cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ruda
Ruda môže obsahovať chemicky rozpustenú látku (vo forme solí; napr. železná ruda, hliníková ruda bauxit) alebo už pevnú formu žiadanej látky – minerálu (napr. zlato vo forme nuggetov, diamanty). Rozlišujú sa rudy čiernych, farebných a drahých kovov. Rudné minerály sú tvorené väčšinou chemickými zlúčeninami (ako oxidy, sulfidy, silikáty, halogenidy, hydroxidy, uhličitany, fosforečnany a pod.), alebo sa vyskytujú v rýdzej forme. náhľad|vpravo|[[Chromit, jediná ruda chrómu]] Pojmom ruda sa teda označujú horniny (minerály) s určitým množstvom žiadanej suroviny. Ložisko rudy môže obsahovať taký rozsah mineralizácie, ktorý dnes nemusí byť využiteľný (ekonomicky, technologicky). Táto situácia sa však v závislosti na cene suroviny, jej dostupnosti, potrebe a pod. môže zmeniť, a už vyťažené ložiská sa môžu znovu otvoriť, resp. ochudobnená hornina (hlušina) znovu prepracovať.
Najznámejšie rudy
náhľad|Vzorka rudy uránu
Iné projekty
.
Emil Bihary
Emil Bihary (* 31. júl 1910, Veľká Poľana – † 4. december 1976, Prešov) bol slovenský futbalista a hokejista.
Životopis
Narodil sa 31. júla 1910 vo Veľkej Poľane. Pochádzal z rodiny miestneho gréckokatolíckeho kňaza. Päť mesiacov po narodení mu zomrel otec a mama s tromi synmi sa v roku 1911 presťahovala najprv k babke do Stakčína a potom do Prešova.
Klubová kariéra
S jeho menom je spätých vyše tridsať rokov prešovského futbalu. Najprv obliekal dres prvého prešovského klubu PTVE, tri zápasy odohral aj za tím RUSJ (založený profesormi Ruského gymnázia), sporadicky obliekal i dres Törökvésu. V roku 1936 prestúpil do Slávie Prešov. Aktívne hrával ešte v sezóne 1943/1944 a naposledy si obliekol futbalový dres Sparty Prešov ako 37-ročný v divíznom stretnutí na ihrisku v Levoči (Slávia vyhrala 3:1).
Bihary bol aj vynikajúcim hokejistom. V roku 1932 získal so Sláviou Prešov titul hokejového majstra Slovenska, v roku 1941 vyhral s celkom Slávie medzinárodne obsadený Tatranský pohár a bol vyhlásený za najlepšieho hráča turnaja. V rokoch 1940 – 1944 reprezentoval Slovensko.
Trénerská kariéra
Po prestupe v roku 1936 do Slávie Prešov bol poverený vedením dorastencov. V štyridsiatych rokoch 20. storočia s nimi získal tri tituly majstrov Slovenska (1940, 1941, 1942). Vychoval hráčov ako Ján Karel, Ladislav Pavlovič, František Semeši, či Gejza Šimanský.
Ole Einar Bjørndalen
Životopis
Začínal ako bežec na lyžiach, v 8 rokoch prvýkrát skúsil biatlon, ale až v 12 rokoch sa mu začal poriadne venovať. V 16 rokoch sa venoval biatlonu zhruba rovnako ako behu na lyžiach.
Prvýkrát debutoval vo svetovom pohári v marci roku 1993. Do A-tímu patrí od roku 1995. Je najúspešnejší mužský zimný olympijský športovec v histórii. Na svojom konte má celkovo 13 medailí z olympijských hier z toho 8 zlatých čo je najviac v histórii olympijských hier a biatlonu. Šesťkrát sa stal celkovým víťazom svetového pohára (1998, 2003, 2005, 2006, 2008 a 2009), má 45 medailí z majstrovstiev sveta (z toho 20 zlatých), vyhral rekordných 95 individuálnych biatlonových pretekov a 1-krát vyhral medzi bežcami na lyžiach v roku 2006 vo švédskom Gällivare. Je jediným biatlonistom v histórii, ktorému sa podarilo vyhrať každé preteky na ktoré nastúpil počas jedných olympijských hier a to na Zimných olympijských hrách 2002 v Salt Lake City.
Po Zimných olympijských hrách v Soči 2014 dňa 20. februára bol Bjørndalen zvolený na osemročné funkčné obdobie v Medzinárodnom olympijskom výbore športovej komisie. Odstúpil od tejto funkcie v roku 2016, keď sa rozhodol pokračovať vo svojej kariére ďalšie 2 roky. Po úspešných MS v Nórsku 2016 získal 4 medaily a všetkým oznámil pokračovanie svojej kariéry až do ZOH 2018, ktoré sa konali v Pchjongčchangu. Na ZOH 2018 sa nedostal, pretože sa mu nepodarilo splniť národné kvalifikačné kritériá. Posledné preteky odjazdil 24.3. v ruskom Ťumeňi. Dňa 3.4. v rodnom meste Simostranda zvolal tlačovú konferenciu na ktorej oznámil po dohode s rodinou a lekármi že končí svoju bohatú kariéru hlavne kvôli zdravotným problémom so srdcom.
Tabuľkový súhrn
Zimné olympijské hry Majstrovstvá sveta
Juniorské majstrovstvá sveta
Švihov
Švihov môže byť:
Entita
Entita môže byť:
Csengerský okres
náhľad|Poloha
Csengerský okres (maď. Csengeri járás ) je okres v Maďarsku v župe Szabolcs-Szatmár-Bereg. Jeho správnym centrom je mesto Csenger.
Baktalórántházsky okres
Baktalórántházsky okres (maď. Baktalórántházi járás ) je okres v Maďarsku v župe Szabolcs-Szatmár-Bereg. Jeho správnym centrom je mesto Baktalórántháza.
Tomášová
Tomášová je mestská časť mesta Rimavská Sobota, leží 1 km juhozápadne od centra mesta na pravom brehu Rimavy v Rimavskej kotline. Do roku 1948 bola samostatnou obcou, keď bola pripojená k mestu Rimavská Sobota.
Občianska vybavenosť
Sídli tu okresná hvezdáreň, veterinárna správa, tlačiareň, Ústredný kontrolný a skúšobný ústav poľnohospodársky a ďalšie organizácie. V katastrálnom území Tomášovej bolo postavené sídlisko Západ. Premávajú sem viaceré linky miestnej MHD (č.1, 2, 4).
Milhac
Milhac je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Lot, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Juan de Grijalva
náhľad|vpravo|Juan de Grijalva
Juan de Grijalva (* 1490, Cuéllar, Španielsko - † 1527, Olancho, Honduras) bol španielsky conquistador.
Vojenská kariéra
V mladom veku sprevádzal svojho otca Pánfila de Narváez na ostrov Hispaniola. Odtiaľ sa vydal s expedíciou strýka Diega Velázquez de Cuéllar na Kubu. K jej brehom dorazili v roku 1511. Podieľal sa na dobývaní a prieskume ostrova.
V januári 1518 Diego Velázquez, v tom čase už guvernér Kuby, zorganizoval novú výpravu smerom na západ. Tvorilo ju 240 mužov na 4 lodiach. Viedlo ho k tomu nadšenie z objavenia nových území (Yucatán) inak neúspešnou expedíciou Francisca Hernández de Córdoba. Velenia sa tentoraz ujal jeho synovec Juan de Grijalva.
Yucatán, Mexiko
Expedícia vyrazila z prístavu Matanzas 8. apríla 1518. 3 mája objavili ostrov Cozumel, ktorý pomenovali Santa Cruz de Puerta Latina. Keďže Cozumel sa nachádza v tesnej blízkosti Yucatánskeho polostrova, hlavný kormidelník Antón de Alaminos si myslel, že plávajú medzi dvoma ostrovmi. Yucatán preto nazval Isla Rica, čo v preklade znamená Bohatý ostrov.
Preskúmali celé severné pobrežie Yucatánu a časť Mexického zálivu. Pri jednom z vylodení Grajalva a jeho spoločníci bojovali a porazili domorodcov z Champotónu, toho istého miesta, kde bola pred rokom zdecimovaná posádka Francisca Hernández de Córdoba.
Počas cesty museli opraviť poškodenia lodí, v dôsledku čoho sa odklonili z kurzu a preplávali úžinou.
Mexický záliv
V dnešnom Tabascu objavili rieku, ktorá nesie jeho meno. Doplávali až k miestam, kde bol počas Cortésovej výpravy v roku 1519 založený Veracruz. Na Grijalvovu počesť pomenovali malý ostrov pri meste San Juan de Ulúa. Odtiaľ pokračovali v plavbe k rieke Pánuco, ktorá sa nachádza v dnešnom mexickom štáte Tamaulipas, neďaleko hraníc s USA.
Jeden z Grijalvových zástupcov, Pedro de Alvarado, sa oddelil od expedície, za čo bol poslaný naspäť na Kubu.
Aztécka ríša
Pri prieskume pobrežia Mexického zálivu sa k výprave doniesli správy o Aztéckej ríši, ktorej vládol Montezuma II.. V tom čase už ale boli na cestách päť mesiacov a ich zásoby sa začínali míňať, preto sa Juan de Grijalva rozhodol pre návrat na Kubu.
Zbavenie funkcie
Po návrate na Kubu mu Diego Velázquez vyčítal, že na objavených územiach nezaložil nijakú kolóniu a zbavil ho funkcie. Grijalvu to viedlo k vstupu do služieb Pedra Arias de Ávila (známeho tiež ako Pedrarias Dávila). Ten sa práve chystal vydať na výpravu do Strednej Ameriky.
Smrť
V roku 1523 sprevádzal Garaya počas prieskumnej cesty na Floridu. Neskôr sa pridal k Pedrariasovi Dávila a cestoval po Hondurase a Nikarague. Zomrel rukou domorodcov roku 1527 v Olancho (Honduras).
Softbal na Stredoamerických a karibských hrách 2002
Softbal na Stredoamerických a karibských hrách 2002 bol softbalový turnaj v rámci multišportového podujatia Stredoamerických a karibských hier 2002. Konal sa v meste San Salvador, v Salvádore od 23. november6. december 2002, za účasti 8 mužských a 7 ženských tímov. Softbalový turnaj sa na hrách organizuje od roku 1946 a toto bolo jeho 9. vydanie, ktoré riadi Stredoamerická a karibská softbalová konfederácia (CONCACAS). Zápasy sa hrali na štadióne Cancha Ingeniero Pablo Arnoldo Guzmán. V kategórii mužov druhýkrát zvíťazila 🇩🇴, u žien vyhrala 🇻🇪.
Murter (mesto)
Dejiny
Kedysi tu bola rímska osada Collentum, ale dnes sú viditeľné už len jej základy. V okolí je niekoľko kostolov z doby od 16. do 19. storočia (kostol sv. Michala - 1770 a kaplnka sv. Rocha - 1760).
HC GTU Shevardeni-Telavi Tbilisi
Úspechy
Gruzínska najvyššia súťaž:
Víťaz Gruzínskeho pohára:
Európske súťaže
Pohár EHF:
Mestský pohár EHF:
Vodivosť
Vodivosť vo fyzike je miera schopnosti predmetu prepúšťať. Je opakom odporu, a jeho veľkosť je prevrátenou hodnotou veľkosti odporu toho istého predmetu.
Ak ide o takúto schopnosť určitej látky, hovoríme o mernej vodivosti.
Voľné informácie
Technika voľných informácií je asertívna komunikačná technika, ktorá učí rozpoznávať v konverzácii tie prvky, ktoré sú pre partnera zaujímavé a dôležité a súčasne ponúkajú voľné - nevyžiadané informácie o sebe (aby na tieto mohol nadviazať v rozhovore partner).
Znižuje hanblivosť pri začatí rozhovoru a obom partnerom uľahčuje jeho priebeh a zbližovanie sa.
Marco Sullivan
Marco Sullivan (* 27. apríl 1980, Truckee, USA) je americký lyžiar. Svoje prvé preteky vo Svetovom pohári vyhral 26. januára 2008.
Streymoy
náhľad|Poloha ostrova Streymoy Streymoy (dán.: Strømø, isl.: Straumey) je najväčší a najľudnatejší ostrov na Faerských ostrovoch. Leží na ňom hlavné mesto Tórshavn.
Geografia
thumb|Zima na ostrove Streymoy Má rozlohu. Je dlhý a  široký. Na severovýchode sú tu dva hlboké fjordy Kollafjørður a Kaldbaksfjørður. Ostrov je veľmi hornatý, hlavne na severozápade, kde je najvyšší vrch ostrova Kopsenni s 789 metrami. Priemerná nadmorská výška je
Streymoy je od druhého najväčšieho ostrova Eysturoy oddelený prielivmi Sundini a Tangafjørður na východe. Na západe je ostrov Vágar, na juhu ostrovy Sandoy, Koltur, Hestur a na juhovýchode Nólsoy.
Len 0,2 % povrchu ostrova tvorí voda. Najväčšími jazerami sú Vatnið, Myrarnar a Leynavatn.
Tórshavn
Tórshavn je hlavným mestom Faerských ostrovov. Je umiestnené na juhu ostrova a má 12 393 obyvateľov. Meno mesta znamená Thorov prístav, je pomenované po bohovi búrky a bleskov v severskej mytológii.
Doprava
thumb|Most, spájajúci ostrovy Streymoy a Eysturoy Všetky osady na ostrove sú spojené asfaltovými cestami. Hlavnú cestu do Tórshavnu spojuje s ostrovom Eysturoy most cez prieliv Sundini. V roku 2002 bol dokončený dlhý tunel, spojucúci ostrovy Streymoy a Vágar.
Streymoy je spojený pravidelným prevozom na ostrovy Sandoy a Suðuroy. V letných mesiacoch sú pravidelné lodné spoje medzi Hanstholmom v Dánsku, Lerwickom na Shetlandoch, Bergenom v Nórsku a Seyðisfjörðurom na Islande. Na ostrove nie je žiadne letisko. Jediné Faerské letisko je na ostrove Vágar.
Višňové (Orávka)
Višňové (Orávka) je osada v Rimavskej kotline, na pravom brehu Rimavy, v okrese Rimavská Sobota. Je súčasťou obce Orávka, ktorá leží 1,5 km severne od nej a leží pri ceste do obce Chrámec.
Erny-Saint-Julien
Erny-Saint-Julien je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Pas-de-Calais, v regióne Nord-Pas-de-Calais.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Sabová (Rimavská Sobota)
Nachádza sa v Rimavskej kotline, na ľavom brehu Rimavy, 2,5 km juhovýchodne od centra mesta. Leží pri ceste II. triedy č. 531 z Rimavskej Soboty do Rimavských Janoviec a pri železničnej trati Jesenské - Brezno. Premávajú sem linky č. 2 a 4 miestnej MHD.
Prijateľný kompromis
Prijateľný kompromis (Ján Praško nazýva túto metódu "asertívna obligácia") je asertívna komunikačná technika, jej cieľom je v prípade konfliktu záujmov dosiahnutie konsenzu.
Keďže asertivita neznamená prosté uskutočňovanie vlastných cieľov a víťazstvo na úkor partnera (moje víťazstvo - prehra partnera), naopak - zohľadňujeme jeho psychickú pohodu (víťazstvo moje i partnera)- a táto technika nám to umožňuje.
Použitie tejto metódy v sebe zahŕňa
Partner môže mať iné ciele ako ja (a môže byť pritom i rovnako asertívne zdatný). Ak neriskujeme našu sebaakceptáciu a pocit spokojnosti so sebou samým, je vhodné navrhnúť mu prijateľný kompromis. Ak by kompromis zasahoval do sebaúcty partnerov, nie je prijateľný a nie je riešením.
Príkladom môže byť napr. súhlas s určitým termínom výmeny tovaru, alebo dohoda typu niečo za niečo, možné je riešenie presunúť i na náhodu - hodíme si napr. korunou. O materiálnych cieľoch sa zjednávať dá, ak sa kompromis nedotýka sebaúcty vyjednávajúcich.
Rýchlostná cesta M86 (Maďarsko)
Rýchlostná cesta M86 je rýchlostná cesta v Maďarsku, ktorá bude viesť od Mosonmagyaróváru cez Csornu až do mesta Szombathely. Jej plánovaná dĺžka je 101 kilometrov a bude súčasťou európskej cesty 65.
Výstavba rýchlostnej cesty začala pri meste Vát v roku 2008. Jeho obchvat s dĺžkou 4,560 km bol otvorený 10. júna 2009. Výstavba sa následne začala aj na úseku Szeleste-Vát (3,8 km), ktorý bol otvorený 15. decembra 2010. Výstavba pokračovala aj na úseku Szombathely-Vát (9,2 km), ktorý bol otvorený 28. júna 2014. V októbri 2013 sa začala výstavba 7,5 km dlhého úseku Szeleste-Hegyfalu, ktorý bol otvorený 18.09.2015. V októbri 2013 sa tiež začala výstavba 33,4 km dlhého úseku Hegyfalu-Csorna(Juh), ktorý bol otvorený 25.10.2016. Obchvat Csorny bol dokončený 9. septembra 2015. Zvyšok cesty medzi Mosonmagyaróvárom a mestom Csorna je zatiaľ v štádiu plánovania.
Užívanie vozidiel je spoplatnené.
Molières (Lot)
Molières je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Lot, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Nauplios (syn Klytonéa)
Podľa antického autora Apollónia Rodského nástupcom eubójskeho kráľa Nauplia, bol Naubolos, po ktorom na trón nastúpil Klytonéos a po ňom jeho syn Nauplios. Postava Nauplia je v mýtoch tak trochu nejasná, lebo iné antické písomné zdroje uvádzajú len jedného Nauplia, ktorý však aj podľa meradiel mýtov žil neobyčajne dlho.
Zoznam kultúrnych pamiatok v obci Hniezdne
Toto je zoznam kultúrnych pamiatok v obci Hniezdne v okrese Stará Ľubovňa.
Ervillers
Ervillers je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Pas-de-Calais, v regióne Nord-Pas-de-Calais.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Eduard Chmelár
Doc. Mgr. Eduard Chmelár, PhD. (* 21. august 1971, Modra) je slovenský politický komentátor, historik a bývalý vysokoškolský pedagóg, ktorý od roku 2023 pôsobí ako poradca podpredsedu Národnej rady Slovenskej republiky (SR) Juraja Blanára, ktorý je podpredsedom politickej strany SMER – sociálna demokracia. Neúspešne kandidoval na prezidenta SR vo voľbách v roku 2019.
Od roku 2005 je docentom v odbore slovenské dejiny. Bol vedúcim Ústavu politických vied Fakulty masmédií Paneurópskej vysokej školy v Bratislave a prednášal na Katedre žurnalistiky Filozofickej fakulty Univerzity Konštantína Filozofa v Nitre. V rokoch 20122016 bol rektorom Akadémie médií, vysokej školy mediálnej a marketingovej komunikácie v Bratislave. V októbri roku 2008 získal jednu z troch finálových nominácií na Cenu Európskeho parlamentu za žurnalistiku.
Životopis
Žije v Galante.
Zameranie
Vo svojom vedeckom záujme sa sústreďuje na dejiny, médiá a globalizáciu. Je autorom námetu a scenára cyklu historických dokumentov Magická osmička (STV, 2008) a autorom námetu oceneného filmu Slovenské národné povstanie 1944 (STV, 2009).
Venuje sa slovenským dejinám sa zameraním na štátotvorné udalosti a významné osobnosti slovenskej kultúry, politiky a literatúry. Ja autorom úspešnej (v roku 2022 sa predalo cez 9 tisíc exemplárov ) knihy Rekonštrukcia slovenských dejín, ktorá vyšla vo dvoch vydaniach.
Ideové postoje a inšpirácie
V rozhovore pre Slovenské národné noviny sa prihlásil k odkazu štúrovcov a významne oceňuje aj davistov a tzv. národných ľavičiarov (Vladimír Mináč, Gustáv Husák, Ladislav Novomeský, Vladimír Clementis).
V rozhovore uvádza, že už v detstve čítal Homéra, Danteho, Shakespeara, Goetheho, Dostojevského a predovšetkým Tolstého, ktorý ho inšpiroval teóriou neprotivenia sa násiliu. Inšpiroval sa tak zahraničnými autormi (Hemingway, Thákur, Whitman, Rolland, Orwell, Saint-Exupéry, Hugo, Márquez, Borges, Zweig, Camus, Sartre, Brecht, Shaw, Miłosz, Sienkiewicz, Čapek), ako aj domácimi autormi (básne Janka Kráľa, Smreka, Novomeského, Rúfusa a Válka; z prózy Ladislava Balleka a Františka Švantnera, z esejistiky Vladimíra Mináča a a zo súčasných autorov Etelu Farkašovú).
O uvedených osobnostiach prednášal na Filozofickej fakulte UKF, pravidelne o nich šíri osvetu vo svojich statusoch na sociálnych sieťach a zúčastnil sa tiež aktívne významných okrúhlych výročí osobností slovenskej kultúry, ktoré organizovala Matica slovenská (Roman Kaliský, Vladimír Mináč, Vladimír Clementis).
Občiansky aktivizmus a politická kariéra
náhľad|Eduard Chmelár na demonštrácii proti násiliu v Gaze (Bratislava, január 2009)
Viedol celý rad občianskych kampaní, väčšinou mierových, ako napríklad úspešnú kampaň v roku 2001 za zrušenie základnej vojenskej služby alebo 15. februára 2003 najväčšiu protivojnovú demonštráciu v dejinách Slovenska – pochod proti vojne v Iraku, na ktorom sa zúčastnilo vyše 2 000 ľudí. Je koordinátorom Iniciatívy za Občiansku ústavu.
Opakovane sa pokúšal presadiť v politike v rámci Strany zelených a Socialisti.sk (zvažoval tiež kandidatúru za stranu 99 % – občiansky hlas), ale neúspešne.
V roku 1998 kandidoval vo voľbách do Národnej rady SR za Stranu demokratickej ľavice. V roku 2009 bol nezávislým kandidátom do Európskeho parlamentu na listine Strany zelených. V roku 2015 sa pokúšal o registráciu hnutia SEN s ambíciami zúčastniť sa volieb do Národnej rady SR. Žiadosť bola zamietnutá Ministerstvom vnútra SR z dôvodu nedostatočného počtu platných podpisov, potrebných pre registráciu politickej strany, resp. hnutia.
Podľa oznámenia Ministerstva vnútra SR pri jednotlivých podpisoch boli uvedené falošné či skartované občianske preukazy, alebo išlo o neexistujúcich ľudí. Eduard Chmelár toto obvinenie odmieta.
Kritika
Podľa portálov Infosecurity, .týždeň a portálu Omediach Miroslavy Kernovej je kritizovaný za šírenie proruských dezinformácií.
Bývalý minister kultúry Marek Maďarič však tento postoj vyvracia a v relácii RTVS Do kríža uviedol: „Ja s mnohými jeho postojmi nesúhlasím, ale jeho články rád čítam, vždy si v nich niečo nájdem, a keby aj bol proruský, to ešte neznamená, že je putinovský troll.“ Pridal sa k nemu aj sociológ Michal Vašečka: ''„Aj ja si rád prečítam texty pána Chmelára, hoci s nimi väčšinou nesúhlasím, ale ja viem, že on nie je človek, ktorý chce poškodiť Slovenskú republiku. V prípade iných tú istotu nemám.“'' Tento naratív tiež odmietla niekdajšia študentská líderka Nežnej revolúcie Henrieta Hrinková a taktiež bývalý minister vnútra Vladimír Palko, ktorý si myslí, že na rozdiel od mnohých tých, ktorí Eduarda Chmelára obviňujú zo šírenia propagandy, je názorovo konzistentným dlhodobým odporcom vojen.
Podľa Dušana Mikušovica (Denník N) čelil obvineniam z plagiátorstva, ktoré odmieta.
Peca (vrch)
Peca (po slovinsky) alebo je  vysoký vrch na hraniciach Rakúska a Slovinska.
Neologická synagóga v Bratislave
right|thumb|300px|Pohľad na synagógu z Vydrickej ulice. Na fotografii zo zač. 20. storočia vidno vpravo v pozadí bočnú časť fasády domu bývalej lekárne U Salvátora Neologická synagóga v Bratislave bola židovská religiózna stavba, ktorá stála na Rybnom námestí v bratislavskom Starom Meste. Postavená bola v rokoch 1893 - 1894.
Kotrčiná
Kotrčiná je potok v Kysuckej vrchovine v okrese Žilina.
Neologická synagóga v Bratislave
Židia v Prešporku
Bratislava bola od nepamäti považovaná za multietnické mesto. Spoločne tu vedľa seba žili národnosti s rôznou kultúrou, sociálnym pôvodom i vierovyznaním. Popri obyvateľoch majoritných národností tu od konca 11. storočia žila aj židovská komunita. V dejinách mesta mala nezastupiteľné postavenie i keď bola vždy iba menšinovou skupinou obyvateľstva.
Kotrčiná
Opis toku
Potok pramení severne od obce Kotrčiná Lúčka, na južných svahoch Kučerovky v nadmorskej výške asi. Priamo v obci priberá dva väčšie prítoky a tečie južným smerom popod Straník do Nededze. Pokračuje areálom automobilky Kia Motors a pri Mojši ústi do Gbelianskeho potoka.
Neologická synagóga v Bratislave
Židia v Prešporku
Spočiatku Židia bývali v meste rozptýlene. Vieme, že židovská komunita napr. sídlila v uličkách mesta, pri vnútornom obvode mestských hradieb na dnešnej Nedbalovej, Františkánskej, Zámočníckej a Baštovej ulici. O tom, že tu už v roku 1335 stála aj synagóga, sa dozvedáme zo sťažnosti cisterciánskeho rádu ostrihomskému arcibiskupovi, v ktorej žiadajú synagógu zbúrať. Sťažnosti bolo vyhovené a synagógu odstránili. Novú si mohli postaviť až v roku 1399 a pravdepodobne vznikla na rovnakom mieste na Uršulínskej ulici.
V dejinách bratislavského židovstva nachádzame dostatok dôkazov o neľahkom postavení miestneho obyvateľstva vyznávajúceho judaizmus. Popri obdobiach prosperity zažívalo mnohokrát strádanie, útlak, prenasledovanie ba aj vyhnanstvo (po bitke pri Moháči v roku 1526 boli Židia nútení opustiť mesto a niekoľko desaťročí sa doň nemohli vrátiť).
Situácia sa zmenila až v roku 1599 kedy sa rozhodnutím Mikuláša Pálfiho (1552 - 1600) mohli usadiť na jeho majetkoch v prešporskom Podhradí. Týmto dátumom začína pod Bratislavským hradom postupne vznikať prosperujúca židovská štvrť.
Vznik neologickej náboženskej obce
left|thumb|280px|Pohľad na synagógu z vtáčej perspektívy s ruinou Hradu v pozadíDejinám neologickej synagógy predchádzalo obdobie, ktoré bolo pre prešporskú židovskú komunitu časom veľkých protikladov. Popri časoch rozvoja a prosperity museli Židia v Prešporku čeliť viacerým protižidovským pogromom, často aj krvavým (napr. v r. 1848, 1850, 1880).
Na pozadí týchto udalostí bol v zime r. 1868 do Budapešti zvolaný kongres zástupcov uhorských židovských komunít. Zasadnutia kongresu sa konali od decembra 1868 do februára 1869 a jeho výsledkom bola schizma uhorského židovstva na dva hlavné tábory - ortodoxný a reformný neologický (tzv. kongresový).
V roku 1869 žilo vo vtedajšom Prešporku 4552 židovských obyvateľov, ktorí tvorili 9,8 percenta z celkového počtu obyvateľov mesta. Následkom pokongresového vývoja v priebehu marca a apríla 1872 prišlo aj v Prešporku k rozdeleniu židovskej komunity. Novokonštituovaná reformná židovská komunita si dala oficiálny názov Izraelitská náboženská obec. Všeobecne sa však vžilo pomenovanie Neologická obec. Od ortodoxných židovských veriacich ju odlišovalo niekoľko skutočností: komunita neológov bola benevolentnejšia k zaužívaným predpisom, ženy boli s mužmi rovnoprávne aj v synagóge, pripúšťala sa aj istá miera asimilácie s ostatným obyvateľstvom.
V celouhorských pomeroch tvorili v roku 1910 príslušníci reformného krídla vyše 43 percent všetkých členov židovských komunít. V Prešporku, kde tradične dominovala miestna ortodoxia, žilo v tom istom roku už 8207 židovských obyvateľov (10,5 percenta z celkového počtu obyvateľov mesta). Neologická obec však bola iba minoritnou skupinou.
Prvé neologické modlitebne
V Prešporku mali príslušníci ortodoxného náboženského krídla už od roku 1864 svoju synagógu na Zámockej ulici (postavenú podľa projektu Ignáca Feiglera ml. na mieste staršej zbúranej synagógy).
Členovia novozriadenej neologickej náboženskej obce od počiatku jej vzniku (1872) využívali modlitebňu, ktorá sa nachádzala v priestoroch budovy tzv. židovskej primárky (Primärschule) na Kozej ulici (dnes na jej mieste stojí budova Najvyššieho súdu). S nárastom počtu členov reformnej komunity prestali tieto priestory kapacitne vyhovovať. Vedenie komunity sa preto v roku 1883 rozhodlo pre výstavbu vlastnej synagógy, ktorá sa mala stať dôležitým symbolom emancipačných snáh reformnej časti prešporskej židovskej komunity. Na realizáciu zámeru však chýbali potrebné finančné prostriedky.
Prvým krokom k naplneniu cieľa bola v roku 1892 výstavba novej budovy primárky na dnešnej Zochovej ulici č. 3 podľa projektu Dionýza Milcha (1854 - 1941). Starý objekt na Kozej ulici neologická obec odpredala. Za takto získané prostriedky, bol na rohu Židovskej a vtedajšej Dlhej (dnes Panskej) ulice zakúpený objekt hostinca U slnečného dvora (Sonnenhaus), stojaceho pred zrušenou Vydrickou bránou. V ňom bola opäť zriadená provizórna modlitebňa. Dokúpený bol aj susedný objekt, ktorý patril členovi ortodoxnej židovskej komunity Joachimovi (Chaimovi) Fornheimovi (1837 - 1910), zakladateľovi slávnej prešporskej obchodníckej rodiny, ktorý v ňom mal až do roku 1890 svoj obchod s plátnom a módnym tovarom.
História výstavby
right|thumb|180px|Dionýz Milch (1854 - 1941), architekt neologickej synagógyOdstránením oboch stavieb vznikol stavebný pozemok, na ktorom mala vyrásť nová dominanta mesta. Zámer postaviť na tomto mieste synagógu však narazil na rozhodný odpor katolíckej cirkvi. Dôvodom bola predovšetkým nešťastne zvolená poloha hneď vedľa korunovačného Dómu svätého Martina. Aj Prešporská župa sa vyslovila proti realizácii výstavby synagógy na zvolenom mieste. Prešporský hlavný župan Ferenc Zichy (1811 - 1900) sa dokonca obrátil na Krajinskú komisiu pre pamiatky, či je vhodné postaviť ďalšiu dominantnú budovu v blízkosti Dómu. Komisia sa stotožnila so sťažnosťou a s návrhom na výstavbu nesúhlasila; jej stanovisko malo však iba charakter odporúčania. Konečné slovo mal mestský magistrát, ktorý napokon po dlhých jednaniach ustúpil a vydal na výstavbu súhlasné stanovisko.
Položením základného kameňa 22. augusta 1893 sa začalo s výstavbou synagógy. Vypracovaním projektu neologická obec opäť poverila Dionýza Milcha. Tento architekt a staviteľ židovského pôvodu (pôv. menom David Löbl Milch) pochádzal z obce Nemes-Kis Kottesó (dnes Kotešová) neďaleko Bytče a bol projektantom významných objektov vo viacerých mestách Rakúsko-Uhorska (o.i. projektoval aj niekoľko synagóg). Pre tridsaťdeväťročného Milcha táto stavba predstavovala významný kariérny medzník. Taký dôležitý, že sa počas práce na tomto projekte natrvalo presťahoval do Prešporku, kde sa aj aktívne zapojil do komunitného, spoločenského a sociálneho života mesta.
Realizátorom výstavby bola stavebná firma známeho prešporského architekta a staviteľa Alexandra Feiglera (1856 - 1932). Pri výbere staviteľa mala neologická komunita šťastnú ruku. Feigler bol skúsený staviteľ i architekt, mal za sebou viacero veľmi úspešných stavebných projektov. Okrem profesnej stránky bol však aktívny aj v spoločenskom a hospodárskom živote svojho rodného mesta. Zastával viacero významných funkcií - predseda Obchodnej a priemyselnej komory, cenzor Národnej banky či, a to bolo pre iniciátorov myšlienky vybudovania synagógy najpodstatnejšie, bol členom predsedníctva Prvej prešporskej sporiteľne. Práve táto jeho funkcia bola veľkým prínosom pri neľahkom riešení financovania stavby. Predpokladané investičné náklady na stavby predstavovali sumu 90-tisíc zlatých, pričom viac ako polovicu (až 50-tisíc zlatých) poskytla prostredníctvom úveru práve Prvá prešporská sporiteľňa.
Nová synagóga bola dokončená v auguste 1894. Slávnostné otvorenie sa za účasti štátnej a mestskej honorability konalo 25. septembra. Jej dokončenie samozrejme neušlo pozornosti médií, napr. autor príspevku v denníku Pressburger Zeitung, ktorý bol publikovaný v nasledujúci deň, o synagóge, okrem iných chvál, napísal:
Prvá bohoslužba sa však v synagóge konala až pri príležitosti osláv sviatku Roš ha-šana - židovského Nového roku, 1. októbra 1894 (podľa židovského kalendára 24. elula 5654). Tretia a posledná ceremónia sa konala nasledujúci rok, 18. augusta 1895, a to pri príležitosti narodenín cisára Františka Jozefa I.
Opis stavby
left|thumb|250px|Jeden z mála záberov z interiéru synagógy - kamenné zábradlie galérieNeologická synagóga sa ihneď po svojej dostavbe stala neprehliadnuteľnou dominantou prešporského Podhradia. Postavená v netradičnom maurskom, resp. orientálnom štýle vynikala svojou atypickou hmotou a plášťom obloženým žltými glazúrovanými obkladačkami a pásmi z červených tehál. Doširoka roztiahnuté hlavné priečelie s piatimi vchodmi s maurskými oblúkmi impozantne uzavieralo priehľad z Vydrickej ulice; rovnako honosne pôsobila aj pri pohľade z Rybného námestia. Stavba stála na obdĺžnikovom pôdoryse s rozmermi približne 19 x 22 metrov a podľa striktných židovských predpisov mala západo-východnú orientáciu.
Najdominantnejším architektonickým prvkom boli dve osemboké veže zakončené kupolovými strieškami pokrytými strešnou krytinou z dekoratívnej glazovanej keramiky. Vrchol každej z kupol bol zakončený hexagramom. Medzi vežami, nad atikou, boli orámované kamenné tabule Desatora. Fasádu po obvode stavby rozčleňovali rôzne architektonické prvky - rímsy, pilastre, oblúčkové vlysy, mriežky a geometrické ornamenty.
Synagóga bola dvojposchodová stavba. Kým na prvom poschodí po obvode troch strán obiehala galéria, v úrovni druhého poschodia na západnej strane stál organový chór s organom. Organ, tak typický pre kresťanské kostoly, sa stal jedným z najvýraznejších prejavov odklonu reformnej židovskej komunity (v ortodoxných synagógach sa nepoužíval). Stal sa, popri liturgickom používaní hebrejského národného jazyka, spolu s chórovým spevom, súčasťou synagogálnych bohoslužieb. To bol dôvod prečo v Prešporku vyvolal v kruhoch ortodoxnej židovskej komunity (dokonca aj v časti konzervatívnych členov neologickej komunity) veľké pobúrenie. Napriek počiatočnému odporu sa napokon organ používal až do 30-tych rokov 20. storočia, kedy bol definitívne odstránený.
Ďalšie osudy synagógy a definitívny zánik
Neologická synagóga slúžila svojmu pôvodnému účelu až do prvých rokov druhej svetovej vojny. Trvanie tzv. Slovenského štátu znamenalo pre synagógu prvé ťažké obdobie. Začiatkom roku 1942 ako dôsledok vládnych protižidovských opatrení sa prestala definitívne využívať na bohoslužby. V tom istom roku začali deportácie židovského obyvateľstva. V tomto období bol v synagóge štátom zriadený depozit zbierky umelecky cenných rukopisov a kníh, ktoré pochádzali zo zabaveného majetku už deportovaných osôb. Zvyšná časť objektu sa využívala ako sklad.
right|thumb|250px|Pohľad na synagógu z veže Dómu sv. Martina. Fotografia z augusta 1968 zachytáva synagógu a asanovanú časť bývalej Vydrice a Rybného námestiaPo porážke fašizmu a obnovení Československej republiky v roku 1945, sa začala snaha chatrného zvyšku skupín slovenského židovstva o obnovu náboženského, sociálneho ale aj kultúrneho života. Synagóga na Rybnom námestí bola po niekoľko rokov opäť využívaná na bohoslužby. Z dlhodobého hľadiska však bola pre holokaustom zdecimovanú komunitu príliš veľká.
Z tohto dôvodu sa začalo uvažovať nad ďalším využitím budovy. Prvou iniciatívou povojnovej židovskej komunity bola snaha zriadiť v synagóge pamätník slovenským obetiam holokaustu. Zámer sa nepodarilo zrealizovať.
Náboženský život židovskej obce sa však nezastavil. Pravdepodobne od polovice 50-tych rokov, sa väčšina bývalých členov reformnej skupiny zúčastňovala bohoslužieb už v synagóge na Heydukovej ulici (postavenej v r. 1923 - 1926 podľa projektu Artura Szalatnaia-Slatinského) a niektorí v pôvodnej modlitebni ortodoxného spolku Tmine Derech, ktorá sa nachádzala v suteréne domu na Kapucínskej ulici č. 7 a ktorá vyhovovala aj menšiemu počtu veriacich. Je historickou záhadou, či ju príslušníci niekdajšej reformnej komunity v tomto období využívali spoločne s členmi uvedeného, strikne ortodoxného spolku, ktorý tiež využíval priestor modlitebne na vlastné účely.
Trpké časy pre židovskú komunitu začali komunistickým prevratom v roku 1948. Režim potierajúci akékoľvek snahy o oživenie komunitného života a aktivít znamenal pre židovských obyvateľov nové ťažké obdobie. Židia skrývali svoje židovstvo, vytvorili si nové životy a dodržiavali oficiálnu mlčanlivosť v otázkach židovských dejín a holokaustu.
Pre synagógu na Rybnom námestí komunistický režim znamenal najtemnejšie obdobie. Novým impulzom k zmysluplnému využitiu synagógy malo byť zriadenie židovského múzea. Za touto myšlienkou stála iniciatíva architekta, reštaurátora, zberateľa a kultúrneho historika Eugena Bárkányho (1885 - 1967). Prešovský rodák začiatkom 60-tych rokov zriadil v priestoroch bývalej zasadacej miestnosti vedenia neologickej obce na druhom poschodí synagógy depozit judaík, ktoré zozbieral.
left|thumb|180px|Inštalácia kulisy neologickej synagógy na mieste pôvodnej stavby v júni 2012Vtedajšia štátna moc mala však so synagógou úplne iné plány. Na základe jednostranného rozhodnutia Ústredného národného výboru v Bratislave synagógu previedli v roku 1959 do socialistického vlastníctva v prospech Obvodného národného výbory Bratislava-Staré Mesto. Ten mal budovu využívať na „významné politické a osvetové úlohy“. ObNV sa však vlastníctva následne vzdal v prospech Československej televízie; tá synagógu využívala ako sklad. Proti tejto zmene vlastníctva vtedy protestoval Ústredný zväz Židovských náboženských obcí avšak bezvýsledne.
Myšlienka zriadenia židovského múzea opäť ožila v roku 1965, kedy, podľa zápisníc predstavenstva Židovských náboženských obcí, prebiehali rokovania so Štátnym židovským múzeom v Prahe, na základe ktorých bol dokonca vypracovaný zámer zriadiť s účinnosťou od 1. januára 1966 v synagóge bratislavskú pobočku múzea. K zriadeniu samostatného múzea ani pražskej pobočky neprišlo.
Sedemdesiate roky znamenali pre synagógu definitívny zánik. V tom čase v dôsledku intenzívneho rozvoja bratislavskej Petržalky vznikla potreba vybudovania mostného prepojenia oboch brehov Dunaja. V plánoch architektov sa zrodil návrh na jeho umiestnenie tak, že vyústenie mosta na ľavom brehu Dunaja malo prechádzať popod hradný vrch. Stavba mosta (vyústenie na mestskej strane) nielenže neodvrátiteľne preťala historické bratislavské Podhradie ale súčasne spôsobila asanáciu veľkej časti Rybného námestia, domov na dunajskom nábreží ako aj takmer celej Židovskej ulice. Medzi zbúranými stavbami bola na jar roku 1969 aj neologická synagóga. Z historicko-pamiatkárskeho hľadiska išlo o čin nesmierneho kultúrneho barbarstva. Pritom sa niekoľkí odborníci vyjadrili, že asanácia synagógy nebola nutná ani z hľadiska výstavby mosta.
Na začiatku všetkého bol list Mestskej správy komunikácií v Bratislave adresovaný Židovskej náboženskej obci z 5. augusta 1966, v ktorom mestská organizácia oznamuje, že
Židovská obec poslala o mesiac nato, 5. septembra, odpoveď, v ktorej oznámila, že s asanáciou nesúhlasí (o.i. z dôvodu, že synagógu venovali pamiatke 70 000 židovských martýrov a teda ide o židovskú pamätihodnosť) a na posunutie nemá peniaze.
O ďalšom priebehu kauzy, na konci ktorej bola demolácia synagógy, sa dozvedáme zo zápisnice z členskej schôdze Židovskej náboženskej obce v Bratislave z decembra 1966:
Pripomienkou existencie synagógy na Rybnom námestí je od roku 1996 je jej vyobrazenie na čiernej stene, ktorá je súčasťou pamätníka obetiam holokaustu. V júni roku 2012 bola v mieste, kde pôvodne synagóga stála, dočasne inštalovaná jej kulisa.
Górnik Zabrze
náhľad|[[Stadion im. Ernesta Pohla]] Górnik Zabrze je poľský futbalový klub. Sídli v meste Zabrze v Poľsku. Keďže je mesto známe ťažbou uhlia, názov Górnik znamená baník. V roku 2006 klub kúpila nemecká finančná a investičná spoločnosť Allianz.
Cagliostro, slávny kúzelník
Cagliostro, slávny kúzelník (Cagliostro in Wien) je opereta, ktorú skomponoval Johann Strauss ml. Premiéra sa konala 27. februára 1875 v Theater an der Wien. Libreto napísali F. Zell a Richard Genée.
Dej operety je inšpirovaný návštevou talianskeho dobrodruha grófa Alexandra Cagliostra vo Viedni v roku 1783. Táto návšteva sa uskutočnila pri príležitosti 100. výročia porážky turkov. Hudba operety v kvalite ďaleko zaostáva za autorovou predošlou operetou Netopier.
Obsah
Cagliostro prichádza do Viedne aj so svojimi pmocníkmi, Blasoninom a Lorencou. Publikum ohuruje vymyslenými historkami, tvrdí že vie vyrobiť zlato a pozná aj recept na nápoj lásky alebo mladosti. Keď hypnózou uspí Lorencu, tá nechtiac vyzradí, že Cagliostro je v skutočnosti hľadaný zločinec, Josef Balsamo. Polícia však zakročí príliš neskoro a falošnému Cagliostrovi sa podarí uniknúť. Mešťania pochopia svoj omyl, že neznámemu cudzincovi tak ľahko naleteli na jeho triky.
Ribeauville
Ribeauville je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Aisne, v regióne Pikardia.
Poloha
Ribeauville má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Ribeauville má 86 obyvateľov (2009).
I Could Be the One
„I Could Be the One“ je skladba švédskeho DJa Aviciiho a holandského DJa Nickyho Romera. Skladba bola vydaná v podobe digital download vo Švédsku dňa 26. decembra 2012 a v Spojenom kráľovstve dňa 10. februára 2013. Skladba obsahuje neuvedené vokály švédskej speváčky Noonie Bao.
Metafyzická entita
Metafyzická entita je niečo nadzmyslové.
Lapášanka
História kapely
Dychovú kapelu Lapášanka založil Ľudovít Kostoláni 20. januára 1936 vo Veľkom Lapáši. V tomto období kapelu nazývali Trúbová banda. Kapela mala vo svojich začiatkoch 14 členov. Hudobné nástroje si zakúpili z Čiech na splátky. Kapelu v tom čase nacvičoval nitriansky učiteľ a kapelník Šenfeld. Kapela prvý raz verejne vystúpila 1. mája 1936. Za svoje vystúpenia hudobníci získavali drobné odmeny, ktoré im pomohli splatiť hudobné nástroje. Po Šenfeldovi sa stali kapelníkmi Augustín Hýbela, Michal Vavrovič (1947) a Štefan Pilka (1961). V roku 1961 sa zriaďovateľom kapely stalo miestne JRD, ktoré zakúpilo nové hud. nástroje. V roku 1970 začali hudobníci vystupovať v krojoch a za svoj znak si určili lýru. V tom istom roku bola založená aj mládežnícka dychovka, ktorej členovia boli žiaci miestnej školy. V roku 1973 splynula s veľkou dychovkou. V rokoch 1975-1976 vznikla ďalšie mládežnícka dychovka. V roku 1982 po otvorení novostavby kultúrneho domu získala dychovka vlastné priestory. V roku 1986 oslávila kapela 50. výročie vzniku. V druhej polovici 80. rokov vznikla tiež ďalšia mládežnícka dychovka. Po zániku JRD fungovala kapela v rokoch 1990 - 1992 ako samostatný právny subjekt. V roku 1993 sa stala členom Združenia dychových hudieb Slovenska a predsedom spolku sa stal dlhoročný vedúci Štefan Pilka. V januári 1994 sa konala ustanovujúca schôdza Spolku dychovej hudby Lapášanka, kde sa základňa spolku rozšírila i o priaznivcov tejto kapely. Za čestného predsedu bol zvolený Štefan Pilka a za výkonného predsedu Miroslav Polčík. Od roku 1995 je dirigentom František Březovjak. V roku 1999 nahrala Lapášanka CD s názvom Lapašskí mládenci.
Vystúpenia kapely
Dychová hudba Lapášanka vystupovala na mnohých cirkevných podujatiach a iných slávnostiach ako sú plesy či výstavy (Agrokomplex v Nitre) a pod. Medzi jej pravidelné vystúpenia patrí každoročné zahratie piesne Tichá noc na štedrý deň pred kostolom vo Veľkom Lapáši či ich program na nový rok.
Chennai Open
Finále - dvojhry
thumb|220px|Finále v roku 2005 - Carlos Moya a Paradorn Srichaphan
Majstrovstvá sveta v ľadovom hokeji 1947
Majstrovstvá sveta v ľadovom hokeji 1947 boli v poradí štrnáste Majstrovstvá sveta v tomto športe a prvé, ktoré sa konali po skončení druhej svetovej vojny. Podujatie sa odohralo v Prahe v Československu.
Zostava ČSR
Modrý, Jarkovský – Palcát, Sláma, Trousílek, Šťovík, Pokorný – Troják, Zábrodský, Konopásek, Roziňák, Bouzek, Stibor, Drobný, Kus.
Hrací systém majstrovstiev
Osem účastníkov sa stretlo systémom každý s každým po jednom zápase. Každé mužstvo tak odohralo sedem zápasov a celkový počet zápasov na turnaji bol 28.
Ibránsky okres
náhľad|Poloha
Ibránsky okres (maď. Ibrányi járás ) je okres v Maďarsku v župe Szabolcs-Szatmár-Bereg. Jeho správnym centrom je mesto Ibrány.
Nauplios (mytológia)
Nauplios (Naupios, ) je v gréckej mytológii syn boha Poseidóna a Amymóny, dcéry líbyjského kráľa Danaa, bol kráľ Eubóje.
Grécke mýty sú z prevažnej väčšiny známe z antických písomných zdrojov. Pretože svoj pôvod majú z ústnej tradície, často existovali rôzne verzie toho istého mýtického príbehu, niekedy aj protichodné. Postavy v nich opísané sa mohli nachádzať na dvoch, alebo na viacerých miestach v tej istej dobe, alebo žiť v rôznych storočiach. Napriek neskorším pokusom Grékov tieto mýty racionalizovať, stále existujú mnohé nezrovnalosti, ktoré sa zachovali až do dnešných dní.
Homér Nauplia vo svojich epickych dielach nespomína. Už antickí autori považovali Nauplia za jednu z neskorších mýtických postáv. O Naupliovi sa v antike napísalo hodne, ale ak sa zhrnie všetko, čo sa o ňom písalo, musel žiť aj podľa meradiel mýtov neobyčajne dlho. Spomína sa už v časoch hrdinu Hérakla a ako muž v plnej sile bojuje ešte aj v trójskej vojne.
Podľa niektorých antických zdrojov pochádzal z Argu a so svojou manželkou Klymenou, mal troch synov. Najznámejší z jeho synov bol Palamédes, o ktorom antické zdroje uvádzajú, že bol básnikom a vynálezcom. Avšak podľa antického autora Apollónia Rodského, Nauplios, syn boha Poseidóna, mal následníka menom Naubolos, po ktorom nastúpil Klytonéos a po ňom podľa tejto verzie Nauplios, takže v tomto prípade sa jedná o inú postavu rovnakého mena.
Nauplios je antickými autormi uvádzaný ako účastník plavby Argonautov. V trójskej vojne neprávom odsúdili jeho syna Palaméda achájski králi ako zradcu na smrť, za čo sa im Nauplios pomstil tak, že rozšíril medzi ich manželkami správu, že sa ich manželia zabávajú so zajatými Trójankami. To potom pohlo k nevere Klytaimnéstru, manželku veliteľa achájskych vojsk Agamemnóna, Aigialu, manželku argejského kráľa Dioméda i Médu, manželku krétskeho kráľa Idomenea.
Keď sa Achájci z Tróje po desaťročnej vojne vracali domov, Nauplios ich lode klamným ohňom naviedol na pobrežné skaly, takže mnohé z nich stroskotali. Sám potom zahynul podobne, zvedený klamným ohňom narazil svojou loďou na skalu a utopil sa.
Nikolaj Gennadijevič Basov
Nikolaj Gennadijevič Basov (* 14. december 1922, Usmaň, Rusko, ZSSR - † 1. júl 2001, Moskva) bol sovietsky a ruský fyzik.
Tréner roka 2010 (Slovensko)
Tréner roka 2010 v SR, bol 2. ročník ocenenia pre najlepšieho slovenského futbalového trénera. Vyhlásenie sa uskutočnilo 27. marca 2011 v bratislavskom Mestskom divadle Pavla Országha Hviezdoslava. Cena sa odovzdáva za uplynutý rok súbežne s Cenou Jána Popluhára, Cenou Petra Dubovského, Futbalistka roka, Najlepší hráč Corgoň ligy a Najlepší rozhodca. S počtom 34 bodov vyhral 45- ročný Vladimír Weiss st., pôsobiaci ako tréner Národného futbalového mužstva. Na druhom mieste skončil Pavel Hapal trénujúci MŠK Žilina s 29 bodmi a na treťom mieste Stanislav Griga z klubu FK Senica s 13 bodmi.
Nikolaj Gennadijevič Basov
Za svoj základný výskum v oblasti kvantovej elektroniky, ktorý viedol k vynálezu laseru a maseru dostal v roku 1964 Nobelovu cenu za fyziku (spolu s Alexandrom Michajlovičom Prochorovom a Charlesom Hardom Townesom). Bol tiež držiteľom viacerých sovietskych štátnych vyznamenaní - Leninova cena (1959), Štátna cena ZSSR (1989), Hrdina socialistickej práce (1969, 1982).
Životopis
Narodil sa v ruskej rodine v Usmani, neskôr žil s rodičmi vo Voroneži. V roku 1941 skončil strednú školu a nastúpil na základnú vojenskú službu, kde bol vybraný do lekárskej školy. Po tom čo v roku 1943 ukončil štúdium na Kujbyševskej medicínskej akadémii sa zapojil do diania druhej svetovej vojny. Pôsobil ako zdravotník na fronte (v jednotkách 1. ukrajinského frontu).
Po vojne študoval v Moskve jadrovú fyziku pod vedením M.A. Leontoviča a M.A. Prochorova. Od roku 1948 pracoval vo Fyzikálnom ústave akadémie vied ZSSR. V roku 1953 obhájil kandidátsku prácu. O dva roky neskôr doktorskú dizertáciu. V rokoch 1958 - 1972 bol zástupcom riaditeľa Fyzikálneho ústavu a od roku 1973 do roku 1989 bol jeho riaditeľom. V roku 1963 tu zriadil Laboratórium kvantovej rádiofyziky, ktoré viedol až do svojej smrti.
Bol aktívnym členom komunistickej strany a viackrát zvolený do Rady Zväzu Najvyššieho sovietu ZSSR. V roku 1973 sa postavil proti Sacharovovým vyhláseniam, ktoré podľa Basovových slov „...diskreditovali (štátny systém, zahraničnú a domácu politiku Sovietskeho zväzu...“ a jeho činnosť v oblasti ľudských práv „...ako diskreditujúcu česť a dôstojnosť sovietskeho vedca.“
Príboj (Senné)
Príboj je bývalá samostatná obec v okrese Veľký Krtíš.
Leží na rozhraní Krupinskej planiny a Ostrôžkov, v doline rieky Tisovník, na jej ľavom brehu, v nadmorskej výške Nachádza sa pri ceste II/591, na polceste medzi obcami Šuľa (2,5 km severne) a Senné (2,5 km južne). Z obce vedie cesta do osady Imrov Kopec. Dnes je Príboj súčasťou susednej obce Senné.
Gbeliansky potok
Gbeliansky potok je menší potok v Kysuckej vrchovine v okrese Žilina.
Opis toku
Potok pramení severne od obce Gbeľany, v nadmorskej výške asi. Preteká obcou a južným smerom pokračuje popod cestu II/583 a železničnú trať a pri Mojši sa spája s Kotrčinou. Svoje vody odovzdávajú rybnému koridoru Vodného diela Žilina.