cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kresťanský pozdrav
Gréckokatolícka a pravoslávna cirkev
Iné pozdravy:
Prvosienka jarná
Kvety obsahujú saponíny, flavonoidy, fenolové glykozidy a éterické oleje. Koreň obsahuje najmä saponíny, éterické oleje, kyselinu glukurónovú a i. Droga z rastliny má močopudný účinok, používa sa pri ochoreniach horných dýchacích ciest.
Kresťanský pozdrav
Neoficiálne ľudové pozdravy
V kresťanských oblastiach Slovenska sa môžeme tiež stretnúť aj s inými pozdravmi, väčšinou však ide o ľudovú slovesnosť. Tieto pozdravy sa používajú skôr medzi jednotlivými veriacimi, málokedy pri komunikácií s cirkevným predstaveným, úradom, alebo autoritou:
Korbinián z Freisingu
Svätý Korbinián (,, , ; * asi 670, Châtres (dnes Francúzsko) – † 8. september 730, Freising (dnes Nemecko)) bol franský biskup vo Freisingu. Potom, čo žil štrnásť rokov ako pustovník neďaleko Chartres, vykonal púť do Ríma. Do Bavorska ho poslal pápež Gregor II. Korbiniánov odpor voči sobášu vojvodu Grimoalda s vdovou po jeho bratovi Biltrudis spôsobil, že Korbinián odišiel na čas do vyhnanstva. Jeho sviatok je 8. septembra. Spomienka na preklad jeho relikvií je 20. novembra.
Život
Korbinián sa narodil a bol pokrstený ako Waldegiso v Châtres neďaleko Melunu na franskom území približne v roku 670. Dostal meno po svojom otcovi, ktorý možno zomrel, keď bol Waldegiso ešte dieťa. Čoskoro po otcovej smrti ho jeho matka Corbiniána premenovala z Waldegisa na „Korbiniána“. O jeho detstve nie je známe nič iné. Prvým zdrojom Korbiniánovho života je Vita Corbiniani od biskupa Arbea z Freisingu.
Korbinián žil štrnásť rokov ako pustovník v Châtres neďaleko kostola zasväteného sv. Germánovi na ceste do Orléansu. Jeho povesť k nemu priťahovala študentov, čo ho vyrušovalo od jeho pustovníckeho života. Jeho oddanosť svätému Petrovi apoštolovi podnietila rozhodnutie vydať sa v sprievode niektorých učeníkov do Ríma. Keď tam doputovali, pápež Gregor II. ho napomenul, aby využil svoj talent na evanjelizáciu Bavorska. Korbinián, ktorý už v tom čase mohol byť biskupom (niektoré zdroje uvádzajú jeho vysviacku v roku 717 ) alebo tak mohol byť vysvätený priamo Gregorom, bol poslaný slúžiť Grimoaldovi, franskému vojvodovi z Bavorska. Korbinián sa do Bavorska dostal pravdepodobne v roku 724.
Legenda o medveďovi
Korbiniánovým symbolom je osedlaný medveď. Podľa jeho hagiografie medveď na ceste do Ríma zabil Korbiniánovho somára, a tak mu svätec prikázal, aby niesol jeho náklad. Keď však prišiel do Ríma, pustil medveďa a ten sa vrátil do svojho pôvodného lesa. vpravo|náhľad|214x214bod| Pápežský erb [[Benedikt XVI.|Benedikta XVI.]]Heraldický prvok aj samotná legenda nesú výraznú symboliku. Jedným z výkladov je, že medveď skrotený Božou milosťou je sám biskup z Freisingu a sedlo znázorňuje bremeno jeho biskupstva. Podriadenie a ústup medveďa možno interpretovať aj ako „skrotenie“ a „udomácnenie“ kresťanstva v zúrivosti pohanstva a v dôsledku toho položenie „[základu] veľkej civilizácie v Bavorskom vojvodstve“.
Použitie v katolíckej heraldike
Korbiniánov medveď sa používa ako občiansky i cirkevný heraldickým symbol vo Freisingu. Objavil sa na erbe Benedikta XVI., ktorý tento symbol prvýkrát prijal, keď bol ako Joseph Ratzinger v marci 1977 vymenovaný za arcibiskupa Freising-Mníchov. Medveďa si ponechal vo svojom revidovanom erbe, keď bol v júni toho istého roku povýšený na kardinála, a opäť vo svojom pápežskom erbe, keď bol zvolený v roku 2005. náhľad|Relikviár sv. Korbiniána Benedikt vysvetlil, že okrem očividného odkazu na svätého Korbiniána, zakladateľa diecézy, medveď predstavuje aj samotného Benedikta, ktorý je „skrotený Bohom“, aby niesol duchovné bremená Benediktovej vlastnej služby, najprv ako biskupa, potom ako kardinála a nakoniec ako pápeža.
Uctievanie
Relikvie tohto svätca sa nachádzajú v katedrále vo Freisingu. Spomienka na ich premiestnenie je 20. novembra.
Korbinián býva vyobrazený v biskupskom oblečení alebo ako pustovník.
Rímske martyrológium uvádza jeho sviatok 8. septembra. Je považovaný za svätého na základe tradície.
Korbiniánov život v obrazoch
Výjavy zo života svätého Korbiniána v krypte katedrály vo Freisingu.
Yanni Gourde
Yanni Gourde (* 15. december 1991, Saint-Narcisse, Québec, Kanada) je kanadský hokejový útočník.
V rokoch 2015 až 2021 hral za tím Tampa Bay Lightning v kanadsko-americkej hokejovej lige NHL. Od roku 2021 hrá za tím Seattle Kraken, ktorý si ho vybral v expanznom drafte keď vstupoval do NHL ako nové mužstvo. V rokoch 2020 a 2021 vyhral s tímom Tampa Bay Lightning dva krát po sebe Stanleyho pohár.
Štatistika
Zdroj:
Parmilieu
Parmilieu je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Isère, v regióne Rhône-Alpes.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Carlos Alcaraz
Carlos Alcaraz Garfia (* 5. máj 2003, El Palmar, Španielsko) je španielsky tenista. Od júna 2023 je svetovou jednotkou, ktorou sa prvý raz stal v 19 rokoch v septembri 2022 ako vôbec najmladší tenista v histórii. V troch predchádzajúcich obdobiach na čele strávil dvadsaťpäť týždňov. Doteraz na okruhu ATP Tour vyhral dvanásť turnajov vo dvojhre, vrátane grandslamov US Open 2022 a Wimbledon 2023 a štyroch Mastersov. Na challengeroch ATP a okruhu ITF získal sedem titulov vo dvojhre.
Na rebríčku ATP bol v dvojhre najvyššie klasifikovaný v septembri 2022 na 1. mieste a vo štvorhre v máji 2022 na 519. mieste. Od pätnástich rokov trénuje v akadémii Equelite bývalej svetovej jedničky Juana Carlosa Ferrera vo Villene.
V daviscupovom tíme Španielska debutoval v roku 2022 marcovým kvalifikačným kolom proti Rumunsku, v ktorom vyhral nad Mariusom Copilom. Do septembra 2023 v súťaži hral s bilanciou 1–1 vo dvojhre.
Association of Tennis Professionals ho v roku 2020 vyhlásila nováčikom roka.
Tenisová kariéra
Na okruhu ATP Tour debutoval februárovým Rio Open 2020 z kategórie ATP Tour 500 po získaní divokej karty. Na úvod vyradil štyridsiateho prvého hráča klasifikácie, krajana Alberta Ramosa-Viñolasa v trojsetovej bitke trvajúcej 3.37 hodiny. Stal sa tak prvým tenistom narodeným v roku 2003, ktorý na túre ATP vyhral zápas, v 16 rokoch najmladším víťazom zápasu od 16ročného Garína na Chile Open 2013, najmladším víťazom zápasu v kategórii ATP 500 od jej založenia i najmladším premožiteľom člena prvej svetovej päťdesiatky od 16ročného Gasqueta na Marseille Open 2003, respektíve v rámci Španielov od 15ročného Nadala na Majorca Open 2002. Sezónu ATP Tour 2020 zakončil na 141. priečke rebríčku ATP, v 17 rokoch ako najmladší hráč Top 600.
náhľad|vľavo|Bekhend na French Open 2021 Na februárovom Great Ocean Road Open 2021 v Melbourne Parku prvý raz porazil člena elitnej svetovej dvadsiatky, v druhom kole štrnásteho hráča ATP Goffina. V hlavnej súťaži grandslamu debutoval na Australian Open 2021 po zvládnutej kvalifikácii v závere ktorej porazil Bolívijčana Huga Delliena. V úvodnom kole potom porazil holandského kvalifikanta Botica van de Zandschulpa, čím sa v 17 rokoch stal najmladším víťazom grandslamového zápasu od 17ročného Kokkinakisa na Australian Open 2014. V druhom kole ho vyradil Švéd Mikael Ymer z konca prvej svetovej stovky.
Vďaka divokej kartěe na Miami Open 2021 debutoval v kategórii turnajov Masters, hneď v prvom kole ho ale vyradil Fín Emil Ruusuvuori. O mesiac neskôr, opäť s divokou kartou, hral na antukovom Mutua Madrid Open. V prvom kole porazil Adriana Mannarina a v druhom kole hral v deň svojich 18. narodenín so svojim vzorom a druhým hráčom sveta Rafaelem Nadalem. Ten mu povolil zisk len troch gemov.
Premiérové turnajové prvenstvo získal v júli 2021 v chorvátskom Umagu vo veku 18 rokov. V semifinále porazil turnajovú jedničku Alberta Ramosa-Viñolasa a vo finále turnajovú štvorku Richarda Gasqueta. Stal sa tak najmladším víťazom turnaje ATP od triumfu Keia Nišikoriho v Delray Beach 2008.
Výhrou v treťom kole US Open 2021 nad svetovou trojkou Stefanosom Tsitsipasom sa v 18 rokoch a štyroch mesiacoch stal najmladším hráčom, ktorý vo Flushing Meadows vyradil člena elitnej svetovej trojky od zavedenia rebríčku ATP v roku 1973, resp. najmladším na grandslame od výhry 17ročného Michaela Changa nad svetovou jedničkou Lendlom a trojkou Edbergom na French Open 1989. Do osemifinále grandslamu postúpil ako najmladší tenista od 17ročného Andreja Medvedeva na French Open 1992. V päťsetovej osemifinálovej bitke otočil priebeh proti nemeckému kvalifikantovi Peteru Gojowczykovi, čím sa stal najmladším štvrťfinalistom US Open od Andreho Agassiho v roku 1988. V tejto fáze však zápas skrečoval v druhej sade Félixovi Augerovi-Aliassimeovi pre zranenie.
2022: Prvý grandslamový titul a najmladšia mužská svetová jednotka
Vo finále Rio Open zdolal argentínsku turnajovú trojku a svetovú štrnásťku Diega Schwartzmana po dvojsetovom zápase. Druhou kariérnou trofejou sa v 18 rokoch stal najmladším šampiónom dvojhry v kategórii ATP Tour 500 hranej od sezóny 2009. Bodový zisk ho prvý raz v kariére posunul do elitnej svetovej dvadsiatky, ktorú po skončení uzatváral. Finálová výhra na Miami Open 2022 nad Nórom Casperom Ruudom znamenala, že sa v 18 rokoch, 10 mesiacoch a 29 dňoch stal najmladším šampiónom Mastersu od Rafaela Nadala na Monte Carlo Masters 2005 a celkovo tretím najmladším v celej sérii konanej od roku 1990, po odohraní 283 turnajov. Miami Open tiež vyhral ako prvý Španiel po ôsmich finálových porážkach jeho krajanov v predchádzajúcich ročníkoch. Na pozícii najmladšieho miamskeho šampióna vystriedal Djokovića, ktorý Miami Masters 2007 ovládol v 19 rokoch. Po skončení sa premiérovo posunul na 11. miesto rebríčka. V závere apríla potom ovládol Barcelona Open Banco Sabadell 2022, i vďaka štvrťfinálovému víťazstvu nad najvyššie nasadeným Tsitsipasom a dvom odvráteným mečbolom de Minaurovi v semifinále. Vo finále si poradil s krajanom Pablom Carreñom Bustom a prvý raz v kariére sa posunul do elitnej svetovej desiatky, na 9. priečku. V 18 rokoch tak urobil prielom do Top 10 ako najmladší tenista od Rafaela Nadala, ktorý sa stal jej členom na deň presne o 17 rokov skôr (25. apríla 2005) tiež potom, čo si odviezol prvý triumf z Barcelona Open. náhľad|Vo Wimbledone 2022 dohral v štvrtom kole Na Mutua Madrid Open dosiahol primát keď ako vôbec prvý tenista vyradil na jedinom antukovom turnaji Nadala i Djokovića. Proti Srbovi si pripísal premiérovú výhru nad svetovou jedničkou. Vo finále potom hladko zdolal tretieho muža klasifikácie a obhajcu titulu Alexandra Zvereva, čím predĺžil neporaziteľnosť proti členom Top 10 na sedem zápasov. V 19 rokoch sa stal druhým najmladším držiteľom dvoch trofejí v sérii Masters, a prvým hráčom od Nalbandiana na Madrid Masters 2007, ktorý na jedinom Masterse porazil troch najvyššie nasadených. V následnom vydaní rebríčka mu prvý raz patrila 6. priečka.
Na US Open 2022 štartoval ako tretí nasadený. Počas turnaja zvládol vyhrať tri päťsetové zápasy v rade. Vo štvrtom kole porazil víťaza US Open 2014 Chorváta Marina Čilića. Vo štvrťfinále oplatil wimbledonskú a umagskú porážku Sinnerovi. Alcaraz mohol v závere druhej sady získať vedenie 2–0 na sety, Sinner však dokázal priebeh otočiť a vo štvrtom sete mal pri svojom podaní mečbol, ktorý nevyužil, aby Španiel nakoniec zvíťazil v piatich setoch. Zápas sa časom 5:15 stal druhým najdlhším zápasom histórie US Open. Medzi poslednou štvorkou potom zdolal amerického premožiteľa Nadala Francesa Tiafoea. Vo finále, ktoré bolo vôbec prvým finále majoru v ktorom sa hralo o premiérový grandslamový titul a súčasne o post svetovej jedničky, sa stretol s nórskou svetovou sedmičkou Casperom Ruudom, ktorého porazil v štyroch setoch. Stal sa tak najmladším grandslamovým víťazom od 19ročného Nadala na French Open 2005, druhým najmladším šampiónom US Open po výhre 19ročného Samprasa v roku 1990 a prvým mužským víťazom majoru narodeným v 21. storočí. V novom vydaní rebríčka ATP sa v 19 rokoch, 4 mesiacoch a 6 dňoch stal najmladšou svetovou jednotkou na rebríčku ATP. Už postupom do semifinále si zaistil premiérovú účasť na Turnaji majstrov, kam sa kvalifikoval ako druhý hráč po Nadalovi.
Premiéru v úlohe svetovej jedničky odohral v Davis Cupu a prehral s Félixom Augerom-Aliassimeom v troch setoch, i tak Španielsko skupinu ovládlo a postúpilo do novembrovej vyraďovacej fázy. I na prvom turnaji na okruhu ATP v tejto úlohe v Astane ho prekvapujúco už v úvode porazil šťastne porazený David Goffin, ktorý sa stal vôbec prvým hráčom, ktorý Alcarazovi nedovolil v zápase ani jeden set. Výhier sa dočkal až na Swiss Indoors, než ho v semifinále znovu porazil Auger-Aliassime. Na Rolex Paris Masters skrečoval ľtvrťfinálové stretnutie v tiebreaku druhého setu proti Holgerovi Runovi. Natrhnutie vnútorného šikmého svalu na ľavej strane brušnej steny ho vyradila z nadväzujúceho Turnaja majstrov i konečnej fázy finále Davis Cupu. Nadalova druhá a Tsitsipasova prvá prehra na Turnaji majstrov znamenali, že i napriek absencii zakončil sezónu na prvom mieste rebříčka ATP ako vôbec najmladší hráč a prvý teenager.
2023: Mastersy z Indian Wells a Madridu, boj o čelo rebríčka s Djokovićom
náhľad|vľavo|Na French Open 2023 postúpil prvý raz do semifinále Austrálsku letnú sezónu vrátane Australian Open vynechal pre zranenie pravého poloblanitého svalu, ktoré si privodil neprirodzeným pohybom počas tréningu. Melbournský triumf Djokovića znamenal i jeho návrat na pozíciu svetovej jednotky. Alcaraz hral až vo februári na antuke v Buenos Aires. Jediný set stratil hneď v úvodnom zápase proti Srbovi Djeremu a nakoniec triumfoval po finálovej výhre nad Norriem. Obaja finalisti sa stretli o týždeň neskôr na Rio Open, kde Alcaraz ako obhajca trofeje nevyužil kvôli zraneniu vedení o set a brejk a prehral v koncovke tretieho setu.
V Indian Wells Masters triumfoval bez stratenej sady. V boji o titul zdolal Daniila Medvedeva, ktorý do zápasu vstupoval s 19zápasovou neporaziteľnosťou. V 19 rokoch sa stal najmladším šampiónom oboch marcových udalostí Indian Wells Masters a Miami Masters a zároveň získal tretiu trofej z Mastersov. Zisk titulu mu zaručil návrat na čelo svetovej klasifikácie. K udržaniu tejto pozície i po Miami Open potreboval obhájiť titul. V semifinálovej repríze z Indian Wells ho však vyradil Jannik Sinner.
Po týždni sa vrátil do čela klasifikácie vďaka jedenástemu kariérnemu titulu na cinch Championships v londýnskom Queen's Clube. Do finále postúpil cez Sebastiana Kordu a v ňom porazil austrálsku turnajovú sedmičku Alexa de Minaura. Odviezol si tak prvú trofej z trávnatého povrchu a získal istotu, že vo Wimbledone bude najvyššie nasadeným hráčom.
Na londýnskom majori stratil cestou do druhého grandslamového finále dva sety. Prvý z nich mu zobral v treťom kole Nicolás Jarry, druhý o kolo neskôr Matteo Berrettini. Ani set však nepovolil v štvrťfinále svetovej šestke Holgerovi Runeovi ani v semifinále svetovej trojke Daniilovi Medvedevovi. V boji o titul i pozíciu svetovej jednotky sa stretol s o 15 rokov a 348 dní starším Djokovićovom, čím sa obaja finalisti vekovým rozdielom zaradili na tretie miesto v tejto štatistike. Po jednoznačnej strate prvej sady odvrátil v skrátenej hre druhého dejstva setbol. V piatej hre tretieho setu prelomil po 26 minút trvajúcej hre súperove podanie a náskok udržal do konca setu. Po strate štvrtého setu dokázal ako prvý prelomiť podanie súpera v rozhodujúcom sete a zápas dopodával. V 20 rokoch a 72 dňoch sa tak stal tretím najmladším wimbledonskym šampiónom, iba tretím zo Španielska, a tiež piatym šampiónom v otvorenej ére s viac než jedným grandslamom pred dovŕšením 21 rokov.
Ovadovité
Ovadovité (Tabanidae) je čeľaď múch.
Existuje viac ako 3 000 druhov. Sú to často veľké muchy s dĺžkou 10 až 25 mm (Tabanus, Hybomitra) ale aj menšie s dĺžkou 8 mm (Chrysops, Silvius).
Sú to veľkí a agilní letci. Samice väčšiny druhov sajú krv zvieratám a ľuďom aby mali príjem bielkovín na produkciu vajíčok. Kožu rozrežú ústrojmi na ústach a cicajú krv špongiovým sosákom. Samce sa živia nektárom. Preferujú lietanie počas slnečného počasia, cez noc nelietajú. Majú veľké hlavy s veľkými očami a krátke tykadlá. Vajíčka kladú hromadne na vegetáciu pri vode alebo vlhkej pôde. Larvy žijú vo vode alebo vlhkom bahne kde lovia hmyz a červy. Kompletný životný cyklus trvá rok, pri veľkých druhoch aj tri roky.
Rozšírené sú po celom svete okrem polárnych oblastí a niektorých ostrovov (Havajské ostrovy, Grónsko, Island). Na Slovensku sú bežné napr. tieto druhy: ovad hovädzí (Tabanus bovinus), ovad bzučivý (Tabanus bromius), ovadík obyčajný (Chrysops caecutiens), ovadík dotieravý (Chrysops relictus) a bzikavka dažďová (Haematopota pluvialis).
Prenášajú Bacillus anthracis (pôvodca antraxu) a Francisella tularensis (pôvodca tularémie), vírus infekčnej anémie koní, Trypanosoma theileri a iné.
Iné projekty
.
Kamenný potok (ľavostranný prítok Ľubice)
Kamenný potok je potok v regióne Spiš, na území obce Ľubica v okrese Kežmarok a v nepatrnom rozsahu v pramennej oblasti toku na území mesta Levoča v okrese Levoča v Prešovskom kraji. Nachádza sa v geomorfologickom celku Levočské vrchy. Ústi do Ľubice. Má dĺžku. Rád toku V.
Vznik
Vzniká v sútokom dvoch zdrojníc v lesnom extraviláne priamo na obecnej (zároveň aj okresnej) hranici medzi obcou Ľubica v okrese Kežmarok a mestom Levoča v okrese Levoča v Prešovskom kraji. Obidve zdrojnice pritekajú z územia mesta Levoča: zdrojnica pritekajúca z juhu pramení v a zdrojnica pritekajúca z východu pramení v  Obe zdrojnice pretekajú na severných svahoch vrchu Javorina s
Opis toku
Kamenný potok tečie od sútoku zdrojníc severným až severozápadným smerom lesným extravilánom obce Ľubica, ktorý je miestami premiešaný trvalým trávnatým porastom, preteká cez les aj vrch Derešová, v priberá bezmenný pravostranný prítok, v  priberá ďalší bezmenný pravostranný prítok, skrúca sa do smeru na severozápad až západ, ľavým brehom obmýva les Nebo, v  priberá bezmenný pravostranný prítok, pravým brehom obmýva les Piesky, v  priberá bezmenný pravostranný prítok, preteká cez Kamennú dolinu, pravým brehom obmýva úpätie lesa Predná úboč, na území obce Ľubica v  ústi do Ľubice ako jej ľavostranný prítok.
Lurdská jaskyňa
Lurdská jaskyňa alebo Máriánska jaskyňa je názov mariánskych jaskýň, ktoré sú replikami jaskyne v Massabielle neďaleko francúzskeho mesta Lurdy. Práve v tejto jaskyni sa Bernadette Soubirousovej dňa 11. februára 1858 zjavila Panna Mária.
Kamenný potok (ľavostranný prítok Ľubice)
Opis toku
Kamenný potok patrí do okresu Kežmarok a v nepatrnom rozsahu do okresu Levoča v Prešovskom kraji. Nachádza sa v geomorfologickom celku Levočské vrchy v geomorfologickom podcelku Levočská vysočina. Nemá významnejšie prítoky.
Pôvod názvu
Názov potoka Kamenný potok má pôvod v charakteristickom dne toku, ktoré je budované v skalnatom, kamenistom podloží. Porovnaj aj názov geografického objektu – doliny Kamenná dolina, cez ktorú Kamenný potok preteká. Priorita pomenovacieho procesu potok → dolina alebo dolina → potok je ešte predmetom ďalšieho skúmania. Z podstatného mena kameň po rozšírení o adjektívnu príponu -ný s významom niečo z kameňa alebo kamenný prírodný úkaz a po kombinácii so všeobecným podstatným menom potok s významom menší prirodzený vodný tok bolo utvorené dvojčlenné hydronymum atributívneho typu (dvojčlenný determinatívny názov so zhodou) zložené z prídavného mena a z podstatného mena Kamenný potok s významom potok v skalnatom teréne, v teréne pokrytom kamením ako súčasť početnej skupiny názvov v slovenskej toponymii, najmä hydronymii. Názov vodného toku bol štandardizovaný v roku 1975. V priestore slovenskej hydronymie vodných tokov hydronymum Kamenný potok (ľavostranný prítok Ľubice) nie je jedinečným hydronymom. V priestore Slovenska je 27 potokov so štandardizovaným názvom Kamenný potok (december 2022).
Lurdská jaskyňa
Na mieste mariánskych zjavení zdobí jaskyňu postava Madony, ktorej originál vytvoril Joseph-Hugues Fabisch pre Massabielle v roku 1864 podľa Bernadetinho rozprávania. V jaskyni je tiež umiestnený oltár. Uhlopriečne nad jaskyňou (vpravo pre diváka) je výklenok s bielou sochou Márie s modrou šerpou a ružencom. Pred jaskyňou je socha Bernadety vzhliadajúcej a kľačiacej v modlitbe.
Na pokyn Panny Márie bola v roku 1866 pri jaskyni Massabielle, na mieste zjavení, postavená kaplnka. Táto kaplnka sa čoskoro stala príliš malou pre veľký počet veriacich. Preto bol na vrchole skaly vybudovaný väčší kostol, Bazilika Nepoškvrneného počatia Panny Márie, vysvätená v roku 1873. Prvá oficiálna púť do kaplnky sa konala už rok predtým.
Lurdské jaskyne sú väčšinou umiestnená pri kaplnke alebo pri kostole. Často býva umiestnená v kláštore. V roku 1874 dal Pius IX. postaviť vo Vatikáne kópiu jaskyne Massabielle. Následne sa začali stavať lurdské jaskyne v mnohých krajinách, na uctenie Panny Márie Lurdskej.
Vatikán v roku 1907 pridelil toto zjavenie v liturgickom kalendári na 11. február. To spustilo ďalšiu vlnu vybudovania lurdských jaskýň. Ďaľšia vlna lurdských jaskýň nastala, keď bola Bernadette Soubirousová blahorečená v roku 1925. Potom v roku 1933, keď bola kanonizovaná.
Po druhej svetovej vojne žačala prekvitať oddanosť k Panne Márii, keď mnohí boli Márii vďační za jej ochranu počas vojnových rokov. Dalšia vlna nastala po roku 1950, keď v tomto roku pápež Pius XII. vyhlásil mariánsku dogmu Nanebovzatia Panny Márie.
Lurdské jaskyne vo svete
Lurdské jaskyne sa nachádzajú v týchto krajinách:
Ines Rau
Ines-Loan Rau (* 1990, Paríž) je francúzska transrodová modelka. V novembri 2017 sa stala playmate mesiaca časopisu Playboy, čím bola prvou verejne známou transrodovou playmate. Rau sa narodil v Paríži, je alžírskeho pôvodu. Vo veku 16 rokov podstúpil operáciu zmeny pohlavia na ženské. Jeho inšpiráciou k tranzícii bol životný príbeh anglickej transrodovej modelky Caroliny „Tuly“ Cossey.
Kariéra
Po dovŕšení 18 rokov sa Rau začala živiť ako tanečnica pre DJov na Ibize. V tom čase sa spriatelila s Davidom Guettom. V roku 2013, vo veku 23 rokov, prvýkrát pózovala nahá s Tysonom Beckfordom pre francúzsky luxusný časopis OOB. Bolo to krátko potom, čo verejne oznámila, že podstúpila zmenu pohlavia. V máji 2014 sa prvýkrát objavila v časopise Playboy v sérii fotografií nazvanej „Evolúcia“, ktorej cieľom bolo zobraziť rastúce akceptovanie rodových identít za hranicami mužsko-ženského binárneho systému. Stala sa tak druhou transrodovou ženou, ktorá sa objavila v Playboyi, a vôbec prvou modelkou z tohto časopisu, ktorá sa k zmene pohlavia sama prihlásila (Cossey, ktorá pózovala pre Playboy už v roku 1981, bola odhalená ako transrodová osoba proti svojej vôli, a v časopise sa neskôr objavila aj v roku 1991).
Následne Rau získala prácu modelky pre módnu návrhárku Nicole Miller, Alexisa Bittara a Barneys New York. Pózovala aj pre talianske vydanie časopisu Vogue a v kampani pre francúzsku módnu značku Balmain.
Cooper Hefner, syn zakladateľa Playboya Hugha Hefnera, oznámil v októbri 2017, že Rau sa v dvojčísle november/december objaví ako „playmate mesiaca“, čím sa stala prvou otvorene transrodovou ženou, ktorá získala tento titul. Hefner prirovnal voľbu udeliť titul Rau k otcovmu rozhodnutiu predstaviť Jennifer Jackson ako prvú afroamerickú playmate v Playboyi v roku 1965.
Passins
Passins je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Isère, v regióne Rhône-Alpes.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Protimonopolný úrad Slovenskej republiky
náhľad|Sídlo úradu na Drieňovej 24 v Bratislave
Na jeho čele je predseda, ktorého vymenúva a odvoláva prezident Slovenskej republiky na návrh vlády Slovenskej republiky na funkčné obdobie päť rokov.
Súčasným predsedom je od marca 2023 Juraj Beňa.
Pontifical Oriental Institute
Pápežský orientálny inštitút alebo aj Pápežský východný inštitút (Pontificio Istituto Orientale, PIO) je katolícka inštitúcia vyššieho vzdelania v Ríme. Plán vytvorenia školy tohto druhu pre východných kresťanov bol na programe katolíckej cirkvi prinajmenšom už od pápeža Lea XIII, realizoval ho až pápež Benedikt XV. (1914-1921) v roku 1917. Pápežský orientálny inštitút je súčasťou konzorcia spolu s Pápežskou Gregorovou univerzitou (založenou v roku 1551) a Pápežským biblickým inštitútom (založeným v roku 1909), ktoré sa tiež nachádzajú v Ríme. Všetky tri inštitúcie riadi Spoločnosť Ježišova. Zatiaľ čo Pápežský orientálny inštitút závisí od Svätej stolice, jeho správa a vedenie je zverené Spoločnosti Ježišovej. Jeho veľkým kancelárom je prefekt Kongregácie pre východné cirkvi a vice-kancelárom je generálny predstavený Spoločnosti Ježišovej, zatiaľ čo kompetenciou Kongregácie pre katolícku výchovu je schvaľovanie akademických programov Pápežského orientálneho inštitútu.
Orientálny inštitút mal v akademickom roku 2018/2019 spolu 422 študentov, z ktorých  je 242 hosťujúcich študentov z iných fakúlt. 351 študentov navštevovalo Fakultu východných cirkevných vied (SEO) a 71 študovalo na Fakulte východného kánonického práva (DCO). Súčasťou Pápežského orientálneho inštitútu je aj moderná knižnica, ktorú okrem domácich profesorov a študentov každý rok navštívi približne 400 ďalších študentov či vedeckých pracovníkov.
Poslanie
Založený bol  pápežom Benediktom XV. v roku 1917 a jeho správou poveril v roku 1922 Pius XI. Spoločnosť Ježišovu. Pápežský orientálny inštitút je škola vyšších štúdii, ktorá si kladie za cieľ službu východným cirkvám. Ide o umožnenie poznania východných cirkví a ich „nesmierneho bohatstva, ktoré sa nachádza v pokladoch ich tradície“ (GP II, Orientale Lumen 4) a rovnako o sprostredkovanie týchto bohatstiev, tak málo poznaných, latinskej cirkvi. Jeho misiou je uskutočňovať výskum, výučbu a publikácie súvisiacich s tradíciami východných cirkví v oblasti teológie, liturgii, patristike, histórii, cirkevného práva, literatúry a jazykov, spirituality, archeológie a zaoberať sa i otázkami, ktoré majú ekumenický a geopolitický význam.
Cieľom Pápežského orientálneho inštitútu je výučba študentov, ktorí už získali prvý stupeň akademického vzdelania, bez ohľadu na ich náboženské vyznanie, latinských alebo východných katolíkov, pravoslávnych a iných. Ide o prehĺbenie ich vedomosti o kresťanskom východe v ich cirkvách, teológii, spiritualite, liturgii, disciplíne, histórii a kultúre. Študenti pochádzajú prevažne z krajín východných cirkví: T.j. z oblasti Blízkeho východu, východnej Európy, Afriky (Egypt, Etiópia a Eritrea) a Ázie (Kéraly a iných častí Indie). Nemalý počet študentov, ktorý sa taktiež zaujíma o kresťanský východ pochádza z Európy a Ameriky. V súčasnosti, pri záplavách migrantov a utečencov z niektorých vyššie uvedených krajín, prichádzajú študenti aj z komunít žijúcich v diaspóre.
Prvé roky
náhľad|[[Bazilika Panny Márie Väčšej|Santa Maria Maggiore od Alberta Pisa (1905)]] Prvé, dočasné umiestnenie Pápežského orientálneho inštitútu bolo v bezprostrednej blízkosti Vatikánu, v budove Palazzo dei Convertendi, na námestí Piazza Scossacavalli, ktorú neskôr zabrala ulica Via della Conciliazione. Pápežský orientálny inštitút bol do roku 1926 premiestnený do súčasných priestorov Pápežského biblického inštitútu, na ulici Via della Pilotta 25, odkiaľ sa natrvalo presťahoval na námestie Piazza Santa Maria Maggiore, 7. Na tomto námestí sa nachádza i Bazilika Santa Maria Maggiore, ktorá je zo všetkých chrámov v Ríme kresťanskému východu najbližšie. Slávne mozaiky, ktoré sa nachádzajú v tejto Bazilike boli vytvorené za pápeža Sixta  III. (432-440) a to na oslavu Tretieho ekumenického koncilu v Efeze (431), ktorý zdôraznil, že Ježiš Kristus je jedna osoba (nie dvoma oddelenými osobami). Koncil  vyniesol v dôsledku toho konsekvenciu, že Mária, jeho matka, je Božia matka, alebo Theotokos, ako ju nazývajú Gréci. Okrem toho je táto Bazilika známa i tým, že sa v nej nachádzajú pozostatky jasličiek, preto ju nazývajú ako ad Praesepe, chrám Betlehemu. Okrem toho koncom roku 860 apoštoli Slovanov, svätý Cyril a Metod, tu položili na oltár svoje liturgické knihy, čo je znakom toho, že od tohoto momentu, čo boli knihy schválené pápežom, bolo možné sláviť liturgiu v staroslovienskom jazyku. V bočnej uličke oproti Pápežskému orientálnemu inštitútu sa nachádza Bazilika Santam Prassede s karolínskymi mozaikami, ktoré svedčia o pápežovi sv. Pascalovi I., odporcovi ikonoklazmu, ktorý v čase výstavby Baziliky (r. 817) sa rozširoval na kresťanskom východe. Neďaleko od vchodu do tejto baziliky je umiestnená mramorová doska, ktorá pripomína, že v roku 869 na tomto mieste zomrel brat Cyrila, sv. Metod. V rámci komplexu budov, v ktorom sa nachádza Pápežský orientálny inštitút, je i kostol sv. Antona Veľkého (S. Antonio Abate), ku ktorému majú východní kresťania mimoriadnu úctu. Veľmi obľúbený je aj v Ríme, pretože donedávna sa v tomto kostole konalo požehnanie zvierat. Od vzniku Pápežského kolégia Russicum roku 1929, Piom XI. (1921 - 1939), bolo vedenie chrámu  zverené jezuitom žijúcim v tomto kolégiu. Lokalita Orientálneho Inštitútu je v mnohých ohľadoch ideálna.
Prvých 100 rokov
vľavo|náhľad|Mgr. Michel d'Herbigny, biskup a rektor Pápežského orientálneho inštitútu (Rím) Pápežský orientálny inštitút bol vytvorený ako bratská inštitúcia Kongregácie pre východnú cirkev, ktorej meno sa v roku 1967 zmenilo na Kongregáciu pre východné cirkvi. Bez úzkeho prepojenia na túto dôležitú inštitúciu Svätej stolice by nebolo možné pochopiť účel a poslanie Pápežského orientálneho inštitútu. O jeho dôležitosti svedčí i skutočnosť, že bol založený uprostred „zbytočného masakru“ prvej svetovej vojny, v roku 1917. Otázka, prečo bol založený Orientálny Inštitút má i ďalšie, časovo vzdialenejšie dôvody. Bola známa ako la question d’Orient, otázka sa po prvýkrát vynorila po ponižujúcej porážke Otomanov zo strany Rusov v roku 1774, (por. Zmluvu Kutchuk-Kainarji), ktorá nabrala na svojej intenzite po vstupe Napoleona do Egypta v roku 1798: vynorili sa otázky budúcej existencie miliónov kresťanov žijúcich pod vládou Osmanov. Tieto otázky odzneli na eucharistickom kongrese v Jeruzaleme v roku 1893, keď východní katolícki patriarchovia informovali pápežského legáta kardinála Benoîta Langenieuxa o krutom zaobchádzaní s členmi ich spoločenstiev. Tento o situácii informoval pápeža Leva XIII. Pápež okamžite zvolal stretnutie východných katolíckych patriarchov na nasledujúci rok  (1894), z ktorého vyšiel apoštolský list Orientalium dignitas, známy ako Magna Charta o právach východných katolíkov.
náhľad|Pápež Benedikt XV. Na začiatku boli profesori vyberaní z rôznych rehoľných rádov a dokonca aj laikov. Bol tam Antoine Delpuch (1868 - 1936) z kongregácie Biely otec, ktorý mal v prvom roku po založení Orientálu (1918 - 1919) funkciu pro - prezident ; dvaja benediktíni medzi ktorými bol blahoslavený Ildefonsa Schustera; traja asuncionisti, medzi ktorými bol Martin Jugie (1878-1954), ktorý pôsobil na Orientálnom inštitúte iba počas prvých piatich rokov, ale ktorý je autorom monumentálnej syntézy dejín východnej teológie. Ďalej tu pôsobil jeden dominikán; mechitarista; štyria jezuiti, medzi ktorými bol známy archeológ Guillaume de Jerphanion (1877-1948); dvaja Rusi, Grék a Etiópčan; z troch laikov treba spomenúť Michelangela Guidiho, vynikajúceho filológa a historika.
Po tom, čo sa stal pápežom Pius XI., prevládal názor, že by bolo lepšie, keby sa vedenie Orientálneho inštitútu zverilo jednej reholi, ktorá by mala na starosti prípravu budúcich pedagógov. Jeho voľba padla na jezuitov a na istom stretnutí s generálnym predstaveným Vladimírom Ledochowským (14.09.1922) poveril jezuitov vedením Orientálneho inštitútu. Na toto rozhodnutie pápeža mal vplyv i prvý prezident Orientálneho Inštitútu opát Alfredo Ildefonso Schuster, OSB, po ktorom nasledovali už len jezuiti. Prvým z nich v rokoch (1922-1931), bol Michel d’Herbigny (1880-1957). Bol to veľmi talentovaný človek, ktorý i vďaka vlastným publikáciam, vniesol do rodiacej sa inštitúcie na novom mieste Piazza S. M. Maggiore nový elán. Komplikácie jeho veľmi delikátnej misie v Rusku viedli k jeho predčasnému odchodu do dôchodku. Po D'Herbignym nasledoval ďalší prezident Inštitútu Emil Hermann (1932-1951), nemecký cirkevný právnik, ktorého notárska opatrnosť pomohla viesť inštitút počas vojny; nasledoval Ignacio Ortiz de Urbina (1951-1957), uznávaný patológ, ktorý pochádzal zo španielskeho Baskicka; Alphonse Raes (1957-1962), vynikajúci odborník sýrskej tradície, ktorý sa neskôr stal prefektom Vatikánskej knižnice; Joseph Gill (1962 – 1967), uznávaný odborník na koncil vo Florencii (1438 - 1445) a hlavný editor Aktov tohto koncilu. Počas jeho pôsobenia v roku 1965 sa začal používať titul Jezuitský rektor; Ivan Žužek (1967-1972), neskorší tajomník Pápežskej komisie pre revíziu východného kánonického práva; Georges Dejaifve (1972-1976), známy ekumenista; Eduard Huber (1976-1981), bývalý rektor Meudonskej školy v Rusku; Peter-Hans Kolvenbach (1981 - 1983), ktorý sa po krátkom pôsobení na Orientálnom inštitúte stal štvrťstoročným generálnym predstaviteľom Spoločnosti Ježišovej (1983 - 2008); Gilles Pelland (1984-1986), ktorý sa neskôr stal rektorom Gregoriánskej univerzity; Gino Piovesana (1986 - 1990), ktorého skúsenosť rektora na  jezuitskej univerzite Sophia v Tokiu a jeho odborná znalosť ruskej filozofie bola dobrým základom pre vedenie Orientálneho inštitútu; Clarence Gallagher (1990 - 1995), cirkevný právnik, dekan a rektor; Gilles Pelland (1995 - 1998), jediný rektor, ktorý bol zvolený v dvoch obdobiach, ktoré však nenasledovali bezprostredne za sebou; Hèctor Vall Vilardell (1998-2007), odborník na ekumenizmus, ktorý bol deväť rokov rektorom; Cyril Vasiľ (2007 - 2009), ktorý sa po dvoch rokoch rektorátu stal sekretár Kongregácie pre východné cirkvi. Sunny Kokkaravalayil sa stal pro-rektorom na jeden rok(2009 - 2010), avšak predstaveným komunity bol sedem rokov; James McCann (2010 - 2015), ktorý sa následne stal viceprezidentom nadácie Gregorian Foundation v New Yorku, a David Nazar (2015), v ktorého funkčnom období sa Orientálny inštitút nielenže reštrukturalizoval, ale komunita sa na Orientálnom inštitúta zjednotila s komunitou Pápežskského Collegia Russicum.
21. storočie
V súlade s modernými pedagogickými štandardmi pre akademický výskum bola do knižnice namontovaná klimatizácia so špičkovým LED osvetlením, modernou akustikou a stále viac digitalizovanými prvkami. Pri príležitosti 100. výročia Orientáleho inštitútu (1917-2017) 12. októbra 2017 navštívil pápež František túto inštitúciu. Vďaka jeho veľkorysému daru sa mohli uskutočniť ďalšie rekonštrukčné práce súvisiace s rozšírením Inštitútu, profesorom sa mohli poskytnúť kancelárie, vytvorila sa jedáleň pre študentov, ako i ďalšie užitočné priestory. Orientálny inštitút používa - Suite e Google for Education, zatiaľ čo jeho internetová služba bola rozšírená na 1 gigabajt up and down. To umožňuje konferenčnej sále stream-konferencie online a taktiež poskytuje možnosti kurzov a konferencií online pomocou služby Google Hangout. Osvetlenie a akustika vyučovacích priestorov boli modernizované tak, aby vyhovovali moderným digitálnym a pedagogickým normám.
Fakulty a jazyky
vľavo|náhľad|Pápežská bazilika sv. Márie Major, ktorá zdieľa námestie s Pápežským orientálnym inštitútom Orientálny inštitút má dve fakulty, jednu pre Východné cirkevné vedy a druhú pre Východné cirkevné právo. Spočiatku existovala iba jedna fakulta a zahŕňala program uvedený v zakladajúcej listine pápeža Benedikta XV. (1917), t.j. teológiu zahŕňajúcu spiritualitu, liturgiu a cirkevné právo, archeológiu a také vedľajšie vedy, ktoré sú potrebné na zabezpečenie vyváženého programu spoločenských štruktúr, ako je umenie, kultúra a história. V tomto študijnom pláne zohrávajú hlavnú úlohu jazyky a okrem taliančiny, ktorá je hlavným vyučovacím jazykom, sa vyučuje klasická gréčtina, sýrčina, ruština a staroslovienčina, ktoré vždy patrili k hlavnému rámcu štúdia. Okrem arménskeho koptského, etiópskeho a gruzínskeho jazyka, ktoré sa stali súčasťou študijných programov, boli v posledných rokoch pridané aj moderný grécky a rumunský jazyk. Moderná gréčtina je rozdelená do štyroch úrovní, na základe ktorých je možné získať diplom od gréckej vlády. Pre študentov kanonického práva sa vyučuje latinčina. Dobre vypracovaný program talianskeho jazyka sa stal ťažiskom jadra prípravného - propedeutického ročníka.
Publikácie
náhľad|Arcibiskup [[Rowan Williams v Orientálnom inštitúte na prednáške predsedu Donahua v roku 2016]] Okrem vyučovania a udeľovania akademických hodností licenciátu a doktorátu, Orientálny inštitút je známy svojimi publikáciami. V roku 1923 vyšlo prvé číslo publikácie Orientalia christiana. Po publikovaní sto takýchto čísel, bola séria v roku 1934 rozdelená na Orientalia Christiana Analecta výlučne pre monografie a Orientalia Chrisitana Periodica na články a recenzie kníh. Autori týchto publikácii boli skutoční odborníci v daných oblastiach a obe publikácie boli distribuované do rôznych knižníc. Po promulgácii Kódexu kánonického práva východných cirkví (CCEO) v roku 1990 sa rozhodlo o zavedení novej série monografií v oblasti kanonického práva. V roku 1992 vyšla nová publikácia Kanonika, ktorej prvé číslo sa objavilo v roku 1992. Kritické vydanie Anaphorae Orientales, ktoré začal Alphonse Raes v roku 1939, upozornilo na jeden z viacerých zabudnutých pokladov kresťanského východu a pokračoval v ňom známy liturgista Orientale, profesor Robert Taft, SJ. Keď William Macomber uverejnil najstarší text Anafory z Addai a Mari, nedalo sa predstaviť, aký užitočný vplyv bude mať tento text na Kongregáciu pre náuku viery v roku 2001, keď sa rozhodlo o uznaní ortodoxie a platnosti anafory i bez výslovných slov konsekrácie.
Významné úspechy
vľavo|náhľad|Sympózium o krízach v Sýrii sa konalo na Orientálnom inštitúte v roku 2017 a) CCEO sa vo veľkej miere pripravovala na Orientálnom inštitúte. Pre východných kresťanov predstavuje Kodex východného práva obrovský krok vpred, pretože prvýkrát v histórii majú vlastné právo ako základ, ktorý umožňuje každej z východných cirkví sui juris rozvíjať svoje vlastné osobitné právo. b) Ďalším monumentálnym prínosom Orientálu bolo kritické vydanie dokumentov Bazilejsko-ferrarsko-florentský koncilFlorentského koncilu (1438 - 1445), na ktorých sa podieľali profesori Fakulty východných cirkevných vied. Toto dielo viedlo v roku 1947 k rozhodnutiu Pia XII. o odstránenie latinských vplyvov na arménsko-katolícky obrad. Medzi ďalšie významné vedecké diela, dodnes neprekonané patrí 6 zväzková štúdia liturgie sv. Jána Chrysostoma; encyklopedický slovník kresťanského východu; anotované preklady sýrskych rukopisov z 9. až 13. storočia; vydanie siedmich zväzkov vatikánskych archívnych dokumentov o arménskej otázke (1894-1925) a podobné vydanie o chaldejsko-asýrskej otázke (1908 - 1938); anotovaný katalóg 150 etiópskych rukopisov; podrobné archeologické štúdie mozaík, fresiek a architektúry raného kostola v Malej Ázii atď.
Významní profesori
náhľad|Renomovaný liturgista Orientálneho inštitútu, profesor [[Robert Taft, SJ.]] Guillaume Jerphanion, SJ, si získal meno vďaka štúdiu archeológie a kostolov vytesaných v skale, ktoré sa nachádzajú v Kappadocii. Marcel Viller, SJ, po krátkom vyučovaní patristiky z Orientálneho inštitútu odišiel, aby sa stal jedným zo zakladateľov monumentálneho slovníka Dictionnaire de Spiritualité. Kardinál Tomáš Špidlík, SJ, bol známym odborníkom v oblasti ruskej duchovnosti a jeho knihy nestratili nič zo svojej aktuálnosti; Jeho predchodcom bol Irenée Hausherr, ktorý položil základy východnej spirituality. Podobnú aktuálnosť majú diela Juana Mateosa|, SJ, ktorý nadviazal na Antona Baumstarka (1872 - 1948), a je považovaný s R. F. Taftom SJ a G. Winklerom, za zakladateľa „Mateosovej školy porovnávacej liturgiológie “. Georg Hofmann, SJ, bol nemeckým Cirkevným historikom, ktorý mal veľkú úlohu pri edícii Aktov florentského koncilu. Orientálny Inštitút bol obdarený celou generáciou významných liturgistov, ku ktorým patril aj Miguel Arranz, SJ. Samir Khalil Samir, SJ  sa výrazne zaslúžil o zviditeľnenie arabsko-kresťanskej literatúry. Gustav Wetter, SJ bol svetovou autoritou na marxizmus. Placid J. Podipara, C.M.I, bol svetovým expertom na kresťanov svätého Tomáša.
Významní absolventi
Patriarcha Bartholomaios Archondonis, súčasný patriarcha Konštantínopolu, ktorý na Orientálnom Institute študoval od roku 1963 do roku 1968 a napísal svoju tézu O kodifikácii posvätných kánonov a kanonických predpisov. Prácu písal pod vedením prof. Ivana Žužeka. náhľad|Prezident Barack Obama sa stretáva s gréckym pravoslávnym ekumenickým patriarchom Bartolomejom I., absolventom Orientale.
Zoznam kardinálov, ktorí mali niečo s Orientalnym inštitútom je nasledujúci.
Zoznam známych študentov začína s blahoslaveným mučeníkom Eugènom Bossilkoffom, biskupom z Nicopolis v Bulharsku.
V apríli 2013 boli v Sýrii v meste Aleppo unesení dvaja pravoslávni biskupi: grécky pravoslávny biskup Paul Yazigi a sýrsky pravoslávny biskup Mor Gregorius Yohanna Ibrahim. Doteraz nie je známe miesto, kde by sa mohli nachádzať. Ďalšími významnými absolventmi Orientálneho inštitútu sú: Engelbert Kirschbaum, SJ, archeológ; Robert Murray, SJ, sýrista; Alessandro Bausani, islamológ; Hans-Joachim Schultz, liturg, Lambert Beauduin, OSB, zakladateľ mnižskej komunity v Chevetogne a René Vouillaume, prior Petits Frères de Jésus. Študoval tu tiež veľmi talentovaný teológ, ktorého nacisti zastrelili počas druhej svetovej vojny: Yves de Montcheiul, SJ (1900-1942).
Projekt MKULTRA
Zverejnené dôkazy naznačujú, že projekt MK-Ultra zahŕňal použitie viacerých metód na manipulovanie duševného stavu a zmenu funkcií mozgu pacientov. Okrem drog to bola hypnóza, zmyslová deprivácia, podávanie chemických látok, sexuálne zneužívanie a rôzne formy mučenia.
Anse-Bertrand
Anse-Bertrand je francúzska obec, ktorá sa nachádza v zámorskom departemente a zámorskom regióne Guadeloupe.
Polohopis
Anse-Bertrand má rozlohu.
Obyvateľstvo
Anse-Bertrand má 4640 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
Bykovo (vrch vo Veporských vrchoch)
Bykovo je vrch vo Veporských vrchoch, krajinnom celku Slovenského rudohoria. Leží nad obcou Látky, približne východne od Hriňovej.
Poloha
Nachádza sa v južnej časti Veporských vrchov, v geomorfologickom podcelku Sihlianska planina. Leží v Banskobystrickom kraji, v okrese Detva a na katastrálnom území obce Látky. Najbližším sídlom sú západne situované Látky, rovnakým smerom leží aj Detvianska Huta, severne sa nachádza Lom nad Rimavicou, Drábsko a Sihla, východne Šoltýska, Ďubákovo a Kokava nad Rimavicou a južne Málinec.
Opis
Bykovo leží na juhu centrálnej časti Veporských vrchov, v hrebeni, vedúcom z Dlhého grúňa južným smerom cez Skalku. Východne sa nachádza Cisárska hoľa, Homračka , Sokolovo a Jasenina , južne Klaťa , Črchľa , Tri chotáre  a Táňovo , západne Vrchdobroč , Luľovka , Stračí vrch  a Magura  a severne Skalka , Čierťaž  a Drahová. Oblasť patrí do povodia rieky Ipeľ, kde vodu zo severných svahov odvádza Malý Ipeľ, z východných Novodomský potok a z juhozápadných Chocholná. Vrcholom vedie červená turistická značka.
Julius Axelrod
Julius Axelrod (* 30. máj 1912, New York, New York, USA – † 29. december 2004, Bethesda, Maryland) bol americký biochemik, farmakológ a neurológ.
Bykovo (vrch vo Veporských vrchoch)
Výhľady
Vrchol pokrýva súvislý lesný porast, ktorý neumožňuje rozhľad. Z lokalít s redšou vegetáciou je možné pozorovať okolité vrchy Veporských vrchov, Javorie, Poľanu, Nízke Tatry, Stolické vrchy a prihraničné vrchy v Maďarsku.
Julius Axelrod
V roku 1970 získal Nobelovu cenu za fyziológiu alebo medicínu. Cena bola udelená za prácu o neurotransmiteroch a spolu s ním ju získali tiež Bernard Katz a Ulf von Euler.
Životopis
Narodil sa v New Yorku, jeho rodičia Molly Leichtling a Isadore Axelrod boli emigranti Poľska. V roku 1933 získal titul bakalára z biológie na City College of New York a krátko pracoval ako laboratórny technik na New York University. V roku 1935 dostal miesto v mestskom úrade pre zdravie a duševnú hygienu. Popri zamestnaní pokračoval v štúdiu a v roku 1941 získal titul Master of Science na New York University.
Politicky sa angažoval v niekoľkých kauzách, napríklad za prepustenie vedcov väznených v ZSSR.
Smart TV
Smart TV (slov. inteligetný televízor) je televízor s integrovaným internetom a interaktívnymi funkciami, ktorý používateľom umožňuje streamovať videá, hudbu, vyhľadávať obsah na internete a prezerať fotografie. Okrem tradičných funkcií televíznych prijímačov môžu tieto zariadenia poskytovať prístup k OTT službám, ako je internetová televízia (napr. Netflix, Apple TV, Disney Plus) a internetové rádio, spolu s prístupom k domácej sieti.
V inteligentných televízoroch je operačný systém predinštalovaný vo firmvéri televízora, ktorý poskytuje prístup k aplikáciám a inému digitálnemu obsahu. Na rozdiel od toho tradičné televízory fungujú predovšetkým ako displeje. Softvérové aplikácie je možné nainštalovať do zariadenia alebo aktualizovať podobným spôsobom ako sú aplikácie v smartfónoch.
Technológia, ktorá umožňuje fungovanie inteligentných televízorov, je tiež súčasťou externých zariadení, ako sú set-top boxy a niektoré prehrávače Blu-ray, herné konzoly, smartfóny a ďalšie interaktívne zariadenia pripojené k sieti, ktoré využívajú výstupy displeja televízneho typu. Tieto zariadenia umožňujú divákom nájsť a prehrať videá, filmy, televízne programy, fotografie a ďalší obsah z webu, káblových alebo satelitných TV kanálov.
Definícia
náhľad| Inteligentné televízory na displeji Zariadenie Smart TV je buď televízny prijímač s integrovanými možnosťami internetu, alebo set-top box pre televíziu, ktorý ponúka pokročilejšie výpočtové schopnosti a konektivitu ako základný televízny prijímač. Smart TV prevádzkuje kompletný operačný systém, ktorý môže poskytnúť platformu pre vývojárov aplikácií. Smart TV teda často umožňuje používateľovi inštalovať a spúšťať pokročilejšie aplikácie alebo pluginy/doplnky založené na jeho špecifickej platforme.
Inteligentné televízory vedia prehrávať obsah (ako sú fotografie, filmy a hudbu) z iných počítačov alebo sieťových úložných zariadení v sieti pomocou mediálneho servera alebo podobného programu. Poskytujú tiež prístup k internetovým službám vrátane tradičných televíznych kanálov, interaktívnej reklamy, hier, sociálnych sietí a ďalších multimediálnych aplikácií. Smart TV umožňuje prístup k filmom, reláciám, videohrám, aplikáciám a podobne. Niektoré z týchto aplikácií zahŕňajú Netflix, Spotify, YouTube a Amazon
História
Začiatkom 80. rokov boli v Japonsku predstavené „inteligentné“ televízne prijímače. Pridanie čipu LSI s pamäťou a generátorom znakov do televízneho prijímača umožnilo japonským divákom prijímať kombináciu programov a informácií prenášaných cez voľné linky vysielaného televízneho signálu. Patent bol podaný v roku 1994 (a nasledujúci rok bol predĺžený) na "inteligentný" televízny systém prepojený so systémami na spracovanie údajov prostredníctvom digitálnej alebo analógovej siete.