cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Michelangelo Buonarroti
Mediciovskí pápeži (15131534)
V tomto období sa vzbúrili Florenťania, chceli vyhnať Mediciovcov a znova nastoliť Florentskú republiku. Pápež Klement musel ujsť do pevnosti Sant´Angelo, lebo Rím zaplavila nemecká, španielska a talianska armáda, ktorá rabovala a pustošila mesto.
Michelangelo začal tesať Víťazstvo, ktoré pôvodne zamýšľal umiestniť na Júliov náhrobok. Socha víťazstva sa vynorila v podobe klasického, dobre stavaného gréckeho mladíka. Florenťania zvíťazili a bola znovu nastolená Florentská republika na čele s gonfalonierom Niccolom Capponim a Signoriou. Po siedmich mesiacoch sa pápežovi Klementovi podarilo utiecť do Orvieta. Florenciu zachvátila morová epidémia, zomreli tisícky ľudí a medzi nimi aj Michelangelov brat Buonarroto.
Mor ustúpil a ľudia sa začali vracať do mesta. Pápež Klement sa v Ríme znova dostal k moci, zhromaždil vojsko a rozhodol sa zaútočiť na Florenciu. Michelangela povolali pred Signoriu a prikázali mu postaviť pevné kamenné opevnenie na južnej strane mesta. Po dokončení opevnenia Michelangela zvolili za generálneho guvernéra opevnení a poslali ho skontrolovať opevnenie v Pise a Livorne a neskôr aj vo Ferrare. Vojvoda z Ferrary Michelangela požiadal, aby pre neho niečo namaľoval.
Po návrate do Florencie Michelangelo zistil, že do mesta pozvali generála Malresu z Perugie, ktorý sa s ním hneď po jeho príchode pohádal kvôli Michelangelovým návrhom na stavbu opevnení. Michelangelo podozrieval Maltesu, že chce zradiť Florenciu a oznámil svoje podozrenie Signorii, ktorá ho vysmiala. Raz v noci sa Michelangelo prechádzal popri hradbách a z tmy začul hlas, ktorý mu hovoril, že ho Maltesa nechá zabiť, lebo odhalil jeho plány a radil mu, aby hneď ušiel. Michelangelo sa zbalil a vydal sa do Bologne, Ferrary, Benátok a Francúzska. Po siedmich týždňoch sa vrátil v nemilosti. Signoria mu udelila pokutu, ale znova ho poverila stavbou opevnení, keďže pápežské vojská už táborili na vrchoch za južnými hradbami. Krátko po Michelangelovom návrate pápežské vojská zaútočili na Florenciu. Pápež Klement dobyl republiku a brány mesta mu otvorilo Maltesovo vojsko. Michelangelo ušiel a skryl sa v zvonici San Niccoló na brehu Arna. Z Ríma dostal správu, že neskúsený učeň poškodil jeho Vzkrieseného Krista, keď odstraňoval mramorové blany medzi končatinami. Michelangelo začal maľovať sľúbený obraz pre vojvodu z Ferrary – Lédu a labuť.
V polovici novembra prišiel za Michelangelom Giovanni Spina so správou, že pápež mu odpustil, a chce, aby Michelangelo pokračoval v práci na kaplnke a náhrobkoch.
Michelangelo sa rozhodol prerobiť provizórneho Dávida, ktorého kedysi pokusne vytesal z mramoru, ktorý mu daroval Beppe. Goliášovu hlavu prerobil na guľu – svet, a zo starej sochy sa stal Dávid – Apolón.
V júni 1533 dokončil Svitanie a v auguste Noc – dve alegorické ženské postavy. V septembri dokončil ďalšie dve alegorické mužské postavy – Súmrak a Deň. Michelangelo postupne dokončil zvyšné tri sochy – Pannu Máriu s dieťaťom, Lorenza a Giuliana de ´Medici a pápež ho pozval do Ríma, aby sa tam prišiel zotaviť.
náhľad|vľavo|Posledný súd. Na obrázku je [[Bartolomej (apoštol)|Svätý Bartolomej držiaci svoj mučenícky nôž a svoju stiahnutú kožu. Tvár kože je Michelangelova.]]
Po príchode bol Michelangelo pozvaný na večeru do Vatikánu, kde mu pápež oznámil, že by bol veľmi rád, keby sa Michelangelo podujal namaľovať na oltárnu stenu Sixtínskej kaplnky fresku Posledný súd. Na tejto večeri sa Michelangelo stretol s neobyčajne krásnym Tomassom de' Cavalierim – dvadsaťdvaročným, vzdelaným mladíkom z rímskeho patricijského rodu, ktorý sa chcel stať maliarom a požiadal Michelangela, či by ho počas svojho pobytu v Ríme nemohol učiť kresliť. Michelangelo súhlasil a po niekoľkých týždňoch strávených v Ríme sa z nich stali priatelia.
Michelangelo sa vrátil do Florencie a dokončil niektoré drobné úpravy na alegorických postavách a na soche Panny Márie.
Definitívny pobyt v Ríme (15341564)
V júni, pri oslavách Lodovicových deväťdesiatych narodenín, Lodovico umrel. Michelangelo si zbalil svoje veci a odišiel do Ríma. Dva dni po Michelangelovom príchode pápež Klement VII. vo Vatikáne umrel.
Novým pápežom Pavlom III. sa stal Alessandro Farnese. Hneď po svojom korunovaní Michelangelovi oznámil, že chce, aby pracoval v jeho službách a vytvoril fresku posledného súdu.
Michelangelo znova navštívil svojho priateľa Tomassa de´ Cavalieri, ktorý mu dodal silu a odvahu na to, aby sa pustil do práce na pätnásť metrov vysokej a dvanásť metrov širokej oltárnej stene Sixtínskej kaplnky. Michelangelo a Tomasso sa stali nerozlučnými priateľmi. Tomasso sa rozhodol, že Michelangela zoznámi s markízou Vittoriou Colonnou di Pescara, vdovou po generálovi z Neapola. Vittoria, jedna z najbystrejších hláv v Ríme, významná poetka a výborná znalkyňa latinčiny a gréčtiny sa stala prvou rímskou dámou. Vittoria na Michelangela veľmi silno zapôsobila. O pár dní ho opäť pozvala na návštevu a postupne ho úplne ovládla. Netrvalo dlho, kým si Michelangelo uvedomil, že Vittoriu miluje. Vittoria ho neustále pozývala na návštevy, ale vyhýbala sa tomu, aby spolu ostali sami.
Michelangelo dokončoval kartón na Posledný súd. Freska mala obsahovať vyše tristo postáv v životnej a nadživotnej veľkosti.Ústrednou postavou fresky je Ježiš Kristus so zdvihnutou pravicou, vedľa neho Panna Mária, na ľavej strane ľudia, ktorí idú hore, do neba, na pravej strane ľudia, idúci dole, do pekla.
V tomto období vyhlásil pápež Pavol Michelangela za Sochára, Maliara a Architekta celého Vatikánu s doživotným dôchodkom sto dukátov mesačne. Michelangelo sa pustil do zväčšovania a prenášania kartónu na oltárnu stenu. V období, keď mal už hotové dve tretiny fresky musela Vittoria Colonna odísť z Ríma do kláštora sv. Kataríny vo Viterbe.
Deň pred Sviatkom všetkých svätých, presne dvadsaťdeväť rokov od posvätenia klenby pápežom Júliom II., odslúžil pápež Pavol III. omšu na oslavu dokončenia Posledného súdu.
Pápež Michelangela požiadal, aby namaľoval dve fresky – ''Obrátenie sv. Pavla a Ukrižovanie sv. Petra'' na dve veľké steny v Paulínskej kaplnke, stojacej medzi Sixtínou a Chrámom sv. Petra. Zatiaľ, čo rozmýšľal nad freskami, zamestnával sa mramorom – dokončoval Mojžiša, vytesal Bruta, ktorého od neho nemilosrdne žiadala florentská kolónia a začal tesať Ráchel a Leu do dvoch výklenkov po oboch stranách Mojžiša na Júliov náhrobok. Hrdinský a Zomierajúci otrok, ani štyria nedokončení otroci sa nemohli stať súčasťou náhrobku, pretože výklenky boli pre nich primalé. Michelangelo dokončil skice Panny, Proroka a Sibyly a poslal po Raffaela da Montelupo, ktorý ich mal vytesať.
Michelangelo začal pracovať na návrhoch fresky Obrátenie sv. Pavla. Pápež vyhlásil súťaž na Farneský paláca (Palazzo Farnese) – na dokončenie druhého poschodia a ozdobnej rímsy. Súťaž vyhral Michelangelo.
Potom dokončil Obrátenie sv. Pavla, kde Krista, skláňajúceho sa z otvorenej oblohy, obkolesujú po oboch stranách bezkrídli anjeli. Pavol, ktorý spadol z koňa, omráčený a nastrašený zjavením, leží na zemi.
Po dokončení tejto fresky sa začal pripravovať na Ukrižovanie sv. Petra a začal hrubo otesávať blok na Snímanie z kríža – súsošie štyroch postáv: Krista, podopieraného z jednej strany Pannou Máriou a z druhej Máriou Magdalénou a za nimi Nikodéma (autoportrét), ktorý pomáhal sňať Krista z kríža.
Michelangelo pracoval na freske Ukrižovanie sv. Petra v Paulínskej kaplnke. Tomasso de´ Cavalieri sa oženil, do roka sa mu narodil prvý syn a krátko na to umrel pápež Pavol III. Michelangelo dokončoval fresku a pokračoval v tesaní Snímania z kríža, ktoré chcel mať na vlastnom hrobe. Novým pápežom sa stal Július III., ktorý Michelangela podporoval a poveril ho, aby na stavbe Chrámu sv. Petra pracoval ako hlavný architekt aj naďalej.
Keď Michelangelo dokončoval Snímanie z kríža, narazil na Kristovom predlaktí na smirok – chybu mramoru a od zlosti niekoľkokrát silno udrel po mramore, až kým sa predlaktie nezlomilo a nespadlo na zem. Michelangela tento výbuch zlosti veľmi mrzel a ešte v ten deň si kúpil nový blok mramoru a rozhodol sa vytesať Ukladanie do hrobu a začal pracovať na renovácii Campidoglio.
Dva týždne po oslave Michelangelových osemdesiatych narodenín zomrel pápež Július III. a za pápeža bol na Michelangelovo zdesenie zvolený nepriateľ Marcello Cervini, ktorý prijal meno Marcel II., ktorý po troch týždňoch umrel. Pápežom sa stal ďalší Michelangelov nepriateľ – Giovanni Pietro Caraffa – Pavol IV., ktorý si Michelangela pozval na návštevu a oznámil mu, že jeho nemravný Posledný súd musí byť zničený. Rímski umelci a Michelangelovi prívrženci utvorili spolok, ktorý bojoval za záchranu fresky, a tak pápež nakoniec súhlasil, ale poveril maliara Daniele da Volterra, aby nahé postavy zahalil.
Pápež Pavol IV. nečakane umrel a novým pápežom sa stal Pius IV., ktorý potvrdil Michelangela vo funkcii architekta chrámu. Medzi architektonickými prácami (stavba Chrámu sv. Petra, Porta Pia a kostol Santa Maria Degli Angeli) sa Michelangelo venoval práci na novej Piete (Pieta Rondanini).
V posledných dňoch svojho života sa snažil dokončiť Rondaniniovskú Pietu. Michelangelo si dal zavolať Tomassa a povedal mu, že svoju dušu porúča Bohu, telo zemi a majetok rodine. Krátko na to, 18. februára 1564 Michelangelo Buonarroti umrel. Pápež mu ponúkol miesto v Chráme sv. Petra, ale on chcel byť pochovaný kostole Santa Croce vo Florencii, kam bol niekoľko dní po smrti svojím synovcom Lionardom tajne prevezený.
Charakteristika
Michelangelo, ktorý bol často arogantný voči ostatným a stále nespokojný so sebou samým, sa domnieval, že umenie má pôvod vo vnútornej inšpirácii a v kultúre. V protiklade s názormi jeho rivala Leonarda da Vinci videl Michelangelo prírodu ako nepriateľa, ktorého treba prekonať. Postavy, ktoré stvoril sú preto v energickom pohybe; každá je vo svojom vlastnom priestore oddelenom od vonkajšieho sveta. Podľa Michelangela je úlohou sochára uvoľniť formy, ktoré, ako sa domnieval, sú už vnútri kameňa. Toto najlepšie vidno na jeho nedokončených sochárskych postavách, ktoré pre mnohých vyzerajú tak, akoby bojovali, aby sa uvoľnili z kameňa.
Viacero anekdot ukazuje, že Michelangelova zručnosť, najmä v sochárstve, bola veľmi oceňovaná už v jeho dobe. Vraví sa, že keď ešte bol mladý učeň, urobil pastiš rímskej sochy (Il Putto Dormiente – Spiace dieťa), ktorá bola taká krásna a dokonalá, že ju neskôr predali v Ríme ako starorímsky originál. Iná anekdota tvrdí, že keď dokončoval Mojžiša (dnes v San Pietro in Vincoli, Rím), Michelangelo silou udrel kladivom do kolena sochy a zakričal: ''Prečo ku mne neprehovoríš?"
=== Ľúbostný život === Základným prvkom Michelangelovho umenia je jeho láska k mužskej kráse, ktorá ho priťahovala tak esteticky, ako aj citovo. Tieto pocity mu spôsobovali veľké muky a vo svojich sochách, maľbách a básňach vyjadroval boj medzi platonickými ideálmi a telesnými túžbami.
Michelangelo miloval veľmi veľa mladíkov, z ktorých preňho mnohí pózovali a aj s ním spali. Niektorí boli urodzeného pôvodu, ako napríklad šetnásťročný Cecchino dei Bracci, chlapec nesmiernej krásy, ktorého smrť (iba rok po ich stretnutí v roku 1543) bola Michelangelovi inšpiráciou pre napísanie 48 pohrebných epigramov. Druhí boli rafinovaní a sochára využívali. V roku 1522 ho nehorázne okradol Gherardo Perini. V roku 1532 Febbo di Poggio ako reakciu na jemu určené ľúbostné básne Michelangela žiadal peniaze.
Jeho najväčšou láskou bol Tommaso dei Cavalieri (1516 – 1574), ktorý mal 16 rokov, keď ho 57-ročný Michelangelo stretol v roku 1532. V ich prvej korešpondencii 1. januára 1533 Michelangelo vyhlásil: '' Vaše lordstvo…, nikdy vás nemôže potešiť práca iného muža, pretože niet iného muža, ktorý sa vám podobá, ani muža, ktorý by sa vám rovnal…Veľmi ma zarmucuje, že nemôžem znovu prinavrátiť minulosť tak, aby som Vám bol dlhšie k službám. V terajšom stave Vám môžem ponúknuť len svoju budúcnosť, ktorá je krátka, pretože som pristarý…To je všetko, čo mi treba povedať. Prečítajte si moje srdce, lebo „pero nedokáže vyjadriť dobrú vôľu.“  Jeho milovaný prejavil otvorenosť voči náklonnosti Michelangela:  Prisahám, že opätujem Vašu lásku. Nikdy som nemiloval muža viac ako vás, nikdy som si neželal priateľstvo viac ako to Vaše.'' Svojmu milencovi ostal oddaný až do úplného konca, pričom držal jeho ruku, keď naposledy vydýchol. Michelangelo mu venoval vyše 300 sonetov a madrigalov, čo predstavuje najväčšiu sadu básní zložených Michelangom. Hoci moderní apologéti tvrdia, že vzťah bol čisto platonický, tieto sonety sú prvý väčší súbor básní určený mužom mužovi. Je asi o 50 rokov staršia ako Shakespearove sonety pre jeho mladého priateľa.
Homoerotizmus v Michelangových básňach zastrelo vydanie týchto básní v roku 1623, ktoré uskutočnil Michelangelo Mladší, Michelangelov prasynovec, a v ktorom bol zamenený rod zámien. V anglicky hovoriacich krajinách túto zmenu vrátil späť až John Addington Symonds, keď preložil pôvodné sonety do angličtiny a napísal dvojzväzkový životopis, ktorý vyšiel v roku 1893.
Citroën C15
Citroën C15 je malý úžitkový automobil, ktorý vyrábala francúzska automobilka Citroën v rokoch 1984 až 2005. Automobil sa súbežne vyrábal do roku 1987 so svojim predchodcom Citroën Acadiane ako drahšia verzia s väčšou nosnosťou. Užitočné zaťaženie bolo 600 765 alebo 945 kg nákladu. Za 21 rokov produkcie sa vyrobilo 1 181 471 kusov.
Názov C15 je odvodený od celkovej hmotnosti 1,5 t podobne ako pri modeloch C25 (2,5 t) a C35 (3,5 t).
Vznik
Popri lacnom úžitkovom modeli Acadiane, bol potrebný výkonnejší a modernejší model s väčšou nosnosťou a výkonnejším motorom pre diaľnice. Z modelu Citroën Visa tak bol odvodený model C15. Zadnú vlečnú nápravu prebral z modelu Citroën BX avšak bez hydropneumatického pruženia.
Motorizácie
Využíval moderné 4-valcové motory série TU a XUD7 z modelu Visa a modelu BX. Neskôr modernejšie motory série DW8 z modelov Berlingo a Peugeot Partner čerpadlami Bosch alebo Lucas/CAV/Roto-diesel.
náhľad|Citroën C15D náhľad|Citroën C15
C15 Electric
V roku 1987 predstavila automobilka Citroën, prototyp elektromobilu postaveného na modeli C15. Počas roku 1988 sa vyrobilo ďalších 12 prototypov, ktoré sa využívali hlavne na autosalónoch a reklamu. Motor bol jednosmerný elektromotor bez prevodovky o výkone 18kW. Napájanie zabezpečovalo 15 kusov olovených batérií po 6V od firmy Sonnenschein. Sada batérií vážila 504 kg a delila sa na dve časti, vpredu v motorovom priestore bolo umiestnených 9 kusov a vzadu v podlahe 6. Niektoré nápady sa použili neskôr v modele AX Electric.
V roku 1989 sa začala sériová výroba pod názvom C15 Electique, ktorá pokračovala až do roku 1994. Celkovo bolo vyrobených 402 kusov. Sériová výroba sa odlišovala použitím prevodovky a motora o výkone 20kW. O napájanie sa staralo dvanásť 12V článkov (s výsledným napätím 144V), ktoré boli umiestnené iba v zadnej časti v podlahe. Vpredu sa nachádzal konvertor a riadiaca jednotka. Znížilo to hmotnosť batérií na 200 kg. Maximálna rýchlosť bola vďaka prevodovke 110 km/h a automobil dokázal prejsť 100 km na jedno nabitie. Popri modeli C15 vznikol aj väčší model C25.
Koniec výroby
Lacnejší model Acadiane skončil výrobu v roku 1987, C15 sa tak do roku 1996 stalo jediným malým úžitkovým vozidlom s celkovou hmotnosťou do 1 500 kg. V roku 1996 pribudol do ponuky Citroënu model Berlingo a C15 tak diskvalifikoval na lacnejšiu úžitkovú verziu. Výroba skončila v roku 2005. A model bol nahradený modelom Nemo a Berlingo.
V 1016 Cygni
V 1016 Cygni je symbiotická premenná hviezda (eruptívna premenná hviezda). V rokoch 1964-1965 sa zjasnila o 4m, pričom sa uvoľnila jej obálka. Môže ísť o tvorbu planetárej hmloviny. Pred zjasnením mala spektrum typu M.
Ľubomyrka (Čečeľnycký rajón)
Ľubomyrka je dedina (село) na Ukrajine v Čečeľnyckom rajóne vo Vinnyckej oblasti. Žije tu 971 obyvateľ.
Trojvalcový radový motor
náhľad|Blok motora R3 Trojvalcový radový motor alebo radový trojvalec, označovaný aj skratkou R3, je piestový spaľovací motor s tromi valcami usporiadanými v rade. Valce môžu byť usporiadané aj vertikálne alebo šikmo k zemi. R3 býva veľmi často odvodený od väčších motorov s usporiadaním V6 alebo odobratím valca z motora R4. Nevýhodou motora tejto konštrukcie sú vibrácie a nepravidelný chod počas zahrievania.
Použitie
Snaha o znižovanie spotreby automobilov vedie k čoraz väčšiemu používaniu motorov s usporiadaním R3, predovšetkým v triede miniautomobilov a malých automobilov. Najbežnejšie sa vyrábajú benzínové alebo naftové agregáty zdvihového objemu 1,0 a 1,2 litra, používajúce komponenty viacvalcových motorov.
Vozidlá s motormi R3
Najčastejšie sa s motormi v tomto usporiadaní stretneme vo vozidlách koncernu Volkswagen Group, ktorý ho montuje do vozidiel Škoda Fabia, SEAT Ibiza, Volkswagen Polo a Audi A2, ale aj vo vozidlách značky Ford, Smart a trojičkách Toyota Aygo, Peugeot 107 a Citroën C1.
Zavedením prepĺňania do benzínových motorov dosiahli ich výkonové charakteristiky hodnôt, porovnateľných s neprepĺňanými agregátmi objemu 1,6 až 2,0 litra. Takto technicky vyspelé pohonné jednotky sa tak v 10. rokoch 21. storočia stali vhodné pre využitie v automobiloch nižšej strednej triedy.
Princeps
Princeps je historické označenie popredného muža v štáte. V starovekom Ríme („prvý občan“) bol týmto titulom označovaný aj Rímsky cisár.
Slovo „Princeps“ bolo odvodené od Princeps senatus, čo bol titul pre senátora s významným a prestížnym postavením, tzv. „prvý senátor“.
Prstenník
náhľad|Prstenník Prstenník je prst na ľudskej ruke. Nachádza sa medzi prostredníkom a malíčkom.
Adolf Scherer
Adolf Scherer (* 5. máj 1938, Priekopa† 22. júl 2023, Saint-Gilles, Francúzsko ) bol slovenský futbalista a reprezentant Česko-Slovenska.
Reprezentačná kariéra
V reprezentácii Česko-Slovenska debutoval 20. septembra 1958 v Bratislave v stretnutí so Švajčiarskom. Po prvý raz hral v reprezentácii čisto slovenský útok Anton Moravčík, Scherer, Jozef Obert, Pavol Molnár, Ladislav Pavlovič a Scherer hneď pri svojej premiére prispel gólom k výhre 2:1. Žiaril na MS 1962 v Čile, kde sa zaradil k najlepším strelcom šampionátu. Jeho góly vo štvrťfinále proti Maďarsku (1:0) a v semifinále proti Juhoslávii (3:1, 2 góly) posunuli reprezentáciu ČSSR do finále MS. V česko-slovenskej reprezentácii odohral 36 zápasov a strelil 22 gólov, najviac zo všetkých Slovákov. Po Jánovi Arpášovi druhý Slovák s hetrikom v reprezentačnom drese (1960 Holandsko 4:0).
Úspechy
Reprezentačné
Lauw
Lauw je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Haut-Rhin, v regióne Alsasko.
Adolf Scherer
Úspechy
Klubové
Lauw
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Pravda (filozofia)
Pravda je filozofická kategória.
Druhy/príklady pravdy
Podľa kritéria absolútnosti, nemennosti, úplnosti:
Podľa logiky:
Názory na pravdu
Pravda podľa Tomáša Akvinského je zhoda veci a rozumu (Veritas est adaequatio rei et intellectus). Tomáš Akvinský podal klasickú formuláciu teoreticko-korešpondenčného názoru na pravdu. Podľa neho môže byť pravda iba jedna, pretože pochádza od Boha.
V antickom období je pravda chápaná ako významový konštituent zodpovedajúci istej skutočnosti alebo ideálu; pravda je dianie otvorenosti voči skutočnosti, odhaľovanie sa skutočnosti (alétheia), mýticky povedané - pravda je rieka nezabúdania (Aléthé), z ktorej duše odcudzených (zaživa mŕtvych) pijú rozpamätanie sa, strácajú zabudnutie na to, čo sa v skutočnosti deje. Pravdu nemožno mať, vlastniť, ale možno na nej (na onom dianí otvorenosti) participovať (možno piť z rieky Aléthé). Pravdu často chápu napríklad ako zhodu vecí a intelektu alebo ako odhalenosť (alétheia) a inými spôsobmi.
Pravda podľa Aristotela je zhoda nášho poznania s vecou, ktorú poznávame; zhoda myslenia s bytím.
Pravda podľa Augustína z Hippa je večná, nepremenná a absolútna vlastnosť ideálnych entít.
Podľa Hegela je pravda celok.
Martin Heidegger tvrdí, že pravda je otvorenosť bytia (die Offenheit des Seins), jeho odkrytosť skrze jestvujúcna, predovšetkým skrze tu-bytie človeka.
Pravda podľa Williama Jamesa:... myšlienky (ktoré samotné sú len časťami našej skúsenosti) sa stanú pravdivými potiaľ, pokiaľ nám pomáhajú dostať sa do uspokojivých vzťahov k iným častiam našej skúsenosti… ''Každá myšlienka…, ktorá spája veci uspokojivo, pracuje bezpečne, zjednodušuje, usporí prácu, je práve natoľko a potiaľ pravdivá, pravdivá inštrumentálne. To je 'inštrumentálny' názor na pravdu…, názor, podľa ktorého pravda v našich myšlienkach znamená ich moc „pôsobiť“...''
Pravda v katolicizme je spojená s radosťou a jasom duchovnej krásy. Pravda je krásna sama od seba. Pravda slova je racionálne vyjadrenie poznania stvorenej i nestvorenej skutočnosti a človek obdarený rozumom ju potrebuje. Pravda môže nachádzať aj iné doplňujúce formy ľudského vyjadrenia, predovšetkým vtedy, keď ide o to, vyvolať, čo je v nej nevysloviteľné: hlbiny ľudského srdca, povznesenie duše, tajomstvo Boha.
Podľa Kiplinga pravda je prvá obeť vojny.
Pravda podľa Nietzscheho je užitočný omyl.
Podľa osvietencov je pravda dosiahnuteľná jednotlivcom, jeho vlastnými silami prostredníctvom pozorovania, experimentu a správneho uvažovania.
Podľa Patočku je pravda celoživotná skúmavá, sebakontrolujúca, sebazjednocujúca myšlienkovo-životná prax.
Pravda podľa Platóna je večná, nemenná a absolútna vlastnosť ideí.
Nicholas Rescher zastával [umiernený teoreticko-koherenčný názor na pravdu, podľa ktorého je pravda zhoda našich výrokov so skutočnosťou, pričom kritérium tejto zhody je v koherencii čiže v logickej neprotirečivosti samých výrokov.
Pravda podľa teórie koherenčnej umiernenej je v zhode našich výrokov so skutočnosťou, pričom kritérium tejto zhody je v koherencii, v logickej neprotirečivosti našich výrokov.
Podľa korešpondenčnej teórie pravda je zodpovedanie výroku tomu, o čom výrok vypovedá. Napr. výrok Priemer Slnka je 1 400 000 km je pravdivý vtedy a len vtedy, keď to, čo sa vypovedá, súhlasí so skutočnosťou. Teoreticko-korešpendenčná koncepcia pravdy vychádza z Aristotelovho chápania pravdy (Met. 1011 b 25), pričom jej klasickú formuláciu podáva Tomáš Akvinský: Veritas est adaequatio rei et intellectus (Pravda je zhoda veci a rozumu).
Večná pravda
Večná pravda je pravda nevyvrátiteľná v procese vývoja poznania.
Sergej Viktorovič Samsonov
Sergej Samsonov (* 27. október 1978, Moskva), je bývalý ruský hokejový útočník.
Klubový hokej
V drese Montrealu Canadiens odohral v sezóne 2006-07 63 zápasov v ktorých si pripísal 26 bodov. Pred sezónou (2007-08) sa stal hráčom Chicago Blackhawks. V Chicagu sa mu nedarilo a umiestnilo ho na waiver listinu odkial si ho vybrala Carolina Hurricanes. Po sezóne s ním predĺžila zmluvu.
Reprezentácia
Rusko reprezentoval na ZOH 2002 (bronz) a na SP 2004.
Kremenný monzonit
Kremenný monzonit alebo adamellit je hlbinná vyvrelina tvoriaca prechodnú formu medzi granitom a granodioritom. Obsahuje zhodný pomer plagioklasu a draselného živca, prímesi kremeňa (5-20%) alebo iných felzických minerálov. Obsah felzických minerálov však nie je dostatočný na to aby bolo horninu možno označiť ako granit. Hornina tiež obsahuje biotit alebo muskovit a ďalšie akcesórie. V QAPF diagrame táto hornina leží v poli 8*.
Názov adamellit je odvodený z horského masívu Adamello v talianskych Alpách, zaviedol ho v roku 1895 Brøgger. Niektoré zdroje uvádzajú A. Cathreina a rok 1890. Termín kremenný monzonit unifikoval Streckeisen roku 1976.
Podľa najnovších uznesení komisie pre nomenklatúru magmatických hornín sa použitie termínu adamellit neodporúča.
Penicilín
thumb|Vzorec penicilínu. Penicilín je prvé antibiotikum využívané v medicíne. Radí sa medzi beta-laktámové antibiotiká. V plesni Penicillium notatum(vytvorená v hube) ho v roku 1928 objavil Alexander Fleming. Z chemického hľadiska je to bicyklická organická kyselina, mierne rozpustná vo vode, lepšie v etanole, éteri, chloroforme a organických rozpúšťadlách. Podľa skupiny, ktorá je naviazaná na niektoré miesta penicilínovej molekuly sa rozlišuje penicilín F, G, K, N, O, S, V alebo X.
Penicilín, podobne ako ostatné beta-laktámové antibiotiká pôsobí baktericídne, má vysokú účinnosť a nízku toxicitu. Je účinný najmä na grampozitívne baktérie (streptokoky, niektoré stafylokoky, listérie, bacily, klostrídie, aktinomycéty). Pôsobí aj na niektoré gramnegatívne mikroorganizmy (neisserie, borrelie, treponemy, či leptospiry), voči mnohým baktériám je však neúčinný. Alergické reakcie na penicilín sú zriedkavé.
V továrni v Benjamin Fragner v Dolních Měcholupech (dnešná Zentiva) bol penicilín pod vtedajším označením BF Mykoin 510 prvýkrát pripravený v roku 1944.
Thomas Häßler
Thomas Häßler (* 30. máj 1966, Berlín) je bývalý nemecký futbalový stredopoliar a v súčasnosti asistent trénera 1. FC Kolín a Nigérie.
V drese nemeckej reprezentácie vyhral Majstrovstvá sveta 1990 a Euro 96.
1. FC Kolín (1984 – 1990)
Häßler odohral jeho mládežnícke roky v drese Reinickendorfer Füchse. Svoju profesionálnu kariéru začal v roku 1984 v drese 1. FC Kolín, tímu Bundesligy. Za Kolín odohral šesť úspešných rokov, klubu pomohol k dosiahnutiu druhého miesta v rokoch 1989 a 1990.
Juventus (1990-1991), AS Rím (1991 – 1994)
Krátko po výhre na Majstrovstvách sveta 1990 v Taliansku Häßler prestúpil do Juventusu za 15 miliónov DM. V Turíne odohral jeden rok, než prestúpil do ďalšieho talianskeho klubu, AS Rím za 14 miliónov DM. V drese AS odohral tri sezóny, 88 zápasov, v ktorých strelil 11 gólov.
Karlsruher SC (1994 – 1998)
V roku 1994 sa vyjadril, že by sa chcel vrátiť do Bundesligy. Napriek ponukám rôznych veľkoklubov sa rozhodol prijať ponuku klubu Karlsruhe. Prestupová čiastka bola 7 miliónov DM, čo bola najvyššia suma za hráča v histórií klubu. V nasledujúcich troch rokoch sa dokázal klub dostať na vrchné pozície v tabuľke Bundesligy a dosiahol aj dve účasti v Pohári UEFA v sezónach 1996-1997 a 1997-1998.
Aj napriek víťazstvu v Pohári Intertoto v roku 1996, sa Karlsruhe neprebojovalo do Poháru UEFA hoci tiež vyradili jeho bývalý klub AS Rím v druhom kole. V prvom zápase tretieho kola dokázal Häßler streliť v zápase proti Brøndby IF streliť dve góly. Krátko nato sa však prvýkrát v svojej kariéry vážnejšie zranil, keď si zlomil nohu v zápase proti Fortune Düsseldorf. Práve bez Häßlera, svojho kapitána, Karlsruhe vypadlo zo súťaže po prehre v odvete 0-5. Po vyliečení a návrate do zostave vybojoval v drese svojho klubu šieste miesto v sezóne 1996/97. To znamenalo ďalšie kvalifikovanie sa klubu do európskych súťaží. Tentokrát klub vypadol znovu v treťom kole, po prehre s ruským klubom Spartak Moskva.
Na konci sezóny 1997/98 sa klubová situácia zhoršila. Prvýkrát počas svojej kariéry musel Häßler bojovať o záchranu v najvyššej súťaži. Napriek tomu, že v dôležitých posledných troch zápasoch ligy strelil štyri góly Karlsruhe prehralo posledný ligový zápas a zostúpilo do druhej ligy.
Borussia Dortmund (1998 – 1999)
Po zostupe Karlruhe sa Häßler stal voľným hráčom. Rozhodol sa podpísať zmluvu s Borussiou Dortmund, víťazom Ligy majstrov z predošlého roku. Pod trénerom Michaelom Skibbem však dostával málo príležitostí, zálohu mužstva vtedy tvoril predovšetkým Andreas Möller a Häßler zostával častejšie na lavičke. Celkovo počas sezóny odohral len 18 zápasov a nikdy neodohral celých 90 minút.
1860 Mníchov (1999 – 2003)
Po sklamaní v Dortmunde opustil tento klub a podpísal zmluvu s klubom 1860 Mníchov. Tu sa stal dôležitou súčasťou mužstva a pomohol klubu získať prekvapujúce štvrté miest v Bundelige v roku 2000. Klub opustil v roku 2003.
SV Salzburg (2003 – 2004)
V lete 2003 Häßler podpísal ročný kontrakt s rakúskym klubom SV Salzburg. Tu odohral 19 zápasov a s klubom dosiahol siedme miesto v rakúskej Bundeslige. Po sezóne oznámil ukončenie svojej aktívnej kariéry.
Celkovo počas svojej kariéry odohral 539 zápasov, v ktorých strelil 81 gólov. Dvakrát bol zvolený za Nemeckého futbalistu roka. Hoci je považovaný za jedného z najlepších nemeckých futbalistov v histórií nikdy nevyhral žiaden významný klubový titul.
Medzinárodná kariéra
Za Nemecko Häßler odohral 101 stretnutí v ktorých strelil 11 gólov. Okrem jeho dvoch titulov v národnej úrovni reprezentoval Nemecko aj na MS 1994 a Majstrovstvá sveta vo futbale 1998 a na Eure 92, a Eure 2000.
Vyhral tiež bronzovú medailu za Západné Nemecko na letnej olympiáde 1988. Bol dominantnou postavou Eura 1992, pričom jeho výkony pripomínali výkony Diega Maradonu z roku 1986. Jeho špecialitou bolo strieľanie gólov z priamych kopov, veľká sila a driblérske schopnosti.
Česká akademie věd a umění
Česká akadémia vied a umení (pôvodný český názov Česká akademie císaře Františka Josefa pro vědy, slovesnost a umění) bola inštitúcia pre podporu vied a umení založená v Prahe v roku 1888 Sněmom českého Království a jej vznik bol schválený cisárom František Josef I. 23. januára 1890. Prvým a hlavným súkromným mecenášom, neskôr prezidentom bol staviteľ Josef Hlávka. Hlávka Akadémii venoval 200 tisíc zlatých a jeho žena potom ešte 50 tisíc ako kapitál, z ktorého výnosu sa činnosť financovala. Akadémia mala tri triedy vedecké a štvrtú triedu umeleckú a literárnu.
Akadémia vydávala série každoročných vedeckých zborníkov (Rozpravy České akademie věd a umění) i jednotlivé diela, napríklad preklady antických autorov a diela prírodovedecké aj historické.
Pavel Bojar
Pavel Bojar (* 18. máj 1919, Strakonice – † 16. november 1999, Praha), vlastným menom Karel Krejčík, bol český spisovateľ, prozaik, básnik, prekladateľ z ruštiny, publicista, románopisec.
Život
Narodil sa v roku 1919 do rodiny textilného robotníka v Strakoniciach. Po úspešnej maturite sa Pavol Bojar dostal na štúdium Filozofickej fakulty Karlovej univerzity. Na univerzite začal študovať češtinu a francúzštinu. Pavel Bojar bol v novembri 1939 zatknutý a uväznený do koncentračného tábora Sachsenhausen-Oranienburg. V koncentračnom tábore bol väznený do roku 1940. Po prepustení z tábora roku 1940 pracoval ako pomocná vedecká sila v Českej akadémii vied. Od roku 1940 bol zapojený do študentského hnutia odporu, v ktorom bol veľmi aktívny. Roku 1943 pracoval ako úradník Reality, združenia českých podnikateľov. Tiež pracoval ako prekladateľ a knižný recenzent. V roku 1945 sa Pavol Bojar oženil s Oľgou Bojarovou (* 1925, rod. Hůlková). So svojou prvou ženou Olgou Bojarovou spolupracoval od roku 19451961 na prekladoch z ruštiny. V rokoch 19461947 pôsobil ako šéfredaktor časopisu Svoboda. Od roku 1949 bol vo funkcii tajomníka Zväzu čs. spisovateľov. Funkciu vykonával do roku 1951.
Od roku 1951 do roku 1956 sa živil ako spisovateľ z povolania. Od roku 1956 do roku 1962 sa stal redaktor časopisu Květy. V roku 1962 odišiel pracovať do tlačového odboru ministra poľnohospodárstva. Od roku 19661967 bol redaktorom vydavateľstva Svoboda.
V rokoch 19711976 pôsobil ako veľvyslanec v Brazílii, 19761979 bol zamestnaný na Federálnom ministerstve zahraničných vecí. Pavel Bojar zomrel 16. novembra 1999 v Prahe vo veku 80 rokov.
Dielo
Pavel Bojar publikoval v rôznych časopisoch a novinách. Medzi najznámejšie časopisy patria Studentský časopis, Květy. Medzi najznámejšie noviny Rudé právo, Lidové noviny, Mladá fronta.
Je autorom lyrických zbierok, poviedok a románov, veršov a prózy pre deti, prekladateľom. Ťažisko jeho tvorby leží v reflexívnych básňach a spoločenských románoch inšpirovaných životom vidieka.
V rokoch 2. svetovej vojny vydal svoje tri zbierky Modravá šerka, Trysk a Hoře milovati. V týchto básňach nadväzoval prostým veršom a hudobnosťou intímnej a prírodnej lyriky na impresionistickú dikciu. Po 2. svetovej vojne vydal dve zbierky Mladost světa, Hlavou i srdcem. V týchto povojnových básňach spomínal Pavel Bojar na svoje bolestné pocity mladosti sugestívne vyznanie vzťahu k prírode rodných južných Čiech a Šumavy aj túžba po zmysluplnej budúcnosti vystriedané popisnou poéziou budovateľského pátosu.
Ďalej písal filozofické básne a didaktické básne. Tieto básne vyrastajúce z ideologickej vízie beztriednej spoločnosti. Do tohto okruhu patria tieto básne Jediná, Zde v rodné zemi, Doporučeně.
Bojarova próza sa vyznačuje detailným popisom, vonkajškovo charakteristikou postáv a ilustratívne pojatým dejom. Po lyrizovanom románe Siné roky (o dospievaní v proletárskom prostredí rodiska) nasledovala kronikársko široko poňatá trilógia s tematikou povojnového osídľovania a kolektivizácie pohraničia (Slunečný širý svět) a románový pokus o analýzu citových a mravných postojov mladej generácie zasiahnutej skúsenosťou vojny (Milenci). O zachytenie súčasnosti usilujú aj prózy z 80. rokov, v ktorých sa autor prostredníctvom námetov poukazujúcich na čiastkové spoločenské a mravné nedostatky (malomeštiactvo, zlyhanie riadiacich pracovníkov a pod.) snažil postihnúť "dočasné ťažkosti" pri budovaní socializmu.
Bojarova prekladateľská činnosť je venovaná skoro výhradne ruskej klasickej alebo sovietskej budovateľskej literatúre, po roku 1990 prekladal dobrodružnú beletriu z angličtiny.
Ján Pardavý
Ján Pardavý (* 8. september 1971, Trenčín) je bývalý slovenský hokejový útočník. Momentálne zastáva funkciu hlavného trénera HC Slovan Bratislava v Tipos Extralige a taktiež pôsobí pri slovenskej hokejovej reprezentácii ako asistent trénera.
Klubový hokej
S hokejom začínal v Dukle Trenčín, debut v česko-slovenskej lige zaznamenal v sezóne 1990/91. Počas niekoľkoročného pôsobenia v klube patril k najproduktívnejším útočníkom. V ročníku 1996/97 dosiahol v 53 zápasoch 42 gólov a 44 asistencií.
Od sezóny 1999/00 pôsobil v zahraničných kluboch – Vsetíne, Djurgaardene, Znojme, MoDo Hockey. Ročník 2006/07 začal v Dukle Trenčín, v novembri ho angažoval ruský klub Lokomotiv Jaroslavľ. Hoci podpísal zmluvu do konca sezóny, odohral za mužstvo len štyri zápasy a vrátil sa do Trenčína, kde sa opätovne zaradil medzi opory v útoku. Jeho klub dosiahol finále play-off, v ktorom podľahol Slovanu Bratislava. S vedením sa dohodol na predĺžení kontraktu o ďalší rok. Pred sezónou 2008/09 prestúpil do klubu HC Banská Bystrica. Od sezóny 2010/11 do sezóny 2012/13 hral opäť za Duklu Trenčín. Od sezóny 2013/14 hrá vo francúzskej lige za Štrasburg.
Sezóna 2016/17 bola pre Jána Pardavého prvou v pozícii hlavného trénera. Stal sa trénerom klubu MHK Dubnica nad Váhom v 2. hokejovej lige SR. S klubom vyhral 2. ligu seniorov postúpil do Budiš 1. hokejovej ligy SR. Počas sezóny viedol aj mužstvo Západu vo výbere hviezd 2. hokejovej ligy, kde jeho mužstvo vyhralo nad výberom Východu.
Reprezentácia
V slovenskej reprezentácii odohral 120 zápasov, strelil 45 gólov. Reprezentoval na piatich svetových šampionátoch v rade (19972001), ako aj ZOH 1998 a ZOH 2002.
Gustav Nyquist
Gustav Nyquist (* 1. september 1989, Halmstad, Švédsko) je švédsky profesionálny hokejový hráč. V súčasnosti hrá za San José Sharks v National Hockey League (NHL). Nyquist bol draftovaný zo 121. miesta Detroitom Red Wings v roku 2008.
Osobné
Nyquist sa narodil v Halmstade v južnom Švédsku. On a jeho rodina sa neskôr presťahovala do mesta Malmö, kde Nyquist začal hrať hokej pre miestny mládežnícky tím,Limhamn Hockey. Neskôr vstúpili do organizácie Malmö Redhawks. Po ukončení štúdia strednej školy, sa presťahoval do Spojených Štátov do mesta Orono, Maine, kde pokračoval vo svojej akademickej a hokejovej kariére na University of Maine, kde hral za Black Bears.
Gustav má brata, Oscara Nyquista, ktorý hrá juniorský hokej za Wilkes-Barre/Scranton Knights z Eastern Hockey League (EHL). Bol vybraný hrať pre tím Švédska na Zimnej univerziáde, ktorá sa konala v Granade.
Hráčska kariéra
Nyquistov profesionálny hokejový debut za Red Wings bol na farme v American Hockey League (AHL) za Grand Rapids Griffins, 25. marca 2011 v zápase proti Texas Stars. Vo svojom druhom AHL zápase, 26. marca, tiež proti Texas Stars, strelil svoj prvý AHL gól.
Gustavov debut v NHL za Detroit bol 1. novembra 2011, v zápase proti Minnesote Wild. 26. marca 2012, strelil svoj prvý gól v NHL proti Columbusu Blue Jackets.
Nyquistova preméria v play-off bola 13. apríla 2012, proti Nashville Predators. Bol znova povolaný z Grand Rapids po tom, čo Darren Helm utrpel hlbokú reznú ranu na jeho pravom predlaktí v zápase číslo 1, keď bol porezaný nožom korčule.
Počas výluky-skrátenej sezóny 2012 – 13, Nyquist zaznamenal tri góly a tri asistencie v 22 zápasoch základnej časti za Red Wings. V zápase číslo 2 v prvom kole play-off, Nyquist zaznamenal víťazný gól v predĺžení proti Anaheim Ducks a vyrovnal sériu na 1 – 1. Strelil prvý gól v zápase číslo 3 v semifinále Západnej Konferencie proti Chicagu Blackhawks. Chicago nakoniec otočilo sériu z 1:3 na zápasy, porazilo Detroit a neskôr vyhrali Stanleyho pohár. V 14 zápasoch play-off, Nyquist zaznamenal dva góly a tri asistencie.
Okrem bodov v NHL, bol Nyquist popredný strelec Grand Rapids, zaznamenal 23 gólov a 37 asistencií v 60 zápasoch základnej časti. Keď bol Detroit vyradený z play-off, Nyquist sa opäť pridal ku Griffins počas play-off Calderovho pohára. Dal dva góly a pridal päť asistencií v 10 zápasoch a pomohol tak doviesť Griffins k zisku Calder Cup.
Dňa 20. augusta 2013, pred začiatkom sezóny 2013 – 14, Red Wings si podpísali Nyquista na ďalšie 2 roky. Dňa 2. februára 2014, Nyquist zaznamenal jeho prvý kariérny hetrik v zápase proti Washingtonu Capitals. 24. Marca 2014, Nyquist bol menovaný prvou hviezdou týždňa v NHL. Zaznamenal 7 bodov za 6 gólov a asistenciu a pomohol Detroitu získať 7 z možných 8 bodov. Nyquist bol tiež menovaný druhou hviezdou mesiaca za marec. Zaznamenal 18 bodov za 12 gólov a 6 asistencií a pomohol sa tak Detroitu dostať na miesto divokej karty vo Východnej konferencií. Nyquist skóroval v deviatich z 15 zápasov, vrátane šiestich zápasoch po sebe, v ktorých strelil gól, najdlhšie za Red Wings od roku 2010. Nyquist zaznamenal tri dvojgólové zápasy v marci.
10. júla 2015 podpísal s Detroitom 4-ročný kontrakt a prilepší si tak o 19 miliónov dolárov.
Fraisnes-en-Saintois
Fraisnes-en-Saintois je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Meurthe-et-Moselle, v regióne Lotrinsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
ISO 3166-2:BO
Kódy ISO 3166-2 pre Bolíviu identifikujú 9 departamentos. Prvá časť (BO) je medzinárodný kód pre Bolíviu, druhá časť pozostáva z jedného veľkého písmena identifikujúceho department.
4347 Reger
4347 Reger je planétka s priemerom 55 km, ktorú objavil F. Borngen 13. augusta 1988.
Prúd (umenie)
Prúd v umení je
Princíp akcelerácie
Princíp akcelerácie je v ekonómii princíp závislosti medzi výrobou spotrebných predmetov a výrobou výrobných prostriedkov - prírastok dôchodkov a dopytu po spotrebných predmetoch pôsobí akceleračne (zrýchľujúco) na tempo rastu investícií.
Cauvicourt
Cauvicourt je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Calvados, v regióne Dolná Normandia.
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 435 obyvateľov (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
ISO 3166-2:CZ
Kódy ISO 3166-2 pre Česko identifikujú 14 českých krajov. Prvá časť (CZ) je medzinárodný kód pre Česko, druhá časť pozostáva z dvoch veľkých písmen anglickej abecedy identifikujúcích kraj.
Albrecht III. (Rakúsko)
Albrecht III. Habsburský (* 1349/1350, Viedeň, Rakúsko – † 29. august 1395, Laxenburg) bol rakúsky vojvoda (13651395), korutánsky vojvoda (13651395) a tirolský gróf (13861395). Pochádzal z rodu Habsburgovcov, bol tretím synom vojvodu Albrechta II. a Jany z Pfirtu.
Počas Albrechtovho vládnutia dochádzalo k častým sporom s mladším bratom Leopoldom, výsledkom bolo rozdelenie rakúskych krajín a aj dynastie. Vznikla tak Albrechtova línia a Leopoldova línia.
Joseph Kruskal
Joseph Bernard Kruskal (* 29. január 1928, New York, New York, USA – † 19. september 2010, Princeton, New Jersey) bol americký matematik, informatik a štatistik, ktorý sa zaoberal aj psychometriou. Je známy predovšetkým ako tvorca tzv. Kruskalovho algoritmu na hľadanie najlacnejšej kostry grafu. Pracoval tiež v teórii usporiadania.
Giuseppe Cafasso
Giuseppe Cafasso (* 15. január 1811, Castelnuovo d’Asti – † 23. jún 1860, Turín) bol taliansky kňaz, ktorého rímskokatolícka cirkev uctieva ako svätca. Vzdelanie získal na školách v Turíne a 21. septembra 1833 bol vysvätený na kňaza. Pôsobil hlavne medzi mladistvými väzňami a bol radcom Jána Bosca. Dochádzal za odsúdencami na smrť a zmieroval ich pred popravou s Bohom. Zomrel na zápal pľúc a pri jeho pohrebe predniesol kázeň Ján Bosco.
Le Bonhomme
Le Bonhomme je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Haut-Rhin, v regióne Alsasko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Princíp aktualizmu
Princíp aktualizmu (iné názvy: princíp uniformitarizmu, aktualizmus, uniformitarizmus) je smer v prírodovede (pôvodne len geológii), podľa ktorého sa predveké deje zásadne kvalitatívne nelíšili od súčasných dejov.
Geológia
V geológii je to princíp, podľa ktorého všetky udalosti v dejinách Zeme sú výsledkom pôsobenia takých síl, aké účinkujú i dnes a s rovnakou intenzitou. Princíp aktualizmu sa dopĺňa o princíp vyvoja geologických procesov, podľa ktorého tieto sily mali často odlišný charakter a pôsobili s rozdielnou intenzitou. Zjednodušene možno konštatovať, že dnešok je kľúčom k minulosti.
Autormi princípu aktualizmu sú James Hutton, ktorý roku 1795 navrhol a Charles Lyell, ktorý roku 1800 redefinoval princíp aktualizmu.
Ladislav Zgúth
Ladislav Zgúth (* 19. december 1889, Mošovce - † 16. január 1972, Martin), pochov.: Folkušová) bol evanjelický kňaz, publicista. Pseudonym: Kňaz zo Slovenska
Životopis
Študoval na gymnáziách v Banskej Bystrici, v Soproni a v Szarvasi (1902-1909), teológiu v Bratislave, na misionárskej škole v Betheli pri Bielefelde (Nemecko), v Soproni (1913-1914). Dňa 25. januára 1921 zvolený bol ako kaplán na uprázdnenú kňazskú stanicu v Báčskej Palanke, kde bol inštalovaný 17. júla 1921. Tu pôsobil až do 30. marca 1922. Neskôr bol prvým farárom  osamostatneného slov. evanjelického zboru v Erdeviku (1922-1950). Senior Sriemskeho seniorátu. Organizátor života slov. evanjelický na Dolnej zemi, účastník prvej synody slov. evanjelický, jej zapisovateľ, člen výboru na tvorbe cirkevnej legislatívy. Zaslúžil sa o vybudovanie Národného domu a zriadenie slov. odd. na štátnej ľudovej škole. Publikoval články, úvahy, kázne i vlastné básne, písal o otázkach spisovnej slovenčiny v Juhoslávii. Predseda SNS v Srieme, člen výboru Slovákov v Dunajskom bánstve, tajomník Slovenského čitateľského spolku.
Francheville (Meurthe-et-Moselle)
Francheville je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Meurthe-et-Moselle, v regióne Lotrinsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Majstrovstvá sveta v hádzanej žien 1986
Majstrovstvá sveta v hádzanej žien 1986 boli v poradí 9. Majstrovstvá sveta v hádzanej žien, ktoré organizuje Medzinárodná hádzanárska federácia (IHF). Konali sa v 19-tich holandských mestách: Almere, Amsterdam, Apeldoorn, Arnhem, Breda, Delft, Emmen, Enschede, Groningen, Haag, Heerlen, Hoorn, Leeuwarden, Rotterdam, Schiedam, Sittard, Utrecht, Veenendal a Weert, v dňoch od 4.14. decembra 1986, za účasti 16 tímov. Nováčikom turnaja boli družstvá Číny a Francúzska. Holandsko bolo organizátorom svetového šampionátu žien druhýkrát, predtým hostilo turnaj v roku 1971. Titul obhájil, ktorý vo finále zvíťazil nad. Bronzové 🇳🇴 získalo svoju prvú medailu na MS.
Kvalifikácia
Pozn: Rakúsko neskôr nahradilo Kongo.
4603 Bertaud
4603 Bertaud je planétka s priemerom 55 km, ktorú objavil CERGA 25. novembra 1986.
Albrecht III. Habsburský
'''Albrecht III. Habsburský', prezývaný Bohatý'' (* ?, Habsburg – † 10. február 1199, Habsburg) bol gróf z Habsburgu.
Albrecht bola ženatý s grófkou Itou z Pfullendorfu, dcérou grófa Rudolfa z Pfullendorfu. Mali dve deti:
Brytavka
Brytavka je dedina (село) na Ukrajine v Čečeľnyckom rajóne vo Vinnyckej oblasti. Žije tu 706 obyvateľov.
Pruh
Pruh môže byť:
Heľpa
Heľpa je obec na Slovensku v okrese Brezno. K 1. 1. 2019 žilo v obci 2 585 obyvateľov.
Faktová pravda
Faktová pravda je syntetická veta, ktorá vychádza zo skúsenosti a vyjadruje obsah (aj zákony) konkrétnych viet.
Heľpa
Vodné toky
Stredom chotára obce preteká druhá najväčšia rieka Slovenska - Hron. Z hľadiska vodného športu predstavuje Heľpa na Hrone významnú lokalitu, pretože za vysokého vodného stavu je Hron splavný práve od Heľpy až po ústie do Dunaja, čo predstavuje 272 km. Na území Heľpy prijíma Hron niekoľko menších tokov. Cez Krivuľu, asi 6 km dlhú dolinu na južných svahoch Nízkych Tatier, preteká rovnomenný potok, prameniaci v južnom svahu pod vrcholom Veľkej Vápenice. Na území chotára vyvierajú dva výdatnejšie pramene minerálnych vôd.
Prírodná rezervácia
Najvyššie položené časti územia Heľpy, vrcholové partie hrebeňa Nízkych Tatier, sú už súčasťou územia Národného parku Nízke Tatry. Do južného chotára zasahuje významná štátna prírodná rezervácia Veľká Stožka v národnom parku Muránska planina.