cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Majstrovstvá sveta vo volejbale žien 1982
Majstrovstvám predchádzal v Buenos Aires kongres FIVB, ktorý na svojom jednaní rozhodol, že nasledujúce mužské MS bude organizovať Francúzsko a ženské MS Česko-Slovensko. Rozhodol taktiež, že sa počet účastníkov zmenší z 24 na 16 družstiev, ako aj schválil kvalifikačný kľuč pre postup na tieto záverečné turnaje.
Le Bouchet-Saint-Nicolas
Le Bouchet-Saint-Nicolas je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Haute-Loire, v regióne Auvergne.
Majstrovstvá sveta vo volejbale žien 1982
Kvalifikácia
Poznámky:
Le Bouchet-Saint-Nicolas
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Majstrovstvá sveta vo volejbale žien 1982
Nasadenie do výkonnostných košov
Družstvá boli nasadené do nasledovných výkonnostných košov, ktoré boli určené podľa umiestnenia na predchádzajúcom turnaji MS:
Le Bouchet-Saint-Nicolas
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Majstrovstvá sveta vo volejbale žien 1982
Konečné poradie
Poznámka: Peru sa kvalifikovalo na Svetový pohár 1985. Čína mala na ňom účasť zabezpečenú ako víťaz LOH 1984.
Le Brignon
Le Brignon je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Haute-Loire, v regióne Auvergne.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zach Parise
40 px|vľavo|Olympijské striebro Zachary Justin Parise (* 28. júl 1984, Minneapolis, Minnesota, USA) je americký hokejista, hrajúci za tím New York Islanders v National Hockey League (NHL). Počas svojej mládežníckej kariéry hral na Univerzite v Severnej Dakote, kde bol dvakrát nominovaný na cenu Hobey Baker Award, ktorá sa udeľuje najlepšiemu univerzitnému hráčovi. Parise bol draftovaný v roku 2003 v 1. kole na 17. mieste tímom New Jersey Devils. Ďalšiu sezónu odohral v tíme Albany River Rats, hrajúcom American Hockey League (AHL). V sezóne 2005-06 sa natrvalo presadil v tíme New Jersey. Zatiaľ jeho najlepšia sezóna bola 2008-09, kde skončil v hodnotení strelcov na treťom mieste (45 gólov) a v celkovom hodnotení piaty (94 bodov).
Na medzinárodnej úrovni reprezentoval Spojené štáty na niekoľkých podujatiach. Na juniorských majstrovstvách sveta 2004 pomohol americkému výberu získať zlaté medaily a bol menovaný za najužitočnejšieho hráča, najlepšieho útočníka a zaradený do All-Star tímu turnaja.
Jeho otec, J. P. Parise, bol profesionálny hokejový hráč, ktorý reprezentoval Kanadu. Jordan Parise, jeho brat, je hokejový brankár.
Amatérska kariéra
Na stredoškolskej úrovni hral 4 sezóny za Shattuck-St. Mary's Sabres vo Faribaulte v Minnesote, kde pracoval aj jeho otec. V posledných dvoch rokoch (2000-01, 2001-02) v Sabres strelil v 125 zápasoch 146 gólov a mal 194 asistencií. Po skončení školy získal ocenenie za najvšestrannejšieho atléta školy.
V sezóne 2002-03 začal nastupovať za Fighting Sioux, univerzitný tím Severnej Dakoty, hrajúci súťaž NCAA. Hneď v jeho prvom zápase strelil 3 góly v jednom zápase (hetrik), čo sa podarilo nováčikovi naposledy v roku 1988. V jeho prvej sezóne vyhral nováčikovské bodovanie (26 gólov a 35 asistencií) a skončil na 8. mieste v celkovom hodnotení. Vyslúžil si za to mnoho ocenení, 4 krát sa radoval z ocenenia Nováčik týždňa, raz z Útočník tyždňa, bol nominovaný na ocenenie Hobey Baker Award, Nováčik roka a do Tretieho All-Star tímu. Spoluhráči ho zvolili najužitočnejším hráčom tímu.
Po sezóne sa zúčastnil draftu NHL. Hlavne kvôli jeho výške bol vybratý až ako 17. v poradí, tímom New Jersey Devils.
náhľad|vpravo|Zach Parise v reprezentačnom drese Po drafte sa vrátil späť do svojho univerzitného tímu, ktorému pomohol vyhrať základnú časť a opäť si vyslúžil nomináciu na niekoľko ocenení. Bol nominovaný na Hobey Baker Award, ktorú nakoniec získal Junior Lessard. Tiež sa stal členom All-Star tímu sezóny.
Profesionálna kariéra
29. marca 2004 podpísal dvojročnú zmluvu s New Jersey Devils. Kvôli NHL Lockoutu 2004-05 svoju prvú profesionálnu sezónu odohral v American Hockey League v tíme Albany River Rats. Strelil 18 gólov a pridal 40 asistencií, taktiež bol vybratý do AHL All-Star tímu.
Hneď na začiatku nasledujúcej sezóny sa mu podarilo streliť najrýchlejší gól v prvom zápase sezóny v klubovej histórii. Gól vsietil v 26. sekunde. Počas sezóny svoju produktivitu skoro zdvojnásobil na konečných 62 bodov. Bol vybraný do NHL Young Star zápasu, kde strelil dva góly a prihral štyrikrát a bol vyhlásený za najužitočnejšieho hráča zápasu. V sezóne 2007-08 podpísal s New Jersey Devils novú štvorročnú zmluvu, za čo sa odvďačil ziskom 65 bodov, čo bol najväčší bodový zisk v tíme.
Sezóna 2008-09 bola zlomová, bol menovaný asistentom kapitána a v 82 zápasoch dal 45 gólov a mal 49 asistencií. V rebríčku strelcov skončil na 3. mieste, keď lepší boli len Alexander Ovečkin a Jeff Carter. V celkovom hodnotení skončil piaty s 94 bodmi. Po sezóne bol nominovaný na cenu Lady Byng Memorial Trophy, vybratý do druhého All-Star tímu a bol vyhlásený za najužitočnejšieho hráča New Jersey Devils.
V nasledujúcom ročníku v 81 zápasoch získal 82 bodov (38 gólov a 44 asistencií). Po sezóne bol druhýkrát za sebou menovaný za najužitočnejšieho hráča tímu.
V novembri sezóny 2010-2011 si Parise roztrhol meniskus na pravom kolene a musel podstúpiť operáciu, ktorá ho vyradila do konca sezóny.
Medzinárodná kariéra
Jeho medzinárodná kariéra začala, keď reprezentoval Spojené štáty na 2002 IIHF World U18 Championships. V hodnotení skončil 14. spomedzi všetkých hráčov na turnaji, keď vsietil 7 gólov a pridal 3 asistencie v 8 zápasoch. Spojené štáty v turnaji získali zlatú medailu. Jeho ďalšia reprezentačná zástavka bola v reprezentácii do 20 rokov. Na 2003 Majstrovstvách sveta v ľadovom hokeji hráčov do 20 rokov skončilo USA na štvrtom mieste. O rok neskôr Spojené štáty prvýkrát na turnaji zvíťazili: Zach Parise si s 5 gólmi a 6 asistenciami vyslúžil ocenenia Najužitočnejší hráč turnaja a Najlepší útočník turnaja, a bol menovaný do All-Star tímu.
V roku 2010 bol vybratý do Olympijského tímu USA a bol menovaný asistentom kapitána. Vo štvrťfinálovom zápase proti Švajčiarsku, ktorý skončil 2-0, strelil oba góly a vo finále proti Kanade strelil vyrovnávajúci gól 24 sekúnd pred koncom a poslal zápas do predĺženia, kde ale Kanade podľahli. Po turnaji bol menovaný do Olypíjskeho All-Star tímu, spolu so spoluhráčmi Ryanom Millerom a Brianom Rafalskim. V roku 2014 na Olympijskom hokejovom turnaji v Sochi (Rusko) viedol hokejový výber USA s kapitánskym C-éčkom na drese.
Osobný život
Jeho starší brat, Jordan Parise, je hokejový brankár a v minulosti tiež pôsobil v New Jersey Devils. Zach sa venuje aj charitatívnej činnosti. Najviac času venuje New Jersey's public library system, čo je program, ktorý dáva dôraz na vzdelanie detí.
Budova Národného zhromaždenia (Bulharsko)
Národné zhromaždenie je budova sídla bulharského parlamentu nachádzajúca sa na ulici „bulvár Cára Osloboditeľa“ v centre mesta Sofia v Sofijskej oblasti v západnom Bulharsku.
Pamätník Cára Osloboditeľa
Pamätník Cára Osloboditeľa je pamätník venovaný ruskému cárovi Alexandrovi II. Nikolajevičovi Romanovovi nachádzajúci sa na námestí „Národné zhromaždenie“  oproti budove bulharského parlamentu v centre mesta Sofia v Sofijskej oblasti v západnom Bulharsku.
História a charakteristika
Alexander II. Nikolajevič Romanov bol ruský cár, počas ktorého vlády v roku 1878 bolo Bulharsko oslobodené od osmanskej nadvlády a stalo sa samostatným štátom. Keďže Alexander II. po oslobodení odmietol právo zvrchovanosti nad Bulharskom a krajina sa stala skutočne nezávislou, dostal prezývku Cár Osloboditeľ.
Pamätník bol postavený ako pamiatka na oslobodenie Bulharska od tureckej nadvlády a tiež ako symbol bratského spojenia ruského a bulharského národa. Stojí na námestí „Národné zhromaždenie“ oproti budove bulharského parlamentu. Na stavbu pamätníka sa uskutočnila zbierka a prispelo veľa významných osobností a organizácií, okrem iných tiež radnica, parlament a knieža Ferdinand. Na konkurze sa zúčastnilo okolo 90 sochárov z rôznych krajín a nakoniec vyhral návrh talianskeho sochára z Florencie Arnalda Zocchiho. Základný kameň stavby bol položený 23. apríla 1901 a pamätník bol oficiálne odkrytý 30. augusta 1907.
Budova Národného zhromaždenia (Bulharsko)
História a charakteristika
V rokoch 18961899 prebiehala prístavba dvojposchodového krídla v severnej časti budovy podľa projektu architekta Jordana Milanova a v rokoch 19251928 (taktiež v severnej časti budovy) prístavba trojposchodového krídla na základe projektu architekta Panteleja Cvetkova.
Pamätník Cára Osloboditeľa
História a charakteristika
Pamätník je z čiernej žuly a predstavuje jazdeckú sochu Alexandra II. na podstavci vysokú 4,5 metra, pričom celý pamätník dosahuje výšky 12 metrov. Na piedestáli sú vyobrazené rôzne reliéfne scény týkajúce sa osloboditeľskej vojny, ako napríklad scéna z bojov o Starú Zagoru, podpis mierovej dohody a iné.
Budova Národného zhromaždenia (Bulharsko)
História a charakteristika
Budova stojí na ulici „bulvár Cára Osloboditeľa“ a oproti nej na rovnomennom námestí sa nachádza (námestie „Narodno săbranie“) Pamätník Cára Osloboditeľa. Na prednej fasáde budovy nad vchodom sa nachádza motto bulharského parlamentu: „Jednota znamená silu“. Čiastočná reštaurácia budovy prebehla v rokoch 1962, 1977 a 1985. Budova má od roku 1955 štatút kultúrnej pamiatky národného významu.
Burt Reynolds
Burt Reynolds (* 11. február 1936, Lansing, Michigan, USA† 6. september 2018, Jupiter, Florida  ) bol americký herec, režisér a producent.
Za svoju kariéru získal celkom osemnásť nominácií, vrátane nominácie na Oscara a tridsať ocenení, vrátane cien Emmy alebo Zlatého glóbusu. Medzi jeho najúspešnejšie filmy patrí film Hriešne noci (1997) za ktorý získal nomináciu na Oscara za veľajšiu úlohu.
Tiež sa preslávil rolou Chubbyho v seriáli Volajú ma Earl.
Iliušin Il-20
Iliušin Il-20 (v kóde NATO: „Coot-A“) je lietadlo pre rádioelektronický prieskum, ktoré bolo vyvinuté v Sovietskom zväze konštrukčnou kanceláriou Iliušin v 60. rokoch 20. storočia. Neskoršia verzia tohto lietadla bola určená aj na vedenie elektronického boja.
Vznik a vývoj
thumb|right|Iliušin Il-20 ruského letectva na základni [[Letisko Sperenberg|Sperenberg v Nemecku, 1994]]
Keď bolo 1. mája 1960 nad Sverdlovskom (dnešný Jekaterinburg) zostrelené americké výškové prieskumné lietadlo U-2, americké velenie si uvedomilo, že ďalšie špionážne lety nad územím Sovietskeho zväzu už nebudú možné. Preto bolo prijaté rozhodnutie, vyvinúť špeciálne lietadlo elektronického a fotografického prieskumu, ktoré by mohlo hliadkovať pozdĺž hraníc jednotlivých štátov Varšavskej zmluvy a Sovietskeho zväzu bez toho, aby narušilo ich vzdušný priestor. Toto lietadlo, postavené na základe Boeingu 707-320, dostalo označenie RC-135. Americké letectvo ho zaviedlo do služby v roku 1964 a prevádzkuje ho dodnes.
Rozvoj elektroniky v polovici 60. rokov umožnil Sovietskemu zväzu pristúpiť k vývoju podobného lietadla. Dňa 27. marca 1965 vydala komunistická strana uznesenie, v ktorom sa hovorilo o vývoji lietadla komplexného prieskumu v prihraničných oblastiach. Práce na vytvorení takéhoto stroja boli zverené konštrukčnej kancelárii Sergeja Iliušina.
Základom nového prieskumného lietadla sa stalo jedno z najpopulárnejších civilných dopravných lietadiel 60. rokov Il-18. Išlo o turbovrtuľové lietadlo na osobnú prepravu, ktorých sa v rokoch 1957 – 1985 vyrobilo najmenej 678 kusov a boli prevádzkované nielen v ZSSR, ale aj vo viacerých iných krajinách. Il-18 bol vyrobený vo viacerých modifikáciách, vo všeobecnosti však o ňom možno povedať, že bol charakteristický svojou spoľahlivosťou a ekonomickou prevádzkou.
Izdelije 20 alebo Il-20, ako bolo nové prieskumné lietadlo neskôr označené, vzniklo na základe verzie Il-18D, ktorá bola na rozdiel od predchádzajúcich verzií vybavená výkonnejšími motormi AI-20M série VI a doplnkovými palivovými nádržami. To poskytlo lietadlu väčší dolet, ktorý dosahoval takmer 6 400 km.
Majstrovstvá sveta v ragby žien 2017
Organizátor
World Rugby spustila súťaž o organizovanie MS 2017, no do marca 2015, kedy bol termín pre podanie oficiálnych žiadostí, sa prihlásilo iba Írsko. 13. mája 2015 World Rugby oznámila, že organizátorom sa stalo práve Írsko, pričom dejiskami sa stali mestá Dublin a Belfast.
Iliušin Il-20
Vznik a vývoj
Prvým prototypom sa stal Il-18D s palubným číslom 9403, ktorého prestavba sa začala 6. mája 1967. Letové skúšky tohto prototypu sa začali 21. marca 1968. Prvá etapa skúšok prebiehala ešte bez radarovej antény Igla a skončila sa v roku 1968. Druhá fáza závodných skúšok (už so zariadením Igla) sa úspešne skončila v roku 1969. V rokoch 1970 až 1971 nasledovali štátne skúšky a následne zaradenie lietadla do služby. Do roku 1976 bolo sériovo vyrobených asi 20 lietadiel, ktoré niesli označenie Il-20 a Il-20M.
Le Mas-de-Tence
Le Mas-de-Tence je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Haute-Loire, v regióne Auvergne-Rhône-Alpes.
Iliušin Il-20
Konštrukcia
thumb|right|Il-20M ruského letectva na základni [[Letecká základňa Kubinka|Kubinka v Moskovskej oblasti]]
Majstrovstvá sveta v ragby žien 2017
Organizátor
Írsko sa stalo organizátorom svetového šampionátu žien prvýkrát, pričom predtým sa spolu s Anglickom, Francúzskom a Škótskom spolupodieľalo v roku 1991 na hostení mužského turnaja. Zápasy v skupinách sa odohrajú na dublinských štadiónoch Billings Park UCD a UCD Bowl, semifinálové a finálové zápasy na belfastskom štadióne Kingspan Stadium. Celkový rozpočet turnaja činil 4 milióny €, z toho 1,5 milióna € dodala Írska ragbyová únia, zvyšok doplnilo World Rugby.
Iliušin Il-20
Konštrukcia
Charakteristickým znakom lietadla je pozdĺžna kapotáž po oboch stranách trupu. V prednej časti tejto kapotáže sa nachádzajú fotoaparáty A-87P, určené na letecké snímkovanie. V zadnej časti sú umiestnené antény systému rádiotechnického prieskumu Romb-4, ktoré slúžia na detekciu nepriateľského radaru, na určenie smeru, z ktorého vyžaruje a na zistenie jeho frekvencie.
Na spodnej strane trupu, v oblasti za krídlami, sa nachádza dvojica polguľovitých antén systému Kvadrat-2, ktorý je určený na podrobný rádiotechnický prieskum.
Vpredu na hornej strane trupu sú dve lichobežníkové antény, ktoré dokážu zachytiť rádiové prenosy a sú súčasťou odpočúvacieho systému Višňa.
Posádka Il-20 pozostáva podobne ako u Il-18 z dvoch pilotov (pilot a kopilot), navigátora, letového inžiniera a radistu. Špeciálne prieskumné zariadenia na palube Il-20 obsluhujú šiesti operátori, ktorí sedia v prednej a strednej časti trupu. V zadnej časti trupu je oddychová kabína pre posádku (s kreslami a bufetom), malý priestor pre šatník a toaletu.
Majstrovstvá sveta v ragby žien 2017
Nasadenie do košov
Pred žrebovaním skupín, ktoré sa konalo 9. novembra 2016, boli kvalifikované družstvá rozdelené do vykonnostných košov: Poznámka: Číslo v zátvorke udáva umiestnenie vo svetovom rebríčku World Rugby k júlu 2017.
Iliušin Il-20
Konštrukcia
Il-20 poháňa štvorica turbovrtuľových motorov AI-20M, ktoré lietadlu umožňujú dosiahnuť maximálnu rýchlosť /h a operovať vo výške. V týchto parametroch značne zaostáva za svojim americkým proťajškom RC-135, ktorý vďaka prúdovým motorom dosahuje maximálnu rýchlosť /h a dostup. Dolet Il-20 je však o čosi väčší ako u RC-135 a dosahuje.
Majstrovstvá sveta v ragby žien 2017
Konečné poradie
náhľad|Portia Woodmanová – najproduktívnejšia hráčka turnaja, spolu 65 bodov a 13 skládok
Iliušin Il-20
Verzie
thumb|right|Il-20RT thumb|right|Il-22M
Le Mas-de-Tence
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Iliušin Il-20
Il-20 (Il-20M)
Lietadlá pre rádioelektronický prieskum, ktorých bolo v rokoch 1970 až 1976 vyrobených asi 20 kusov.
Le Mas-de-Tence
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Iliušin Il-20
Il-20RT
Lietadlá určené na telemetrické merania raketových technológií. Verzia Il-20RT bola zavedená v roku 1980 a dislokovaná na základni Leninsk (Bajkonur). Celkovo boli vyrobené 4 kusy, pričom jeden stroj bol v 90. rokoch zmodernizovaný a zvyšné tri boli prerobené alebo vyradené.
Le Mas-de-Tence
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Iliušin Il-20
Il-20RT
Charakteristickým znakom lietadla je pozdĺžny kryt na trupe, ktorý je dlhý a vysoký. V ňom sa nachádzajú antény telemetrických staníc RTS-9 a BRS-4S. Antény stanice MK-9MKS sú nainštalované v prednej časti trupu a vzadu, v žihadlovitom výbežku dlhom.
Il-22 (Il-22M)
Lietadlo, ktoré slúžilo ako vzdušné veliteľské a komunikačné centrum a bolo analógiou k americkému stroju Boeing E-4. V roku 1974 boli úspešne ukončené štátne skúšky, spustila sa sériová výroba a následne boli tieto stroje zaradené do služby. Po vyrobení malého počtu Il-22 sa začalo s výrobou verzie Il-22M, ktorá sa odlišovala modernejším palubným vybavením. Neskôr vznikla ešte modifikácia Il-22M-15, z ktorej bol však vyrobený iba jeden exemplár a ten zostal po rozpade Sovietskeho zväzu v Kazachstane. Celkovo bolo vyrobených 30 lietadiel v modifikáciách Il-22 a Il-22M.
Prvý Il-22M bol ruskému letectvu dodaný v roku 1998 a táto verzia sa od ostatných navonok líši dvomi typickými prvkami. Sú to kryty antén – jeden pozdĺžny valcovitý umiestnený takmer pod celým trupom a druhý v tvare cigary, nainštalovaný na zvislej chvostovej ploche lietadla.
Il-22PP
thumb|right|Il-22PP
Lietadlá elektronického boja, ktoré dokážu efektívne rušiť nepriateľské radary bez toho, aby rušili tie vlastné. Sú schopné efektívne rušiť všetky možné ciele, ako sú lietadlá včasnej výstrahy, systémy protivzdušnej obrany, ako aj bezpilotné lietadlá. Antény rušiaceho systému Porubščik sa nachádzajú pod krytmi inštalovanými po oboch stranách trupu lietadla. Na každej strane sa nachádzajú dva také kryty – jeden z nich je umiestnený v oblasti medzi kokpitom a prednými vstupnými dverami, zatiaľ čo druhý sa nachádza medzi odtokovou hranou krídla a zadnými vstupnými dverami.
Celkovo boli vyrobené tri kusy, ktoré vznikli úpravou Il-20M. Lietadlá Il-22PP boli zavedené do služby v ruskom letectve v roku 2017.
Operačné nasadenie
Po zavedení začal Il-20 uskutočňovať prieskum v medzinárodnom vzdušnom priestore. Zahraničná rozviedka ho identifikovala až v roku 1978 a NATO mu priradilo kódové meno Coot-A. Lietadlá sa zapojili do sovietskej intervencie v Afganistane a šesť rokov po jej skončení aj do vojny v Čečensku.
Ruská intervencia v Sýrii proti odporcom režimu Bašára al-Assada
thumb|right|Il-20M (reg. č. RF-93610), ktorý bol 17. septembra 2018 omylom zostrelený sýrskou protivzdušnou obranou
Počas ruskej intervencie v Sýrii boli Il-20 používané na odpočúvanie komunikácie medzi militantmi z Islamského štátu a určovanie ich pozície. Dňa 17. septembra 2018 Rusko prišlo o jedno z týchto lietadiel s registračným číslom RF-93610 (rok výroby 1973). K incidentu, pri ktorom zahynulo všetkých 15 členov posádky, došlo počas náletu izraelských stíhačiek F-16. Sýrska protivzdušná obrana sa snažila tieto stíhačky zostreliť a omylom zasiahla ruské prieskumné lietadlo. K zostrelu došlo prostredníctvom rakety sovietskeho systému S-200.
Používatelia
Rusko
Špecifikácie (Il-20)
Údaje z airwar.ru, Ил-20
Amidol
200px|náhľad Amidol (systematický názov 2,4-diaminofenol, sumárny vzorec C6H8N2O) je bezfarebná kryštálická organická zlúčenina. Hydrochloridová soľ sa používa ako vývojková látka pre fotografické vývojky. K tomuto účelu sa používa od roku 1892, kedy bol amidol prvýkrát použitý pre fotografické papiere. Medzi vývojkovými látkami sa chová neobvykle, pretože najefektívnejšie pracuje v mierne kyslom prostredí, na rozdiel od silno zásaditého, ktoré potrebuje väčšina ostatných vyvolávacích látok. Ako amidol starne, mení farbu na tmavo-červeno-hnedú. Nádoby na vývojku a ďalšie potreby používané k príprave amidolových roztokov sa tiež sfarbujú do hneda a toto sfarbenie je veľmi odolné.
Fotografie vyvolané v amidole majú typicky veľmi teplú hnedočiernú farbu, ale prevyvolanie môže rýchlo viesť ku vzniku závoja.
Le Monastier-sur-Gazeille (obec)
Le Monastier-sur-Gazeille je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Haute-Loire, v regióne Auvergne.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Le Monteil (Haute-Loire)
Le Monteil je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Haute-Loire, v regióne Auvergne.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Ondavská rovina
Ondavská rovina je geomorfologický podcelok Východoslovenskej roviny. Nachádza sa v západnej polovici krajinného celku, na dolnom povodí Ondavy.
Vymedzenie
Podcelok zaberá rovinatú časť po oboch brehoch Ondavy a v rámci celku susedí na západe s Trebišovskou tabuľou, na juhu s Latorickou rovinou a na juhovýchode s Malčickou tabuľou. Severnejšie ležia podcelky Východoslovenskej pahorkatiny, na severovýchode Pozdišovský chrbát, na severe Ondavská niva, Vranovská pahorkatina a Toplianska niva.
Doprava
Na severnom okraji vedie Vranovom nad Topľou cesta I/18 (Prešov – Michalovce), cesta I/79 (Vranov nad Topľou – Slovenské Nové Mesto) smeruje popri rieke Ondave na juh. Rovnaké smerovanie, no východným brehom rieky má cesta II/554. Centrálnu časť križuje cesta I/19 (Košice – Michalovce), v koridore ktorej vedie európska cesta 50. Rovinaté územie využíva i železnica, konkrétne trate Prešov – Humenné, Trebišov – Michalovce, Trebišov – Vranov nad Topľou a Košice – Čierna nad Tisou.
Ľalie poľné
Ľalie poľné sú v poradí druhý celovečerný film slovenského režiséra Ela Havettu. Film bol nakrútený v roku 1972 a jedná sa o lyrizovanú tragikomédiu zasadenú do prostredia slovenskej dediny po skončení 1. svetovej vojny. Dej sa zameriava na vojnových vyslúžilcov, ktorí sa snažia dať svojmu životu zmysel. Film bol nakrútený podľa novely Vincenta Šikulu Nebýva na každom vršku hostinec (1966), ktorá predstavuje experimentálnu líniu slovenskej prózy. Vincent Šikula sa tiež podieľal na scenári k filmu.
Dej
Hlavnými hrdinami filmu sú bývalí vojaci, ktorých vojna priviedla na mizinu. Chodia po slávnostiach a jarmokoch, spievajú, hrajú na hudobné nástroje a žobrú. Jeden z nich, potulný rečník Krujbel, už v úvode vysvetľuje názov filmu: ''„Pozrite, vtáctvo nebeské, ani neseje, ani nežne a predsa má čo jesť. Ľalie poľné sa nestarajú, čím sa šatiť a aký krásny majú šat. Ľudia sa boha spustili a diabla sa chytili.“'' A práve týmito ľaliami sú pustovníci potulujúci sa po okolí. Ľudia, ktorí si hľadajú svoje miesto v živote, no neradi sa vzdávajú slobody. Jediným, kto je so svojim osudom vyrovnaný je práve Krujbel. Naplnenie nachádza v oduševnenom rečníctve na jarmokoch a pútiach, kde nielen zabáva okoloidúcich, no snaží sa im prehovoriť do duše. V jeho prejavoch sa vyskytujú biblické pravdy, ale aj životné skúsenosti. Jeho veselosť a nespútanosť vo filme predstavuje akýsi spôsob obrany voči neľahkému osudu a smútku z osamelosti. Ako sa v Dejinách slovenskej kinematografie uvádza: „Jeho tragigroteskné kazateľstvo sa dá považovať za za gesto autorskej irónie a zároveň sebairónie voči rojkovstvu, ktoré sa usiluje zapôsobiť na svet rozprávaním, umením.“
Ďalšou významnou postavou filmu je Martin Hejkeš, taktiež tulák a vojenský skrachovanec, ktorému už neostalo nič iba jeho klarinet. Spočiatku predstavuje vyrovnaného človeka, ale iba do momentu keď ho ďalší dvaja žobráci ochudobnia o jeho jediné bohatstvo, jeho hudobný nástroj. Bez neho si nevie nájsť svoje miesto a preto sa utieka k vdove Pavle, ktorá ho zo začiatku odmieta, no neskôr privolí. V tom momente sa Martin ocitá v rozpore so svojou vierou v lásku a rodinný život a túžbou po slobode. V momente, keď ho Krujbel donúti ukradnúť vdove voz a odísť s ním do diaľav, uvedomí si sladkú chuť slobody, i keď ho v hĺbke duše hryzie svedomie. Napokon sa po Krujbelových urážkach rozhodne vrátiť k Pavle, no ona je na jarmoku s predavačom sliepok, ktorý sa o jej priazeň tiež uchádzal. Krujbelovu záverečnú kázeň na zvonici kostola ukončí symbolický pád z výšky podnecujúci význam jeho slov.
Charakteristika
Groteskné a veselé ladenie záberov pripomína Havettov prvý film Slávnosť v botanickej záhrade (1969), avšak tu nadobúda viac existenciálnejšiu a tragickú podobu. Význam filmu spočíva v uvedomení si vlastnej zbytočnosti sociálne neetablovanými postavami tulákov a žobrákov. Tí, na ktorých príbehy sa Havetta zameriava, však nie sú jediní. Jarmoky sú plné chudákov a pouličných muzikantov do biedy uvrhnutých vojnou. Rovnako ako v jeho predchádzajúcom filme tu režisér využíva tvorivosť a hravosť doplnenú o rozmanité hudobné motívy. Strieda sa tu jarmočná muzika, vojenské piesne, či detský zbor často prehlušovaný bitím kostolných zvonov. Autorom hudby je skladateľ Zdeněk Liška, ktorý dopĺňa režisérovu vizuálnu predstavu a tým sa z filmu stáva akási „ľudová symfonická báseň v próze“.
Havetta vo svojich filmoch zobrazuje jemu vlastné vnímanie sveta, kde sa realita strieda s fantastikou deja, no na druhej strane vyjadrujú hlbší a pravdivejší zmysel, ktorý sa miestami zdá len ťažko rozumom uchopiteľný. Využívanie farebného tónovania obrazu a prechodu od čierno-bielosti k farbe pôsobí na citové vnímanie diváka a tým vytvára variácie obrazovej atmosféry filmu. Jeho estetika pripomína staré fotografie, čím navádza pocit nostalgie. Ľalie poľné sa spolu s Hanákovými Obrazmi starého sveta (1972) v čase normalizácie ocitli v trezore. Rehabilitácia tohto diela sa uskutočnila až v roku 1990.
Dobové ohlasy
Toto dielo malo v všeobecnosti pozitívny ohlas, až na kritiku riaditeľa Štúdia hraného filmu Dr. Malíčka: ''„Nič to celé nehovorí ani o nás, ani u nás. Nie je to ani ironické, ani poetické, ani lyrické... Namiesto polohy zvláštneho v Havettovi prevláda poloha nezmyselného... Vo filme dominuje parazitizmus, nemorálnosť, nezmyselnosť a ošklivosť... Takéto vyznenie filmu je nielen režijným neúspechom, ale vonkoncom neprijateľné, problematické a dá sa povedať, že vyznieva do prázdna, nepotrebne.“'' Napriek týmto nepriaznivým slovám je Havettov druhý celovečerný film považovaný za kľúčové dielo slovenskej kinematografie. A ako uvádza Branko: ''„Experimentálne črty Ľalie poľné naozaj majú. Napriek tomu je ten insitný príbeh zároveň priezračný a svojím spôsobom prístupný, a to je možno najtajomnejší "trik" Ela Havettu, mága slovenskej kinematografie, ktorému "olovená doba" normalizácie nedala žiť.“''
Le Pertuis
Le Pertuis je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Haute-Loire, v regióne Auvergne.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Le Chambon-sur-Lignon
Le Chambon-sur-Lignon je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Haute-Loire, v regióne Auvergne-Rhône-Alpes.
Pôvodne hugenotské mesto sa stalo útočiskom pro veľa Židov počas druhej svetovej vojny.
Dejiny
Pod vedením miestneho evanjelického farára André Trocmého a jeho manželky Magdy od roku 1942 občania mesta ukrývali Židov pred deportáciou do koncentračných táborov vo svojich domoch, na farmách v okolí i vo verejných budovách. Pred nacistickými prehliadkami domov skrývali utečencov na vidieku.
Občania pre utečencov zaobstarávali falošné doklady a pomáhali im prekročiť hranice do neutrálneho Švajčiarska. Niektorých obyvateľov zatklo gestapo, napr. Daniela Trocmé, bratranca André Trocmého, ktorý bol odvlečený do koncentračného tábora Majdanek, kde bol zabitý.
Odhaduje sa, že takto zachránili 3 000 až 5 000 ľudí pred istou smrťou. V roku 1990 udelil Izrael mestu čestný titul Spravodlivý medzi národmi.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Kód Navajo
náhľad|Generál Douglas MacArthur sa stretol s navažskými kódovačmi na konci roka 1943. Kód Navajo je šifrovací jazyk, ktorý počas 2. svetovej vojny používali príslušníci Americkej Námornej pechoty označovaní ako Code talkers, zväčša z radov Amerických Indiánov (Čerokíovia, Čoktovia, Meskwakiovia a Navahovia) ale napríklad aj z radov prisťahovalcov z Európy (Baskovia), ktorí slúžili ako telegrafisti a tlmočili tajné taktické správy. Nasadenie vojakov hovoriacich pre dané bojiská atypickým jazykom zvyšovalo bezpečnosť rádiovej komunikácie.
Šifrovanú komunikáciu v jazyku Navahov vymyslelo 29 členov indiánskeho kmeňa. Bol využívaný najmä pri komunikácii v bojoch proti Japoncom.
Výber kmeňa
V druhej svetovej vojne japonskí experti dokázali rozlúštiť so závratnou rýchlosťou ktorúkoľvek šifru, akú americkí kryptografovia boli schopní vymyslieť. Bojujúc s týmto problémom boli nútení vymýšľať čím ďalej zložitejšie kódy, až sa nakoniec velitelia sťažovali na príliš dlhú dobu, potrebnú na šifrovanie a dešifrovanie správ. Tento problém vyriešil muž menom Philip Johnston, ktorý žil v Los Angeles. Ako dieťa však vyrastal v rezervácii indiánskeho kmeňa Navahov v Arizone. Jazyk Navahov je jedinečný a nie je príbuzný so žiadnym iným európskym ani ázijským jazykom a je taký zložitý, že takmer nikto nie je schopný mu porozumieť. Johnston sa však jazyk Navahov kedysi naučil a prišiel na to, že ak mu nerozumejú jeho krajania, nebudú mu rozumieť ani Japonci.V roku 1942, sa Johnston stretol s Generál Majorom Claytonom B. Vogelom, veliacim generálom obojživelných síl Pacifickej flotily a jeho spolupracovníkmi. Johnston predstavil za simulovaných bojových podmienkach analýzu, ktorá preukázala, že kód Navaho mohol kódovať, prenášať a dekódovať správy v angličtine za 20 sekúnd, oproti 30 minútam za ktoré kódovali správy stroje v tej dobe. Johnston tiež navrhol, aby pri každom vojenskom prápore pracovali ako rádiotelegrafisti dvaja Navahovia, ktorí by vysielali a prijímali správy vo svojom rodnom jazyku. Nápad bol prijatý a Vogel odporučil, aby pechota nabrala 200 Navajov. Prvých 29 Navahských nováčikov sa zúčastnilo výcviku v máji 1942. Táto prvá skupina potom vytvorila kód Navajo v Camp Pendleton, Oceanside v Kalifornii.
Princíp šifrovania
Princíp šifrovaného jazyka spočíval v tom, že Navahovia mali množstvo slov na pomenovanie vecí, ktoré poznali a videli, napríklad vtáky a ryby, nevedeli však pomenovať veci, s ktorými sa nestretli napríklad letecké stíhačky alebo ponorky. Vypracovali teda zoznam 274 takýchto slov a vytvorili k nim navažské pendanty. Člny dostali mená rýb a lietadlá mená vtákov. Bomby boli vajcia, mínomety boli učupené pušky a vojenská čata bola čierne ovce. Onedlho na zoznam pribudlo ďalších 234 slov, medzi ktorými boli aj názvy krajín. Amerika dostala meno „naša matka“, Británia „medzi vodami“ a Nemecko „železný oblúk“.
Broken
Skladby sú naspievané v slovenčine aj v angličtine. Dramaturgia albumu je pre jeho štýlovú rozmanitosť a vysoký počet trackov nekompaktná, čo v roku 2015 priznal i frontman skupiny Martin Burlas. Dve piesne sú tu v podaní zoskupenia Vitebsk Broken, jedného z Burlasových vedľajších hudobných projektov.
Kód Navajo
Jazyková bariéra
Keď sa tento systém začal používať, došlo k nedorozumeniu, lebo spojovací technici si neuvedomili, že medzi nimi pracujú aj Navahovia. Mysleli si, že na vlnách armády Spojených štátov vysielajú Japonci. Čoskoro však používanie navahského hovoreného kódu fungovalo bez problémov. Spravodajská služba nerozumela ani slovo a nerozumeli ani Japonci, ktorí by sa čudovali, že ich rádiové vlny sú plné železných rýb (ponoriek), kolibríkov (stíhačiek) a žralokov (torpédoborcov).
Broken
Buklet neobsahuje texty k skladbám. Album vyšiel s podporou štátneho fondu kultúry Pro Slovakia.
Kód Navajo
Ocenenie
Činnosť Navahských šifrantov ocenili Američania najmä počas bitky o Ivodžimu. V prvých dňoch bitky vo februári a v marci 1945, ktorej cieľom bolo dobyť ostrov Ivodžima na juhu Japonska, bolo odoslaných asi 800 navahských správ a bez jedinej chyby.
Broken
Autorstvo
Hudba: Texty:
Kód Navajo
Ocenenie
Po vojne dostali Navahovia zákaz o svojej úlohe hovoriť. Ich kód zostal medzi utajovanými informáciami a na ich hrdinstvo sa v tichosti zabudlo. Postupne sa im však dostalo chvály, ktorú si zaslúžili a v roku 1982 vyhlásila vláda USA 14. august za Národný deň navahských rádiotelegrafistov. Najväčším holdom pre Navahov, že ich kód je jedným z mála v dejinách, ktorý nikdy nikto nerozlúštil.
Broken
Zostava
Sleepy Motion:
Vitebsk Broken:
Racing Club de Avellaneda
Racing Club de Avellaneda, skrátene Racing Club, alebo iba Racing, je argentínsky športový klub so sídlom v meste Avellaneda, ktoré sa nachádza v provincií Buenos Aires. Klub je známy predovšetkým pre svoj futbalový tím. Racing Club patrí medzi najúspešnejšie futbalové kluby v Argentíne, keď vyhral spolu 17 titulov v argentínskej najvyššej súťaži Primera División. Na medzinárodnej úrovni vyhral Racing Club spolu 6 trofejí, z toho jedenkrát Copa Libertadores či jedenkrát Interkontinentálny pohár. Domáce zápasy hráva klub na štadióne Estadio Presidente Perón. V súčasnosti hráva najvyššiu argentínsku futbalovú súťaž Primera División.
História
thumb|left|Majstrovský tím z roku 1913. 12. mája 1901 založila skupina študentov školy Colegio Nacional Central futbalový tím Football Club Barracas al Sud. V rovnakom období sa pri zakladaní iného klubu menom Colorados Unidos pohádali jeho zakladatelia na tom, akej farby by mal mať ich nový klub dresy. V marci 1903 sa členovia oboch klubov dohodli na spojení. Klub dostal meno po francúzskom automobilovom magazíne, ktorý sa predával v tej dobe v Argentíne. Nový klub tak dostal meno Foot Ball Racing Club – Barracas al Sud. Racing bol vôbec prvý klub, ktorý bol založený ľuďmi označovanými ako „Criollos“, teda ľuďmi, ktorí boli predkoloniálneho španielskeho pôvodu. V roku 1903 začal klub používať biele dresy, v roku 1904 zmenil klub farbu dresov na žlto-čierne pruhy. Tieto však boli onedlho vymenené za nové dresy, ktoré boli tvorené štyrmi štvorcami, dvoma svetlo-modrými a dvoma ružovými. Tieto boli v roku 1908 vymenené za tmavo modré, ktoré mali v strede vodorovný biely pás. Už v roku 1910 bola farba dresov opäť zmenená, tento raz na svetlo-modré (belasé) a biele pásy. Tieto dresy používa klub do súčasnosti.
Prvé roky a zlaté obdobie
náhľad|Majstrovský tím z roku 1925. Členom argentínskej futbalovej federácie sa Racing stal už v roku 1905 a začal hrávať v nižších argentínskych futbalových súťažiach. Už o rok neskôr bojoval Racing Club v play-off o účasť v najvyššej argentínskej súťaži, no nebol úspešný a do prvej ligy sa neprebojoval. Do najvyššej súťaže sa klub dostal v roku 1910, keď vyhral finále play-off s klubom Boca Juniors. V sezóne 1911 najvyššej súťaže skončil Racing na štvrtom mieste. O rok neskôr sa klub premenoval na Racing Foot Ball Club - Avellaneda a hneď vyhral svoju prvú trofej, keď vyhral národný pohár. Prvý majstrovský titul vyhral klub v sezóne 1913, keď zvíťazil v ligovom play-off. V tom istom roku vyhral Racing opäť aj národný pohár, keď porazil klub Newell's Old Boys. Už v ročníku 1914 vyhral Racing druhý ligový titul a znova pridal aj víťazstvo v národnom pohári, keď vyhral nad tímom Rosario Central. V sezóne 1915 vyhral Racing Club tretí majstrovský titul v rade, pričom celý ročník zostal neporazený. Výborné obdobie pokračovalo a Racing vyhral majstrovský titul a národný pohár aj v sezóne 1916. Výborné výkony klubu znamenali výhru ďalšieho majstrovského titulu aj v sezóne 1917, klub zároveň vyhral znovu aj národný pohár. V sezóne 1918 vyhral klub už svoj šiesty titul v rade, keď bol opäť celú sezónu neporazený a znova triumfoval aj v národnom pohári. V sezóne 1919 vyhral Racing siedmy majstrovský titul v rade. V tomto ročníku sa však hrali súbežne dve najvyššie súťaže, druhú súťaž vyhrala Boca Juniors. Majstrovskú sériu prerušil ročník 1920, keď Racing skončil na druhom mieste. V ročníku 1921, ktorý bol taktiež rozdelený na dve súbežne hrané súťaže, získal Racing opäť majstrovský titul. Na ďalší titul musel Racing počkať do sezóny 1925. Toto skvelé obdobie prinieslo klubu jeho prezývku „La Academia“, lebo hra klubu bola považovaná za „Akadémiu argentínskeho futbalu“. V priebehu 10. a 20. rokov 20. storočia získal Racing Club spolu 9 majstrovských titulov, 9 národných pohárov a 2 medzinárodné tituly. V klube v tej dobe hrali aj reprezentanti Argentíny Alberto Ohaco, Alberto Marcovecchio, Pedro Ochoa a Natalio Perinetti.
Ústup z pozícií
thumb|left|Majstrovský tím z roku 1949. V ďalších sezónach sa Racingu už neporadilo nadviazať na úspechy z počiatkov svojej existencie. Od posledného titulu v sezóne 1925 sa mu v lige nedarilo tak ako pred tým. Až v sezóne 1932 zaznamenal Racing Club po dlhšej dobe prvý úspech, keď vyhral v národnom pohári. Výhru v pohári zopakoval klub aj v nasledujúcom ročníku, keď vyhral 4:0 nad tímom San Lorenzo. Najlepšie ligové umiestnenia však boli iba tri tretie miesta v sezónach 1932, 1933 a 1936. Ani 40. roky nepriniesli zlepšenie a klubu sa v prvej lige nedarilo V tomto období bolo najlepšie ligové umiestnenie Racingu štvrté miesto v sezónach 1946 a 1948. V ročníku 1948 to však už vyzeralo celkom nádejne, Racing nejaký čas viedol ligu, no v posledných kolách mu boli odrátané štyri body a najvyššiu súťaž nakoniec vyhral najväčší rival Racingu Independiente. V sezóne 1945 však Racing Club vyhral národný pohár.
Ďalšie majstrovské tituly
náhľad|V roku 1967 vyhral Racing Club Interkontinentálny pohár. Po skoro 24. rokoch čakania sa Racing Club dočkal, keď vyhral sezónu 1949, kedy získal svoj desiaty majstrovský titul. Titul sa klubu podarilo obhájiť v sezóne 1950. Hráč Racingu Llamil Simes sa v oboch ročníkoch stal najlepším strelcom súťaže. V ročníku 1951 vyhral Racing tretí titul v rade. Troma výhrami v rade sa Racing stal prvým klubom, ktorému sa poradilo vyhrať tri majstrovské tituly po sebe v profesionálnej ére argentínskeho futbalu. V sezóne 1952 ale už Racing skončil na druhom mieste, o rok neskôr obsadil tretie miesto. Na titul čakal klub až do sezóny 1958, o rok neskôr skončil druhý. 60. roky začal Racing štvrtým miestom v prvej lige. V ročníku 1961 však znova vyhral majstrovský titul. Ďalší titul vyhral Racing až v sezóne 1966. Na základe toho mohol hrať Racing Club nasledujúci ročník juhoamerickej obdoby európskej Ligy majstrov Copa Libertadores. Túto súťaž v sezóne 1967 Racing vyhral, keď vo finále zvíťazil nad uruguajským klubom Nacional. Na konci roku 1967 vyhral Racing Club aj Interkontinentálny pohár, keď vyhral v troch zápasoch nad škótskym Celticom Glasgow.
Zostup
V priebehu 70. rokov nevyhral Racing Club ani jeden majstrovský titul. V sezóne 1972 zaznamenal v časti Metropolitano jedno druhé miesto. V roku 1972 sa do klubu dostal Ubaldo Fillol, ktorý je považovaný za najlepšieho argentínskeho brankára v histórii. Od ročníka 1974 hral Racing slabo, bol stabilne blízko zostupu do druhej najvyššej argentínskej súťaže. Zlom nastal v sezóne 1983, keď Racing Club skutočne zostúpil do druhej ligy Primera B. V prvej sezóne v druhej lige skončil Racing druhý a hral tak baráž o postup do prvej ligy, no neúspešne. Do najvyššej súťaže sa Racing Club vrátil po dvoch sezónach v druhej lige, keď vyhral baráž o postup. Už v sezóne 1988 hral Racing Supercopa Sudamericana, ktorú sa mu poradilo vyhrať, keď vo finále zvíťazil nad brazílskym klubom Cruzeiro. V tom istom roku vyhral Racing aj súťaž Supercopa Interamericana, čo bol pohár, v ktorom sa stretávali najlepšie dva kluby federácií CONCACAF a CONMEBOL.
Posledné roky
Od posledného kontinentálneho víťazstva v ročníku 1988 sa už ale klubu nedarilo ani doma, ani na kontinente. Racing Club sa dostal do finančných problémov, ktoré vyvrcholili v roku 1998. Klub musel vyhlásiť bankrot. Racing bol úplne zruinovaný, no napriek tomu dokázal vyhrať majstrovský titul v časti Apertura sezóny 2001. Racing tak zaznamenal prvý zisk majstrovského titulu po 35. rokoch. V tej dobe bol súčasťou tímu aj odchovanec Diego Milito. V sezóne 2004/05 skončil Racing na treťom mieste v časti Clausura. V sezóne 2007/08 skončil Racing v časti Clausura posledný a zostupu sa vyhol až v baráži. Okrem toho sa však klub umiestňoval zväčša v strede ligovej tabuľky. Sedemnásty majstrovský titul vyhral klub v sezóne 2014, vďaka tomu mohol hrať opäť Copa Libertadores, kde skončil vo štvrťfinále. Od tohto ročníka sa Racing vždy umiestnil na miestach zaručujúcich možnosť hrať v kontinentálnych pohároch. V ročníku 2016/17 obsadil štvrté miesto.
Farby a znak klubu
náhľad|Klubové znaky. Racing Club hral na začiatku v roku 1903 v bielych dresoch. Tieto sa zmenili už v roku 1904 na žlto-čierne pásy a v tom istom roku na modro-fialové štyri štvorce. V roku 1908 začal klub používať tmavomodré dresy s bielym vodorovným pásom v strede. Svoje súčasné farby používa Racing už od roku 1910, kedy začal používať na dresoch belaso-biele pásy.
Prvý klubový znak bol čierno-biely s nápisom Foot Ball Racing Club. Tento bol v roku 1928 vymenený za modré písmená RC. V roku 1928 začal Racing používať ako klubový znak štít s belaso-bielymi pásmi. Svoj súčasný znak používa Racing Club od roku 1936, keď k znaku z roku 1928 pridal nápis Racing v hornej časti znaku. Tento klubový znak sa s menšími obmenami používa do súčasnosti.
Štadión
náhľad|Fanúšikovia klubu počas zápasu. Od roku 1950 hráva Racing Club na svojom súčasnom štadióne Estadio Presidente Perón. Jeho súčasná kapacita je 51 389 miest a priemerná návštevnosť sa pohybuje okolo čísla 20 000 divákov. Fanúšikovia nazývajú tento štadión ako El Cilindro de Avellaned a Koloseum. Na rovnakom mieste však klub hrá v podstate od roku 1904. Už v 20. rokoch stál na mieste štadión pre 30 000 divákov. Starý štadión bol zbúraný v roku 1948 a bol nahradený súčasným, ktorý bol otvorený v roku 1950. Je to druhý najväčší štadión v Argentíne, hneď po štadióne klubu River Plate. Pôvodná kapacita štadióna bola až 120 000 miest, neskôr bola kapacita znížená na 64 161 miest.
center|800px
Zostava
12px|Kapitán klubu
Le Vernet (Haute-Loire)
Le Vernet je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Haute-Loire, v regióne Auvergne.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Lempdes-sur-Allagnon
Lempdes-sur-Allagnon je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Haute-Loire, v regióne Auvergne.
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Léotoing
Léotoing je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Haute-Loire, v regióne Auvergne.
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Trebišovská tabuľa
Trebišovská tabuľa je geomorfologický podcelok Východoslovenskej roviny. Nachádza sa na západnom okraji krajinného celku a na jeho území leží v južnej časti jediná geomorfologická časť, Veľký vrch.
Vymedzenie
Podcelok zaberá rovinatú oblasť v západnej časti Východoslovenskej roviny, od Vranova nad Topľou po Zemplínske vrchy a rieku Bodrog. V rámci celku susedí na juhu s Bodrockou rovinou, na juhovýchode nadväzuje Latorická a na východe Ondavská rovina. Na severe a západe leží Podslanská pahorkatina, ktorá je podcelkom Východoslovenskej pahorkatiny a na juhozápade sa vypínajú Zemplínske vrchy.
Osídlenie
Táto časť Východoslovenskej roviny patrí medzi stredne husto osídlené a nachádza sa tu množstvo obcí. Na severnom okraji leží mesto Vranov nad Topľou, v strednej časti Sečovce a Trebišov.
Doprava
Na severnom okraji vedie Vranovom nad Topľou cesta I/18 (Prešov – Michalovce), východným okrajom vedie južným smerom cesta I/79 (Vranov nad Topľou – Slovenské Nové Mesto). Západo-východným smerom vedie cesta II/552 a cesta I/19 (Košice – Michalovce), v koridore ktorej vedie európska cesta 50. Rozsiahlym podcelkom vedie tiež Železničná trať Prešov – Humenné, Michaľany – Trebišov – Michalovce, Trebišov – Vranov nad Topľou a Košice – Čierna nad Tisou.
Časomiera na Marse
thumb|190x190pixelů|Dĺžka marťanských ročných období v porovnaní so Zemou. Na meranie času na planéte Mars a na Saturnovom najväčšom mesiaci Titan boli navrhované viaceré spôsoby merania času, nezávisle od pozemského kalendára.
Mars má sklon osi a dobu rotácie podobnú Zemi. Aj preto sa na ňom prejavujú ročné obdobia (jar, leto, jeseň a zima) podobne ako na Zemi. Aj deň je približne rovnako dlhý. Rok je však takmer dvakrát taký dlhý ako na Zemi a jeho orbitálna excentricita je podstatne väčšia, čo okrem iného znamená, že dĺžky rôznych marťanských ročných období sa značne líšia a slnečný čas sa môže líšiť od kalendárneho času na Zemi.
Saturn má sklon osi podobný Zemi. Aj preto sa na ňom prejavujú ročné obdobia (jar, leto, jeseň a zima) podobne ako na Zemi. Deň na Titane, Saturnovom najväčšom mesiaci je približne 16-krát dlhší ako na Zemi. Rok je takmer 30-krát dlhší ako na Zemi, alebo takmer 16-krát dlhší ako na Marse a Saturnova orbitálna excentricita je podstatne väčšia, čo okrem iného znamená, že dĺžky rôznych saturnských (a takisto aj titanských) ročných období sa značne líšia a slnečný čas na Titane sa môže líšiť od kalendárneho času na Zemi.
Štruktúra marťanského a titanského kalendára
Mars takisto obieha okolo Slnka raz za 668,5921 takýchto marťanských solárnych dní, čo je približne 687 pozemských dní. Z toho vyplýva, že pozemský kalendár takisto nebude na Marse plniť svoju funkciu, ktorou je sledovanie ročných období na Marse. Je možné rozdeliť marťanský solárny rok na 12 marťanských mesiacov, ktoré ale budú výrazne dlhšie ako na Zemi. Budú mať až 56 marťanských dní, okrem každého tretieho, ktorý bude mať 55 marťanských dní. Avšak posledný mesiac bude mať v priestupnom roku o jeden deň viac, teda 56 marťanských dní. Prestupné roky budú v desaťročnom cykle roky končiace na 1, 3, 5, 7, 9, 0. To je obdoba nášho 4-ročného prestupného cyklu na Zemi. Roky deliteľné 100 budú neprestupné, a roky deliteľné 500 budú prestupné. Tento 500 ročný marťanský cyklus je obdobou nášho 400 ročného cyklu prestupných rokov na Zemi. Titan takisto obieha okolo Slnka raz za 673,54388 takýchto titanských solárnych dní, čo je približne 10756 pozemských dní. Z toho vyplýva, že titanský kalendár má veľmi podobný počet dní v roku ako Mars, avšak 16-krát dlhších. Použijeme podobnú schému. Je možné rozdeliť titanský solárny rok na 12 titanských mesiacov, ktoré ale budú výrazne dlhšie ako na Zemi, či na Marse. Budú mať až 56 titanských dní, okrem šiesteho, ktorý bude mať 57 titanských dní. Avšak posledný mesiac bude mať v priestupnom roku o jeden deň viac, teda takisto 57 titanských dní. Prestupné roky budú v 20-ročnom cykle roky končiace na 01, 03, 05, 07, 09, 11, 13, 15, 17, 19, 20. Treba si uvedomiť, že 20 titanských rokov je 6 storočí. Roky deliteľné 100 nebudú prestupné a roky končiace 000, 300, 500, 800, budú prestupné. Samozrejme, 1000 rokov na Titane je 30 tisícročí na Zemi.