cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Châteaubourg (Ardèche)
Châteaubourg je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Ardèche, v regióne Rhône-Alpes.
Poloha
Châteaubourg má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Châteaubourg má 214 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
Saint-Amans (Lozère)
Saint-Amans je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Lozère, v regióne Languedoc-Roussillon.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zoznam kultúrnych pamiatok v obci Rakovec nad Ondavou
Toto je zoznam kultúrnych pamiatok v obci Rakovec nad Ondavou v okrese Michalovce.
Żukowo
Żukowo je mesto v Poľsku v Pomoranskom vojvodstve v okrese Powiat kartuski v rovnomennej gmine.
Žije tu 6 363 obyvateľov (30.6.2007).
Joseph Arthur de Gobineau
Gróf Joseph Arthur de Gobineau (* 14. júl 1816, Ville-d'Afray, pri Paríži – † 13. október 1882, Turín) bol francúzsky diplomat, spisovateľ, sociológ, zakladateľ rasizmu. Pokúšal sa dokázať, že jednotlivé rasy sa podstatne odlišujú nielen telesne, ale aj duchovne, že ich miešaním vzniká úpadok.
Gobineauove myšlienky uplatňovali v praxi prívrženci apartheidu a nacisti.
Mando Diao
Mando Diao je švédska alternatívna rocková skupina z mesta Borlänge. Skupina sa stala známou vďaka vydaniu albumu Hurricane Bar. Ich najväčším hitom sa v roku 2009 stal singel „Dance with Somebody“.
Hawkeye
Hawkeye môže byť:
Jastrabie oko
Jastrabie oko je elektronický systém monitorujúci dopady loptičiek v tenise, volejbale a krikete. Hráči využívajú túto možnosť, ak sa napr. v tenise nestotožňujú s výrokom čiarového alebo umpireového rozhodcu. V tenise je jastrabie oko využívané na Australian Open, US Open, Wimbledone, na turnajoch ATP Masters a aj na iných menších turnajoch. Je založené na princípe triangulácie. Pomocou vizuálnych obrazov a načasovania údajov poskytnutých najmenej štyrmi vysokorýchlostnými kamerami umiestnenými na rôznych miestach v okolí ihriska. Tento systém spracováva video kanály pomocou vysokorýchlostného video procesora. Disk počítača obsahuje preddefinovaný model hracej plochy a zároveň údaje obsahujúce pravidlá hry z čoho je následne možné vizuálne zobraziť trasu loptičky, porovnať s pravidlami a vyhodnotiť platnosť úderu.
Delfínovec indický
Delfínovec indický alebo delfínovec gangský (staršie delfínovec ganžský; lat. Platanista gangetica) je druh cicavca z čeľade delfínovcovité (Platanistidae).
Vzťah k delfínovcovi menšiemu
Druh delfínovec menší (Platanista minor) bol v roku 1853 opísaný ako poddruh delfínovca gangského (Platanista gangetica minor), ale od roku 1998 sa väčšinou považuje za oddelený druh (R. Reeves and A. A. Chaudhry. Status of the Indus River dolphin, 1998, Oryx 32(1):35-44; Mammal Species of the World 2005), hoci niektorí autori (napríklad (D. W. Rice. Marine Mammals of the World: Systematics and Distribution. 1998) ho naďalej považujú za poddruh. Keď sa delfínovec menší považuje za poddruh, pozostáva druh delfínovec indický teda z dvoch poddruhov:
Tento článok je len o druhu delfínovec indický.
Výskyt
Delfínovec indický sa vyskytuje hlavne v riekach Ganga a Brahmaputra predovšetkým na ich tokoch v Indii, Bangladéši a Nepále.
Opis a spôsob života
Delfínovec indický (podobne ako delfínovec menší) má zo všetkých recentných druhov delfínovcov najviac redukovaný zrak, prakticky je slepý. Zakrpatené oko nemá vôbec vytvorenú šošovku a reaguje len na zmenu intenzity svetla. Dorastá do dĺžky 2 - 3 metrov. Sfarbenie tela je tmavo hnedé až čierne, čeľuste má pretiahnuté v akýsi úzky zobák. Živí sa rybami, kôrovcami a mäkkýšmi, ktoré loví pri riečnom dne. Samica je gravidná 350 - 360 dní.
Immanuel Hermann Fichte
Immanuel Hermann von Fichte (* 18. júl 1796, Jena – † 8. august 1879, Stuttgart) bol nemecký filozof a teológ, syn a vydavateľ diela J. G. Fichteho, odporca hegelovstva. Spoluzakladateľ časopisu Zeitschrift fuer Philosophie und speculative Theologie (od 1847 Zeitschrift fuer Philosophie und philosophische Kritik), ktorý existoval do roku 1918.
V roku 1847 zvolal 1. kongres nemeckých filozofov, ktorý sa konal v Gothe. I. H. Fichte vypracoval koncepciu etického teizmu ako syntézu idealizmu, kresťanstva a okultizmu.
Vojna v Abcházsku (1998)
Vojna v Abcházsku bol ozbrojený konflikt medzi Gruzínskom a Abcházskom, ktorý vypukol v máji 1998 po opakovaných útokoch gruzínskych partizánov na abcházske vojenské i nevojenské objekty. Niekedy sa hovorí o "šesťdňovej vojne", boje ale v skutočnosti trvali dlhšie. Oných sedem dní trvala len reakcia abcházskej armády v dňoch 20. až 26. mája. K útokom zo strany Gruzíncov však dochádzalo oveľa skôr.
Príčiny vojny
Rovnako ako v celom Abcházsku aj v okrese Gali prebiehali po vojne v roku 1993 etnické čistky mierené proti gruzínskemu obyvateľstvu. Kvôli tomu väčšina Gruzíncov utiekla, ale na rozdiel od zvyšku Abcházska sa sem v roku 1994 takmer všetci vrátili. V okrese Gali žilo aj po vojne viac ako 90% Gruzíncov, ktorí boli nespokojní s tým, že podliehajú vláde Abcházcov. Skoro začali vznikať partizánske a záškodnícke skupiny, ktoré sa niekedy v roku 1996 spojili a vytvorili tzv. Bielu légiu. O niečo neskôr vznikla druhá skupina, tzv. Lesní bratia. V Suchumi odhadli ich počet na 300 a ich činnosť označili za záškodnícku. Údajne mali títo povstalci presviedčať gruzínske obyvateľstvo, hlavne ženy s deťmi, aby rýchlo opustili krajinu pretože sa blíži ďalšia vojna.
Jar 1998
Na jar 1998 sa útoky gruzínskych partizánov začali stupňovať. Začali útočiť na abcházsku armádu, ktorá nakoniec stratila kontrolu nad okresom. K najväčšiemu útoku došlo 18. mája v dedine Repi. Bolo pri ňom zabitých 17 miestnych policajtov. Pre abcházsku vládu to bola posledná kvapka trpezlivosti a okamžite vyslala do okresu armádu.
Vojna
Abcházska invázia začala 20. mája. Zúčastnilo sa jej niečo medzi 1500 a 4600 dobre vyzbrojených jednotiek. Mali k dispozícii tanky T-55 a T-72, BVP aj delostrelectvo s delami kalibru 122 mm. Povstalcov bolo okolo 300 a boli vyzbrojení len ručnými zbraňami a granátometmi, s ktorými sa snažili viesť proti Abcházcom zákopovú vojnu. K najväčším bojom došlo v dedinách Kchumuškuri, Kvemo Bardžebi, Saberio a Sida. Boje skončili po šiestich dňoch 26. mája, kedy abcházska armáda obsadila celý okres Gali. Už 25. mája bola podpísaná mierová dohoda a povstalci sa začali vzdávať. Na ich odzbrojovaní dohliadali zástupcovia Organizácia Spojených národov.
Straty
Po odzbrojení začalo sčítavanie škôd a strát. Podľa abcházskych odhadov padlo okolo 160 Gruzíncov, zatiaľ čo na abcházskej strane malo byť iba 8 mŕtvych a 17 zranených. Podľa gruzínskych odhadov na gruzínskej strane padlo len 17 povstalcov, 6 bolo nezvestných a 24 zranených, zatiaľ čo na abcházskej strane malo byť až 300 mŕtvych a veľké množstvo ranených.
Počas vojny bolo 1695 domov zrovnaných so zemou a z krajiny utieklo na 30 až 40 tisíc Gruzíncov, ale po krátkej dobe sa zase vrátili. Ešte počas konfliktu sa špekulovalo o tom, kto za týmto povstaním stojí a Abcházci začali podozrievať centrálnu vládu v Tbilisi. 22. mája sa zišli zástupcovia oboch národov, aby sa dohodol okamžitý mier. Eduard Ševardnadze potom uistil Abcházsko, že on ani jeho vláda s povstalcami nemá nič spoločné.
Volejbal na Stredoamerických a karibských hrách 1990
Volejbal na Stredoamerických a karibských hrách 1990 bol volejbalový turnaj v rámci multišportového podujatia Stredoamerických a karibských hier 1990. Konal sa v Mexiko City, v Mexiku od 23. novembra2. decembra 1990, za účasti 10 mužských a 7 ženských tímov. Volejbalový turnaj sa na hrách organizuje od roku 1930 a toto bolo jeho 15. vydanie. V mužskej kategórii získala svôj ôsmy (siedmy za sebou) titul 🇨🇺, ktorá vo finále zvíťazila nad domácim 🇲🇽. V kategórii žien zvíťazila už piatykrát za sebou 🇨🇺; keď vo finále vyhrala nad 🇲🇽.
Rudolph Goclenius
Rudolph Goclenius (* 1. marec 1547, Korbach, Nemecko – † 8. jún 1628, Marburg) bol nemecký filozof, predstaviteľ semiramizmu, autor Filozofického lexikónu z r. 1613.
Paul Karl Feyerabend
Každý vedec podľa neho môže objavovať a rozpracúvať svoje vlastné teórie bez ohľadu na nezrovnalosti, protirečenia a kritiku; činnosť vedca nepodlieha nijakým racionálnym normám. Nové teórie víťazia v dôsledku propagandistickej aktivity ich prívržencov. Veda sa ničím nelíši od mýtu či náboženstva; veda je jednou z foriem ideológie. Vedu treba zbaviť privilegovanosti: v spoločnosti má mať rovnaké práva ako mýtus, mágia a náboženstvo.
Verchocq
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Paul Karl Feyerabend
Feyerabend radikalizoval názor Thomasa Samuela Kuhna o konkurencii medzi rôznymi paradigmami: nevidí totiž stav otvorenej konkurencie medzi paradigmami ako prechodnú krízovú epizódu, ale ako normálny stav. Vývoj vedeckého poznania a poznania vôbec sa neuskutočňuje kumulatívne-evolučne, ale pluralisticky revolučne.
Verchocq
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Eklektos zo Sinópy
Valerios (alebo Oualerios) Eklektos bol štvornásobný olympijský víťaz súťaže trubačov a hlásateľov v treťom storočí. Eklektos zo Sinópy si na 256., 258., 259. a na 260. olympijských hrách v rokoch 245, 253, 257 a 261 vybojoval víťazstvo v súťaži trubačov a hlásateľov. Súťaž trubačov a hlásateľov zaviedli na 96. olympijských hrách v roku 396 pred Kr. Konala sa hneď po prísahe a jej víťaz mal právo asistovať hellanodikom pri hrách a hlavne oznamovať mená pretekárov a víťazov. Záznam o olympijských víťazstvách Eklekta je uvedený na kamennom podstavci jeho nezachovanej sochy v Olympii, ktorý je chronologicky posledným známym podstavcom sochy starovekého olympionika. Tento nápis (IvO 243, IvO = W. Dittenberger a K. Purgold, nápisy Olympia, Berlin 1896.) uvádza, že v tejto disciplíne dosiahol víťazstvá aj na mnohých celogréckych a iných súťažiach v gréckych mestách a v Ríme, a aj to, že ako všeobecne známy a uznávaný mal status poslanca v mnohých gréckych mestách. Jeho víťazstvá zo súťaží hlásateľov (uvedené podrobnejšie) sú zaznamenané aj na kamennej stéle (IG II² 3169/70) objavenej v Atike.
Majstrovstvá sveta v póle mužov 2004
Majstrovstvá sveta v póle mužov 2004 boli v poradí 7. majstrovstvá sveta v jazdeckom póle mužov, ktoré organizuje Medzinárodná federácia póla (FIP). Konali sa od 9.19. septembra 2004 v Chantilly, v regióne Pikardia, vo Francúzsku, za účasti 8 tímov. Nováčikom turnaja bolo iba družstvo Pakistanu. Zápasy sa hrali v areáli klubu Polo Club du Domaine de Chantilly. Svoj tretí titul získala Brazília, ktorá vo finále zvíťazila nad družstvom Anglicka.
Vyšné studené pleso
Vyšné studené pleso je najvyššie ležiace pleso z troch malých jazierok na južnom úpätí Streleckej veže na  Streleckej plošine Veľkej Studenej doliny. Dlho toto pleso i blízke plesá Prostredné a Nižné boli dlho "utajené", nepomenované. Poliaci im dali spoločný názov Niespodziane Stawki. Plesá odvodňuje Studený potôčik, ktorý vyteká z Nižného studeného plesa a vteká do Veľkého Studeného potoka. K plesám nevedie turistický chodník. Nadmorská výška, hĺbka.
Gaming
Gaming môže byť:
Kilkenny
Kilkenny môže byť:
Dnes neumieraj
V úvode je Bond odhalený na čele misie do Severnej Kórey. Keď sa zdá, že zabil nebezpečného severokórejského plukovníka, uväznia ho a mučia. Po štrnástich mesiacoch Bonda prepustia ako súčasť väzenskej výmeny. Predpokladajúc, že ho niekto z britskej vlády zradil, sleduje stopy v snahe vykúpiť sa zo zajatia tým, že nájde zradcu a bližšie sa zoznámi s Gustavom Gravesom, ktorý ako v typickej bondovke, nie je tým, kým sa zdá.
Dnes neumieraj sa natočilo na výročie vzniku filmov - bondovky sa začali natáčať v roku 1962, keď vtedajší James Bond Sean Connery bojoval proti Dr. No. Film sa teší priemernému ohlasu, kritici ho chvália aj kritizujú. Zarobil najviac z vtedajších bondoviek.
Dej
Bond sa infiltruje do severokórejskej základne, ktorá patrí plukovníkovi Tan-Sun Moonovi. Predstavuje sa ako díler predávajúci diamanty za zbrane. Pokúsi sa Moona zavraždiť, ale Moonov asistent Zao odhalí jeho skutočnú identitu (vďaka niekomu, kto pošle informácie na mobil). Po vznášadlovej bitke má Zao zmrzačenú tvár a Moon je očividne mŕtvy, pretože Bond ho zhodil z útesu.
Po štrnástich mesiacoch zajatia si obidve strany - britská aj severokórejská - vymenia zajatcov. Severokórejci získajú Zaa. M informuje Bonda, že má pozastavený status agenta 00, pretože američania a briti si mysleli, že severokórejčanom prezradil citlivé informácie počas mučenia a oni ho cheli dostať späť, lebo sa báli, že unikne ešte viac informácií. Keďže Bond vie, že počas mučenia nič neprezradil, tak sa domnieva že v MI6 ho niekto zradil a rozhodne sa ho vypátrať.
M povie Bondovi, že sa chystá jeho preprava na Falklandské ostrovy. Tam ho budú vyšetrovať až pokiaľ pre nich nebude ohrozením. Bond sa však na Falklandy nechystá. Zámerne si privodí zástavu srdca a po oživení utečie (odpláva) k brehu Hong Kongu. Kontakt mu prezradí, že Zao je v kubánskej Havane. Tam stretne agentku USA sa organizáciu NSA, Giacintu "Jinx" Johnsonovú, s ktorou sa vyspí v hotelovej izbe.
Bond sleduje Jinx a Zaa na kliniku génovej terapie, kde si pacienti môže zmeniť svoj výzor pozmenením DNA. Jinx sa vydáva za klientku aby našla informácie o Zaovi, ale Bond ho nájde prvý. Zao im utečie, ale nechá v klinike zoznam diamantov, ktoré podpísal laserom brit, magnát Sir Gustav Graves. Bond neskôr narazí na Gravesa v londýnskom šermiarskom klube aj s asistentkou Mirandou Frostovou, tiež tajnou britskou agentkou. Potom, ako Bond ukáže Gravesovi jeden z diamantov, Graves ho pozve na svoju vedeckú demonštráciu v Icelande.
Na demonštrácii odhalí Graves nový orbitálny satelit so zrkadlom (nazvaný Icarus), ktorého zdanlivým cieľom je nahromadenie slnečnej energie a jej presmerovanie na isté časti Zeme, aby podporil výnosy. Jinx predstiera žurnalistku, prenikne do riadiaceho centra a nájde Zaa, ktorý používa tú istú génovú terapiu ako na Kube. Jinx dostane elektrický šok a upadne do bezvedomia. Keď sa preberie, zistí, že na ňu mieri laserový lúč. Bond ju zachráni a potom ako zahliadne Zaa, uvedomí si, že plukovník Moon žije a vydáva sa za donedávna neznámeho Gustava Gravesa.
Bond sa konfrontuje s Gravesom. Na pomoc mu príde Frostová, ktorá je v skutočnosti na strane Gravesa a odhalí aj, že ona je tá zradkyňa, ktorá prezradila Bonda v Severnej Kórey. Vysvitne aj, že predchádzajúcu noc, keď sa s Bondom vyspala, narábala s jeho pištoľou. Bond utečie a prenasleduje ho slnečný lúč z Icarusu, ktorý ovláda Moon. Utečie aj tomu a vracia sa do budovy aby zachránil Jinx, kde ho odhalí a prenasleduje Zao. Ten umiera vďaka Bondovmu premyslenému plánu, keďže narazí autom do topiaceho sa kusu budovy a následne naňho padne luster.
Bond a Jinx prenasledujú Gravesa a Frostovú na Kórejský polostrov a ocitajú sa na Gravesovom nákladnom lietadle. Graves sa odhalí otcovi, generálovi Moonovi a prezradí mu aj skutočný účel Icarusu. Má vytvoriť cestu Kórejskou demilitarizovanou zónou koncentrovaným slnečným svetlom a následne by Graves vydal príkaz na zaútočenie na Južnú Kóreu. Generál Moon sa postaví pred syna so zbraňou, aby zachoval mier, ale syn ho zavraždí. Bond sa blíži ku Gravesovi, aby zastavil ofenzívu, zatiaľ čo Jinx sa pokúša prevziať kontrolu nad lietadlom. Medzitým sa Bond a Graves venujú pästnému súboju. Graves má prevahu, ale potom ako lietadlo prejde slnečným lúčom, ťažko poškodené, Bondovi sa podarí potiahnuť za poistné lanko Gravesovho padáka (čo ho posunie bližšie ku dverám) a dá mu elektrický šok. Graves sa pustí a vypadne z lietadla do rotujúceho motora. Bond a Jinx utečú z lietadla na helikoptére úložnom priestore spolu so všetkými diamantami. Ukryjú sa a váľajú sa v nich. Samozrejme, nie nadlho, keďže ich ako ilegálne musia vrátiť.
Kolonáda (seriál)
Kolonáda je slovenský seriál, ktorý vysielala od 12. januára 2014 verejnoprávna televízia Jednotka. Prvá séria mala 13 častí a vysielala sa v nedeľu o 20:20 od 12. januára do 6. apríla 2014. Prvá časť seriálu sa uviedla s nadpriemerným trhovým podielom 18,2% (12+), kedy bola jednotkou na trhu a divákov si udržala až do poslednej časti série a stala sa na Jednotke hitom. 9. apríla RTVS oznámila, že pripravuje 2. sériu. Podľa zákulisných informácií chystali tvorcovia pri druhej sérii výraznejšie zmeny v obsadení, v seriáli sa však mali opäť objaviť Kamila Magálová, Andrea Karnasová a Marek Geišberg. Druhá séria sa vysielala od 10. januára do 3. apríla 2016, táto séria bola zároveň aj posledná.
Dej
30-ročný Adam Bernát má dobrý život. Pred sebou sľubnú kariéru ortopéda, doma sa o jeho pohodlie stará skvelá mama a rozumie si aj s druhou rodinou svojho otca, najmä s jeho mladou ženou Zuzanou. Všetko však zmení jedna vášnivá noc, po ktorej sa Adam rozhodne opustiť bezpečné zázemie rodiny a veľkého mesta. Odchádza do malých kúpeľov aby začal odznova.
Produkcia
Seriál sa začal nakrúcať od polovice júla 2013 a mal trinásť častí. RTVS ho vyrábal vo vlastnej produkcii. Režisérom bol Stanislav Párnický a na seriáli spolupracoval kameraman Laco Kraus. Kolonáda sa natáčala v reálnych priestoroch, nie v štúdiu. Titulnú pieseň naspieval a zložil Peter Cmorik. Prvá časť bola odvysielaná v nedeľu 12. januára 2014 o 20:20 na Jednotke.
Saint-Andéol-de-Clerguemort
Saint-Andéol-de-Clerguemort je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Lozère, v regióne Languedoc-Roussillon.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zoznam kultúrnych pamiatok v obci Ruská
Toto je zoznam kultúrnych pamiatok v obci Ruská v okrese Michalovce.
Annopol
Annopol je mesto v Poľsku v Lubelskom vojvodstve v okrese Powiat kraśnicki v rovnomennej gmine.
Žije tu 2 383 obyvateľov (31. 12. 2021).
Ed Solo
Ed Bickley, viac známy ako Ed Solo je britský DJ a hudobný producent elektronickej tanečnej hudby. Spolupracuje s interpretmi ako Blak Twang, Deekline, MC Det, Fatboy Slim, Roots Mnuva, Shy FX, DJ Trace či Eliabeth Troy.
V roku 1997 sa presťahoval do Brightonu a v štúdiu sa spojil s Davom Stonom a spoločne nahrali skladbu „Reprasent“ ktorá dosiahla 1. miesto vo všetkých drum and bassových rebríčkoch.
Châteauneuf-de-Vernoux
Châteauneuf-de-Vernoux je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Ardèche, v regióne Auvergne-Rhône-Alpes.
Poloha
Châteauneuf-de-Vernoux má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Châteauneuf-de-Vernoux má 190 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
Brejkbal
Brejkbal (z angl. break ball) je stav v tenise, keď
Quido Adamec
Quido Adamec (* 15. december 1924, Praha – † 22. júl 2007) bol český hokejový rozhodca, nositeľ verejného uznania I. stupňa Za zásluhy o rozvoj československej telesnej výchovy (1984), zaslúžený rozhodca (1981).
Vladimír Godár
Vladimír Godár (* 16. marec 1956, Bratislava) je slovenský hudobný skladateľ, autor komornej a orchestrálnej hudby.
Quido Adamec
Životopis
Od roku 1973 člen predsedníctva VSLH ÚV ČSTV a predseda komisie rozhodcov, od 1978 člen medzinárodnej komisie rozhodcov IIHF. Uznávaná autorita ako pravidlový odborník, známy svojou publicistickou činnosťou. Na mnohých medzinárodných konferenciách hokejových rozhodcov pôsobil ako lektor. Vyznávač modernej stratégie rozhodovania, systematizoval komplexnú výchovu rozhodcov.
V roku 2005 boli jeho zásluhy ocenené uvedením do Hokejovej siene slávy IIHF.
Mečbal
V tenise má hráč (resp. tím) mečbal, ak
Kánonické právo
Kánonické právo (zriedkavejšie alebo staršie aj kanonické právo, ) je osobitný normatívny právny systém sui generis niektorých kresťanských spoločenstiev (cirkví). Ide o platné právo, ktoré upravuje len určitú oblasť právnych vzťahov. Je charakteristické viacerými osobitnými právnymi inštitútmi a zásadami, ktoré ho odlišujú od sekulárnych právnych systémov. Veda skúmajúca kánonické právo sa nazýva kánonistika, znalec v odbore kánonista. Spolu s rímskym právom bývalo (katolícke) kánonické právo v stredoveku označované ako obojaké právo.
Pojem kánonické právo sa v slovenskom prostredí najčastejšie používa v užšom zmysle, ako označenie právneho poriadku Katolíckej cirkvi (pozri kapitolu Definície).
Definície
Vzťah medzi teológiou a kánonickým právom je dodnes nejasný, resp. sporný. Z hľadiska katolíckeho práva, apoštolská konštitúcia Deus scientiarum Dominus (1931) považovala kánonické právo za súčasť praktickej teológie. Dnes platná právna úprava nie je dôsledná, v dôsledku čoho sa vzťah ťažko vyvodzuje. Dnes značná časť kánonistov presadzuje tézu, že ide o dve odlišné vedné disciplíny, ktoré majú isté presahy. Podľa Zenona Grocholewskeho kánonickému právu „nemožno porozumieť a ...užitočne ho študovať bez primeraného teologického poznania...“ , či dokonca, že s ním nemožno ''„správne narábať bez toho, aby človek nemal dar... viery.“''
Pôvod termínu kánonické právo
Termín kánonický pochádza z gréckeho výrazu kánon, ktoré označovalo šnúru (canna) na meranie rovnosti uhlov pri stavbe domu (olovnica), a teda normu správnosti a želaného výsledku. V rámci kresťanstva sa termín začal používať od 4. storočia,, keď cirkevné koncily termínom kanón ekklesiastikós označovali disciplinárne normy. Ako terminus technicus  sa pojem kánonické právo vyskytuje až od 12. storočia. Prvýkrát ho pravdepodobne použil dekrétista Štefan z Tournay.
Vnútorné členenie
V rámci kánonistiky existuje viacero členení:
Kánonické právo má viacero právnych odvetví, pričom ich počet a charakter sa mení podľa jednotlivých denominácií, ku ktorým sa viaže (napr. podľa toho či v rámci konfesie existuje rehoľný život alebo či uznávajú sviatosti). Katolícke kánonické právo, ktoré je najprepracovanejšie a najrozšírenejšie pozná napr. : kánonické ústavné právo, rehoľné právo, cirkevné magisteriálne právo, sakramentálne právo, kánonické majetkové právo, kánonické trestné právo a kánonické procesné právo.
História
Kánonické právo bolo pôvodne súčasťou disciplinárnej teológie. Ako samostatná vedecká disciplína vzniklo až v 12. storočí, pričom veľkú zásluhu na tom mal taliansky kánonista Gratianus. Jeho zbierka zvaná Decretum Gratiani tvorila významný prameň poznania kánonického práva. Neskôr bola časťou oficiálnej zbierky kánonov uverejnenej v roku 1580 rímskym pápežom Gregorom XIII. Pod názvom Corpus Iuris Canonici, ktorá platila spolu s ďalšími pápežskými predpismi až do nadobudnutia účinnosti Codex iuris canonici roku 1918.
V roku 1917 bol pápežom Benediktom XV. pre Rímskokatolícku cirkev promulgovaný prvý jednotný kodifikovaný právny text s názvom Codex iuris canonici, ktorý platil až do 27. novembra 1983, keď účinnosť nadobudol nový Codex iuris canonici vyhlásený pápežom Jánom Pavlom II. V roku 1990 bol promulgovaný Codex canonum ecclesiarum orientalium, prvý jednotný zákonník platný pre východné katolícke cirkvi, Účinnosť nadobudol 1. októbra 1991. Kódexy boli viackrát novelizované. Okrem nich v rámci existujú v rámci Katolíckej cirkvi aj iné, mimokódexové pramene práva.
Kanonické právo bolo ovplyvnené rímskym právom. Samo malo veľký vplyv na formovanie sekulárnych právnych oblastí kontinentálneho práva a angloamerického práva, najmä rodinného, manželského a dedičského práva. Na Slovensku pôsobí od 1995 Slovenská spoločnosť kánonického práva.
Vincenzo Lancia
right|thumb|Vincenzo Lancia
Vincenzo Lancia (* 24. august 1881, Fobello, Taliansko – † 15. február 1937, Turín) bol taliansky automobilový pretekár a konštruktér, zakladateľ automobilky Lancia.
Životopis
Narodil sa v horskej dedine Fobello, v rodinnej vile zámožného výrobcu konzerv z Turína, ako najmladší zo štyroch detí. Jeho otec zarobil najprv peniaze v Argentíne, potom založil továreň v Turíne. Želal si, aby sa z Vincenza stal právnik, ten sa ním však vďaka slabším školským výsledkom nestal. Otec ho poslal ku Giovannimu Ceiranovi, dovozcovi bicyklov z Turína, u ktorého pracoval ako účtovník, ale rozvíjal si aj znalosti z konštrukcie a designu. Vo februári 1898 ho poslali ku grófovi Biscarettimu, ktorý vlastnil automobil Benz. Rýchlo sa spriatelili, a toto priateľstvo bolo v nasledujúcich rokoch dôležité pre Vincenzovu neskoršiu kariéru. Lancia sa ako devätnásťročný stal účtovníkom vo firme FIAT. Pretože sa ale viac zaujímal o techniku a autá, toto miesto v kancelárii onedlho zanechal a stal sa firemným mechanikom, hlavným kontrolórom a testovacím jazdcom továrne. Lanciov štýl jazdy ohromil vedenie Fiatu, a jeho predstavitelia ho vyzvali, aby pre továreň súťažne pretekal. Prvý úspech prišiel v roku 1900, kedy mal najrýchlejší čas v pretekoch Grand Prix Francúzska.
Patril medzi výnimočne rýchlych pilotov, často bol najrýchlejší zo všetkých, ale jeho stroj mal v priebehu pretekov opakovane nejakú technickú poruchu. Ďalším významným pretekom, na ktorom sa zúčastnil bol Paríž – Madrid v roku 1903. Najvýraznejším úspechom jeho pretekárskej kariéry bolo druhé miesto vo Vanderbilt Cupe v roku 1906.
Spoločne s bývalým testovacím jazdcom Claudiom Fogolinom založil v roku 1906 firmu Lancia, preto ho roku 1908 z Fiatu prepustili, ale ostal na výplatnej listine ako spolupracujúci pretekár až do roku 1910. Po mnohých neúspechoch v pretekoch sa v roku 1911 rozhodol, že sa bude naplno venovať vývoju a výrobe vlastných vozidiel. Chcel vyrábať predovšetkým rýchle, spoľahlivé a elegantné športové automobily na najvyššej technickej úrovni. V nasledujúcich rokoch prišiel vo výrobe automobilov s celým radom inovácií a mnohé z nich si dal aj patentovať. Značka Lancia sa v tom čase považovala za značku inžinierov. Osobne dohliadal na celý proces vývoja aj výroby a sám aj vozidlá testoval. Pod jeho vedením Lancia vyrábala nielen osobné automobily, ale aj nákladné automobily, autobusy, trolejbusy a vozidlá pre armádu.
Vincenzo Lancia zomrel na zlyhanie srdca v roku 1937 vo veku 56 rokov. Jeho syn Gianni Lancia prevzal vedenie firmy v marci 1937.
Odstreľovač
náhľad|Slovinský ostreľovač s ťažkou ostreľovačskou puškou PGM Hécate II Odstreľovač (-kodikovaný tvar; iné názvy: ostreľovač, snajper – podrobne pozri v kapitole Názov) je vysokovýkonný a trénovaný strelec schopný presne zasiahnuť cieľ na dlhú vzdialenosť jediným výstrelom. Ostreľovači používajú špeciálne ručné strelné zbrane s vysokou presnosťou, dostrelom a funkčnou spoľahlivosťou (pozri ostreľovačská puška) a operujú spravidla sami alebo vo dvojiciach. Dráha strely k cieľu je obvykle niekoľko stoviek metrov, v niektorých prípadoch aj vyše 1 000 metrov.
Názov a etymológia
Termín snajper vznikol poslovenčením anglického výrazu sniper, ktorý je odvodeným podstatným menom (nomen agentis) od slovesa snipe, ktoré sa zaužívalo medzi britskými vojakmi v Indii v 70. rokoch 18. storočia (dokázateľné prvýkrát použité v roku 1773) ako označenie „streľby z úkrytu“. Význam pochádza od anglického názvu sluky (snipe), keďže tieto vtáky boli považované za náročný cieľ pre strelca – uloviť ich dokázali len najpresnejšie strieľajúci poľovníci.
Armáda
náhľad|Ostreľovač a pozorovateľ zamaskovaní v trávnatom poraste V armádnej terminológii rozlišujeme dva základné typy ostreľovačov:
Polícia
náhľad|Policajný ostreľovač (U. S. Secret Service) na streche [[Biely dom|Bieleho domu]] Ostreľovači sú obvykle súčasťou zásahových jednotiek rôznych bezpečnostných ozbrojených zborov (FBI SWAT, Útvar osobitného určenia, Emergency Task Force a pod.). Pri väčšine zásahov používajú opakovacie pušky, napr. Remington 700 (USA a Kanada), SIG-Sauer 3000 (Slovensko). Policajní ostreľovači bývajú obvykle nasadzovaní až ako posledná možnosť na odvrátenie hroziaceho nebezpečenstva, preto v drvivej väčšine prípadov je ich strela smrteľná. Strieľajú na vyústenie miechy do mozgu, pričom armádni ostreľovači mieria na hruď. Streľba sa vykonáva z menšej vzdialenosti ako u armády, ale s vyššou požiadavkou na presnosť.
Rekordy
21. júna 2017 bolo oznámené, že „v priebehu minulého mesiaca“ bol príslušníkom kanadskej Joint Task Force 2 v Iraku vytvorený nový rekord. Bojovník Daíšu bol zastrelený zo vzdialenosti 3540 metrov. Nemenovaný príslušník použil snajperskú pušku TAC-50.
Justo José de Urquiza
Justo José de Urquiza y García (* 18. október 1801, Talar de Arroyo Largo – † 11. apríl 1870, Santa Vicenta) bol argentínsky vojak a politik. S menšími prestávkami pôsobil od januára 1842 do apríla 1870 ako guvernér argentínskej Provincie Entre Ríos. Vo februári 1852 porazil v bitke guvernéra Provincie Buenos Aires Juana Manuela de Rosasa, ktorý bol v tej dobe de facto najvyšším predstaviteľom Argentínskej konfederácie, keďže bol guvernérom najvýznamnejšej provincie v krajine. V apríli 1852 prevzal formálne toto postavenie práve Urquiza napriek tomu, že nebol v tej dobe guvernérom Buenos Aires. 31. mája 1852 sa stal prvým prechodným riaditeľom Argentínskej konfederácie, čo bola nová najvyššia funkcia v krajine. 5. marca 1854 sa stal prvým prezidentom Argentínskej konfederácie. Najvyšším predstaviteľom krajiny bol teda od 3. februára 1852 (formálne od 6. apríla 1852) do 4. marca 1860.
Mladosť a počiatky kariéry
náhľad|vľavo|Portrét Justa Josého de Urquizu z roku 1842. Pochádzal z rodiny španielskeho osadníka a španielsko-portugalskej matky. Rodina sa usadila v Provincii Entre Ríos, kde sa začala venovať poľnohospodárstvu a miestnej politike. Po tom, čo v roku 1810 v Buenos Aires prebehla tzv. Májová revolúcia, odišla celá rodina na územie Banda Oriental (súčasný Uruguaj), kde sa pripojila k stúpencom španielskej monarchie. Už o dva roky sa však vrátili a Justa Josého poslali študovať do Buenos Aires. V roku 1819 sa vrátil do Entre Ríos a v obci pri meste Concepción del Uruguay sa začal venovať poľnohospodárstvu a obchodu, pričom sa postupne stal v týchto oblastiach veľmi úspešný. V tej dobe sa jeho brat Cipriano de Urquiza začal angažovať v provinčnej politike. V ďalšom období sa do politiky zapojil aj Justo José, v roku 1826 bol za Concepción del Uruguay zvolený do provinčného kongresu ako poslanec. Stál na čele opozície, ktorá odmietla za Provinciu Entre Ríos navrhovanú ústavu v roku 1826. O dva roky neskôr sa stal vojenským a civilným veliteľom v Concepción del Uruguay. V ďalších rokoch sa zúčastnil na viacerých vojenských ťaženiach.
V roku 1835 sa stal guvernér Provincie Buenos Aires Juan Manuel de Rosas faktickým diktátorom celej Argentíny. Rosas presadzoval záujmy Buenos Aires na úkor ostatných častí Argentíny, čo vyvolávalo mimo Bunoes Aires veľkú nespokojnosť. V tej dobe už Urquiza velil veľkému územiu v Entre Ríos a súčasne získal veľký majetok. Jeho provincia sa stala čoskoro centrom bojov, keď bola ohrozovaná hlavne občianskou vojnou v susednom Banda Oriental. Proti Rosasovi sa v roku 1839 vzbúrila Provincia Corrientes, no v bitke v marci 1839 bola Rosasom porazená, pričom Entre Ríos a Urquiza podporili Rosasa. Víťazná strana po bitke povraždila stovky zajatcov, pričom z tohto vraždenia bol obviňovaný práve Urquiza. Následne bojoval Urquiza aj na území Banda Oriental, kde taktiež zaznamenal úspechy. Jeho neprítomnosti ale využil argentínsky exulant Juan Lavalle, ktorý napadol Entre Ríos a presunul sa až do Corrientes, kde začal tvoriť novú armádu. Už v roku 1840 Lavalle so svojou novou armádou znova napadol Entre Ríos a následne zamieril smerom na Buenos Aires, kde však bol porazený a pri ústupe na sever následne aj zabitý. Na konci roka 1841 bol Urquiza zvolený za guvernéra Provincie Entre Ríos. Funkcie sa ujal 1. januára 1842 a s prestávkami v nej zotrval až do roku 1870. Už čoskoro ale musel čeliť invázii generála Josého María Paza, ktorý obsadil hlavné mesto Entre Ríos a Urquiza musel ujsť preč. Na úteku začal organizovať nové vojsko, nemohol však hneď zaútočiť na svoju domovskú provinciu, ale bojoval v susedných a v Banda Oriental. Aj počas týchto vojenských kampaní nechal popraviť stovky zajatcov. Stále sa však musel vyhýbať priamemu stretu so skúseným generálom Pazom, ktorý plánoval Urquizu vlákať do pasce a poraziť, čomu sa však Urquiza vyhol. Vďaka tomu následne uzatvoril spojenectvo s Provinciou Corrientes práve proti Pazovi, ktorý musel ustúpiť. Proti mierovej zmluve medzi Entre Ríos a Corrientes sa ale postavil Rosas a Urquiza tak musel znova túto provinciu napadnúť. V novembri 1847 porazil vojsko Corrientes a znova nechal povraždiť stovky zajatcov.
Vojna o vládu nad Argentínou
Jeho vláda nad Entre Ríos bola veľmi podobná vláde Rosasa v Buenos Aires. Aj Urquiza vládol autoritatívne a podporoval chovateľov dobytka na úkor ostatných. Na druhej strane nechal budovať školy, knižnice, noviny, cesty, prístavy, modernizoval Entre Ríos a nechal vybudovať bezpečnostné zložky, ktoré však postupovali veľmi tvrdo a aj za najmenšie previnenie hrozila poprava. Urquiza tiež presadzoval prísnu rozpočtovú politiku, dokázal znížiť výdavky na verejnú správu bez toho, aby ju paralizoval. Každý mesiac nechal zverejňovať výdavky a príjmy provincie. Paradoxne sa tak Entre Ríos stalo pomerne slobodnou a modernou provinciou a federalisti z regiónov začali považovať Urquizu za jediného, ktorý by mohol zvrhnúť Rosasa.
Rosas však chcel kontrolovať a ovládať celý miestny obchod a zablokoval hlavné rieky, čo vadilo nie len Francúzom, ale i Britom, ktorí začali spoločne blokádu prístavu Buenos Aires. O nejaký čas však blokáda skončila neúspešne, keď Briti radšej odplávali preč. V roku 1848 však Rosas uzatvoril rieky znova. Tento raz však táto situácia prekážala aj Brazílii, pre ktorú bolo riečne spojenie veľmi dôležité. Poškodená sa cítila aj Urquizova Provincia Entre Ríos. Urquiza vyzval Rosasa, aby rieky znova otvoril a aby bolo umožnené farmárom z jeho provincie obchodovať s inými štátmi. S tým však Rosas nesúhlasil. Urquiza chcel zabrániť znovuzvoleniu Rosasa, čo však Rosas taktiež odmietol akceptovať. Urquiza tak so svojou armádou zaútočil na Rosasovo vojsko, ktoré už dlho obliehalo Montevideo a toto konečne oslobodil. Následne vytiahol priamo proti Buenos Aires. Tu prekvapivo Rosas rýchlo strácal podporu. Urquiza tak 3. februára 1852 porazil Rosasa v bitke pri Caseros. V Buenos Aires následne Urquizovi vojaci povraždili stovky stúpencov Rosasa. Rosas následne odišiel do britského exilu, kde dožil.
Vláda nad Argentínou
náhľad|vľavo|Palác San José, kde bol v roku 1870 Urquiza zavraždený. Už za krátky čas prevzal Urquiza vládu nad Argentínou aj formálne, keď si vytvoril funkciu prechodného riaditeľa Argentínskej konfederácie. Proti Urquizom navrhovanej ústave sa ale postavili zástupcovia Buenos Aires. V roku 1852 zvrhli vodcovia Buenos Aires guvernéra Vicenteho Lópeza y Planesa, ktorý bol dosadený Urquizom, rovnako sa im podarilo odraziť vojenskú výpravu Urquizu smerujúcu do mesta na začiatku roka 1853. Súčasne Buenos Aires oficiálne odmietlo Zmluvu zo San Nicolás a jeho zástupcovia opustili ústavodarné zhromaždenie. Rovnako aj ústava z 1. mája 1853 nebola zo strany Buenos Aires prijatá. V roku 1854 sa Urquiza stal prezidentom Argentinskej konfederácie, s novým hlavným mestom Concepción del Uruguay v Provincii Entre Ríos, resp. neskôr v meste Paraná. Buenos Aires prerušilo všetky styky so štátom vedeným Urquizom a vyhlásilo samostatnosť ako Štát Buenos Aires. Reálne sa však ako samostatný štát chovalo už po zvrhnutí Urquizovho guvernéra. Odpor Buenos Aires viedli José María Pirán, Valentín Alsina a Bartolomé Mitre. Buenos Aires ale stále bohatlo, kým provincie tak ako pred tým bez hlavného mesta, stále viac chudobneli. Urquiza nedokázal prilákať zahraničných obchodníkov do vnútrozemských miest konfederácie, keďže títo zostávali v Buenos Aires. Konfederácia sa dostala do obrovských finančných problémov, bankový systém prestal prakticky existovať a Urquiza nedokázal získať žiadnu zahraničnú pôžičku. Rozhodol sa preto túto katastrofálnu situáciu vyriešiť silou a na jeseň 1859 podnikol vojenské ťaženie proti Buenos Aires. 23. októbra 1859 v bitke pri Cepede porazil vojsko Buenos Aires a prinútil Buenos Aires platiť pravidelné poplatky konfederácii. Urquiza síce mal silu na obsadenie Buenos Aires, no nedokázal by ho udržať dlhodobo.
V roku 1860 sa na čelo Buenos Aires dostal Bartolomé Mitre a od počiatku začal hlásať myšlienky zjednotenia Argentíny, no postavené na inom princípe, ako chcel Urquiza. Mitre chcel zabezpečiť vedúce postavenie Buenos Aires a okolo neho by postupne zhromaždil zvyšné provincie. Mitre organizoval v konfederácii rôzne menšie nepokoje a vzbury. Urquiza tak odovzdal funkciu prezidenta Santiagovi Derquiovi. Znova vytiahol do vojny v roku 1861, ale v bitke pri meste Pavón ho tento raz Mitre porazil. Urquiza sa z bojiska stiahol a rezignoval. Následne Mitre so svojou armádou začal postupovať na mesto Santa Fe, kde sa však nestretol so žiadnym odporom. Buenos Aires si vynútilo veľa ústupkov v ústave z roku 1853. Z nich najvýznamnejšie bolo zrušenie vnútorných ciel a podpora imigrácie z Európy. Následne rezignovali všetci federalistickí guvernéri. To znamenalo, že Argentínska konfederácia bola nahradená Argentínskou republikou s hlavným mestom Buenos Aires dňa 12. decembra 1861. V roku 1862 bol Mitre zvolený za prezidenta republiky. Po porážke sa Urquiza vrátil do Entre Ríos, kde vykonával funkciu guvernéra s prestávkou až do apríla 1870, kedy bol na neho spáchaný úspešný atentát.
Zálučie
Prameň
Pramení v Bielych Karpatoch, v geomorfologickom podcelku Kýčerská hornatina, v nadmorskej výške na severovýchodosevernom svahu vrchu Kýčera, ktorého vrchol s  leží už na území susednej obce Zubák so vzdialenosťou od prameňa Zálučia 650 m.
Opis toku
Od prameňa tečie severovýchodným smerom, tento smer si zachováva až do svojho ústia, preteká najprv lesným a neskôr poľnohospodárskym extravilánom, z pravej strany v nadmorskej výške  priberá krátky bezmenný prítok zo severovýchodného svahu Kýčery, z tej istej strany v nadmorskej výške  priberá bezmenný prítok prameniaci severozápadne od kóty 756,0 m v lokalite Nová Stávka, ďalej tečie severoseverovýchodným smerom, vstupuje do geomorfologického celku Javorníky, do časti Lysianska brázda, preteká popri osade Martinkovci, v nadmorskej výške  priberá tretí bezmenný pravostranný prítok z oblasti Novej Stávky, tečie k ústiu severným smerom, pred svojim ústím v nadmorskej výške  podteká železničnú trať z Púchova do obce Lysá pod Makytou, v nadmorskej výške  ústi východne od centra obce Lysá pod Makytou do Beňadína ako jeho pravostranný prítok. Vodný tok Zálučie má tri bezmenné, nevýznamné prítoky.
Pôvod názvu
Hydronymum Zálučie má pôvod v názve obce Lúky v okrese Púchov, v priestore ktorej vodný tok pramení, preteká a ústi. Motivantom pomenovania potoka Zálučie bola poloha vodného toku z pohľadu donátora názvu s významom objekt lokalizovaný za obcou Lúky. Z toponyma Lúky rozšírením o predponu zá- bolo utvorené jednoslovné hydronymum Zálučie ako súčasť veľmi početnej skupiny názvov v slovenskej toponymii, najmä hydronymii. Podoba toponyma Zálučie so skrátenou slabikou -lu- je systémová, je výsledkom pôsobenia rytmického krátenia v slovenčine. Porovnaj aj frekventovanú aplikáciu homonymného názvu Zálučie: pole v obci Záskalie, lúka v obci Udiča, pole v obci Norovce, pole v obci Veľké Kršteňany. Názov vodného toku Zálučie bol štandardizovaný v roku 1977. Motivantom pomenovania obce Lúky v okrese Púchov bol charakteristický výskyt vegetačných formácií, bez poschodia drevín, tvorených prevažne trávou a inými bylinami buď prirodzeného charakteru alebo ako výsledok ľudskej činnosti a v tomto druhom prípade v starostlivosti o ne má na rozdiel od pasienkov prednosť skášanie pred spásaním. Obec Lúky má najstarší písomný doklad svojej existencie z roka 1471 v podobe Lwchky. V priestore slovenskej hydronymie hydronymum Zálučie je jedinečným hydronymom (jún 2022).
Verlincthun
Verlincthun je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Pas-de-Calais, v regióne Nord-Pas-de-Calais.
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Perún
thumb|M. Presniakov (1998). Perún.
Perún, po slovensky aj Parom, je staroslovanský boh hromu, blesku, vojny, spravodlivosti a oblohy. V mnohých indo-európskych náboženstvách sú bohovia (funkciou a postavením v panteóne) podobní Perúnovi. Veľmi podobný je napríklad baltský boh Perkunas, indický Varuna, grécky Zeus, prípadne Uranus (🇬🇷) ale aj fínsky Ukko. Hoci býva všeobecne označovaný ako najvyšší slovanský boh, zmienky o ňom pochádzajú iba z východoslovanského prostredia. Nestor ho v Rozprávaní o dávnych časoch opisuje ako muža drsného výrazu s medenou bradou, niekedy so striebornou hlavou a zlatými fúzmi. Jazdí na voze ťahanom kozlom alebo lieta po rozbúrenej oblohe na veľkom mlynskom kameni. Jeho atribútom je jeho sekera, ale niekedy aj kladivo, ktorým metá ohnivé strely – blesky.
Perún bol ochrancom poľnohospodárstva. Ako boh plodnosti sa potuloval po zemi, šíril žiaru letného slnka, rozháňal mraky a roztápal sneh. Polia zlých ľudí zasypával krúpami. Z Ruska sú známe obrady privolávania dažďa, pri ktorých nahá čistá panna ovenčená kvetmi tancovala v magickom kruhu. Zdá sa, že tanec a pitie boli dôležitou súčasťou ruského kultu Perúna. V Kyjeve hrál istú dobu tiež rolu politického božstva a ako patrón družiníkov mimo iného sankcionoval zmluvy Rusov s Byzantskou ríšou. Jeho významný chrám tam stál až do 10. storočia. Perún je často porovnávaný s germánskym hromovládcom Thorom kvôli dôležitej úlohe, ktorú pred christianizáciou Rusmi v roku 988 v tejto oblasti zohrávali Varjagovia.
K jeho atribútom patrila ohnivá sekera, jeho posvätným stromom bol dub a zvieraťom býk. Z dní je mu zasvätený štvrtok alebo utorok.
Hybridná komunikácia
Hybridná komunikačná sieť zároveň reprezentuje taký komunikačný systém, ktorý je schopný prijímať a vysielať analógový aj digitálny signál.
Pojem hybridnej komunikácie takisto úzko súvisí s novými médiami. Okrem interaktivity a multimediálnosti je totiž jednou z hlavných charakteristík nových médií práve hybridnosť komunikácie, ktorá pomocou nich prebieha.
Vznik pojmu
Pojem hybridnej komunikácie vznikol v súvislosti s rozvojom elektronických médií a s rozvojom informačnej spoločnosti, pri ktorých sa počítač stáva sprostredkovateľom komunikácie. Súčasné elektronické médiá sú hybridnou formou spojenia medzi písanou a orálnou (ústnou) komunikáciou. V súčasnej dobe internetu klasická orálna komunikácia sama o sebe pomaly zaniká a vždy má svoju podporu aj v písomnej podobe.
Príklady hybridnej komunikácie
Príkladom hybridnej komunikácie môže byť šírenie osobného ústneho odporúčania (v angličtine "word of mouth") pomocou sociálnych sietí. Ďalším príkladom je používanie mobilného telefónu, kde sa orálna komunikácia transformuje cez elektronické komunikačné kanály.
Wild Frontier
„Wild Frontier“ je dvadsiaty-tretí singel britskej elektronickej skupiny The Prodigy. Bol vydaný dňa 23. februára 2015 z albumu The Day Is My Enemy. Grafiku obalu vytvoril rakúsky umelec Moritz Resl. EP remixov bolo vydané dňa 16. marca 2015.
Zoznam skladieb
Digital Download
Ernest Špitz
Ernest Špitz (* 16. júl 1927, Trnava – † 12. november 1960, Praha) bol slovenský maliar. Bol protagonistom bratislavskej časti generácie výtvarníkov, ktorá túžila prekročiť hranice socialistického realizmu. Jeho vrcholným dielom je obraz rozzúrený Jób (19591960), ktorý sa rodil počas autorovej nevyliečiteľnej choroby – ako metafora tragického individuálneho osudu i spoločenského diania. Zomiera po ukončení tohoto diela 12. novembra 1960 v Prahe, vo veku len 33 rokov.
Životopis
Jeho život bol negatívne poznačený židovským pôvodom. Študoval na Vysokej škole výtvarného umenia (VŠVU) v Bratislave na oddelení figurálneho maliarstva u profesora Jána Mudrocha.
V roku 1958 inicioval vznik Galérie Mladých, ktorá po prvej výstave Cypriána Majerníka dostala a dodnes nesie jeho meno. V začiatkoch tvorby nadviazal na európske umenie, najmä na rané diela P. Picassa a P. Cézana, čo sa prejavilo v kresebnom i maliarskom sústredení na pevnú kompozičnú výstavbu a sýty kolorit vo figurálnych kompozíciách, autoportrétoch a motívoch z cirkusového prostredia (Clown, 1956). Po roku 1957 sa najmä v ženských aktoch priklonil k expresívnemu rukopisu a výrazovej skratke. Priťahoval ho i problém analytického kubizmu (Matka, 1957).
Napriek krátkemu životu stihol pre výtvarné dianie u nás veľa urobiť. Popri intenzívnej maliarskej činnosti bol aktívnym organizátorom kultúrno-spoločenských podujatí. V roku 1956 pripravoval projekt „Divadlo videnia“ (predobraz laterny magiky) a od roku 1956 sa zúčastňoval na príprave spoločného vystúpenia mladej generácie, zrealizovanom o rok neskôr ich výstavou v Bratislave a Prahe. Spolupracoval s redakciou časopisu Mladá tvorba.
V dejinách slovenského výtvarného umenia táto galéria predstavovala priestor pre aktuálne tendencie v umení v 60. a 70. rokoch 20. storočia. Špitz ju pôvodne nazval Galériou mladých, neskôr, po prvej samostatnej výstave Cypriána Majerníka ju v októbri toho istého roku pomenoval jeho menom. Galéria bola miestom prvých výstav vtedy začínajúcich autorov, dnes patriacich k významným slovenským výtvarníkom. V roku 1957, v roku založenia galérie sa na nej spoločnou výstavou predstavil široký okruh autorov v tom istom roku vzniknutej Skupiny Mikuláša Galandu. Vystavovali v nej aj mnohí ďalší maliari. Jej pôvodné sídlo na Hurbanovom námestí v Bratislave, bolo skutočným miestom najaktuálnejších výstav umenia mladých autorov hlavne 60. a 70. rokov minulého storočia, ale aj dynamickým priestorom na diskusie, polemiky a kritiky tak, ako si to Špitz želal. Podobný program s dynamickým priestorom na polemiku chce nasledovať znovu oživená Galéria Cypriána Majerníka, od roku 2008 v nových priestoroch v bratislavskom Zičiho (Zychiho) paláci.
Ťažiskom jeho tvorby boli figurálne práce – portrétne štúdie, figurálne kompozície, akty a žánrové figurálne motívy. Zobrazoval aj prírodné a mestské motívy, liptovskú krajinu, práce na vidieku, zátišia. Protivojnové diela s výjavmi z koncentračných táborov sú poznamenané skúsenosťami z vojnových rokov, vyjadrujú strach, úzkosť, žalujú. Pôsobivé sú jeho zobrazenia výjavov zo sveta divadiel a cirkusov.
Sviňucha okuliarnatá
Sviňucha okuliarnatá alebo sviňucha argentínska alebo sviňucha južná (lat. Phocoena dioptrica, syn. Australophocaena dioptrica) je druh morského cicavca z čeľade Phocoenidae.
Výskyt
Sviňucha okuliarnatá obýva vody Atlantiku pozdĺž juhoamerického pobrežia, od Uruguaja až po Ohňovú zem, a ďalej potom až k Falklandám a južnej Georgii, a ďalej žije v blízkosti Aucklandu, Tasmánie a juhu Austrálie v južnom Pacifiku a pri Heardovom ostrove a ostrove Kergueleny na juhu Indického oceánu. Veľmi zriedka boli jedinci videní v šírom mori.
Opis a spôsob života
Sviňucha okuliarnatá je najväčším zástupcom svojho rodu. Dorastá do dĺžky až 2 metre, hmotnosť kolíše medzi 60 - 80 kg, v niektorých prípadoch to môže byť až 120 kg. Chrbtová strana tela tohto kitovca je sfarbená čierno, brucho, boky a koreň chvosta sú biele až šedobiele. Prechod tmavého a svetlého sfarbenia je veľmi ostrý. Združuje sa do menších húfov. Jej korisťou sú hlavne ryby, ale tiež hlavonožce a kôrovce. Sviňucha okuliarnatá patrí k pomerne málo preskúmaným druhom a naše znalosti o nej sú neúplne. Doba gravidity sa pohybuje okolo 300 dní.
Grand tour
Grand Tour sú najvýznamnejšie tri etapové cyklistické preteky, v profesionálnej cyklistike:
Bełżyce
Bełżyce je mesto v Poľsku v Lubelskom vojvodstve v okrese Powiat lubelski v rovnomennej gmine.
Žije tu 6 290 obyvateľov (31. 12. 2021).