Južná_Afrika_(štát)
Apartheid
Za chrbtovú kosť celého programu je pokladaný Zákon o rasových oblastiach z roku 1951, ktorý rozdelil obyvateľstvo na štyri „rasové“ skupiny: Afričanov, miešancov (farebných), Indov a na belochov. Napríklad aj rodina, ktorá nemala všetkých predkov dostatočne bielych bola zaradená medzi farebné. Boli prijaté zákony o zákaze zmiešaných manželstiev, registrácii obyvateľstva, vyčlenených územiach pre jednotlivé skupiny obyvateľstva, oddelení spoločných zariadení, presídľovaní domorodcov. Zákony vypracoval Hendrik Verwoerd, ktorý bol v rokoch 1950-58 ministrom pre záležitosti domorodcov a od roku 1958 ministerským predsedom. Nebelošské obyvateľstvo bolo zbavené občianskych práv a jeho pohyb bol obmedzený. Tieto skupiny nemali možnosť podieľať sa na hospodárskom, politickom, kultúrnom ani sociálnom živote krajiny. Pre čiernych Afričanov bolo zriadených desať černošských štátov, tzv. „homelands“ alebo „domovín“, z ktorých štyri sa na prelome 70-80. rokov vyhlásili za zvrchované (tzv. bantustany), ale okrem juhoafrickej vlády ju žiadny iný štát diplomaticky neuznal. JAR s nimi nadviazala diplomatické styky a nepočíta ich do svojho územia. Diskriminovaní boli i Indovia, ktorí prišli do Južnej Afriky v druhej pol. 19. stor. ako nádenníci na cukrové plantáže v Natale. Podobne trpeli stratou občianskych práv i miešanci tzv. farební, ktorých je najviac v Kapsku. Dôsledná rasová segregácia sa v praxi nemohla uskutočniť, lebo čierni robotníci často pracovali s bielymi, hlavne v baniach a továrňach. Černosi však nemohli zastávať kvalifikovanú prácu a ich mzdy boli podstatne nižšie. Vo veľkých mestách, napr. v Johannesburgu, vznikli v blízkosti centra rezidenčné štvrte pre bielych Juhoafričanov, zatiaľ čo na periférii sa rozrastali chudobné černošské sídliská. Akýkoľvek odpor proti apartheidu bol stíhaný stále tvrdšie a v roku 1976 došlo pri potlačení vzbury černošskej mládeže v Sowete, jednom z chudobných sídlisk k usmrteniu a ťažkým zraneniam stoviek ľudí. Prvé kroky k odstráneniu apartheidu začal podnikať Pieter Willem Botha, ktorý sa stal v roku 1978 predsedom vlády a neskôr aj prezidentom. V roku 1989 sa konali v krajine posledné voľby na rasovom základe. Zvíťazila v nich Nacionalistická strana, avšak nezískala majoritu. Konzervatívna strana, ktorá sa odmietala deliť o moc so skupinami inej farby pleti získala 39 kresiel v parlamente a Demokratická strana 33 kresiel.Na základe týchto volebných výsledkov sa stal predsedom vlády Frederik Willem de Klerk, ktorý sa postaral o zrušenie ďalších rasistických zákonov. Nasledujúci rok, umožnil prezident de Klerk po 27 rokoch prepustiť vedúceho predstaviteľa Afrického národného kongresu Nelsona Mandelu z väzenia. Ten sľúbil zastaviť ozbrojené partizánske útoky proti vláde. Referendum belošského obyvateľstva v roku 1992 schválilo postup de Klerka a súhlasilo z vypracovaním novej ústavy, ktorá po schválení všetkými politickými subjektami vrátane ANC a prevažne Zuluskej Strany slobody Inkatha vstúpila do platnosti ešte pred prvými všeobecnými demokratickými voľbami, ktoré sa uskutočnili v apríli 1994. Zároveň bolo dohodnuté, že nová vláda národnej jednoty bude zostavená bez ohľadu na volebné výsledky. Demokratizačný proces v JAR vyvrcholil v apríli 1994 prvými multirasovými voľbami s všeobecným hlasovacím právom, ktoré vyhral Africký národný kongres (ANC) Nelsona Mandelu. Vďaka úsiliu tohto muža, ktorý sa stal prvým černošským prezidentom JAR, a dovtedajšieho prezidenta de Klerka, prešla prevratná zmena viac-menej pokojne. Obom predstaviteľom sa dostalo uznania udelením Nobelovej ceny za mier. Zástupcami nového prezidenta sa stali – F. W. de Klerk a prezident z rokov 1999-2008 Thabo Mbeki, ktorý nahradil Mandelu v roku 1997 vo vedení ANC.