cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Georges Jacques Danton
Súkromný život
Danton sa narodil 26. októbra 1759 v Arcis-sur-Aube do malomestskej nezámožnej rodiny okresného prokurátora Jacquesa Dantona a jeho manželky Mary Camos. Mal dva a pol roka, keď mu zomrel otec. Matka sa po ôsmich rokoch znovu vydala za majiteľa práčovne. Ako o študentovi o ňom jedni tvrdili, že ničím nevynikal; iní, že bol šikovný žiak a horlivý čitateľ Danta, Shakespearea, Corneilla, Rabelaisa.
Sedem rokov bol pisárom u právneho zástupcu Vinota v Paríži. V roku 1787 si ako 28-ročný kúpil za požičané peniaze úrad advokáta v Kráľovskej rade a oženil sa s Antóniou Gabrielou Charpentier, dcérou zámožného kaviarnika a kontrolóra nájmov. Mali troch synov. Zomrela 10. februára 1793.
Danton sa znova oženil. Vzal si 16-ročnú dcéru Marca-Antoina Gelýho, člena Klubu cordelierov, Louise Sébastienne Gély. Pri výkone advokátskej praxe skvele zdokonalil svoje rečnícke schopnosti a čoskoro sa preslávil ako obávaný protivník na súde. Dokonale poznal zvykové právo aj životný štýl doby. 20. apríla 1791 sa Danton vzdal advokácie. V roku 1794, predtým než šiel na gilotínu, bol statkárom v aubskom kraji. Rýchly vzrast jeho majetku tu budil pohoršenie.
Danton, politika, revolúcia
Od počiatku revolúcie sa hlásil k demokratom, dokonca k občianskej ľavici. Zúčastňoval sa na občianskych zhromaždeniach, v sekcii Théâtre-Français, v jakobínskom klube – tam najprv chodil iba ako poslucháč. Vynikol v Klube cordelierov, ktorý založil v apríli 1790 spoločne s Maratom. Medzi najchudobnejšími získal Danton povesť ľudového tribúna, ktorý podobne ako Marat, vedel predvídať udalosti. Z Klubu cordelierov vyšlo prvé volanie po súde s kráľom, po ustanovení republiky i po terore.
Po masakre na Martovom poli bol naňho vydaný zatykač. Obvinili ho z prípravy ľudového povstania, z vyzývania ľudu k zvrhnutiu vlády a za ohováranie zaslúžilých vlastencov. Uchýlil sa do Londýna, pretože mu hrozilo väzenie; čoskoro sa však vrátil, lebo bola vyhlásená amnestia. Zúčastnil sa volieb do Zákonodarného zhromaždenia a stal sa druhým prokurátorom Komúny.
Zúčastňoval sa všetkých vystúpení proti kráľovi, ktorého označoval za „nepriateľa ľudu aj Francúzska, s ktorým je potrebné sa rozlúčiť na popravisku“. Aj keď si stále zachovával svoju rozhodnosť a radikálny postoj a názory, upútal pozornosť girondistov. To už bol parížskym prefektom (niečo, ako dnešný predseda administratívnej rady).
Keď 10. augusta 1792 padla monarchia, Danton prežíval dilemu. Bol zmätený z trojvlády, ktoré sa vytvorilo z direktoriátu Komúny, Zákonodarného zhromaždenia a Výkonnej rady. Tam bol totiž Danton ako jediný člen Komúny, v tej dobe tvorenej 288 členmi, povolaný 11. augusta, hneď po suspendovaní kráľovskej moci. Stal sa ministrom spravodlivosti, poslancom po boku girondistov. 19. augusta vtrhli do Francúzska Prusi. Danton ako minister spravodlivosti odvolával a menoval nových generálov, začal čistky na úradoch a zatýkal podozrivých. Nebál sa teroru, ktorý začal po vyhlásení hesla „Do zbrane občania, do zbrane, nepriateľ je pred našimi bránami!“ Tentokrát drancovaniu a vraždeniu neunikli ani fary, kláštory a dokonca aj väzenia. Danton tomu ako minister spravodlivosti nebránil. Nechal sa počuť, že „''tento prostriedok je nevyhnutný pre verejné blaho. Žiadna ľudská moc nemôže predsa zadržať hnev ľudu''“.
6. septembra 1792 bol zvolený členom Konventu, preto sa vzdal funkcie ministra spravodlivosti a naplno sa venoval poslaniu, po ktorom roky túžil. Tím začalo najdiskutovanejšie a najrozporupnejšie obdobie jeho života. Bol obviňovaný z korupcie a napomohla tomu aj žaloba girondistov. Danton bol stále politikom montangardov, hoci sa o ňom tvrdilo, že sa najlepšie cítil v strede medzi girondistami a monargardmi. Predovšetkým však bol členom triumvirátu jakobínov spolu s Robespierrom a Maratom. Vedenie však existovalo len de facto, nie de iure, a tak vo chvíli, keď rozpory medzi oboma politickými skupinami vrcholili, ustúpilo do úzadia. Vtedy začal byť Danton Robespierrovi definitívne podozrivý, pretože sa z času na čas choval ako príslušník „plaine“ (roviny) či „marais“, tretej strany Konventu, presláveného „bahna“ ktoré nakoniec každého pohltí.
17. januára 1793 sa Danton zúčastnil hlasovania v Konvente, kde sa 361 hlasmi proti 360 rozhodlo, že Ľudovít XVI. bude okamžite popravený. Hlasoval za bezpodmienečnú smrť. Tu sa girondisti snažia získať prevažnú časť Konventu na svoju stranu a hovoria o „despotizme slobody“. Danton vystupuje proti nim, vyzýva členov Konventu, aby sa poučili z chýb minulosti. Navrhuje vytvorenie výnimočného tribunálu, ktorý „bez odvolania bude súdiť každú kontrarevolučnú akciu, každý útok na slobodu, rovnosť, jednotu, na nedeliteľnosť Republiky, na vnútornú a vonkajšiu bezpečnosť štátu a tiež na všetky spiknutia smerujúce k znovunastoleniu kráľovstva“. Tiež žiada, aby sa zakladali výbory revolučnej bdelosti, zriadené neskôr dekrétom z 21. marca 1793. Stáva sa spolutvorcom a tiež členom ustanoveného Výboru verejného blaha, ktorý otvoril cestu k moci montangardom.
Až do 2. júna 1793, keď bol Konvent národnou gardou prinútený ohlásiť zatknutie 29 poslancov, „červených čiapok“, a dvoch ministrov – Clavièra a Lebruna – stál Danton opäť po boku Robespierra a Marata. No potom, čo sa pokúsil dohodnúť mier s girondistami na vidieku, stratil dôveru svojich spolupracovníkov, najmä Robespierrovu. Danton odstúpil z Výboru verejného blaha. Ani v jakobínskom klube už nebol rovnoprávnym členom a dokonca aj v Konvente sa šírili reči o jeho nečestnosti. Odišiel.
24. a 25. septembra sa pokúsil zvrhnúť Robespierra, ktorý bol už niekoľko dní chorý a unavený z nepretržitých sporov s radikálmi zoskúpenými okolo Jacquesa Reného Héberta, a získať moc. 25. septembra bol Výbor verejného blaha napádaný v Konvente, až kým nedorazil Robesierre a neobhájil Výbor aj seba. Danton odchádza na dovolenku do svojho rodiska Arcis-sur-Aube.
Dantonisti a Dantonova smrť
Danton sa začína pohrávať s myšlienkou, že zavolá späť emigrantov, prepustí podozrivých z väzenia, zastaví teror a vyhlási všeobecnú amnestiu. Vo svojich úvahách prichádza k záveru, že musí pripustiť možnosť obnovenia starých poriadkov, vrátane monarchie. Jeho návrhy kolujú po Francúzsku a predstavitelia umiernenej rojalistickej emigrácie, La Fayette a vojvoda de Chartes, neskôr kráľ Ľudovít Filip, ich dychtivo sledujú.
Estandeuil
Estandeuil je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Puy-de-Dôme, v regióne Auvergne.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Georges Jacques Danton
Dantonisti a Dantonova smrť
V noci z 13. na 14. marca 1794 sú zatknutí všetci zostávajúci vodcovia cordelierov a za desať dní skončia pod gilotínou. Danton s Desmoulinsom, ktorý bol priateľom Robespierra a zároveň „dantonista“, vystúpia verejne proti Výboru verejného blaha a obvinia ho z utlačovania vlastencov a utláčaných. Skoro ráno 30. marca sú obaja zatknutí.
Estandeuil
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Georges Jacques Danton
Dantonisti a Dantonova smrť
Na súde sa Danton hájil odvážne a obratne, hoci trochu teatrálne. Jeho obhajobe chýbala presvedčivosť. „Ja, že som bol zapredaný Mirabeauovi?“ vykríkol. Ale existuje Mirabeauov list Lamarckovi, ktorý bol neskôr objavený a Dantona usvedčuje. „Ja, že straním rojalistom?“ Ale podľa svedectva La Fayetta a Ľudovíta Filipa im to sám povedal. Proces bol verejný. Už v prvom vystúpení Danton zaútočil na svojich nepriateľov a sudcov: odsúdil vraždenie vlastencov, potláčanie slobody ľudu a obrátiac sa na preplnenú súdnu miestnosť vybuchol: „Nech sa ukážu tí, ktorí ma v skutočnosti obžalovali a ja ich obrátim navnivoč!“ Predseda súdu Herman a štátny žalobca Fouquier-Tinville zostali úplne bezmocní, situáciu zachránil až Saint-Just, keď podľa vtedajších zákonov zakázal obžalovaným pokračovať v ďalšej obhajobe.
Estandeuil
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Georges Jacques Danton
Dantonisti a Dantonova smrť
Celý proces sa potom zvrhol na osočovanie obžalovaných. Výrok súdu - trest smrti gilotínou neprekvapil nikoho. Dantonove posledné slová boli: „Umriem bez výčitiek a hanby.“ Keď potom ráno 5. apríla 1794 prechádzala kára smrti s Dantonom na popravisko popri domu truhlára Duplaya, kde býval Robespierre, Danton dívajúci sa do jeho okien zakričal: „Maximillien, čoskoro pôjdeš za mnou.“ Na popravisku povedal katom, nech ukážu jeho hlavu davu, aby to stálo za to.
Danton a Robespierre
Danton je postava francúzskej revolúcie, ktorá býva často idealizovaná na úkor iných a zvlášť na úkor Maximiliána Robespierra. Títo dvaja sú často braní ako rivali, muži diametrálne rozdielnych pováh; extrovertný Danton a trochu introvertný Robespierre. No ani mnohé rozdiely im nebránili byť priateľmi. Svedčí o tom jeden dochovaný list, ktorý napísal Robespierre Dantonovi po tom, čo Dantonovi umrela žena: ''„Ak ti môže v nešťastí, ktoré je schopné otriasť dušou, akou je tá tvoja, dať nejakú útechu istota, že máš milujúceho a oddaného priateľa, tak ti ju ponúkam. Milujem ťa viac než predtým láskou, ktorá potrvá až do smrti.“'' Neexistuje iný Robespierrov list, ktorý vyjadruje tak vrelú náklonnosť k inému človeku.
Danton tiež považoval Robespierra za svojho priateľa, zvlášť po Maratovej smrti. Na istý čas bol boli najlepšími druhmi v zbrani. Vzájomne sa doplňovali ako právnici a v zhode vystupovali vo všetkých dôležitých okamihoch revolúcie. Ešte v Konvente spojili svoje sily, aby rozbili spiknutie girondistov. Už vtedy však Danton predsa len niekedy váhal a Robespierre mal vážny dôvod k premýšľaniu. Nie je pochýb o tom, že Danton podporil Robespierra vždy, keď to prospievalo jeho možno úprimným, ale politickej kariére podriadeným zámerom, zatiaľ čo Robespierrovi boli takéto pohnútky cudzie.
Preto sa zrejme aj rozišli. Robespierre sa dlho snažil nepočúvať a ignorovať všetky reči, ktoré kolovali o Dantonovi a očierňovali ho, mnohokrát i oprávnene, no nakoniec už nemal na výber. Zvážil všetky situácie, v ktorých sa Danton zachoval nepochopiteľne, dvojtvárne. Po tom, čo sa snažil dohodnúť so girondistami, pokúšal sa ho zvrhnúť a uvažoval o povolaní emigrantov a vyhlásení amnestie, bol Robespierre presvedčený o jeho nelojálnosti voči veciam revolúcie. Preto sa rozhodol zakročiť a Dantona odstrániť.
Copa América 2011
Copa América 2011 bol 43. ročník majstrovstiev Južnej Ameriky vo futbale. Turnaj organizovala futbalová organizácia Južnej AmerikyCONMEBOL. Konal sa v Argentíne od 1. do 24. júla 2011. Žreb skupín prebehol v La Plata 11. novembra 2010. Víťaz turnaja sa kvalifikoval na Pohár Konfederácií 2013 v Brazílii.
Účastníci
Na turnaj sa nehrala kvalifikácia; všetkých 10 mužstiev CONMEBOLU sa zúčastnilo automaticky a ešte sa pridali 2 pozvané mužstvá zo sveta. Turnaj sa hral v 3 skupinách, v každej boli 4 družstvá. Z každej skupiny postúpili prví dvaja plus dvaja najlepší z tretích miest; v play-off tak bolo 8 tímov a hrala sa klasická vyraďovacia súťaž.
12 mužstiev zúčastnených na turnaji (v zátvorke je ich postavenie v Rebríčku FIFA k júnu 2011):
Štadióny
Celý šampionát prebiehal na 8 štadiónoch v 8 mestách. Hralo sa v Buenos Aires na štadióne Estadio Monumental Antonio Vespucio Liberti, v Córdobe na Estadio Mario Alberto Kempes, v Jujuy na Estadio 23 de Agosto, v La Plata na Estadio 23 de Agosto, v Mendoze na Estadio Malvinas Argentinas, v Salta na Estadio Padre Ernesto Martearena, v San Juan na Estadio del Bicentenario a v Santa Fe na Estadio Brigadier General Estanislao López.
Bodovanie
Bodovací spôsob bol ligový t.j. 3 body za výhru, 1 bod za remízu a 0 bodov za prehru. Kritériá pri rovnosti bodov:
Ľadová doba
Ľadová doba (lingvisticky nevhodne: doba ľadová; iné názvy: glaciál, glaciálne obdobie) môže byť:
Mikrokernel
thumb|right|Grafická schéma mikrokernelu
Mikrokernel alebo mikrojadro je minimalistický kernel (jadro) operačného systému počítača, ktorý poskytuje iba základné služby operačného systému (systémové volania), kým iné služby (bežne poskytované kernelmi) namiesto neho (a v spolupráci s ním) poskytujú user-space programy nazývané servery. Mikrokernely zvyčajne poskytujú služby ako správa adresného priestoru, vlákien a komunikáciu medzi procesmi, ale nie napríklad podporu sietí či zobrazovacích zariadení.
Neskoršie rozšírenia tohto konceptu viedli k novým architektúram ako nanokernely, exokernely a abstrakčné vrstvy hardvéru (HAL).
Soyons
Soyons je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Ardèche, v regióne Rhône-Alpes.
Poloha
Soyons má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Soyons má 1934 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
Mikrokernel
"'Mikrokernel'" je minimálny počítačový operačný systém kernel ktorý, vo svojej najčistejšej podobe, neposkytuje takmer žiadne služby operačného systému, iba "mechanizmus" potrebný na implementáciu takých služieb ako je nízko úrovňový adresový priestorový manažment, vláknový manažment a vnútro procesovú komunikáciu (IPC). Ak mikrokernel rozlišuje medzi kernelovským a používateľským módom, tak mikrokernel je jedinou časťou systému vykonávanou v kernel móde. Skutočné služby operačného systému sú poskytované servermi "používateľského módu". Tie zahŕňajú ovládače zariadenia, protokolový zásobník, súborový systém a kód používateľského rozhrania.
Tieto výsledky v systémovej štruktúre sa drasticky odlišujú od monolitických kernelov na masovom trhu. Tento má zvyčajne vertikálne delenú štruktúru, ktorá je založená na tom, že služby sú aplikáciám prideľované na základe systémového volania, ktoré je pre každú službu špecifické. Kým systém založený na mikrokerneli má horizontálnu štruktúru charakteristickú získavaním systémových služieb tým, že vykonajú IPC volanie adresované konkrétnemu serveru.
Mikrokernely majú blízky vzťah s exokernelom. Veľa spoločného majú aj s hypervisormi, ale nerobia si nárok na minimalitu, a špecializujú sa na podporu virtuálnych strojov. L4 mikrokernel je často používaný ako hypervisor, ktorý poukazuje na to, že mikrokernel je možnou implementáciou hypervisor-u. Pojem nanokernel je historicky používaný na odlíšenie od skorších mikrokernelov, ktoré obsahovali aktuálne systémové služby, ale "princíp minimality" použitý Jochen Liedtkem v schéme L4 mikrokernelu naznačuje, že tieto termíny majú rovnaký význam; mikrokernel je moderná terminológia.
Úvod
Prvé kernely operačného systému boli malé aj kvôli limitovanej pamäti počítačov. Ako schopnosti počítačov rástli, množstvo zariadení, ktoré musel kernel riadiť, rástlo tiež. Prvotné verzie UNIXov mali kernely strednej veľkosti, aj keď obsahovali nastavenia ovládačov a manažérov systémových súborov. Keď sa veľkosti adries zväčšili z 16 na 32 bitov, dizajn kernelu nemusel byť viac preplnený hardwareovou architektúrou a kernely začali narastať (Pozri História Unixu).
Berkeley Unix (BSD)-om začala éra veľkokapacitných kernelov. Navyše k vykonávaniu základného systému skladajúceho sa z CPU, diskov a tlačiarní, BSD začal pridávať prídavne súborové systémy, kompletný TCP/IP sieťový systém a množstvo "virtuálnych" zariadení, ktoré umožnili existujúcim programom pracovať neviditeľne (na pozadí) cez sieť. Tento rast pokračoval niekoľko desaťročí, čo malo za následok vznik kernelov s miliónmi riadkov zdrojového kódu. Následkom tohto rastu kernely boli viac náchylné k chybám a stávali sa stále viac a viac náročné na údržbu.
Mikrokernel bol skonštruovaný tak, aby sa vysporiadal s narastajúcou veľkosťou kernelov a potiažami, ktoré prichádzali s nimi ruka v ruke. Teoreticky, mikrokernelova štruktúra poskytla ľahšiu správu kódu vzhľadom na jeho delenie na služby používateľského priestoru. Toto taktiež počítalo s narastajúcou bezpečnosťou a stabilitou vychádzajúc zo zredukovaného množstva kódu prebiehajúceho v kernel móde.
Napríklad, ak sieťová služba spadla kvôli pretečeniu buffera, iba pamäť sieťovej služby by bola narušená a ostatok systému by zostal neporušený. V tradičnom monolitickom kerneli pretečenie by mohlo narušiť pamäť ostatných ovládačov a možno aj kernel samotný, ktorý by mohol spôsobiť zrútenie celého systému.
Horné Orešany (vodná nádrž)
náhľad|Orešianska priehrada Horné Orešany je priehradná nádrž pri obci Horné Orešany v Trnavskom kraji. Obkolesujú ju Malé Karpaty. Pri priehrade je vybudované rekreačné stredisko Majdán.
Mikrokernel
Vnútro-procesová komunikácia
Vnútro-procesová komunikácia (IPC) je nejaký mechanizmus, ktorý umožňuje oddeľovanie procesov na to, aby mohli spolu komunikovať obyčajne posielaním správ. (Zdieľaná pamäť je v úzkom slova zmysle tiež medziprocesovým mechanizmom komunikácie, ale skratka IPC sa zvyčajne týka iba prechodu správ, a to je to, čo je obzvlášť relevantné pre mikrokernely.) To dovoľuje operačnému systému, aby bol vystavaný zo skupiny malých programov nazývaných servery, ktoré sú používané ďalšími programami v systéme volanými cez IPC. Väčšina alebo všetky podpory pre periférny hardware je ovládaný takýmto spôsobom, so servermi pre ovládače zariadení, súbory sieťových protokolov, súborové systémy, grafiky, atď.
IPC môže byť synchrónny alebo asynchrónny. Asynchrónny IPC je analogický so sieťovou komunikáciou: odosielateľ zasiela správu a pokračuje vo vykonávaní. Príjmateľ overuje dostupnosť správy pokúšaním sa o jej prijatie, alebo je na to upozornený prostredníctvom oznamovacieho mechanizmu. Asynchrónne IPC vyžaduje od kernelu, aby udržoval buffery a fronty na správy, a zaoberá sa pretečeniami bufferu; to tiež vyžaduje dvojité kopírovanie správ (odosielateľ kernelu a kernel príjmateľovi). V synchrónnom IPC, prvá strana (odosielateľ príjmateľovi) blokuje pokiaľ druhá strana nie je pripravená vykonať IPC. Nevyžaduje to ukladanie do zásobníka ani viaceré kópie, ale bez akýchkoľvek pochýb, takéto konflikty môžu robiť programovanie zložitým. Väčšina programátorov preferuje asynchrónne posielanie a synchrónne príjmanie.
Horné Orešany (vodná nádrž)
Základné údaje
Z - zdroj vody na závlahy ; Rb - rybolov ; E - využitie vodnej energie ; O - ochrana pred veľkými vodami
Mikrokernel
Vnútro-procesová komunikácia
Prvá generácia mikrokernelov podporovala synchrónne aj asynchrónne IPC a pripúšťala nízku výkonnosť IPC. Jochel Liedtke označil dizajn a implementáciu IPC mechanizmov ako základný dôvod tejto slabej výkonnosti. V jeho L4 mikrokerneli zaviedol nové techniky, ktoré viedli k výnosu z veľkosti redukcii v IPC výdavkoch. Tieto zahŕňajú IPC systémové volanie, ktoré podporuje posielanie rovnako ako získavanie operácií, robenie všetkých IPC synchrónne a umožňujú, aby registrami prechádzalo čím viac dát. Navyše, Liedtke predstavil koncept "priameho prepnutia procesu", keď počas vykonávania IPC sa spraví (neúplné) prepnutie kontextu priamo od odosielateľa k príjmateľovi. Ak, ako v L4, časť alebo všetky správy prešli registrami, tieto premiestnenia sa v registerovej časti správy nachádzajú bez akýchkoľvek kópií. Okrem toho, vrchné volanie plánovača sa obíde; to je zvlášť prospešné vo všeobecnom prípade kde IPC je používané v RPC tvare volaním servera klientom. Ďalšia optimalizácia, volaná "lenivé plánovanie", sa vyhýba kríženiu plánovania radov počas IPC, tým že necháva vlákna blokované počas IPC v pripravenom rade. Keď je raz plánovač vyvolaný, premiestňuje také vlákna do vhodného čakajúceho radu. Ako v mnohých prípadoch vlákno sa stane odblokovaným pred ďalším vyvolaním plánovača, to spôsobí uloženie dôležitej práce. Podobné prístupy boli odvtedy prijaté QNX a Minix 3.
V klient-server systéme, väčšina komunikácie je v podstate synchrónna, aj keď používa asynchrónne primitívy, ako typická operácia je volanie servera klientom a potom čakanie na odpoveď. To si tiež pre seba požičiava výkonnejšie implementácie, moderné mikrokernely spravidla nasledujú vedenie L4 a poskytujú iba synchrónne IPC primitíva. Asynchrónne IPC môže byť implementované na vrchu použitím pomocníka vlákien. Ale, verzia L4 rozmiestnená v komerčných produktoch ukázala aké nevyhnutné je pridať asynchrónny oznamovací mechanizmus pre lepšiu podporu asynchrónnej komunikácie. Tento mechanizmus podobný signálu neobsahuje dáta a preto nevyžaduje vyrovnávaciu pamäť v kerneli.
Keďže synchrónne IPC blokuje prvú stranu pokiaľ ďalšia nie je pripravená, neobmedzené použitie môže ľahko viesť k uviaznutiu. Navyše, klient môže ľahko inštalovať útok popretie služby na serveri poslaním žiadosti a pritom sa nikdy nepokúsiť získať odpoveď. Takže synchrónne IPC musí poskytnúť prostriedky na prevenciu nekonečného blokovania. Veľa mikrokernelov poskytuje timeouty na IPC volania. ktoré limitujú čas blokovania. V praxi, citlivo vybrať hodnoty timeout je ťažké a systémy takmer nevyhnutne použijú nekonečné timeouty pre klienty a nulové timeouty pre servery. Ako dôsledky, trendom je neposkytovanie ľubovoľných timeoutov, ale iba znamenie, ktoré naznačuje, že IPC by mohlo ihneď zlyhať ak partner nie je pripravený. Tento prístup efektívne poskytuje výber dvoch timeout hodnôt nula a nekonečno. Posledné verzie L4 a Minix sa uberali touto cestou (staršie verzie L4 používali timeouty ako ich používa QNX).
Servery
Mikrokernel servery sú v podstate daemon programy ako ostatné, okrem toho kernel podporuje niektoré z ich privilégií na interakciu s časťami fyzickej pamäte, ktoré sú ináč mimo dosahu pre väčšinu programov. Toto umožňuje niektorým serverom, hlavne ovládačom zariadení, interakciu priamo s hardwarom.
Základná séria serverov so zameraním na mikrokernel zahŕňajú servery súborového systému, servery ovládačov zariadení, servery sietí, servery zobrazenia a servery rozhrania používateľského zariadenia. Táto séria serverov (získané z QNX) poskytuje zhruba sériu služieb ponúkaných monolitickým UNIX kernelom. Nevyhnutné servery sa štartujú pri štartovaní systému a ponúkajú slúžby, také ako súbor, sieť a prístup zariadenia až po obyčajnné programové aplikácie. S takými servermi bežiacimi v prostredí používateľskej aplikácie, vývoj serverov je podobný vývoju obyčajnej aplikácie, skôr než postaviť a zaviesť proces, ktorý je potrebný pre vývoj kernelu.
Kvôli snahe spraviť všetky servery reštartovateľné, niektoré mikrokernely sa koncentrovali na pridávanie rôznych databázam podobných techník ako transakcie, repliky a checkpointing (auto-zápis kontrolných bodov) kvôli zachovaniu dôležitých stavov po reštartovaní jedného serveru. Príkladom je ChorusOS, ktorý bol ohrozovaný aplikáciami vysokej kvality v telekomunikačnom svete. ChorusOS obsahoval funkcie, ktoré umožňovali každému "správne napísanému" serveru to, aby bol kedykoľvek reštartovaný s tým, že klienty, ktoré využívali tieto servery by boli pozastavení do doby, kým by sa server znovu nedostal do pôvodného stavu. Ale, také rysy kernelu sú nekompatibilné s princípom minimality a preto nie sú poskytované v moderných mikrokerneloch, namiesto spoliehania sa na vhodné protokoly užívateľskej úrovne.
Ovládače zariadenia
Ovládače zariadenia často uskutočňujú priamy prístup do pamäte(DMA), takže môžu písať na ľubovoľné miesta fyzickej pamäte, vrátane štruktúry nad dátami kernelu. Také ovládače preto musia byť dôveryhodné. Je všeobecne mylnou predstavou, že to znamená, že musia byť časťou kernelu. V skutočnosti, ovládač nie je sám o sebe veľmi dôveryhodný tým, že je časťou kernelu.
Pokiaľ beží ovládač zariadenia v používateľskom móde nie nevyhnutne zmenšuje poškodenie, ktoré zle správajúci sa ovládač môže spôsobiť, v praxi je to priaznivé pre stabilitu systému v prítomnosti buggy (skôr zákerných) ovládačov: narušenia v prístupe do pamäte samým kódom ovládača (ako protikladné zariadenie) môže byť stále chytené správou pamäťového hardwaru. Navyše, veľa zariadení nie je schopné DMA, ich ovládače môžu byť nedôveryhodné tým, že ich spustíme v používateľskom móde. Nedávno, zvyšujúci sa počet počítačových rysov IOMMUy, veľa z nich môže byť použitých na obmedzenie prístupu zariadenia do fyzickej pamäte. (IBM sálový počítač mal IO MMU a odvtedy IBM System/360 Model 67 a System/370.) To tiež dovoľuje ovládačom používateľského módu stať sa nedôveryhodnými.
Ovládače používateľského módu sa v skutočnosti začali vyskytovať skôr než mikrokernely. Michiganský Terminálový Systém (MTS), v 1967, podporoval ovládače užívateľského priestoru, prvý operačný systém skonštruovaný s takouto schopnosťou. Historicky, ovládače boli menším problémom, zatiaľ čo počeť zariadení bol malý a rozhodne dôveryhodný, takže mať ich v kerneli v zjednodušenom tvare a vyhýbať sa potenciálnemu vykonaniu problémov. To viedlo k tradičnému štýlu kernelovského ovládača v UNIX, Linux a Windows. S bujnením rôznych druhov periférií, množstvo kódu ovládača sa vystupňoval a v modernom operačnom systéme dominuje kernel z hľadiska veľkosti kódu.
Základné komponenty a minimality
Keďže mikrokernel musí navyše povoliť výstavbu ľubovoľných služieb operačného systému, musí poskytovať niektoré základné funkcionality. Zahŕňa aspoň tieto: Tento minimálny tvar bol vytvorený Brinch Hansen-ovým Jadrom, dohľad nad tým mal IBM operačný systém VM. Odvtedy to bolo sformalizované v Liedtkeho "princípe minimality":"Koncept je tolerovaný vo vnútri mikrokernelu iba ak je mimo kernelu t. j., dovolenie súťaženia implementácií, by zabránilo implementácii sytému mať potrebnú funkcionalitu." Všetko ostatné môže byť spravené v používateľskom programe, aj keď ovládače zariadení implementované ako používateľské programy môžu vyžadovať špeciálne privilégiá na prístup k I/O hardwaru.
Čo sa týka princípu minimality, rovnako dôležité pre dizajn mikrokernelu, je oddelenie zariadenia a politiky, toto umožňuje konštrukciu ľubovoľného systému na vrch minimálneho kernelu. Hocijaká politika vybudovaná v kerneli nemôže byť prepísaná na používateľskom leveli, a preto sú tu limity všeobecnosti mikrokernelov. Politika implementovaná v serveroch používateľského levelu môže byť zmenená nahradením serverov (alebo ponechaním na aplikáciu nech vyberie medzi súperiacími servermi ponúkajúcimi podobné služby).
Pre efektívnosť, väčšina mikrokernelov obsahuje plánovače a časovače riadenia, pri nedodržaní princípu minimality a princípu separácie politiky od mechanizmu.
Štartovanie (booting) systému založenom na mikrokerneli vyžaduje ovádače zariadenia, ktoré nie sú časťou kernelu. Obyčajne to znamená, že sú balené s kernelom v boot image a kernel podporuje zavádzanie protokolu, ktorý definuje ako sú ovládače umiestnené a začínané. Niektoré mikrokernely to zjednodušujú umiestnením niektorých kľúčových ovládačov do vnútra kernelu (v rozpore s princípom minimality), LynxOS a orginál Minix sú príkladmi. Niektoré dokonca zahŕňajú aj súborový systém v kerneli na zjednodušenie zavádzania.
Hlavný komponent mikrokernelu je dobrý IPC systém. Pokiaľ sú všetky služby vykonávané programami používateľského módu, výkonný znamená, že komunikácia medzi programami je ešte nevyhnutnejšia než v monolitickom kerneli. Dizajn IPC systému vytvára alebo ničí mikrokernel. Aby bol efektívny, IPC systém nesmie mať iba nízke mimoriadne výdavky, ale tiež dobré vzájomné pôsobenie s CPU plánovačom.
Vykonávanie
Získavanie služieb je samo o sebe drahšie v systéme založenom na mikrokerneli ako v monolitickom systéme. V monolitickom systéme, služby získané pomocou jedného systémového volania, ktoré požaduje dva prepínače módu (zmeny v procesoroch privilegovaného levelu). V systéme založenom na mikrokerneli, služby sú získavané posielaním IPC správy serveru a získavanie výsledkov v ďalšej IPC správe od serveru. Toto vyžaduje kontextový prepínač ak sú ovládače implementované ako procesy, alebo volanie funkcie, ak sú implementované ako procedúry. Navyše, podávanie aktuálnych dát serveru a späť môže mať za následok podstatné zväčšovanie mimoriadnych výdavkov, zatiaľ čo v monolitickom systéme kernel môže priamo pristupovať k dátam v klientských bufferoch.
Vykonanie je preto potenciálnym sporom v systémoch mikrokernelu. V skutočnosti, skúsenosti prvej generácie mikrokernelov takých ako Mach a Chorus ukázali, že systémy založené na nich podávali úbohé výkony. Ale Jochen Liedtke ukázal, že výkonové problémy Machu boli výsledkom úbohého dizajnu a implementácie, a špeciálne Machova neúmerná cache stopa. Liedtke demonštroval s jeho vlastným L4 mikrokernelom, že prostredníctvom opatrného dizajnu a implementácie, a špeciálne nasledovaním princípu minimality, IPC cena môže byť redukovaná viac než výnos veľkosti v porovnaní s Mach. IPC výkon L4 je stále neporaziteľný naprieč hranicami architektúr.
Pokiaľ tieto výsledky demonštrovali, že úbohý výkon systémov založených na prvej generácii mikrokernelov nie je zástupcom druhej generácie kernelov tak ako L4, to neznamená žiadny dôkaz, že systémy založené na mikrokerneloch môžu mať dobrý výkon. Bolo ukázané, že monolitický Linuxový server spojený s L4 vyžaduje iba zopár percent mimoriadnych výdavkov oproti čistému Linuxu. Ale, taký jednoserverový systém ukazuje iba zopár, ak vôbec nejaké výhody, výhody mikrokernelov sú údajne poskytnuté štruktúrovaním funkcionality operačného systému do oddelených serverov.
Existuje zopár komerčných multiserverových systémov, v jednotlivých realtime systémoch QNX a Integrita(operačný systém). Nekomplexné porovnanie vzájomného výkonu s monolitickými systémami bolo publikované pre multiserverové systémy. Okrem toho, vykonanie sa nezdá byť prvoradým záujmom pre tie komerčné systémy, ktoré namiesto toho aby vyzdvyhovali jednoduchosť voči robustnosti. Pokus o postavenie vysoko výkonného multiserverového operačného systému bol IBM Sawmill Linux projekt. Ale tento projekt nebol nikdy dokončený.
Medzitým bolo ukázané, že ovládacie zariadenia používateľského levelu sa môžu priblížiť výkonom ovládačom kernelu dokonca aj pre vysoko priepustné, vysoko prerušované zariadenia ako Gigabit Ethernet. Zdá sa, že to znamená nemožnosť existencie vysoko výkonných multiserverových systémov.
Bezpečnosť
O bezpečnostných výhodách mikrokernelu sa často debatovalo. V súvislosti s bezpečnosťou, princíp minimality mikrokernelov je priamy dôsledok princípu najmenších privilégií, podľa ktorého by všetky kódy mali mať iba privilégiá potrebné na poskytnutie nutnej funkcionality. Minimality vyžadujú, aby systémová dôveryhodná výpočtová báza(TCB) bola udržiavaná minimálna. Keďže kernel (kód, ktorý sa vykonáva v privilegovanom móde hardwaru) je vždy časťou TCB, jeho minimalizovanie je prirodzene v dizajne bezpečnostného ovládača.
Nedávna práca na mikrokerneloch je zameraná na formálnych špecifikáciách kernel API, a formálne dôkazy bezpečnosti vlastností API. Prvým príkladom tohto matematického dôkazu sú obmedzenia mechanizmu v EROS, založené na zjednodušenom modeli EROS API. Nedávno, pomocou uplného súboru dôkazov kontroly stoja(machine-checked) boli predvedené vlastnosti ochranného modelu seL4 verzie L4.
Mikuláš Maník
Mikuláš Maník (* 26. máj 1975, Košice) je slovenský šachový veľmajster. Najvyššie ELO - 2512 - dosiahol v roku 2005, v listine z októbra 2009 mal 2439 bodov.
Vyhral turnaje Lázně Bohdaneč 1996, 1997, Open Tatry 1998, Neuenburg 2005. Delil prvé miesto na Open Pardubice 1998. Slovenskú ligu hral za vtedajšieho majstra ŠK Hoffer Komárno, dnes za Prakovce, rakúsku Bundesligu za Pamhagen. Dvakrát reprezentoval Slovensko na olympiádach. Maník je výborný hráč bleskoviek. Po Ignácovi Kolischovi bol jedným z najväčších talentov na Slovensku.
Veselí nad Lužnicí
Veselí nad Lužnicí je mesto v Česku v okrese Tábor v Juhočeskom kraji.
1. januára 2012 tu žilo 6 455 obyvateľov, z toho 3 155 mužov a 3 300 žien, pričom priemerný vek v meste bol 41,7 roka (muži 40,2 roka, ženy 43,1 roka).
Ergoteles z Himery
Ergoteles alebo Ergotelés (Ergoteles /iný prepis Ergotelés) bol dvojnásobný víťaz olympijských hier v dolichu v 5. stor. pred Kr.
Ergoteles zo sicílskej Himery bol na olympijských hrách dvakrát korunovaný vencom za víťazstvá v dolichu (v dlhom behu), a to na 77. a na 79. hrách v rokoch 472 a 464 pred Kr. a rovnaký počet víťazstiev dobyl v tejto disciplíne aj na pythijských, isthmických i na nemejských hrách. Dolichos sa Olympii zaviedol na 15. hrách v roku 720 pred Kr. Spočiatku sa bežal len na sedem stadií a napokon až na 24 stadií. Prvým víťazom tejto disciplíny bol Akanthos zo Sparty.
Staroveký grécky cestovateľ a spisovateľ Pausanias uvádza, že v posvätnom okrsku olympijskej Altidy videl aj socha Ergotela. Nápis na podstavci hlásal, že bol synom Kréťana Filonora a jeho rodným mestom bol Knóssos. Keď ho odtiaľ jeho odporcovia vyhnali, prišiel do Himery, nadobudol tam občianstvo a tešil sa všeobecnej úcte a obľube. Na celogréckych hrách už preto reprezentoval svoju novú vlasť. Najznámejší staroveký básnik ód Pindaros, ospieval vo svojich Olympijských ódach aj bežca Ergotela z Himery. Pindarove básne obsahujú 45 básní na počesť víťazov na celogréckych hrách, z toho štrnásť na víťazov v Olympii. V Olympijských ódach ospieval víťazov takmer všetkých súťažných disciplín (bežcov dvoch, Ergotela z Himery a Asópicha z Orchomenu).
Place du Carrousel
thumb|Place du Carrousel od juhu Place du Carrousel je námestie v Paríži. Nachádza sa medzi západnými krídlami Louvru v 1. obvode. Jeho názov je odvodený od druhu vojenskej jazdeckej prehliadky nazývanej karusel, ktoré sa na ňom konali. Pod námestím bolo vybudované nákupné stredisko Carrousel du Louvre.
Edward Snowden
Edward Snowden (* 21. jún 1983, Elizabeth City, Severná Karolína, USA) je americký whistle-blower s ruským občianstvom, ktorý dal novinárom denníka The Guardian a ďalším k dispozícii dokumenty o sledovacích aktivitách americkej National Security Agency (NSA) či britskej Government Communications Headquarters, ktoré začali zverejňovať v júni 2013. Po tom čo dobrovoľne odhalil svoju identitu 21. júna 2013 ho obvinili Spojené štáty zo špionáže a požiadali Hongkong o jeho vydanie. 23. júna 2013 požiadal Snowden o ekvádorský azyl a odletel najprv do Moskvy, kde doteraz žije so svojou vtedajšou priateľkou, teraz manželkou Lindsay Millsovou a pracuje v oblasti IT. Dokumentárny film Citizenfour (2014) a životopisný trillerový film Snowden (2016, režisér Oliver Stone) sa stali dokumentami svedčiacimi o jeho odvahe a prenasledovaní. 7. septembra 2019 vydal svoje memoáre Permanent Record. V rozhovore s Amy Goodmanovou 26. septembra 2019 Snowden vysvetľoval, že sám seba považuje za whistle-blowera (oznamovateľa) a nie len informátora (angl. leaker). Takéto označenie mu pridelil aj Európsky parlament. Predstaviteľmi USA je stále označovaný za špióna a to napriek tomu, že v roku 2020 bol súdom plošný zber telefónnych záznamov občanov USA odsúdený ako nelegálny.
Kariéra
V roku 2003 vstúpil do americkej armády, kde trénoval so špeciálnymi jednotkami. Bol prepustený po zlomení si oboch nôh. Jeho prvou úlohou v práci pre NSA bolo zabezpečenie ochrany tajných zariadení agentúry v Marylande, kam sa presťahoval. Potom pracoval v CIA ako IT špecialista a napriek nedostatku formálnych kvalifikácii sa vďaka svojim schopnostiam šplhal po rebríčku organizácie. Do roku 2007 získal post s diplomatickou ochranou v Ženeve. Tu podľa svojich slov pre Guardian videl ako funguje americká vláda a aký má dopad na svet. Takisto si tu podľa svojich slov uvedomil, že je súčasťou mašinérie, ktorá spôsobuje viac zlého než dobrého. Uvažoval vyjsť na verejnosť so svojim odhalením skôr, ale počkal, aby sa presvedčil, či sa politika USA zmení po zvolení Baracka Obamu.
Únik dokumentov v roku 2013
20. mája 2013, v tom čase ako zamestnanec Booz Allen Hamilton (externá firma pracujúca pre NSA), priletel do Hongkongu z Havaja spolu so štyrmi notebookmi, prostredníctvom ktorých mal prístup k najprísnejším tajomstvám americkej vlády. Do Hongkongu za ním prileteli novinári The Guardianu. 5. júna denník Guardian zverejnil prvý článok založený na Snowdenovom odhalení, ktorý odhaľoval tajný súdny príkaz, ktorým americká vláda donútila telekomunikačnú firmu Verizon Communications sprístupniť milióny záznamov telefonických hovorov. Nasledujúci deň bola odhalená existencia programu PRISM. 9. júna bola zverejnená identita Edwarda Snowdena. V rovnaký deň Guardian oznámil, že Snowden dostal povolenie od NSA na dočasné opustenie Havaja, keď si vymyslel že podstúpi liečbu epilepsie. 10. júna ho oficiálne prepustili zo zamestnania Booz Allen. Snowden priletel do Honkongu už 20. mája. Ubytoval sa v hoteli Mira Hotel a do 10. júna opustil hotel len trikrát. Je to dôležité, pretože v USA niektorí tvrdia, že už dopredu Snowden oslovil Čínu a Rusko s návrhom na odovzdanie tajných dokumentov. Snowden priznal, že sa chcel vyhnúť vydaniu z Honkongu do USA a angažoval kanadského právnika pre ľudské práva so sídlom v Hongkongu Roberta Tibba ako svojho právneho poradcu a pre South China Morning Post uviedol, že plánuje zostať v Hongkongu tak dlho, ako mu to jeho vláda dovolí. Po odhalení jeho identity bol prakticky donútený odísť z hotela Mira a skrývať sa. Snowden bol dva týždne ubytovaný s ďalšími utečencami, ktorí žiadali o azyl v Hongkongu, čo vybavil Tibbo. Ruské noviny Kommersant omnoho neskôr informovali, že Snowden pred svojim odchodom z Hongkongu do Moskvy býval na ruskom konzuláte. Snowden tvrdil, že to nie je pravda.
21. júna bola odhalená existencia programu Tempora. Britský denník The Guardian (a nemecký Der Spiegel ) zverejnili informácie o tom, že NSA má prístup ku všetkej telefonickej a internetovej komunikácii v Európe. 21. júna 2013 obvinili Spojené štáty Snowdena zo špionáže.
23. júna bolo odhalené, že NSA masívne odpočúva čínske mobilné telefóny a číta čínske SMSky, načo Čína oficiálne reagovala vyhlásením, že USA sú "najväčší lotri súčasnosti".
29. júna oznámil Der Spiegel, že z prísne tajných dokumentov NSA predložených Snowdenom (aj redakcii Spiegelu) vyplýva, že USA majú odpočúvacie zariadenia v budove diplomatického zastúpenia Európskej únie vo Washingtone a pri OSN, v tých istých budovách sa NSA napojila na počítačovú sieť, čiže sleduje všetku komunikáciu pracovníkov; Európania sú v príslušných dokumentoch zo septembra 2010 explicitne uvedení ako cieľ (sledovacieho) útoku. Okrem toho je pravdepodobné, že NSA (prinajmenšom donedávna) odpočúvala aj ústredné budovy EÚ v Bruseli. Podľa štatistík, ktoré mal k nahliadnutiu nemecký týždenník Der Spiegel, poukazujú v normálnych dňoch až na 20 miliónov telefónnych spojení a 10 miliónov internetových dátových sád smerujúcich z Nemecka. Na Štedrý večer, roku 2012 preverili a uschovali Američania okolo 13 miliónov telefónnych spojení a 7,5 miliónov dát z internetových spojení. V špičkových dňoch ako 7. januára 2013 preverila americká tajná služba okolo 60 miliónov telefónnych spojení.
Obvinenie zo špionáže a útek z Honkongu
Po zverejnení informácií o programe Tempora 21. júna 2013 obvinili Spojené štáty Snowdena zo špionáže a požiadali Hongkong o jeho vydanie. 23. júna 2013 požiadal Snowden o ekvádorský azyl a odletel najprv do Moskvy. Snowdenove odhalenia z roku 2013 o existencii globálneho sledovania (global surveillance), ktoré má charakter ako "globálny program dohľadu“ a „hromadného sledovania“ mali celosvetový význam a ohlas.
Snowden bol v roku 2013 obvinený z krádeže vládneho majetku a ďalších dvoch obvinení podľa zákona o špionáži z roku 1917. Za každé obvinenie mu môže byť uložený maximálny 10-ročný trest väzenia. Spoločne za tieto obvinenia mu hrozí trest odňatia slobody v trvaní 30 rokov, je však možné, že mu neskôr pridajú ešte ďalšie obvinenia, tak ako v prípade Chelsea Manningovej, ktorá bola odsúdená na 35 rokov, keď po zadržaní v roku 2010, jej na jar 2011 bolo k jej prípadu pridaných 22 dodatočných obvinení, vrátane "napomáhanie nepriateľovi", za čo v USA hrozí výnimočný trest. Dve zo súčasných obvinení Snowdena (neoprávnené poskytovanie informácií o národnej obrane (18 USC § 793 (d)) a úmyselné oznamovanie utajovaných skutočností neoprávnenej osobe (18 USC § 798 (a) (3)) spadajú pod drakonický zákon o špionáži z roku 1917, pre ktorý nie je povolená obrana verejného záujmu ani obrana whistle-blowera (oznamovateľa protiprávnej, nezákonnej činnosť svojho zamestnávateľa).
Predpokladalo sa, že bude pokračovať v ceste na Kubu a odtiaľ cez Venezuelu do Ekvádora, kde aj požiadal o azyl. Ekvádorský azyl bol už v minulosti (2012) ponúknutý Julianovi Assangeovi, zakladateľovi WikiLeaks, ktorý sa ukrýval v budove ekvádorského veľvyslanectva v Londýne.
5. Medzinárodný filmový festival Cinematik 2010
thumb|[[Dom umenia Piešťany|Dom Umenia, hlavná sála konania Cinematiku.]] thumb|Kino Fontána, ďalšie dejisko festivalu. thumb|Akreditačné centrum v [[Dom umenia Piešťany|Dome Umenia.]] Cinematik 2010 je v poradí 5. ročník medzinárodného filmového festivalu Cinematik, ktorý sa každoročne koná v Piešťanoch. Oficiálny dátum trvania bol od 9. do 15. septembra 2010. Slávnostné zahájenie sa konalo 9. septembra a zahajovacím filmom sa stal český film Kuky sa vracia. Počas nasledujúcich piatich dní festivalu sa má divákom predstaviť viac ako 105 filmov. Filmy sa budú premietať vo všetkých 5 piešťanských kinách a taktiež pomocou premietača Bažant Kinematograf.
Edward Snowden
Pobyt v Rusku a azyl
Snowden sa od 23. júna 2013 nachádzal v tranzitnej zóne moskovského letiska Šeremetievo. 24. júla 2013 sa vyjadril jeho obhajca Kutcherena, že ruské úrady zatiaľ nevydali Snowdenovi žiaden doklad, ktorý by ho oprávňoval opustiť tranzitnú zónu letiska a zotrvávať na ruskom území a tam čakať na konečné vybavenie svojej žiadosti na udelenie ruského víza.
5. Medzinárodný filmový festival Cinematik 2010
Súťažné sekcie
V súťažnej sekcii Meeting Point Europe sa predstaví 10 najlepších európskych filmov z rokov 2009 - 2010, ktoré boli vybraté ako výsledok hlasovania mladých európskych filmových kritikov z 16 krajín. Hlavnou cenou festivalu je Meeting Point Europe Award.
Edward Snowden
Pobyt v Rusku a azyl
Snowden požiadal o ekvádorský azyl 23. júna 2013 ekvádorské ministerstvo zahraničných vecí. Ekvádor sa k jeho žiadosti staval zdržanlivo, predpokladalo sa, že sa bude snažiť neznepriateliť si Spojené štáty pre dohodu o preferenčnom obchode medzi týmito dvomi krajinami. Ekvádor 27. júna 2013 odstúpil od dohody, aby tak "zmaril vydieranie" vo veci Snowdenovho azylu. Betty Tolová, ekvádorská ministerka pre politickú koordináciu, uviedla, že Snowdenova žiadosť nebola spracovaná, pretože Snowden sa nenachádza ani v Ekvádore, ani na ekvádorskom veľvyslanectve, či konzuláte. Zákon vyžaduje prítomnosť žiadateľa na ekvádorskom území.
Podľa diplomatickej korešpondencie, ktorá unikla a bola zverejnená 28. júna 2013, ekvádorský prezident Rafael Correa zastavil úsilie, ktoré malo pomôcť dostať E. Snowdena z Ruska. Udialo sa tak uprostred obáv, že Julian Assange si uzurpuje rolu ekvádorskej vlády. Ekvádorský prezident vyhlásil, že dočasný cestovný dokument, vydaný ekvádorským konzulom v Londýne v spolupráci s J. Assangeom, bol vydaný bez autorizácie. Medzi ekvádorskou vládou a Julianom Assangeom vzniklo napätie ohľadom toho, že rola ekvádorskej vlády je v prípade E. Snowdena zatienená zakladateľom WikiLeaks, ktorý si počína v komunikácii neobratne.
5. Medzinárodný filmový festival Cinematik 2010
Zahajovací večer
Slávnostné otvorenie sa konalo 9. septembra večer v piešťanskom Dome Umenia. Celý 5. ročník Cinematiku bol postavený v štýle mafiánskych zvučiek, a tak aj večer sprevádzali scénky v duchu 30. rokov. S prejavmi vystúpili primátor mesta Piešťany Remo Cicutto, všetci traja riaditelia festivalu - Božidara Turzonovová, Tomáš Klenovský a Vladimír Štric a po prvýkrát v histórii festivalu na zahajovanie prišiel aj Minister kultúry SR Daniel Krajcer. Ten si pri prejave dokonca odviazal kravatu: Myslím, že v tejto spoločnosti mladých ľudí si môžeme dať dole kravaty.
Po slávnostnom otvorení si diváci mohli hneď aj pozrieť prvú festivalovú snímku, a to český film Kuky sa vracia, ktorý prišiel osobne odprezentovať režisér Jan Svěrák spolu s tvorcom filmovej hudby Michalom Novinskim a plyšovým medvedíkov v životnej veľkosti, Kukym.
Vyhlasovanie cien
thumb|Vyhlasovanie cien v kine Fontána 14.9.2010. Vyhlasovanie cien sa konalo večer 14. septembra v Kine Fontána, na čo mnohí upozorňovali, keďže Kino nemá ani polovičnú kapacitu Domu Umenia a preto pri vstupe do sály vznikala dusná atmosféra. Ceremoniál však našťastie prebehol bez väčších problémov. Po poďakovaniach sa prešlo na udeľovanie cien v súťažných kategóriách.
Edward Snowden
Pobyt v Rusku a azyl
Po zastavení pokroku vo veci ekvádorského azylu sa Snowden rozhodol požiadať o ruský azyl, učinil tak prostredníctvom Sarah Harrisonovej 30. júna 2013 o 22:30 na konzulárnom úrade moskovského letiska Šeremetievo. Snowden sa v pondelok doobeda (1. júla 2013) stretol s ruskými diplomatmi a odovzdal im zoznam 15 krajín, v ktorých by chcel požiadať o azyl. V ten istý deň sa Vladimir Putin vyjadril, že Snowden zrejme nebude chcieť splniť podmienky na zotrvanie v Rusku a uviedol, že by si mal vybrať krajinu, v ktorej bude môcť pokračovať vo svojej práci v boji za ľudské práva, v Rusku podľa slov ruského prezidenta môže zostať iba ak prestane „spôsobovať škodu našim americkým partnerom“. Putin takisto zdôraznil, že Rusko Snowdena do USA nevydá. Už 2. júla 2013 stiahol E. Snowden žiadosť o azyl v Rusku, v reakcii na vyhlásenie ruského prezidenta o tom, že môže zostať v Rusku iba ak prestane „spôsobovať škodu našim americkým partnerom“. Podľa dokumentu vydaného WikiLeaks 2. júla 2013 požiadal E. Snowden o azyl nielen v Ekvádore a na Islande, ale aj v ďalších 19 krajinách, vrátane Venezuely, Číny, Bolívie, Francúzska, Poľska či Nemecka.
5. Medzinárodný filmový festival Cinematik 2010
Vyhlasovanie cien
Ako prvá cena bola vyhlásená Cena divákov Audience Award, ktorú prišiel vyhlásiť PR manažér festivalu Peter Konečný. Divácky najobľúbenejším filmom sa stala britská dráma Fish Tank. Cenu primátora mesta Piešťany získal poľsko-slovenský dokument Vojnové hry a muž, ktorý ich zastavil. Agentúra Film Europe udeľovala cenu za najlepší dokument, Film Europe Award, ktorú si odniesol slovenský dokument Hranica. Hlavnú cenu festivalu, Meeting Point Europe Award, ktorú odovzdával turecký filmový kritik Firat Yücel, získal rakúsky film z prostredia nemeckého vidieku tesne pred I. svetovou vojnou, Biela stuha.
Edward Snowden
Pobyt v Rusku a azyl
V júli 2013 požiadal v Rusku o dočasný azyl. 1. augusta 2013 mu Federálna migračná služba udelila dočasné vízum na jeden rok pre pobyt na území Ruskej federácie. Snowden opustil medzinárodnú tranzitnú zónu letiska Šeremetievo. 31. októbra 2013 oznámili ruské médiá, že Snowden dostal prácu v oblasti IT u nemenovaného internetového subjektu.
5. Medzinárodný filmový festival Cinematik 2010
Vyhlasovanie cien
Na záver ceremoniálu vystúpil slávny slovenský režisér a dokumentarista Pavol Barabáš, ktorý tu opdremiéroval svoj najnovší dokument - Mongolsko - v tieni Džingischána.
Edward Snowden
Pobyt v Rusku a azyl
V apríli 2020 Snowden požiadal o predĺženie pobytu v Rusku o tri roky. V novembri 2020, len niekoľko týždňov po získaní povolenia na trvalý pobyt v Rusku a len niekoľko dní po tom, čo jeho manželka Lindsay Millsová oznámila, že je tehotná, vyhlásil, že požiada o ruské občianstvo, plánuje si však ponechať i to americké. Podľa Snowdenovho ruského právnika, sa Snowden v Rusku drží v úzadí a ešte v roku 2019 sa vyjadroval, že by sa chcel vrátiť do USA ak by mu zaručili spravodlivý súdny proces.