cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Moslimovia v Grécku
Arumunskí moslimovia
Arumuni sú románske obyvateľstvo obývajúce určité časti severného Grécka. Najviac arumunských moslimov obývalo grécku Macedóniu, po roku 1923 sa presunuli do Turecka, najmä do oblasti tureckej Trácie, dnes však arumunský jazyk v Turecku neexistuje.
Súčaná situácia moslimov v Grécku
Mnoho moslimov sa do Grécka dostalo v priebehu 20. stor. ako prisťahovalci z rôznych moslimských krajín, ako Albánsko či Pakistan. Koncentrujú sa najmä v Aténach. Funkčné mešity sa nachádzajú v moslimských dedinách v gréckej Trácii a mesta Xanthi, jedna stojí v Aténach, pričom bola postavená v 21. stor. a jedna sa nachádza na ostrove Rodos.
Vzťahy medzi kresťanmi a moslimami v Grécku
V minulosti, počas osmanskej nadvlády nad Gréckom boli vzťahy medzi moslimami a kresťanmi napätá, v očiach Grékov bol každý moslim automaticky Turek a tak proti nim bojovali, často miestni zbojníci, klefti a armatoli. Moslim bol videný ako pôvodca národného útlaku a ponižovania, aj to je jeden z dôvodov, prečo povstaleckí Gréci v roku 1821 vyhnali celé peloponézske moslimské obyvateľstvo do Malej Ázie. Počas tejto vojny sa šírilo heslo Kalos Turkos, mono nekros (Dobrý Turek, iba mŕtvy)''. Grécka cirkev odmietala uznávať akékoľvek kresťansko-moslimské manželstvo, v prípade narodenia dietaťa, ktoré malo jedného z rodičov moslima ho cirkev odmietla pokrstiť a odovzdala ho do moslimskej tureckej výchovy. Tento dištanc je v Grécku cítiť aj dnes, hoci prvý pokrok bol dosiahnutý v 21. stor., kedy bola v Aténach postavená prvá mešita.
Ponthion
Ponthion je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Marne, v regióne Champagne-Ardenne.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Třebušín
Třebušín je obec v Česku v okrese Litoměřice v Ústeckom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 559 obyvateľov, z toho 280 mužov a 279 žien, pričom priemerný vek v obci bol 41,3 roka (muži 39,0 roka, ženy 43,6 roka).
Remote Manipulator System
thumb|Manipulačné rameno Canadarm počas misie [[STS-72 raketoplánu Endeavour, január 1996]]
Remote Manipulator System (skratka RMS), po slovensky systém manipulácie s predmetmi na diaľku alebo Kanadská ruka, bolo pätnásť metrov dlhé manipulačné rameno raketoplánu. Vyvinula ho kanadská firma Spar Aerospace Ltd. a jeho hmotnosť bola zhruba.
Práca s ním bola možná len vtedy, keď boli otvorené dvere do nákladového priestoru. Toto rameno mali všetky operačné americké raketoplány, ale skúšobný prototyp Enterprise ho neobsahoval. Prvýkrát ho raketoplán obsahoval pri lete STS-2, ktorý odštartoval 12. novembra 1981.
Nachádzalo sa v nákladovom priestore družicového stupňa (orbitera) a bolo diaľkovo ovládané. Umožňovalo vykonávať rozličné činnosti, napríklad vypustenie a znovuzachytenie nákladu raketoplánu, či prezeranie rôznych častí stroja alebo jeho nákladu (za predpokladu, že na jeho konci bola umiestnená kamera). Po havárii Columbie sa manipulačné rameno využívalo tiež pri kontrole tepelného štítu raketoplánu, aby bolo možné prípadné poškodenie včas odhaliť a opraviť. Nakoľko manipulátor sám na všetky časti raketoplánu nedosiahol, pripájala sa k nemu predlžovacia tyč IBA (Inspection Boom Assembly), na ktorej boli prístroje OBSS (Orbiter Boom Sensor System) umožňujúce vykonať podrobnú prehliadku tepelného štítu. Po prvýkrát sa kontrola tepelného štítu robila počas misie STS-114.
Stadio Giuseppe Meazza
Stadio Giuseppe Meazza známy tiež pod názvom San Siro je futbalový štadión v talianskom Miláne. Je to domáci štadión dvoch futbalových veľkoklubov: AC Miláno a Inter Miláno. Štadión má kapacitu 80 018 divákov a je jedným z 23 európskych päťhviezdičkových štadiónov. Meno nesie na počesť slávneho milánskeho futbalistu 30. rokov Giuseppe Meazzu. Na tomto štadióne sa odohrali MS vo futbale v roku 1934.
Iné projekty
.
Mať (sloveso)
Mať je vzťah, ktorý sa odlišuje tak od byť (identita), ako aj od robiť (prax), podľa Sartra je mať výrazom túžby po súcne. Podľa Marcela existuje isté nebezpečenstvo, že sa jednotlivec dostane do vleku svojho majetku, namiesto toho, aby prehĺbil svoje vnútro: hrozí mu, že sa stotožní s tým, čo má a stratí sa teda vo vonkajšom.
Salvatore Maranzano
Salvatore Maranzano (* 1886, Castellammare del Golfo, Taliansko – † 10. september 1931, New York) bol jeden z popredných mafiánskych bossov v 20. rokoch 20. storočia. Pokúšal sa presadiť ako Capo di tutti capi, boss všetkých newyorských bossov, čo nakoniec viedlo k jeho smrti.
Mladosť
Podľa jednej verzie mohol Maranzana do New Yorku poslať mafiánsky predák z Palerma, Vito Cascio Ferro.
Little Caesar
Salvatore Maranzano bol puntičkársky, autoritatívny a mal rasistické predsudky. Rovnako ako Joe Masseria nechcel, aby v mafii fungovali Židia a Íri.
Jeho najväčšou záľubou bola rímska ríša, predovšetkým obdivoval Julia Caesara. Z toho vznikla jeho prezývka Little Caesar.
Vedel latinsky a svoje príhovory často dopĺňal latinskými frázami. Potrpel si na formalitu.
Medzi Maranzanove činnosti patrilo pašovanie drog, organizovaná prostitúcia a za prohibície obchod s alkoholom.
Časť Manhattanu vtedy kontroloval Joe Masseria a tým krížil Maranzanove záujmy. Maranzano chcel rozšíriť svoje teritóriá a sféry vplyvu a dostal sa tak do konfliktu nielen s Masseriom, ale aj s ostatnými newyorskými klanmi.
Castellamarská vojna
Na jednej strane stáli imigranti z okolia mesta Castellammare del Golfo, ktorých viedol Salvatore Maranzano, na druhej strane bol Joe Masseria a muži z ostatných častí Sicílie a priľahlých regiónov. V priebehu vojny však toto rozdelenie prestalo platiť, pretože ľudia prechádzali z jednej strany na druhú.
Lucky Luciano, ktorý pracoval pre Masseria, bol v októbri roku 1929 prepadnutý a utrpel vážne porezania na krku a tvári. Prepadnutia mal mať na svedomí Salvatore Maranzano (chcel, aby Luciano prešiel na jeho stranu). Luciano útok prežil a s Maranzanom sa dohodol. Luciano sľúbil, že pripraví Masseriovu vraždu. Stalo sa tak 15. apríla 1931 v reštaurácii, v ktorej Masseria obedoval. Štyria muži vošli dovnútra a Masseria zastrelili.
Maranzano sa tak stal víťazom Castellamarské vojny. Luciano bol jeho hlavným mužom a Maranzano sám sa vyhlásil Cape di tutti capi, bossom všetkých bossov. Newyorské klany so svojimi šéfmi mali byť Maranzanovi podriadené.
Montégut (Hautes-Pyrénées)
Montégut je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Hautes-Pyrénées, v regióne Midi-Pyrénées.
Salvatore Maranzano
Castellamarská vojna
Lucky Luciano a ďalší gangstri však s Maranzanovou nadvládou nesúhlasili. Obojstranná nedôvera vyústila v prípravu niekoľkých vrážd. Zabitý mal byť nielen Luciano, ale aj Vito Genovese alebo Frank Costello. Vražda Maranzana však bola v tej dobe už tiež naplánovaná.
Montégut (Hautes-Pyrénées)
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Salvatore Maranzano
Smrť
10. septembra 1931 bol Salvatore Maranzano vo svojej kancelárii, keď dovnútra vošli štyria daňoví úradníci, ktorí predtým odzbrojili Maranzanových strážcov. Boli to prezlečení Lucianovi ľudia. Maranzana najprv dobodali a potom zastrelili.
Luciano toho dňa zabil ešte niekoľko ďalších Maranzanových mužov. Stal sa najmocnejším mužom newyorskej mafie.
Montégut (Hautes-Pyrénées)
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Salvatore Maranzano
Smrť
Vykonal niekoľko významných zmien v štruktúre mafie. Zrušil miesto Capa di tutti capi a vytvoril tzv. Komisiu, ktorá sa skladala z jednotlivých bossov. Otvoril mafiu pre Židov, Írov a iné etnické skupiny. Reorganizoval päť hlavných newyorských rodín (Maranzanovo rozdelenie s niekoľkými zmenami). Zvyšky Maranzanovej ríše boli pridelené Josephovi Bonannovi, vznikol z toho klan Bonanno. Okrem toho existoval klan Genovese, Colombo, Gambino a Lucchese. Mafia tak dostala modernú podobu, ktorá v podstate platí dodnes.
Lucky Luciano
Lucky Luciano, známy tiež ako Charles Luciano alebo Salvatore Luciano (* 24. november 1897, Lercara Friddi, Taliansko – † 26. január 1962, Neapol) bol jedným z najmocnejších mužov v dejinách organizovaného zločinu. Zmodernizoval americkú mafiu a stál za obrovským povojnovým obchodom s heroínom (Francúzska spojka).
Nejasnosti
Hoci je Lucky Luciano považovaný za najväčšieho mafiánskeho bossa v americkej histórii, je okolo neho v súčasnej dobe veľa nejasností. Medzi najčastejšie patrí najmä čas, kedy sa narodil a vznik jeho prezývky.
Dátum jeho narodenia
Najrozšírenejšie sú tri verzie dátumu jeho narodenia. Podľa Encyclopædia Britannica sa narodil 11. novembra 1896, podľa internetových stránok www.who2.com 24. novembra 1898 a kniha Mafie od Gábora Gellérta uvádza 24. novembra 1897.
Vznik prezývky Lucky
Existujú dve hlavné verzie, prečo sa Lucianovi začalo hovoriť Lucky (šťastný).
16. októbra 1929 prepadli Luciana štyria muži, zmlátili ho a porezali na krku a tvári. Mali to byť členovia gangu Salvatora Maranzana. Lucianove zranenia boli tak veľké, že ho útočníci nechali ležať na zemi s tým, že každú chvíľu zomrie. Luciano však prežil a začalo sa mu hovoriť Lucky. Od tej doby mal Luciano na krku jazvy a jeho pravé očné viečko bolo vždy trochu privreté.
Podľa druhej verzie Luciano často vsádzal na dostihoch a väčšinou úspešne tipoval víťazné kone. Preto sa mu začalo hovoriť Lucky.
Podľa knihy od Gábora Gellérta: Konkurenčné gangy na čele s Maranzanom sa začali zaujímať o to, kde ukryl Luciano istú dávku narkotík. Chytili ho na Manhattane a cez prístavnú štvrť vliekli na Staten Island. Na opustenom úseku ho za prsty vytiahli na strom. Spočiatku ho "spracovali" len tým, že ho pálili cigaretami v tvári, keď neprehovoril, dali mu dole topánky a začali mu opaľovať aj chodidlá. Omdlel a jeho trýznitelia v istote, že mu chýba málo k smrti, ho nechali na mieste. Onedlho však okolo prechádzala policajná hliadka a dala dole Luciana zo stromu. V nemocnici ho prefackovali k životu. Pravda, nemal ani tušenie, s kým mal tú česť. Od tej doby mal zjazvenú tvár, zostal mu tik v pravom oku a dostal prezývku Lucky.
Mladosť
Lucky Luciano sa narodil ako Salvatore Lucania v dedine Lercara Friddi ležiacej približne 25 km na východ od Corleone na Sicílii.
V roku 1906 sa jeho rodina presťahovala do Spojených štátov. Luciano si zmenil meno na Salvatore Luciano a neskôr na Charles Luciano.
V detstve si zarábal peniaze tak, že vyberal vždy pár centov denne od svojich spolužiakov za to, že ich bude chrániť. Ak sa niekto zdráhal mu peniaze vydať, Luciano ho zbil. Podľa legendy mal byť medzi nimi aj chlapec menom Meyer Lansky, ktorý sa neskôr stal jeho priateľom a tiež mafiánom. Keď po ňom chcel Luciano peniaze, Lansky sa s ním pobil a vyhral. Vďaka Lanskemu sa mal Luciano zoznámiť aj s Bugsym Siegelom, s ktorým neskôr spolupracoval.
V roku 1916 sa Luciano pridal ku gangu Five Points Gang, ktorého členmi boli napríklad Johnny Torrio alebo Al Capone. V roku 1916 bol tiež kvôli obchodu s heroínom odsúdený ku krátkemu trestu. Vo väzení si odsedel šesť mesiacov.
Neskôr začal Luciano pracovať pre Joea Masseria, ktorý bol vtedy jedným z najmocnejších mafiánov v New Yorku. Luciano však nesúhlasil s Masseriom v mnohých veciach. Masseria bol konzervatívny a dôveroval iba Sicílčanom. Luciano bol liberálnejší a chcel, aby sa do mafie zaradili aj ľudia z írskych a židovských gangov.
Castellamarská vojna
V roku 1930 vyvrcholila Castellamarská vojna, krvavý konflikt medzi Salvatorom Maranzanom a Joeom Masserianom, ktorí viedli dva najväčšie newyorské klany.
Meno konfliktu má pôvod v skutočnosti, že ľudia z Maranzanovej strany boli prisťahovalci z okolia mesta Castellammare del Golfo v západnej Sicílii. Medzi nimi bol napríklad Joseph Bonanno.
Ich protivníci, ktorých viedol Joe Masseria, pochádzali z celej Sicílie a priľahlých regiónov. K Masseriovi patrili okrem Luciana napríklad Al Capone, Vito Genovese, Bugsy Siegel alebo Frank Costello.
Počas konfliktu však ľudia prechádzali z jednej strany na druhú a tak pôvodné rozdelenie prestalo platiť.
Luciano síce pôvodne pracoval pre Masseria, ale 15. apríla 1931 spolu s Meyerom Lanskym pripravil jeho vraždu. Odohralo sa to v reštaurácii, keď Luciano s Masseriom obedovali. Luciano potom odišiel na toaletu a medzitým štyria strelci Masseria zabili.
Maranzano týmto vyhral Castellamarskú vojnu. Vyhlásil sa Capom di tutti capi (šéfom všetkých šéfov, bossom všetkých bossov) a urobil Luciana svojím mužom číslo jedna. Postupne si však prestali dôverovať a obaja pripravovali vraždu toho druhého. Luciano bol rýchlejší.
10. septembra 1931 vstúpili do Maranzanovej kancelárie štyria muži, ktorí sa predstavili ako daňoví úradníci. Keď Maranzano počul rámus z chodby, vyšiel sa z kancelárie pozrieť, čo sa deje, pričom si rozopol sako, aby bolo vidieť jeho pištole. Útočníci ho mali len pobodať, ale kvôli zmene situácie ho zastrelili.
Podľa legendy mal toho dňa Luciano zabiť ešte desiatky Maranzanových verných, v skutočnosti však zomreli len asi dvaja alebo traja.
Po smrti Masseria a Maranzana sa Luciano dostal do čela newyorskej mafie. V roku 1931 zrušil miesto Capa di tutti capi a zaviedol decentralizovanú štruktúru. Do mafie priviedol aj ostatné etniká, nielen Sicílčanov. Rodiny si rozdelili teritória a sféry vplyvu. Najvyšším orgánom bola tzv. Komisia skladajúca sa z bossov.
Väzenie a 2. svetová vojna
V roku 1935 tušil mafián Dutch Schultz, že po ňom ide štátny prokurátor Thomas E. Dewey. Chcel ho nechať odstrániť, ale Luciano a jeho spolupracovníci s tým nesúhlasili. Pretože vzniklo nebezpečenstvo, že Schultz nezoberie do úvahy výsledok tohto hlasovania, bolo dohodnuté, že sa Schultza zbaví. Krátko na to ho preto nechali zabiť.
V roku 1936 však prokurátor Dewey obvinil Luciana z kupliarstva. Luciano tvrdil, že proces bol vykonštruovaný a svedkovia podplatený. Svedkovia, resp. svedkyne, boli prostitútky, ktoré mali podľa Luciana získať od prokurátora Deweya rôzne peňažné výhody.
Luciano bol odsúdený na 3050 rokov väzenia. Odsedel si však len 10 rokov.
Keď vypukla druhá svetová vojna, využila americká vláda Lucianove kontakty a ponúkla mu dohodu. Luciano prostredníctvom Franka Costella kontroloval doky v New Yorku a odbory prístavných robotníkov. Americká vláda si bola vedomá sabotážou, ktorá mala byť spôsobená nemeckými špiónmi alebo samotnou mafiou. Časť dohody s Lucianom bola, že ničenie lodí prestane. Ďalej bolo Lucianovou úlohou spojiť sa s priateľmi v Palerme na Sicílii a uľahčiť tak vylodenie amerických vojsk. Invázia sa uskutočnila v roku 1943. V Taliansku bol vtedy pri moci Mussolini, ktorý tamojšie mafie prenasledoval.
Za tieto služby bolo Lucianovi umožnené bez problémov riadiť mafiu a jej aktivity počas doby jeho väznenia.
Po skončení vojny, v roku 1945, ponúkla vláda Lucianovi, že ho prepustí, musí však opustiť americkú pôdu a vrátiť sa do Talianska. 10. februára 1946 bol teda Luciano deportovaný a usídlil sa v Ríme.
V decembri roku 1946 odletel do Venezuely, do Mexika a potom do Havany na Kube. V Havane sa konala konferencia, ktorú sám zorganizoval. Tam si utvrdil svoje vedúce postavenie. Boli dohodnuté obchody s kubánskym diktátorom Fulgenciom Batistom o výstavbe kasín na Kube. Na konferencii bolo tiež odsúhlasené odstránenie Bugsyho Siegela. Stavba kasína v Las Vegas (The Flamingo) ho totiž stála obrovské peniaze, ktoré nemohol splácať.
Vo februári 1947 bol Luciano poslaný späť do Talianska.
Obchod s heroínom
Po vyhostení z Kuby sa Luciano usídlil v Neapole.
Tam nadviazal nové kontakty so sicílskymi klanmi a ďalšími mafiánskymi organizáciami, napr. s Camorrou a ’Ndrangheta.
Kontakty
Luciano sa priatelil s Frankom Sinatrom a pomáhal mu v jeho kariére.
Podporoval tiež amerického prezidenta Franklina D. Roosevelta.
Smrť
Luciano mal v pláne predať práva na svoj životný príbeh filmárskej spoločnosti. 26. januára 1962 sa mal stretnúť v Neapole na letisku s americkým producentom, aby podpísal zmluvu. Zomrel tam však na srdcový infarkt.
Vyskytli sa dohady, že za jeho mŕtvicou stojí mafia, ktorá ho otrávila. Nesúhlasila totiž s jeho zámerom zverejniť informácie z jeho života.
Hoci od roku 1946 nesmel Luciano vstúpiť na územie Spojených štátov, pochovaný bol na cintoríne v New Yorku. Súd totiž rozhodol, že mŕtvola nie je občanom žiadneho štátu a nepodlieha tak vyhosteniu.
Lucianovým nástupcom na pozíciu mafiánskeho bossa sa stal Frank Costello.
Anorganická chémia
Anorganická chémia (zastarano: neústrojná chémia) je odvetvie chémie, ktoré sa zaoberá štúdiom tvorby zlúčenín, štruktúr a reakcií chemických prvkov a ich zlúčenín s výnimkou niektorých zlúčenín uhlíka (obvykle s väzbou C-C). Ten je spolu so svojimi zlúčeninami predmetom štúdia organickej chémie. V dnešnej dobe, ale dochádza k postupnému prelínaniu jednotlivých odborov a oba odbory sa súhrnne volajú systematická chémia. Príkladom môžu byť fulerény (alotropické modifikácie uhlíka), ktorými sa zaoberá predovšetkým anorganická chémia.
Do anorganickéj chémie patria nasledovné oblasti:
Jánovce
Jánovce môže byť:
Dvojhviezda
thumb|Najjasnejšia dvojhviezda na oblohe - Sírius A a B Dvojhviezda je alebo
V prvom prípade ide o tzv. fyzickú dvojhviezdu jej zložky k sebe fyzicky patria. Fyzické dvojhviezdy delíme na vizuálne a spektroskopické. Vizuálne dvojhviezdy dokážeme rozoznať ďalekohľadom, spektroskopické nie. Zložky dvojhviezdy zvyčajne obiehajú spoločné ťažisko, iba vo výnimočných prípadoch, keď je hmotnosť jednej hviezdy oveľa väčšia, ako hmotnosť druhej, môže ťažisko obehu ležať pod povrchom hmotnejšej hviezdy. Hoci sú zložky sústavy dvojhviezdy približne rovnako staré, nemusia sa nachádzať na rovnakom vývojovom stupni. Ak sa napríklad v sústave nachádza obor alebo nadobor a biely trpaslík, takáto sústava sa môže stať novou. Najjasnejšou dvojhviezdou na oblohe je sústava Sírius v súhvezdí Veľkého psa. Pokiaľ sa hviezdy nachádzajú iba v zdanlivej blízkosti, ale v skutočnosti sú od seba ďaleko, hovoríme o optickej dvojhviezde. Uhlová vzdialenosť zložiek optickej dvojhviezdy je spravidla väčšia, ako uhlová vzdialenosť zložiek fyzickej dvojhviezdy. Najznámejšou optickou dvojhviezdou, ktorú môžeme rozoznať aj voľným okom je Mizar a Alcor v súhvezdí Veľkej medvedice (Veľkého voza).
Zložky dvojhviezdy obiehajú ťažisko, ktoré spravidla leží mimo vnútra každej z nich. Pokiaľ sa dvojhviezdy z našeho pohľadu pri svojom vzájomnom obehu pravidelne zakrývajú, hovoríme o zákrytových premenných hviezdach. Medzi najznámejšie zákrytové premenné hviezdy patrí Algol. Jeho zložky sú takmer guľatého tvaru. Poznáme však aj dvojhviezdy, ktoré sú svojimi slapovými silami výrazne deformované do tvaru elipsoidov, alebo dvojhviezdy, ktorých zložky sú k sebe natoľko blízko, že majú spoločnú atmosféru. Sú to takzvané tesné dvojhviezdy. Katalogizovaných je viac ako 78 000 dvojíc hviezd.
Florianópolis
Florianópolis v južnej Brazílii je hlavné mesto brazílskeho spolkového štátu Santa Catarina. Je jedným z troch brazílskych hlavných miest, položených na ostrove a strediskom rovnomernej aglomerácie, ktorá zahŕňa 1 012 831 obyvateľov. Mesto Florianópolis má okolo 410 000 obyvateľov a metropolitný región Florianópolis  okolo 850 000 obyvateľov.
Dejiny
Ostrov objavili Španieli v roku 1526, kedy ostrov na ktorom mesto leží, dostal súčasný názov. V roku 1675 postúpili práva na územie Portugalcom, ktorí v roku 1700 založili mesto Desterro, ktoré bolo v roku 1892 premenované na počesť brazílskeho prezidenta Floriána Peixota na Florianópolis.
Ekonomika
Hospodárstvo mesta závisí významne od informačných technológií, turizmu a služieb. Mesto má 42 pláží a je centrom surfovania. V roku 2006 umiestnil Newsweek Florianópolis medzi "Desať najdynamickejších miest sveta". Význam Florianópolisu narastá aj ako prázdninovej destinácie, prázdninové byty, či domy tu má množstvo Brazílčanov, Argentínčanov, Američanov a Európanov.
Infrašruktúra
Ostrov Santa Catarina je prepojený s pevninou troma mostami. Florianópolis disponuje medzinárodným letiskom Aeroporto Hercílio Luz. Letisko má prepojenie s južnými a juhovýchodnými hlavnými mestami brazílskych štátov (São Paulo a Porto Alegre), s ďalšími letiskami na juhu krajiny, ako aj s blízkym zahraničím, Argentínou (Buenos Aires) a Uruguajom (Montevideo). Keďže starý terminál prekračuje kapacitu, prebieha výstavba nového, ktorá má byť ukončená v roku 2012, ktorý bude kapacitne zvládať viac ako 2 milióny pasažierov ročne.
Mesto má rozvinutú cestnú a diaľničnú sieť, so známymi okolitými mestami ho spájajú nasledovné diaľnice a cesty: Florianópolis je sídlom Universidade Federal de Santa Catarina.
Šport
thumb|Pláž Joaquina, určená pre surfing Florianópolis je jednou z lokalít ASP World Tour of the Association of Surfing Professionals, vrcholovej svetovej súťaže v surfingu. Štát Santa Catarina je jediné miesto v južnej Amerike, kde táto svetová súťaž prebieha.
478 Tergeste
478 Tergeste je planétka s priemerom 81 km, ktorú objavil L. Carnera 21. septembra 1901.
2630 Hermod
2630 Hermod je planétka s priemerom 58 km, ktorú objavil Institute d'Astrophysics 14. októbra 1980.
Ján Kluch
Ján Kluch (* 9. jún 1852, Kláštor pod Znievom – † 1918, Viedeň) bol slovenský historik a knihovník.
Životopis
Jeho otec bol Juraj Kluch a matka Zuzana rod. Fragorová. Študoval na gymnáziu v Egri a v Banskej Bystrici, teológiu na seminári v Banskej Bystrici, 1873-74 históriu na univerzite v Budapešti, 18741877 vo Viedni. Od 1879 praktikant Dvorskej knižnice vo Viedni, od 1895 tamojší skriptor, neskôr kustód. Autor štúdií o starých tlačiach a rukopisov v zbierkach viedenskej Dvorskej knižnice.
Naratológia
Naratológia je všeobecná teória narácie čiže rozprávania. Jej autorom je Gérard Genette.
Hrudník
thumb|Hrudník človeka Hrudník (lat. thorax) alebo tórax je časť tela stavovcov. U cicavcov spolu s bruchom (lat. abdomen) a panvou (lat. pelvis) tvoria trup. Predná časť hrudníka (a niekedy aj celý hrudník) sa u stavovcov označuje ako hruď (thorax, pectus).
Hrudník človeka
U človeka je hrudník časť tela siahajúca od hornej hrudnej apertúry až po bránicu. Okrem bránice ho tvorí kostra hrudníka, čiže hrudný kôš (12 hrudných stavcov, 12 párov rebier, hrudná kosť) a svaly hrudníka. Tieto štruktúry ohraničujú hrudnú dutinu.
Hrudná dutina je oddelená od brušnej dutiny bránicou. V jej strede, rozdeľujúc ju na pravú a ľavú polovicu, sa nachádza mediastínum (medzipľúcie), so srdcom, veľkými cievami, priedušnicou a pažerákom. Ľavú a pravú polovicu hrudníka vyplňujú pľúcne krídla, ktoré sú obalené pohrudnicou.
Enigmosaurus
Enigmosaurus bol rod až 7 m dlhého bylinožravého dinosaura z čeľade Therizinosauridae. Žil v období vrchnej kriedy (asi pred 90 miliónmi rokov) na území dnešného Mongolska. Blízkym príbuzným tohto dinosaura mohol byť rod Erlikosaurus. Jediný druh je Enigmosaurus mongolensis.
RMS
RMS môže byť skratka pre:
Jadrová chémia
Jadrová chémia je vedný odbor, ktorý sa zaoberá vlastnosťami hmoty, chemickej a fyzikálnej povahy látok, ktorých pôvodcom je jadro atómov a jeho premeny. Atómové jadrá predurčujú konfiguráciu elektrónového obalu atómov a translačno-rotačno-vibračného pohybu molekúl, sú nositeľom okolo 99,8% ich hmotnosti a 99,9999% energie interakcií subatómových častíc, ktoré tvoria atóm. Metódou jadrovej chémie je štúdium chemického prvku ako zmesi stabilných a rádioaktívnych izotopov, ktorej zloženie sa môže meniť v dôsledku jadrových premien ( rádioaktívnej premeny a jadrových reakcií), ako aj fyzikálno-chemických procesov. Jadrová chémia preto využíva vlastnosti jadra a jeho prejavov aj ku štúdiu a riešeniu chemických problémov. Jadrová chémia sa pohybuje na rozhraní chémie a jadrovej fyziky, jej súčasťami sú rádiochémia a radiačná chémia.
Kubrat
Kubrat môže byť:
Údolí Moravice
Údolí Moravice je prírodná pamiatka ev. č. 5799 južne od mesta Hradec nad Moravicí v okrese Opava. Oblasť spravuje Agentúra ochrany prírody a krajiny ČR.
Ochrana
Predmetom ochrany je údolie rieky Moravice, lokalita bystrušky potočnej (Carabus variolosus), a spriadača kostihojového (Euplagia quadripunctaria). V rieke žije chránený hlaváč bieloplutvý (Cottus gobio).
Aigues-Vives (Aude)
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
2631 Zhejiang
2631 Zhejiang je planétka s priemerom 34 km, ktorú objavil Purple Mountain Observatory 7. októbra 1980.
Android
Android je literárne a umelecké označenie umelo vytvorenej bytosti.. Android je stroj, ktorého účelom je správať sa, pracovať, poprípade myslieť ako človek.
Názov „Android“ pochádza z gréckych výrazov andros (muž, človek) a -eides (rovnakého druhu, podobný).
Úpohlavy
Úpohlavy sú obec v Česku v okrese Litoměřice v Ústeckom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 258 obyvateľov, z toho 127 mužov a 131 žien, pričom priemerný vek v obci bol 38,7 roka (muži 37,8 roka, ženy 39,6 roka).
Android
V literatúre, TV a filme sa táto definícia nedodržiava. Prví roboti vôbec, výrobky firmy R.U.R. zo rovnomenného románu Karla Čapka, boli androidi. Android Dat zo seriálu Star Trek bol robot. Robocop bol kyborg. Terminátor bol android. Okrem týchto existujú prípady, keď je ťažké rozhodnúť bez umelých kvót.
Possesse
Possesse je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Marne, v regióne Champagne-Ardenne.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
John Wesley
John Wesley (* 17. jún 1703, Epworth, Spojené kráľovstvo – † 2. marec 1791, Londýn) bol anglický kresťanský teológ, anglikánsky kňaz a jeden z prvých vodcov metodistického hnutia v 40. rokoch 18. storočia.
Pochádzal z tradične náboženskej rodiny, sám sa po štúdiách na Oxfordskej univerzite stal farárom Anglikánskej cirkvi. Tu však nenašiel uspokojenie a po tom krátkom koketovaní s Českými bratmi založil Metodistickú spoločnosť v Anglicku. Tá sa rýchlo rozšírila do ostatných anglicky hovoriacich krajín. Cirkevné spoločenstvá vychádzajúce z wesleyovskej tradície dnes združuje Svetová metodistická konferencia.
Narcis (mytológia)
thumb|Narcis od [[Caravaggio|Caravaggia]]
Narcis alebo Narkissos (gr. Narkissos, lat. Narcisus) je v gréckej mytológii obyčajný chlapec, no veľmi krásny. Až tak, že sa doňho zamilovala nymfa Echo. No on jej láskou pohrdol a odmietol ju. Za to ho bohovia potrestali tým, že sa zamiloval do vlastného odrazu na hladine rieky. Odvtedy je narcis synonymom človeka, ktorý je zahľadený do seba a okrem seba samého nemá nikoho iného rád.
Dorothy L. Sayersová
Dorothy Leigh Sayersová (* 13. jún 1893, Oxford, Spojené kráľovstvo – † 18. december 1957, Witham) bola anglická spisovateľka a prekladateľka známa najprv svojimi detektívnymi príbehy, potom aj drámami s náboženskou tematikou a esejami na tému kresťanstva.
Detstvo a štúdium
Narodila sa v Oxforde v rodine duchovného anglikánskej cirkvi, ktorý patril k smeru high church (smer v rámci anglikánskej cirkvi najbližší rímskokatolíckej cirkvi). Rodina sa presťahovala do Bluntishamu v Cambridgeshire na východe Anglicka. Do Oxfordu sa vrátila v roku 1912, aby študovala na Somerville College Oxfordskej univerzity, získala štipendium na odbor moderné jazyky, hlavný odbor francúzsky jazyk. Než mohla zložiť záverečné skúšky z hlavného predmetu, musela prejsť skúškou z latinčiny a gréčtiny a ďalšieho predmetu, ktorý preukázal jej znalosť Nového zákona (predovšetkým evanjelií a Skutkov apoštolov). Tiež zložila písomnú a ústnu skúšku z nemeckého jazyka. Vstúpila do univerzitného Bachovho zboru, kde spievala altový part.
V roku 1915 ukončila štúdium s vyznamenaním, ale titul BA (Bachelor of Arts) a M.A. Oxon (Master of Arts) jej bol univerzitou priznaný a slávnostne odovzdaný až v roku 1920, kedy ešte len univerzita začala priznávať tituly aj ženám.
Po ukončení štúdia
Po skončení štútdia pôsobila krátko ako učiteľka francúzštiny a nemčiny v Hulle. K práci učiteľky sa ale necítila povolaná, a preto sa v roku 1917 vrátila do Oxfordu. Pracovala ako praktikantka v nakladateľstve Blackwell a vo voľnom čase sa intenzívne venovala kultúrnemu životu (malý domáci literárny salón, hra na husle, zborový spev, začiatok prekladu Tristana, vlastná básnická tvorba).
Pretože v nakladateľstve nemohla plne uplatniť svoje prvotriedne vzdelanie ani talent, odišla opäť do Francúzska, tentoraz ako sekretárka na súkromnej škole Ecole des Roches. Aj keď vyučovala minimálne, do značnej miery zodpovedala za beh školy, pretože jej nadriadený, o rok mladší Eric Whelpton, trpel na následky vojnového zranenia. Kvôli finančným problémom v ktorých sa škola ocitla, a tiež preto, aby konečne našla prácu, ktorá by ju napĺňala, odišla do Londýna. Spočiatku bola nezamestnaná a živila sa príležitostnými prácami ako prekladmi, súkromnými hodinami, alebo príležitostným vyučovaním na dievčenských školách. V tejto dobe sa definitívne rozhodla, ktorému povolania sa chce venovať: začala plánovať svoj prvý detektívny román. Už vo Francúzsku si všimla obľúbenosti tohto žánru, ktorá sľubovala slušné finančné ohodnotenie.
20. a 30. roky
Od roku 1922 pracovala desať rokov v reklamnej agentúre Benson 's ako textárka, podieľala sa napríklad na kampani pivovaru Guinness s tukanom ako maskotom, alebo na nápade tzv. mustard clubu. Skúsenosti z tohto zamestnania zúročila v románe Vražda potrebuje reklamu.
Po pracovno-priateľskom vzťahu s Ericom Whelptonem prežila vážny a komplikovaný vzťah s Johnom Cournosom, americkým spisovateľom židovského pôvodu, ktorého rodina emigrovala do USA z Kyjeva keď mal desať rokov. Nie je presne známe, kde a ako sa spolu zoznámili, z ich listov však vidieť, že to bol vzťah veľmi intenzívny, aj keď nie založený na fyzickej stránke. Sayersová neuvažovala o voľnom spolužití, zatiaľ čo John Cournos sa vyjadroval negatívne o manželstve (aj keď sa krátko po ukončení vzťahu so Sayersovou oženil). V roku 1922 sa John Cournos vrátil do USA, ale zachovali sa ich listy z rokov 1924 a 1925.
Skutočne zásadný vplyv na život Sayersovj mal jej nasledujúci vzťah s motocyklovým pretekárom Williamom Whiteom. Aj keď obaja tento vzťah pôvodne plánovali skôr ako nezáväzne priateľský, Sayersová otehotnela a v roku 1924 sa jej narodil syn John Anthony. Vzhľadom na rôzne okolnosti (okrem iného preto, že Willam White bol už ženatý a nechcela zahanbiť svojich rodičov) ho dala na výchovu k sesternici Ivy Shrimptonovej. Pravidelne finančne prispievala na jeho výchovu i vzdelanie, neskôr s ním udržiavala čulú a srdečnú korešpondenciu.
V roku 1926 sa vydala za vojnového veterána Oswalda Athertona Flemminga, ktorý Johna Anthonyho adoptoval. Ani tento vzťah nebol jednoduchý, bývalý vojak Flemming podľa všetkého trpel posttraumatickou poruchou a mal sklon riešiť problémy alkoholom. Presťahovali sa z Londýna do Withamu, čo ich neskôr uchránilo od najhorších náletov druhej svetovej vojny.
V roku 1937, po tom čo sa presvedčila, že vie napísať aj divadelnú hru, napísala na požiadanie katedrály v Canterbury hru The Zeal of Thy House (Horlivosť za tvoj dom) pre festival konaný v menovanej katedrále. Tým nadviazala na TS Eliota, ktorý pre túto katedrálu napísal hry v minulých rokoch. Táto hra znamenala predel v jej tvorbe.
Ešte dôraznejší zlom však znamenala esej The Greatest Drama Ever Staged vydaná v The Sunday Times 3. apríla 1938.
Za druhej svetovej vojny
Vojnové roky strávila Sayersová mimo Londýn, čo však nezmenšilo jej popularitu, ani ju nezabrzdilo v práci. Od konca tridsiatych rokov prestala písať detektívne romány a začala sa venovať kresťanskej tematike vo všetkých formách, od náboženského drámy (i rozhlasového) cez eseje a prednášky určené širokému publiku až po teologické pojednanie (The Mind of the Maker, 1941). Cítila sa myšlienkovo ​​spriaznená a bola rešpektovaná členmi združenia Inklings (členmi boli oi CS Lewis alebo JRR Tolkien), aj keď k oficiálnym členom nikdy nepatrila. Reakcia na jej hry, eseje a prednášky boli búrlivé ako zo strany kléru, tak zo strany laickej verejnosti, čo dokazuje napr jej korepondence. Sayersová sa aktívne podieľala na prípravách inscenácií od obsadenie úloh až po zmeny texte, ak mala pocit, že to hra vyžaduje. Tieto roky patrila k jej najaktívnejším, niekedy pracovala na niekoľkých rozpísaných textoch zároveň a vyčítala si, že nevie odmietať prosby o eseje či prednášky.
Sayersová sa takisto zúčastnila konferencie v Malvern, kde sa roku 1940 zišli zástupcovia kresťanských cirkví, aby diskutovali o úlohe cirkvi v nastávajúcom vojnovom období. Rozhodný a jasný prejav, ktorý tu 8. januára predniesla, zožal veľký ohlas a bol vydaný londýnskym nakladateľstvom Gollancz pod názvom Begin Here, A War-Time Essay.
Majstrovstvá sveta vo faustbale žien 2010
Majstrovstvá sveta vo faustbale žien 2010 boli v poradí 5. Majstrovstvá sveta vo faustbale žien, ktoré organizuje Medzinárodná faustbalová asociácia (IFA). Konali sa od 18.21. novembra 2010 v Santiagu, v Čile, za účasti 6 tímov. Čile predtým hostilo iba mužský svetový šampionát, v roku 1992. Turnaj pozostával z jednej základnej skupiny, z ktorej do play-off postúpili všetky tímy. Titul získalo družstvo Brazílie, ktoré vo finále zvíťazilo nad obhajcom z Nemecka.
Oproti minulému turnaju sa zmenil systém bodovania. Miesto doterajších 2 víťazných setov do 20 bodov sa hrali zápasy na 3 víťazné sety do 11 bodov.
Sieťové zariadenie
Pojmom sieťové zariadenie sa označujú všetky zariadenia pripojené do počítačovej siete, ktoré prijímajú a vysielajú dáta (datagramy) z (do) počítačovej siete.
Dorothy L. Sayersová
Za druhej svetovej vojny
Počas druhej svetovej vojny pravidelne vystupovala v rozhlase. Pre náboženskú sekcii BBC písala a vysielala príhovory, ktorých cieľom bolo vysvetľovanie kresťanstva s dôrazom na aktuálnosť v danej dobe (The Christ of the Creeds, vydala Dorothy L. Sayers Society, 2008). Vrcholom spolupráca s BBC bol cyklus dvanástich hier o živote Ježiša Krista Zrodený, aby bol kráľom, ktorý bol jedným z dôvodov, prečo jej bol v roku 1943 ponúknutý čestný titul doktora theologie (ktorý ale odmietla z morálnych dôvodov). Charakteristickým rysom práce Sayersová bol ekumenizmus, tj snaha o dialóg so všetkými kresťanskými cirkvami na území Veľkej Británie tej doby.
V roku 1944 sa nechala uniesť Božskou komédiou Dante Alighieriho a začala ju prekladať.
Po druhej svetovej vojne
Po druhej svetovej vojne sa venovala písanie divadelných hier (The Just Vengeance pre katedrálu v Lichfielde, 1946; The Emperor Constantine pre festival v Colchester, 1951) a esejí (Creed or Chaos, 1947, česky Viera alebo chaos, Praha 1948; Unpopular Opinions, 1946).
Hlavne sa ale zaoberala prekladom Božskej komédie, novo preložila Peklo a Očistec, ktoré vydalo nakladateľstvo Penguin. Raj už preložiť nestačila, preklad za ňu dokončila Barbara Reynoldsová.
Dorothy Sayersová bola od roku 1949 až do svojej smrti (1957) predsedníčkou britského Detektívneho klubu.
Detektívny žáner
V časti detektívnych príbehov vystupuje hlavný detektív Sayersová lord Petr Wimsey, majúci klasické vzdelanie a záľubu vo zbieranie starých tlačí a ktorému aristokratický pôvod poskytuje dosť času aj prostriedkov na riešenie detektívnych záhad. Niektoré z detektívnych románov sledujú jeho vývoj, v románe Prudký jed sa zoznámi so spisovateľkou Harriet Vane a v Busman 's Honeymoon sa koná ich svadobná cesta. (V roku 1936 bola v Londýne uvedená rovnomenná hra, ktorú napísala po úspechu svojich detektívnych románov a pre veľkú obľúbenosť hlavných postáv.) Lorda Petera opatrila rodokmeňom podľa vzoru Who's Who, takisto mu vymyslela erb a rodinné motto As your whimsey takes you (slovná hračka, kde whimsey znamená vrtoch či rozmar; táto vlastnosť je pre lorda Petera charakteristická). Pravou rukou lorda Petera je komorník Bunter, všeumelec so špecializáciou na fotografovanie a fotografickú techniku. Vernosťou a detailnosťou popisu hlavné postavy detektívnych románov a dôslednosťou, s akou sa ho drží, zapája ho do deja a dáva mu vlastný vývoj, pripomína Sayersová autorov legendárneho Járy Cimrmana. Predobrazom Petra Whimseyho bol oxfordský študent Maurice Roy Ridley, ktorého spisovateľka spoznala roku 1920 pri promócii. Pri písaní príbehov s lordom Wimseym dokázala zabudnúť na starosti a niekedy aj na skutočnú núdzu, ktorú zažívala na začiatku svojho londýnskeho života – svoj hlad a chudobné vybavenie bytu si kompenzovala popisom vybraných menu.
Dorothy L. Sayersová bola mnohokrát kládla otázka, či a do akej miery sú jej detektívne romány autobiografické a ktorá postava stvárňuje ju samotnú. Zodpovedala, že ako autorka je súčasťou všetkých svojich postáv, inak by jej postavy neboli živé. Túto myšlienku rozpracovala vo svojom teologickom pojednaní The Mind of the Maker v roku 1941. Ďalším svojráznym detektívom je obchodný cestujúci Montague Egg.
V zbierkach poviedok Katove prázdniny (Hangman 's Holiday) a Leopardia dáma (In the teeth of the Evidence) sa objavujú zaujímavé poviedky, v ktorých nejde o vraždu. D.L. Sayersová tu odhaľuje povahu človeka so všetkými jej hĺbkami a neobáva sa odhaliť ani tie najnepríjemnejšie pohnútky, ktoré si čitatelia len neradi pripúšťajú. Tento záujem o pozadie ľudskej mysle a motivácie je charakteristický pre jej záujem o etiku, resp. kresťanskú etiku.
Detektívne romány
Taktiež pravidelne písala úvody k výberom detektívnych poviedok pod názvom "Great Short Sotries of Detection, Mystery and Horror".
Kula
Kula môže byť:
Dorothy L. Sayersová
Kresťanstvo
Sayersová sa stavala proti kresťanstvu v tej podobe, ako ho pozorovala u svojich súčasníkov: vyprázdnené, postavené buď na resentimentu, alebo na nezrozumiteľných katechismových definíciách. Išlo jej o to, aby jej čitatelia a poslucháči nezopakovali iba frázy alebo klišé, ale pochopili podstatu kresťanstva, že to je predovšetkým pevná myšlienková štruktúra opísaná v textoch vyznania a skutočné ľudské dráma obsiahnutá v evanjeliách, a nie len emócie a sentiment náboženských piesní, odmietala kresťanstvo postavené na Kristovi v pastelových farbách, onom vždy miernom a tichom muži s pohľadom ranenej lane. Rovnako odmietala nepresný výklad kresťanskej náuky a hlavne v tej dobe veľmi rozšírený prístup, kedy ľudia dogmami pohŕdali a považovali ich za nudná a za akúsi nadstavbu nasadenú umelo na kresťanstvo zvonku cirkví. Vinu na tomto vývoji videla jednak v používanom archaickom preklade Biblie kráľa Jakuba, ktorému väčšina ľudí žijúcich v prvej polovici 20. storočia už nerozumela, jednak u samotných kňazov a teológov, ktorí namiesto jasných slov používali nezrozumiteľný odborný jazyk. Preto sa vo svojich prácach intenzívne sústredila na obnovu pôvodných významov kresťanských pojmov. Zdrojom jej boli texty vyznanie viery, predovšetkým Nicejsko-carihradské, Apoštolskej a Atanasov.
Kula
Kuľa môže byť nárečovo:
Dorothy L. Sayersová
Kresťanstvo
Už prvá esej venovaná tejto téme, The Greatest Dráma Ever Staged (pravoverných kresťanstva – najväčšia dráma všetkých čias v Viera alebo chaos, Praha 1948), vzbudilo veľký ohlas. Sayersová tu odmieta označenie dogmy za nudné a konfrontuje čitateľa s tým, že ono "nudné" dogmu nehovorí o ničom menšom ako o narodení a umučení nevinného človeka, Ježiša Krista, Syna Božieho, a pýta sa, ako tieto fakty môže niekto nazvať nudnými.
Sayersová dobre vystihla problémy "obyčajných" zvedavých ľudí, ktorí by sa radi dozvedeli o kresťanstve viac alebo ho pochopili do väčšej hĺbky, ale nenachádzali nikoho, kto by im dal zrozumiteľné odpovede na ich otázky.
Ostatné eseje a prednášky sa nesú v rovnakom duchu: neúprosne logicky vystavaná argumentácie s výborne vypointovaným presvedčivým záverom. Charakteristickými znakmi štýlu Sayersová sú i irónie a sarkazmus.
Inšpiráciou jej bol GK Chesterton, ktorého knihy poznala od svojich asi 16 rokov.
Náboženská drámy
Divadelné hry s náboženskou tematikou vznikali na základe konkrétnych objednávok pre festivaly konané vo veľkých katedrálach, preto boli písané týmto udalostiam na mieru. Slúži tiež ako dôkaz, že teológiu možno sprostredkovať zrozumiteľne bez odborných fráz. Sayersová bola presvedčená, že jazyk poézie môže plnohodnotne oznamovať pravdu rovnako ako jazyk vedy.
The Zeal for Thy House (Horlivosť za tvoj dom, titul je veršom Žalme 69, konkrétne 69,10) z roku 1937 má za námet život architekta Williama zo Sens, žijúceho v 12. storočí, ktorý pracoval na stavbe katedrály. Počas práce, ktorú vykonáva s horlivosťou, nadšením a pýchou, sa so svojím dielom stotožní natoľko, že sa stavia na roveň Bohu a hovorí o ňom ako o "kolegovi", pretože obaja predsa tvorí. Tu sa prvýkrát objavuje motív Boha Tvorca, Stvoriteľa a tvoriaceho človeka. Tejto metafore venuje Sayersová v roku 1941 knihu The Mind of the Maker.
The Devil to Pay (príslovie pochádzajúce zo 17. storočia), napísaná roku 1939, je na faustovské téma a predstavuje autorkino chápanie existencie zla vo svete: Boh zlo aktívne netvoria, pozná ho ako potenciálna možnosť, život mu dáva až človek svojím hriechom (pozri učenie sv. Augustína). Sayersová tu vytvára vlastného Fausta (nepreberá Fausta Goetheho ani Marlowea), ktorého najväčším hriechom je snaha o návrat k pôvodnej nevinnosti prostredníctvom kúzla a odmietnutie zodpovednosti za fakt, že to nie je možné. Návrat do stavu pôvodnej nevinnosti však nie je možný, to by znamenalo, že Boh mení svoj vlastný zákon, na ktorom Zem stojí – zákon príčiny a následku. Keď svoj omyl pochopí, je mu odpustené. Rovnako tento motív je podrobnejšie rozpracovaný v The Mind of the Maker.
He that Should Come (1939) – vianočné rozhlasová hra, ktorá líči príbeh Márie a Jozefa z neobvyklej perspektívy: nie z pohľadu stajne s jasličkami, ale z pohľadu sveta, do ktorého sa Ježiš narodil. Jednoaktová hra sa odohráva v preplnenom hostinci a príchod Márie s Jozefom vôbec nestojí v centre pozornosti. Ním sa stane až po príchode udýchaných pastierikov, ktorí si zaskočí na pivo, potom čo boli pozdraviť Mesiáša a ako zase odídu za ovcami.
The Man Born to be King (Zrodený, aby bol kráľom) je sériou dvanástich rozhlasových hier o živote Ježiša Krista, prvýkrát bola vysielaná od decembra 1941 do októbra 1942. Sayersová zvolila inovatívne prístup k tejto téme: niektoré časti evanjelia si preložila sama z gréčtiny (časť o blahoslavenstiev), každej postave vytvorila vlastnú reč, tj nechala colníka hovoriť ako colníka a nevložila mu do úst vety z Biblie. Rovnako Ježiš je v jej poňatí veľmi plastický, jeho reč nie je citovaním evanjelií. Tento prístup pobúril verejnosť, ktorá sa domnievala, že ho tým znesväcuje. Ale väčšina kňazov tieto relácie vítala s tým, že Sayersová presne vystihla spôsob, akým priblížiť evanjelium: ako príbeh a dráma, ktorého súčasťou sa poslucháči môžu stať.
The Just Vengeance (1946) je hra napísaná pre katedrálu v Lichfielde na tému pokánia, odpustenia a zmierenia. Mladý letec zostrelený za druhej svetovej vojny sa po smrti vracia do rodného Lichfieldu, kde – cez počiatočný odpor a nepochopenie možnosti vykúpenie skrze Ježišovu obeť – na seba sám berie kríž za svoje rodné mesto, bez toho aby si najprv uvedomil, že koná tak, ako spočiatku považoval za nezmyselné. V tejto hre Sayersová objasňuje podstatu vtelenia Ježiša Krista.
The Emperor Constantine (1951) je hra napísaná pre festival v Colchesteri. Za námet poslúžila obľúbená legenda o kráľovi Coeliovi, ktorého dcéra Helena bola údajne manželkou cisára Konštantína, ktorý roku 313 ukončil ediktom milánskym prenasledovanie kresťanov. Dej hry je zasadený do roku 312, kedy Konštantín dosiahol víťazstvo v bitke, ktorú zvíťazil v občianskej vojne a upevnil svoju moc v Rímskej ríši. Podľa historických prameňov sa mu pred bitkou zjavil vo sne vtedy neznámy Boh a pomohol mu v bitke, do ktorej Konštantínovi vojaci niesli Kristov monogram. Kľúčovou scénou hry je ale scéna medzi árie a Atanas odohrávajúci sa na nicejskom koncile roku 325, kde bola formulovaná tzv. nicejská dogma vyjadrená Nicejským vyznaním viery (po dopracovaní na koncile v Konštantínopole Nicejsko-carihradské), ktorým je jednoznačne povedané, že Ježiš je jednej podstaty s Otcom, teda od večnosti, zatiaľ čo Arius tvrdil, že tomu tak po určitú dobu nebolo. Táto scéna sa dokonca osamostatnila a niekedy bola hraná sama o sebe.
Spoločnosť Dorothy L. Sayersová
Spoločnosť Dorothy L. Sayersová (Dorothy L. Sayers Society) bola založená v roku 1976. Jej predsedníčkou je Dr. Barbara Reynolds, profesorka taliančiny a kmotra Sayersovej, ktorá po nej dokončila časť Raj v preklade Božskej komédie a ktorá je editorkou jej korešpondencie vydanej Spoločnosťou v štyroch zväzkoch.
479 Caprera
479 Caprera je planétka s priemerom 77 km, ktorú objavil L. Carnera 12. novembra 1901.
Cootehill
Cootehill (ír. Muinchille) je mesto v severovýchodnej časti Írska, v grófstve Cavan. Žije tu 1 892 obyvateľov (2006).
Nachádza sa na ľavom brehu rieky Dromore v nadmorskej výške Severne od mesta prechádza hranica grófstva Monaghan. Mesto leží na križovatke ciest R188, R189 a R190. Cavan je vzdialený na juhozápad, Shercock  na juhovýchod, Bailieborough  na JJV, Clones  na severozápad, Monaghan  na SSV.
Cootehill vznikol na konci 17. storočia ako stredisko obchodu a remesiel, s tradíciou spracovania ľanu. V 19. storočí mesto ekonomicky prekvitalo, v roku 1837 tu otvorila Ulster Bank jednu zo svojich prvých pobočiek. V meste sídli spoločnosť Abbott Laboratories, ktorá sa zaoberá výrobou detskej stravy.
Mesto je dnes strediskom cestovného ruchu, okolie mesta ponúka možnosti rybolovu, plávania, kajakingu, turistiky. VJV od mesta, pri ceste do Shercocku, sa nachádza megalitické pohrebisko.
Montgaillard (Hautes-Pyrénées)
Montgaillard je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Hautes-Pyrénées, v regióne Midi-Pyrénées.
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
24 (seriál)
24 je súčasný americký televízny akčný seriál, ktorý vyrába spoločnosť Fox Network, a ktorý sa vysiela vo viacerých krajinách.
Je pomenovaný 24, lebo dej seriálu sa odohráva v reálnom čase a každá séria zobrazuje jeden deň v živote Jacka Bauera, jeho rodiny a spolupracovníkov v protiteroristickej jednotke v Los Angeles. Každá časť seriálu zobrazuje udalosti počas jednej hodiny tohto dňa (z toho 24 epizód v každej sérii). 24 často využíva rozdelenie obrazu do okien, aby zobrazil konanie jednotlivých postáv v rovnakom čase.