cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Eduard Seymour
Povstanie
V priebehu roka 1548 bolo Anglicko stredom sociálnych nepokojov. Po apríli 1549 vypukla séria ozbrojených prevratov, poháňaných rôznymi náboženskými a pozemkovými sťažnosťami. Dve najvážnejšie povstania, ktoré požadovali najväčšie vojenské zásahy na potlačenie boli v Devone a Cornwalle a druhé v Norfolku. Celkový aspekt sociálnych nepokojov bol, že protestujúci boli presvedčení, že konali oprávnene proti zhabaniu pozemkov zemepánmi s protektorovou podporou, pretože boli presvedčení, že zemepáni porušovali zákony.
Rovnaké dôvody pre vypuknutie nepokojov boli vyslovené v celej krajine, nielen v Norfolku a na západe. Dôvodom toho, že poddaní si mysleli, že Eduard Seymour chápal povstalecké príčiny, boli v jeho sérii voľnejších, často protikladných, vyhlásení a čiastočne v nekoordinovanej činnosti komisie, ktorú poslal v rokoch 1548 a 1549 na prešetrenie sťažností ohľadom straty pôdy, odobratia stád oviec na spoločnom pozemku, a podobné problémy.
Katastrofálne udalosti roku 1549 boli dôkazom kolosálneho zlyhania vlády a Rada (Council) to dala na zodpovednosť protektorovi. Na jeseň sa chystali plány na odvolanie Eduarda Seymoura z postu protektora.
Pád Eduarda Seymoura
Sled udalostí, ktoré viedli k odstráneniu Eduarda Seymoura z moci, sa nazýva prevrat. Po 1. októbri bol upozornený, že jeho vláda čelí vážnej hrozbe. Vydal vyhlásenie s prosbou o podporu, držiac sa štatútu kráľovskej osoby a kvôli bezpečnosti sa stiahol na Windsor Castle, kde napísal: Myslím, že som vo väzení.
Medzitým zjednotená Rada (Council) vydala podrobnosti o zlom hospodárení počas vlády Eduarda Seymoura. Dali jasne najavo, že moc protektora vychádza od nich, a nie z Henrichovej poslednej vôli. Dňa 11. októbra bol Eduard Seymour zatknutý a predvedený ku kráľovi na Richmond Palace. Kráľ Eduard zhrnul obvinenia proti Eduardovi Seymourovi v jeho kronike:
Vo februári 1550, John Dudley, gróf z Warwicku bol ustanovený ako predstaviteľ Rady (Council) a v skutočnosti bol nástupcom Eduarda Seymoura.
Eduardove nehnuteľnosti, ako Somerset House, Sleaford Castle a Berry Pomeroy Castle, mu boli odobraté.
Hoci bol Eduard Seymour prepustený z londýnskeho Toweru a znovu prijatý do Rady, bol 22. januára 1552 popravený na Tower Hille za svoje zločiny, najmä za zradu – plánoval zvrhnúť Johna Dudleyho. Kráľ Eduard zaznamenal strýkovu popravu vo svojej kronike:
Elektronická adresa
Elektronická adresa (iné názvy: e-mailová/emailová/mailová/mejlová/e-poštová adresa; nepresne: internetová adresa; skrátene: adresa, e-mail, email, mail, mejl, e-pošta, v slangu: majl(ová adresa), meil(ová) adresa [názvy porov. v článku e-mail]) je adresa, na ktorú sa posielajú e-mailové správy (elektronická pošta), čiže je to údaj, ktorý jednoznačne určuje e-mailovú schránku (angl. email box), a tým umožňuje doručenie e-mailovej správy správnemu adresátovi alebo adresátom.
Elekronická adresa sa skladá z dvoch častí, ktoré sú spojené znakom @ (znak sa v slovenčine nazývaný ako "Zavináč"). Prvá časť elektronickej adresy identifikuje používateľa (skupiny používateľov alebo podobne). Druhá časť je názov domény poskytovateľa elektronickej pošty daného užívateľa.
Súčasné programy na čítanie a posielanie elektronickej pošty (tzv. poštový klient) využívajú poštové protokoly (Post Office Protocol (POP), Internet Message Access Protocol (IMAP), Simple Mail Transfer Protocol (SMTP)), ktoré umožňujú pridať k adrese (pred ňu) aj ľubovoľný text napríklad meno a priezvisko napríklad 'Dora Enzinger' <dora.enzinger@stuba.sk>. Táto textová časť býva oddelená úvodzovkami alebo apostrofami a potom samotná adresa, v ktorej nesmú byť medzery ani vyhradené znaky ani diakritika býva oddelená lomenými (ostrými) zátvorkami <>. Textová časť je nepovinná, používateľ si ju môže zvoliť skoro ľubovoľne. Správa bude doručená správne aj bez nej, stačí teda adresovať len dora.enzinger@stuba.sk. Viacero adries sa oddeľuje čiarkou.
Poštové servery spravidla nie sú pri spracovaní adresy odosielateľa a / alebo príjemcu case sensitive (nerozlišujú malé a veľké písmená). Je to v súlade s RFC 5321 odst. 2.4, kde sa dovoľuje v lokálnej časti adresy (pred zavináčom) používať aj malé aj veľké písmená, odporúčané sú však malé. Závisí od poštového servera ale u nás je zvykom, že dora.enzinger@stuba.sk a napríklad Dora.Enzinger@stuba.sk smerujú do tej istej poštovej schránky.
Elektronická adresa môže v e-maily byť použitá na označenie adresáta (To: „komu“) alebo adresáta kópie (Cc: carbon copy) alebo adresáta slepej kópie (Bcc: blind carbon copy).
Václav Vavřinec Reiner
Václav Vavřinec Reiner (* 8. august 1689, Praha – † 9. október 1743, Praha) patrí k najvýznamejším českým maliarom vrcholného baroka. Ako vnuk staviteľa a syn sochára mal ideálne predpoklady na rozvoj úspešnej umeleckej kariéry. Okrem krajín, obrazov bitiek a portrétov vytváral mimoriadne fresky (dotváral nimi najmä architektúru kostolov Kiliána Ignáca Dienzenhofera). Medzi jeho najznámejšie fresky patrí mohutná Gigantomachia nad schodiskom Černínskeho paláca a freska posledného súdu v kopuli kostola sv. Františka na Křížovnickom námestí v Prahe. Bol ovplyvnený tvorbou Michala Václava Halbaxa, Petra Brandla a Kryštofa Lišku. Jeho raná tvorba sa vyznačuje tajomným šerosvitom, neskôr sa prejasnila a získala na monumentálnosti. Záverečná fáza jeho diela už predznamenáva nastupujúce rokoko. Reinerove fresky ovplyvnili celú nasledujúcu generáciu českých freskárov (Ignác Raab, Petr Jan Molitor, Johann Lucas Kracker, Josef Kramolín a iných).
Jeho diela sa nachádzajú v Prahe, Oseku, Duchcove, Dobrej vode alebo vo Vroclave.
Václav Vavřinec Reiner je pochovaný v kostole sv. Egídia na Starom meste v Prahe.
Bignay
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Pazúr
Pazúr môže byť:
Kraskova ulica
Kraskova ulica je ulica:
Merná vodivosť
Merná vodivosť alebo špecifická vodivosť alebo (najmä pre elektrinu a teplo) konduktivita je veličina charakterizujúca pevnú alebo kvapalnú látku z hľadiska jej schopnosti viesť, a to napríklad:
Veľká Kamenistá
Veľká Kamenistá  je výrazným prevažne hôľnatým vrcholom. Jeho susedmi sú Pyšné sedlo a Hlinské sedlo. Je koncom hrebeňa Hlina, ktorý po celej dĺžke ohraničuje na východe Kamenistú dolinu. Priamo cez vrchol prechádza štátna slovensko-poľská hranica. Vrch sa výrazne vyníma nad poľskou Pysznianskou dolinou, ktorá je vo svojom konci veľmi široká.
Plutoid
náhľad|Plutoidy a ďalšie transneptúnske telesá
Plutoid je transneptúnska trpasličia planéta podobná ostatným planétam Slnečnej sústavy.
Objekt patriaci do tejto kategórie musí spĺňať nasledovné kritériá:
Plutoid teda spája trpasličie planéty a transneptúnske objekty do jednej kategórie. Pretože nastali komplikácie so zaraďovaním telies do kategórie trpasličích planét, musia spĺňať objekty ešte ďalšie dve kritéria:
História
Plutoidy boli vyčlenené z kategórie trpasličích planét medzinárodnou astronomickou úniou 11. júna 2008 v Osle.
Objekty
V súčasnosti sú známe iba štyri objekty patriace do skupiny plutoidov:
NGC 1349
NGC 1349 je galaxia v súhvezdí Býk, ktorú objavil americký astronóm Lewis A. Swift 20. decembra 1886.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 13,2.
Ray Dolby
Detstvo a štúdiá
Narodil sa v Portlande, no vyrastal v San Franciscu. Jeho otec, Earl Milton Dolby, bol taktiež vynálezca. Už ako študent pracoval v roku 1949 na vedľajší úväzok v spoločnosti Ampex v Redwood City, kde pracoval s ich prvým magnetofónom a pomáhal pri vývoji záznamu videa na pásku. Bol študentom a bez titulu, jeho funkcia bola len "poradca", ale Dolby zohral kľúčovú úlohu v úsilí, ktoré doviedlo Ampex k prototypu kvadruplexného videorekordéra v apríli 1956 a jeho výrobe.
Kariéra
V roku 1957 Dolby získal titul bakalára v elektroinžinierstve na Univerzite v Stanforde. Zároveň vyhral Marshallov školský pohár a titul Ph.D. (doktor fyziky) získal v roku 1961 na University of Cambridge v Cambridge.
Dolby pôsobil ako technický poradca OSN v Indii až do roku 1965, keď sa vrátil do Anglicka.
Neskôr v roku 1976 sa presťahoval aj s firmou naspäť do Spojených štátov do Kalifornie. Prvým produktom Dolby Labs bolo zariadenie Dolby 301 s redukciou šumu typu A. Nasledoval typ B a celý rad ďalších technológií, ktoré niesli spoločné označenie Dolby.
Dolby pôsobil aj ako prezident Spoločnosti zvukového inžinierstva (AES).
Smrť
Na sklonku svojho života trpel Alzheimerovou chorobou, ale zomrel na leukémiu, 12. septembra 2013 vo svojom dome v San Francisku vo veku 80 rokov. Kevin Yeaman, prezident a výkonný šéf spoločnosti Dolby Laboratories povedal: "Dnes strácame priateľa, učiteľa a skutočného vizionára".
Práca a dedičstvo
Počas svojho života sa profesionálne venoval prakticky jedinej oblasti - spracovaniu zvuku. Získal desiatky patentov a výsledky jeho práce natrvalo zmenili spôsob, akým dnes počúvame hudbu, ako znie zvuk vo filmoch a elektronických zariadeniach, prenášajúcich a reprodukujúcich zvuk. Dolbyho technológie sa stali neodmysliteľnou súčasťou kreatívneho procesu pre nahrávanie zvuku alebo obrazovo-zvukového záznamu umelcami, hudobníkmi, filmármi a vedcami. Prakticky každé kino je vybavené zariadením s licenciou Dolby Sound System, rovnako aj televízne alebo nahrávacie štúdiá sa bez technológií spoločnosti Dolby Labs dnes nezaobídu.
Jeho syn, spisovateľ Tom Dolby vyhlásil: "Aj keď bol vyštudovaný inžinier, jeho úspechy v oblasti techniky vychádzali z lásky k hudbe a umeniu".
Súkromie a filantropia
Ray Dolby s manželkou Dagmarou boli aktívni aj v dobročinnosti a podporovali celý rad organizácií a prípadov. S ich podporou boli otvorené zariadenia ako Budova regeneračnej medicíny Raya a Dagmary Dolbyových na Univerzite v Kalifornii, Centrum kmeňových buniek v San Franciscu či Výskumné centrum mozgového zdravia v Pacifickom zdravotnom Centre v Kalifornii.
Pôsobil ako dlhoročný člen Rady San Franciskej Opery a Symfónie.
Rayov záujem o technológie nekončil len pri zvuku. V roku 1989 sám navrhol 13 metrov dlhý karavan, s ktorým navštevoval aj s celou rodinou národné parky. Bol držiteľom pilotného preukazu a vlastnil turbínovú helikoptéru a prúdovú Cessnu Citation CJ2, s ktorou navštívil 30 štátov sveta. Okrem toho bol nadšeným jachtárom a sóloplavbami prekonal Atlantik sedemnásťkrát.
Ocenenia a úspechy
Na jeho počesť bola divadelná budova, kde sa udeľujú Oscary, premenovaná na Dolby Theatre.
R
R je osemnáste písmeno latinskej abecedy.
Rôzne významy R
R môže byť:
Kódovanie vo výpočtovej technike
V Unicode veľké R je U+0052 a malé r je U+0072.
V ASCII veľké R je 82 a malé r je 114, binárne 01010010 and 01110010.
V EBCDIC veľké R je 217 a malé r je 153.
Mailly
Mailly je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Saône-et-Loire, v regióne Burgundsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Košeca (hrad)
Košeca alebo Košecký hrad je zrúcanina hradu v blízkosti obce Košecké Podhradie v okrese Ilava.
Zrúcanina hradu sa nachádza na návrší nad obcou, v nadmorskej výške Hrad pravdepodobne stál už v roku 1272, prvá istá správa je však z roku 1312 a po dlhý čas bol centrom košeckého panstva. Od konca 14. storočia patril Štiborovi zo Štiboríc. Od 16. storočia Petrőczymu, neskôr Ilešháziovcom. V roku 1670 za Leopolda I., cisárske vojsko pod velením Pavla Esterháziho hrad vyhodilo do vzduchu. Novým centrom panstva sa stalo mestečko Košeca.
Hlas (časopis)
Hlas bol významný slovenský časopis. Vychádzal v rokoch 18981904. Bol to mesačník pre literatúru, politiku a sociálne otázky a začal sa vydávať v Skalici. Zodpovedným redaktorom, vydavateľom a nakladateľom bol Dr. Pavel Blaho, neskôr dr. Vavro Šrobár. Skupina prispievateľov a prívržencov línie Hlasu bola označovaná ako hlasisti.
Dejiny
V 90. rokoch 19. storočia sa začína na Slovensku rozvíjať činnosť mladej inteligencie – poslucháčov a stúpencov T. G. Masaryka na pražskej univerzite, ktorí prebrali jeho demokratické názory. Títo slovenskí vysokoškoláci v Prahe porovnávali hospodárske, kultúrne a politické pomery oboch národov. Videli v nich veľké disproporcie, ktoré bolo treba v záujme hospodárskeho pokroku a politického liberalizmu odstraňovať. Kritizovali preto oficiálny národný program slovenskej buržoázie, reprezentovanej martinským vedením Slovenskej národnej strany. Vyčítali jej konzervativizmus, politickú pasivitu i nedostatok starostlivosti o ľudové vrstvy.
Postavili sa do boja za demokratické práva ľudu a presadzovali predovšetkým politickú požiadavku liberálneho meštiactva a ďalších spoločenských vrstiev v Uhorsku – všeobecné volebné právo. V tom čase malo z pätnástich miliónov obyvateľov Uhorska volebné právo iba deväťstotisíc. Toto úsilie, spolu so snahou uskutočniť aj ostatné demokratické požiadavky – slobodu prejavu, zhromažďovania a slobodu tlače, zbližuje hlasistov so sociálnymi demokratmi.
Už roku 1889 im Masaryk navrhoval založenie samostatného slovenského časopisu, nezávislého od politiky martinského vedenia Slovenskej národnej strany. Za jeho redaktora navrhoval advokáta dr. Štefanoviča. To sa však neuskutočnilo, hlavne pre Štefanovičov tolerantný vzťah k martinskému vedeniu. Iniciátorom hnutia za založenie takéhoto časopisu sa potom stal Vavro Šrobár.
Pred realizáciou tohto plánu dr. Smetanay (pod pseudonymom Ondrej Kalina), vydal dve brožúry Slovensko, sborník časových úvah o věcech verejných a Slovensko, odpovědi Národním novinám, v ktorých sa pokúsil načrtnúť politický a kultúrny program slovenskej liberálnej inteligencie. Na augustových slávnostiach v Martine. (4. august 1897) sa reprezentanti slovenskej študujúcej mládeže zbytočne pokúšali o dohodu s Vajanským a jeho stúpencami. Po roztržke s nimi sa Vavro Šrobár, dr. Minárik, dr. A. Ráth, dr. Makovický, Viliam Dula a Jozef Ruman vybrali na Bystričku k profesorovi Masarykovi, s ktorým sa dohodli nielen na potrebe vydávania vlastného časopisu, ale aj na jeho programe.
Prvé číslo nového časopisu Hlas vyšlo 30. júna 1898 v Skalici za redakcie Dr. Vavra Šrobára. Jeho podtitul bol: Mesačník pre literatúru, politiku a otázku sociálnu. Od roku 1903 (V. roč.) vychádzal v Ružomberku, kde aj nasledujúceho roku zanikol. Jeho zodpovedným redaktorom a vydavateľom bol Dr. Pavel Blaho, od IV. roč. (r. 1901 – 2) spolu s Dr. Vavrom Šrobárom, a od roč. VI. (1904) bol jeho redaktorom a vydavateľom samotný Šrobár. Zvláštnosťou Hlasu bolo, že ako študentský časopis obyčajne počas letných prázdnin (júl, august) nevychádzal. Hlasisti cez prázdniny chodievali pracovať “medzi ľud", aby bližšie, z vlastnej skúsenosti poznali jeho hospodárske a spoločenské pomery, o čom potom podávali v časopise mnohé správy.
Okolo redakcie Hlasu sa sústredili prívrženci rozličných politických názorov, od buržoáznych demokratov až po kresťanských socialistov (Vavro Šrobár, Pavel Blaho, Anton Štefánek, Fedor Houdek, aj Andrej Hlinka, Ján Kempný, František Jehlička, Jozef Buday atď.). Preto sa aj v Hlase, ako typicky liberálnom časopise, objavovali články a predovšetkým úvodníky, ktoré formulovali iba “rámcový program" tejto skupiny, pričom ostatný materiál v čísle býval od tohto programu dosť odlišný. Objavovali sa tu stanoviská pozitivistov vedľa socialistov, stúpencov Masaryka vedľa obdivovateľov Tolstého, priekopníkov drobnej práce medzi ľudom aj buržoáznych predstaviteľov, ktorí chceli udávať hlavnú politickú líniu slovenského národa.
Hlas však celkom jednoznačne kritizuje politickú pasivitu národniarov, ich zužovanie boja za nacionálnu rovnoprávnosť predovšetkým na otázku jazykovú, ich nekritický obdiv k cárskemu Rusku, aj snahu o presadzovanie konzervativizmu vo verejnom živote i v národnom hnutí. Hlasisti tu okrem iného žiadajú všeobecné volebné právo, autonómiu obcí, progresívnu daň, reformu súdnictva a administrácie, bezplatné vyučovanie, slobodu tlače a spolčovania sa, zakladanie ľudovýchovných a hospodárskych spolkov. Hlasisti však realizáciu týchto plánov nemohli zabezpečiť, a to o to viac, že im išlo o evolučné a nie revolučné premeny spoločnosti.
Nesporným prínosom bola orientácia hlasistov na hospodársku prácu medzi ľudom (zakladanie potravných družstiev, hospodárskych spolkov, vzájomných pomocníc a pod.), v čom vedome, pravda na inej úrovni, chceli nadväzovať predovšetkým na ľudovýchovnú a osvetovú prácu Daniela Licharda. Pozitívna bola aj ich podpora československej spolupráce, rozvíjanej z českej strany slovakofilmi (Adolf Heyduk, Jozef Holeček, Rudolf Pokorný, Karel Kálal a iní.). Treba však zdôrazniť, že hlasisti nekriticky súhlasili aj s výbojným kapitalizmom, s expanzívnou politikou českej veľkoburžoázie a s jej koristníckym vzťahom ku Slovensku a k Slovákom. Významnú úlohu v československým vzťahoch mala v tejto dobe Československá jednota, založená 5. mája 1896 v Prahe.
Sojuz TMA-18M
Sojuz TMA-18M bola ruská kozmická loď typu Sojuz. Dňa 2. septembra 2015 odštartovala ako 500. orbitálny let z kozmodrómu Bajkonur k Medzinárodnej vesmírnej stanici (ISS), kam dopravila Sergeja Volkova z Expedície 45, Andreasa Mogensena, dánskeho astronauta Európskej vesmírnej agentúry a Aýdına Aýımbetova, kazašského kozmonauta. Kozmická loď zostala u ISS ako záchranná loď až do marca 2016, kedy sa s ňou vrátil na Zem Volkov, Michail Kornijenko a Scott Kelly, poslední dvaja po takmer jeden rok trvajúcom lete na ISS.
Hlas (časopis)
Dejiny
V Hlase našla svoje miesto aj literárna kritika reprezentovaná hlavne Vavrom Šrobárom, ktorý vo svojej recenzii Vajanského diela Kotlín, skoncentroval názory starších hlasistov na literatúru. Mladší z nich – prúdisti – prebojovávali zase demokratickú, realistickú, ľudovú slovenskú literatúru (František Votruba, Pavel Bujnák). Hlasisti za vzor vydávali tvorbu kritického realistu Jozefa Gregora – Tajovského a označovali ho za “skutočného spisovateľa pre ľud".
Sojuz TMA-18M
Zostavenie posádky
V súvislosti s ročným letom Scotta Kellyho a Michaila Kornijenka prebiehajúcim od marca 2015 do marca 2016 sa z trojčlennej posádky Sojuzu TMA-16M po zvyčajnom polročnom pobyte na Medzinárodnej vesmírnej stanici (ISS) vracal iba Gennadij Padalka. Z posádky Sojuzu TMA-18M preto mohol zostať na stanici ISS iba jeden kozmonaut, zvyšní dvaja sa po týždni vrátili s Padalkom. Pozíciu veliteľa, ktorý zostal na stanici, dostal v roku 2013 Sergej Volkov. Pre krátkodobý let bol vybraný dánsky astronaut Európskej vesmírnej agentúry (ESA) Andreas Mogensen, ESA zverejnila jeho meno koncom augusta 2013. Posledné miesto si prostredníctvom agentúry Space Adventures (zaisťujúcej pre Roskosmos vyhľadávanie „kozmických turistov“) zakúpila anglická speváčka Sarah Brightmanová, ktorá už v roku 2012 podstúpila s kladným výsledkom lekársku prehliadku v Stredisku prípravy kozmonautov v Hviezdnom mestečku. Náhradníkom Volkova bol v januári 2014 určený Oleg Skripočka, náhradníkom Mogensena Thomas Pesquet. Formálny status náhradníka Brightmanovej a výcvik účastníka kozmického letu spoločne s Brightmanovou si zaplatil japonský podnikateľ Satoši Takamacu.
Hlas (časopis)
Dejiny
Roku 1901 navrhol Milan Rastislav Štefánik, ktorý zastupoval slovenskú vysokoškolskú mládež, združenú v pražskom Detvane, aby Hlas okrem úvodných článkov a úvah prinášal raz do mesiaca aj literárny, umelecký, politický, školský, študentský a národohospodársky obzor. Obzory mali podávať stručný, ale podľa možnosti úplný obraz toho, čo sa v patričnej oblasti počas posledného mesiaca na Slovensku, prípadne aj v ostatných oblastiach Uhorska vyskytlo. Tieto Obzory potom v Hlase patrili k najkvalitnejším informatívnym a syntetizujúcim materiálom. Mali dobrú odbornú úroveň a doteraz zostávajú cenným dokladom pre poznanie života súdobého Slovenska.
Sojuz TMA-18M
Zostavenie posádky
V januári 2015 Brightmanová a Takamacu začali s výcvikom v Stredisku prípravy kozmonautov v Hviezdnom mestečku. Koncom apríla 2015 však Brightmanová výcvik prerušila a v polovici mája oznámila, že z rodinných dôvodov nepoletí. Na uvoľnené miesto bol po dohode ruskej a kazašskej vlády menovaný kozmonaut kazašskej kozmickej agentúry Aýdın Aýımbetov, ktorý sa v rokoch 2003 – 2009 pripravoval na let na ISS v rámci 17. návštevnej expedície. Miesto jeho náhradníka zaujal ruský kozmonaut Sergej Prokopiev.
Hlas (časopis)
Dejiny
Roku 1903, keď bol majiteľom a zodpovedným redaktorom Hlasu dr. Vavro Šrobár a časopis sa tlačil u Karola Salvu v Ružomberku, vzniká jeho príloha Umelecký hlas, ktorý okrem dr. V. Šrobára vedie akademický maliar Al. Kalvoda. Túto prílohu tlačil Eduard Leschinger v Prahe. Bola venovaná predovšetkým výtvarnému umeniu “umeleckých kruhov československých", ale aj “kvietkam domácej slovenskej záhrady". Už v prvom čísle prílohy sa objavili reprodukcie diel J. Mánesa, St. Suchardu, E. Holárika a v ďalšom dvojčísle reprodukcie obrazov J. Myslbeka, M. Aleša, F. Urbana a M. Švabinského. V prílohe bola aj rubrika Zo sveta umeleckého, drobničky o výtvarnom umení, ako aj štúdie o významných maliaroch /Joža Úprka/.
Ako sa hovorí v Úvodnom slove prvého čísla Umeleckého hlasu, tento časopis vznikol za podpory “umeleckých kruhov československých". Jeho redakcia predpokladala, že ušľachtilé snahy sprístupňovať výtvarné umenie Slovákom “nájdu porozumenie aj pod Tatrami". Preto sa nechcela obmedziť len na slovenských umelcov, ale mienila prinášať aj reprodukcie českých výtvarníkov, lebo k Čechom majú Slováci najbližší “pokrokový svaz a z toho vyplývajúce sympátie”. Redakcia bola za česko-slovenskú kultúrnu jednotu, ktorej takto mienila v praktickom živote sama napomáhať.
Sojuz TMA-18M
Priebeh letu
Sojuz TMA-18M vyštartoval pomocou nosnej rakety Sojuz-FG z kozmodrómu Bajkonur dňa 2. septembra 2015 o 04:37:43,233 svetového času (UTC). Kozmická loď bola navedená na počiatočnú obežnú dráhu vo výške 200,34 – 248,67 km. Po dvoch dňoch letu, 4. septembra o 07:39:02 UTC, sa Sojuz pripojil k spojovaciemu uzlu modulu Poisk na Medzinárodnej vesmírnej stanici (ISS).
Hlas (časopis)
Dejiny
Skutočným redaktorom Umeleckého hlasu bol Al. Kalvoda – akademický maliar, rodák z Moravy, ktorý ako sa tu výslovne spomína, “zdvihol v Mánesovi prápor nového umenia". Pozitívne treba hodnotiť snahu redakcie pestovať estetické cítenie a učiť chápať výtvarné umenia príslušníkov ľudových vrstiev slovenskej spoločnosti. Svedčí o tom aj tu uverejnený článok na pokračovanie “Ako sa dívať na umelecké dielo?; Umenie a ľud" a pod., v ktorých sa pranieruje literárny a umelecký snobizmus.
Sojuz TMA-18M
Priebeh letu
Sojuz TMA-18M sa od Medzinárodnej vesmírnej stanice odpojil 2. marca 2016 o 01:03:48 UTC s veliteľom Sergejom Volkovom, palubnými inžiniermi Michailom Kornijenkom a Scottom Kellym na palube. O 04:25:50,5 UTC, v ten istý deň, návratový modul Sojuzu úspešne pristál na padáku v kazašskej stepi, 157 kilometrov juhovýchodne od Džezkazganu.
Hlas (časopis)
Dejiny
Umelecký hlas vyšiel iba v troch dvojčíslach a toho istého roku sa hlasisti na “žilinskej schôdzi mládeže a jej priateľov" rozhodli pre nízky počet odberateľov a pre deficit s tým súvisiaci, “Umelecký hlas nateraz zastaviť". Vážnym dôvodom zániku Hlasu a jeho umeleckej prílohy boli rozpory medzi Dr. Blahom a Dr. Šrobárom, i vnútorná diferenciácia skupín zainteresovaných na tvorbe a rozšírení Hlasu.
Určitým pokračovaním Hlasu sa stal Slovenský obzor – Mesačná revue, ktorú v Budapešti raz do mesiaca vydával a redigoval Anton Štefánek (r. 1907 – 1908). Bola to revue orientovaná na politiku, národné hospodárstvo a literatúru z hľadiska záujmov slovenskej buržoáznej inteligencie. Časopis však vo februári 1908 prestal vychádzať, keď A. Štefánek prešiel z Budapešti do Skalice, kde sa stal redaktorom Ľudových novín. Roku 1907 vychádzal ako doplnok Slovenského týždenníka pospolitý mesačník pre politické a hospodárske vzdelanie slovenského ľudu zvaný Naša zástava. Jej hlavným redaktorom bol Milan Hodža, zodpovedným redaktorom Milan Lichard s hlavným spolupracovníkom dr. Jánom Wagnerom. Vychádzala roku 1907 a po prestávke roku 1910 vyšlo ešte jedno jej číslo.
Cesta I. triedy 70 (Slovensko)
Cesta I. triedy 70 (I/70) je cesta I. triedy na Slovensku v okrese Dolný Kubín. Spája I/18 a Dolný Kubín. Celková dĺžka I/70 je 17,450 km.
História
Cesta bola v rokoch 1946 až 1950 klasifikovaná ako cesta II. triedy II/522 a už v 40. rokoch mala bezprašný povrch. V roku 1950 bola preklasifikovaná na cestu I. triedy.
Priebeh
Cestná komunikácia I/70 sa začína na križovatke s I/18, odkiaľ pokračuje do Párnice, kde sa nachádzajú križovatky s cestami III/2256, II/583, III/2257, pokračuje do obce Istebné a križovatky s cestami III/2258 a III/2259. V obci Veličná sa I/70 križuje s cestou III/2263, mimo obce sa križuje s III/2260 a vchádza do Dolného Kubína. Tu sa križuje s III/2261, III/2262, III/2246 a končí sa na križovatke s I/59.
Marmande (obvod)
Marmande je obvod v departemente Lot-et-Garonne a regióne Nové Akvitánsko vo Francúzsku. Člení sa ďalej na 10 kantónov a 98 obcí.
NGC 1350
NGC 1350 je galaxia v súhvezdí Pec, ktorú objavil austrálsky astronóm James Dunlop 24. novembra 1826.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 10,4.
Three of a Perfect Pair
Three of a Perfect Pair je desiatý štúdiový album britskej progresívno rockovej skupiny King Crimson. Bolo vydané v marci 1984. V britskom rebríčku predajnosti sa umiestnilo najviac na 30. mieste. Ide o posledný štúdiový album King Crimson z 80. rokov 20. storočia, pretože skupina v roku 1984 prerušila na 10 rokov činnosť.
Historia
V roku 1982 vydali King Crimson album Beat a zároveň počas celého roka koncertovali. V nasledujúcom roku si preto hudobníci urobili prestávku a začali vytvárať materiál pre nový album, už tretí od znovuobnovenie skupiny v roku 1981.
Album Three of a Perfect Pair bol nahraný v roku 1983 a bol vydaný na jar v roku 1984. Na jej vydanie nadviazalo koncertné turné, ktoré vyvrcholilo v júli 1984. Skupina potom prestala koncertovať a obnovena bola až po desiatich rokoch.
Album Three of a Perfect Pair obsahuje celkom deväť skladieb a na pôvodnej gramofónovej platne bola rozdelená na dve časti. Prvá sekcia s názvom The Left Side obsahuje päť piesní, na pomery King Crimson viac prístupnými pre bežného poslucháča a väčšinou aj blížiacimi sa k mainstreamovému pop rocku. Naopak v druhej časti nazvanej The Right Side sa nachádza tri inštrumentálne skladby a jedna pieseň viac experimentálnejšieho charakteru. Obsahuje aj tretia časť skladby „Larks' Tongues in Aspic“ nadväzujúce na skladbu z albumu Larks' Tongues in Aspic z roka 1973.
Nikolaj Michajlovič Budarin
Nikolaj Michajlovič Budarin (* 29. apríl 1953, Kiria) bol od februára 1989 sovietsky (resp. po rozpade ZSSR ruský) kozmonaut, člen oddielu kozmonautov RKK Energija. Prvýkrát vzlietol do vesmíru roku 1995 na palube raketoplánu Atlantis (let STS-71) na stanicu Mir, na Mire zostal 2,5 mesiaca. Ďalší, tentoraz sedemmesačný let na Mir absolvoval roku 1998. Tretíkrát sa vydal do kozmu koncom roku 2002, tentoraz na Medzinárodnú vesmírnu stanicu (ISS) ako člen Expedície 6. Celkom strávil vo vesmíre 444 dní 1 hodinu a 26 minút.
Mladosť
Nikolaj Budarin pochádza z dediny Kiria v Čuvašskej ASSR, je ruskej národnosti. Roku 1970 ukončil strednú školu, rok bol laborant na strednej škole v Ščolkove v Moskovskej oblasti. Základnú vojenskú službu strávil v Česko-Slovensku. Potom pracoval ako robotník, od roku 1976 v RKK Energija. Pri zamestnaní študoval na moskovskom leteckom inštitúte odbor výroby lietadiel, diplom inžiniera získal roku 1979, potom primerane postúpil aj v RKK Enrgija.
Kozmonaut
V polovici osemdesiatych rokov sa prihlásil na kozmonautický výcvik, prešiel lekárskymi prehliadkami a 26. februára 1986 získal súhlas Hlavnej lekárskej komisie na prípravu. Štátna medzirezortnej komisia ho 25. januára 1989 odporučila do oddielu kozmonautov RKK Energija, 27. februára 1989 bol formálne zaradený na pozíciu kandidáta na kozmonauta. Absolvoval dvojročnú všeobecnú kozmickú prípravu v Stredisku prípravy kozmonautov J. A. Gagarina a 1. februára 1991 získal kvalifikáciu skúšobný kozmonaut.
Bol zaradený medzi kozmonautov pripravujúce sa na lety na Mir. V máji 1994 utvoril dvojicu s Anatolijom Soloviovom, dvojica tvorila záložnú posádku pre 18. základnú expedíciu na Mir a hlavnú pre nasledujúcu, 19. základnú expedíciu.
Do vesmíru odštartoval 27. júna 1995 na palube raketoplánu Atlantis, let STS-71. Na stanicu Mir dvojica Soloviov (kapitán), Budarin (palubný inžinier) vystriedala trojicu Vladimir Dežurov, Gennadij Strekalov, Norman Thagard z 18. základnej expedície a zotrvala na nej do septembra. V priebehu letu uskutočnil tri výstupy do otvoreného vesmíru s celkovou dĺžkou 14 hodín 34 minút. Dvojica sa vrátila na Zem 11. septembra 1995 v Sojuze TM-21 po lete trvajúcom 75 dní, 11 hodín a 20 minút.
K svojmu druhému letu vzlietol, zase vo funkcii palubného inžiniera, dňa 29. januára 1998 v Sojuze TM-27 s Talgatom Musabajevom (kapitán) a kozmonautom-výskumníkom Léopoldom Eyhartsom. Členovia 25. základnej expedície Musabajev, Budarin prevzali stanicu od doterajšej posádky, ktorej dvaja členovia Anatolij Soloviov, Pavel Vinogradov s Eyhartsom po týždni pristáli so Sojuzom TM-26, pričom zvyšný člen 24. základnej expedície Američan Andrew Thomas prešiel do novej posádky. V júni prijali návštevu raketoplánu Discovery (let STS-91, ktorý odviezol Thomasa. Počas letu Budarin päťkrát vystúpil do vesmíru, spolu na 30 hodín a 14 minút. V auguste 1998 Musabajev s Budarinom odovzdali stanicu posádke z EO 26 a 25. augusta 1998 pristáli na Zemi po lete trvajúcom 207 dní, 12 hodín a 51 minút.
Od júna 1999 sa s Gennadijom Padalkom pripravoval v hlavnej posádke programu MKS-spasatel (v prípade problémov s pripojením modulu Zvezda na ISS mali kozmonauti vzlietnuť a vyriešiť situáciu). Spojenie sa uskutočnilo v júli 2000 hladko automaticky.
V októbri 2000 bol zaradený do hlavnej posádky Expedície 6 na ISS, prípravu začal spolu s Kennethom Bowersoxom a Andrewom Thomasom (od júla 2002 nahradený Donaldom Pettitom).
Tretíkrát odštartoval do vesmíru 24. novembra 2002 na palube raketoplánu Endeavour (let STS-113). Kozmonauti Expedície 6 strávili na palube ISS päť mesiacov, pristáli 4. mája 2003 po 161 dňoch, 1 hodine a 15 minútach letu.
Poslanec
Z oddielu kozmonautov odišiel 7. septembra 2004, do konca roku 2007 bol vedúcim smeny v Cupu. V decembri 2007 bol zvolený do ruského parlamentu (Štátnej dumy) na kandidátke strany Jednotné Rusko.
Wen Ťia-pao
Wen Ťia-pao (po čínsky 温家宝, pchin-jin: Wēn Jiābǎo - Wen Ťia-pao, *15. september 1942) je bývalý premiér Čínskej ľudovej republiky a niekdajší člen stáleho výboru politbyra Ústredného výboru Komunistickej strany Číny.
Kariéra
Ťia-pao sa narodil v Tchien-ťine. Od roku 1960 študoval na geologickom inštitúte v Pekingu geomechaniku. Roku 1965 vstúpil do Komunistickej strany. Od roku 1967 pracoval v provincii Kan-su najprv ako technik, roku 1978 sa stal riaditeľom geologického úradu v provincii. Roku 1982 sa vrátil do Pekingu, kde sa stal viceministrom geológie. V priebehu osemdesiatych a deväťdesiatych rokoch stúpal po straníckych priečkach. Napriek tomu, že bol blízkym priateľom reformne naladeného predsedu komunistickej strany Čao C'-janga, podarilo sa mu udržať si svoju pozíciu po udalostiach na Námestí nebeského pokoja v roku 1989.
Jeho nástup do najvyšších pozícií sa datuje rokom 1998, keď sa stal vicepremiérom a zároveň predsedom Ústrednej hospodárskej pracovnej komisie. Bol zodpovedný najmä v oblastiach ekonomických, environmentálnych a poľnohospodárskych záležitostí a jeho kľúčovou úlohou bolo pripraviť Čínu na vstup do Svetovej obchodnej organizácie (WTO), ktorej sa stala členom roku 2001. V roku 2003 usadol do premiérskeho kresla, v ktorom vystriedal Ču Žung-ťia. V roku 2008 bol znovuzvolený na druhé päťročné funkčné obdobie.
Politika
Medzi čínskymi politikmi sa najviac podobá na charizmatických lídrov západu. V súčasnosti je najpopulárnejším čínskym politikom. Popularitu si získal nielen vďaka tomu, že je charizmatický rečník, ale aj tým, že sa intenzívne zapojil do záchranných prác pri dvoch katastrofách z roku 2008, a síce snehovej kalamite a zemetrasení v S'-čchuane. Jeho popularitu potvrdzuje obrovské množstvo fanúšikov na jeho facebookovej stránke.
Na rozdiel od svojich predchodcov sa nezameriava na hospodársky rozvoj veľkých miest a pobrežných oblastí, ale snaží sa o rast čínskeho vnútrozemia a rovnomernejší rozvoj. Ťia-pao hral dôležitú rolu aj pri spúšťaní čínskeho stimulačného balíčka, ktorým Čína v rokoch 2008 a 2009 reagovala na svetovú hospodársku krízu. V roku 2010 presadil, aby Čína nakupovala dlhopisy zadĺžených krajín eurozóny.
24. októbra 2012, krátko pred začatím 18. Národného Kongresu Komunistickej strany Číny, uverejnil americký denník The New York Times informácie o majetkových pomerov Wenovej rodiny. Podľa týchto informácií Wenova rodina disponuje majetkom 2,7 miliardy amerických dolárov. Wen Ťia-pao tieto informácie poprel a webové stránky denníka boli v Číne zablokované.
Kapitulská ulica
Kapitulská ulica je ulica:
Primátor hlavného mesta Slovenskej republiky Bratislavy
alt=|náhľad|Súčasný primátor Bratislavy [[Matúš Vallo]]
Primátor hlavného mesta Slovenskej republiky Bratislavy je najvyšší výkonný orgán hlavného mesta Slovenskej republiky Bratislavy a zastupuje ho navonok. Súčasne je jeho štatutárnym zástupcom (v majetkovoprávnych veciach a pracovnoprávnych vzťahov k zamestnancom mesta) a správnym orgánom v administratívnoprávnych vzťahoch Bratislavy. Primátora volia obyvatelia Bratislavy v priamych voľbách. Je oprávnený používať primátorské insígnie (reťaz a žezlo) a štandardu primátora. Spolu s Mestským zastupiteľstvom tvoria mestské orgány Bratislavy. Sídlom primátora je Primaciálny palác.
Náplň funkcie primátora rámcovo určuje článok 9 Štatútu hlavného mesta SR Bratislavy. Predovšetkým zvoláva a vedie Mestské zastupiteľstvo a Metskú radu a podpisuje ich uznesenia, vykonáva správu Bratislavy, podpisuje jej nariadenia, podpisuje dohody, zmluvy a iné listiny, ktoré zakladajú záväzky alebo práva Bratislavy a rozhoduje vo všetkých veciach správy Bratislavy, ktoré nie sú zákonom alebo štatútom vyhradené mestskému zastupiteľstvu.
Počas neprítomnosti ho zastupuje jeho prvý námestník. Okrem neho má ešte ďalších dvoch námestníkov.
Bratislava má zdokumentovanú vyše 700-ročnú tradíciu vrcholných predstaviteľov mesta. Predchodcom primátora bol richtár. Prvým známym richtárom bol Jakob (Jacobus), ktorý sa ním stal v roku 1280. Od roku 1879 preberá vedenie mesta mešťanosta až do roku 1946, kedy sa funkcia už začala nazývať primátor. Prvým bol Dr. Anton Vasek.
V komunálnych voľbách dňa 15. novembra 2014 bol zvolený za primátora Bratislavy Ivo Nesrovnal, jeho prvým námestníkom bol Milan Černý. Vo voľbách 10. novembra 2018 zvíťazil Matúš Vallo (36,54 %), keď porazil Václava Mika (22,87 %) aj Iva Nesrovnala (18,42 %).
Rigács
Rigács je obec v Maďarsku vo Vesprémskej župe v obvode Sümeg.
Má rozlohu 617 ha a žije tu 187 obyvateľov (2007).
Patrick Ortlieb
Patrick Ortlieb (* 17. máj 1967, Bregenz, Rakúsko) je bývalý rakúsky lyžiar.
Svoje prvé preteky vo Svetovom pohári vyhral 18. decembra 1993. Celkovo vyhral štyri preteky Svetového pohára. Špecializoval sa na kĺzavé disciplíny.
Biron (Charente-Maritime)
Biron je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Charente-Maritime, v regióne Poitou-Charentes.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Intempo
náhľad|Intempo Intempo (celý názov Edificio Intempo Benidorm) je mrakodrap v španielskom meste Benidorm. S výškou je nielen najvyššou budovou mesta, ale aj najvyššou budovou Španielska mimo Madridu. Je taktiež aj piatou najvyššou budovou krajiny (po mrakodrapoch v CTBA). Budova bola postavená v rokoch 2007 - 2014 podľa plánov architektonickej spoločnosti Pérez-Guerras Arquitectos & Ingenieros. V mrakodrape sa nachádza 47 nadzemných a 3 podzemné poschodia.
Edgar Douglas Adrian
Barón Edgar Douglas Adrian (* 30. november 1889, Londýn, Spojené kráľovstvo – † 4. august 1977, Cambridge) bol anglický lekár a neurofyziológ, profesor a rektor Cambridgeskej univerzity, nositeľ Nobelovej ceny za fyziológiu alebo medicínu.
Životopis
Študoval na Westminster School v Londýne. V roku 1908 nastúpil na Trinity College Cambridgeskej univerzity, kde sa venoval fyziológii a kde neskôr pôsobil ako profesor (od roku 1937) a rektor (od roku 1951). V roku 1915 získal titul doktora medicíny.
Študoval prenos signálov z vonkajšieho prostredia cez nervové dráhy do centrálnej nervovej sústavy a následné reakcie efektorových orgánov. V roku 1932 mu bola spolu so Sirom Ch. S. Sherringtonom za práce v oblasti funkcie neurónu udelená Nobelova cena za fyziológiu alebo medicínu.
V rokoch 1950 - 1955 pôsobil ako prezident Kráľovskej spoločnosti, v rokoch 1960 - 1962 bol prezidentom Royal Society of Medicine. Okrem ďalších ocenení a významných funkcií mu bol v roku 1955 udelený titul Barón z Cambridge.
Kultúrna kritika
Kultúrna kritika je kritika danej kultúry, obvykle ako celku a zvyčajne na radikálnom základe. Výrazne sa prekrýva so sociálnou a kultúrnou teóriou.
Ukazuje súvislosti medzi hlavnými prejavmi moci a viac-menej triviálnou estetikou každodenného života. Odhaľuje systematičnosť sociálnych vzťahov a ich presvedčivej povahy pre všetkých zúčastnených, a zároveň odkazuje na špecifické diskusie, obrazy a emotívne postoje, ktoré zakrývajú nerovnosť a násilie. Narúša všeobecný súhlas tým, že ukazuje, s čím spoločnosť súhlasí a ako toleruje netolerovateľné. Kultúrna kritika pracuje na dvoch odporujúcich si úrovniach. Jednak sa približuje k uchopovaniu zložitosti sociálnych procesov dostatočne na to, aby presvedčila výskumníkov, ktorých špecializované poznanie potrebuje, a jednak nachádza pozoruhodne dosť prejavov svojich záverov na to, aby nenechala chladnými ľudí, ktorých sa snaží opísať, a na ktorých konaní závisí transformácia stavu vecí.
Frankfurtská škola a kritika autoritatívnej osobnosti
Autonómna vedecká organizácia zoskupená okolo Ústavu sociálnych výskumov (IfS, Institut für Sozialforschung) univerzity vo Frankfurte nad Mohanom, známejšia ako Frankfurtská škola, sa v povojnových rokoch zaoberala freudo-marxistickou analýzou dominancie, konkrétne prostredníctvom výskumu psychosociologických štruktúr autority. Jej cieľom bolo napraviť "zlyhanie tradičného marxizmu, vysvetliť neochotu proletariátu splniť jeho historickú úlohu", teda prijatie nacizmu pracujúcou triedou. Pracovala tiež s filozofickým pojmom inštrumentálneho dôvodu, a svoju anti-systémovú kritiku by sa jej nepodarilo rozvinúť bez štúdia centrálne plánovanej ekonomiky, "štátneho kapitalizmu".
V roku 1950 vyšiel zväzok sociologického výskumu The Authoritarian Personality, ktorý napísala pod vedením Maxa Horkheimera skupina štyroch autorov, vrátane Theodora Adorna. Kniha bola pokusom o aplikovanie štatistických metód sociológie na empirickú identifikáciu štruktúry fašististickej osobnosti. Použila dotazníkové metódy na demonštráciu existencie "nového antropologického typu", ktorého znakmi boli prísna konvenčnosť, podrobenie sa autorite, odpor ku všetkému subjektívnemu, stereotypnosť, dôraz na moc a silu, deštruktívnosť, cynizmus a prehnané obavy o sexuálny škandál.
Kultúra protestu a kritika vojensko-priemyselného komplexu
Kniha Herberta Marcusa One-Dimensional Man (1964) sa stala medzinárodným bestsellerom, najmä vo Francúzsku. Študenti počas demonštrácií v máji 1968 nosili transparenty s nápisom "Marx, Mao, Marcuse." Marcuse spájal kritiku autoritatívneho štátu, priemyselnej disciplíny a masmédií. Vo Francúzsku písal Sartre o "serializovanom človeku", kým Cornelius Castoriadis prišiel s kritikou byrokratického produktivizmu. V Spojených štátoch varoval sociologický spisovateľ William Whyte pred "organizačným človekom" už v roku 1956, kým v roku 1961 odchádzajúci prezident Dwight D. Eisenhower verejne odsúdil technologické nebezpečenstvo "vojensko-priemyselného komplexu". Televízia bola označená za hlavný nástroj propagandy kapitalizmu, najprv knihou Vancea Packarda The Hidden Persuaders (1957) v Spojených štátoch, neskôr, radikálnejšie Barthovými Mytológiami vo Francúzsku a predovšetkým Debordovou Society of the Spectacle. Ivan Illich a Paul Goodman zaútočili na školské systémy ako centrá sociálnej indoktrinácie, R.D. Laing a Félix Guattari volali po anti-psychiatrii a Henri Lefebvre po anti-urbanizme,  ktorý situacionisti uskutočnili praktikami dérive. V eseji Essay on Liberation, napísanej tesne po 68-mom, Marcuse šiel tak ďaleko, že hovoril o vypuknutí niečoho ako masového surrealizmu, ktorý by sa podľa jeho názoru mohol spojiť s rastúcim rasovým proletariátom v Spojených štátoch a širším povstaním Tretieho sveta.
Odmietnutie a protest koncom 60-tych a začiatkom 70-tych rokov bol namierený proti vojensko-priemyselným komplexom, usmerňovaniu a pracovnej disciplíne, ktorú vytvorili, proti lichôtkárstvu kultúrneho priemyslu, ktorý tieto skutočnosti zakrýval, a proti existenčnej a psychosociologickej povahe "autoritatívnej osobnosti".
Uchopovanie flexibilnej akumulácie kapitalizmu
Thomas Frank vo svojej histórii reklamného a módneho priemyslu The Conquest of Cool (1997) opisuje stratégie, ktoré viedli od "hip" kultúry 60-tych k hegemónii 90-tych rokov 20. storočia. Ukazuje, ako túžby odpadlíkov zo strednej triedy v 60-tych rokoch boli rýchlo spracované na komodifikované obrazy a produkty.
Flexibilná špecializácia
Obchodní analytici Michael Piore a Charles Sabel v knihe The Second Industrial Divide (1984) na základe pozorovaní v severnom Taliansku píšu o vynáraní sa nového režimu produkcie, "flexibilnej špecializácii," ktorý charakterizujú ako "stratégiu neustálej inovácie: pristúpenie na nepretržitú zmenu, namiesto snáh kontrolovať ju". Opúšťajúc centralizované plánovanie povojnových rokov, táto nová stratégia funguje prostredníctvom zástupcov, malých nezávislých výrobných jednotiek, zamestnávajúcich kvalifikované pracovné tímy s viacúčelovými nástrojmi, a spoliehajúcich sa na relatívne spontánne formy spolupráce s inými podobnými tímami, aby vyhoveli rýchlo sa meniacim požiadavkám trhu pri nízkych nákladoch a vysokej rýchlosti.
Integrácia sociálnej a umeleckej kritiky vykorisťovania a odcudzenia kapitalizmom
Luc Boltanski a Eve Chiapello v Le Nouvel Esprit du Capitalisme (1999) prezentujú tézu, že každé obdobie kapitalizmu si musí zdôvodniť svoju iracionálnu potrebu akumulovania aspoň čiastočnou integráciou kritiky predchádzajúcej éry, aby bol systém znovu tolerovateľný – aspoň pre jeho vlastných manažérov. Identifikujú dve hlavné výzvy pre kapitalizmus: kritiku vykorisťovania, ktorú nazývajú "sociálnou kritikou", vytvorenú spravidla hnutiami pracujúcich, a kritiku odcudzenia, ktorú nazývajú "umeleckou kritikou", a ktorá bola väčšinou okrajovou záležitosťou. Boltanski a Chiapello vymenúvajú päť hlavných spoločenských a estetických atrakcií, ktoré umlčali anti-systémovú kritiku 50-tych a 60-tych rokov a viedli k priľnutiu novej pracujúcej triedy k sieťovej organizácii a produkcii.
Flexibilná akumulácia
David Harvey v The Condition of Postmodernity (1990) hovorí, že sa kapitalizmus kvôli zotaveniu sa z prekážok, ktoré priniesli 60-te a 70-roky, musel stať dvojako flexibilným. Jednak musel zaviesť príležitostné pracovné zmluvy a delokalizovať produkčné miesta, aby unikol reguláciám štátu blahobytu, a jednak použiť takýto fragmentovaný výrobný aparát k vytvoreniu dostatočných spotrebiteľských lákadiel a kariérnych stimulov k znovuzískaniu dôvery potenciálne rebelujúcich manažérov a intelektuálnych pracovníkov. Tento pohyb viedol koncom 70-tych rokov k vytvoreniu režimu "flexibilnej akumulácie", ktorej hlavnými znakmi sú geografická rozptýlenosť a globálna koordinácia výroby, just-in-time produkcia a kontajnerové dodávkové systémy, všeobecná akcelerácia spotrebných cyklov, a presun preakumulovaného kapitálu do superrýchlej finančnej sféry.
Kritika flexibilnej osobnosti
Brian Holmes tvrdí, že adaptovanie počítačov a telekomunikácií do výrobného procesu úzko súvisí s nástupom sledovacích technológií, kedy akákoľvek vstupná brána, automatická pokladňa, turniket v metre, nemocničný pult, kreditná operácia, či komerčná webstránka pracuje s identifikačnými údajmi jednotlivca (alebo dokonca telesnými časťami: odtlačkami prsta alebo ruky, vzorom sietnice, DNA), ktoré porovnáva so vzdialenou databázou, aby rozhodla o povolení priechodu ďalej. David Lyon poznamenáva, že "každé rozšírenie sledovania sa deje s odôvodnením, že bude prijaté tými, ktorých dáta alebo osobné informácie budú spracúvane systémom." Najpresvedčivejšie dôvody sú zvýšená bezpečnosť (pred krádežou alebo útokom) a manažment rizika rôznymi typmi poisťovateľov, ktorí na uzatvárania zmlúv žiadajú osobné dáta. Podľa Holmesa tieto, a iné argumenty, vedú k internalizácii sledovacích podmienok, kedy ľudia aktívne dodávajú svoje dáta vzdialeným pozorovateľom. Za novú formu spoločenskej kontroly považuje vytvorenie flexibilnej osobnosti (imateriálneho pracovníka, prozumenta) ako novej formy odcudzenia – nie od vitálnej energie ako v 60-tych rokoch – ale od politickej spoločnosti, ktorá v jej demokratickom zmysle nie je ziskovou záležitosťou a nemôže byť nekonečne recyklovaná v produkcii obrazov a pocitov.
Techniky kolektívnej kultúrnej kritiky
Pád berlínskeho múru, popularita DIY techník, dostupnosť lacnejších technológií a otvorených foriem distribúcie (komunitná televízia a internet) viedli k znovuoživeniu mediálneho aktivizmu, ktorý zasiahol mediálnych špecialistov a umelcov, a vytvoril pôdu pre taktické médiá. Podobne ako culture jamming sa taktické médiá snažia obsadiť verejný priestor kontrolovaný masmédiami, no kým pre culture jamming je táto snaha odozvou na dominantné praktiky vo verejnom priestore, taktické médiá voči nim nie sú v opozícii, ale používajú ich, aby do verejného priestoru prenikli a stali sa jeho súčasťou. Kolektívy taktických médií, medzi inými The Yes Men, RTMark, Ubermorgen či Critical Art Ensemble, sú známe používaním moderných technológií a taktík zasiahni-a-bež.
Mnohí teoretici taktických médií odkazujú k eseji The Practice of Everyday Life Michela de Certeaua (1974), v ktorej navrhoval, že človek môže ľahko použiť sociálne prvky technokraticky konštruovaného priestoru, v ktorom sa pohybuje, kreatívnym spôsobom, ktorý bude spadať mimo systém, pre rámec ktorého boli určené.
Medzi najznámejšie kritické kolektívy 60-tych rokov patria Provo v Holandsku a situacionisti s technikou detournment. V 80-tych rokoch bol v Holandsku aktívny kolektív Adilkno.