Kandijské_kráľovstvo
Benátska nadvláda
Posledné a najväčšie povstanie bolo povstanie svätého Tita. Medzi všetkými povstaniami proti Benátkam bola revolta medzi rokmi 13631364/1368 jedinečná v tom, že ju viedli samotní benátski šľachtici z Kréty. V tom čase už medzi Benátčanmi, ktorí stále častejšie používajú gréčtinu ako svoj prvý jazyk, bola určitá miera kultúrnej asimilácie. Nespokojnosť zo stále sa zvyšujúcim zaťažením. Benátska aristokracia novovznikajúcu benátsko-krétsku aristokraciu považovala za nízku šľachtu. V roku 1363, keď bola uvalená ďalšia nová daň s cieľom opraviť a vylepšiť prístav v Irakliu vyvolalo otvorené povstanie. Nasledujúci deň mešťania a vojaci obsadili palác a zatkli benátskeho miestodržiteľa. Počiatočný útok viedli dve šľachtické rodiny, Gradenigo a Venier. Titus Venier vyhlásil Krétu za autonómnu a nezávislú Republiku svätého Tita. Bola zničená benátska vlajka a spomedzi rebelov bol zvolený nový guvernér Marco Gradenigo. Do týždňa sa k povstaniu pripojili mestá Sitia, Rethymno a Chania a benátski rebeli rýchlo prijali nábor veľkých krétskych rodín na svoju stranu. Sľúbili rovnaké postavenie a zákonné práva medzi ortodoxnou a katolíckou správou. Zrušili všetky predchádzajúce vyhlášky obmedzujúce vysvätenie pravoslávnych kňazov a umožnili slobodu tým, ktorí by chceli odcestovať do zahraničia a slobodne sa vrátiť bez trestu. Mnohí Benátčania konvertovali a prijali ortodoxnú vieru, aby sa bližšie identifikovali s Kréťanmi, zatiaľ čo mnoho krétskych rodín sa pripojilo k povstaniu. Dokonca sa plánovalo usporiadať ortodoxné bohoslužby v Katedrále svätého Tita namiesto rímskokatolíckych. vľavo|náhľad|Ilustrácia turnaja na námestí [[Piazza San Marco, ktorý oslavuje znovuzískanie ostrova Kréta Giuseppem Lorenzom Gatterim, 1863.]] Benátky ostali zaskočené z rýchlosti a neočakávania tohto povstania pod vedením vlastných kolonistov. Vláda spočiatku vyskúšala diplomatické prostriedky na ukončenie povstania vyslaním delegácie piatich vyslancov na ostrov, ale stretla sa s odporom a nemala úspech pri obnovení mieru. Nakoniec bola z Benátok vyslaná veľká armáda zložená hlavne z talianskych žoldnierov. Diplomatickú podporu dostali Benátky od pápeža, cyperského kráľa, uhorského kráľa, sicílskej a jeruzalemskej kráľovny, veľmajstra Maltézskeho rádu a Janovskej republiky že v tomto konflikte nezasiahnu. V tomto okamihu povstanie začalo slabnúť, keď sa medzi povstaleckými skupinami objavili hádky. Ortodoxní mnísi Leonardo Gradenigo a Milletos sa rozhodli zabiť všetkých katolíkov, ktorí nepodporili vzburu. Nabádali ďalších kňazov, šľachtu, mešťanov a roľníkov, aby sa vydali na vražedné besnenie proti rímskym katolíkom žijúcim mimo Iraklia. Benátski rebeli boli znepokojení, že sa povstanie zmení na roľnícku vzburu. Jedna frakcia chcela požiadať o pomoc Janov zatiaľ, čo druhá navrhla kapituláciu. Vodca Gradenigo nechal zavraždiť vodcu umiernenej frakcii a uväznili jeho stúpencov. Janovská republika odmietla zasiahnuť. Benátska armáda pristála 11 km západne od Iraklia a okamžite nasmerovala veľkú povstaleckú armádu. Medzitým flotila prevzala kontrolu nad prístavom a samotné mesto sa rýchlo vzdalo. Desať vodcov bolo popravených a povstanie sa rozsypalo. Ostatné tri hlavné mestá Chania, Rethymno a Sitia boli rýchlo utlmené bez boja. Traja členovia rodiny Kallergisovcov, niekoľko členov rodín Gradenigo a Venier a mnoho ďalších benátskych povstalcov utieklo. Povstalci ktorí unikli popravám alebo vyhnanstvu, boli zbavení všetkých svojich pôvodných privilégií a boli nútení prisahať slávnostnú prísahu lojality večnej Benátskej republike.