cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Homo habilis wushanensis
Charakteristika
Ide o nálezy časti ľavej polovice sánky s dvoma zubami a pravého horného druhého rezáka. Sprevádzané sú nástrojmi olduvajskej kultúry.
Rezáky nálezu majú lopatovitý tvar, čím sa podľa Thurzo 1998 zhodujú s rezákmi afrických predstaviteľov druhov Homo habilis a Homo ergaster, ako aj s nálezmi Homo erectus z Čou-kchou-tienu.
Vek je 1,96-1,78 mil. BP (Groves 2004, Thurzo 1998) alebo 2,04 – 2 mil. rokov. Klein 1999 uvádza, že hoci jedným spôsobom datovania získame vek 1,9 mil. BP, skutočný vek nálezu by mohol byť niekde okolo veku zuba jeleňa, ktorý sa nad ním našiel, a ktorý je starý 1,02-750 000 mil BP.
Zaradenie
Celkové zaradenie nálezu je mimoriadne sporné. Nález sa zvykne radiť ako: Wolpoff 1999 výslovne píše, že podľa neho trvanie na tom, že tento nález patrí do rodu Homo (ako sa to stále robí napríklad v Číne) je už záležitosť začínajúca sa podobať afére piltdownský človek.
Význam
Nález je okrem prestíže pre Čínu (možný najstarší čínsky nález človeka) významný tým, že ak sa priradí k rodu Homo (čo je sporné), tak dokazuje, že sa človek rozšíril z Afriky už okolo 1,9 mil. rokov BP. Ak by bol priradený druhu Homo ergaster (Homo erectus), znamenalo by to, že sa Homo ergaster (Homo erectus) rozšíril z Afriky do Ázie prakticky hneď na začiatku svojej existencie,
Región (Japonsko)
thumb|Regióny Japonska
Regióny sú neoficiálne administratívne jednotky Japonska, ale ich používanie je značne zaužívané.
NGC 7650
NGC 7650 je galaxia v súhvezdí Tukan, ktorú objavil anglický astronóm John Herschel 28. októbra 1834.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 12,5.
Gmina Bogoria
Gmina Bogoria je vidiecka gmina v Poľsku v Svätokrížskom vojvodstve.
Má rozlohu 123,41 km² a žije tu 7989 obyvateľov (2006), priemerná hustota zaľudnenia je 64,74 osôb/km².
Sídlom powiatu, v ktorom sa gmina nachádza, je mesto Staszów.
Človek Leakeyho
Človek Leakeyho (lat. Homo leakeyi Haberer 1963 [nerovná sa Homo leakeyi Paterson 1940], Homo erectus leakeyi, Homo sapiens leakeyi, Pithecanthropus leakeyi, Homo (Proanthropus) louisleakeyi [Proanthropus je podrod]) môže byť:
Poznámka: K latinskému názvu taxónu pozri poznámku dole.
Donji Humac
Donji Humac je chorvátska osada na ostrove Brač, patriaca ku obci Nerežišća. Je jedným z najstarších bračských sídiel. Nachádza sa tu rímskokatolícky kostol.
Mönichkirchen
Mönichkirchen je obec v Rakúsku v spolkovej krajine Dolné Rakúsko v okrese Neunkirchen.
Žije tu obyvateľov.
Gmina Boguchwała
Gmina Boguchwała je mestsko-vidiecka gmina v Poľsku v Podkarpatskom vojvodstve.
Má rozlohu 96,19 km² a žije tu 20945 obyvateľov (2006), priemerná hustota zaľudnenia je 217,75 osôb/km².
Sídlom powiatu, v ktorom sa gmina nachádza, je mesto Rzeszów.
Marmagne (Côte-d’Or)
Marmagne je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Côte-d’Or, v regióne Burgundsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Krhanice
Krhanice je obec v Česku v okrese Benešov v Stredočeskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 929 obyvateľov, z toho 458 mužov a 471 žien, pričom priemerný vek v obci bol 41,5 roka (muži 39,8 roka, ženy 43,2 roka).
Ganges (kantón)
Ganges je francúzsky kantón v departemente Hérault v regióne Languedoc-Roussillon. Tvorí ho deväť obcí.
NGC 7651
NGC 7651 je galaxia v súhvezdí Pegas, ktorú objavil americký astronóm Lewis A. Swift 1. septembra 1886.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 14,7.
Zámok Litomyšl
Zámok Litomyšl sa nachádza v meste Litomyšl na východe Čiech v Pardubickom kraji, severozápadne od okresného mesta Svitavy.
Dejiny
Je jedným z najväčších renesančných zámkov v Česku, jeho začiatky siahajú do stredoveku, súčasnú podobu však získal až počas 16. storočia. Na mieste pôvodného hradu nechal najvyšší kancelár Království českého, Vratislav (1530 – 1582) z Pernštejna, postaviť svoje reprezentatívne sídlo. Kompletnú rozsiahlu prestavbu navrhol Giovanni Battista Aostalli (1510 – 1575) v rokoch 1568 – 1581.
V 18. storočí bolo na zámku postavené, doteraz zachované, klasicistické divadlo. V tomto období bola aj podstatne rozšírená priľahlá záhrada, ktorá dnes tvorí dôležitú súčasť celého areálu.
Od roku 1999 je zámok zapísaný na Zozname svetového dedičstva UNESCO.
Strelecká ulica
Strelecká ulica je ulica:
1737
Udalosti
Bolo založené americké mesto Richmond, Virgínia
Gmina Boguty-Pianki
Gmina Boguty-Pianki je vidiecka gmina v Poľsku v Mazovskom vojvodstve.
Má rozlohu 89,13 km² a žije tu 2900 obyvateľov (2006), priemerná hustota zaľudnenia je 32,54 osôb/km².
Lodève (kantón)
Lodève je francúzsky kantón v departemente Hérault v regióne Languedoc-Roussillon. Tvorí ho 15 obcí.
Lattes (kantón)
Lattes je francúzsky kantón v departemente Hérault v regióne Languedoc-Roussillon. Tvoria ho tri obce.
Ian McEwan
Ian McEwan (IPA: /ˈiːən mɪˈkjuən/) CBE (* 21. jún 1948, Aldershot, Spojené kráľovstvo) je britský spisovateľ, víťaz Bookerovej ceny.
Životopis
Narodil sa v Aldershote, no veľkú časť svojho detstva strávil vo východnej Ázii, Nemecku a severnej Afrike, kde bol jeho škótsky otec David McEwan, armádny dôstojník, posielaný. Študoval na Woolverstone Hall School, University of Sussex a University of East Anglia, kde ako prvý absolvoval kurz pionierskeho kreatívneho písania Malcoma Bradburyho. Bol dvakrát ženatý. Jeho druhá žena, Annalena McAfee, bola kedysi redaktorkou prílohy Review v denníku The Guardian. V roku 1999, jeho prvá žena, Penny Allen, zmizla ich 13-ročným synom po súde v Bretónsku, Francúzsko.
Je členom Kráľovskej literárnej spoločnosti (Royal Society of Literature), Kráľovskej umeleckej spoločnosti (Royal Society of Arts) a Americkej akadémie umení a vied (American Academy of Arts and Sciences). V roku 1990 mu bola udelená Shakespearova cena Toepferovou nadáciou v Hamburgu. Pravdepodobne jeho najväčším ocenením je Rad britského impéria, ktorý dostal v roku 2000.
Tvorba
Jeho prvým vydaným dielom bola zbierka poviedok Prvá láska, posledné pomazanie (First Love, Last Rites) z roku 1975 a už v roku 1976 vyhrala cenu W.S. Maughama. Medzi prvé romány patrí Betónová záhrada (The Cement Garden, 1978) a Čierni psi (Black Dogs, 1992). Román z roku 1997 Nezničiteľná láska (Enduring Love), vypovedajúci o osobe s Clerambautovým syndrómom, všeobecne je označovaný za jeho najlepšie dielo, hoci román Pokánie (Atonement, 2001) taktiež zaznamenal veľký pozitívny ohlas ako u čitateľov, tak kritiky. V roku 1998 mu bola udelená Bookerova cena za román Amsterdam. McEwanov zatiaľ posledný román Sobota (Saturday) popisuje mimoriadne bohatý deň na udalosti v živote jedného neurochirurga. Táto kniha vyhrala cenu James Tait Black Memorial Prize za rok 2005.
Mary Shelleyová
Mary Wollstonecraftová Shelleyová (rodená Godwinová) (* 30. august 1797, Londýn, Spojené kráľovstvo – † 1. február 1851, tamže) bola anglická spisovateľka; manželka romantického spisovateľa Percy Bysshe Shelleyho.
Životopis
Mary Shelleyová sa narodila v londýnskej štvrti Somers Town. Bola druhou dcérou slávnej feministickej učiteľky a spisovateľky Mary Wollstonecraftovej. Jej otec, William Godwin, bol slávny anarchistický filozof, románopisec, novinár a ateista. Matka Mary zomrela v horúčkach 10 dní po jej narodení.
Tvorba
Preslávila sa hororovým vedecko-fantastickým románom Frankenstein, alebo Moderný Prometheus. Začala ho písať vo svojich 18 rokoch, ale londýnske vydavateľstvo zverejňovalo jej tvorbu anonymne. Jej meno sa na prebaloch kníh objavilo až na treťom revidovanom vydaní.
Kysuce
thumb|Mapa Kysúc
Kysuce sú región na severozápade Slovenska, ktorý zahŕňa okresy Čadca a Kysucké Nové Mesto. Územie susedí na východe s Oravou, na juhu s Horným Považím, na severozápade s Českom a na severovýchode s Poľskom.
Región sa nazýva podľa rieky Kysuca. Toky riek ohraničujú pohoria – na západe sú to Javorníky s najvyšším vrcholom Veľký Javorník, na severe Turzovská vrchovina a Moravsko-sliezske Beskydy s najvyšším vrchom Lysá Hora  a na východe sú to Kysucké Beskydy s najvyšším vrcholom – symbolom Kysúc – Veľkou Račou vysokou  Časť južného územia pokrýva Kysucká vrchovina s najznámejším vrcholom Ľadonhora.
Najstaršou známou osadou na Kysuciach je dnešné mesto Kysucké Nové Mesto, ležiace na dôležitej obchodnej ceste, ktorá viedla údolím rieky Kysuca. Táto obchodná cesta spájajúca juh so severom a viedla zo Žiliny cez Jablunkovský priesmyk do Tešína.
Niekedy (napríklad v investičných projektoch) sa región neformálne delí na menšie podcelky:
Stredovek
thumb|right|Pohľad na Kysucký región s Krásnom v strede mapy z polovice [[18. storočie|18. storočia]]
Novovek
thumb|[[Múzeum kysuckej dediny vo Vychylovke]] right|thumb|Kaplnka zo [[Zborov nad Bystricou|Zborova nad Bystricou (Múzeum kysuckej dediny)]]
Drotári
Chudoba na Kysuciach v 18. storočí nútila ľudí hľadať si iné zdroje obživy. Jedným z nich sa pre mnohých stalo práve drotárstvo. Drotári chodili po dedinách a drôtom spevňovali hlinené nádoby. Typickými nástrojmi drotára boli: drôt, kúsky plechu, kliešte, šidlo a kladivo. Hrnce jednoducho opletali drôtenou sieťkou, no neskôr si zaužívali aj komplikovanejšie metódy, ako nitovanie, letovanie a lepenie.
Sociálny a ekonomický rozvoj
Chránená krajinná oblasť Kysuce poskytuje možnosti rozvoja turistiky a horského osídlenia, akými sú agroturistika, poľovníctvo, rybolov, skalolezenie a iné. Aj napriek možnostiam turizmu je región tradične chudobnejší. Obyvatelia žijúci v izolovaných dolinách, musia dochádzať za prácou do vzdialenejších centier. Už z obdobia socializmu je známa tradícia každodenného a časovo náročného dochádzania Kysučanov do uhoľných baní v okolí Ostravy. Po páde komunizmu nastal v regióne úpadok priemyselnej výroby. To na Kysuciach ešte viac prehĺbilo sociálnu krízu. Rítus života na Kysuciach je výrazne ovplyvnený tradíciou katolíckej cirkvi. Pri súčasnej demografickej stagnácii na Slovensku si Kysuce zachovávajú pomerne vysokú pôrodnosť. Je to aj napriek tomu, že obyvatelia sa v množstve prípadov musia spoliehať na prácu mimo regiónu.
Výhodou Kysúc je blízkosť koridoru Košice-Žilina-Bratislava a Žilina-Ostrava.
Turistické zaujímavosti
thumb|Ropný prameň v [[Korňa|Korni]]
Iné zaujímavosti
Najstarší z týchto mostov pochádzajúci z roku 1835 sa nachádza v časti Blažkov, svojou dĺžkou takmer 52 m je to pravdepodobne najdlhší celokamenný most na Slovensku.
Zamagurie
Zamagurie je región na severe Spiša ohraničený Spišskou Magurou z juhu a východu a riekami Dunajec na severe a Białkou na západe (dnešné Poľsko). Zamagurie je súčasťou Prešovského kraja na Slovensku a Malopoľského vojvodstva v Poľsku.
Územie susedí na juhovýchode so Spišom, na juhozápade s regiónom Tatry a na severe s Poľskom.
Kysuce
Iné zaujímavosti
Druhý ešte významnejší most postavený zo železobetónu sa nachádza pri výjazde z Krásna nad Kysucou smerom na Čadcu. Postavený bol v roku 1891 pričom nebol počas druhej svetovej vojny zničený a dokázal vydržať nápor dopravy napriek nosnosti 10 t ako jediný prejazdný most do Čadce až do 80. rokov 20. storočia. Po rekonštrukcii v roku 2014 sa most zrekonštruoval a zvýšila sa jeho nosnosť na 30 t.
Tretí most Lásky a priateľstva sa nachádza v časti Kalinov. Postavený bol v roku 2010 ako náhrada za zničený most po povodni z roku 2007. Na moste sa dá dodnes zamykať zámok pre zaľúbencov alebo zámok pre šťastie.
Šaštín
Šaštín môže byť:
Zamagurie
Zaujímavosti
Zamagurie oplýva neobyčajne krásnou prírodou (Pieniny), historickými pamiatkami (Červený Kláštor), či ľudovou architektúrou.
Najpríťažlivejšími sú samozrejme Pieniny s prielomom Dunajca, splavom na pltiach či výstupom na Tri koruny či Sokolicu, ale aj Spišská Magura a Ľubovnianska vrchovina. Krásy ľudovej architektúry človek objaví v svojráznych goralských dedinách (Osturňa, Jezersko). Pozdĺž Dunajca vedie z Červeného Kláštora až do Lesnice nenáročný turistický chodník.
Zimné strediská vznikli v Jezersku, Spišskej Starej Vsi, ale aj v Nedeci v Poľsku (hneď za hraničným priechodom).
Na južnom upätí Spišskej Magury sú i kúpele Vyšné Ružbachy s vyhasnutým kráterom, v ktorom sa dá aj kúpať, či stredoveké mestečko Podolínec. Pri návšteve Zamaguria však nemožno vynechať návštevu kartuziánskeho kláštora v Červenom Kláštore.
Pre milovníkov vodných športov je k dispozícii Czorstynske jazero, priehrada na Dunajci hneď za poľsko-slovenskou hranicou. Na kúpanie možno využiť priamo pláže alebo i zákutia priehrady. Po priehrade počas letnej sezóny premávajú i výletné lode.
Milovníci histórie si nesmú nechať ujsť návštevu Nedeckého hradu v Nedeci (Niedzica), ktorý sa v súčasnosti týči priamo nad priehradou. V minulosti to bol hraničný hrad na hraniciach Uhorska a Poľska. V roku 1412 dal Žigmund Luxemburský poľskému kráľovi Vladislavovi II. Jagelovi do zálohy za pôžičku 16 spišských miest a malo na tomto hrade dôjsť k vyplateniu spišských zálohových miest, čo sa však nikdy nestalo( až za kráľovnej Márie Terézie).
Okresy
Okres Stará Ľubovňa
Pravidelné podujatia
Pravidelným podujatím sú Zamagurské folklórne slávnosti v Červenom Kláštore, ktoré sa konajú pravidelne koncom júna.
Centrum
Centrom Zamaguria je mesto Spišská Stará Ves.
Okresy:
Pozri aj
Mestá a obce regiónu Zamagurie
Moorbad Harbach
Moorbad Harbach je obec v Rakúsku v spolkovej krajine Dolné Rakúsko v okrese Gmünd.
Žije tu obyvateľov.
Bracquetuit
Bracquetuit je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Seine-Maritime, v regióne Horná Normandia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Nébing
Nébing je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Moselle, v regióne Lotrinsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
NGC 7652
NGC 7652 je galaxia v súhvezdí Tukan, ktorú objavil anglický astronóm John Herschel 28. októbra 1834.
Alex Kurtzman
Alex Kurtzman (* 7. september 1973, Los Angeles, Kalifornia, USA) je americký scenárista, producent a režisér.
Životopis
Vyrástol v Los Angeles, kde stretol svojho priateľa zo strednej a dlhoročného spolupracovníka Roberta Orciho. Vyštudoval Wesleyan University v Middletowne, Connecticut.
Sacha
Sacha môže byť:
Lidija Vladimirovna Litviaková
Lidija Vladimirovna Litviaková (* 18. august 1921, Moskva – † 1. august 1943, neďaleko osady Koževňa (pri obci Dmitrovka)), známa tiež pod prezývkami „Lilija“, „Biela ľalia zo Stalingradu“ alebo „Biela ruža zo Stalingradu“, bola sovietska stíhacia pilotka počas druhej svetovej vojny. Stala sa jediným a dodnes neprekonaným ženským leteckým esom. Dlhé roky rôzne pramene uvádzali, že dosiahla minimálne 12 zostrelov nepriateľských lietadiel. Na základe archívnych materiálov sa však podarilo doložiť 5 zostrelov. Keď sa 1. augusta 1943 nevrátila z bojového letu nad Donbasom, vznikli pochybnosti, či nedezertovala na nemeckú stranu. Na dlhé desaťročia tak bolo jej meno vymazané z dejín. Až v roku 1979 sa podarilo identifikovať jej pozostatky a oficiálne sa potvrdilo, že zahynula vo vzdušnom boji. Osobu Lidije Litviakovej sprevádzajú mnohé legendy, polopravdy či snahy o zveličovanie jej beztak významných vojenských úspechov. Rovnako ako viaceré udalosti jej života i okolnosti jej smrti nie sú dodnes úplne objasnené.
Mladosť
Narodila sa vo štvrtok 18. augusta 1921 v Moskve do ruskej rodiny. Otec Vladimir Leontievič Litviak pracoval ako železničiar a matka Anna Vasilievna Litviaková bola predavačkou. Lidija prežila spolu so svojím mladším bratom Jurijom šťastné detstvo v starom dome na ulici Novoslobodskaja. Od mlada ju priťahovalo letectvo, a tak už vo veku 14 rokov vstúpila do Sverdlovského aeroklubu mesta Moskvy napriek tomu, že minimálny vek na prijatie bol 16 rokov. V 15 rokoch po prvýkrát sama pilotovala dvojplošník Polikarpov U-2. Následne na nejaký čas z dnes už neznámych dôvodov odišla od letectva, prihlásila sa do kurzov pre geológov a vydala sa na výpravu na ďaleký ruský sever. Neskôr sa opäť vrátila k lietaniu.
Podľa viacerých zdrojov mal byť v roku 1937 Lidijin otec, Vladimir Litviak, na udanie zatknutý a neskôr popravený ako „nepriateľ pracujúceho ľudu“. K tejto skutočnosti síce neexistuje žiaden overený dôkaz, a tak nie je úplne isté, či sa naozaj stal obeťou stalinských represií, hoci pravdepodobne áno. S istotou však možno na základe dostupných prameňov konštatovať len to, že v roku 1937 bol zatknutý a odvtedy sa o Vladimirovi Litviakovi už nikde nič neuvádza.
Lidija sa stratu otca snažila po celý život starostlivo utajovať, pretože sa oprávnene obávala, že by to mohlo mať zlé dôsledky na jej leteckú kariéru. V novembri 1939 úspešne absolvovala kurz v Taganskom aeroklube mesta Moskvy a ako jednu z najlepších letkýň ju poslali do Chersonskej školy letcov-inštruktorov OSOAVIACHIM-u, ktorú úspešne ukončila v máji 1940. Spolu s Lidijou kurz navštevovala aj istá Jekaterina Vasilievna Budanovová, s ktorou sa spriatelila. V zdrojoch sa však nešpecifikuje dôvod, prečo školu letcov-inštruktorov absolvovala práve vo vzdialenejšom Chersone na južnej Ukrajine a nie v Moskve. Existujú len ničím nepodložené informácie, že tak urobila z dôvodu straty otca v období stalinských čistiek. Od júla 1940 Lidija pôsobila ako letec-inštruktor v Proletárskom aeroklube mesta Moskvy. V roku 1940 tiež ukončila strednú školu. K obdobiu jej pôsobenia ako leteckej inštruktorky v aeroklube sa často uvádza, že napriek svojmu mladému veku stihla do začiatku vojny vyškoliť 45 nových letcov. Ide však o neoverenú a pravdepodobne nepravdivú informáciu.
Druhá svetová vojna
Potom, čo v júni 1941 začalo Nemecko s inváziou do Sovietskeho zväzu, sa Lidija rozhodla, že svoju vlasť bude brániť ako stíhací pilot a dobrovoľne požiadala o vstup do sovietskych vzdušných síl, čo ale kompetentné orgány odmietli, kvôli jej údajnej neskúsenosti. Sovietske letectvo bolo pritom v tom čase nútené nasadzovať množstvo neskúsených pilotov, ktorí mali nalietaných iba niekoľko letových hodín. Hlavný dôvod jej neprijatia spočíval v tom, že v ZSSR vtedy neexistovali ženské letecké jednotky, ktoré neboli ani v iných krajinách sveta. Situácia sa zmenila až v októbri 1941, kedy Marina Michajlovna Raskovová dostala povolenie organizovať ženské letecké útvary a hľadala iba skúsené pilotky. Lidija Litviaková nemala dostatočný počet nalietaných hodín, a tak tajne upravila záznamy v svojom letovom denníku. V chaotickej atmosfére prvých vojnových mesiacov jej údaje nikto nepreveroval a v piatok 10. októbra 1941 nakoniec vstúpila do Červenej armády. Odišla do Engelskej vojenskej leteckej školy pilotov, kde absolvovala výcvik na stíhacie lietadlá Jakovlev Jak-1.
Dňa 10. septembra 1942 prišla ako súčasť posíl k 437. stíhaciemu leteckému pluku, ktorý pôsobil v oblasti Stalingradu, skupina pilotiek od 586. pluku. Medzi nimi bola aj Lidija Litviaková. Výzbroj 437. IAP v tom období síce tvorili stíhačky Lavočkin La-5, na ktoré sa pluk prezbrojil z typu LaGG-3 v priebehu júla a augusta 1942, ale ženy prileteli na strojoch Jak-1. Pilotky vytvorili u 437. pluku aj čisto ženský stíhací roj, ale nakoniec kvôli ťažkému zraneniu veliteľky a ochoreniu ďalšej letkyne zostali iba Lidija Litviaková a Jekaterina Budanovová. Lidija sa zapojila do leteckej vojny nad Stalingradom a už v nedeľu 13. septembra sa z jednej štvrtiny podieľala na zostrelení nemeckého bombardéra Junkers Ju 88 v oblasti letiska Gumrak (dnes sa tu nachádza Medzinárodné letisko Volgograd). Litviaková letela na stíhačke Jak-1 (biela 02). Staršie zdroje uvádzajú, že v tento deň mala Lidija zostreliť aj stíhačku Messerschmitt Bf 109, ktorú predtým poškodila Raisa Vasilievna Beľajevová. Bf 109 malo pilotovať nemecké letecké eso Erwin Meier, ktorý bol vraj trojnásobným držiteľom Železného kríža alebo dokonca Rytierskeho kríža. K tejto udalosti sa viaže často citovaná príhoda, v ktorej sa nemecký pilot zachránil z horiaceho lietadla na padáku a na zemi sa vzdal sovietskym vojakom. Následne požiadal o stretnutie so sovietskym stíhačom, ktorý ho zostrelil. Keďže dopadol v blízkosti letiska 437. IAP, rozhodli sa mu vraj splniť jeho zvláštne prianie a vzali ho na letisko. Namiesto muža mu však predstavili mladú atraktívnu svetlovlasú ženu. Nemecký pilot sa cítil dotknutý, že ho urazili takýmto žartíkom, ale potom, keď mu Litviaková podrobne opísala súboj, ktorého sa zúčastnila, musel Meier uznať, že nikto s výnimkou pilota, ktorý ho zostrelil, nemohol poznať také podrobnosti. Litviaková vedela zo školy nemecky, a tak sa s prekvapeným pilotom Luftwaffe vedela dorozumieť. K tejto udalosti ale neexistujú žiadne úradné dokumenty ani fotografie. Sovietske archívne materiály pripisujú Litviakovej v tento deň iba spomínaný štvrtinový podiel na zostrelení bombardéra Ju 88. Luftwaffe však 13. septembra 1942 skutočne stratila desiatnika (Unteroffizier) Erwina Meiera z 2. letky Stíhacej eskadry 53 (2. Staffel des Jagdgeschwaders 53, 2./JG 53), ktorý letel na Bf 109G-2 (W.Nr. 13556; čierna 8). Meier mal vtedy oficiálne priznaných 11 zostrelov a jeho skutočným premožiteľom bol kapitán Gerasim Vladimirovič Kriukov od 520. IAP. Podľa archívnych materiálov Kriukov zostrelil Bf 109 v oblasti dva kilometre východne od Prolejskoj o 10:05 hod.
thumb|Vojenská knižka Lidije Litviakovej
Dňa 27. septembra Lidija letela na Jaku-1 (biela 02) ako číslo samotného veliteľa 437. IAP majora Maxima Semionoviča Chvostikova. Chvostikov bol zasiahnutý paľbou nemeckých strelcov potom, čo dostihli formáciu piatich bombardérov Ju 88 s ochranou stíhačiek Bf 109. Lidiji sa podarilo vymanévrovať jeden z dotieravých messerschmittov a vzápätí paľbou na vzdialenosť necelých 30 metrov zničila Ju 88. Následne zostrelila spolu s Raisou Beľajevovou jeden Bf 109. Bombardér, ktorý zostrelila Litviaková, sa zrútil na nemeckej strane frontu a pravdepodobne šlo o Ju 88A-4 (W.Nr. 3517) zo stavu 5. letky Bojovej eskadry 76 (5. Staffel des Kampfgeschwaders 76, 5./KG 76). Stíhací messerschmitt, ktorý zostrelila Litviaková spolu s Beľajevovou, bol konkrétne Bf 109G-2 (W.Nr. 14221). Pravdepodobne ho pilotoval Horst Loose zo 4./JG 52, ktorý pritom zahynul.
Od októbra 1942 Lidija slúžila u elitného 9. gardového stíhacieho leteckého pluku (skratka: ), ktorému velil podplukovník Lev Ľvovič Šestakov, letecké eso a veterán zo španielskej občianskej vojny. Lidija absolvovala spoločne s ostatnými najskôr 58 bojových letov nad priestorom mesta Žitkur a sprevádzala dopravné lietadlá, ktoré vozili materiál na front. Podľa archívnych materiálov bola Lidija zaradená do skupiny „voľných lovcov“ 9. GvIAP a uskutočnila s nimi päť bojových letov a zúčastnila sa piatich leteckých súbojov. U 9. GvIAP lietala do 8. januára 1943, kedy ju spolu s Jekaterinou Budanovovou pridelili k 296. IAP, ktorý bol tiež vyzbrojený lietadlami Jak-1. Pluk bol v tom čase dislokovaný na letisku Kotelnikovo pri Stalingrade a velil mu major Nikolaj Ivanovič Baranov.
Vo štvrtok 11. februára 1943 Lidija letela na Jaku-1 (červená 32) a nad osadou Veselij zostrelila Bf 109. V nemeckých záznamoch však žiadna strata nefiguruje. Podľa starších zdrojov zostrelila v tento deň až dve lietadlá. Malo sa tak stať, keď spolu ďalšími tromi pilotmi 296. pluku natrafili na formáciu 16 strmhlavých bombardérov Junkers Ju 87 Stuka sprevádzaných 13 stíhačkami Focke-Wulf Fw 190, ktoré smerovali na Rostov nad Donom. Litviaková najprv údajne zaútočila na vedúci bombardér, ktorý explodoval. Následne sa mala pridať k veliteľovi 3. letky nadporučíkovi  Alexejovi Frolovičovi Solomatinovi a s ním zostreliť jeden Fw 190. Archívne materiály však tieto informácie nepotvrdzujú. V tomto období mala byť Lidija tiež zostrelená a prinútená pristáť na nepriateľskom území. Zachrániť ju mal pilot bojového lietadla Iliušin Il-2, ktorý svojou paľbou zahnal nemeckú pechotu, následne pristál, vzal Lidiju do kabíny a opäť vzlietol. V oficiálnych záznamoch sa k tejto udalosti nič podobné neuvádza.
Dňa 17. februára 1943 Lidija získala za svoje úspechy Rad červenej hviezdy. Dňa 5. marca ju povýšili do hodnosti podporučíka, prvej dôstojníckej hodnosti. V piatok 18. marca sa 296. stíhací letecký pluk premenoval na 73. gardový stíhací letecký pluk. Gardové útvary mali oproti ostatným viaceré výhody, ktoré spočívali hlavne v prednostnom zásobovaní, najmodernejšej výzbroji a vyššom plate pre všetkých príslušníkov jednotky.
Znovu začína lietať a v stredu 5. mája 1943 si ešte nie celkom zdravá doslova vynúti povolenie k bojovému letu. So svojím Jakom-1 (žltá 44) vzlietla spolu s ďalšími pilotmi k ochrane strmhlavých bombardérov Petľakov Pe-2. Počas letu na nich zo slnka zaútočili Bf 109. Lidija si v priestore južne od Stalina (dnes Doneck na východnej Ukrajine) nárokuje zostrel jedného z nich. Nemecké záznamy však ani v tomto prípade stratu neevidujú. Z tohto letu sa Lidija vrátila značne vyčerpaná a na ďalšie ju už nepustili. V tomto období sa Lidija údajne zamilovala do Alexeja Solomatina, veliteľa jednej letky u 73. GvIAP. Za Alexeja sa vraj čoskoro vydala, ale neexistuje o tom žiaden doklad.
Dňa 6. mája 1943 sa z bojového letu nad Donbasom nevrátil veliteľ pluku podplukovník Nikolaj Baranov. Zahynul vo vzdušnom boji proti presile Bf 109 nad obcou Alexejevo-Orlovka (dnes súčasť mesta Šachťorsk v Doneckej oblasti). Novým veliteľom 73. GvIAP sa stal plukovník Ivan Vasilievič Golyšev. V polovici mája priletel 73. GvIAP na letisko Gukovo, kde už bol dislokovaný aj 31. GvIAP. Dňa 21. mája sa kapitán Alexej Solomatin vracal s poškodeným lietadlom z bojového letu a v dôsledku zranení či poruchy lietadla nezvládol núdzové pristátie. Jeho Jak-1 sa pred očami všetkých prítomných prevrátil a rozbil o zem. Solomatin zhorel vo vraku lietadla. V tom čase mal oficiálne potvrdených 13 zostrelov nepriateľských lietadiel.
Koncom mája začal nepriateľ na frontovom úseku, ktorý sa nachádzal v operačnom priestore 73. GvIAP, používať priviazaný balón na korekciu delostreleckej paľby. Vďaka dobre odvedenej práci pozorovateľov z balóna bola nemecká delostrelecká paľba nezvyčajne presná a sovietskym vojskám spôsobovala ťažké straty. Balón chránilo protilietadlové delostrelectvo a hliadkujúci stíhači. Viacero pokusov o jeho zostrelenie sa skončilo neúspechom. Lidija sa vraj dobrovoľne prihlásila k útoku na tento balón a na jeho zničenie mala vlastný plán, ktorý po schválení aj uskutočnila. V pondelok 31. mája 1943 si vyberá tú časť dňa, kedy slnko svieti z hĺbky nepriateľského územia. Spočiatku letí pozdĺž frontovej línie na sever, následne sa otočí na západ a front preletí v miestach, kde je slabá protilietadlová obrana a prenikne hlboko nad nepriateľské územie. Potom svoj Jak-1 spustí z výšky na maximálnu rýchlosť a zo strany od slnka, a navyše z nemeckej strany frontu, zaútočí na balón a zasiahne ho. Obsluhy protilietadlových diel, ktoré balón bránili, nestihli zareagovať. Podľa úradných dokumentov Lidija v skutočnosti vzlietla k útoku na nemecký pozorovací balón nad obcou Pokrovskoje spolu s podporučíkom Ivanom Ivanovičom Borisenkom, ktorý po Lidijinom útoku zasiahnutý balón dorazil. Jeho trosky potom dopadli na zem pri východnom okraji dediny Troickoje.
Niekedy v tomto období začal 73. GvIAP dostávať nové lietadlá Jakovlev Jak-1B, ktoré mali výkonnejší motor. Ďalšou zmenou bol polokvapkovitý prekryt kabíny a znížená zadná časť trupu, vďaka čomu mali piloti výrazne lepší výhľad do zadnej polosféry. U strojov však naďalej pretrvávali problémy s nedostatočnom pevnosťou konštrukcie a výkonnostne zaostávali za nemeckými Messerschmittmi Bf 109.
V piatok 16. júla 1943 Lidija vzlietla so svojím Jakom-1B (biela 23) a piatimi ďalšími pilotmi k ochrane lietadiel Il-2. Počas letu k cieľu natrafila šestica sovietskych stíhačov na skupinu 20 bombardérov Ju 88 sprevádzaných šiestimi Bf 109. Nastal urputný vzdušný boj, v ktorom bola Lidija nakoniec zostrelená a podľa niektorých zdrojov sa zachránila na padáku. V skutočnosti však so svojím lietadlom núdzovo pristála „na brucho“ v oblasti 700 – 900 metrov od prednej línie frontu, severozápadne od dediny Darievka. Záchrannému tímu sa ju potom v noci podarilo bezpečne evakuovať aj s poškodeným lietadlom. Lidiju s najväčšou pravdepodobnosťou zostrelil nadporučík (Oberleutnant) Emil Bitsch z 8./JG 3, ktorý vtedy patril k najúspešnejším esám Luftwaffe. Staršie pramene uvádzajú, že pri tomto bojovom lete mala Litviaková zostreliť aj jeden Ju 88, jeden Bf 109G a ďalší messerschmitt mala poškodiť. Archívne materiály tieto tvrdenia nepotvrdzujú.
O tri dni neskôr bola zostrelená aj Litviakovej najlepšia priateľka Kaťa Budanovová. Nad dedinou Novokrasnovka sa ocitla v boji proti dvom Bf 109G: ''„Obyvatelia dediny Novokrasnovka vo Vorošilovgradskej oblasti sledovali boj s úzkosťou. Stíhačka s červenými hviezdami sa nakoniec prevrátila a úplne neriadená začala padať. Potom skĺzla po krídle a vyrovnala let, ale krídlo začali olizovať jazyky plameňov. Lietadlo kĺzalo k poľu na okraji dediny, ktoré bolo zbrázdené okopmi a krátermi. Po dosadnutí zapadlo jedno koleso do krátera a lietadlo sa prevrátilo. Kolchozníci s veľkými ťažkosťami vytiahli smrteľne raneného pilota z horiaceho pilotného priestoru. Staršia žena otrela krv z Katinej tváre, rozopla golier leteckej kombinézy a vytiahla legitimáciu, z ktorej sa dozvedela, že ide o Jekaterinu Vasilievnu Budanovovú. Dedinčania jemne zdvihli pilotkino telo a doniesli ju do najbližšej chalupy. Tu, na kraji dediny, potom Kaťu s vojenskými poctami pochovali.“'' Pravdepodobným premožiteľom Budanovovej bol nadporučík Emil Bitsch z 8./JG 3, ktorý pred troma dňami zrejme zostrelil aj Litviakovú, alebo šikovateľ Georg Schwientek zo stavu 2./JG 52. Budanovová má na základe archívnych materiálov oficiálne potvrdené tri zostrely nepriateľských lietadiel. Staršie pramene jej však pripisovali až 11 zostrelov (šesť samostatných a päť v spolupráci). Pre Lidiju Litviakovú to bola po smrti Alexeja Solomatina ďalšia ťažká strata. Ešte v ten večer si nárokuje zostrel Bf 109, ale v nemeckých záznamoch žiaden neevidujú. Jeden Bf 109G-6 (W.Nr. 20005) z 5./JG 3 sa však vrátil z bojového letu s poškodeniami na 40%. Litviaková letela na stroji Jak-1B (biela 23).
thumb|Sovietski vojaci prekračujú rieku [[Mius, leto 1943]]
V stredu 21. júla 1943 Litviaková letí vo svojom Jaku-1B (biela 23) vo štvorici ako číslo veliteľa pluku Ivana Golyševa. Napadlo ich 12 stíhačiek Bf 109. Na Golyševa úporne dotierajú štyria nemeckí stíhači a snažia sa ho obkľúčiť. Lidija medzitým kľučkuje pod paľbou troch strojov. Napriek tomu sa snaží chrániť svojho veliteľa, ale nemeckí stíhači sú vynikajúci a sily príliš nerovné. Golyševa nakoniec nad priestorom osady Krinički zasiahnu a jeho Jak-1B začína horieť. Pilot nasmeroval svoje lietadlo do postavenia nepriateľskej batérie pri dedine Arťomovka a zahynul. Nemeckí letci zasiahli aj Litviakovú a jej rozstrieľané lietadlo padá k zemi. Lidiji sa však tesne nad zemou podarilo stroj vybrať z neovládaného pádu a doletieť s ním nad vlastné územie, kde núdzovo pristála „na brucho“ asi pol kilometra od dediny Novikovka. Niekedy sa uvádza, že Litviakovú v tento deň zostrelil kapitán (Hauptmann) Paul Stolte zo 6./JG 3. V nasledujúci deň je Lidija za svoju úspešnú bojovú činnosť vyznamenaná Radom červenej zástavy.
U svojho pluku bolo Lidija veľmi obľúbenou najmä kvôli svojej obetavosti, ochote vždy pomôcť, neustálej pripravenosti ísť do každého boja, zodpovednosti a spoľahlivosti. V tom čase bola Litviaková už pomerne známou osobnosťou, o ktorej často písala nielen sovietska tlač. Povesť o statočnej žene sa veľmi rozšírila. Pritom všetkom naďalej zostávala skromným dievčaťom.
Na prelome júla a augusta 1943 prebiehali v oblasti rieky Mius ťažké boje medzi sovietskymi jednotkami a nemeckou 6. armádou. Podobne ako inde aj tu boli pozemné boje úzko späté s činnosťou letectva. V sobotu 31. júla sa Lidija so svojím Jakom-1B (biela 23) z jednej tretiny podieľala na zostrelení Bf 109. V nedeľu 1. augusta 1943 Lidija Litviaková vzlietla s lietadlom Jak-1B (biela 23) v zostave deviatich strojov 73. GvIAP k ochrane vlastných pozemných jednotiek v oblasti dedín Marinovka a Stepanovka v Stalinskej (dnes Doneckej) oblasti. V tomto priestore nastal urputný vzdušný boj s nemeckými lietadlami:
Keď sa rotný Alexandr Stepanovič Jevdokimov vrátil späť k svojej jednotke, potvrdil, že Litviakovej lietadlo bolo zasiahnuté a klesalo v danej oblasti. Pilot Ivan Borisenko si na tento bojový let spomínal: ''„Lilija si Messerschmitty Bf 109, ktoré zabezpečovali stíhaciu ochranu nemeckým bombardérom, proste nevšimla. Niekoľko z nich sa na ňu spustilo a keď ich uvidela, otočila svoj stroj, aby sa s nimi stretla. Potom všetci zmizli za mrakom.“'' Borisenko, zaujatý bojom, Lidiju naposledy videl cez medzeru v oblakoch, pričom sa z jej lietadla valil dym a prenasledovalo ho až osem Bf 109. Potom Borisenko so svojím strojom klesol do menšej výšky, aby zistil, či sa mu ju podarí nájsť. Nevidel však žiaden padák ani explóziu.
Podľa viacerých prameňov mala Lidija v tento deň počas svojho tretieho bojového letu zostreliť jeden Bf 109G samostatne a jeden v spolupráci. Počas štvrtého letu toho dňa mala smrteľne ranená taranovať lietadlo svojho premožiteľa, ktorým malo byť letecké eso poručík (Leutnant) Hans Schleef zo stavu 7./JG 3. Tieto informácie sú však rozporuplné a nekorešpondujú s úradnými dokumentmi. Schleef svoj zostrel LaGGu-3, ktorý si však nemeckí letci v boji často mýlili s Jakom-1, nárokoval už o 5:25 hod. ráno, kým Litviaková sa podľa sovietskych materiálov nevrátila z bojového letu, ktorý prebiehal okolo 11:00 hod.
Dňa 8. augusta 1943 Lidiju Litviakovú navrhli na udelenie titulu Hrdina Sovietskeho zväzu, ale nedostala ho. Namiesto neho jej udelili Rad Vlasteneckej vojny I. stupňa. Trosky jej lietadla sa bezprostredne po boji nepodarilo nájsť, čo v týchto prípadoch vzbudzovalo u sovietskeho velenia nedôveru a podozrenie z dezercie k nepriateľovi. Automaticky sa zablokovali všetky návrhy na vyznamenania a rodina nedostávala ani žiadnu pomoc od štátu. Lidija Litviaková bola vyhlásená za nezvestnú. Dňa 23. augusta 1943 sa pilot Vladimir Dmitrijevič Lavrinenkov, príslušník 9. GvIAP, nevrátil z bojového letu. Nad riekou Mius, v miestach, kde naposledy videli Litviakovú, taranoval na lietadle P-39 Airacobra prieskumný Focke-Wulf Fw 189. Zajali ho a skončil v zajateckom tábore. Počas presunu do iného tábora v Odesse sa mu podarilo ujsť a vrátil sa na sovietske územie. Neskôr prezradil jednej letkyni z 586. IAP, že v prvom zajateckom tábore, do ktorého sa dostal, si na zozname zajatcov všimol meno Litviakovej. Začala sa tiež šíriť informácia, že jeden sovietsky stíhací stroj pristál na ceste pri Marinovke. Pilotom údajne malo byť drobné blonďavé dievča s ostrým nosom, čo zodpovedalo Lidiji Litviakovej. Väčšina príslušníčok 586. pluku však tomu vôbec neverila, ale našli sa aj také, ktoré Lidiju verejne nazvali zradkyňou a „nemeckým vlčiakom“. U 73. GvIAP tomu nikto neveril.
Pátranie po Lidiji Litviakovej
V roku 1971 sa do jej hľadania zapojili žiaci z pionierskeho oddielu „Prieskumníkov vojenskej slávy“ 1. školy mesta Krasnyj Luč. Niekoľko rokov sa hrabali v zemi v okolí dediny Marinovka, pričom museli bojovať aj s neporozumením štátnych orgánov a miestnych obyvateľov. Miestni výrastkovia sa s nimi dokonca niekoľkokrát pustili do bitky. Kopali na rôznych miestach. Na poli ich obvinili, že zničia časť úrody. Na záhrade súkromného domu sa vlastník dožadoval náhrady za zničený pozemok. Techniku sa im podarilo zabezpečiť iba niekedy, a tak museli kopať predovšetkým ručne. Každé leto sa sem cez prázdniny vracali objasňovať historické fakty, pričom sa im podarilo vykopať a preskúmať mnohé ďalšie lietadlá, ale Litviakovej stroj nie.
V lete 1979 sa ich pátranie už blížilo ku koncu. Pri samote Koževňa sa školáci ešte pre istotu opýtali miestnych, či niečo nevedia o zostrelených sovietskych lietadlách z druhej svetovej vojny. Podľa oficiálnej verzie sa 23. júla 1979 od obyvateľov obce Dmitrovka dozvedeli, že v roku 1969 bratia Fiodor a Nikolaj Sačkioví spolu s kamarátom Sergejom Sapickým lovili pri osade Koževňa malého hada, ktorý sa im skryl do diery. Začali kopať jamu a natrafili pritom na hrob neznámeho pilota, na ktorý sa s odstupom času zabudlo. Pod krídlom lietadla ležala neveľká kostra. Kto telo pochoval nie je známe. Nález potom preskúmali lekári, ktorí zistili, že v lebke, na ktorej ešte stále bola letecká kukla, je vpredu malý okrúhly otvor a panvová kosť patrí žene. Ich zistenia potvrdil aj nález dobre zachovanej časti čisto ženského oblečenia – ručne šitá blúzka z padákového hodvábu so zapínaním na jeden gombík a hodvábna podprsenka. Dňa 26. júla 1969 zriadili v centrálnej časti obce Dmitrovka spoločný hrob č. 19, kam pozostatky neznámej ženy uložili. Keďže pri sebe nemala žiadne dokumenty, v protokole nič nemenili a na mohyle sa objavil nápis „Neznámy letec“.
Telo bolo ešte v roku 1979 exhumované a podrobené forenznej analýze, ktorá preukázala, že ide o Lidiju Litviakovú. Dňa 31. marca 1986 to potvrdil aj Centrálny archív Ministerstva obrany ZSSR. V júli 1988 sa potom meno Lidije Litviakovej objavilo aj na mohyle v obci Dmitrovka v Šachťorskom rajóne Doneckej oblasti. Dňa 26. novembra 1988 rozkazom č. 251 námestníka ministra obrany ZSSR bol v bode 22 opravený rozkaz Hlavnej kádrovej správy zo 16. septembra 1943: ''„nezvestná, zmizla 1. augusta 1943“ sa zmenilo na „zahynula pri plnení bojovej úlohy 1. augusta 1943“''.
Dňa 5. mája 1990 jej prezident Sovietskeho zväzu, Michail Gorbačov, posmrtne udelil titul Hrdina Sovietskeho zväzu a Rad Lenina.
V júli 2011 Nikolaj Sački prezradil Gianovi Pierovi Milanettimu, autorovi publikácie Sovietske letkyne vo Veľkej vlasteneckej vojne (História v obrazoch), že všetci v Koževni vedeli, že tam to lietadlo je. Príhodu o sledovaní hada si vymysleli zo strachu pred sovietskymi úradmi, ktoré ich mohli potrestať za to, že pozostatky vykopali bez povolenia. Uviedol tiež, že im potom nikto nepovedal, že ide o kostru ženy. Vojnové udalosti na oblohe nad osadou Koževňa dňa 1. augusta 1943 a okolnosti smrti Lidije Litviakovej sa dodnes nepodarilo úplne objasniť.
Poznámky
<references group="pozn."/>
Železničná trať Čelákovice – Mochov
Železničná trať Čelákovice – Mochov (v cestovnom poriadku pre cestujúcich označená číslom 233) je jednokoľajnou neelektrizovanou regionálnou traťou v Stredočeskom kraji. Trať vedie zo stanice Čelákovice do Mochova. V zastávke Mochov zastávka vedie okolo Transformátorovne Čechy-stred, kam je zavedená vlečka.
Prevádzka nákladných vlakov na tejto trati bola zahájená v roku 1883, prevádzka osobnej dopravy sa začala v roku 1939. V roku 2006 sa stal prevádzkovateľom Klub železničních cestovatelů, ktorý tu prevádzkuje Polabský motoráček.
Huayangosaurus
Huayangosaurus bol len niečo vyše dlhý bylinožravý dinosaurus. Tento primitívny stegosaurus (Stegosauria) mal oproti neskorším formám pomerne vysokú a krátku hlavu, s početnými zubami aj v najprednejšej časti hornej čeľuste. Zobák mal teda dobre vyvinutý len na sánke. Do Huayangosauridae, ktorej je zároveň jediným istým členom, hoci sa do nej niekedy radia aj rody primitívne Tatisaurus a Regnosaurus. Zaujímavé je, že podobne ako vyspelé rody z čeľade Stegosauridae, aj on mal na konci chvosta dva páry dlhých ostňov, ktoré boli zreteľne odlíšené od kostených dosiek na chrbte. Podľa všetkého disponoval aj dlhým ostňom na každom pleci. Patrí medzi najlepšie známe stegosaury, keďže poznáme ako lebku, tak aj ostatok tela z približne pol tucta exemplárov. Žil pred približne 165 miliónmi rokov, nájdený bol v Číne.
Jiří Macháček
Jiří Macháček (* 6. júl 1966, Litoměřice) je český herec, spevák, textár a moderátor.
Vyštudoval Právnickú fakultu Karlovej univerzity v Prahe a konzervatórium Jaroslava Ježka. Štúdium na DAMU nedokončil. Vystupoval v niekoľkých divadlách (Na Zábradlí, Sklep, Na Jezerce) a vo viacerých filmoch. V roku 2000 získal Českého leva za najlepšiu vedľajšiu rolu vo filme Samotári.
Okrem herectva vystupuje ako spevák vo svojej hudobnej skupine Mig 21.
Marsannay-la-Côte
Marsannay-la-Côte je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Côte-d’Or, v regióne Burgundsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Gmina Bojadła
Gmina Bojadła je vidiecka gmina v Poľsku v Lubuskom vojvodstve.
Krňany
Krňany sú obec v Česku v okrese Benešov v Stredočeskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 385 obyvateľov, z toho 207 mužov a 178 žien, pričom priemerný vek v obci bol 43,7 roka (muži 41,0 roka, ženy 46,9 roka).
Gmina Bojadła
Má rozlohu 102,55 km² a žije tu 3387 obyvateľov (2006), priemerná hustota zaľudnenia je 33,03 osôb/km².
Stráže
Stráže môže byť:
Gmina Bojadła
Sídlom powiatu, v ktorom sa gmina nachádza, je mesto Zielona Góra.
Krino
Krino alebo Krinó (Krino/iný prepis: Krinó) môže byť v gréckej mytológii:
Lunas (kantón)
Lunas je francúzsky kantón v departemente Hérault v regióne Languedoc-Roussillon. Tvorí ho 12 obcí.
Slovenský ekumenický preklad
Slovenský ekumenický preklad je preklad celej Biblie do slovenčiny, ktorý bol pripravený viacerými kresťanskými cirkvami.
Na tomto preklade sa podieľali nasledujúce cirkvi (v abecednom poradí): Apoštolská cirkev na Slovensku, Bratská jednota baptistov v Slovenskej republike, Cirkev adventistov siedmeho dňa – Slovenské združenie, Cirkev bratská v Slovenskej republike, Evanjelická cirkev augsburského vyznania na Slovensku, Evanjelická cirkev metodistická – Slovenská oblasť, Gréckokatolícka cirkev na Slovensku, Pravoslávna cirkev na Slovensku, Reformovaná kresťanská cirkev na Slovensku, Rímskokatolícka cirkev na Slovensku. Preklad podporuje aj Svetová biblická spoločnosť v Londýne.
Príprava prekladu sa začala v roku 1988. Nová zmluva a Kniha žalmov boli vydané v roku 1995.
Preklad Starej zmluvy bol dokončený po 19-tich rokoch práce. Jeho text odovzdali členovia prekladateľskej komisie predstaviteľom cirkví 30. januára 2007. Prekladateľská komisia sa riadila smernicami Vatikánu a Spojenej biblickej spoločnosti v Londýne pre interkonfesijný preklad. Preklad Starej zmluvy sa opieral o hebrejský text a preklad Novej zmluvy o grécky text.
Kompletný preklad vyšiel roku 2007. Bol vydaný v dvoch verziách. Prvá vyšla s deuterokánonickými knihami a druhá verzia bez deuterokánonických kníh. Prvé opravené vydanie vyšlo v roku 2008.
Vo vreckovom formáte vyšiel preklad v roku 2011. V roku 2012 vyšlo vo vreckovom formáte 4. vydanie (2. opravené).
Biblia bola schválená aj Konferenciou biskupov Slovenska. Avšak tento preklad sa nestane textom používaným pri liturgii. Autorizáciu majú totiž v kompetencii jednotlivé cirkvi.
V rokoch 2013-2015 prebehol preklad a spracovanie textov NIV Study Bible z vydavateľstva Zondervan. V roku 2015 Slovenská biblická spoločnosť a vydavateľstvo Porta libri vydali prvú slovenskú študijnú Bibliu: v náklade 3000 kusov.
Slovenský ekumenický preklad obsahuje knihy Biblie rozčlenené v tomto poradí:
Moosbrunn
Moosbrunn je obec v Rakúsku v spolkovej krajine Dolné Rakúsko v okrese Bruck an der Leitha.
Žije tu 1 613 obyvateľov (1. 1. 2010).
Stegosaurus
Stegosaurus („zastrašený/platňový jašter“) je veľmi dobre známy platňochrbtý dinosaurus (Stegosauria). Stegosaurus je známy z pozostatkov 80 jedincov, pričom mnohé kostry sú kompletné, a poznáme dokonca aj kostené štítky, ktoré mu nahusto chránili krk a menej husto boky. Žil pred 155 až 148 miliónmi rokov, nájdený na západe Severnej Ameriky, v období neskorej Jury.
Znaky
300px|thumb|left|[[Oporná sústava|Kostra Stegosaura.]] Podobne ako iné stegosaury, i tento rod mal na chrbte dva rady kostených platní, ktoré sa striedavo v dvoch radoch tiahli od chrbta po chvost. Na krku a chvoste tieto rady splývali v jeden. Platne mával v pomere k telu dosť veľké a oproti takému rodu Tuojiangosaurus aj široké. Ich funkcia bola hlavne obranná, ale predpokladá sa aj termoregulačná. Na konci chvosta disponoval dvoma pármi až metrových tŕňov, hoci jeden druh stegosaura mal týchto párov dvakrát viac – teda 4. Stegosaurus žil, podobne ako väčšina ostatných tyreoforov, väčšinou osamote, prípadne v menších skupinách. V porovnaní s objemným telom mal tento dinosaurus len maličkú hlavu s malým mozgom. Jeho veľkosť však bola v skutočnosti väčšia, ako sa v minulosti predpokladalo, lebo počas odlievania odliatku mozgu ostal v mozgovni sediment. Viaceré zdroje uvádzajú hmotnosť mozgu okolo 80 gramov, bol malý ako vlašský orech. Obýval rovinaté územia, kde sa živil nízkym porastom. Hmotnosťou by sa vyrovnal nosorožcovi a veľký bol asi ako autobus. Živil sa rastlinami a podľa najnovších nálezov z Portugalska, obýval Európu a Severnú Ameriku.
Platne
náhľad|vľavo|[[Oporná sústava|Kostra jedinca z rodu Stegosaurus v Senckenbergovom múzeu vo Frankfurte.]] Najvýraznejším znakom Stegosaura sú rady kosoštvorcových kostených platní, vyrastajúcich z jeho chrbta, krku a chvosta. Aj napriek tomu, že je to jeden z najintenzívnejšie skúmaných dinosaurov, odborníci sa dlho nevedeli dohodnúť, ako boli platne na chrbte Stegosaura usporiadané, pretože neboli spojené s kostrou, ale iba uložené v kožovitom obale. Výskumníci dlho predpokladali, že boli celkom súmerné. Nedávne štúdie však ukázali, že boli umiestnené striedavo, pričom najväčšie, sa nachádzali v oblasti bokov a dosahovali až metrovú výšku.
náhľad|vpravo|Dobová rekonštrukcia Stegosaura s platňami usporiadanými [[Súmernosť|súmerne.]] Na účel týchto kostených platní existovali rôzne názory. Vedci sa pôvodne domnevali, že chránili Stegosaura pred útomi dravých dinosaurov. Táto hypotéza je dnes veľmi nepravdepodobná, pretože aj tie najvyššie platne tvorila veľmi krehká kosť, proti mocným čeľustiam predátorov, akým bol napríklad Allosaurus, tak poskytovali len veľmi chabú ochranu. Oveľa pravdepodobnejšie je, že tieto dobre prekrvené chrbtové platne pravdepodobne slúžili na reguláciu teploty. Keď sklonil hlavu a platne otočil k slnku, slnečné teplo mohlo oveľa rýchlejšie zohriať mohutné telo. Keď chcel svoju telesnú teplotu znížiť, stačilo sa mu postaviť zadnou časťou k slnku, aby krvou zásobené platne vyžarovali telesné teplo. Ďalšia teória hovorí, že platne slúžili na predvádzanie sa a pomáhali samcom a samiciam rovnakého druhu, aby sa navzájom rozoznávali.