cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Majstrovstvá Európy UEFA vo futsale 2016
Nasadenie do výkonnostných košov
Nasadenie bolo uskutočnené podľa rebríčku UEFA 2015/16 pre Majstrovstvá Európy za roky 2012 až 2014. Žrebovanie do skupín, ktoré sa uskutočnilo 2. októbra 2015, prebiehalo podľa nasledovných výkonnostných košov:
Rozhodcovia
Na turnaji rozhodovali nasledovní rozhodcovia:
Vysielacie práva
Nasledujúce subjekty vlastnili vysielacie práva:
Strelci
Nasledovní hráči aspoň raz skórovali v priebehu turnaja:
Ocenenia
UEFA zverejnila nasledovné ocenenia:
Zlatá kopačka
Zlatú kopačku vyhral španielsky útočník Miguelín. Striebornú kopačku získal Španiel Mario Rivillos a bronzovú kopačku takisto Španiel Alex. V prípade zhodného počtu gólov rozhodovali o poradí nasledujúce body:
Konečné poradie tímov
Konečné poradie je nasledovné:
Livet-en-Saosnois
Livet-en-Saosnois je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Sarthe, v regióne Pays-de-la-Loire.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Augsburské vyznanie
Augsburské vyznanie sa po svojom vydaní dostalo onedlho aj na územie Slovenska. Jeho prvý preklad vyšiel u nás zrejme už v roku 1540. Augsburské vyznanie je jedným zo základných vyznavačských spisov aj v Evanjelickej cirkvi augsburského vyznania na Slovensku.
Baktüttös
Baktüttös je obec v Maďarsku v Zalianskej župe v obvode Zalaegerszeg.
Má rozlohu 971 ha a žije tu 363 obyvateľov (2007).
Kentico CMS
Kentico CMS je redakčný systém (anglická skratka CMS) pre tvorbu a správu webových stránok, on-line obchodov, intranetov a stránok využívajúcich technológiu Web 2.0. Kentico je používané vo viac ako 7,000 web stránkach v 84 krajinách. Kentico CMS používa platformy ASP.NET a Microsoft SQL server. Kentico umožňuje vývoj pomocou portálového enginu alebo tiež priamo v prostredí Visual Studio. Kentico je kompatibilné s Microsoft Windows Azure.
Majstrovstvá Južnej Ameriky v basketbale mužov 2006
Majstrovstvá Južnej Ameriky v basketbale mužov 2006 boli v poradí 42. majstrovstvá Južnej Ameriky v basketbale mužov, ktoré organizovala Juhoamerická basketbalová konfederácia (CONSUBASQUET). Konali sa v Caracase, vo Venezuele v dňoch od 12.16. júla 2006, za účasti 6 tímov. Zvyšné 4 juhoamerické družstvá sa nepredstavili kvôli ekonomickým problémom. Venezuela bola organizátorom juhoamerického šampionátu mužov tretíkrát, keď predtým hostila toto podujatie v rokoch 1991 a 1997. Zápasy sa hrali v aréne Poliedro de Caracas. Svoj sedemnásty titul získala 🇧🇷, ktorá vo finálovom stretnutí zvíťazila nad 🇺🇾.
Kentico CMS
História
Kentico CMS je vyvíjané spoločnosťou Kentico Software, založenou v roku 2004 Petrom Palasom a sídliacou v Brne. V roku 2008 Kentico Software otvorila pobočku v USA a v roku 2010 tiež pobočku vo Veľkej Británii a druhú pobočku v USA. V roku 2010 bola spoločnosť Kentico Software vyhlásená ako nejrýchlejšie rastúca česká firma v rebríčku FAST 50 vyhlasovaným spoločnosťou Deloitte a to vďaka jej 1781% rastu v priebehu posledných piatich rokov. .
Majstrovstvá Južnej Ameriky v basketbale mužov 2006
Tieto majstrovstvá zároveň slúžili ako kvalifikácia juhoamerických družstiev na Majstrovstvá Ameriky 2007, ktoré organizovali Spojené štáty. Kvalifikovali sa na ne 4 najlepšie družstvá. Zároveň sa 3 najlepšie družstvá kvalifikovali aj na Panamerické hry 2007 v Rio de Janeiro.
Kentico CMS
Moduly
Funkcionalita Kentico CMS pokrýva päť oblastí: Systém pre správu obsahu, E-komercia, Social Networking , Intranet a Online Marketing. Kentico CMS obsahuje 40 modulov a viac ako 250 web part.
Voissay
Voissay je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Charente-Maritime, v regióne Poitou-Charentes.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Krkonoše
thumb|Východ slnka v [[zima|zimných Krkonošiach (poľská strana).]] Krkonoše sú najvyšším pohorím Česka a celého masívu Sudet. Ležia v severných Čechách a na juhu poľskej časti Sliezska. Najvyššia hora Krkonôš Sněžka má 1 603 metrov nad morom.
Krkonoše tvoria prirodzené rozvodie medzi Severným a Baltským morom. V Krkonošiach pramenia rieky Labe, Malé Labe, Úpa, Jizerka a Mumlava, ale tiež Kamienica a Łomniczka. Na poľskej strane sa nachádzajú jazerá ľadovcového pôvodu Wielki a Mały Staw.
Pohorie je tvorené prvohornými a predprvohornými horninami krkonošského kryštalinika a krkonošsko-jizerského plutónu. Na jeho území sa vyskytujú reliktné a endemické druhy rastlín a živočíchov.
Ochrana územia
V roku 1963 bol na území Krkonôš za chránené územie vyhlásený Krkonošský národný park (KRNAP), štyri roky po Karkonoskem Parku Narodowem (KPN), ktorý bol založený v  roku 1959. Ochranné pásmo národného parku má na českej strane rozlohu.
Krkonoše sú tiež od roku 1992 Bilaterálnou biosférickou rezerváciou vyhlásenou Organizáciou spojených národov pre vzdelávanie, vedu a kultúru (rozloha českej časti je ).
Na území Krkonôš je vyhlásená aj vtáčia oblasť a významné vtáčie územie, ktoré pokrýva celú oblasť biosférickej rezervácie resp. národného parku, vrátane ochranného pásma.
AIESEC
AIESEC je najväčšia medzinárodná študentmi riadená nepolitická nezisková organizácia, ktorá združuje študentov a čerstvých absolventov na viac ako 1 700 najmä ekonomických vysokých školách v 110 štátoch sveta. Názov pôvodne pochádza z francúzskeho Association Internationale des Etudiants en Sciences Economiques et Commerciales, ale v súčasnej dobe sa už používa iba skratka AIESEC, pretože mnoho jej členov študuje aj v iných odvetviach ako sú ekonómia a obchod.
Hlavnou aktivitou AIESEC je rozvoj svojich členov a medzinárodný výmenný program odborných stáží, ktorý umožňuje vysokoškolským študentom a čerstvým absolventom vycestovať do zahraničia na pracovnú stáž a získať tak kultúrne a pracovné skúsenosti. AIESEC tiež organizuje mnohé konferencie a projekty, ktoré pomáhajú pri napĺňaní Miléniových rozvojových cieľov Organizácie Spojených národov.
História
Písal sa rok 1945. Druhá svetová vojna sa skončila, ale obdobie protestov, zločinov a vrážd ani zďaleka nie.
Eric Malson bol študentom ekonómie a po vojne dovŕšil 23 rokov. V januári 1946 písal list svojmu starému priateľovi, s ktorým sa spoznal na prázdninách v Švajčiarsku. Čas ubiehal, odpoveď mu nechodila až si jedného dňa našiel list v schránke. Keď začal čítať tak zistil, že list neprišiel od jeho priateľa, ale od jeho sestry. V liste opisovala rodinné nešťastie. Ericov priateľ bol už mŕtvy - padol na ruskom fronte. Jeho brat bol nezvestný a otec prišiel o nohu. Toto bol moment v Ericovom živote, kedy si povedal, že podobnú situáciu už nikdy nechce zažiť. A preto sa rozhodol napísať priateľom, ktorých mal po celej Európe. Vo svojich desiatich listoch opísal to, ako by sa ľudia z rôznych krajín mohli zblížiť, a teda pomôcť napredovaniu svojich krajín. Eric dostal 10 kladných odpovedí zo siedmych krajín a siedmych rôznych univerzít. Zišli sa ľudia zo Švédska, Nórska, Dánska, Fínska, Francúzska, Belgicka a Holandska. Rozhodli sa ísť ďalej a usporiadať stretnutie, kde by sa formulovalo a usporiadalo všetko to úsilie, ktoré postaví lepšiu európsku budúcnosť.
Aj keď na začiatku svojej cesty netušili, čo svetu prinesú, ich stretnutie prinieslo myšlienku AIESEC, ktorá znela : “AIESEC je nezávislá, politicky neviazaná, medzinárodná organizácia, ktorej poslaním je zavádzať a rozvíjať priateľské vzťahy medzi členskými krajinami”. Myšlienka medzinárodnej študentskej spolupráce sa rýchlo rozšírila po celom svete. Výročná správa z roku 2013 popisuje AIESEC prítomný v 124 krajinách sveta. V danom roku sa uskutočnilo viac ako 26 000 medzinárodných skúseností, s pomocou viac ako 70 000 členov AIESEC.
Súčasnosť
AIESEC pôsobí na viac než 1 100 univerzitách v 110 štátoch a teritóriách. K rozvoju svojich členov prispieva konkrétne pomocou organizovania a účasti na vzdelávacích školeniach a konferenciách, pomocou práce v tíme, komunikácie s externými spoločnosťami, poskytovania starostlivosti a organizovania kultúrnych aktivít pre zahraničných stážistov, ako aj prostredníctvom účasti na stáži v zahraničí a účasti v riadiacich štruktúrach AIESEC. Má status pozorovateľa pri Organizácii Spojených národov.
AIESEC na Slovensku
Prvými prezidentmi AIESEC Česko-Slovensko, ktorý bol založený v roku 1966, boli Slováci Miloš Motoška za Česko a Jozef Šesták za Slovensko.
Štruktúra AIESEC Slovensko v súčasnosti pozostáva z centrály sídliacej na Štúrovej ulici v Bratislave a 8 miestnych pobočiek : AIESEC v minulosti pôsobil aj v týchto mestách:
Polskie Linie Lotnicze LOT
Polskie Linie Lotnicze LOT S.A. ([polskie liňije lotňiče]; doslova: Poľské aerolínie LOT; ) je poľský národný letecký dopravca so sídlom vo Varšave, kde ako hlavnú základňu využíva Letisko Chopina. Ďalšiu hlavnú základňu má na Medzinárodnom letisku Ferenca Liszta v Budapešti. Spoločnosť vznikla v roku 1928. Od augusta 1929 prepravuje cestujúcich aj na medzinárodných linkách. V roku 1930 sa LOT stal členom Medzinárodného združenia leteckých dopravcov (IATA). Od roku 2003 je členom aliancie leteckých spoločností Star Alliance.
História
LOT založila 29. decembra 1928 poľská vláda (pod názvom Linie Lotnicze LOT Sp. z o.o.) spojením dvoch vtedy fungujúcich leteckých dopravcov v Poľsku (Aerolot a Aero). LOT začal svoju činnosť 1. januára 1929. Okrem už existujúcich liniek z Varšavy do Krakova, Poznane, Gdanska a Ľvova boli otvorené aj linky do Bydgoszcze, Katovíc a v roku 1932 do Wilna. Prvými lietadlami vo flotile boli Junkers F 13 (15 kusov) a Fokker F.VIIa/1m (6 kusov). Dňa 2. augusta 1929 LOT otvoril prvú medzinárodnú linku, do Viedne.
thumb|left|[[Douglas DC-2 spoločnosti LOT na letisku Almaza v Egypte, 1937]]
V roku 1930 bol LOT prijatý do Medzinárodného združenia leteckých dopravcov (IATA). V roku 1931 vedenie spoločnosť LOT oficiálne uznalo motív žeriava za symbol dopravcu. Logo, ktoré vtedy navrhol vizuálny umelec Tadeusz Gronowski z Varšavy, sa používa sa dodnes. Ešte v tom istom roku LOT začal lietať na linke Varšava – Ľvov – Czerniowce – Bukurešť. V nasledujúcich rokoch LOT otvoril linky do Berlína, Atén, Helsínk a Budapešti. Do roku 1939 sa sieť liniek rozšírila o Bejrút, Rím a Kodaň. V rokoch 1935, 1936 a 1938 pribudli do flotily lietadlá Douglas DC-2, Lockheed Model 10A Electra a Model 14H Super Electra. Prvé poľské lietadlá prevádzkované poľským leteckým dopravcom boli PWS-24. V roku 1934 sa LOT presťahoval z dovtedy využívaného letiska v lokalite Pole Mokotowskie na nové varšavské letisko Okęcie. V súvislosti s poľskou reformou pravopisu sa v roku 1938 zmenil názov spoločnosti z Polskie Linje Lotnicze LOT na Polskie Linie Lotnicze LOT. V tom istom roku uskutočnili piloti a posádka spoločnosti LOT propagačný transatlantický skúšobný let z Los Angeles cez Buenos Aires, Natal, Dakar do Varšavy s cieľom posúdiť možnosť zavedenia linky z Poľska do Spojených štátov. Na rok 1940 LOT plánoval otvorenie liniek do Londýna, Moskvy a tiež transatlantickú linku. Pred vojnou LOT prepravil 218 000 cestujúcich. V roku 1939 zamestnával 697 osôb, z toho 25 pilotov. Po vypuknutí druhej svetovej vojny 1. septembra 1939 a počas následnej nemeckej okupácie LOT pozastavil svoju činnosť. Väčšina lietadiel spoločnosti bola evakuovaná do Rumunska, dve do pobaltských štátov a tri lietadlá L-14H do Veľkej Británie. Rumunská vláda potom získala všetkých 13 lietadiel, ktorým sa podarilo dostať do Rumunska.
thumb|right|[[Iliušin Il-62 (SP-LAB) LOT-u pristáva na letisku Heathrow v Londýne, 17. september 1972]]
Dňa 10. marca 1945 poľská vláda znovuvytvorila spoločnosť LOT ako štátny podnik (Przedsiębiorstwo Państwowe Polskie Linie Lotnicze LOT). Vnútroštátne lety boli obnovené 1. apríla 1945 na trase Varšava – Lodž – Krakov – Rzeszów – Lublin – Varšava. K obnoveniu medzinárodných liniek došlo 11. mája 1945 na trase Varšava – Berlín po získaní desiatich lietadiel Lisunov Li-2 a deviatich Douglasov C-47. V júli 1945 nasledovalo obnovenie liniek do Paríža a Štokholmu. V roku 1947 pribudli linky do Bukurešti, Budapešti, Belehradu a Kodane. Súčasťou flotily spoločnosti LOT bolo v rokoch 1947 – 1948 aj päť v tom čase moderných, hoci problematických lietadiel SNCASE SE.161 Languedoc. V roku 1949 pribudlo do flotily päť sovietskych lietadiel Iliušin Il-12B a v rokoch 1955 – 1957 celkovo 13 Iliušinov Il-14. V roku 1955 LOT otvoril linky do Moskvy a Viedne. Linky do Londýna a Zürichu boli obnovené až v roku 1958 a o dva roky neskôr nasledovalo obnovenie linky do Ríma. Po skončení stalinizmu v Poľsku sa spoločnosti LOT podarilo získať aj lietadlá západnej výroby. Išlo o päť Convairov CV-240 v roku 1957 a tri lietadlá Vickers Viscount v roku 1962. Potom bola flotila LOT-u na dlhý čas založená výhradne na lietadlách sovietskej výroby.
V júni 1961 pribudlo do flotily deväť turbovrtuľových lietadiel Iliušin Il-18, s ktorými začal LOT lietať do Afriky a na Blízky východ. V roku 1963 otvoril linku do Káhiry. V 70. rokoch sa sieť liniek rozšírila o Bagdad, Bejrút, Bengázi, Damask a Tunis. Od apríla 1966 boli LOT-u dodávané lietadlá Antonov An-24 a od novembra 1968 aj prvé prúdové lietadlá Tupolev Tu-134. Tu-134 lietali najmä na európskych linkách. Lietadlom Iliušin Il-62 s dlhým doletom začal LOT lietať na prvých transatlantických letoch v histórii poľskej leteckej dopravy. V máji 1972 začali charterové lety do Montrealu a v apríli 1973 bola otvorená pravidelná linka do New Yorku. V roku 1977 pribudla linka do Bangkoku cez Dubaj a Bombaj.
Na jeseň 1981 sa komerčná letecká doprava v Poľsku priblížila ku kolapsu v dôsledku zásahu komunistickej vlády proti disidentom v krajine po vzostupe zakázaného disidentského hnutia Solidarita. Niektoré západné letecké spoločnosti tak pozastavili svoje lety do Varšavy a s vyhlásením stanného práva 13. decembra toho istého roku boli pozastavené aj všetky lety spoločnosti LOT. Charterové lety do New Yorku a Chicaga boli obnovené až v roku 1984 a 28. apríla 1985 došlo i k obnoveniu pravidelných liniek. V tom období LOT získal lietadlá Tupolev Tu-154M, ktoré nasadil na väčšinu európskych liniek a na Blízky východ. V roku 1986 pribudli transatlantické charterové lety do Detroitu a Los Angeles. Od polovice 80. rokov do začiatku 90. rokov LOT lietal z Varšavy do Chicaga, Edmontonu, Montrealu, Newarku, New Yorku a Toronta. Tieto linky slúžili predovšetkým veľkým poľským komunitám v Severnej Amerike.
Po páde komunistického režimu v Poľsku v roku 1989 začali do flotily spoločnosti LOT opäť pribúdať lietadlá západnej výroby. V apríli 1989 Boeingy 767-200ER, v marci 1990 typ Boeing 767-300ER, v auguste 1991 ATR 72, v decembri 1992 Boeing 737-500 a v apríli 1993 Boeing 737-400. V decembri 1992 sa LOT transformoval na akciovú spoločnosť. V polovici 90. rokov LOT začal s expanziou liniek do západnej Európy, pričom v rýchlom slede otvoril linky do Osla, Frankfurtu a Düsseldorfu. V roku 1996 LOT založil sesterskú spoločnosť EuroLOT, ktorá v skutočnosti pôsobila ako regionálna dcérska spoločnosť.
Expanzia siete liniek pokračovala aj po roku 2000. Dňa 26. októbra 2003 sa LOT stal členom aliancie leteckých spoločností Star Alliance. V roku 2004 LOT vytvoril nízkonákladového dopravcu Centralwings, ktorý však bol po piatich rokoch existencie z dôvodu jeho dlhodobej neziskovosti opätovne začlenený do spoločnosti LOT. V lete 2010 LOT otvoril, resp. obnovil linky do Jerevanu, Bejrútu, Tallinnu, Kaliningradu, Göteborgu a Bratislavy. Od októbra toho istého roku začal LOT opäť lietať do Ázie, na linke Varšava – Hanoj. Okrem iného pribudli aj linky do Tbilisi, Damasku a Káhiry. V auguste 2011 poľská vláda rozhodla, že LOT bude zabezpečovať prepravu oficiálnych poľských predstaviteľov namiesto vládnej letky, ktorá bola rozpustená v dôsledku okolností zistených v rámci vyšetrovania tragickej smolenskej nehody, pri ktorej zahynulo 96 osôb vrátane poľského prezidenta Lecha Kaczyńského. V roku 2012 pribudli do flotily spoločnosti LOT nové diaľkové lietadlá Boeing 787 Dreamliner, ktoré nahradili typ Boeing 767. Dňa 13. januára 2016 LOT začal lietať do Tokia. V roku 2018 otvoril na Medzinárodnom letisku Ferenca Liszta v Budapešti svoju prvú hlavnú základňu mimo územia Poľska.
Destinácie
thumb|Sídlo LOT-u vo Varšave thumb|Motív [[žeriav (rod)|žeriava v logu spoločnosti]] thumb|Bezpečnostné inštrukcie spoločnosti LOT z roku 1968
LOT v súčasnosti lieta do 131 pravidelných a sezónnych destinácií v Európe, Ázii a Severnej Amerike.
Codeshare
LOT má tzv. codeshare dohodu a v súčasnosti prevádzkuje spoločné lety so spoločnosťami:
Zjavenie
Zjavenie alebo revelácia je mimozmyslové poznanie nadprirodzena v akte (mystického) osvietenia. Výsledok tohto poznania je v náboženstvách často fixovaný vo svätých písmach/knihách. Pojem zjavenia je základným pojmom teológie a náboženskej filozofie.
Polskie Linie Lotnicze LOT
Destinácie v minulosti
Pravidelné medzinárodné linky spoločnosti LOT v zime 1971/1972:
Flotila
thumb|Turistická trieda na palube [[Boeing 787 Dreamliner|Boeingu 787-8 spoločnosti LOT]] thumb|Obnovený interiér [[Boeing 737|Boeingu 737-400]] thumb|Menu dostupné na linkách spoločnosti LOT
Súčasná flotila
Flotila spoločnosti LOT pozostávala v decembri 2019 z nasledujúcich lietadiel:
Urblík
Urblík je priezvisko, pozri Urblík (priezvisko), napr.:
Place Vendôme
Opis
Place Vendôme je veľkolepé obdĺžnikové námestie v 1. obvode medzi Jardin des Tuileries a Operou, kde je i najbližšia stanica metra. Jeho osou prechádza jediná ulica (Rue de la Paix) a uprostred stojí Colonne Vendôme, pôvodne z roku 1810. Fasády domov okolo námestia majú jednotný architektonický vzhľad, ktorý sa zachoval v takmer neporušenej podobe. V posledných rokoch bolo pod námestím vybudované podzemné parkovisko, takže z neho zmizli parkujúce autá.
Frank Rossavik
náhľad|Frank Rossavik Frank Mauritz Rossavik (* 21. december 1965) je nórsky novinár a spisovateľ.
V rokoch 1996 až 2008 pracoval v denníku Bergens Tidende ako hlavný politický komentátor. Od februára 2009 je zástupcom šéfredaktora týždenníka Morgenbladet. Je autorom dvoch kníh. Hei til EU vyšla v roku 2005 vo Spartacus forlag, Stikk i strid. Ein biografi om Einar Førde v roku 2007 a Rossavik za ní dostal Brageprisen v kategorii literatúra faktu.
V roku 1986 absolvoval bakalárske štúdium politoligie na univerzite v Bergene (Universitetet i Bergen) a v roku 2004 magisterské štúdium medzinárodnej politiky na Centre Européen de Recherches Internationales et Stratégiques v Bruseli.
V letech 1987 až 1988 pracoval ako novinár v Rogalands Avis a neskôr do roku 1990 ako tiskový tajomník Levej socialistickej strany. V rokoch 1992 až 1995 ako vedúcí informačného odboru Evropského hnutia (Europabevegelsen).
Náhorná karabašská republika
Náhorná karabašská republika (skr. NKR; cudzojazyčné názvy pozri nižšie), skrátene často Náhorný Karabach, je medzinárodne neuznaný de facto štát v juhozápadnom Azerbajdžane, z ktorého 150 000 obyvateľov je cca 95 % Arménov. Svoju nezávislosť republika vyhlásila 2. septembra 1991, ale dodnes nebola žiadnym štátom uznaná. Jadro jej územia tvorí územie bývalej sovietskej Náhornej karabašskej autonómnej oblasti Azerbajdžanskej sovietskej socialistickej republiky a z nej je odvodený aj jej názov. Väčšina územia je pod kontrolou špeciálnej podjednotky arménskej armády zodpovednej za NKR (formálne ide o armádu NKR), len asi 15 % územia NKR je pod kontrolou azerbajdžanskej armády.
Metropolou oblasti je Stepanakert. Arménsko a Azerbajdžan vedú o toto územie dlhoročný spor, ktorý v 90. rokoch 20. storočia vyvrcholil v krvavý vojnový konflikt. V súčasnosti sa Náhorná karabašská republika nachádza pod vojenskou kontrolou Arménska.
Dejiny
thumb|vľavo|Etnická mapa oblasti (1995), čiarkovanou líniou je vyznačené územie bývalej Náhornej karabašskej autonómnej oblasti Keď sa na začiatku 20. rokov 20. storočia v súvislosti s koncom občianskej vojny v Rusku utváral Sovietsky zväz, usilovali sa tak Arméni, ako aj Azerbajdžanci získať oblasti Nachičevan, Zangezur a Náhorný Karabach. Rozhodnutím ústredného výboru Komunistickej strany boli nakoniec Nachičevan a Náhorný Karabach v rámci vzniknutej Zakaukazskej SFSR pririeknuté Azerbajdžanu, kým Zangezur, oddeľujúci Nachičevan od zvyšku azerbajdžanského územia, sa stal súčasťou Arménska. Toto rozhodnutie, ktorým viac získal Azerbajdžan, bolo zrejme čiastočne motivované dobovou snahou nakloniť sovietskemu vplyvu Azerbajdžancom etnicky blízke Turecko.
Nevraživosť medzi obomi etnikami prerástla na konci 80. rokov až v otvorené konflikty, ktoré slabnúca sovietska moc už nebola schopná zvládnuť. V dňoch 28. a 29. februára 1988 došlo v meste Sumgait pri Baku k pogromu, ktorý si oficiálne vyžiadal životy niekoľko desiatok Arménov (neoficiálne zdroje uvádzajú omnoho viac obetí, presný počet sa však nedarí zistiť kvôli neochote azerbajdžanských úradov sprístupniť dokumenty), ďalšie vzájomné násilnosti prepukli aj inde v Azerbajdžane. Z Arménska síce Azerbajdžanci začali utekať z obáv kvôli pomste za pogromy na Arménov, neboli však fyzicky napadnutí, zranení ani zabití. Keď Azerbajdžan vyhlásil 30. augusta 1991 nezávislosť od rozpadávajúceho sa Sovietskeho zväzu, nehodlali Arméni z Náhorného Karabachu zostať naďalej jeho súčasťou a karabašské vedenie, podporované morálne i materiálne z Arménska, vyhlásilo 2. septembra 1991 nezávislosť od Azerbajdžanu. Azerbajdžanská vláda odpovedala 26. novembra zrušením karabašskej autonómie. Následné referendum usporiadané v Náhornom Karabachu 10. decembra síce azerská menšina bojkotovala, drvivá väčšina karabašských Arménov však rozhodnutie o nezávislosti podporila.
Ozbrojený konflikt (1988 – 1994)
V rokoch 1992 až 1994 prebiehala o Náhorný Karabach, ktorý tvorí v Azerbajdžane enklávu, oddelenú od Arménska takzvaným Lačinským koridorom, otvorená vojna medzi Arménskom a Azerbajdžanom. Úspešnejší boli v boji Arméni, ktorým sa nielenže podarilo udržať Náhorný Karabach a obsadiť Lačinský koridor, ale navyše dobyli ďalšie časti azerbajdžanského územia. Keď boje 12. mája 1994 utíchli, výsledkom bolo odhadom 17 500 mŕtvych na arménskej a 25  500 na azerbajdžanskej strane, 700 000 až 1 000 000 Azerov a 300 000 Arménov bolo vyhnaných zo svojich domovov. Napríklad Šuša, kedysi druhé najväčšie mesto Náhorného Karabachu, ktoré malo ešte v roku 1989 okolo 17 000 obyvateľov, prevažne Azerov, je dnes poloprázdne, väčšina domov je trvalo neobývaná a zničená.
Súčasnosť
V súčasnosti trvá medzi oboma stranami prímerie a na časti územia Náhorného Karabachu funguje Náhorná karabašská republika, od Azerbajdžanu de facto nezávislá, de iure však nikým (ani Arménskom) medzinárodne neuznaná. Náhorný Karabach používa arménsku menu a prepojenie oboch krajín výstižne ilustruje i skutočnosť, že niekdajší karabašský prezident Robert Kočarjan bol v rokoch 1998 – 2008 prezidentom Arménska. Od 9. apríla 2008 je prezidentom Arménska Serzh Sargisian.
Niekoľko medzinárodných rokovaní v posledných rokoch zatiaľ na patovej situácii nič nezmenilo. Azerbajdžan požaduje opustenie Arménmi okupovaných území, Arménsko zasa uznanie nezávislosti Náhorného Karabachu. Po vojne v roku 2020 stratila NHR veľkú časť územia, čo do značnej miery sťažilo jej fungovanie.
Druhý svet
Po skončení druhej svetovej vojny bol svet rozdelený na Západný blok a Východný blok. Tieto dve zoskupenia štátov spočiatku neboli očíslované. Veľké množstvo štátov sa ale nedalo zaradiť do ani jednej skupiny, preto sa začali označovať ako tretí svet. Zároveň boli aj očíslované predchádzajúce dva svety (aj keď ostali viac známe ako Západný a Východný blok).
Druhým svetom sa označovali komunistické štáty východného bloku pod vplyvom ZSSR. Po zvrhnutí komunistických režimov vo východnej európe a rozpade ZSSR zanikol východný blok a tým aj druhý svet.
Železničná trať Vojkovice nad Ohří – Kyselka
Železničná trať Vojkovice nad Ohří – Kyselka s dĺžkou 9 km bola sprevádzkovaná 1. februára 1895 ako normálne rozchodná verejná železnica. Na verejnú železnicu v stanici Kyselka nadväzovala vlečka a nákladná úzkorozchodná drážka.
Dejiny
Túto miestnu dráhu vybudovala firma Jindřich Mattoni a prevádzku zabezpečovala Buštěhradská dráha, od roku 1923 Česko-slovenské štátne dráhy. Osobná doprava do kúpeľov v Kyselke bola zastavená v roku 1935, naďalej však trať slúžila pre nákladnú dopravu firmy Mattoni, neskôr už len ako vlečka. V roku 1998 skončila prevádzka, odvtedy trať chátrala, krátky úsek zo stanice Kyselka do závodu Mattoni po moste cez Ohře bol zrušený v roku 2001 a pri rekonštrukcii mosta v roku 2007 boli koľaje znesené.
Od roku 2012 je prevádzka na železničnej vlečke obnovená pre dopravu minerálok zo závodu Mattoni.
Obnovenie prevádzky
28. augusta 2012 prebehlo oficiálne otvorenie obnovenej vlečky pre verejnosť, avšak prvý vlak s minerálkami vyšiel po obnovenej vlečke už 15. augusta 2012. Výrobca minerálok zahájil prepravu svojich výrobkov po železnici okrem iného kvôli obyvateľom Kyselky, ktorí poukazovali na problémy s kamiónovou dopravou na úzkej ceste z Kyselky do Karlových Varov. Obnova železničnej vlečky trvala štyri mesiace. V sezóne vypraví výrobca minerálok jednu vlakovú súpravu denne. Mimo sezóny by mali stačiť tri súpravy týždenne.
Úzkorozchodná drážka a lanovky v Kyselke
Lanovka k Otovmu prameňu - v údolí Ohře - v údolnej stanici na bývalej Mattoniho kolonáde na ňu nadväzovala úzkorozchodná dráha. Lanovka k Löschnerovmu prameňu - v doline Lomnického potoka.
Lutz Heilmann
Lutz Eberhard Heilmann (* 7. september 1966, Zittau, Nemecko) je poslanec nemeckého Spolkového snemu (Bundestag) za krajne ľavicovú stranu Die Linke.
Po svojom zvolení v roku 2005 vypukla silná kontroverzia, keď magazín Der Spiegel odhalil, že Heilmann v rokoch 1985 až 1990 pracoval pre Stasi (východonemeckú tajnú službu). Opustil ju až pri jej rozpustení po páde komunistického režimu. Heilmann tesne ustál pokus o odvolanie delegátmi strany nasledujúcom po jeho klamstve o kariére v Stasi, pred zvolením za poslanca. Heilmann je jediným oficiálnym zamestnancom Stasi na plný úväzok, ktorý bol zvolený do Spolkového snemu (hoci niekoľko politikov Die Linke bolo "neoficiálnymi" informátormi Stasi ).
Heilmann pracoval v tzv. "HA PS" oddelení Stasi, veľkom a dôležitom oddelení vo vnútri Stasi, ktoré bolo priamo podriadené Erichovi Mielkemu. Oddelenie bolo zodpovedné za "ochranu osôb", ale zúčastňovalo sa aj na bežných nátlakových aktivitách a zamestnávaní informátorov. Heilmannova zamestnanecká zložka v Stasi ukazuje, že sa Heilmann pripojil ku Stasi z politickej motivácie, že sa stotožnil s prácou pre Stasi, a že svoju budúcnosť videl ako zamestnanec Stasi.
Heilmann sa stal členom komunistickej strany Nemeckej demokratickej republiky, nazývanej Sozialistische Einheitspartei Deutschlands (SED), v čase, keď bola táto strana ešte tvrdo totalitárna, v roku 1986. Ostal členom nástupníckych strán SED-PDS, PDS, Die Linkspartei.PDS a teraz Die Linke, aj keď stranu opustil v roku 1992 a znovu vstúpil v roku 2000.
Heilmann sa otvorene hlási k homosexuálnej orientácii. V rokoch 1992 až 2004 študoval právnickú fakultu, získal titul diplomovaný právnik a od roku 2005 pracoval ako súdny úradník (Rechtsreferendar) na Krajinskom súde v Lübecku.
Heilmann sa zapojil do boja vo vnútri strany Die Linke a snažil sa, aby bol Ragnar Lüttke, predseda straníckej organizácie v Lübecku, vyhnaný zo strany. Noviny vo Flensburgu získali v októbri 2008 štyri roky staré fotografie ukazujúce, ako Lüttke oslavoval Stalinove narodeniny.
Právny proces proti Wikimedia Deutschland a redaktorom Wikipédie
13. novembra 2008 napadol Wikimedia Deutschland e.V. návrhom na vydanie súdneho predbežného opatrenia, ktoré zabráni webovej adrese  (ktorá je pod kontrolou Wikimedia Deutschland) linkovať na adresu   (ovládanou americkou Wikimedia Foundation), kým bude istá informácia o ňom súčasťou nemeckej Wikipédie v článku Lutz Heilmann. Nemecká Wikipédia ostala dostupná na adrese. Heilmann podal aj žalobu proti jednému redaktorovi Wikipédie a dvom autorom textu.
Podľa časopisu Focus Online napáda Heilmann tvrdenie, že nedokončil vysokoškolské vzdelanie, a že sa zúčastnil na obchodnej spolupráci zameranej na pornografiu. (Sám však priznal, že pracoval ako "referent ochrany mládeže" v internetovom sexshope prevádzkovanom jeho spolubývajúcim .) Správa tiež naznačuje, že článok vo Wikipédii bol opakovane v tejto časti menený anonymným používateľom pracujúcim v budove Spolkového snemu, no Heilmann odmietol, že by bol do tejto editačnej vojny zapojený.
V októbri 2001 napísali niektoré nemecké noviny, že Heilmann bol vyšetrovaný pre zastrašovanie svojho spolubývajúceho, a že Spolkový snem uplatnil jeho imunitu v tejto veci. Heilmann to poprel a publikoval protichodné vyjadrenia. Táto záležitosť sa objavila aj v článku o Heilmannovi vo Wikipédii.
Keď boli niektoré tvrdenia odstránené z článku na nemeckej Wikipédii, oznámil 16. novembra Heilmann, že zastaví právny postup proti Wikimedia Deutschland, s poľutovaním, že bolo zasiahnutých veľa nezúčastnených používateľov encyklopédie. Mieni ale ďalej postupovať proti redaktorovi Wikipédie, ktorý útočný materiál pôvodne vložil.
Externé odkazy
Poslanec nechal zavrieť nemeckú wikipédiu
Alcatraz (rozlišovacia stránka)
Alcatraz môže byť:
Magnitogorsk
Magnitogorsk je mesto v Rusku na rieke Ural na predele medzi európskou a ázijskú časťou krajiny. Žije tu 416 521 ľudí. Je tu významné nálezisko železa a magnetitu. Pomenované je po vrchu Magnitnaja, ktorý je takmer čisto zo železa, ide o geologickú anomáliu. Pôsobí tu najväčšia firma na spracovanie železa a ocele v Rusku, Magnitogorský metalurgický kombinát (MMK, rus. Магнитогорский металлургический комбинат).
Dejiny
Kozácka pevnosť Magnitnaja vznikla v roku 1743 za cárovnej Alžbety I. a ťažba železnej rudy začala v roku 1759. Na príkaz Stalinovho plánu industrializácie ZSSR tu bol vybudovaný v tridsiatych rokoch obrovský strojársky a hutnícky priemysel. Nedostatkom tohto plánu však bolo to, že robotníci boli bývalí poľnohospodári, ktorí mali s priemyselnou výrobou pramálo skúseností. Preto boli prizvaní aj špecialisti a architekti z Nemecka. Od roku 1937 bolo mesto pre turistov uzavreté. Počas 2. svetovej vojny zohral Magnitogorsk dôležitú úlohu dodávkami ocele Červenej armáde. Počas perestrojky bol uzavretý štatút mesta zrušený a cudzinci mohli znovu mesto navštíviť. V minulosti bola v meste rozvinutá i výroba stavebných materiálov, ľahký ( obuv, odevy) a potravinársky priemysel.
Charakteristika mesta
Magnitogorsk bol naprojektovaný tak, že sa skladá z niekoľkých veľkých na seba nadväzujúcich zón (obytná, priemyselná, rekreačná) s oddelenými priestormi pre dopravu. Projektantom mesta bol nemecký architekt Ernst May.
Mesto je spojené medzinárodným letiskom a železnicou. Verejná doprava zahŕňa električky, autobusy a taxíky. V meste sú tri štátne univerzity (MSTU, MaSU a MSC), tri divadlá, osem stredných škôl a pôsobí tu hokejový klub KHL Metallurg Magnitogorsk.
Svetový pohár v biatlone 2015/2016 – Presque Isle
8. preteky Svetového pohára v biatlone 2015/2016 sa budú konať od 11. do 14. februára 2016 v americkom Presque Isle. Na programe sú tri disciplíny – šprint, stíhacie preteky a štafeta.
Brigády mučeníkov al-Aksá
Brigády mučeníkov al-Aksá (arab. - Katáib šuhadá’ al-Aksá) je palestínska militantná organizácia, blízka hnutiu Fatah.
Organizácia najprv prehlásila, že sa obmedzí na gerilový boj proti izraelskej armáde a bude útočiť výlučne na izraelských vojakov a osadníkov na Západnom brehu Jordánu a v Pásme Gazy. Už v roku 2002 však prišla so sériou útokov na civilné ciele v izraelských mestách.
Brigády používajú na samovražedné útoky proti Izraelu aj deti.
Izraelsko-palestínsky konflikt
thumb|Lokalizácia izraelsko-palestínskeho konfliktu Izraelsko-palestínsky konflikt je v súčasnosti prebiehajúci konflikt medzi štátom Izrael a Palestínčanmi. Je súčasťou širšieho arabsko-izraelského konfliktu.
Informačné médium
Informačné médium je predmet (napr. kniha) alebo fyzikálny jav (napr. modulované elektromagnetické vlnenie), ktorý slúži na uchovanie a prenos informácií, t. j. vnemov (obraz, zvuk) a iných kulturálnych javov či abstrakcií (text, čísla). Niektoré z týchto prostriedkov pôsobia súčasne na veľké skupiny ľudí a sú spoločensky významným faktorom - označujú sa ako masmédiá.
Prostriedky, ktoré dokážu zaznamenať/preniesť/reprodukovať viacero druhov vnemov a to aj súčasne sa nazývajú multimédiá.
Na zachytenie vnemov, ich uchovanie na médium, prenos a následnú reprodukciu slúžia rôzne technické zariadenia. V poslednom čase dochádza k veľkému rozšíreniu elektronických zariadení na reprodukciu obrazu a zvuku označovaných všeobecne ako prehrávače.
Informačné médium v materiálnej, konkrétnej podobe ako prostriedok uchovania informácie sa nazýva aj informačný nosič.
Niekedy sa ako médium nesprávne označuje priamo prenášaná informácia (napr. zvuk).
Vznik pojmu informačné médium
Názov informačné médium vznikol spojením slov informácia a médium. Informácia je údaj o reálnom prostredí, o jeho stave a procesoch v ňom prebiehajúcich, ktorý zmenšuje nevedomosť príjemcu informácie o prostredí a modifikuje varietu jeho správania. Médium slúži ako prenosový prostriedok, ktorým môže byť papier, telefónny kábel, optický kábel, optické vlákno, širokopásmový spoj, nerv v ľudskom tele a podobne.
Informačné médium z rôznych uhlov pohľadu
Informačné médium sa nazýva aj komunikačné médium alebo nosič informácii. Názov komunikačné médium sa používa aj preto. že vychádza z technologického aspektu komunikácie, v ktorej plní úlohu sprostredkovateľa, teda nosiča informácie. Informačné médium zohráva úlohu sprostredkovateľa, nie medzi dvoma komunikátormi, ale medzi dvoma úrovňami abstrakcie, a to medzi realizáciou (fyzická úroveň) a informačnou úrovňou.
Médium ako technologický prostriedok umožňuje informácie prenášať v priestore (vzduch, elektromagnetické vlnenie, koaxiálne káble atď.) alebo vo forme hmotných nosičov umožňuje fixovať a prenášať informácie aj v čase (papier, magnetická páska, optické disky, v širšom kontexte počítač a počítačové siete atď.). Za médium môžeme v určitom zmysle považovať aj reč ako systém dohovorených zvukov alebo písmo ako systém dohovorených znakov. Fixáciou informácií na médium potom vzniká dokument.
Pojmom informačné médium môžeme označiť aj človeka, ktorého vnímame ako sociálnu a spoločenskú bytosť. Na začiatku komunikačného spojenia je človek, ktorý svoje pocity a myšlienky formuluje do obrazovej, zvukovej, prípadne predmetnej podoby. Na konci spojenia je iný človek, ktorý tieto pocity a myšlienky prijíma cez svoje zmysly - najčastejšie zrakom, sluchom, prípadne hmatom. To znamená, že človek, ktorý je na začiatku komunikačného spojenia je nositeľom určitých informácii, a preto môže vystupovať v úlohe informačného média.
Informačné médium ako nosič informácie
Informačné médium môžeme definovať aj ako nosič informácie. Je to fyzikálne médium určené alebo použité na fixovanie alebo prenášanie množiny dát či informácií, ktoré spolu s nimi tvorí informačný prameň. V komunikačných procesoch sa na prenos alebo fixovanie informácií využívajú rôzne druhy nosičov. Môžeme ich rozdeliť na energetické a hmotné. Komunikovanie prostredníctvom dokumentov predpokladá zaznamenanie informácií na hmotné nosiče. Vlastnosti hmotných nosičov informácií sú dôležité v rozličných súvislostiach: Teoreticky možno informácie zaznamenať na ľubovoľný materiál. Prakticky sa na túto funkciu využívali a využívajú len určité osobitne vhodné nosiče, napr. v minulosti papyrus, pergamen, v súčasnosti predovšetkým papier v rozličnej úprave a rozličných vlastností a umelé hmoty rozličného druhu a s rozličnou povrchovou úpravou. Ak spolu s hmotnou podstatou nosiča prihliadneme na jeho formu a spôsob záznamu informácií, aký umožňuje, môžeme vymedziť najmä tieto druhy nosičov, charakteristické pre súčasnú dokumentovú komunikáciu: papierové nosiče (v podobe jednotlivých kariet a hárkov, zošitov, nematografické, diazografické), magnetické pásky (zvukové, video), disky pre mechanický, magnetický a optický záznam zvuku, obrazu i textu). Niektoré nosiče umožňujú priamo čitateľnú formu záznamu (spravidla papierové materiály), iné nosiče vyžadujú premietnutie záznamu, jeho akustickú reprodukciu alebo jeho zobrazenie na televíznej obrazovke, či displeji počítača. Súčasná výroba nosiča informácií je zameraná na zvýšenie ich záznamovej kapacity, trvácnosti a odolnosti proti poškodeniu, na zjednodušenie zaznamenávania informácií a skvalitnenie záznamu, o docielenie ich ľahkej prenosnosti a poskytnutie rýchleho prístupu k zaznamenaným informáciám.
Charakteristiky informačného média
Rôzne druhy informácií si vyžadujú aj rôzne druhy hmotných nosičov. Nosič informácie môže byť charakterizovaný dvoma atribútmi: Záznamová kapacita nosiča je množstvo dát, ktoré môže byť uložené na nosiči s prihliadnutím na jeho technologické a praktické obmedzenia.
Šírka pásma nosiča informácií je ukazovateľom toho, ako rýchlo môžu byť uložené dáta načítané.
Rák
Rák je priezvisko, pozri Rák (priezvisko), napr.:
Dvorček
Dvorček môže byť:
Holnon
Holnon je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Aisne, v regióne Pikardia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Balatongyörök
Balatongyörök je obec v Maďarsku v Zalianskej župe v obvode Keszthely.
Má rozlohu 3759 ha a žije tu 973 obyvateľov (2007).
Veterná energia
thumb|Príklad veternej turbíny. Táto trojlistová turbína je najbežnejší dizajn moderných veterných turbín. thumb|Vietor z plachiet
Veterná energia alebo energia vetra je kinetická energia prúdiaceho vzduchu (vetra) v atmosfére.
Je to energia, ktorá ponúka možnosti centralizovanej ako aj decentralizovanej výroby. V EÚ majú najväčší potenciál oblasti v blízkosti Atlantického pobrežia, na Slovensku v horských oblastiach, ale aj na Podunajskej nížine (potenciál v nových štátoch EÚ nie je dostatočne zmapovaný).
Moderná veterná turbína
Moderná veterná turbína vyrába elektrickú energiu, na rozdiel od jej predkov – veterných mlynov – používaných najčastejšie na mletie obilia, čerpanie vody, atď. V roku 1939 bola v štáte Vermont, USA, postavená veterná turbína s výkonom 1.25 MW. Technológie prešli odvtedy vývojom až ku dnešným turbínam, ktoré majú rôzne tvary a výkony od niekoľko wattov (na nabíjanie akumulátorov) až po prototyp s výkonom 5 MW (pre použitie v príbrežnej šelfovej zóne, tzv. "offshore"), ktorý je schopný produkovať elektrinu pre tisícky domov. V súčasnosti sa inštalujú na pobreží veterné elektrárne o výkone 8 MW, v blízkej budúcnosti sa pripravujú elektrárne o výkone 12 MW a o čosi vzdialenejšej budúcnosti až 20 MW. Konštrukčne sú najbežnejšie trojlistové typy s horizontálnou osou. Väčšina turbín je schopná meniť orientáciu listovej časti v závislosti od smeru vetra. Veľké veterné turbíny (s výkonom 100 kW a viac) zvyčajne generujú trojfázový striedavý prúd, ktorý prechádza transformátorom umiestneným pri alebo priamo vo veži turbíny, a zvyšuje napätie na hodnoty okolo 10 000 – 30 000 V (v závislosti od potrieb siete). Odtiaľ je elektrina prenášaná v sieti rovnakým spôsobom ako elektrina z iných zdrojov. V súčasnosti najvýkonnejšie veterné turbíny majú výkon 8 000 kW (rok 2014). Predpokladaná životnosť turbín je 20 až 25 rokov. Počas tohto obdobia má byť schopná pracovať približne 120 tisíc hodín.
T-35
Tank T-35 bol sovietsky ťažký tank, vyrábaný v medzivojnovom období a na začiatku druhej svetovej vojny. Jeho hlavným rozlišovacím znakom bola korba, ktorá bola osadená 5 vežami s rôznymi zbraňami. Červená armáda ho využívala iba v obmedzenom počte. Tieto tanky sa vyznačovali veľkou nespoľahlivosťou a častými mechanickými poruchami (najviac motor a prevodovka). Iba pár strojov bolo nasadených v operácii Barbarossa.
Epitaf
Epitaf môže byť:
T-35
História
Tank T-35 bol navrhovaný v dizajnovom stredisku OKMO továrne Boľševik. Tieto práce sa začali v roku 1930, kedy dva tímy prišli s dvomi plánmi tanku T-35.
Jozef Kroner
thumb|Hrob Jozefa Kronera a jeho manželky na bratislavskom cintoríne [[Cintorín Slávičie údolie|Slávičie údolie]]
T-35
História
Druhý typ bol od návrhára N. Tsietsa, ktorý bol pre ľahšiu a kratšiu verziu s hmotnosťou 37 ton, inšpirovanou tankom Vickers A1E1 Independent.
Jozef Kroner
Jozef Kroner, nesprávne aj Króner (* 20. marec 1924, Staškov – † 12. marec 1998, Bratislava) bol slovenský herec, brat herca Ľudovíta Kronera a Jána Kronera, herečky Márie Hojerovej, otec herečky Zuzany Kronerovej, manžel herečky Terézie Hurbanovej-Kronerovej, strýko herca Jána Kronera.
T-35
História
V roku 1932 bol vyhotovený návrh s delom kalibru 76,2 mm a váhou 35 ton. Prvý prototyp bol mal štyri veže osadené dvomi kanónmi kalibru 37 mm a dvomi guľometmi. Mal značne poruchovú prevodovku a z hľadiska finančnej a materiálovej stránky bol výrobne príliš zložitý. Preto bolo od neho upustené.
Druhý prototyp bol vybavený novým motorom a prevodovkou. Boli použité veže z T-28. Guľometné veže boli identické, hlavná veža osadená kanónom kalibru 76.2 mm značne prepracovaná (T-28 mal vzadu na veži guľomet). V roku 1935 bol tank prijatý do sériovej výroby v Charkovskej lokomotívnej továrni, kde vyrobili dve rady po 10 tankov.
Jozef Kroner
Život
Jozef Kroner sa narodil 20. marca 1924 v Staškove v okrese Čadca v staničnom domčeku, ktorý dnes slúži ako Múzeum Jozefa Kronera. Jeho rodičia mali celkovo dvanásť detí. Zo Staškova sa čoskoro presťahovali do Považskej Bystrice. Otec, železničiar a vášnivý divadelník, režíroval ochotníkov už v Staškove a potom v Trenčíne. Jeho deti, hlavne Jozef, Ľudovít a Ján, sa tak začali objavovať na javisku už ako malé deti.
T-35
História
Od roku 1936 do roku 1938 prešiel tank mnohými úpravami. Úpravy sa týkali hlavne diel a veží.
Bojové nasadenie
náhľad|Zachovaný exponát T-35 v tankovom múzeu v Kubinke. Tanky T-35 slúžili u 5. ťažkej tankovej brigády v Moskve od roku 1935 do roku 1940, a to hlavne na propagandistické účely. V júli 1940 prišla otázka z veliteľstva, či sa majú tanky T-35 stiahnuť z frontových operácii alebo prerobiť a osadiť ťažkým delostrelectvom. V roku 1940 mala Červená armáda 48 tankov T-35 tvoriacich 67. a 68. tankový pluk 34. tankovej divízie Kyjevského vojenského okruhu. V roku 1941 boli síce tanky T-35 morálne zastaralou konštrukciou ale z výzbroje Červenej armády stiahnuté neboli. Niekoľko kusov tankov T-35 sa nachádzalo v tankových školách v rôznych častiach ZSSR. Po vypuknutí sovietsko-nemeckej vojny sa všetky tanky T-35 34. tankovej divízie nachádzali na západe Ukrajiny pri Rave-Ruskej. V priebehu prvý dní bojov boli všetky T-35 zaradené do 4. mechanizované zboru stratené pre technické závady alebo v dôsledku bojovej činnosti. Posledné dva zachované kusy, ktoré sa ešte nachádzali v bojových jednotkách boli nasadené počas bitky o Moskvu koncom roka 1941. Zostali iba 4 tanky T-35, ktoré slúžili na výcvik. Vojnu prežil iba jeden, ktorý je vystavený v tankovom múzeu v meste Kubinka neďaleko Moskvy.
Jozef Kroner
Život
O jeho živote a tvorbe nakrútil režisér Fero Fenič televízny film Trate Jozefa Kronera (1987). Na základe hlasovania slovenských filmových novinárov v Ankete 2000 sa Jozef Kroner stal slovenským hercom 20. storočia. Medzi jeho záľuby patrili rybolov a hubárčenie. Je autorom kníh Herec na udici (1970), Herec nielen na udici (1974), S kamerou a s udicou (1979), Neobyčajný testament (1982) a O rybke Beličke (1983).
T-35
Bojové nasadenie
Jeden tank ukoristený nacistami bol dopravený do nemeckého mesta Kummersdorf na testovanie.
Jozef Kroner
Tituly a vyznamenania
V roku 1967 dostal titul zaslúžilý umelec a v roku 1978 titul národný umelec.
Dňa 1. januára 2018 mu prezident Andrej Kiska udelil Pribinov kríž I. triedy (in memoriam).
Na základe hlasovania slovenských filmových novinárov v Ankete 2000 sa stal slovenským hercom 20. storočia.
Podlubie
náhľad|Podlubia v Žiline na [[Mariánske námestie (Žilina)|Mariánskom námestí, ľudovo nazývané „laubne“ ]] Podlubie je exteriérová otvorená klenutá stĺpová chodba, alebo priestor v bezprostrednej blízkosti budovy, chránený pred poveternostnými vplyvmi prestrešením, alebo prečnievajúcim podlažím. Často je súčasťou námestí či mestských tried, kde umožňuje pohodlné využívanie občianskej vybavenosti, ktorá je v ňom zvyčajne situovaná.
Makalu
Makalu je piaty najvyšší vrch Zeme, vysoký Leží na hraniciach Nepálu s Čínou, v Nepálskych Himalájach, v horskej skupine Barun Himal,
Makalu má dva vrcholy: Ako prví naň vystúpili v roku 1955 francúzski horolezci. Zo slovenských horolezcov dosiahli vrchol Milan Kriššák v roku 1976 a Martin Gablík v roku 2002 (v rámci poľskej výpravy).
Lombron
Lombron je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Sarthe, v regióne Pays-de-la-Loire.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Balatonmagyaród
Balatonmagyaród je obec v Maďarsku v Zalianskej župe v obvode Zalakaros.
Má rozlohu 3153 ha a žije tu 518 obyvateľov (2007).
Štadión
Štadión môže byť:
Vouhé (Charente-Maritime)
Vouhé je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Charente-Maritime, v regióne Poitou-Charentes.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Veža
Veža môže byť:
John Elmer Blaha
John Elmer Blaha (* 26. august 1942 San Antonio, Texas, USA) je bývalý americký astronaut.
Z NASA a z armády odišiel v septembri 1997 ako jeden z najskúsenejších astronautov. 26. októbra 2001 navštívil Česko na pozvanie náčelníka generálneho štábu Armády Českej republiky Jiřího Šedivého spolu s iným astronautom hlásiacim sa k českým a slovenským predkom – Eugenom Cernanom.