cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Grécko-perzské vojny
Bitka pri Maratóne
Dareios pripravil mohutné loďstvo, v čele ktorého stál skúsený veliteľ a jeho synovec Datis a Dareiov syn Xerxes. Odborného poradcu im robil Hippias, vyhnaný syn aténskeho tyrana Peisistrata. Tentokrát sa neplavilo perzské loďstvo pozdĺž pobrežia, ale priamo cez Egejské more k ostrovu Eubója, kde Peržania zničili mesto Eretria. Potom sa perzské vojsko vylodilo v Atike, na planine blízko mestečka Maratón. Aténsky veliteľ Miltiades presadil plán okamžitého útoku na perzské vojsko. Aténski hopliti svojimi dlhými kopijami zaútočili na perzské ľahké oddiely a pretože obávaná perzská jazda sa ešte nevylodila, Aténčania zatlačili nepriateľa do mora. Na strane Aténčanov bojovali obyvatelia mesta Plataje. Peržanom hrozilo, že im Aténčania podpália lode, preto urýchlene stiahli svojich vojakov a odplávali preč. Pokúsili sa oboplávať aj mys Sunion, aby napadli Atény zo západnej strany, ale aténske vojsko sa urýchlene presunulo od Maratónu k Aténam a Peržania definitívne odplávali preč.
Straty v boji neboli príliš veľké. Na strane Peržanov zahynulo podľa Herodota 6400 vojakov, Aténčania mali 192 padlých.
Bitka pri Maratóne znamenala významné víťazstvo gréckych slobodných občanov nad despotickým štátom. Stala sa symbolom hrdinstva prostých aténskych občanov voči obrovskej orientálnej ríši. Po víťazstve aténsky bežec hneď po boji prebehol vzdialenosť z Maratónu do Atén (asi 42 kilometrov), na námestí (gr. agora) oznámil občanom „Zvíťazili sme!“ a padol mŕtvy na zem. Na pamiatku tejto udalosti bol do moderných olympijských hier zavedený beh maratón, ktorý má symbolickú dĺžku 42 195 metrov.
Tretia výprava
Roku 485 pred Kr. zomrel kráľ Dareios a na trón nastúpil jeho syn Xerxes I. Niekoľko rokov sa pripravoval na novú odvetnú výpravu proti Grécku. Xerxes svoje obrovské vojsko previedol cez Hellespont po pontónových mostoch do Európy a v Trácii urobil jeho prehliadku. Grécky historik Hérodotos, ktorý vo svojom diele Dejiny opísal celý konflikt medzi Grékmi a Peržanmi, uviedol, že vojsko Peržanov malo asi 1 700 000 pešiakov a 1700 lodí, takže spolu s námorníkmi, zásobovacími oddielmi, služobníctvom a ďalšími húfmi dosahoval počet ľudí v ňom viac ako päť miliónov. Opäť postupovalo pozdĺž severného pobrežia Egejského mora, na polostrove Atos dal Xerxes prekopať šiju, aby jeho loďstvo neohrozovali búrky, zúriace na juhu polostrova.
Bitka pri Termopylách
Proti perzskému útoku sa Gréci zjednotili, hoci niektoré grécke mestá stáli na strane Peržanov. Pôvodne sa chceli brániť v Tesálii v severnom Grécku, ale napokon sa stiahli k priesmyku v Termopylách. Aténske loďstvo sa rozmiestnilo pri myse Artemision na severe ostrova Eubója. Sparťania poslali do boja len tristo vojakov, ktorým velil kráľ Leónidas I., s nimi tam ostali bojovníci z Tespií a Téb, ktorých bolo asi 800. Ostatné grécke vojsko sa stiahlo až na Korintskú šiju.
Peržania nemohli naplno rozvinúť svoju vojenskú silu, pretože pri Termopylách (gr. „Teplé brány“) bola úzka cesta, z jednej strany lemovaná nepriechodnými horami, z druhej strany boli močiare a more. Sparťania sa 3 dni hrdinsky bránili a odolávali dovtedy, kým Grék Efialtes neprezradil Peržanom tajný chodník cez hory, ktorým sa dostali za chrbát Sparťanov. V nasledujúcom boji všetci Sparťania zahynuli.
Na pamiatku hrdinského odporu Sparťanov postavili padlým pomník s veršami: že my tu ležíme ako zákony kázali nám.'' V novoveku sa obyvatelia miest Tespie a Téby cítili zabudnutí, hoci rovnako statočne bojovali proti Peržanom, preto bol v Termopylách postavený pomník aj padlým z týchto miest.
Zároveň pri Artemisiu prebiehala celé dva dni námorná bitka so striedavými úspechmi. Po porážke Sparťanov v Termopylách sa grécke loďstvo stiahlo k ostrovu Salamína.
Peržanom sa otvorila cesta do stredného Grécka. Obyvatelia Atén sa vysťahovali na ostrov Salamína a Aegina. Nepriateľské vojsko prešlo bez boja Atikou a vpadlo do Atén. Tie spustošilo a vyplienilo, znesvätiac aténske chrámy.
Bitka pri Salamíne
V roku 480 pred Kr. pokračovali námorné boje pri Salamíne. Sparťania sa chceli stiahnuť na obranu Peloponézu, ale aténsky veliteľ Themistokles presadil, že sa námorné vojsko, pôvodne tvorené 270 trirémami, sústredilo na boj pri Salamíne. Perzské početnejšie (pôvodne 1200), no ťažké a neobratné lode podľahli menším a rýchlejším gréckym lodiam. Xerxes sa z obavy, aby nestratil všetko vojsko, stiahol do Ázie, ale v Grécku ponechal Mardonia so silnými oddielmi, ktoré prezimovali v strednom Grécku a v roku 479 pred Kr. opäť pustošili Atiku a Atény. Na pomoc Aténčanom nakoniec prišli Sparťania, ktorých viedol Pausanias a v bitke pri Platajach bol v roku 479 pred Kr. Mardonios porazený. Gréci sa zmocnili aj bohatej koristi, ktorú Peržania ulúpili v Grécku. Na znamenie vďaky venovali desatinu získaných pokladov bohovi Apolónovi v Delfách a ďalším bohom.
V roku 478 pred Kr. vznikol Délsky námorný spolok, v ktorom sa postupne spojilo asi 400 gréckych mestských štátov, aby sa bránili pred útokmi Peržanov a na ochranu gréckych miest pred Peržanmi. Roku 469 pred Kr. aténsky veliteľ Kimón, Miltiadov syn, zvíťazil v bitke pri Eurymedóne a roku 450 pred Kr. v bitke pri cyperskej Salamíne. Aténčania chceli zasiahnuť aj proti perzskej nadvláde v Egypte a poslali tam vojsko, ktoré však bolo roku 454 pred Kr. porazené.
Mier
V roku 449 pred Kr. uzavreli obe strany tzv. Kalliov mier, ktorý sa nazýva podľa aténskeho vyslanca, ktorý viedol mierové rokovania. Perzský kráľ Artaxerxes I. (465-425 pred Kr.) uznal nezávislosť maloázijských gréckych miest a Egejské more ako záujmovú sféru Grékov, Gréci sa zriekli zásahov proti Perzskej ríši.
Grécko-perzské vojny podrobne opísal grécky historik Hérodotos vo svojom diele Dejiny ako boj vyspelej gréckej civilizácie proti barbarskej civilizácii Peržanov. Okrem toho sa grécke víťazstvo stalo námetom divadelných hier (napr. grécky dramatik Aischylos - Peržania) a symbolom hrdinstva malých gréckych mestských štátov proti obrovskému kolosu.
Význam
Konečné víťazstvo gréckych mestských štátov, ktorých zriadenie bolo prvým zárodkom demokracie, nad autokraticky riadenou Perzskou ríšou malo zásadný kultúrny i politický dopad. Grécka kultúra tak dostala možnosť zásadne ovplyvniť celé európske dejiny.
Cousances-lès-Triconville
Cousances-lès-Triconville je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Meuse, v regióne Lotrinsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Spravodlivosť
Spravodlivosť je morálny princíp požadujúci rešpektovanie právnej normy, cnosť spočívajúca v rešpektovaní práv druhých. Spravodlivosť je jedna zo základných spoločenských hodnôt.
Ako poriadok, ktorým sa riadia vzájomné vzťahy občanov v občianskej spoločnosti, dbá na uplatňovanie princípu rovnosti v podobe spravodlivosti distribuovanej pri rozdeľovaní úradov a hodností a v podobe spravodlivosti komutatívnej najmä pri ekonomickych výmenných vzťahoch. Rovnosť zahrnutá v spravodlivosti kladie na spravodlivosť požiadavku konať rovnako voči všetkým bytostiam, ktoré napriek všetkým náhodným rozdielom možno chápať ako bytostne podobné. Jean-Jacques Rousseau poznamenáva, že takto chápanú spravodlivosť možno dosiahnuť len v rovnosti občianskej, pretože potom každý sa najprv vzdáva svojich prirodzených práv výmenou za získanie skutočne platného spoločenského štatútu.
Podľa Platóna je spravodlivosť cnosť, ktorá dbá, aby v rozumovej duši, v srdnatej duši a v žiadostivej duši bol náležitý poriadok.
NGC 5602
NGC 5602 je galaxia v súhvezdí Pastier, ktorú objavil britsko-nemecký astronóm William Herschel 15. mája 1787.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 12,7.
Operácia Seelöwe
náhľad|vpravo|250px|Plán operácie Operácia Seelöwe (tuleň, nem. „morský lev“) bol plán nacistického Nemecka na inváziu do Spojeného kráľovstva. Pôvodne sa mala uskutočniť v roku 1940, ale po neúspechu v bitke o Britániu bola najprv odložená, no nakoniec sa od nej celkom upustilo.
Dňa 16. júla 1940 bola vydaná Smernica OKW (Oberkommando der Wehrmacht - Vrchné veliteľstvo brannej moci) č. 16 o príprave vyloďovacej akcie proti Anglicku pod krycím názvom „Seelöwe“ (Morský lev), ktorá mala byť pripravená na 15. augusta.
19. júla zvolal Hitler zasadanie Ríšskeho snemu, na ktorom pred „výkvetom Tretej ríše“ vyhlásil,že: „naposledy apeluje na zdravý rozum britskej vlády a ponúka Anglicku mier.“ Zároveň sa začali intenzívne prípravy na vylodenie na britské ostrovy.
Invázie sa malo zúčastniť 38 divízií (z toho 6 tankových a 3 motorizované) a vylodenie mala podporovať 2. a 3. letecká armáda (2600 lietadiel).
Détente
right|thumb|[[Leonid Brežnev (vľavo) a Richard M. Nixon (vpravo) počas Brežnevovej návštevy Washingtonu v júni 1973]] Détente (francúzsky uvoľnenie) alebo Politika détente je termín pochádzajúci z francúzskeho jazyka a znamená uvoľnenie napätia. Termín bol používaný v medzinárodnej politike približne od roku 1970 predovšetkým v spojitosti so studenou vojnou a diplomatickou snahou o znižovanie napätia medzi Sovietskym zväzom, Spojenými Štátmi a Čínou. V Rusku je tento pojem známy ako „разрядка“. Všeobecne je možné aplikovať ho na akúkoľvek medzinárodnú situáciu, kde nepriateľské národy, medzi ktorými nebola vyhlásená vojna, redukujú napätie diplomatickou cestou.
Operácia Seelöwe
Pôvodný plán invázie pre ťažkosti vyloďovacej operácie, nezhody medzi OKH (Oberkommando der Heere - Vrchné veliteľstvo pozemnej armády) a OKM (Oberkommando der Kriegsmarine - Vrchné veliteľstvo námorníctva) i prípravy vojny proti ZSSR si vynútili zrušenie plánovaného termínu invázie. Nový termín operácie bol stanovený na 15. septembra a v štyroch sledoch sa malo vylodiť 24 divízií (nie pôvodných 38) a sústavne sa začalo nacvičovať naloďovanie a vyloďovanie. Uskutočnenie operácie záviselo od získania nemeckej nadvlády vo vzduchu, neutralizácie britského loďstva, dostatočného množstva plavidiel, prekonania pobrežnej obrany Anglicka a odporu britských vojsk v hĺbke územia.
Détente
Počiatky détente
Politiku détente prvýkrát použil francúzsky prezident Charles de Gaulle, ktorý ňou sledoval možnosť získania iniciatívy nezávislej od USA a zlepšenie vzťahov so Sovietskym zväzom. Podobnú politiku použil aj západonemecký kancelár Willy Brandt. Pojem sa stal známym až s politikou Richarda M. Nixona, ktorý svojou stratégiou koncipoval so svojim poradcom pre národnú bezpečnosť a ministrom zahraničia Henrym Kissingerom.
Operácia Seelöwe
Velenie nemeckého námorníctva potrebovalo 155 transportných lodí, 1722 prámov, 471 remorkérov a 1161 veľkých motorových člnov.
Détente
Postoj Nixonovej administratívy
Nixonova administratíva používala politiku détente na presadenie triangulárnej diplomacie pri súčasnom zachovaní veľkého vojenského potenciálu.
Operácia Seelöwe
Spojené kráľovstvo podnikalo v septembri 1940 urýchlené kroky na svoju obranu, ale po strate veľkého množstva vojenského materiálu pri Dunkuerque, nebola dostatočne pripravená na odrazenie nemeckých pozemných vojsk. K dispozícii malo 27 peších divízií (avšak 15 z nich nemalo dostatok zbraní ani dopravných prostriedkov, slabá bola aj protivzdušná obrana vojsk.
Détente
Postoj Nixonovej administratívy
Hlavnými zásadami diplomacie boli:
Postoj Sovietskeho zväzu
Henry Kissinger v svojom memorande prezidentovi Nixonovi v roku 1972 analyzoval politiku Sovietskeho zväzu ako dvojznačnú. Uviedol, že Leonid Brežnev sa snaží vstúpiť do histórie ako vodca, ktorý priniesol Rusku mier a lepší život, ale súčasne ako presvedčený komunista vidí politiku ako boj s jedným konečným víťazom a je hnaný rozporuplnými impulzmi, keď pozerá na USA ako na rivala a smrteľnú hrozbu, ale súčasne aj ako na vzor, zdroj pomoci a partnera pre fyzické prežitie.
Operácia Seelöwe
Hoci malo Nemecko všetky možnosti vylodenia, proklamované plány neboli realizované. Podľa Smernice z 12. októbra sa operácia Seelöwe odložila na jar 1941. Ale OKW v skutočnosti už v prvých októbrových dňoch od vyloďovacej akcie celkom ustúpilo.
Operácia sa stala pláštikom na zastrenie novej agresie - Plánu Barbarossa - a mala iba posilniť už rozšírený dojem,že sa chystá invázia do Anglicka, spolu s ďalšími zastieracími protiopatreniami tak Nemci vzbudili u Stalina presvedčenie, že na jeho krajinu nezaútočia. Prenesenie pozornosti nacistického Nemecka na východ najmä koncom roku 1941 odvrátilo od Veľkej Británie nebezpečenstvo invázie.
Cerro Cinotepeque
Cerro Cinotepeque, alebo (Cinotepec) je menšie vulkanické pole pomenované po svojom najvyššom členovi, rozkladajúce sa po oboch brehoch rieky Río Lempa v Salvádore, asi severne od hlavného mesta. Pole je tvorené niekoľkými troskovými kužeľmi holocénneho, alebo neskoro pleistocénneho veku.
Richard Bohringer
Richard Bohringer (* 16. január 1942 Moulins, Francúzsko) je francúzsky herec senegalského pôvodu.
Po krátkych výstupoch vo filmoch La Maison (1970) a Zviera (1977) a Posledné metro (1980) sa stal medzinárodne známy. Prvú hlavnú úlohu získal v kultovej snímke Diva.
Má dvoch synov (Richard a Matthieu) a 2 dcéry, Romane Bohringer a Lou, ktorá je herečka.
San Salvador (sopka)
San Salvador alebo Quetzaltepec je v súčasnosti neaktívny stratovulkanický komplex v Salvádore, severozápadne od hlavného mesta San Salvador. Sopka je dominatou mesta, jeho západná časť sa rozprestiera na jeho svahoch. Napriek tomu, že vulkán bol naposledy aktívny v roku 1917, je dosť pravdepodobné, že erupcia v budúcnosti by mohla spôsobiť, vďaka blízkosti, aj zničenie mesta.
Geologická stavba
San Salvador je pomerne mladá sopka, svoju činnosť začala pred 70 000 rokmi. Vtedy bola jeho výška cez. Približne pred 40 000 rokmi nastal po mohutnej explozívnej erupcii kolaps a vytvorila sa kaldera s priemerom, štíty El Jabalí a El Picacho  predstavujú zachovalé zvyšky jej okraja.
Neskoršia, postkalderová vulkanická aktivita zapríčinila vznik novšej vulkanickej štruktúry – stratovulkánu El Boquerón. Lávy vyprodukované Boquerónom majú odlišné zloženie – obsahujú viac alkálií a oxidov železa ako staršie lávy San Salvadora. Približne pred 800 rokmi vznikol posledne aktívny kráter s priemerom a hĺbkou, ktorý je aj pôvodcom španielskeho pomenovania (El boquerón znamená v španielčine veľká papuľa). V kráteri sa nachádzalo aj menšie jazierko, ktoré sa však odparilo počas poslednej erupcie v roku 1917.
Iné projekty
.
Bud Spencer
Životopis
thumb|Carlo Pedersoli ako profesionálny [[plávanie|plavec, 1950]]
Pôvodne vyštudoval právo, ale neskôr sa dal na športovú kariéru plavca. Bol prvým talianskym plavcom, ktorý zaplával v štýle vo voľnom spôsobe pod minútu na 100 metrov. Okrem toho bol tiež viacnásobným talianskym šampiónom v plávaní vo voľnom spôsobe a prsiach. Zúčastnil sa olympijských hier v Helsinkách v roku 1952 a v Melbourne v roku 1956.
V roku 1984 spoluzaložil súkromnú leteckú spoločnosť Mistral Air, podnikal aj v oblasti gastronómie a predaja detského oblečenia. Vlastnil preukaz pilota na lietadlá a vrtuľníky.
Filmografia (výber)
thumb|Bud Spencer v roku 1973
Notre-Dame-de-Bondeville
Notre-Dame-de-Bondeville môže byť:
Monika Gibalová
PhDr. Mgr. Monika Gibalová PhD. (* 1. máj 1960, Spišská Sobota) je slovenská politička a bývalá poslankyňa Národnej rady Slovenskej republiky. Vo voľbách do NRSR v marci 2012 kandidovala na kandidátke KDH.
Politická činnosť
Monika Gibalová
V parlamente sa venuje oblasti sociálnej politiky a zamestnanosti. Presadzuje zmenu podmienok pre vznik nároku na dávku a na výšku dávky v nezamestnanosti, presadzuje solidárnejší  spôsob valorizácie dôchodkových dávok pevnou sumou. Iniciovala a konala v mene skupiny poslancov, ktorí dali podanie na Ústavný súd SR k novele [http://www.zakon.sk/Main/Download.aspx?fn=%5CZzSR%5CSK%5C01%5C2008c165z448.pdf zákona č. 448/2008 Z. z. o sociálnych službách] z októbra 2008. Novela neumožňovala slobodný výber poskytovateľa sociálnej služby. Ústavný súd SR na verejnom zasadnutí pléna dňa 18. mája 2010 podaniu vyhovel. Diskriminácia neverejných poskytovateľov sociálnych služieb bola zo zákona odstránená. Svojou činnosťou významne prispela k zrušeniu Vojenského obvodu Javorina.
Do 31. 8. 2012 podala v NR SR 61 interpelácií, 39 poslaneckých návrhov zákonov (z toho 10 individuálnych návrhov a 17 pozmeňujúcich návrhov k zákonom) a 1 návrh na prijatie uznesenia.
Súkromný život
Monika Gibalová žije v súčasnosti vo Svite.
Guinnessova kniha rekordov
Guinnessove svetové rekordy (v origináli Guinness World Records) známa od svojho vzniku v roku 1955 až do roku 1999 ako Guinnessova kniha rekordov (angl. The Guinness Book of Records) a v predchádzajúcich vydaniach v USA ako Guinnessova kniha svetových rekordov (The Guinness Book of World Records), je referenčná kniha, ktorá sa každoročne vydáva a obsahuje zoznam svetových rekordov v oblasti ľudských úspechov a extrémov v prírodnom svete. Knihu podľa nápadu sira Hugha Beavera založili na Fleet Street v Londýne v auguste 1954 bratia, dvojčatá Norris a Ross McWhirterovci.
K roku 2021 prislúcha už 66. ročník vydania publikácie, ktorá k tomuto roku vychádza v 23 jazykoch v 100 krajinách. Vo svojej databáze má kniha uchovaných viac ako 53 000 záznamov. Medzinárodná franšíza rozšírila jej publikáciu nad rámec printového média, ku pôvodnej knihe prislúchajú aj televízne seriály a príslušné muzeálne expozície. Popularita franšízy viedla k tomu, že sa Guinnessove svetové rekordy stali hlavným medzinárodným orgánom v oblasti katalogizácie a overovania veľkého počtu svetových rekordov. Organizácia zamestnáva rozhodovacích komisárov, ktorí overujú autenticitu nastavovania a prekonávania rekordov.
História
thumb|left|Múzeum Guinnessovej knihy rekordov v [[Hollywoode.]] thumb|Japonský súťažný jedák Takeru Kobayashi s dvoma certifikátmi Guinnessových rekordov thumb|Pláž North Beach (Nazaré, Portugalsko) je zapísaná v Guinnessovej knihe rekordov za najväčšie vlny, na akých sa surfovalo. thumb|[[Lucky Diamond Rich je podľa doterajších záznamov v knihe najpotetovanejším človekom sveta.]] thumb|[[Sultan Kösen (Turecko), najvyšší žijúci človek na svete (od r. 2009/ 251cm)]] thumb|[[Chandra Bahadur Dangi (Nepál), najnižší človek na svete (54.6 cm)]] thumb|Steven Petrosino vypil v roku 1977 1L piva za 1,3 sek. Má rekordy aj na iné objemy až do 1,5L, ale registrovaný je rekord len na 1liter.. Dňa 10. novembra 1951 Sir Hugh Beaver, vtedajší generálny riaditeľ Pivovarov Guinness, bol na poľovníckom večierku vo Wexfordskej zátoke pri rieke River Slaney v Írsku. Počas večierku sa dostal do sporu o tom, že ktoré lovné vtáctvo je najrýchlejšie v Európe, či je to kulík zlatý, alebo na britských ostrovoch žijúci červenočelý druh tetrova - reálne je to kulík. V ten večer v Castlebridge, Beaver dospel k názoru, že je nemožné získať spoľahlivý zdroj, ktorým by potvrdil či to kulík je alebo nie je. Napadlo mu, že musí byť omnoho viacej rôznych sporov a stávok, ktoré sú počas noci vo všetkých krčmách a v skutočnosti neexistuje kniha, či iný zdroj, v ktorom by boli zozbierané informácie a ktoré by mohli potvrdiť, alebo vyvrátiť argumenty o tom, čo je pravda, a čo nie. Uvedomil si, že takáto publikácia by sa mohla veľmi ľahko stať úspešnou. Reálnou sa Beaverova myšlienka stala potom, keď zamestnanec spoločnosti Guinness Christopher Chataway doporučil dvojičky Norrisa a Rossa McWhirterovcov, ktorí si v tom čase rozbiehali v Londýne informačnú agentúru. Na zostavenie Guinnessovej knihy rekordov boli dvojčatá poverené v auguste 1954. Vzniklo prvých tisíc výtlačkov, ktoré boli v náklade tisíc kusov rozdané verejnosti.
Po založení Guinnessovej knihy rekordov v kancelárii na ulici Fleet Street 107 v Londýne dňa 27. augusta 1955 vyšla jej prvá 198-stranová knižná väzba. Do Vianoc sa publikácia dostala na prvé miesto v zozname britských bestsellerov. Nasledujúci rok bola kniha uvedená na trh v Spojených štátoch a predalo sa jej 70 000 kópií. Od toho času sa z Guinnessovej knihy rekordov predalo viac ako 100 miliónov kópií. Jej výtlačky vyšli už v 100 krajinách a bola preložená do 37 jazykov. Nakoľko sa kniha stala prekvapujúcim hitom, prešlo sa v jej vydávaní do systému ročných revidovaných vydaní, ktoré bolo publikované niekedy v septembri/ októbri tak, aby bolo k dispozícii pre vianočný trh. Bratia McWhirterovci v jej zostavovaní pokračovali mnoho rokov. Obaja mali encyklopedickú pamäť. V britskom televíznom seriáli Record Breakers (Lámači rekordov), s pomocou knihy dostávali od detského publika otázky na rôzne svetové rekordy, na ktoré dokázali dávať správne odpovede. Rossa McWhirtera v roku 1975 zavraždili dvaja členovia Dočasnej írskej republikánskej armády za to, že za ich odhalenie a zajatie ponúkli bratia odmenu 50 000 libier. Po Rossovom atentáte sa šou, kde sa deťom odpovedalo na otázky o rekordoch premenovalalana Norris on the Spot (Norris v pohotovosti).
Materská spoločnosť, Guinness Superlatives, neskôr Guinness World Records Limited, bola založená v roku 1954. Mala za cieľ vydať prvú knihu. V USA po desaťročia vlastnila práva na Guinnessovu knihu spoločnosť Sterling Publishing. Skupinu vlastnila spoločnosť Guinness PLC a následne Diageo. Bolo to až do roku 2001, kedy ju kúpila za 65 miliónov dolárov spoločnosť Gullane Entertainment. V roku 2002 sa spoločnosť HIT Entertainment stala vlastníkom Gullane. V roku 2006 spoločnosť Apax Partners kúpila HIT a následne začiatkom roku 2008 predala Guinness World Records spoločnosti Jim Pattison Group, ktorá je materskou spoločnosťou firmy Ripley Entertainment, ktorá vlastní licenciu na prevádzkovanie atrakcií Guinnessových svetových rekordov. Globálne sídlo Guinnessovej knihy rekordov s kanceláriami v New Yorku a Tokiu je stále v Londýne, zatiaľ čo atrakcie z jej múzeí sa nachádzajú v sídle Ripley v Orlande na Floride v Spojených štátoch.
Vývoj
Súčasné vydania knihy sú zamerané na rekordy, ktoré vznikli z osobných zápolení. Súťaženie zahŕňa od bežného olympijského vzpierania po to, ako niekto dohodí vajíčkom, či ako dlho vydrží hrať počítačovú hru Grand Theft Auto IV, no môže súťažiť aj v tom koľko hot-dogov dokáže zjesť za ti minúty. Okrem záznamov o súťažiach obsahuje kniha aj také skutočnosti, aký bol napríklad najťažší tumor v tele pacienta, ktorá je najjedovatejšia huba, ktorá je najdlhšie vysielaná telenovela, či ako je najvyššie ocenené životné poistenie. Mnoho záznamov sa týka aj tých najmladších ľudí, ktorí niečo dosiahli. Je ním napríklad najmladšia osoba, ktorá navštívila všetky národy sveta. Tento rekord vo veku necelých 29 rokov dosiahol v roku 2004 Maurizio Giuliano.
Odchod Norrisa McWhirtera z jeho poradenskej úlohy v roku 1995 a následné rozhodnutie spoločnosti Diageo Plc predať Guinnessovu knihu rekordov posunuli zameranie obsahu dovtedy publikovaných kníh z textovo orientovaných na ilustrované referencie. Pre knihu je určený výber záznamov z úplného archívu, ale ku všetkým existujúcim záznamom Guinnessovej knihy rekordov je možné pristupovať po prihlásení sa na webové stránky spoločnosti. Prihlášky jednotlivcov do existujúcich kategórií záznamov sú bezplatné. Za návrh nového rekordného titulu sa účtuje administratívny poplatok vo výške 5 dolárov. K pôvodnej knihe vzniká množstvo ďalších odvodených (tzv. spin-off) kníh a televíznych programov.
Guinnessova kniha rekordov udelila v apríli 2009 rekord „Osoba s najväčším počtom záznamov“ Ashrite Furmanovej z Queensu (New York), ktorá v tom čase bola držiteľkou rovne stovky záznamov rekordov, v súčasnosti ich má zapísaných viac ako 220.
V roku 2005 firma Guinness označila 9. november za Medzinárodný deň Guinnessových rekordov s cieľom podporiť prekonávanie svetových rekordov. V roku 2006 sa odhadom 100 000 ľudí zúčastnilo vo viac ako 10 krajinách. Za dvanásť mesiacov bolo zaznamenaných 2 244 nových rekordov. Bol to oproti predchádzajúcim rokom nárast o 173%. Vo februári 2008 televízna spoločnosť NBC odvysielala program The Top 100 Guinness World Records of All Time (Prvých 100 Guinnessových svetových rekordov všetkých čias). Ich zoznam je kompletne prístupný na oficiálnych stránkach.
Definovanie rekordov
Pre väčšinu Guinnessových rekordov sú určené pravidlá a presné požiadavky podľa ktorých sa môžu zaznamenávať. K ich záznamom bývajú privolaní spoločnosťou certifikovaní rozhodcovia, ktorí potvrdzujú ich pravdivosť. Zoznam rekordov, ktoré kniha obsahuje nie je pevný. Z rozličných dôvodov sa môže stať, že niektorý rekord môže byť z knihy vylúčený, no je bežné, že niektoré rekordy do zoznamu pribudnú. Po zverejnení rekordu platí výzva pre verejnosť, aby oznámili jeho prekonanie, prípadne aby sa o to pokúsili. Spoločnosť tiež dáva výzvy pre firmy, aby „využili príležitosť na prekonanie niektorých špecifických rekordov a poskytli tým svojmu podnikaniu hmatateľnú verejnú prezentáciu dosiahnutého úspechu“.
Etické a bezpečnostné otázky
Podľa stanoviska kancelárie vydavateľa Guinness World Records sú niektoré z rekordov neakceptovateľné. Ide hlavne o etické dôvody, ktoré môžu súvisieť s ubližovaním, či dokonca usmrcovaním zvierat. Existuje niekoľko svetových rekordov, ktoré boli v knihe registrované, no z etických dôvodov, vrátane obáv o zdravotný stav ich potenciálnych premožiteľov, boli z evidencie odstránené. V roku 1991 Guinnessova kniha upustila od rekordov v kapitole „Záznamy o jedle a pití“ pre kategóriu Ľudské úspechy pre obavy, že by sa potenciálni konkurenti mohli poškodiť a vystaviť vydavateľa možným súdnym sporom.. Tieto zmeny sa týkajú odstránenia všetkých záznamov o pití alkoholu, vína a piva spolu s ďalšími neobvyklými záznamami o konzumácii takých nepravdepodobných vecí, akými sú bicykle, či dokonca stromy. Ďalšie záznamy, ako napríklad prehĺtanie meča a zjazdy (po verejných komunikáciách), boli od ďalšieho vstupu výsledkov uzavreté, lebo ich doterajší držitelia dosiahli výsledok presahujúci úroveň, ktorá je považovaná pre človeka za bezpečnú. Vyskytli sa ale aj prípady opätovného otvorenia predtým uzavretých kategórií. Napríklad kategória prehĺtania meča bola v Guinnessovej knihe rekordov 1990 uvedená ako uzavretá, ale odvtedy bola znova otvorená, pretože Johnny Strange prekonal rekord v prehĺtaní meča v Guinnessovej knihe rekordov naživo. Podobne boli zaznamenané záznamy o rýchlom pití piva, ktoré boli z knihy vylúčené v roku 1991. Znova boli zaradené o 17 rokov neskôr (v roku 2008), no boli presunuté zo sekcie „Ľudské úspechy“. do sekcie „Moderná spoločnosť“.
Od roku 2011 sa v smerniciach všetkých záznamov typu „veľké potraviny“ požaduje, aby bola súťažná položka plne jedlá a po zázname rekordu plne distribuovaná na spotrebu pre verejnosť. Je to preto, aby sa zabránilo plytvaniu potravinami. Na požiadanie od americkej mincovne v roku 1984 kniha prestala akceptovať nároky na registráciu rekordov za veľké hromadenie rôznych drobných mincí. Záznamy, ktoré nezohľadňujú životné prostredie (napríklad vypúšťanie lampiónov šťastia, či párty balónov) sa už tiež neakceptujú ani nemonitorujú, rovnako ako aj záznamy súvisiace so spotrebou alebo s prípravou tabaku, alebo marihuany.
Obtiažnosť pri definovaní rekordov
V prípade niektorých potenciálnych kategórií Guinnessových svetových rekordov boli niektoré odmietnuté. Na svojej webovej stránke redakcia napríklad uvádza: „Neprijímame žiadne nároky na záznamy o kráse, pretože ju nie je možné objektívne zmerať.“ Boli však zavedené ďalšie kategórie ľudských zručností súvisiace s merateľnou rýchlosťou, ako napríklad „Najrýchlejší tlieskač na svete“. Dňa 27. júla 2010 vytvoril Connor May (NSW, Austrália) rekord v počte 743 tlieskaní za jednu minútu. Dňa 10. decembra 2010 Guinnessova kniha rekordov prestala po vyšetrení jej prvej a jedinej držiteľky v ženskom titule, Ashy Mandelyovej, prijímať prihlášky do kategórie „dredy“. Komisia aj v tomto prípade skonštatovala, že nie je možné tento rekord presne posúdiť.
Zmena obchodného modelu
Spoločnosť pôvodne mala veľkú časť svojich tržieb z predaja na knižnom trhu. Rozmach internetu, ktorý nastal po roku 2000, ale začal tento predaj obmedzovať. V programe Planet Money, ktorý bol publikovaný v roku 2017 americkou súkromnou a verejne financovanou neziskovou mediálnou organizáciou NPR, hovorili o tom, že si spoločnosť Guinness začala uvedomovať, že lukratívnym novým zdrojom príjmov, ktorý by nahradil klesajúci predaj kníh, mohli byť samotní potenciálni držitelia rekordov. Upravila si preto tento svoj obchodný model nasledovne: Hoci každá osoba/ potenciálny rekordman môže teoreticky naďalej oznámiť svoj rekord na bezplatné overenie, je takýto proces pomalý. Po novom ponúka budúcim rekordérom, ktorí zaplatia poplatky od 12 000 do 500 000 USD, poskytnutie poradcov, rozhodcov, alebo pomoci pri hľadaní vhodných rekordov, či návrhy, ako ich zrealizovať, ako aj zrýchlený servis a podobne. Najmä firmy a celebrity, ktoré hľadajú reklamné triky na prezentácie nových produktov na trhu, či chcú na seba upútať pozornosť, si začali najímať spoločnosť pre registráciu Guinnessových rekordov. Za poplatky sú im potom vyhľadávané rekordy na prekonanie, niekedy sú im poskytované nové špeciálne kategórie, ktoré potom rekordne prekonajú.
V auguste 2019 v programe Last Week Tonight with John Oliver Guinnessovu knihu rekordov za jej komerčný model kritizoval televízny moderátor John Oliver. Vážne kriticky poukázal na to, že v Guinnessových rekrodoch boli za peniaze zaregistrované nezmyselné rekordy, ktoré mali pozdvihnúť ego autoritárskeho prezidenta Turkménska, Gurbanguliho Berdimuhamedova. Oliver v programe verejne požiadal spoločnosť Guinness, aby spolupracovala s organizáciou Last Week Tonight a aby prišla rozhodovať o rekorde „Najväčší koláč s obrázkom niekoho, kto spadol z koňa“. Nakoniec podľa moderátora ponuka nevyšla, lebo spoločnosť Guinness trvala na tom, že chce dodržať klauzulu o neznevažovaní osôb. V reakcii Guinnessova kniha rekordov odmietla obvinenia a uviedla, že Oliverovu ponuku zúčastniť neprijali preto, lebo „to bola iba príležitosť zosmiešniť jedného z ich držiteľov rekordov“ a že Oliver priamo ani nežiadal o rekord na najväčší mramorový koláč. Pre rok 2021 zostáva Guinnessov svetový rekord v kategórii „Najväčší mramorový koláč“ pre reklamnú značku Betty Crocker Middle East, ktorá pôsobí v Saudskej Arábii.
Múzeá
V roku 1976 bolo v mrakodrape Empire State Building otvorené múzeum Guinnessovej knihy rekordov. Propagoval ho rýchly strelec Bob Munden, ktorý sa vydal na turné, na ktorom predviedol svoje rekordne rýchle narábanie štandardným revolverom filmového (westernového) typu. Jeho najrýchlejší čas pri tasení revolvera bol 0,02 sekundy. Medzi ďalšími exponátmi boli sochy najvyššieho muža sveta Roberta Wadlowa, najväčšej dážďovky na svete, röntgenová fotografia prehĺtača mečov, klobúk po opakovanom zásahu bleskom od Roya Sullivana aj s bleskovými dierami, a pár drahokamami posiatych golfových topánok, ktoré mali cenu 6 500 dolárov. Múzeum bolo zavreté v roku 1995.
V posledných rokoch spoločnosť Guinness povolila na princípe franšízingových projektov sieť malých múzeí, v ktorých sa nachádzajú výstavy prezentácií z exponátov obsiahnutých v knihe rekrodov. Všetky sa v súčasnosti nachádzajú v turisticky atraktívnych mestách: Tokio, Kodaň, San Antonio. Kedysi sa nachádzali múzeá a výstavy Guinnessovej knihy rekordov v londýnskom Trocadere, v Bangalúre, v San Franciscu, Myrtle Beach (Južná Karolína), v Orlande, v Atlantic City, v New Jersey, a v Las Vegas v Nevade. Múzeum v Orlande, ktoré zavreli v roku 2002, nazvali The Guinness Records Experience; Volali sa tak pôvodne aj múzeá v Hollywoode, pri Niagarských vodopádoch, v Copenhagene a v Gatlinburgu (štát Tennessee).
Samuel Dobroslav Štefanovič
Samuel Dobroslav Štefanovič (* 19. august 1822, Banská Bystrica – † 25. november 1910, Kremnica, pochovaný v Martine) bol slovenský národný buditeľ, publicista a redaktor. Pseudonym: Dobromil, Ivanov, Očitý svedok, Pravoľub, Samo, setník Ivanov, Sine ira et studio, Starec Theolog, Starý Zvolenčan,Števo
Životopis
Študoval na nižšom gymnáziu v Banskej Bystrici, pokračoval v Gemeri. Bol jedným zo študentov bratislavského evanjelického gymnázia, ktorí ho v roku 1844 spolu s Ľudovítom Štúrom demonštratívne opustili. V roku 1844 sa v Liptovskom Svätom Mikuláši stal spoluzakladateľom spolku Tatrín.
Roku 1847 vychovávateľ v Záriečí, profesor na nižšom gymnáziu v Banskej Bystrici (18471848). Notár Meštianskeho vzdelávacieho spolku v Banskej Bystrici (1848). V rokoch 18481849 sa zapojil do povstania a spomína sa ako jediný slovenský dobrovoľnícky povstalecký kapitán, odporca spolupráce s viedenským dvorom. Bol tiež jedným z iniciátorov memorandového zhromaždenia v roku 1861.
Od roku 1872 sa venoval publicistike a v roku 1887 založil vlastný časopis Svetlo.
Lyska čierna
Lyska čierna (Fulica atra) je chriašteľ z čeľade chriašteľovitých. Obýva celú palearktídu. Podľa Medzinárodnej únie na ochranu prírody a prírodných zdrojov lyska čierna patrí medzi najmenej ohrozené druhy, trend celkovej populácie je stúpajúci, v Európe populácia klesá s predpokladanou rýchlosťou poklesu o 30% za 21 rokov (dĺžka troch generácií).
Samuel Dobroslav Štefanovič
Životopis
V roku 1975 previezli jeho ostatky na Národný cintorín v Martine.
Lyska čierna
Výskyt a stav na Slovensku
Je čiastočne sťahovavá. Na jazerách, ktoré nezamŕzajú, časť našich lysiek aj prezimuje. Na Slovensku bolo dokázané alebo pravdepodobné hniezdenie v 50,8 %, zimovanie na 30,5 % mapovacích kvadrátoch.
Odhadovaný počet hniezdiacich párov je 4 000 - 8 000, zimujúcich jedincov 3 500 - 7 000. Veľkosť populácie je stabilná, maximálna zmena do 20%. Veľkosť územia, na ktorom sa vyskytuje, vykazuje mierny nárast o 20 do 50%. Ekosozologický status v rokoch 1995, 1998 a 2001 žiadny. V roku 2014 LC - menej dotknutý. Európsky ochranársky status nezaradený SPEC. Stupeň ohrozenia S - vyhovujúci ochranársky status.
Samuel Dobroslav Štefanovič
Pamiatky
Matica slovenská si pripomenula dvestoročnicu Samuela Štefanoviča spolu s ostatnými dvestoročnicami štúrovcov priamo pri jeho hrobe na Národnom cintoríne po Národnom pochode mestom Martin v lete roku 2022.
Lyska čierna
Spôsob života
Lyska čierna je v porovnaní s ostatnými chriašteľmi pomerne agresívny vták. V konfliktoch s rivalmi imponuje bielou platničkou na čele, výrazne kontrastujúcu s čiernym operením. Vo vzájomných súbojoch sa lysky bijú krídlami alebo sa kopú. Lyska trávi väčšinu života na otvorenej hladine a na plávanie je vybavená kožnými lemami okolo prstov. Vie sa aj dobre potápať, pričom pred ponorom zmenšuje výtlak tela tak, že si perie primkne k telu.
Hniezdenie
Hniezdi na stojatých vodách.
Samuel Dobroslav Štefanovič
Ideový odkaz
Politológ Eduard Chmelár ho označuje (Slovo, 2006) ako prvého slovenského ľavicového novinára a zdôrazňuje, že koncipoval vlastný program, ktorý bol založený na zlepšení ekonomických a sociálnych pomerov, reforme cirkvi, školstva a hlbokom demokratizme . Štefanovič píše: „''Štát má prevziať  povinnú školskú dochádzku do 14 rokov. Kňazstvo má byť platené štátom a ľud má byť oslobodený od všetkých cirkevných a školských poplatkov…“ ''
Dejiny slovenského povstania spracovali tak Mikuláš Dohnány ako aj Samuel Štefanovič. Štefanovič ho vydáva pod pseudonymom Očitý svedok a celý text je k dispozícii v službe Google knihy. Štefanovič povstanie poňal kriticky a poukázal aj na chyby dobrovoľníckeho vojska na Myjave. Napriek jeho silnej kritickosti voči Štúrovi napokon vo svojej knihe uvádza: ''„Štúrovi ohľadom na jeho dobrú vôľu a žertvovanie sa záujmom a blahu slovenského národa, ale hlavne ohľadom  na oživotvorenie  našej najpôvodnejšej slovansko-slovenskej reči, všetka česť, vďaka a pamäť! Zásluhy jeho o národ náš  sú dozaista  nielen úcty, ale aj  nasledovania hodné. No koriť sa otrockým spôsobom výnimočnej osobnosti jeho, bolo by práve to najohavnejšie zneuctenie opravdových zásluh jeho!“ Štefanovič však povstanie poňal kriticky a poukázal aj na chyby dobrovoľníckeho vojska na Myjave. ''
Lyska čierna
Potrava
Potravu tvoria pobrežné a vodné rastliny, hmyz, slimáky a červy.
Ochrana
Je zákonom chránená, spoločenská hodnota je 460 € (Vyhláška MŽP č. 24/2003 Z.z. v znení č. 492/2006 Z. z., 638/2007 Z. z., 579/2008 Z. z., 173/2011 Z. z., 158/2014 Z. z., účinnosť od 01.01.2015).
Amaltea (mesiac)
Amaltea alebo Amalthea je jeden z menších Jupiterových mesiacov. Je to v poradí piaty najväčší mesiac a tretí najbližší mesiac Jupitera. Bol pomenovaný po víle Amaltheia (mytologická postava), ktorá kojila kojenca Jupitera kozím mliekom.
Objavil ho v roku 1892 americký astronóm Edward Emerson Barnard, keď vykonával pozorovania z Lickovho observatória s refraktorovým teleskopom. Amalthea bol posledný mesiac v slnečnej sústave, ktorý bol objavený priamym pozorovaním. Bol to tiež prvý Jupiterov mesiac, ktorý bol objavený od Galileovho objavenia 4 mesiacov v roku 1610 nazvaných po ňom.
Povrch je tmavý a červenkastý. Podľa všetkého je farba spôsobená prášením síry vznikajúcej zo sopiek na mesiaci Io. Jasné zelené škvrny sa objavujú na hlavných svahoch mesiaca Amalthea. Charakter tejto farby je doteraz neznámy.
Demoverzia
Demoverzia je komerčný softvér, ktorý je voľne šíriteľný, ale s určitými obmedzeniami. Najčastejšie obmedzenia:
Olšany (okres Jihlava)
Olšany sú obec v Česku v okrese Jihlava v kraji Vysočina. 1. januára 2012 tu žilo 78 obyvateľov, z toho 40 mužov a 38 žien, pričom priemerný vek v obci bol 36,5 roka (muži 35,2 roka, ženy 37,8 roka).
NGC 5603
NGC 5603 je galaxia v súhvezdí Pastier, ktorú objavil britsko-nemecký astronóm William Herschel 29. apríla 1788.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 13.
Anglo-Hellenic League
Anglo-Hellenic League je organizácia podporujúca a propagujúca anglo-grécke vzťahy a porozumenie. Bola založená v roku 1913 v Londýne. Od roku 1990 vydáva každé dva roky Anglo-Hellenic Review.
Je členom spoločnosti Hellenic Centre, v ktorej budove od 90. rokov sídli. Sesterská liga bola založená v Aténach.
Guazapa (sopka)
Guazapa je menší, v súčasnosti neaktívny stratovulkán, nachádzajúci sa v Salvádore, asi 30 km severne od hlavného mesta. Masív vulkánu je silne erodovaný, svahy sú zbrázdené hlbokými kaňonmi. Pri juhovýchodnom okraji základne vulkánu sa nachádzajú lávové prúdy a mešie troskové kužele holocénneho veku.
Belinského ulica
Belinského ulica je ulica v Bratislave, v mestskej časti Petržalka. Nachádza sa na sídlisku Dvory.
Vznikla v roku 1982 v rámci výstavby petržalského panelákového sídliska. Je pomenovaná po Vissarionovi Grigorievičovi Belinskom (1811 – 1848), ruskom literárnom kritikovi, estetikovi a revolučnom demokratovi. Tiahne sa od Hálovej ulice po Ševčenkovu. Zhruba na mieste dnešnej Belinského sa v minulosti nachádzala zaniknutá Mánesova ulica.
Savigny (Rhône)
Savigny je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Rhône, v regióne Rhône-Alpes.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Skinija
Skinija je rieka na západe Litvy v Klaipedskom okrese, pramení od obce Brožiai,  južne od obce Antkoptis. Tečie spočiatku západoseverozápadným smerom (vľavo od obce Girininkai) až do obce Vežaičiai; tesne pred ňou preteká Vežaičiajským rybníkom. V obci sa stáča prudko na juh, od Ežaičiou sa krúti postupne stále viac západným smerom, až naproti Gargždom pri obci Maciuičiai vteká do rieky Minija ako jej ľavý prítok od jej ústia.
Saint-Ouen-du-Mesnil-Oger
Saint-Ouen-du-Mesnil-Oger je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Calvados, v regióne Dolná Normandia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 199 obyvateľov (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Robert Peary
Iné projekty
Loďou Roosevelt sa členovia expedície dostali k štartovaciemu bodu, ktorým bol Ellesmerov ostrov. Základňu, z ktorej plánovali vyraziť k pólu, si zriadili na Myse Columbia, najsevernejšom cípe ostrova.
Milan Sládek
Milan Sládek (* 23. február 1938, Streženice) je slovenský mím, choreograf, režisér a pedagóg. Jeho najznámejšou pantomimickou postavou je svetovo známy Kefka.
Životopis
Sprvu ho zaujalo výtvarné umenie a začal študovať na Umeleckopriemyslovej škole v Bratislave, odbor rezbárstvo, ktorú ukončil maturitou v roku 1957. Už ako stredoškolák sa venoval divadlu, prvé pantomimické vystúpenia odohral v rámci študentského amatérskeho divadla na Univerzite Komenského v Bratislave.
Milan Sládek pokračoval v štúdiu herectva na Divadelnej fakulte Vysokej školy múzických umení v Bratislave. V štúdiách pokračoval neskôr v Prahe u Emila Františka Buriana, mága poetického divadla, jedného z hlavných tvorcov československej medzivojnovej avantgardy. Tu čoskoro získal svoj prvý profesionálny angažmán. Spoločne s Eduardom Žlábkom, sólovým tanečníkom a choreografom Burianovho divadla D34, založil svoj prvý pantomimický súbor.
10. marca 1960 sa po prvý raz objavuje na scéne postava KEFKA. Bol to hlavný hrdina z pantomimickej komédie HRČA, pikolík v záhradnej reštaurácii. Sládkov pohľad na pantomímu je iný, ako poznáme u francúzskych tvorcov. Už v prvej pantomimickej kreácii ho zaujímala práca so súborom. Charakter tém, ktoré si vyberá na inscenovanie, ovplyvní jeho herecký-pantomimický prejav a aj výrazové prostriedky, aké pri inscenovaní používa. Tým sa jeho inscenácie veľmi odlišujú.
V roku 1962 sa vracia Sládek so svojim súborom do Bratislavy, tu sa súbor stáva autonómnym telesom v rámci Slovenského národného divadla. Milan Sládek a jeho súbor dostávajú pozvania do zahraničia, kde sa stávajú pravidelnými hosťami prestížnych festivalov.
V roku 1968 prevzal Milan Sládek vedenie divadelnej organizácie, ktorá združovala tri súbory: pantomímu, kabaret a činohru. V tom istom roku však politické zvraty nebezpečne ohrozili jeho kariéru: 21. augusta 1968 vojská piatich krajín Varšavskej zmluvy prepadli a okupovali Československo. Nový režim mu na dlhú dobu udusil akúkoľvek tvorivosť. S časťou skupiny odišiel do Švédska a odtiaľ do Spolkovej republiky Nemecko. Konkrétne do Kolína nad Rýnom, ktorý sa stal jeho novým domovom, žičlivým prostredím pre ďalší vývoj jeho tvorby.
Umenie pantomímy nepozná jazykovú bariéru, a tak sa Milan Sládek v novom prostredí rýchlo aklimatizoval a v rámci zájazdovej činnosti sa jeho súbor zaradil medzi najrenomovanejšie pantomimické súbory na svete.
Počas intenzívnej pätnásťročnej spolupráce s Goethe Institutom navštívil Milan Sládek so svojim súborom viac ako päťdesiat krajín sveta, kde sa zúčastnil nespočetného množstva festivalov.
Pedagogická práca Milana Sládka mnohokrát prebieha v podobe rozličných projektov s mladými ľuďmi. Pravidelne viedol so svojim divadlom workshopy doma i v zahraničí. V 1987 roku sa stáva profesorom pantomímy na Folkwang Hochschule v Essene. V rokoch 1979 až 2004 pracoval so štátnou Nemecko-francúzskou organizáciou pre mládež, založenou Charlesom de Gaullom a Konradom Adenauerom.
Po páde komunistického režimu v roku 1989 sa vracia do vlasti. V roku 1994 sa stáva riaditeľom novozaloženého Medzinárodného inštitútu pre pohybové divadlo, ktorý viedol až do júna 2002. Inicioval taktiež rekonštrukciu historickej budovy Divadla ARÉNA.
Po navrate do SRN sa okrem vlastnej činnosti podieľa aj na realizovani rozličných medzinárodných projektov. V roku 2005 inscenoval v Tokiu OPERU ZA TRI GROŠE, v roku 2006 sa pričinil o rekonštrukciu a naštudovanie Mozartovej pantomímy PANTALON A COLUMBINA KV 446 pre Mozartov festival vo Viedni. V roku 2008, pri priležitosti svojich sedemdesiatych narodenín, inscenoval nový sólový program. A to baletnú pantomímu od Kurta Weilla ČAROVNÁ NOC pre festival v talianskej Siene.
V januári 2016 Sládek vystúpil na pôde UNESCO v Paríži. Bolo to vôbec prvé pantomimické predstavenie v rámci tejto medzinárodnej organizácie. Sládek predstavil svoje dielo Antigona, pripravené špeciálne pre túto príležitosť. Dielo prináša nový pohľad na starovekú tému.
Ocenenia
V roku 2000 mu prezident Rudolf Schuster prepožičal štátne vyznamenanie Rad Ľudovíta Štúra III. triedy.
Dusitan sodný
Dusitan sodný (staršie: nitrit sodný) je anorganická soľ bielej alebo mierne nažltlej farby so vzorcom NaNO2. Je užitočným prekurzorom v organickej syntéze (napríklad pri diazotácií) a používa sa ako konzervačná látka. V potravinárstve sa označuje E250 (môže byť napríklad súčasťou rýchlosoli). Používa sa v spracovanom mäse, slanine, párkoch, šunke a podobne, pretože inhibuje rast Clostridium botulinum a zachováva peknú červenú farbu. V tráviacom trakte reaguje so sekundárnymi amínmi na príslušný N-nitrózoamín. N-nitrózoamíny sú karcinogénne zlúčeniny, ktoré môžu pri dlhodobom príjme spôsobiť až rakovinu žalúdka.
Potravinová prísada a konzervačná látka
Dusitan sodný sa používa na urýchlenie konzervovania mäsa a tiež na dodanie atraktívnej ružovej farby. Dusitany reagujú s mäsovým myoglobínom a spôsobujú farebné zmeny, najskôr sa premeni na nitrózomyoglobín (svetločervený), potom pri zahrievaní na nitrózohemochróm (ružový pigment).
Historicky sa používala na konzervovanie mäsa soľ. Mäsový výrobok konzervovaný soľou mal zvyčajne hnedosivú farbu. Keď sa so soľou pridá dusitan sodný, mäso získa červenú a potom ružovú farbu, ktorá sa spája s naloženým mäsom, ako je šunka, slanina a párky.
Vito Volterra
Vito Volterra (* 3. máj 1860, Ancona, Taliansko - † 11. október 1940, Rím) bol taliansky matematik a fyzik.
Dusitan sodný
Potravinová prísada a konzervačná látka
Na začiatku 20. storočia bolo neregulované konzervovanie bežné. To viedlo k ďalšiemu výskumu týkajúcemu sa používania dusitanu sodného ako prídavnej látky v potravinách, pričom sa štandardizovalo množstvo prítomné v potravinách, aby sa minimalizovalo potrebné množstvo a zároveň sa maximalizovala jeho úloha ako prídavná látka v potravinách. Prostredníctvom tohto výskumu sa zistilo, že dusitan sodný dodáva mäsu chuť a farbu a inhibuje oxidáciu lipidov, ktorá vedie k žltnutiu, s rôznym stupňom účinnosti pri kontrole rastu mikroorganizmov spôsobujúcich choroby. Schopnosť dusitanu sodného riešiť vyššie uvedené problémy viedla k produkcii mäsa s predĺženou dobou skladovania a zlepšila požadovanú farbu a chuť. Podľa vedcov pracujúcich pre mäsový priemysel dusitany zlepšili bezpečnosť potravín. Tento názor je sporný vo svetle jeho neúčinnosti proti botulizmu a možným karcinogénnym účinkom spôsobeným pridávaním dusitanov do mäsa.
Vito Volterra
Práca na jeho teórii funkcionálov ho priviedla k štúdiu integrálnych rovníc , kde sú po ňom pomenované Volterrove integrálne rovnice. Zaoberal sa tiež biomatematikou, kde predovšetkým rozvíjal výsledky Pierra Françoisa Verhulsta. V tejto oblasti je spoločne s Alfredom Lotkom autorom tzv. Lotkových-Volterrových rovníc.
Dusitan sodný
Potravinová prísada a konzervačná látka
Pri spracovaní mäsa sa dusitan sodný nikdy nepoužíva v čistom stave, ale vždy zmiešaný s kuchynskou soľou. Táto zmes je známa ako dusitanová soľ, konzervačná soľ alebo dusitanová konzervačná soľ. V Európe obsahuje dusitanová konzervačná soľ 99,1 % až 99,5 % kuchynskej soli a 0,5 % až 0,9 % dusitanov. V USA sa dusitanová vytvrdzovacia soľ dávkuje v množstve 6 % a pred použitím sa musí znovu zmiešať so soľou.