cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Lienka Krasolienka
Lienka Krasolienka (orig. Cococinel) je televízny francúzsky detský program. Program v réžii Raymonda Burleta napísali Yolande Baillet a Jean Montagne. 52 epizód animovaného filmu bolo vyrobených v roku 1992. Na Slovensku bol program vysielaný STV v rámci večerníčka.
Hlavnou postavou je lienka, ktorá podporuje svojich priateľov, učí ich o ekológii a životnom prostredí.
Saint-Avit (Tarn)
Saint-Avit je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Tarn, v regióne Midi-Pyrénées.
Polohopis
Saint-Avit má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod.
Obyvateľstvo
Saint-Avit má 245 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
Palackého ulica (Trenčín)
Palackého ulica v Trenčíne sa nachádza v mestskej časti Stred a nazvaná bola podľa českého historika a politika Františka Palackého.
Na čísle 27 má sídlo Galéria Miloša Alexandra Bazovského.
Na čísle 3477 sídli hotel Grand.
Labé (mesto)
Labé je hlavné mesto rovnomenného regiónu a rovnomennej prefektúry. Je aj centrom geografického regiónu Fouta Djallon v Guinei.
V roku 2005 tu podľa odhadu žilo 110 000 ľudí.
Mesto je známe ako centrum priemyselnej výroby (výroba topánok, tkanie textílií) a obchodu. V poľnohospodárstve je najčastejšou produkcia medu. V meste sa nachádza letisko a múzeum. V blízkosti mesta sa nachádzajú aj vodopády Saale a prameň rieky Gambia.
Rebúcia
Rebúcia je rod kaktusov z čeľade kaktusovité. Tento veľmi rozsiahly rod obsahuje veľa druhov pôvodom z Bolívie, Peru a Argentíny.
Systematika
Niektoré druhy sa niekedy zaraďujú do rodu Aylostera. Naopak sa pod rod rebúcia niekedy zaraďujú aj všetky alebo niektoré z rodov: Aylostera Speg., Bridgesia Backeb., Cylindrorebutia Fric & Kreuz., Digitorebutia Fric & Kreuz., Echinorebutia Fric, Eurebutia Fric, Gymnantha Y.Itô, Mediolobivia Backeb., Mediorebutia Fric, Neogymnantha Y.Itô, Reicheocactus Backeb., Setirebutia Fric & Kreuz., Spegazzinia Backeb., Sulcorebutia Backeb. a Weingartia Werderm.
Podľa: Šída O., 1997, Mosti & Papini, 2011.
Opis
Ide o vzrastovo menšie kaktusy guľovitého, mierne pretiahnutého tvaru, zväčša menšie než 10 cm. Po 2-3 rokoch od vysiatia im vyrastá na báze veľa kvetov. Niektoré druhy rastú v skupinkách.
Distribúcia
Južná Bolívia, severozápadná Argentína, Andy 2000 až 4500 m n. m.
Parpeçay
Parpeçay je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Indre, v regióne Centre-Val de Loire.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Parnac (Indre)
Parnac je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Indre, v regióne Centre-Val de Loire.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Femina
Femina je debutový štúdiový album slovenskej speváčky Simy, ktorý vydalo hudobné vydavateľstvo Gajlo Records v roku 2017. Album vyšiel v predpredaji 12. novembra 2017. Na albume sa nachádzajú spolupráce s Egom, P.A.T., ktorý sa na albume objavil aj ako producent a raperkou Fejbs.
Brian Downey
Brian Michael Downey (* 27. január 1951, Dublin, Írsko) je írsky bubeník, skladateľ a bývalý člen hard rockovej skupiny Thin Lizzy, kde ako jediný, okrem frontmana Phila Lynotta, pôsobil od jej začiatku až do rozpadu v roku 1983. Downey je tiež spoluautorom niekoľkých skladieb Thin Lizzy. Kritik Eduardo Rivadavia z AllMusic povedal, že Downey je „určite jedným z najviac podceňovaných [rockových bubeníkov] svojej generácie“.
Životopis
Vyrastal v dublinskej štvrti Crumlin. Brianove rané hudobné vplyvy pochádzali od jeho otca, ktorý hral v miestnom pipe bande a miloval džez, a tiež od jeho hrdinov zo 60. rokov: The Kinks, The Beatles a The Rolling Stones. V mladosti sa Downey stretol s priateľom, spoluzakladateľom a basgitaristom Philom Lynottom, ktorý navštevoval rovnakú školu. Pred Thin Lizzy bol Downey v mnohých skupinách, napríklad v The Liffey Beats, The Black Eagles (s Philom Lynottom), Sugar Shack a Orphanage (tiež s Lynottom). Na prelome rokov 1969 a 1970 v Dubline, po stretnutí s gitaristom Ericom Bellom a klávesistom Ericom Wrixonom, štvorica založila skupinu Thin Lizzy. Brian v skupine pôsobil ako bubeník. Prvý veľký hit skupiny bola skladba „Whiskey in the Jar“, pôvodne keltská ľudová pieseň. Medzinárodný úspech mali skladby „The Boys Are Back In Town“, „Jaibreak“ a „Emerald“. Počas nasledujúcich štrnástich rokov bol Downey stálym bubeníkom skupiny, nahral bicie aj na sólových albumoch Lynotta.
náhľad|Brian Downey v [[TopPop v roku 1974]]
Po Lynottovej smrti Downey hral v tributnej verzii skupiny Thin Lizzy s Johnom Sykesom, Scottom Gorhamom, Darrenom Whartonom a Marcom Mendozom. Odišiel v roku 1999 a bol nahradený Tommym Aldridgom. Po Sykesovom odchode zo skupiny v roku 2009 vytvoril gitarista Scott Gorham ďalšiu zostavu Thin Lizzy. Downey, Mendoza a Wharton sa opäť pridali spolu s dvoma novými členmi: gitaristom skupiny Def Leppard Vivianom Campbellom a bývalým spevákom zo skupiny The Almighty Rickym Warwickom. Táto verzia Thin Lizzy odštartovala rozsiahle svetové turné v januári 2010 a pokračovala až do začiatku roku 2013, pričom Richarda Fortusa nakoniec nahradil nový stály gitarista Damon Johnson. Gorham uviedol, že členovia skupiny uvažovali o nahrávaní nového materiálu, ktorý vyšiel ako nahrávka nového projektu Black Star Riders, do ktorého sa Downey rozhodol nezapojiť kvôli tlaku neustáleho koncertovania.
V roku 2005 bol hosťom odhaľovania sochy Phila Lynotta v Dubline a hral na bicie na nasledujúcom tribute koncerte Garyho Moora. Objavil se tiež na albume Garyho Moora, Close as You Get, z roku 2007 a v roku 2016 založil projekt Brian Downey's Alive and Dangerous.
Brian Downey's Alive and Dangerous
náhľad|Brian Downey's Alive and Dangerous v roku 2022. Zľava: Michal Kulbaka, Brian Downey, Matt Wilson, Joe Merriman Brian Downey's Alive and Dangerous je projekt, ktorý vznikol v roku 2016 pôvodne ako trio. Downey už od roku 2015 cítil potrebu vrátiť sa opäť k hraniu na bicích. Týždeň pred 30. ročníkom akcie Vibe for Philo sa rozprával s Brianom Graceom, ktorý s Philom Edgarom mal v pláne na tejto akcii koncertovať ako zvyčajne. Neskôr sa rozhodli rozšíriť zostavu o Matta Wilsona. Skupina hrá piesne z koncertného albumu Live and Dangerous, ktorý bol aj inšpiráciou pre názov skupiny.
V roku 2022 Edgara a Gracea v zostave nahradili sóloví gitaristi Michal Kulbaka a Joe Merriman.
Saint-Beauzile
Saint-Beauzile je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Tarn, v regióne Midi-Pyrénées.
Polohopis
Saint-Beauzile má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod.
Obyvateľstvo
Saint-Beauzile má 116 obyvateľov (2009).
Cirkevný sviatok
Cirkevný sviatok je deň, keď si cirkev pripomína významnú udalosť z dejín spásy alebo významného svätca.
V jednotlivých cirkvách sa rozlišujú rôzne stupne sviatkov.
Prikázané sviatky Rímskokatolíckej cirkvi (Slovensko)
V rímskokatolíckej cirkvi sú najdôležitejšie prikázané sviatky. V súčasnosti sú na Slovensku pre rímskokatolíkov prikázané tieto sviatky:
V prikázaný sviatok a každú nedeľu sú veriaci povinní zúčastniť sa na omši v katolíckom obrade a zdržiavať sa práce (porov. CIC, kán. 12471248).
Slávnosti
Po prikázaných sviatkoch, ktoré sú tiež slávnosťami, a nedeľách sa v rímskokatolíckej cirkvi prikladá najväčší význam slávnostiam, počas ktorých sa pripomínajú významní svätci alebo iné významné teologické prvky a udalosti zo Svätého Písma. Počas slávností, ktoré nie sú prikázané, veriaci nie sú povinní zúčastniť sa na omši, no účasť na nich Cirkev vrelo odporúča. V súčasnosti sa na Slovensku slávia nasledujúce slávnosti (vynímajúc prikázané sviatky spomínané už vyššie):
Okrem toho sa v každom kostole oslavuje výročie posvätenia ako slávnosť. Pri tých kostoloch, ktorých deň posviacky nie je známy sa výročie posviacky slávi 26. októbra.
Stupne sviatkov
V cirkvách byzantského obradu (teda v gréckokatolíckej a pravoslávnej cirkvi) sa sviatky podľa dôležitosti rozlišujú na niekoľko stupňov: Okrem toho existujú dni bez sviatočného znaku (všedné).
Prikázané sviatky v Gréckokatolíckej cirkvi na Slovensku
V Gréckokatolíckej cirkvi na Slovensku však ešte existujú aj prikázané sviatky, ktorými sú:
V nedeľu a prikázané sviatky sú gréckokatolíci povinní zúčastniť sa božskej liturgie (resp. slávenia modlitby časoslova, ak je napr. aliturgický deň) a podľa možnosti zdržiavať sa práce (porov. CCEO, kán. 881).
Pohyblivé a nepohyblivé sviatky
Okrem toho sa sviatky v cirkevnom roku delia na pohyblivé a nepohyblivé. Pohyblivé sú tie, ktoré nemajú stály dátum slávenia a závisia od Paschy (napr. Nanebovstúpenie Pána, Zostúpenie Svätého Ducha). Nepohyblivé sú tie, ktoré majú pevne stanovený dátum slávenia (napríklad Narodenie Bohorodičky - 8. 9., Bohozjavenie - 6. 1., Premenenie Pána - 6. 8.).
Hviezdoslavova ulica (Trenčín)
Hviezdoslavova ulica v Trenčíne sa nachádza v mestskej časti Stred a nazvaná bola podľa slovenského básnika Pavla Országha Hviezdoslava.
Na čísle 3 sídli krajská pobočka Ministerstva vnútra Slovenskej republiky.
Na čísle 6 je Materské centrum Srdiečko.
Paudy
Paudy je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Indre, v regióne Centre-Val de Loire.
Oblúčik
Oblúčik alebo breva je diakritické znamienko v latinke, cyrilike a gréckej abecede. Podobá sa mäkčeňu (ˇ), od ktorého sa líši tým, že je zaoblený.
Unicode
V Unicode má kód U+0306. Na slovenskej klávesnici ho možno napísať ako +.
Paudy
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Oblúčik
Latinka
Najčastejšie používané písmená s oblúčikom sú Ă, Ğ a Ŭ. Ďalej môže byť oblúčik použitý nad písmenami C̆, Ĕ, Ĭ, K̆, M̆, N̆, Ŏ, P̆, R̆, T̆, V̆, X̆ a Y̆. Ďalšie písmená s oblúčikom sa nepoužívajú, ale je možné ich umelo modifikovať pomocou Unicode. Takéto písmená sú B̆, D̆, F̆, H̆, J̆, L̆, Q̆, S̆, W̆ a Z̆.
Cyrilika
V cyrilike je možné oblúčik použiť pri znakoch Ӑ, Ӗ, Ӂ, Й a Ў.
Múzeum koľajových vozidiel a železničných zariadení v Chabówke
náhľad Úsek údržby a opráv historických železničných koľajových vozidiel „Skansen“ Chabówka je skanzen v Poľsku, v gmine Rabka Zdrój založený v roku 1993. Skanzen je umiestnený v bývalom depe lokomotív z roku 1944.
Oblúčik
Obrátený oblúčik
Používa sa iba nad písmenami Ȃ, Ȇ, Ȋ, Ȏ, Ȓ a Ȗ, možno však umelo modifikovať aj písmená B̑, C̑, D̑, F̑, G̑, H̑, J̑, K̑, L̑, M̑, N̑, P̑, Q̑, S̑, T̑, V̑, W̑, X̑, Y̑ a Z̑.
Oblúčik pod
Oblúčik pod je takmer nepoužívané diakritické znamienko. Používa sa iba v latinke. V Unicode má kód U+032E. Na slovenskej klávesnici ho nie je možné obvyklým spôsobom zapísať.
Jediné použitie tohto znaku je pri písmene Ḫ, čo je umelo vytvorené písmeno používané v prepisoch nelatinkových znakov. Umelo je možné modifikovať znaky s týmto diakritickým znamienkom A̮, B̮, C̮, D̮, E̮, F̮, G̮, I̮, J̮, K̮, L̮, M̮, N̮, O̮, P̮, Q̮, R̮, S̮, T̮, U̮, V̮, W̮, X̮, Y̮ a Z̮.
Obrátený oblúčik pod
Obrátený oblúčik pod je nepoužívané diakritické znamienko. Ide o rozšírenie Unicode pre modifikáciu písmen, má tu kód U+032F. Znak ako taký sa nepoužíva a nie je možné ho obvyklým spôsobom zapísať.
Liberálno-demokratická strana
Liberálno-demokratická strana môže byť:
Saint-Christophe
Saint-Christophe môže byť:
Shirley Jonesová
Shirley Jonesová (* 31. marec 1934 Charleroi, Pensylvánia, USA) je americká herečka a speváčka. Je držiteľkou prestížneho ocenenia Academy Awards, za jej herecký výkon, vo filme Elmer Gantry z roku 1960.
Detstvo a mladosť
Jonesocá sa narodil 31. marca 1934, v meste Charleroi, v štáte Pensylvánia. Jej matka, bola žena v domácnosti a otec, bol majiteľom spoločnosti Jones Brewing Company. Jonesovej starý otec z otcovej strany pochádzal z Walesu. Bola pomenovaná po detskej hviezde Shirley Temple.
Rodina sa neskôr presťahovala do malého mesta Smithton v Pensylvánii. Jonesová sa začala venovať spevu, ako šesťročná v zbore Metodistickej cirkvi.
V roku 1952 vyhrala súťaž krásy, Miss Pittsburgh.
Kariéra
Po ukončení strednej školy, odcestovala do New Yorku, kde sa zúčastnila konkurzu u spoločnosti, Rodgers a Hammerstein, kde uspela a získala rolu zdravotnen sestry v broadwayskej divadelnej inscenácii, Južný Pacifik. Jej herecký výkon, získal pozitívne recenzie.
V roku 1955 bola obsadená do muzikálu Oklahoma! po boku Glorie Grahame a Gordona MacReaeho. Jej herecký výkon bol pozitívne ohodnotený a začali sa jej hrnúť viaceré filmové a divadelné ponuky. Vo filmoch stvárňovala skôr kladné postavy. vľavo|náhľad|263x263bod|Jonesová v roku 2014. V roku 1960 však vyhrala ocenenie Academy Awards, za jej herecký výkon vo filme Elmer Gantry.
V roku 1970, získala hlavnú úlohu v hudobnom televíznom seriály, The Partridge Family. V televíznom seriály, si zahrala aj po boku jej nevlastného syna, Davida Cassidyho. Za svoj herecký výkon, získala dve nominácie na Zlatý glóbus a natáčanie sa skončilo v roku 1973.
V roku 1979 Jonesová stvárnila hlavnú postavu v televíznom seriály, Shirley, ale seriál nebol úspešný a bol zrušený.
Saint-Benoît-de-Carmaux
Saint-Benoît-de-Carmaux je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Tarn, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Saint-Benoît-de-Carmaux má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod.
Obyvateľstvo
Saint-Benoît-de-Carmaux má 2 145 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
Shirley Jonesová
Kariéra
Vo februári 1986 získala Jonesová svoju hviezdu na Hollywoodskom chodníku slávy. V roku 2004 sa vrátila na Broadway, kde si zahrala vo viacerých divadelných predstaveniach.
Hosťovala v televíznych seriáloch ako napríklad Melrose Place, Sabrina - mladá čarodejnica či Mesto žien.
Súkromný život
V roku 1956 sa Jones sa vydala za herca a speváka, Jacka Cassidyho, s ktorým má troch synov. Vychovávala tiež David Cassidy, Jackovho syna z prvého manželstva. S Cassidym sa rozviedla v roku 1975. V novembri 1977 sa vydala za herca a komika Martyho Ingelsa. Jonesová a Ingels spoločne napísali autobiografiu založenú na ich vzťahu nazvanú Shirley & Marty: Nepravdepodobný príbeh lásky. Ingels v roku 2015 zomrel, na následky rozsiahlej mozgovej príhody.
Jonesová je zástankyňov PETA.
Jonesová je babičkou desiatich detí. Jej vnuk Jack bol v roku 2017 súťažiacim v speváckej televíznej šou The Voice.
Dennis Endras
Dennis Endras (* 14. júl 1985, Immenstadt im Allgäu, NSR) je nemecký reprezentant v ľadovom hokeji. V súčasnosti pôsobí v NHL ako brankár v tíme Minnesota Wild.
Paulnay
Paulnay je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Indre, v regióne Centre-Val de Loire.
Dennis Endras
Nemecká liga
Ako osemnásťročný začal hrať za tím EHC Bayreuth v nemeckej Oberlige, tretej najvyššej hokejovej súťaži v Nemecku.
Paulnay
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Dennis Endras
Reprezentácia
Reprezentoval Nemecko na Majstrovstvách sveta v rokoch 2009, 2010 a 2011 a taktiež na Zimných olympijských hrách 2010.
Externé odkazy
]
Paulnay
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Saint-Christophe (Tarn)
Saint-Christophe je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Tarn, v regióne Midi-Pyrénées.
Obyvateľstvo
Saint-Christophe má 127 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
Carlo Porta
Carlo Porta (* 15. jún 1775, Miláno, Habsburská monarchia – † 5. január 1821, Miláno) bol taliansky básnik, ktorý sa narodil v Miláne v období nadvlády habsburskej monarchie. Stal sa najuznávanejším básnikom, ktorý tvoril v milánskom dialekte ako súčasti lombardského jazyka.
Je jasné, že Portova výnimočná osobnosť bola nakoniec zdrvená, degradovaná do viac-menej pasívnej role žiaka či napodobňovateľa, ktorý sa [...] vydal na cestu veršovania v milánskom dialekte. Citát: Dante Isella, Carlo Porta, in Storia della Letteratura Italiana, a cura di E. Cecchi e N. Sapegno, vol. VII, L'Ottocento, Garzanti, Milano 1969, pag.466
Život
Carlo Porta, syn Giuseppeho a Violanty Gottieriovcov, sa narodil v Miláne v roku 1775 ako najmladší z troch bratov. Študoval u Barnabitov v Monze a na ich letnej škole v Muggiò (budova, ktorá v roku 1890 čiastočne zmizla, aby uvoľnila miesto farskému kostolu svätých Petra a Pavla) do roku 1792 a následne v seminári v Miláne. Náboženské prostredie mu zaručovalo dobré kultúrne vzdelanie, ale vštepilo mu zárodok antiklerikalizmu, ktorý charakterizoval mnohé z jeho diel.
Jeho otec Giuseppe bol generálnym pokladníkom. So svojou manželkou Violante Gottieri mal celkom osem detí. Detstvo prežili len traja synovia: Carlo, Baldassare a Gaspare, ktorý bol obchodníkom, viceprezidentom obchodnej komory, sudca obchodného a burzového tribunálu.
V roku 1796 príchod Francúzov spôsobil, že jeho otec, zarytý zástanca habsburského režimu, prišiel o prácu a Carlovi sa našla práca v Benátkach, kde zostal až do roku 1799 spolu s bratom. Otec mu nedovolil dokončiť štúdium, nasilu ho naštartoval na dráhu verejnej správy: v roku 1804 bol prijatý do Úradu verejného dlhu – od nasledujúceho roku známeho ako Monte Napoleone – pre ktorý pracoval celý život. Medzitým sa venoval divadelnej a poetickej činnosti a herectvu od roku 1799 ako ochotnícky herec v pokrokovo orientovanom Vlasteneckom divadle (Teatro Patriotico) v Miláne.
Stendhal, spolu s ostatnými milánskymi literátmi tej doby, sa s ním stretol v Ríme, Neapole a Florencii, donekonečna chválil jeho básne a citoval jeho verše, pričom ľutoval, že desať míľ od Milána im nikto nerozumie. Porta bol napriek svojej práci priateľom popredných intelektuálov tej doby, vrátane Foscola, Manzoniho, Grossiho, Bercheta, Viscontiho. Jeho život sa prekrýval s najaktívnejšími rokmi talianskej histórie: napoleonské ťaženia, Cisalpínska republika, Talianske kráľovstvo, návrat Habsurgov, klasicko-romantické spory.
29. augusta 1806 sa oženil s Vincenzou Prevosti (1778 – 24. mája 1860), dcérou milánskeho klenotníka s obchodom vo via degli Orefici. Vincenza je už po krátkom sobáši s Raffaelom Araucom, ministrom financií Cisalpínskej republiky, vdovou. Z manželstva sa narodili dve dcéry a dvaja synovia: Anna Alessandrina „Annetta“, Maria „Carolina“ Violante, Giovanni Battista. Z manželstva s Portom sa narodili dve dcéry a dvaja synovia: Jeden syn zomrel v útlom veku, Anna Alessandrina „Annetta“, Maria „Carolina“ Violante a Giuseppe Porta, ktorý bude právnikom, bankárom a maliarom.
Porta bol v roku 1817 obvinený z napísania Prineide, zúrivej satiry týkajúcej sa lynčovania politika Giuseppe Prinu, ku ktorému došlo v roku 1814. V skutočnosti sa zdá, že hlavným autorom diela bol Tommaso Grossi s príspevkom – nie je jasné, akým rozsiahlym – svojho priateľa Carla Portu. Oboch vypočúva a vyhráža sa im rakúska polícia. Po tejto epizóde Porta na niekoľko mesiacov prerušil svoju básnickú činnosť.
Jeho vzdelanie bolo v podstate osvietenské a občianske s Pariniho inšpiráciou. Svoju satiru namieril proti súdobej spoločnosti, predovšetkým proti arogantnej, zaostalej a pokryteckej šľachte, pripútanej k jej privilégiám a ľahostajnej (alebo prospechárskej) voči prebiehajúcim epochálnym zmenám. No v jeho poézii vynikajú aj niektoré monológy vložené do úst postáv ľudu, v ktorých sa dáva hlas nižším vrstvám. Porta mal k romantickej skupine blízko a v ich polemike ich podporoval rôznymi básňami. Odmietanie klasicizmu v ňom úzko súviselo s odmietaním starého aristokratického a klerikálneho sveta. V klasicizme a jeho dvorskej poézii videl zaostalého ducha starého režimu. V romantizme naopak identifikoval národnú kultúrnu a občiansku obnovu, novú literatúru viac sa pridržiavajúcu pravdy.
Len ako štyridsaťpäťročný a na vrchole slávy zomrel v Miláne 5. januára 1821 na záchvat dny. Bol pochovaný v San Gregorio mimo Porta Orientale, ale jeho hrob sa stratil. V krypte kostola San Gregorio Magno v Miláne (dnes Porta Venezia) je uložený náhrobný kameň (spolu s ďalšími slávnymi osobnosťami), ktorý bol umiestnený na hraničnom múre cintorína San Gregorio al Lazzaretto.
Skorá tvorba
Jeho prvým známym dielom je almanach El lavapiatt del meneghin che l'è mort z roku 1792, ale z dvoch častí, z ktorých bol zložený, sa zachovala len jedna. Hoci prvá oficiálna tlač jeho diel pochádza z roku 1817, v zbierke najlepších diel Francesca Cherubiniho napísaných v milánskom dialekte, jeho verše sa tešili veľkej obľube v Miláne prinajmenšom v rokoch 18041805, keď pracoval na preklade Božskej komédie do milánskeho jazyka. Jeho verzia záhadného verša „Papé Satan, papé Satan aleppe“ je veľmi známa, premenená na verš detskej riekanky pre deti: „Ara, bell'ara, descent cornara“.
V roku 1810, aj keď anonymne, vyšli Brindes de Meneghin a l'ostaria napísané pri príležitosti sobáša Napoleona s Máriou Luisou Habsbursko-Lotrinskou. V Brindes si Porta želá predovšetkým dobré riadenie Milána a Lombardska. Veľká sezóna portovskej poézie sa však začala v roku 1812 s Desgrazzi de Giovannin Bongee. Od tohto momentu až do jeho smrti bola produkcia stála a najvyššej kvality.
Antiklerikálna žilka
V skladbách ako Fraa Zenever (1813), On Miracol (1813), Fraa Diodatt (1814), La mia povera nonna la gh'had (1810) nájdeme transkripcie v tóne populárnej karikatúry legiend stredovekej zbožnosti, s jasnými vplyvmi z osvietenstva a voltairizmu v morálnom a sociálnom postoji básnika. Takýto pôvod je zrejmý aj v satirických básňach, ktoré sa zameriavajú na reakčnú aristokraciu a ignorantské, bigotné a parazitické nižšie duchovenstvo. Spomeňte si na Modlitbu, satiru aristokratickej arogancie prezlečenú za zbožnú náboženskú horlivosť a La nomina del Cappellan, neľútostný obraz života čiernej aristokracie a najchudobnejších a hladujúcich duchovných.
Je zaujímavé, že mnohé z najzúrivejších antiklerikálnych satír boli veľmi priaznivo prijaté veľkým počtom duchovných, ktorí boli sami kritickí voči zvyklostiam časti cirkvi tej doby. V rokoch Portovej činnosti sa myšlienky jansenizmu v Lombardii zľahka šírili, čím bol ovplyvnený napríklad Alessandro Manzoni. Manzoniho diela však prejavujú dobrú mienku o autorovi voči radovým duchovným, ktorí naopak, patria medzi Portove obľúbené ciele.
Populárne postavy
Spomínaní Desgrazzi de Giovannin Bongee vyšli v roku 1812 a boli okamžite ocenení, o dva roky neskôr nasledovali Olter desgrazzi de Giovannin Bongee. Hlavným hrdinom je mladý chlapec z obchodu obeťou série nešťastí s mocou. Porta sa rozhodne, že ich Giovannin povie anonymnému poslucháčovi takmer ako divadelný monológ. Nasleduje El lament del Marchionn di gamb'avert (1816), ktorú mnohí kritici považujú za jeho majstrovské dielo a La Ninetta del Verzee (1814) ako dojímavé vyznanie prostitútky.
Pri písaní v rokoch najväčšieho úspechu romantizmu a vyhlasovaní sa za romantika sa Porta odpútava od predstavy o ľuďoch typických pre tento umelecký prúd. Portov ľud nie je idealizovaný ani v sociálnom, ani vo vlasteneckom zmysle: nie sú tu žiadne stopy a priori pozitívnej vízie nižších tried, ani ich velebenia v mene rodiaceho sa talianskeho nacionalizmu – vzácneho Portovho patriotizmu, ktorý veľmi miloval svoje mesto Miláno. No medzi príčinami jeho slabého úspechu u verejnosti a kritikov počas Risorgimenta a po ňom sa okrem iného veľmi málo uvádzala myšlienka talianskeho národa.
Politická satira
Sonety patria predovšetkým k jeho politickej žilke, ako Paracar che scappee de Lombardia (1814), E daj cont sto chez-nous (1811), Marcanagg i politegh secca ball (1815), Quand vedessev on pubblegh funzionari (1812).
Medzi básňami, ktoré nepatria do jednej z troch spomínaných oblastí, si pamätáme predovšetkým sonety na obranu voľby Milánčanov alebo na obranu Milána. Veľmi slávny I paroll d'on lenguagg car sur Gorell (1812) na obranu dialektov (alebo lepšie povedané miestnych jazykov) a El sarà vera fors quell ch'el dis lu (1817) na obranu Milána.
Spomedzi správnejších humorných básní spomenieme Dormiven dò tosann tutti dò attacha (1810) a veľmi krátku Epitaffi per on can d'ona sciora marchesa (1810).
Habsburská reštaurácia z roku 1815 hlboko sklamala Portu, ktorý dúfal v nezávislosť Lombardska od cudzej nadvlády. Rozhodne však neoľutoval francúzsku okupáciu, ako je to jasne vyjadrené v mnohých sonetoch a v závere básne Paracar che scappée de Lombardia.
Moonshine
Moonshine bolo krycie meno raného rušiaceho systému, ktorý vyvinula britská RAF proti radarom Luftwaffe typu Freya počas druhej svetovej vojny.
Carlo Porta
Politická satira
V poézii posledných rokov sú zdôraznené antišľachtické postavy proti triede, ktorá sa nečakane vrátila k vláde. Svedkami tejto fázy „alla Parini“ sú La nomina del Cappellan (1819), ešte komickejšie, satirické prepracovanie epizódy „vergine cuccia“ na Pariniho pamiatku, v ktorej tentoraz povýšenecký kňaz kupuje plátky salámy pre svoju sučku, Ponuka Bohu (1820) a Meneghin biroeu di ex monegh (1820).
V roku 1816 sa Porta pridal k znovuzrodenému romantickému hnutiu (Sonettin col covon), očividne svojím vlastným spôsobom.
Moonshine
Situácia
Veľká Británia vstupovala do druhej svetovej vojny so systémom radarov včasnej výstrahy Chain Home. Britskí vedci poznali možnosti radarovej techniky a tiež možnosti jej rušenia. Z obavy, aby nevyprovokovali nemeckú stranu k masovému nasadeniu rušenia, bolo oficiálnou politikou nevyrábať a nenasadzovať vlastné rušiace systémy, kým ich nezačne používať ako prvé Nemecko. Podobné váhanie sa zopakovalo neskôr aj pri rozhodovaní o nasadení systému Window. Vo februári 1942 sa Nemecku podarilo nepozorovane preplaviť krížniky Scharnhorst a Gneisenau Lamanšským prielivom. Tento kúsok sa podaril aj za výrazného príspevku nemeckých rušiacich systémov, použitých na znefunkčnenie britského radarového systému. Udalosť zmenila prístup k téme vývoja a nasadenia vlastných rušiacich systémov proti nemeckým radarom a potrebe vytvoriť príslušné taktické jednotky. Už v apríli 1942 sa sformovala špeciálna 515. peruť vyzbrojená na začiatku ôsmymi lietadlami Boulton Paul Defiant a novými rušiacimi systémami s označením Moonshine a Mandrel.
Carlo Porta
Politická satira
Významným kritikom a odborníkom na Carla Portu bol profesor Dante Isella. Profesor Guido Bezzola bol Portov svedomitý životopisec a pozorný historik.
Kačica hvizdárka
Kačica hvizdárka (iné názvy: hvizdárka obyčajná, kačica hvízdavá, hvizdárka, kačica hvízdavka ; lat. Mareca penelope, staršie Anas penelope) je zúbkozobec a patrí do čeľadi kačicovité. Obýva najmä sladkovodné prostredie v Palearktíde s otvorenou vodnou hladinou. Na Slovensku nehniezdi, počas migrácie bola zaznamenaná v 24,70 % mapovacích kvadrátov, zimujúca v 10 % mapovacích kvadrátov. Podľa Medzinárodnej únie na ochranu prírody a prírodných zdrojov kačica hvizdárka patrí medzi najmenej ohrozené druhy, trend celkovej populácie je klesajúci, európska populácie je stabilná, v severnej Amerike má stúpajúci trend.
Moonshine
Princíp a taktika
Systém Moonshine bol určený pre rušenie nemeckých radarov Freya. Pracoval na princípe zachytenia radarového signálu, jeho zosilnenia a spätného vyslania. To umožnilo jednému lietadlu vytvoriť ilúziu zovretej formácie viacerých lietadiel. Práve kvôli tejto technickej vlastnosti nebol použiteľný pri nočných náletoch, pri ktorých lietali bombardéry z bezpečnostných dôvodov vo voľnejších formáciách. Systém sa však javil sľubný a pracovalo sa ďalej na jeho rozvoji.
Carlo Porta
Citáty a pocty
Na jeho pamiatku zložil jeho priateľ Tommaso Grossi báseň In morte di Carlo Porta po milánsky. V roku 1978 vydala speváčka a skladateľka Elide Suligoj album s názvom Il mio Porta, na ktorom zhudobnila niektoré básne lombardského autora. Alessandro Manzoni venoval Portovi iba štyri riadky svojej poetickej produkcie v milánčine.
Moonshine
Nasadenie
Systém bol nasadený v roku 1944 v rámci klamlivých operácií Glimmer a Taxable v predvečer vylodenia v Normandii. Nebol však inštalovaný v lietadlách, ale na štyroch člnoch námorníctva.
Kačica hvizdárka
Výskyt a stav na Slovensku
Odhadovaný počet zimujúcich jedincov 0 - 30. Ekosozologický status v roku 1995 Im - nezaradený migrant, resp. nehniezdič. V roku 1998 žiadny. Európsky ochranársky status nezaradený SPEC. Stupeň ohrozenia S - vyhovujúci ochranársky status.
Ochrana
Je zákonom chránená, spoločenská hodnota je 920 € (Vyhláška MŽP č. 24/2003 Z.z. v znení č. 492/2006 Z. z., 638/2007 Z. z., 579/2008 Z. z., 173/2011 Z. z., 158/2014 Z. z., účinnosť od 01.01.2015).
Miroslav Trnka
Ing. Miroslav Trnka (* 29. marec 1961, Trnava) je slovenský podnikateľ, zakladateľ a spolumajiteľ slovenskej softvérovej antivírusovej firmy ESET. Spolu s Petrom Paškom je tvorcom prvej verzie oceňovaného antivírusového produktu NOD32. V júli 2014, spolu s Michalom Bláhom, založil Nadáciu Zastavme korupciu.
Postbyzantské umenie
náhľad|[[Ikona Najsvätejšej Trojice (Andrej Rubľov)|Ikona Najsvätejšej Trojice, Andrej Rubľov]]
Vývoj umenia
Byzantské umenie už od svojich prvopočiatkov ovplyvňovalo umelecký vývoj v okolitých krajinách. Tisícročný príbeh Byzantskej ríše sa skončil dobytím Konštantínopola Mehmedom II. Fatihom v roku 1453. Udalosť nepredstavovala len koniec jednej dlhej etapy v dejinách ľudstva a ortodoxie, ale i prelom v umení. Pád Konštantínopola predstavoval nesmierne nešťastie pre celý kresťanský umelecký svet, znamenal však aj otvorenie nových možností a presun ťažiska byzantského umenia do južnej a východnej Európy. Keďže Osmanská ríša tolerovala náboženskú slobodu, kresťanom bolo dovolené ponechať si svoju vieru, boli im odňaté početné chrámy a statky. Podobne bola na mešitu premenená Hagia Sofia, Kláštor Krista Pantokratora, či Kláštor Konštantína Lipsa a mnohé iné budovy. Kresťanom v Konštantínopole bol naopak ponechaný Chrám svätých Apoštolov, ktorý však musel byť krátko na to pre zlý stav zbúraný a nahradený mešitou. Počet kresťanov v Osmanskej ríši sa neustále zmenšoval, pretože konverzia na islam často ľahko napomohla sociálnemu a profesionálnemu rozvoju. Centrá kresťanstva v Osmanskej ríši sa stále udržiavali v Grécku a Anatólii, kde existovalo početné grécke ortodoxné etnikum udržiavajúce odľahlé kláštory, napr. na hore Athos, či v Meteore. Počas celého obdobia fungovali tiež kláštory na Sinaji. Tradícia monastierov pokračovala vo fungovaní počas celého osmanského obdobia. Duchovná jednota bola podporovaná taktiež pocitom národnej jednoty. Grécky jazyk rovnako ako kresťanstvo a sakrálne umenie predstavovali spoločné prostredie, ktoré reálne spájalo viacero rozdrobených ortodoxných skupín a obcí.
Prostredníctvom byzantských kresťanských misií sa byzantská kultúra v priebehu 8. až 15. storočia rozšírila do Bulharska, Srbska, Valašska a Moldavska (dnešné Rumunsko). Zároveň už od vlády macedónskej dynastie byzantská kultúra a rítus presahovali i do Ruska, ktoré sa neskôr po dobytí Balkánu stalo centrom ortodoxného sveta. Termín „postbyzantské umenie“ uznáva túto kontinuitu byzantského náboženského a spoločenského života po zániku samotnej ríše. Z praktického hľadiska to znamená, že stále existoval trh s byzantským umením: budovanie sakrálnych pamiatok sa znížilo, ale ich údržba a výzdoba pokračovala, rovnako ako potreba liturgických predmetov vrátane ikon.
Ekonomický základ pre realizáciu monumentálnej maľby a maľby ikon bol výrazne slabší ako v predchádzajúcich storočiach. Hoci osmanské úrady priamo nezasahovali do duchovných záležitostí kresťanov, nezostali v ríši skoro žiadni bohatí patróni, či aristokrati, ktorí by mohli financovať vznik drahších diel. Ortodoxná populácia bola naopak často prenasledovaná finančným vydieraním, skrz ktorého si nové diela nemohla dovoliť. Nákladná a drahá výroba mozaík sa skončila už v 14. storočí. Hlavným cieľom ortodoxie bolo prežiť a chrániť dedičstvo byzantského umenia. To sa prejavilo výrazným konzervativizmom voči umeniu a vytrvalým úsilím udržať ho bez západného vplyvu. Predsa však grécke monastiere čerpali umenie i z dielní pôsobiacich v západných krajinách, najmä z Kréty. Maľba v Kláštore svätého Mikuláša Anapausa, ktorá bola dokončená v roku 1527 od významného predstaviteľa Krétskej školy, Theofana Strelitza (či Theofana Krétskeho) patrí k najvýznamnejším dielam svojho obdobia. Theofanes neskôr pracoval na dielach priamo v kláštoroch na vrchu Athos. Na Kréte sa ďalej pod záštitou Benátok vyvíjal regionálny "post-byzantský" štýl Krétskej školy. Písanie (t. j. maľba) ikon sa výrazne nezmenila, skôr sa pridržiavala tradície byzantského umenia. Niektorí umelci Krétskej školy rozvíjali štýly, ktoré absorbovali prvky západného umenia, z jej radov vyšiel aj známy umelec El Greco. Silná produkcia Krétskej školy ukazuje, že ikony boli v krétskych dielňach vyrábané hromadne vo veľkých množstvách (zhruba 200 až 300 kusov súčasne), takže po nich bol evidentne silný dopyt na trhu. Ruský ikonografický štýl sa začína vyvíjať vlastným smerom, ale výrazne imituje byzantské predlohy. Medzi významné prelomové dielo patrí najmä ikona Najsvätejšej Trojice od Andreja Rubľova.
V 40. rokoch 19. storočia vznikol v západnej Európe prelomový historizujúci novobyzantský, či neobyzantský štýl. Využíva prvky ranobyzantských chrámov z 5. až 11. storočia. Vzorom mu boli hlavne stavby v Konštantínopole a Ravenne. Svoj vrchol zažil v Rusku v poslednej štvrtine 19. storočia. Izolovaná neobyzantská škola existovala ešte medzivojnovom období v Juhoslávií. náhľad|[[Chrám Krista Pantokratora (Nesebar)|Chrám Krista Pantokratora, Nesebar, Bulharsko]]
Architektúra
Po páde Byzantskej ríši na byzantskú architektúru priamo nadviazali ako ortodoxní stavitelia v južnej a východnej Európe, rovnako aj islamskí architekti od Istanbulu cez Palestínu až po Španielsko. Byzantská architektúra bola akýmsi kľúčovým bodom vo vývoji architektúry medzi starovekom a stredovekom ale aj novovekom. Vplyv byzantskej architektúry na vývoj architektúry vo východnej a západnej Európe bol veľmi veľký a dosiaľ nebol dostatočne ocenený. Vo vzťahu k východní Európe, hlavne Rusku, sa nepožadujú žiadne zvláštne dôkazy, pretože byzantské zdroje ruskej architektúry sú uznávané oprávnene. Dôležité prvky byzantské architektúry najmä centrálny pôdorys a kupola hrali veľkú úlohu v talianskej renesančnej a barokovej architektúre (napr. Santa Maria del Fiore vo Florencii, Bazilika svätého Petra v Ríme), odkiaľ sa rozšírili po celej Európe. Tieto vplyvy je možné sledovať v dielach od Brunelleschiho cez Bramanteho až po Andrea Palladia. Byzantská architektúra ovplyvňovala islamskú architektúru, najmä teda tureckú architektúru, keď sa v Istanbule začali postupne objavovať priame reprodukcie Hagie Sofie. (pozn. pre fresky a mozaiku pozri príslušné časti nižšie)
Architektonické školy v Bulharsku
náhľad|[[Bojanský chrám]] Bulhari na byzantskú architektúru a umenie nadviazali už v prvopočiatkoch svojej štátnosti po tom, čo sa usadili na byzantskom území v Mézii na južnej strane Dunaja. Architektúra Prvej bulharskej ríše sa rozvíjala najmä v hlavnom meste Pliske a následne v Preslave. Bulharské umenie však zároveň nieslo niektoré prvky a symboliku prevzaté z nomádskych čias, zvláštnym príkladom je napríklad rytina jazdca na koni vyrytá v útese nad Madarou (Madarský jazdec), ktorá bola pravdepodobne inšpirovaná perzskými vzormi. Isté vplyvy na bulharské umenie mala pravdepodobne aj arménska architektúra. Definitívne znaky byzantského vplyvu nieslo umenie Bulharska počas okupácie Byzanciou (napr. Monastier Petritzos, Bojanský chrám alebo nesebarské chrámy – Chrám svätej Sofie, Chrám svätej Bohorodičky Eleusy) a v období Druhej bulharskej ríše. Významným centrom druhej ríše bolo Tărnovo. V tomto období vznikol napr. pôvodný Rilský monastier, ktorého podoba sa však do dnešných čias nezachovala. palaiologovské umenie malo vplyv na stavby v Nesebare (vtedajšia Mesembria). Viaceré stavby sa nachádzajú na dnes albánskom, kosovskom, či macedónskom území. vľavo|náhľad|Preslavská pevnosť náhľad|Ruiny tzv. Okrúhle kostola v Preslave
Tărnovská architektonická škola
vľavo|náhľad|[[Chrám Krista Pantokratora (Nesebar)|Chrám Krista Pantokratora, Nesebar, Bulharsko]] náhľad|Chrám svätého Demetera, [[Veliko Tărnovo (mesto)|Veliko Tărnovo, Bulharsko]] vľavo|náhľad|Kláštor [[Zografský monastier|Zograf, bulharský monastier na hore Athos]] náhľad|[[Chrám svätej Bohorodičky Petričskej, Bulharsko]] vľavo|náhľad|Pevnosť Kaliakra náhľad|[[Pevnosť Baba Vida vo Vidine, Bulharsko]] Tărnovská škola (alebo tărnovský štýl) sa rozvíjala počas Druhej bulharskej ríše 11851396. V 13. a 14. storočí hlavným centrom bolo Tărnovo, ktoré určovalo smerovanie bulharskej architektúry. Jeho početné zachované stavby dokazujú zručnosť stredovekých bulharských architektov a prepracovanosť ich stavebných a dekoračných techník. Stavitelia vytvorili jedinečný architektonický štýl, ktorý ovplyvnil architektúru v mnohých krajinách juhovýchodnej Európe a niektorých častiach strednej Európy. Vďaka svojej rozmanitosti môžu byť jeho stavby rozdelené do niekoľkých druhov podľa ich funkcie (sakrálna architektúra, vojenská architektúra a svetská architektúra).
Sakrálna architektúra tărnovského štýlu sa vyznačuje malými chrámovými kupolami. Na úkor svojej malej dĺžky a šírky, kostoly zvyšovali svoju výšku. Často boli postavené z kamennej okolo jeden meter vysokej podmurovky. Hlavný portál bol umiestený na západnej časti, nasledoval nartex (pritvor) a potom pokračovala loď chrámu. Podľa počtu lodí boli kostoly väčšinou jedno loďové. Záver chrámu bol tvorený polkruhovou alebo polygonálnou apsidou. Zvláštnym typom bulharských chrámov boli tie, ktoré majú trojitý plán. Ide o malé, jednostranné chrámy, niekedy majú nartex, ale existujú i stavby bez neho. Hlavnou zvláštnosťou týchto stavieb boli tri apsidy umiestnené na východnej, južnej a severnej stene. Medzi zachované sakrálne pamiatky patria: Kláštor v Tărnove a tărnovský Chrám svätého Demetera, početné nesebarské chrámy (Chrám Krista Pantokratora, Chrám svätých archanjelov Michala a Gabriela, Chrám svätej Paraskevy, Chrám svätého Jána Aliturgeta, Chrám svätého Teodora, Chrám svätého Štefana, Chrám svätého Jána Krstiteľa), či Chreľova veža v Monastieri Rila.
Vojenská architektúra sa sústreďovala na budovanie pevností postavených na ťažko prístupných miestach (kopce alebo náhorné plošiny), a preto sa výrazne odlišovala od monumentálnej stavby na severovýchode krajiny vystavané v období Prvej bulharskej ríše. Výška a hrúbka stien sa menila v závislosti od terénu, v rôznych častiach jedného hradného komplexu sa ich parametre mohli líšiť. Veže mali rôzne tvary: štvorcový, obdĺžnikový, kruhový, oválny, trojuholníkový, v tvare podkovy alebo nepravidelného tvaru. V závislosti od ich polohy a funkcie to boli: vstupné, obranné, okrajové alebo vodné veže. Na najťažšom mieste prístupu k pevnosti stála citadela. Príklady takýchto citadiel sa nachádza na hradoch Šumen, Loveč, Červen, Ochrid, Devol a v ďalších. Dobrým príkladom toho je Baba Vida vo Vidine. Zvláštnym typom obranného zariadenia bol pyrgos (samostatná veža), ktorú v západnej Európe poznáme ako donžon. Slúžil ako posledné útočisko pre obrancov pre prípad, že by ďalšie časti pevnosti padli. Najdôležitejšie opevňovacie systémy boli pozdĺž Dunaja na sever, Stara Planina v strede, Čierne more na východe, Rodopy na juh a Macedónsko na juhozápade. Okrem hlavného mesta Tărnovo boli hlavnými bulharskými pevnosťami Vidin, Silistra, Šumen, Červen, Loveč, Sofia, Plovdiv, Ljutitsa, Ustra, Ochrid, Skopje, Bitola a mnoho ďalších. vľavo|náhľad|Patriarchálny chrám Nanebovstúpenie Pána ako súčasť patriarchálneho paláca náhľad|Ruiny kráľovského paláca v Tărnove Svetská architektúra počas Druhej bulharskej ríše sa dá všeobecne rozdeliť na dva hlavné typy v závislosti od sociálneho postavenia ich obyvateľov: paláce pre kráľov a patriarchov a obydlia ľudí. Obranný systém mesta Veliko Tărnovo bol impozantný. Paláce kráľov a patriarchov sa nachádzali na najťažšie opevnenom kopci (Carevec) a pripomínali malé pevnosti. Dominantou mesta bol patriarchálny palác. Jeho plán sa podobal plánom cisárskeho paláca. Hrubé múry obklopovali nádvorie, na ktorom bol umiestnený Kostol Nanebovstúpenia Pána. Ku patriarchálnemu Chrámu Nanebovstúpenia Pána bola pripojená štvorhranná zvonica, ktorej architektonický dizajn je jedinečný pre juhovýchodnú Európu. Stavba palácov bola z kameňa ktoré boli omietnuté. Veľké kamenné bloky boli využívané iba na niektorých miestach na rozdiel od budov v Pliske a Preslave. Zvonku mali strohý a monumentálny vzhľad. Na impozantné stavby architekti používali zmiešané stavebné metódy a ozdobné prvky podobné tým z kostolov. Bohužiaľ kvôli veľkým škodám, ktoré utrpeli, nie je možné obnoviť celkový vzhľad palácov. Niektoré priestory boli bohato zdobené mozaikami a nástennými maľbami a pravdepodobne slúžili na reprezentáciu ale aj ako kráľovské apartmány. Použitie kamenných nápisov zo staroveku, ktoré boli zabudované do múrov, bolo charakteristické pre Tărnovskú umeleckú školu (väčšina z nich pochádzala zo starovekého rímskeho mesta Nicopolis ad Istrum). Pád Vidina po víťazstve Turkov v bitke pri Nikopole v roku 1396 znamenal zánik Druhej bulharskej ríše a spolu s ňou aj jej umenia.
Architektonické školy v Srbsku
náhľad|[[Kostol svätého Nikitu (Čučeri)|Kostol svätého Nikitu v Čučeri]] Srbská architektúra bola vystavaná na architektonickej tradícii z Byzancie i Západu. Prvé znaky byzantského vplyvu možno badať za vlády Štefana Nemanju a jeho syna Štefana Nemanjića v druhej polovici 12. storočia. Významným dielom z tohto obdobia je Monastier Studenica. Druhú fázu byzantinizácie srbského štýlu možno badať za vlády Štefana Uroša II. Milutina na prelome 13. a 14. storočia. Viaceré stavby sa nachádzajú na dnes albánskom, kosovskom, či macedónskom území. Významnými dobovými stavbami je napr. Kostol svätého Nikitu v Čučeri, Bogorodica Ljeviška v Prizrene, či Svätý Juraj v Staro Nagoričino, či kostoly v Gračanici. Srbské umenie tohto obdobia je značne ovplyvnené epirskými a solúnskymi majstrami. Poslednou fázou priamo spojenou s umením Byzantskej ríše bolo obdobie Štefana Uroša IV. (13311355). Inšpirované bolo konštantínopolskou a solúnskou tradíciou. Významné pamiatky sú pri Prizrene (Kostol svätých archanjelov) a v Markovskom monastieri (Kostol svätého Demetera), či Kostol archanjela Michala v Lesnove. Po zániku Byzantskej ríše začalo srbské umenie prijímať viac prvkov zo západných sakrálnych štýlov. Srbské stavby sa nachádzali aj v Solúne, či na hore Athos. vľavo|náhľad|[[Monastier Uvac, 13. storočie, Srbsko, Rašská škola]] vľavo|náhľad|[[Banjský monastier, Kostol svätého Štefana, zvyšky viacfarebného kvádrového muriva]] náhľad|[[Monastier Gomionica, 15. storočie, Srbsko, Rašská škola]]
Rašská škola
Rašská škola (či rašský štýl) sa vyznačoval stavbami s jednou loďou chrámu, ktorá mala v krížení transeptu a lode kupolu. Na západnej strane sa zvyčajne vyskytoval nartex, zatiaľ čo na východe bol chór a na juhu a na severe transepty s niekoľkými menšími kaplnkami. Exteriér chrámu bol stavaný pod vplyvom románskej architektúry – loď bola klenutá a pokrytá drevenou strechou a kovom, čo nasvedčuje priame spojenie s remeselníkmi z pobrežia Jadranského mora, najmä s obyvateľmi Kotoru a Dubrovníka (v tom čase bol tento región pod kontrolou Nemanjićovcov). Štýl kombinuje tradičnú slovanskú architektúru s ranokresťanským typom chrámu a často využíva kombináciu kameňa a dreva, tehla je ojedinelá. Ako stavebný materiál škola využíva aj sochárske prvky, ktoré sú najmä z lešteného mramoru. V bohatších kostoloch sú dvere a okná zdobené románskym dekorom z bieleho kameňa. Zvyčajne ide o prvky s rastlinnými motívmi, napr. viniča. Podobné znaky možno vidieť v starých chrámoch v Taliansku. Využíva sa žltá alebo červená omietka. Chrámy sa z exteriérového dekoratívneho hľadiska vyznačujú jednoduchosťou a abstinujú podobné prvky ako v neskoršej srbskej architektúre. Byzantský vplyv je zrejmý v štýle maliarstva a ikonografie, obdobie sa zhoduje s obdobím zlatého veku srbskej maľby, ktoré sa začína freskami v Monastieri Đurđevi Stupovi vytvorenými okolo roku 1175 a dosahuje svoj vrchol v Kláštore Sopoćani. Na tvorbu Rašskej školy nadviazal srbsko-byzantský štýl, známa aj ako vardarská škola, ktorá sa vyvíjala súčasne s palaoigovskou renesanciou území Byzantskej ríše. Ďalšími stavbami Rašskej školy sú napr. Monastier Studenica, Monastier Ziča, či Monastier Chilandar na hore Athos.
Srbsko-byzantský štýl
Srbsko-byzantský štýl alebo aj Vardarská škola reprezentuje sakrálny architektonický štýl, ktorý prekvital v srbskom neskorom stredoveku (cca 13001389), za vlády Nemanjićovcov. Nadviazal na tradíciu Rašskej školy a bol ovplyvnený aj palaiogovskou architektúrou, aby vytvorili nový štýl. Do polovice 14. storočia sa srbský štát rozšíril o oblasť južného Macedónska, Epiru a Thesálie až po Egejské more. Na týchto nových územiach bolo srbské umenie ešte viac ovplyvňované byzantskou umeleckou tradíciou a vyznačovala sa odporom proti dominancii západných štýlov. Byzantská tradícia sa prejavila prijatím koncepcie cisárskeho umenia. Srbskí architekti prispievali k inováciám, používali motívy srbského ľudového dedičstva (napr. ozdoby z výšiviek a kobercov, ako aj prvky ľudovej architektúry). Základnou črtou štýlu je základňa vo forme vpísaného kríža s jednou alebo piatimi kupolami, prídavné kaplnky a prístavby však zväčša tvar chrámov naťahovali do obdĺžnika. Na západnej strane je bežný nartex. Používajú sa sivé alebo žltkasté kamene a červené tehly, ktoré sú zvyčajne usporiadané tak, že na fasáde vytvárajú ozdobné vzory. Ide o prechodný štýl, ktorý v sebe spája jednoduchosť Rašskej školy a ozdobnosť neskoršej Moravskej školy. Interiér chrámu je zvyčajne zdobený freskami, ktoré zobrazujú biblické príbehy. Medzi pamiatky vardarského štýlu patria: Monastier Gračanica, Bogorodica Ljeviška v Prizrene, 4 spojené chrámy patriarchálneho Monastiera v Pećsi, stavby Lesnovského monastiera a Kráľovský kostol v Monastieri Studenica. vľavo|náhľad|[[Monastier Studenica|Kláštor v Studenici, Srbsko, Moravská škola]] náhľad|[[Kláštor v Gračanici, 14. storočie, Srbsko (Kosovo)]] vľavo|náhľad|[[Kláštor v Ravanici založil v roku 1177 Lazar Hrebeljanović, Srbsko, Moravská škola]] náhľad|[[Kláštor Manasija, Srbsko, Moravská škola]]