Dejiny_Osmanskej_ríše
Transformácia Osmanskej ríše (1566–1700)
Expanzia Ruského cárstva za vlády Ivana IV. (1533–1584) do oblasti Volgy a Kaspického mora na úkor tatárskych chanátov narušila severné pútnické a obchodné cesty. Vysoko ambiciózny plán, ako tomuto čeliť, ktorý vytvoril veľkovezír Sokollu Mehmed Paša počas vlády Selima II. v podobe prieplavu Don-Volga (začal sa v júni 1569), kombinovaný s útokom na Astrachan, zlyhal a kanál bol s nástupom zimy opustený. Odvtedy sa ríša vrátila k svojej existujúcej stratégii využívania Krymského chanátu ako svojej ochrany proti Rusku. V roku 1571 vypálil Krymský chán Devlet I. Giray podporovaný Osmanmi Moskvu. Nasledujúci rok sa invázia opakovala, ale odrazila sa v bitke pri Molodi. Krymský chanát pokračoval v invázii do východnej Európy v sérii nájazdov otrokov a zostal významnou mocnosťou vo východnej Európe a predstavoval hrozbu najmä pre Ruské cárstvo až do konca 17. storočia. vľavo|náhľad|[[Süleymaniye Mosque (1558)]] vľavo|náhľad|Hradby Konštantínopolu (brána Belehrad) V južnej Európe vytvorila koalícia katolíckych mocností vedená španielskym kráľom Filipom II. spojenectvo s cieľom napadnúť osmanské námorné sily v Stredozemnom mori. Ich víťazstvo nad osmanskou flotilou v bitke pri Lepante (1571) bolo prekvapivou ranou pre obraz osmanskej neporaziteľnosti. Historici však dnes zdôrazňujú symbolický a nie striktne vojenský význam bitky, pretože do šiestich mesiacov od porážky bola postavená nová osmanská flotila s 250 plachtami vrátane ôsmich moderných galérií, pričom lodenice v Istanbule predviedli novú loď každý deň vo výške stavby. V rozhovoroch s benátskym ministrom osmanský veľkovezír poznamenal: „Pri dobytí Cypru od vás sme vám odrezali jednu z paží; pri porážke našej flotily ste si iba oholili bradu.“ Osmanské námorné zotavenie presvedčilo Benátky, aby v roku 1573 podpísali mierovú zmluvu, a Osmani boli schopní rozšíriť a upevniť svoje postavenie v severnej Afrike. Čo sa však nedalo nahradiť, boli skúsení námorní dôstojníci a námorníci. Bitka pri Lepante bola pre osmanské námorníctvo oveľa škodlivejšia v tom, že zabila skúsenú pracovnú silu ako straty lodí, ktoré boli rýchlo nahradené. náhľad|[[Bitka pri Lepante v roku 1571]] Naproti tomu sa habsburské hranice usadili na primerane stálych hraniciach, poznačených iba relatívne malými bojmi zameranými na držanie jednotlivých pevností. Patová situácia bola spôsobená stuhnutím habsburskej obrany a odzrkadľovala jednoduché geografické limity: vo veku pred mechanizáciou znamenala Viedeň najvzdialenejší bod, po ktorý mohla osmanská armáda pochodovať z Istanbulu v období sezóny skoro na jar až do neskorej jesene. Odzrkadľovalo to tiež ťažkosti, ktoré ríši vniesla potreba podpory dvoch samostatných frontov: jedného proti Rakúšanom (pozri: Osmanské vojny v Európe) a druhého proti súperiacemu islamskému štátu, perzským Safíjovcom (pozri: Osmanské vojny na Blízkom východe). náhľad|Vojská [[Mehmed III.|Mehmeda III. porazili habsburské a sedmohradské sily v bitke pri Keresztes.]] Zmeny európskych vojenských taktík a výzbroje vo vojenskej revolúcii spôsobili, že sipahská jazda stratila vojenský význam. Dlhá vojna proti Rakúsku (1593 - 1606) vyvolala potrebu väčšieho počtu pechoty vybavenej strelnými zbraňami. To malo za následok uvoľnenie náborovej politiky a výrazný nárast počtu janičiarskych zborov. Z rovnakých dôvodov boli prijímaní aj nepravidelní ostrostrelci (Sekbani), ktorí sa pri demobilizácii obrátili k brigáde v Celalských vzburách (1595–1610), ktoré na konci 16. a na začiatku 17. storočia spôsobili v Anatólii rozsiahlu anarchiu. Keď populácia ríše dosiahla do roku 1600 30 000 000 ľudí, nedostatok pôdy spôsobil ďalší tlak na vládu. vľavo|náhľad|[[Murad IV. v roku 1638 dobyl Bagdad od Safíjovcov.]] 17. storočie však nebolo érou stagnácie a úpadku, ale kľúčovým obdobím, v ktorom sa osmanský štát a jeho štruktúry začali prispôsobovať novým tlakom a novým skutočnostiam, vnútorným i vonkajším. Sultanát žien (1648–1656) bol obdobím, v ktorom bol dominantný politický vplyv sultánovho harému, pretože matky mladých sultánov uplatňovali moc v mene svojich synov. Nebolo to úplne bezprecedentné; Hürrem Sultan, ktorá sa na začiatku 30. rokov 16. storočia presadila ako nástupkyňa Nurbanu, prvej Valide Sultán, označil benátsky bailo Andrea Giritti za „ženu s najvyššou dobrotou, odvahou a múdrosťou“. Avšak nespoľahlivosť Ibrahima I. (1640–1648) a nástup na trón mladého Mehmeda IV. v roku 1648 vytvorili významnú krízu vlády, ktorú dominantné ženy sultánovho harému zastupovali. Najvýznamnejšími ženami tohto obdobia boli Kösem Sultán a jej nevesta Turhan Hatice, ktorých politické súperenie vyvrcholilo vraždou Kösem v roku 1651. náhľad|[[Obliehanie Ostrihomu (1543)|Osmanské mesto Ostrihom v roku 1664.]] Toto obdobie ustúpilo veľmi významnej ére Köprülüovcov (1656–1703), počas ktorej bola účinná kontrola nad ríšou vykonávaná sledom veľkovezírov z rodu Köprülü. 15. septembra 1656 osemdesiatnik Köprülü Mehmed Paša prijal pečate úradu, keď dostal záruky od Valide Turhan Hatice o bezprecedentnej autorite a slobode zasahovania. Divoký konzervatívny disciplinár, ktorý úspešne potvrdil ústrednú moc a vojenský popud ríše. Toto pokračovalo za jeho syna a nástupcu Köprülü Fazıla Ahmeda (veľkovezír v rokoch 1661–1676). Vezírstvo Köprülüovcov zaznamenalo obnovený vojenský úspech obnovením moci v Sedmohradsku, dobytím Kréty v roku 1669 a expanziou na poľskú južnú Ukrajinu. Pevnosti Chotyn a Kamianec-Podiľskyj a územie Podolia v roku 1676 padli pod osmanskú kontrolu. vľavo|náhľad|241x241bod|[[Bitka pri Viedni|Druhé obliehanie Viedne v roku 1683, obraz Fransa Geffelsa.]] Toto obdobie obnovenej asertivity sa skončilo katastrofálnym koncom, kedy veľkovezír Kara Mustafa Paša v máji 1683 viedol obrovskú armádu k pokusu o druhé osmanské obliehanie Viedne vo Veľkej tureckej vojne v rokoch 1683–1699. Pri poslednom útoku, ktorý sa fatálne oneskoril, boli osmanské vojská porazené spojencami Habsburgovcov, nemecký a poľskými vojskami v čele s poľským kráľom Jánom v bitke pri Viedni. náhľad|Osmanská ríša dosiahla najväčší rozmach v Európe v roku 1683 za vlády sultána [[Mehmed IV.|Mehmeda IV. a veľkovezíra Köprülü Merzifonlu Kara Mustafu Pašu.]] Spojenectvo Svätej ligy pomohlo pri porážke pri Viedni, a tak pätnásť rokov trvajúca vojna vrcholila v epochálnej Karlovskej zmluve (26. januára 1699), ktorá ukončila Veľkú tureckú vojnu. Po prvýkrát sa Osmanská ríša vzdala kontroly nad významnými európskymi územiami (mnohými natrvalo) vrátane Osmanského Uhorska. Ríša skončila na konci svojej schopnosti účinne uskutočňovať asertívnu, expanzívnu politiku voči svojim európskym rivalom a od tohto okamihu mala byť prinútená prijať v tomto divadle v podstate obrannú stratégiu.