cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
CP/M
Štruktúra operačného systému
BIOS a BDOS boli rezidentné – trvalo zavedené do pamäte, zatiaľ čo CCP mohol byť prepísaný spúšťaným programom. Pokiaľ k tomu došlo, bol CCP po ukončení programu znovu načítaný z disku. Systém bol dodávaný aj s niekoľkými pomocnými programami, ktoré boli uložené ako súbory s príponou .COM na disku.
Basic Input/Output System
Modul BIOS obsahoval podprogramy pre obsluhu vstupných a výstupných zariadení, ako napríklad funkcie pre čítanie znaku z klávesnice, výpis znaku na obrazovku, čítanie sektora z diskety a zápis sektora na disketu. Táto časť bola závislá na technickom vybavení konkrétneho typu počítača.
Basic Disk Operating System
Modul BDOS implementoval systém súborov a abstrakcie pre vstupné a výstupné operácie s využitím funkcií poskytovaných modulom BIOS. BDOS, CCP a štandardné príkazy boli (v ideálnom prípade) nezávislé na technickom vybavení. Pre obmedzené adresovacie možnosti použitých procesorov však bolo nutné preinštalovať systém pri zmene veľkosti operačnej pamäte. Nainštalovaný systém (BIOS, BDOS a CCP) bol uložený vo vyhradených oblastiach na systémovom disku, odkiaľ ho po zapnutí počítača zavádzač systému (spravidla uložený v pamäti ROM) načítal z diskety v prvej mechanike.
V porovnaní s modernými operačnými systémami bol CP/M veľmi primitívny, najmä kvôli veľmi obmedzenému rozsahu operačnej pamäte. Vo verzii 1.0 nevedel detegovať, že používateľ vymenil disketu, takže mohlo ľahko dôjsť k prepísaniu dát na diskete. Vo verzii 1.1 a 1.2 spôsobil pokus o zápis na vymenenú disketu kritickú chybu a bolo nutné reštartovať systém, takže došlo k strate dát, ktoré chcel používateľ uložiť.
Najzložitejšia časť CP/M bola izolovaná v BDOS, a v menšej miere v CCP a jednotlivých príkazoch. Pri prenose systému na nový hardvér stačilo prepísať iba relatívne jednoduché hardvérovo závislé funkcie v BIOSe, čo významne skracovalo dobu potrebnú pre prenos systému na nový hardvér a prispelo k veľkému rozšíreniu systému.
Console Command Processor
Console Command Processor (CCP) slúži ako interpreter príkazov (shell) a poskytuje používateľské rozhranie systému – príkazový riadok. Zobrazuje písmeno aktuálnej diskovej jednotky a znak „väčší ako“ (napríklad <tt>A></tt>) ako výzvu systému, načítava príkazy zadávané používateľom na klávesnici, buď ich priamo vykonáva alebo na ich vykonanie spustí dočasne zavedený program a zobrazuje výsledky na termináli. Ako terminál sa používal buď elektrický písací stroj alebo obrazovkový displej.
Interné príkazy vykonávané priamo programom CCP:
Externé príkazy dostupné v CP/M ako samostatne zavádzané programy:
Súborový systém
CP/M nepodporoval podadresáre. Názvy súborov mohli mať maximálne 8 znakov nasledovaných bodkou a max. 3 znaky prípony. Prípona sa používala pre určenie typu súboru. Programy mali príponu <tt>.COM</tt> a textové súbory <tt>.TXT</tt>. Plný názov súboru mohol byť napríklad <tt>A:CCP.COM</tt> alebo <tt>A:README00.TXT</tt>. Tento formát bol bez zmeny prevzatý do operačného systému MS-DOS resp. PC-DOS. Vo verzii MS-DOS/PC-DOS 2.0 bol potom doplnený podporou adresárov.
Veľkosť súboru bola udržiavaná ako počet 128-bajtových záznamov (zodpovedajúcich veľkosti sektorov na osempalcových disketách). Neexistencia presnej dĺžky súborov v bajtoch sa obchádzala v textových súboroch použitím znaku konca súboru (ASCII SUB, hexadecimálne 1A, Control-Z). Pomocou + bolo možné docieliť aj skrátenie súboru.
Udržiavanie časov modifikácie súboru bolo podporované len v niektorých neskorších variantoch CP/M.
Chýbajúcu adresárovú štruktúru obchádzala CP/M verzia 2.2 pomocou až 16 používateľských oblastí na disku. Pre prepínanie medzi používateľmi slúžil príkaz <tt>USER x</tt>, kde x je číslo 0 až 15.
System Parameter Area
Oblasť prvých 256 bajtov pamäte od adresy 0000h sa nazývala System Parameter Area (SPA) a bola vyhradená na údajové štruktúry pre komunikáciu medzi operačným systémom a aplikačným programom, stavové údaje a vyrovnávaciu pamäť (buffer).
Transient Program Area
Oblasť pamäte od adresy 256 (hexadecimálne 0100h) a začiatkom modulu BDOS sa nazývala Transient Program Area (TPA) a používa sa pre zavádzanie aplikačných programov. Procesory Z80 a 8080 môžu adresovať 64 kilobajtov pamäte, nie na všetkých počítačoch však bola pamäť tejto veľkosti k dispozícii. Niektoré počítače tiež majú v adresovom priestore ďalšie pamäte ako BIOS ROM, alebo videopamäť. V dôsledku toho mali rôzne počítače rôzne veľkú oblasť TPA. Niektoré neskoršie počítače mali viac ako 64 KiB operačnej pamäte a používali techniku prepínanie stránok pamäte. CP/M 3.0 umožňoval, aby v stránkovanej časti pamäte boli aj niektoré časti BDOSu.
Požiadavky operačného systému
náhľad|Prenosný Epson PX-8 z roku 1984 s CP/M 2.2 a mikrokazetovou mechanikou ako permanentným úložiskom údajov. Mimo nej bol ako disková jednotka mapovaný RAM disk s konfigurovateľnou veľkosťou a ROM/RAM disky zásuvných modulov.
Operačný systém CP/M vyžadoval pamäť RAM už od adresy 0000h. Počítače, ktoré neboli navrhované pre spúšťanie operačného systému CP/M mali väčšinou v týchto miestach pamäť ROM a boli tak nutné úpravy. Pre textový výstup bolo požadovaných 80 znakov na riadok. Pri počítačoch, ktoré mali štandardne len 40 znakov na riadok, sa toto riešilo vlastnými ovládačmi umožňujúci zobrazovať písmo s polovičnou šírkou znakov. Špecifické riešenie bolo použité pri CP/M pre ZX Spectrum +3. Keďže počítače ZX Spectrum podporovali nanajvýš 51 znakov na riadok (monochromaticky; farebne len 32), riešilo sa zobrazovanie 80 znakov simulovaným 80-znakovým režimom s dvoma prekrývajúcimi sa 51-znakovými pohľadmi (+3 disponoval dvoma prepínateľnými videopamäťami). Keďže toto riešenie obmedzovalo čítanie súvislého textu, nebolo aktivované automaticky, ale pomocou príkazu. Klávesmi potom bolo možné prepínať medzi časťami obrazovky.
Jeden zo spôsobov, ako zabezpečiť pamäť RAM od adresy 0000h, je navrhnúť počítač tak, aby obsahoval v celom adresnom priestore pamäť RAM. Pretože ale taký počítač sám o sebe nie je možné spustiť, je nutná buď prepínateľná stránka pamäte od 0000h (implicitne po resete namapovaná ROM, neskôr softvérovo nahradená RAM stránkou) alebo po spustení počítača dočasne odpojiť procesor od zbernice a operačný systém CP/M nahrať do pamäte z vonkajšieho pamäťového média prostredníctvom pomocného procesora.
Hardvérové architektúry
náhľad|CP/M rozširujúca karta od Digital Research, obsahujúca procesor [[Zilog Z80|Z80, 64 KiB RAM a nevyhnutnú logiku. Umožňovala beh CP/M softvéru na počítačoch Apple II s nekompatibilným procesorom MOS Technology 6502.]] Existovalo niekoľko vzájomne nekompatibilných architektúr počítačov (ZX Spectrum, Sharp, Atari, Amstrad-Schneider), kedy každá architektúra mala inak ovládaný hardvér (klávesnica, joysticky, videopamäť), inú organizáciu pamäte (umiestnenie pamäte RAM a ROM v adresovom priestore procesora, pripájanie pamäte väčšieho rozsahu než je adresový priestor procesora a pod.) a nekompatibilné periférie. Nekompatibilita periférií nebola len medzi rôznymi architektúrami, ale aj v rámci jednej architektúry. Napr. pre počítače ZX Spectrum existovalo viacero rôznych disketových systémov (Beta Disk Interface, Disciple, +D, Opus Discovery, Wafadrive, systém použitý v počítačoch ZX Spectrum +3, Didaktik 40/80, Dataputer, Timex FDD3000, Kempston Disc Interface, Byte Drive 500 a ďalšie). Operačný systém CP/M potom umožňoval písať programy použiteľné na rôznych architektúrach a v spojení s rôznymi perifériami.
Samozrejme existovali aj iné procesory, napr. MOS Technology 6510 použitý v Commodore 64. Pre tieto procesory operačný systém CP/M neexistoval, preto Commodore 128 obsahoval dva procesory: MOS Technology 8502 (novšia verzia 6510, pre režimy C64 a C128) a Zilog Z80 (pre režim CP/M). Pre počítače Apple II, založené na procesore MOS Technology 6502, existovala špeciálna karta pre prevádzku operačného systému CP/M s procesorom Zilog Z80.
Pamäťové médiá
CP/M dokázal obslúžiť až 16 pripojených externých pamäťových jednotiek (disketové jednotky, pevné disky, RAM disky). Jednotky boli označené písmenami <tt>A:</tt> až <tt>P:</tt>. Médiá mali len koreňový adresár. Aby bola možná určitá štruktúrovanosť ukladaných údajov, bolo možné súbory ukladať pod číslami používateľov 015 (akoby na jednom médiu existovalo 16 koreňových adresárov a v každom boli uložené iné súbory). Bolo možné používať médiá až do veľkosti 32 MiB, pričom veľkosť súboru mohla byť až 16 MiB (verzia CP/M pre ZX Spectrum +3 mohla používať médiá až do veľkosti 16 MiB, pričom veľkosť súboru mohla byť až 8 MiB), čo v tom čase znamenalo ešte dostatočnú rezervu, keďže kapacita diskiet bola obvykle 360 alebo 720 KiB (dvojitá hustota, Double Density, DD), resp. 1,2 alebo 1,4 MiB pri použití záznamu s vysokou hustotou (High Density, HD). Existovala aj verzia CP/M pracujúca so ZX Microdrive.
Aplikácie
náhľad|WordStar 4 pre CP/M na 5¼" disketách Medzi známe aplikačné programy, vyvinuté pre CP/M, patria napr.:
Saurophaganax
Saurophaganax (lat. Kráľ požieračov jašterov) je vyhynutý rod veľmi veľkého mäsožravého Teropóda z čeľade Allosauridae, popísaného v roku 1995. Jeho pozostatky sa našli na území dnešných Spojených štátov Amerických v súvrství Morrison. Jediným druhom je Saurophaganax Maximus.
Popis
Na to, aký bol veľký, bol pomerne štíhly a ľahký. Pravdepodobne lovil veľké Sauropódy ako Camarasaurus či Brachiosaurus, Stegosaury, primitívne Ankylosaury alebo Ornithopódy, no príležitostne mohol loviť aj iné mäsožravce, ako napríklad Ceratosaura alebo Marshosaura. Na hlave mal hrebienky podobne ako Allosaurus, pravdepodobne slúžili na tienenie pred slnkom alebo na boj s jedincami rovnakého druhu. Tieto výrastky mohli byť pokryté keratínom.
Rozmery
Tento dravec mal na dĺžku podľa odhadov 10 až 13 metrov, čo z neho robí jedného z najväčších aktívne loviacich teropódov. Vysoký bol pravdepodobne ako dvojposchodový autobus a vážil približne 4500 kilogramov. Lebka pravdepodobne mohla merať až 1,5 metra.
Habitat
V čase, keď Saurophaganax žil, sa na severozápade USA nachádzalo veľké vnútrozemské more Sundance, ktoré kvôli zdvihu skalnatých vrchov ustupovalo. Podnebie bolo horúce, s obdobiami sucha a vlhka, pravdepodobne tam boli pláne podobné savanám. Zo stromov tam rástli hlavne ihličnany (vtedy boli dominujúcimi stromami po celom svete), ginká, stromové paprade a cykasy. Z rastlín sa vyskytovala hlavne pobrežná vegetácia, prasličky a paprade. Žilo tam množstvo obojživelníkov, plazov, cicavcov, plazov, aj dinosaurov. Vyskytovalo sa tom viac než 20 druhov Sauropódov, niekoľko druhov Stegosaurov a Ankylosaurov, a okolo 15 druhov Ornithopódov. Tiež tam bolo asi 20 druhov teropódov, niektoré mohli pre Saurophaganaxa veľká konkurencia.
Objav
V roku 1931 našiel na západe Oklahomy paleontológ John Willis Stovall pozostatky veľkého teropóda a o desať rokov neskôr ho v novinách pomenoval Saurophagus Maximus. Neskôr zistili, že meno Saurophagus už má skupina vtákov, takže ho v roku 1995 Daniel Chure pomenoval Saurophaganax. Chure si tiež všimol rozdiel v krčnom stavci exemplára, ktorý mal byť holotyp, preto vybral ako holotyp iného jedinca.
Klasifikácia
Tento zaujímavý dinosaurus patril do čeľade Allosauridae, ktorá je v infrarade Carnosauria. Karnosaury sa vyznačovali zdobením hlavy a vyspelejšie formy aj krátke ruky. Bol blízky príbuzný s Allosaurom, niektorí ľudia tvrdí, že je jeho ďalším druhom.
Infrarad Carnosauria nadčeľaď Allosauroidea
čeľaď Allosauridae
rod Saurophaganax
Zdroje
https://www.montanajurassic.com/wp-content/uploads/2016/02/Morrison-Basin_Update-1-253x300.jpg
Česká verzia článku Saurophaganax
Anglická verzia článku Saurophaganax
článok Carnosauria na Českej Wikipédii
článok Carnosauria na Anglickej Wikipédii
článok Allosaurus na Slovenskej Wikipédii
Theodor Svedberg
Theodor Svedberg (* 30. august 1884 – † 25. február 1971) bol švédsky chemik. V roku 1926 získal Nobelovu cenu za chémiu za svoju prácu na disperzných systémoch.
Zoznam astronomických článkov/Ž
Tento index bol automaticky vygenerovaný podľa tejto kategorizácie. Obsahuje 10 článkov. Aby sa nové články zobrazili v tomto indexe, musia byť zaradené aspoň do jednej z vymenovaných kategórii. Nové a upravené kategórie sa zohľadnia pri nasledujúcom generovaní.
že
Žeriav (súhvezdie) – Žezlo a Ruka Spravodlivosti
ži
Žirafa (súhvezdie) – Život na Marse
žl
Žltobiely obor – Žltobiely trpaslík – Žltý hyperobor – Žltý nadobor – Žltý trpaslík
žu
Žubrienka (galaxia)
Heinrich Otto Wieland
Heinrich Otto Wieland (* 4. jún 1877, Pforzheim, Nemecko – † 5. august 1957, Mníchov) bol nemecký chemik. V roku 1927 získal Nobelovu cenu za chémiu za svoj objav žlčových kyselín a príbuzných látok.
V roku 1901 získal doktorát na Ludwig-Maxmilians-Universität München. Medzi rokmi 1913 a 1921 bol profesorom na Technische Universität München a potom prešiel na Albert-Ludwigs-Universität Freiburg. Tam začal skúmať žlčové kyseliny. V roku 1925 sa stal profesorom chémie na Ludwig-Maxmilians-Universität München.
V roku 1941 izoloval alfa-amanitín, čo je jeden z toxínov v muchotrávke zelenej.
Od roku 1964 sa každý rok udeľuje Heinrich Wieland Prize za výskum lipidov.
Dancehall
Dancehall je hudobný žáner, ktorý vznikol na Jamajke okolo roku 1979 ako hudba pre zábavu v miestnych diskotékach.
thumb|Beenie Man
Začalo to menami ako Yellowman a Barrington Levy. Charakteristický je spev (rap) dídžeja do tanečných rytmov, ktoré sú omnoho rýchlejsie než v Reggae. Slová sú často tvrdé, plné vulgarizmov, dokonca nabádanie na upieranie ľudských práv (najmä v súvislosti s homosexualitou). Prví fanúšikovia, ktorým bola táto hudba určená, vyšli z ghetta, je tu istá podobnosť s americkým gangster rapom. Neskôr sa však stal obľubeným v USA, keď sa marketingový úspech podaril Shabba Ranksovi.
Pudlovanie
thumb|Schematický nákres pudlovacej pece. Pudlovanie je predindustriálny spôsob výroby železa a ocele. Je to miešanie rozžeravenej masy surového železa na rošte pudlovacej pece. Prvá pokusná pudlovacia pec v celých Uhorsku bola postavená v Chvatimechu pri Hronci.
M16 (puška)
M16 (oficiálne Kaliber 5,56 mm) je americká útočná puška, štandardná zbraň pechoty Armády Spojených štátov od roku 1967. Predstavuje vojenský variant pušky AR-15 prispôsobený pre poloautomatický, automatický režim a režim trojranných dávok.
Dejiny
Zbraň AR-15 vyvinula spoločnosť ArmaLite, divízia spoločnosti Fairchild Engine a Airplane Corp. Neskôr spoločnosť Colt kúpila práva AR-15 od spoločnosti ArmaLite a v súčasnosti používa tento názov pre poloautomatické verzie pušky. M16 používa náboje 5,56 × 45 mm NATO. Puška M16 vstúpila do služby United States Army a bola dodaná pre operácie bojov v džungli v Južnom Vietname v roku 1963, čím sa stala štandardnou služobnou puškou od Vietnamskej vojny v roku 1969 a nahradila tak pušku M14. Od Vietnamskej vojny "rodina" pušiek M16 bola základnou služobnou puškou amerických ozbrojených síl.
Puška M16 bola tiež prijatá mnohými ďalšími armádami po celom svete. Celková svetová produkcia pušiek M16 je približne 8 miliónov, čím sa stala najvyrábanejšou strelnou zbraňou tohto kalibru. Od roku 2010 je M16 postupne vyradzovaná z United States Army, pričom je nahradzovaná puškou M4, ktorá sama je skráteným derivátom verzie M16A2.
Varianty
Rozdiely medzi označením AR-15, XM-16 (XM16E1) a M16A1 sú nasledujúce. AR-15 je konštrukčný názov, dodnes však používaný na označenie civilnej verzie tejto zbrane (pri civilnej verzii nie je automatický režim, zbraň je iba poloautomatická). XM16E1 je označenie pre experimentálny model M16 a E1 znamená prvá experimentálna úprava. Po schválení modifikácií sa písmeno X vypúšťa a E je nahradené písmenom A. Teda názov XM16E1 sa po schválení zmení na M16A1.
Konštrukcia
Zbraň používá systém uzamknutia rotačným závorníkom ovládaným tlakom prachových plynov odoberaných z hlavne do plynovej trubice. Zbraň sa skladá z puzdra záveru (horná časť – upper reciever), v ktorom je naskrutkovaná hlaveň a rámu zbrane obsahujúci spúšťový mechanizmus, rukoväť a šachtu zásobníka. Tu je tiež namontovaná pažba. Vratná pružina je umiestnená v hlavisku pažby, čo je možné považovať za rozporuplný konstrukčný detail, pretože to bráni aplikácii sklopnej ramennej opierky a takisto sa vibrácie stláčania vratnej pružiny prenášajú do tváre strelca.
Produkcia a užívatelia
M16 je najviac vyrábanou puškou kalibru 5,56 × 45 mm mm na svete. V súčasnosti, používa M16 15 krajín v NATO a viac ako 80 krajín po celom svete. Spolu, množstvo spoločností v USA, Kanade a Číne vyrobili viac ako 8 000 000 pušiek M16 všetkých variantov. Približne 90% z nich sú stále v prevádzke. M16 nahradila pušky M14 a karabíny M1 ako štandardné prechotné pušky v amerických ozbrojených silách. M14 pokračovala v službe do konca, prevažne v ostreľovačských, ostrostreleckých a ceremoniálnych úlohách.
Tomas Holmström
Tomas Holmström (* 23. január 1973, Pitea, Švédsko) je bývalý švédsky hokejista.
Klubový hokej
Hral na poste utočníka, ľavého krídla. Je 183 cm vysoký a váži 94 kg (údaj z roku 2006). V najvyššej súťaži začal hrať v sezóne 1994/95 za Lulea HF v švédskej Elitserien. Ešte predtým ho v roku 1994 ho v úvodnom drafte NHL vybralo mužstvo Detroit Red Wings v 10. kole ako 257. v celkovom poradí. Po dvoch sezónach strávených v Lulea začal hrať od sezóny 1996/97 za Detroit a zostal tomuto klubu verný až do konca svojej kariéry v roku 2012. Vyhral s ním trikrát Stanley Cup v rokoch 1997, 1998 a 2002. Počas lockoutu v NHL v sezóne 2004/05 hral opäť za Lulea HF.
Hral s číslom 96.
Reprezentácia
S reprezentačným výberom Švédska získal zlatú medailu na Zimných olympijských hrách 2006 v Turíne. Hral s reprezentačným dresom číslo 96.
Zimné olympijské hry 2006
Po rozpačitom úvode, keď v základnej skupine skončilo Švédsko až na treťom mieste po prehrách s Ruskom 0:5 a Slovenskom 0:3, už nezaváhalo. V štvrťfinále zdolalo Švajčiarsko 6:2, v semifinále Česko 7:3 a vo finále severského rivala Fínsko tesne 3:2.
PTP
PTP môže byť skratka pre:
Elektrická rezonancia
Elektrická rezonancia v elektrickom oscilačnom obvode vzniká, pokiaľ je frekvencia budiacich kmitov zhodná s vlastnou frekvenciou oscilátora. Amplitúda nútených kmitov dosahuje najväčšiu výchylku v okamihu, keď frekvencia nútených kmitov dosiahne vlastnú frekvenciu oscilátora – táto frekvencia sa nazýva rezonančná frekvencia. Pri rezonančnej frekvencii nastane rezonancia oscilátora pričom amplitúda nútených kmitov je väčšia, ako by zodpovedalo amplitúde sily, príp. napätia, ktoré kmitanie spôsobilo. Rezonanciu môžeme považovať za vzájomné pôsobenie dvoch oscilátorov. Jeden je zdrojom núteného kmitania (oscilátor) a druhý sa pôsobením zdroja nútene rozkmitá (rezonátor).
Cievka
Keď je zapojená v AC (striedavom) obvode, prejavuje sa hlavne indukčnosť cievky. Indukčnosť je závislá na počte závitov cievky (n), na druhu jadra cievky atď. Čím viac závitov pri jednej a tej istej frekvencii cievka má tým je väčšia indukčnosť cievky (L). Zároveň však rastie aj ohmický odpor pre prechod nosičov náboja. Odpor cievky v AC obvode bude:
Cievka má fázový posun + 90°.
Kondenzátor
Kondenzátor sa v jednosmernom obvode prejavuje ako akumulátor po odpojení zo zdroja. Kondenzátor sa nabije a má opačnú polaritu ako zdroj. Premieňa sa tu elektrická energia na elektrostatickú energiu. Keď je kondenzátor zapojený v striedavom obvode, jeho odpor klesá s narastajúcou frekvenciou. Odpor kondenzátora v AC obvode bude:
Kondenzátor má fázový posun -90°.
Pri malej kapacite kondenzátora a vysokej frekvencii predstavuje kondenzátor veľmi nízky odpor, preto vysoké frekvencie prejdú kondenzátorom, ktorý má jeden vývod spojený so zemou. To sa využíva napr. v NF zosilňovačoch. K odporu, ktorý je v emitore tranzistora, sa pripojí paralelne kondenzátor s malou kapacitou na odstránenie vysokých frekvencií. Malá kapacita predstavuje rádovo pF (10-12 F - piko farad).
Odpor
Odpor sa v AC obvode správa tak, že fázový posun je 0°. Výsledná impedancia obvodu so zapojeným odporom, cievkou a kondenzátorom sa vypočíta ako. Dostaneme reálnu a imaginárnu zložku impedancie.
Rezonančný obvod
Môže byť sériový alebo paralelný.
Využitie
Elektrická rezonancia sa využíva napr. v anténach mobilných telefónov, televíznych prijímačoch a iných komunikačných zariadeniach.
České filmové nebe
České filmové nebe (skr. ČFN) bola česká obdoba databázy IMDb, ktorú založili Ing. Radek Vetešník a Ing. Petr Herudek. Zameriavala sa predovšetkým na české filmy. Výhodou oproti podobnému projektu ČSFD bol väčší záber pri profesiách a zoznam úloh.
Darina Laščiaková
Darina Laščiaková, rodená Darina Gažová (* 23. november 1931, Tvrdošín) je rozhlasová redaktorka, etnografka, interpretka ľudových piesní.
Angína
Angína (tonsillitis acuta - tonsilitída, zápal mandlí) je zápal lymfoepitelového tkaniva hltana. Postihuje najčastejšie podnebné mandle, často aj nosohltanovú a jazykovú mandlu alebo celý hltan (tonsillopharyngitis - tonsilofaryngitída). Názov angina je odvodený od latinského slova angere - škrtiť. Príčinou zápalu je baktériová, vírusová alebo mykotická infekcia.
Výskyt, príčiny
Tonsilitídy a tonsilofaryngitídy sa najčastejšie vyskytujú u detí, zriedkavo však vo veku do dvoch rokov. U menších detí bývajú častejšie vírusové, u starších streptokokové. Okrem mnohých druhov baktérii - najčastejšie betahemolytických streptokokov skupiny A, tiež hemofilov, zlatých stafylokokov a bacteroides fragilis bývajú tonsillitídy vyvolané vírusovou infekciou, a to vo väčšine prípadov. Pôvodcami bývajú herpesvírusy, adenovírusy, Epstein-Barrovej vírus (aj bez systémovej infekčnej mononukleózy, častý u detí), cytomegalovírus. U pacientov s poruchou imunity sa vyskytujú kvasinkové infekcie.
Rozdelenie angín
alt=Katarálna streptokoková angína|náhľad|Katarálna streptokoková angína Podľa priebehu sa angíny rozdeľujú na akútne (tonsillitis acuta), rekurentné (opakované) a chronické. Mikrobiálne osídlenie mandlí sa pri rekurentnej a chronickej tonsillitíde do určitej miery odlišuje od akútnej v tom, že pri nich býva izolovaných viac druhov baktérii, a to najmä pri chronickej tonsillitíde. Na vzniku rekurentných a chronických tonsilitíd sa obyčajne podieľajú poruchy imunity.
Podľa patogenézy (príčinných súvislostí) sa rozdeľujú na samostatné a združené s inými ochoreniami.
Samostatné angíny
Samostatné (hnisané) angíny sú najčastejšou formou ochorenia. Sú spôsobené infekciou rôznymi mikroorganizmami, najčastejšie vírusmi a betahemolytickými streptokokmi skupiny A. Podľa charakteru zápalu sa rozoznávajú:
Príznaky
Pacienti mávajú bolesti hrdla, zvýraznené pri prehĺtaní, niekedy vyžarujúce do uší. Býva horúčka, vysoká zvlášť u detí a pri lakunárnych angínach, pri začiatku ochorenia spojená aj so schvátenosťou a triaškou. alt=Pseudomembranózna angína|náhľad|Pseudomembranózna angína Vyskytuje sa bolestivé zdurenie krčných lymfatických uzlín, zápach z úst. Pri angíne hltanovej mandle je hnisavá nádcha. Niekedy, zvlášť u detí, bývajú aj bolesti brucha a vracanie. Diagnóza sa stanovuje klinicky, na základe fyzického vyšetrenia pacienta, ktorého podstatnou časťou je vyšetrenie ústnej dutiny, nosohltanu, prípadne celých horných dýchacích ciest, ako aj celej oblasti krku. Pomocné vyšetrenia sa väčšinou používajú až pri podozrení na symptomatické angíny a komplikácie: mikrobiologické vyšetrenie výteru z mandlí na určenie vyvolávajúcich baktérii, serologické vyšetrenia, cielené na obvyklé vírusové ochorenia, vyšetrenie markerov zápalovej reakcie, imunologických parametrov, prípadne zobrazovacie vyšetrenia  (ultrasonografické, počítačová tomografia - CT) pri podozrení na šírenie zápalu do okolitých štruktúr krku.
Liečba
Najčastejším bakteriálnym pôvodcom nekomplikovaných angín býva betahemolytický streptokok (Streptococcus pyogenes haemolyticus), ktorý je dobre citlivý na fenoxymetylpenicilín. Alternatívou sú makrolidové antibiotiká a cefalosporíny, prípadne iná antiinfekčná liečba podľa vyvolávajúceho mikroorganizmu. Pri angínach, spôsobených vírusmi, sa antibiotiká podávajú pri komplikujúcej bakteriálnej infekcii, ktorú je však ťažké rozpoznať bez mikrobiologického vyšetrenia. Pacientovi prináša úľavu najmä symptomatická liečba analgetikami - antipyretikami (paracetamol, ibuprofén, kyselina acetylsalicylová). Na trhu je viacero prípravkov vo forme pastiliek a ústnych sprejov s udávaným dezinfekčným, protibolestivým  a protizápalovým účinkom. Podobne, ako výplachy hrdla, tieto prípravky môžu priniesť dočasnú úľavu od bolesti, nie sú však dostačujúce pre liečbu závažných angín. Pre pacientov, ktorí majú ťažkosti pri prehĺtaní je potrebné zabezpečiť dostatočný príjem tekutín a stravu vhodnej konzistencie.
Tonsilektómia (odstránenie mandlí) sa zvažuje len pri opakovaných angínach alebo pri chronickej tonsillitíde. Prínosom je zníženie výskytu ďalších zápalov hrdla, ale následkom môže byť zvýšený výskyt zápalov dolných dýchacích ciest, takže táto liečba má byť individuálne zvážená aj s ohľadom na závažnosť a častosť prekonaných angín. Zvlášť uvážlivý prístup k indikácii tonsilektómie je potrebný u alergikov a pacientov s poruchou imunity, pretože mandle sú súčasťou imunitného systému organizmu a predstavujú ochrannú bariéru vstupu do respiračného a tráviaceho traktu. Na druhej strane, odstránenie mandle s nevyliečiteľným chronickým infekčným ložiskom je pre organizmus podmienkou uzdravenia.
Združené angíny
Vyskytujú sa pri inom infekčnom ochorení (symptomatické) alebo v dôsledku oslabenia imunity (druhotné). alt=Peritonsilárny absces vpravo|náhľad|Peritonsilárny absces vpravo Symptomatické angíny sa vyskytujú pri šarlachu, osýpkach, infekciach vírusmi zo skupiny Coxackie u detí; častejšia je angína pri infekčnej mononukleóze, spôsobenej vírusom Ebstein-Barrovej, čo je časté ochorenie najmä detí a mladých ľudí, vyznačujúce sa vysokou teplotou a opuchom krčných lymfatických uzlín.
Druhotné angíny vznikajú v dôsledku poruchy imunity pri agranulocytóze alebo akútnych leukémiach. Jedná sa o ulcerózne až nekrotické tonsillitídy, spojené s celkovo zlým stavom pacienta až sepsou.
Pri združených angínach je prvoradá liečba základného ochorenia.
Komplikácie
Komplikácie angín sa delia na miestne a celkové, postihujúce iné orgány.
==== Miestne komplikácie  ==== Výrazný opuch mandlí môže viesť u detí až k upchávaniu horných dýchacích ciest, čo môže nakoniec vyžadovať intenzívnu protizápalovú liečbu s použitím glukokortikoidov. alt=Peritonsilárny absces, zobrazený počítačovou tomografiou|náhľad|Peritonsilárny absces, zobrazený počítačovou tomografiou Absces mandle vzniká ako hnisavé ložisko, ktoré sa šíri z upchatej krypty. Vzniká najmä pri chronickej tonsillitíde. Vyžaduje chirurgické ošetrenie, antibiotickú liečbu a spravidla tonzilektómiu.
Flegmóna krku a/alebo peritonsilárny absces je následkom preniknutia infekcie z mandli alebo abscedovanej lymfatickej uzliny do susediaceho tkaniva s vytvorením hnisavého ložiska. Prejavuje sa výrazným opuchom, zväčšenými lymfatickými uzlinami a vynútenou sklonenou polohou hlavy na postihnutú stranu. Diagnózu je možné potvrdiť ultrasonografickým a CT vyšetrením. Nevyhnutná je bezodkladná antibiotická a chirurgická liečba - incízia (chirurgické otvorenie dutiny s hnisom), prípadne tonzilektómia. Voľba postupu záleží od stavu a okolností, v každom prípade je nutné zabrániť ďalšiemu šíreniu infekcie, ktorá môže postúpiť nahor, v krajnom prípade až dovnútra lebky alebo smerom nadol až do medzihrudia, zvlášť pri flegmóne spodiny ústnej dutiny (angina Ludowici). Tiež môže vyústiť do sepsy.
Zriedkavo, spravidla pri infekcii Fusobacterium necrophorum vzniká zápal vnútornej jugulárnej žily (Lemierrov syndróm) s možnosťou vyústenia do sepsy.
Celkové komplikácie
Tonsilogénna sepsa (angina septica), dnes už zriedkavá komplikácia, je spojená s prenikaním baktérii do krvného riečišťa.
Reumatická horúčka, autoimunitný zápal spojený s poškodením srdcových chlopní, kĺbov, príp. ďalších orgánov, akútna postreptokoková glomerulonefritída a septická artritída sú komplikácie nedostatočne alebo nesprávne liečenej, spravidla streptokokovej angíny, ktoré sa stali po zavedení antibiotickej liečby zriedkavými.
V rámci prevencie komplikácii by malo byť po závažnej akútnej tonsillitíde vykonané aj vyšetrenie krvného obrazu. zápalových markerov a moča, prípadne mikrobiologické vyšetrena a v prípade trvajúcich zdravotných ťažkostí aj odborné vyšetrenia, napr. interné alebo imunologické.
Prognóza
V súčasnosti sú samostatné angíny väčšinou nezávažné, dobre liečiteľné ochorenia. Pokroky v liečbe od polovice 20. storočia, hlavne zavedenie antibiotickej liečby, viedli k výraznému zníženiu počtu komplikácii, z ktorých niektoré boli smrteľné alebo zanechávali trvalé následky (peritonsilárny absces, sepsa, reumatická horúčka). Prognóza pacientov so združenými angínami závisí od základného ochorenia, vo všeobecnosti je však tiež oveľa priaznivejšia, ako v minulosti.
Zoznam protipápežov
Tento článok obsahuje chronologický zoznam protipápežov.
Steradián
náhľad|1 steradián Steradián (sr) je v sústave SI jednotka priestorového uhla. Názov je odvodený z gréckeho stereos – pevný, priamy.
Steradián je definovaný ako „priestorový uhol, ktorý s vrcholom v strede gule vytína na povrchu tejto gule plochu s obsahom rovnajúcim sa druhej mocnine polomeru gule.“ Keďže plocha tejto gule je 4πr2, definícia implikuje, že guľa meria 4π steradiánov.
Steradián je bezrozmerný, lebo 1 sr = m2·m−2 = 1. Je ale užitočné rozlišovať medzi bezrozmernými hodnotami rôzneho druhu, takže sa v praxi symbol používa symbol „sr“, kdekoľvek to je vhodné, namiesto odvodenej jednotky „1“ alebo žiadnej jednotky. Napríklad, intenzita žiarenia sa dá merať vo wattoch na steradián (W·sr−1).
Hippokratova prísaha
Hippokratova prísaha, nazvaná podľa gréckeho lekára Hippokrata z Kósu, je súbor etických pravidiel konania lekára. Považuje sa za prvú podstatnú formuláciu lekárskej etiky. Tradične sa pripisuje Hippokratovi alebo niektorému z jeho žiakov, ale jej postoje mohli mať korene aj v učení pytagorejcov.
Dnešná upravená verzia prísahy:
„Prisahám pri Apolónovi, bohovi lekárstva, pri Asklépiovi, Hygiei a Panakei aj pri všetkých bohoch a bohyniach a dovolávam sa ich svedectva, že túto prísahu a tieto záväzky budem podľa svojich síl a svedomia poriadne dodržiavať:
''Svojho učiteľa v tomto umení si budem rovnako ctiť ako vlastných rodičov a vďačne mu ponúknem všetko potrebné, ak si to vyžiada nutnosť. Jeho potomkov budem pokladať za vlastných bratov a keď sa budú chcieť vyučiť tomuto umeniu, vzdelám ich bez nárokov na odmenu aj akékoľvek záväzky. Svojim synom aj deťom svojho učiteľa aj žiakom, ktorí sa slávnostne zaviazali lekárskou prísahou, umožním, aby sa zúčastňovali na výučbe aj na prednáškach aj na celej vede. Nikomu však inému. Spôsob svojho života zasvätím podľa vlastných síl a svedomia úžitku chorých a budem ich ochraňovať pred každou krivdou a bezprávím. Ani prosbami sa nedám prinútiť na podanie smrtiaceho lieku, ani sám nikdy na to nedám podnet. Nijakej žene nepodám prostriedok na vyhnanie plodu. Svoj život a svoje umenie vždy budem chrániť v čistote a udržím ich bez akejkoľvek viny. Sám neuskutočním rez u nijakého chorého, ktorého trápia kamene, ale odovzdám ho do rúk mužom skúseným v tomto odbore. Nech vkročím do akéhokoľvek domu, vojdem tam len s úsilím pomôcť chorým a budem sa vyhýbať každému podozreniu z bezprávia alebo hocijakého ublíženia. Zrieknem sa túžby po zmyslových pôžitkoch či so ženami či s mužmi, či so slobodnými či otrokmi. Keď pri svojej lekárskej praxi zbadám alebo vypočujem niečo, čo by malo zostať tajomstvom, o súkromnom živote ľudí všetko zamlčím a ako tajomstvo uchovám.''
''Ak budem túto prísahu dodržiavať a poriadne spĺňať, nech sa mi dožičí žiť navždy šťastne, nech sa dožijem úcty všetkých ľudí a nech sa radujem z plodov svojho umenia. Ak ju však poruším či poškvrním, nech sa mi stane pravý opak.“''
Hippokratova prísaha na Slovensku
Mnohí ľudia veria, že na tento text prisahajú mladí lekári. Nie je to však pravda. Hippokratova prísaha sa na Slovensku neskladá. Na slovenských lekárskych fakultách sa skladá v rámci promócie promočný sľub, ktorého znenie si upravuje každá fakulta samostatne.
Ukážka promočného sľubu Univerzity Komenského v Bratislave: 4. Promótor osloví absolventov a prečíta sľub:
''Vážení absolventi ....... fakulty Univerzity Komenského v Bratislave – kandidáti na titul magister/doktor medicíny/doktor všeobecného lekárstva! Položením ruky na žezlo rektora ako symbol našej akademickej obce, symbol jej práv i povinností, pred týmto slávnostným zhromaždením sľúbte na svoju česť a svedomie, že: - hodnosť magistra (doktora), ktorú vám dnes udeľujeme, zachováte bezúhonnú a nedotknutú;''
- vzdelanie, ktoré ste získali na Univerzite Komenského v Bratislave, budete naďalej prehlbovať a uplatňovať v praktickom živote,
- vedecké poznatky budete uchovávať a rozširovať nielen na vlastný prospech či získanie osobnej slávy, ale aj na prospech celého ľudstva,
- v duchu poslania Univerzity Komenského v Bratislave budete po celý život šíriť myšlienky humanizmu a demokracie, budete si ctiť slobodu, pravdu a spravodlivosť, riadiť sa svedomím a pocitom zodpovednosti za svoje skutky.
''Sľúbte, že Univerzitu Komenského v Bratislave a jej ......... fakultu uchováte vo vďačnej pamäti a vždy budete podľa svojich síl podporovať jej činnosť a záujmy.''
5. Absolventi pristupujú po jednom k pedelovi, ľahko sa dotknú žezla rektora, pričom vyslovia slová spondeo ac polliceor (sľubujem a potvrdzujem) a podajú ruku promótorovi, ktorý stojí vedľa pedela so žezlom. Obdobná situácia je aj v susednom Česku - priebeh promócie na Karlovej univerzite.
Mechatronika
náhľad|Typický mechatronický [[Diagram (znázornenie)|diagram, mechatronika je spája viacero technických disciplín.|alt=]] Mechatronika je multidisciplinárny odbor, ktorý spája mechaniku („mecha-“ zo slova mechanika), elektroniku („-tronika“ zo slova elektronika), informatiku a automatizáciu. Zmyslom tohto multidisciplinárneho vedného odboru je vývoj mechatronických systémov, ktoré v sebe spájajú všetky štyri mechatronické subkomponenty (mechanické a elektronické komponenty, automatické riadenie a softvér) - ako napr. tlmič v automobile, rýchlovlak, vesmírna sonda a aj spotrebná elektronika (fotoaparát, práčka a ďalšie smart zariadenia v domácnosti).
Mnohé zariadenia v priemysle a službách a tiež výrobky bežnej spotreby sú založené na spojení MECHAnických a elekTRONICKÝCH prvkov. Avšak stroje, prístroje, zariadenia a výrobky sa stávajú mechatronickými až vtedy, keď vykazujú i určitý stupeň „inteligencie“, ktorá je výsledkom rozvoja elektroniky, informačno-komunikačných a riadiacich technológií (automatizácie).
Vznik termínu mechatronika
Termín „mechatronika“ vznikol v Japonsku na konci 70-tych rokov, kde už od roku 1969 vyvstala potreba zavedenia vhodného termínu, ktorý by reflektoval narastajúcu interakciu medzi disciplínami strojného a elektrotechnického inžinierstva v mnohých výrobkoch. Následne bol tento termín použitý aj na výrobky vyznačujúce sa zjednodušenou mechanikou so sofistikovanými elektronickými funkciami. Tento termín je v súčasnosti široko medzinárodne akceptovaný ako prístup k inžinierstvu a inžinierskemu návrhu, ktorý integruje strojné, elektrotechnické a informačné inžinierstvo v širokom spektre výrobkov a procesov.
Projektovanie mechatronických systémov
Japonci si ako prví uvedomili, že pri projektovaní mechatronického výrobku sa nedá optimálny výsledok dosiahnuť tak, že tím strojných a elektrotechnických inžinierov vyprodukuje svoje časti výrobkov viac či menej nezávisle jeden na druhom a až potom sa ich snažia spojiť. Uvedomili si, že najlepšie výsledky sa dajú dosiahnuť len postupom „zhora dole“ vychádzajúc zo špecifikácie výrobku a zaoberajúc sa jeho stále podrobnejšími detailmi. Mechatronický prístup návrhu výrobkov a procesov sa už od veľmi včasného stupňa návrhu usiluje využívať schopnosti, inteligenciu a pružnosť, ktoré sú poskytované implementáciou elektroniky, softvéru, informačných a riadiacich technológií. V mechatronike sú tak dnes bežne využívané moderné technológie ako cloud, umelá inteligencia, Internet vecí, virtuálna a rozšírená realita a podobne.
Ako hovorí definícia - mechatronika spája informatiku, automatizáciu, mechaniku a elektronické systémy do jedného integrovaného celku. Tieto 4 oblasti je pre vytvorenie mechatronického zariadenia nutné medzi sebou efektívne prepojiť a jednotlivé komponenty vzájomne previazať. Prepojenie a previazanie týchto komponentov sa deje pomocou inteligentných technológií. Inteligentné technológie tak vytvárajú spojivo medzi jednotlivými štyrmi oblasťami mechatroniky. Inteligentné technológie nie sú piatou samostatnou oblasťou mechatroniky, tvoria však "dušu" mechatronického výrobku, bez ktorej by jednotlivé jeho časti spolu nefungovali.
Variant tohto odboru
Jedným z variantov tohto odboru je biomechatronika, ktorá vzájomne spája stroj a človeka, zvyčajne vo forme odnímateľných častí, ktoré nahrádzajú alebo dopĺňajú telo, ako napr. brnenie, kardiostimulátor ap. Je to skutočná verzia kybernetického oblečenia, ktoré vytvára z ľudí kyborgov.
Klement VIII. (protipápež)
náhľad|Hrob protipápeža Klement VIII. v katedrále v [[Palma de Mallorca]] Klement VIII., vl. menom Gil Sanchez Muñoz y Carbón (* 1369 alebo 1370, Teruel, Aragónsko – † 28. december 1446) bol španielsky duchovný a protipápež Martina V. (v období od 10. júna 1423 do 26. júla 1429).
Jeho zvolenie za protipápeža možno považovať za jeden z dozvukov veľkej západnej schizmy (trvala v rokoch 1378 – 1417).
Pochádzal z aragónskeho mesta Teruel a prvý raz sa významnejšie prejavil ako blízky spolupracovník kardinála Pedra de Luna (neskoršieho protipápeža Benedikta XIII.). Tesne pred Benediktovou smrťou zastával funkcie opáta vo Valencii a kňaza v rodnom meste.
Po Benediktovom skone ho vyhlásili za jeho nástupcu napriek tomu, že od novembra 1417 mala rímska cirkev riadne zvoleného pápeža Martina V. I keď mu bolo jasné, že nemá legitímnu moc, vykonával činnosti súvisiace s pápežským úradom (o. i. navrhol ďalšieho protipápeža Benedikta XIV.). Za svoje sídlo si zvolil mesto Peñíscola na pobreží Stredozemného mora.
Na nátlak aragónskeho kráľa Alfonsa V. a jeho vyslanca, kardinála Alfonsa de Borja (neskoršieho pápeža Kalixta III.) abdikoval a na dôstojnej ceremónii 26. júla 1429 sa ochotne podrobil právoplatnému pápežovi. 14. augusta 1429 zložil Martinovi V. prísahu vernosti, ktorý ho vzápätí vymenoval za biskupa na baleárskom ostrove Malorke. Úrad zastával až do svojej smrti a v hlavnom meste ostrova Palma de Mallorca bol v miestnej katedrále pochovaný.
Kostol svätého Petra (Antakya)
Kostol svätého Petra (ďalšie názvy pozri nižšie) je skalný kostol pravdepodobne zo 4. alebo 5. storočia neďaleko tureckého mesta Antakya (hist. Antiochia). Predpokladá sa, že patrí medzi najstaršie kresťanské chrámy na svete. Ide zároveň o jedinú zachovanú kresťanskú stavbu Antiochie. Podľa legendy ju údajne postavili prví apoštoli, možno sám apoštol Peter okolo roku 40. Podľa inej legendy sa založenie kostola pripisuje svätému Lukášovi. Kostol je však zasvätený svätému Petrovi, ktorý pôvodne pôsobil v oblasti Antiochie a Malej Ázie. Podľa tradície sa v chráme zhromažďovaloo prvé kresťanské spoločenstvo okolo svätého Pavla, Barnabáša a Petra a potom okolo prvých biskupov mesta. Križiaci, ktorí v roku 1098 dobyli Antiochiu, skalný kostol v spisoch nespomínajú. Prvé určité informácie o využití jaskyne, ako kostola pochádzajú až z roku 1580, keď moslimovia jaskyňu darovali kresťanom. Chátrajúcu fasádu prestavali kapucínski mnísi v roku 1863. Obnovu kostola uskutočnil pápež Pius IX. a spolufinancoval Napoleon III. V roku 1963 pápež Pavol IV. kostol vyhlásil za pútnické miesto. V súčasnosti slúži ako múzeum a od roku 2011 je na zozname predbežných pamiatok svetového dedičstva UNESCO.
Názvy
Slovenské názvy: Cudzojazyčné názvy:
História stavby
Pôvodne sa na mieste dnešného skalného kostola nachádzala iba jaskyňa. Prví kresťania ktorí utiekli z Jeruzalema do Antiochie sa začali stretávať v tejto jaskyni, ktorú začali nazývať jaskyňou svätého Petra. Podľa legendy svätý Peter po príchode do Antiochie sa rozhodol postaviť v jaskyni svätyňu okolo roku 40. Podľa inej legendy sa založenie kostola pripisuje svätému Lukášovi. Kostol je však zasvätený svätému Petrovi, ktorý pôsobil v oblasti Antiochie a v Malej Ázii. Podľa tradície sa tu zhromaždilo prvé kresťanské spoločenstvo okolo svätého Pavla, Barnabáša a Petra a potom okolo prvých biskupov mesta. Eusebios z Kaisareie vo svojich Cirkevných dejinách (gr. Ekklesiastiké historia) spomína návštevy Antiochie svätým Petrom, ale nezmieňuje sa o žiadnom kostole alebo jaskyni. Rovnako sa o kostole alebo jaskyni nezmieňuje rétor Libanius, Ján Zlatoústy alebo kronikár Ióannes Malalas. Podľa niektorých historikov bol kostol postavený až v priebehu 4. a 5. storočia alebo dokonca neskôr. Písomne pramene kostol ani jaskyňu nespomínajú. Najstaršie dochované časti stavby, ako napríklad podlahové mozaiky a fragmenty fresiek kostola však pochádzajú najmenej zo 4. alebo 5. storočia, čo podporuje myšlienku že skalný kostol musel vzniknúť v ranokresťanskom období. Predpokladá sa že tunel, ktorý vedie do úbočia hory, slúžil kresťanom na únik v prípade náhlych nájazdov a útokov. S najväčšou pravdepodobnosťou to bolo miesto duchovného významu pre miestnych obyvateľov. S rastúcou prevahou kresťanstva počas 4. storočia bola táto pravdepodobne pohanská svätyňa premenená na kresťanskú svätyňu.
V roku 637 dobyli Antiochiu moslimovia, ktorí ju okupovali tri storočia, Počas tohto obdobia rovnako neexistujú písomné pramene o kostole ani jaskyni. V roku 969 bolo mesto znovu získané Byzantíncami, ale v roku 1084 mesto obsadili seldžuckí Turci. Iba o 13 rokov neskôr prišli križiaci, ktorí mesto dobyli v roku 1098. Križiaci v prameňoch spomínali Katedrálu svätého Petra a nie svätyňu v jaskyni. Najstaršou katedrálou v Antiochii však bola Katedrála svätého Jána Kasiána, ktorú mylne križiaci pokladali za Katedrálu svätého Petra. Tam boli uložené aj ostatky cisára Fridricha I. Barbarossu alebo Tankreda Galilejského, hoci dnes mnoho turistických sprievodcov prehlasuje, že boli pochovaní práve v tomto skalnom kostole. Niektorí historici si nemyslia, že by v Antiochii existovali dva Kostoly svätého Petra. V roku 1268 dobyl Antiochiu sultán Bajbars a všetky kostoly sa premenil na mešity.
Prvé určité informácie o využití jaskyne, ako kostola pochádzajú až z roku 1580, keď moslimovia jaskyňu darovali kresťanom. V roku 1688 navštívil mesto francúzsky cestovateľ Jean de la Roque, ktorý nespomína žiadny Kostol svätého Petra, opisuje ale ruiny kresťanských chrámov. Antropológ Richard Pocock navštívil Antiochiu v roku 1738 už skalný kostol spomína. Miestni kresťania mu ukázali skalný Kostol svätého Jána na okraji mesta na svahoch Hory Kríža. Kostol svätého Petra sa spomína až v súvislosti s darovaním Katolíckej cirkvi v druhej polovici 19. storočia. Je teda možné, že jaskyňa nemala nijaké spojenie s rannými kresťanmi v prvom storočí, vrátane apoštola Petra. Rovnako spomína využitie kostola miestnymi kresťanmi James Silk Buckingham v roku 1816 a Frederic Arthur Neale v roku 1847. Záhrada kostola bola po stovky rokov využívaná ako cintorín. Hroby a pohrebiská sa nachádzali aj vo vnútri kostola, najmä okolo svätyne. V roku 1856 získal skalný kostol francúzsky konzul z Aleppa. Ten ho zasa daroval Katolíckej cirkvi. Na príkaz pápeža Pia IX., kapucíni v roku 1863 kostol obnovili a prestavali jeho priečelie a rozdelili na tri lode. K obnove prispel aj francúzsky cisár Napoleon III. V interiéri kostola bol umiestnený drevený obetný stôl, ktorý bol v roku 1931 bol nahradený kamenným. V roku 1932 bola nad obetný stôl umiestnená mramorová socha svätého Petra. Vo vnútri jaskyne sa nachádzal prameň. Miestni kresťania mu pripisovali liečivé účinky a používali ho na krst. V roku 1963 pápež Pavol IV. kostol vyhlásil za pútnické miesto. Za obetný stôl bol v roku 1990 inštalovaný sedes aby pripomínalo stolec svätého Petra v Antiochii. V roku 2008 sa časť jaskyne zrútila a od roku 2011 je na zozname predbežných pamiatok svetového dedičstva UNESCO. Kostol je v súčasnosti múzeom, ale na významné kresťanské sviatky sa v ňom konajú bohoslužby.
Rada slobodného Česko-Slovenska
Rada slobodného Česko-Slovenska/The Council of Free Czechoslovakia (RSČ) bol vrcholný politický orgán česko-slovenského exilu, založený 25. februára 1949 v USA so sídlom vo Washingtone D.C. Pri založení bolo zverejnené „Prohlášení o založení Rady svobodného Československa“ z pera Ferdinanda Peroutku. RSČ bola podobne ako rádio Slobodná Európa (RFE) financovaná v súlade so zahraničnou politikou USA prostredníctvom neštátnej organizácie National Committee for a Free Europe (NCFE).
Činnosť
Na pôde RSČ sa stretávali rôzne politické skupiny česko-slovenského prevažne pofebruárového exilu. Dominovali bývalí predstavitelia Národného frontu zastávajúci v rokoch 1945-48 významné politické funkcie v Česko-Slovensku a často sami zodpovední za politiku, ktorá vyústila do komunistického prevratu vo februári 1948.
Prvým predsedom RSČ bol Petr Zenkl (národní socialisté), podpredsedami boli Jozef Lettrich (Demokratická strana), dr. Mikuláš Franek (Demokratická strana), dr. Josef Černý (agrárnici), dr. Jozef Dieška (Strana slobody), Václav Majer (sociálna demokracia), dr. Adolf Procházka (lidovci) a býv. čsl. diplomati dr. Arnošt Heidrich, dr. Štefan Osuský, dr. Ján Papánek, dr. Juraj Slávik.
V roku 1957 sa americká strana kvôli pretrvávajúcim vnútorným rozporom v RSČ rozhodla ukončiť jej financovanie, RSČ po roku 1967 prakticky nevyvíjala žiadnu činnosť.
Po novembri 1989 nadviazala spoluprácu s politickou reprezentáciou v Česko-Slovensku a exponovala sa pre zachovanie spoločného štátu. Po rozdelení Česko-Slovenska bola v roku 1993 reorganizovaná na Radu vzájomnosti Čechov a Slovákov (predseda Mojmír Povolný).
Iné politické exilové organizácie
V exile prebiehal politický zápas medzi jednotlivými emigrantskými organizáciami. V Londýne pôsobil Český národný výbor (ČNV) pod vedením gen. Lva Prchalu združujúci protibenešovskú nesocialistickú opozíciu. Slovenských autonomistov reprezentovali konkurenčné projekty v Mníchove: Slovenský oslobodzovací výbor (SOV) Ferdinanda Ďurčanského a Slovenská národná rada v zahraničí (SNRvZ) Karola Sidora a neskôr Matúša Černáka.
Citrónovník citronátový
náhľad|Etrog (Citrus medica var. ethrog) náhľad|Budhova ruka (Citrus medica var. sarcodactylis)