cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Dejiny Nemecka
Absolutizmus
right|thumb|Mapa v roku [[1705]] Zjednotením Brandenburska a pruského vojvodstva za vlády veľkého kurfirsta, Fridricha Viliama I., započal v roku 1640 rozmach Brandenburska-Pruska, ktoré sa tak domohlo k postaveniu najvplyvnejšieho nemeckého kniežatstva. V roku 1701 sa kurfirst Fridrich III. prehlásil ako Fridrich I. „kráľom v Prusku“. Jeho nástupca Fridrich Viliam I. významne posilnil pruskú armádu a založil vysoko centralizovaný štát.
Medzitým francúzsky kráľ Ľudovít XIV. dobyl ďalšie časti Alsaska a v rokoch 1688 až 1697 prenikol dokonca do Porýnia. Ľudovít ťažil predovšetkým zo zaneprázdnenosti cisára vojnu s osmanskými Turkami, ktorí neustále ohrozovali Rakúsko. V roku 1683 boli Turci vďaka zásahu poľského kráľa Jana Sobieskeho a niektorých nemeckých kniežat porazení pri Viedni. Následne Turci stratili vládu nad Uhorskom, ktoré bolo dobyté cisárskymi vojskami a vzápätí sa stalo novým miestom pre kolonizáciu nemeckých osadníkov. Habsburské Rakúsko sa tak vyvinulo v skutočnú európsku veľmoc.
Voľbou saského kurfirsta Fridricha Augusta I. poľským kráľom v roku 1697 vznikla personálna únia medzi Poľskom a Saskom, ktorá pretrvávala až do roku 1763. Podobne medzi Veľkou Britániou a Hannoverskom existovala personálna únia medzi rokmi 1714 až 1837.
See You on the Other Side
See You On The Other Side je siedmy štúdiový album od americkej nu metalovej skupiny KoRn. Bol vydaný 6. decembra 2005. Je to prvý album bez gitaristu Briana "Heada", zároveň je to posledný album skupiny s bubeníkom Davidom Silveriom. Album sa výrazne líši od predošlých albumov, čo je spôsobené prizvaním producentskej skupiny The Matrix. K albumu boli natočené štyri videoklipy, a to k piesňam „Twisted Transistor“, „Politics“, „Coming Undone“ a „Liar“.
Dejiny Nemecka
Absolutizmus
V druhej polovici 18. storočia sa aj cez odpor šľachty presadil v Prusku a Rakúsku nový štýl vlády – „Osvietenský absolutizmus“. Vládca vystupoval ako prvý služobník štátu. Za Fridricha II. a Jozefa II. došlo v týchto štátoch k vzostupu hospodárstva a k prijatiu nových moderných zákonov, ktoré zakazovali mučenie a zlepšovali spoločenské postavenie židov. Súčasne bol zahájený proces oslobodenia nevoľníkov. Podporovaný bol aj rozvoj školstva.
Po porážke vo veľkej severnej vojne v roku 1721 stratilo Švédsko prakticky všetky svoje územia v Nemecku a svoje veľmocenské postavenie prepustilo expandujúcemu Rusku Petra Veľkého. V rokoch 1772 až 1795 si Prusko, Rusko a Rakúsko rozdelili Poľsko, čo viedlo k viac než storočnej trvajúcej poľskej rezistencii voči nemeckému a ruskému útlaku.
Francúzska revolúcia a napoleonské vojny
Po vypuknutí veľkej francúzskej revolúcie vypovedala koalícia Pruska a Rakúska v roku 1792 Francúzsku vojnu. Po počiatočných úspechoch utrpela v septembri toho istého roku porážku v bitke pri Valme. Podľa bazilejského mieru musela ríša prenechať Francúzsku všetky nemecké územia na ľavom brehu Rýna. Do roku 1809 nasledovali ďalšie štyri koaličné vojny s Francúzskom.
V roku 1799 uchopil vo Francúzsku vládu Napoleon Bonaparte. V roku 1803 boli z jeho iniciatívy zrušené takmer všetky cirkevné a menšie nemecké svetské štáty, rovnako ako väčšina slobodných miest. Súčasne Napoleon povýšil Bavorsko, Sasko a Württemberg na kráľovstvo.
V roku 1805 podľahlo Rakúsko Napoleonovi v "bitke troch cisárov" pri Slavkove. Následne muselo odstúpiť svoje severotalianske územia a tiež Vorarlbersko a Tirolsko. Keď sa v ďalšom roku 16 nemeckých kniežat spojilo do Rýnskeho spolku, ktorý bol pod ochranou Napoleona, vzdal sa František II. (od roku 1804 cisár František I. Rakúsky) koruny nemeckého cisára. Svätá ríša rímska teda 6. augusta 1806 formálne zanikla. Habsbursko-lotrinskej dynastii patril od tohto momentu až do roku 1918 iba titul rakúskych cisárov.
Potom, čo francúzske revolučné vojsko zvíťazilo nad pruskou armádou pri Jene, bol v roku 1807 podpísaný Tylžský mier, v ktorom Prusko stratilo v prospech novovytvoreného varšavského veľkovojvodstva veľkú časť územia získaného pri delení Poľska. Súčasne sa muselo vzdať všetkých svojich teritórií na západ od rieky Labe. Taktiež bolo potlačené povstanie v Tirolsku, vedené Andreasom Hoferom.
V porazenom Prusku bola v rokoch 1807 až 1812 realizovaná séria reforiem, zahŕňajúcich uvoľnenie mestskej samosprávy, zrušenie nevoľníctva a zrovnoprávnenie židov. Súčasne pruskí generáli Scharnhorst a Gneisenau vykonali rozsiahlu reorganizáciu armády. Po Napoleonovej porážke v Rusku v roku 1812 Prusko povstalo a po bitke národov pri Lipsku v októbri 1813 Nemecko konečne striaslo francúzsku nadvládu. Rýnsky spolok bol ihneď potom rozpustený. Oslobodzovacia vojna proti Francúzom výrazne prispela k vzrastu nemeckého národného sebauvedomenia.
Na začiatku roka 1814 vtiahli spojenecké vojská do Paríža. Napoleon Bonaparte bol síce zosadený a prinútený odísť do vyhnanstva na ostrov Elba, ale už v ďalšom roku sa opäť zmocnil vlády. V bitke pri Waterloo 18. júna 1815 mu však britské a pruské vojská vedené vojvodom z Wellingtonu a von Blücherom uštedrili definitívnu porážku.
Marcová revolúcia
Po Napoleonovom páde v roku 1814 sa európski štátnici a politici zišli na viedenskom kongrese. Cieľom bola reorganizácia európskych záležitostí, v čom mal hlavné slovo knieža Metternich. Medzi hlavné politické princípy prijaté na viedenskom kongrese prináležali reštaurácia, legitimita a vzájomná súdržnosť európskych panovníckych rodov s cieľom potlačiť akýchkoľvek revolučné a nacionalistické idey. Na dosiahnutie tohto účelu sa Rakúsko, Prusko a Rusko spojili v tzv. svätej aliancii. Miesto zaniknutej Svätej ríše rímskej bol založený Nemecký spolok (Deutscher Bund), ktorý predstavoval voľnú úniu 39 štátov (na čele s Rakúskom), disponujúci spolkovým snemom schádzajúcim sa vo Frankfurte nad Mohanom.
V roku 1817 usporiadali študentské spolky (Bursáci, nemecky Burschenschaften), inšpirované liberálnymi a vlasteneckými myšlienkami a túžiaci po zjednotení Nemecka, slávnosť na hrade Wartburg. Svoj vrchol dosiahlo študentské hnutie na hambašskej slávnosti v máji 1832. V roku 1819 zvolal knieža Metternich konferenciu do Karlových Varov, na ktorej Rakúsko, Prusko a niekoľko ďalších nemeckých štátov prijalo tzv. karlovarské uznesenia. Nimi bola zavedená cenzúra a univerzity boli postavené pod štátny dohľad. Uznesenia súčasne zakotvili "prenasledovanie demagógov", ktoré bolo namierené proti jednotlivcom, obvineným zo šírenia revolučných a nacionalistických myšlienok.
V roku 1834 bola vytvorená colná únia (Zollverein), do ktorej sa zapojilo Prusko a väčšina nemeckých štátov, okrem Rakúska. Rýchlo sa presadzujúca industrializácia a dynamický rast železničnej siete prispeli v tejto dobe k prenikavému hospodárskemu rozmachu Nemecka.
Rastúca nespokojnosť so sociálnym a predovšetkým politickým usporiadaním, nastoleným viedenským kongresom, viedla v marci 1848 k vypuknutiu revolúcie takmer v celom Nemecku. V máji toho istého roku sa vo Frankfurte zišlo nemecké národné zhromaždenie, aby tu vypracovalo nemeckú ústavu a určilo budúce hranice nemeckého národného štátu. Najprv bolo preferované tzv. Veľkonemecké riešenie, pretože ale poslanci z Rakúska trvali na zahrnutí celého územia habsburskej ríše, bol nakoniec zvolený tzv. malonemecký variant (bez Rakúska).
28. marca 1849 bola vyhotovená ústava, ktorá predpokladala vznik spolkového štátu s centrálnou vládou, na čele s cisárom a ríšskym snemom ako ústredným legislatívnym orgánom. Revolúcia roku 1848 napriek tomu skončila neúspechom, pretože pruský kráľ Fridrich Viliam IV. odmietol prijať cisársku korunu z rúk revolucionárov, načo bolo zhromaždenie vo Frankfurte rozpustené a všetky povstania potlačené vojenskou silou.
Zjednotenie Nemecka
Po zdolaní revolúcie zaviedla konzervatívna frakcia tvrdé policajné opatrenia proti liberálnej opozícii. Okrem začiatku 60. rokov došlo k uvoľneniu pomerov. V Nemecku vznikli v tomto období nové politické strany a odborové hnutia, ako napríklad predchodkyňa terajšej Sociálnodemokratickej strany Nemecka (SPD).
V roku 1862 bol pruským ministerským predsedom menovaný konzervatívny a reakcionársky Otto von Bismarck. O dva roky neskôr vyvrcholili spory o Šlezvicko-Holštajnsko medzi Pruskom a Dánskom dánsko-nemeckou vojnou, v ktorej Prusko, na ktorého stranu sa pripojilo taktiež Rakúsko, Dánsko porazilo. To bolo potom nútené odstúpiť obe krajiny víťazom. Spoločná správa Šlezvicko-Holštajnska však viedla k vzrastu napätia medzi Rakúskom a Pruskom.
Nezhody medzi Francúzskom a Nemeckom ohľadom možného nástupníctva nemeckého kandidáta na španielsky kráľovský trón prerástli v roku 1870 do prusko-francúzskej vojny. Na stranu Pruska sa pridali všetky ostatné nemecké štáty, načo Prusi vpadli do Francúzska. Po niekoľkých týždňoch bojov francúzska armáda, vedená cisárom Napoleonom III., kapitulovala v Sedane. Medzitým v Paríži vznikla nová republikánska vláda, odhodlaná pokračovať v boji. Ale po páde obliehaného Paríža v januári 1871 bolo Francúzsko nútené prijať mier: Nemecku muselo odstúpiť územie Alsaska a Lotrinska, čím bolo zasiate semeno ďalších budúcich konfliktov medzi oboma krajinami.
Ešte počas obliehania Paríža sa nemeckí princovia zhromaždili v Zrkadlovej sále Versailleského paláca a 18. januára 1871 tu vyhlásili pruského kráľa Viliama I. "nemeckým cisárom". Tým bola založená Nemecká ríša, pozostávajúca z 25 štátov, a Otto von Bismarck bol ustanovený ríšskym kancelárom.
Nemecké cisárstvo (1871 – 1918)
náhľad|vľavo|Nemecká ríša náhľad|vpravo|Kancelár Otto von Bismarck Ríšska ústava z roku 1871 zdôrazňovala monarchistickú povahu štátu. Budúcnosť Nemecka mala byť teda rozhodujúcim spôsobom závislá na osobe cisára. Silné postavenie bolo priradené Prusku, na ktoré v novom štáte pripadali dve tretiny rozlohy a obyvateľstva.
Bismarckova domáca politika bola charakterizovaná jeho bojom proti nepriateľom pruského protestantského štátu. V tzv. kultúrnom boji (Kulturkampf) sa viac-menej bezúspešne snažil obmedziť vplyv katolícke cirkvi a jej politického krídla, strany Centrum. Po atentáte socialistov na cisára Vilhelma v roku 1878 využil ríšsky kancelár súhlasu verejnosti k postaveniu sociálnej demokracie a jej tlače mimo zákon. Súčasne sa ale snažil pôsobiť proti radikalizácii pracovníkov zavedením sociálneho a nemocenského poistenia.
Zahranično-politicky bolo Bismarckovou prioritou zachovanie rovnováhy veľmocí. Nemecko sa po víťazstve nad Francúzskom stalo najsilnejším štátom na kontinente, čo ale vzbudilo obavy svojich susedov. Aby zabránil spojeniu ostatných mocností proti Nemecku, vybudoval Bismarck svoju obratnú diplomaciu spojenecký systém, ktorého cieľom bolo udržať Francúzsko, túžiace po revanši za stratu Alsaska a Lotrinska, v izolácii. V roku 1873 bola zjednaná dohoda medzi Nemeckom, Ruskom a Rakúsko-Uhorskom. Šesť rokov nato vytvoril Bismarck dvojspolok s Rakúsko-Uhorskom pre prípad útoku Ruska, ktoré nebolo spokojné s výsledkami berlínskeho kongresu. Pripojením Talianska k tomuto spojenectvu vznikol v roku 1882 trojspolok. náhľad|vľavo|Cisár [[Viliam I. (Nemecko)|Viliam I.]] Bismarck sa veľmi dlho zdráhal pristúpiť na požiadavky korunného princa Viliama II., ktorý chcel z Nemecka urobiť svetovú veľmoc nabitím vlastných kolónií. Ríšsky kancelár tak chcel predísť zbytočnému vyhroteniu napätia medzi európskymi veľmocami a zachovať bezpečnosť Nemecka. Keď sa však v rokoch 1880 až 1885 javila zahraničná situácia priaznivejšia, Bismarck v tejto záležitosti ustúpil.
V roku 1888 zomrel cisár Viliam I. Jeho smrteľne chorý syn Fridrich III. vládol iba 99 dní. Po ňom nastúpil na trón jeho 29 ročný ambiciózny syn, Viliam II. Politické a osobné rozpory medzi Bismarckom a novým cisárom, ktorý chcel byť „svojim vlastným kancelárom“ zapríčinili v roku 1890 Bismarckov pád.
Marian Drăgulescu
Marian Drăgulescu (* 18. december 1980, Bukurešť, Rumunsko) je rumunský športový gymnasta a trojnásobný medailista z olympijských hier. Trénuje ho Danut Grecu.
Dejiny Nemecka
Nemecké cisárstvo (1871 – 1918)
Na ochranu nemeckých zámorských kolónií a obchodu začal v roku 1898 admirál Tirpitz program výstavby nemeckého vojnového loďstva (Kriegsmarine). To však predstavovalo priamu hrozbu britskej námornej hegemóniu, čo vo svojom dôsledku zamedzilo akejkoľvek možnosti dohody medzi Nemeckom a Veľkou Britániou. Tá v roku 1904 uzavrela „srdečnú dohodu“ (Entente cordiale) s Francúzskom. Keď sa k nim tri roky potom pripojilo aj Rusko, ocitlo sa Nemecko v úplnej medzinárodnej izolácii.
Prvá svetová vojna
Imperialistická mocenská politika a rozhodné sledovanie národných záujmov viedlo v roku 1914 k vypuknutiu prvej svetovej vojny. Jej príčinou bola nemecko-francúzska nenávisť, obťažne spolužitie národov v mnohonárodnostnom Rakúsko-Uhorsku, ruská agresívna politika na Balkáne a unáhlené stanovovanie ultimát a vykonávanie mobilizácií (v dôsledku mylného presvedčenia, že eventuálna vojna bude krátka). Po boku Nemecka bojovalo Rakúsko-Uhorsko, Bulharsko a Osmanská ríša proti Francúzsku, Veľkej Británii, Rusku, Taliansku a mnoho ďalším menším štátom (Belgicko, Srbsko atď.). Boje zasiahli okrem európskeho kontinentu tiež aj Blízky východ a nemecké kolónie v zámorí.
Na západe bojovalo Nemecko vo vyčerpávajúcej zákopovej a opotrebovávacej vojne s mnohými krvavými bitkami (bitka o Verdun). Po rýchlom postupe Belgickom boli nemecké armády v septembri 1914 zastavené v bitke na Marne východne od Paríža. Na východe sa aj cez počiatočný nástup Rusov podarilo nemeckým vojskám, ktorým velili Paul von Hindenburg a Erich Ludendorff, obkľúčiť a zničiť veľké časti ruských armád, ktoré prenikli do Východného Pruska. Nemci a Rakúšania potom dosiahli mnoho menších úspechov, ktoré privodili zrútenie Ruska v roku 1917. Britská námorná blokáda v Severnom mori mala ničivý efekt na nemecké vojnové hospodárstvo a zásobovanie civilného obyvateľstva. Vstup USA do vojny v apríli 1917, nasledujúci po nemeckom vyhlásení neobmedzenej ponorkovej vojny, značí rozhodujúci bod obratu vo vývoji vojny v neprospech Nemecka.
Na konci októbra 1918 nemeckí námorníci v Kieli odmietli vyplávať na svoju poslednú bojovú misiu vo vojne, ktorá bola vtedy už očividne prehraná. Vzbura sa počas niekoľko málo dní rozšírila po celom Nemecku. Cisár Viliam II. bol 4. novembra prinútený abdikovať, a potom sa odobral do exilu v Holandsku. V ten istý deň bol v Reichstagu vyhlásený vznik nemeckej republiky. 11. novembra 1918 bolo v Compiègne podpísané prímerie, čím sa prvá svetová vojna skončila.
Weimarská republika (1919 – 1933)
náhľad|vľavo|Nemecké štáty za čias Weimarskej republiky, na modro je vyznačený Slobodný štát Prusko. Novembrová revolúcia v roku 1918 urobila z Nemecka parlamentnú demokraciu. V januári 1919 bolo zvolené národné zhromaždenie, ktoré sa však nezišlo vtedy nepokojnom Berlíne, ale v meste Weimar. V auguste toho istého roku tu bola schválená tzv. weimarská ústava.
Vo francúzskom Versailles medzitým prebiehala mierová konferencia, jej výsledkom bola Versaillská zmluva podpísaná 28. júna 1919. Nemecko sa v nej muselo vzdať Alsaska a Lotrinska, územie okolo miest Eupen a Malmedy, Severného Šlezvicka, Hlučínska a mesta Memel. Obnovené Poľsko dostalo Poznaňsko, Západné Prusko a časť Horného Sliezska. Všetky nemecké kolónie boli odovzdané víťazným spojencom. Porýnie bolo demilitarizované a priemyselne významné Sársko bolo na ďalších 15 rokov zverené do správy Spoločnosti národov. Nemecko a jeho spojenci prijali plnú zodpovednosť za rozpútanie vojny a boli nútení zaviazať sa k plateniu vojnových reparácií.
Tieto ponižujúce mierové podmienky roznietili vlnu nevôle po celej zemi, čím bol nový demokratický režim vážne oslabený. Všeobecnú nespokojnosť s Versaillskou zmluvou využil v roku 1920 extrémne pravicový politik Wolfgang Kapp, ktorý na čele jednotiek Freikorps vstúpil do Berlína a vyhlásil sa ríšskym kancelárom. Kappov puč bol však už po niekoľkých dňoch zdolaný. Ekonomicky sa Nemecko už od konca vojny potýkalo s vysokou infláciou, čo mu znemožňovalo uhradiť vojnové reparácie. Nemecká vláda vyzvala občanov v Porúrí na uplatnenie pasívnej rezistencie. Tým však uštedrila ranu nemeckému hospodárstvu. V nasledujúcich mesiacoch preto v zemi prepukla hyperinflácia neskutočných rozmerov. V tomto ovzduší ekonomickej a politickej nestability sa v novembri 1923 vojnový hrdina Erich Ludendorff a vodca novej extrémnej pravicovej strany nacionálnych socialistov (NSDAP), Adolf Hitler, neúspešne pokúsili urobiť v Mníchove prevrat (Pivný puč).
Krach na newyorskej burze v roku 1929 však znamenal počiatok veľkej hospodárskej kríze, ktorej drvivý dopad pocítilo tiež aj Nemecko. Hospodárska situácia krajiny rýchlo upadala. V zime 1932 – 1933 činil počet nezamestnaných viac než 6 000 000. Vzrastajúce vnútorné napätie pripravilo živnú pôdu pre rozmach rôznych extrémistických hnutí, predovšetkým komunistov (KPD) a nacionálnych socialistov (NSDAP).
V parlamentných voľbách v júli 1932 získala NSDAP 37,4 % hlasov, čo z nej spravilo najväčšiu politickú silu v krajine. Spoločne s KPD disponovali teraz nacisti v Reichstagu nadpolovičnú väčšinu poslaneckých mandátov. NSDAP vďačila za svoj úspech hlavne mladým ľuďom, ktorí neboli schopní nájsť pracovné uplatnenie. Podporu nacistom prejavovala tiež aj nižšia stredná trieda, ktorých pripravila hyperinflácia v 20. rokoch o úspory, vidiecke obyvateľstvo a veľká časť z masy nezamestnaných. V januári 1933 vyvinuli pravicoví politici na čele s bývalým kancelárom Franzom von Papenom nátlak na Hindenburga, ktorý následne 30. januára 1933 vymenoval Adolfa Hitlera nemeckým kancelárom.
Nástup nacizmu (1933 – 1939)
Hitlerovým nástupom k moci začala etapa nacionálne socialistického uchopenia moci. thumb|left|Führer [[Adolf Hitler]]
Zásadným krokom na ceste Nemecka k premene na totalitný štát bolo zglajchšaltovanie („usmernenie“) celého politického a správneho aparátu a všetkých oblastí hospodárskeho, sociálneho a kultúrneho života. Všetky ostatné politické strany sa buď zlúčili s NSDAP alebo boli zakázané.
Už pred uchopením moci prejavovali nacisti nenávisť k rôznym etnikám, obzvlášť voči Židom. Diskriminácia a perzekúcia Židov boli začaté v apríli 1933 vypudením židovských úradníkov zo štátnej správy. V septembri 1935 schválil ríšsky snem tzv. norimberské rasové zákony namierené proti židom. 9. novembra 1938 zinscenovali nacisti „krištáľovú noc“ – pogrom, počas neho zhorelo v Nemecku značné množstvo synagóg. náhľad|Brána do koncentračného tábora [[Koncentračný tábor Auschwitz-Birkenau|Auschwitz-Birkenau]] Ekonomické opatrenia ako napríklad výstavba diaľničnej siete, ktorá bola pripravená už predchádzajúcimi vládami, odstránila nezamestnanosť. Vojnové prípravy zabezpečili hospodárske oživenie.
Po ustanovení „osi Berlín-Rím“ s Mussolinim a po podpísaní paktu proti Kominterne s Japonskom sa Hitler cítil byť dosť silný na to, aby prešiel v zahraničnej politike do ofenzívy. 12. marca 1938 vpochodoval Wehrmacht do Rakúska.
Druhá svetová vojna
thumb|left|Adolf Hitler v ríšskom sneme v závere [[Poľská obranná vojna (1939)|poľského ťaženia 6. októbra 1939]] thumb|right|200px|Ruiny Berlína po [[2. svetová vojna|2. svetovej vojne]] Hitlerova vláda sa pripravila na inváziu do Poľska podpisom paktu Ribbentrop-Molotov a naplánovala falošný poľský útok. 1. septembra 1939 nemecký Wehrmacht zahájil inváziu a neskôr spoločne so sovietskou červenou armádou Poľsko obsadili. Spojené kráľovstvo a Francúzsko reagovali na inváziu vyhlásením vojny Nemecku, čím začala druhá svetová vojna.
22. júla 1940 podpísalo Francúzsko s Nemeckom prímerie potom, čo nacistické vojská obsadili väčšinu z Francúzska. Briti nemecké útoky z roku 1940 úspešne odrazili v bojoch, ktoré sú známe ako bitka o Britániu a pokračovali v boji proti mocnosťami Osi. 22. júna 1941 Nemecko vypovedalo pakt o neútoční a napadlo Sovietsky zväz. Útok v priebehu roku 1941 síce Sovietsky zväz veľmi vážne ohrozil a spôsobil mu katastrofické vojenské, hospodárske a ľudské straty, no nacistom sa nepodarilo svojho nepriateľa na rozhodujúcich miestach poraziť (Moskva aj Leningrad zostali pod sovietskou kontrolou). V tejto dobe malo Nemecko a ďalšie mocnosti Osi pod kontrolou väčšinu Európy a severnej Afriky. Na začiatku roku 1943 začali nemecké vojska po porážke v bitke o Stalingrad ustupovať zo Sovietskeho zväzu, čo je považované za bod obratu vo vojne.
Šance Nemecka na vybojovanie rovnováhy na východnom fronte boli neúspechom operácie Zitadelle pri Kursku v lete 1943 stratené. Nepodarilo sa im ani udržať líniu na Dnepri. V septembri 1943 sa vzdal nemecký spojenec Talianske kráľovstvo a bolo treba mnoho ďalších nemeckých vojakov k obrane proti spojeneckým silám v Taliansku. Vylodením v Normandii sa otvoril západný front. V rovnakej dobe utrpeli nemecké vojská katastrofickú porážku v Bielorusku a boli postupne vytlačené zo sovietskeho územia. Počas bojov v Ardenách sa Hitler neúspešne pokúsil zastaviť postup západných spojencov. Od začiatku roku 1945 počas sovietskeho postupu od Visly k Odre ako postupom západných spojencov cez Rýn začali spojenci prenikať na územie Nemecka. V tej dobe bola zlikvidovaná aj nemecká enkláva vo Východnom Prusku. V nadväznosti na Hilterovu samovraždu a bitku o Berlín sa Nemecko 8. mája 1945 vzdalo. Vojna bola najkrvavejším konfliktom v histórii ľudstva a v Európe spôsobila smrť asi 40 miliónom ľudí. Straty nemeckej armády boli medzi 3 250 000 a 5 300 000 vojakov, a bolo zabitých približne 2 milióny nemeckých civilistov.
Nemeckí nacisti rozpútali štátom uskutočňované prenasledovanie a hromadné vyvražďovanie židovského obyvateľstva, neskôr známe ako Holokaust. Padlo za obeť asi šesť miliónov Židov v Nemecku a okupovaných krajinách. Vyvražďovanie postihlo aj 220 000 až 1 500 000 Rómov, 275 000 osôb s mentálnym alebo zdravotným postihnutím v rámci Program T-4, tisíce jehovistov, homosexuálov a stovky tisíc predstaviteľov politickej a náboženskej opozície. Bolo zabitých cca šesť miliónov Ukrajincov a Poliakov a odhaduje sa cez 2,8 milióna sovietskych vojnových zajatcov.
Obsadenie Nemecka víťaznými mocnosťami (1945 – 1949)
Americký typ bankovky je bez pomlčky v číslovači sérií, ruský je s pomlčkou (oba obrázky).
Rozdelenie a znovuzjednotenie Nemecka
náhľad|[[Západné Nemecko (1949 – 1990)|Nemecká spolková republiku, Nemecká demokratická republika a Západný Berlín]] Nemecká spolková republika smerovala svojou zahraničnou politikou k integrácii do západného spojeneckého a hospodárskeho systému. V roku 1955 získala Nemecká spolková republika postavenie suverénneho štátu a stala sa členom Severoatlantickej aliancie (NATO) a Západoeurópskej únie. Niektoré podmienky víťazných mocností, ktoré obmedzovali nemeckú suverenitu a vyplývali z Parížskej zmluvy (23. októbra 1954), boli zrušené až 3. októbra 1990. V roku 1961 NDR postavila Berlínsky múr, ktorý sa stal symbolom rozdelenia Nemecka.
Hospodársky rozvoj a vývoj sociálne-tržného hospodárstva prebiehali počas 50. rokov na západe veľmi úspešne.
Až nová “východná politika” (Ostpolitik), o ktorú sa zaslúžil spolkový minister zahraničia a neskorší kancelár Willy Brandt (SPD), viedla koncom šesťdesiatych rokov a na počiatku sedemdesiatych k postupnému uvoľňovaniu napätia medzi Nemeckou spolkovou republikou a Nemeckou demokratickou republikou. V nasledujúcom období sa normalizovali vzťahy s krajinami východného bloku, s Česko-Slovenskom 11. mája 1973 Pražskou zmluvou.
Oba nemecké štáty boli v roku 1973 prijaté do OSN a v roku 1974 spolu nadviazali diplomatické styky. Po nástupe Michaila Gorbačova a jeho politiky “glasnosti” v roku 1985 bol odštartovaný proces rozpadu východného bloku a zjednotenie Nemecka.
Súčasné Nemecko
Zmluvou z 1. júla 1990 o vytvorení menovej, hospodárskej a sociálnej únie medzi oboma nemeckými štátmi bola splnená dôležitá vnútorná podmienka pre znovuzjednotenia Nemecka. Dňa 3. októbra 1990 pristúpila Nemecká demokratická republika k Nemeckej spolkovej republike (podľa odstavca 23 Základného zákona). Zahranično-politické podmienky znovuzjednotenia boli vyriešené 12. septembra 1990 v Moskve na konferencii “dva plus štyri”, na ktorej sa zišli ministri zahraničia Spojených štátov, Sovietskeho zväzu, Veľkej Británie, Francúzska a oboch Nemeckých štátov. Na konferencii sa Nemecko zaviazalo rešpektovať nemecko-poľskú hranicu na Odre a Lužickej Nise a od víťazných mocností obdržalo neobmedzenú štátnu suverenitu, s výnimkou vlastníctva a vývoja zbraní hromadného ničenia.
Hospodárska obnova piatich nových spolkových zemí na východe Nemecka, ktoré vznikli na území bývalej NDR, prebieha vďaka mohutnej finančnej pomoci západných spolkových zemí a EÚ.
Zahranično-politickou prioritou zjednoteného Nemecka zostáva pokračovanie procesu európskej integrácie, spolupráca s medzinárodnými organizáciami (vrátane nasadenia Bundeswehru pri mierových misiách) a snaha o stále členstvo v Rade bezpečnosti OSN.
Mimo vnútropolitických problémov vyvolaných znovuzjednotením sa Nemecko potýka so stále zvyšujúcou sa nezamestnanosťou, nízkou pôrodnosťou a z toho vyplývajúcim úbytkom a starnutím obyvateľstva, problematickým začleňovaním prisťahovalcov do spoločnosti a pravicovým i ľavicovým extrémizmom. Nemecko je zakladajúcim členom Európskej únie.
Záluž
Prvá písomná zmienka o Záluži pochádza z roku 1440.
V Záluži sa nachádza socha sv. Jána Nepomuckého postavená v roku 1815. Patrí k najstarším stavebným pamiatkam v obci.
La Boissière-École
La Boissière-École je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Yvelines, v regióne Île-de-France.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Vrtižer
Vrtižer bola pôvodne samostatná obec, ktorá sa v roku 1966 zlúčila s vtedajšou obcou Považská Teplá (dnes súčasť Považskej Bystrice).
Prvá písomná zmienka o vtedajšej obci pochádza z roku 1388.
Vo Vrtižeri sa nachádza jedna zvonica.
Pravdepodobný pôvod mena Vrtižer
Kúsok od Vrtižera sa nachádza Skalka. Skala čnie do výšky nad terénom. V niektorých obdobiach tadeto pretekal aj Váh, po ktorom pltníci plavili svoje plte. Pod Skalkou bol silný prúd a vytváral krútňavu. Voda sa tu točila a pltníci si museli dávať veľký pozor, aby plte úspešne preplavili ďalej. Pri vysokej hladine vody sa tu vytvárali vodné víry a voda sa tu doslova vrtela. Nepozornému pltníkovi sa ľahko mohlo stať, že tento vír "zožral" jeho plť.
Antilly (Oise)
Antilly je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Oise, v regióne Pikardia.
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Národný park Slovenský raj
Národný park Slovenský raj je jeden z deviatich národných parkov na Slovensku, nachádzajúci sa na východnom Slovensku. Chráni oblasti horského pásma Slovenský raj, ktoré sa nachádza na severe Slovenského rudohoria.
Národný park má rozlohu a jeho ochranné pásmo, spolu. Nachádza sa tu 11 národných prírodných rezervácií a 8 prírodných rezervácií. Park ponúka okolo turistických chodníkov, často vybavených rebríkmi, reťazami a mostami. Nachádza sa tu okolo 350 jaskýň, z ktorých verejnosti prístupná je len Dobšinská ľadová jaskyňa, ktorá je od roku 2000 lokalitou svetového dedičstva UNESCO.
Dejiny národného parku
Prvé chránené územie v Slovenskom raji bolo vyhlásené už v roku 1890. Prvou chránenou rastlinou bol v roku 1936 plesnivec alpínsky. Názov Slovenský raj sa prvýkrát objavil v roku 1921 v časopise Krásy Slovenska a nahradil mnohé, dovtedy používané názvy. 21. augusta 1964 bola na území Slovenského raja vyhlásená prvá chránená krajinná oblasť na Slovensku, na národný park bolo preklasifikované 18. januára 1988. V roku 2000 bola do zoznamu svetového kultúrneho dedičstva UNESCO (ako súčasť chránených území s názvom Jaskyne Aggteleckého krasu a Slovenského krasu) zapísaná Dobšinská ľadová jaskyňa. Od roku 2004 sú niektoré časti parku súčasťou sústavy chránených území európskeho významu Natura 2000.
Geografia
left|thumb|Vodopád v rokline [[Veľký Sokol]] Národný park leží v Banskobystrickom kraji (okres Brezno), Prešovskom kraji (okres Poprad) a Košickom kraji (okresy Rožňava a Spišská Nová Ves).
Slovenský raj tvorí severnú časť Spišsko-gemerského krasu. Na západe je ohraničený Nízkymi Tatrami, na juhu centrálnou časťou Slovenského rudohoria - Stolickými a Volovskými vrchmi a Hornádskou kotlinou na severe a severovýchode.
Najvýraznejšiu stopu a jedinečný charakter územiu dala rieka Hornád s prítokmi, ktoré tu vytvorili početné rokliny, kaňony, údolia, vodopády a jaskyne. Najznámejšie rokliny sú 4,5 km dlhý Veľký Sokol, Suchá Belá, Piecky a Kyseľ, v ktorých sú početné vodopády. Prielom Hornádu je najdlhším a najvýraznejším kaňonom (11,7 km), najvyšší vodopád je Závojový vodopád s výškou 70 m. Najväčšou vodnou plochou je Palcmanská Maša s rozlohou 0,85 km², priehrada na Hnilci, dokončená v roku 1956.
Najvyšším vrchom územia je Predná hoľa, výborným vyhliadkovým bodom je tiež Havrania skala. Výnimočný výhľad ponúka skalnatá rímsa, nazývaná Tomášovský výhľad, vyhľadávaný okrem turistov aj horolezcami. Najnižším bodom územia je hladina Hornádu.
Biológia a ekológia
V Slovenskom raji je najvyššia koncentrácia motýľov na Slovensku s výskytom 6,06 motýľov na km². Na Kopaneckých lúkach je mimoriadna biodiverzita cievnatých rastlín, ktorých sa tu vyskytuje priemerne až 75 druhov na m².
V parku žije okolo 4000 druhov bezstavovcov, vrátane viac ako 2100 druhov motýľov, 400 druhov chrobákov a 150 druhov mäkkýšov. Stavovce sú zastúpené 200 druhmi, z ktorých je 130 chránených. V parku žije 40 druhov cicavcov vrátane medveďa, líšky, vlka, mačky divej, jeleňa, diviaka a kuny. Národný park je domovom 65 ohrozených druhov, vrátane sokola rároha, vydry riečnej a sysľa obyčajného.
Les pokrýva 90 % rozlohy parku, pričom najväčšie zastúpenie má buk, smrek, jedľa a borovica. Na území parku je potvrdený výskyt 930 druhov rastlín, z ktorých je 35 chránených. Vyskytuje sa tu tiež 6 endemických rastlín, ktoré rastú len v Slovenskom raji a 19 endemických rastlín, ktoré rastú len v Západných Karpatoch.
Turistický ruch
right|thumb|Stredisko [[Dedinky a priehrada Palcmanská Maša]] Najznámejšie turistické centrá a letoviská sú Čingov a Podlesok na severe, Dedinky na juhu a jediné turistické centrum situované priamo v parku, Kláštorisko, s ruinami kartuziánského kláštora. Najnavštevovanejšími lokalitami v parku sú Dobšinská ľadová jaskyňa a tiesňava Suchá Belá.
Park ponúka okolo 300 km turistických chodníkov a niekoľko cyklistických trás.
Marina
Marina môže byť:
Ansauvillers
Ansauvillers je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Oise, v regióne Pikardia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Majstrovstvá sveta v ľadovom hokeji 2018
Konečné poradie
{| border="0" cellpadding="0" align="center" celspacing="0"
Syros
Hlavné mesto je Ermupoli, iné mestá sú Ano Syros a Posidonia. Na ostrove žije približne 20 000 obyvateľov. Ostrov je významné centrum katolíckej cirkvi v Grécku.
Dejiny
Syros bol osídlený už od tretieho tisícročia pred Kr. Bol jedným z centrov kykladskej kultúry, následne bol vystavený minojskému vplyvu, neskôr patril pod mykénsku kultúru a volal sa Συρίη (Syrie). Nakoniec sa tu usadili iónski Gréci a preto bol spojencom Atén.
Neskôr pripadol Rímskej ríši a v 4. stor. Byzantskej ríši. V 13. stor. Syros ovládli Európania, Benátčania a miestni obyvatelia prestúpili na katolícku vieru, uchovali si však grécky jazyk. Katolícku vieru si obyvatelia udržali aj počas tureckej nadvlády. V 19. stor. na ostrove žilo 4 000 obyvateľov, ale počas Gréckej vojny za nezávislosť sa tu usadili Gréci z ostrovov Dodekanézu a z Malej Ázie, ktorí sa sem utiahli pred Turkami. Tí založili aj Ermupoli a priniesli sem ortodoxnú cirkev. Koncom 19. stor. tu žilo už 22 000 obyvateľov. Začiatkom 20. stor. sa mnoho obyvateľov z ostrova usadilo v Aténach a Pireus. Syrosčania boli známi ako podnikatelia. Z ostrova Syros pochádzal aj slávny grécky spevák Markos Vamvakaris a pôvodom aj známy spisovateľ Nikos Dimu.
Juraj Sanitra
Juraj Sanitra môže byť:
Erik Varga
Erik Varga (* 9. jún 1976, Šaľa) je slovenský športový strelec, súťažiaci v disciplíne trap. Trénuje ho Branislav Slamka. Varga je viacnásobný majster sveta aj Európy v trape. Je štvornásobným účastníkom Letných olympijských hier v rokoch 2008, 2012, 2016 a 2020, na olympiáde skončil najlepšie deviaty v Pekingu 2008.
Životopis
Varga pochádza z rodiny strelcov a poľovníkov. Sám sa streľbe venuje od roku 1986. Jeho otec Vojtech Varga reprezentoval Slovensko na Majstrovstvách sveta v streľbe v roku 1993. Erik Varga vyštudoval Materiálovotechnologickú fakultu Slovenskej technickej univerzity so sídlom v Trnave. V roku 1992 sa stal ako reprezentant ČSFR juniorským majstrom sveta.
Svoju prvú olympijskú miestenku na LOH 2008 si vybojoval na pretekoch Svetového pohára v Čangwone (Kórejská republika).
Varga reprezentuje Športový klub polície.
Osobný život
Varga je ženatý s Patríciou Compelovou, rovnako bývalou strelkyňou a reprezentantkou Slovenska v športovej streľbe. Majú spolu syna Christofera.
La Celle-les-Bordes
La Celle-les-Bordes je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Yvelines, v regióne Île-de-France.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Štefan Glézl
Prof. Ing. Štefan Glézl, DrSc. (* 10. jún 1923, Banská Štiavnica – † 20. február 2007, Bratislava) bol strojársky vedec a vysokoškolský profesor.
V roku 1941 maturoval na gymnáziu v Banskej Štiavnici. V roku 1948 absolvoval Strojnícku fakultu SVŠT v Bratislave. Po skočení štúdia zostal pracovať na škole ako asistent. Na Strojníckej fakulte pôsobil takmer 50 rokov. Prednášal technické predmety nielen na Strojníckej fakulte, ale aj na Elektrotechnickej fakulte a Fakulte ekonomického inžinierstva. Vedecky pôsobil najmä v oblasti častí strojov a tribológie. Bol autorom 32 výskumných správ prevažne z oblasti klzných uložení a tribológie, 59 publikácií vedeckého charakteru a množstva vysokoškolských skrípt. V roku 1964 získal pedagogickú hodnosť docent a v roku 1969 bol menovaný za profesora. V roku 1975 získal vedeckú hodnosť doktora technických vied DrSc.
Pieninský národný park
Pieninský národný park (skr. PIENAP) je národný park na severnom Slovensku. Nachádza sa v západných Pieninách pri hranici s Poľskom. Je to najmenší národný park na Slovensku, jeho rozloha je a ochranné pásmo zaberá plochu.
Leží v okresoch Kežmarok a Stará Ľubovňa v prešovskom kraji. Bol založený 16. januára 1967 a jeho hranice boli upravené v roku 1997.
Je známy predovšetkým vďaka prielomu rieky Dunajec, ktorý patrí medzi známe raftingové a turistické lokality. Park ponúka tradičný folklór a architektúru, hlavna obec Červený Kláštor a múzeum národnej kultúry. V okolí Pienapu sa nachádza pohorie Spišská Magura
Z histórie
Prvá oficiálna zmienka o vytvorení národného parku Pienin bola vyslovená v roku 1921. Profesor Władysław Szafer v Państwowej komisii ochrony przyrody (PKOP), ktorá sa zaoberala záchranou prírody v okolí czorstynského zámku, vyslovil názor, že prírodu Pienin je potrebné chrániť v celku. Dňa 14. marca 1921 bola ustanovená prvá prírodná rezervácia czorstynského hradného vrchu, prvá na území Pienin. V nasledujúcom roku profesor Stanisław Kulczyński vypracoval prvý projekt pieninskej rezervácie o rozlohe, ktorý zaberal centrálnu časť Pienin – Tri koruny.
V roku 1923 na konferencii, ktorá sa konala v Szczawnici bol schválený projekt a začali sa riešiť majetkovo-právne záležitosti. V Krakove bolo od 25. apríla do 6. mája 1924 rokovanie delimitačných komisárov o povojnovom rozdelení prihraničných území medzi Poľskom a Československom, ktoré bolo zavŕšené medzinárodnou zmluvou. Príloha protokolu tejto zmluvy bola zameraná na otázky turistickej konvencie v oblasti Vysokých Tatier a o zriadení pohraničného národného parku. Bola to dôležitá podpora nových československých a poľských orgánov v úsilí o uzákonenie národného parku. V tomto zmysle bola vytvorená právna základňa pre riešenie záležitosti pohraničného úseku Dunajca.
Dňa 8. novembra 1929 Ekonomický výbor Rady ministrov Poľska schválil výkup územia Pienin a v nasledujúcom roku Generálne riaditeľstvo štátnych lesov podpísalo s majiteľmi lesov zmluvy o výkupe lesov na ploche. Boli stanovené hranice Pieninského národného parku, jeho organizačná štruktúra a zámery na zakúpenie ďalších častí územia Pienin. Zároveň Štátna rada ochrany prírody sa obrátila na československé orgány, aby sa urýchlili prípravy na zriadenie parku aj na československej strane Pienin. Dňa 19. augusta 1930 boli zakúpené ďalšie plochy poľských Pienin, čím sa zvýšila rozloha chránených území vo vlastníctve štátu na.
Poľské Towarzystwo Tatrzańskie v Szczawnici 31. augusta 1930 v prítomnosti československej delegácie slávnostne vyhlásilo vytvorenie Pieninskiego parku narodowego. V roku 1931 bola v Gdyni podpísaná československo – poľská dohoda o doprave cez Pieniny. Dňa 31. apríla 1932 bol na porade delegátov Poľska a Československa oznámené ustanovenie rezervácie v československej časti Pienin. Dňa 23. mája 1932 zástupca štátneho tajomníka Victor Lesniewski podpísal v zastúpení ministra poľnohospodárstva dekrét o zriadení prírodnej rezervácie v Pieninách dňom 1. júna 1932 s názvom „Park Narodowy w Pieninach“ o výmere. Definitívne zriadenie Slovenskej prírodnej rezervácie v Pieninách bolo datované 9. júlom 1932 vo vyhláške vtedajšieho Ministerstva zemědelství č.28.560, ktorá bola uverejnená v Zb. zákonov dňa 12. júla 1932 pod číslom 159. Rezervácia mala výmeru.
Dňa 17. júla 1932 bola v Červenom Kláštore vyhlásená Slovenská prírodná rezervácia v Pieninách a súčasne sa vyhlasoval prvý medzinárodný prírodný park v Európe. Prvým správcom pieninskej rezervácie bol Oldřich Lacina. Rezervácia podliehala služobne riaditeľstvu štátnych lesov a majetkov v Liptovskom Hrádku.
Druhá svetová vojna na čas prerušila ďalšie aktivity. Po vojne len pomaly dozrieval čas na vyhlásenie Pieninského národného parku. Pripravovali sa mapové podklady, expertízne posudky o stave prírody. Prednosť pred Pieninami dostali Vysoké Tatry a v nich ustanovenie nového TANAPu. V Poľsku Rada Ministra lesníctva potvrdila 30. októbra 1954 opätovné schválenie Pieninskiego parku narodowego. K Pieninám bola pričlenená aj veľká časť poľského Zamaguria, ktorá poskytovala široké možnosti turistiky.
Na slovenskej strane sa pomery vyvíjali odlišne. Rozdrobené súkromné majetky neboli vhodné na združstevňovanie a spoločné hospodárenie. Nariadením povereníctva poľnohospodárstva a lesného hospodárstva zo dňa 13. 12. 1957 vznikla Pieninská prírodná rezervácia Červený Kláštor s účinnosťou od 1. januára 1958. V roku 1960, pri príležitosti exkurzie Svetovej konferencie Medzinárodnej únie ochrany prírody a prírodných zdrojov (IUCN), bol sprístupnený náučný chodník v ŠPR Prielom Dunajca - prvý náučný chodník otvorený na Slovensku (obnovený v 1999). Ďalšie prípravy na vyhlásenie národného parku trvali 10 rokov.
Nariadením Predsedníctva SNR č. 5 zo dňa 16. januára 1967 bol zriadený Pieninský národný park (PIENAP) na území s rozlohou (z toho  lesa) a jeho ochranné pásmo. Hospodársky a organizačne bol pričlenený do Správy TANAP-u v Tatranskej Lomnici. V praxi sa však jeho správa degradovala na ochranný obvod TANAPu. V roku 1996, jeden rok po účinnosti zákona 287/94 Z. z. o ochrane prírody a krajiny, bol postavený na úroveň ostatných národných parkov. Na začiatku bol súčasťou Správy národných parkov Slovenskej republiky so sídlom v Liptovskom Mikuláši a od 1. júla 2000 ako súčasť Štátnej ochrany prírody Slovenskej republiky so sídlom v Banskej Bystrici. Vláda Slovenskej republiky nariadením č. 47. zo 14. januára 1997 zvýšila výmeru parku z pôvodných na súčasných  a ochranné pásmo upravila na.
Územie národného parku zahŕňa katastre obcí: (Červený Kláštor – časť, Haligovce – časť, Kamienka – časť, Lechnica – časť, Lesnica, Stráňany – časť, Veľký Lipník – časť) a 20 obcí v ochrannom pásme (Červený Kláštor – časť, Havka, Jezersko, Lechnica – časť, Lysá nad Dunajcom, Majere, Malá Franková, Matiašovce, Osturňa, Reľov, Slovenská Ves – časť, Spišské Hanušovce, Spišská Stará Ves, Toporec – časť, Veľká Franková, Zálesie, Haligovce – časť, Stráňany – časť, Veľká Lesná, Veľký Lipník – časť).
Správa národného parku okrem vlastného územia pôsobí aj vo voľnej krajine v okresoch Stará Ľubovňa a Kežmarok (okrem obcí Rakúsy, Mlynčeky, Stráne pod Tatrami, Stará Lesná). Celková výmera územnej pôsobnosti je PIENAP.
Poloha a hranice parku
Územie Pienin sa delí na tri časti. Na západné Czorsztynske Pieniny, v strede Pieninky a na východe Malé Pieniny. Z Czorsztynskych Pienin sa na naše územie ťahá hrebeň Kláštornej hory a Holice, ktorý smerom na východ pokračuje hrebeňom Haligovských skál. Od Troch korún ich oddeľuje hraničná rieka Dunajec, ktorá sa zarezáva do hlbokého údolia „Prielomu Dunajca“, lemovaného vápencovými bralami. Z oblasti Pieniniek na slovenské územie zasahuje len skala Osobitá. Na poľskej strane najvyššími vrchmi sú Czertezik a Sokolica
Malé Pieniny vytvárajú široký skalný chrbát po štátnej hranici od masívu Kače až k Jarabinej a Litmanovej, kde vystupujú jednotlivé bralá až po sedlo Rozdiel. Najvyšším vrcholom tejto oblasti i celého pohoria sú Vysoké skalky.
Územie parku sa začína v obci Červený Kláštor na pravom brehu Dunajca pri hraničnom kameni II/105, pokračuje na severovýchod prúdnicou rieky Dunajec, potom východným smerom štátnou hranicou po hrebeni Malých Pienin cez Šľachovky, Vysoké skalky , Vysokú na Vrchriečky , kde opúšťa hraničný hrebeň a smeruje bočným hrebeňom na vrch Fakľovka  juhozápadným smerom k ceste 543, vedúcej severozápadne cez Stráňanské sedlo, Veľký Lipník a údolím potoka Lipník až k Lechnici pri rieke Dunajec na hranici s Poľskom.
Prírodné rezervácie národného parku
Poľnohospodárstvo v oblasti národného parku je súkromné.
Fauna národného parku
Pieniny nikdy neboli zaľadnené. Čiastočná izolovanosť tohto územia spôsobila svojrázny a osobitý vývoj rastlín a živočíchov. Pozoruhodné sú tu mnohé zoograficky dôležité teplomilné i studenomilné formy. Napríklad zo stonožiek tu doteraz zistili 50 percent karpatských endemitov. Časté sú aj východokarpatské druhy, ako napríklad Cylindroiulus luridus burzeneandicus. Z rovnokrýdleho hmyzu sa tu vyskytuje reliktný druh Isophya pyrenea pieninensis a mnohé iné. Z teplomilných endemitov Západných Karpát tu žije druh Trichia lubomirskii, Trichia villosa a mnohé iné.
Zaujímaný je výskyt hlodavca ryšavky myšovitej (objavili ju v roku 1972). Z hrabošov tu žije hraboš močiarny, hrabáč podzemný. Z hmyzožravcov piskor horský, vzácna bielozúbka krpatá. Zaujímavou skupinou sú netopiere. Pozornosť si zaslúži lietavec sťahovavý, netopier fúzatý, večernica pestrá, raniak hrdzavý a iné. Z veľkých cicavcov tu od roku 1983 pozorovali medveďa hnedého, z mačkovitých tu žije rys ostrovid, zriedkavo sa vyskytuje mačka divá (údaj pochádza z konca 19. storočia), vydra riečna, jazvec obyčajný, kuna lesná, kuna skalná, hranostaj obyčajný, lasica obyčajná, diviak, jelenia a srnčia zver. .
Flóra národného parku
V izolovaných a členitých Pieninách vznikli endemity a udržali sa tu niektoré druhy z dávnejších dôb (treťohôr i štvrtohôr). Najpozoruhodnejšími sú endemity: chryzantéma pieninská (Dendranthema zawadskii), ktorá okrem Pienin na poľskej a slovenskej strane nikde inde nerastie, poliehavá borievka netatová (Juniperus sabina), ktorá v rámci západných Karpát rastie len v Pieninách na veľmi ťažko dostupných miestach a je treťohorným reliktom, arábka brvitá (Arabis ciliata). Z východokarpatských a veľmi vzácnych druhov tu rastie skopólia kranská (Scopolia carniolica), razivka smradľavá (Aposeris foetida) a veronika pŕhľavolistá (Veronica urticifolia). Zo západokarpatských a karpatských endemitov a subendemitov tu rastú napríklad soldanelka karpatská (Soldanella carpatica), bodliak sivastý (Cardus glaucinus), klinček včasný (Dianthus hungaricus), rožec tuhý tatranský (Cerastium strictum).
Rastú tu kvetiny rôzneho pôvodu od stredomorských až po vysokohorské. Z vysokohorských a horských druhov tu rastie napríklad dryádka osemlupienková (Dryas octopetala), veronika kríčková (Veronica fruticans), iskerník veľhorský (Ranunculus oreophiluss), arábka alpinská (Arabis alpina), prvosienka holá karpatská (Primula auricula) a iné.
Prapôvodným lesným spoločenstvom Pienin je jedľovo–bukový les, ktorý sa však zachoval len miestami. Najrozšírenejšie sú jedľovo–smrekové lesy s vtrúseným bukom. Zaujímavé v hrebeňovitých partiách národného parku sú lipové háje, v ktorých okrem lipy malolistej rastie lieska obyčajná, jaseň štíhly, javor mliečny, javor horský, svib krvavý, krušina jelšová, rešetliak prečisťujúci, pozoruhodné sú porasty borovice lesnej. Na vlhkých miestach rastie papraďovec Braunov, papraďovec laločnatý, na skalách trávy, medzi inými ostrevka vápnomilná, kostrava tvrdá. Bohaté zastúpenie tu má napríklad kozinec južný, pamajorán obyčajný, púpavec sivý, jagavka konáristá, dúška vajcovitá a mnohé iné.
Pozemný hokej na Letných olympijských hrách 1996
Pozemný hokej na Letných olympijských hrách 1996 bol turnaj v pozemnom hokeji v rámci multišportového podujatia Letných olympijských hier 1996. Konal sa v Atlante, v Spojených štátoch v dňoch od 20. júla2. augusta 1996, za účasti 12 mužských a 8 ženských tímov. Hokejový turnaj sa na hrách organizuje od roku 1908 a toto bolo jeho 18. vydanie. Nováčikom olympijského turnaja bolo iba mužské družstvo Južnej Afriky. Zápasy sa hrali na 2 štadiónoch: Herndon Stadium a Panther Stadium.
Družstvo mužov 🇳🇱 získalo olympijský titul po finálovom víťazstve nad 🇪🇸. V ženskom turnaji zvíťazila druhýkrát 🇦🇺, keď vo finále vyhrala nad 🇰🇷. Obhajca titulu z roku 1992 zo 🇪🇸 skončil na poslednom mieste.