cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Salavat
Salavat (Салават, Салауат) je mesto v Rusku, tretie najväčšie mesto republiky Baškirsko. Podľa sčítania ľudu z roku 2002 tu žilo 158 600 obyvateľov. Mesto bolo založené v roku 1948 a bolo pomenované podľa baškirského národného hrdinu Salavata Julajeva. Dopravu v meste zabezpečujú električky.
Garabonc
Garabonc je obec v Maďarsku v Zalianskej župe v obvode Zalakaros.
Samuel Eilenberg
Samuel Eilenberg (* 30. september 1913, Varšava, Poľsko (toho času Rusko) – † 30. január 1998, New York, USA) bol poľsko-americký matematik židovského pôvodu. Venoval sa najmä algebraickej topológii a algebre, spolu so Saundersom Mac Laneom sa považuje za zakladateľa teórie kategórii. Napísal tiež významnú knihu o teórii automatov. V roku 1985 dostal Wolfovu cenu za matematiku.
Sighișoara
Sighișoara je mesto v rumunskej župe Mureș. Medzi najkrajšie pamiatky patrí Hodinová veža, ktorá je vysoká 64 metrov a patrí k nej orloj, v ktorom defilujú alegorické postavy, ktoré predstavujú rôzne hriechy a neresti. V roku 1999 bolo historické centrum zapísané do zoznamu svetového kultúrneho dedičstva UNESCO.
Dejiny
Do konca druhej svetovej vojny bolo centrom sedmohradských Sasov. V strede mesta sa vypína stredoveký hrad.
Tulipán
thumb Tulipán je trvalka, cibuľovitá rastlina s nápadnými kvetmi rodu Tulipa, patriacich do čeľade ľaliovité.
V prírode sa vyskytuje vo viacerých regiónoch ako sú Južná Európa, Severná Afrika a Ázia od Anatólie a Iránu po severovýchod Číny. Najväčšiu druhovú pestrosť týchto kvetov môžeme nájsť v pohoriach Pamír, Hindúkuš a na stepiach Kazachstanu.
Tulipány sú trváce cibuľové rastliny s malým počtom šedozelených priliehavých listov s voskovitým povrchom a veľkými kvetmi so šiestimi okvetnými lupeňmi, ktoré dorastajú do výšky medzi 10 – . Plodom tulipánu je suchá kapsula obsahujúca početné diskovité semená.
Skupiny
Tulipány sa delia na 15 tzv. skupín:
Azy
Azy je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Cher, v regióne Centre-Val de Loire.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Ľudožrút
Ľudožrút alebo ľudojed môže byť:
Ľudožrút je prenesene aj ukrutný, beštiálny človek.
Dugongovité
Dugongovité (lat. Dugongidae alebo Halicoridae) sú čeľaď z radu sirény.
Charakteristika
Sú to veľké, vodné morské bylinožravce. Veľké sú 3 – 10 m; ťažké 400 – 5 900 kg. Majú hladké telo takmer bez chlpov.
Dugong morský (Dugong dugong) žije v Indickom oceáne a v západných oblastiach Tichého oceánu. Samce majú asi 25 cm dlhé kly. Má chvostovú plutvu vykrojenú, čím sa podobá veľrybám. Druh Hydrodamalis gigas vyhynul roku 1768.
Najstaršie dugongovité pochádzajú z konca eocénu, podčeľaď Dugoninae z raného alebo stredného oligocénu, podčeľaď Hydrolaminae z raného miocénu.
Antropofágia
Antropofágia (príslušný organizmus je antropofág) môže byť:
Jussy (Aisne)
Jussy je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Aisne, v regióne Pikardia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Jalubí
Jalubí je obec v Česku v okrese Uherské Hradiště v Zlínskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 1 804 obyvateľov, z toho 898 mužov a 906 žien, pričom priemerný vek v obci bol 39,7 roka (muži 38,6 roka, ženy 40,8 roka).
Sardínia
Sardínia (tal.: Sardegna, sard. Sardigna, Sardinna alebo Sardinnia) je autonómny administratívny región Talianska ležiaci na rovnomennom ostrove a okolitých menších ostrovoch v Stredozemnom mori.
Dejiny
Sardínia patrí k najstaršie osídleným častiam Európy. Najstaršie archeologické pamiatky sú datované až do roku 1700 pred našim letopočtom. Pozostatkami sardínskej histórie sú nuraghi – vežové stavby z kameňa kužeľovitého tvaru.
Sardínia patrila do roku 237 pred Kr. Kartágu, potom však padla do rúk Rimanom.
V 6. – 8. storočí bola Sardínia súčasť Byzancie, v 11. až 13. storočí bola pod nadvládou Republiky Pisa a Janovskej republiky, od 1297 súčasť Sardínsko-korzického kráľovstva (neskôr Sardínskeho kráľovstva), ktoré bolo roku 1861 premenené na Talianske kráľovstvo.
V rámci dejín útvaru bola Sardínia od 14. storočia predmetom aragónskej expanzie, od roku 1714 súčasť Rakúska, roku 1717 ju obsadilo španielske vojsko a o rok neskôr bola predaná savojským vojvodom a stala sa (znova) súčasťou Sardínskeho kráľovstva.
Cestovanie
Sardínia je s okolitým svetom spojená lietadlami alebo trajektmi. Lietadlom trvá cesta na pevninu od 1,5 hodiny, trajektom od 5 hodín.
Genova, Livorno, Piombino, Civitacchia, Neapol, Fiumicino, Palermo, La Spezia, Trapani, Propriano
Gellénháza
Gellénháza je obec v Maďarsku v Zalianskej župe v obvode Zalaegerszeg.
Vänern
right|thumb|Jazero Vänern
Vänern je jazero, ktoré sa nachádza na juhozápade Švédska. Je to najväčšie švédske jazero a tretie najväčšie jazero v Európe. Má rozlohu, je dlhé a približne  široké. Na jazere sa nachádza množstvo ostrovov (najväčší je ostrov Torsö).
Zmyselnosť
Zmyselnosť je sexuálna vznetlivosť, erotická žiadostivosť.
Bahrajnské národné futsalové družstvo mužov
Bahrajnské národné futsalové družstvo mužov je národné družstvo mužov, ktoré reprezentuje Bahrajn v medzinárodných futsalových súťažiach a priateľských zápasoch. Funguje pod záštitou Bahrain Football Association (BFA). Prvý medzinárodný zápas absolvovalo v roku 2002. Vo februári 2018 mu patrilo vo svetovom futsalovom rebríčku 84. miesto.
Vrcholné podujatia
Bahrajnské družstvo sa iba 2-krát pokúšalo kvalifikovať na Majstrovstvá sveta FIFA, ale nepodarilo sa mu to.
Majstrovstiev Ázie sa zúčastnilo iba 2-krát, prvý raz v roku 2002 v Indonézii. Po remíze s 🇰🇷 a výhre nad 🇧🇳 nepostúpilo zo základnej skupiny. Na ďalší turnaj sa z kvalifikácie prebojovalo až v roku 2018. Na finálovom turnaji konanom na Taiwane postúpilo zo základnej skupine do štvrťfinále, v ktorom prehralo s 🇯🇵.
Raz sa zúčastnilo aj Ázijských halových hier, na ktorých skončilo s jedným bodom za remízu s domácim 🇻🇳 už v základnej skupine. Najväčší úspech dosiahlo na prvom ročníku majstrovstiev Perzského zálivu v Katare v roku 2013, na ktorom skončilo na bronzovej priečke.
Gelse
Gelse je obec v Maďarsku v Zalianskej župe v obvode Zalakaros.
Má rozlohu 2245 ha a žije tu 1106 obyvateľov (2007).
Obdobie Muromači
náhľad|Chrámový pavilón Kinkaku-dži, čo v preklade z japončiny znamená Zlatý pavilón Obdobie Muromači (🇯🇵, iné názvy éra Muromači, obdobie Ašikaga, éra Ašikaga) bolo obdobie dejín Japonska v rokoch 1336 až 1573. Obdobie poznačila vláda šógunátu Muromači, ktorý bol oficiálne vytvorený v roku 1336 prvým muromačijským šógunom Takaudžim Ašikagom. Obdobie sa skončilo v roku 1573, keď pätnásty a posledný šógun Jošiaki Ašikaga, bol vyhnaný Nobunagom Odom z hlavného mesta – Kjóta.
Prvé roky obdobie Muromači od 1336 do 1392 sú známe ako Nanboku-čó alebo Obdobie severného a Južného dvora. Roky od 1467 do konca obdobie Muromači sú tiež známe ako Obdobie Sengoku alebo Obdobie bojujúcich štátov.
Vláda rodu Ašikaga
Vyhlásenie reštaurácie Kemmu cisárom Go-Daigo a následné vládne opatrenia sklamalo z rôznych dôvodov samurajský stav. Takadži Ašikaga, preto získal silnú podporu samurajov a podarilo samu zosadiť cisára Go-Daigo. Priama vláda cisárov sa skončila a bol obnovený šogunát. V roku 1338 Takaudži založil novú vládu v Kjóte. Nasledujúce obdobie vlády Ašikaga (1336 – 1573) bolo nazývané Muromači podľa jedného z obvodov Kjóta, v ktorom si vytvoril svoje hlavné sídlo tretí šógun Jošimicu Ašikaga v roku 1378. To čo odlišuje bakufu Ašikaga od bakufu Kamakura bolo, že šogúnová vláda v období Kamakura existovala v rovnováhe s cisárskym dvorom v Kjóte, naproti tomu v období Ašikaga mal šogún úplnú nadvládu nad cisárskym dvorom. Napriek tomu bakufu Ašikaga nebola tak silná a uspešná ako vláda v období Kamakura a bola značne zamestnaná vnútornými nepokojmi.. Až za vlády Jošimicua Ašikagu (ako tretieho šóguna v rokoch 1368 až 1394 a kancelára v rokoch 1394 až 1408) sa zdá, že začína byť poriadok. thumb|left| Výzor samurajov v období Muromači (1538) Vláda šogúnov Ašikaga bola charakterizovaná nerozhodnosťou a vojenskou bezmocnosťou, ktorá dovolila provinčným vojenským náčelníkom, ktorí mali počas obdobia Kamakura iba obmedzenú moc, stať sa silnými a na centrálnej vláde takmer úplne nezávislými vládcami provincí, neskoršie nazývanými daimjó. Po čase sa vytvorila určitá forma rovnováhy medzi mocou šóguna a daimjóv a tri najprominentnejšie rodiny daimjóv sa striedali ako zástupcovia pri šógunovi v Kjóte. Jošimicu v roku 1392 konečne úspešne zjednotil Severný a Južný dvor, ale aj napriek jeho snahe vytvoriť väčšiu rovnováhu medzi súperiacimi cisárskymi líniami získal na tróne čoskoro prevahu Severný dvor. Sila šógunov, ktorí nastúpili po Jošimicu postupne slabla a zväčšovala sa sila daimjóv a regionálnych silných vládcov. Vplyv šógunov na cisársky dvor sa vytratil a daimjóvia si presadzovali svojich vlastných kandidátov na následníkov trónu. Po čase sa vyskytol v rodine Ašikaga vlastný následnícky spor o nástupníctvo na post šogúna, ktorý viedol k občianskej  vojne Ónin (1467 – 1477), ktorá zanechala zdevastované a vypálené Kjóto a ukončila reálnu politickú moc bakufu na celonárodnej úrovni. Šogúni sa postupne ako cisári stali iba ceremoniálnymi figúrkami bez reálnej politickej moci. Mocenské vákuum bolo vyplnené storočím anarchie (pozri Provinčné vojny a kontakty s cudzinou).
Ekonomický a kultúrny vývoj
thumb|Loď z obdobia Muromači (1538). Diplomatické kontakty s čínskou dynastiou Ming (1368 – 1644) boli počas obdobia Muromači opätovne obnovené. Prispel k tomu fakt, že Čína hľadala spojencov pri potlačení japonských pirátov v čínskych pobrežných oblastiach. Japonskí piráti pôsobiaci v tomto období v  pobrežných oblastiach južnej Číny boli vtedajšími Číňanmi nazývaní wokou (japonsky wakó). Na druhej strane s úmyslom zlepšiť vzájomné vzťahy s Čínou a zbaviť Japonsko podobnej potencionálnej hrozby útokov zo strany pirátov, šogún Jošimicu súhlasil s obnovením vzájomných diplomatických kontaktov s Čínou, čo vydržalo ďalšie pol storočie. V roku 1401 obnovil šogún systém vazalských poplatkov a v liste čínskemu cisárovi sa označil ako „Váš poddaný, kráľ Japonska“. Japonské cédrové drevo, síra, medená ruda, meče a skladané vejáre boli vymieňané za čínsky hodváb, porcelán, knihy. Japonsko v tom videlo výhodný obchod.
Bháskará
Bháskará môže byť:
Obdobie Muromači
Ekonomický a kultúrny vývoj
Počas obdobia vlády rodu Ašikaga sa sformovala nová podoba národnej kultúry, nazývaná kultúra Muromači, ktorá vznikla najskôr v  ústredí vlády v Kjóte a neskôr zasiahla všetky úrovne a vrstvy spoločnosti. Zen Budhizmus hral významnú úlohu v šírení tejto kultúry nie len v náboženstve, ale aj umeleckých smeroch, hlavne v  maliarstve, ktoré bolo pod výrazným vplyvom maliarstva súdobých čínskych dynastií Song (960 – 1279), Jüan a Ming. Spriaznenosť cisárskeho dvora a šogúnov viedla k miešaniu sa členov cisárskej rodiny, dvoranov, daimjóv, samurajov a kňazov. Umenie všetkých druhov —architektúra, literatúra, dráma Nó, komédia, poézia, čajový obrad, zakladanie záhrad a aranžovanie kvetov —všetko prekvitalo počas obdobia Muromači.
Šintoizmus
thumb|Maľba zachytávajúca scénu s hudobníkmi na cisárskom dvore (1538). Opätovne bol medzi širokými vrstvami obyvateľstva obnovený záujem o Šintoizmus, ktorý pokojne koexistoval počas niekoľkých storočí s Budhizmom, ktorý bol dokonca v období priamej vlády cisárov vyhlásený za štátne náboženstvo. V skutočnosti šintoizmus, ktorý nemal svoje vlastné náboženské knihy a nemal kňazov v pravom náboženskom zmysle slova, vznikol ako výsledok synkretických praktík v období Nara, v značnej miere prevzal rituály Šingon Budhizmu. Medzi ôsmym a štrnástym storočím, šintoizmus bol takmer úplne absorbovaný Budhizmom, začal byť známy ako Rjóbu Šinto (Dvojitý Šinto). Mongolská invázia na konci trinásteho storočia, predsa len vyvolala národné povedomie o význame šintoistickej sily kamikadze v obrane pred nepriateľmi. Ani nie päťdesiat rokov neskôr (1339 – 43), Čikafusa Kitabatake (1293 – 1354), hlavný veliteľ vojsk Južného dvora napísal Džinnó Šótóki. Táto kronika zvýraznila dôležitosť udržania nástupníctva cisárskej línie od Amaterasu po panujúceho cisára, čo dávalo Japonsku špeciálnu národnú politiku (kokutai). Okrem posilnenia predstavy cisára, ako božstva, Džinnóšótóki poskytol šintoistický pohľad na históriu, prízvukoval sa duchovný charakter všetkých Japoncov a spirituálna nadradenosť krajiny nad Čínou a Indiou. Výsledkom bola zmena, ktorá sa postupne objavila v rovnováhe medzi duálnymi budhisticko-šintoistickými náboženskými praktikami. Medzi štrnástym a sedemnástym storočím sa šintoizmus znovuvynoril medzi širokými vrstvami obyvateľstva ako primárna viera, vyvinul si svoju vlastnú filozofiu a posvätnú knihu (založenú na konfucionálnych a budhistických kánonoch) a stal sa veľkou nacionalistickou silou.
Provinčné vojny a kontakty s cudzinou
Vojna Ónin (1467 – 1477) viedla k veľkému roztriešteniu a zničeniu feudálnych panstiev a celej krajiny: veľké úsilie o získanie území a rozhodujúcej moci vzniklo medzi náčelníctvom buši a trvalo až do polovice sedemnásteho storočia. Roľníci povstali proti svojim zemepánom a samuraji proti svojim pánom po tom, ako štát prestal byť riadený centrálne a garantovať právo a poriadok. Cisársky dvor schudobnel a bakufu bolo riadené rozhádanými náčelníkmi v Kjóte. Provinčné panstvá boli po vojne Ónin menšie a ľahšie ovládateľné. Veľa nových daimjóv území sa regrutovalo spomedzi nižšie postavených samurajov, ktorí zvrhli svojich pánov. Hraničné opevnenia boli vylepšené a boli vybudované dobre opevnené hradné mestá na obranu nových panstiev, z ktorých sa dohliadalo na krajinu, stavali cesty a otvárali bane. Nové zákony týchto území poskytli praktické prostriedky na administratívnu správu, vymáhanie daní a pravidiel správania. Dôraz bol dávaný na úspech vo vojne, správu majetku a na financie. Aliancie boli zabezpečené prostredníctvom uzatvárania manželstiev. Aristokratická spoločnosť mala v drvivej väčšine vojenskú povahu. Zvyšok spoločnosti bol riadený systémom nevoľníctva. Šóen (feudálne panstvo) bolo zničené, dvorná šľachta a neprítomní vlastníci pôdy boli vydedení. Noví daimjóvia riadili územia priamo, držali roľníkov v sústavnom otroctve, za čo roľníci dostávali ochranu.
Ekonomické efekty vojen medzi štátmi
Väčšina vojen tohto obdobia boli krátke a lokálne, hoci sa vyskytovali na území celého Japonska. Po roku 1500 bola celá krajina pohltená nepretržitými občianskymi vojnami. Miesto zničenia lokálnych ekonomík, častý pohyb armád skôr stimuloval rast dopravy a komunikácií, čo poskytlo dodatočné príjmy z clá a mýtneho. Aby sa zabránilo takýmto poplatkom, obchod sa posunul do centrálnej oblasti, ktorú nebol schopný riadiť žiaden daimjó a k Vnútrozemnému moru. Ekonomický vývoj a snaha ochrániť obchodné výsledky doviedli k založeniu obchodníckych a remeselníckych cechov.
Kresťanstvo
thumb|250px|Náboženský obetný oltár používaný japonskými kresťanmi na konci 16. storočia. [[Múzeum Guimet.]] Kresťanstvo malo vplyv na Japonsko prevažne cez pokusy jezuitov vedených španielskym svätým Františkom Xaverským (1506 – 1552), ktorý prišiel do Kagošimy v južnom Kjúšú v roku 1549. Daimjóvia aj obchodníci, očakávajúc lepšie obchodné podmienky, rovnako ako aj roľníci boli medzi konvertujúcimi. Okolo 1560 sa stalo Kjóto ďalšou veľkou oblasťou misionárskej aktivity v Japonsku. V roku 1569 bol na severozápadnom Kjúšú založený kresťanským daimjóm prístav Nagasaki a v roku 1579 bol daný pod správu Jezuitov. V roku 1582 tu bolo okolo 150 000 konvertovaných Japoncov (2% z celkovej populácie) a 200 kostolov. Ale tolerancia bakufu k týmto cudzím vplyvom klesala ako sa krajina stávala jednotnejšou a uzatvárala sa. Postavenie kresťanstva mimo zákon začalo v roku 1587 a úplne bolo zakázané v roku 1597. Hoci obchod s cudzinou bol stále podporovaný, čoskoro bol regulovaný a po roku 1640 sa stalo vylúčenie a potlačenie kresťanstva národnou politikou (pozri obdobie Tokugawa).
Zmysel života
Zmysel života alebo odpoveď na otázku: "Čo je zmyslom života?", týkajúca sa významu žitia alebo existencie vo všeobecnosti. Zahrnúť sem môžeme aj ďalšie súvisice otázky: "Prečo sme tu?", "O čom je život?" alebo "Aký je účel existencie?". Na tieto otázky bolo navrhnutých mnoho odpovedí z rôznych kultúrnych a ideologických pozadí. Hľadanie zmyslu života prinieslo počas histórie veľa filozofických, vedeckých, teologických a metafyzických špekulácií. V odpovedi na túto otázku veria rozliční ľudia a rozličné kultúry rôznym veciam.
Zmysel života, ako ho vnímame, je odvodený z filozofického a náboženského uvažovania a vedeckých skúmaní existencie, sociálnych väzieb, vedomia a šťastia. Týka sa to aj mnohých ďalších otázok, ako je symbolický význam, ontológia, hodnota, účel, etika, dobro a zlo, slobodná vôľa, existencia jedného alebo viacerých bohov, predstavy o Bohu, duši a posmrtnom živote. Vedecké príspevky sa zameriavajú predovšetkým na popis súvisiacich empirických faktov o vesmíre, na skúmanie súvislostí a parametrov týkajúcich sa zodpovedania otázky - "ako život funguje“. Veda tiež študuje a môže poskytnúť odporúčania pre snahu o blaho a súvisiacu koncepciu morálky. Alternatívny, humanistický prístup kladie otázku: "Aký je zmysel môjho života?"
Zmyslom života je konštituovanie sa a konštituovanie sveta v ktorom žijeme.
Jankovice (okres Uherské Hradiště)
Jankovice je obec v Česku v okrese Uherské Hradiště v Zlínskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 463 obyvateľov, z toho 239 mužov a 224 žien, pričom priemerný vek v obci bol 41,8 roka (muži 40,3 roka, ženy 43,3 roka).
Jednota slovenskej mládeže
náhľad|Sídlo na Cukrovej 14 v Bratislave
Jednota slovenskej mládeže je nacionalistické a pravicové občianske združenie, pôsobiace na Slovensku od roku 2002.
Dejiny
Organizácia vznikla ako ideový nástupca štúrovskej „Jednoty mládeže slovenskej“. Hlavným vedúcim sa stal jeden z najbližších spolupracovníkov Stanislava Pánisa Slavomír Jančok.
JSM v roku 2002 organizovala tábory pre slovenskú mládež z Maďarska, s podporou Karpatskej nadácie. V rokoch 2003 - 2005 bola organizátorom „Dní panovníka Rastislava“. V roku 2004 organizácia obnovila nacionalistický časopis Nástup, ktorý sa stal propagačným nástrojom „pánisovského“ národno-kresťanského realizmu. V roku 2005 začala organizácia napriek členstvu v Konfederácii národných síl Jána Slotu spoluprácu so Slovenskou pospolitosťou a Novým Slobodným Slovenskom. V januári 2006 po nezhodách so Stanislavom Pánisom opustil Jančok SNJ, a krátko nato boli z funkcií OZ odstránení ľudia blízki Pánisovi.
Slavomír Jančok situáciu využil nielen na odstavenie Pánisa, ale aj na získanie „Kanadskej slovenskej ligy na Slovensku“ a „Spoločnosti priateľov Zahraničnej Matice slovenskej v Toronte“, čím získal kontrolu nad rodným domom prezidenta Jozefa Tisa. Pre jednotu slovenskej mládeže sa stáva typickou vzájomná previazanosť finančných aktivít a ideológie, kde sa okrem nacionalizmu a na Slovensku prekvapivého monarchizmu vyskytuje aj ekologický radikalizmus a fanatická „mariánska duchovnosť“. JSM je členom Európskeho národného frontu (Zondlak 2006) a má silné osobné i politické väzby na časť slovenskej menšiny v Maďarsku.
JSM v roku 2007 posilnila svoju spoluprácu s kanadskými Slovákmi, v roku 2006 vytvorila vlastný „Stály rozhodcovský súd“ a obnovuje ako svoje centrum Tisov rodný dom. Časopis „Nástup“ sa ideologicky vyhraňuje: oficiálne sa posilňuje demokratické zmýšľanie v JSM, vytvára sa rubrika „Eko-impulz“ a objavujú sa články o národno-kresťanskom realizme, ktoré otvorene kritizujú Pánisa a obviňujú ho z nedostatočných filozofických základov a formalizmu.
Dejiny slovenčiny
Tento článok sa zaoberá dejinami slovenčiny.
Vývoj praslovanského základu
Z výskumu praslovanských rezíduí (prastarých javov, ktoré sa z praslovanského obdobia dodnes zachovali v slovenských nárečiach) vyplýva, že praslovanský základ slovenčiny bol diferencovaný na: V areáli západoslovenských a východoslovenských nárečí sa kompaktne vyskytujú praslovanské rezíduá západoslovanského pôvodu. Z najstarších javov je takým napríklad zachované praslovanské dl, tl (sadlo, nárečové aj sallo, ometlo), ďalej rot-, lot- z praslovanského ort-, olt- pod cirkumflexom (rožen, loket alebo lokec) a. š za praslovanské ch' (v tvare Češi a podobne).
V areáli stredoslovenských nárečí týmto prastarým javom zodpovedajú praslovanské rezíduá nezápadoslovanského pôvodu: za praslovanské dl, tl je tu l (salo, omelo), za praslovanské ort-, olt- pod cirkumflexom je tu rat-, lat- (ražeň, lakeť) a za praslovanské ch' je s (Česi, žeňísi). Vznik diferencovanosti praslovanského základu slovenčiny sa v jeho staršej fáze vývinu vykladal rozlične. Niektorí starší bádatelia sa domnievali, že stredoslovenské zvláštnosti sú mladšieho pôvodu, t. j. že vznikli až samostatným vývinom stredoslovenských nárečí alebo historickým presídlením časti južnoslovanského etnika, iní predpokladali, že ide o „juhoslavizmy" staršie, ktoré prenikli už do praslovanského základu slovenčiny zo susednej južnoslovanskej oblasti. Najpravdepodobnejší však je výklad, ktorý sa opiera o tézu, že staršia diferencovanosť praslovanského základu slovenčiny súvisí s veľkou staroslovanskou migráciou v 5.6. storočí. Koncentrácia praslovanských rezíduí západoslovanského pôvodu v západnej a východnej časti slovenčiny svedčí, že tieto oblasti boli osídlené od severu, t. j. z praslovanského zakarpatského západného makrodialektu. Koncentrácia praslovanských rezídui nezápadoslovanského pôvodu v centrálnej časti slovenčiny umožňuje zasa predpokladať, že táto oblasť bola osídlená od juhu a juhovýchodu, čiže bočnými výbežkami z hlavného osídľovacieho prúdu, ktorý smeroval z praslovanského zakarpatského východného makrodialektu do balkánskych a alpských oblastí. Tento výklad má oporu aj v tom, že podobné smery staroslovanského osídľovania v poslednom čase predpokladajú aj niektorí archeológovia.
V mladšom období (v 8. – 9. storočí) vývin praslovanského základu slovenčiny v zásade pokračoval v genetickej línii. Bol však zložitejší a mal výraznejšie dialektické črty. Popri ďalších diferenčných javoch vznikali totiž aj integračné javy, ktoré presahovali centrálnu časť praslovanského základu slovenčiny najmä smerom na západ. Medzi takéto integračné javy patrí napríklad začiatočné i- z praslovanského jь- (porovnaj ihla a české jehla), vznik slabičného r, l (krv proti krev), zachovaná koncovka –omь v inštrumentáli singuláru mužského rodu (porovnaj tvary chlapom a chlapem) a iné. Medzi mladšie praslovanské integračné javy patria aj javy západoslovanského pôvodu, ktoré vznikli v celom praslovanskom základe slovenčiny vrátane jeho centrálnej časti. Také boli napríklad striednice dz, c za praslovanské dj, tj, kt (medza, svieca, noc), zachované praslovanské kv-, gv- (kvet, hviezda, v ruštine cvet, zvezda) a iné. Vznik týchto mladších praslovanských integračných javov v praslovanskom základe slovenčiny možno vysvetliť ako výsledok tendencií k integrácii jazyka na materskom území Veľkej Moravy, ktoré súviseli s integračnými tendenciami v hospodárskom a spoločenskom živote predveľkomoravských a veľkomoravských Slovanov. Ako je známe, tento vývin sa prejavil vo vzniku Moravského a Nitrianskeho kniežatstva a neskôr veľkomoravského štátu. Rekonštruovaný jazyk veľkomoravského etnika (9. storočie), členený na isté nárečia, no reprezentovaný aj istou kultúrnou podobou, možno považovať za základ slovenčiny.
Vo vývine praslovanského základu slovenčiny sa jednota diferenčného a integračného prejavila aj v jeho poslednej fáze v 10. storočí. Napríklad v západnej a východnej časti slovenčiny sa uskutočnila vokalizácia silných jerov západoslovanského typu (ъ > e, ь > 'e), no v jej centrálnej časti nezápadoslovanského typu (ъ > o, ь > 'e). Kontrakcia sa však v celom praslovanskom základe nevykonala jednotne a v rovnakom čase. V západnej a východnej časti z praslovanského tvaru inštrumentálu singuláru ženského rodu dobrojg vznikol kontrakciou tvar dobrg a z neho dnešný tvar dobrú, t. j. kontrakcia sa tu uskutočnila pred denazaiizáciou. V centrálnej časti z praslovanského tvaru dobrojg vznikol tvar dobroju a z neho dnešný tvar dobrou, t. j. tu sa najskôr vykonala denazalizácia a potom kontrakcia. Zdá sa však, že zánik praslovanských nosoviek v starej slovenčine prebiehal jednotne, a to asi v 1. polovici 10. storočia (ǫ > ų > u, ę > ą̈ > ä). Z integračných zmien dôležité bolo ustálenie striednic dz : z za praslovanské dj : g' (porovnaj medza : víťaz). V češtine už v 10. storočí za praslovanské dj ;^'bolo z (?) (v staročeštine meźě, vítěź), v poľštine je dodnes dz (miedza, zwycięzca). Integračný charakter mal aj vznik krátkosti za pôvodný akút v prípadoch typu vrana, sila (v češtine vrána, síla).
Po zmenách v 10. storočí, keď sa úplne rozpadla praslovanská stavba slabiky a v súvislosti s tým sa začalo meniť skloňovanie i časovanie, slovenčina sa začala vyvíjať samostatne ako iné západoslovanské jazyky.
Predhistorické obdobie kultivovania slovenčiny
Kultivovanie je zdokonaľovanie komunikačných schopností jazyka v rozličných historických podmienkach na takú úroveň, aby mohla v náročnejšom spoločenskom a kultúrnom prostredí plniť úlohy, ktoré presahovali požiadavky bežnej komunikácie.
V predhistorickom období dejín kultivovania slovenčiny významné miesto patrí veľkomoravskému obdobiu (do začiatku 10. storočia). Novšie výskumy ukazujú, že na Veľkej Morave v čase pôsobenia byzantskej misie sa vo vyššom spoločenskom a kultúrnom prostredí používali dve kultúrne formy jazykov – staroslovienčina a kultúrna forma domáceho jazyka.
Staroslovienčina bola vyspelým kultúrnym jazykom, ktorý používali členovia byzantskej misie pozvaní Rastislavom. Na Veľkú Moravu si ho priniesli zo svojej vlasti. Z etnického hľadiska to bol jazyk južnoslovanského pôvodu. Vznikol v prostredí slovanských vzdelancov bývajúcich v Solúne a na jeho okolí. Ešte pred odchodom na Veľkú Moravu Konštantín zostavil osobitné písmo – hlaholiku, ktorou súčasne písali staroslovienske preklady najpotrebnejších liturgických textov. Na Veľkej Morave sa staroslovienčina ďalej rozvíjala. Okrem ďalších pastoračných textov preložili do nej aj svetské texty (napríklad právny spis Zákon sudnyj ljudem), ba použili ju na vlastnú literárnu tvorbu (známe sú napríklad legendy Život Konštantínov a. Život Metodov). V pôvodnej podobe sa staroslovienčina nezachovala. Poznáme ju zo starších odpisov, ktoré vznikli ešte vo veľkomoravskom prostredí alebo po odchode spolupracovníkov Konštantína a Metoda z Veľkej Moravy v prostredí bulharsko-macedónskom, staroruskom, českom a inde.
Kultúrna forma domáceho jazyka na Veľkej Morave sa formovala najmä v dvorskom a vzdelaneckom prostredí. Na veľkomoravskom panovníckom dvore a na kniežacích dvoroch sa reč kultivovala najmä v súvislosti s vedením štátu, zahraničnou diplomaciou a podobne. Niektoré zachované staroslovienske odpisy naznačujú, že v dvorskom prostredí sa rozvíjal diplomatický, rečnícky, respektíve rokovací štýl.
Vo vzdelaneckom prostredí sa uplatňovali pastoračné a literárne štýly. O existencii a podobe kultúrnej formy domáceho jazyka na Veľkej Morave podávajú svedectvo hláskové, gramatické a lexikálne veľkomoravizmy v zachovaných staroslovienskych pamiatkach. Z nich najdôležitejšia je hlaholská pamiatka – Kyjevské listy. Pamiatka sa pokladá za včasný odpis, ktorý vznikol na veľkomoravskej pôde niekedy na rozhraní 9. – 10. storočia. Vyskytujú sa v nej viaceré západoslovanské javy, ktoré do textu mohli preniknúť len z jazyka veľkomoravských vzdelancov. Také je napríklad šč za praslovanské sk, c za praslovanské tj, možno dz za praslovanské dj (zapísané hlaholskou grafémou pre ž), koncovka -ъmь v inštrumentáli singuláru maskulína, niekoľko lexikálnych alebo terminologických veľkomoravizmov a podobne. Stopy po domácom kultúrnom jazyku sa v tejto hlaholskej pamiatke vyskytujú systematicky práve tak ako javy staroslovienčiny (napríklad epentetické ľ, 1 za praslovanské dl, tl a iné). Z toho vyplýva, že hlaholský text zachovaného odpisu Kyjevských listov prezentuje veľkomoravský variant pôvodnej staroslovienčiny.
O jestvovaní kultúrnej formy domáceho jazyka na Veľkej Morave podávajú svedectvo aj starobylé lexikálne europeizmy, ktoré dodnes žijú v slovenčine a češtine (v slovenčine napríklad kmeť, koľada, skriňa, kniha), ako aj dobové slová terminologickej povahy petrifikované v starej slovenskej toponymii z 11. – 12. storočia (napríklad dvor, dvorec, kráľ, kostol, mučeník, štitár, hrnčiar, zlatník, otrok s dokladmi Duor 1156, Dorz 1113, Crali 1113, Mussenic 1113, Scitar 1113, Grinchar 1113, Zaltinc 1156, Otroč 1156).
Kultúrna forma domáceho jazyka na Veľkej Morave etnicky súvisela so spoločensky a kultúrne exponovanými veľkomoravskými nárečiami. Také nárečia boli v oblasti strednej a dolnej Moravy, v oblasti Nitry a Ostrihomu. Archeológia tu odkryla kniežacie a cirkevné stavby a listinné pramene v nich dosvedčujú kult Klimenta, patróna byzantskej misie, napríklad pri Nitre v obci s charakteristickým historickým názvom Mučeník (s dokladom Mussenic 1113, dnes Močenok).
Odchod byzantskej misie z Veľkej Moravy po Metodovej smrti (885), náhly pád Veľkomoravskej ríše na začiatku 10. storočia a upevnenie nadvlády staromaďarskej vládnucej vrstvy nad Slovenskom v prvej polovici 11. storočia, to všetko rozhodlo, že začatý rozvoj staroslovienskeho i domáceho písomníctva a novej kultúry sa na území Slovenska natrvalo zastavil. No reminiscencie na veľkomoravské obdobie a rovnako i cyrilometodská idea priaznivo pôsobili v najťažších etapách našich národných dejín.
Fonológia
Vo vývine fonologického systému a jeho fonetickej realizácie sa v starej slovenčine výrazne prejavila najmä tendencia k zjednodušovaniu a súčasne symetrizovaniu čiastkových štruktúr.
Imrich Borbély
Ing. Imrich Borbély (* 30. august 1952, Trnava) je slovenský komunálny politik, bývalý primátor Trnavy.
Dejiny slovenčiny
Fonológia
Po zmenách v 10. storočí stará slovenčina mala samohlásky a – ä, o – e, ě, u – i, y, ktoré mohli byť krátke i dlhé. V krátkom vokalizme najskôr začalo zanikať ä. V západnej slovenčine spravidla splynulo s a (pata), vo východnej slovenčine s e (peta). V strednej slovenčine sa pôvodné ä (za praslovanské ę) zachovalo po perniciach (päta, mäso, žriebä, vädnúť), po iných spoluhláskach sa zmenilo na a (ťahať, rad atď.). Takmer v celej slovenčine staré ě splynulo s e a pôvodné y s i. Len v časti juhovýchodnej strednej slovenčiny sa uskutočnila zmena y > e (z pôvodného ryby je tu rebe a podobne).
Imrich Borbély
Životopis
Narodil sa v rodine lekárnika a učiteľky. Základnú školu navštevoval v Trnave na vtedajšej Engelsovej ulici. Okrem školských povinností sa venoval hudbe (klavír, gitara), jazykom (nemčina, angličtina), cyklistike a plávaniu. Navštevoval dramatický a tanečný krúžok. Po maturite na trnavskom Gymnáziu (1967 – 1970) vyštudoval prevádzku a ekonomiku leteckej dopravy na Vysokej škole dopravnej v Žiline (1970 – 1975), kde okrem vysokoškolského diplomu získal aj pilotný diplom na jednomotorové športové lietadlá. V rokoch 1975 – 1989 pracoval v rôznych technicko-hospodárskych funkciách v leteckej doprave, investičnej výstavbe, konštrukcii a vývoji.
Marollette
Marollette je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Sarthe, v regióne Pays-de-la-Loire.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Imrich Borbély
Životopis
V novembri 1989 založil podnikovú organizáciu Verejnosti proti násiliu vo výrobnom družstve Rozvoj v.d. v Trnave a začal sa verejne angažovať. Vo februári 1990 bol kooptovaný za poslanca pléna MsNV v Trnave. Dňom 1. apríla 1990 bol zvolený za predsedu MsNV v Trnave. Zvíťazil v prvých slobodných komunálnych voľbách v novembri 1990 (ako nezávislý kandidát s podporou KDH, DS, VPN, SZ, SS a ČSSP). 13. decembra 1990 sa po zložení slávnostného sľubu ujal funkcie primátora mesta Trnava na funkčné obdobie 1990 – 1994.
Spolu s prednostom novovzniknutého mestského úradu Jurajom Tibenským vypracoval organizačnú štruktúru mestského úradu a všetky základné právne a organizačné normy potrebné pre fungovanie mestskej samosprávy. Spolu tiež načrtli víziu ďalšieho smerovania mesta a jeho samosprávy. Za najväčšie úspechy počas jeho pôsobenia možno považovať obnovenie trnavskej univerzity (1992), vybudovanie viacerých mestských športovísk a založenie mestskej polície (1991). Počas svojho funkčného obdobia podporoval rozvoj kultúry, športu, mládeže a medzinárodných vzťahov a zaslúžil sa rozšírenie počtu družobných miest a obcí. Pozornosť venoval aj zdravotne postihnutým a na zdraví ohrozeným deťom, seniorom a iným občanom odkázaným na pomoc.
Marollette
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Dejiny slovenčiny
Fonológia
Zo zmien v dlhom vokalizme starej slovenčiny bola dôležitá diftongizácia a po nej nasledujúca monoftongizácia. Diftongizácia neprebiehala rovnomerne. V záhorskej oblasti sa uskutočnila diftongizácia ó > uo, é > ie, no diftongy tu zakrátko zanikli monoftongizáciou uo > ú, ie > í (kúň, bílí). V ostatnej juhozápadnej časti slovenčiny vznikol iba diftong ie, ktorý buď zanikol monoftongizáciou (v okolí Trnavy a Hlohovca je bílí) alebo rozkladom ie > jé (v okolí Piešťan je bjélí). V severnej západnej slovenčine sa uskutočnila diftongizácia é > ie, ó > uo. No ani tu sa diftongy neudržali, zanikli rozkladom ie > je, uo > vo alebo ie > jé, uo > vó (je tu bjelí, kvoň alebo bjélí, kvóň). V podobnom rozsahu sa diftongizácia realizovala aj v prevažnej časti východnej slovenčiny. Tu však diftongy zanikli monoftongizáciou ie > í, uo > ú a výsledky v čase všeobecnej straty kvantity sa skrátili (dnes je tu kuň, bili). Ani v areáli strednej slovenčiny diftongizácia neprebiehala rovnomerne. V severozápadnej časti sa uskutočnila diftongizácia ó > uo, é > ie a diftongy sa dodnes zachovali (kuoň, bieli). Zachovanie diftongov bolo príčinou vzniku diftongu ia z pôvodného dlhého ä (a̋) (asi v 15. storočí). Napokon v koncovkách analogicky podľa iných tvarov vznikol tu aj diftong iu (napríklad tvar vlčiu vznikol podľa tvarov vlčia, vlčie a podobne). V gemerských nárečiach sa diftongy vyvíjali ďalej zmenami uo > ua, ie > ia. Pôvodné dlhé a̋ sa nediftongizovalo (je tu kuaň, biali, ale ptok). V časti novohradských nárečí sa pôvodné dlhé samohlásky ó, é v zatvorenej realizácii zachovali, no vznikli tu klesavé diftongy zmenami dlhé a̋ > ei, ý > ei (dnes kóň, béda, ale peitok, peitaťi). Pôvodné dlhé ó, é, respektíve zatvorené o, e sa zachovali aj v časti východoslovenských sotáckych nárečí.
Imrich Borbély
Životopis
Bol zakladajúcim členom a prvým prezidentom Klubu primátorov Slovenska. Je členom talianskeho rytierskeho rádu Ordine Maestri Coppieri di Aleramo. Absolvoval Letnú Univerzitu Urbanizmu (Szombathely, Maďarsko), odbornú stáž v Holandsku a školenia v Rakúsku, Nemecku a Švajčiarsku.
V komunálnych voľbách v roku 1994 sa rozhodol nekandidovať a z verejného života sa stiahol.
Osobný život
S prvou manželkou Alžbetou, rod. Zacharovou, má štyri deti (Marek (* 1976), Hana (* 1978), Pavol (* 1980), Jana (* 1986)). Od roku 2004 žije v obci Hájske so svojou druhou manželkou Miroslavou, rod. Ormandyovou.
Ocenenia
Bol ocenený pamätnými medailami prezidenta SR Michala Kováča, pápeža Jána Pavla II., Trnavskej univerzity a Mesta Trnava. V marci 2015 mu bolo udelené čestné občianstvo mesta Trnava za prínos pri obnove samosprávy.
Marollette
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Dejiny slovenčiny
Fonológia
Aj vývin konsonantizmu starej slovenčiny charakterizovala tendencia k redukcii konsonantických foném, respektíve ich realizácii a súčasne ku kompletizácii (symetrizácii) čiastkových štruktúr. Redukciou bola najviac zasiahnutá mäkkostná konsonantická korelácia, t. j. súbor mäkkostných párov b – b́, p – ṕ, m – ḿ, v – v́, d – ď, t – ť, n – ń, l – ľ, r – r̕, s – ś, z – ź, ktorý sa v starej slovenčine konštituoval hneď po zániku jerov. V južnej časti západnej slovenčiny po asibilácii ď > dź, ť > ć mäkké spoluhlásky zanikli (zachovalo sa iba ň za praslovanské nj v záhorských nárečiach). V severnej časti západnej slovenčiny sa po asibilácii ď > dź > dz, ť > ć > c zachovali len páry n – ň, l – ľ. Vo východnej slovenčine sa po asibilácii ď > dź > dz, ť > ć > c okrem párov n – ň, l – ľ zachovali aj páry s – ś, z – ź. V sotáckych nárečiach sa pôvodná mäkkostná konsonantická korelácia zachovala dodnes a po asibilácii vznikli páry dz – dź, c – ć. V strednej slovenčine sa pôvodná mäkkostná konsonantická korelácia rozpadávala v nerovnakom čase. Najskôr začala zanikať v jej severozápadnej časti. Tu sa zachovali len páry d – ď, t – ť, n – ň, l – ľ. Miestami najmä vplyvom starších i mladších nemeckých kolonizácií stratili mäkkosť aj spoluhlásky ď, ť, ň, ľ, respektíve zachovali sa v nepôvodnom rozsahu. V juhovýchodnej časti pôvodná mäkkostná konsonantická korelácia pretrvávala až do 15. storočia. V tejto oblasti nastala v 12. storočí aj zmena ky, gy, chy > k̕i, g̕i, ch̕i (porovnaj rebe, ale kivaťi, chiba, hinúťi), ktorá je známa aj v iných slovanských jazykoch so staršou mäkkostnou konsonantickou koreláciou (napríklad v ruštine). Asi v priebehu 15. storočia sa aj tu pôvodná mäkkostná konsonantická korelácia rozpadla a ustálili sa iba páry d – ď, t – ť, n – ň, l – ľ. V časti gemerskej oblasti sa výskyt mäkkých spoluhlások ď, ť, ň, redukoval vplyvom nemeckej, respektíve valaskej kolonizácie (nydäleko Kämenäny, dyte [dieťa], vel [veľa]), prípadne zmenami ď > dž (ďź), ť > č (ťś), ktoré sa vyslovujú ako chorvátske đ a ć (miestami je dodnes radošć, ćicho a podobne).
Medzi staršie výraznejšie zmeny v slovenčine patrí zmena g > ɣ > h, ktorá je známa aj v češtine, hornej lužickej srbčine, ba aj v ukrajinčine, bieloruštine a v časti ruských nárečí. V slovenčine sa uskutočnila v 12. storočí. Pre slovenčinu je charakteristické, že sa pôvodné g zachovalo v skupine zg (porovnaj rázga, mozgy). Zachovanie g v tejto skupine umožnilo potom prenikať do konsonantizmu starej slovenčiny novému g najmä prostredníctvom prevzatých slov. Tak sa dokompletizoval systém velár (zo staršieho systému k – g : ch vznikol systém k – g : ch – h), ktorý sa v slovenčine zachoval dodnes. Podobne nové dž, ktoré vzniklo už v ranej etape vývinu slovenčiny, dokompletizovalo zasa systém sykaviek. Zo systému sykaviek dz – c : č vznikol systém dz – dž : c – č, respektíve dz – c : dž – č. Zo zmien sykaviek v starej slovenčine na seba upozorňuje zmena č > š̕, š v gemerskej oblasti.
Niekoľko dôležitých hláskových zmien v starej slovenčine nastalo na rozhraní morfém a slov. Z nich je dôležitá najmä znelostná neutralizácia (znelostná asimilácia). Jej začiatky siahajú asi do 13. storočia. V slovenčine sa znelostná neutralizácia pozične realizovala dôsledne, t. j. pred párovými aj nepárovými znelými (teda aj pred m, n, l, r, j) i neznelými. Iba neutralizácia v > f sa nerealizovala dôsledne. V strednej slovenčine sa napríklad vyskytuje iba na začiatku slov (je tu ftom, ale speu, sľiuka). Inou dôležitou zmenou na rozhraní morfém a slov bolo zjednodušovanie starších zdvojených spoluhlások. Napríklad v strednej slovenčine slová mäkí, rosipať, oca vznikli zo slov mäkkí, rossipať, occa (pôvodné mäkký, rozsypati, otca) a podobne. Pôvodný stav sa zachoval v oblasti Považia (je tu makkí, rossipat, occa). Tu vznikli aj nové zdvojené spoluhlásky (napríklad šillo, jenna zo šidlo, jedna a iné).
Po zániku jerov sa podstatne zmenila štruktúra slabiky. Okrem otvorených slabík (typ doma) sa mohli vyskytovať aj slabiky zatvorené (typ dom z praslovanského *domъ). Nové otvorené i zatvorené slabiky vznikali odstraňovaním skupín sonór a konsonantov na začiatku a na konci slov a tvarov. Spojenia sonór a konsonantov na začiatku slov sa odstraňovali predsúvaním alebo vsúvaním samohlások, t. j. vznikali zatvorené i otvorené slabiky (ortuť, lehota je zo staršieho rtuť, ľhota, respektíve ľgota). Zo skupín konsonantov a sonór na konci slov a tvarov spravidla vznikali zatvorené slabiky (z pôvodného vétr, blázn, mysľ je vietor, blázon, myseľ, v nárečí blázen, veter). Na väčšine územia starej slovenčiny sa zachovala staršia štruktúra slabiky so slabičným r̥, l̥, ktoré mohlo byť krátke i dlhé. Vo východnej slovenčine slabičné r̥, l̥ zaniklo (porovnaj verba, śmerc, tvardi s vŕba, smrť, tvrdý).
Napokon v mladšom období vývinu slovenčiny sa zmenil pomer medzi krátkymi a dlhými, respektíve prízvučnými a neprízvučnými slabikami. V západnej slovenčine sa dlhé slabiky v zásade zachovali. Prízvuk je nevýrazný a býva na prvej slabike slova. V strednej slovenčine sa pôsobením rytmického krátenia dlhé slabiky zredukovali. Okrem menej výrazného prízvuku na prvej slabike slova sa tu vyskytuje aj prízvuk na predposlednej slabike spravidla sprevádzaný tónom nerovnakej intenzity. Vo východnej slovenčine sa po všeobecnej strate kvantity ustálili len krátke slabiky. Súčasne sa však na predposlednej slabike ustálil výrazný prízvuk. Podobne sa kvantita a prízvuk vyvíjali v susednej poľštine.
Morfológia
Osobitný vývin prebiehal v strednej slovenčine. Tu sa ustálila staršia gramatická kategória mužskej osoby. Formálne sa táto zvláštnosť prejavila tak, že tvary genitívu a akuzatívu sa v singulári a pluráli vyrovnali len v skloňovaní substantív označujúcich mužské osoby (tvar chlapov je v genitíve i akuzatíve plurálu), no v skloňovaní substantív mužského rodu, ktoré neoznačovali mužské osoby, sa v pluráli vyrovnali tvary nominatívu a akuzatívu (tvar zajace je tvarom nominatívu i akuzatívu plurálu).
Vo východnej slovenčine vznikla iná zvláštnosť. Tu sa v pluráli v nepriamych pádoch ustálili rovnaké koncovky pre všetky rody (napríklad genitív, akuzativ a lokál je chlopoch, ženoch, dzecoch, datív chlopom, ženom, dzecom, v zemplínskom nárečí chlopov, ženov, dzecov). Pozornosť si napokon zasluhuje zblíženie skloňovania substantív zakončených na -ka, -ga (-ha), -cha, respektíve -k, -g (-h), -ch s mäkkými vzormi v časti juhovýchodnej strednej slovenčiny (napríklad za pôvodné ruka, ruky, ruce je tu ruka, ruke, rukí, t. j. ako ulica, ulice, ulici).
V staršom období vývinu slovenčiny sa zredukovalo aj skloňovanie adjektíva. Uplatnilo sa iba pôvodné zložené skloňovanie, pravda, v podobe, v akej vzniklo po kontrakcii. Staré menné skloňovanie adjektív v slovenčine zaniklo. Zachovali sa po ňom len stopy (napríklad vinen, hoden, otcov, otcova, otcovo, z čista jasna a iné). Najviac zmien v zloženom skloňovaní adjektív sa uskutočnilo v strednej slovenčine. Tu už po kontrakcii vznikol osobitný tvar pre singulár stredného rodu (porovnaj dobruo a tvar dobré y západnej slovenčine). V historickom období sa v lokáli singuláru ustálila koncovka -om podľa zámenného tvaru tom, v južnej časti vznikli novotvary dobrího, dobrímu zrejme podľa nominatívu singuláru dobrí (miestami je dobriho, dobrimu). Novými tvarmi sú aj tvary privlastňovacích adjektív otcovho, otcovmu (porovnaj aj môjho, môjmu). Zámená si v zásade staršie skloňovanie zachovali. Výraznejšia zmena nastala v pluráli ukazovacích zámen. Staršie tvary ťech, ťem (dodnes sú v češtine, ruštine a inde) vytlačili tvary tých, tým, ktoré vznikli podľa tvarov adjektív.
Podstatnejšie zmeny nastali v skloňovaní čísloviek. Napríklad číslovka jeden stratila pôvodné zámenné skloňovanie a nadobudla adjektívne skloňovanie (tvary jedného, jednému sú za staršie tvary jednoho, jednomu). Mladšieho pôvodu je aj skloňovanie čísloviek dva, tri, štyri (napríklad tvary dvoch, dvom, dvoma sú za staršie tvary dvú, dvěma atď.). Dnešné skloňovanie čísloviek päť až desať vzniklo pod vplyvom skloňovania adjektív a zámen (napríklad z i-kmeňového tvaru pa̋ti (s dlhým a̋) sú tvary piatich, piatim).
Redukcia mala rozhodujúcu úlohu aj pri vývine slovesných paradigiem. V ranom štádiu bola v slovenčine zložitá sústava paradigiem atematických a tematických slovies, paradigiem minulého času a particípií. Väčšina atematických slovies (dať, vedieť, jesť, mať) už v staršom období vývinu slovenčiny pôvodné časovanie stratila a priklonila sa k paradigmám tematických slovies (napríklad za staršie tvary dasi, dast sú tvary dáš, dá podľa voláš, volá). Staré atematické časovanie si zachovalo iba sloveso byť (porovnaj som, si, jest, je s praslovanským jesmь, jesi, jestъ). V časovaní prézenta sa uskutočnilo len málo zmien. Nová je koncovka -m v 1. osobe singuláru v tematických slovesách. Prenikla z atematických slovies a vytlačila pôvodnú koncovku -u (porovnaj České vedu, beru). V 3. osobe singuláru i plurálu zanikla koncovka -t (porovnaj slovenské vedú a ruské vedut). Z paradigiem minulého času sa uplatnila iba paradigma perfekta, pravda, po zániku komponentu je v singulári a sú v pluráli (boli napríklad tvary robil je, robili sú).
Staré paradigmy aoristov, imperfekta a pluskvamperfekta sa rozpadli už v staršom období vývinu slovenčiny. Stopami po aoriste sú napríklad tvary bych, by v podmieňovacom spôsobe, respektíve koncové -ch v nárečových tvaroch typu volalach (t. j. volala som). Tvary pluskvamperfekta typu bol som robil sú novšie (za praslovanské běachъ robilъ bolo by běch robil). Na vyjadrenie budúceho času nedokonavých slovies sa ustálil zložený tvar typu budem robiť. Dnešná paradigma podmieňovacieho spôsobu vznikla zo staršieho zloženého tvaru z l-ového príčastia a aoristu od byť (pôvodne robil bych, robil bys, robil by, robili bychom, robili byste, robili byša). Mladšie sú aj tvary dnešného rozkazovacieho spôsobu. Napríklad tvary nes, neste, padni, padnite sú z tvarov nesi, nesěte, padni, padněte (v češtine dodnes padni, padněte). Už v staršom období sa rozpadli aj pôvodné paradigmy particípií a príčastí. Dnešný prechodník a skloňovanie particípií sú javy mladšie.
Do 16. storočia
V staršom období zložitý vývin zaznamenala aj syntax slovenčiny. Skúmať ju práve v tomto období však nie je ľahké. Spred 15. storočia nie sú totiž poruke súvislé texty. No z pozorovania doterajších výskumov historickej syntaxe iných slovanských jazykov, predovšetkým starej češtiny a syntaxe jazyka slovanských písomností zo 16.—18. storočia, možno predpokladať, že vývin syntaxe starej slovenčiny v jej ranom období sa v zásade neodlišoval od vývinu v iných slovanských jazykoch. Možno teda vychádzať z toho, že niektoré syntaktické javy, ktoré stará slovenčina zdedila z praslovančiny, zanikli, iné pretrvali alebo sa modifikovali a popri nich vznikali nové javy.