cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Zmysel (filozofia)
Zmysel je logický, etický, kauzálny, teleologický, estetický významový útvar viažuci sa s dianím,vetou, slovom, dielom. Zmysel sa tu teda viaže na nositeľa zmyslu: náplň zmyslu možno podávať ako účel, hodnotu, ideu, podstatu. Metodicky najdôležitejší postup výskumu zmyslu je chápanie.
Vratislav
Vratislav môže byť:
Ed Regis
Ed (Edward) Regis je americký spisovateľ a publicista.
Kariéra
Ed Regis sa zameriava na popularizáciu vedy a najmä najnovších vedných odborov a technológií. Jeho knihy sú populárne a vychádzajú vo viacerých vydaniach. Prispieva do časopisu Omni. Žije v Marylande vo Virgínii v USA.
Popularizácia vedy
Napísal viacero kníh, v ktorých sa zaoberal transhumanizmom, nanotechnológiami alebo inovačnou oblasťou Santa Fe v Novom Mexiku v USA.
Dielo
Medzi jeho najznámejšie knihy patria:
Ulrich Walter
Ulrich Hans Walter (* 9. február 1954, Iserlohn, Severné Porýnie-Vestfálsko, Nemecko) je nemecký vedec a astronaut z letu v raketopláne s laboratóriom Spacelab.
Krátky životopis
V rokoch 1964-1972, po ukončení základnej školskej dochádzky, absolvoval aj Märkisches gymnasium a potom začal študovať na univerzite v Kolíne, odbor fyzika. V roku 1980 tu získal vysokoškolský diplom a o päť rokov neskôr doktorský titul. S ním odcestoval do USA, kde nastúpil vedeckú prax v Argonne National Laboratory. V roku 1986 potom prešiel na University of California, Berkeley, kde pokračoval vo vedeckej práci. Po dvoch rokoch strávených v Amerike sa vrátil do Nemecka a zapojil sa do strediska astronautov nemeckej kozmickej agentúry DLR v Kolíne nad Rýnom. Oženil sa.
Koncom roka 1990 bol vybraný na let s laboratóriom Spacelab D-2. S ďalšími nemeckými astronautmi odišiel do USA, kde sa v rokoch 1991-1993 pripravoval v Johnsonovom vesmírnom stredisku v Houstone. Roku 1993 letel do vesmíru v misii STS-55. Svojím bezmála desaťdňovým letom sa zapísal do histórie ako 291. človek vo vesmíre.
Let do vesmíru
Raketoplán Columbia odštartoval k svojmu 14. letu z Kennedyho vesmírneho strediska na Floride koncom apríla roku 1993. Na palube bola táto sedemčlenná posádka: Steven Nagel, Terrence Henricks, Jerzy Ross, Charles Precourt, Bernard Harris a dvojica nemeckých vedcov sprevádzajúcich laboratórium Spacelab II na palube, Ulrich Walter a Hans Schlegel. Misia je evidovaná v COSPAR pod označením 1993-027A. Walter uskutočnil sériu lekárskych experimentov a potom pracoval na biologických a technologických pokusoch s rôznymi materiálmi vo Spacelabe. Kvôli zlému počasiu pristál raketoplán na kalifornskej základni Edwards.
Po lete
V septembri 2003 sa zúčastnil veľkého stretnutia mnohých, najmä nemeckých, kozmonautov a osobností v Nemecku. V tom čase mal 49 rokov.
Théding
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Deke Slayton
Donald Kent „Deke“ Slayton [vyslov: donald kent dýk slejtn] (* 1. marec 1924, Sparta – † 13. jún 1993, League City) bol americký astronaut, skúšobný pilot, letecký inžinier a pilot Vzdušných síl USA. Bol vybraný do prvej sedmičky astronautov NASA programu Mercury. Stal sa prvým šéfastronautom NASA a následne až riaditeľom operácií letových posádok (Director of Flight Crew Operations), pričom zodpovedal aj za výber astronautov na lety do vesmíru.
Počas druhej svetovej vojny sa Slayton prihlásil do Leteckého zboru Armády USA a odlietal niekoľko bojových letov nad Európou a Tichomorím. Po vojne odišiel z armády a študoval letecké inžinierstvo na University of Minnesota, pričom v roku 1949 získal titul bakalár vied (Bachelor of Science). Následne pracoval ako letecký inžinier vo firme Boeing. Nemohol však lietať, a tak odtiaľ po dvoch rokoch odišiel a vstúpil do Národnej leteckej gardy štátu Minnesota. Potom sa prihlásil k Vzdušným silám USA a v roku 1955 bol prijatý do U.S. Air Force Test Pilot School. V roku 1959 bol vybraný do prvej sedmičky astronautov NASA (Mercury Seven). Mal sa stať druhým Američanom na obežnej dráhe Zeme, ale v roku 1962 ho vyradili z letového stavu kvôli srdcovej arytmii. Vzápätí sa stal prvým šéfastronautom NASA a v roku 1963 aj asistentom riaditeľa pre operácie letových posádok (Assistant Director for Flight Crew Operations). Funkciu šéfastronauta prenechal v roku 1964 astronautovi Alanovi Shepardovi, ktorý tiež musel byť vyradený z letového stavu. V roku 1966 bol Slayton menovaný za riaditeľa operácií letových posádok. Mal na starosti výber astronautov, ich prípravu a najmä menovanie posádok. Z tejto pozície mal veľký vplyv na podobu amerických pilotovaných kozmických letov. Nevzdával sa však šance na let do vesmíru a medzitým sa snažil udržiavať v dobrej kondícii. V roku 1972 nakoniec dostal lekárske povolenie na návrat do letového stavu a začal sa pripravovať na medzinárodný kozmický let Apollo-Sojuz, počas ktorého v roku 1975 letel do vesmíru ako pilot stykovacieho modulu. Mal 51 rokov a stal sa vtedy najstarším človekom vo vesmíre. Pomáhal aj pri vývoji raketoplánu. V NASA zostal do roku 1982. Zomrel v roku 1993 na rakovinu mozgu.
Rodičia a vzdelanie
Narodil sa 1. marca 1924 na jednej z mliečnych fariem okolo mestečka Leon neďaleko Sparty v štáte Wisconsin v USA. Mal anglický a nórsky pôvod. Jeho otec Charles Sherman Slayton (1887 – 1972) bol pôvodne vdovcom, kým sa zoznámil s Victoriou Adeliou Larsonovou (1895 – 1970). Okrem Donalda mali manželia Slaytonoví ešte ďalšie štyri deti (syna Howarda, dcéry Bev a Marie a najmladšieho syna Dicka) a Donaldov otec mal ešte dcéru Vernu a syna Elwooda z prvého manželstva. Elwood však s nimi nežil a vychovávala teta. Donald odmalička pomáhal s prácami na farme pri chove oviec a kráv a pestovaní tabaku. V dome nemali elektrinu ani tečúcu vodu. Vo veku 5 rokov sa Donaldovi stala nehoda, ktorá ho fyzicky poznamenala na celý život. Keď sa snažil pomôcť vyčistiť zaseknutú kosačku, ťahanú koňmi, kone náhle urobili jeden krok vpred. Žacia lišta mu cvaknutím odsekla dva články prstenníka na ľavej ruke. Na tento hendikep bol Donald do dospelosti veľmi citlivý a naučil sa skrývať prsty na ľavej ruke tak, aby si nikto nič nevšimol. Po absolvovaní základnej školy v Leone nastúpil na strednú v neďalekom meste Sparta, kde boxoval, hral na trombón a bol aktívny v organizácii Future Farmers of America. Keď bol v druhom ročníku, Nemecko napadlo Poľsko a začala druhá svetová vojna. Mladý Slayton sa zaujímal o farmárčenie, ktorému sa chcel venovať, ale namiesto toho ho viacej zaujalo letectvo. V treťom ročníku si zmenil nepovinné predmety z prírodopisu, poľnohospodárstva a živočíšnej výroby na matematiku, fyziku a chémiu. Napriek roztržke s otcom sa mu podarilo obhájiť si svoj názor.
Druhá svetová vojna
thumb|left|Slayton ako [[pilot počas druhej svetovej vojny]]
Dňa 7. decembra 1941 Japonsko zaútočilo na Pearl Harbor a USA následne vstúpili do vojny. Slayton spočiatku uvažoval o službe v námorníctve (United States Navy), ale nevedel plávať a námorníctvo prijímalo do leteckého výcviku iba vysokoškolsky vzdelaných adeptov. Letecký zbor Armády USA (United States Army Air Corps) však od marca 1942 prijímal do leteckého výcviku mladíkov iba so stredoškolským vzdelaním. Slayton vycítil príležitosť a 8. apríla 1942 podpísal u leteckého zboru záväzok ako nezaradený vojak. V máji dokončil strednú školu a o niekoľko mesiacov neskôr sa presunul do San Antonia v Texase, kde mal absolvovať letecký výcvik. Tu prišiel rozhodujúci moment, ktorým bola lekárska prehliadka. Spočiatku to vyzeralo, že kvôli chýbajúcim článkom na prstenníku ľavej ruky Slayton s lietaním skončil skôr, než vôbec začal. Niektorého z lekárov našťastie napadlo pozrieť sa do predpisov. Zistilo sa, že predpisový pilot musí mať všetky prsty s jedinou výnimkou. Na vykonávanie tohto povolania nie je potrebný prstenník na ľavej ruke (pre ľavákov na pravej). Slayton tak mohol začať s úvodným výcvikom vo Vernone v Texase, kde lietal na cvičných lietadlách Fairchild PT-19, PT-17 Stearman a AT-6 Texan. Na konci leta 1942 uskutočnil na lietadle PT-17 Stearman svoj prvý sólový let. Po troch mesiacoch úvodného výcviku sa presunul do mesta Waco v Texase, kde v rámci základného výcviku lietal na strojoch BT-13 Valiant. Úvodným aj základným výcvikom Slayton prešiel bez zaváhania. Prial si lietať na jednomotorových stíhačkách, ale armáda ho vybrala do kurzu pre pilotov viacmotorových lietadiel. Donald tak začal s výcvikom na lietadlách AT-10 Wichita, AT-17 Bobcat a A-18 Shrike. Výcvik absolvoval 22. apríla 1943 a následne mal v Columbii v Južnej Karolíne podstúpiť bojový výcvik na bombardér B-25 Mitchell. Po piatich mesiacoch výcvik dokončil a čakalo ho pridelenie k bojovej jednotke, ktorou sa stala 340. bombardovacia skupina (340th Bombardment Group, 340th BG) dislokovaná v tom čase v severnej Afrike.
thumb|Donald Slayton (vpravo) s kolegom pri lietadle [[Douglas A-26 Invader|A-26 Invader pravdepodobne na Okinave, leto 1945]]
V Newport News vo Virgínii Slayton so svojimi kolegami nastúpil na jednu z lodí tvoriacich konvoj, aby vyplávali smerom do Stredozemného mora. Po mesačnej plavbe lode priplávali do prístavu Zerni, kde sa ukázalo, že 340th BG sa medzitým premiestnila do Talianska. Lode tak odplávali smer Neapol. Neďaleko Gibraltáru sa stali terčom útoku nemeckých bombardérov a ponoriek. Nemcom sa podarilo potopiť niekoľko lodí. V septembri 1943 Slayton nakoniec prišiel do Neapolu, odkiaľ sa presunul na základňu San Pancrazio. Odtiaľto lietal na bojové lety nad Balkánsky polostrov. Po šiestich týždňoch sa spolu s 340th BG presunul na základňu vo Foggii a v januári 1944 na poľné letisko na úpätí sopky Vezuv. Tu večer 18. marca zažil erupciu Vezuvu, pri ktorej bolo v priebehu niekoľkých minút zničených asi 80 lietadiel 340th BG. Nad Európou Slayton nakoniec odlietal 56 bojových letov a v máji 1944 sa vrátil do USA.
Plánoval, že sa ešte vráti do Európy ako stíhací pilot, ale armáda mu dala dve možnosti. Buď bude inštruktor pre pokročilý výcvik na B-25 v Texase, alebo inštruktor pre bojový výcvik na B-25 v Južnej Karolíne. Slayton si vybral druhú možnosť, ale mal už iný plán. V tom čase sa uvádzal do výzbroje nový dvojmotorový ľahký bombardér A-26 Invader, ktorý mal byť rýchlejší než ostatné lietadlá v tejto kategórii. Keď už nemôže byť stíhačom, rozhodol sa, že bude aspoň lietať na A-26. Zámer sa mu podaril a zvyšok roka 1944 strávil výcvikom na A-26 na Selfridgeovom letisku v Michigane. Pripravoval sa na bojové nasadenie v Tichomorí. V júli 1945 prišiel na ostrov Okinava a pridal sa k 319. bombardovacej skupine (319th Bombardment Group, 319th BG). Z Okinavy stihol odlietať sedem bojových letov nad Japonskom. Posledný bojový let uskutočnil 12. augusta, tri dni po zhodení atómovej bomby na Nagasaki. Tešil sa na návrat domov, ale početné jednotky z Európy a Tichomoria nebolo možné prepraviť späť do USA naraz. Preto takmer dva mesiace trvalo, kým sa dostal domov. Po vojne pracoval ako inštruktor na B-25 v Camp McCoy vo Wisconsine, Albany v Georgii a Boca Raton na Floride. Na jeseň 1946 mal Slayton 22 rokov, koniec záväzku v armáde na dohľad, 1 100 nalietaných hodín a 63 bojových letov na konte. Dňa 21. októbra uskutočnil posledný let v službách armády a v novembri 1946 z nej odišiel.
Po druhej svetovej vojne
thumb|left|[[North American P-51 Mustang|F-51D Mustang v službách Národnej leteckej gardy štátu Minnesota začiatkom 50. rokov 20. storočia]]
Po odchode z armády Slayton začal študovať letecké inžinierstvo na University of Minnesota v Minneapolise. Vzhľadom na Slaytonove vojnové skúsenosti mu univerzita odpustila polovicu kreditov za prvý ročník a armáda zase hradila školné. Zvyšok ale bol na Slaytonovi. Rozhodol sa, že univerzitu absolvuje v najrýchlejšom možnom tempe. Ponoril sa do štúdia a vo voľnom čase pracoval, pretože armádne štipendium hradilo iba školné, nie ubytovanie a stravu. Istý čas dokonca pracoval v obchode s dámskou obuvou. Nakoniec však usúdil, že vykladanie nákladných vagónov bude predsa len lepšia voľba. Okrem toho počas víkendov lietal ako rezervista pre vzdušné sily na lietadlách T-6 Texan. Potom zistil, že jeden z jeho starých kamarátov lieta u Národnej leteckej gardy štátu Minnesota v letke, ktorá mala vo výzbroji nielen bombardéry A-26, s ktorými Slayton lietal počas vojny, ale aj jednomotorové stíhačky F-51 Mustang. Slayton využil túto šancu a čoskoro sa preškolil na Mustangy. V jednom období dokonca lietal na troch typoch lietadiel – A-26, F-51 a C-47. V auguste 1949 Slayton získal titul bakalár vied (Bachelor of Science) v leteckom inžinierstve. Štvorročný študijný program zvládol za dva a pol roka. Prácu mu ponúklo niekoľko firiem, ale nakoniec ho zamestnal Boeing. Následne strávil dva roky poväčšinou pri rysovacej doske v Seattli. Pracoval na B-52 Stratofortress a KC-97 Stratofreighter, ale nebolo to pre neho šťastné obdobie. Prišiel aj o možnosť lietať, keďže v okolí Seattlu nebola žiadna základňa Národnej leteckej gardy.
thumb|right|[[North American F-86 Sabre|F-86F Sabre 36. denného-stíhacieho krídla na základni Bitburg v Západnom Nemecku, 1955]]
Vo februári 1951 mu bývalý veliteľ letky našiel miesto u Národnej leteckej gardy štátu Minnesota a ponúkol mu, aby sa vrátil k svojej bývalej jednotke. Slayton sa rozlúčil s Boeingom a odišiel zo Seattlu. Ukázalo sa však, že dva roky neustáleho pozerania na technické výkresy mu ľahko poškodili zrak. Našťastie dostal kontakt na jedného oftalmológa, ktorý dokázal pomocou cvikov vrátiť Slaytonov zrak opäť do formy. Zatiaľ čo cvičil svoje očné buľvy a čakal na opakovanú lekársku prehliadku, stal sa dôstojníkom údržby lietadiel. Po zaradení do letového stavu zalietaval F-51, ktoré prešli opravami a predpísanými prehliadkami.
Skúšobný pilot
Po opakovaných pokusoch o prijatie do U.S. Air Force Test Pilot School bola s prihliadnutím na jeho angažmán na prúdových lietadlách jeho žiadosť prijatá. V júni 1955 sa mal Slayton hlásiť na Edwardsovej základni vzdušných síl v Kalifornii ako žiak kurzu pre skúšobných pilotov. Na základe skúseností zo štúdia na University of Minnesota ho tunajšie tempo štúdia neprekvapilo. Navyše sa tu k hodinám stráveným v prednáškových miestnostiach a večerným samoštúdiom pridalo aj lietanie. Mesiac po príchode na Edwardsovu základňu bol Slayton už v plnej práci na hodnotení výkonnostných charakteristík ľahko olietaného T-33. Slaytonovo hodnotenie T-33 si vyžiadalo celkovo 11 letov medzi 26. júlom a 15. septembrom a výsledkom bola správa, ktorú musel schváliť veliteľ školy podplukovník Amman a šéf výkonnostnej sekcie major Polve. Dokument získal ich potvrdenie, rovnako tak aj tie nasledujúce. V decembri 1955 bol Slayton vyradený ako čerstvý skúšobný pilot.
thumb|[[Republic F-105 Thunderchief|Republic YF-105A]]
Dňa 8. apríla 1957 mu manželka Marge porodila syna, ktorému dali meno Kent Sherman. V rovnakom roku sa stíhacia sekcia Flight Test Center rozdelila na dve časti a Deke bol menovaný za šéfa jednej z nich. V roku 1958 bol spolu s kolegom Andym Andersonom poslaný do Veľkej Británie, aby tamojším pilotom pomohli s letovými skúškami ich prvej nadzvukovej stíhačky English Electric P.1B (z ktorej o niečo neskôr vznikol English Electric Lightning). Pre Slaytona sa P.1B stalo najobľúbenejším lietadlom vôbec. V tom čase sa naplno rozbehli vesmírne preteky medzi Spojenými štátmi a Sovietskym zväzom. Deke vtedy neprejavoval zvláštny záujem o vesmír, ale videl prísľub v chystanom projekte X-15.
Mercury Seven
thumb|left|170px|Deke Slayton v roku 1959
thumb|Deke Slayton (vľavo) a [[Alan Bartlett Shepard|Alan Shepard (vpravo) na slávnej tlačovej konferencii vo Washingtone, D. C., 9. apríl 1959]]
V piatok 3. apríla 1959 zazvonil v Slaytonovej kancelárii na Edwardsovej základni telefón. Volal mu Charles Donlan. ''„Boli ste vybraný, aby ste sa k nám pridali. Teda pokiaľ máte stále záujem.“ „Áno, mám,“'' odpovedal Deke a odišiel informovať svojho nadriadeného, že odchádza z Edwardsovej základne. V stredu 8. apríla Slayton odletel do Washingtonu, D. C. a v nasledujúci deň stál s ostatnými šiestimi kandidátmi v Dolley Madison House a zo zákulisia sledoval masu novinárov a fotografov, ktorí sa tlačili pred pódiom v bývalom tanečnom salóne. Astronauti boli zoradení podľa abecedy a vedľa Slaytona stál Alan Shepard z námorníctva. Krátko predtým, než vyšli na pódium, sa Slayton priznal Shepardovi: „Som pekelne nervózny.“ Obaja sa zhodli a dúfali, že to nebude dlho trvať. Vzápätí sa Shepard pozrel na Slaytona a opýtal sa ho: „Tieto, uh, motýliky sa už zase vracajú do módy?“ Deke sa zatváril zmätene a začal trocha pochybovať o výbere svojho oblečenia. Potom si spomínal, ako Shepard na neho pôsobil chladne a odmerane, zatiaľ čo ďalší astronaut, ktorý si pre túto príležitosť tiež dal motýlika, John Glenn, sa snažil byť ku každému milý. „Čo je sakra zlé na mojom motýliku?“ opýtal sa Sheparda. ''„No, vlastne nič. Len pochybujem, že kamery nezachytia tú škvrnu od vajíčka alebo kečupu, alebo čo to máš za svinstvo na svojom motýliku.“ Slayton ešte viac znervóznel: „Aké svinstvo?“'' V tom momente už musel vyjsť na pódium a zasadnúť spolu s ostatnými k pripravenému stolu s mikrofónmi. Medzitým začul Sheparda, ako hovorí: „Ach bože, ten motýlik...“ Slayton sa márne pokúšal pozrieť na motýlika, keď zrazu zacítil, ako Shepard do neho nenápadne strká lakťom. Deke sa k nemu naklonil a Shepard mu zašepkal: „Nič na tom motýliku nemáš, Slayton.“ „Čože?“ odpovedal Deke. Shepard sa pousmial: „Dostal som ťa, U.S. Air Force!“ Odveká, hoci nie úplne vážne mienená rivalita medzi dvoma zložkami amerických ozbrojených síl sa preniesla aj sem. Slayton si to začal uvedomovať: ''„Ako dostal? Aha takto! Shepard, ja ťa...!“'' Dekov šepot prerušil príchod riaditeľa NASA Keitha Glennana. Začala sa tlačová konferencia. Na otázku, čo na to (že sa stanete astronautom) povedali Vaša žena a deti, Slayton odpovedal: „To, čo robím, je v podstate moja vec, čo sa týka profesie a moja žena s tým zvyčajne súhlasí na sto percent.“ O niekoľko desiatok minút neskôr boli zo siedmich mužov programu Mercury celonárodné celebrity. Astronauti nerozumeli, prečo je okolo nich taký mediálny ošiaľ, keď ešte nič nedokázali. Slayton a Shepard sa na seba prekvapene pozreli, pričom obom bolo jasné, že už nič nebude také, ako predtým. Slayton svoju rodinu presťahoval z Edwardsovej základne do domu neďaleko Fort Eustis vo Virgínii, kde jeho susedmi boli kolegovia astronauti Gus Grissom a Walter „Wally“ Schirra.
thumb|left|Sedmička [[kozmonaut|astronautov programu Mercury pózuje s modelom rakety Atlas, 1959. Zľava doprava: Gus Grissom, Scott Carpenter, Deke Slayton a Gordon Cooper. Vzadu zľava: Alan Shepard, Walter Schirra a John Glenn]]
Nové národné celebrity si užívali výhody, ktoré vyplývali z ich statusu. Dom na kľúč za veľmi nízku cenu, výhodné úvery na nové domy v Houstone alebo každý rok najnovšie športové autá Chevrolet Corvette za symbolický jeden dolár. Časopis Life astronautom ponúkol sumu pol milióna dolárov, ktorú si mali rozdeliť medzi sebou do troch rokov ako výmenu za prístup do svojho súkromia. Na druhej strane tu však bolo riziko v podobe kozmického letu. Nosná raketa Atlas, ktorá ich mala vyniesť na obežnú dráhu Zeme, bola vtedy značne nespoľahlivá. Astronauti tiež museli cestovať po celých USA a zo začiatku nemali možnosť lietať na výkonných prúdových lietadlách. Až počas výcviku si presadili možnosť udržiavať návyky na strojoch T-33, F-102 a F-106 Vzdušných síl USA na Langleyovej základni. Potom tu bol veľký príval nových informácií, ktoré museli astronauti vstrebať. Keď v roku 1959 astronauti začali navštevovať Cape Canaveral, aby sledovali štarty rakiet, bývali väčšinou v budove s názvom hangár S. Bol to prerobený letecký hangár s obrovskými posuvnými dverami na oboch koncoch, pričom jeho vnútro bolo prerobené na kancelárie, lekárske laboratóriá a ubytovne astronautov. Aby sa astronauti dostali do svojich izieb, museli často prechádzať cez plechovú budovu vedľa hangára S, v ktorej sa nachádzali klietky plné šimpanzov, z ktorých potom niektorí leteli na skúšobných letoch. Vrieskajúce šimpanzy mali navyše nepríjemný zvyk hrať sa s vlastnými výkalmi. Keď raz jeden kongresman navštívil Cape Canaveral, trval na návšteve klietok so šimpanzmi napriek varovaniam o ich nepríjemnom správaní. Zákonodarca stál pri klietke a rozprával sa so šimpanzom, ktorého nazval „malý astronaut“. Šimpanz Enos sa mu vyprázdnil do rúk a hromadu výkalov hodil na kongresmanov oblek. Aby sa astronauti vyhli nepríjemným šimpanzom a nemuseli bývať v nepohodlnom a pochmúrnom hangári S, požiadali NASA o povolenie bývať v hoteli Starlite v Cocoa Beach, ktorý vlastnil hotelier a filantrop Henri Landwirth. Neskôr bol Landwirth najatý, aby riadil nový hotel Holiday Inn, ktorý sa staval na pláži. Zhodou okolností v deň otvorenia Holiday Inn v máji 1960, hotel Starlite úplne vyhorel. Polícia nenašla žiadne dôkazy o úmyselnom podpálení a neskôr došla k záveru, že príčinou požiaru bolo chybné elektrické vedenie. Raz neskoro v noci Landwirth našiel Deka Slaytona sedieť vo svojom novom hotelovom bare Riviera Lounge a opýtal sa ho, či by sa astronauti presunuli zo Starlite do jeho nového hotela. „Nevidím žiadny problém,“ povedal Slayton. „Porozprávam sa s chlapcami a dám ti vedieť.“ Slayton zavolal na druhý deň a povedal, že ponuku prijímajú s tým, že kedykoľvek budú v meste, budú mať k dispozícii izbu. Landwirth súhlasil a dokonca im znížil cenu na 8 dolárov za noc. Keď sa astronauti presunuli do Holiday Inn, nasledovali ich všetci reportéri a tiež zástupy atraktívnych žien, ktoré boli predtým v hoteli Starlite. Čoskoro sa Holiday Inn stal vyhľadávaným miestom v Cocoa Beach.
thumb|Deke Slayton počas výcviku na [[centrifúga|centrifúge v Johnsville v Pensylvánii, 1960]]
Astronauti programu Mercury sa podrobovali namáhavému výcviku. Každý dostal hneď na začiatku výcviku pridelenú jednu oblasť, v ktorej mal zastupovať záujmy astronautov. Slayton dostal na starosť vývoj nosiča Atlas, ktorý bol vtedy značne nespoľahlivý. A to až tak, že prvé lety sa mali uskutočniť pomocou slabšej rakety Redstone, ktorá bola schopná dopraviť kabínu Mercury iba na suborbitálnu dráhu. Deke a ostatní museli tiež prejsť výcvikom prežitia v panamskej džungli, v púšti neďaleko nevadského Rena, neustálymi jazdami na centrifúge a nácvikom núdzového opustenia kabíny vo vode. Z toho mal Deke obavy, lebo nevedel plávať, keďže v jeho rodisku netiekla žiadna väčšia rieka a nemal tak príležitosť naučiť sa to. Trocha mu to išlo aspoň pod vodou s kyslíkovou fľašou na chrbte, ale nedokázal sa poriadne udržať na hladine. Gus Grissom ho pri jednej príležitosti musel zachraňovať, keď Slayton spadol cez okraj záchranného člnu a začal sa topiť. Gus skočil do vody a zachránil ho. Odvtedy sa Grissom a Slayton ešte viacej spriatelili. Postupne sa však Deke naučil udržať sa aspoň chvíľu na hladine, ale nikdy sa nenaučil poriadne plávať. Dňa 25. augusta 1959 Slayton podstupoval výcvik na centrifúge v Johnsville v Pensylvánii. Bez problémov zvládal aj veľké preťaženia a ani teraz nečakal žiadne problémy. Lekár William K. Douglas mu prilepil na hrudník zvody EKG a skúšal ich funkciu, pričom sa náhle zarazil. „Čo je?“ spýtal sa Deke. „Ale nič, len mám dojem, že vidím nepravidelný tep,“ odpovedal Dr. Douglas. „To si robíš srandu!“ Deke znervóznel. „Hlavne pokoj, bude to asi len chyba v inštrumentácii,“ povedal Douglas a vyžiadal si od obsluhy centrifúgy jazdu s preťažením 3 g. Lekár počas jazdy pozorne sledoval pás so záznamom Dekovej srdcovej činnosti a bol čoraz viac nepokojný. Nakoniec prikázal zastaviť centrifúgu. Možno to bolo len z pretrénovania, ale Dr. Douglas poslal Slaytona na špecializované pracovisko námorníctva vo Philadelphii. Tu na jeho EKG nenašli žiadne anomálie. O mesiac neskôr však lekári na Brooksovej základni v San Antoniu stanovili konečnú diagnózu: fibrilácia srdcových predsiení z nejasných príčin. Slayton sa stal fanatikom zdravého životného štýlu. Okamžite prestal takmer úplne fajčiť. Vo veľmi vypätých chvíľach si dal len tenkú cigaretu a cigaru potom pri oslavách v riadiacom stredisku. Začal každý deň behávať niekoľko míľ a obmedzil konzumáciu alkoholu. Jeho zdravotný stav sa ale nemenil. Postupne sa Deke naučil aj spoznať nástup nepravidelného tepu podľa pocitov v hrudníku. Lekári nakoniec prišli s verdiktom: ''„Napriek danej nepravidelnosti tento stav podľa nášho názoru žiadnym spôsobom neovplyvňuje výkony astronauta Slaytona. Sme tiež toho názoru, že by mal byť akceptovaný pre letové operácie vo vesmíre.“''
thumb|left|Slayton (úplne vľavo), Shepard, Dr. Lyndell a Grissom (úplne vpravo) na ostrove [[Grand Bahama po úspešnom Shepardovom suborbitálnom lete Mercury-Redstone 3, počas ktorého sa stal prvým Američanom a druhým človekom vo vesmíre, 5. máj 1961]]
Prvý let človeka do vesmíru sa začal blížiť. V decembri 1960 si Dr. Robert R. Gilruth zvolal všetkých astronautov a dal im jednoduchú úlohu, ktorá spočívala v tom, že každý z nich mal napísať, kto z jeho kolegov by mal pilotovať prvý kozmický let programu Mercury a prečo. Jediným pravidlom bolo, že nikto nemohol nominovať sám seba. Deke tam napísal Alana Sheparda, pretože mal podľa neho vynikajúce pilotné schopnosti a bol zo všetkých najinteligentnejší a najvýrečnejší. Výsledok tejto ankety Gilruth nikdy nikomu neprezradil. Dňa 19. januára 1961 si Gilruth povolal sedmičku astronautov do svojej kancelárie v Langley a oznámil im: ''„Alan Shepard uskutoční prvý suborbitálny let. Grissom uskutoční druhý let. Glenn bude náhradníkom pre obe misie.“'' Hoci Slayton na Gilruthovo rozhodnutie povedal, že „mu to nevadí“, v skutočnosti ho „šokovalo, zranilo a úplne ponížilo“, že nebol vybraný ani medzi troch najlepších. Na druhý deň sa konala inaugurácia prezidenta Johna F. Kennedyho a vtedy mu „realita udrela priamo do očí“. ''„Samozrejme! Politika!“'' pomyslel si Slayton. „V žiadnom prípade to nebola náhoda, že Shepard aj John Kennedy boli námorníci.“ V stredu 12. apríla 1961 boli astronauti na Cape Canaveral, kde sa pripravoval Shepardov let a tiež štart bezpilotnej misie Mercury-Atlas 3, čo bola ďalšia skúška Atlasu po dvoch predchádzajúcich neúspešných pokusoch. Všetkých zaskočila správa, že sovietsky kozmonaut Jurij Gagarin sa stal prvým človekom vo vesmíre a prvým na obežnej dráhe okolo Zeme. Depresívnej atmosfére prispel aj neúspech misie Mercury-Atlas 3, ktorá sa 25. apríla musela ukončiť už po 43 sekundách letu nútenou autodeštrukciou rakety. Prípravy na Shepardov suborbitálny let Mercury-Redstone 3 pokračovali. Dňa 5. mája 1961 sa Alan Shepard nakoniec stal prvým Američanom a zároveň druhým človekom, ktorý sa dostal do vesmíru. Deke Slayton počas tohto letu slúžil v Riadiacom stredisku Mercury (Mercury Control Center) ako komunikátor (CAPCOM), ktorý zabezpečoval spojenie s kozmickou loďou. O dva mesiace neskôr, 21. júla, štartoval Gus Grissom na suborbitálny let Mercury-Redstone 4. Slayton tentoraz slúžil ako CAPCOM v bunkri riadenia štartu, pričom jeho úlohou bolo komunikovať s kabínou do momentu, kým raketa vzlietne z rampy. Počas bezpilotnej misie Mercury-Atlas 4 dňa 13. septembra 1961 Deke pracoval na sledovacej stanici na Bermudách. Raketa Atlas fungovala bez problémov a let skončil úspešne. Dňa 29. novembra 1961, po úspešnom orbitálnom lete Mercury-Atlas 5 so šimpanzom Enosom na palube, NASA informovala verejnosť, že na prvý americký pilotovaný orbitálny kozmický let Mercury-Atlas 6 poletí v decembri 1961 astronaut John Glenn a jeho náhradníkom bude Scott Carpenter. NASA tiež oznámila, že pilotom ďalšej misie Mercury-Atlas 7 bude v apríli 1962 Deke Slayton a jeho náhradníkom Walter Schirra. Slayton kabínu Mercury (výr. č. 18) pomenoval Delta 7, pretože išlo o štvrtý pilotovaný let programu Mercury a písmeno delta (Δ) je štvrté v gréckej abecede.
thumb|170px|Slayton v [[skafander|skafandri Mercury počas príprav na let Mercury-Atlas 7, 1962]]
Dňa 13. februára 1962, týždeň pred štartom misie Mercury-Atlas 6 s astronautom Johnom Glennom, telefonoval Dr. Douglasovi plukovník Knauf z riaditeľstva NASA s tým, že istý lekár z generálneho štábu by si chcel overiť, či má John Glenn problémy so srdcom. Zdroj tejto informácie bol z veľmi vysokých miest, čiže z Bieleho domu. Douglas túto domnienku poprel. O niekoľko dní volal Knauf znova a tentokrát sa pýtal na srdce Glennovho náhradníka Scotta Carpentera. Douglas dôrazne poprel aj túto domnienku, ale medzi rečou sa zmienil o zdravotnom stave Deka Slaytona, keďže všetci o jeho srdcovej anomálii vedeli. Douglas si myslel, že celá vec týmto skončila a Slaytonovi nič nepovedal. Za týmto všetkým bol jeden z lekárov, Dr. Larry Lamb, ktorý Deka vyšetroval v San Antoniu pred dvoma rokmi. Vtedy bol proti tomu, aby Slayton mohol naďalej zostať v letovom stave, ale ho prehlasovali. Lamb bol tiež osobným kardiológom viceprezidenta USA Lyndona B. Johnsona, a keď sa dozvedel, že Slayton bol nominovaný za pilota misie Mercury-Atlas 7, rozhodol sa tomu zabrániť a využil svoje kontakty. Asi tri týždne po Glennovom lete Dr. Lamb oslovil riaditeľa NASA Jamesa Webba a vyvíjal na neho nátlak, aby Slayton radšej neletel do vesmíru. Webb sa nakoniec podvolil a rozhodol o preskúmaní Slaytonovho zdravotného stavu. Slayton sa zatiaľ pripravoval na svoj kozmický let. Začiatkom marca 1962 dostal telefonický príkaz okamžite sa dostaviť do Washingtonu, D. C. Trocha neochotne vystúpil zo simulátora, prezliekol sa, nasadol do lietadla T-33 a zamieril smerom na Washington, D. C. Dňa 13. marca 1962 predstúpil spolu s Dr. Williamom K. Douglasom pred vojenskú zdravotnú komisiu, ktorá však nenašla žiaden dôvod na vyradenie Slaytona z letového stavu. Webbovi to však nestačilo a chcel nezávislé prešetrenie Slaytonovho zdravotného stavu civilnými lekármi. Dňa 15. marca Slayton išiel do budovy riaditeľstva NASA, aby absolvoval ďalšie vyšetrenie. Jeho zdravotný stav dlho skúmali traja lekári, Proctor Harvey z Georgetown University, Thomas Mattingley z Washington Hospital Center a Eugene Braunwell z National Institutes of Health. Potom ho požiadali, aby počkal na ich rozhodnutie. Zástupca riaditeľa NASA Keith Glennan následne Slaytonovi stručne oznámil, že ho vyraďuje z letového stavu. Lekári na Slaytonovi nenašli nič, čo by ho diskvalifikovalo z medicínskeho hľadiska, ale podľa nich nebol dôvod nenechať namiesto neho letieť iného astronauta, ktorý nemá tento problém so srdcom. Išlo tak o politické rozhodnutie. Na 16. marca NASA naplánovala tlačovú konferenciu, na ktorej boli médiám vysvetlené dôvody Slaytonovho vyradenia z letového stavu. Deke si neskôr spomínal, že mal chuť všetkých v miestnosti zabiť, ale snažil sa ovládať a počas konferencie vyhlásil: „Samozrejme som sklamaný, ale budem sa snažiť zo svojej pozície podporovať program, ako to len bude možné.“
Šéfastronaut
thumb|left|170px|Deke Slayton v roku 1962
thumb|170px|Slayton počas výcviku prežitia v [[Panama (štát)|panamskej džungli, jún 1963]]
Vo vedení NASA
thumb|left|Deke Slayton (úplne vpravo) počas raňajok v spoločnosti posádky [[Apollo 11|Apolla 11 a Williama Andersa ráno v deň štartu, 16. júl 1969]]
Apollo-Sojuz
thumb|Posádka [[kozmická loď|kozmickej lode Apollo v rámci misie Apollo-Sojuz. Zľava doprava: Deke Slayton, Vance Brand a Thomas Stafford]]
Slayton tak konečne mohol využiť svoju šancu na let do vesmíru. Posledné dve posádky misií na Mesiac, Apollo 16 a Apollo 17, už boli v pokročilom štádiu výcviku, ktorý sa chýlil ku koncu. Posádky Skylabu boli oficiálne potvrdené v januári 1972 a nový program Space Shuttle bol ešte veľmi ďaleko v budúcnosti. Jedinou Slaytonovou šancou zostal medzinárodný americko-sovietsky let Apollo-Sojuz. Oficiálne malo ísť najmä o otestovanie androgýnneho univerzálneho spojovacieho mechanizmu, ale v skutočnosti bol celý let čisto politickou záležitosťou. Predbežné rozhovory so Sovietmi o tomto lete sa uskutočnili už v roku 1970. Dňa 24. mája 1972 prezident USA Richard Nixon podpísal počas návštevy Moskvy dohodu o plánovanom spoločnom lete. Slayton sa začal učiť po rusky a čakal na okamih nominácie posádok. Na začiatku júna 1972 ho oslovil Chris Kraft, riaditeľ Strediska pilotovaných letov, a položil mu očakávanú otázku ohľadom posádky pre spoločný let s Rusmi. Slayton mu bez váhania vymenoval zloženie hlavnej posádky: veliteľ Deke Slayton, pilot veliteľského modulu Vance Brand a pilot stykovacieho modulu John Swigert. Brand urobil na Deka dobrý dojem, keď slúžil v záložnej posádke Apolla 15 ako pilot veliteľského modulu, Swigert preukázal svoje kvality počas misie Apollo 13. V záložnej posádke mali byť Alan Bean, Ronald Evans a Jack Lousma. Swigert ale v posádke dlho nezostal. V priebehu roka 1972 sa prevalila aféra s poštovými známkami. Posádka Apolla 15 mala vziať 398 poštových známok so spomienkou na ich let a 100 z nich predať nemeckému obchodníkovi s poštovými známkami. Zisk z predaja bol použitý na založenie zvereneckého fondu pre deti posádky Apolla 15. Hoci ich čin nebol nezákonný a napriek skutočnosti, že pri skorších letoch NASA zavierala oči pred podobnými aktivitami, administratíva rozhodla, že astronauti budú príkladne potrestaní a nikto z nich už do vesmíru nepoletí. Nakoniec sa ukázalo, že rovnaký zberateľ, ktorý predával obálky Apolla 15, mal okrem iného aj zmluvu s Johnom Swigertom. Okamžite bol vyhodený z posádky. Krátko po skončení misie Apollo 17, posledného letu programu Apollo, si Chris Kraft zavolal do svojej kancelárie Deka Slaytona, Vance Branda a Thomasa Stafforda. Vedenie NASA a Kraft sa rozhodli, že veliteľom letu bude Stafford, pretože velil dvom z troch zo svojich misií, s čím sa Slayton nemôže porovnávať. Slayton bude počas letu v úlohe pilota stykovacieho modulu a Brand zostane na mieste pilota veliteľského modulu. Deke to ale videl realisticky a keby bol na Kraftovom mieste on, rozhodol by rovnako. Dňa 30. januára 1973 to NASA oficiálne oznámila verejnosti. Dňa 24. mája toho istého roku zverejnila sovietska strana zloženie posádky lode Sojuz v rámci tohto spoločného letu. Veliteľom sa stal Alexej Leonov a palubným inžinierom Valerij Kubasov. Za ich náhradníkov boli určení Anatolij Filipčenko a Nikolaj Rukavišnikov. V máji 1973 sa kompletná americká a sovietska posádka stretla na parížskom aerosalóne.
thumb|left|170px|Slayton na [[štartovací komplex 39 v Kennedy Space Center|štartovacej rampe 39B v Kennedyho vesmírnom stredisku]]
thumb|170px|Štart rakety Saturn IB s kozmickou loďou Apollo, 15. júl 1975
thumb|left|Stafford (vľavo) a Slayton (vpravo) s tubami „[[vodka|vodky“, v ktorých bol boršč, počas večere v orbitálnom module Sojuzu 19]]
Dňa 17. júla Brand uvidel v palubnom teleskope svietiacu bodku na mieste, kde nemala byť žiadna hviezda. Bol to Sojuz 19, s ktorým Deke o pár minút neskôr nadviazal rádiové spojenie: „Sojuz, Apollo, ako ma počujete?“ povedal po rusky. Zo Sojuzu sa v angličtine ozval Kubasov: ''„Veľmi dobre! Pozdravujeme všetkých!“'' V čase 15:46 UTC boli obe lode od seba 800 m a udržiavali konštantnú vzdialenosť. CAPCOM Richard Truly v riadiacom stredisku v Houstone ohlásil k Apollu: ''„Mám pre vás dva odkazy: Moskva dáva zelenú na spojenie, Houston dáva zelenú na spojenie, je to na vás chlapci. Užite si to!“'' Stafford začal Apollo jemne navádzať k čakajúcemu Sojuzu. O 16:09:09 UTC sa ozval Leonov: „Máme záchyt... Okay, Sojuz a Apollo si teraz podávajú ruky!“ Vzápätí začali prípravy na osobné stretnutie reprezentantov oboch štátov. Stafford a Slayton prešli do spojovacieho modulu a uzavreli za sebou poklop. Vháňaním dusíka začali zvyšovať tlak vo vnútri modulu na 66 kPa, aby sa vyrovnal tlaku v Sojuze. V čase 19:17:26 UTC Stafford otvoril poklop, ktorý delil spojovací modul a Sojuz. Nazrel dovnútra orbitálneho modulu sovietskej lode a uvidel rozosmiate tváre Leonova a Kubasova. Vysoko nad francúzskym mestom Metz si Stafford s Leonovom podali ruky. Nasledovali formality, vrátane pozdravu od generálneho tajomníka Komunistickej strany ZSSR Leonida Brežneva, rozhovoru s americkým prezidentom Geraldom Fordom a podpisovaní oficiálnych protokolov o spojení Apolla a Sojuzu pre Medzinárodnú leteckú federáciu (Fédération Aéronautique Internationale, FAI). Potom Leonov a Kubasov pozvali Slaytona so Staffordom na slávnostnú kozmickú večeru do orbitálneho modulu Sojuzu. Leonov Američanov trocha prekvapil, keď vytiahol tuby, ktoré boli v Sojuzoch bežne a obsahovali nápoje a pokrmy. Tuby ale mali etikety najlepších ruských vodiek. Astronauti nakoniec zistili, že Leonov ich iba nachytal, a v tubách bol boršč. O 22:47 UTC Leonov zavrel za Staffordom a Slaytonom poklop spojovacieho modulu a obe posádky sa uložili k spánku vo svojich lodiach.
thumb|[[Alexej Archipovič Leonov|Alexej Leonov (vľavo) a Deke Slayton (vpravo) v orbitálnom module Sojuzu]] thumb|Slayton vo vnútri spojovacieho modulu počas misie Apollo-Sojuz
V nasledujúci deň pokračovali vzájomné návštevy. Kubasov privítal Branda v Sojuze a Leonov sa vybral na prehliadku veliteľského modulu Apolla. V oboch lodiach prebiehali plánované experimenty a diváci mohli u televíznych obrazoviek po celom svete sledovať päticu mužov, ako sa vznáša v beztiažovom stave. Po niekoľkých hodinách sa Brand vrátil do Apolla a Stafford s Leonovom sa premiestnili do Sojuzu. Následne šiel do Apolla Kubasov. Každý presun členov posádky z jednej lode do druhej si vyžadoval pobyt v prechodovom module, v ktorom sa vyrovnával tlak s tou loďou, do ktorej sa chceli návštevníci premiestniť. Zároveň musel byť v každej z lodí vždy aspoň jeden člen posádky, aby monitoroval dôležité systémy. Uprostred druhého dňa spoločných aktivít sa uskutočnila tlačová konferencia, počas ktorej Leonov dostal otázku, ako mu chutí americké jedlo. Leonov odpovedal: ''„...nezáleží na tom, čo jete, ale s kým jete. Dnes povečeriam s mojimi dobrými priateľmi Tomom Staffordom a Dekom Slaytonom, pretože práve to je najlepšia časť mojej večere.“ Slayton potom v odpovedi na otázku, čím sa líšia vlastné zážitky vo vesmíre od postrehov, ktoré počul od ostatných, vyhlásil: „...nemyslím, že existuje spôsob, ktorým by ktokoľvek mohol vyjadriť, aké je to tu hore nádherné...“'' Po skončení konferencie ešte nejaký čas pokračovali spoločné pozorovania a experimenty. Slayton s Kubasovom a Brandom tiež zmontovali špeciálnu pamätnú plaketu, ktorej polovice doviezli Apollo a Sojuz na obežnú dráhu. Potom si Američania a Sovieti vymenili semená stromov a nastal čas sa rozlúčiť. Stafford s Leonovom si naposledy podali ruky a o 21:00 UTC sa uzavrel poklop, ktorý delil spojovací modul od Sojuzu.
Po odpočinku sa 19. júla o 12:03:20 UTC Apollo odpojilo od Sojuzu. Na ľavom kresle Apolla teraz sedel Deke. Jeho úlohou bolo obletieť Sojuz a poslúžiť tak ako „clona“ pri umelom zatmení Slnka pozorovateľného sovietskou posádkou. Potom sa mal opäť pripojiť k Sojuzu. Po 21 minútach samostatného letu sa Apollo opäť priblížilo k sovietskej lodi. Slayton bol takmer úplne oslepený Slnkom, ale dokázal vykonať úspešné spojenie. K druhému spojeniu oboch lodí došlo o 12:40:41 UTC. Nebolo síce také mäkké, ako sa to pred dvoma dňami podarilo Staffordovi, pretože neopatrné vychýlenie jedného z joystickov riadenia na okamih vychýlilo obe lode z osi. O 15:26:12 UTC došlo k definitívnemu rozdeleniu oboch lodí, ktoré následne začali letieť vo formácii. Po niekoľkých experimentoch nastal o 18:42 UTC separačný manéver, počas ktorého Apollo upravilo svoju dráhu tak, aby nemohlo dôjsť k náhodnej zrážke so Sojuzom. Zatiaľ čo Sovieti sa podľa plánu pomaly ukladali k spánku, Američania zakončili svoj deň experimentmi. Nasledujúci deň, 20. júl, bol v znamení pozorovaní a experimentov a v závere dňa sa Leonov s Kubasovom začali chystať na zajtrajšie pristátie. V Apolle sa medzitým uskutočnil aj zaujímavý pokus, ktorý sa týkal plánovaného raketoplánu. Pri pobyte v beztiažovom stave sa odľahčená chrbtica mierne pretiahne. Inžinieri sa obávali, či budú môcť piloti raketoplánu ovládať pedále smerovky, či sa vôbec zmestia do svojich kresiel. Všetci traja astronauti sa tak starostlivo zmerali, pričom zistili, že pretiahnutie chrbtice nebude predstavovať problém. Návratový modul kozmickej lode Sojuz 19 úspešne pristál 21. júla o 10:50:51 UTC v kazašskej stepi. Posádka Apolla odkázala Sovietom svoje gratulácie. Apollo naďalej pokračovalo v samostatnom lete. V letovom pláne boli ďalšie pozorovania a experimenty. Dňa 23. júla si astronauti obliekli skafandre a o 19:45 UTC došlo k oddeleniu spojovacieho modulu. Okrem toho, že modul slúžil na spojenie so Sojuzom, bolo to tiež miesto na experimenty a Slayton tu aj spával. Posádka sem tiež chodila vykonávať veľkú potrebu. Ráno 24. júla posádku prebudila pieseň vysielaná z Houstonu a CAPCOM Robert Crippen ohlásil: ''„Dobré ráno, džentlmeni! Zábava končí a je čas sa zdvihnúť a ísť domov!“ „Ty ale vieš človeka prebudiť, Bob,“'' ozval sa rozospatý Slayton. ''„To teda áno. Ale aby si nepovedal, odteraz máš práve 37 minút na prebudenie. Dáme sa do toho až cez Orroral. Tak sa zatiaľ najedzte!“'' odkázal Crippen. ''„Pri raňajkách nám ako obvykle prečítali najnovšie správy. Dozvedel som sa z nich, že náš starý, teda Chris Kraft, povedal novinárom, že so mnou počíta nielen pri horizontálnych skúšobných letoch raketoplánu v roku 1977, ale aj pre lety na obežnú dráhu v sedemdesiatom deviatom. Ak človek dostane takúto hlášku, keď práve končí s Apollom, dokáže mu to poriadne zdvihnúť náladu,“'' spomínal si Slayton. Potom sa astronauti pripravovali na pristátie.
thumb|left|Veliteľský modul Apolla klesá na [[padákoch do vĺn Tichého oceánu, 24. júl 1975]]
Zo začiatku nikto netušil, čo sa stalo na palube Apolla. Na tlačovej konferencii na palube New Orleans sa počas telefonátu prezidenta Forda astronauti preriekli. Šokovaní lekári okamžite prerušili tlačovú konferenciu a posádku bezodkladne odvelili na palubnú maródku. Po necelej hodine sa u všetkých troch objavili príznaky rozsiahleho zápalu pľúc. Všetko nakoniec dobre dopadlo a nikto z trojice netrpel žiadnymi následkami vdýchnutia vysoko toxických výparov. Slayton ešte prežil mierny šok potom, čo zistil, ako mu hrozilo vyradenie z posádky Apolla. Posádka musela stráviť dva týždne vo vojenskej nemocnici v Honolulu na Havajských ostrovoch, kde lekári starostlivo sledovali ich zdravotný stav. Na jednej Slaytonovej röntgenovej snímke objavili malý tieň. Mohol to byť malý nádor. Keď sa Slayton vrátil do Houstonu, ihneď sa dal operovať. Nájdený nádor bol našťastie nezhubný. Vyšlo však najavo, že bol viditeľný aj na snímkach, ktoré vznikli ešte pred letom. Vtedy si ho nikto nevšimol, ale keby naň lekári prišli, okamžite by ho vyradili z posádky a letového stavu.
Program Space Shuttle
thumb|Mladá reportérka robí rozhovor s Dekom Slaytonom na [[Kelly Field|Kellyovej základni v San Antoniu, marec 1979. Za nimi vidno raketoplán Columbia na chrbte lietadla Shuttle Carrier Aircraft]]
Po propagačnom turné posádok misie Apollo-Sojuz sa Slayton vrátil k bežnej práci. Od decembra 1975 sa Deke vrátil na miesto manažéra Approach and Landing Tests (ALT) v programe Space Shuttle. Bol pri tom, keď sa 12. augusta 1977 Fred Haise a Gordon Fullerton vo výške 7 300 m prvýkrát odpojili s raketoplánom Enterprise od materského lietadla Shuttle Carrier Aircraft, ktoré Slayton pomáhal vyvíjať, a úspešne s ním pristáli na Edwardsovej základni. Dve posádky pre ALT boli prvými, ktoré Slayton osobne nevyberal, keďže túto právomoc po ňom prevzal George Abbey. Po skončení ALT mal Slayton na starosti podporu nadchádzajúcich letov OFT (Orbital Flight Test). Prvý z nich, STS-1, odštartoval 12. apríla 1981. Išlo o prvú misiu raketoplánu Columbia a prvý kozmický let raketoplánu vôbec. Vzhľadom na to, že americký raketoplán nebol koncipovaný na let bez posádky, išlo o prvý prípad, kedy kozmickému letu s ľudskou posádkou nepredchádzali žiadne nepilotované skúšobné misie. Let STS-1 sa tak stal najriskantnejším skúšobným letom v dejinách kozmonautiky a letectva vôbec. Koncom 70. rokov Slayton uvažoval o možnosti ďalšieho kozmického letu, tentoraz na palube raketoplánu, ale odpoveďou mu bolo len zdvorilé mlčanie. Rozhodol sa, že akonáhle sa začnú lety OFT, odíde do dôchodku. Ešte v roku 1980 zistil vďaka osobnému odporúčaniu riaditeľa, že v NASA ešte môže zostať ako „pracujúci dôchodca“. K svojmu dôchodku si tak mohol pripísať aj plat zamestnanca NASA. V tom istom období sa mu ale začalo rozpadať manželstvo. Jeho žena Marge dúfala, že potom, čo si splní sen v podobe letu do vesmíru, Deke odíde z NASA a budú sa môcť odsťahovať z Houstonu. Rozpory medzi oboma manželmi vygradovali natoľko, že od roku 1978 začali žiť oddelene. Formálne sa rozviedli v roku 1983 a v októbri toho istého roka sa Slayton druhýkrát oženil s Bobbie Belle Jonesovou (1945 – 2010), ktorá tiež pracovala v NASA. Tento vzťah mu vydržal až do smrti. Medzitým Deke usúdil, že je čas na zmenu prostredia. Z NASA definitívne odišiel 27. februára 1982. Štyri dni predtým vykonal posledný let v lietadle T-38. Do tohto okamihu nalietal úctyhodných 7 164 letových hodín.
Neskorší život
thumb|left|170px|Deke Slayton v roku 1981
Po odchode z NASA Slaytona oslovil istý David Hannah, ktorý založil firmu Space Services Inc., a dúfal, že sa mu podarí vyvinúť malý nosič na vynášanie komerčných nákladov do vesmíru. Raketa dostala meno Conestoga a 9. septembra 1982 bol Deke ako manažér programu pri úspešnom štarte, ktorý sa zapísal do dejín kozmonautiky. Súkromná raketa vtedy prvýkrát vyletela po suborbitálnej dráhe za hranice vesmíru. Slayton nastúpil do funkcie prezidenta spoločnosti Space Services. Po dlhom súperení o kontrakty na vynášanie komerčných nákladov sa firma na začiatku 90. rokov zlúčila s EER Systems Corporation a zamerala sa na lety sondážnych suborbitálnych rakiet. Slayton sa potom stal riaditeľom jednej z divízií vzniknutej korporácie, o pár stupňov nižšie, než pôvodná pozícia prezidenta, ale stále mohol pracovať v odvetví, v ktorom sa pohyboval niekoľko predchádzajúcich desaťročí. Slaytonovi sa zapáčili aj letecké preteky okolo pylónov. Kúpil si pretekárske lietadlo Williams W-17 Stinger a pomenoval ho Stinger-21. Stroj si veľmi obľúbil a počas nasledujúcich ôsmich rokov sa zúčastnil 43 pretekov, a hoci nikdy nevyhral, neviedol si zle. V septembri 1991 veril v dobré umiestnenie na vrchole pretekárskej sezóny v nevadskom Rene. Ešte počas leta ale začal zažívať zvláštne stavy. Cítil akoby strácal rovnováhu. Nebol to neustály pocit, prichádzalo to vo vlnách, len občas. Okamžite uzemnil sám seba a prehovoril svojho kamaráta Dustyho Dowda, aby on lietal so Stingerom na pretekoch v Rene. Dowd nakoniec s lietadlom vyhral v pretekoch o striebornú trofej. Potom už Stinger zostal odstavený v hangári v Kansase, kde ho Slayton hangároval.
thumb|Pretekárske lietadlo [[Williams W-17 Stinger|W-17 Stinger v múzeu Planes of Fame v meste Chino v Kalifornii]]