cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Maria Gulovichová Liuová
Život
Neskôr rozprávala ako si vymyslela kryciu story pri vstupe do jednej dediny: „Chcela som povedať, že hľadám môjho evakuovaného brata… a v závislosti od odpovede som chcela nadviazať rozhovor alebo povedať ďakujem a odísť. Iróniou bolo, že ak bol niekto komunista, nemohla som mu veriť.“ Pri viacerých príležitostiach bola konfrontovaná s nemeckými vojakmi a jeden z agentov OSS neskôr povedal, že to prekonávala s dôvtipom, ľstivosťou a svojou znalosťou nemčiny. Američania sa snažili vyhnúť zajatiu pred elitnou jednotkou nemeckých agentov, ktorú poslali aby ich našla. Jednotky SS prečesávali priestor vidieka prehľadávajúc aj dediny a hľadali sympatizantov partizánov a židov, hľadajúc zároveň spojeneckú misiu.
Príchodom zimy Gulovičovú a misiu zachytila búrka na vrchu Ďumbier, najvyššom vrchu Nízkych Tatier. Neskôr povedala, že vietor bol taký silný, že ich odvieval. Obočie a vlasy mali zmrznuté do cencúľov. Udržiavali sa stále v pohybe míňajúc skupinu 83 partizánov, ktorá zamrzla v horách.
V decembri 1944 celá skupina prečkala v horskej chate Na Homôľke pri obci Polomka dva týždne, plánujúc odísť na Štedrý deň. Museli však počkať ešte deň na proviant zhodený lietadlom. 26. decembra 1944 Gulovičová a štyria členovia misie (dvaja Briti a dvaja Američania) opustili chatu a šli hľadať stravu a lieky. V čase ich neprítomnosti chatu prepadla nemecká špeciálna jednotka Abwehrgruppe 218, tiež nazývaná Edelweiss. Šestnásť členov misie, vrátane reportéra agentúry AP, zajali a neskôr v obci Kremnička popravili. Gulovičovej skupina sa vyhla zajatiu a pokračovala ešte deväť týždňov k sovietskej frontovej línii. Mária povedala, že celý čas neboli v bezpečí, museli sa premiestňovať každú noc a trpeli mrazom. Ona sama mala vážne omrzliny na nohách, ale odmietla vyhľadať lekársku pomoc. Nemci mali číslo jej identifikačnej karty a hneď by ju zistili. Naďalej radšej riskovala svoj život v horách ako koncentračný tábor.
Gulovičová prišla do Bukurešti 1. marca 1945, odkiaľ odletela do centrály OSS v Taliansku. Dostala armádny status a tak mohla byť za svoje služby platená. Bola pridelená ako tlmočníčka do Prahy, kde stretla Allena Dullesa, dôstojníka OSS, ktorý sa stal neskôr riaditeľom CIA.
Dulles spolu so šéfom OSS Williamom Donovanom zariadili, že mohla emigrovať do USA, kde jej umožnili štúdium na Vassar College. Povedala, že sa necítila vo Vassare na správnom mieste a že žasla z toho množstva jedla, ktoré videla.
Pocty a vyznamenania
V roku 1946 Donovan Máriu Gulovičovú osobne dekoroval vyznamenaním Bronzovej hviezdy na ceremónii konanej na Vojenskej akadémii Spojených štátov vo West Pointe.
Millevaches
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Maria Gulovichová Liuová
Pocty a vyznamenania
V septembri 1946 publikovali v Los Angeles Times o nej článok.
Coldharbour Lane
Coldharbour Lane je ulica v južnom Londýne, ktorá spája štvrte Camberwell a Brixton. Križovatka ulíc Denmark Hill a Coldharbour Lane tvorí hranicu medzi londýnskymi mestskými obvodmi Lambeth a Southwark. Celkovo je ulica približne 2,5 km dlhá a nachádza sa na nej zmes rezidenčných a obchodných budov. Najmä časť nachádzajúca sa v Brixtone, v blízkosti trhu, je plná obchodov, barov a reštaurácií.
O pôvode druhov
Obsah
Aklimatizácia
Kompenzácia a hospodárnosť rastu
Nesprávna korelácia
Mnohoná­sobné, rudimentárne a nízko organizované štruktúry sú veľ­mi premenlivé: druhové znaky sú premenlivejšie ako rodové; sekundárne pohlavné znaky sú premenlivé
Návrat k dávno strateným znakom
Zhrnutie </li> <li>Problémy teórie
Problémy teórie o vývoji modifikáciou
Neprítom­nosť alebo vzácnosť prechodných odrôd
Diverzifikované zvyky u tých istých druhov
Mimoriadne dokonalé orgány
Prostriedky vývoja
Problematické prípady
Natura non facit saltum
Málo dôležité orgány
Orgány, ktoré nie sú vo všetkých prípadoch absolútne dokonalé
Zákon jednoty typu a podmienok života zahrnutý v teórii prírodného výberu </li> <li>Inštinkt
Maria Gulovichová Liuová
Pocty a vyznamenania
Mária dostala v roku 1952 americké občianstvo, odsťahovala sa do mesta Oxnard v Kalifornii a pracovala veľa rokov ako agentka s nehnuteľnosťami vo Ventura County. Bola dvakrát vydatá, z prvého manželstva má dve deti: Edmunda Pecka a Lynn S. Peckovú. Druhýkrát sa vydala za Hansa P. Liu.
V roku 1989 bola Mária Gulovičová a iné ženy, ktoré slúžili v OSS, poctené na slávnostnej večeri pre „Dámy z OSS“ vo Washingtone D.C.. Počas večere poskytla rozhovor pre The Washington Post a objavila sa v televíznom programe.
Osudy rodiny Gulovičovcov
Počas anabázy Márie a americko-britskej vojenskej misie jej sestru Martu Gulovičovú popravilo Gestapo. Keď hľadali Máriu, vtrhli do domu Gulovičovcov a kvôli Máriinej účasti v odboji chceli odvliecť jej otca. Nahradila ho Marta, aby sa mal kto starať o päť mladších sestier. Tragédia sa odohrala na Vianoce 1944, v čase, keď Mária odchádzala z chaty so štyrmi členmi misie hľadať potraviny a lieky a Einsatzkomando 14 väčšinu misie zajalo.
Máriin otec, kňaz Edmund Gulovič, odmietol podpísať v roku 1950 prestup na pravoslávnu vieru. Odsúdili ho na dva roky nútených prác, jeho manželka zatiaľ dostala príkaz vysťahovať sa z fary i s deťmi. Na Slovensko sa vrátili z emigrácie až v 60-tych rokoch.
O pôvode druhov
Obsah
Inštinkty sú porovnateľné so zvykmi, majú však odlišný pô­vod
Stupňované inštinkty
Vošky a mravce
Premenlivé inštinkty
Domestikované inštinkty a ich pôvod
Prírodné inštinkty kukučky, pštrosa a parazitických včiel
Otrokárske mravce
Včela domáca a jej inštinkt vytvárať bunky
Problé­my teórie prírodného výberu inštinktov
Bezpohlavný alebo neplodný hmyz
Zhrnutie </li> <li>Hybridizmus
Rozdiel medzi neplodnosťou pri prvom krížení a neplodnosťou hybridov
Rôzna miera neplodnosti, nie všeobecná, ovplyvne­ná úzkym vzájomným krížením a odstránená domestikáciou
Zákony riadiace neplodnosť hybridov
Neplodnosť nie je osobitná danosť, ale závislosť od iných rozdielov
Prí­činy neplodnosti pri prvom krížení a neplodnosti hybridov
Plodnosť skrížených odrôd a potomkov, ktorí takto vznikli, nie je všeobecná
Porovnanie hybridov a mongrelov nezávisle od ich plodnosti
Zhrnutie </li> <li>O nedokonalosti geologického záznamu
O neprítomnosti prostredných odrôd v súčasnosti
O povahe vyhynutých prechodných odrôd a o ich množstve
O obrov­skom toku času, ktorý vyvodzujeme z rýchlosti usadzovania a denudácie
O striedaní geologických súvrství
O neprítomnosti prechodných odrôd v každom súvrství
O náhlom výskyte skupín druhov
O ich náhlom výskyte v najnižšej známej skamenenej vrstve </li> <li>O geologickej postupnosti organizmov
O pomalom a postupnom objavovaní sa nových druhov
O odlišných rýchlostiach ich zmien
Druhy, ktoré sa u ž raz stratili, sa znovu neobjavujú
Skupiny druhov sa riadia tými istými všeobecnými pravidlami pri svojom objavovaní sa a zmiznutí ako jednotlivé druhy
O vyhynutí
O súčasných zmenách vo formách života na celom svete
O príbuznostiach vyhynutých druhov navzájom a so žijúcimi druhmi
O stave vývoja dávnych foriem
O postupnosti tých istých typov v tej istej oblasti
Zhrnutie predchádzajúcej a tejto kapitoly </li> <li>Zemepisné rozšírenie
Súčasné rozšírenie nemožno vysvetľovať rozdielmi vo fyzických podmienkach
Význam bariér
Príbuznosť organizmov na tom istom kontinente
Centrá stvorenia
Šírenie pomocou zmien podnebia a nadmorskej výšky a príležitostnými prostried­kami
Šírenie počas doby ľadovej súčasne po celom svete </li> <li>Zemepisné rozšírenie (pokračovanie)
Rozšírenie sladkovodných organizmov
O obyvateľoch oceánskych ostrovov
Neprítomnosť obojživelníkov a sucho­zemských cicavcov
O príbuznosti obyvateľov ostrovov s obyvateľmi najbližšej pevniny
O osídľovaní z najbližšieho zdroja s následnou modifikáciou
Zhrnutie predchádza­júcej a tejto kapitoly </li> <li>Vzájomné príbuznosti organizmov: morfológia, embryológia, rudimentárne orgány
KLASIFIKÁCIA, skupiny sú podriadené iným skupinám
Systém prírody
Pravidlá a problémy pri klasifikácii vysvetlené podľa teórie vývoja modifikáciou
Klasifikácia odrôd
Vývoj sa vždy používa pri klasifikácii
Ana­logické alebo prispôsobivé znaky
Všeobecná, zložitá a rozbiehajúca sa príbuznosť
Vyhynutie oddeľuje a určuje skupiny
MORFOLÓGIA medzi členmi tej istej triedy, medzi časťami toho istého jedinca
EMBRYOLÓGIA, jej zákony vysvetlené tým, že odchýlky nenastali v ranom veku a dedia sa v zodpovedajúcom veku
RUDIMENTÁRNE ORGÁNY, vysvetlenie ich pôvodu
Záver </li> <li>Zhrnutie a záver
Zhrnutie problémov teórie prírodného výberu
Zhrnutie všeobecných a špeciálnych okolností v jeho prospech
Prí­činy všeobecnej viery v nemennosť druhov
Ako ďaleko možno rozšíriť teóriu prírodného výberu
Účinky jej prijatia pri štúdiu prírodovedy
Záverečné poznámky </li> </ol>
Titulná stránka a úvod
Strana ii obsahuje citácie Williama Whewella, Francisa Bacona o teológii prírodných zákonitostí, harmonizácii vedy a o náboženstve v súlade s vierou Isaaca Newtona v racionálneho Boha, ktorý ustanovil zákonov dbalý vesmír. V druhom vydaní, aby vyhovel náboženským požiadavkám svojich najstarších priateľov, pridal Darwin epigraf Josepha Butlera, ktorý vyhlasuje, že Boh mohol pracovať skrze prírodovedecké zákony rovnako ako skrze zázraky.
Úvod potvrdzuje Darwinove kvalifikácie ako prírodovedca a autora, potom odkazuje na list John Herschela, ktorý navrhuje, že pôvod druhov „by mohol byť považovaný za prirodzený v protiklade ku zázračnému procesu“: "„Keď som sa ako prírodovedec plavil na lodi Jeho Veličenstva Beagle, prekvapili ma niektoré skutočnosti týkajúce sa rozšírenia obyvateľov Južnej Ameriky a geologických vzťahov medzi súčasnými a predošlými organizmami tohto kontinentu. Zdalo sa mi, že tieto skutočnosti vrhajú svetlo na pôvod druhov – záhadu záhad, ako to nazval jeden z našich najväčších filozofov.“"
Darwin špeciálne poukázal na rozdelenie druhov nandu, korytnačky slonej a speváka mnohohlasého. Zmienil sa o rokoch práce na svojej teórii a o Wallaceovej zásielke s rovnakým záverom, a o tom, že to je príčina "publikovania tohto súhrnu" jeho neúplnej práce. Načrtol svoje myšlienky a uviedol podstatu svojej teórie: "„Pretože sa rodí oveľa viac jedincov každého druhu, ako môže eventuálne prežiť, a pretože následkom toho sa často prejavuje boj o existenciu, vyplýva z toho, že akýkoľvek tvor líšiaci sa hoc aj málo v niektorej jemu užitočnej vlastnosti, v zložitých a niekedy sa meniacich podmienkach života bude mať väčšiu nádej na prežitie a bude prirodzene vybraný. Z mocného princípu dedičnosti vyplýva, že akákoľvek vyselektovaná vlastnosť bude mať tendenciu šíriť svoju novú, zmenenú formu.“"
Od tretieho vydania opatril Darwin úvod predslovom s náčrtom historického vývoja evolučných myšlienok. V tomto náčrte priznal, že Patrick Matthew, neznámy Wallaceovi aj jemu, predvídal koncept prírodného výberu v dodatku knihy publikovanej v roku 1831. Vo štvrtom vydaní sa potom zmienil, že William Charles Wells tak urobil už v roku 1813.
Premeny pri domestikácii a premeny prírodné
thumb|left|alt=fotka: pohľad takmer spredu, mierne zboku a zdola, letiaci; široko rozprestrené krídla aj chvost; hlava mierne sklonená; ľavá noha zložená pozdĺž tela, pravá s čiastočne otvorenými prstami; chvost takmer celý čierny; krídla väčšinou biele, ku koncu do šedej, na konci pier čierne; telo bielo-modré; krk naboku svetlofialový, vpredu prechádza do tmavofialovej, vyššie do modrej s nádychom zelenej; hlava modrá; zobák pri koreni biely, ďalej šedý; oči oranžové; nohy červené s bielymi priečnymi pásikmi|Holub skalný je podľa Darwina predkom všetkých holubích plemien. Kapitola I zahŕňa chov zvierat a pestovanie rastlín, vracajúc sa pri tom až do starovekého Egypta. Darwin pojednáva o súčasných názoroch na pôvod rôznych vyšľachtených plemien a dokazuje, že mnohé vznikli výberovým chovom zo spoločných predkov. Pre ilustráciu umelého výberu popísal chov domestikovaných holubov a poznamenal, že "rôznorodosť holubích plemien je niečo úžasného". Všetky podľa neho však pochádzajú z holuba skalného. Darwin videl dva druhy zmien: (1) vzácne prudké zmeny – tie nazval „monštruozity“ alebo „obludnosti“ (napr. ovce s dlhším telom a krátkymi nohami), (2) všadeprítomné malé odlišnosti (napr. o málo kratší alebo dlhší zobák holubov). Oba typy dedičných zmien môžu byť použité chovateľmi, ale pre Darwina boli v evolúcii najdôležitejšie drobné zmeny.
V kapitole II Darwin tvrdí, že rozlišovanie medzi druhmi a odrodami je svojvoľné, pretože experti menia svoje rozhodnutia, keď sú objavené nové formy. Usudzuje, že „dobre popísaná odroda môže byť oprávnene nazvaná vznikajúcim druhom“ a že „druhy sú len zreteľné a ustálené odrody“. Poukazuje na všadeprítomnú rôznosť v prírode. Historici spozorovali, že prírodovedci si boli dlho vedomí, že jedinci rovnakého druhu sa líšia jeden od druhého, ale považovali tieto rozdiely za obmedzené a nedôležité odchýlky od archetypu daného druhu. Archetyp bol podľa nich pevný ideál v mysli Boha. Darwin a Wallace stanovili odlišnosti medzi jedincami rovnakého druhu hlavnými k pochopeniu sveta prírody.
Boj o existenciu, prírodný výber a premenlivosť
Zaznamenal, že Augustín Pyramus de Candolle a Charles Lyell uviedli, že všetky organizmy sú vystavené drsnému súťaženiu. Darwin zdôrazňuje použitie frázy "boj o existenciu" v "rozsiahlom a prenesenom zmysle, vrátane závislosti bytia jedného jedinca na druhom." Ako príklady potom dáva rastliny bojujúce proti suchu i rastliny súťažiace o vtáky, ktorí jedia ich ovocie a rozširujú ich semená. Popisuje boj vyplývajúci z nárastu populácie: "„Ide o Malthusovo učenie aplikované s mnohonásobnou silou na celú rastlinnú a živočíšnu ríšu,...“"
Pojednáva o prekážkach tohto populačného rastu, vrátane zložitých ekologických vzájomných závislostí, a podotýka, že boj o život je najkrutejší medzi blízko príbuznými formami "which fill nearly the same place in the economy of nature".
V kapitole IV Darwin líči, ako „nekonečne zložitý a tesne prepojený je vzájomný vzťah medzi organizmami a vzťah organizmov k fyzickým podmienkam ich života“. Pre príklad líči krajinu, kde zmena podmienok vedie k vyhynutiu niektorých druhov, prisťahovanie nových a tam, kde nastali vhodné zmeny, k tomu, že sa následníci niektorých druhov prispôsobujú novým podmienkam. Všimol si, že umelý výber praktizovaný chovateľmi zvierat zvyčajne produkuje v povahách plemien značné odchýlky, a predpokladá, že prírodný výber môže dokázať to isté. thumb|240px|alr=graf v tvare stromu, "rastie" dohora; dole vetvy označené veľkými písmenami "A" až "L"; 9 vetiev sa viac nevetví, idú priamo hore, ale väčšina končí na nejakej strednej úrovni, len z nich jedna siaha na vrch, koniec; ďalej sa vetvia len hlavné vetvy "A" a "I"; úrovne sú označené (veľkými) rímskymi číslicami po bokoch, uzly grafov malými písmenami s hornými číselnými (arabskými) číslami; medzi úrovňami X a XI sú všetky vetvy prerušené|Darwinov diagram evolučného stromu
"„Ale ako, môžeme sa pýtať, môže nejaký podobný princíp fungovať v prírode? Verím, že môže a funguje najefektívnejšie z jednoduchého dôvodu: čím rôznorodejšie je potomstvo v stavbe tela, v povahe, v správaní nejakého druhu, tým má viac možností obsadiť mnoho a rôznych miest 'zriadených' prírodou a tak sa môže zvýšiť jeho počet.“" Historici podotkli, že tu Darwin predvídal modernú predstavu ekologickej niky. Netvrdil, že každá úspešná zmena musí byť vybraná, ani že zvýhodnené zvieratá sú lepšie alebo na vyššom stupni vývoja, ale iba lepšie prispôsobené svojmu prostrediu.
Darwin predložil hypotézu, kde pohlavným výberom, ktorý je riadený konkurenciou medzi samcami o družky, vysvetlil znaky pohlavného dimorfizmu, ako je napr levia hriva, jelenie parohy, páví chvost, vtáčí spev alebo žiarivé perie niektorých vtáčích samcov. Podrobnejšie analyzoval pohlavný výber v knihe O pôvode človeka a pohlavnom výbere (1871). S použitím fylogenetického stromu a výpočtov Darwin určil divergenciu (rozbiehavosť) vlastností pôvodných druhov na druhy nové. Vytvoril diagram hypotetického evolučného stromu, aby tak ilustroval rozbiehanie znakov, princíp prírodného výberu a vymierania.
Zmena a dedičnosť
V Darwinovej dobe neexistoval dohodnutý model dedičnosti V kapitole I Darwin priznal, že „Zákony upravujúce dedičnosť sú úplne neznáme.“ Prijal verziu dedičnosti získaných znakov (po smrti Darwina začala byť nazývaná lamarckismus). V piatej kapitole rieši to, čo nazval vplyvom užívania a nepoužívania, Uviedol svoju myšlienku: „Nemôže byť pochýb o tom, že užívanie u domácich zvierat posilnilo alebo zväčšilo niektoré časti ich tela, zatiaľ čo nepoužívanie ich naopak zmenšilo, a že takto získané odchýlky sú dedičné.“
thumb|left|90px|alt=čiernobiela kresba, pohľady zboku: hore tmavá hlava diviaka, dole predná časť (predné nohy, plecia, krk a hlava) veľmi tučnej veľmi bledej domácej (žerúcej) svine|[[Fenotyp zvieraťa divého a domáceho.]] Tiež vyjadril svoje presvedčenie, že toto platí aj v prírode. Darwin konštatoval, že niektoré zmeny, ktoré boli zvyčajne pripisované užívaniu a nepoužívaniu, napríklad stratu funkčných krídel hmyzu na niektorom ostrove, môžu byť výsledkom prirodzeného výberu. V neskorších doplnkoch Pôvodu druhov Darwin rozšíril úlohu pripisovanú dedičnosti získaných znakov. Okrem toho priznal neznalosť zdroja dedičných zmien, ale špekuloval o možnosti, že sú produkované ekologickými faktormi. Jedna vec však bola jasná: bez ohľadu na presnú povahu a príčiny nových odchýlok Darwin z pozorovaní a experimentov vedel, že chovatelia sú schopní tieto odchýlky vyberať a vytvárať veľké odlišnosti v mnohých generáciách výberu. Pozorovanie, že výber funguje u domestikovaných zvierat, nie je neplatné pre nedostatok pochopenia základného dedičného mechanizmu.
Chov zvierat a pestovanie rastlín ukázali, že blízke odrody často nadobúdajú podobné znaky alebo sa vracajú k znakom predkov. Podobné vzory zmien u odlišných druhov Darwin vysvetlil ako názornú ukážku spoločného pôvodu. Podrobne opísal, ako kobyla lorda Mortona predviedla (v skutočnosti zdanlivo) telegóniu, t. j. jav, kedy potomok dedí vlastnosti predchádzajúceho partnera matky. Tento proces pochopil ako zvyšovanie rôznorodosti, ktorá umožňuje prirodzený výber.
Problémy teórie
Kapitola VI začína upozornením, že ďalšie tri kapitoly budú zamerané na možné námietky k teórii. Tou prvou je, že medzi blízko príbuznými druhmi sa často nenachádzajú žiadne prechodné formy, hoci teoreticky existovať musia. Darwin sa pýta: "„Poprvé, prečo, ak druhy sa vyvíjajú z iných nebadateľne malými zmenami, nevidíme všade nespočetne veľa prechodných foriem? Prečo nie je celá príroda v zmätkoch, namiesto jasne definovaných druhov, aké môžeme vidieť?“" Darwin to prisudzuje súťaženiu medzi odlišnými druhmi, kombinovanému s malým počtom jedincov prechodných foriem, ktorý často vedie k ich vyhynutiu. Tento problém môže byť nazvaný ako neprítomnosť alebo výnimočnosť prechodných odrôd v životnom prostredí.
Iným problémom, súvisiacim s prvým, je neprítomnosť alebo výnimočnosť prechodných odrôd v čase. Darwin to komentuje tak, že podľa teórie prírodného výberu „muselo existovať nespočet prechodných foriem.“ Darwin žasol, že „prečo ich nenachádzame uložené v nespočítateľnom množstve v kôre Zeme“.
Zvyšok kapitoly pojednáva o tom, či prírodný výber môže vytvoriť zložité špecializované štruktúry a spôsoby ich používania, aj keď je ťažké si predstaviť, ako prechodné formy môžu byť funkčné. Darwin povedal : "„Po druhé – je možné, aby živočích, vyznačujúci sa napríklad tvarom a správaním netopiera, mohol byť vytvorený zmenou nejakého živočícha s úplne odlišným správaním? Dá sa uveriť tomu, že prirodzený výber dokázal vytvoriť na strane jednej orgány tak bezvýznamné, akým je chvost žirafy, ktorý slúži ako plácačka na muchy, a, na strane druhej, orgány s tak obdivuhodnou štruktúrou, akým je oko, ktorého nenapodobiteľnú dokonalosť doteraz plne nevieme pochopiť.“"
Jeho odpoveď bola, že v mnohých prípadoch zvieratá existujú s prechodnými štruktúrami, ktoré sú funkčné. Ako príklad toho, ako sa netopiere mohli vyvinúť z nelietavých predkov, uviedol poletušky a letuchy.
Darwin sa domnieva, že ten, kto verí v stvorenie všetkého živého tak, ako to vidíme dnes, sa musí čudovať, ak vidí stavbu tela, nezodpovedajúcu zvykom živočícha; ako príklad udáva horské husi, ktoré majú medzi prstami plávacie blany, ale k vode chodia zriedkavo alebo nikdy. Potápky a lysky sú naproti tomu výlučne vtáky vodné, a napriek tomu majú prsty len ohraničené blanou, akoby sa premena iba začala. Darwin poukazuje na to, že v takýchto prípadoch je možné veľmi dobre vysvetliť zmenu správania sa bez adekvátnej odozvy – zmeny orgánov – tým, že u niektorých druhov zatiaľ nedošlo ku zmene orgánu, a u iných sa orgány už meniť začali.
Siedma kapitola (v prvom vydaní) sa zameriava na evolúciu inštinktu. Darwinove príklady zahŕňali dva, ktoré preskúmal experimentálne: otrokárske mravce a konštrukcia šesťhranných komôrok včelami medonosnými. Darwin zaznamenal, že niektoré druhy otrokárskych mravcov sú na otrokoch závislejšie ako iné, a pozoroval, že mnoho mravčích druhov zhromažďuje a uchováva kukly iných druhov ako potravu. Považoval hypotézu, že druhy s extrémnou závislosťou na otrokoch sa vyvinuli v slede krokov, za prijateľnú. Predpokladal, že včely, ktoré vytvárajú šesťuholníkové komôrky, sa postupne vyvinuli zo včiel vyrábajúcich komôrky okrúhle, a to pod tlakom prirodzeného výberu šetriť voskom. Darwin urobil záver: "„Napokon nemusí to byť logická dedukcia, ale pre moju predstavivosť je omnoho uspokojivejšie pozerať sa na také inštinkty, ako sú tie, že mláďa kukučky vyhadzuje svojich nevlastných súrodencov, že mravce zotročujú iné druhy, že larvy lumkovitých sa kŕmia v živých telách húseníc, nie ako na špeciálne darované alebo stvorené inštinkty, ale ako na drobné dôsledky jedného všeobecného zákona vedúceho k pokroku všetkých živých tvorov, totiž množiť sa, meniť sa, dať žiť najsilnejšiemu a zomrieť najslabšiemu.“" náhľad|200px|alt=farebná fotka zboku: uši má dlhé ako osol, hrivu čiastočne vzpriamenú; farba tela šedo-hnedá; na vrchu tela od krku až po chvost úzky čierny pás; nohy pruhované ako zebra|Kríženec somára a zebry Kapitola VIII je zameraná na myšlienku, že druhy majú špeciálne vlastnosti, ktoré bránia hybridom byť plodnými s cieľom zachovať oddelene vytvorené druhy. Darwin povedal, že ťažkosti vo vytváraní hybridov príbuzných druhov a životaschopnosť a plodnosť takýchto hybridov sa značne líšia, najmä u rastlín. Niekedy to, čo bolo všeobecne považované za samostatné druhy, bez obťaží produkovalo plodných hybridných potomkov a v ďalších prípadoch to, čo bolo považované za obyčajné odrody rovnakých druhov, mohlo byť krížené len ťažko. Darwin dospel k názoru:
"„Teda nakoniec, fakty stručne podané v tejto kapitole sa mi nezdajú protirečiace, ale skôr podporujúce pohľad, že neexistuje zásadný rozdiel medzi druhmi a odrodami.“"
Do šiesteho vydania Darwin vložil novú siedmu kapitolu (a prečísloval kapitoly nasledujúce), odpovedajúc na kritiku predchádzajúcich vydaní vrátane námietky, že mnohé črty organizmov nie sú schopné adaptácie a nemohli byť vytvorené prírodným výberom. Poukazuje na to, že niektoré z týchto rysov mohli byť vedľajšími produktmi zmien vedúcich k rysom prispôsobivým. Podľa neho sa často zdajú neprispôsobivé, pretože ich funkcia je neznáma.
Geologický záznam
Kapitola IX sa vysporiadava s faktom, že geologický záznam ukazuje formy života vznikajúce odrazu, bez nespočetných prechodných fosílií, predpokladaných u postupných zmien. Darwin si z knihy Charlesa Lyella Princípy geológie vypožičal argument, že záznam je extrémne nedokonalý, pretože fosilizácia je veľmi vzácny jav, rozprestretý do ohromne dlhých období. Vzhľadom na to, že bolo geologicky prebádaných málo oblastí, mohla byť iba útržkovitá oboznámenosť so súvrstviami a fosílne zbierky boli veľmi chabé. Podľa Darwina sa miestne odrody, ktoré migrovali do rozsiahlejšieho priestoru, zdali byť náhlym výskytom nových druhov. Darwin nepredpokladal, že bude schopný zrekonštruovať dejiny evolúcie, ale stále nové objavy mu dali opodstatnenú nádej, že nové nálezy by mohli príležitostne odhaliť prechodné formy. Aby ukázal, že bolo dosť času pre prirodzený výber pracujúci pomaly, opäť citoval Princípy geológie a ďalšie pozorovanie založené na sedimentácii a erózii, vrátane odhadu, že erózia Wealdu trvala 300 miliónov rokov. Počiatočný výskyt celých skupín dobre vyvinutých organizmov v najstaršej vrstve s fosíliami, teraz známy ako Kambrická explózia, spôsobil problém. Darwin nemal pochýb, že sa dávne moria hmýrili živými tvormi, ale uviedol, že nemá uspokojivé vysvetlenie pre nedostatok fosílií. Od tejto doby bol objavený fosílny dôkaz prekambrického života a história života sa tak predĺžila o miliardy rokov.
Kapitola X skúma, či sú vzorky fosílnych nálezov lepšie vysvetlené spoločným pôvodom a vetvenou evolúciou cez prirodzený výber alebo individuálnou tvorbou stálych druhov. Darwin predpokladal, že sa druhy menia pomaly, ale nie rovnako rýchlo – niektoré organizmy, napr. lingula, sa od svojich najstarších skamenelín vôbec nelíši. Rýchlosť prirodzeného výberu závisí od premenlivosti a zmien životného prostredia. To oddialilo jeho teóriu od Lamarckových zákonov nezvratného trendu. Existujú dohady, či tým nepredvídal teóriu prerušovaných rovnováh, ale niektorí vedci zdôrazňujú Darwinovu angažovanosť v gradualizme. Citoval objavy Richarda Owena, že niekoľko najstarších členov triedy boli jednoduché a zovšeobecnené druhy s vlastnosťami predchádzajúcimi moderným formám a že po nich nasledovali stále rozmanitejšie a špecializovanejšie formy, zodpovedajúce vetveniu zo spoločného predchodcu. Príklady vyhynutia odpovedali jeho teórii, že príbuzné skupiny druhov, majúcich kontinuálnu existenciu až do zániku, sa neskôr znova neobjavujú. Nedávno vyhynuté druhy sa žijúcim podobali viac ako druhy z dávnejších ér a, ako mohol vidieť v Južnej Amerike a ako William Clift ukázal v Austrálii, fosílie z nedávnych geologických období pripomínajú druhy stále žijúce v tej istej oblasti.
Geografické rozšírenie
Vysvetlil, ako sopečný ostrov vytvorený niekoľko stoviek kilometrov od kontinentu môže byť kolonizovaný niekoľkými druhmi z tohto kontinentu. Tieto druhy sa môžu po čase zmeniť, ale stále budú blízki s druhmi kontinentálnymi, a Darwin v tomto spozoroval všeobecný trend. Debatoval o spôsoboch, ktorými môžu byť druhy rozptýlené cez oceán a kolonizovať ostrovy. Mnoho z nich tiež experimentálne preskúmal.
Klasifikácia, morfológia, embryológia, rudimentárne orgány
Kapitola XIII začína poznamenaním, že klasifikácia závisí na druhoch zoskupených vo viacúrovňovom systéme skupín a podskupín, založenom na rôznych stupňoch podobnosti.
"„Od najvzdialenejšieho obdobia v histórii si ľudia uvedomujú rôzne odstupňovanú podobnosť živých organizmov, ktoré môžu byť radené do skupín podriadených iným skupinám. Toto radenie nie je ľubovolné ako zoskupovanie hviezd do súhvezdia.“" "„Ja verím, že obecnosť príbuzenských väzieb – jediná známa príčina blízkej podobnosti u živých tvorov – je našimi klasifikáciami čiastočne odhaľovaná.“"
Po pojednaní o klasifikácii Darwin zhrnul: "„Všetky predchádzajúce pravidlá, pomôcky a ťažkosti v klasifikácii vysvetľuje, ak sám seba veľmi neklamem, názor, že systém prírody sa zakladá na vývoji prostredníctvom modifikácie; že znaky, ktoré prírodovedci považujú za dôkaz skutočnej príbuznosti medzi ľubovoľnými dvoma alebo viacerými druhmi/ sa dedili po spoločnom rodičovi, a preto je každá správna klasifikácia genealogická; a ďalej, že spoločenstvo potomkov je skrytým putom, ktoré prírodovedci nevedomky hľadali, a nie nejaký neznámy plán stvorenia...“"
Darwin diskutuje o morfológii, vrátane významu homologických štruktúr. Hovorí: "„Čo môže byť zvláštnejšie ako to, že ruka človeka vytvorená na uchopenie, končatina krtka vytvo­rená na vŕtanie, noha koňa, plutva sviňuchy a krídlo netopiera sú skonštruované podľa toho istého vzoru a zahŕňajú rovnaké kosti s rovnakými vzájomnými polohami?“"
Zaznamenal, že zvieratá rovnakej triedy majú často veľmi podobné embryá. Tiež prediskutoval rudimentárne orgány, ako sú krídla nelietavých vtákov alebo zakrpatené panvy a stehenné kosti niektorých hadov a podotkol, že niektoré zakrpatené orgány, napríklad zuby kosticovcov, sa vyskytujú len v embryonálnej fáze.
Závery
Záverečná kapitola preskúmava body z kapitol predchádzajúcich a Darwin ju uzatvára vyjadrením želania, aby jeho teória spôsobila revolučné zmeny v mnohých oblastiach prírodných dejín. Hoci sa vo zvyšku knihy vyhol kontroverznej téme ľudského pôvodu, aby k nej čitateľovi nemali predsudky, dovolil si tu opatrnú narážku, že psychológia by mohla byť vystavaná na novom základe a že "veľa svetla bude vrhnutého na pôvod človeka a jeho históriu". Darwin končí pasážou, ktorá sa stala veľmi známou a často citovanou: "„Je zaujímavé uvažovať o husto porastenom svahu pokrytom mnohými rastlinami mnohých druhov, s vtákmi spievajúcimi na kríkoch, s rôznym poletujúcim hmyzom a červami plaziacimi sa vo vlhkej zemi, a myslieť si, že tieto zložito vytvorené formy, tak odlišné od seba a na sebe navzájom závislé vytvorili zákony pôsobiace okolo nás. (...) Z boja v prírode, z hladu a smrti tak priamo vzniká najvznešenejší jav, aký sme schopní si predstaviť – totiž vznik vyšších živočíchov. Je istá majestátnosť v tomto pohľade na život, s jeho rôznymi silami, ktoré boli pôvodne vdýchnuté do jednej alebo niekoľkých málo foriem, a zatiaľ čo táto planéta obiehala podľa pevne daného gravitačného zákona, z jednoduchého začiatku sa vyvíjali a vyvíjajú nekonečné, najkrajšie a najobdivuhodnejšie životné formy.“"
Podstata a štruktúra Darwinovej argumentácie
Darwinove ciele boli dva: ukázať, že druhy neboli jednotlivo stvorené, a ukázať, že prírodný výber je hlavnou hybnou silou zmeny. Vedel, že jeho čitatelia už boli oboznámení s konceptom transmutácie druhov z knihy Vestiges a jeho úvod vysmial túto prácu pre zlyhanie v poskytnutí životaschopného mechanizmu.
Prvé štyri kapitoly hovoria o fakte, že výber v prírode spôsobený zápasom o existenciu je analogický selekcii odrôd pri domestikácii, a nahromadenie adaptívnych zmien poskytuje a zaisťuje vedecky testovateľný mechanizmus pre evolučnú speciáciu.
Ďalšie kapitoly poskytujú dôkazy, že evolúcia prebieha, podporujúc myšlienku vetviacej adaptívnej evolúcie, ale bez priameho dôkazu, že selekcia je tým mechanizmom. Darwin prezentuje podporujúce fakty spísané z mnohých vedeckých disciplín ukazujúc, že jeho teória dokáže vysvetliť myriady pozorovaní z veľa oblastí prírodných dejín, ktoré sú nevysvetliteľné alternatívnym konceptom, že druhy boli samostatne stvorené.
Štruktúra Darwinovej argumentácie ukazuje na vplyv J. Herschela, ktorého filozofia vedy tvrdila, že mechanizmus by sa mal nazývať vera causa (skutočná príčina), ak tri veci môžu byť preukázané: jeho existencia v prírode, jeho schopnosť ovplyvňovať jav, o ktorý sa zaujímame, a jeho schopnosť vysvetliť širokú škálu pozorovaní.
Literárny štýl
V recenzii týždenníka The Examiner sa 3.12.1859 písalo: "„Veľká časť knihy pána Darwina je tým, čo priemerný čitateľ môže nazvať ‚ťažké čítanie‘, teda dielo, ktorého pochopenie vyžaduje sústredenú pozornosť a istú prípravu. Nie na všetko sa však hodí toto označenie a veľa častí knihy oplýva informáciami ľahko pochopiteľnými, súčasne poučnými ako aj zábavnými.“"
Hoci knižka bola dostatočne dobre čitateľná, aby sa dobre predávala, jej suchopárnosť zaručovala, aby sa na ňu nazeralo ako na zameranú na vedcov-špecialistov a aby nemohla byť odbitá ako bezvýznamná novinárčina či vymyslená beletria. Na rozdiel od stále populárnych Vestiges sa vyhýbala rozprávačskému štýlu historického románu a kozmologickým špekuláciám, hoci záverečná veta jasne naznačuje kozmický pokrok.
Darwin bol dlho ponorený do literárnych žánrov (foriem) a postupov odbornej (literatúry?) vedy a efektívne využíval svoje schopnosti v zostavovaní argumentov.
David Quammen opísal túto knihu ako písanú všedným jazykom pre širokú verejnosť, ale poznamenal, že Darwinov literárny štýl je nerovnomerný: Na niektorých miestach sú použité zložité súvetia, ťažko čitateľné, a na miestach iných je jeho štýl nádherný. Quammen upozorňuje, že neskoršie vydania boli Darwinom oslabené ústupkami a detailami adresovanými jeho kritikom, a odporúča prvé vydanie.
James T. Costa povedal, že preto, že kniha bola abstraktom vytvoreným v zhone ako odpoveď na Wallaceho štúdiu, bola prístupnejšia ako veľká kniha o prírodnom výbere, na ktorej Darwin pracoval a ktorá by bola zaťažená odbornými poznámkami a oveľa väčším počtom technických podrobností. Dodáva, že niektoré časti Pôvodu sú ťažko čitateľné a iné časti takmer lyrické a prípadové štúdie a pozorovania sú podané výpravným štýlom, neobvyklým vo vedeckých knihách, čo zvýšilo počet čitateľov.
Reakcie
thumb|right|200px|alt=čiernobiela kresba: pohľad medzi zboku a spredu: tmavé telo opice stojacej na zemi v podrepe s (oproti opici) obrovskou Darwinovou hlavou, jeho sivá dlhá brada (asi ) brada siaha až pod kolená opice|Karikatúra Darwina s opičím telom. Kniha vzbudila medzinárodný záujem a širokú debatu bez prísnych hraníc medzi vedeckými otázkami a ideologickými, sociálnymi alebo náboženskými aspektmi. Mnoho prvých reakcií bolo nepriateľských, ale Darwin musel byť braný vážne, pretože jeho meno bolo vo vede významné a rešpektované. Okolo Pôvodu druhov nevzniklo toľko kontroverzií, ako pri vydaní knihy Roberta Chambersa z roku 1844 The Vestiges of the Natural History of Creation (Stopy prírodných dejín stvorenia). Tá bola vedcami odmietnutá, ale prinútila širokú čitateľskú verejnosť rozmýšľať o možnosti, že príroda aj ľudská spoločnosť je riadená prírodnými zákonmi. O pôvode druhov, ako knihu širokého verejného záujmu, začali spájať s myšlienkami spoločenskej reformy. Jej zástancovia plne využili vlnu recenzií v časopisoch a Pôvod tak zobúdzal viac pozornosti, ako takmer všetky ďalšie vedecké práce, hoci bol menej úspešný v porovnaní s doteraz predávanou publikáciou Stopy stvorenia. Darwinova kniha legalizovala vedeckú diskusiu o evolučných mechanizmoch a novo razený termín darvinizmus bol používaný v spojitosti s celým evolucionizmom, nie len s jeho vlastnými myšlienkami. Okolo polovice 70. rokov 19. storočia myšlienka evolucionizmu triumfovala.
S výnimkou strohej narážky v záverečnej kapitole sa Darwin vyhýbal témam ľudskej evolúcie. Napriek tomu prvé recenzie tvrdili, že kniha vytvorila z myšlienky „ľudia z opíc“ (z publikácie Stopy stvorenia) krédo. Vývoj človeka sa stal ústredným bodom diskusie a bol silne obhajovaný Thomasom Henrym Huxleyom, ktorý ho zdôrazňoval vo svojich populárnych "robotníckych prednáškach". Darwin svoje vlastné názory na to nevydával až do roku 1871. Naturalizmus prirodzeného výberu sa ocitol v rozpore s predpokladmi účelu v prírode a hoci to mohlo byť urovnané teistickou evolúciou, iné mechanizmy, ktoré vedú k väčšiemu pokroku či zámeru, boli prijateľnejšie. Herbert Spencer mal už lamarckismus začlenený vo svojej populárnej filozofii progresívneho voľného trhu ľudskej spoločnosti. Spopularizoval termíny evolúcia a prežitie najzdatnejšieho a mnohí sa domnievali, že Spencer je hlavným evolucionárskym mysliteľom.
Vplyv na vedeckú spoločnosť
Vedeckí čitatelia už boli oboznámení s argumentmi, že druhy sa menia počas procesov, ktoré podliehajú prírodným zákonom, ale Lamarckove myšlienky o premene a nejasný „zákon vývoja“ v Stopách stvorenia nenašli vedeckú podporu. Darwin prezentoval prírodný výber ako vedecky testovateľný mechanizmus a súčasne uznával, že ďalšie mechanizmy ako dedičnosť získaných vlastností sú možné. Svojou stratégiou dokázal vyvolať uznanie, že evolúcia prostredníctvom prírodných zákonov je hodná vedeckej štúdie, a do roku 1875 to, že evolúcia naozaj prebieha, uznalo mnoho vedcov, ale len niekoľko z nich považovalo prirodzený výber za významný. Darwinova vedecká metóda bola aj spochybnená. Jej zástancovia podporovali empirizmus Millovho diela Systém logiky, zatiaľ čo odporcovia sa držali idealistickej školy Whewellovej Filozofie induktívnych vied, podľa ktorej môže výskum začať s intuitívnou skutočnosťou, že druhy sú pevne dané a vytvorené podľa Božieho plánu. Skorá podpora Darwinových myšlienok prišla vo forme objavov z poľa prírodovedcov študujúcich biogeografiu a ekológiu, vrátane Josepha Daltona Hookera roku 1860 a Asu Graya roku 1862. Henry Walter Bates prezentoval v roku 1861 výskum, ktorý vysvetlil mimikry hmyzu použitím prirodzeného výberu. Alfred Russel Wallace prerokúval dôkazy z prieskumu Malajského súostrovia, v rámci ktorého vydal roku 1864 článok obsahujúci evolučné vysvetlenie Wallaceovej línie.
thumb|left|260px|alt=čiernobielo, pohľady zboku, zľava doprava: gibon, orangutan, šimpanz, gorila a človek; všetky kostry v životnej veľkosti, len gibon 2-krát zväčšený; všetci majú rovnaké kosti, len rôznych proporcií; človek má najväčšiu mozgovú časť lebky, všetky opice majú prsty približne rovnako dlhé ale asi 2-krát dlhšie ako človek, gibon má najdlhšie ruky, malú čeľusť, chabé rebrá; orangutan má kratšie ruky ako gibon ale dlhšie ako človek, veľkosť hrudníka a hrúbku kostí približne ako človek; šimpanz má ešte mohutnejšie kosti ako orangutan, trošku menšiu tvárovú časť; gorila má najmohutnejšiu kostru (najhrubšie kosti, najväčšie stavce, najväčšiu sánku, najväčšie lopatky a panvu)|[[Thomas Henry Huxley|Huxley použil ilustrácie, aby ukázal, že ľudia a opice majú tú istú základnú variáciu štruktúry kostry.]] Evolúcia mala menej zrejmých aplikácií v anatómii a morfológii a spočiatku mala tiež malý vplyv na výskum anatóma Thomasa Henryho Huxleyho. Napriek tomu Huxley silne podporoval Darwina a jeho myšlienku evolúcie, požadoval však experimenty, ktoré by dokazovali, či prírodný výber môže formovať nové druhy, a pýtal sa, či je Darwinov gradualizmus vhodný pre spôsobenie speciácie bez veľkých zmien z ​​generácie na generáciu. Huxley chcel urobiť vedu svetskou, bez náboženských zásahov, a jeho článok vydaný v máji 1860 vo Westminster Review podporoval vedecký naturalizmus viac ako prírodnú teológiu. Chválil Darwina za „rozšírenie vlády Vedy nad oblasťami myslenia, do ktorých až doteraz prenikala len ťažko“. Razil termín „darvinizmus“ ako súčasť snahy zosvetštiť a sprofesionalizovať vedu. Huxley získal vplyv a založil X Club, ktorý využil denník Nature na propagáciu evolúcie a naturalizmu, formujúc tak množstvo neskorej viktoriánskej vedy. Neskôr nemecký morfológ Ernst Haeckel presvedčil Huxleyho, že komparatívna anatómia a paleontológia môžu byť použité na rekonštrukciu evolučných rodokmeňov.
Hlavným prírodovedcom v Británii bol anatóm Richard Owen, idealista, ktorý v 50. rokoch 19. storočia konvertoval k názoru, že história života je postupné odhaľovanie Božieho plánu. Owenova recenzia Pôvodu v Edinburgh Review v apríli 1860 kruto napadla Huxleyho, Hookera a Darwina, ale tiež signalizovala prijatie akejsi evolúcie ako teleologického plánu pokračujúceho v „riadenom tvorení“ s tým, že nové druhy vznikajú prirodzeným zrodom. Medzi tých, ktorí zamietali prírodný výber, ale podporovali „stvorenie narodením“, patril tiež George Campbell, ôsmy vojvoda z Argyll, ktorý vysvetlil krásu peria Božím plánom. Od roku 1858 Huxley zdôrazňoval anatomické podobnosti medzi ľudoopmi a ľuďmi, popierajúc Owenov názor, že ľudia sú oddelená podtrieda. Ich nezhoda ohľadom ľudského pôvodu sa dostala do popredia na schôdzi Britskej asociácie pre rozvoj vedy ako dnes už legendárna oxfordská evolucionárska debata (Debata Huxley-Wilberforce) z roku 1860. V priebehu dvoch rokov prudkého verejného sporu Huxley ukázal, že sa Owen mýlil vo svojom tvrdení, že opičím mozgom chýba štruktúra, ktorá sa vyskytuje u mozgov ľudských. Ďalší, vrátane Charlesa Lyella a Alfreda Russela Wallacea, mysleli, že ľudia zdieľajú spoločného predka s ľudoopmi, ale vyššie mentálne zručnosti sa nemohli vyvíjať skrze čisto hmotný proces. Darwin publikoval svoje vlastné vysvetlenie v knihe z roku 1871 O pôvode človeka (The Descent of Man, and Selection in Relation to Sex).
Vplyv mimo Veľkú Britániu
thumb|right|alt=čiernobiela kresba v tvare mohutného skutočného stromu (bez listov), popisy v nemčine, dole "Moneren", hore "Menschen"; názov je "Stammbaum des Menschen"|[[Ernst Haeckel|Haeckelov evolučný strom sa od Darwinovho líši, zobrazuje kmeň vedúci k človeku s vetvením k rôznym zvieratám.]] Evolučné myšlienky – nie však prírodný výber – boli prijaté nemeckými biológmi, zvyknutým na myšlienky homológie v morfológii z Goetheho Metamorfóz rastlín a z ich dlhej tradície komparatívnej anatómie. Bronnove úpravy v jeho nemeckom preklade zvýšili obavy konzervatívcov, ale nadchli politických radikálov. Ernst Haeckel bol mimoriadne nadšený a dal si za cieľ zjednotiť Darwinove myšlienky s Lamarckovými a Goethovými, pričom chcel súčasne prezentovať princípy filozofia prírody. K ich ambicióznemu programu rekonštrukcie dejín života na Zemi, podporovanému paleontologickými objavmi, sa pripojil aj Huxley. Haeckel rozsiahlo využil embryológiu vo svojej rekapitulačnej teórii, ktorá vyjadrovala progresívny, takmer lineárny model evolúcie. Darwin, ktorý sledoval aj vývoj v zahraničí, si poznamenal, že Baerovy zákony embryológie podporujú jeho myšlienku zložitého vetvenia.
Asa Gray propagoval a obhajoval O pôvode druhov proti americkým prírodovedcom s idealistickým prístupom, najmä proti Louisovi Agassizovi, ktorý videl každý druh ako samostatnú a pevne danú jednotku v mysli Stvoriteľa. Agassiz klasifikoval ako druhy aj to, čo iní považovali iba za odrody. Edward Drinker Cope a Alpheus Hyatt porovnávali tento pohľad s evolucionizom vo forme neolamarckismu, zahŕňajúceho rekapitulačnú teóriu.
Francúzsky hovoriaci prírodovedci v niekoľkých krajinách ukázali pochopenie pre upravenejší francúzsky preklad Clémence Royerovej, ale Darwinove myšlienky mali vo Francúzsku malý vplyv. Tu každý vedec podporujúci evolučné myšlienky volil formu lamarckismu. Ruská inteligencia prijala všeobecný fenomén evolúcie už niekoľko rokov pred publikovaním Darwinovej teórie a vedci ju rýchlo zobrali do úvahy, hoci maltuziánske aspekty boli vnímané ako relatívne nedôležité. Politická ekonómia boja bola Marxom a Tolstojom kritizovaná ako britský stereotyp. Tolstoj prostredníctvom postavy Konštantína Levina v románe Anna Kareninová ostro kritizuje mravnosť Darwinových názorov.
Námietky k prirodzenému výberu
Boli tu vážne vedecké námietky k procesu prirodzeného výberu ako kľúčovému mechanizmu evolúcie, vrátane trvania Karla von Nägeliho na tom, že bežný rys bez adaptívnej výhody sa nemôže vyvinúť výberom. Darwin pripustil, že by to mohlo súvisieť s adaptívnymi vlastnosťami. Jeho odhadu, že vek Zeme umožnil postupnú evolúciu, oponoval William Thomson (neskôr známy pod svojím šľachtickým menom lord Kelvin), ktorý vypočítal, že sa ochladzuje menej ako 100 miliónov rokov. Darwin prijal zmiešanú dedičnosť, ale Fleeming Jenkin kalkuloval, že prírodný výber, ktorý znaky kombinuje, nemôže zhromažiť tie užitočné. Darwin sa snažil čeliť týmto námietkam v piatom vydaní. George Jackson Mivart podporoval riadenú evolúciu a zostavil vedecké aj náboženské námietky proti prirodzenému výberu. V reakcii na ne Darwin urobil dôležité zmeny v šiestom vydaní. Problémy veku Zeme a dedičnosti boli však vyriešené až v 20. storočí.
Do polovice 70. rokov 19. storočia prijala evolúciu väčšina vedcov, ale prirodzený výber bol odsunutý do podružnej role, lebo verila, že evolúcia je zámerná a pokračujúca. Rad evolučných teórií v dobách „zatmenia darvinizmu“ obsahovala formy saltacionizmu, podľa ktorého vznikajú nové druhy pomocou skokov, nie postupným prispôsobovaním. Objavili sa aj formy ortogenézy, hlásajúce, že druhy majú vnútorné tendencie meniť sa v konkrétnom smere, a formy neolamarckismu, v ktorých dedičnosť získaných znakov vedie k vývoju. Menšinový názor Augusta Weismanna, že prirodzený výber je jediným mechanizmom, bol nazvaný pojmom neodarvinizmus. Všeobecne sa predpokladalo, že znovuobjavenie Mendelových zákonov dedičnosti-mendelizmus ruší platnosť Darwinových názorov.