cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Epigrafika
Materiál
Latinské nápisy sa nachádzajú na najrôznejšom materiáli. Najstarší latinský nápis majuskulným písmom (archaická kapitála) sa nachádza na Zlatej spone z Praeneste zo 7. storočia pred Kr. a na tzv. Čiernom Romulov kameň (lapis niger Romuli) zo 6. storočia pred Kr. Zákon dvanástich tabúľ boli pôvodne vyryté do bronzových dosiek, podobne na kovových doskách sa nachádzajú vojenské diplomy. Ďalšie nápisy boli ryté alebo tesané do pieskovca, od konca republiky sa hojne používal mramor. Značky jednotlivých rímskych légií sa nachádzajú na pálených tehlách, podobne nachádzame kolky - značky výrobcov - aj na keramike. Často sa nachádzajú texty (vlastnícke značky alebo značky výrobcov) na kovovom riade alebo predmetoch každodenného používania.
Písmo
Latinské nápisy sú dôležitým prameňom pre poznanie vývoja latinského písma a jazyka, ale sú často aj zdrojom unikátnych informácií o udalostiach, miestach či ľuďoch. V antickom období sa používala pre nápisy najmä kapitála. Tá pretrvala aj na mladších nápisoch (do 12. stor.), hoci sa infiltrovala aj o niektoré znaky iných druhov latinského písma (najmä unciály). V ranej gotike (13. stor. a 1. pol. 14. stor.) sa tvary gotickej majuskuly inšpirovali najmä unciálou. Po polovici 14. storočia začali postupne dominovať nápisy zhotovené gotickou minuskulou. Tá prevládala aj počas 15. storočia. Pod vplyvom humanizmu a renesancie sa začali meniť aj tvary písma používaného na Apeninskom polostrove a v južnom Francúzsku (goticko-humanistické písma, neskôr humanistické - ktoré sa vracajú k tvarom antickej kapitály). Od 16. storočia sa latinské nápisy písali v strednej Európe obvykle kapitálou, nápisy v ľudových jazykoch (napr. nemčine, češtine či slovakizovanej češtine) sa písali najmä fraktúrou. Jednotlivé slová v nápisoch bývajú, ale aj nemusia byť, oddelené osobitnými značkami (napr. bodkami). Osobitný typ nápisov predstavujú sgrafitá.Sgrafitá boli tvorené vyškrabávaním do nástennej omietky.Boli nájdené na stenách domov v Pompejach.Zachovali sa vďaka tomu, že pri výbuchu Vezuvu v roku 79 po Kr. bolo mesto zasypané popolom, takže sa zachovali domy až po strechu a na stenách domov sa nachádzajú rozličné volebné, reklamné alebo iné nápisy, vyryté napr. klincami do omietok domov. Nástenné nápisy maľované štetcom a farbou boli tzv. dipinté.
Typy nápisov
Podľa obsahu nápisov ich môžeme rozdeliť do najrozličnejších skupín:
Grécko
Najstaršie grécke nápisy pochádzajú z mykénskej doby a boli rozšírené v materskom Grécku i na Kréte, ktorú okolo roku 1450 pred Kr. ovládli achájski Gréci. Boli písané v lineárnom písme B a obsahujú hospodárske záznamy vtedajších mestských štátov. Zachovalo sa dodnes asi 5000 hlinených tabuliek. Po zániku mykénskej kultúry sa v Grécku písmo nepoužívalo, opäť sa objavilo až v polovici 8. storočia pred Kr. Nové písmo prevzali Gréci z Blízkeho východu (fenické hláskové písmo), ktoré si čiastočne prispôsobili svojim potrebám (znaky pre samohlásky). Nové písmo sa veľmi rýchlo rozšírilo v celom vtedajšom gréckom svete – nielen v materskom Grécku, ale aj v Itálii (ostrov Pithekúsai, Neapol), Malej Ázii a všade tam, kde vznikli grécke kolónie.
Itália
V Itálii sa znalosť písma rozšírila z Grécka cez Etruskov, ktorí používali grécku abecedu, ale ich texty sú väčšinou nezrozumiteľné, pretože sa doteraz nepodarilo v úplnosti rozlúštiť etruský jazyk. Od Etruskov prevzali grécku abecedu, upravenú na latinku Rimania, ale aj ostatné kmene, ktoré súdlili v Itálii - Faliskovia, Umbrovia, Samniti, Sabíni. Za najstarší latinský nápis sa pokladá Lapis niger (Čierny kameň), ktorý by mal údajne označovať miesto Romulovho hrobu, resp. jeho odchodu zo života. Známa je aj zlatá spona z Praeneste, na ktorej je text Manios med fefaked Numerior (Manius ma urobil pre Numesia). V období republiky sa nachádza pomerne málo nápisov, ale v cisárskom období produkcia nápisov značne vzrástla. Dnes sa odhaduje asi 200 000 - 300 000 nápisov, pričom každý rok sa nájde asi 1 500 ďalších nápisov alebo ich fragmentov. Latinské nápisy sa nachádzajú na území všetkých rímskych provincií, ale aj za hranicami Rímskeho impéria (v tzv. barbariku - napr. na Slovensku). Latinské nápisy sú dôležitým prameňom pre poznanie najrôznejších stránok života obyvateľov Rímskej ríše - hospodárske, politické, sociálne, rodinné, náboženské, kultúrne.
Najstaršie rímske nápisy na Slovensku
Po rozsiahlych archeologických výskumoch v Rusovciach (antická Gerulata) boli objavené desaitky nápisov, ktoré vznikli ako dôsledok rímskeho osídlenia a pôsobenia rímskej vojenskej jednotky v Gerulate.
V roku 1982 bola v Boldogu, v miestnom kostolíku objavená náhrobná stéla rímskeho vojaka Q. Attilia Prima, ktorá pochádza asi z 80. rokov 1. storočia po Kr. Pravdepodobne tu bola použitá sekundárne a pochádza z južného brehu Dunaja. V súčasnosti je to pravdepodobne najstarší rímsky nápis na území Slovenska. Obsahuje údaje o rímskom vojakovi, ktorý slúžil na podunajskej hranici, po skončení vojenskej služby sa tu usadil ako veterán a obchodoval s kmeňmi za Dunajom, prípadne slúžil ako tlmočník pri kontaktoch s nimi.
V roku 1954 bola v alžírskom meste Zama (ant. Diana Veteranorum) objavený nápis M. Valeria Maximiana, ktorý pochádzal z pannónskeho mesta Poetovio (dn. Ptuj v Slovinsku). Slúžil počas markomanských vojen, bol trikrát správcom provincií a nakoniec skončil svoj život v Afrike, kde mu miestni obyvatelia postavili sochu na podstavci, na ktorom bola opísaná jeho vojenská kariéra.
Stredoveké a novoveké nápisy
Stredovekej a novovekej epigrafii sa bádatelia začali venovať neskôr, pričom iniciatívu v Európe vyvinuli najmä vedci z Nemecka a Rakúska (projekt Deutsche Inschriften od 1934). Po vojne sa postantickým nápisom začali venovať aj vo Francúzsku a Švajčiarsku, z východného bloku hrali prím poľskí bádatelia. Na začiatku tretieho milénia už existujú projekty katalogizujúce stredoveké a (rano)novoveké nápisy už vo väčšine európskych štátov. Aj na Slovensku sa robia už prvé súpisy nápisov podľa historických šľachtických stolíc (vyšiel katalóg šarišských nápisov, v tlači sú nitrianske, v príprave spišské). Obsahovo sa nápisy rozširujú na ďalšie predmety, napr. na delách a chladných i palných zbraniach, na zvonoch (tými sa zaoberá osobitná vedná disciplína – kampanológia), rozšírené sú náhrobky významných osobností, ktoré sú uložené najmä v kostoloch alebo zamurované na ich vonkajších múroch. Podobne ako v staroveku, aj v stredoveku a novoveku sú časté nápisy na verejných i náboženských stavbách (často sú spojené s tzv. chronogramom - niektoré písmená sú zvýraznené ako rímske číslice a po ich sčítaní uvádzajú letopočet, kedy bola príslušná stavba postavená), ale aj na drobných úžitkových predmetoch. Osobitný charakter majú pamätné tabule, ktoré vznikajú (často po dlhom odstupe) na pamiatku určitých osôb, udalostí alebo javov. Veľmi často sa vyskytujú texty (a nielen podpisy umelcov) na obrazoch, keď uvádzajú meno zobrazovaného alebo jeho životnú kariéru.
Signal Iduna Park
Signal Iduna Park, predtým Westfalenstadion, je jeden z najslávnejších futbalových štadiónov. Nachádza sa v Dortmunde a posledná rekonštrukcia bola dokončená v lete 2004 za 45,5 miliónov eur.
Štadión drží bundesligový rekord v počte občerstvovacích stanovíšť – viac než 3 500. Na štadióne sa konali Majstrovstvá sveta vo futbale 2006.
Je taktiež veľmi významný pre Nemecko, ktoré tu v základnej hracej dobe neprehralo ani jedno z 15. tu odohraných stretnutí.
Antonský potok
Prameň
Preteká Kremnickými vrchmi, pramení v podcelku Flochovský chrbát na juhojuhovýchodnom svahu Krpca (1 030,9 m n. m.), v nadmorskej výške približne 945 m n. m.
Opis toku
Od prameňa tečie najprv juhojuhozápadným smerom, zľava priberá krátky prítok z lokality Uhliská, následne sa výrazne esovito stáča a opäť zľava priberá potok zvaný Medvedia studňa (1,1 km). Ďalej sa stáča západným smerom, preteká Antonskou dolinou, sprava priberá Uhliská (1,2 km), vytvára ohyb prehnutý na juh a z ľavej strany priberá krátky prítok z východného svahu vrchu Jelenie (832,1 m n. m.). Z pravej strany následne priberá Močaristú, stáča sa a k ústiu už tečie juhozápadným smerom. Do Turca sa vlieva severozápadne od obce Turček v nadmorskej výške cca 606 m n. m.
16. november
Narodenia
thumb|upright|[[Kamila Magálová (* 1950)]] thumb|upright|[[Diana Krall (* 1964)]] thumb|upright|[[Sanna Marinová (* 1985)]]
Úmrtia
thumb|upright|[[Clark Gable († 1960)]] thumb|upright|[[Milton Friedman († 2006)]]
Carl Linné
Carl Linné (Carl von Linné, ; * 23. máj 1707, Råshult – † 10. január 1778, Uppsala) bol švédsky prírodovedec, lekár, entomológ, botanik a zakladateľ taxonómie. Ako prvý sa pokúsil o systematické zatriedenie rastlín a živočíchov. Zaviedol binomickú nomenklatúru, to znamená pomenovávanie rastlín a živočíchov dvoma menami – rodovým a druhovým. Zaoberal sa aj arachnológiou.
Bol stúpencom kreacionizmu.
Vyslovil predpoklad o hybridnom pôvode niektorých foriem a pripúšťal obmedzenú premenlivosť druhov pod vplyvom ich existenčných podmienok.
V diele Systema naturae (Sústava prírody, 1735) popísal všetky dovtedy známe druhy rastlín a živočíchov, v prácach Genera plantarum a Species plantarum opísal 7300 druhov rastlín. Zaviedol do vedy pojem druh ako základ prirodzenej sústavy organizmov.
Je po ňom pomenovaný minerál linnéit.
Životopis
Už od detstva sa zaujímal o prírodu, pozoroval a študoval rastliny. Tento záujem prevzal po svojom otcovi farárovi, ktorý bol vášnivým záhradkárom. Rovnako ako jeho otec však nemal v úmysle pokračovať v úradníckej kariére a v roku 1727 začal študovať medicínu na univerzite v Lunde, aby po roku prestúpil na univerzitu v Uppsale, ktorá bola v tom čase považovaná za najlepšiu univerzitu vo Švédsku. Celý čas sa venoval svojej záľube - botanike. S pomocou profesora biológie Olofa Rudbecka získal Karol miesto záhradníka v univerzitnej botanickej záhrade. V tom čase bola botanika súčasťou vzdelávania lekárov, ktorí používali bylinky na liečbu. Svoje botanické znalosti výrazne rozšíril aj počas expedície v roku 1732 v Laponsku, počas ktorej prešiel viac ako 7 000 km a opísal mnoho nových druhov rastlín. Výsledkom tejto výpravy bola podrobná správa, ktorá obsahovala aj podrobnosti o živote obyvateľov a lekárske pozorovania. vľavo|náhľad|Miesta, na ktorých Karl Linné pracoval Po návrate z expedície si ešte nejaký čas zarábal prednáškami, v ktorých informoval o svojich pozorovaniach v Laponsku, vrátane minerálov, o ktoré sa tiež zaujímal. Príjmy z týchto prednášok stačili na financovanie jeho druhej expedície, na ktorú sa vydal dva roky po prvej. Počas druhej výpravy sa zamiloval do Sáry, dcéry lekára z Falunu, a požiadal ju o ruku. Jeho budúci svokor mu však stanovil podmienku - najprv musí dokončiť štúdium medicíny, aby mal stály zdroj príjmu. Preto odišiel študovať do Holandska, napísal dizertačnú prácu o malárii a získal doktorát na univerzite v Harderwijku. Jeho návrat do Švédska sa oneskoril, pretože v Holandsku sa mu podarilo spriateliť s niekoľkými bohatými ľuďmi, ktorí financovali vydanie jeho životného diela Systema naturae. Neskôr dielo ešte rozšíril, takže v roku 1770 malo nakoniec viac ako 6 000 strán v troch zväzkoch. Potom navštívil Paríž, Londýn, pracoval v niekoľkých botanických záhradách v Holandsku a vydal tam niekoľko menších vedeckých prác. Napokon sa v roku 1738 vrátil do Švédska, už ako uznávaný vedec, a oženil sa so Sarou Moraeusovou. V Štokholme si otvoril lekársku prax a v roku 1742 sa stal profesorom na univerzite v Uppsale. Jeho úspechy boli uznané, stal sa prvým prezidentom práve zakladanej Kráľovskej švédskej akadémie vied (aktívne sa podieľal na jej založení), bol poctený šľachtickým titulom, funkciou lekára kráľovského dvora a zahraničným členstvom na mnohých univerzitách.
V meste Råshult sa nachádza Dom Karla Linného, ktorý bol zrekonštruovaný v štýle Linnaeusovej éry a je v ňom umiestnené vybavenie, ktoré bádateľ zozbieral. Kvetinová záhrada z 18. storočia je stále zachovaná a rastú v nej rovnaké druhy rastlín ako v jeho dobe.
S manželkou Sarou mal sedem detí - dvoch synov (Carla a Johannesa) a päť dcér (Elisabeth Christinu, Saru Magdalénu, Lovisu, Saru Christinu a Sophiu). V roku 1774 mu v práci na univerzite zabránila mozgová príhoda. Odvtedy sa jeho zdravotný stav zhoršoval, napriek tomu prežil infarkt a zomrel v roku 1778.
Adam Brémsky
náhľad|Kronika činov biskupov brémskych od Adama Brémskeho Adam Brémsky alebo Adam z Brém (* pred rokom 1050 – † 12. október 1081 alebo 1085) bol kronikár a geograf druhej polovice 11. storočia, pôvodom z Horného Saska.
Život
Adam žil v Brémach okolo roku 1067, bol tam kanonikom a riaditeľom mestskej školy. Pred týmto vyučoval pravdepodobne v Magdeburgu pri tamojšej katedrále. Meno sa zachovalo náhodne podľa zmienky iného kronikára o sto rokov neskôr a to biskupa Helmonda v diele Chronikus Slavorum. Je doložený na listine arcibiskupa Adalberta ako svedok v roku 1066. Tu je zapísaný ako scholastikus Brémskeho kostola. Je uvedený v treťom riadku v prostrednom stĺpci ako Ego Adam magister scholarum scripsi et subscripsi (Ja, Adam scholastikus, som napísal a podpísal).
Dielo
Je známy predovšetkým ako autor štvorzväzkového diela Gesta Hammaburgensis ecclesiae pontificum (Dejiny hamburských biskupov), ktoré sa stalo dôležitým dobovým zdrojom o nemeckej histórii a histórii severoeurópskych krajín. Adam sa vyhýbal komentovaniu udalostí v ríši vzhľadom k jeho v podtexte kritickému postoju ku jeho ochrancovi arcibiskupovi Adalberdovi,ktorý zastával ako jeden z dvoch opatrovníkov nezletilého cisára jednu z najdôležitejších funkcii v ríši.Takže mal priame informácie.Jedinú výnimku urobil pri jeho zázname o výprave do Uhorska a poslednom vikingskom nájazde do Saska,tu opisuje nezmyselnú krutosť Vikingov,
Jeho kronika je písaná pravdepodobne od roku 1066, zachytáva udalosti na severe Európy v čase, keď sa formovali severské kráľovstvá, Nórsko, Dánsko a Švédsko. Súčasne objasňuje aj poslednú vlnu vikingských nájazdov, ktorá má priamu súvislosť s týmito udalosťami. Mnohé významné rody sa odmietali podrobiť autorite kráľov a radšej volili exil; Nóri vysťahovanie na Island, Dáni zväčša nájazdy do Írska alebo Anglicka. Nájazdy do Írska skončili bitkou pri Clontarfe, kde na Veľkú noc v roku 1014 zahynul kráľ Brian, súčasne bola zničená vikingská armáda.
Hambursko-brémska arcidiecéza na prelome tisícročí zahŕňala, ako uvádza kronikár vo svojej štvrtej knihe, celé južné pobrežie Baltu, celú Škandináviu, Orkneje, Shetlandy, Island, Grónsko a Vinland, teda dnešnú americkú pevninu i keď o jej rozsahu nemal ani tušenie. V tejto knihe uvádza plavebné kurzy i vzdialenosti.
Kroniku písal ako kanonik Brémskeho biskupského kostola na príkaz arcibiskupa Hambursko-brémskej arcidiecézy Adalberta. Skladá sa zo štyroch v podstate samostatných kníh. Štvrtá kniha je čiste geografická a podľa vyššie uvedeného zachytáva zemepisný obzor autora, ktorý ďaleko presahoval vedomosti jeho doby. Bol presvedčený o guľatosti zeme a vedel o existencii severného pólu. V prvej knihe sa ešte držal pôvodného zadania o cirkevných dejinách,to pozostáva z vymenovania misonárov a ich mučedníckych osudov, ale v druhej a tretej sa z neho stal kronikár severských krajín. Zachytáva dejiny Dánska od 8. storočia cez jeho zjednotenie pod vládou kráľa Haralda Modrozubého, dejiny Nórska od výbojov kráľa Haralda Krásnovlasého až po porážku a smrť kráľa Haralda III. v bitke pri Stamford Bridge v roku 1066 ako posledného veľkého vikingského náčelníka. S jeho smrťou končia veľké vikingské nájazdy.
náhľad|Mince – obdobie kráľa Svena II. Dánskeho Ďalej píše o dejinách Švédska od čias výbojov kráľa Erika Víťazného až po smrť kráľa Odinkara. Hlavným zdrojom, ktorý používal, bol biskupský archív, kniha donácií brémskeho biskupstva, Fuldské letopisy, stratená kronika neznáma z iných zdrojov Gestum Anglorum (Činy Angličanov), osobná skúsenosť a rozhovory s dánskym kráľom Svenom II., ktorý sám bol aktérom mnohých dejinných udalostí 11. storočia. Kráľ Sven bol svokrom obodritského kniežaťa Gotšalka, a preto predstavuje významný zdroj k dejinám polabských Slovanov. Je zaujímavé, že si osvojil jeho pohľad na boj proti pohanom, totiž, že príčinou christianizácie bola snaha o vyberanie poplatkov. Kráľ Sven bol synom Estred, sestry dánsko-anglicko-nórskeho kráľa Knuta Veľkého. Jej manžela, anglosaského grófa Wolfa, dal Knut popraviť a sestre zaplatil pokutu za zabitie. Súčasne potvrdzuje spoľahlivosť islandských ság ako zdroja, pretože okrem drobných detailov sa s nimi stotožňuje po faktickej stránke. Rozdiely sú v detailoch; napríklad ságy uvádzajú, že po bitke pri Stamford Bridge sa do Nórska vrátilo 8 lodí z 300 a podľa Adama žiadna. V závere kroniky Adam uvádza, že nevie či písal pekne, ale vždy sa snažil písať pravdu.
Richard Gonda
Richard Gonda (* 14. marec 1994, Banská Bystrica) je slovenský formulový pretekár. V roku 2013 získal titul európskeho šampióna F3 Open Cup, rok 2014 zakončil na celkovom 3. mieste v šampionáte Formula Acceleration 1 a rok 2015 absolvoval v prestížnom seriáli World Series by Renault v prototype RS 01, v ktorom obsadil celkové 2. miesto v šprintových aj vytrvalostných pretekoch. Ako prvý Slovák absolvoval oficiálne testovanie Formuly Renault 3.5 a GP2 Series.
Sezóna 2015
Sezónu 2015 absolvoval Richard Gonda v prestížnom šampionáte World Series by Renault v unikátnom prototype Renault R.S.01 v súťaži Renault Sport Trophy. Na legendárnych pretekárskych okruhoch v belgickom Spa, maďarskom Hungaroringu, anglickom Silverstone, nemeckom Nürburgringu, francúzskom LeMans a španielskom Jereze skončil na celkovom druhom mieste v šprintových aj vytrvalostných pretekoch. Na konci roku 2015 absolvoval oficiálne testovanie Formuly Renault 3.5 v juniorskom tíme F1 Lotus 3.5 a ako prvý Slovák sa zúčastnil aj oficiálnych posezónnych testov GP2 Series na okruhu Yas Marina v Abú Dhabí v tíme MP Manor.
Sezóna 2014
V sezóne 2014 sa Richard Gonda predstavil v šampionáte Formula Acceleration, v ktorom obsadil tretie miesto v celkovom hodnotení šampionátu s počtom bodov 94 a stál 4x na stupňoch víťazov. Na slávnych tratiach ako Monza alebo Nürburgring zvádzal skvelé súboje so svojimi súpermi. Okrem tohto šampionátu sa zúčastnil aj prestížnej súťaže Auto GP na mestskom okruhu v marockom Marrakechi. Záver sezóny okorenil úspešným testovaním Formuly Renault 3.5 v prestížnom šampionáte World Series by Renault.
Sezóna 2013
Sezóna 2013 a zatiaľ najväčší úspech Richarda Gondu. S monopostom Dallara F308 španielskeho tímu Drivex vybojoval titul európskeho šampióna vo Formule 3. V šestnástich pretekoch dokázal 7x vyhrať, 11x stál na pódiu, 9x štartoval z prvej pozície a celkovo 7x zajazdil najrýchlejšie kolo preteku. V závere sezóny prevzal ocenenia za úspešnú sezónu od Medzinárodnej automobilovej federácie a od Kráľovskej španielskej automobilovej federácie. Šampionát Formuly 3 sa konal na vychýrených pretekárskych okruhoch vo Francúzsku, Španielsku, Nemecku, Veľkej Británii, Belgicku, Taliansku a Portugalsku.
Začiatky kariéry
Svoju pretekársku kariéru začal Richard Gonda ako 9 ročný v roku 2003 v minikárach, v ktorých sa stal okrem iného 5x majstrom Slovenska, so špeciálom Škoda Fabia si v jednej sezóne vyskúšal aj preteky automobilov do vrchu a v roku 2010 absolvoval s Formulou Renault 2.0 Carpathian Cup, v ktorom obsadil celkové druhé miesto. V sezóne 2011 sa Richard Gonda zúčastnil prestížnej série World Series by Renault na Formule Renault 2.0 vo farbách českého tímu Křenek Motorsport. Sezónu 2012 absolvoval Richard Gonda s monopostom Formula Renault 2.0 v Northern European Cupu vo farbách českého tímu Křenek Motorsport. Na záver sezóny sa predstavil aj na maďarskom Hungaroringu v rámci šampionátu Formuly 2.
Vysoký vrch (851 m n. m.)
Vysoký vrch je lesnatý vrch v pohorí Čierna hora, geomorfologickom celku Slovenského rudohoria. Leží nad obcou Sokoľ, približne severovýchodne od Košíc.
Poloha
Nachádza sa v centrálnej časti pohoria, v strede geomorfologického podcelku Pokryvy. Leží na území Košického kraja a okresu Košice-okolie, v katastri obce Sokoľ, okrajovo tiež Veľká Lodina a Čermeľ (Košice – Sever). Najbližšími sídlami sú západne situovaná Košická Belá, severne ležiaca Malá a Veľká Lodina, východným smerom obce Kysak, Trebejov a Sokoľ a južným košická mestská časť Kavečany.
Opis
Vysoký vrch je súčasťou masívu, na východe a severe vymedzenom údolím Hornádu a na západe údolím riečky Belá. Severným smerom sa nachádza Bokšov, Holica , Prielohy a Stádlo , východným Domanov vrch , južným Biela skala  a Vreteník  a západným Železný vrch , Skalka  a Pokryvy. Oblasť patrí do povodia Hornádu, kde vodu z juhozápadných svahov odvádza potok Črmeľ, z južných jeho prítok Biely potok, z východných potok Uhrinče a zo severných Ružínok. Na časti vrcholu a juhovýchodných svahoch sa nachádza rovnomenná prírodná rezervácia, preto na vrchol nevedie značený turistický chodník. Na východnom úbočí sa nachádzajú ruiny hradu Sokoľ.
Prístup
V Sedle pod Vysokým vrchom na západnom úbočí, len asi 200 m od vrcholu, je významná križovatka turistických trás, dostupná:
1. FC Tatran Prešov
FC Tatran Prešov je najstarší slovenský futbalový klub. Momentálne pôsobí v 2. slovenskej futbalovej lige. Klub bol založený v roku 1898. Medzi najväčšie úspechy klubu patrí 2. miesto v 1. československej futbalovej lige v rokoch 1965 a 1973 a víťazstvo v Slovenskom pohári v roku 1992. Zeleno-bieli štartovali niekoľkokrát aj v európskych pohároch (Pohár Intertoto, PVP, Pohár UEFA, Stredoeurópsky pohár). V roku 1978 sa Tatran Prešov tešil zo zisku Rappanovho pohára. V roku 1981 sa stali zeleno-bieli víťazom Stredoeurópskeho pohára.
Vznik klubu a prvé roky (1898 – 1945)
V roku 1920 sa Prešov stal súčasťou novozaloženého Československa, následne klub súťažil v československých ligách.
ŠK Slávia Prešov už od svojho vzniku v r. 1931 túžil preniknúť medzi najlepšie mužstva na východnom Slovensku. V roku 1938 vyhral ŠK Slávia Prešov majstrovskú súťaž I. triedy a potom aj kvalifikačný turnaj o postup do divízie. V divízii zohrala však Slávia len dva zápasy, doma prehrala s KAC Košice 2:3 a v Spišskej Novej Vsi s AC 3:4. Potom divízia zanikla.
Povojnové obdobie (1946 – 1992)
Krátko po 2. svetovej vojne došlo k spojeniu Slávie Prešov s Törekvés Eperjes. Novovzniknutý PTS Prešov skončil v roku 1947 rozdelením na kluby Slávia Prešov a DSO Snaha Prešov. Tieto kluby sa opätovne spojili v rokoch 1948-1950. Ich fúziou vznikol klub Sparta Dukla Prešov. Neskôr od roku 1953 už klub používal názov Tatran, pod ktorým je známy dodnes.
Významnou osobnosťou klubu v tomto období bol najmä Ladislav Pavlovič, ktorý v rokoch 1948 až 1966 strelil za Tatran 150 gólov v 309 ligových zápasoch. Ďalšími výraznými osobnosťami boli Rudolf Pavlovič, Karol Petroš, Jozef Bomba, Jozef Bubenko a Mikuláš Komanický.
Najväčšie úspechy klubu v domácej súťaži prišli v rokoch 1965 a 1973, keď sa zeleno-bieli stali vicemajstrom Československa. V roku 1966 sa stali taktiež finalistom Česko-slovenského pohára. Vo finále nestačili na AS Dukla Praha.
Vďaka týmto výsledkom dostal Tatran Prešov možnosť hrať v európskych súťažiach. V sezóne 1965/1966 nastúpil v 1. kole Pohára víťazov pohárov proti neskoršiemu víťazovi súťaže FC Bayern Mníchov. Po výsledkoch 1-1 v domácom prostredí a 2-3 vonku postúpil nemecký tím. V sezóne 1973/1974 Prešov postúpil v 1. kole Pohára UEFA cez Velež Mostar z Juhoslávie po výsledkoch 4-2 v domácom prostredí a 1-1 vonku. Stopku Tatranu vystavil v 2. kole nemecký VfB Stuttgart. Zápas sa rozhodol až v predĺžení, keďže v domácom prostredí uspeli najprv Nemci 3-1, Prešov však rovnakým výsledkom prehru Stuttgartu oplatil. V predĺžení uspeli hostia.
V roku 1978 sa stal celkovým víťazom Rappanovho pohára. V skupine sa stretol s tímami Esbjerg fB, Wiener SC a Young Boys. Prešovčania vyhrali všetkých 6 zápasov a s celkovým skóre 18-2 sa stali víťazom súťaže.
V roku 1981 sa stal Tatran Prešov víťazom Stredoeurópskeho pohára. Zeleno-bieli získali trofej v konkurencii tímov NK Záhreb, Como a Csepel SC.
V roku 1992 triumfoval Tatran Prešov v Slovenskom pohári, keď vo finálovom zápase zdolal Lokomotívu Košice 2-0. Vo finále Česko-slovenského pohára Prešov neuspel proti AC Sparta Praha a podľahol jej 1-2.
Novodobá história (1993 – súčasnosť)
Po vzniku samostatného Slovenska pôsobil Tatran v najvyššej slovenskej lige. Najlepším umiestnením bolo 4. miesto hneď v úvodnej sezóne 1993/1994. V nasledujúcom ročníku 1994/1995 sa Prešov predstavil aj v Pohári víťazov pohárov, v ktorom prešiel cez írsky Bangor City FC, škótsky Dundee United FC a vypadol až s neskorším víťazom celej súťaže Realom Zaragoza.
Výraznými hráčskymi osobnosťami v tomto období boli Vladislav Zvara, Jozef Kožlej, Stanislav Varga, Miroslav Seman, Marek Špilár, Viliam Vidumský, ktorí pravidelne reprezentovali vo výbere A-mužstva už samostatného Slovenska. Dres slovenských juniorov U21 v tomto období obliekali Marek Petruš, Jaroslav Kentoš, Róbert Kočiš, Miroslav Drobňák, Mikuláš Dvorožňák.
Tatran Prešov prvýkrát zostúpil do druhej najvyššej slovenskej futbalovej súťaže v sezóne 2001/2002 a klub sa postupne ocitol v kritickej situácii na hranici úplného krachu.
Z najhoršieho klub vytiahol príchod nových akcionárov v roku 2005, ktorým sa podarilo situáciu v ňom stabilizovať a pod vedením trénera Romana Pivarníka si 1. FC Tatran Prešov v sezóne 2007/2008 vybojoval po šiestich rokoch suverénnym spôsobom návrat medzi elitu.
V sezóne 2012/2013 vypadol opäť z najvyššej slovenskej ligy. Do Fortuna ligy sa najstarší klub na Slovensku opätovne vrátil v ročníku 2016/2017. Domáce zápasy neodohral na svojom štadióne, ale v Poprade v Národnom tréningovom centre SFZ a tretíkrát vypadol z najvyššej súťaže.
V juanuári 2018 sa začali búracie práce na prešovskom hlavnom štadióne. Nový štadión mal byť k dispozícii v druhej polovici roka 2019. Avšak kvôli problémom s financovaním stavby stavebné práce nezačali.
V sezóne 2018/2019 Tatran Prešov prvýkrát zostúpil do 3. najvyššej slovenskej futbalovej súťaže, kde pôsobil 3 sezóny.
O ligu vyššie postúpil až v sezóne 2021/2022. Prešovskému mužstvu výrazne k postupu pomohol Jozef Dolný, ktorý strelil počas sezóny 41 gólov.
V októbri 2021 došlo taktiež k odchodu Miroslava Remetu, ktorý takmer dve desaťročia stál na čele 1. FC Tatran. Klub bol v tom období takmer pred zánikom. Novým majoritným akcionárom sa stalo mesto Prešov, ktoré vedením klubu poverilo známe futbalové osobnosti. Novým predsedom predstavenstva sa stal bývalý medzinárodný rozhodca a funkcionár Šachtaru Doneck i PAOK Solún Ľuboš Micheľ.
V súčasnosti sa FC Tatran Prešov usiluje o návrat do elitnej súťaže. Blízko k tomuto postupu mal v sezóne 2022/2023. V II.lige sa klub umiestnil na druhom mieste a stretol sa v baráži o postup do Fortuna Ligy proti FC ViOn Zlaté Moravce. Domáci zápas na štadióne v Ličartovciach vyhral 1:0 ale v odvete sa mu tento tesný náskok nepodarilo udržať a prehral 3:0.
Stručný prehľad
Zdroj:
Jednotlivé ročníky
Legenda: Z – zápasy, V – výhry, R – remízy, P – prehry, SG – strelené góly, OG – obdržané góly, +/− – rozdiel skóre, B – body, červené podfarbenie – zostup, zelené podfarbenie – postup, fialové podfarbenie – reorganizácia, zmena skupiny alebo súťaže
Zdroj:
FC Tatran Prešov v európskych pohároch
náhľad|Bayern Mníchov na svojom štadióne privítal v Pohári víťazov pohárov Tatran Prešov (1966/67) zdroj: Tatran (Československo) na kassiesa.net zdroj: Tatran (Slovensko) na kassiesa.net
Aktuálna súpiska
12px|Kapitán klubu
Tréneri pôsobiaci v klube
''Aktualizované k dátumu: 22. jún 2023''
Strengberg
Strengberg je trhová obec v Rakúsku v spolkovej krajine Dolné Rakúsko v okrese Amstetten.
Žije tu obyvateľov.
Elne (kantón)
Elne je francúzsky kantón v obvode Perpignan v departemente Pyrénées-Orientales v regióne Languedoc-Roussillon. Tvorí ho 7 obcí.
Madara
Madara môže byť:
Pont-et-Massène
Pont-et-Massène je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Côte-d’Or, v regióne Burgundsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Maďarské národné futbalové mužstvo
Maďarské národné futbalové mužstvo reprezentuje Maďarsko na medzinárodných futbalových podujatiach. Najväčšie úspechy dosiahli v minulom storočí keď na Majstrovstvách sveta 1938 a 1954 v oboch prípadoch postúpili až do finále. Na Majstrovstvách Európy sa predstavili štyrikrát ich najväčší úspech je tretie miesto na ME 1964.
Enoch Powell
Enoch Powell (* 16. jún 1912, Birmingham, Spojené kráľovstvo – † 8. február 1998 Londýn) bol britský konzervatívny politik, v rokoch 1950 až 1974 člen britskej Konzervatívnej strany a v rokoch 1974 až 1987 Ulsterskej unionistickej strany, známy svojou kritikou imigrácie a členstva Veľkej Británie v Európskej únii.
Mladosť
Enoch Powell sa narodil a vyrástol v Birminghame v učiteľskej rodine. Už v mladosti vynikal vysokou inteligenciou a stal sa vynikajúcim študentom latinčiny a starej gréčtiny. Vysokoškolské vzdelanie získal na University of Cambridge, kde bol silno ovplyvnený Alfredom Edwardom Housmanom. Vo veku 25 rokov ho vymenovali za profesora gréčtiny na Sydney University. Medzi jeho žiakov patril aj budúci ministerský predseda Austrálie Gough Whitlam. Počas svojho pobytu v Austrálii s veľkým znepokojením sledoval britskú politiku appeasementu a tiež s ňou verejne vyjadroval svoj nesúhlas. Po vypuknutí druhej svetovej vojny sa vrátil Powell do Veľkej Británie. Už v tom čase predpovedal veľký význam Sovietskeho zväzu v druhé svetovej vojne.
Druhá svetová vojna
Počas druhej svetovej vojny slúžil Powell v Kráľovskom Warwickshirskom regimente. Keďže by ho väčšina regrútskych stredísk nevzala, bol v armáde oficiálne zapísaný ako Austrálčan. Počas svojho pôsobenia v severnej Afrike začal považovať za nebezpečné pre Britániu nielen Nemecko a Japonsko, ale aj americkú politiku, ktorá podľa neho smerovala k rozkladu britského impéria. Na konci vojny bol Powell najmladším brigádnym generálom v britskej armáde.
Členstvo v Konzervatívnej strane
V roku 1949 sa niekdajší ateista Powell stal členom anglikánskej cirkvi a v roku 1950 vstúpil do Konzervatívnej strany, za ktorú bol vo voľbách v tom istom roku vo volebnom obvode Wolverhampton juhozápad zvolený za poslanca britského parlamentu. Ako člen parlamentného výboru, ktorý mal na starosti Suezský kanál, nesúhlasil so stiahnutím britských vojsk od neho, pretože to považoval za prejav slabosti, ktorý dá zámienku na úvahy, že Británia nie je už schopná túto časť sveta kontrolovať. V roku 1954 sa však britské vojská stiahli a už v roku 1956 bol kanál znárodnený Egyptom. Powell sa staval kriticky k pokusom o jeho znovudobytie, pretože bol presvedčený, že Británia už nemá prostriedky na to, aby bola svetovou veľmocou. Potom pracoval ako finančný sekretár pokladne, ale v roku 1958 spolu Petrom Thorneycroftom a Nigelom Birchom na protest proti zvyšujúcim sa výdajom z vlády odstúpil. Od 27. júla 1960 do 20. októbra 1963 bol ministrom zdravotníctva. Vládu opustil spoločne s Iainom Macleodom, keď bol za ministerského predsedu vymenovaný Alec Douglas-Home. V roku 1965 kandidoval vo vnútrostraníckych voľbách, ale skončil až tretí za Edwardom Heathom, ktorý ho do svojho tieňového kabinetu obsadil na post ministra obrany.
Powell bol známy svojimi rétorickými schopnosťami a často prednášal rôzne verejné prejavy. V sobotu 20. apríla 1968 mal v Birminghame svoj najznámejší kontroverzný príhovor, v ktorom varoval publikum pred pokračujúcou imigráciou z krajín Commonwealthu do Británie. Keďže vo svojom prejave Powell použil v jednom prirovnaní narážku na časť Aeneis od Vergilia (Et Thybrim multo spumantem sanguine cerno…) novinári ho pomenovali „rieky krvi“, a toto označenie sa neskôr zažilo.
Prejav samotný nebol o imigrácii, ale o vtedy labouristickou vládou navrhovanej antidiskriminačnej legislatíve, ktorá kriminalizovala rasové predsudky v určitých oblastiach života. Powell označil túto legislatívu za urážajúcu a nemorálnu. Reč bola zhodou okolností prenesená v deň výročia Hitlerových narodenín, čoho sa niektorí jeho odporcovia chytili a využili to proti nemu.
Hoci si svojim prejavom získal mnoho priaznivcov, deň po svojom príhovore ho vylúčili z tieňovej vlády. Okolo jeho prejavu sa veľa polemizovalo, v diskusiách vystupovali jeho zástancovia, ako aj odporcovia.
Powellova popularita prispela k prekvapivému víťazstvu Konzervatívnej strany vo voľbách v roku 1970. Daily Express označil v roku 1972 Powella za najpopulárnejšieho britského politika na vidieku. Powell urobil pokus stať sa vodcom strany, ale percento hlasov v jeho prospech malo sotva dvojmiestnu cifru. V tom čase už vystupoval výrazne proti európskej integrácii.
Členstvo v Ulsterskej unionistickej strane
Enoch Powell zomrel v roku 1998 vo veku 85 rokov na Parkinsonovu chorobu.
Powellova osobnosť
Hoci Powell po svojom odchode z Konzervatívnej strany už nikdy nezastával vysokú štátnu funkciu, mal vplyv na britskú verejnú mienku. Mnohí jeho odporcovia ho pejoratívne nazývali rasistom, ultrapravičiarom či protofašistom. Tento obraz však narušuje jeho postoj k homosexuálom, odmietaniu trestu smrti či hlasovaniu za voľnejšie podmienky rozvodu. Pre jeho zástancov bol Powell človekom, ktorý dokázal pomenovať veci pravým menom a predpovedal problémy s imigrantmi neeurópskeho pôvodu, ktoré v súčasnosti Veľkú Britániu trápia.
Powella karikovali vo svojich skečoch členovia skupiny Monty Python, z umelcov mu vyjadrili svojho času podporu Manfred Mann či v roku 1976 na koncerte v Powellovom rodnom Birminghame Eric Clapton.
Uracil
Uracil je heterocyklická zlúčenina odvodená od pyrimidínu. Vyskytuje sa v RNA, kde nahradzuje tymín. Je komplementárna s adenínom.
Biosyntéza a rozklad
Uracil vzniká biosynteticky ako prvá pyrimidínová báza, a to v podobe uridínmonofosfátu (UMP). Ten sa buď následne fosforyluje za vzniku UTP, ktorý sa premieňa na CTP, alebo sa redukuje za vzniku dUMP a potom metyluje za vzniku dTMP.
Pri rozklade dochádza k jeho hydrogenácii za vzniku dihydrouracilu, ktorý sa potom rozkladá až na β-alanín.
Chodouň
Chodouň je obec v Česku v okrese Beroun v Stredočeskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 617 obyvateľov, z toho 319 mužov a 298 žien, pričom priemerný vek v obci bol 40,4 roka (muži 40,1 roka, ženy 40,7 roka).
Saint-Louis-lès-Bitche
Saint-Louis-lès-Bitche je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Moselle, v regióne Lotrinsko.
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zoznam kultúrnych pamiatok v Dolnom Kubíne
Toto je zoznam kultúrnych pamiatok v meste Dolný Kubín v okrese Dolný Kubín.
Madar
Madar môže byť:
Stronsdorf
Stronsdorf je obec v Rakúsku v spolkovej krajine Dolné Rakúsko v okrese Mistelbach.
Žije tu 1 657 obyvateľov (31. 3. 2009).
Madar (priezvisko)
Madar je slovenské a české priezvisko. Je zriedkavé, na Slovensku je najčastejšie (s výrazným odstupom) v obci Sečovská Polianka (okres Vranov nad Topľou). V Česku sa najviac vyskytuje v meste Jindřichův Hradec.
Známi nositelia
Pozri v článku Madar.
Demeter Solúnsky
Svätý Demeter Solúnsky (iné mená pozri nižšie; * okolo 280, Solún† zač. 4. storočia / 306, Sirmium?) bol rímsky aristokrat a vojak, ranokresťanský veľkomučeník. Je uctievaný katolíkmi, pravoslávnymi i niektorými protestantmi. Jeho sviatok oslavujú na Východe 26. októbra, na Západe 9. apríla. V martyrológiách na Západe sa pripomínal aj 8. októbra. Patril k obľúbeným vojenským svätcom na kresťanskom Východe a zvlášť medzi Slovanmi. Je patrónom mladých a vojakov a mesta Solún.
Život
O Demeterovom živote sa veľa nevie, jeho biografie spred 9. storočia nie sú známe. Pôvodne sa diakon mučeník Demeter spomínal v súvislosti so Sirmom (sýrske martyrológium z roku 411). Jeho meno sa so Solúnom spája až od 6. storočia. Je preto možné, že jeho kult bol do Solúna prenesený až po zničení Sirmia Attilom v roku 441 a prenesení sídla ilýrskej prefektúry.
Azay-le-Rideau (kantón)
Azay-le-Rideau je francúzsky kantón v departemente Indre-et-Loire v regióne Centre-Val de Loire. Tvorí ho 12 obcí.
Demeter Solúnsky
Život
Podľa hagiografických legiend bol synom rímskeho prokonzula. Pre svoje schopnosti mal tiež dosiahnuť vysoký štátnický post. Keďže však odmietal prenasledovať kresťanov, ba dokonca kresťanstvo šíril a podporoval, dal ho cisár Maximián uväzniť a neskôr zabiť vo väzení. Zomrel možno v rímskom Srieme okolo roku 306. Spolu s ním bol zabitý aj mladý kresťan Nestor, ktorého mal Demeter podporovať v zápase proti gladiátorovi Lyaovi, ktorý bol cisárovým obľúbencom. Fótiova verzia jeho životopisu spojitosť medzi nimi však nespomína.
náhľad|vľavo|Ostatky svätého veľkomučeníka Demetra v bazilike v Solúne, ktorá je mu zasvätená
Kult
Jeho ostatky sú uložené v starobylej bazilike v Solúne, ktorá nesie jeho meno. Postavená bola v 5. storočí, možno prefektom Leontiom. Keďže produkujú voňavú tekutinu, svätý Demeter býva označovaný ako Myrotočivý (z cirkevnoslovanského Myrotočec) či Myromvonný.
náhľad|Demeter Solúnsky v Menológiu [[Bazil II.|Bazila II.]]Svätý Demeter je považovaný za ochrancu a patróna mesta Solún, v Byzancii bol uctievaný aj ako patrón vojakov a obranca vlasti proti Slovanom a Avarom. Jeho zázračné zásahy na pomoc Byzantíncom boli zobrazené v diele Zázraky svätého Demetera (Miracula sancti Demetrii) zo 7. storočia. Bol aj jedným z patrónov a ochrancov cyrilometodskej misie. Svätí Cyril a Metod (alebo niektorý z ich žiakov) napísali na jeho počesť kánon (Kánon na počesť svätého Dimitra Solúnskeho), ktorý je najstarším dokladom jeho úcty na území Slovenska. Jeho sviatok sa v Uhorsku slávil 26. októbra podľa byzantského kalendára, a nie podľa latinského kalendára, čo mnohí považujú za dôkaz, že vychádza z cyrilometodskej misie, a čo zároveň dokazuje byzantský ráz tejto misie.
náhľad|Mozaika svätého Demetera v sprievode solúnskeho biskupa a správcu mesta v solúnskej bazilike O jeho veľkej úcte na území Slovenska svedčí aj relatívne veľký počet gréckokatolíckych chrámov, ktoré mu boli zasvätené, a aj početné ikony z územia Slovenska zobrazujúce svätého Demetra. Podnes je pre gréckokatolíkov a pravoslávnych na celom svete významným svätcom, v Gréckokatolíckej cirkvi na Slovensku je jeho sviatok označený ako polyjelej s bdením (stredný sviatok).
Demeter v umení
Demeter je v ikonografii často zobrazovaným svätcom. Zachovalo sa viacero umeleckých znázornení z byzantského obdobia. Medzi významné patria obraty v Chráme svätého Demetera v Solúne. Pôvodne býval zobrazovaný ako mladý mučeník v oblečený v tunike a chlamyde. Od 10. storočia býval ikonografiou zobrazovaný ako vojenský svätec. Často bol spájaný s osobou svätého Juraja, svätci boli zobrazovaní v plnej zbroji a na koňoch. Rozdiel medzi ich ikonografiou spočíval najmä v účesoch alebo v koňoch, pričom Demeterov kôň býval červený, kým Jurajov biely. Počas vlády cisára Alexia I. bol jeho obraz ako bojovníka použitý aj na byzantských minciach.
Sulz im Weinviertel
Sulz im Weinviertel je trhová obec v Rakúsku v spolkovej krajine Dolné Rakúsko v okrese Gänserndorf.
Žije tu obyvateľov.
Ballan-Miré (kantón)
Ballan-Miré je francúzsky kantón v departemente Indre-et-Loire v regióne Centre-Val de Loire. Tvorí ho sedem obcí.
Fécamp (mesto)
Fécamp je francúzske mesto, ktoré sa nachádza v departemente Seine-Maritime, v regióne Normandia.
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v meste.
Kanasta
náhľad|Hracie karty na hru kanasty Kanasta (zo ) je kartová hra, v ktorej majú hráči úlohu vytvárať zbierky siedmich kariet z jedného druhu (t. j. jednej kanasty). Používajú sa dva balíčky 52 francúzskych (žolíkových) hracích kariet. Štyria hráči sa rozdelia do dvoch dvojíc a snažia sa nazbierať čo najviac kanást.
Hru vytvorili hráči bridžu Alberto Serrato a Segundo Santos v roku 1939 v podniku Jockey Club v uruguajskom meste Montevideo. Pôvodne ju S. Santos nazval canastillo (košíček), podľa malého kovového podnosu, ktorý si požičali od čašníka na usporiadavanie kariet počas hry. V 40. rokoch 20. storočia sa táto hra rozšírila do Argentíny, Čile, Peru a Brazílie a v roku 1946 dorazila do Spojených štátov, odkiaľ sa šírila do ďalších krajín sveta.
Super Vianoce
Super Vianoce je album coververzií skladieb s vianočnou témou, ktorý v roku 2005 s finalistami súťaže Slovensko hľadá Superstar I. nahralo a vydalo hudobné vydavateľstvo Sony BMG. Album vyšiel 7. decembra 2005.
Referencie
http://www.hudba.sk/recenzie/2005-12-07-various-super-vianoce
Briešťanka
náhľad|Potok Briešťanka v obci [[Slovenské Pravno]] Briešťanka je potok v hornom Turci, v západnej časti okresu Turčianske Teplice. Je to ľavostranný prítok Jasenice, má dĺžku 6,3 km a je tokom V. rádu.
Zoznam kultúrnych pamiatok v obci Bziny
Toto je zoznam kultúrnych pamiatok v obci Bziny v okrese Dolný Kubín.
Maďar (priezvisko)
Maďar je slovenské a české priezvisko s významom Maďar. Najčastejšie je v Trebišove, Leviciach, Meleku (okres Nitra) a Vrábloch. V Česku je najrozšírenejšie v mestách Praha a Jeseník.
Známi nositelia
Pozri v článku Maďar.
Pontailler-sur-Saône (obec)
Pontailler-sur-Saône je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Côte-d’Or, v regióne Burgundsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Saint-Médard (Moselle)
Saint-Médard je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Moselle, v regióne Lotrinsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Chrustenice
Chrustenice je obec v Česku v okrese Beroun v Stredočeskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 844 obyvateľov, z toho 422 mužov a 422 žien, pričom priemerný vek v obci bol 37,3 roka (muži 35,8 roka, ženy 38,8 roka).
Ferrières-en-Bray
Ferrières-en-Bray je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Seine-Maritime, v regióne Horná Normandia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Hrvatska radiotelevizija
Hrvatska radiotelevizija skr. HRT je chorvátska rozhlasová a televízna spoločnosť. Hlavné sídlo je v Záhrebe, na Prisavlji.
Založenie
Za deň vzniku sa berie 15. máj 1926, kedy bola založená rozhlasová spoločnosť Radio Zagreb (Rádio Záhreb). Rádio začalo vysielanie so slovami: "Halo, Halo! Ovdje Radio Zagreb!" (Haló, Haló, tu rádio Záhreb), hlasom chorvátskej herečky a knihovníčky Boženy Begović. V roku 1940 bolo Rádio Záhreb nacionalizované.
Televízia začala vysielať 15. mája 1956, najprv pod názvom TV Zagreb (TV Záhreb). Bola prvou televíziou vo vtedajšej Juhoslávii. Druhý program chorvátskej rádio–televízie začal vysielať v roku 1972.
Počas roku 1990 sa názov TV Záhreb zmenil na Chorvátske rádio a televízia a v roku 1995 na Chorvátska rádio–televízia. Jej tretiemu programu, známemu ako Z3, bola odobratá licencia v roku 2004 a na uvoľnených frekvenciách začala vysielať RTL televízia. V súčasnosti (január 2013) je „Hrvatska radiotelevizija“ najpopulárnejšia televízia v krajine.
Škrabanec
Škrabanec môže byť:
Bezourek
Bezourek je prírodná pamiatka ev. č. 5824 v katastrálnom území Syrovice v okrese Brno-venkov. Vyhlásená bola uznesením Rady Juhomoravského kraja č. 2596/13 / R35 31. októbra 2013 s účinnosťou od 1. januára 2014
Ochrana
Predmetom ochrany sú posledné zachované zvyšky kvalitných subpanónskych stepných trávnikov s radom osobitne chránených a vzácnych druhov rastlín a živočíchov. Územie je od 1. decembra 2007 tiež vyhlásené ako európsky významná lokalita evidovaná pod kódom NATURA CZ 062001.
Chránené územie je súčasťou poľovného revíru 6221110005 Syrovice, je teda využívané pri výkone práva poľovníctva.
Umiestnenie
Chránené územie sa nachádza severne od zastavaného územia obce Syrovice v okrese Brno-venkov.
Geológia
Geologickým podkladom územia sú vápnité íly až pestré íly a piesky spodného torionu, ktorý je z časti prekrytý sprašami prevažne vápnitých ílov a pieskov. Z návrhu na vyhlásenie chráneného územia vyplýva, že v rokoch 2008 a 2009 došlo k nelegálnemu odťaženiu časti piesčitého sedimentu. Ťažba materiálu nikdy nebola oficiálne povolená a zdroje sedimentu nie sú významné.
Flóra
Z informačnej tabule umiestnenej v chránenom území vyplýva, že sa v území nachádza kriticky ohrozený ľan chlpatý (Linum hirsutum), ohrozený ľan tenkolistý (Linum tenuifolium), kozinec vičencovitý (Astragalus Onobrychis) a astra spišská (Aster amellus). Ďalšími bylinami, ktoré možno v území uvidieť, sú vičenec piesočný (Onobrychis arenaria), čerešňa krovitá (Prunus fruticosa) alebo čistec ročný (Stachys annua), ktorý bežne rastie na poliach, ale v súčasnej dobe patrí k ohrozeným druhom českej kveteny.
Tattendorf
Tattendorf je obec v Rakúsku v spolkovej krajine Dolné Rakúsko v okrese Baden.
Posanges
Posanges je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Côte-d’Or, v regióne Burgundsko.
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Majstrovstvá Európy II. divízie v pozemnom hokeji žien 2005
'''Majstrovstvá Európy II. divízie v pozemnom hokeji žien 2005''' boli 1. majstrovstvá Európy II. divízie v pozemnom hokeji žien. Bolo to druhé najvyššie kontinentálne podujatie v pozemnom hokeji žien v roku 2005, ktoré organizuje Európska federácia pozemného hokeja (EHF). Nahradilo predchádzajúce kvalifikačné turnaje na majstrovstvá Európy. Konalo sa od 5.11. septembra 2005 v Baku, v Azerbajdžane, za účasti 8 tímov. Najlepšie 2 družstvá postúpili do elitnej divízie Majstrovstiev Európy v roku 2007. Naopak, posledné 2 družstvá zostúpili do III. divízie. Víťazom sa stal domáci 🇦🇿.
Tento turnaj slúžil zároveň ako jedno z kvalifikačných podujatí na Interkontinentálny pohár 2006 (kvalifikácia na MS 2006), ktorý organizovalo Taliansko. Kvalifikovali sa naň 2 najlepšie družstvá.
Ponitrianske múzeum
Ponitrianske múzeum sa nachádza v Nitre, v mestskej časti Staré mesto, konkrétne v Dolnom meste. Úradná adresa je Štefánikova 1.