cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kamenný vrch (prírodná rezervácia)
Flóra
Vedľa ponikleca veľkokvetého (Pulsatilla grandis) a ponikleca lúčneho (Pulsatilla pratensis subsp. Bohemica) je zastúpená ostrica nízka (Carex humilis), dominujúca v teplomilných trávnikoch, ďalej čiernohlávok veľkokvetý (Prunella grandiflora), ľan tenkolistý (Linum tenuifolium), ľan rakúsky (Linum austriacum), ľanolistník prostredný (Thesium linophyllon), leopoldia chochlatá (Muscari comosum), sezel ročný (seseli annuum) alebo zúbkokvet žltý (Orthantha lutea), kríky ruža šípová (Rosa canina), ruža hrdzavá (Rosa rubiginosa), na severnom okraji je lokalita porastená borovicou lesnou (Pinus sylvestris), borovicou čiernou (Pinus nigra), smrekovcom opadavým (Larix deccidua), dubom zimným (Quercus petraea), hrabom obyčajným (Carpinus betulus) a lipou malolistou (Tilia cordata). Prítomnosť borovíc a smrekovcov na stepných častiach lokality mení životné podmienky a mnohé populácie sa s týmto limitujúcim faktorom nevedia vyrovnať. Preto je nutné pravidelné kosenie a prebierky v smrekovco-borovicových porastoch.
Fauna
Dominuje teplomilný hmyz, mora ozdobná (Perigrapha i-cinctum), podobník (Pyropteron triannuliformis), očkáň kostravový (Arethusana Arethusa), z chrobákov krasoňov Sphenoptera antiqua a S. substriata, roháč veľký (Lucanus cervus) a bystruška južná (Carabus hungaricus), plazy zastupuje jašterica krátkohlavá (Lacerta agilis) a slepúch lámavý (Anguis fragilis), hniezdi tu krutohlav hnedý (Jynx torquilla), muchár sivý (Muscicapa striata), penica jarabá (Sylvia nisoria) a strakoš obyčajný (Lanius collurio).
Chrupka
Chrupka alebo hovorovo chrupavka môže byť:
Chrupka môže byť aj:
František Štraus
František Štraus (* 7. júl 1933 Kružlovská Huta – † 27. apríl 2008) bol slovenský literárny vedec a básnik.
Topoľ biely
Topoľ biely je druh stromu z čeľade vŕbovité (Salicaceae). Môže dorásť do výšky 15 až 35 metrov.
Vzhľad a kôra
Strieborný topoľ je rovnorastúci, v lete zelený strom so širokou korunou väčšinou v tvare kruhu. Strom môže dosiahnuť vek 300 - 400 rokov a priemer kmeňa môže dosiahnuť až 4,5 metra. Kôra má väčšinou biele zafarbenie a hladkú štruktúru, niekedy obsahuje malé stopy korkového dreva. Tieto stopy majú väčšinou tvar kosoštvorca. S pribúdajúcim vekom dostáva vrchná kôra tmavošedé zafarbenie a tvoria sa hlboké pozdĺžne ryhy. Najmladšie výhonky so zvyšujúcim sa vekom blednú a na zelených výhonkoch sa postupne objavuje biele olemovanie.
Listy
Listy topoľa bieleho môžu mať rôzny tvar a rastú striedavo na plochých, ale silných stonkách s približnou dĺžkou 2-5 cm. Na dlhších vetvičkách rastú troj- až päťdielne listy, podobajúce sa javorovým listom. Listy majú pomerne výrazné vrúbkovanie a môžu dosahovať dĺžku až 12 cm a šírku 10 cm. Spodná strana listov je väčšinou výrazne biela, prípadne sú listy na spodnej časti výrazne orámované bielou farbou. V spodnej časti vetvičiek sa zvyčajne vytvárajú menšie lístky (s dĺžkou 4-7 cm a šírkou 3-4 cm). Tie sú väčšinou okrúhle alebo oválne. Na ich okraji sa vyskytuje nepravidelné vrúbkovanie, spodná strana je väčšinou šedá s farebne výrazným okrajom. Obidva typy listov sú z vrchnej strany tmavozelené a ich povrch je lesklý. V skoršom vývojovom štádiu majú listy hebký okraj, ktorý sa však počas ďalšieho rastu stromu vytratí. Na jeseň môžeme obdivovať žlté sfarbenie topoľa bieleho.
Kvety
Vyrastú na tomto strome často ešte pred jeho úplným zalistením, v mesiacoch marec-apríl. Často sa nazývajú jahňady. Majú dvojdomé usporiadanie, zo stromu visia a v ich tesnej blízkosti sa nachádzajú okvetné lístky. Tieto lístky sú nepravidelné zúbkované a môžu byť farebné ohraničené (väčšinou bledohnedou farbou). Jeden strom môže mať len jeden druh jahniad, samčie alebo samičie. Jahňady majú väčšinou dĺžku 4 cm. Zelené samičie jahňady však môžu niekedy dosahovať až dĺžku 10 cm. Samčie jahňady sú väčšinou červenej alebo žltej farby a v každom rastie 8-10 tyčiniek.
Rozmnožovanie
K rozmnožovaniu Topoľa bieleho veľkou mierou prispieva vietor, vďaka ktorému sa môžu uvoľniť a preniesť aj malé semienka stromu. Semená uzrievajú v máji a júni. Pred dozretím sú uložené v malých, visiacich tobolkách. Topoľ biely vytvára veľké množstvo koreňových výmladkov, pomocou ktorých vytvára celé geneticky jednotné porasty, prepojené koreňmi. Výmladky vytvárajú predovšetkým stromy na okraji lesných porastov a solitérne jedince, keďže strom svojimi koreňmi vďaka striedaniu dennej a nočnej teploty pôdy dokáže "zistiť", že v jeho okolí je voľný priestor bez iných stromov. V súvislých lesných porastoch je množstvo koreňových výmladkov obmedzené.
Lokality
Tento druh stromu je pomerne necitlivý na sucho a vystačí si aj s malým množstvom vody. Rastie väčšinou na slnečných stanoviskách s piesočnatou pôdou, napríklad na brehoch riek alebo jazier. Pomerne dobre sa mu však darí aj na úplne pieskových stanoviskách alebo v močiarnych oblastiach. Topoľ sa často vysádza ako dekorácia ulíc alebo v alejách. Letné horúčavy a aj veľmi nízke zimné teploty znáša relatívne dobre. Topoľ biely bežne rastie v strednej, južnej a východnej Európe, na západnej Sibíri, v západnej Ázii a v severnej Afrike. Vo voľnej prírode sa väčšinou vysádza len na dekoračné účely. Ako úžitkový strom sa už nevysádza, nahradili ho iné hybridné dreviny a to aj napriek krátkemu rastovému cyklu (50-60 rokov).
NGC 7081
NGC 7081 je galaxia v súhvezdí Vodnár, ktorú objavil britsko-nemecký astronóm William Herschel 10. októbra 1790.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 12,8.
Jozef Staněk
Jozef Staněk (* 2. júl 1902, Brno – † 18. september 1981, Žilina) bol slovenský entomológ, ktorý prevádzal svoje zbery hlavne na území Žilinského okresu a na území severozápadného Slovenska. Bol predsedom prvej Slovenskej entomologickej spoločnosti v Žiline po celú dobu trvania jej aktivít.
Životopis
12. marca 1941 založil spoločne s ďalšími významnými entomológmi, prevažne zo Žiliny, ale i z iných oblastí Slovenska (Anton Emil Smutný, Karol Oboňa, Ján Zelný, Milan Šimák, Ondrej Žucha, Ján Martin Novacký, Rudolf Veliký, Rudolf Gireth, Ján Hollý, Vojtech Biringer a pod.) prvú Slovenskú entomologickú spoločnosť v Žiline, ktorej bol po celý čas jej trvania jediným predsedom.
Na pôde tejto spoločnosti rozvinul bohatú prednáškovú činnosť a bol hybnou silou všetkých akcií, ktoré táto spoločnosť vykonávala. Po skončení II. svetovej vojny bol evidovaný v „Zozname členov“ na poslednom valnom zhromaždení entomologickej spoločnosti v Žiline z 19. októbra 1945. V roku 1957 vstúpil do Slovenskej entomologickej spoločnosti pri SAV, ktorá sa odčlenila od Československej entomologickej spoločnosti a bol jej členom až do svojej smrti.
Jeho publikačná činnosť je malá a nie je veľmi zdokumentovaná. Napísal niekoľko menších populárne – náučných článkov vo vtedajšom časopise „Príroda“. Známa sú iba jeho tri krátke články z roku 1946. Väčšina jeho poznatkov, ako i zberov nie je zdokumentovaná. Bol vynikajúci pozorovateľ prírody a vedel sa zamerať na podstatné znaky a veci, pričom je na škodu, že tieto svoje postrehy nepublikoval. Z tohto dôvodu nie je vždy jednoznačne jasné, že mnohokrát išlo o jeho prácu a jeho nálezy a výsledky výskumov. V päťdesiatych rokoch popísal z Malej Fatry pri Žiline novú formu mlynárika Pieris napi Linnaeus, 1758, ktorú nazval forma fatraica Staněk. O tejto forme publikoval v svojej práci Ján Zelný.
Jozef Staněk zomrel v Žiline.
Jeho zbierka sa zachovala na viacerých miestach. Jednak je tento materiál súčasťou niektorých súkromných zbierok, ale hlavná časť je zachovaná v Slovenskom národnom múzeu v Bratislave, kde je zachovaných asi 1500 jedincov motýľov a v Považskom múzeu v Žiline – Budatíne, kde je asi 3931 kusov motýľov. Významná je hlavne jeho zbierka druhu Pieris bryoniae Hübner, 1806, ktorá sa nachádza v Mestskom múzeu v Žiline – Budatíne.
Saint-Vallier (kantón)
Saint-Vallier je francúzsky kantón v departemente Drôme v regióne Rhône-Alpes. Skladá sa z 18 obcí.
Sudice (okres Opava)
Sudice je obec v Česku v okrese Opava v Moravskosliezskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 671 obyvateľov, z toho 334 mužov a 337 žien, pričom priemerný vek v obci bol 39,7 roka (muži 37,7 roka, ženy 41,8 roka).
Zoznam nákupných centier v Bratislave
right|thumb|Prvé známe obchodné centrum Polus thumb|Aupark, kinosály Cinema City
Maussac
Maussac je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Corrèze, v regióne Limuzínsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Judaistika
Judaistika alebo židovské štúdiá je vedný odbor, ktorý sa zaoberá skúmaním dejín, kultúry a náboženstva Židov.
Kľak (vrch vo Veľkej Fatre)
Kľak je najvyšším vrchom podcelku Lysec a celej turčianskej vetvy hlavného veľkofatranského hrebeňa. Z vrcholu je krásny kruhový rozhľad.
Poloha
Nachádza sa v severozápadnej časti Veľkej Fatry, v geomorfologickom podcelku Lysec. Vrcholom vedie hranica medzi okresmi Martin a Ružomberok a stretávajú sa tu katastrálne územia obcí Sklabinský Podzámok, Podhradie a Ľubochňa. Vrcholom vedie Veľkofatranská magistrála a Kľak je významná križovatka značených turistických chodníkov.
Výhľady
Kľak je obľúbeným cieľom turistov, poskytujúci ďaleké výhľady. Vďaka značnej nadmorskej výške a pozícii na okraji Veľkej Fatry, poskytuje výhľad na mnohé veľkofatranské vrcholy, Malú Fatru, Chočské vrchy, Západné Tatry, no pri vhodných podmienkach aj časť Nízkych Tatier a Moravsko-sliezskych Beskýd.
Fest Anča
Fest Anča je medzinárodný festival animácie, jediný slovenský multimediálny festival zameraný na animovaný film predovšetkým pre dospelého diváka.
Cieľom Fest Anče je zvyšovať povedomie o animovanom filme ako o plnohodnotnej umeleckej forme a vzdelávať o rôznych podobách animácie. Hlavný program festivalu zahŕňa výber tých najdôležitejších animovaných filmov za posledné dva roky a predstavuje umelecky, produkčne, či historicky významné diela súčasnosti a histórie animovaného filmu. Okrem medzinárodnej súťaže, tematických a špeciálnych fokusov ponúka prednášky, výstavy, workshopy, koncerty, premietania pre deti a ďalšie sprievodné akcie.
Fest Anča sa každoročne koná v Žiline, v kultúrnom centre Stanica Žilina-Záriečie, v Novej Synagóge a ďalších kultúrnych priestoroch mesta. Využíva ich unikátne, neformálne prostredie, čím presahuje zaužívaný koncept filmového festivalu a zároveň búra pomyselné bariéry medzi divákom, organizátormi a festivalovými hosťami.
Aktuálnou (údaj z roku 2016) riaditeľkou festivalu je Žofia Bosáková, programovým riaditeľom Maroš Brojo. V priebehu roka sa organizujú projekcie filmov a besedy s tvorcami pod názvom Kino Fest Anča a distribuujú víťazné filmy Medzinárodného festivalu animácie Fest Anča pod názvom Best of Fest Anča.
Fest Anča 2008
Prvý ročník festivalu sa uskutočnil v žilinskom kultúrnom centre Stanica v dňoch 1. - 3. augusta 2008. Jeho cieľom bolo presvedčiť návštevníkom o mylnom presvedčení, že animované filmy sú určené iba pre detské publikum či infantilných jedincov. Na prvom ročníku bola širokej verejnosti predstavená svetová animácia, klasická i súčasná. Špeciálnymi hosťami festivalu boli švédsky tvorca komiksov Max Andersson a slovenský spisovateľ, scenárista a výtvarník Albert Marenčin. Súčasťou festivalu boli aj večerné open-air projekcie, živá hudba, performance, párty a worshopy animácie. Posledný deň festivalu bolo na radnici v Žiline udelených 5 ocenení:
Fest Anča 2009
Druhý ročník festivalu sa uskutočnil v žilinskom kultúrnom centre Stanica v dňoch 31. júla - 2. augusta 2009. Novinkou bola sekcia súčasného slovenského animovaného filmu a rozšírenie festivalu o premietaciu sálu S2. Premiéru mala sprievodná akcia Animation Karaoke Battle. Na festivale sa tiež uskutočnila výstava francúzskeho nízkonákladového vydavateľstva komiksov a sieťotlačí Le Dernier Cri! Špeciálnymi hosťami boli britský výtvarník Phil Mulloy a francúzsky výtvarník Pakito Bolino. V medzinárodnej súťaži animovaných filmov kratších ako 30 minút rozhodovala porota v zložení Ivana Zajacová (SK), Wiola Sowa (PL), Phil Mulloy (GB), Mihai Mitrica (RO) a Pakito Bolino (FR) o udelení troch cien a o udelení zvláštneho uznania.
Fest Anča 2010
Tretí ročník festivalu bol zameraný na nezávislých režisérov USA. Uskutočnil sa opäť v žilinskom kultúrnom centre Stanica 30. júla - 1. augusta 2010. Novinkou bol festivalový videodenník s názvom Festivalové sekundy. Krstilo sa DVD Animation is not mŕtva - kompilácia 14 slovenských animovaných filmov mladej generácie súčasných režisérov. Špeciálnym hosťom bola izraelská ilustrátorka Rutu Modan, ktorá bola spolu s Michalom Strussom a Igorom Prasselom členkou poroty rozhodujúcej o víťazoch Anča Award a udelení zvláštneho uznania.
Fest Anča 2011
Štvrtý ročník festivalu zameraný na retrospektívu legendy slovenskej animovanej tvroby Viktora Kubala, sa uskutočnil v žilinskom kultúrnom centre Stanica 1. - 3. júla 2011. Okrem Stanice festival prebiehal v centre mesta Žilina a premietalo sa aj v nákupnom centre Mirage. Uskutočnila sa svetová premiéra experimentálneho filmu Konzerva Rudolfa Urca, pribudlo nové ocenenie Anča Music Video Award. Špeciálnymi hosťami festivalu boli ruský výtvarník Ivan Maximov a Američan Pip Chodorov zameraný na experimentálny film. Členovia poroty boli Ivan Maximov (Rusko), Eva Michalková (Slovensko) a Veljko Popović (Chorvátsko).
Fest Anča 2012
Piaty ročník festivalu sa uskutočnil okrem žilinského kultúrneho centra Stanica aj v Novej Synagóge 28. júna - 1. júla 2012. Súčasťou festivalu bola výstava Frejm Baj Frejm, ktorá predstavila médium animácie v tvorbe súčasných výtvarných umelcov. Špeciálnymi hosťami boli estónsky výtvarník Matti Kütt, slovenská scenáristka a dramaturgička Zuzana Gindl-Tatárová, švajčiarsky programový riaditeľ nezávislých umeleckých kín Riffraff Frank Braun a Španielka Anna Solanas venujúca sa bábkovej animácii. Hlavnú cenu Anča Award udeľovali porotcovia Frank Braun, Zuzana Gindl-Tatárová a Anna Solanas.
Fest Anča 2013
Šiesty ročník festivalu s retrospektívnou prehliadkou História slovenského animovaného videoklipu, sa uskutočnil v Stanici Žilina-Záriečie v dňoch 27. - 30. júna 2013. Novinkami boli vznik oficiálnej kategórie Anča Student Award - cena za najlepší študentský animovaný film, výber najbizarnejších filmov prihlásených do súťaže Anča in Wonderland, vznik fóra We Need to Talk About Animation! v spolupráci s Asociáciou producentov animovaného filmu (APAF), zameraného na diskusiu a výmenu skúseností z oblasti výučby animovanej tvorby. Prvýkrát sa tiež uskutočnil tzv. Detský deň, venovaný programu pre deti. Špeciálnymi hosťami festivalu boli nemecký umelecký riaditeľ rôznych nemeckých festivalov experimentálneho a animovaného filmu Mike Reiss, česká režisérka animovaných a hraných filmov Michaela Pavlátová a Belgičanka Emma de Swaef, ktorá vyrába a animuje bábky do reklamných spotov, filmov a dokumentov.
Fest Anča 2015
Ôsmy ročník festivalu zameraný na estónsky animovaný film sa uskutočnil 24. - 28. júna 2015 v Žiline. Novinkou bol Alternatívny Kontajner stage s experimentálnou hudbou. Po uliciach mesta jazdili na trojkolkách dvaja brazílski umelci VJ Suave a svojimi projekciami oživovali náhodne vybrané budovy alebo priestory. Špeciálnymi hosťami festivalu bolo svetoznáme estónske animátorské duo Priit & Olga Pärn a írsky režisér a dvojnásobný držiteľ nominácie na Oscara za najlepší celovečerný animovaný film Tomm Moore.
Saint-Colomban-des-Villards
Saint-Colomban-des-Villards je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Savoie, v regióne Rhône-Alpes.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Peter Ševčovič
Peter Ševčovič (* 16. marec 1935, Bratislava – † 14. apríl 2006, Bratislava) bol slovenský prozaik, dramatik a scenárista, autor literatúry pre deti a mládež.
Životopis
Začal študovať medicínu na Lekárskej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave, no v roku 1958 bol z politických dôvodov vylúčený zo štúdia. Neskôr v rokoch 1962 – 1967 študoval diaľkovo dramaturgiu na Akadémii múzických umení v Prahe. V rokoch 1965 – 1996 pracoval v Slovenskej televízii ako dramaturg a hlavný dramaturg, v rokoch 1981 – 1992 prednášal externe na VŠMU, od roku 1996 bol v dôchodku. V roku 1992 mu bol udelený titul doktora medicíny honoris causa.
Mlynárik horský
Vyskytuje sa hlavne na území palearktickej zoogeografickej oblasti. Opísal ho v roku 1806 nemecký entomológ Jacob Hübner. Patrí k motýľom, ktoré sa vyskytujú aj na území Slovenska. Nepatrí u nás k hojným druhom, hoci sa vyskytuje vo väčšine pohorí v stredných a vyšších oblastiach Slovenska.
Taxonómia
Z hľadiska taxonómie existujú dva problémy:
Dejiny železníc na Slovensku
right|thumb|Bývalá staničná budova konskej železnice na križovatke Legionárskej a Krížnej ulice v Bratislave thumb|Jedna z prvých parných lokomotív, používaných na [[Košicko-bohumínska železnica|KBŽ]]
Dejiny železníc na Slovensku sa začali písať v novembri 1836 na ustanovujúcom valnom zhromaždení účastinárskej spoločnosti pre výstavbu konskej železnice Bratislava – Trnava (neskôr až po Sereď), ktorej prvý úsek bol sprevádzkovaný 27. septembra 1840.
Prvou železničnou traťou so strojným pohonom na Slovensku bola 20. augusta 1848 sprevádzkovaná trať Bratislava – Marchegg – Gänserndorf (– Viedeň). Po nej nasledovali ďalšie až do roku 1966. K tomuto obdobiu sa približne viaže aj ukončenie obdobia, keď vývoj železníc na Slovensku (resp. v Československu) bol na obdobnej úrovni s ostatnými európskymi krajinami. Odvtedy nastal na nich pozvoľný úpadok záujmu spoločnosti, ktorý až na niekoľko chabých náznakov zlepšenia (aj to len z donútenia Európskou úniou a jej financií) pretrváva až do súčasnosti.
Prvé železnice
náhľad|Severná železnica – Kaiser Ferdinands Nordbahn červeným v roku 1849 Územie Slovenska patrilo v dobe výstavby prvých železničných tratí v prvej polovici 19. storočia pod Uhorské kráľovstvo. Veľmi zlý stav ciest vyzýval k budovaniu nového druhu dopravy, ktorá by bola efektívnejšia, výkonnejšia a rýchlejšia. Prvý projekt strategickej železnice do Haliča (mesta Bochnia) bol vláde predložený Franzom Xavierom Rieplom už v roku 1829, prelomovým bol rok 1836, kedy získal koncesiu na jej výstavbu spoločne s podporou baróna Salomona Mayer von Rothschilda. Nová dopravná tepna – severná železnica cisára Ferdinanda (Kaiser Ferdinands – Nordbahn) viedla z Viedne na sever cez Břeclav a Lipník nad Bečvou do Bohumína, odkiaľ mala pokračovať na Krakov. Veľmi rýchlo pribúdali nové odbočky do významných miest (Brno, Olomouc, Praha či Opava), pričom jednou z prvých začala aj výstavba trate z Viedne cez Bratislavu a južné Slovensko do Budapešti. Technicky náročná trať bola po Bratislavu dokončená 20. augusta 1848, kedy po nej prešiel prvý parný vlak.
Po začatí výstavby „severnej dráhy“ cítili poľnohospodári a podnikatelia s drevom zo západného Slovenska ohrozenie svojho podnikania, preto ešte v roku 1836 založili akciovú spoločnosť. Jej zámerom bola výstavba konskej železnice piatimi kráľovskými mestami medzi Bratislavou a Trnavou. Do Svätého Jura bola trať dokončená už v roku 1840, o 6 rokov neskôr viedla už do Trnavy a časom (pred rokom 1849) končila až pri seredskom prístave.
Krajina veľmi rýchlo pochopila význam železnice ako dôležitého prvku hospodárskeho a spoločenského rozvoja a podporovala výstavbu hlavných trás, ktoré by prepojili strategické regióny, tak pre potreby armády, ako aj rastúceho priemyslu. Dôležité bolo zabezpečenie hraníc monarchie, preto bola medzi strategické trate zaradená aj Tiská železnica (ako akciový spoločnosť založená 1856), ktorá viedla východným Uhorskom. Umožňovala napojenie území na východnom okraji ríše a výhľadovo mala spojiť Budín s čiernomorským pobrežím. Takto bolo už v roku 1860 dokončené spojenie do Košíc, odkiaľ mala trať pokračovať na sever.
Prvé vozne pre slovenské železnice boli vyrábané vo Švajčiarsku, Rakúsku a Nemecku, širokopätné železné koľajnice boli vyrábané zväčša na Slovensku. Podvaly pod koľajnice boli najčastejšie z dubového, borového, jedľového alebo smrekového dreva a masívne štrkové lôžko bolo zvyčajne zapustené do podložia. Pri križovaní koľají sa používali vlečné výhybky, neskôr nahradené výhybkami s jazykmi a opornicami. Prvé mosty boli klenuté kamenné alebo drevené, od polovice 50. rokov 19. storočia sa budovali aj konštrukcie zo zvarkového železa. Tunel pri Bratislave, dostavaný v roku 1848 bol v tom čase jediný na trati Uhorskej centrálnej železnice a pri jeho razení sa použila rakúska tunelovacia metóda. Architektúra staníc ani iných stavieb nebola v tom čase ešte jednotná, no objavila sa potreba kvalifikovaného železničného personálu a na železnici vznikali prvé prvé podporné a vzdelávacie spolky.
Svižné tempo výstavby zastavila hospodárska kríza a politická neistota a budovanie nových tratí naštartovala až porážka Rakúska v rakúsko-pruskej vojne, kedy sa prejavil kľúčový význam železnice. Boli udelené nové koncesie a veľké zálohy na výstavbu tratí. Po rakúsko-uhorskom vyrovnaní v roku 1867 bolo pre dovtedy zanedbávané záležitosti uhorskej dopravy zriadené ministerstvo dopravy a verejných prác. Jeho hlavným cieľom sa stala výstavba dopravných komunikácií, nezávislých na Rakúsku a ich využitie na podporu rastu hospodárstva a exportu. Prvý koncept, zahŕňajúci 25 tratí s dĺžkou 4820 km, predložil gróf Mikó, prvý uhorský minister dopravy a verejných prác. Projekt bol schválený v roku 1868 a práve v tomto období bolo vybudovaných 888 km železníc, na ktorých dlhodobo rástol objem prepravy. Na Slovensku to znamenalo vznik rozsiahlej siete železníc, ktoré viacerými koridormi prekonávali dosiaľ obchádzané Karpaty. V období rokov 18671873 sa postavil, alebo aspoň podstatne rozostaval celý rad hlavných železníc: Košicko-bohumínska železnica (Košice – Žilina – Bohumín), Uhorská severná železnica (Pešť – Fiľakovo – Lučenec – Zvolen – Vrútky), Prvá uhorsko-haličská železnica (Michaľany – Humenné – Medzilaborce – Lupkov – Przemysl), Uhorská severovýchodná železnica (na Slovensku úsek Košice – Michaľany – Slovenské Nové Mesto – Čop), Považská železnica (Bratislava – Trenčín), Prešovsko-tarnowská železnica (Prešov – Orlov – Tarnov), Ponitrianska železnica (Komárno – Nové Zámky – Nitra – Trenčín) a Gemerské priemyselné železnice (Fiľakovo – Plešivec – Dobšiná, Jesenské – Tisovec).
V tomto období sa začali využívať výrazne kvalitnejšie koľajnice z bessemerovej ocele, rovnako tak sa začali budovať trvácne železné mosty. Pri budovaní tunelov sa využívala najmä rakúska tunelovacia metóda a pušný prach bol nahradený dynamitom. Charakteristický vzhľad nadobudli aj železničné budovy. Nárastom nákladnej dopravy vznikali od 70. rokov 19. storočia zriaďovacie stanice s potrebným zázemím, vytratili sa zmiešané vlaky a postupne sa vďaka technickým pokrokom (zdokonalenie brzdovej sústavy súprav, zlepšenie technickej úrovne tratí, používanie návestnej, oznamovacej a zabezpečovacej techniky) zvýšila od roku 1887 najvyššia rýchlosť vybraných vlakov na 90 km/h a v roku 1907 až na 120 km/h. Priaznivé trendy rozvoja ukončila 1. svetová vojna a s ňou súvisiaci úpadok z nedostatku údržby, materiálovej a technickej obnovy.
Ďalšie zastavenie výstavby železníc spôsobil krach na viedenskej burze, ktorý spôsobil veľkú ekonomickú krízu a ukončil masívnu podporu výstavby finančne drahých projektov. Poštátnený bol rad menších súkromných spoločností a zjednodušil výstavbu menej náročných lokálnych železníc súkromným kapitálom. Od 80. rokov 19. storočia tak boli budované miestne železnice, na ktoré sa napájali desiatky úzkorozchodných lesných a poľnohospodárskych tratí. Do rozpadu Rakúsko-Uhorska tak vznikla železničná sieť, prakticky identická s dnešnou sieťou.
Parné rušne používané na Slovensku vyrábali od roku 1873 najmä Strojárne uhorských štátnych železníc v Budapešti, od roku 1895 i strojáreň J. Weitzera v Arade. Začiatkom 20. storočia sa najmä na lokálnych úzkorozchodných elektrických tratiach objavovali prvé elektrické motorové vozne. Významným bezpečnostným prvkom v oznamovacej technike bolo zavedenie telefónu v 80. rokoch a následné uplatnenie elektrického blokovania oddielových návestidiel s použitím Frischenovho hradla, prvýkrát inštalovaného práve na trati Marchegg – Bratislava v roku 1883. Zdokonalila sa tiež konštrukcia výhybiek, pri stavbe mostov sa začala používať oceľ a začiatkom 20. storočia pri priepustoch aj železobetón. Stanice a iné železničné pracoviská začali byť koncom 19. storočia osvetľované elektrickou energiou.
ČSR
Rozpadom Rakúsko-Uhorska a vznikom Česko-slovenska nastal v doprave vážny problém; trate v Česku i na Slovensku smerovali do pôvodných centier, teda zo severu na juh do Viedne a Budapešti, čím sa stali nevyužité, naopak, prepojení v smere východ – západ bolo veľmi málo. Rovnako problematickou bola nejednotnosť používanej techniky a nedostatok kvalifikovaného personálu najmä na Slovensku. Pre správu železníc boli na Slovensku zriadené regionálne riaditeľstvá ČSD v Bratislave a Košiciach, ktoré podliehali Ministerstvu železníc v Prahe.
Nečakanou ranou pre sľubný hospodársky rast a rovnako i rozvoj železničnej siete v Česko-slovensku bol Mníchovský diktát a Viedenská arbitráž, ktorými prišlo Česko i Slovensko o veľkú časť územia. Prerušené tak boli viaceré dôležité trate, medzi nimi i spojenie Bratislavy s Prahou. Okrem železničných tratí stratili železnice tiež rušne, vozne, personál i celé zázemie, vybudované na zabranom území. Skomplikovala a v niekoľkých prípadoch znemožnila sa zároveň doprava na železničných tratiach, nadväzujúcich na hlavné trate, ležiace politickým rozhodnutím mimo nášho územia. V nevyhnutných prípadoch boli pre obnovenie dostupnosti územia vlakmi dohodnuté peážne zmluvy, v mnohých prípadoch bola nasadená automobilová doprava. Horúcou témou sa stalo urýchlenie budovania prepájacích tratí, ktoré by napojili osekané lokálne a regionálne trate na slovenskú železničnú sieť a taktiež odľahčili preťaženým hlavným trasám.
Slovenský štát
Slovenské hospodárstvo ťažilo z vojnovej konjunktúry, čoho sprievodným javom bol nárast osobnej i nákladnej dopravy. V osobnej preprave pribudli okrem vojakov aj nemeckí rekreanti a sezónni robotníci, v nákladnej sa prepravovali suroviny, poľnohospodárske a potravinárske produkty, strojárske výrobky, hnojivá a spotrebný tovar. Smutnou kapitolou boli v roku 1942 realizované židovské transporty.
Výrazné zmeny v doprave nastali po vyhlásení Slovenského národného povstania v auguste 1944, kedy sa veľká časť Slovenska stalo fakticky nezávislým územím s vlastnou organizáciou štátnej správy. Správu železníc prevzala tzv. Prevádzková správa so sídlom vo Zvolene, ktorá realizovala osobnú dopravu na tratiach Zvolen – Červená Skala s prípojom na Tisovec, Zvolen – Kremnica – Martin, Zvolen – Kozárovce, Zvolen – Tomášovce – Utekáč, Zvolen – Dudince, Zvolen – B. Bystrica – Diviaky a Ružomberok – Korytnica. Rozsah spojov sa znižoval ústupom povstaleckých hraníc, ktoré bránili okrem inej techniky aj 3 pancierové vlaky – Štefánik, Hurban a Masaryk. Bojové akcie a s nimi súvisiace opravy techniky a tratí boli hlavnou pracovnou náplňou zamestnancov SŽ. Postupom nacistických vojsk zamestnanci pomáhali s úkonmi, napomáhajúcimi obrane krajiny, ako bolo budovanie zátarasov či znehodnocovanie strojov a zariadení. Povstalecké železnice ukončili svoju činnosť ústupom do hôr 27. októbra 1944.
Obnovené Česko-slovensko
Potlačenie povstania a prechod frontu výrazne poznačil aj železničnú sieť, ktorá sa stala nefunkčnou. Odstrelené boli mnohé mosty, viadukty i tunely, poškodené boli trate, budovy i zabezpečenie a časť techniky bola ukoristená a odvezená zväčša do ZSSR. Po skončení II. svetovej vojny bolo obnovené Česko-slovensko a s ním aj podnik ČSD. Prioritou sa stala urýchlená obnova poškodenej siete, jej zfunkčnenie a zkapacitnenie hlavných tratí. Od roku 1946 slovenské železnice spravovala Prevádzková správa Povereníctva dopravy a verejných prác. Najdôležitejšie opravy boli dokončené už v roku 1947, čím sa zjednodušila preprava surovín, stavebnín, paliva i potravín na hlavných dopravných ťahoch. Už v roku 1948 však do života ľudí a spoločnosti zasiahol komunistický prevrat, ktorý nasmeroval ČSR k východnému susedovi a jednoznačnej hospodárskej spolupráci. K 1. januáru 1949 prešli pod štát zostávajúce súkromné železnice a postupne narastalo zaťaženie severnej trasy cez Žilinu po prechod v Čiernej nad Tisou. Popri ukončení zdvojkoľajnenia tejto trasy sa začala jej elektrifikácia a súčasne sa vybudovaním úseku popod Sorošku vytvorila južná transverzála Košice – Zvolen, ktorá prevzala časť zaťaženia. Dokončená bola tiež trať do Banskej Štiavnice a trať do baní v Malých Stracinách pri Veľkom Krtíši.
V roku 1960 sa zmenou ústavy definovalo Česko-Slovensko ako socialistická republika a bol prijatý aj nový zákon o dráhach. V roku 1963 bola správa slovenských železníc zlúčená pod tzv. Východnú dráhu s tromi prevádzkovými oddielmi. V 60. rokoch bola pre účely dodávok železnej rudy pre košické železiarne postavená širokorozchodná trať, čím sa odľahčilo prekladisko v Čiernej nad Tisou. Pre zjednodušenie obslužnosti časti Tatier v okolí Štrbského Plesa bola pred majstrovstvami sveta v klasickom lyžovaní vybudovaná ozubnicová železnica Štrba – Štrbské Pleso. Vytvorilo sa tým dvojité prepojenie na trať Žilina – Košice, čo s rekonštrukciou Tatranskej elektrickej železnice i lanovky na Hrebienok výrazne pomohlo tatranskému turizmu. V 60. rokoch bola ešte dokončená elektrifikácia II. hlavného ťahu v úseku Kúty – Bratislava – Štúrovo a v nasledujúcom období sa pokračovalo na zvýšení priepustnosti južného ťahu Košice – Plešivec – Zvolen – Kozárovce – Leopoldov – Trnava – Kúty.
Zásadný vplyv na dopravu mala industrializácia Slovenska, ktorá znamenala nárast osobnej prepravy. Stagnáciu priniesli až 70. roky a nevídaný rozvoj individuálnej dopravy. V tom čase už na Slovensku končila parná trakcia, ktorá dosiahla svoj vrchol ešte v 50. rokoch. V 60. rokoch už nadvládu na tratiach preberali elektrické rušne, využívajúce rozširujúcu sa sieť elektrifikovaných tratí. Zvláštnosťou siete ČSD bola rozdielna elektrická trakcia v severnej (3 kV jednosmerného prúdu) a južnej (25 kV striedavého prúdu) časti republiky. Tým sa komplikovala prevádzka na tratiach, kde na mnohých úsekoch bolo nutné prepriahať, resp. používať drahé viacsystémové rušne. Stanice s miestom styku napájacích sústav boli nevyhnutne rozsiahle, aby zvládali nápor dopravy. Na regionálnych a lokálnych tratiach boli nasadzované motorové jednotky s mechanickým, príp. elektrickým prenosom výkonu.
V druhej polovici 50. rokov vznikla jednotná železničná telefónna sieť, neskôr sa začali objavovať prvé bezdrôtové zariadenia. Telegraf bol už po 2. svetovej vojne nahradený diaľnopisom a rovnako boli nasadzované reléové staničné zabezpečovacie zariadenia.
Spoločenské zmeny po Nežnej revolúcii priniesli reorganizáciu aj do ČSD. Vzniklo ústredné riaditeľstvo železníc v Prahe, ktoré malo pre Slovensko oblastné riaditeľstvo v Bratislave. Socialistické centrálne plánovanie bolo už v 80. rokoch nespôsobilé financovať obnovu a rozvoj železníc, čo sa prejavilo v zanedbanom technickom vybavení. Rozpad socialistického tábora a jeho trhu znamenal zánik mnohých veľkých firiem a teda i značný pokles dopravy surovín a tovarov. Objem nákladnej prepravy poklesol od roku 1989 do roku 1992 o 40 %, ďalší pokles nastal po rozdelení spoločného štátu, kedy však už na území Slovenska pôsobil štátny podnik Železnice Slovenskej republiky.
Slovenská republika
Vznikom samostatnej Slovenskej republiky bolo k 1. januáru 1993 vytvorených viacero štátnych podnikov, ktoré prevzali správu a organizáciu predtým federálnych spoločností. Medzi takéto patrili Železnice Slovenskej republiky, ktorých prioritou sa stala konsolidácia spoločnosti. V septembri 1993 bol prijatý zákon č. 258/1993 o ŽSR, ktorý vytvoril podmienky pre vstup súkromných spoločností na trh a definoval ŽSR ako štátny podnik s uplatnením prvkov obchodného i verejnoprávneho riadenia. Pripojením Slovenska k projektu transeurópskych multimodálnych koridorov sa po roku 1994 začalo s rekonštrukciou medzinárodne významných tratí Kúty – Bratislava – Štúrovo, Zwardoň – Čadca – Žilina, Bratislava – Žilina – Košice a Kittsee – Petržalka.
Pri delení majetku ČSD boli hnacie vozidlá ponechané v depách, kde operovali predtým, na Slovensko však bolo z Česka presunutých do depa v Leopoldove 25 motorových jednotiek radu 810. Vozne boli rozdelené v pomere 2:1, no ich technická úroveň už zaostávala za štandardom. Rovnako tak nie bežná bola maximálna rýchlosť 120 km/h na hlavných trasách (iba 8,4 %), pričom rýchlosťou 140 km/h sa jazdilo iba na úsekoch medzi stanicami Kúty a Nové Zámky na koridore PrahaBudapešť. Zanedbané trate a zabezpečenie spolu s nevyhovujúcou technikou spôsobili trvalé rýchlostné obmedzenia na 600 km železníc, čo predstavovalo 1/6 siete. Nevyhovujúce trate i súpravy a chýbajúce elektrifikované úseky v severojužnom smere znemožnili zapojenie sa ŽSR do medzinárodnej osobnej prepravy. Preto boli vládnym uznesením č. 499/1995 stanovené dlhodobé rozvojové plány železničných ciest na Slovensku, schválené uznesením č. 197/1996, ktoré obsahovali investičné projekty a účasť Slovenska na budovaní transeurópskych koridorov č. IV, V a VI.
Postupne bola zavedená intervalová rýchliková doprava na hlavnej trati do Košíc, rozbehol sa jednotný systém vybavovania cestujúcich a systém prenosu dát ŽSR podľa medzinárodného štandardu a významným bolo tiež zavedenie diaľkového automatického zabezpečovacieho zariadenia firmy Siemens. V rámci rozvoja tratí bola zrekonštruovaná visutá lanová dráha z Tatranskej Lomnice na Skalnaté pleso, dokončená elektrifikácia trate Šurany – Zvolen a Prešov – Plaveč, otvoriť kontajnerový terminál v Dobrej pri Čiernej nad Tisou a otvorená trať cez Lupkovský priesmyk do Poľska. Do vozového parku pribudli zmodernizované vozne radu 811.
V súvislosti s modernizáciou infraštruktúry v rámci železničnej dopravy na Slovensku, riešením jej nestability a nepriaznivých hospodárskych výsledkov Železníc SR a ambíciami postupnej integrácie Slovenska do Európskej únie bol v roku 2000 Uznesením vlády SR č. 830 (Úrad vlády SR, 2000) schválený Projekt transformácie a reštrukturalizácie Železníc SR, ktorý navrhoval fyzické a účtovné oddelenie správy a prevádzky železničnej dopravnej cesty od dopravných a obchodných činností. Na základe vyššie uvedeného zákona sa oddelil majetok a činnosti dopravcu od prevádzkovania dopravnej cesty a 1. januára 2002 vznikli dva železničné podniky – Železničná spoločnosť, a. s., ako prevádzkovateľ dopravných a obchodných činností a Železnice Slovenskej republiky ako správca železničnej infraštruktúry.
Praha 8
right|thumb|Poloha
Praha 8 je mestská časť Prahy, ktorá vznikla v roku 1990. Hranice obvodu Prahy 8 boli stanovené v roku 1960 a územie mestskej časti Praha 8 zahŕňa 9 katastrálnych území. Štyri celé, a to Bohnice, Kobylisy, Čimice a Karlín a časti ďalších piatich (Libeň, Troja, Střížkov, Nové Město a Žižkov).
Mestský obvod Praha 8
Mestský obvod Praha 8 vznikal postupne. Najstaršie časti mesta sú katastrálne územie Libne, ktoré boli k Prahe pripojené už 12. septembra 1901. Najstaršie mestské predmestie Karlín sa stalo súčasťou Veľkej Prahy spolu s Bohnicemi, Trojou a Kobylismi v roku 1922. Od roku 1960 sú súčasťou obvodu Čimice, od roku 1968 aj Ďáblice a Dolní Chabry a od roku 1974 Březiněves.
Úrad mestskej časti má sídlo v Libeňském zámočku a v tzv. Bielom dome, kde zasadá aj zastupiteľstvo Prahy 8.
Prírodné pamiatky
Na území Prahy 8 sa nachádza 10 chránených území na ploche 35 hektárov.
Väčšina týchto cenných prírodných lokalít je ohrozená plánovanou výstavbou severozápadnej časti diaľničného okruhu okolo Prahy, variant J. Alternatívna trasa Ss sa spomenutým miestam vyhýba.
Nezbudská Lúčka
Nezbudská Lúčka je obec na Slovensku v okrese Žilina.
Poloha
Obec Nezbudská Lúčka leží na okraji pohoria Malá Fatra, s obcou Strečno na druhom brehu rieky Váh ju spája železničný most, most pre peších a kompa.
Názov obce
Obec Nezbudská Lúčka sa spomína po prvýkrát v roku 1439 ako VAPENA LUCSKA a v roku 1511 ako POCCESSIA LWCHA. Vznik obce bol spätý s výrobou vápna na stavebné účely Starého hradu i Strečna, panských, cirkevných, neskôr i meštianskych murovaných objektov v blízkom i vzdialenejšom okolí. Preto sa v roku 1439 uvádza s prívlastkom Vápenná. Aj dnes je v chotári obce názov Za vápenye, kde sa pálilo vápno.
Dejiny
Archeologické nálezy dokázali stopy po osídlení človeka v obci už v mladšej dobe železnej – staršej rímskej dobe. V Nezbudskej Lúčke sa nachádzajú zvláštne výrobné objekty zo staršej doby rímskej pri starom ihrisku – zvyšky železnej trosky, prepálenej zeminy i črepy púchovskej kultúry.
Z obdobia slovanského osídlenia nie je v obci známy žiadny archeologický nález, ale je pravdepodobné, že Slovania sa v tomto priestore usadzovali od 8. – 9. storočia. Zo začiatku stredoveku pochádza pravdepodobne malé opevnenie. Z obdobia feudalizmu je známe, že v roku 1397 správca Starého hradu Peter Wangel dal na príkaz kráľa Žigmunda Pavlovi Bolešovi do dedičného richtárstva majetok Lúčku a Rozbehy (Rozbehom). Pavol Boleš okrem slobôd, aké poskytovalo žilinské právo, dostal aj ojedinelú fojtovskú výsadu – slobodne pltničiť na Váhu. Na základe uvedenej listiny sa nedá vysvetliť vznik a vývoj oboch osád pred ich spustením, ktoré sa spomína v roku 1397. Je však pravdepodobné, že Lúčka (Nezbudská) bola podhradskou dedinou Starého hradu už v prvej polovici 13. storočia. Roku 1439 kráľ Albrecht daroval svojej manželke Alžbete viaceré mestá a panstvá v Trenčianskej stolici. Medzi inými to boli strečnianske a starohradské panstvá, pod ktoré spadali aj Vápenná (Nezbudská) Lúčka a ostatné obce.
Pôvodná jednoradová cestná forma bola diktovaná ľavobrežnou líniou Váhu. Drevené domy boli orientované užšou stranou (priečelím) k ceste kopírujúcej breh Váhu. Domy niesli znaky bývania roľníckych rodín, pltníkov, želiarov a sociálne príbuzných skupín obyvateľstva. Obyvatelia sa venovali poľnohospodárstvu, práci s drevom a pltníctvu. Dominantou obce je Starý hrad.
Obec zasiahla 2. svetová vojna. V neďalekej Strečnianskej úžine sa viedli počas SNP prudké boje medzi povstaleckými jednotkami ustupujúcimi zo Žiliny a nemeckými okupačnými jednotkami. Ozbrojené stretnutie je známe ako bitka v Strečnianskej tiesňave.
Financie
Financie môžu byť:
NGC 7082
NGC 7082 je otvorená hviezdokopa v súhvezdí Labuť, ktorú objavil britsko-nemecký astronóm William Herschel 19. októbra 1788.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 7,2.
Tain-l'Hermitage (kantón)
Tain-l'Hermitage je francúzsky kantón v departemente Drôme v regióne Rhône-Alpes. Skladá sa zo 14 obcí.
Ďubník trojprstý
Ďubník trojprstý (iné názvy: ďateľ trojprstý, ďatlík trojprstý, ďubovník trojprstý ; lat. Picoides tridactylus) je druh z čeľade ďatľovité. Obýva boreálne ihličnaté lesy Euroázie a Severnej Ameriky. Podľa Medzinárodnej únie na ochranu prírody a prírodných zdrojov ďubník trojprstý patrí medzi najmenej ohrozené druhy, celková populácia je stabilná, stavy v Európe v rokoch 19702000 v niektorých oblastiach klesali, v rokoch 19902000 boli stabilné ale v rokoch 20002012 bol trend neznámy.
Opis
Je to vták o niečo menší ako škorec obyčajný. Dosahuje dĺžku tela 21 – , rozpätie krídel 32 –  a maximálnu hmotnosť 76 g. Je podobný ďatľovi veľkému, ale je bez červeného zafarbenia, na lícach má široké čierne pruhy. Chrbát je biely s jednotlivými čiernymi škvrnami, chýbajú mu biele ramenné prúžky. Po stranách tela je silno priečne prúžkovaný. Samec má citrónovo žlté temeno, samica má temeno šedé. Mláďatá sú celkovo šedé s viac škvrnitým bielym chrbátom.
Hlasy a inštrumentálne zvuky
Ďubník trojprstý sa ozýva oveľa zriedkavejšie ako ďateľ veľký a v porovnaní s ním sú jeho hlasové prejavy tichšie s výnimkou bubnovania. Najčastejšie vydáva tiché "kjek" alebo "güg" či "gügg", podobné ďatľovi veľkému, alebo aj tvrdšie "kük" či "ygg". Pri vzrušení kričia rýchlym sledom (pomalším ako ďateľ veľký), pričom jednotlivé elementy postupne mierne klesajú.
Bubnujú obe pohlavia, veľmi podobne ako ďateľ bielochrbtý. Jednotlivé série sú veľmi dlhé (priemerne 20 úderov za 1,3 sekundy), pričom sa frekvencia posledných 5 úderov zreteľne zvyšuje. Týmto zrýchlením a podstatne kratšími sériami sa dá dobre odlíšiť od bubnovania ďatľa bielochrbtého. Páry sa navzájom dorozumievajú pomalším bubnovaním.
Výskyt a stav na Slovensku
Nehojný druh. Vyskytuje sa vo Vysokých a Nízkych Tatrách, v Malej a Veľkej Fatre, Slovenskom rudohorí, Oravskej Magure, Levočských a Chočských vrchoch, Vtáčniku a i.
Ďateľ trojprstý je stály vták.
Odhadovaný počet hniezdiacich párov je 800 – 1 200, zimujúcich jedincov 2 000 – 3 500. Veľkosť populácie i územie na ktorom sa vyskytuje sú stabilné, maximálna zmena do 20%. Ekosozologický status v roku 1995 R – vzácny. Ekosozologický status v rokoch 1998 a 2001 žiadny. V roku 2014 LC – menej dotknutý. Európsky ochranársky status SPEC3 – druhy, ktorých globálne populácie nie sú koncentrované v Európe, ale majú tam nevhodný ochranársky status. Stupeň ohrozenia D – ustupujúci druh.
Biotop
Ďubník trojprstý je silno viazaný na smreky. V menších hustotách hniezdi aj v borovicovej tajge či v tajge s porastom smrekovca a limby. V severnejšie položenej tajge sa vyskytuje aj v čisto brezových porastoch.
V subalpínskych polohách strednej a južnej Európy mu poskytujú ideálny biotop predovšetkým pôvodné porasty smrekov.
Hniezdenie
Ďateľ trojprstý hniezdi v starých horských porastoch, v severných oblastiach aj na rovinách. Naše územie pri severnej hranici je na južnej hrane hniezdneho rozšírenia. Hniezdi v apríli až máji raz ročne. Hniezdnu dutinu s okrúhlym vletovým otvorom 45 –  si tesá sám. Dutina je hlboká 20 – . Samica znáša 3 až 4 biele vajcia, na ktorých sedia obaja rodičia a mláďatá kŕmia na hniezde tiež obaja rodičia.
Potrava
Živia sa chrobákmi, motýľmi a mravcami.
Ochrana
Pre vzácny výskyt a užitočnosť si zaslúži úplnú ochranu. Ďubník trojprstý je zákonom chránený, spoločenská hodnota je 1659,69 € (Vyhláška MŽP č. 579/2008 Z.z.).
Jacques Becker
Životopis
thumb|Hrob na parížskom [[Cimetière du Montparnasse]] Po krátkom pobyte v USA sa vrátil do Francúzska. V rokoch 19311938 bol asistentom Jeana Renoira, ktorý sa stal jeho priateľom a výrazne ho ovplyvnil. V roku 1939 začal natáčať svoj prvý film "L’Or du Cristobal", bol však povolaný do vojenskej služby, preto ho nedokončil. Snímku dotočil Jean Stelli. Svoj ďalší film dotočil až v roku 1942.
Medzi jeho najznámejšie filmy patria "Le trou", Touchez pas au Grisbi s Jeanom Gabinom a Casque d’or so Simone Signoret. Je otcom francúzskeho režiséra Jeana Beckera. Od roku 1957 až do svojej smrti bol ženatý s herečkou Françoise Fabianovou.
Višňové (okres Žilina)
Višňové je obec na Slovensku v okrese Žilina.
Názvy
O pôvode názvu jestvujú tri teórie; prvá hovorí o založení dediny na mieste zarastenom višňami, druhá odvodzuje pomenovanie podľa vyvýšeného položenia (nadmorskej výšky), na ktorom bola obec založená, tretia odvodzuje názov od priezviska dedičného richtára Višňovského. Historické názvy obce sú :
Polohopis
Je situovaná vo východnej časti Žilinskej kotliny, na severozápadných svahoch Lúčanskej Malej Fatry, v údolí potoka Rosinka, asi JV od mesta Žilina. Stred obce má nadmorskú výšku a chotár od 420 po  (Minčol). Z vyššie položených častí obce je priamy otvorený výhľad na Žilinskú kotlinu i Kysuce.
Za obcou sa do pohoria Malá Fatra zarezáva malebná Višňovská dolina, známa svojimi krasovými úkazmi, vyvieračkou a lezeckými stenami. Obkolesujú ju vrchy Hoblík, Suchárová, Úplaz, Minčol, Horná i Dolná roveň a Valientov diel.
Severnú pahorkatinnú časť chotára tvoria štrkové nánosy, južnú hornatinnú v Lúčanskej Malej Fatre druhohorné horniny. Prevládajú hnedé lesné pôdy, stredne ťažké fluvizeme a pseudogleje, lesy sú len v južnej časti. Neďaleko centra obce sa nachádza malý lesopark, miestnymi nazývaný Hájik. V minulosti sa v doline ťažilo zlato a na úpätí Hoblíka istý čas aj dolomit.
Podnebie
Obec sa nachádza v mierne vlhkej oblasti, na rozhraní mierne teplej a mierne chladnej klimatickej oblasti. Vo vyššie položenej podhorskej a chladnejšej južnej časti je priemerná teplota vzduchu v januári −3 až −6 °C, vo vegetačnom období (apríl – september) 12 – 14 °C. V severnejšej, mierne teplej oblasti sú priemerné teploty nepatrne vyššie – v januári −2 až −5 °C a vo vegetačnom období 13 – 15 °C. Počet dní s teplotou vzduchu nad 5 °C je spravidla od 208 do 242 dní.
Vodné toky
Obcou preteká potok Rosinka, ktorý v chotári priberá Mlynárov potok, Jarok a niekoľko menších prítokov. Vo Višňovskej doline a širšom okolí sa nachádza viacero prameňov pitnej vody, pričom dva výdatné zdroje (v ústí doliny a v Zavalenom) zásobujú miestny verejný vodovod.
Erb
Erb Obce tvorí v modrom štíte vpravo stojaci muž v zlatom kabátci, klobúku a topánkach, ktorý v ľavici drží strieborný kosák, pravicou sa opiera o kmeň stromu so striebornou korunou a červenými višňami.
Vlajka
Pozostáva z piatich pozdĺžnych pruhov vo farbách bielej (1/7), červenej (2/7), žltej (1/7), modrej (2/7) a bielej (l/7). Vlajka má pomer strán 2:3 a končená je tromi cípmi, t. j. dvomi zástrihmi, siahajúcimi do tretiny jej listu.
Pečať
Je okrúhla, uprostred s erbom obce a kruhopisom OBEC VIŠŇOVÉ.
Dejiny
náhľad|Fara v budove z 18. stor. náhľad|Kaplnka v areáli bývalého majera náhľad|Kaplnka na ul. Podvŕšie Najstaršími dôkazmi osídlenia okolia obce je popolnicové pohrebisko z bronzovej doby, kedy ľud lužickej kultúry obýval návršie v susednej Rosine, len niekoľko sto metrov od súčasnej hranice chotára Višňového. Vtedajší osídlenci sa zaiste pohybovali aj mimo vymedzený priestor svojho sídla. Archeologický prieskum počas výstavby diaľnice odhalil v blízkosti obce črepy pravekej keramiky, predbežne datovanej do doby bronzovej a železnej. Počas tohto prieskumu boli pri hranici s turianskym chotárom objavené tiež nateraz nedatované pozostatky mohylových objektov. Priamym svedectvom osídlenia chotára boli aj slovanské mohyly z 9. storočia na severných svahoch vrchu Hoblík, ktoré však boli zničené poľnohospodárskou činnosťou.
V 14. storočí v súvislosti s tzv. nemeckou i valaskou kolonizáciou, stúpla hustota osídlenia tunajšieho regiónu. Višňové nesie stopy oboch typov osídľovania, čo potvrdzujú názvy niektorých častí chotára (Goleštan, Štamriky, Grance...). Obec sa prvýkrát písomne spomína v roku 1393 ako Wysnew, doložená je z roku 1438 ako Wyssnowa, z roku 1439 ako Felfalu, z roku 1474 ako Wysnyewe, z roku 1598 ako Wysnowe, maďarsky Visnyó alebo Felsővisnyó (za Uhorska). Obec patrila panstvu Lietava, začas panstvu Strečno, nakoľko ležala na ich hranici. Z roku 1514 sa spomína gotický kostol s drevenou vežou, ktorý bol neskôr nahradený súčasným chrámom.