cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vizigótske umenie
Sochárstvo
Dielo vizigótskych sochárov odhaľuje mnoho podobných tém, ktoré boli prítomné v architektúre ako to napríklad môžeme vidieť na dvoch zachovalých pilieroch v Kostole San Salvador v Tolede. Prvý pilier prezrádza spredu priamy vývoj klasickej tradície (korintský sloh). Druhý obsahuje ikonografický plán (štyri výjavy z Kristovho života), ktorý starostlivo nadväzuje na ranokresťanskú tradíciu. Napriek tomu môžeme vidieť rozdiely medzi neskoroantickými a vizigotskymi prácami, ktoré odlišujú vizigótske stĺpy. Akantové listy nemajú trojrozmerný vzhľad a sú oveľa viac závislé na dopade svetla. Driek je bohato zdobený reliéfom, ktorý môže v konečnom dôsledku nájsť svoje korene v byzantských či sásánovských textíliách. Vyobrazenia zo života Krista na druhom stĺpe evokujú gótsku kovoremeselnú tradíciu pred usadením sa na Pyrenejskom polostrove. Na konci 7. storočia je v sochárstve čím ďalej menej rozoznateľná neskoroantická tradícia. vľavo|náhľad|Vizigótska hlavica s námetom Daniel v jame levovej, [[7. storočie San Pedro de la Nave, neďaleko Zamory, Španielsko]] V Chráme San Pedro de la Nave a eremitáži Santa María de Lara je na stenách aplikovaný súvislý reliéf vinnej révy. Hlavice stĺpov sú zdobené ranokresťanskými symbolmi, starozákonnými výjavmi, apoštolmi alebo svätcami. Dekór odráža záujem o lineárnu povrchovú výzdobu. Chrám San Pedro de la Nave pravdepodobne vyzdobili dvaja majstri. Práca jedného z nich je obzvlášť pozoruhodná na štyroch hlaviciach v transepte. Dve z nich zobrazujú námet Daniel v jame levovej a Obetovanie Izáka, ktorých sprevádzajú apoštoli Peter, Pavol, Filip a Tomáš. Hlavice sú doplnené o vysvetľujúci nápis, pripomínajúci koptské alebo sýrske predlohy. Ostatné hlavice obsahujú výzdobu v podobe vinnej révy, rozviliny a vtákov (páv), ktoré sa opakujú na imposte. Vlysy na vonkajšej strane stien apsidy sú v eremitáži Santa María de Lara zložené z vinnej révy, vtákov a anagramov byzantského štýlu. V interiéry je impost bohato zdobený znázornením slnka a mesiaca alebo zobrazením Pantokratora v mandorle obklopeného apoštolmi.
Charakteristickým znakom vizigótskej sochárskej tradície v 7. storočí je postupne upustenie od protiobrazových zákonov (zameraných proti modloslužbe) Elvírskej synody zo 4. storočia na strane umelcov ako aj donátorov. Ďalšie hlavice nájdeme v Córdobe alebo Seville, kde po vpáde Arabov boli hlavice znovu použité v mešitách. Ďalej v Méride sú stĺpy a zásteny ovplyvnené hispánsko-rímskou tradíciou. Toledo bolo hlavným mestom kráľovstva, ale aj aktívnym centrom od 6. storočia až do 8. storočia ovplyvnené Méridou, čo sa odrážalo v sochárskej výzdobe dvorského umenia. Sochárska produkcia v Lisabone bola silno ovplyvnená byzantskou a sásánovskou tradíciou.
Úžitkové umenie
náhľad|Spona (fibula) v tvare orla z Tierra de Barros neďaleko [[Badajoz, zdobená technikou cloisonné (priehradkový email), 7.storočie, Walters Art Museum, Baltimore]] Pod úžitkové umenie spadá široká škála predmetov dennej či príležitostnej potreby, ktorá sa často prekrýva s inými formami umenia. Umelecká produkcia Vizigótov pred tretím Toledským koncilom v roku 589 pozostávala zo šperkov, fibúl alebo praciek opaskov. Vo vizigótskom umení sa do konca 6. storočia nachádza aj početné množstvo exportovaných predmetov ako sú napríklad kadidelnice, konské postroje s Kristovým monogramom (Chiró), liturgické nádoby alebo patény zo stredomorských či koptských dielní. Neskôr v polovici 7. storočia boli predmety a techniky napodobňované domácimi dielňami v Leóne. Prítomnosť vizigótskych šperkov v hrobkách je doložená až do konca 6. storočia. Pohrebné dary sú znakom asimilácie Vizigótov v Hispánii. Od upustenia arianizmu po obrátenie na ortodoxnú (katolícku) vieru, vzniká tzv. Izidoriánska renesancia, ktorá sa prejavuje v práci s drahými kovmi, ako sú napríklad votívne koruny Gaurrazarského či Torredonjimenského pokladu. Hlavným umeleckým a remeselným centrom v 7. storočí bolo Toledo.
Prvé vizigótske mince sa nazývajú ako pseudocisárske, pretože napodobňovali mince Západorímskej a Východorímskej neskôr Byzantskej ríše. Medzi najrozšírenejší typ patril solidus a tremissis. Mince zobrazovali predovšetkým cisárov, ako napríklad Honoria alebo Valentiniana III. Najstaršie mince pochádzajú z Galie, pravdepodobne z mincovne v Toulouse alebo Narbonne. Po bitke pri Vouillé sa centrum Vizigótskeho kráľovstva presunulo do Toleda. V tomto období nesú mince zobrazenia a nápisy byzantských cisárov, ako napríklad Anastasia I., Justina I. a Justiniána I. držiaci Víťazný kríž či korunu nad písmenom Ró. Približne od roku 580, počas vlády kráľa Leovigilda, boli razené prvé mince s vyobrazením a menom vizigótskych kráľov. V tomto období boli razené iba tremissis. Čistota použitého zlata sa časom znížila. Vyobrazenie panovníka bolo rôzne štylizované, čo súviselo s nejednotným programom jednotlivých mincovní. Mince niesli okrem mena vládcu aj názov mincovne, kde boli vyrazené. Hlavnými centrami bolo Toledo, Mérida, Sevilla a Córdoba. Ďalšími dôležitými centrami bola Eliberis (neďaleko modernej Granady), Zaragoza, Tarragona a Narbonne. Razenie vizigótskych minci pretrvalo až do vpádu Arabov v roku 711.
Kovoremeselné a zlatnícke práce
náhľad|Votívna zlatá koruna kráľa Rekkeswintha, [[7. storočie, Guarrazarský poklad, Museo Arqueológico, Madrid|vľavo]] Napriek pokusom napodobniť neskoroantickú tvorbu si Vizigóti zachovali tradíciu výroby polychrómovaných šperkov z oblasti čiernomorského pobrežia. Charakterizované drahými kameňmi osadených v zlatom lôžku s geometrickými ornamentmi a filigránom. Počas 5. storočia dochádzalo k snahám zjednodušovania neskoroantických foriem. Najtypickejším motívom bola štylizovaná orlica alebo skôr havran, ktorý v báji o Odinovi sprevádza germánskych bojovníkov. Orlica hľadiaca dopredu je zosobnením myšlienky a hľadiaca dozadu zosobnením pamäti. Štylizovaná podoba vtáka bez pazúrov, so zdvihnutou hlavou z profilu a polo pretiahnutými krídlami. Uprostred je ovál do neho je vsadený leštený alebo brúsený drahokam. Ďalším častým typom spôn sú pretiahnuté fibule skladajúce sa z dvoch častí: väčšie obdĺžnikové a polkruhové roztvorené alebo menšie hruškovité spojené vypuklým oblúkom. Tieto fibule sú zdobené technikou cloisonné (priehradkový email) alebo jamkovým emailom a niekedy sú tepané. Uplatnili sa na prackách opaskov, na ktorých je najrozšírenejším typom obdĺžniková doštička symetricky rozdelená radmi jamôk vyplnenými emailom. Fibule sa používali jednotlivo alebo v pároch ako spony alebo brošne zo zlata, bronzu či skla.
Pracky a fibule majú dvojitú funkciu: ozdobnú a symbolickú. Niektoré lôžka fibúl a spôn obsahujú lapis lazuli podobne ako v byzantskom umení. Šperky nájdené vo vizigótskej nekropole Castiltierra z 5. až 7. storočia, sú vyrobené z bronzu a liatiny zdobené sklenenou pastou technikou cloisonné (priehradkový email). Dekór je veľmi rozmanitý, pozoruhodné sú kúsky zlata z vizigótskych nekropol, najmä ženských hrobov zo 6. storočia v Aguilafuente neďaleko Segovii. Ďalšími predmetmi sú náramky, perlové náhrdelníky a náušnice vykladané farebným sklom. Poklad z nekropol Duraton, Madrona a Castiltierra neďaleko Segovii alebo v Alovere majú veľký archeologický význam a sú nespochybniteľným dôkazom prítomnosti Vizigótov na Pyrenejskom polostrove. Pozornosť si zaslúžia aj vizigótske zlatnícke práce, objavené v Guarrazarskom poklade. Porovnateľné zlatnícke spracovanie bolo nájdené v roku 1926 v Torredonjimenu pri Córdobe. Poklad pozostáva z fragmentov votívnych korún a krížov. Najvýznamnejšie sú pektorálne kríže a votívne zlaté koruny. Votívne koruny neboli určené na to, aby ich nosili vizigótski králi ale boli to dary pre významné chrámy. Koruny boli zavesené v apside a ohlasovali zbožnosť a posilňovali metaforické spojenie medzi panovníkom a Kristom. Odborníci zistili, že vizigótske kráľovské dielne sa pri vytváraní korún snažili napodobniť byzantské kovoremeselné práce.
Guarrazarský poklad
Za zmienku stojí najmä Guarrazarský poklad. Poklad bol objavený v rokoch 18581861 v sade Guarrazar v Guadamure neďaleko Toleda. Niektoré kusy putovali do Musée de Cluny v Paríži a zvyšok do pokladnice Kráľovského paláca v Madride (dnes Museo Arqueológico). Medzi rokmi 19211936 boli niektoré predmety Guarrazarského pokladu odcudzené alebo stratené. Napriek tomu, že poklad je teraz viac-menej rozdelený, predstavuje najlepšiu zachovanú skupinu ranostredovekých kresťanských votívnych darov. Ide o súbor 26 votívnych korún, pektorálnych krížov a pásov, ktoré boli vytvorené v priebehu 7. storočia vizigótskymi kráľmi, ako forma daru a podpory hispánsko-rímskej cirkvi na Pyrenejskom polostrove. Votívne koruny neboli určené na to, aby ich nosili vizigótski králi ale boli to dary pre chrám, kde mali byť zavesené počas liturgie. Zvyčajne obsahovali kríž a nápis s menom donátora. Poklad predstavuje vrchol vizigótskeho zlatníctva. Technika korún je byzantská, ale ich tvar a spojenie vypuklých drahokamov a filigránových cloisonné (priehradkový email) sú čisto barbarské. Najcennejšie sú dve votívne koruny kráľov Rekkeswintha a Svinthila. Oba diadémy sú vyrobené zo zlata, posiate modrými zafírmi zo Srí Lanky, akvamarínmi, perlami, sklom a inými drahými kameňmi. Rekkeswinthova koruna visí na 4 zlatých reťaziach v tvare hruškového listu. Z vrchu uprostred koruny je reťaz, na ktorom visí kríž zdobený 7 perlami a 6 zafírmi. V spodnej časti diadému visia písmená, ktoré tvoria latinský nápis „(R)ECCESVINTHVS REX OFFERET". Samotné písmená sú príkladom vizigótskeho zlatníctva, v ktorom sa kombinuje farba perál, zafírov, granátov a zlata. Votívna koruna kráľa Svinthila bola ukradnutá okolo roku 1921 a už sa nikdy nenašla. Existujú však podrobné kresby a čiernobiele fotky. V mieste archeologického nálezu sa okrem pokladu našli fragmenty stavby, ktorá bola pôvodne rímsky chrám neskôr kresťanský chrám alebo oratórium. Podľa niektorých hypotéz slúžil kláštor Santa Maria de Sorbaces v Guarrazare ako úkryt kráľovského pokladu z toledských kostolov a kláštorov, aby sa zabránilo ich ukradnutiu po arabskom dobytí Pyrenejského polostrova. náhľad|Vizigótska keramika napodobňujúca Terra sigillata, La Cabeza de Navasangil
Torredonjimenský poklad
Poklad bol objavený v roku 1926 v olivovom sade neďaleko Torredonjimena pri Córdobe. Technika a materiál je veľmi podobný Guarrazarskému pokladu. Predmety pokladu sú v súčasnosti rozdelené medzi archeologické múzeá v Madride, Barcelone a Córdobe. Súbor sa skladá z fragmentov votívnych korún a krížov, ktoré boli vytvorené v priebehu 7. storočia vizigótskymi kráľmi, ako forma daru a podpory hispánsko-rímskej cirkvi. Existujú názory, že sa jedná o predmety osobitnej a symbolickej úcty. Analýza nápisu na votívnej korune odhalila, že poklad bol pravdepodobne zasvätený svätej Juste a Rufine. Šírenie tohto kultu sa pripisuje práve svätému Izidorovi zo Sevilly. Podľa niektorých hypotéz bol poklad ukrytý pred rabovaním po príchode Arabov na Pyrenejský polostrov v roku 711.
Keramika
Keramika je nenáročnou formou umeleckej produkcie v južnej Galii a na Pyrenejskom polostrove medzi 5.8. storočím. Vizigótska keramika bola veľmi hrubá, poriadne nevypálená v peci a zdobená farebnými glazúrami. Zachované kusy majú krémové, červenkasté alebo sivé tóny s minimálnou výzdobou. Námety boli elementárne sgrafitové prvky odvodené od rímskych vzorov. Bežnými predmetmi boli taniere, misky a misy, ktoré slúžili na domáce alebo pohrebné účely. Ďalším typom sú dlaždice, tehly a obklady, ktorých výroba sa odrážala pod byzantským, severoafrickým a stredomorským vplyvom. Spoločným menovateľom výroby sú podobné formy a reliéfna dekorácia. Dlaždice boli zvyčajne kosoštvorcové kusy s vysoko štylizovanou rastlinnou výzdobou. Tehly sú doplnené o úzke orámovanie alebo ornament vlnoviek. Obklady sú spravidla obdĺžnikové a zdobia ich kresťanské alebo zvieracie motívy, ako napríklad vtáci (holubice a pávy), Kristov monogram (Chiró) a menej často geometrické motívy. Niektoré zachované kusy sú zaradené medzi neskoroanitckú alebo naopak včasnostredovekú keramiku.
Nessaja
„Nessaja“ je singel nemeckej techno skupiny Scooter vydaný dňa 8. apríla 2002. Je to bonusová skladba z ich prvého živého albumu Encore – Live and Direct, a je to prvý singel na ktorom spolupracoval v tej dobe ich nový člen Jay Frog. „Nessaja“ je jedným z najznámejších singlov skupiny Scooter, ktorý v Nemecku dosiahol prvé a vo Spojenom kráľovstve štvrté miesto.
Vzor
„Nessaja“ je vzorom zo skladby Petra Maffaya „Nessaja“ z jeho detskej grotesky z roku 1983.
Populárna kultúra
Skladba „Nessaja“ vystupovala v úvodných titulkoch filmu Brüno z roku 2009.
Špičák u Střezivojic
Prírodná pamiatka Špičák u Střezivojic, je malé chránené územie v CHKO Kokořínsko, 6 km južne od Dubej.
Popis
Chránené územie bolo vyhlásené dňa 29. mája 1979 na rozlohe 0,5 ha na ochranu 13 metrov vysokej pieskovcovej skalnej ihly, presýtenej železitými inkrustáciami, ktoré vytvorili na jej povrchu drobné misky, ružice, rímsy a iné formy. Vrchol ihly má nadmorskú výšku 390 m. V okolitom zmiešanom lesnom poraste prevažuje buk lesný a hrab obyčajný.
Nábrežie arm. gen. Ludvíka Svobodu
'''Nábrežie arm. gen. Ludvíka Svobodu (predtým Karloveská cesta''') je nábrežie v Bratislave, v mestskej časti Staré Mesto. Je pomenované podľa Ludvíka Svobodu (1895 – 1979), československého generála a politika spred novembra 1989, prezidenta ČSSR.
Na nábreží sa nachádza Vodná veža, gotická fortifikačná stavba. Do roku 2015 sa tu nachádzal Park kultúry a oddychu.
Sfax
Sfax je prístav a druhé najväčšie mesto v Tunisku. Nachádza sa 240 km južne od Tunisu, na pobreží Stredozemného mora. V roku 2014 tu žilo 330 440 obyvateľov. Mesto založené v roku 849 je sídlom rovnomenného guvernorátu o rozlohe 7 545 km² s 945 000 obyvateľmi. V roku 1986 tu bola založená univerzita, ktorá má v súčasnosti 8 fakúlt.
Popis mesta
Jadro mesta tvorí stará medina vo vnútri hradieb. V roku 1956 v nej žilo okolo 10 600 obyvateľov, v roku 1998 to bolo 3 800. Do mediny sa vstupuje bránou Bab Diwan s tromi oblúkmi zo 14. storočia. Počas francúzskeho protektorátu vzniklo vedľa nové mesto s radnicou a vlakovou stanicou. Centrom nového mesta je námestie Place de la République kde sa nachádza pomník prezidenta Habib Burgiba a radnica postavená Francúzmi na začiatku 20. storočia. V prízemí radnice je Archeologické múzeum. V južnej časti mediny je pevnosť - kasba z 12. storočia s Múzeom tradičnej architektúry.
História
3 km severne od súčasného centra mesta stálo kedysi antické mesto Taparura. Zachovalo sa z neho veľmi málo, od roku 849 jeho zvyšky slúžili ako stavebný materiál pre novo budovaný Sfax. Z Sfaxu sa stal dôležitý prístav pre vývoz olivového oleja a sušených rýb. V rokoch 1148-1156 mesto obsadil sicílsky kráľ Roger II. Po zriadení francúzskeho protektorátu v roku 1881 bolo pri dobývaní silne poškodené francúzskou armádou. Ďalšie škody utrpelo za druhej svetovej vojny v rokoch 1942-1943 pri bojoch medzi nemeckou armádou a Spojencami. Blízko mesta je vojenský cintorín vojakov z oboch svetových vojen. Z druhej svetovej vojny je tu pochovaných 1 253 zahraničných vojakov, z toho 52 neidentifikovaných.
Doprava
Sfax je napojený na úzkorozchodnú železničnú sieť. Železnica odtiaľto vedie na sever do Tunisu, na juh do Gabes a na západ do vnútrozemskej Gafsy a Tozeuru. V druhom najväčšom tuniskom prístave kotví okolo 1 300 lodí ročne. Prístav slúži na prepravu priemyselného tovaru a vedie odtiaľto aj lodná linka na 20 km vzdialené ostrovy Kerkennah. V roku 1980 bolo 6 km juhozápadne od mesta vybudované medzinárodné letisko. Jeho súčasná kapacita je okolo 500 000 cestujúcich ročne. Má pravidelné spojenie s Parížom.
Ekonomika
Ekonomika sfaxského regiónu bola vždy založená na výrobu olivového oleja a rybolovu. Je tu asi 6,1 milióna olivovníkov a 5 miliónov mandľovníkov, čo predstavuje 38,5% tuniskej výroby olivového oleja a 30% mandlí. Po hlavnom meste je najväčšou priemyselnou oblasťou v krajine a obchodným centrom. Turizmus sa sústreďuje skôr na iné tuniské miesta.
Polabí u Kostelce
Prírodná pamiatka Polabí u Kostelce leží na pravom brehu rieky Labe, neďaleko obcí Kostelec nad Labem, Tišice, Křenek a Záryby na území okresov Mělník a Praha-východ v Stredočeskom kraji. Pamiatka bola vyhlásená v roku 2014 a je vedená v evidencii AOPK ČR pod ev. číslom 6016.
Predmet ochrany
Predmetom ochrany je nadpriemerne zachovalá riečna niva veľkého toku s charakteristickou mozaikou lužných lesov, lúk, vodných plôch a mokradí s výskytom radu vzácnych druhov rastlín a živočíchov.
Odpis
Odpis (iné názvy: odpisovanie, odpísanie) môže byť:
Odpis môže byť aj kópia pôvodného textu, druhopis, pozri druhopis
Chenecey-Buillon
Chenecey-Buillon je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Doubs, v regióne Franche-Comté.
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Krivánsky potok (prírodná pamiatka)
Krivánsky potok je prírodná pamiatka v správe štátnej ochrany prírody Cerová vrchovina.
Nachádza sa v katastrálnom území obcí Podkriváň a Píla, v okresoch Detva a Lučenec v Banskobystrickom kraji. Územie bolo vyhlásené v roku 1999 na rozlohe 10,2341 ha. Ochranné pásmo nebolo určené. Na území pamiatky platí 4. stupeň ochrany.
Predmetom ochrany je: ''Horný tok Krivánskeho potoka v dĺžke cca 2,65 km s pobrežnou vegetáciou, s výskytom chráneného a ohrozeného druhu flóry - perovníka pštrosieho (Matteuccia struthiopteris). Pozornosť si zasluhuje výskyt nezábudky močiarnej a zubačky žľaznatej.''
Zoznam pravoslávnych metropolitov českých krajín a Slovenska
Arcibiskup pražský alebo arcibiskup prešovský, metropolita Pravoslávnej cirkvi v českých krajinách a na Slovensku je oficiálny titul vedúceho predstaviteľa Pravoslávnej cirkvi v českých krajinách a na Slovensku, jednej z najmladších autokefálnych cirkví. Cirkev funguje od roku 1921.
Nègrepelisse
Nègrepelisse je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Tarn-et-Garonne, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Sebeș (mesto)
Sebeș je rumunské mesto v župe Alba. Žije tu 27 019 obyvateľov (2011). Administratívne k mestu náležia aj tri okolité dediny.
Odpis (účtovníctvo)
Odpis(y) (iné názvy: odpisovanie, odpísanie; porov. aj článok amortizácia) môže byť:
== Základná charakteristika a význam       == Najčastejšie odpis vyzerá tak, že sa obstarávacia hodnota odpisovaného predmetu podľa nejakého pravidla (pozri nižšie: Metódy odpisovania) rozloží na jednotlivé roky predpokladanej životnosti daného predmetu a takto vypočítané sumy pre jednotlivé roky sa v jednotlivých rokoch účtujú jednak ako náklady podniku (príslušný účet sa volá „odpisy“) a jednak ako zníženie hodnoty daného predmetu (na Slovensku sa to robí obyčajne na účte „oprávky“). Obstarávacia hodnota znížená o všetky do daného okamihu vykonané odpisy sa nazýva zostatková (účtovná) cena či hodnota.
Odpisy sú účtovný nástroj na vyjadrenie zníženia hodnoty daného predmetu majetku (spravidla v dôsledku fyzického či morálneho opotrebenia). Odpisom sa toto zníženie hodnoty prenáša do nákladov podniku, keďže odpis sa účtuje ako náklad Keďže sú odpisy nákladmi, automaticky znižujú zisk podniku (pretože zisk= výnosy mínus náklady), a teda hrajú aj významnú úlohu pri výške dividend a daní podniku.
Odpisy ako náklady podniku podnik obyčajne premieta do cien svojich výrobkov, inak povedané: do výnosov podniku. To znamená, že podnik má isté výnosy a má zároveň v rovnakej výške náklady (t. j. odpisy). Zatiaľ čo tieto výnosy sú reálne (ide o príjem peňazí do podniku), tieto náklady sú len čisto účtovné-formálne (t. j. podnik reálne neplatí žiadne peniaze, iba formálne účtuje na účte odpisy). Z toho vyplýva, že podnik má reálne výnosy, ktoré sa nepoužijú na zaplatenie dividend a daní (pretože nezvyšujú formálny-účtovný zisk podniku, keďže výnosy-náklady=0), a teda ostanú v podniku na voľné použitie, napríklad na reprodukciu (čiže na neskoršie nahradenie odpisovaného predmetu novým). Vo financiách sa tento jav nazýva financovanie (podniku) z odpisov.
Super DC-3
Doglas Super DC-3 je lietadlo odvodené od typu Douglas DC-3 ako vylepšená verzia pre povojnový trh s lietadlami.
Vznik a vývoj
Po vojne konkurencia firmy Douglas ako napríklad Martin a Convair vyvinuli rýchlejšie novšie a hospodárnejšie dopravné lietadlá s inováciami ako napríklad trojkolesový podvozok. Douglas DC-3 bolo jednoducho zastarané. Po istom čase si Douglas uvedomil že DC-3 má svoje využitie už iba na sekundárnych a terciárnych leteckých linkách. Douglas sa pokúsil reagovať na problém vyvinutím lietadla Super DC-3. Prototyp začal pozemné skúšky v roku 1949. Prototyp Bol o 0,91 m dlhší od originálu DC-3. Dĺžka sa odrazila aj na zvýšenej kapacite pasažierov o 30 percent. Zvislá chvostová plocha sa podobala chvostovej ploche nového lietadla DC-6 - bola o 30cm vyššia. Motory mali o 202kW väčší výkon ako motory originálu. Po premiére lietadla sa Douglasov syn, Donald Douglas, vydal na 16 000 kilometrové reklamné turné. Neraz si pri tom overil že každý miluje Super DC-3. Piloti z mnohých leteckých spoločností si vyskúšali lietadlo a zistili že je lepšie ako originál. Podľa odozvy verejnosti Douglas očakával objednávky aspoň na 60 kusov lietadiel tohto typu. Nakoniec sa ukázalo že Douglas predal len 3 kusy tohto stroja a všetky spoločnosti Capital airlines. Nikto si nechcel kúpiť oprášenú konštrukciu z roku 1935 keď na trhu bolo veľa lietadiel z konca 40. rokov. V čase keď na trhu existovalo veľa DC-3 za 8000 amerických dolárov nikto nechcel kúpiť Super DC-3 za 200 000 dolárov keďže lietadlo Super DC-3 nebolo ani zďaleka 25-krát lepšie. Projekt zachránilo americké námorníctvo, keď si dali vylepšiť celú stovku DC-3 (námorné značenie R4C) na štandard Super DC-3.
Odpis (účtovníctvo)
Definícia podľa IFRS
Reziduálna hodnota nie je to isté čo zostatková hodnota.
Druhy odpisovania
Rozlišujú sa :
Metódy odpisovania dlhodobého (t. j. neobežného) majetku
Rozlišujú sa :
Nohic
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Démaratos z Efezu
Démaratos (Démaratos) bol olympijský víťaz v behu na jedno stadion v rokoch 4 pred Kr. a 1.
Démaratos z Efezu si na 194. a na 195 olympijských hrách vybojoval víťazstvo v behu na jedno stadion. Beh na vzdialenosť jedného stadia sa v Olympii zaviedol už na počiatku hier, t. j. podľa tradície v roku 776 pred Kr. a bol hlavným pretekom aj po zavedení ďalších súťažných disciplín. Démaratos dal ako víťaz v behu na jedno stadion 194. a 195. olympiáde svoje meno, pretože menom víťazov jednotlivých pretekov v tejto disciplíne sa označovali všetky olympiády. Olympijské víťazstvá Démarata sú uvedené v zozname olympijských víťazov od starovekého historika Eusebia z Kaisareie, ktorý vo vyhotovovaní tohto zoznamu čerpal z písomnosti Iulia Africana, autora diel, zachovaných prevažne len vo fragmentoch.
Chevigney-sur-l’Ognon
Chevigney-sur-l'Ognon je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Doubs, v regióne Franche-Comté.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Rastislav (arcibiskup)
Jeho Blaženosť metropolita Rastislav (vlastným menom Ondrej Gont, * 25. január 1978, Snina) je slovenský pravoslávny biskup rusínskej národnosti. Od roku 2012 je prešovským arcibiskupom, od roku 2014 metropolitom českých krajín a Slovenska, teda hlavou Pravoslávnej cirkvi v českých krajinách a na Slovensku.
Mladosť a štúdium
Ondrej Gont ukončil základnú osemročnú školu v Snine v roku 1992 a gymnázium rovnako v rodnom meste v roku 1996. V roku 2002 získal titul magistra teológie na Pravoslávnej teologickej fakulte Prešovskej univerzity v Prešove. Obhájil diplomovú prácu na tému „Tajomstvo smrti“.
Počas 5. ročníka štúdia na fakulte teológie absolvoval štvormesačný študijný pobyt na Aristotelovej univerzite v Solúne v Grécku. Počas štúdia býval v kláštore svätých Solúnčanov a bol zverený do duchovnej starostlivosti archimandritovi Irenejovi Charalambakisovi. Dva týždne strávil v kláštore svätého Dionýza z Olympie a jeden týždeň na hore Athos, kde navštívil niekoľko kláštorov.
Kňazstvo
Pred promóciami ho český a slovenský metropolita metropolita Nikolaj menoval za čteca v kaplnke svätého apoštola a evanjelistu Jána Teológa v Pravoslávnom kňazskom seminári v Prešove. Dňa 7. septembra 2003 bol metropolitom Mikulášom vysvätený za diakona. 21. septembra 2003 ho arcibiskup Miron Chodakowski z Hajnówky, ordinár Poľskej armády, vysvätil za kňaza v Katedrálnom chráme svätého kniežaťa Alexandra Nevského v Prešove.
V decembri 2003 bol menovaný za duchovného správcu Detského domova svätého Mikuláša v Medzilaborciach. Pracoval v piatich samostatných výchovných skupinách s deťmi od najútlejšieho veku až do odchodu z detského domova. Spolupracoval s pedagógmi a učiteľmi na uplatňovaní základných kresťanských princípov v živote detí. Išlo o deti, ktoré okrem sociálnych sankcií utrpeli aj mentálne postihnutie. V Detskom domove pripravil dvoch chlapcov na štúdium teológie na Pravoslávnej teologickej fakulte Prešovskej univerzity. V roku 2008 založil Mládežnícky zbor svätého apoštola Ondreja.
Od roku 2006 absolvoval tri pobyty v kláštore Svätého Jána Ruského v Pefkochori na gréckom Chalkidiki pod vedením miestneho archimandritu Timotea Tsotrasa. V roku 2007 navštívil kláštor Wyszow v Poľsku u igumena Paphnutiusa a mnícha Jeronýma. V rokoch 2011 až 2012 strávil mesiac v kláštore Archanjelov v srbskom monastieri v Kovilji. Pri rozhodovaní o prijatí mníšstva boli pre neho rozhodujúce duchovné rady a pokyny kovilského opátskeho biskupa Porfirija Perića.
6. októbra 2012 ho v pravoslávnom Monastieri položenia rúcha Presvätej Bohorodičky v Komárne komárňanský biskup a pomocný biskup pre správu prešovskej eparchie Tichon Hollósy vysvätil za mnícha s menom Rastislav. V tom istom mesiaci bol povýšený na igumena a archimandritu.
Úrad biskupa a metropolitu
náhľad|220x220bod 20. októbra 2012 bol zvolený za prešovského a slovenského arcibiskupa na eparchiálnom zhromaždení Prešovskej pravoslávnej eparchie. Jeho slávnostné vyhlásenie sa konalo 17. novembra 2012 a biskupská chirotónia a intronizácia 18. novembra 2012 v katedrálnom chráme svätého Alexandra Nevského v Prešove.
V júli 2013 viedol delegáciu Českej a Slovenskej pravoslávnej cirkvi na slávnosti venovanej 1025. výročiu tzv. Svätenia Rusi, teda prijatiu kresťanstva na Kyjevskej Rusi z roku 988.
11. januára 2014 bol Rastislav na mimoriadnom sneme v Prešove zvolený za nového metropolitu pravoslávnej cirkvi v českých krajinách a na Slovensku. Kandidoval ako jediný po tom, čo sa arcibiskup pražský Jáchym vzdal kandidatúry a získal 87 % hlasov účastníkov snemu.
Osobný život
Rastislav hovorí plynule rusky, grécky a pasívne ovláda nemecký, poľský a srbský jazyk.
Chevigney-lès-Vercel
Chevigney-lès-Vercel je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Doubs, v regióne Franche-Comté.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Chrám Zosnutia presvätej Bohorodičky (Burgas)
Chrám Zosnutia presvätej Bohorodičky, skrátene Chrám Zosnutia Bohorodičky , známy aj ako Chrám svätej Bohorodičky  a Grécky chrám  a v minulosti aj ako Chrám Premenenia Pána  je pravoslávny chrám z obdobia bulharského národného obrodenia nachádzajúci sa v centrálnej časti Burgasu v Burgaskej oblasti v juhovýchodnom Bulharsku. Má priznaný štatút kultúrnej pamiatky a je najstarším pravoslávnym chrámom v meste.
Charakteristika
Budova leží v centrálnej časti mesta na ulici Lermontov, v blízkosti arménskeho chrámu. V čase výstavby chrámu bolo miesto, kde sa chrám nachádza súčasťou gréckej štvrti.
Chrámová budova je postavaná ako trojloďová bazilika. V centrálbej časti chrámu sa nachádza dvanásť monolitických mramorových stĺpov, ktoré podopierajú strešnú konštrukciu a balkóny. Celková zastavaná plocha chrámu dosahuje až 470m².
V chráme sa uchovávajú ikon, ktoré boli vyhotovéné mníchmi z mníšskej republiky v Athose.
Dejiny
Chrám bol postavený v období bulharského národného obrodenia v rokoch 1840 - 1860,   čo ho robí najstarším pravoslávnym chrámom v Burgase.
V meste síce bol už predtým pravoslávny chrám zo začiatku 17. storočia, ktorý však bol zničený počas rusko-tureckej vojny.
Bohoslužby sa konali až do roku 1906 v gréčtine. V tom istom roku sa okrem zmeny liturgického jazyka na bulharčinu, zmenilo aj meno kostola a chrám bol premenovaný z chrámu Zosnutia presvätej Bohorodičky na chrám Premenenia Pána.
V rokoch 1927 - 1928 boli k budove chrámu pristavané veže, z ktorých jedna funguje ako zvonica a nachádzajú sa v nej tri zvony.
Po druhej svetovej vojne bol chrámu priznaný štatút kultúrnej pamiatky.
16. marca 1952 cirkevné predstaviteľstvo vrátilo chrámu staré meno chrám Zosnutia presvätej Bohorodičky.
Od novembra 1957 do konca roku 1958 prebehla výzdoba kostola freskami, ktoré namaľoval umelec Nikolaj Evgenievič Rostovcev.
Jakob Fugger
Jakob Fugger (, taktiež známy aj s predikátom z Lilie alebo aj ako Jakob II.; * 6. marec 1459, Augsburg, Nemecko† 30. december 1525, tamže) bol významný nemecký obchodník, banský podnikateľ a bankár. Bol potomkom obchodnej rodiny Fuggerovcov pochádzajúcej zo slobodného ríšskeho mesta Augsburg. V priebehu niekoľkých desaťročí rozšíril rodinnú firmu na podnik pôsobiaci v celej Európe. Svoje vzdelanie začal vo veku 14 rokov v Benátkach, ktoré tiež zostali jeho hlavným sídlom do roku 1487. Fugger je považovaný za jedného z najbohatších jednotlivcov modernej histórie.
Základ bohatstva rodiny vytvoril predovšetkým textilný obchod v Taliansku. Spoločnosť sa rýchlo rozrástla po tom, čo bratia Ulrich, Georg a Jakob začali bankové transakcie s rodom Habsburgovcov a rímskou kúriou a súčasne začali banské operácie v Tirolsku. Od roku 1493 začali s ťažbou striebra a medi v Českom a Uhorskom kráľovstve. V roku 1525 mali tiež právo ťažiť ortuť a cinabarit v Almadéne.
Po roku 1487 bol Jakob Fugger de facto vedúcim fuggerovských obchodných operácií, ktoré čoskoro mali takmer monopolistický vplyv na európskom trhu s meďou. Meď z Uhorska bola prevezená cez Antverpy do Lisabonu a odtiaľ odoslaná do Indie. Jakob Fugger tiež prispel k prvej a jedinej obchodnej expedícii do Indie.
Financoval vzostup Maximiliána I. a významnou mierou prispel k zaisteniu zvolenia španielskeho kráľa Karola I. za cisára Svätej ríše rímskej Karola V. Jakob Fugger tiež financoval manželstvá, ktoré neskôr vyústili do získania kráľovstiev Čiech a Uhorska Habsburgovcami.
Jakob Fugger si zabezpečil svoj odkaz a trvalú slávu prostredníctvom svojich nadácií v Augsburgu. Kaplnka, ktorú financoval a ktorá bola postavená v rokoch 1509 až 1512, je prvou renesančnou budovou v Nemecku a obsahuje hroby bratov Ulricha, Georga a Jakoba. Fuggerei, ktorý založil Jakob v roku 1521, je najstarší stále používaný komplex sociálneho bývania na svete.
Po jeho smrti 30. decembra 1525 odkázal synovcovi Antonovi Fuggerovi majetok spoločnosti v celkovej výške 2 032 652 rýnskych zlatých. Patrí medzi najznámejších Nemcov a pravdepodobne je najslávnejší občan Augsburgu, pričom si vďaka svojmu bohatstvu vyslúžil prezývku „Fugger bohatý“. V roku 1967 bola jeho busta umiestnená do Walhally, „siene slávy“ neďaleko Regensburgu, ktorá vyznamenáva chvályhodných a významných Nemcov.
Pôvod, vzdelanie a mladosť v Benátkach
Jakob Fugger sa narodil ako desiate z jedenástich detí Jakobovi Fuggerovi staršiemu (1398–1469) a jeho manželke Barbare Bäsingerovej (1419–1497). Hans Fugger, starý otec Jacoba Fuggera, sa usadil v Augsburgu v roku 1367, stal sa mešťanom vďaka sobášu a značné bohatstvo získal obchodovaním s textilom v Taliansku. Jeho syn Jakob Fugger starší už niekoľko rokov pred smrťou patril k najbohatším občanom Augsburgu.
Jakobovi starší bratia Ulrich (1441–1510) a Georg (1453–1506) vytvorili základ pre vzostup ich podnikania v Európe. Okolo roku 1470 založili manufaktúry v Benátkach a Norimbergu, vtedy dôležitých strediskách obchodu. Bratia Jakoba Fuggera, Andreas a Hans, zomreli v Benátkach. Jeho brat Markus bol klerikom a od roku 1470 spisovateľom v pápežskej kancelárii v Ríme, kde zomrel v roku 1478. Jeho brat Peter zomrel pri epidémii v Norimbergu v roku 1473.
Pôžičky poskytnuté cisárovi Fridrichovi III. a zásoby, ktoré poskytol jeho sprievodu Ulrich Fugger, boli dôvodom, prečo bol rodine v roku 1473 udelený erb ľalie.
Dokument z rakúskeho štátneho archívu teraz ukázal, že Jakob Fugger už v roku 1473 vo veku 14 rokov zastupoval svoju rodinnú firmu v Benátkach. Benátky, ktoré boli v tej dobe jedným z najdôležitejších centier obchodu, sa ukázali ako ideálne prostredie pre vzdelávanie Jakoba Fuggera v bankovníctve a obchode s kovom. Jeho dlhé bydlisko v Taliansku tiež pomohlo priniesť renesančný štýl do nemeckého regiónu, pričom financoval výstavbu prvých budov v tomto štýle, ktoré vznikli v Taliansku.
Začiatky ťažby a obchodu s kovmi
Jakob Fugger položil základ svojho ťažobného podnikania v Salzburgu. Poskytoval pôžičky nezávislým majiteľom strieborných baní v salzburských bridlicových Alpách, ktoré neustále potrebovali nový kapitál. Namiesto toho, aby dostával obvyklé dokumenty potvrdzujúce dlh, požadoval „Kuxe“, v podstate sa stal akcionárom baní, a prostredníctvom toho nútil čoraz viac prevádzkovateľov baní v oblasti Gastein a Schladming predávať svoje striebro priamo rodine Fuggerovcov.
Jakob Fugger bol zodpovedný za podnik svojej rodiny v Augsburgu, Tirolsku, Benátkach a Ríme. Okolo roku 1485 rodina založila aj manufaktúry v Innsbrucku. Prostredníctvom malej pôžičky sa tam najskôr dostal do kontaktu s arcivojvodom Žigmundom, členom habsburského rodu. Arcivojvoda ako jediný vlastník tirolských vlastníckych práv rozdal povolenia na ťažobnú činnosť súkromným investorom, ktorí na oplátku museli zaplatiť časť svojich ziskov Žigmundovi. Napriek týmto príjmom mu neustále chýbali peniaze v dôsledku bohatého životného štýlu, niekoľkých nelegitímnych detí a rozsiahlych stavebných projektov. Zodpovednosť za zaplatenie sumy 100 000 guldenov vojnových reparácií Benátkam nakoniec financoval Jakob Fugger. V roku 1488 už celkový dlh predstavoval viac ako 150 000 zlatých. Pozoruhodný bol spôsob platby: namiesto toho, aby rodina Fuggerovcov zaplatila priamo Fürstovi, vyplatila peniaze jeho veriteľom a poskytla mzdy kráľovskému dvoru a remeselníkom. V roku 1517 rodina Fuggerovcov financovala viac ako polovicu verejného rozpočtu Tirolska.
Jakob Fugger a Maximilián I.
Fuggerov podnik sa tak stal jedným z najdôležitejších finančných podporovateľov Maximiliána, ktorý bol od roku 1486 spoluvládcom Svätej ríše rímskej. Potom, čo v roku 1493 zomrel jeho otec František III., sa stal vládnucim cisárom.
15. júla 1507 Maximilián I. predal župu Kirchberg, ktorá sa nachádza v Ulme, priľahlé panstvo Weißenhorn s pridruženým mestom, ako aj vrchnosti Wullenstetten a Pfaffenhofen (Roth) z habsburského majetku Jakobovi Fuggerovi. Maximilián I., ktorý sa v roku 1508 korunoval za svätého rímskeho cisára, dostal za tieto predaje platbu 50 000 zlatých. Ďalšie predaje nasledovali v roku 1508, kde predal panstvo Schmiechen a v roku 1514, kde predal panstvo Biberbach Fuggerovi. Maximilián I. povýšil Jakoba Fuggera do šľachty v roku 1511 a udelil mu v roku 1514 titul cisárskeho grófa, aby bývalý mešťan mohol prevádzkovať svoje podnikanie bez zásahov miestnej šľachty. V priebehu svojho života sa Jakob Fugger stal tiež pánom viac ako 50 menších dedín.
Kritika reformátora Martina Luthera o fuggerovských obchodných metódach a románové zobrazenie z raného výskumu viedli k názoru, že Jakob Fugger mal značnú moc nad kráľom a cisárom Svätej ríše rímskej Maximiliánom I., zatiaľ čo novší výskum ukazuje, že to bola len čiastočne pravda. Bez ohľadu na to, ako sa blížil koniec jeho života, bol Maximilián tak dlho zadlžený Jakobovi Fuggerovi, že mu neostávalo nič iné, ako pokračovať vo svojej podpore pre cisára, aby bol stále schopný získať späť svoje nevyrovnané dlhy. Keď sa Maximiliánov vnuk Karol V. uchádzal o zvolenie za nového cisára Jakob Fugger, vyzbieral sumu viac ako 500 000 guldenov, značnú časť jeho bohatstva a celkovú sumu vyzbieranú na jeho podporu, aby sa zabezpečilo, že si ho vyberie sedem kniežacích voličov. Pomáhal tým zabrániť zvoleniu Františka I. Francúzskeho, ktoré by vážne ohrozilo jeho nároky a investície.
Oveľa neskôr rodina Fuggerovcov prišla o veľkú časť svojho majetku po troch španielskych štátnych bankrotoch (1557, 1560, 1575) za vlády španielskeho Filipa II.
Obchod s kovom
Pravdepodobne na naliehanie Jakoba Fuggera sa spoločnosť stala jednou z prvých otvorených obchodných spoločností (nemecky: „der compagnia palese des welschen Rechts“) v Európe v roku 1494. Zároveň bola premenovaná na „Ulrich Fugger z Augsburgu a bratia“, aby ukázali rovnosť troch bratov zapojených do obchodných záležitostí. Od konca 80. rokov 14. storočia Jakob Fugger stále viac dominoval vedeniu spoločnosti, aj keď spoločnosť stále formálne viedol najstarší brat Ulrich.
Obrovský potenciál rastu v ťažbe a obchode s rudou Jakob Fugger v nasledujúcich rokoch veľmi výnosne využil. Ako zábezpeku za pôžičky, ktoré poskytol Habsburgovcom a uhorskému kráľovi, požadoval banské príjmy Tirolska a prevod banských práv v Hornom Uhorsku na neho. Touto metódou si nakoniec vybudoval dominantný a takmer monopolistický vplyv na obchod s meďou v strednej Európe. So svojim obchodným partnerom Hansom Thurzóom založil maďarský obchod v roku 1494. Bane financované Fuggerom boli postavené v Banskej Bystrici. Expanzia pokračovala výstavbou taviarní v Neusohli, Arnoldsteine ​​v Korutánsku, Hohenkirchene v Durínsku a Moschnitzi. Meď sa distribuovala prostredníctvom manufaktúr v Breslau, Lipsku, Krakove a Ofene. Na prepravu do prístavov Gdansk, Štetín a Lübeck na pobreží Baltského mora financoval Fugger výstavbu novej cesty cez Jablunkovský priesmyk. Z týchto prístavov bola meď dodávaná do ruského regiónu a navyše cez Antverpy do Lisabonu, kde išlo o dôležité portugalské obchodné tovary určené na vývoz do Indie.
Obchodné záležitosti s Vatikánom
Rodina Fuggerovcov bola prvým nemeckým obchodným domom v priamom obchodnom vzťahu s Rímskou kúriou. V roku 1500 Jakob Fugger požičal Vatikánu peniaze potrebné na výstavbu novej Baziliky sv. Petra, Sixtínskej kaplnky, ako aj ďalších budov vo Vatikáne. Aby Jakobovi splatil obrovské množstvo dlžných peňazí, musel pápež Lev X. tvrdo zdaniť nemecký ľud a predávať odpustky, čo bolo veľmi nepopulárne u veľkej skupiny mníchov, vrátane Martina Luthera. Čiastočne kvôli korupcii v cirkvi bol Martin Luther prinútený napísať svoju „95 téz“.
Po smrti pápeža Alexandra VI. v auguste 1503 Jakob Fugger zintenzívnil svoje kontakty s Vatikánom v Ríme. Pre nového pápeža Júliusa II. Fugger financoval v rokoch 1505/1506 nábor Švajčiarskej gardy, ktorá existuje dodnes. Prvé obchody v Ríme sa pripisujú duchovnému Markusovi Fuggerovi v roku 1473. V roku 1477 bol Fuggerov podnik zodpovedný za prevod cirkevných príjmov zo Švédska do Ríma. V rokoch 1508 až 1524 si spoločnosť prenajala rímsku mincovňu Zecca, ktorá vyrábala 66 druhov mincí pre štyroch rôznych pápežov. Potom bola rodina Fuggerovcov zastúpená iba jednou manufaktúrou v Ríme, najmä vďaka „Sacco di Roma“ a menej nemeckému medicijskému pápežovi Klementovi VII.
Zámorský obchod
Po objavení námornej cesty do Indie Vascom da Gamom a založení portugalského monopolu na korenie sa Jakob Fugger zúčastnil na obchode s korením a v roku 1503 otvoril manufaktúru v Lisabone. Dostal povolenie obchodovať s korením a luxusným tovarom, ako sú perly a drahokamy, cez Lisabon. Spolu s ďalšími obchodnými domami Nemecka a Talianska prispel k flotile 22 portugalských lodí vedených Franciscom de Almeidom.
Kríza Jakoba Fuggera
Najmä na banské projekty v hornom Uhorsku potrebovala Fuggerovská spoločnosť obrovský kapitál, ktorý v tom čase nedokázala získať. Kardinál Melchior von Meckau bol teda v roku 1496 hlavným sponzorom fuggerovského biznisu. Knieža-biskup tajne a neznámy svojej cirkevnej pobočke investoval 150 000 zlatých do spoločnosti Fugger výmenou za úrok, čím sa vyhol oficiálnemu cirkevnému zákazu úrokov. Keď v roku 1509 zomrel v Ríme, táto investícia bola odhalená. Pápež, biskupstvo Brixen a rodina Meckau, ktorí si nárokovali dedičstvo, teraz požadovali okamžité splatenie tohto majetku, čo by malo za následok platobnú neschopnosť Jakoba Fuggera. Práve táto situácia podnietila cisára Maximiliána I., aby zakročil a pomohol svojmu bankárovi. Pod podmienkou, že bude pomáhať pápežovi Júliovi II. vo vojne proti Benátskej republike, bol habsburský panovník uznaný za právoplatného dediča kardinála Melchiora von Meckau. Dedičstvo by sa teraz mohlo vysporiadať amortizáciou nesplatených dlhov. Fugger musel ako kompenzáciu pápežovi doručiť aj klenoty. Za svoju podporu však Maximilián I. požadoval nepretržitú finančnú podporu svojich prebiehajúcich vojenských a politických kampaní.
Voľba Karola V.
Cisár Maximilián zomrel v januári 1519 a odkázal svojmu vnukovi Karlovi I. dedičné pozemky rodu Habsburgovcov s priľahlými burgundskými krajinami, ako aj sporný nárok na trón Svätej ríše rímskej. Aby si Jakob Fugger zabezpečil svoje nevyhnutné investície do rodu Habsburgovcov, rozhodol sa podporiť voľbu 19-ročného kandidáta na trón. Okrem Karola  I. ohlásili svoju kandidatúru anglický kráľ Henrich VIII., francúzsky kráľ František I. a Fridrich III., saský kurfirsta. František I. už získal hlasy Trierskej arcidiecézy a Falckého kurfirstva a ponúkol sumu 300 000 zlatých volebných peňazí. Kniežatá-kurfirsti pozostávali z troch arcibiskupov z Mainzu, Kolína nad Rýnom a Trevíru, okrem českého kráľa, falckého kurfirstva, brandenburského markgrófa a saského vojvodu.
Toto bola ťažká situácia pre Karla I., ktorý sa teraz spoliehal na bohatstvo Jakoba Fuggera, aby zmenil voľby v jeho prospech. Fugger previedol obrovskú sumu viac ako 850 000 guldenov na kniežatských voličov, čo napokon 28. júla 1519 vyústilo do jednomyseľného zvolenia Karola I. za cisára Svätej ríše rímskej. Z týchto 850 000 guldenov sám Fugger financoval okolo 550 000, zatiaľ čo ďalší kupecký dom z Augsburgu, rodina Welser, prispela asi 150 000 a traja talianski bankári poskytli zvyšok. To, čo by sa dnes považovalo za úplatok, bolo bežnou praxou pri voľbe cisára. Výnimočné však boli obrovské sumy, najmä kvôli silnej konkurencii medzi kniežacími kandidátmi.
O niekoľko dní neskôr pápež udelil Karlovi I., teraz Karlovi V., právo menovať sa za zvoleného cisára. Až v roku 1530 bol Karol V. pápežom v Bologni korunovaný za cisára. Bol posledným cisárom, ktorý prijal pápežskú korunováciu.
Karol V. od svojho zvolenia vládol ríši, kde slnko nikdy nezapadalo, bol teraz hlboko zaviazaný Jakobovi Fuggerovi. V roku 1521 dlhy predstavovali viac ako 600 000 zlatých. Cisár amortizoval 415 000 z tejto sumy a na oplátku udelil spoločnosti Fugger ťažbu striebra a medi v Tirolsku. Počas cisárskeho snemu v roku 1523 v Norimbergu sa diskutovalo o tom, či obmedziť obchodný kapitál a počet obchodných prevádzok, ktoré môžu spoločnosti udržiavať. Jakob Fugger zasiahol a pripomenul cisárovi, že „je známe, že vaše cisárske veličenstvo by si bez mojej pomoci nemohlo nárokovať rímsku korunu...“ (nem.: „Es ist auch wissentlich und liegt am Tage, dass Eure Kaiserliche Majestät die römische Krone ohne mein Zutun nicht hätte erlangen können,…“) Dodatočná požiadavka splatenia všetkých dlhov nakoniec viedla k tomu, že všetky diskusie o obchodných obmedzeniach a obmedzeniach monopolov boli zrušené. Okrem toho získal Jakob Fugger koncesiu na ťažbu neriedeného striebra a cinabaritu v Almadéne. Spoločnosť Fugger bola zapojená do španielskeho banského podnikania až do roku 1645.
Manželstvo, dedičstvo a nástupcovia
náhľad|Fugger s manželkou V roku 1498 sa takmer 40-ročný Jakob Fugger oženil so Sibyllou Artztovou, 18-ročnou dcérou váženého augsburského občana. V dôsledku tejto svadby získal Jakob Fugger, podobne ako jeho bratia Ulrich a Georg, prístup do elegantnej augsburskej panskej spoločnosti. Niekoľko rokov po svadbe, v rokoch 1502 až 1506, kúpil Jakob Fugger od mesta Bazilej za 40 000 zlatých pre svoju mladú manželku klenoty z burgundského pokladu, ktorý ukoristili švajčiarske spolky v roku 1476 v bitke proti Karolovi Smelému Burgundskému. Jakob Fugger trávil veľa času vo svojej kancelárii a na služobných cestách a málo času s manželkou. Manželstvo oboch zostalo bezdetné. Po smrti Jakoba Fuggera 30. decembra 1525 sa vdova Sybille Fuggerová vydala za Konrada Rehlingera a konvertovala na protestantskú vieru.
Jakob Fugger zomrel 30. decembra 1525 ako pravdepodobne najbohatší podnikateľ v Európe. Súvaha vyhotovená jeho dedičmi v roku 1527 vykazovala majetok 3 000 058 zlatých, pasíva 867 797 zlatých a teda prebytok okolo 2,1 milióna zlatých. Majetok však zahŕňal 1 650 000 guldenov. Prepočet týchto aktív do dnešných hodnotových pomerov je možný prinajlepšom v obmedzenej miere vzhľadom na aktuálne množstvo peňazí v obehu a ďalšie parametre. Odhaduje sa, že bol najbohatšou súkromnou osobou všetkých čias.
Keďže nemal vlastných potomkov, spoločnosť a jej majetok po jeho smrti prešli na jeho synovcov Raymunda a Antona Fuggerovcov, pričom firmu viedol Anton. Jeho smrťou v roku 1560 sa skončil „Fuggerov vek“.
Kostol svätého Haštala
náhľad|Kostol svätého Haštala, Praha náhľad|Juhovýchodný pohľad
Kostol svätého Haštala je gotický kostol s prvkami románskeho a barokového slohu. Nachádza sa na Haštalskom námestí, v Starom meste v Prahe. Neďaleko sa nachádza kláštor sv. Anežky Českej. Je to jediný kostol v Česku zasvätený svätému Haštalovi.
Orgueil
Orgueil je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Tarn-et-Garonne, v regióne Midi-Pyrénées.
Kostol svätého Haštala
Dejiny
Bol postavený približne v rokoch 13751399, na mieste románskeho kostola, ktorý bol doložený k roku 1234. Kostol patril medzi významné románske kostoly v Prahe, postavený pri ceste vedúcej od brodu pri sv. Valentínovi okolo židovskej osady a smerom na Poříčí. Koncom 14. a počiatkom 15. storočia boli vylepšené oltáre sv. Kataríny (1356), Panny Márie (1357), sv. Markéty (1368) a Božieho tela (1401). Pri kostole sa v 14. storočí nachádzal cintorín, fara a škola.
Orgueil
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod