Dejiny_Bolívie
Druhá vojna s Čile, strata prístupu k moru a vláda konzervatívcov
Koniec vojny a strata prímorského územia bohatého na liadok a guáno znamenalo pre Bolíviu nutnosť hľadať nové spôsoby, ako získať peniaze do štátneho rozpočtu. Bolívia sa tak vrátila k ťažbe striebra ako najvýznamnejšej zložky ekonomiky. Anglické spoločnosti začali budovať v Bolívii železnice, čo malo pomôcť ekonomike. Postupne však železnicu využili podnikatelia z Čile, ktorí získali kontrolu nad predajom poľnohospodárskych produktov v Bolívii. Prezident Campero nechal prijať novú ústavu. Najväčšiu moc v krajine získali dve politické strany, Konzervatívna strana a Liberálna strana. Konzervatívnu stranu ovládali bohatí podnikatelia z Čile a Veľkej Británie a preto podporovala mier s Čile, naopak Liberálna strana považovala Čile za nepriateľa. Voľby v roku 1884 vyhral bohatý banský podnikateľ Gregorio Pacheco z Demokratickej strany. Tento sa prezidentom stal vďaka dohode s Konzervatívnou stranou, keď sa zaviazal podporiť ich kandidáta v nasledujúcich voľbách. Práve on uzatvoril prímerie s Čile, no v ňom ponechal otázku hraníc otvorenú, zameral sa iba na obchodnú dohodu s Čile. Pacheco dokázal vládnuť celé štvorročné funkčné obdobie, čo prinieslo potrebnú stabilitu. V roku 1888 sa konali ďalšie voľby, ktoré podľa dohody vyhral konzeratívec Aniceto Arce. Aj on bol bohatý majiteľ baní. Arce už musel čeliť pokusom o prevraty, ktoré viedli zástancovia liberálov. Presadzoval dobré vzťahy s Čile na úkor Peru, pretože dúfal v získanie prístupu k moru práve na úkor Peru. Z dôvodu príchodu nových osadníkov do odľahlejších častí krajiny sa v roku 1889 vzbúrili tamojší indiáni. Vláde sa ale podarilo povstanie potlačiť, pričom po boji bolo povraždených množstvo indiánov. Aby zaručil výhru kandidáta konzervatívcov v ďalších prezidentských voľbách, nechal zatknúť predstaviteľov Liberálnej strany. To umožnilo vo voľbách konaných v roku 1892 vyhrať konzervatívcovi Marianovi Baptistovi. Ten v roku 1895 uzatvoril dohodu s Čile, v ktorej sa Bolívia zriekla svojho pobrežného územia za garanciu, že Bolívia v budúcnosti získa prístav v Tichom oceáne, čo sa však nikdy nestalo. Napriek silnejúcemu odporu liberálov sa konzervatívcom podarilo vo voľbách v roku 1896 presadiť ďalšieho svojho kandidáta Severa Fernándeza, ktorý bol taktiež vlastníkom bane. Vplyv vlastníkov baní sa však so znižovaním svetových cien striebra začal taktiež znižovať. Prezident sa preto snažil rokovať s opozičnými liberálmi, no tých už v tom čase podporovali vlastníci baní na cín, ktorí získavali dominantné postavenie na úkor vlastníkov strieborných baní. Predmetom hlavného sporu oboch skupín sa stala otázka hlavého mesta, konzervatívci presadzovali svoju baštu Sucre, kým liberáli zas svoju baštu La Paz a súčasne chceli federalizáciu štátu, čím chceli ukončiť vládu konzervatívcov. V decembri 1898 vyhlásili liberáli v La Paze federatívnu republiku, čo vyvolalo občiansku vojnu, zvanú tiež Federálna revolúcia. Na čelo povstalcov sa postavil liberál José Manuel Pando. Ten dokázal zorganizovať federálne vojsko a vyzbrojiť ho modernými zbraňami z Peru. Ako veľmi dôležitou sa ukázala podpora zo strany indiánov pre povstalcov, pretože práve indiáni dokázali zvrátiť obliehanie La Pazu vládnym vojskom. Boje ale trvali niekoľko mesiacov, až kým v apríli 1899 v bitke pri obci Paria povstalci zvíťazili. Po výhre sa však vzbúrili indiáni, ktorí boli do tej doby spojencami povstalcov a vyhlásili vlastný štát. Pando však rýchlo toto povstanie potlačil. Prezident Severo Fernández ušiel 12. apríla 1899 z krajiny, čím skončila vláda konzervatívcov.