cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ferdinand Čatloš
Minister národnej obrany
Po konzultácii s československým Ministerstvom národnej obrany v Prahe bola uskutočnená vzájomná výmena vojakov českej a slovenskej národnosti. Vojaci rozpadávajúcej sa československej armády českej národnosti mali opustiť Slovensko a na Slovensko sa zo vznikajúceho protektorátu mali vrátiť ich kolegovia slovenskej národnosti. Preto Čatloš do všetkých vojenských posádok na Slovensku zaslal telegram, ktorým avizoval tento zámer.."„Slováci, vojaci. Od dnešného dňa sami preberáte zodpovednosť za svoj štát a národ. Česi, ktorí pre Slovensko vykonali záslužnú prácu buďte uistení, že Slovensko vám bude navždy povďačné. “"Súčasne nariadil, že vojakom a četníkom českej národnosti nemá byť nijako ubližované, majú byť oddelení od Slovákov a podľa možností v čo najkratšom čase odtransportovaní do Českých krajín. Vo výnimočných prípadoch bolo možné, aby vojaci českej národnosti s hlbšími väzbami na Slovensko mohli zostať v službe naďalej.. .
Najdôležitejším krokom Čatloša po nástupe do funkcie 15. marca bolo zabezpečenie obranyschopnosti Slovenska proti severnému aj najmä južnému susedovi – Maďarsku, ktoré malo revizionstické ambície. Noví zboroví velitelia (V. zbor: mjr. Štefan Jurech a VII. Zbor mjr. Ján Imro) obdržali od Čatloša príkaz vypracovať plán obrany štátnych hraníc. Za veliteľa VI. zboru v Spišskej Novej Vsi Čatloš vymenoval pplk. Augustína Malára, ktorého súčasne poveril velením nad východnou vojenskou skupinou. Malár súčasne obdržal inštrukcie o možnom maďarskom útoku zo strany Karpatskej Ukrajiny.
Budovanie armády
Z postup ministra národnej obrany sa gen. Čatloš zaslúžil o rozvoj vojenského vysokého školstva na Slovensku. 16. februára 1940 otvoril v Bratislave Vysokú vojenskú školu, ktorá mala vychovávať budúcich dôstojníkov generálneho štábu a intendancie. V októbri 1941 bola v Banskej Bystrici otvorená Vojenská reálka, ktorá mala vychovávať vojenský dorast pre vojenskú akadémiu. Na jeseň 1941 bol v Bratislave zriadený vojenský vysokoškolský internát, ktorý mal slúžiť dôstojníkom, ktorí chceli získať vzdelanie na civilných vysokých školách.
Čatloš mal zásluhu na posilnení letectva. V októbri 1940 bola v Piešťanoch zriadená Letecká škola, ktorá sa neskôr presunula do Trenčianskych Biskupíc, kde bola zriadená aj samostatná letecká továreň.
Čatloš sa zaslúžil o zriadenie ďalších letiskových plôch. Osobitnú zásluhu má na zriadení a vybudovaní letiska Mokraď na Liptove. Letisko sa začalo stavať už v roku 1939 a kvôli jeho vybudovaniu bola v Čatlošovej rodnej obci Liptovský sv. Peter zriadená osobitná jednotka a veliteľom letiska sa stal Čatlošov brat Dušan.
Čatlošovo ministerstvo obrany realizovalo niekoľko reforiem ozbrojených síl. Už v apríli 1939 muselo MNO na nátlak Nemcov evakuovať všetky posádky nachádzajúce sa západne od rieky Váh do nových miest dislokácie. V máji 1939 realizovalo MNO prvú, dočasnú organzáciu ozbrojených síl. Podľa nej sa slovenská branná moc skladala z najvyššieho veliteľa brannej moci (hlava štátu), najvyššieho správneho úradu brannej moci (MNO), vyšších veliteľstiev (veliteľstvá divízií) a vojskových telies. Na čele MNO stál minister národnej obrany, ktorý bol súčasne aj hlavným vojenským veliteľom (HVV). Z tohto titulu v čase mieru velil vyšším jednotkám a útvarom, ktoré boli priamo podriadené HVV. Územie štátu bolo rozdelené na tri vojenské oblasti: VO 1 Trenčín. VO 2 Banská Bystrica, VO 3 Prešov, V každej oblasti bola umiestnená jedna divízia,
Vzťah s prezidentom Tisom
alt=Tiso a Čatloš počas vojenskej prehliadky v marci 1944|náhľad|Prezident [[Jozef Tiso|Tiso a minister národnej obrany Čatloš počas vojenskej prehliadky v marci 1944]] Čatloš s funkciou ministra obrany nerátal. Očakával, že ministrom sa stane Štefan Haššík, starý ľudácky funkcionár. No prezident slovenského štátu Jozef Tiso Čatloša do funkcie ministra obrany vymenoval aj napriek tomu, že Čatloš bol evanjelik a nemal práve kladný vzťah k Hlinkovej garde. Čatloš sa na Tisa upäl po pokuse o tzv. Lichardusov puč a nakoniec vznikol medzi oboma mužmi veľmi blízky vzťah. Prezident ministrovi obrany vo vojenských otázkach plne dôveroval, rešpektoval ho ako „zakladateľa, budovateľa a pevného organizátora“ armády a Čatloš sa mohol tešiť prezidentovej priazni. Tiso získal v Čatlošovi významného spojenca a podporovateľa. Šlo o silný vzťah umierneného evanjelika a katolíka a Tiso sa Čatloša nevzdal ani na naliehanie Hitlera. O to ťažšie však Tiso niesol, keď sa Čatloš po vypuknutí povstania a prejave v rádiu rozhodol prejsť na povstalecké územie a dať sa do služieb velenia 1. československej armády.
V rokoch 19391944 podal Čatloš demisiu celkovo šesťkrát, no vo funkcii zostal najmä vďaka neochvejnej podpore prezidenta. Stalo sa tak aj na jar 1944, keď Tiso obdržal z Berlína na Čatloša sťažnosť- Podľa tvrdenia nemeckého generála Schiepera. ktorý pôsobil pri slovenskom MNO, mal Čatloš prisľúbiť poľnému maršálovi Keitlovi vybudovanie dvanástich technických práporov, čo Čatloš jednoznačne popieral. Spočiatku osobný konflikt prerástol do najväčšieho diplomatického sporu Slovenskej republiky 1939-45. Čatloš pohrozil demisiou no Tiso predložil celú vec slovenskej vláde, ktorá ministra obrany podporila. Hitler napokon ustúpil a Schlieper musel zo Slovenska odísť.
Konflikt s Jurechom
Veliteľ V. zboru plk. Štefan Jurech nedokázal zniesť, že ministrom národnej obrany sa stal bývalý legionár a evanjelik, čo vyvolávalo pnutie medzi ním a Čatlošom. Čatloša preto pri rokovaniach s nemeckou misiou obchádzal, no dovolil si ministra aj verejne kritizovať a dokonca Tisovi poslal na ministra 104 stranový hanopis. Prezident Tiso ho ukázal Čatlošovi no dal preveriť ministrovu politickú spoľahlivosť. Konflikt bol napokon uzavretý tak, že Čatloš s Tisovým súhlasom odsunul Jurecha mimo územia Slovenska. Vymenoval ho za vojenského atašé v Budapešti.
Konflikt s Turancom
V roku 1941 po začiatku ťaženia proti Sovietskemu zväz u sú patrné prvé zárodky konfliktu Čatloša a plk. gšt. Jozefa Turanca, ktorý prerástol do nezmieriteľnej osobnej vzájomnej nenávisti, Konflikt sa vystupňoval po menovaní Turanca za veliteľa Rýchlej divízie (RD) a vyvrcholil počas roka 1942.
Čatloš napríklad odmietol Turancovi uznať, že pri preverení jeho politickej spoľahlivosti počas konfliktu s Jurechom, si Turanec počínal korektne. Turanec už ako veliteť RD ťažko niesol, že minister obrany po bitke pri Lypovci nechal z východného frontu stiahnuť tanky, Ministra obrany kritizoval aj za sľuby o skorom stiahnutí z frontu, ktoré sa však neplnili. Rovnako sa Turanec sťažoval, že na Slovensku sa nedostatočne informuje o „víťaznom postupe Rýchlej divíze“ v lete 1942, z čoho vinil Čatloša. Rovnako bol Turanec roztrpčený, keď Rýchla divízia postúpila pri Rostove a náhle sa tam objavil Čatloš. Turanec bol presvedčený, že minister obrany mu prišiel „vyfúknuť vavrín víťazstva“.
Podľa výpovedí náčelníka spravodajského oddelenia Jána Staneka dosiahla averzia Čatloša voči Turancovi až takých rozmerov, že minister nechal od júla 1944 prostredníctvom Stanekovho oddelenia Turanca sledovať.
Nemecký tlak
Minister Čatloš s podporou prezidenta Tisa odolal aj tlaku na ponemčenie armády. Nemci chceli nad slovenskou armádou získať kontrolu a prostredníctvom svojej vojenskej misie ako aj pronemeckého predsedu slovenskej vlády Votecha Tuku na Čatloša tlačili, aby odchádzajúcich Čechov v dôstojníckych funkciách rýchlo nahradili nemeckí dôstojníci. Čatloš tieto tlaky odmietol a svoju skepsu nad úrovňou nemeckých dôstojníkov vyjadril slovami."„Osobne som nevidel prevahu nemeckých poradcov nado mnou po stránke odbornej i rozumovej. V nemeckej armáde vekovo sa udržalo ponajviac bývalých hauptmanov z prvej svetovej vojny na vedúcich miestach, kterých školenie a skúsenosti neboli vyššie a účinejšie než povedzme v československej armáde, kde nás povedzme neprestajne preháňali po všemožných kurzoch, školách i nútili sledovať domácu i cudziu vojenskú literatúru a vzdelávať sa všestranne“."Armáda sa striktne pridržiavala pomerného zastúpenia, čo znamenalo, že zastúpenie etnických Nemcov v dôstojníckom a rotmajsterskom zbore bolo približne 4,8%. To odpovedalo zastúpeniu etnických Nemcov v celkovom obyvateľstve Slovenska.
Minister obrany nedovolil ani postavenie čisto etnickej nemeckej jednotky v slovenskej armáde. Tendenciou bolo skôr premiešavanie etnických Nemcov s väčšinovými Slovákmi. Slovenskí Nemci boli od ostatných príslušníkov armády odlíšení vizuálne, páskami na rukávoch či nákrčníkom so svastikou. Ministrove snahy uľahčovali ilegálne vstupy najhorlivejších slovenských Nemcov do radov Waffen SS alebo Wehrmachtu, S podporou prezidenta Tisa napokon MNO na jar 1944 etnických Nemcov zo služieb slovenskej armády pre potreby Wehrmachtu a Waffen SS úplne uvoľnílo.
Čatloš odolával aj nemeckému tlaku na zvýšenie počtu generálov a to najmä z radov pronemeckých dôstojníkov v hodnosti plukovníka. Najhorúcejšími kandidátmi boli plk. gšt. Rudolf Pilfousek, plk. del. Quido Dotzauer, plk. just. Freidrich Wirth a plk. int. Augustín Crommer.
V Malej vojne
Uvedomujúc si zložitú situáciu nového štátu a nebezpečenstvo zo strany Maďarska, vydal Čatloš ako minister obrany 15. marca 1939 prvý mobilizačný rozkaz a do činnej vojenskej služby povolal päť ročníkov záložníkov. Tento krok čiastočne riešil kritický stav vo vojenských posádkach po odsune vojakov a dôstojníkov českej národnosti.
Vo vojne proti ZSSR
Čatloš sa pripojil k propagande ospravedlňujúcej útok na ZSSR ako „oslobodenie Slovanov spod boľševickej tyranie“. V rozkaze z 24. júna používal oficiálne slová propagandy o ochrane územia Slovenska a inváziu ospravedlňoval chystaným útokom sovietov na Európu. alt=Ferdinand Čatloš v príhovore k vojakom Rýchlej skupiny v meste Sambor|náhľad|Ferdinand Čatloš v príhovore k vojakom Rýchlej skupiny v meste Sambor (z filmu Od Tatier po Azovské more) 23. júna 1941 vydal Čatloš rozkaz na vytvorenie Rýchlej skupiny (veliteľom bol plk. gšt. Rudolf Pilfousek), ktorá sa už 26. júna zapojila do bojov na východnom fronte. On sám sa stal veliteľom Armádnej skupiny s veliteľstvom Ladislav, zloženej z dvoch peších divízii, ktorá nasledovala Rýchlu skupinu.
Do invázie do Sovietskeho zväzu bolo v júni 1941 zapojených viac ako 50 000 slovenských vojakov, čo bolo nad pomery malého štátu ako Slovensko. Preto už 12. júla Čatloš rozhodol o prepustení veľkého počtu záložníkov a ich návratu domov a 25. júla 1941 po bitke pri Lipovci bolo rozhodnuté o sformovaní dvoch divízií: Rýchlej a Zaisťovacej. 12. augusta 1941 sa Čatloš vrátil z frontu na Slovensko.
Na východný front vycestoval Čatloš, ešte niekoľkokrát, no už len ako ministr obrany. Niektoré jeho cesty mali inšpekčný charakter, iné skôr charakter informatívny s cieľom zistenia potrieb oboch divízií a ďalšie mali charakter intervenčný.
Rýchlu divíziu po jej vzniku navštívil Čatloš prvý krát v dňoch 16 – 17. septembra 1941 v jej postavení pri Balyke. Koncom októbra a začiatkom novembra 1941 sprevádzal prezidenta Tisa pri jeho ceste na východný front. Tiso navštívil slovenský cintorín v Záluži a mestečko Lipovec, kde bol v strede slovenského cintorína postavený monumentálny kamenný pomník obetiam bitky z 22. júla 1941. Návšteva Rýchlej divízie v júni 1942 mala dramatický priebeh. V tom čase bola v plnom prúde bitka o Rostov a Čatloša takmer zajali Nemci, nakoľko si ho pomýlili so sovietskym dôstojníkom.
Dve krátke inšpekčné cesty u Rýchlej divízie vykonal Čatloš v máji a septembri 1943, keď sa Rýchla divízia nachádzala na Krymskom polostrove po ústupe z Kaukazu. Pri druhej návšteve sa už Rýchla divízia volala 1. pešia divízia a dôvodom návštevy bola skutočnosť, že Nemci hodlali slovenskú diviziu opätovne nasadiť do bojov.
Čatloš niekoľkokrát navštívil aj Zaisťovaciu divíziu. Prvýkrát to bolo v septembri 1941, druhýkrát v júli 1942, keď sprevádzal predsedu vlády Vojtecha Tuku.
Ďve návštevy boli mimoriadne. Dôvodom návštevy v máji 1943 bolo zbehnutie náčelníka štábu divízie stot. Jána Nálepku, npor. Imricha Lysáka a por. Michala Petra k partizánom. Pri tejto príležitosti mal aj veľmi ostrý prejav proti zbehom. Dôvodom ďalšej návštevy u Zaisťovacej divízii v tom čase už 2. pešej divízii, bol konflikt jej veliteľa plk.gšt.Pekníka s nemeckým veliteľom, ktorý požadoval, aby zaisťovacia divízia podnikla trestnú akciu proti partizánom, čo plk. Pekník odmietal.
S Tisovou podporou sa Čatloš snažil vojenskú účasť Slovenska vo vojne znižovať na minimum. Oproti ďalším nemeckým spojencom mala účasť Slovákov vo vojne proti ZSSR skôr klesajúcu tendenciu, čo potvrdil pre Národným súdom potvrdil aj Vojtech Tuka, ktorý pripomenul zamietnutie nemeckých žiadostí o navýšenie slovenských vojakov na východnom fronte.
Ďalším jeho počinom bola snaha chrániť slovenských vojakov pred vojenským nasadením na bojových poliach Ríše, ktorá smerovala k porážke. K Rýchlej divízii sa napríklad rozhodol posielať len nováčikov, ktorí nastúpili vojenskú službu 1. októbra 1942 a ich vojenský výcvik nebol ukončený, takže mohli byť využívaní len na strážnu službu.
V lete 1943 inštruoval veliteľa Zaisťovacej divízie plk. Karola Pekníka, aby sa vojaci divízie nepodnikali voči partizánom žiadnte tresné akcie a to ani v prípade priameho nemeckého rozkazu. Snaha nerozširovať slovenskú účasť vo vojne však mala tienistú stránku keď Čatloš odmietal žiadosť o doplnenie jednotiek, obmenu dostojníckych kádrov, prípadne dával sľuby o skorom stiahnutí vojakov z frontu, ktoré však neplnil.
Na jeseň 1943 nechal Čatloš z východného frontu na Slovensko odviesť vojenský materiál do skladov v Kvetnici. Podpora Čatloša pre vojenské ťaženie proti ZSSR poklesla natoľko, že ho nemecký generál pri slovenskom MNO Fritz Schlieper obvinil zo sabotáže slovenských vojsk v Rusku.
Plán odpútania sa od Nemcov
V priebehu roka 1943 po sérii nemeckých porážok Ferdinand Čatloš vytriezvel a jeho hlavnou ideou sa stala ochrana slovenského vojska a udržanie jeho sily pre záverečné vystúpenie na konci vojny. Konečným cieľom ministra sa mala stať ochrana územia Slovenska od hrôz frontových bojov. Podľa niektorých svedectiev mal Čatloš o vystúpení proti Nemecku, alebo Maďarsku uvažovať už na konci roka 1942.
Prvým Čatlošovým krokom na odpútanie sa od Nemecka bolo zamedzenie, aby Nemci voľne nakladali so slovenskými poľnými divíziami. 1. septembra 1943 dal Čatloš nemeckému generálovi pri Ministerstve národnej obrany Fritzovi Schlieperov i na vedomie uznesenie slovenskej vlády z 25. augusta 1943, podľa ktorého sa disponovanie so slovenskými poľnými divíziami mohlo diať len so súhlasom Ministerstva národnej obrany. Toto zopakoval aj pri návšteve Krymu, kde odmietol rešpektovať nemecké právo na voľné disponovanie so slovenskými jednotkami. V tomto smere inštruoval aj veliteľa Rýchlej divízie generála Jurecha.
Druhým krokom bolo vytvorenie konštelácie slovenských vojenských síl na Slovensku, ktoré by boli schopné samostatnej vojenskej akcie proti Nemecku. Preto začiatkom roka 1944 vystúpil pred Najvyššou radou obrany štátu s plánom vybudovania poľnej, tzv. Východoslovenskej armády určenej na obranu karpatských priesmykov.
Tretím Čatlošovým krokom sa stalo vypracovanie vojensko-politického plánu ozbrojeného vystúpenia. Plán spočíval v tom, že ak Červená armáda dosiahne Krakov, obráti sa Slovensko s celou vojenskou silou proti Maďarsku, čím zabezpečí Sovietom juh a tí budú môcť prejsť až na západ krajiny. K realizácii týchto zámerov plánoval Čatloš využiť až sedem slovenských divízií. Kľúčovú úlohu však mali zohrať dve, ktoré boli súčasťou Východoslovenskej armády.
Štvrtým Čatlošovým krokom bola koordinácia krokov s postupom Červenej armády. Čatloš skoncipoval memorandum, v ktorom objasnil svoje zámery, postavenie Slovenska a ponúkol sovietom slovenské ozbrojené sily. Vojenské veliteľstvo by malo v krajine spraviť prevrat, zaviesť vojenskú diktatúru, ktorá by okamžite zrušila vypovedanie vojny ZSSR a nasadila slovenské vojenské jednotky proti Maďarsku a Nemecku.
Čatlošov plán sa mal uskutočniť so súhlasom Sovietov a na ich podporu pri zachovaní slovenskej štátnosti.
Čatloš si za prostredníka pri realizácii svojho plánu vybral náčelníka spravodajského oddelenia Jána Juraja Staneka. Stanek mu mal zabezpečiť kontakt na protirežimovú opozíciu, najmä na komunistov. Do svojich plánov zasvätil aj veliteľa Východoslovenskej armády generála Malára. Malár Čatlošovi ponúkol pilota mjr. Lisického, ktorý mal dopraviť k Sovietom ministrovo memorandum. Pričinením Staneka letela lietadlom aj delegácia Slovenskej národnej rady v zložení: pplk. vet. Mikuláš Ferjenčík a komunista Karol Šmidke.
Protipartizánska akcia
V reakcii na výsadky partizánskych organizačných skupín bolo s účinnosťou od 12. augusta na Slovensku vyhlásené štatárium a minister obrany sa mal podieľať na plánovaní a realizácii protipartizánskej akcie, ktorá spočívala v prečesávaní Veľkej Fatry a Nízkych Tatier a likvidácii partizánskych skupín. Akciu realizovalo veliteľstvo Vojenskej divíznej oblasti 2 so sídlom v Liptovskom sv. Mikuláš i a podľa historikov bol Čatloš jedným z informačných kanálov, ktorým sa partizáni na základni na Prašivej. dozvedeli o chystanej akcii.
Medzi 24. augustom a 2. septembrom 1944
V reakcii na šíriace sa správy o sustreďovaní nemeckých jednotiek na moravskej strane hraníc a v Hainburgu, čo Čatloš chápal ako hrozbu nemeckej invázie, nechal minister obrany a súčasne vrchný veliteľ armády v popoludňajších hodinách 24. augusta vyhlásiť v Bratislave poplach a podvečer zvolal poradu, ktorej sa zúčastnil aj zástupca veliteľa VA plk.Talský. Ten sa cestou na východné Slovensko zastavil na Veliteľstve pozemného vojska v Banskej Bystrici, kde sa stretol s náčelníkom štábu pplk. gšt. Jánom Golianom. V skorých ranných hodinách 25.augusta sa Čatloš u Goliana zaujímal, aké opatrenia veliteľstvo prijalo.
Večer 29. augusta 1944 o 19:00 hod. po začatí nemeckej invázie prečítal Čatloš pripravený príhovor (pripravil ho Tildo Gašpar – šéf Úradu propagandy) k vojakom, v ktorom odznelo:"„Nepriateľ v hanebnej forme partizánov prepadol našu drahú slobodnú vlasť, prepadáva naše dediny, rabuje naše majetky, zákerne vraždí našich ľudí (...) V dôsledku tejto skutočnosti, prichádzajú k nám nemecké jednotky (...). Oznamujem vám tuto skutočnosť s tým, aby ste v nich videli našich priateľov, ktorí nám prišli pomôsť zdolať tohto zákerného nepriateľa. “"Tento príhovor musel Čatloš prečítať preto, lebo sa šírili správy, že on stojí za povstaním, ktoré práve vypuklo. Po nátlaku Čatloš vyhovel žiadosti na odzbrojenie bratislavskej posádky, a tento postoj tlmočil veliteľom bratislavských jednotiek na stretnutí 1. septembra, ako rozkaz vrchného veliteľa prezidenta Tisa.
Október 1944 – 1948
Sovietska strana však Čatloša pokladala za zajatca a jeho žiadosti a protesty ostali bez odpovede.
Dve etapy Čatlošovho vypočúvania súviseli so začiatkom procesu s nacistickými vojnovými zločincami v Norimbergu, keď Čatloša v januári 1946 začali vypočúvať predstavitelia kontrarozviedky Smerš. Druhá etapa súvisela so začiatkom procesu s Jozefom Tisom, pri príprave ktorého spolupracovali československé a sovietske spravodajské orgány. Šlo o posledný výsluch Čatloša a zmenila sa aj dikcia výsluchu z vysvetľovacej a ospravedlňujúcej na priznanie viny.
10. decembra 1947 bol Ferdinand Čatloš Národným súdom odsúdený na päť rokov väzenia. Z vymeraného trestu mu bol odrátaný pobyt v ZSSR, ako aj zaisťovacia väzba v československých väzniciach,
Po vojne
Začiatkom roka 1948 bol Čatloš z väzenia prepustený. Jeho prihláška do československej armády bola zamietnutá a 2. augusta 1948 mu veliteľstvo 4. vojenskej oblasti Bratislava oznámilo, že bol prepustený z brannej moci k 31. decembru 1945. Súčasne bol degradovaný z generála na vojaka.
Najprv pracoval ako brigádnik v Slovenskom kameňopriemysle n. p. Liptovský Mikuláš, od 15. novembra 1950 ako účtovník v Stavokombináte v Ružomberku a neskôr až do svojej smrti pracoval ako úradník v Martine. Jeho možnosti sa zamestnať boli sťažené aj tým, že mu u potenciálnych zamestnávateľov tvrdili, že ako predák vojnovej Slovenskej republiky bol „určite pod dohľadom Štátnej bezpečnosti.“
Pod dohľadom ŠtB
V roku 1954 vyydal minister vnútra rozkaz, na základe ktorého sa mal na všetkých bývalých poslancov a ministrov zaviesť pozorovací zväzok. 1. februára 1955 nariadila Krajská správa Štátnej bezpečnosti zaviesť na Čatloša zväzok s krycím názvom „Akce dopravák“ a ešte v ten istý deň bol zväzok na Okresnom oddelení Ministerstva vnútra (OO MV) Ružomberok v tématicky operatívnej evidencii s názvom „Hlinkovci“ aj zavedený, Ukončený bol 30. apríla 1968, pričom niekoľkokrát zmenil miesto svojej evidencie. Podľa dôvodovej správy OO MV Martin zo 4. decembra 1957 viedol Čatloš utiahnutý skromný život.
Na Čatloša viedla ŠtB iba objektový pozorovací zväzok. K založeniu zväzku nedošlo a ŠtB Čatloša iba sledovala. Prispieť k tomu mala aj príhoda, podľa ktorej sa mal Čatloš pred agentom vysloviť v zmysle, "„že pred Národným súdom mal v jeho prospech vypovedať aj partizánsky veliteľ Jegorov. no Beneš to mal váhou svojej osobnosti prekaziť s odôvodnením, že Čatloš je Slovák“"Dôvodom, prečo žil Čatloš utiahnuto bolo aj to, že nechcel, aby ľudia, ktorí s ním prichádzali do styku, mali problémy.
Publikačná činnosť a memoáre
V druhej polovici 50. rokoch bolo Čatlošovým jediným cieľom napísať a dokončiť svoje memoáre na roky 19381944. Výzvu na ich napísanie mu zaslal šéf politického oddelenia Slovenskej akadémie vied historik Bohuš Graca. Čatloš svoje spomienky dopísal a odovzdal v máji 1963. Štátnej bezpečnosti na Čatlošových memoároch najviac vadilo zdôrazňovanie hlavnej úlohy armády a dôstojníkov pri organizovaní protifašistického odboja a marginalizovanie činnosti a boja komunistov.
Okrem písania memoárov sa Čatloš venoval aj publicistickej a literárnej činnosti. Prispieval do periodík Legie, Národnie noviny, Tribuna,. Sledoval všetku publicisticku, historiografiu a prózu, ktorá sa týkala vojnovej Slovenskej republiky a Slovenského národného povstania. Vo svojich pisateľských aktivitách neváhal kritizovať falšovateľov pravdy. V roku 1964 napríklad kritizoval Ladislava Mňačka za jeho novelu „Svedok z Oneskorených reportáží“, v ktorej mal Mňačko lživo opísať Rýchlu divíziu ako organizáciu, ktorá na východom fronte plánovite vyvražďovala civilistov. Čatloš Mňačka vyzval aby to odvolal a napokon ho aj osobne navštívil, no ten sa s ním odmietol stretnúť.
Čatloš kririzoval aj Mila Urbana, v čase vojnovej Slovenskej republiky šéfredaktora Gardistu, z ktorého sa po komunistickom prevrate vo februári 1948 stal prorežimový autor. Za lži o histórii SNP kritizoval aj komunistických funkcionárov ako Viliam Šalgovič a Gustáv Husák, ktorý v tom čase pôsobil ako podnikový právnik a z pozície obete buržoázneho nacionalizmu si mal podľa Čatloša prisvojiť celú prípravu povstania a dokonca aj odlet Čatlošovho lietadla s jeho memorandom,
Ferdinand Čatloš zomrel v Martine. Nekrológ si napísal sám, Pochovaný bol najskôr na Židovskom cintoríne a po zmene politických pomerov v novembri 1989 boli jeho pozostatky prenesené na Národný cintorín v Martine.
Postoj k Rusku
Historici sa domnievajú, že hlavnou príčinou prečo Ferdinand Čatloš odkladal svoj vstup do tvoreného československého vojska, bolo jeho silné proruské cítenie. V ruskom zajatí mal blízko ku Rusko-slovenskému spolku pamäti Ľudovíta Štúra. Spolok preferoval pripojenie Slovákov k ruskému cárskemu impériu a z tohto pohľadu aj vstup slovenských zajatcov do ruskej armády.
Aj neskôr, už v pozícii ministra národnej obrany nebol veľmi nadšený z vojny proti Sovietskému zväzu a vyjadril sa, že v Rusku ešte nikto nevyhral. Uvedomoval si aj to, že na Slovensku je historický silný proruský a slovanský sentiment, ktorému podliehal aj on.
Postoj k Československu
Ferdinand Čatloš bol veľmi nespokojný s čechoslovakistickým charakterom masarykovského Česko-Slovenska. Svoje postoje si nenechával pre seba a zúčastnil sa aj schôdzky pronárodne uvedomelých dôstojníkov, konanej 27. decembra 1922 v Turčianskom sv. Martine (dnešný Martin), ktorej sa zúčastnil napríklad aj kpt. Augustín Malár, kpt. Jozef Turanec, kpt. Ladislav Bodický, por. Štefan Čáni.
Ako evanjelikovi mu bola blízka Slovenská národná strana, no aj napriek tomu sa mu počas jeho pôsobenia v Košiciach dostalo zásluhou veliteľa práporu do osobných záznamov, že je „stúpencom hlinkovcov“, t.j. Slovenskej ľudovej strany, ktorá bola hlasným presadzovateľom slovenskej autonómie v rámci Česko-Slovenska.
Postoj k ľudákom
V rokoch 19381940 mal Čatloš blízko k ľudákom. Okrem silného vzťahu s Karolom Sidorom, kde Čatloš patril medzi úzky kruh jeho spolupracovníkov a dokonca vypracoval návrhy, ako by sa HSĽS mohla zmocniť armády a podrobiť ju svojej vôli a slovenskej samostatnosti, mal Čatloš blízko radikálnemu krídlu ľudákov osobitne k Vojtechovi Tukovi. Obidvoch mužov spájal kladný pronemecký postoj. Podľa vlastných slov však rozpoznal nebezpečenstvo, ktoré hrozí Slovensku od Tukovej politiky po stretnutí v Salzbugu a po pokuse o tzv. Lichardusov puč, počas ktorého sa Tuka s pomocou HG snažil zorganizovať „pochod na Bratislavu“ a s Tukom definitívne rozišiel.
Postoj k židovskej otázke
alt=Dokument Ministerstva národnej obrany,upravujúci pracovné povinnosti Židov zo septembra 1939.|náhľad|Dokument Ministerstva národnej obrany zo septembra 1939, definitívne upravujúci pracovné povinnosti Židov. Ferdinand Čatloš nepatril medzi vládnych predstaviteľov Slovenskej reoubliky (1939-1945), ktorí by rasové protižidovské opatrenia aktívne presadzovali a hlásali, no ministerstvo obrany sa podriaďovalo štátnej protižidovskej politike. Na základe Branného zákona mali byť Židia ku 31. januáru 1940 prepustení z armády a to bez nadobudnutia hodností. O niečo neskôr museli Židia spoločne s ľuďmi vedenými v kategórii „Cigán“ absolvovať v „osobitných skupinách“ dvojročnú pracovnú povinnosť.
Marc Burns
Marc Burns (* 7. január 1983) je atlét reprezentujúci Trinidad a Tobago.
Peking 2008
Na Letných olympijských hrách 2008 v Pekingu získal striebornú medailu v štafetovom behu na 4x100 metrov. Bežal v semifinále aj vo finále.
Čeláre
Polohopis
Obec Čeláre leží v Ipeľskej kotline na pravom brehu Ipľa. Východná a juhovýchodná časť katastrálneho územia je na úzkej mokrej nive Ipľa a nižších terasách.
Severná a severovýchodná časť obce leží na pahorkatine z mladotreťohorných uloženín, na strmších úbočiach s agátovými lesíkmi. Z hľadiska pôdneho typu sa tu nachádzajú nivné, lužné a hnedozemné pôdy.
Nadmorská výška v strede obce je, v chotári 147 Rozloha obce je. Súčasťou obce Čeláre je neďaleká obec Kírť. Ďalšou súčasťou obce je osada Rendov Ňáriáš.
Dejiny
Osídlenie obce už v neolite, boli objavené skýtsko – dácke nálezy. Prvá písomná zmienka o obci pochádza už z roku 1262, dôkazy o ľudskej činnosti však svedčia o jej staršom pôvode.
Za feudalizmu patrilo úzmenie rôznym zemepánom. V rokoch 1554 – 1593 ju okupovali Turci.
Na základe písomnej správy z roku 1696 umiestnenej na zvonici, ktorá stála na mieste dnešného kostola sa predpokladá, že obec vznikla začiatkom 17. storočia. Stará legenda hovorí, že medzi obcami Bušince a Čeláre stál strážny hrad, z ktorého viedli tri podzemné chodby. Prvá vyúsťovala v Bušinciach pri mlyne, druhá v Muli pri Ipli a tretia práve v pivničných priestoroch zvonice v Čelároch.
V roku 1828 mala obec 41 domov a 353 obyvateľov. Zaoberali sa takmer výlučne poľnohospodárstvom.
V rokoch 1938 – 1944 obec bola pripojená k Maďarsku. V roku 1948 tu založili Ipeľské vinohradnícke družstvo. JRD založili v roku 1952. Časť obyvateľov pracovala v priemyselných podnikoch najmä v Lučenci.
Obec Čeláre podľa historických záznamov vznikla v roku 1436 pod názvom Chalard. V roku 1773 sa nazývala Czalare, 1927 Čeláry, maďarsky Csalár. V súčasnej dobe sa spisovne nazýva Čeláre. Nachádzala sa v Novohradskej župe, kde patrila pod okres Modrý Kameň, kraj Banská Bystrica do roku 1960. Potom patrila pod okres Lučenec, kraj Stredoslovenský. Pod okres Veľký Krtíš patrí od roku 1968.
Symboly obce
left|thumb|Pečať obce Erb je vytvorený v stojatej polohe s okrúhlym podstavcom. Tretinu spodnej časti oddeľuje strieborná vlna znázorňujúca rieku Ipeľ, ktorá ho delí na dve časti. Dve tretiny erbu pokrýva modrá farba. Je to farba Jupitera znázorňujúca zásadovosť, vytrvalosť, dôveryhodnosť a odolnosť. Spodná časť erbu pod striebornou vlnou je červenej farby. Je to farba Marsu, ktorá znázorňuje lásku k vlasti, sebaobetovanie, pracovitosť a šľachetnosť. V hornej modrej časti erbu v ľavom a pravom rohu vidíme šesťcípu zlatú hviezdu, ktorá symbolizuje kresťanstvo. V strede erbu, akoby sa vznášajúc je umiestnené z pravej strany otočené hrotom nadol a ostrou hranou do vnútra strieborné čerieslo. Na ľavej strane v takej istej polohe a farbe je umiestnený lemeš, uprostred ktorých vidíme tri zlaté stojaté klasy. Tieto znaky znázorňujú prácu na poli a poľnohospodárstvo. Pod znakom erbu v oblúku je veľkým tlačeným čiernym písmom napísaný názov obce – ČELÁRE -. Tieto údaje pochádzajú zo 14. januára 1813 z pôvodnej voskovej pečate.
Medvědí stezka
Medvědí stezka je významná turistická značená trasa na Šumave. Je dlhá 14 km a jej krajnými bodmi sú Ovesná a Černý Kříž. Má žlté značenie a číslo 6375. Bola vyznačená v roku 1967 ako najstarší náučný chodník v južných Čechách a druhý najstarší v Česku.
K najväčším zaujímavostiam chodníka patria Medvědí kámen (Bärenstein), tunel Schwarzenberského plavebného kanála, Jelení jezírko a početné žulové skalné útvary (Perníkový vrch, Dračí tlama, Skalní hrad, Perníková skála, Soutěska lapků, Skalní vyhlídka, Lovecká jeskyně, Hřib, Viklan, Mechová pyramida, Kamenná kráska, Obří kostky, Medvědí vyhlídka).
San Luis
San Luis (po šp. Svätý Ľudovít) môže byť v geografii:
Erika
Erika je ženské meno. Je to ženský tvar mena Erik alebo Erich, ktoré vzniklo zo staroislandského Eiríkur alebo škandinávskeho Eyrekrje, čo zhruba znamená „ctihodný vládca“. Meniny na Slovensku má 2. februára.
Dóm svätej Alžbety
Dóm svätej Alžbety alebo Metropolitná katedrála svätej Alžbety je najväčší kostol na Slovensku s plochou interiéru (zastavaná plocha resp. rozloha parcely so stavbou je ) a kapacitou vyše 5 000 ľudí a zároveň je označovaná (nepravdivo) za najvýchodnejšiu gotickú katedrálu v Európe. Nachádza sa v strede Hlavnej ulice v Košiciach, pričom ju formuje do tvaru šošovky. Je katedrálnym chrámom Košickej rímskokatolíckej arcidiecézy a farským kostolom Farnosti svätej Alžbety v Košiciach. Vonkajšia dĺžka dómu je, šírka , výška severnej veže , hlavnej lode a bočných lodí. Stavba vrcholnej gotiky mala značný vplyv na staviteľskú činnosť v okolitých mestách Prešov, Bardejov, Sabinov, Rožňava a ovplyvnila aj výstavbu ďalších chrámov v Poľsku a Sedmohradsku (Sibiu, Brašov a Kluž).
Košická gotická katedrála sa začala stavať na konci 14. storočia a ukončenie výstavby sa datuje do roku 1508. Má svätyňu s päťdielnym uzáverom, dve veže, poschodovú sakristiu na severnej strane a dve kaplnky a predsieň na južnej strane. Jedinečná je vnútorná dispozícia chrámu, kde hlavnú loď a štyri bočné lode kríži v polovici ich dĺžky jedna priečna loď rovnakej výšky a šírky ako hlavná loď, s ktorou vytvára grécky kríž. Tým v strede katedrály vzniká objemný centrálny priestor a v exteriéri tri rovnocenné štíty s bohato dekorovanými portálmi, ktoré patria k vrcholom stredovekého kamenárskeho umenia v strednej Európe. Komplex Dómu a priľahlých stavieb Kaplnky svätého Michala a Urbanovej veže bol vyhlásený za národnú kultúrnu pamiatku v roku 1970.
Predchodca Dómu
náhľad|Vnútorná klenbová dispozícia trojloďovej katedrály pred puristickou prestavbou Dómu z konca 19. storočia. Schéma bez vyznačenia postranných kaplniek. Najstarší kostol Košíc vznikol pravdepodobne okolo polovice 11. storočia a zasvätený bol svätému Michalovi. Vystavali ho na mieste súčasného Dómu v románskom slohu. Už ako farský kostol ho spomína i najstaršia písomná zmienka o meste z roku 1230. Po usadení nemeckých hostí v Košiciach v 40. rokoch 13. storočia, kedy sa svätá Alžbeta stala patrónkou mesta, došlo aj ku zmene pôvodného patrocínia farského kostola a zasvätili ho práve svätej Alžbete. Pri tejto príležitosti bol kostol upravovaný v druhej polovici 13. storočia v gotickom štýle. Kostol si zachoval románsku vežu, ale dostal gotickú klenbu a uzáver svätyne. Listina pápeža Martina IV. z roku 1283 už uvádza kostol ako zasvätený svätej Alžbete.
Olof Palme
Do strany Sociálnej demokracie vstúpil v roku 1953, za člena parlamentu bol zvolený v roku 1957. V roku 1967 sa stal ministrom školstva. Jeho plány na univerzitné reformy vyvolali ďalší rok kritiku ľavicovo orientovaných študentov. V roku 1969 sa stal novým predsedom strany, jeho predchodcom bol Tage Erlander.
Dóm svätej Alžbety
Predchodca Dómu
Základy tohto románsko-gotického kostola sa našli pri veľkej rekonštrukcii Dómu v rokoch 18821884. Svätyňa orientovaná na východ mala 11,5 ×  a jeho hlavná loď 27,8 ×, celý priestor mal plochu. Tento farský kostol vyhorel okolo roku 1380, bol však upravený a udržiavaný v prevádzke až do výstavby súčasného Dómu. Dodnes sa z neho zachovalo niekoľko románskych artefaktov, ako napr. soška leva, bronzová krstiteľnica a niekoľko náhrobných kameňov.
Olof Palme
Patril k najpopulárnejším švédskym politikom 20. storočia. Stal sa vodcovskou osobnosťou švédskych sociálnych demokratov, ktorí boli oproti ich predchodcom v politike omnoho viac ľavicovo orientovaní, než ich ideoví predchodcovia.
Palme a jeho názory na medzinárodné vzťahy
Na medzinárodnej scéne bol Olof Palme vnímaný, ako kontroverzná osobnosť. Olof Palme otvorene kritizoval USA za vojnu vo Vietname, odsúdil Sovietsky zväz za zlikvidovanie Pražskej jari. Zapojil sa do protijadrovej kampane, organizoval kampane proti rozširovaniu jadrových zbraní, tiež kritizoval Francov režim v Španielsku a odsudzoval apartheid v Juhoafrickej republike a podporoval ekonomické sankcie proti tomuto režimu.
Dóm svätej Alžbety
Prvá etapa výstavby od konca 14. storočia do roku 1420
Požiar starého kostola svätej Alžbety okolo roku 1380 bol vhodnou príležitosťou na stavbu nového okázalého chrámu, ktorý by zodpovedal významu stredovekých Košíc. Košický obchod a remeslá prežívali po udelení početných privilégií mestu anjuovskými panovníkmi obdobie konjunktúry. Bohatí mešťania financovali výstavbu gotickej katedrály s aktívnou podporou panovníka Žigmunda Luxemburského. Ten na ňu venoval polovicu výnosov košického tridsiatku. Stavbu výrazne podporovala i pápežská kúria. V roku 1402 vydal pápež Bonifác IX. odpustkovú bulu. Všetkým pútnikom, ktorí prispeli na košický Dóm, mali byť odpustené hriechy v takom rozsahu, v akom boli odpustené návštevníkom Chrámu svätého Marka v Benátkach alebo kaplnky Porciunkuly v Assisi.
Olof Palme
Palme a jeho názory na medzinárodné vzťahy
Politicky aj finančne podporoval Africký národný kongres a Organizáciu ZA oslobodenie Palestíny, osobne sa stretol s Fidelom Castrom na Kube a bol priateľ Zimbabwského diktátora Roberta Mugabeho.
Olof Palme vyjadroval podporu národne oslobodeneckým hnutiam v Latinskej Amerike a Palestíne, odmietol však vyjadriť rovnakú podporu republikám v ZSSR, vrátane pobaltských republík Estónska, Litvy a Lotyšska. Pravicové opozičné strany vo Švédsku národné oslobodzovacie hnutia v pobaltských štátoch podporovali, Palme obvinil liberálne konzervatívnu stranu Moderaterna z ohrozovania švédskej bezpečnostnej politiky. Zaujímavé je, že napriek svojim, niekedy až populisticky protiamerickým postojom a oficiálnej neutrálnej politike, v skutočnosti udržoval pomerne blízku vojenskú spoluprácu nielen so západnou Európou, ale aj s USA.
Dóm svätej Alžbety
Prvá etapa výstavby od konca 14. storočia do roku 1420
Presný dátum začiatku výstavby nového chrámu nie je známy, predpokladá sa obdobie medzi rokmi 1380 (požiar starého kostola) a 1402 (prvá písomná zmienka). Prvá fáza stavebných prác trvala do roku 1420. V tejto etape bol kostol stavaný prv ako päťloďová bazilika. Výstavba prebiehala za súčasnej existencie starého kostola svätej Alžbety systémom obstavania novej katedrály okolo pôvodného objektu. Ako prvé sa začali stavať južné polygonálne apsidy bočných lodí. Nasledovala stavba južného obvodového múru, južného portálu a západnej steny, kde rozostavali prvé dve poschodia oboch veží vtiahnutých do pôdorysu chrámu. Na chráme pracovala v tomto období vyspelá stavebná dielňa – huta s väzbami na sliezsku gotiku, ktorá sa už na konci 14. storočia podieľala na výstavbe františkánskeho kostola v severnom kvartáli mesta. Z roku 1411 existuje zmienka o majstrovi Mikulášovi a z roku 1420 o Žigmundovom dvornom architektovi Petrovi z Budína.
Olof Palme
Atentát
Bolo možné často vídať Palmeho bez ochrany osobných strážcov a bolo tomu tak aj v noc jeho vraždy. Počas cesty domov z kina, spolu so svojou manželkou Lisbet, išli v strede Štokholmu ulicou Sveavägen približne pred polnocou 28. februára 1986. Na dvojicu zaútočil ozbrojený muž a strelil Palmeho zblízka do chrbta o 23:21 SEČ zbraňou ráže .357 Magnum. Druhá strela zranila jeho manželku Lisbet. Po prevoze do nemocnice Sabbatsberg bol o 00.06 SEČ prehlásený za mŕtveho. Lisbet prežila bez väčších zranení.
Dóm svätej Alžbety
Druhá etapa výstavby 14201440
náhľad|vpravo|120px|Združené točité schodisko náhľad|vpravo|120px|Schodisko Žigmundovej veže Výraznú zmenu v koncepcii výstavby katedrály priniesla nová stavebná dielňahuta po roku 1420. Pre nedostatok písomných prameňov zostáva vedúci architekt huty anonymný. Päťloďová dispozícia bazilikálneho typu sa javila v čase neskorej gotiky už ako zastaraná. Snaha o vertikálnosť, odľahčenie hmoty a priestrannosť chrámu viedli k vybudovaniu trojloďovej katedrály, pričom zásadnou inovatívnou zmenou plánu bolo pridanie k hlavnej lodi rovnako vysokej priečnej lode. Táto bola situovaná netradične do stredu dĺžky hlavnej lode (v porovnaní s obvyklým krížením na styku so svätyňou), čím sa vytvoril unikátny centrálny halový priestor.
Olof Palme
Atentát
10. júna 2020 švédska prokuratúra verejne vyhlásila, že pozná vraha a označila zaň Stiga Engströma tiež známeho ako "Skandia man". Engström bol jedným z 20 ľudí, ktorí boli svedkami atentátu a neskôr ho Lars Larsson a Thomas Pettersson, dvaja švédski spisovatelia, označili za potencionálneho podozrivého. Vzhľadom na to, že Engström spáchal v roku 2000 samovraždu prokuratúra zároveň oznámila, že vyšetrovanie Palmeho vraždy sa uzatvára.
Dóm svätej Alžbety
Druhá etapa výstavby 14201440
Do druhej stavebnej fázy spadá sochárska výzdoba portálov hlavnej a priečnej lode inšpirovaná gotickými dielami v Prahe a Krakove, ktorá predstavuje ukážku vrcholného gotického kamenárskeho umenia európskeho formátu. Vplyv parléřovskej huty pôsobiacej pri pražskej Katedrále svätého Víta, Václava a Vojtecha v druhej polovici 14. storočia sa prejavil aj pri tvorbe kráľovského oratória a naň vedúcich združených točitých schodov. Motív kružbového zábradlia oratória a kamennej pavlače nad sakristiou sú tiež pražské. Ďalej sa pokračovalo na výstavbe severného obvodového múru, polygonálnych apsíd severnej bočnej lode (paralely južných apsíd) a osembokých horných poschodí Žigmundovej veže. Na konci druhej stavebnej fázy bola katedrála pripravená na zaklenutie, a starý kostol bolo preto potrebné strhnúť. Dočasnú funkciu košického farského kostola prevzal paralelne budovaný, ale už okolo roku 1400 dokončený Kostol svätého Michala (dnes nazývaný kaplnkou).
Tretia etapa výstavby 14401462
Po zbúraní starého kostola svätej Alžbety bol chrám zaklenutý hviezdicovou klenbou. Jednotlivé symetrické útvary klenbových polí boli navzájom odlišné a neprekrývali sa z jedného poľa do druhého. Do tejto stavebnej fázy spadá i pôdorysne najmladšia časťsvätyňa a sakristia. Dokončovala sa Žigmundova veža, v roku 1453 na jej piatom poschodí nechali vytesať novoudelený prilepšený erb mesta od kráľa Ladislava Pohrobka. Rok 1462 vytesaný nad vstupným portálikom do veže je rok ukončenia prác na veži.
Štvrtá etapa výstavby 14621490
Po dostavbe Žigmundovej veže sa všetka pozornosť sústredila na dostavbu južnej veže, ktorá dostala pomenovanie po vtedajšom vladárovi a prispievateľovi na stavbu dómu Matejovi Korvínovi. Táto bola stavaná ornamentálnejšie a vertikálnejšie ako severná veža Dómu, pretože došlo k výmene stavebnej hute. Zároveň sa dokončoval južný štít a portál, na ktorom badať mnoho prvkov pripomínajúcich Matejovu donačnú štedrosť.
Od obdobia okolo roku 1464 do roku 1490 pôsobil na stavbe Dómu svätej Alžbety kamenár, ktorého meno uvádzajú historické pramene ako majster Stephan Lapicidus alebo Maister Steffen Staimecz werkmaister zu Khassaw. Bol chránencom kráľa Mateja a v meste vlastnil dielne s vlastnými pracovníkmi. Jeho vynikajúca povesť mu zaručila aj zákazku na stavbe nového chrámu v Bardejove v rokoch 14641465. Majster Štefan vystaval v košickom Dóme bočné kaplnky, ktoré pôvodne na plánoch nefigurovali. Financovali ich bohaté meštianske rodiny. V roku 1475 bola postavená Kaplnka svätého Kríža senátorom Augustom Cromerom, v roku 1477 Kaplnka Panny Márie rodom Satmáryovcov a ku koncu toho istého storočia i dnes už neexistujúca Kaplnka svätého Jozefa pri severnej stene Dómu.
Z vnútorného zariadenia je dielom majstra Štefana kamenné pastofórium a pravdepodobne aj reliéf svätej Alžbety na stene sakristie. Štvrtá etapa výstavby katedrály spadá do obdobia vlády Mateja Korvína, ktoré prialo rozvoju umeleckých diel. V tejto dobe bol Dóm zariadený bohatým gotickým mobiliárom, z ktorého sa dodnes mnoho nedochovalo. Zachoval sa však hlavný oltár svätej Alžbety z rokov 14741477 od neznámeho umelca.
Ukončenie výstavby 14911508
Po smrti kráľa Mateja nastali v Uhorsku boje o trón, počas ktorých poľsko-litovský regent Ján Albrecht v roku 1491 obliehal Košice a prvýkrát v dejinách ich delostrelecky ostreľoval. Dóm ostal ťažko poškodený. Jeho obnovou bol poverený Nikolaus Krompholz z Nisy. Asistoval mu prizvaný staviteľ Václav z Prahy. Podľa dochovaných nápisov na rímse západného priečelia spadajú opravné práce do rokov 14961498. V rokoch 14961497 opravili Žigmundovu vežu, krov a štíty. Veža dostala hodiny. Pod ich vedením bolo dokončené aj presbytérium v roku 1508, ktorý sa pokladá za ukončenie výstavby Dómu. Dokladá to pergamenový zvitok s uvedeným rokom a menom staviteľa Kromholza nájdený v pilieri presbytéria po veľkej rekonštrukcii Dómu v roku 1908.
Doba baroka
V roku 1706 bol Dóm poškodený počas obliehania Františka II. Rákociho. Najviac poškodená zostala najmä jeho západná a južná strana. Po získaní mesta nechal Rákoci chrám v držbe katolíkov. Počas 18. storočia sa priebežne opravovali a skrášľovali jednotlivé časti katedrály. V druhej polovici 18. storočia mal kostol 14 oltárov (v porovnaní so súčasnými desiatimi). Barokovo-rokokovú helmicu s vyhliadkovou ochodzou dostala Žigmundova veža po požiari v roku 1775.
Fábryho rekonštrukcia 18581863
náhľad|vpravo|Západná fasáda Dómu pred rekonštrukciou (skica [[Imrich Henszlmann|Imricha Henszlmanna)]] Po storočiach náboženských vojen a zanedbanej údržby bola obnova Dómu potrebná už na začiatku 19. storočia. V roku 1834 postihlo územie mesta zemetrasenie, v roku 1845 bolo zaplavené, pričom povodeň siahala až ku chrámu, ktorého dlažba sa na niektorých miestach prepadla. Pod vplyvom novogotického hnutia, šíriaceho sa v súvislosti s dostavbou katedrály v nemeckom Kolíne nad Rýnom, prevzal iniciatívu nad celkovou obnovou kostola biskup Ignác Fábry a zakladateľ umenovedy a pamiatkovej obnovy v Uhorsku Imrich Henszlmann.
V roku 1857 bol založený Spolok kostola svätej Alžbety, ktorého členovia prispievali na opravu katedrály. Tá sa konala v rokoch 18561863 pod dohľadom Cisársko-kráľovskej centrálnej komisie na ochranu a obnovu stavebných pamiatok a asistoval pri nej sám Henszlmann. Práce viedli stavitelia Karol Gerster a Ladislav Frey. Fábryho rekonštrukcia sa dotkla výmeny niektorých portálnych sôch, výmeny šindľov za keramické škridle, osadenia nových vitráží, opravy južnej predsiene a romantizujúcej výmaľby interiéru. Naopak neodstránila dôležité statické narušenie konštrukcie Dómu, ktoré bolo v tom čase už zjavné. Niektoré piliere boli vychýlené zo svojej osi. Ich základy stáli na vrstve štrku presiaknutej spodnou vodou. Praskliny v klenbách a na rebrách pri rekonštrukcii zamietli maltou alebo vyklinovali drevom. Neodborný postup mal za následok, že po víchriciach v roku 1875 zostala katedrála v takmer havarijnom stave. Klenbovému systému hrozilo zrútenie.
Veľká rekonštrukcia 18771896
Za hlavného projektanta prác bol vymenovaný profesor stredovekej architektúry na budapeštianskej Technickej univerzite, najvýznamnejší architekt uhorskej neogotiky, Imrich Steindl. Na základe prasklín v klenbách usúdil, že rozloženie pilierov v lodi je hlavnou príčinou havarijného stavu statiky chrámu. Vypracoval úplne novú puristickú projekciu prestavby Dómu, pričom došlo k prebudovaniu katedrály z trojloďovej na päťloďovú pridaním ďalšieho radu pilierov a arkád v bočných lodiach. Tvarom originálne stredoveké hviezdicové klenby tak hlavných, ako aj bočných lodí boli prebudované na sieťové. Starý chór bol odstránený, na jeho mieste Steindl vybudoval jeho predĺženú repliku s väčším počtom pilierov. Ďalšie zásahy sa týkali aj exteriéruúprava obvodových múrov a štítov lodí, oporných pilierov, chrličov, ríms a okenných kružieb. Výrazne bola obnovená plastiková výzdoba portálov a vymenená strieška Matejovej veže. Neskorogotická Kaplnka svätého Jozefa na severnej strane bola odstránená ako slohovo nečistá. Vytvorená bola neogotická vežička na krížení hlavnej a priečnej lode (sanktusovník).
Pôvodným Steindlovým plánom bolo prestavať všetky negotické prímesi na katedrále. Navrhoval nahradiť rokokovú helmicu Žigmundovej veže osemhranným ihlanom s bohatou kamenárskou výzdobou. Počítal aj s dostavbou Matejovej veže v štýle objemných katedrálnych veží nemeckej neogotiky. Tieto zámery však pamiatková komisia odmietla a požadovala čo najúspornejšiu výmenu starých kamenných častí za nové. Regotizácia veží sa nerealizovala aj pre nedostatok finančných prostriedkov. Táto skutočnosť sa odrazila pri hľadaní čo najlacnejšieho stavebného materiálu. Pri výmene oporného systému svätyne v rokoch 18781882 bol použitý lacný, ale nekvalitný pieskovec z kameňolomu pri obci Spišské Vlachy. Jeho rýchlo zvetrávajúci povrch mal za následok, že už v 20. rokoch 20. storočia museli byť fiály a chrliče zo svätyne odstránené, pretože ohrozovali chodcov na Hlavnej ulici. Pri ďalších prestavbách po roku 1882 bol použitý už kvalitný pieskovec z Králikov pri Banskej Bystrici.