cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
V2 (raketa)
Bojové nasadenie
Celkovo usmrtili útoky rakiet V2 v Londýne 2 754 ľudí a v Antverpách 1 736, ďalších viac ako 11 000 ľudí bolo zranených. K vôbec najhoršiemu samostatnému útoku raketou V2 došlo 16. decembra 1944 v Antverpách, keď raketa zasiahla preplnené kino a zabila 567 osôb. Historici sa v zásade zhodujú v tom, že bombardovanie raketami V2 na sklonku vojny nemalo reálny bojový význam a jeho hlavným cieľom bolo len zastrašovanie a terorizovanie určené k demoralizovaniu civilného obyvateľstva.
ZSSR
Sovietsky zväz patril medzi mála krajín, ktorá po vojne pokračovala vo vývoji rakety A4 a zaradila ju aj do svojej výzbroje. V roku 1946 boli všetky ukoristené materiály presunuté na strelnicu Kapustin Jar, kde pokračovali skúšky motorov aj rakiet. Nasledujúci rok vydal Stalin príkaz k jej výrobe a zaradeniu do služby. Domáca verzia rakety V2 dostala označenie R-1. Na strelnici došlo k 11 odpalom modifikovanej A4/R-1, štarty sa uskutočňovali v rokoch 1947-1949. Následne vznikly výzkumné verzie W-1A,B,W,D,E ktoré štartovali od roku 1954 až do 60 rokoch a vynášali prístroje na výzkum ionosféry a kontajnery so živými zvieratami. V roku 1957 odštartovala zdokonalená raketa R-2, ktorá mala oddelitelnú bojovú hlavicu a zvýšený dolet na 600 km. Na jej konštrukcií vznikla výzkumná verzia W-2A. Na základe poznatkov získaných z rakety A4 vznikla raketa R-11, známa pod označením Scud A.
Čína
Na základe spolupráce medzi ZSSR a ČLR, došlo k dodaniu materiálov týkajúce sa rakiet A4 aj do Číny. Skoro na to Čína začala produkovať vlastné kópie rakiet R-1, pod označením DF-1 (Dong-Feng). Zaraďovanie do výzbroja začalo v 60 rokoch. Su známe tri štarty rakiet v roku 1960 zo strelnice Jiuquan.
Pozri aj
V1 - Fieseler Fi 103
Porča
Prameň
Pramení vo Volovských vrchoch, v podcelku Kojšovská hoľa, na východnom svahu Štóskeho vrchu (865,0 m n. m.) v nadmorskej výške približne 770 m n. m.
Mormonizmus
Mormonizmus je duchovný smer niekoľkých rôznych kresťanských cirkví spojených s postavou "proroka" Josepha Smitha alebo jeho dielom Kniha Mormonova. V súčasnej dobe sú dominantné predovšetkým 3 mormonské spoločenstvá:
Bahá’ Alláh
Bahá’ Alláh (bahájsky prepis: Bahá’u’lláh, iné prepisy: Bahá’-Alláh, Bahá’u ’lláh, Bahá’ulláh, Bahá’-ulláh, Bahá’ Ulláh; arabským písmom: بهاء الله ;doslova: sláva Boha), (* 12. november 1817, Teherán – † 29. máj 1892, Akko), vlastným menom Mírzá Hosajn ’Alí Núrí  bol zakladateľ bahaizmu.
Život
Bahá'u'lláh sa narodil v Teheráne v Perzii a už ako malé dieťa bol známy svojou múdrosťou. Bol zbožným moslimom a v 13 rokoch diskutoval o náboženských problémoch s vykladačmi islamského práva (ulamá). Jeho meno – Bahá'u'lláh – v preklade z arabčiny znamená „Sláva Božia“, čo naznačuje Bahá'u'lláhovo životné poslanie: to, že prišiel v sláve Boha, tak ako to sľubovali náboženské knihy ako Biblia či Korán, aby zohral úlohu eschatologického Vykupiteľa na konci časov, keď ľudstvo dospeje do Zlatého veku – do očakávaného Kráľovstva Božieho na Zemi.
Keď bol Bahá'u'lláh mladý muž, na Východe i na Západe vznikli mnohé náboženské skupiny, ktoré očakávali príchod Mesiáša, druhý príchod Krista, ktorý sa podľa ich výpočtov mal udiať niekedy okolo roku 1844. Medzi takéto skupiny patrili napríklad Adventisti siedmeho dňa či skupina nemeckých templárov. Na Východe išlo o nasledovníkov Šejcha Ahmada a Sajjida Kázima. Nadšenie v týchto skupinách bolo také veľké, že keď mladík menom Báb (1819 – 1850) začal ohlasovať, že príchod Mesiáša je blízko a že mu má pripraviť cestu, získal si v priebehu krátkeho času desaťtisíce nasledovníkov. Keď sa Bahá'u'lláh o Bábovom učení dopočul, bez váhania sa s ním stotožnil a odmietol kariéru ministra na šachovom dvore. Tým, ktorí to potrebovali pomáhal a rozdával svoj majetok, čím sa stal známy ako „Otec chudobných“. Perzská vláda začala zakrátko Bábových nasledovníkov prenasledovať a okolo 20 000 z nich prišlo počas prenasledovania o život. Samotný Báb bol 9. júna 1850 verejne popravený na námestí v perzskom Tabríze. Bahá'u'lláha za jeho podporu uväznili a neskôr vyhostili z Perzie do Osmanskej ríše. Postupne medzi miesta jeho vyhnanstva patril Konštantinopol (dnes Istanbul), Adrianopol (dnes Edirne) a posledným miestom bola väzenská kolónia v Palestíne v Akke. thumb|left|väzenská kolónia v Akke kde bol uväznený
Oznámenie o Bahá'u'lláhovom poslaní
Niekoľko dní pred odchodom z Perzie strávil Bahá'u'lláh v bagdadskej záhrade nazvanej Ridván (arabs. "Raj"), kde svojím nasledovníkom oznámil, že On je tým Prisľúbeným, ktorého príchod predpovedal Báb. Tvrdil, že je Mesiáš, Druhý príchod Krista, Duch pravdy a Kniežať pokoja zmieňovaným v proroctvách Starého a Nového zákona ako aj ostatných náboženských kníh. Toto oznámenie si jeho nasledovníci v bahájskom kalendári pripomínajú ako "slávnosť Ridvánu", ktorá pripadá na 21. 4. – 2. 5.
Učenie
Počas svojho života zaznamenával svoje učenie v knihách a listoch (nazývaných tabuľky), pričom viaceré z nich adresoval vtedajším panovníkom. So svojím posolstvom o potrebe ustanoviť mier a jednotu na zemi oslovil rakúskeho cisára Františka Jozefa, anglickú kráľovnú Viktóriu, Napoleona III., pápeža Pia IX., ruského cára Alexandra II., tureckého sultána ´Abu´l-Azíza, perzského šacha či vládcov Ameriky. Okrem duchovného učenia sa vo svojich spisoch sústreďoval na spoločenské otázky, ktoré mali prispieť k "zlepšeniu sveta a pokoja národov". Objavuje sa v nich myšlienka rovnoprávnosti mužov a žien, zrušenia otroctva, potreba vzdelania pre všetkých ľudí, ale aj riešenie ekonomických otázok spolu s problémom ekológie a kolektívnej bezpečnosti ľudstva. Všetko toto učenie spájal s tým, že ide o nevyhnutné podmienky pre ustanovenie Kráľovstva Božieho. V otázkach náboženstva učil, že jeho zmyslom je "posilňovať ducha lásky a bratstva medzi ľuďmi", a preto nikdy nesmie skĺznuť k fanatizmu či nevraživosti medzi nasledovníkmi jednotlivých náboženstiev. Jednou z jeho ústredných myšlienok je predstava o "postupnom zjavovaní", ktorú vysvetľuje v jednej zo svojich prvých kníh – Kitáb-i-Íqáne (Knihe istoty). Hovorí, že Boh, ktorý je len jeden a je spoločným pre všetky náboženstvá, postupne posiela Poslov Božích ako napríklad Ježiš Kristus, Mohamed či Bahá'u'lláh, aby viedli ľudstvo a učili ho o Bohu. Podľa Bahá'u'lláha bolo náboženské učenie zjavované ľuďom v každej dobe v závislosti od ich duchovných možností. Preto ľudia rozlične vnímali význam jednotlivých Poslov Božích. Toto poznanie o spoločnej podstate všetkých náboženstiev by malo viesť k ich mierovému spolunažívaniu – za týmto účelom Bahá'u'lláh vyzýval svojich nasledovníkov: "Stýkajte sa s nasledovníkmi všetkých náboženstiev v duchu priateľstva a družnosti."
Vyhnanstvo
Hoci bol Bahá'u'lláh vyhnancom a väzňom, postupne si v každom meste získal množstvo nasledovníkov a priaznivcov, až na mieste jeho posledného vyhnanstva, v ´Akke, mu bolo umožnené, aby sa presťahoval za brány mesta na panstvo zvané Bahjí. Sem ho chodili peši až z Perzie navštevovať jeho nasledovníci. Tu sa s ním stretol aj jediný Európan – orientalista z Cambridgskej univerzity, Edward Browne. Toto stretnutie na Browna urobilo hlboký dojem: "Tvár toho, na koho som hľadel, nikdy nezabudnem, aj keď ju nedokážem opísať. Tie prenikavé oči akoby vám videli do hlbín duše, v tom hustom obočí driemala moc a sila, kým hlboké čiary na čele a tvári poukazovali na vek, ktorý sa zdal byť v rozpore s ebenovo čiernymi vlasmi a nesmierne bohatou bradou spadajúcou až takmer k pásu. Nebolo sa treba pýtať, pred kým stojím. Poklonil som sa pred človekom, ktorý je predmetom oddanosti a lásky, ktorú môžu králi závidieť a po ktorej panovníci márne túžia."
Bahá'u'lláh zomrel dňa 29. mája 1892 blízko izraelského mesta Akko a miesto jeho posledného odpočinku nazývané Bahjí je dnes pre bahájov najsvätejším miestom na Zemi, ktoré je cieľom ich púte.
Dielo
Jeho najvýznamnejším dielom je Kitáb-i-Aqdas (Najsvätejšia kniha), ktorá zahŕňa Bahá'u'lláhove zákony určené pre spoločnosť žijúcu v Zlatom veku ľudstva, ktorý bude charakterizovaný mierom a jednotou medzi národmi: "Blahobyt ľudstva, jeho mier a bezpečie, nemožno dosiahnuť, pokiaľ nebude pevne ustanovená jeho jednota." Ďalej sú Bahá’u’lláhove spoločenské zákony "pozmenené tak, aby vyhovovali nadchádzajúcej dobe, a sú určené na to, aby ľudstvo priviedli k svetovej civilizácii, ktorej nádheru si teraz sotva dokážeme predstaviť". V Kitáb-i-Aqdas sa však nachádzajú aj zákony týkajúce sa duchovného života jednotlivcov, ako napríklad zákony o modlitbe, pôste, púti, duchovnom rozvoji prostredníctvom čítania Svätých spisov a pod. Obsahuje tiež etické maximy známe z ostatných náboženstiev, ako napríklad potrebu rozvoja duchovných vlastností, akými sú pravdovravnosť, láskavosť, odpúšťanie, čestnosť, štedrosť, služba druhým, zákaz ohovárania a tiež myšlienka, že práca vykonávaná v duchu služby predstavuje uctievanie.
Bahá'u'lláh vo Svojich spisoch takisto vyriešil jednu z najproblematickejších otázok, a to, ako udržať celistvosť bahájskeho spoločenstva po jeho smrti. S cieľom zachovať jednotu spoločenstva a aby sa vyhol jeho rozdeleniu na skupiny, písomne ustanovil svojho najstaršieho syna ´Abdu´l-Bahu (1844 – 1921) za svojho právoplatného nástupcu, ktorý ako jediný má právo autoritatívne vysvetľovať spisy.
Do slovenčiny bolo preložených viacero z jeho kníh, medzi iným aj Kitáb-i-Aqdas, ale aj malé dielo s názvom Skryté slová, ktoré sa zaoberá etickým rozmerom ľudského bytia: "Moja prvá rada znie: Maj čisté, láskavé a žiariace srdce, aby si mohol získať kráľovstvo pradávne, večné a nepomíňajúce."
Saint-Jean-de-Bournay (kantón)
Saint-Jean-de-Bournay je francúzsky kantón v departemente Isère v regióne Rhône-Alpes. Skladá sa z 15 obcí.
Slovakia
Slovakia môže byť:
Manicamp
Manicamp je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Aisne, v regióne Pikardia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Lužná (okres Vsetín)
Lužná je obec v Česku v okrese Vsetín v Zlínskom kraji. 1. januára 2013 tu žilo 623 obyvateľov.
Manicamp
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Diaľnica A1 (Nemecko)
Diaľnica A1 je 732 kilometrov dlhá diaľnica v Nemecku. Spája šlezvické mesto Heiligenhafen na pobreží Baltského mora so Saarbrückenom v Sársku, pričom prechádza významnou Rýnsko-rúrskou konurbáciou. Diaľnica ešte nie je kompletne dobudovaná - na jej začiatku je zatiaľ len v polovičnom profile a medzi Blankenheimom a Daunom zatiaľ chýba.
Okrem klasického označenia A1 sa diaľnica na niektorých úsekoch zvykne označovať aj inými názvami, ktoré sú pozostatkom etapovitej výstavby. Na samom začiatku je medzi Hamburgom a Heiligenhafenom označovaná ako Vogelfluglinie. Medzi mestom Lübeck a Porúrím je zaužívaný názov Hansalinie a medzi križovatkami Kolín-západ (Kreuz Köln-West) a Vulkaneifel (Dreieck Vulkaneifel) názov Eifelautobahn.
Priebeh trasy
thumb|left|195px|A1 v Brémach thumb|left|195px|Návesť pred výjazdom Holdrof thumb|left|195px|Križovatka s A3 pri Koblenzi thumb|left|195px|Portálové značenie pri Brémach Diaľnica A1 začína neďaleko prístavného mesta Heiligenhafen v spolkovej krajine Šlezvicko-Holštajnsko na baltickom pobreží. Odtiaľ pokračuje juhozápadným smerom okolo mesta Oldenburg in Holstein smerom ku ďalšiemu prístavu Lübeck. Tu sa križuje s diaľnicou A20, ktorá smeruje do spolkovej krajiny Meklenbursko-Predpomoransko. Juhozápadne od Lübecku sa križuje aj s A21 smerujúcou do Kielu a A24, ktorá vedie do Berlína. Následne prechádza prístavným mestom Hamburg, kde sa nachádzajú križovatky s diaľnicami A25 do mesta Geesthacht, A250 do Lüneburgu a A7 do južných častí Nemecka.
Za Hamburgom diaľnica stále pokračuje juhozápadným smerom cez Dolné Sasko a mesto Brémy, kde sa križuje s A27 smerujúcou do miest Cuxhaven a Walsrode. Za Brémami sa od A1 odpája A28 v smere na Oldenburg a Východné Frízsko. Za križovatkou Ahlhorner Heide s A29, ktorá vedie do Wilhelmshavenu sa trasa diaľnice A1 stáča na juh a prechádza okolo mesta Osnabrück. V križovatke, ktorá leží západne od Osnabrücku, sa A1 križuje s diaľnicou A30 smerujúcou do mesta Bad Oeynhausen.
A1 plynulo prechádza do Severného Porýnia-Vestfálska a prechádza rozsiahlou konurbáciou v Porýní a Porúrí. Keďže ide o veľmi husto zaľudnené územie, aj hustota dopravy je tu vysoká, a preto sa tu nachádza aj veľké množstvo križovatiek s inými diaľnicami. Pri meste Münster je to križovatka s A43 a ďalej aj s diaľnicou A2 smerujúcou do Hannoveru a Berlína. V juhovýchodnom Porýní prechádza diaľnica mestom Dortmund, kde sa križuje s A44 do Kasselu a A45 do Frankfurtu, ďalej pri Wuppertale s A46 do Düsseldorfu a pri Leverkusene aj s A3 vedúcou naprieč krajinou až do Passau na rakúskej hranici. Pri Kolíne nad Rýnom sa ďalej nachádzajú križovatky s A59 do Düsseldorfu, s A57 do Krefeldu a A4 do Aachenu. A1 je dočasne ukončená pri obci Blankenheim, pričom chýbajúci úsek po Rengen je v súčasnosti v štádiu príprav, respektíve čiastočne vo výstavbe.
Diaľnica opätovne začína pri obci Rengen v spolkovej krajine Porýnie-Falcko a križuje sa s A48 smerujúcou do Koblenzu a ďalej aj s A60, ktorá vedie do Bitburgu. V križovatke Moseltal sa od A1 odpája A602 do centra Trieru. Južne od tohto mesta sa križovaním začína A62 do Pirmasensu a ďalej aj A8 vedúca do Luxemburska. Diaľnica sa končí vo výjazde Saarbrücken-Burbach.
Diaľnica A1 prechádza po trasách viacerých európskych ciest, ich prehľad ponúka nasledujúca tabuľka:
Diaľničné križovatky
vľavo|náhľad|Kreuz Köln-West (104) thumb|left|Náčrt kolínskeho okruhu (Kölner Ring) thumb|left|Kreuz Bliesheim (109)
Do roku 1945
thumb|left|190px|Označenie diaľnice z 30. rokov v Hamburgu. Do 50. rokov tam figuroval nápis REICHSAUTOBAHN Už od konca 20. rokov sa v Nemecku začali plánovať vysokokapacitné cesty pre diaľkovú dopravu bez úrovňových križovaní. Plánovanie pokročilo na prelome 20. a 30. rokov a výstavba sa začala za éry národného socializmu po nástupe Adolfa Hitlera k moci. Novonaplánovaným cestám dali názov Reichsautobahnen, teda ríšske diaľnice.
Výstavba súčasnej diaľnice A1 sa začala v polovici 30. rokov. V roku 1936 bol otvorený 71 km dlhý úsek medzi Hamburgom a Brémami, od križovatky Dibbersen po križovatku Oyten. Nasledujúci rok bola diaľnica predĺžená od obce Oyten po tzv. Brémsku križovatku (Bremer Kreuz) a vystavaná bola i nadväzujúca časť súčasnej diaľnice A27. V roku 1939 bol dostavaný krátky úsek južne od Hamburgu. Stavalo sa i v severnej časti diaľnice - v tomto období sa otvorili úseky medzi Hamburgom a Lübeckom.
Koncom 30. rokov bola postavená i jedna z prvých diaľničných križovatiek v Nemecku - išlo o Kamener Kreuz severovýchodne od Dortmundu. Do začiatku druhej svetovej vojny sa postavilo ešte 25 km diaľnice severozápadne od Leverkusenu. Výstavba úseku neďaleko obce Remscheid musela byť kvôli vojnovým udalostiam prerušená až do roku 1951. Vybudovať sa stihol ešte polovičný profil diaľnice v regióne Eifel neďaleko obce Hasborn.
V rokoch 1945 - 1970
Druhá svetová vojna zanechala nemeckú cestnú sieť v zlom technickom stave, preto sa v prvých povojnových rokoch práce obmedzili len na rekonštrukcie. V roku 1951 boli obnovené stavebné práce na úseku Wermelskirchen-Remscheid, ktorý sa začal stavať ešte za Hitlera. Otvorený bol 15. júla 1953. V roku 1956 sa diaľnica predĺžila po mesto Hagen a o rok neskôr bola dokončená križovatka s diaľnicou A44 pri Dortmunde spoločne s úsekom do mesta Kamen.
V 60. rokoch bol vystavaný obchvat Hamburgu, ktorý spojil predvojnové úseky Hamburg-Lübeck a Hamburg-Brémy i ďalšie kratšie chýbajúce úseky pri Brémach a na Porúrí. V roku 1970 tak bol v prevádzke súvislý úsek diaľnice medzi prístavom Lübeck a Kolínom nad Rýnom.
V rokoch 1970 - 2000
Začiatkom 70. rokov sa začala výstavba úsekov severne od mesta Lübeck. Do roku 1980 diaľnica dosiahla mesto Oldenburg. V tom istom roku bolo dokončené aj spojenie Kolína nad Rýnom s obcou Blankenheim, kde sa diaľnica končí i v súčasnosti. Na prelome 70. a 80. rokov sa rozbehla i výstavba južnej časti diaľnice medzi mestami Saarbrücken a Daun.
Po roku 2000
V tomto období sa výstavba sústreďuje najmä na dostavbu chýbajúceho úseku medzi Blankenheimom a Daumom v regióne Eifel. Sprevádzkovaný bol takisto aj úsek na severe medzi Oldenburgom a Heiligenhafenom, avšak do značnej miery len polovičnom profile, preto je to oficiálne zatiaľ len súčasť spolkovej cesty 207.
Rozšírenia
Diaľnica A1 je v prevažnej miere vybudovaná v štyroch jazdných pruhoch. Niekoľko úsekov bolo vzhľadom na vysoké intenzity dopravy rozšírených o jeden jazdný pruh v každom smere.
Prvým rozšíreným úsekom v smere staničenia diaľnice je úsek medzi križovatkami Dreieck Bad Schwartau a  Maschener Kreuz, ktorý je však v okolí križovatiek Dreieck Hamburg-Südost a Kreuz Hamburg-Süd krátko zúžený do štyroch jazdných pruhov.
Ďalším takýmto úsekom je obchvat Brém medzi križovatkami Bremer Kreuz a Delmenhorst-Ost. Ďalej nasledujú dva kratšie rozšírené úseky pri mestách Osnabrück a Münster.
Medzi križovatkou Kamener Kreuz a Köln-Lövenich v Porýní-Porúrí sa nachádza najdlhší šesťpruhový úsek na A1. Posledným rozšíreným úsekom je krátky úsek neďaleko mesta Bliesheim.
Okrem toho ešte existuje niekoľko krátkych pasáží, najmä v stúpaniach, ktoré sú vystavané v usporiadaní 2+3, resp. 3+2.
Ministerstvo
Ministerstvo je najvyšší správny úrad štátu (v niektorých štátoch aj federatívnej republiky, spolkovej krajiny, provincie a podobne), ktorý je zodpovedný a má najvyššie právomoci v určitej oblasti. Na čele stojí obyčajne člen vlády (minister, štátny tajomník a podobne). V minulosti sa ako ministerstvo (napríklad v Rakúsko-Uhorsku či Prusku) označovala vláda, teda zbor ministrov.
V parlamentných systémoch sa vláda aj jednotliví ministri zodpovedajú parlamentu, v prezidentských systémoch prezidentovi.
Ministerstvá na Slovensku
Na Slovensku je ministerstvo tzv. ústredný orgán štátnej správy.Vo svojej oblasti ministerstvo:
Za všetky koncepčné rozhodnutia ministerstva zodpovedá kolektívne vláda.
Zoznam ministerstiev pozri pod Zoznam ministerstiev na Slovensku.
Zoznam kultúrnych pamiatok v obci Hontianska Vrbica
Toto je zoznam kultúrnych pamiatok v obci Hontianska Vrbica v okrese Levice.
Philip Lamantia
Philip Lamantia (*  23. október 1927 – † 7. marec 2005) bol americký básnik, redaktor a učiteľ. Na jeho tvorbu mali vplyv surrealizmus a bítnici, čím sa zaradil aj do širšieho umeleckého hnutia San Francisco Renaissance.
Život
Básnik sa narodil v San Franciscu v rodine emigrantov zo Sicílie. Prvýkrát publikoval v newyorskom časopise „View“ v roku 1943, keď mal pätnásť. V nasledujúcom roku 1944 ho publikovali v surrealistickom časopise „VVV“. V roku 1944 prešiel zo školy „Balboa High School“ do New York City aby pokračoval v štúdiu poézie a redigovaní časopisu View. V tomto období sa mu dostalo uznania od surrealistu Andrého Bretona, žijúceho v tom čase v USA. V 1945 sa vrátil do San Francisco Bay Area, kde publikoval o rok svoju prvú básnickú zbierku „Erotic Poems“.
Lamantia patril medzi najčastejšie zmieňovaných básnikov hnutia San Francisco Renaissance a neskôr bol ovplyvnený hnutím bítnikov. V počiatku tvorby sa inšpiroval surrealistami. Nachádza sa medzi básnikmi, ktorí sa zúčastnili čítania poézie 7. októbra 1955 v „Six Gallery“, keď Ginsberg čítal svoju poému „Howl“ (Vytie) po prvýkrát. Pri tejto príležitosti si Lamantia vybral na prednes poémy od Johna Hoffmana, priateľa, ktorý práve zomrel. Hoffmanova zbierka poézie „Journey to the End“, ktorá bola čítaná, bola publikovaná vo vydavateľstve City Lights Books v roku 2008. Čítaná bola spolu s Lamantiovou básňou Tau, čo bola poéma-cyklus napísaná v polovici 50. rokov 20. storočia. Báseň „Tau“ zostávala nezverejnená počas celého Lamantiovho života.
Manželka Philipa Lamantiu Nancy Peters, literárna editorka vo vydavateľstve City Lights Books, o ňom povedala: „V narkotickom nočnom svete našiel akýsi moderný náprotivok gotického hradu - nebezpečné pásmo, ktoré treba symbolicky alebo existenciálne prekročiť.“
V 50. rokoch básnik trávil čas s blízkymi ľuďmi v USA a tri roky v Mexiku, tiež sa zúčastňoval peyotových rituálov indiánskeho kmeňa Washo v Nevade. V tomto období prežil tvorivú krízu a všetky svoje dovtedajšie práce zničil. V roku 1962 sa ich podarilo kompletizovať a vydať ako súčasť diela Zničené diela: Podkožné svetlo, Prorocký zápisník, Tiché básne, Kapsula.
Väčšinu 60. rokov strávil vo Francúzsku, Španielsku a severnej Afrike.
Lamantia vyučoval na San Francisco State University a San Francisco Art Institute a bol ženatý len jedenkrát, s Nancy Peters, svojou editorkou vo vydavateľstve City Lights Books.
Ku koncu života sa obrátil ku katolicizmu, vyznaniu svojej mladosti a napísal viaceré nábožensky ladené básne. Zomrel V San Franciscu na srdcový infarkt.
Povedali o ňom
Lawrence Ferlinghetti: ''Philip bol vizionár ako Blake a skutočne videl celý svet v zrnku piesku... Priamo cez neho do Ameriky prúdila francúzska surrealistická poézia. Bol básnikom surrealistického prúdu vedomia a mal obrovský vplyv na Allena Ginsberga. Ten predtým písal pomerne konvenčnú poéziu. Práve Philip ho priviedol k surrealistickému písaniu. A potom Ginsberg napísal Kvílenie. Bol veľmi pekný, ako naozajstný Adonis. Bol aj brilantným rečníkom, vedel bez prestávky asociatívne rozprávať ako Robert Duncan. Rinul sa z neho súvislý prúd slov. Jedno ho zaviedlo jedným smerom, druhé zas na ďalší výlet. Bol skutočným polyhistorom. A mal encyklopedickú pamäť.''
František Jurišič
František Jurišič (* 18. február 1942, Nitra) je slovenský režisér animovaných filmov a vysokoškolský pedagóg.
Štúdium a začiatky
Vyštudoval na Vysokej škole technickej v Bratislave odbor architektúra a územné plánovanie. Už tu sa zaujíma o filmové umenie – návštevník filmového klubu a člen klubu MG, kde nakrúcali študentské "spravodajstvo" (občasníky a filmy určené pre domáce súťaže tvorivosti). V spolupráci s Gejzom Kendym nakrútil experimentálny poetický film o zanikajúcich častiach starej Bratislavy s názvom Plynová lampa z roku 1965. Snímka bola na súťaži ocenená. K animovanému filmu ho "pritiahli" aj projekcie snímok Normana McLarena počas Dní kanadského filmu. Po absolvovaní vysokej školy sa zamestnal vo vyštudovanom odbore a súbežne sa venoval amatérskej filmovej činnosti.
Animovaný film
Takmer všetky jeho diela vznikli (okolo 140) v dramaturgickej spolupráci s STV. Pre cyklus večerníčkov pravidelne pripravoval samostatné tituly, ale aj viacdielne seriály. Do popredia dáva pohyb, akciu a gradáciu príbehu prispôsobuje detskému pohľadu tak, aby sa v ňom dokázali orientovať. Kombinuje hru, fantáziu, jemný a láskavý humor, jednoduché rozprávanie. Animáciou deformuje a mení veľkosť, tvar, charakter protagonistov. Jeho najčastejšími spolupracovníkmi boli Koloman Leššo a Štefan Martauz. Venoval sa predovšetkým bábkovej animácii, v ktorej striedal rôzne typy materiálu. Boli ním napríklad drevo, papier, hlina, keramika, no predovšetkým plastelína. Animovanie plastelíny (tzv. claymation) bolo vtedy v rámci slovenského animovaného filmu unikátne. Jeho prvé filmy výrazne napodobňovali grotesku. Prvý animovaný pokus bol inšpirovaný obrázkom Viktora Kubala, na ktorom bolo dopravné lietadlo s latrínou na krídle. Okrem Kubala označuje za inšpiračný zdroj tiež diela Břetislava Pojara. V rokoch aktívnej tvorby pracoval na plný úväzok v animovanom štúdiu Krátkeho filmu Koliba. Od roku 1985 prednášal na Vysokej škole výtvarných umení a od roku 1993 na Vysokej škole múzických umení v ateliéri animovaného filmu. Ako animátor sa podieľal na niektorých častiach Bratislavských rozprávok(1991). S dvadsiatimi poprednými svetovými tvorcami animovaného filmu sa podieľal na vzniku spoločného filmu k storočnici kinematografie. Posledným vlastným veľkým projektom je film Ekomorfóza, kde (už ako z názvu vyplýva) ide do popredia téma ekológie a ekologickej katastrofy. Zobrazuje vývoj od rajskej záhrady až po "nektropolis". Kameramanom je Otto Geyer a animátorom Štefan Martauz. Film vznikol s podporou ministerstva kultúry a programu Pro Slovakia. Jurišič tu prvýkrát využíva možnosti digitálnych technológií a to vo zvukovej postprodukcii.
Orange Is the New Black
Orange Is the New Black (skrátene OITNB) je americký komediálno-dramatický seriál od Jenji Kohan. Seriál je založený na memoároch od Piper Kerman, s názvom "Orange Is the New Black: My Year in a Women's Prison", kde popisuje jej zážitky vo federálnej väznici. Seriál je distribuovaný VOD internetovou službou Netflix, ktorý vydal prvú sériu 11. júla 2013. Od 6. januára 2016 je Netflix dostupný aj na území Slovenska, rovnako aj seriál OITNB. Prvá séria obdržala 12 nominácií na prestížnu cenu Emmy, vrátane nominácie na najlepší seriál, scenár a réžiu. Posledná siedma séria vyšla 26. júla 2019.
Durham
thumb|Hrad, katedrála a most cez rieku [[Wear (rieka)|Wear]]
Orange Is the New Black
Dej
Seriál sa točí okolo Piper Chapmanovej, tridsiatničky žijúcej v New Yorku, ktorú odsúdia na 15 mesiacov do nápravno-výchovného ústavu v Litchfielde, čo je nízko-chránená federálna väznica pre ženy v štáte New York. Piper usvedčia vinnou za pašovanie kufríka plného peňazí z drogovej činnosti pre jej bývalú priateľku Alex Vause, ktorá je medzinárodnou pašeráčkou drog. Trestný čin sa stal 10 rokov pred začiatkom seriálu a za ten čas sa Piper presťahovala do New Yorku, kde má pokojný život, takže jej náhle odsúdenie rozvráti vzťahy s jej snúbencom, rodinou a priateľmi.
Durham
Durham je mesto v severovýchodnom Anglicku, v grófstve Durham. Má 42 939 obyvateľov (2001). Mestom preteká rieka Wear, na ktorej pôsobí miestny amatérsky veslársky klub. Mesto je známe najmä vďaka tamojšej normanskej katedrále, ako aj vďaka hradu z 11. storočia. Je tiež sídlom Durhamskej univerzity.
Prešporok
Prešporok alebo Prešporek môže byť starší názov:
Orange Is the New Black
Dej
Vo väzení sa Piper opäť stretne s Alex, kedy obe prehodnotia ich vzťah a musia sa vyrovnať s ich spolu-väzeňkyňami. Seriál obsahuje mnoho retrospektív k významným udalostiam rozličných väzeňkýň a ochrankárov. Tieto flashbacky typicky objasňujú, ako sa konkrétna postava dostala do väzenia alebo rozvíjajú ich minulosť. Väčšina postáv z väznice má dočinenia s drogami, podvodmi a krádežami, zatiaľ čo iné sú vo väzení kvôli organizovanému zločinu, vražde alebo útoku na telesnú integritu. Väčšina postáv pochádza z nižšej triedy, no niektoré sú z majetného prostredia alebo z dysfunkčných rodín. Seriál taktiež zobrazuje korupciu a nedostatky väzenského systému USA a zneužívanie moci niektorých strážnikov voči väzenkyniam. Postupne, ako seriál pokračuje, tak sa menej sústredí na Piper ako na hlavnú postavu a viac na rozličné postavy a aktuálne dianie deja.
Ukradnuté epizódy
Na konci roka 2016 hacker zvaný "thedarkoverlord" sa nabúral do produkčnej spoločnosti Larson Studios a odcudzil 10 častí piatej série. Zvyšné tri časti ešte neboli v tom čase hotové. Hacker žiadal od Netflixu 50 bitcoinov (cca 44 tisíc eur), ktoré štúdio odmietlo zaplatiť. 28. apríla 2017 bola na The Pirate Bay zverejnená prvá časť piatej série a deň na to zvyšných deväť.
Prešporok
Prešporok môže byť aj hudobná skupina, pozri Prešporok (skupina)
Villány
Villány je mesto v Maďarsku v Baranskej župe v Siklósskom okrese.
Má rozlohu a žije tu  obyvateľov .
Jussy-le-Chaudrier
Jussy-le-Chaudrier je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Cher, v regióne Centre-Val de Loire.
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Džibutsko
Džibutsko, dlhý tvar Džibutská republika, je štát v Afrike. Jeho susedmi sú Eritrea, Etiópia, Somálsko.
Polohopis
Džibutsko leží pri prielive Báb el-Mandeb medzi Červeným morom a Adenským zálivom. Povrch krajiny je prevažne hornatý, nížina sa nachádza len pri pobreží. Najvyšším vrchom je Musa Ali, ktorý je vysoký. V strednej časti Džibutska leží tektonická zníženina okolo jazera Assal, preliačina, hlboká 155 m pod úrovňou mora. V štáte neexistujú stále rieky, podnebie je horúce a značne suché, keďže leží v zrážkovom tieni Etiópskej vysočiny. Zrážky na území nikde nepresahujú 200 mm za rok. Priemerná teplota v januári je 30°C a v júli 35°C.
Dejiny
Oblasť dnešného Džibutska obývalo postupne niekoľko rôznych kmeňov. Ako poslední krajinu ovládli Ísovia (Issovia) a Afari. Vďaka početným obchodným stykom s Arabmi prijali tieto dva kmene islam. V 19. storočí Francúzi najprv kúpili prístav Obock; v roku 1888 založili prístav Džibuti a ustavili nad ním protektorát. V roku 1896 vznikla kolónia Francúzske Somálsko. V rokoch 1940 až 1942 bolo územie okupované Talianskom. Od roku 1946 bolo zámorským územím Francúzska; v roku 1967 bola rozšírená miestna samospráva a územie bolo premenované na Francúzske pobrežie Afarov a Ísov (skrátene Afar a Issa). Samostatnosť získalo Džibutsko 27. júna 1977.
V 90. rokoch 20. storočia vyvolali Afari občiansku vojnu, ktorú sa podarilo ukončiť mierovou zmluvou v roku 1994.
Správne rozdelenie
Džibutsko je rozdelené na 6 regiónov (krajov; vrátane hlavného mesta) a ďalej na 15 okresov.
Prehľad jednotlivých regiónov:
Hospodárstvo
Hospodárstvo Džibutska je založené na službách. Oblasť služieb ťaží z polohy krajiny a jej významu ako zóny voľného obchodu severovýchodnej Afriky. Dve tretiny obyvateľov žije v hlavnom meste, zvyšok tvoria kočovné kmene žijúce vo vnútrozemí.
Ginko v Abramovej
Ginko v Abramovej je ginko dvojlaločné, ktoré sa nachádza v obci Abramová. Je chránené podľa ''uznesenia ONV Martin, č. 6/69''. Dopĺňa sieť významných a chránených stromov v bývalom okrese Martin.
Džibutsko
Hospodárstvo
Džibutsko funguje ako oblastný dopravný uzol, aj ako medzinárodné prekladisko lodí a stredisko zásobovania. Krajina má nedostatočné prírodné zdroje a nerozvinutý priemysel. Je preto tiež silne závislá od zahraničnej finančnej pomoci a rozvojovej spolupráce, ktoré pomáhajú udržať stabilnú platobnú bilanciu a zväčšujúci potenciál pre budúci hospodársky rast. Miera nezamestnanosti pohybujúca sa medzi 40 až 50 percentami predstavuje závažný problém. Inflácia naopak nie je kvôli naviazaniu džibutského franku k americkému doláru znepokojujúca.
Krajina dosahuje popredné miesta na svete v chove tiav, produkcii ťavieho mäsa a iných ťavích produktov.
Obyvateľstvo
Asi polovicu obyvateľstva tvoria Ísovia (Issovia), nazývaní aj Somálci. Afari tvoria asi 35% obyvateľstva. Ďalej sú v krajine prítomné početné komunity Európanov (najmä Talianov a Francúzov), Arabov a Etiópčanov. Pestrá národnostná skladba obyvateľstva na tomto malom území bola príčinou občianskej vojny v 90. rokoch 20. storočia.
Zdroje
Lexikon zemí světa, Kartografie Praha, 1999
Koror
Ostrov Koror spolu s okolitými ostrovčekami tvorí rovnomenný spolkový štát Koror (14 000 obyvateľov), ktorý je jedným zo 16 spolkových štátov tvoriacich federatívnu republiku Palau.
Saint-Léonard-des-Bois
Saint-Léonard-des-Bois je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Sarthe, v regióne Pays-de-la-Loire.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Zlatná (prítok Bodvy)
Zlatná je potok v regióne Turňa, v západnej časti okresu Košice-okolie. Je to ľavostranný prítok Bodvy, má dĺžku 8,9 km a je tokom V. rádu. Preteká Zlatnou dolinou, kde sa koryto na viacerých miestach rozvetvuje a napája malé vodné nádrže.
Saint-Léonard-des-Bois
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zlatná (prítok Bodvy)
Prameň
Pramení vo Volovských vrchoch na juhojuhozápadnom svahu vrchu Kloptaň (1 153,3 m n. m.) v nadmorskej výške približne 1 055 m n. m.
Smer toku
Od prameňa tečie sprvu severojužným smerom, následne sa stáča na juhojuhovýchod, pričom sa na hornom toku esovito ohýba. Po prijatí Humela na dolnom toku tečie na krátkom úseku na juh, následne pokračuje rozvetveným korytom k ústiu na juhojuhozápad.
Ústie
Pred ústím sa rozvetvuje na dve ramená, pričom pravé rameno ústi do Bodvy v nadmorskej výške cca 319 m n. m., kým ľavé rameno o cca 100 m nižšie v nadmorskej výške cca 318 m n. m. Obe ramená ústia na území mesta Medzev, severozápadne od centra.
Mairead Corriganová
Mairead Corrigan (* 27. január 1944, Belfast, Severné Írsko, Spojené kráľovstvo) je írska mierová aktivistka a spoluzakladateľka organizácie Community of Peace People (Obec ľudí mieru), ktorá mala za cieľ mierovo ukončiť konflikt v Severnom Írsku.
Spolu s Betty Williamsovou získala v roku 1976 Nobelovu cenu za mier. V roku 2010 sa zúčastnila plavby kontroverzného konvoja "Flotila slobody" smerujúceho do Pásma Gazy, ktorý bol zastavený a zadržaný Izraelom.
Seán Fortune
Už v diecéznom seminári sa ukázalo, že zneužíva deti, napriek tomu bol vysvätený za kňaza.
Fortune zneužíval deti ako kňaz v dedine Poulfour v grófstve Wexford, v Belfaste a v Dundalku.
V marci 1999 spáchal samovraždu v New Ross. V tom čase bol obvinený z pohlavného zneužívania v šesťdesiatich šiestich prípadoch, zneužil dvadsaťdeväť chlapcov. Niekoľko dní pred samovraždou bol prepustený z väzby.
V marci 2002 vysielala stanica BBC dokumentárny program „Žaloba proti pápežovi“ o podrobnostiach prípadu a o nečinnosti diecézy vo Fernse, čo viedlo k odstúpeniu biskupa Brendana Comiskeyho. Biskup opisoval Seána Fortuna ako človeka, s ktorým sa nedalo vychádzať.
Beremend
Beremend je veľká obec v Maďarsku v Baranskej župe v okrese Siklós.
Seán Fortune
Z vyšetrovania vyplynulo, že dve z obetí Seána Fortuna spáchali samovraždu.
Beremend
Má rozlohu a žije tu  obyvateľov.
Durham (Severná Karolína)
right|300px|thumb|Durham
Durham je mesto v USA, v štáte Severná Karolína. V roku 2008 malo 223 284 obyvateľov. Je známe ako univerzitné mesto, je sídlom Dukeovej univerzity, ako aj Severnokarolínskej centrálnej univerzity.
Pavel Zeleňák
Pavel Zeleňák (* 8. december 1916, Oroska – † 10. február 1973, Piešťany) bol slovenský stíhací pilot a letecké eso počas druhej svetovej vojny. Ešte pred vojnou slúžil v česko-slovenskom vojenskom letectve. Jedenkrát bol nasadený v bojoch na východnom fronte proti Sovietskemu zväzu. Oficiálne mu ako príslušníkovi Slovenských vzdušných zbraní bolo priznaných 12 zostrelov nepriateľských lietadiel. Zúčastnil sa aj veľkej leteckej bitky nad juhozápadným Slovenskom dňa 26. júna 1944 proti americkému letectvu. Prenasledovaný stíhačkami P-38 Lightning musel núdzovo pristáť medzi obcami Horná Streda nad Váhom a Brunovce, pričom si zlomil chrbticu. Po vojne opäť slúžil v česko-slovenskom vojenskom letectve, ale kvôli následkom vojnového zranenia nemohol od roku 1948 viacej lietať a pôsobil už len v neletových funkciách. V roku 1958 ho v rámci čistiek prepustili z armády. Vzhľadom na svoj zdravotný stav si nemohol nájsť adekvátne zamestnanie, a tak odišiel do predčasného dôchodku. Zomrel v roku 1973 v Piešťanoch.
Vzdelanie a predvojnová služba
Narodil sa 8. decembra 1916 v obci Oroska (dnes Pohronský Ruskov v okrese Levice). Po vyučení na vyššej priemyslovej škole ho jeho záujem o letectvo priviedol 1. októbra 1935 do Školy pre odborný dorast letectva v Prostějove, ktorá vychovávala budúcich poddôstojníkov česko-slovenského vojenského letectva. Ukončil ju 31. marca 1937. Následne ho povýšili na slobodníka a ako ďalejslúžiaci poddôstojník nastúpil v Prahe-Kbeloch k Leteckému pluku 1 „T. G. Masaryka“, konkrétne od 4. mája k jeho letke 4 a neskôr od 30. júla 1938 k letke 1. Obidve letky boli vyzbrojené dvojmiestnymi pozorovacími dvojplošníkmi Letov Š.328. Začiatkom roka 1938 sa s celým plukom premiestnil do Hradca Králové. V období mobilizácie pôsobila letka 1 na mobilizačnom letisku Bohdaneč so zámennými a pracovnými letiskami Dobřenice a Josefov. V decembri ho povýšili na desiatnika.
Služba u Slovenských vzdušných zbraní
Ako vojaka slovenskej národnosti ho po vzniku Slovenského štátu premiestnili na Slovensko a 19. marca 1939 nastúpil k letke 64 v Piešťanoch, ktorá mala vo výzbroji dvojmiestne dvojplošníky Letov Š.328, Š.128, Aero A.100 a Ab.101. V novembri bol povýšený na čatára. Po absolvovaní stíhacieho výcviku, v ktorom bol od 26. augusta 1940 do 31. januára 1941 v Trenčianskych Biskupiciach, ho 1. februára 1941 pridelili k letke 11 do Piešťan, vyzbrojenej stíhacími dvojplošníkmi Avia B.534. Medzitým ho v októbri 1940 povýšili na čatníka. Nasledovalo preškolenie na stíhačky Messerschmitt Bf 109 u 5. (slovenskej) letky Stíhacej skupiny Drontheim. Školenie prebiehalo od 25. februára do 6. júla 1942 na letisku Karup-Grøve v Dánsku. Po absolvovaní kurzu sa vrátil do Piešťan, kde ho pridelili k letke 13. V júli 1942 bol tiež povýšený na rotníka.
S pozemným sledom prvej frontovej garnitúry letky 13 odišiel 14. októbra na východný front. V bojoch nad Kubáňou a Azovským morom mu bolo priznaných 12 zostrelov nepriateľských lietadiel. Trikrát sa mu podarilo zostreliť dvoch protivníkov v jednej akcii. Ako skúsený pilot mal aj dosť šťastia, pretože ani raz nebol zostrelený. Lietal na Messerschmittoch Bf 109E, F a G, na ktorých vykonal celkovo 158 bojových letov. Za svoje výkony získal viaceré slovenské, nemecké a rumunské vyznamenanie. Povýšili ho na zástavníka letectva. Dňa 17. júla 1943 sa vrátil na Slovensko.
Najprv sa od 20. augusta stal príslušníkom Hotovostného roja stíhacích lietadiel Bf 109E na letisku Vajnory pri Bratislave. Dňa 31. októbra sa oženil. Od 31. januára 1944 bol opäť pridelený k letke 13, ktorá bola od teraz v úlohe Pohotovostnej letky a tiež operovala z Vajnor a potom z Piešťan v rámci protivzdušnej obrany Slovenska proti zväzom amerických lietadiel. Celkovo uskutočnil 11 štartov na poplach a posledný sa mu takmer stal osudným. Dňa 26. júna vykonala 15. letecká armáda USA rozsiahly letecký útok v plnej sile na ciele v okolí Viedne, ktoré napadlo 501 bombardérov B-24 Liberator a 154 B-17 Flying Fortress. Dva z Liberatorov, ktoré sa museli vrátiť predčasne, odhodili svoje bomby na zoraďovaciu stanicu v Győri. Bombardéry sprevádzalo 37 stíhačiek P-51 Mustang 52. stíhacej skupiny (52nd Fighter Group, 52nd FG), 26 P-38 Lightning 82nd FG, 42 Mustangov 31st FG, 38 Lightningov 1st FG, 39 P-38 14th FG a 35 P-47 Thunderbolt 332nd FG. Nemecká protivzdušná obrana zareagovala vyslaním všetkých jednotiek podriadených 8. stíhacej divízii (8. Jagddivision), ktoré mala k dispozícii. Na výpomoc prileteli aj niektoré útvary 7. stíhacej divízie. Nad západným Maďarskom a potom aj nad juhozápadným Slovenskom a východným Rakúskom sa odohrali veľké letecké boje. Išlo o jednu z najväčších leteckých bitiek nad strednou Európou počas druhej svetovej vojny. Do jej priebehu bojovo zasiahli aj slovenskí piloti. O 08:40 hod. začali z letiska Piešťany smerom na Nové Mesto nad Váhom štartovať na poplach ôsmi stíhači Pohotovostnej letky na Bf 109G-6 pod velením npor. let. Juraja Puškára, ktorý vzlietol ako prvý. Nasledovalo ho jeho číslo rtk. Štefan Ocvirk. V druhej dvojici odštartovali zvk. Jozef Štauder a rtk. Štefan Jambor. Potom vzlietla tretia dvojica rtk. Gustáv Lang a rtk. Karol Geletko. Štart poslednej dvojice sa oneskoril, pretože zvk. Pavel Zeleňák mal na svojom messerschmitte problémy s motorom a rádiom. Jeho číslo rtk. Rudolf Božik zatiaľ čakal, kým sa motor Zeleňákovho lietadla prebral a nakoniec vzlietla aj štvrtá dvojica. Prvá dvojica Puškár a Ocvirk už vtedy letela vo výške 4 000 m nad Trnavou. Puškár pilotom prikázal nasadiť si kyslíkové masky. Zvyšné dve dvojice sa ho snažili dohnať, pričom stúpali do výšky na plný plyn po asi 11 minútach prízemného letu. K prvému roju sa priblížili po 25 minútach, kedy sa nachádzali vo výške 7 650 m. Slovenskí letci mali spolu s nemeckými hliadkovať v priestore Bratislavy. Videli pod sebou Bratislavský hrad, Devín a rieku Dunaj. Potom sa otočili smerom na juhovýchod. Keď prileteli do určeného miesta stretnutia s nemeckými stíhačmi zistili, že tí sa tam nenachádzajú. Naopak si všimli, že americké lietadlá krúžia nad Bratislavou a okolím s 1 000-metrovým prevýšením. Videli tiež, ako od Balatonu letela nad Dolným Považím smerom na sever jedna skupina nepriateľských lietadiel, druhá sa vzďaľovala od Bratislavy k Malackám a tretia bola niekde nad Győrom. Slovenskí stíhači leteli v neucelenej zostave a boli rozptýlení po oblohe.
Pýr plazivý
náhľad|Pýr plazivý
Pavel Zeleňák
Povojnová služba
Potom Zeleňáka odviezli do nemocnice a zo svojich zranení sa liečil ešte istý čas po vojne. Hospitalizovaný bol do 24. decembra 1945. O ich malého syna sa zatiaľ musela starať manželka sama. Medzitým ho 1. júla prijali do obnovenej Česko-slovenskej armády v hodnosti rotný a 1. októbra ho povýšili na rotmajstra letectva. Od novembra 1946 do septembra 1948 pôsobil ako manipulačný rotmajster a náčelník podacej stanice Leteckej základne 12 v Piešťanoch a od septembra do novembra 1948 tamtiež ako pilot. Jeho službu však veľmi obmedzovali následky jeho vojnového zranenia, a tak sa Zeleňák musel preškoliť na neletovú vojenskú odbornosť. V období od 15. novembra 1948 do 22. januára 1949 absolvoval v Leteckej spojovacej škole v Chrudimi kurz dôstojníkov letovej kontroly. Hodnotený bol ako „dobrý“ v poradí 14. z celkových 16 frekventantov. Potom sa vrátil späť do Piešťan, kde bol od januára 1949 do januára 1950 dôstojníkom letovej kontroly. Následne bol do augusta 1951 správcom tunajšieho štábu a veliteľom tajnej spisovne. Od januára 1953 bol náčelníkom podacej stanice na Posádkovej správe Piešťany, od septembra toho istého roku veliteľom výcvikovej čaty 13. spojovacej roty v Piešťanoch. Potom od novembra 1953 do októbra 1955 slúžil ako letecký dispečer 53. a 13. rádiotelegrafickej čaty zabezpečovacích prostriedkov v Piešťanoch a do decembra 1958 bol dispečerom u 30. bojového leteckého pluku tamtiež. Niekoľko rokov tak pôsobil v rovnakej posádke a v podobnom zaradení ako jeho niekdajší kolega kpt. Rudolf Božik, ktorého letecká havária taktiež vyradila z aktívneho lietania.
Pýr plazivý
Pýr plazivý je rastlina z podčeľade lipnicovité.
Pavel Zeleňák
Povojnová služba
Dňa 31. decembra 1958 Pavla Zeleňáka preložili do zálohy v hodnosti kapitána administratívnej služby. Vzhľadom na svoj zdravotný stav si nemohol nájsť adekvátne zamestnanie, a tak nasledujúci mesiac odišiel do predčasného dôchodku. Jeho zdravie, poznamenané vojnovými udalosťami, sa stále zhoršovalo. Zomrel 10. februára 1973 v Piešťanoch vo veku 56 rokov. Je tam aj pochovaný.
Pýr plazivý
Pýr je trvácna rastlina s valcovitou, dutou, článkovanou zvyčajne v dolnej časti poliehavou stonku (steblom), vysokou do 1,5 m. Listy sú kopijovito čiarkovité, na rube holé, na líci jemne chĺpkaté. Kvety sú usporiadané do dvojradových klasov, ktoré nachádzajú na vrcholoch stonky, sú jednoduché s dvoma plevami - hornou a dolnou a tromi tyčinkami. Plod je zrno zrastené s hornou plevou. Podzemok je plazivý s dlhými podzemnými výhonkami. Rastlina kvitne v júni až v júli. Pýr rastie na trávnatých a piesčitých pôdach, popri cestách, ohradách, na poliach, záhradách a vinohradoch.
Podzemky sa vykopávajú na jar, v apríli skôr ako sa začne rastlina vyvíjať, alebo v auguste, septembri, keď nadzemná časť prestáva rásť a začína schnúť, po dozretí semien. Vykopané podzemky očistíme od pôdy a nadzemných častí, umyjeme a narežeme na 20 cm dlhé kusy. Sušia sa v sušiarni pri teplote do 50 °C.
Študlov (okres Zlín)
Študlov je obec v Česku v okrese Zlín v Zlínskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 511 obyvateľov, z toho 261 mužov a 250 žien, pričom priemerný vek v obci bol 38,9 roka (muži 36,8 roka, ženy 41,1 roka).
Do roku 2020 patrila obec do okresu Vsetín, od 1. januára 2021 bola prevedená do okresu Zlín.
La Verpillière (kantón)
La Verpillière je francúzsky kantón v departemente Isère v regióne Rhône-Alpes. Skladá sa zo siedmich obcí.
Baku
Baku je hlavné a najväčšie mesto Azerbajdžanu. Z regionálneho a svetového pohľadu je mesto najväčším prístavom Kaspického mora a najväčším sídlom Kaukazu. Patrí k najstarším mestám sveta (približne 5 500 rokov). Má približne 2 milióny obyvateľov a rozprestiera sa na ploche. Leží na križovatke starobylých obchodných ciest zo severu na juh a z východu na západ (Hodvábna cesta).
Pôvod názvu
Názov mesta Baku pochádza z perzského bād kubeh — bad kube, čo možno voľne preložiť ako miesto, kde fúka vietor. Silné vetry sú tu také typické, že dodnes má mesto prezýku Baku - mesto vetrov.
Podľa iných teórií je názov odvodený od názvu predchodcu dnešného mesta, starovekého perzského mesta Atši-Baguan. Slovo ateš vo viacerých starovekých jazykoch označovalo oheň, slovo baga zase označovalo slnko, alebo Boha. Názov tak znamenal „mesto Boha“ alebo „miesto Boha“. V tomto meste sa totiž nachádzal jeden z hlavných chrámov vyznavačov kultu ohňa. .
Písomné pramene z 5. a 6.storočia mesto nazývajú Bagavan, Baguan. Arabské pramene z 10.storočia ho označujú ako Baku, Bakuch alebo Bakuja, ruské od 15.storočia zas Baka.
Poloha
Baku sa rozprestiera na Kaukaze, na juhu Apšeronského polostrova a na pobreží Kaspického mora.
Podnebie
Baku má mierne kontinentálne podnebie s horúcim suchým letom a chladnou zimou. Priemerné množstvo celoročných zrážok je 239 milimetrov.
Starovek
Prvé písomné zmienky o meste pochádzajú z obdobia 3500 rokov pred Kristom, z egyptskej „Knihy mŕtvych“ z obdobia vlády faraóna Meniho (Narmer). Jaskynné nástenné maľby staré až 12 tisíc rokov nájdené v okolí však svedčia o oveľa staršom osídlení. Rovnako tu boli nájdené dôkazy o prítomnosti rímskeho tábora v 1. storočí pred Kristom. V Baku bolo nájdené aj sasánovské pohrebisko z 5.-7. storočia. Okrem toho množstvo ďalších archeologických nálezov dokazuje pradávne osídlenie tohoto územia. Odhaduje sa, že samotné mesto Baku má okolo 5 500 rokov.
Stredovek
náhľad|Palác širvanšachov z 15. storočia v hist.centre Baku Od druhej polovice 9. storočia bolo územie Apšeronského polostrova súčasťou ríše Širvan a Baku sa stalo prirodzeným geografickým, ekonomickým a politickým centrom oblasti. Základom hospodárstva oblasti Baku bola ťažba ropy a soli, zber mareny farbiarskej a šafranu. Vývoz týchto surovín prostredníctvom karaván, ale aj morskými cestami sa stal zdrojom rozvoja mesta. Koncom 10. storočia už bolo Baku jedným z najvýznamnejších a najrozvinutejších miest Širvanu. Obyvateľstvo sa venovalo remeslám a obchodu, zaoberalo sa vinohradníctvom, výrobou hodvábu, rybolovom. Mesto a jeho prístav boli dôležitou križovatkou obchodných ciest a centrom obchodnej výmeny medzi krajinami Východu a Západu.
Ohrozenie postavenia Baku znamenali nájazdy Mongolov v 13. storočí, ktorí zničili viacero miest v oblasti. Baku dlho odolávalo útokom, k vzdaniu sa došlo až po ovládnutí celej ríše Mongolmi. Baku sa stalo zimným sídlom mongolských vládcov, čo ho síce uchránilo od zničenia, ale hospodársky upadalo. V priebehu 14. storočia sa mesto opäť stalo hlavným mestom nezávislého Širvanu a najdôležitejším prístavom Blízkeho východu. Z tohoto obdobia pochádza aj jedna z najznámejších architektonických pamiatok mesta - Palác širvanšachov.