cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kanadské národné hokejbalové družstvo mužov
Kanadské národné hokejbalové družstvo mužov je národné družstvo mužov, ktoré reprezentuje Kanadu v medzinárodných hokejbalových súťažiach a priateľských zápasoch. Funguje pod záštitou Canadian Ball Hockey Association (CBHA), ktorá vznikla v roku 1977. Patrí medzi najúspešnejšie hokejbalové celky sveta. Jeho najväčším úspechom je zisk piatich titulov majstra sveta.
Baillolet
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Kanadské národné hokejbalové družstvo mužov
Na prvých majstrovstvách sveta federácie WBHF, ktoré organizovalo kanadské Toronto2013, vybojovalo zlaté medaily. Na druhých MS v Piitsbughu 2015 obsadila Kanada až 4.miesto.V roku 2017 v českých Lovosiciach získala Kanada opäť zlato. V roku 2018 v Moskve získala Kanada strieborné medaily.
Baillolet
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Kanadské národné hokejbalové družstvo mužov
Majstrovstvá sveta
Kanadské družstvo sa zúčastnilo všetkých turnajov majstrovstiev sveta. Na piatich z nich dokázalo zvíťaziťv roku 1996 (vo finále zdolalo domáce 🇸🇰) a potom štyrikrát za sebou v rokoch 2001 až 2007. Pridalo k nim 4 strieborné a 1 bronzovú medailu. Iba v rokoch 2009 a 2015 sa mu nepodarilo získať niektorú z medailí. V roku 2009 sa zásluhou prehry vo štvrťfinále so 🇺🇸 nedostalo do semifinále turnaja a muselo preto súťažiť iba o 5. miesto, ktoré po nasledujúcich 2 výhrach aj získalo. Na turnajoch v rokoch 2011, 2013 a 2017 vybojovalo strieborné medaily, keď vo finále podľahlo 🇨🇿, resp. 🇸🇰.
Pozemný hokej na Panamerických hrách 1971
Pozemný hokej na Panamerických hrách 1971 bol turnaj v pozemnom hokeji v rámci multišportového podujatia Panamerických hier 1971. Konal sa v Cali, v Kolumbii od 1.12. augusta 1971, za účasti 8 mužských tímov. Nováčikmi turnaja boli družstvá Čile a Guyany. Hokejový turnaj sa na hrách organizuje od roku 1967, a toto bolo jeho 2. vydanie. Titul obhájila 🇦🇷, ktorá vo finálovom zápase zvíťazila nad 🇲🇽.
Tento turnaj slúžil zároveň ako kvalifikácia panamerických družstiev na Letné olympijské hry 1972, ktoré hostil Mníchov. Kvalifikovalo sa na ne iba víťazné družstvo.
Ženská dvojhra na Wimbledone 2010
Ženská dvojhra na Wimbledone 2010 sa hrala ako súčasť Wimbledonu 2010 od 21. júna do 4. júla. Súťaže sa zúčastnilo 128 hráčok, z toho 32 nasadených, 12 kvalifikantiek a 8 hráčok s divokou kartou. Víťazkou sa stala Serena Williamsová, ktorá vo finále porazila Veru Zvonariovovú 6:3, 6:2. Serena Williamsová tak získala už 13. grandslamový titul.
Juhokórejské národné hádzanárske mužstvo
vpravo|250px|border Juhokórejské národné hádzanárske mužstvo je národné mužstvo, ktoré reprezentuje Kórejskú republiku na medzinárodných podujatiach, napr. majstrovstvách sveta, majstrovstvách Ázie či Letných olympijských hrách, a medzinárodných zápasoch v hádzanej.
Kýl (súhvezdie)
Kýl (lat. Carina) je jedno z 88 súhvezdí modernej astronómie. V staroveku bolo súčasťou veľkého súhvezdia Loď Argo. Až Nicolas Louis de Lacaille v roku 1763 rozdelil Loď Argo na tri menšie súhvezdia: Plachty, Kormu a Kýl. Z územia Slovenska je nepozorovateľné.
Falco 3
Falco 3 je tretí album rakúskeho speváka Falca. Ide sa o jeho najznámejší a najúspešnejší album. Najväčšie hity albumu sú „Rock Me Amadeus“, „Jeanny“, „Vienna Calling“. Práve kvôli prakticky celosvetovému úspechu (okrem iného 3. miesto v USA) a popularite skladieb na ňom, bolo album vydané v rôznych krajinách s rôzne nemixovanými skladbami, trebárs i v niekoľkých rôznych vydaniach. Je teda možné nájsť vydaní, ktoré sa odlišujú dĺžkou jednotlivých skladieb od nižšie uvedeného radenia skladieb na „klasickom“ nemeckého vydania. Na väčšine skladieb sa Falco autorsky podieľal spolu s holandským producentským duom Ferdi Bolland a Rob Bolland. Len na Munich Girls sa podieľal Ric Ocasek, autormi hudby u „Nothin' Sweeter Than Arabia“ sú Curt Cress a Mats Björklund a „It's All Over Now, Baby Blue“ je slávna Dylanova skladba.
Kýl (súhvezdie)
Hviezdy
Hlavná a najjasnejšia hviezda súhvezdia Kýl je Alfa (α) Carinae, nazývaná aj Canopus. Je to druhá najjasnejšia hviezda nočnej oblohy (–0,7 mag). Je to nadobor vzdialený 310 svetelných rokov a 14 000-krát žiarivejší ako naša najbližšia hviezdaSlnko. Beta Carinae sa nazýva Miaplacidus a epsilon Carinae Avior. Hviezda Eta (η) Carinae je zaujímavá premenná hviezda, v súčasnosti s jasnosťou 6m. V minulosti bola však oveľa jasnejšia; v 19. storočí sa rozžiarila až na –1m. Leží v rozsiahlej hmlovine NGC 3372 a vzdialená je od nás 8 000 svetelných rokov.
Objekty
Difúzna hmlovina NGC 3372 (Hmlovina Éta Carinae) je viditeľná voľným okom a štyrikrát väčšia ako Mesiac v splne. Prechádza ňou pás tmavého prachu. V blízkosti hmloviny je možné pozorovať tmavý oblak prachuhmlovinu nazývanú Kľúčová dierka.
NGC 3199 je žiarivá hmlovina v tvare prstenca, ktorého jeden okraj je oveľa jasnejší ako druhý. NGC 3603 je zase vizuálne veľmi slabá hviezdotvorná oblasť s hviezdokopou.
Kvôli Veľkej hmlovine v Kýle astrofotografi často prehliadajú emisnú hmlovinu s hviezdokopou NGC 3572. Táto hviezdotvorná oblasť sa síce premieta do blízkosti Veľkej hmloviny v Kýle, ale je od nás vzdialenejšia.
V súhvezdí sa nachádzajú aj planetárne hmloviny NGC 2867, IC 2501 a Henize 3-401.
Legenda
Súhvezdie Kýl samo o sebe nemá žiadnu legendu, no súhvezdie Loď Argo, ktorého súčasť tvorilo, predstavovalo bájnu loď Argó, na ktorej sa Argonauti plavili za Zlatým rúnom.
Petr Adamec
Petr Adamec môže byť:
Günselsdorf
Žije tu obyvateľov.
Saudskoarabské národné hádzanárske mužstvo
náhľad|Vlajka Saudskej Arábie Saudskoarabské národné hádzanárske mužstvo je národné mužstvo, ktoré reprezentuje Saudskú Arábiu na medzinárodných podujatiach, napr. Majstrovstvách sveta, Majstrovstvách Ázie či Letných olympijských hrách, a medzinárodných zápasoch v hádzanej.
Nov (fáza Mesiaca)
Nov je jediná fáza, pri ktorej môže dôjsť k zatmeniu Slnka. Okrem zatmení Slnka Mesiac počas novu Slnko neprekrýva. Pri pohľade zo Zeme sa totiž nachádza buď nad ním (pri pohľade zo Slovenska severnejšie) alebo pod ním (pri pohľade zo Slovenska južnejšie).
Pri pohľade z Mesiaca počas mesačného novu má planéta Zem fázu spln.
Adamec
Adamec je české a slovenské priezvisko. Na Slovensku je najčastejšie v Malej Lehote (okres Žarnovica), Trnave, Myjave a Bratislave. V Česku je najčastejšie v Prahe a Havlíčkovom Brode.
Hričov (hrad)
náhľad|Hrad na jeseň náhľad|Hrad Hričov prvýkrát nasvietený náhľad|Vnútorné priestory rozrumeného hradu Hričov
Hričov (-normovaný názov) alebo Hričovský hrad je hradná zrúcanina na kopci nad Hričovským Podhradím.
Dejiny
Najstarší údaj o Hričove je z roku 1208, keď sa spomína ako prediálny majetok nitrianskeho biskupstva. Nasledujúci známy dokument svedčí o tom, že kráľ Belo IV. daroval v roku 1254 Hričovský hrad a k nemu patriace majetky magistrovi Tolušovi (Bartolomej), synovi Farkaša. Keď magister Toluš zomrel, hrad spomínaný ako „castrum Hrichou“ i s príslušenstvom dostal roku 1265 Mikuláš, vnuk prepošta zo župy Fejér, pochádzajúci z rodiny Beychovcov. V tom čase k hradu patrili osady Dolný a Horný Hričov, Peklina a Ovčiarsko.
Od Balašovcov Hričov, ale aj Starý hrad, Lietavu a Budatín, násilne dobyl a obsadil ich úhlavný nepriateľ Matúš Čák. Vtedy bol hrad prvý raz dobývaný a aj dobytý. Matúš Čák vydal v roku 1320 škultétsku listinu pre Dlhé Pole, v ktorej je uvedené, že obec patrí k Hričovskému hradu. Balašovci hrad získali naspäť až po Matúšovej smrti v roku 1321.
Od polovice 14. storočia bol hrad opäť v kráľovských rukách. Ako záložný majetok ho v roku 1392 získala rodina Kapolaiovcov a od roku 1397 Sudivoj z Ostrorogu. Cisár Žigmund ho dal v roku 1424 svojej manželke Barbore. V tých časoch hrad z poverenia kráľovnej spravoval jej služobník Ladislav Necpalský, ktorý sa v roku 1436 stal hlavným županom Trenčianskej stolice. náhľad|Palác Hradu sa v 40. rokoch 15. stor. zmocnili husiti, konkrétne husitský veliteľ Svidrigal. Jeho syn Mikuláš v roku 1439 ozbrojeným zásahom znemožnil štatúciu Ladislava Necpalského kráľovským splnomocnencom Tomášom Kotešovským a Michalom, zástupcom turčianskeho konventu, ako vlastníka hričovského majetku. Asi v roku 1460 sa hrad ako záložný majetok dostal do rúk Matejovho prívrženca Františka Hágiho, ktorý sa stal hlavným županom Trenčianskej stolice. Hričovský hrad pre neho dobyl Blažej Maďar, veliteľ čierneho pluku.
Blažej Podmanický, ktorý na strane Mateja Korvína bol až od roku 1466, dostal v roku 1468 na Hričov donáciu a v nasledujúcom roku ho aj štatuovali ako majiteľa hradu i panstva. K hradu vtedy patrili Dolný a Horný Hričov, Hričovské Podhradie, Peklina, Dolné a Horné Hlboké, Závadka, Lehota, Ovčiarsko, Kotešová a Dlhé Pole. Po Blažejovi Podmanickom, ktorý zomrel v roku 1480, hrad v roku 1481 získal Viliam Tettauer, druhý manžel vdovy po Františkovi Hágim, žoldniersky kapitán Mateja Korvína, proti čomu protestoval Blažejov syn Václav. Palatín Štefan Zápoľský po smrti Viliama Tettauera nariadil jeho potomkom, aby Hričov spolu s Bytčou vrátili Václavovi Podmanickému. To sa však nikdy neuskutočnilo, pretože sa nitrianskemu biskupovi podarilo presadiť opätovné získanie Hričova a Bytče. Panovník Vladislav II. však 1. mája 1500 daroval hrady Hričov a Bytču aj s príslušnými panstvami Michalovi Imrefymu za hrad Čičov v stolici Solnok - Doboka v Sedmohradsku. Nitrianske biskupstvo ako náhradu dostalo majetky prepošstva sv. Margity v Dömoši, medzi Ostrihomom a Vyšehradom. Bratia Imfreyovci, Juraj, Imrich a Peter, v roku 1518 dali do zálohu Suňogovcom Dlhé Pole, patriace Hričovu. Suňogovci vlastnili mestečko Bytču a Kolárovice ešte aj v roku 1525.
Hrad Hričov v bojoch, ktoré vzplanuli medzi dvoma panovníkmi, Jánom Zápoľským a Ferdinandom I., sa v roku 1527 dostal do nemeckých rúk. Dobyl ho generál Ján Katzianer, ktorý v roku 1528 dosadil na hrad za veliteľa Gašpara Dominitha. Bratia Ján a Rafael Podmanickovci Hričovský hrad v roku 1536 dobyli od Nemcov späť. Tento ich skutok kráľ Ján Zápoľský ocenil tak, že im 6. októbra 1536 hrad aj s panstvom daroval. Ich štatúciu vykonal v roku 1539 zástupca budínskej kapituly.
Jeden z Imfreyovcov, Ján, podal na Rafaela Podmanického žalobu, odvolávajúc sa na uznesenia snemov z rokov 1542, 1543 a 1545, ktoré boli zamerané proti Rafaelovi Podmanickému. Ferdinand I. 1. septembra 1549 odsúdil Rafaela Podmanického na stratu hlavy a majetkov a súčasne nariadil, aby ostrihomská kapitula uviedla Jána Imrefyho ako majiteľa Hričova a aby sa pričinila o vykonanie rozsudku. Ostrihomský kanonik Ján Barši 13. novembra 1549 skutočne aj prišiel k hradu Hričov, no jeden z početných členov hradného personálu v mene Rafaela Podmanického proti inštalácii Jána Imrefyho protestoval. Medzitým Krištof Kubíni, právny zástupca Rafaela Podmanického, podnikol kroky v prospech svojho pána a na základe listiny z roku 1468 dokázal, že Hričov patrí Podmanickovcom. Nato Ferdinand II. zrušil svoj rozsudok a priznal Rafaelovi Podmanickému právo voľne disponovať Hričovským hradom.
Napriek tomuto pre Rafaela Podmanického priaznivému vývoju Imrefyovci, ktorý sa pokladali za plnoprávnych držiteľov hradu, podnikali rozličné kroky, aby majetok znovu nadobudli. Ján Imrefy sa ešte v roku 1547 dohodol s Gašparom Horváthom z Wingartu, že ak ten získa Podmanickovcami okupované majetky, dostane z nich polovicu. Imrefyovci protestovali u svätobeňadického konventu aj proti Ferdinandovmu výroku 26. decembra 1546, no neúspešne. Imrefy začal zháňať mocných protektorov, akým bol napríklad chorvátsky bán František Baťáni, ten aj intervenoval u Podmanického, s ktorým udržiaval priateľské vzťahy. Napokon sa spor medzi Imrefym a Podmanickým skončil dohodou. Hoci mal Rafael Podmanický na Hričov aspoň také právo ako Imrefy, zachoval sa voči nemu čestne a veľkoryso. Dňa 28. januára 1556 sa obaja dohodli, že Podmanický zaplatí 4 500 zlatých Imrefymu, za čo ten nebude na Hričov uplatňovať nijaké nároky. Tým sa spor skončil.
Po smrti Rafaela Podmanického v roku 1558 sa Hričov dostal do rúk kráľovskej komory, ktorá Hričovský hrad spolu s panstvom a s Bytčou prepustila Anne Likarke, vdove po Gašparovi Horváthovi z Wingartu. V jej službách ako správca panstva pôsobil Ján Kilian, pochádzajúci z Milána. Kilian pozvaný z Talianska Františkom Turzom, bol aj staviteľom a v rokoch, keď bol v službách Likarky, staral sa aj o údržbu Hričovského hradu, kde býval.
Anna Likarka patrila k posledným držiteľom hradu, ktorý sa ešte o tento objekt starali. Ešte 29. júna 1563 vydala slovensky písanú listinu o darovaní pozemku Martinovi Mečiarovi zo Stupného, ktorý bol za to povinný vykonávať zámočnícku a kováčsku prácu na Hričovskom hrade. Anna Likarka sa zdržiavala na vtedy ešte neprestavanom Bytčianskom zámku. Hričov a Bytču mala v držbe do roku 1563, keď sa týchto majetkov ujal predseda kráľovskej komory František Turzo, ktorý ich kúpil za 17 000 zlatých do tretej generácie.
František I. Turzo a jeho manželka Katarína Zrínska sa do roku 1574 zdržiavali na Lietavskom hrade. V tomto roku, keď sa skončila generálna prestavba Bytčianskeho zámku vedená Jánom Kilianom, František Turzo zomrel. Jeho vdova sa s rodinou presťahovala do novej bytčianskej rezidencie. Ján Kilian dostal od Kataríny Zrínskej za svoju staviteľskú činnosť majetky neďaleko Hričovského hradu. Po smrti Františka Turzu Hričov spravovala jeho vdova Katarína Zrínska. Správu všetkých thurzovských majetkov prevzal v roku 1586 najstarší syn Juraj. Na listine pre Adama Némethiho z 15. augusta 1587 je uvedený ako pán Oravy, Lietavy a Bytče. Hričov sa už neuvádza, lebo obce hričovského panstva pripojili k bytčianskemu panstvu. Za Juraja Turzu v roku 1605 bočkayovskí hajdúsi spustošili obce niekdajšieho hričovského panstva, ako aj v tom čase už nedostatočne strážený hrad.
V rokoch 1617 - 1621 turzovské majetky spravoval Jurajov syn Imrich, po jeho smrti od roku 1621 až do roku 1626 palatínova vdova Alžbeta Coborová. Turzovci, bývajúci stále vo svojej pohodlne prístupnej bytčianskej rezidencii, v časoch ohrozenia sa uchýlili do Lietavského hradu, dobre opevnenej a nedobytnej pevnosti. Hričovu nevenovali takmer nijakú pozornosť, takže opustený hrad začal čoraz väčšmi chátrať už v priebehu 17. storočia. Medirytina holandského umelca J. Nypoorta z roku 1686 prezrádza, že hrad stojaci na stále nezalesnenom vŕšku, bol ešte v pomerne zachovalom stave.
Na kresbe, ktorá zachytáva hrad z juhovýchodnej strany, vidieť 32 okien. Najviac boli zachované dve dvojposchodové hradné veže, z nich jedna mala okrúhly pôdorys. Mali mierne poškodenú iba strešnú časť. Oveľa viac bol poškodený poschodový palác, na ktorom už chýbala strecha a vrchná časť múrov niesla stopy devastácie. Pretože sa ani v nasledujúcich desaťročiach už neobnovoval, postupne sa premenil na zrúcaninu aj Hričovský hrad, jeden z najstarších na Považí.
Prístup
Na hrad je prístup z obce Hričovské Podhradie po značke smerom na Roháč alebo Bradu asi 45 minút. Z Hričovského hradu je možné pokračovať ďalej po značke smerom na Súľov vrátane hradu Súľov.
Eymoutiers (kantón)
Eymoutiers je francúzsky kantón v departemente Haute-Vienne v regióne Limuzínsko. Tvorí ho 12 obcí.
Hričov (hrad)
Prístup
Na hrad bol v lete 2013 vybudovaný z podnetu obce a Združenia priateľov Hričovského hradu náučný chodník, ktorý pozostáva z 20. drevených vyrezávaných tabúľ a dvojice altánkov. Náučný chodník začína v centre Hričovského Podhradia.
Izier
Izier je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Côte-d’Or, v regióne Burgundsko.
Telesync
Telesync (TS) je metóda kopírovania filmov, zvyčajne chránených autorským právom.
Izier
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Telesync
Telesync je, mimo DVDRip, najčastejšia forma nelegálnych kópii filmov, zvyčajne dostupná už po pár dňoch od prvej Cam verzie.
Izier
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Rochefort (Charente-Maritime)
Rochefort je francúzske mesto v departemente Charente-Maritime a regióne Nové Akvitánsko. Je strediskom arrondissementu Rochefort. Leží neďaleko ústia rieky Charente do Atlantického oceánu.
Poloha
Mesto má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov.
Île-de-France
Île de France môže byť:
Elektrónové delo
thumb|Elektrónové delo
Elektrónové delo alebo elektrónová tryska je komponent (nesprávne dýza ), ktorý sa skladá z väčšieho počtu elektród.
V poradí od začiatku trubice sú to:
Táto elektrónová dýza je pre obrazovku s elektrostatickým vychyľovaním.
Einzelhaft
Einzelhaft (nem. samotka) je debutový album rakúskeho speváka Falca.
História vzniku
V roku 1980 dostal Falco, ktorý vtedy ešte hral v skupine Drahdiwaberl kontrakt od Markusa Spiegela na tri sólové albumy. Falcova pieseň „Ganz Wien“ hraná koncertoch Drahdiwaberl mala veľký úspech.. Avšak po bojkote rakúskych rozhlasových staníc proti tejto nahrávke vznikla anglická verzia „That Scene“, ktorú vydal začiatkom roka 1981. Singel bol v Rakúsku skutočne populárny a vyšplhal sa až na 11. miesto hitparády, v zahraničí zostal avšak nepovšimnutý.
Produkcia
Na jar 1981 začal Falco spoločnú prácu s producentom Robertom Pongerom, ktorý mal melódiu bez textu. Tá bola pôvodne zamýšľaná pre Reinholda Bilgeriho, ktorý ju avšak odmietol. Falco bol naproti tomu z melódie nadšený, hneď ju prijal. Počas troch dní píše priliehavý text a vzniká „Der Kommissar“. V tomto čase vznikol ešte druhý titul, „Helden von heute“. I keď Falco chcel tú pieseň ako singel vydať (s „Der Kommissar“ na druhej strane), musel poslúchnuť svoje hudobné vydavateľstvo, ktoré rozhodlo uprednostniť „Der Kommissar“ pretože mal podľa ich mienky lepší potenciál.
Úspech
V novembri 1981 bol singel „Der Kommissar“ v Rakúsku vydaný a zakrátko dosiahol prvé miesto v hitparáde. Dva mesiace neskôr sa to podarilo tiež v Nemecku a Francúzsku aj v rôznych iných európskych krajinách. V Kanade dosiahol singel zlaté miesto. V Americkej Billboard-Charts obsadil tento titul miesto 72, v Disco-Charts 1. miesto. Falco zostal pol roka v Amerike, promovať album, s ktorým mal aj zahraničí veľký úspech. Tiež v Guatemale viedol song hitparádu. Celosvetovo sa predalo cez sedem miliónov kusov „Der Kommissar“. V súvislosti s týmto veľkým úspech šiel Falco asi rok na turné, celosvetovo od Mexika po Áziu. LP Einzelhaft dosiahlo #31 kanadskej albumovej hitparády a držalo sa v nej 20 týždňov. V Taliansku obsadilo 21. miesto. V USA 64. miesto v US Billboard Charts. V lete 1982 bol úspešne vydaný singel „Maschine brennt“, ktorý vyšiel v Rakúsku, Nórsku a Nemecku v top 10 a potvrdil úspech.
Ján Režňák
Ján Režňák (* 14. apríl 1919, Jablonica – † 19. september 2007, Martin) bol slovenský stíhací pilot a letecké eso počas druhej svetovej vojny. Dvakrát bol nasadený na východnom fronte proti Sovietskemu zväzu, pričom sa stal najúspešnejším stíhacím pilotom Slovenských vzdušných zbraní a zároveň najúspešnejším slovenským pilotom v druhej svetovej vojne. Oficiálne mu bolo priznaných 32 zostrelov nepriateľských lietadiel.
Služba u Slovenských vzdušných zbraní
Po vzniku Slovenského štátu, v marci 1939, prešiel tento pluk do podriadenosti Slovenskej armády. Výcvik úspešne ukončil 19. apríla 1939 a potom nasledoval stíhací výcvik v Piešťanoch, ktorý tiež úspešne absolvoval 30. novembra 1939. Ihneď bol povýšený do hodnosti slobodníka a v decembri 1939 pridelený k stíhacej letke 13, ktorá bola dislokovaná na letisku v Piešťanoch, kde Režňák v tom čase lietal s dvojplošníkmi Avia B.534 a Avia Bk.534. Dňa 30. mája 1940 bol povýšený na desiatnika a 1. októbra toho istého roku na čatníka.
Dňa 22. júna 1941 začalo nacistické Nemecko s inváziou do Sovietskeho zväzu. Slovensko sa spolu s ďalšími spojencami Nemecka k útoku pripojilo, a tak sa slovenské jednotky 3. júla 1941 presunuli na Ukrajinu. Slovenská letka mala základňu najprv v Sambore, potom v Ľvove a neskôr v Čortkove. V tomto období letka plnila najmä hliadkovacie úlohy. Ján Režňák si prvýkrát bojovo zastrieľal 29. júla 1941, kedy sa nad letiskom Tuľčin objavil maďarský stíhač od 1/3. stíhacej letky (1/3. vadászszázad) na dvojplošníku Fiat CR.42. Prítomnosť maďarského pilota v tej oblasti nikto neohlásil, a tak nemecký veliteľ vydal slovenskému trojčlennému hotovostnému roju rozkaz k jeho zostreleniu. Režňákovi sa ako jedinému podarilo dohnať maďarského pilota a začal po ňom strieľať na veľkú vzdialenosť. Obaja sa medzitým dostali nad domovské letisko maďarského pilota, čo ho nakoniec zachránilo pred zostrelením, pretože vybuchujúce protilietadlové granáty donútili Režňáka k návratu. Počas prvého bojového turnusu na východnom fronte odlietal Ján Režňák celkovo 13 bojových misií nad Ukrajinou. Celá letka 13 sa 15. augusta 1941 po stratách, ktoré utrpela počas letného ťaženia na východnom fronte, vrátila na Slovensko do Piešťan.
Ján Režňák bol 25. februára 1942 spolu so 17 pilotmi a 88 príslušníkmi pozemného personálu prevelený do Dánska na letisko Karup-Grøve, kde sa pod vedením nemeckých inštruktorov oboznamoval spolu s ostatnými s pilotážou Messerschmittu Bf 109 – lietadlom, s ktorým neskôr dosiahol svoje úspechy. Ako absolvent kurzu sa 6. júla 1942 vrátil na Slovensko. Pripojil sa k letke 13, ktorá sa mala znovu zúčastniť ťaženia na východnom fronte. Na Slovensko v tomto období prišli aj prvé dodávky Messerschmittov Bf 109E („Emil“), ktoré boli zakúpené od Nemecka. Tieto lietadlá išli prednostne do Piešťan k letke 13.
Na vzťahy medzi slovenskými a nemeckými pilotmi na východnom fronte Režňák spomínal: ''„Veľmi dobre sme spolu vychádzali. Veliteľom bol Dietrich Hrabak. To bol 100-percentný charakter. Pred piatimi rokmi som mu napísal, či sa pamätá na jeden let, keď sme išli sprevádzať nemecké bombardovacie lietadlá. Trvalo to 15 minút, potom som povedal Jozefovi Štauderovi, že ideme na voľné stíhanie. On na to, že mu nejde mašina, tak som išiel sám. Boli sme na ruskej strane. Ruským stíhačom sme hovorili Indiáni, tak som sa rozhliadal, či nejakého nezbadám. V diaľke som uvidel štyri bodky. Zbadali ma. Ja som si hovoril, že jeden z nich pôjde určite dole. Už som odistil kanón a v tom zbadám, že je to messerschmitt, tak som útok prerušil, tiež spoznali, že je to naše lietadlo. Keď som pristál, o chvíľu vidím veliteľské auto. Vystúpil Hrabak, čakal som, že ma poriadne spucuje. Na tvári som mu videl úsmev. Prišiel ku mne, podal mi ruku a gratuloval mi, že som sa veľmi dobre držal. Z toho som mal väčšiu radosť, ako keby som zostrelil 10 Rusov.“''
Prvá frontová garnitúra letky 13 bola 7. júla 1943 spolu s Jánom Režňákom stiahnutá späť na Slovensko. Pod velením mjr. Ondreja Ďumbalu bolo prvej garnitúre letky 13 priznaných 155 potvrdených zostrelov sovietskych lietadiel so 4 stratami na vlastnej strane. Na Slovensko sa prvá garnitúra letky 13 vrátila 17. júla 1943.
Slovenského národného povstania (SNP) sa Režňák zhodou okolností nezúčastnil a na udalosti po vypuknutí povstania spomínal: ''„Bol som práve v meste, keď za mnou prišiel vojak a hovoril mi, že ideme bojovať proti partizánom. Povedal som mu, že som pilot a že nebudem s puškou po lesoch naháňať partizánov. Podobne sa zachovalo aj niekoľko ďalších pilotov. Ostatní, väčšinou mladší piloti a pozemný personál potom nastúpil do nákladných áut a v kolóne odišli z letiska preč. My sme zostali na letisku a na druhý deň sme sa dozvedeli, že to všetko bola len zámienka, že v skutočnosti kolóna odišla k povstalcom. V ten deň mi tiež Haluzický telefonoval, aby som preletel s messerschmittom na Tri Duby, kde bolo povstalecké letisko. Žiadne z piešťanských lietadiel však nebolo letuschopné, chýbal benzín a nejaké súčiastky. Potom na letisko prišli Nemci a vyhnali nás z neho. Prikázali nám zostať v Piešťanoch, nesmeli sme mesto opustiť a každé ráno sme sa museli Nemcom hlásiť.“ Vyjadril sa tiež o niektorých ďalších udalostiach SNP: „Takíto boli odbojári – tuto po dedinách kradli, sedliakov okrádali... mäso, slaninu, všetko... Tam si kládli ohníky a keď niekto skríkol: Nemci!... tu utiekli ďalej... utekali... až potom sa takto zlikvidovalo celé povstanie. No, všetka česť... voľakde bojovali niektorí, čo boli ďalej okolo – ja neviem – Prievidze alebo neviem kde-kade, alebo tuším okolo Banskej – tam asi boli. Však tam boli aj moji kamaráti Fero Cyprich, Rudo Božik – to všetka česť týmto. To keby som tam bol ja býval, že som na tom Zvolene, tak takisto lietam proti Nemcom ako lietali aj oni, pretože v prvom rade ja som videl aeroplán, ale som nevidel politiku.“'' Jeho neúčasť v povstaní mala neskôr zásadný význam pre jeho povojnovú kariéru.
Keď sa na jar 1945 priblížil front, dostal Režňák ponuku od Nemcov, aby ustúpil spolu s nimi a bojoval v Luftwaffe. Ponuku odmietol. Zostal v Piešťanoch a slúžil u náhradnej peruti likvidovaného Leteckého pluku až do príchodu vojsk Červenej armády, kedy bol predvedený na miestne veliteľstvo Červenej armády a odovzdaný vojenskému súdu v Martine, ktorý ho však zbavil obvinení.
Služba v česko-slovenskom vojenskom letectve
Od 5. apríla 1945 pôsobil ako výkonný rotmajster pracovnej roty u Strážneho oddielu v Piešťanoch a 24. mája si podal prihlášku do česko-slovenskej armády, ktorá bola kladne vybavená 6. júna 1945. O svojej predchádzajúcej vojnovej činnosti a jej výsledkoch pochopiteľne pomlčal. Od toho istého dňa slúžil v Leteckom výcvikovom stredisku v Spišskej Novej Vsi a od 15. júna vykonával funkciu zástupcu veliteľa letiska a prevádzkového dôstojníka letiska Trenčianske Biskupice. Dňa 1. júla 1945 mu bola priznaná hodnosť rotmajster letectva. Od 15. septembra 1945 slúžil v obnovenom Leteckom učilišti v Olomouci, kde najprv absolvoval Školu pre učiteľov lietania (ŠPUL). Potom od 6. mája 1946 pôsobil ako učiteľ lietania u Školy pre odborný dorast letectva v Prostějove. K 15. aprílu 1947 bol premiestnený k školskej peruti II toho istého učilišťa, ale na letisku Prostějov II. Dňa 3. novembra 1947 bol povolaný do Aplikačnej školy pre nižších dôstojníkov letectva v Prostějove, kde mal získať dôstojnícku hodnosť. Školu nikdy nedokončil, pretože po nástupe komunistov k moci bol z nej 12. apríla 1948 prepustený, od 1. júna odoslaný na dovolenku s čakaním a 1. decembra 1948 prepustený do výslužby v hodnosti rotmajstra letectva. V zdôvodnení jeho prepustenia sa nachádzala v tom čase obligátna formulácia, že „prejavil záporný pomer k ľudovo-demokratickému zriadeniu,“ pričom je pravdepodobné, že istú úlohu v tomto zohrala aj jeho niekdajšia vojnová činnosť. Dňa 11. januára 1950 bol degradovaný na vojaka v zálohe.
Po prepustení z armády
Následne pracoval ako šéfpilot u Považských strojární a súčasne sa stal učiteľom lietania v miestnom aeroklube. Toto miesto mu našiel bývalý spolubojovník Ján Gerthofer, ktorý v tom čase pôsobil u leteckého odboru Povereníctva dopravy. Dňa 5. februára 1951 mu ŠtB po niekoľkých pokusoch definitívne odobrala pilotnú licenciu. Potom vďaka svojmu technickému nadaniu vykonával prácu konštruktéra, projektanta a revízneho technika v Považskej Bystrici a následne v Piešťanoch. Do dôchodku odišiel v roku 1979 a žil v Piešťanoch.
Po roku 1989 žiadal o rehabilitáciu, ale neúspešne. Letecká licencia, ktorú mu v roku 1951 odobrala ŠtB, mu bola vrátená až 18. septembra 1993. Slovenským ministrom obrany bol 1. januára 1997 mimoriadne povýšený do hodnosti poručíka v zálohe. V roku 1999 sa v leteckom múzeu vo Washingtone, D. C. pri príležitosti súkromnej návštevy Spojených štátov stretol aj s nemeckým leteckým esom Güntherom Rallom. Ján Režňák bol vo washingtonskom leteckom múzeu zaradený aj do galérie svetovej organizácie veteránov prezentujúcej pilotov, ktorí počas druhej svetovej vojny bojovali proti sebe.
Zomrel 19. septembra 2007 v Martine vo veku 88 rokov.
Halo
Halo môže byť:
Matúš Kozáčik
Matúš Kozáčik (* 27. december 1983, Dolný Kubín) je slovenský futbalista, ktorý v súčasnosti pôsobí v klube FC Viktoria Plzeň. Medzi jeho futbalové vzory patril dánsky brankár Peter Schmeichel. V Plzni predvádzal kvalitné výkony, legendárny československý brankár Ivo Viktor o ňom vyhlásil:„Nevidím u neho žiadnu slabinu.“
V máji 2014 získal v ankete Klubu sportovních novinářů ocenenie najlepší brankár Gambrinus ligy 2013/14.
Klubová kariéra
V desiatich rokoch začal chytať v rodnom meste, v klube MFK Dolný Kubín. Ako mladší dorastenec prišiel do Košíc, do vtedajšieho 1. FC. V devätnástich rokoch prestúpil do pražskej Slavie, kde sa stal v januári 2005 po odchode Radka Černého brankárskou jednotkou. V roku 2007 po päťročnom pôsobení v Slavii prestúpil do konkurenčnej Sparty, kde hral do leta 2010. Zo Sparty prestúpil do cyperského klubu Anorthosis Famagusta FC.
Pred sezónou 2012/2013 prestúpil do Plzne, kde podpísal trojročný kontrakt. V ročníku odchytal 27 ligových stretnutí a podával stabilné výkony a s klubom vyhral ligu.
7. februára 2014 podpísal s Viktorkou nový kontrakt do 30. 6. 2017. S klubom skončil na konci sezóny na 2. mieste v lige i českom pohári, v oboch prípadoch za Spartou Praha.
Klubové štatistiky
Aktuálne k 6. júnu 2014
Reprezentačná kariéra
V A-mužstve Slovenska debutoval 10. decembra 2006 v Abú Zabí v priateľskom stretnutí proti domácej reprezentácii Spojených arabských emirátov. Odchytal prvý polčas, zápas skončil víťazstvom Slovenska 2:1.
V marci 2013 figuroval v širšej nominácii slovenského národného tímu pre kvalifikačný zápas s Litvou (22. marca) a priateľské stretnutie so Švédskom (26. marca, oba zápasy sa hrali v Žiline na štadióne Pod Dubňom). Ani na jeden zápas však nenastúpil. Príležitosť dostal až od trénera Jána Kozáka 15. októbra 2013 v zápase proti Lotyšsku (remíza 2:2). 15. novembra 2013 vychytal čisté konto v priateľskom stretnutí proti domácemu Poľsku, Slovensko zvíťazilo 2:0.
9. októbra 2014 vychytal víťazstvo 2:1 v kvalifikačnom zápase na EURO 2016 proti Španielsku keď chytil niekoľko čistých šancí a Slovensko po úvodnej výhre nad Ukrajinou potvrdilo výborný vstup do kvalifikácie. O 3 dni neskôr 12. októbra proti domácemu Bielorusku pomohol k výhre 3:1, v nastavenom čase navyše založil priamočiaru akciu vedúcu k tretiemu gólu. Jeho dlhý výkop predĺžil Adam Nemec na nabiehajúceho Stanislava Šestáka, ktorý bez problémov strelil gól. Slovensko tak získalo z troch úvodných zápasov plný počet deviatich bodov.
Lorry-Mardigny
Lorry-Mardigny je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Moselle, v regióne Lotrinsko.
Ruské národné hádzanárske mužstvo
thumb náhľad|Ruská reprezentácia v júli 2008 Ruské národné hádzanárske mužstvo je národné mužstvo, ktoré reprezentuje Rusko na medzinárodných podujatiach, napr. Majstrovstvách sveta, Majstrovstvách Európy či Letných olympijských hrách, a medzinárodných zápasoch v hádzanej.
Lorry-Mardigny
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Guntersdorf
Guntersdorf je obec v Rakúsku v spolkovej krajine Dolné Rakúsko v okrese Hollabrunn.
Žije tu obyvateľov.
Sótades
Sótades alebo Sótadés (Sótades, iný prepis: Sótadés) môže byť:
Posvätné miesta a pútnické chodníky v pohorí Kii
Posvätné miesta a pútnické chodníky v pohorí Kii (: 紀 伊 山地 の 霊 場 と 参 詣 道, Kiisanči no reidžó to sankeimiči) sú japonské kultúrne pamiatky zapísané od roku 2004 na zozname svetového dedičstva UNESCO. Ležia na polostrove Kii v troch vzájomne susediacich prefektúrach, a to Wakajama, Nara a Mie.
Pamiatky sú sústredené do troch oblastí, Jošino a Omina (吉野 · 大 峰), Kumanosanzan (熊 野 三 山) a Kójasan (高 野山) a troch pútnických chodníkov tiahnucich sa polostrovom, Kumano Sankei lopte (熊 野 参 詣 道), Omina okugake lopte (大 峯 奥 駈 道) a Kójasan COISE lopte (高 野山 町 石 道).
Laurière (kantón)
Laurière je francúzsky kantón v departemente Haute-Vienne v regióne Limuzínsko. Tvorí ho šesť obcí.
Bailly-en-Rivière
Bailly-en-Rivière je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Seine-Maritime, v regióne Horná Normandia.
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Korzika
náhľad|left|Mapa Korziky Korzika (, korz. Corsica) je ostrov v Stredozemnom mori na sever od Sardínie, v rámci Francúzska má postavenie „Korzickej územnej správnej korporácie“, ktoré je takmer identické s postavením francúzskych administratívnych regiónov.
Korzika sa úplne bežne považuje za ďalší francúzsky región, hoci roku 1991 oficiálne prestala byť regiónom a stala sa „Korzickou územnou správnou korporáciou (v rámci Republiky)“, čím získala miernu autonómiu.
K Francúzsku bola Korzika pripojená roku 1768 a považuje sa za integrálnu súčasť tzv. Metropolitného Francúzska (čo je opak Zámorského Francúzska). Metropolitné Francúzsko bez Korziky sa neformálne nazýva „pevninské Francúzsko“.
Obyvateľstvo
Obyvateľstvo tvoria väčšinou Korzičania (ľud italického pôvodu hovoriaci toskánskym, teda talianskym, dialektom). Keďže kedysi bohaté lesy boli vykynožené, živia sa turizmom, chovom oviec, prípadne pestovaním viniča, citrusov a olív na pobreží, a chovom rýb.
V hlavnom meste Ajaccio sa narodil Napoleon Bonaparte.
Geografia
Od Sardínie Korziku delí Bonifácky prieliv. Korzika je veľmi hornatá (Monte Cinto, ). Východné pobrežie je málo členité, západné viac (riasového typu). Hlavné mestá sú Ajaccio a Bastia.
Brazílske národné hádzanárske mužstvo
vpravo|250 px Brazílske národné hádzanárske mužstvo je národné mužstvo, ktoré reprezentuje Brazíliu na medzinárodných podujatiach, napr. majstrovstvách sveta, panamerických majstrovstvách či Letných olympijských hrách, a v medzinárodných zápasoch v hádzanej.
Francesco Aquilini
Francesco Aquilini je riaditeľom investičnej skupiny Aquilini Investment Group, so sídlom vo Vancouveri. Je súčasným majiteľom hokejového klubu Vancouver Canucks a štadióna Rogers Arena.
Vancouver Canucks
17. novembra 2004 kúpila investičná skupina Aquilini Investment Group (ktorú viedol Francesco Aquilini) 50 percentný podiel v Orca Bay Sports and Entertainment, spoločnosti, ktorá vlastnila klub aj hokejový štadión GM Place od Johna McCawa. Aquilini a jeho dvaja obchodní partneri, Tom Gaglardi a Ryan Beedie rokovali niekoľko mesiacov so spoločnosťou Orca Bay bez dosiahnutia dohody. V januári 2005 podali Gaglardi a Beedie žalobu na Aquliniho a Orca Bay, v ktorej ich obvinili z pokusu dosiahnuť vzájomnú dohodu s využitím informácií, ktoré Gaglardi a Beedie získali z ich vlastnej obchodnej ponuky.
8. novembra 2006 kúpil Aqulini spolu s jeho bratmi Robertom a Paulom zvyšných 50 percent podielu Johna McCawa v klube a štadióne.
V máji 2007 obdržal najvyšší súd Britskej Kolumbie prípad Gaglardi a Beedie verzus Aqulini a Orca Bay. Súd sa začal v júni 2007. 10. januára 2008 bol vyhlásený konečný verdikt súdu, ktorý rozhodol, že Aquilini sa nedopustil ničoho protizákonného a ostáva majiteľom klubu.
Ľudová architektúra na Slovensku
thumb|right|Drevenice v Ždiari thumb|right|Drevenice v Ždiari thumb|right|Drevenica
Ľudová architektúra na Slovensku (správny výraz tradičná architektúra) je prejav stavebnej činnosti s charakteristickými znakmi podľa oblasti na území Slovenska, stavaná zväčša svojpomocne. Presné vymedzenie tohto pojmu je však problematické a dosť relatívne. Vďaka geografickej polohe Slovenska na styčných bodoch rôznych kultúr a vďaka rôznorodej geomorfológií, charakterizuje slovenskú ľudovú architektúru veľká výrazová pestrosť a bohatosť prvkov a foriem. Ťažiskovo sa na Slovensku používala na stavbu budov hlina a drevo, pričom Slovensko možno rozdeliť na dve základné oblasti, podľa dostupnosti týchto materiálov z miestnych zdrojov. Mnohé objekty slovenskej ľudovej architektúry sú pamiatkovo chránené, alebo dokonca zapísané do zoznamu svetového kultúrneho dedičstva UNESCO.
Charakteristika
Ľudová architektúra na Slovensku bola počas celých dejín odolná voči módnym slohovým vplyvom a primárnu úlohu zohrávala vždy funkcia. V bývalom Uhorsku malo v porovnaní s ostatnou Európou pomerne veľký vplyv na stavebníctvo spoločenské rozvrstvenie, ktoré podmienilo aj odlišnosť stavieb jednotlivých spoločenských stavov. Vyššie vrstvy obyvateľov si budovali domy, ktoré boli viac zdobené, alebo aj poschodové, zatiaľ čo nižšie vrstvy stavali spravidla prízemné domy, čo bolo dané jednak nemajetnosťou, ale niekedy aj priamymi nariadeniami. Domy nižších vrstiev obyvateľstva sa v rámci regiónu líšili len málo a to práve ornamentálnym prejavom, ktorý býval spravidla skromnejší. Zdobenie sa týkalo hlavne uličnej fasády a vstupov.
Ľudová architektúra je silne naviazaná na prostredie, v ktorom vyrastá, hlavne materiálovo. Tvorí harmonický súzvuk s prírodou a poskytuje vynikajúce podmienky pre bývanie aj v porovnaní s novými domami. Nové nikdy samoúčelne nevytláčalo staré, overené stavebné postupy sa opakovali. Pekné príklady ľudovej architektúry môžeme nájsť v skanzenoch, hoci už nie v pôvodnom prostredí – klasickú ulicu tu nenájdeme.
Funkcionalita
Pri ľudovej architektúre bola vždy najdôležitejšia. Žilo sa prevažne vonku a tak nebolo potrebné stavať veľké obytné budovy. Murované i zrubové konštrukcie ponúkali vysokú variabilitu v prípade potreby prístavieb alebo delenia priestorov priečkami.
Splynutie s prírodou
Ľudová architektúra je charakteristická svojim prispôsobením sa prostrediu. Nikdy nebojovala s prírodou, ale stala sa jej súčasťou, na čo sa pri novostavbách dnes často zabúda. Bola stavaná z miestnych materiálov, ktoré boli ľahko dostupné a nepotrebovali dlhú a náročnú prepravu. Stavalo sa s ohľadom na poveternostné podmienky a využívala takmer všetky výhody, ktoré prostredie ponúkalo. Nikdy sa nerobili náročné terénne úpravy, terén sa vyrovnával vysokou podmurovkou z kameňa, ktorá bola využitá ako pivnica. Dom bol postavený priečne do svahu, aby neprekážal odtekajúcej dažďovej vode. Drevo, hlina i slama ako základné stavebné materiály májú dobré tepelnoizolačné vlastnosti a pomáhali tak šetriť na kúrení spolu s malými oknami. Okná nemali také dobré vlastnosti ako dnes, zato boli pomerne malé (žilo sa vonku, takže z hygienického hľadiska vyhovovali). Kontakt s prostredím aj v zime zabezpečoval gánok, či podstrešná pavlač.
Tiež tvar strechy bol výrazne ovplyvnený prostredím: v severnejších oblastiach bola strecha prudšia, aby sa na nej nedržal sneh a nezaťažoval konštrukciu. Navyše bol štít riešený valbou, alebo doplnený polvalbou, podlomenicou (jednou alebo dvojitou), kuklou, prípadne kombináciou týchto prvkov. Okrem estetického hľadiska to zlepšovalo aerodynamiku strechy a zmenšovalo tepelné straty aj zaťaženie krovu vetrom.
Platilo známe postav dom – zasaď strom a dediny boli a mnohé stále sú doslova ponorené do zelene. Strom dominoval asi na každom dvore a záhrada bola zaplnená úžitkovými drevinami.
Estetika
Ľudová architektúra bola proporčná. Spravidla dominovala strecha, ktorá mala v oblasti vždy rovnaký sklon (v prípade Oravy 4951 stupňov). Strecha bola osadená zväčša asymetricky a štít bol oddelený od dolnej časti stavby (rímsou, podlomenicou, zmenou materiálu, doštením, pavlačou), čím sa zvýraznila strecha a dom celkovo pôsobil dobre. Príležitosťou na výtvarné vyžitie sa našich predkov poskytovala najmä uličná fasáda, pavlače, nadpražia dverí, ostenia okien. Originálne sú zdobené zruby v Čičmanoch.
Zeleň vždy pridáva architektúre na kráse a v ľudovej architektúre to platilo dvojnásobne.
Sídlo
V našich podmienkach je najčastejší ulicový typ zástavby. Jednotlivé objekty sa radili podĺž ulice alebo potoka, najčastejšie boli orientované štítom do ulice, čo súviselo s úzkymi pozemkami po pozemkovej reforme Márie Terézie. Objekty boli stavané vedľa seba buďto vždy na tej istej strane pozemku, alebo po dvoch na protiľahlých stranách, čim sa úzke pozemky spájali a vytvárali spoločný dvor. Niekedy však boli do ulice orientované domy aj pozdĺžnou stranou (tzv. uhlové domy). V členitejšom teréne sa táto pravidelná zástavba rozvoľnovala a prispôsobovala terénnym podmienkam, čím vznikali nepravidelné usporiadania budov.
Pozemok uzatvárala najčastejšie prejazdná stodola, orientovaná pozdĺžnou stranou do polí, ktoré nadväzovali na pozemok. Tieto stodoly stavali susedia vedľa seba a vytvárali viac-menej súvislú líniu uzatvárajúcu súkromné záhrady. Pomerne časté boli ale požiare, preto niekedy stodoly ustupovali do vnútra pozemku aby mali od seba určitý odstup a vytvárali tak šachovnicové usporiadanie. S protipožiarnymi opatreniami tiež súviselo vytváranie zoskupení sýpok mimo obytných budov.
Typickou dominantou bol kostol (prípadne kaplnka alebo aspoň zvonica) umiestnený buď v centre sídla, alebo na prírodnej vyvýšenine niekde na jeho okraji.
Pec
Dôležitou súčasťou ľudových stavieb bolo ohnisko, ktoré bolo najdôležitejšou časťou kuchyne. Spočiatku to boli otvorené ohniská v izbe. Potom sa ohnisko vysunulo do pitvora a v izbe zostala len "čeľusť" a "dymník". Napokon sa do pitvora presunula celá kuchyňa. V izbe zostali len sporáky, na ktorých sa varilo v zime. Podľa regiónov boli pece odlíšené, spravidla tvorili výrazný prvok interiéru a dôležitú praktickú súčasť domu.
thumb|right|Hlavné oblasti slovenskej ľudovej architektúry
Delenie podľa oblastí
Slovensko tvorí z hľadiska ľudovej architektúry styčné územie viacerých typov stavania. Na Slovensku sa používali dva ťažiskové materiály: hlina a drevo. Drevo sa používalo hlavne v severných, zalesnených častiach Slovenska, hlina skôr v južných oblastiach. Slovensko môžeme rozdeliť na 5 hlavných oblastí, z ktorých každá má množstvo podskupín a regionálnych zvláštností. Hranice týchto oblastí sú však nejednoznačné a u rôznych autorov sa môžu líšiť, pretože sa prelínajú a tvoria široké styčné územia.
Južné Slovensko
Centrum je v Panónii a Potisí. Dolné toky riek (okolie Váhu, Dunaja a na Žitnom ostrove) poskytovali veľa sprašovej hliny a vŕbových hájov. Steny domu sa buď vypletali prútím a omazávali hlinou, alebo sa hlina ubíjala. Často sa stavalo aj zo sušených tehál. Podmurovka bola podobne ako v severnej oblasti – kamenná.Pôdorys dodržoval tradičnú trojpriestorovú schému: izba – pitvor – komora, s radením do hĺbky pozemku. Nebolo to však vždy pravidlom, často sa vyskytovali domy orientované dlhšou stranou do ulice alebo "uhlové domy" (tvar L).
Vyskytuje sa aj typ domu "s portikom", ktorý môže mať menšie formy, ale môže aj lemovať celú dĺžku domu (podstienok). Výrazným znakom je tiež motív pravidelného opakovania sa prvkov. Portiky a podstienky sa možno vyvinuli zo "žudra": výpustku pri vstupe do domu, ktorý chránil vsup a zároveň ho zvýrazňoval a dekoroval. Jeho pôvod je pravdepodobne románsky, ale často môžeme na ňom nájsť výskyt ľudového baroka, či ľudového klasicizmu. Hladko omietnuté stavby boli často bielené vápnom, ale omietka mohla mať aj iné odtiene. Hlavne sokel sa často farbil modrou, čiernou, okrovou alebo rumelkovou farbou. Strecha bola valbová, neskôr sedlová, pokrytá trstinou alebo slamou.
Západné Slovensko
Sú indície, že v dávnej minulosti sa stavali drevené domy, ale Záhorská ľudová architektúra je dnes známa svojimy vyspelými murovanými domami s prevažne sedlovými strechami a murovanými štítmi, ktoré boli niekedy poznačené vplyvom baroka, čo je charakteristické aj pre južnú Moravu. Domy mali svetlomodrú alebo bielu farbu. Dajú sa rozpoznať aj podľa murovaného výpustku, ktorý chránil a zdôrazňoval vstup. Pre Myjavu a jej široké okolie je zasa známy tzv. "dom s výškou".
Celkom osobitým typom bývania na Záhorí bol habánsky dom.
Dnes možno nájsť pekné príklady záhoráckej ľudovej architektúry v pamiatkových rezerváciách Plavecký Peter a Veľké Leváre.
Elon Musk
Elon Reeve Musk, FRS (* 28. jún 1971, Pretória) je podnikateľ, investor a filantrop. Je zakladateľom, generálnym riaditeľom a vedúcim inžinierom spoločnosti SpaceX, anjelským investorom, generálnym riaditeľom a produktovým architektom firmy Tesla, Inc., majiteľom, technickým riaditeľom a predsedom Twitteru, zakladateľom The Boring Company a X Corp., spoluzakladateľom Neuralinku a OpenAI a prezidentom filantropickej nadácie Musk Foundation. Podľa Bloomberg Billionaires Index a rebríčka Real Time Billionaires časopisu Forbes bol Elon Musk v júni 2023 najbohatším človekom na svete, a to najmä vďaka vlastníckym podielom v spoločnostiach Tesla a SpaceX, pričom jeho čistý majetok sa podľa Bloombergu odhaduje na približne 225 miliárd dolárov a podľa Forbesu na 235 miliárd dolárov.
Ľudová architektúra na Slovensku
Stredné Slovensko
thumb|right|Maľované domy v Čičmanoch Stredné Považie, Horná Nitra, čiastočne Turiec, severná časť Tekova, bývalá Zvolenská stolica, časť Novohradu a Západný Gemer. Používajú sa oba základné stavebné materiály – hlina i drevo. Vyskytovali sa tiež domy v tvare L, dvor do ulice bol uzavretý murovanou bránou. Stavali sa tu aj združené domy so spoločným pitvorom alebo dvorom, prípadne sa domy spájali chrbtovou stenou pod spoločnú strechu. Vznikali tak dvojdomy, prípadne štvordomy. Z dreva sa vytvárala zrubová alebo stĺpiková konštrukcia. Brvná boli najskôr nekresané, potom kresané z vnútornej a napokon z oboch strán. Škáry sa upchávali machom a hlinou a prekrývali latkami. Drevené konštrukcie sa zriedka zvnútra omietali hlinenou omietkou. Stavebným materiálom však bola i surová tehla alebo lomový kameň a vtedy sa steny spravidla omietali. V kopcovitom teréne mal dom vysokú podmurovku, keďže bol stavaný vždy kolmo na vrstevnice, aby čo najmenej bránil stekaniu vody dolu svahom. V takejto podmurovke bol priestor aj na pivnicu, ktorá bola prístupná najčastejšie z priečelia. Pivnice sa však o niečo neskôr začali stavať samostatne ako sýpky, kvôli požiarom, ktoré pomerne často sužovali dediny. V sýpke sa uskladňovali hlavne potraviny a v jej podstreší náradie, prípadne i šatstvo. Občas tiež slúžila ako núdzové bývanie. Dispozícia domu je trojpriestorová radená do hĺbky pozemku: izba – pitvor – komora. Pec s otvoreným ohniskom stála najskôr v izbe, neskôr sa presunula do pitvora, v ktorom sa jeho rozdelením premenila na čiernu kuchyňu. Komora sa často zmenila na obývaciu izbu, prípadne sa nad ňou vytvorila ďalšia komora v podstreší (Dolná Orava, Čičmany). Strechy boli prevažne sedlové s došteným štítom a ostreším, prípadne i polkružím, alebo valbové. Boli kryté šindľom, slamou, neskôr pálenou krytinou. Hospodárske stavby mohli byť zrubové, ale i z kombinovaného materiálu.