cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Frank Zappa
Top 10 album: Apostrophe (')
V roku 1973 bola ukončená činnosť firiem Bizarre a Straight. Namiesto nich Zappa a Cohen pod distribúciou Warner Bros založili novú značku DiscReet Records. V prvej polovici 70. rokov Zappa pokračoval vo svojom vysokom tempe hudobnej produkcie, ko ktorej patril aj jeho sólový projekt Apostrophe (') (1974), ktorý sa v popovom rebríčku Billboardu vyšplhal na desiatu priečku. Napomohol mu k tomu singel „Don't Eat The Yellow Snow“. K ďalším albumom z tejto doby patrí Over-Nite Sensation (1973), na ktrom sú Zappovi koncertní favoriti, ako „Dinah-Moe Humm“, či „Montana“, ale aj albumy Roxy & Elsewhere (1974) a One Size Fits All (1975), ktoré obsahovali skladby v štýle jazz fusion ako „Inca Roads“, „Echidna's Arf (Of You)“ a „Be-Bop Tango (Of the Old Jazzmen's Church)“. Koncertná nahrávka z roku 1974, ktorá vyšla v roku 1988 pod názvom You Can't Do That on Stage Anymore, Vol. 2 je snímkou atmosféry koncertu Mothers, prvej polovice 70. rokov. Ďalší koncertný album, Bongo Fury, bol nahraný a vydaný v roku 1975 a pochádza z vtedajšieho krátkeho spojenia dvojice Frank Zappa a Captain Beefheart. Neskôr sa títo dvaja umelecky na dlhé roky rozlúčili, no boli v spoločnom kontakte po celý Zappov život.
Obchodné spory a turné
V polovici 70. rokov Zappa pripravil materiál pre svoj štvoralbumový projekt, ktorý nazval Läther. Tieto nahrávky sú spojením pohľadov ako vnímal rock, orchestrálnu kompozíciu, komplexnú inštrumentálnu tvorbu a aj jeho spôsob hry na sólovú gitaru. Variabilita štyroch albumov vydavateľstvo Warner Bros. Records nenadchla natoľko, aby súhlasila s ich vydaním. Zappa preto požiadal o vydanie Phonogram Inc. a na Halloween roku 1977 bola lisovaná ich testovacia edícia. Tento zámer vo Warner Bros. namietli a nárokovali si práva na pripravený hudobný materiál. Zappa preto vystúpil na pasadenskej rozhlasovej stanici KROQ s tým, že odvysielajú album Läther a zároveň oslovil poslucháčov aby si na magnetofónové pásky nahrali jeho obsah. Po tejto udalosti nasledoval súdny spor medzi Warner Bros. a Zappom. Počas neho sa mu na rok pozastavilo akékoľvek vydávanie nových hudobných projektov. Časom, v rokoch 1978 a 1979, Warner Bros. vydali väčšinu materiálu z projektu Läther vo forme štyroch individuálnych albumov, ktoré mali limitované uvedenie na hudobný trh. Potom, ako sa v roku začali vydávať albumy na CD, sa Zappa rozhodol vydať aj štyri existujúce albumy. Projekt Läther vyšiel po jeho smrti v roku 1996. Na túto tému vznikli niektoré diskusie o tom, či sa z neho nestali štyri LP potom, ako ich publikoval cez Phonogram. Vo vydaní z roku 1996, je v knižke pri obale vyjadrenie Zappovej manželky, Gail, že od začiatku bol tento projekt pripravovaný ako box set pozostávajúci zo štyroch hudobných nosičov. thumb|left|Zappa v [[Toronto|Toronte (1977).]] Napriek tomu, že Zappa práva na svoje diela od MGM a Warner Bros. nakoniec získal, vďaka rôznym právnym sporom medzi rokmi 1975-77 získaval finančné prostriedky len z koncertov, na ktorých vystupoval s viacerými menšími viac-menej rockovými hudobnými skupinami. Stabilným členom týchto formácií bol hráč na bicie, Terry Bozzio. Hrávali s ním aj mená ako Napoleon Murphy Brock, či pôvodný basgitarista Mothers of Invention, Roy Estrada, ale aj Patrick O'Hearn, spevák a gitarista, Ray White a hráč na klávesy a husle Eddie Jobson. V decembri 1976 sa Zappa predstavil ako hosť v programe televízie NBC, Saturday Night Live. Svoju pieseň, „I'm the Slime“, spieval spolu s moderátorom Donom Pardom, ktorý potom ešte uviedol skladbu „Peaches En Regalia“. V roku 1978 Zappa účinkoval ako hudobný umelec, ale aj ako hostiteľ, či herec vo viacerých skečoch. Bola medzi nimi aj hudobná improvizácia v skladbe „The Purple Lagoon“, ktorú mal s hercom Johnom Belushim. Belushi sa v programe predstavil v postave Samurai Futaba, hral na tenor saxofón, kým Zappa bol dirigentom.
Zappova kapela, ktorej členkou bola aj Ruth Underwoodová spolu s dychovou sekciou (hrali v nej Michael a Randy Breckerovci), nahrávali počas Vianoc v New Yorku skladby, ktoré Warner Bros v roku 1978 vydali na albume Zappa in New York. Boli to nahrávky, ktoré pôvodne vyradili z projektu Läther. Sú zmesou inštrumentálok ako „The Black Page“ a humorných piesní ako napríklad „Titties and Beer“. Drhá z nich bola pôvodne kompozícia napísaná pre bicie nástroje, no neskôr sa jej tvar rozvinul pre väčšiu hudobnú skupinu. Na albume je aj skladba „The Illinois Enema Bandit“, ktorá je napísaná na motíve sexuálnych zločinov Michaela H. Kenyona. Aj pre viaceré ďalšie sexuálne narážky a pre svoj implicitný obsah, tento album čelil výraznej kritike. Zappa túto kritiku odmietol konštatovaním, že text odovzdával publiku z pozície novinára, ktorý odovzdáva správy o tom, čo vidí. Warner Bros. Records ešte bez Zappovho súhlasu vydali albumy: Studio Tan (1978) a Sleep Dirt a Orchestral Favorites (obidva v roku 1979). Tieto nahrávky vznikli skôr, medzi rokmi 1973-76.
Nezávislý vydavateľ
Po úspešne vyriešených súdnych sporoch končil Zappa 70. roky silnejší ako kedykoľvek predtým. V roku 1979 vydal dva svoje najúspešnejšie projekty: najpredávanejší albumom jeho kariéry, Sheik Yerbouti a rockovú operu na troch albumoch, Joe's Garage.
Dvojalbum Sheik Yerbouti bol prvý hudobný projekt, ktorý vyšiel pod značkou Zappa Records. Pochádzal z neho singel „Dancin' Fool“, ktorý mal nomináciu na cenu Grammy a v rebríčkoch Billboardu sa dostal na 45. miesto. Ďalšia pieseň z albumu, „Jewish Princess“ si vyslúžila pozornosť od mimovládnej organizácie ADL, ktorá žiadala zákaz jej publikovania za svoj údajne antisemitský obsah. Zappa dôrazne poprel, žeby mal akékoľvek antisemitské názory. Album mal komerčný úspech aj vďaka skladbe „Bobby Brown“, ktorá mala explicitný text a bolo ju zakázané vysielať v rádiách Spojených štátov, no na vrcholy rebríčkov sa dostala v niektorých neanglofónnych krajinách.
Na trojalbume Joe's Garage sa predstavil ako sólový spevák Ike Willis, ktorý svojim hlasom uviedol hlavnú postavu Joea. Témou albumu bola rocková opera o nebezpečenstve politických systémov, potlačení slobody slova a chudobe, ktorá bola inšpirovaná časťou iránskej revolúcie, ktorá v rámci svojej jurisdikcie urobila hudbu nezákonnou. Zamýšľal sa aj nad tým, „aký mala americká spoločnosť vzťah ku sexu a k sexuálnej úprimnosti“. Ako odvetu ku piesni „Jewish Princess“ z predošlého projektu, Zappa nahral na Joe's Garage rockový song „Catholic Girls“. Okrem neho môžeme na albumoch nájsť aj skladbu „Lucille Has Messed My Mind Up“, ale aj titulnú pieseň, či rozšírené naživo nahrávané gitarové improvizácie, ktoré boli doplnené štúdiovými dohrávkami, kde dominoval bubeník, Vinnie Colaiuta (s ktorým mal Zappa dobrý profesionálny vzťah). Celé dielo je založené na tvorbe na báze xenochrónie. V projekte sa nachádza aj najslávnejšia Zappova gitarová kompozícia, „Watermelon in Easter Hay“.
Dňa 21. decembra 1979 ma v New Yorku premiéru Zappov film Baby Snakes. Jeho mottom bolo: „Film o ľuďoch, ktorí robia veci, ktoré nie sú normálne“. Táto dve hodiny a štyridsať minút trvajúca filmová snímka bola zložená zo záberov z koncertov, ktoré sa konali v New Yorku okolo Halloweenu v roku 1977. Hrá v ňom klávesista, Tommy Mars, perkusionista Ed Mann a aj gitarista Adrian Belew. Obsahuje tiež niekoľko zláštnych sekvencií plastických animácií, ktoré vytvoril Bruce Bickford. Tento animátor predtým v roku 1974 spolupracoval so Zappom v jednom televíznom špeciále, ktorý sa neskôr v roku 1982 stal súčasťou videoklipu s názvom The Dub Room Special. Filmu Baby Snakes sa v rámci oficiálnej distribúcie veľmi nedarilo, no v roku 1981 získal Grand Prix na prvom medzinárodnom hudobnom festivale v Paríži.
Zappa sa neskôr predstavil ako televízna postava aj v nehudobnej sfére. Bol hercom, alebo nadaboval postavy. Hral v epizódach rozprávkovej sérii Faerie Tale Theatre, no hral aj v Miami Vice či v The Ren & Stimpy Show. Mal nahrať aj dialógy v sérii Simsponovcov, ktoré sa, na sklamanie autora, Matta Groeninga, nakoniec nekonali. Groening bol Zappovým susedom a dlhoročným fanúšikom.
80. a 90. roky
thumb|Zappa v roku 1980 na vystúpení v New Yorku. V roku 2007 koncert vyšiel na albume [[Buffalo (album)|Buffalo.]] V roku 1980 Zappa, potom ako odmietli publikovať jeho skladbu „I Don't Wanna Get Drafted“, prerušil kontakty s Mercury Records. Zmluvu potom uzavrel s CBS Records a nahrávku vydal v Severnej Amerike cez značku Zappa, medzinárodne vyšla u CBS.
V roku 1981 vyšiel aj druhý Zappov dvojalbum, You Are What You Is. Väčšina jeho materiálu bola nahratá v novom Zappovom nahrávacom štúdiu Utility Muffin Research Kitchen (UMRK), ktoré sa nachádza v jeho dome, čím získal pre svoju prácu úplnú tvorivú slobodu. Na albume je jedna komplexná inštrumentálka, „Theme from the 3rd Movement of Sinister Footwear“, ale sústredil sa hlavne na rockové songy so zappovskými pohŕdavými sociálnymi komentármi, satirickou lyrikou, ktorá si berie za svoj cieľ tínedžerov, médiá a náboženské a aj politické pokrytectvo. Skladba „Dumb All Over“ je tirádou o náboženstve. Podobné je to aj pri ďalšej nahrávke, „Heavenly Bank Account“. V nej Zappa útočí na hlásanie evanjelistov ako sú Jerry Falwell a Pat Robertson, ktorí sa snažia v televíziách priamo vplývať na politikov a využívajú náboženstvo aj na získavanie finančných prostriedkov. Piesne ako „Society Pages“ a „I'm a Beautiful Guy“ ukazujú Zappove zdesenie nad Reaganovou érou a jej „obscénnym prenasledovaním bohatstva a šťastia“.
V roku 1981 Zappa vydal tri inštrumentálne albumy: Shut Up 'n Play Yer Guitar, Shut Up 'N Play Yer Guitar Some More a The Return of the Son of Shut Up 'N Play Yer Guitar. Tieto hudobné diela sa spočiatku predávali iba cez zásielkový systém, no neskôr keď sa o ne zvýšil záujem, sa o ich distribúciu postaralo vydavateľstvo CBS. Albumy obsahujú živé nahrávky z rokov 1979 až 1980. Zappa sa na nich predstavuje ako sólový gitarista. Vyzdvihuje jeho improvizačné zručnosti, „ako aj vynikajúce výkony jeho sprievodnej skupiny“. V roku 1988 vyšiel ďalší gitarový album od Franka Zappu, Guitar. Tretí gitarový album, ktorý skompletizoval tesne pred smrťou, vyšiel v roku 2006 pod názvom Trance-Fusion.
„Valley Girl“ a klasické predstavenia
V máji 1982 Zappa vydal album Ship Arriving Too Late to Save a Drowning Witch, z ktorého pochádza jeho najlepšie predávaný hudobný singel (#32 v rebríčku Billboardu). Bola to pieseň „Valley Girl“. Naspievala ju jeho dcéra, Moon Unit. Nahrávka bola nominovaná aj na cenu Grammy. Satiricky v nej improvizuje text v slangu dievčat zo San Fernando Valley 70. rokov, známy ako „Valleyspeak“.
V roku 1983 vyšli Zappovi dva rozdielne projekty: The Man from Utopia, ktorý je rockovo orientovaným dielom. Album je eklektickou zbierkou s vokálnymi skladbami „Dangerous Kitchen“ a „The Jazz Discharge Party Hats“. V štýle sprechstimme nadväzujú na projekt Tinseltown Rebellion.
Druhý album, London Symphony Orchestra, Vol. I, je Zappovou orchestrálnou kompozíciou, ktorú pod taktovkou Kenta Nagana nahral Londýnsky Symfonický Orchester (LSO). Druhá časť z tohto nahrávania, London Symphony Orchestra, Vol. II, vyšla v roku 1987. Celé dielo bolo nahraté pod prísnym dohľadom Franka Zappu a k úspechu mu čiastočne napomohol aj komerčný úspech singlu „Valley Girl“. Zappa nahrávanie s LSO bral s výhradami. Dirigent Nagano bol naproti tomu s výsledkom práce spokojný. Poznamenal na obranu orchestra, že hudba bola pre ľudí veľmi náročná. V niektorých recenziách sa písalo, že nahrávky boli tým najlepším, čo dovtedy reprezentovalo orchestrálne diela Franka Zappu.
V roku 1984 Nagano znovu spolupracoval so Zappom pri koncertnom vystúpení s hudobným telesom The Berkeley Symphony Orchestra. Okrem veľkého orchestra, ktorý hral jeho hudobné dielo A Zappa Affair boli na divadelnom pódiu aj pohyblivé kulisy a bábky v životnej veľkosti. Napriek pozitívnej odozve kritiky šlo o finančný prepadák, ktorý sa konal len v dvoch premiérach.
Mézières-en-Brenne (kantón)
Mézières-en-Brenne je francúzsky kantón v departemente Indre v regióne Centre-Val de Loire. Tvorí ho osem obcí.
Frank Zappa
Synclavier
Po zvyšok svojej umeleckej kariéry sa Zappa vyznačoval tým, že väčšina jeho hudobnej tvorby bola ovplyvnená požívaním jedného z prvých digitálnych syntetizátorových hudobných nástrojov. Pod názvom Synclavier System ho koncom 70. rokov 20. storočia vyvíjala americká spoločnosť New England Digital Corporation. Na vzorkovacom systéme Synclavieru si Zappa cenil hlavne schopnosť realizovať jeho komplexné hudobné predstavy. Synclavier sa dal naprogramovať tak, že mohol hrať do úplnej dokonalosti takmer čokoľvek na čo si pomyslel. Dokázal v milisekundovej presnosti imitovať skupinu imaginárnych nástrojov, a to aj v tých najzložitejších sekvenciách. Keďže týmto u neho čiastočne ustúpila potreba využívať reálnych hudobníkov, Zappa nahrával separátne so Synclavierom a s reálnymi hudobníkmi.
Po nasledujúcom projekte, Them or Us, vydal album Thing-Fish. Thing-Fish bol ambicióznou sadou trojice hudobných nosičov v brodwayskom hudobnom štýle. Pohrával sa s distopickou myšlienkou scenáru „čo keby“ a zhŕňal v ňom dokopy feminizmus, homosexualitu, vznik a šírenie vírusu AIDS a eugenický program, ktorý vedie vláda Spojených štátov. Novo produkované vokálne nahrávky boli na tomto projekte kombinované s predošlými stopami, ktoré vznikli na Synclavieri. Výsledok je príkladom zvukového miešania rôznych nápadov a médií (bricolage).
Ďalší projekt z roku 1984, Francesco Zappa, je Synclavierovou interpretáciou hudobných diel, ktoré v 18. storočí skomponoval hudobný skladateľ Francesco Zappa..
Digitálne médiá a posledné turné
Niekedy okolo roku 1986 sa Zappa rozhodol vydať reedície svojich vinylových albumov. Osobne pritom dohliadal na remastering všetkých jeho albumov zo 60., 70. a 80. rokov 20. storočia. Výsledné nahrávky vyšli na nových CD nosičoch. Niektoré časti nových verzií skladieb boli fanúšikmi kritizované za to, že stratili na svojej originalite. Takmer dvadsať rokov predtým, ako sa na hudobnom trhu zrealizovala ponuka digitálneho sťahovania hudby, Zappa navrhoval nahradiť predaj pôvodných fonografických nahrávok hudby priamym digitálnym transferom cez telefónnu linku, či káblovú televíziu. Platby sa mali realizovať automaticky cez príslušný softvér. V roku 1989 Zappa svoj nápad označil za „trápny prepadák“.
V roku 1986 vyšiel Zappovi projekt Jazz from Hell, album, ktorý mu ako prvý priniesol Cenu Grammy za najlepší inštrumentálny rockový výkon. S výnimkou jedného gitarového sóla v koncertnej nahrávke, „St. Etienne“, album obsahoval nahrávky, ktoré Zappa vyprodukoval na Synclavieri. Tento projekt bol kompletne inštrumentálnym dielom a aj napriek tomu sa mu od RIAA po dohode s výborom pre rodičovský dohľad nad hudobnou produkciou (PMRC), ušla nálepka s označením, že obsahuje „explicitne nevhodné texty“.
Zappove posledné koncertné rockovo- džezové turné sa konalo v roku 1988. Sprevádzalo ho dvanásť hudobníkov, ktorí hrali viac ako sto viach menej Zappových hudobných kompozícií. Táto zostava sa v náročných podmienkach účinkovania do konca turné úplne rozpadla. Turné je zdokumentované na koncertných albumoch: Broadway the Hard Way (nový hudobný materiál so silným politickým akcentom), The Best Band You Never Heard in Your Life (Zappove štandardné hudobné kusy a eklektická zbierka coververzií od Ravelovho „Bolera“ po „Stairway to Heaven“ od kapely Led Zeppelin). Tretím koncertným albumom bol Make a Jazz Noise Here. Časti z koncertov sa nachádzajú aj v tretej a štvrtej časti kompilácie You Can't Do That on Stage Anymore. Niektoré časti nahrávok z turné vyšli aj v roku 2006 na albume Trance-Fusion.
Zhoršenie zdravotného stavu
V roku 1990 Zappovi znovu diagnostikovali rakovinu prostaty. Táto choroba sa do toho času u neho už desať rokov neprejavila a bola považovaná za nefunkčnú. Od tejto diagnózy sa Zappa venoval modernej orchestrálnej tvorbe a nahrávaniu na Synclavieri. Krátko pred svojou smrťou v roku 1993 vydal svoje najvýznamnejšie diel, ktoré nahral na tomto nástroji, album Civilization Phaze III, za ktorý v roku 1994po svojej smrti dostal cenu Grammy.
V roku 1991 bol Zappa medzi vybranými hudobnými skladateľmi, určenými pre Frankfurtský hudobný festival v roku 1992 (ďalší boli John Cage, Karlheinz Stockhausen a Alexander Knaifel). Zappove kompozície predniesol Nemecký hudobný komorný orchester, Ensemble Modern. Aj napriek chorobe sa Zappa zúčastnil v Los Angeles na skúške nových kompozícií a nových úprav starších titulov. V nasledujúcom roku sa stretol s hudobníkmi aj na koncertoch v Nemecku a Rakúsku.
V roku 1991 bol Zappa hosťom koncertu skupiny Pražský výběr. Bolo to prvýkrát po troch rokoch, kedy zahral na pódiu na gitare. Koncert bol usporiadaný v rámci osláv odchodu sovietskych okupačných vojsk, ktoré boli v krajine od vpádu v auguste roku 1968. Frank Zappa bol fascinovaný tým, že je v štáte, ktorý začínal svoju novú existenciu a ľudí vtedy vyzval, aby „sa snažili udržať svoju krajinu jedinečnú a nemeniť ju na niečo iné“.
V septembri roku 1992 koncerty prebiehali podľa plánu, no zo zdravotných dôvodov Zappa účinkoval iba na dvoch, ktoré sa konali vo Frankfurte. Na prvom koncerte dirigoval počas otváracej časti „Overture“ a v záverečnej kompozícii „G-Spot Tornado“. Okrem toho sa zúčastnil v programe „Food Gathering in Post-Industrial America, 1992“ a „Welcome to the United States“. Zvyšok programu dirigoval Peter Rundel. Zappa po svojom vystúpení mal dvadsať- minútovú „Standing ovation“. Pri kompozícii „G-Spot Tornado“ vystúpil kanadský tanečník Louise Lecavalier. Bolo to Zappove posledné profesionálne verejné vystúpenie. Rakovina sa v ňom rozšírila do takého štádia, že pre bolesti nebol schopný ďalej účinkovať. Nahrávky z koncertov vyšli v roku na albume The Yellow Shark. Bol to posledný hudobný nosič, ktorý bol publikovaný počas jeho života. Niektoré posledné Zappove štúdiové nahrávky vyšli po jeho smrti až v roku 1999 albume Everything Is Healing Nicely.
Smrť
Zappa zomrel po svojom dlhom zápase s rakovinou prostaty dňa 4. decembra 1993. Bolo to len 18 dní pred jeho 53. narodeninami. V posledné dni bola s ním jeho manželka a deti. Nasledujúci deň bol pochovaný. Mal súkromný pohrebný obrad na cintoríne Westwood Village Memorial Park Cemetery v Los Angeles. Jeho hrob je neoznačený. Dňa 6. decembra jeho rodina verejne oznámila, že „v sobotu, tesne pred šiestou hodinou ráno, skladateľ Frank Zappa odišiel na svoje posledné turné“.
Hudobné žánre
thumb|Pri vystúpení v roku 1973 Celkovo by sme mohli Zappov hudobný štýl zahrnúť k experimentálnemu rocku, džezu, klasike, avantgardnému a experimentálnemu popu, v jeho hudbe má svoje zastúpenie aj comedy rock, doo-wop, jazz fusion, ale aj progresívny rock, elektronická hudba, proto-progresívna hudba, avantgardný džez, a psychedelický rock. Vo všeobecnosti sa nedá povedať, že by prechádzal ohraničenými obdobiami, kedy sa venoval iba jedinému žánru. Často sa stávalo, že ich navzájom spájal, alebo sa znovu vracal k niektorému z tých, ktorým sa venoval predtým. V roku 1986, potom ako vydal album Jazz from Hell, sa posunul k tomu, že počas niekoľkých posledných rokov života dával vyšší dôraz na produkciu, ktorá mala základ v živej orchestrálnej hudbe.
Project/Object
Zappove albumy vo väčšine obsahujú na seba nadväzujúce nahrávky. Jeho celkové dielo je zjednotené koncepčnou kontinuitou, ktorú nazval „Project/Object“. Charakterizuje ju množstvo hudobných fráz, myšlienok a špecifických znakov, ktoré sa znovu a znovu objavujú v jeho albumoch. Nazýval ich aj konceptuálnou kontinuitou. Myslel tým to, že každý jeho projekt, či album je v podstate časťou jedného veľkého tvorivého celku. Všetko bolo prepojené a hudobné témy, či texty sa v rôznych formách premietali v neskorších albumoch. Znaky koncepčnej kontinuity sa nachádzajú v celej Zappovej tvorivej práci.
Hra na gitaru
Zappa je široko uznávaný ako jeden z najvýznamnejších sólových gitaristov. V roku 1983 v jednom z vydaní časopisu Guitar World novinár Jon Swenson poznamenal, že napriek tomu, že Zappa je je jedným z najlepších gitaristov svojej doby, nie je k tomu primerane doceňovaný. Jeho svojrázny štýl sa postupne vyvíjal až kým nedospel v začiatkoch 80. rokov. V tomto čase už na svojich koncertoch hrával rozsiahle improvizované sóla. V novembri roku 2016 článok viacerých autorov v časopise Guitar Player prirovnával jeho rozsiahle gitarové sóla ku symfóniám. V nich vo viacerých variáciách predstavil ústredné melodické témy. Zappov bol štýl bol opisovaný ako široká variabilita škál, módov, ktoré oživili neobvyklé rytmické kombinácie. Jeho ľavá ruka dokázala hrať hladké legáto, pričom jeho pravá ruka brnkala v jednom z najrýchlejších temp, aké produkovali gitaristi v tomto období. Podľa spisovateľa Kaspera Slootsa, Zappove gitarové sóla neboli primárne určené na jeho technickú prezentáciu (Zappa ani o sebe netvrdil, že je veľkým gitarovým virtuózom), ale preto lebo mu robilo potešenie pokúsiť sa zostaviť hudobnú kompozíciu priamo pred publikom bez toho, aby vedel, aký s ňou dosiahne výsledok.
Mixovanie zvukových stôp
Počas svojho pôsobenia v New Yorku Zappa vo veľkej miere využíval zvukové inžinierstvo ako spôsob kompozície hudobných diel. Jedným z primárnych príkladov tohto snaženia je dvojalbum Uncle Meat (1969). Na ňom je skladba „King Kong“ editovaná z rôznych štúdiových a koncertných nahrávok. Zappa pravidelne nahrával svoje koncerty a výňatky z týchto nahrávok mixoval s tým, čo produkoval v štúdiu. Neskôr sa venoval kombináciám rôznych kompozícií do nových celkov bez ohľadu na tempo alebo takt pôvodných zdrojov. Tento proces nazval „xenochróniou“ (čudnou synchronizáciou). Pojem pochádzal z gréckych slov: „xeno“ (cudzí alebo podivný) a „chronos“ (čas).
Osobný život
Medzi rokmi 1960 až 1963 bol Frank Zappa ženatý s J. "Kay" Shermanovou. V roku 1967 sa oženil s Adelaide Gail Sloatmanovou. S druhou manželkou mali štyri deti: Moon (herečka a spisovateľka), Dweezila (rockový gitarista a príležitostný herec), Ahmeta (hudobník, producent a spisovateľ) a Divu (herečka).
Vdova po Zappovi, Gail po jeho smrti založila organizáciu Zappa Family Trust, ktorá v súčasnosti vlastní veľký hudobný a iný kreatívny materiál: počas svojho života Zappa vydal viac, ako 60 hudobných albumov a po jeho smrti vyšlo ďalších 40. Len tento hudobný majetok je odhadovaný na niekoľko miliónov dolárov. Po smrti Gail v roku 2015, dve mladšie deti, Ahmet a Diva, po rodičoch zdedili po 30% a starší, Moon a Dweezil, po 20% majetku združenia.
Postoj k drogám
Zappa sa priznal, že asi desťkrat v živote skúsi fajčiť marihuanu. Okrem bolesti v krku a ospalosti na sebe nezbadal nijaký ďalší, tobôž nie priaznivý, účinok. Okrem marihuany Frank Zappa neskúšal LSD, kokaín, či iné drogy. Podľa jeho názoru „drogy nie sú problém, pokiaľ vám človek, ktorý ich užíva niečo nespraví, ako v prípade pilota leteckej spoločnosti, ktorý havaroval, preto lebo bol pod ich vplyvom.“ Zappa bol po väčšinu svojho života silný fajčiar a mal veľké výhrady voči protifajčiarským kampaniam.
Postoj k vládam a náboženstvu
left|thumb|Zappa s [[Václav Havel|Václavom Havlom, 1990]] V interview v roku 1991 Zappa poznamenal, že je stotožnený s demokratickými postojmi, no dodal, že nebude dlho trvať a tento svoj názor poprie. Opisoval svoje politické postoje skôr ako konzervatívne. Bol zástancom obmedzenia vplyvu vlády a zníženia daní. Bol za existenciu národnej obrany Spojených štátov, sociálneho zabezpečenia, či iných federálnych programov, no len pre tých príjemcov, ktorí sú ochotní si za ne priplatiť. Zappa bol za kapitalizmus, slobodné podnikanie a chcel aby hudobníci mali viac zo svojho biznisu, ako len príjmy z honorárov. Bol antikomunista a tento politický systém, ktorý bol proti súkromnému vlastníctvu, považoval za chybný. Dokonca uvažoval aj o tom, že by mohol ako nezávislý kandidovať na post prezidenta Spojených štátov.
Zappu často charakterizovali ako ateistu. Svojich rodičov označoval za silne veriacich ľudí, ktorí ho, aj napriek jeho odporu, nútili navštevovať katolícku školu. Cítil znechutenie voči organizovanému náboženstvu (najmä kresťanstvu), pretože veril, že podporuje nevedomosť a je proti intelektuálnym postojom. Na rodnom liste svojho syna Dweezila, Frank zapísal ako vieru otca údaj „hudobník“. V niektorých z jeho piesní, na koncertoch, v interview, a na verejných debatách z 80. rokov kritizuje a robí si posmešky z Republikánov a z ich politiky. Bolo odporcom prezidenta Ronalda Reagana, strategickej obrannej iniciatívy (SDI), fenoméne televangelizmu a podpory republikánov ku kresťanským právam a varoval, že vláda Spojených štátov je v nebezpečnej snahe stať sa „fašistickou teokraciou“.
Začiatkom 90. rokov Zappa na pozvanie prezidenta Václava Havla navštívil Česko-Slovensko. Václav Havel mu pri tejto príležitosti udelil titul „Osobitného veľvyslanca na Západe v oblasti obchodu, kultúry a cestovného ruchu“. Havel bol celoživotným fanúšikom Franka Zappu, ktorý mal veľký vplyv pre avntgardnú a undergroundovú umeleckú scénu strednej Európy 70. rokov 20. storočia. Napríklad aj jedna česká kapela, ktorej členova boli uväznení v roku 1976 si dala meno podľa Zappovej skladby „Plastic People“ (z r. 1968) Pod tlakom ministra zahraničných vecí Jamesa Bakera bolo Havlov titul pre Franka Zappu zrušený. Havel mu preto udelil neoficiálny titul kultúrneho atašé. Zappa mal potom v pláne vybudovať medzinárodný poradenský podnik, ktorý mal zjednodušiť obchod medzi bývalým východným blokom a západnými podnikmi.
Názory voči cenzúre
"Návrh PMRC je nepredstaviteľnou zbierkou nezmyslov, ktorá neposkytuje žiadne skutočné prínosy pre deti, porušuje občianske slobody ľudí, ktorí nie sú deťmi, a je predpoklad, že vďaka nim roky budeme mať zaneprázdnené súdy, zaoberajúcimi sa vynútenými interpretačnými problémami, ktoré vychádzajú z návrhu. Podľa môjho názoru sa v zákone rozhoduje o otázkach prvého plánu a uprednostňuje sa najmenej reštriktívna alternatíva. V tomto kontexte sú požiadavky PMRC ekvivalentom liečby lupín stíňaním hlavy... Vytvorenie hodnotiaceho systému, dobrovoľného alebo iného, otvára dvere nekonečnému sprievodu morálnych programov kontroly kvality založených na tom, čo ohrozuje kresťanstvo. Čo ak ďalšia partia manželiek vo Washingtone zažiada veľké žlté „J“ na všetok materiál napísaný alebo vykonaný Židmi, aby zachránil bezmocné deti pred vystavením skrytej sionistickej doktríny?" Výňatky zo Zappovej výpovede na tému PMRC môžeme počuť v skladbe „Porn Wars“, ktorá sa nachádza na albume Frank Zappa Meets the Mothers of Prevention (1985). Všetky nahrávky vyšli v roku 2010 pod názvom Congress Shall Make No Law.... Zappa komunikuje so senátormi: Fritzom Hollingsom, Sladeom Gortonom a Alom Goreom.
Ocenenia a pocty
Frank Zappa si získaval už počas svojho života a aj po smrti veľký rešpekt zo strany hudobnej kritiky. V roku 2004 v publikácii The Rolling Stone Album Guide editori o ňom poznamenali, že „Frank Zappa sa zahrával prakticky so všetkými druhmi hudby, a či už bol v polohe satirického rockera, jazz-rockového fusionistu, gitarového virtuóza, kúzlil s elektronickou hudbou, alebo sa z neho stal orchestrálny inovátor, jeho výstredný génius zostal nepopierateľný“. Aj keď sa jeho tvorba inšpirovala mnohými rôznymi žánrami, Zappova tvorba je vnímaná vo forme súvislého osobného výrazu. thumb|left|upright|Frank Zappa v roku 1977 V roku 1971 životopisec, David Walley, poznamenal, že celá štruktúra hudby Franka Zappu je jednotná, nemá časové ohraničenia a spolu tvorí kompaktný celok. Keď v roku 2004 Barry Miles komentoval Zappovu hudbu, politický postoj, či filozofiu, skonštatoval, že všetky tieto aspekty boli časťami Zappovej konceptuálnej kontinuity.
Spomedzi tých, ktorí prispeli k tejto téme, bol aj skladateľ a muzikológ Nicolas Slonimsky, ktorý v tridsiatych rokoch uskutočnil premiérové predstavenia diel Ivesa a Varèseho. V 80-tych rokoch sa stal Zappovým priateľom. Povedal o ňom: Obdivujem všetko, čo robí Frank, pretože prakticky vytvoril nové hudobné tisícročie. Robí krásnu prácu... mám šťastie, že som žil a videl som vznik tohto úplne nového typu hudby.
Dirigent Kent Nagano k tejto istej téme dodal, že „Franka považuje za génia, že toto slovo nepoužíva často. V prípade Zappu sa mu ale nezdá dostatočne výstižné. Podľa neho má Frank Zappa extrémne vysokú úroveň hudobnej gramotnosti, no nie je si istý, či si to aj verejnosť uvedomuje.“ Pierre Boulez povedal v článku v časopise Musician o Zappovi, že bol mimoriadnou postavou, pretože bol súčasťou sveta rockovej aj klasickej hudby a že jeho tvorba v obidvoch žánroch je stále životaschopná.
V roku 2005 americká Národná kancelária na uchovávanie záznamov uložila v Národnom registri nahrávok projekt We're Only in It for the Money. Označila ho za invenčný a ikonoklastický album, ktorý predstavuje jedinečný politický postoj, a to ako antikonzervatívny, ako aj antikontrakultúrny. Je výstižnou satirou na vtedy prebiehajúce hnutie hippies a na to ako na toto hnutie Amerika zareagovala. V tom istom roku Franka Zappu umiestnil časopis Rolling Stone na 71. miesto svojho zoznamu 100 najväčších umelcov všetkých čias. V roku 2011 Zappu tento istý časopis dal na 22. miesto zoznamu Stovky najlepších gitaristov všetkých čias. V mestskej časti sicílskeho Palerma, Partinicu, je ulica, kde žil Zappov otec. Pôvodne mala názov Via Zammatà, no neskôr bol premenovaná na Via Frank Zappa. V roku 2015 Zappov syn Dweezil vydal album, ktorý nazval Via Zammata'.
Umelci, ktorých Frank Zappa ovplyvnil
Frank Zappa ovplyvnil viacero hudobníkov, ktorí pôsobili v rozličných hudobných žánroch. Z rockových umelcov ho za svoj vzor považuje napríklad Alice Cooper, Larry LaLonde z kapely Primus, či Fee Waybill z kapely The Tubes. Z tých, ktorí hrali progresívny, alternatívny a experimentálny rock Zappovu tvorbu za svoju inšpiráciu označili napríklad Can, Pere Ubu, Henry Cow, Trey Anastasio z kapely Phish, Jeff Buckley, Faust, John Frusciante, Steven Wilson, a The Aristocrats.
Paul McCartney označil album Sgt. Pepper's Lonely Hearts Club Band ako odpoveď, či verziu skupiny The Beatles k Zappovmu albumu Freak Out!. Frank Zappa ovplyvnil aj Jimiho Hendrixa, či hradrockových a heavy metalových hudobníkov ako sú Black Sabbath, Simon Phillips, Mike Portnoy, Warren DeMartini, Steve Vai, Strapping Young Lad, System of a Down, či Clawfinger
Na scéne interpretácie klasickej hudby Zappu za svoju inšpiráciu považujú napríklad: Tomas Ulrich, či hudobné formácie Meridian Arts Ensemble, Ensemble Ambrosius a Fireworks Ensemble. V džezovom žánri Franka Zappu za svoj vzor považuje Bill Frisell, ale aj John Zorn, no k svojim vzorom Zappu priraďuje aj funková legenda George Clinton.
Z experimentálne zameraných umelcov Frank Zappa ovplyvnil napríklad aj Briana Ena, klaviristu hrajúceho v žánri new age, Georgea Winstona, skladateľa elektronickej hudby, Boba Glucka, experimentálneho umelca a parodistu, "Weirda Al" Yankovica, priekopníčku industriálnej hudby, Genesis P-Orridge, a umelca, ktorý je zameraný na tvorbu noise music, Masamiho Akitu, známeho pod umeleckým menom Merzbow.
Ne Česko-Slovenskej hudobnej scéne ovplyvnil Frank Zappa napríklad aj Pražský výběr, či undergroundové hudobné telesá ako The Plastic People of the Universe, The Primitives Group, coververziu jeho skladby, „Harder Than Your Husband“ („Lepší než tvůj manžel“), naspieval Pavel Bobek, zo slovenských umelcov sú to Andrej Šeban a Marek Brezovský.
Odkazy v umení a vo vede
thumb|right|upright|Frank Zappa od autora, Vaclava Cesaka v [[Bad Doberan, Nemecko]] Zappa bol inšpiráciou nielen pre umelcov. Už v začiatkoch jeho kariéry, v roku 1967 paleontológ, Leo P. Plas, Jr., v Nevade objavil vyhynutého mäkkýša a dal mu meno Amaurotoma zappa.
V 80. rokoch biológ, Ed Murdy, nazval jeden z rodov býčkovitých rýb z Novej Guiney Zappa, s druhom Zappa confluentus. Biológ Ferdinando Boero pomenoval jeden z druhov kalifornskej medúzy Phialella zappai (1987). Poznamenal, že „mal potešenie pomenovať tento druh po modernom hudobnom skladateľovi“. Belgickí biológovia Bosmans a Bosselaers začiatkom 80. rokov objavili v Kamerune pavúka, ktorého v roku 1994 pomenovali Pachygnatha zappa. Bolo to preto, lebo „im ventrálna strana brucha samice tohto druhu výrazne pripomínala legendárne fúzy Franka Zappu.“
Traja biológovia z Marylandu gén baktérie Proteus mirabilis (spôsobuje infekcie močových ciest) pomenovali zapA. Vo svojom vedeckom článku neskôr „obzvlášť poďakovali Frankovi Zappovi za inšpiráciu a pomoc s genetickou nomenklatúrou“. Opakujúce sa oblasti genómu ľudského nádorového vírusu KSHV v roku 1996 pomenovali  jeho objavitelia Moore a Chang na frnk, vnct a zppa. Tiež sekvencia 143 bázových opakovaní, ktorá sa vyskytla na dvoch pozíciách, bola pomenovaná na waka/jwka.
Koncom 90. rokov americkí paleontológovia Marc Salak a Halard L. Lescinsky objavili fosílie živočíchov a nazvali ich Spygori zappania. Chceli Zappovi dať poctu tým poukázať na to, že „aj v ich práci existovala s ním určitá paralela, kedy najstarší paleontológovia spochybňovali konvenčné a tradičné presvedčenia, v prípadoch keď nemali korene v logike a rozumnom uvažovaní.“
V roku 1995 odhalili vo Vilniuse, hlavnom meste Litvy, bustu Franka Zappu. Jej autorom je sochár Konstantinas Bogdanas. V roku 2010 bola v rodisku Franka Zappu, americkom meste Baltimore, pri príležitosti dvadsiateho piateho výročia Zappovej výpovede pred americkým senátom, odhalená replika tejto sochy.
V roku 2002 bola v nemeckom meste Bad Doberan, kde sa od roku 1990 koná hudobný festival Zappanale, odhalená ďalšia busta Franka Zappu. Z iniciatívy hudobnej komunity ORWOhaus bola v roku 2007 v berlínskej mestskej lokalite v štvrti Marzahn pomenovaná ulica na „Frank-Zappa-Straße“. V roku 2007 aj starostka Baltimore, Sheila Dixonová, vyhlásila 9. august za „Deň Franka Zappu“.
Diskografia
Počas svojho života Zappa vydal 62 albumov. Od roku 1994, cez Zappa Family Trust vyšlo 48 albumov. Spolu je to teda 110 albumov. V priebehu svojej kariéry, Zappa predal viac ako 2,3 milióna nosičov. V súčasnosti je distribútorom Zappových nahrávok spoločnosť Universal Music Enterprises.
Diaľnica
thumb|Značka diaľnice, ktorá sa používa na Slovensku od 1. apríla 2020 náhľad|Diaľnica [[Diaľnica D1 (Slovensko)|D1 medzi Levočou a Spišským Podhradím]] thumb|Tunel Savinac na srbskej diaľnici A2 thumb|[[Poľsko - Diaľnica A2 s rezervou pre tretí pruh]]
Diaľnica alebo zastarane autostráda (do roku 1938 aj autodráha, diaľková cesta) je v jednotlivých štátoch rôzne definovaný druh väčšinou viacpruhovej cestnej komunikácie s obmedzeným prístupom, ktorá slúži na rýchle dopravné spojenie medzi dôležitými centrami, a ktorá má len mimoúrovňové križovatky. náhľad|Diaľnice a rýchlostné cesty na Slovensku, stav 11. decembra 2018 Sieť diaľnic na Slovensku rástla približne o 130 kilometrov za 10 rokov (1995 - 198 km, 2005 - 328 + 6 km, 2015 - 463 + 1). Za rok 2016 však nepribudol ani jeden kilometer, keď stav 1. januára 2017 bol 464 km a rovnako v roku 2018 nebol otvorený ani jeden úsek 1. januára 2019 483km, 2020 496 km, 2021 521km a 2022 545 km. Bližšie informácie o diaľničnej sieti Slovenska sa nachádzajú v zozname diaľnic. Základná diaľničná sieť na Slovensku je doplnená o sieť rýchlostných ciest. Bližšie informácie o sieti rýchlostných ciest na Slovensku sa nachádzajú v zozname rýchlostných ciest. Najväčšie siete diaľnic v súčasnosti majú USA, Čína a Nemecko.
Diaľnica v iných jazykoch
Pojem diaľnica je dobre preložiteľný v Európe (Autobahn, autostrada, autoroute, motorway). V Amerike, kde je cestný systém komplikovanejší, zodpovedá diaľnici najlepšie freeway, limited-access highway, superhighway, v niektorých štátoch USA a v Kanade aj expressway. Slovo highway je všeobecnejší termín a zahŕňa okrem diaľnic aj cesty nižších kategórií.
Diaľnica podľa slovenských právnych predpisov
Na Slovensku je diaľnica (v širšom zmysle) podľa §4 135/1961 Zb. vyhradená len pre motorové vozidlá s určenou povolenou rýchlosťou podľa osobitného predpisu (v súčasnosti podľa §16 Zákona o cestnej premávke 8/2009 Z.z. ). Z hľadiska stavebnotechnického vyhotovenia sa diaľnice (v širšom zmysle) delia na diaľnice (v užšom zmysle) a rýchlostné cesty. Diaľnica (v užšom zmysle) je budovaná ako "pozemná komunikácia smerovo rozdelená s obmedzeným pripojením a prístupom, s mimoúrovňovými kríženiami a križovatkami s ostatnými komunikáciami)". Rýchlostná cesta je "budovaná ako pozemná komunikácia s obmedzeným pripojením a prístupom, ktoré sa svojím stavebnotechnickým vyhotovením odlišuje od diaľnice návrhovými prvkami".
Etapové budovanie diaľnice v polovičnom profile je prípustné, ak ekonomický rozbor preukáže nevhodnosť okamžitej výstavby diaľnice v celom rozsahu, projektová dokumentácia sa však musí vypracovať rámcovo pre celé uvažované diaľničné dielo a polovičný profil diaľnice sa z hľadiska dopravy označí ako cesta pre motorové vozidlá, ak spĺňa technické podmienky cestu pre motorové vozidlá.
Z hľadiska cestnej premávky, teda podľa 8/2009 Z.z., je diaľnica pozemná komunikácia označená dopravnou značkou "diaľnica". Na diaľnici platia tieto osobitosti premávky:
Na účely „Dohovoru o hodnotení vplyvov na životné prostredie presahujúcich štátne hranice“ z Espoo z roku 1991, ktorý nadobudol platnosť na Slovensku v roku 2000, „diaľnica“ (angl. motorway) znamená "cestu, ktorá je špeciálne určená a vybudovaná na premávku motorových vozidiel, ktorá neslúži na obsluhu priľahlého majetku a ktorá Na Slovensku boli do roku 2005 všetky diaľnice a rýchlostné cesty vo vlastníctve štátu a spravovala ich Slovenská správa ciest (SSC). Rozdelením SSC a vznikom Národnej diaľničnej spoločnosti dňa 1. februára 2005 prešli diaľnice a rýchlostné cesty do jej vlastníctva a správy.
Slovensko
náhľad|Historická mapa prvej (pôvodnej) diaľnice A8-A9 v Taliansku. Táto prvá diaľnica na svete bola otvorená 21. septembra 1924.
Taliansko, USA
Prvý úsek skutočnej diaľnice (tal. autostrada) na svete otvorili v Taliansku 21. septembra 1924 medzi Milánom a Varese (dostavaná bola 1926). Teraz tvorí častí diaľnic A8 a A9. Diaľnica mala v každom smere len jeden pruh a žiadne križovatky. Prvé americké úseky diaľnice (parkways) v New York boli otvorené tiež v 20. rokoch 20. storočia.thumb|Nemecká diaľnica v [[30. roky 20. storočia|30. rokoch 20. storočia]]
Nemecko
Prvý predchodca diaľnic AVUS (Automobil-Verkehrs- und Übungsstraß) sa začal stavať neďaleko Berlína už v roku 1913. Bol však dostavaný až v roku 1921. Je tvorený dvoma zhruba dlhými súbežnými a úplne rovnými dvojprúdovými cestami, ktoré sú na oboch koncoch prepojené vratnými zákrutami. Využitie tohto diela bolo len na súkromné účely a poplatok za jednorázový prejazd bol 10 mariek. Konali sa tu preteky, záťažové skúšky motorov atď. Prvá skutočná diaľnica v Nemecku bol postavená v rokoch 1930 – 1932 medzi Kolínom nad Rýnom a Bonnom, ešte pred nástupom Hitlera k moci. Hitler si uvedomil obrovský hospodársky, propagačný aj vojenský význam diaľnic a rok po jeho nástupe k moci bola pri obci Unterhaching pri Mníchove slávnostne začatá výstavba sieť diaľnic v Nemecku.
Spojené kráľovstvo
Vo Spojenom kráľovstve boli diaľnice prvýkrát spomenuté v cestnom zákone Special Roads Act v roku 1949; prvým otvoreným úsekom bol obchvat Prestonu v roku 1958. Prvý dlhší úsek diaľnic bola M1 medzi Crickom a Berrygrove. Od tohto obdobia boli diaľnice pravidelne otvárané až do osemdesiatych rokov minulého storočia. V roku 1972 bolo v prevádzke prvých 1 000 míľ, resp. siete. Obchvat Londýna, M25, bol otvorený v roku 1986. Plány londýnskej radnice na ďalšie okruhy okolo Londýna boli ale zastavené z dôvodu rozsiahlych protestov a vysokých nákladov. V roku 1996 celková dĺžka siete predstavovala 2 000 míľ, resp. .
Diaľnica podľa slovenských technických noriem
Podľa STN 736100 je diaľnica "cestná komunikácia na dopravné spojenie medzi dôležitými centrami štátneho a medzinárodného významu, smerovo rozdelená, s obmedzeným prístupom, s obmedzeným pripojením, vyhradená na premávku motorových vozidiel s určenou povolenou rýchlosťou podľa osobitného predpisu; jej križovanie a križovatky s ostatnými komunikáciami sú len mimoúrovňové."
Šírka slovenských diaľnic (kategória)
Norma STN 73 6101 stanovuje základné kategórie cestných komunikácií (CK) a ich značenie. CK sú značené nasledovne:
Pokiaľ cesty sú rôznej celkovej šírky od 6,5 po 11,5 metra sú rýchlostné cesty a diaľnice len troch šírok: 22,5 m, 24,5 m a 26,5 m. Diaľnice sú len D 24,5 a D 26,5 m. Je na nich navrhovaná rýchlosť aspoň 80 km/h a pre rýchlosť 140 km/h je navrhovaná širšia diaľnica (26,5m), pokiaľ D 24,5 je navrhovaná pre rýchlosť max 120 km/h.
Technické informácie
náhľad|Mimoúrovňová križovatka v [[Birmingham|Birminghame tiež prezývaná Spaghetti Junction]] náhľad|Príklad riešenia stredového deliaceho pásu pomocou betónových zábran thumb|[[Viaduc de Millau, v dobe otvorenia najvyšší diaľničný most na svete]] thumb|[[Peáž ciest|Peážny úsek diaľníc M1 a M7 v Maďarsku]] thumb|Mnohé belgické a niektoré holandské diaľnice sú ako jediné v [[Európska únia|EÚ osvetlené aj mimo intravilánu obcí]] thumb|Odpočívadlo na českej diaľnici [[Diaľnica D2 (Česko)|D2]] thumb|Výjazd z chorvátskej diaľnice [[Diaľnica A5 (Chorvátsko)|A5 do mesta Đakovo]] thumb|Dopravné značenie na poľskej diaľnici [[Diaľnica A6 (Poľsko)|A6]]Parametre diaľnic v Európe sú podobné ako tie na Slovensku.
Krajnice
Diaľničné krajnice sa zriaďujú vždy ako čiastočne spevnené a čiastočne nespevnené. Šírka spevnenej časti krajnice, zahrňujúca aj široký vodiaci prúžok, je  pri profile D 26,5 alebo  pri profile D 24,5.
Prídavné pruhy
Prídavné pruhy pre jazdu pomalých vozidiel v stúpaniach majú šírku. Od jazdných pruhov sú oddelené plnou čiarou širokou a zriaďujú sa na úkor spevnenej časti krajnice.
Mosty
Mosty na diaľniciach sa rozdeľujú na:
Ferrari 360
thumb|270px|Ferrari 360 Modena zozadu Ferrari 360 je stredne veľký dvojsedadlový športový automobil s motorom v strede, ktorý v rokoch 1999 až 2005 vyrábala automobilka Ferrari. 360 nahradil v roku 1999 model F355 a sám bol nahradený podobným F430. Pre model 360 Ferrari spolupracovalo s firmou Alcoa kvôli výrobe priestorovému podvozku rámu, ktorý bol o 40% pevnejší ako v F355 a o 28% ľahší a to aj napriek 10% nárastu celkových rozmerov. Spolu s novým rámom bola navrhnutá aj karoséria od Pininfariny. Nový motor V8 so zdvihovým objemom 3,6 L je spoločný pre všetky verzie a je mierne výkonnejší a aj väčší ako v modeli F355. Poskytuje výkon 300 kW/400 koní, ale ľahší rám a tuhosť zlepšili výkony; zrýchlenie z 0 na 100 km/h sa zlepšilo z 4,6 na 4,4 sekundy.
Diaľnica
Diaľničné zvodidlá a smerové stĺpiky
Diaľničné zvodidlá a smerové stĺpiky sú neodmysliteľnou súčasťou vybavenia diaľničnej koruny na zvýšenie bezpečnosti cestnej premávky. Zvodidlá súžia najmä na ochranu vozidiel pred zídením z cesty alebo z koruny diaľnice. Ak sú inštalované vo väčších dĺžkach, slúžia ako smerové vodiace zariadenia.
Ferrari 360
Verzie
Bolo vyrobených deväť verzií základného modelu 360, z ktorých šesť sú cestné modely: Tri modely boli továrenské pretekárske automobily:
Deviata verzia - 360 Barchetta bol jednorazový svadobný dar od Ferrari prezidentovi Ferrari - Luca di Montezemolovi.
Diaľnica
Diaľničné zvodidlá a smerové stĺpiky
V nebezpečnej časti krajnice sa zvodidlá osadzujú na násypoch vyšších než 3 metre. Takisto sa osadzujú pozdĺž vodných plôch, železničných tratí, pevných prekážok, stromov a pod. Chránia sa nimi všetky pevné prekážky (zariadenia) v diaľničnom telese, podpery návestných portálov, SOS telefónov a pod. Osadzujú sa rovnako aj v násypových častiach vetví diaľničných križovatiek, a to:
Ferrari 360
Špecifikácie
thumb|Ferrari 360 Spider thumb|Ferrari 360 Challenge Stradale thumb|Ferrari 360 Challenge
Diaľnica
Diaľničné zvodidlá a smerové stĺpiky
Začiatok každého zvodidla sa pred pevnú prekážku vysúva na dĺžku 20 metrov a vždy sa smerovo odkloní od diaľničnej koruny alebo vetvy križovatky do zemného telesa. Minimálna dĺžka zvodidla by mala byť aspoň (t. j. 13 pásnic s dĺžkou ). Ak vychádza medzi dvoma nasledujúcimi zvodidlami voľná medzera menšia než, prevedie sa priebežné osadenie a spojenie oboch zvodidiel. Výnimočne kratšie úseky sa pripúšťajú len pri ochrane SOS telefónov.
Smerové stĺpiky sa osadzujú po oboch stranách dopravných pásov diaľnice v nespevnenej časti krajnice a na stredovom deliacom páse, kde nie sú nainštalované stredové zvodidlá. Táto zásada sa vzťahuje i na vetvy križovatiek. Smerové stĺpiky sa umiestňujú od hrany spevnenej časti krajnice alebo hrany plôch prúžkov či vozovky. V úsekoch so zvodidlami sa osadzujú skrátené smerové stĺpiky. Vzájomná vzdialenosť stĺpikov je.
Stĺpiky používané na Slovensku sú bielej farby s čiernym pruhom. Stĺpiky sú vysoké nad úrovňou priľahlej krajnice alebo stredového pásu a 0,10 –  široké na pohľadovej ploche zo strany vodiča, trojuholníkového prierezu so zaoblenými hranami.
Zvislé a vodorovné dopravné značenie
Diaľnice, rovnako ako ostatné pozemné komunikácie, sa vybavujú zvislým a vodorovným dopravným značením. Návrhy značenia sú priamo súčasťou projektového riešenia príslušných úsekov diaľnic.
Zvislé dopravné značky sa osadzujú: Žiadna hrana zvislých značiek nesmie zasahovať do voľnej šírky alebo voľnej výšky prejazdného profilu diaľnice.
Vodorovné dopravné značky sa umiestňujú na vozovku v bielej farbe. V niektorých krajinách sú prípustné aj značky žltej farby (najmä vodiace čiary na okrajoch vozovky). Základné rozmery vodorovných značiek na diaľniciach sú: Šípky na diaľniciach sú dlhé a medzery medzi nimi sú. Šípky musia byť minimálne päťkrát opakované. Šípky v jazdných pruhoch určených na výjazd z diaľnice sú menšie, a to dlhé s medzerami. Písmená a číslice rôznych nápisov na vozovke sú vysoké.
Staničenie diaľnic
Staničenie diaľnic sa umiestňuje do stredového deliaceho pásu tak, aby bolo čitateľné z oboch strán diaľnice a aby nezasahovalo do voľnej šírky jazdných pruhov. Značky staničenia (kilometrovníky) sa umiestňujú vo vzdialenosti.
Osvetlenie
Diaľnice v extraviláne sa obyčajne neosvetľujú. S osvetlením treba počítať pri zvýšenej intenzite premávky na diaľničných vstupoch do veľkých miest a takisto aj na mestských obchvatoch.
Číslovanie podľa kilometrov
Tento spôsob číslovania sa používa v Česku, Maďarsku, Poľsku, Severnom Macedónsku, Rakúsku, Rumunsku, Srbsku, Španielsku, Bulharsku a na Ukrajine. Výjazdy sa na Slovensku budú takto číslovať od februára 2009 (novým cestným zákonom). Návestia budú menené do júna 2012. Číslovať sa budú podľa kilometra, na ktorom sa výjazd nachádza.
Krajiny bez číslovania výjazdov
V Taliansku sa výjazdy nečíslujú. Výnimkou je obchvat Ríma, kde sú výjazdy očíslované sekvenčne.
Diaľnice v európskych krajinách
thumb|Stav dokončenej diaľničnej siete v Európe v roku 2012 thumb|Rýchlostné limity na diaľniciach v Európe a farba podkladu dopravných značiek thumb|Mýtna brána na talianskej diaľnici A9 thumb|Informácia o poplatkoch za diaľnicu [[Diaľnica A10 (Rakúsko)|A10 v Rakúsku]]