stredoškolské štúdium začal na evanjelickom lýceu v Bratislave, vtedajšom Prešporku. Tu už študovali jeho dvaja bratia Igor a Pavel. Na pomaďarčenom lýceu už z vlasteneckých profesorov učil iba Ján Kvačala. Štefánikovými obľúbenými profesormi boli učiteľ matematiky Ferdinand Hirschmann a triedny profesor Samuel Markusovszky. Štefánik študoval s výborným prospechom, no po troch rokoch musel odísť so svojím bratom Pavlom do Šopronu a neskôr do Sarvaša, pretože Pavel dosahoval len priemerný prospech.
náhľad|vpravo|Rodný dom v Košariskáchnáhľad|vpravo|Busty Masaryka a Štefánika v [[Košice|Košiciach na spojnici Masarykovej a Štefánikovej ulice]]
Milan Rastislav aj tu dosahoval výborný prospech, za čo dostal jednorazové Telekiho štipendium (sedemdesiat zlatiek) a okrem toho tu spoznal svoju prvú lásku Emíliu Chovanovú. V Sarvaši nakoniec zmaturoval s vyznamenaním a rozhodol sa odísť študovať do Prahy na techniku, odbor stavebné inžinierstvo. V Prahe pôsobil spolok Detvan (hlavným činiteľom bol vtedy medik Vavro Šrobár) a Štefánik tu získal štipendium od Českoslovanskej jednoty. Hneď na začiatku štúdia začal navštevovať spolu so svojím priateľom Jánom Kraiczom aj spolok ev. akademikov „Jeroným“ a bol tiež členom podporného spolku „Radhošť“.
Štefánik sa stal hlasistom a stúpencom myšlienok T. G. Masaryka, ktorý bol v tej dobe riadnym profesorom Karlovej univerzity. V marci 1898 sa Štefánik stal tajomníkom spolku Detvan. Potom v roku 1900 nastal v jeho živote zlom. Otec po prudkej roztržke so synom počas prázdnin vyhnal mladého Štefánika z domu. Ten sa uchýlil k priateľovi Vavrovi Šrobárovi do Ružomberku.
Na jeseň sa vrátil späť do Prahy a odišiel z techniky. Dal sa zapísať na odbory astronómia a fyzika, ktoré sa vtedy študovaly na Filozofickej fakulte Karlo-Ferdinandovej univerzity. Napriek začínajúcim problémom so žalúdkom sa pustil do štúdia. S otcom sa neskôr uzmieril a medzi slovenskými pražskými študentmi si postupne získaval autoritu. Na jeseň roku 1901 sa stal predsedom spolku Detvan. Kvôli nezhodám v radoch spolku však neskôr, hoci nerád, spolu s priateľmi Jurajom Nerádom a Zigom Zigmundíkom z Detvana vystúpil. Počas letného semestra roku 1902 odišiel študovať do Zürichu. V novom prostredí získal aj nové kontakty. Keď sa potom na jeseň roku 1902 vrátil do Prahy, opäť sa prihlásil za člena Detvana a na valnom zhromaždení ho zvolili za predsedu.
V roku 1903 začal Vavro Šrobár opäť vydávať Hlas a rozhodol sa, že ako jeho súčasť bude vydávať aj Umelecký hlas, venovaný literatúre a umeniu. Štefánik mu pri redigovaní Umeleckého hlasu pomáhal. Bol činný aj ako publicista. Na požiadanie Jana Herbena písal do realistického Času pravidelné pondelkové úvodníky o slovenskej kultúre a politike, ktorých cieľom bolo informovať českú verejnosť o Slovensku. Upozorňoval najmä na postupujúcu maďarizáciu a nabádal českú spoločnosť, aby pomáhala Slovensku konkrétnymi činmi. Ako predseda Detvana odišiel r. 1903 na zjazd medzinárodnej študentskej organizácie Corda Fratres do Palerma. V lete potom navštívil v Luhačoviciach Pavla Blahu a zúčastnil sa aj na otvorení prvej výstavy „Grupy uhorskoslovenských maliarov“, ktorá bola výsledkom česko-slovenskej kultúrnej spolupráce. Navštevoval historika Jaroslava Golla a básnika Jaroslava Vrchlického. Posledný rok na univerzite sa plne venoval štúdiu. Výsledkom bola dizertačná práca nazvaná Nové hviezdy z doby předtychonové a Nová Cassiopea. Prácu napísal česky, obhájil, urobil predpísané rigorózne skúšky z astronómie, fyziky a filozófie a 12. októbra 1904 bol promovaný za doktora filozofie. Jeho promotorom bol Jaroslav Vrchlický, v matrike zapísaný občanským menom Emil Frída.
Vedecká kariéra
Cieľom Štefánikovho pôsobenia sa stal Paríž. Sem dorazil 28. novembra 1904. Začiatky však boli ťažké. Na začiatok mu pomohol Vavro Šrobár získať pôžičku v ružomberskej banke. Štefánikovým cieľom bolo vtedy dostať sa medzi dvoch najslávnejších astronómov v Paríži: ku Camillovi Flammarionovi a Julesovi Janssenovi. Táto nádej sa mu však hneď nesplnila a musel čakať do jari. Vtedy sa druhmi mladého Štefánika stala skupina českých umelcov v Paríži (sochári Bohumil Kafka a Otakar Španiel, maliari Ludvík Strimpl, Tomáš František Šimon, Hugo Boetinger a i.). Spriatelil sa aj s grófom Hanušom Kolowratom, ktorý sa neskôr stal rakúsko-uhorským vojenským atašé. Začiatkom apríla 1905 prišiel do Paríža profesor Janssen. Štefánik sa k nemu dostal, aj na jeho hvezdáreň v Meudone. Janssena Štefánik upútal. Ako hosť na Meudonskej hvezdárni podnikal Štefánik rôzne výpravy (napr. 20. júna 1905 výstup na observatórium na vrchole Mont Blancu, alebo 30. augusta pozoroval v španielskom Alcosebre úplné zatmenie Slnka). 30. augusta predniesol Janssen Štefánikovu štúdiu „Spektroskopické skúmanie zatmenia slnka v Alcosebre“ na zasadnutí Francúzskej akadémie a publikoval ju aj časopis Akadémie Comptes rendus hebdomadaires des séances de l´Académie des sciences.
==== Návrhy a vynálezy  ====
Svetobežník
náhľad|Štefánik v mladosti Po príchode do Paríža bojoval dlho s existenčnými problémami. Okrem toho sa ešte snažil zachrániť Janssenove observatórium na Mont Blancu, čo sa mu však napokon nepodarilo a 21. septembra bolo observatórium rozobraté. Potom sa snažil vybudovať vlastné observatórium, no jeho finančná situácia mu to nedovoľovala. V tejto oblasti mu vtedy najviac pomohol senátor Émile Chautemps, s ktorého pomocou zorganizoval Štefánik výpravu do severnej Afriky. Tam chcel nájsť vhodné miesto pre svoju hvezdáreň. Precestoval Alžírsko, Atlas, Saharu, Tunisko aj Kartágo, no cesta nemala úspech.
Začiatkom roka 1910 dostal novú šancu. Vedecký ústav „Bureau des Longitudes“ spolu s ústavom „Bureau Central Météorologique“ ho vyslali na Tahiti pozorovať Halleyho kométu. 27. apríla pristála jeho loď v tahitskom prístave Papeete. Tu strávil nasledujúcich 10 mesiacov a mimo iného sa zaradil medzi prvých fotografov tejto oblasti.
28. apríla 1911 na ostrove Vavau pri pozorovaní úplného zatmenia slnka dosiahla práve Štefánikova výprava najlepšie výsledky a ocenila to aj Francúzska akadémia. V lete roku 1912 ho vedecký ústav Bureau de Longitudes vyslal na pozorovanie zatmenia slnka do Passa Quatro v Brazílii. Neskôr po uskutočnení výprav sa vrátil do Paríža a aj do rodných Košarísk. V apríli r. 1913 mu zomiera otec Pavol. Vtedy sa Štefánik plánoval usadiť natrvalo na Tahiti, no dostal poverenie od francúzskej vlády a svoje rozhodnutie zmenil. Francúzi totiž chceli vybudovať vlastnú telegrafickú sieť a sústavu meteorologických staníc v Ekvádore a na Galapágoch a Štefánik (vtedy mal už francúzske občianstvo) mal získať povolenie od ekvádorskej vlády. To sa mu aj podarilo. Francúzska vláda mu potom na návrh ministerstva námorníctva udelila kríž Rytiera čestnej légie. Jeho úspechy však opäť zastavila choroba. V marci 1914 sa musel podrobiť operácii žalúdka v sanatóriu profesora Monprofita v Yngerse vo Švajčiarsku. Po zotavení ho zastihla správa o vypuknutí prvej svetovej vojny a 9. augusta sa vojenským transportom vrátil do Francúzska.
Vojenská kariéra
náhľad|vpravo|Štefánikova socha na [[Praha|pražskom Petříne pri Štefánikovej hvezdárni]] náhľad|vpravo|Washington, 1917
Začiatok vojny Štefánika neprekvapil, lebo ho predvídal už niekoľko rokov predtým. Vo vojne však videl hlavne možnosť osamostatnenia Slovákov a tento čin spájal od začiatku s Čechmi. Vzhľadom na jeho zlý zdravotný stav však nemohol hneď odísť na front a dostal sa tam až začiatkom roka 1915. Nastúpil do vojenskej leteckej školy v Chartres a dňa 11. apríla získal diplom pilota a hodnosť desiatnika. V hodnosti podporučíka potom nastúpil na západný front. Slúžil v prieskumnej peruti MF 54. Uskutočnil množstvo prieskumných letov, pri ktorých sledoval pohyby nepriateľských vojsk, navádzal delostreleckú paľbu. Ako prvý v danom úseku frontu začal zavádzať meteorologickú službu. Aj ako letec však mal stále na vedomí osamostatnenie Čechov a Slovákov a snažil sa o vytvorenie samostatnej česko-slovenskej dobrovoľníckej jednotky. V auguste 1915 vďaka svojim bojovým úspechom a priekopníckej práci v oblasti vojenskej meteorológie mu bolo ponúknuté miesto veliteľa meteorologickej služby francúzskej armády. Štefánik to však odmietol, a namiesto toho opäť požiadal o preloženie do Srbska.
Začiatkom septembra 1915 ho poslali na srbský front, kde toto svoje snaženie ešte viac rozvíjal. Pri evakuácii z letiska v Niši však na lietadle havaroval a na úteku potom Štefánika opäť prepadla žalúdočná choroba. Život mu vtedy zachránili priatelia Raoul Labry a Michael Bourdon a dopravili ho do Ríma, do tamojšej Nemocnice kráľovnej matky. Tam spoznal aj pani Claire de Jouvenel, ktorá mu horlivo pomáhala aj v jeho boji za osamostatnenie Slovenska. V jej parížskom salóne, ktorý navštevoval, sa stretol v roku 1915 s ďalšou svojou obdivovateľkou Louise Weissovou, neskôr novinárkou a členkou Francúzskej akadémie (1975), ktorá mu tiež pomáhala šíriť myšlienku vzniku česko-slovenského štátu. Nebol čechoslovakistom, vo všetkých medzinárodných dohodách, ktoré M.R. Štefánik pripravil alebo ich podpisoval, uvádzal v názve Česko-Slovensko s rozdeľovníkom. Prípadne obe krajiny písal osobitne Česko a Slovensko.
Organizátor Československej národnej rady
Štefánik sa vrátil do Paríža, kde ho de Jouvenel zoznámila s najvyššími politikmi: ministerským predsedom Aristidom Briandom a najvplyvnejším mužom francúzskeho ministerstva zahraničia Philippom Berthelotom. Štefánik tu naďalej presadzoval plán vytvorenia česko-slovenského štátu. Dňa 13. decembra 1915 sa stretol s E. Benešom a spoločne sa stotožnili so Štefánikovými i Masarykovými koncepciami o vytvorení spoločného štátu. Štefánik si vytýčil novú úlohu vytvoriť riadiace centrum pre spoločný odboj Slovákov a Čechov, ako aj zriadiť samostatné česko-slovenské vojsko a presadiť ho medzi politikmi. O týchto plánoch informoval ministerského predsedu Aristida Brianda a dohodol stretnutie medzi ním a Masarykom. V tom čase Štefánika opäť začala trápiť choroba a musel byť hospitalizovaný. Masarykovi sa počas stretnutia podarilo získať Brianda pre svoju koncepciu riešenia stredoeurópskej otázky. Štefánik medzitým neustále presadzoval vytvorenie ústredného reprezentatívneho orgánu zahraničného odboja. Tak vznikla vo februári 1916 „Národná rada krajín českých“ (Conseil national des Pays Tchèques), ktorá sa neskôr premenovala na Československú národnú radu. Jej predsedom sa stal T. G. Masaryk, podpredsedami J. Dürich a M. R. Štefánik a generálnym tajomníkom E. Beneš. Sídlila na Rue Bonaparte 18 a jej hlavnými tlačovými orgánmi sa stali časopisy La Nation Tchèque (Český národ) a Československá samostatnosť. Súčasne začala rada organizovať česko-slovenské vojsko v zahraničí.
Keď sa Štefánikov stav zlepšil, odišiel do Talianska. Ako letec zhadzoval na talianskom fronte letáky určené najmä Čechom a Slovákom a okrem toho chcel získať talianske vojenské a politické kruhy pre česko-slovenskú koncepciu strednej Európy, v ktorej sa o. i. počítalo s vytvorením juhoslovanského štátu. Postoj Talianska k juhoslovanskej otázke bol však odmietavý.
Ján Salaganič
Generálmajor Ing. Ján Salaganič (* 6. august 1958, Ladomirov) je slovenský generál, v roku 2010 menovaný do funkcie veliteľa Pozemných síl Ozbrojených síl SR. Vo funkcii ho k 15. septembru 2012 vystriedal Ondřej Novosad.
Milan Rastislav Štefánik
Organizátor Československej národnej rady
Dňa 29. augusta podpísali Dürich a Štefánik spolu s predstaviteľom amerických Slovákov G. Košíkom tzv. Kyjevskú dohodu, ktorou spoločne uznali ČSNR za vedúci orgán českého a slovenského hnutia v zahraničí. Francúzske velenie potom poslalo Štefánika do Rumunska, kde sa mu zakrátko podarilo získať 1 500 dobrovoľníkov.
Ján Salaganič
Život
V roku 1977 absolvoval Vojenské gymnázium v Opave a v roku 1981 Vojenskú vysokú školu vo Vyškove na Morave a zároveň bol menovaný do hodnosti poručík ako vojak z povolania. Následne pôsobil v Čechách, kde vykonával základné veliteľské funkcie v tankovom vojsku. Po ukončení postgraduálneho štúdia na Vojenskej akadémii A. Zápotockého v Brne bol v roku 1989 ustanovený do funkcie náčelníka štábu 49. motostreleckého pluku v Mariánskych Lázniach.
Milan Rastislav Štefánik
Organizátor Československej národnej rady
Začiatkom roku 1917 sa vrátil do Ruska. Po počiatočných komplikáciách s procársky orientovaným Dürichom, ktorý nerešpektoval dohody, napokon Štefánikova misia v Rusku slávila úspech. Napomohla tomu svojou podporou aj nová dočasná vláda, ktorá vznikla po páde cárizmu a postavenie ČSNR sa upevnilo. Dňa 2. júna 1917 odplával Štefánik do USA. Prvou úlohou bol nábor dobrovoľníkov, ktorých sa mu napokon podarilo získať 3 000. Druhou mala byť konsolidácia krajanov v USA a získanie ich podpory pre ČSNR. Jeho činnosť bola úspešná a politickú aktivitu medzi osobnosťami v Amerike ocenili aj francúzske kruhy a 20. októbra bol Štefánik vyznamenaný krížom dôstojníka čestnej légie.
Ján Salaganič
Život
V roku 1991 bol premiestnený do Prešova na riadiacu funkciu v rádiovom a rádiotechnickom prieskume. Po rozdelení Českej a Slovenskej Federatívnej Republiky sa v roku 1993 stal veliteľom štábu a neskôr veliteľom Strediska elektronického prieskumu Armády SR. Od roku 1995 do roku 1996 velil 52. práporu elektronického prieskumu v Prešove. Od roku 1996 pôsobil na rôznych štábnych funkciách na Generálnom štábe OS SR v Bratislave. V roku 1999 absolvoval jazykový kurz v Kanade a v roku 2002 absolvoval štúdium na Akadémii obrany v Paríži. Po ich absolvovaní sa stal náčelníkom odboru na Veliteľstve Pozemných síl v Trenčíne. V roku 2004 bol vymenovaný do funkcie veliteľa česko-poľsko-slovenskej brigády v Topoľčanoch. Veliteľom mechanizovanej brigády v Prešove sa stal v roku 2005. V roku 2006 bol ustanovený do funkcie zástupcu veliteľa Pozemných síl v Trenčíne. V tejto funkcii ho prezident SR k 1. januáru 2007 vymenoval do prvej generálskej hodnosti brigádny generál. Od roku 2008 vykonával vysoké štábne funkcie na Generálnom štábe Ozbrojených síl SR. K 2. septembru 2008 bol povýšený do hodnosti generálmajora. K 1. októbru 2010 sa stal veliteľom Pozemných síl Ozbrojených síl SR v Trenčíne. Po odovzdaní funkcie k 15. septembru 2012 v rámci pravidelnej rotácie sa mal Salaganič presunúť na Generálny štáb kde sa mal pripravovať na pôsobenie v zahraničí.
Milan Rastislav Štefánik
Organizátor Československej národnej rady
Po návrate do Paríža sa Štefánik zapojil do diplomatických rokovaní o ustanovení samostatnej česko-slovenskej armády. Výsledkom bol „Dekrét o vytvorení Česko-slovenskej armády vo Francúzsku“, ktorý vydala francúzska vláda 16. decembra 1917. Podľa tohto dekrétu a neskôr vydaného štatútu sa vytvorila samostatná Česko-slovenská armáda, ktorá politicky podliehala ČSNR v Paríži. V Paríži sa Štefánik opäť stretol s Janinom. Ten potom so súhlasom francúzskeho velenia prijal funkciu veliteľa vytvárajúceho sa česko-slovenského vojska (10 000 vojakov).
Ján Salaganič
Život
V júni 2017 bol pridelencom obrany na veľvyslanectve Slovenskej republiky v Ruskej federácii.
Milan Rastislav Štefánik
Diplomatické cesty
náhľad|vpravo|Replika Caproni Ca-33, ktoré sa so Štefánikom zrútilo pri Bratislave náhľad|[[Mohyla Milana Rastislava Štefánika (Bradlo)|Mohyla na Bradle nad Košariskami, vrcholné dielo architekta Dušana Jurkoviča]] thumb|Mohyla na mieste pádu lietadla M. R. Štefánika pri [[Ivanka pri Dunaji|Ivanke pri Dunaji, dielo architekta Dušana Jurkoviča]] náhľad|Nápis na Mohyle v katastrálnom území [[Most pri Bratislave|Mostu pri Bratislave na mieste pádu lietadla]]
Ján Salaganič
Vyznamenania
Za službu vlasti, Čestný odznak OS SR, Za vernosť OS SR, Za službu v mierových pozorovateľských misiách, Pamätná medaila ministra obrany a ďalšie.
Milan Rastislav Štefánik
Diplomatické cesty
V polovici februára 1918 odišiel Štefánik do Talianska. Aj tu bolo jeho hlavnou úlohou vybudovanie Česko-slovenskej armády. Talianske vojenské ani politické kruhy mu však neboli naklonené. Vplyvom svojej diplomacie sa mu však nakoniec podarilo prelomiť ľady. Podarilo sa mu pre svoj plán získať jedného z najväčších odporcov: ministra zahraničia S. Sonnina. Aby Štefánik, vtedy už ako plukovník francúzskej armády, zvýšil svoju osobnú agitáciu, vypracoval memorandum, v ktorom zhrnul všetky svoje argumenty a predložil ho Sonninovi a šéfovi gen. štábu generálovi Diazovi v Ríme. Výsledkom bolo, že dňa 21. apríla 1918 Štefánik podpísal s ministerským predsedom Orlandom dvojstrannú zmluvu o vytvorení samostatnej česko-slovenskej armády, ktorá úplne podliehala ČSNR. Vojsko vyzbrojovalo Taliansko, čo bolo v zmluve dané ako pôžička. Nábor dobrovoľníkov pokračoval a 24. mája 1918 sa pred pomníkom Viktora Emanuela v Ríme konala veľkolepá slávnosť: odovzdávanie plukových vlajok česko-slovenským jednotkám.
V júli roku 1917 preletela svetom správa o vystúpení Česko-slovenských légií v Rusku. Mali už 50 000 príslušníkov a čoskoro sa zapojili do bojov proti Nemecku a Rakúsko-Uhorsku. Podpísanie mieru medzi sovietskou vládou a Ústrednými mocnosťami v marci 1918 však spôsobilo, že česko-slovenské vojsko v Rusku stratilo spojenca. To viedlo k demoralizácii vojska a bolo potrebné, aby Štefánik odišiel do Ruska k ohrozeným légiám. Štefánik, ktorý mal už od 20. júna 1917 hodnosť generála, sa teda vybral z Paríža na cestu.
Najprv však navštívil USA, kde spolu s Masarykom a generálom Janinom preberali ďalšie plány. Dňa 24. septembra potom odcestoval do Tokia, kde ale pre opätovné problémy so žalúdkom pobudol až mesiac a cesta na Sibír sa predlžovala. Medzitým už nič nebránilo tomu, aby sa po medzinárodnom uznaní ČSNR mohol tento orgán premeniť de facto na vládu. Stalo sa tak 14. októbra 1918. Vláda bola trojčlenná: Masaryk bol ministerským predsedom, Beneš ministrom vnútra a Štefánik ministrom vojny. Krátko nato uverejnil Masaryk aj „Vyhlásenie nezávislosti Česko-Slovenska“, tzv. Washingtonskú deklaráciu. Tá zapôsobila na americkú verejnosť i na prezidenta Wilsona. Wilson reagoval na návrh prímeria zo strany Rakúsko-Uhorska tak, že po jeho uzavretí majú o budúcnosti monarchie rozhodnúť jej národy samy. A tie sa už rozhodli. Došlo k vystúpeniu domáceho odboja a 28. októbra k vyhláseniu Československej republiky.
V Ženeve sa uskutočnilo zjednotenie domáceho odboja na čele s Karolom Kramářom a zahraničnej delegácie vedenej E. Benešom. Dohodli sa na osobe prezidenta: T. G. Masarykovi i novej česko-slovenskej vláde, ktorej predsedom sa stal Karel Kramář, ministrom zahraničia Eduard Beneš, minister vojny M. R. Štefánik a rezort obrany prevzal Václav Klofáč. Zakrátko Nemecko kapitulovalo a vojna sa skončila. Štefánik sa o všetkom dozvedel v Japonsku. Chcel sa hneď vrátiť do Paríža, no najprv chcel splniť svoju úlohu na Sibíri.
Dňa 13. novembra 1918 nastúpil na loď do Vladivostoku. Po príchode chcel dohodnúť s vojenským velením podrobnosti presunu legionárov do vlasti. Okrem toho, vzhľadom na vznik Česko-Slovenska, zrušil Odbočku ČSNR v Rusku a vymenoval Bohdana Pavlů za splnomocnenca česko-slovenskej vlády v Rusku. Z rúk generála Janina prevzal Rad veliteľa Čestnej légie a 25. januára 1919 opustil Rusko a odišiel do Paríža.
Po príchode bolo jeho hlavnou starosťou stiahnutie sibírskych légií a ich odsun do vlasti. Stretol sa preto aj s Georgesom Clemenceaum i maršalom Fochom. V Paríži sa Štefánik zúčastnil aj na práci mierovej konferencie, zaoberal sa budovaním česko-slovenského letectva, mal plány pre zriadenie štátnej správy a podpory vedy v novom štáte.
V máji 1919 odišiel do Talianska. Navštívil tam svoju poslednú lásku markízu Giulianu Benzoniovú, s ktorou si plánoval budúcnosť. Okrem toho urovnával aj spor medzi francúzskou a talianskou vojenskou misiou a ten sa mal definitívne doriešiť po jeho príchode do Bratislavy.
Tragická nehoda
Na rodnú vlasť sa Štefánik veľmi tešil, lebo ju nenavštívil od smrti svojho otca (1913). Dňa 4. mája 1919 nastúpil Štefánik na letisku Campoformido pri Udine do lietadla typu Caproni 450 (č. 11 495), sprevádzaný dvoma talianskymi letcami, poručíkom Giottom Mancinelliom Scottim a seržantom Umbertom Merlinom, a mechanikom-rádiotelegrafistom Gabrielom Aggiustom. Cieľom jeho cesty bolo letisko vo Vajnoroch pri Bratislave. Lietadlo však nepristálo, pretože keď sa už blížilo k miestu pristátia, náhle sa zrútilo neďaleko Ivanky pri Dunaji v kat.území obce Most pri Bratislave. M. R. Štefánik a všetci členovia posádky boli na mieste mŕtvi.