cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Oľga Keltošová
Životopis
Opätovne bola ako poslankyňa NR SR zvolená v parlamentných voľbách v roku 1998. V parlamente ale zotrvala len krátko a ešte v roku 1998 vláda schválila jej vymenovanie za veľvyslankyňu SR pri OSN. Neskôr opustila HZDS (k roku 2001 je už uvádzaná ako členka pragmatického krídla HZDS, mierne kritického voči politickému štýlu Vladimíra Mečiara).
Jej prvým manželom bol študent David Jenkins, ktorého poznala na študijnom pobyte vo Veľkej Británii. Rozviedli sa po jednom roku. Druhým manželom bol spisovateľ Vlado Bednár, s ktorým sa neskôr rozviedla a ktorý tragicky zahynul v roku 1984. Tretíkrát sa vydala v roku 1982, za právnika Petra Keltoša. Rozviedli sa v roku 1999. Z manželstva s Vladom Bednárom má dve deti, Oľgu a Michala.
Vrania šestka
Vrania šestka (angl. Six of Crows, niekedy skracované ako SoC) je fantasy román od spisovateľky Leigh Bardugo. Dej knihy sa odohráva vo fiktívnom meste Ketterdam, inšpirovanom Amsterdamom. Táto séria sa odohráva v rovnakom svete ako autorkina predchádzajúca trilógia Griša, no v inom časovom rámci a na inej časti tohto sveta. Svet Vranej šestky je inšpirovaný cárskym Ruskom a existuje v ňom mágia. Ľudia obdarení magickými schopnosťami sa v tomto svete nazývajú griše. Dej je rozprávaný prostredníctvom personálneho rozprávača z pohľadu piatich hlavných postáv, s výnimkou prvej a poslednej kapitoly, ktoré sú rozprávané z pohľadu dvoch vedľajších postáv.
Kniha je prvým dielom dilógie Vrania šestka. Druhým je Kráľovstvo podvodníkov (angl. Crooked Kingdom).
Albin Dunajewski
Albin Dunajewski (* 1. marec 1817, Stanislau, Rakúske cisárstvo (dnes Ivano-Frankivsk, Ukrajina) – † 18. jún 1894, Krakov) bol poľský rímskokatolícky biskup a kardinál; v rokoch 18791894 biskup krakovský.
Rané pôsobenie
Narodil sa ako syn Szymona Dunajewskeho a Antoniny z Blażowskich. Mal bratov Edwarda a Juliana. Od roku 1832 študoval na teologickej fakulte Ľvovskej univerzity, ale štúdium v roku 1835 prerušil a v rokoch 18351839 občianske právo na Krakovskej univerzite. Počas štúdií na Krakovskej univerzite pracoval s univerzitnou mládežou a bol aj spoluzakladateľom tajného študentského spolku „Młoda Sarmacja“. Neskôr tiež študoval teológiu na Collegio Romano v Ríme.
8. februára 1841 bol ako člen Poľských demokratov (Stowarzyszenie Ludu Polskiego) zatknutý a po natiahnutom vyšetrovaní o dva roky odsúdený na smrť. Súd mu však 1. januára 1845 zmenil trest na 8 rokov väznenia a neskôr na policajný dohľad do ukončenia trestu. Bol väznený vo väzení na hrade Spielberg (dnes Špilberk v Brne). Oslobodený bol po amnestii v roku 1848. Po oslobodení z väzenia pracoval v Buczaczi (dnes súčasť Ukrajiny ako Bučač) ako prekladateľ, neskôr vykonával notársku prax v Krakove. Od roku 1851 pracoval ako riaditeľ tlačiarne krakovského denníka Czas (Čas). Jeho dom bol opäť prehľadaný políciou, a preto bol nútený opustiť prácu, až sa v roku 1855 stal sekretárom grófa Adama Potockého v jeho paláci v Krzeszowiciach.
Po smrti svojej snúbenice Felicje Szczepanowskej sa v roku 1859 ovplyvnený resurekcionistom Hieronimom Kajsiejewiczom rozhodol na krakovskom seminári pokračovať vo svojich zanedbaných kňazských štúdiách.
Kňaz
Po dokončení teologických štúdii bol Albin Dunajewski 28. júla 1861 Ludwikom Łetowským, apoštolským administrátorom v Krakove vysvätený za kňaza. Jeho prvým pôsobiskom bola Bazilika Nanebovzatia Panny Márie, kde bol spovedníkom. V roku 1862 bol vymenovaný za rektora arcidiecézneho seminára vo Varšave. Od 10. januára 1863 do konca februára 1864 na tomto seminári prednášal morálnu teológiu. Tiež bol čestným kanonikom varšavskej kapituly. Neskôr sa vrátil do Krakovskej diecézy, kde bol opäť pod policajným dozorom a pôsobil tu na niekoľkých miestach ako kaplán alebo administrátor farnosti. V roku 1877 bol vymenovaný za pápežského preláta.
Biskup
Ako biskup sa pričinil o obnovenie fungovania diecézy. Staral sa o kňazský seminár a pričinil sa o obnovenie fungovania teologickej fakulty Jagelovskej (krakovskej) univerzity. Dal opraviť zničený biskupský palác a započal obnovy Wawelskej katedrály. Staral sa o úroveň duchovenstva, prijímal kňazov prenasledovaných Ruskom a podporoval charitatívnu činnosť.
Kardinál
Na konzistóriu 23. júna 1890 ho pápež Lev XIII. vymenoval za kardinála-kňaza. 16. augusta 1891 prevzal titulárny stolec, Ss. Vitale, Gervasio e Protasio (Baziliku svätých Vitália, Gerváza a Protáza).
Smrť
Kardinál Dunajewski umrel 18. júna 1894 v Krakove vo veku 77 rokov. Jeho pohreb sa konal 21. júna 1894 vo Wawelskej katedrále, kde je aj pochovaný.
Vtáčnik (národná prírodná rezervácia)
Vtáčnik je národná prírodná rezervácia v správe štátnej ochrany prírody Ponitrie.
Nachádza sa v katastrálnom území obcí Lehota pod Vtáčnikom, Kľak a Kamenec pod Vtáčnikom v okrese Prievidza a okese Žarnovica v Trenčianskom a Banskobystrickom kraji. Územie bolo vyhlásené v roku 1950 a novelizované v roku 1993 na rozlohe 245,62 ha. Ochranné pásmo nebolo určené.
Predmetom ochrany je: ''NPR je vyhlásená na ochranu typických vrcholových spoločenstiev buka vystavených extrémnym klimatickým pomerom. Podobné spoločenstvá sú aj v iných pohoriach, kde však vznikli prevažne odstránením vyššie položených spoločenstiev smrečín a kosodreviny.''
Jacob Rothschild
náhľad|Erb rodiny Rothschildovcov Nathaniel Charles Jacob Rothschild, 4. barón Rothschild, OM, GBE, CVO, FRCA, FBA (anglicky: Nathaniel Charles Jacob Rothschild, 4th Baron Rothschild, (* 29. apríl 1936, Londýn, Spojené kráľovstvo) je britský investičný bankár a člen významnej bankárskej rodiny Rothschildovcov. Je tiež čestným predsedom Inštitútu pre výskum židovskej politiky (Institute for Jewish Policy Research). Jeho majetok je odhadovaný na 5 miliárd dolárov.
Biografia
Narodil sa v roku 1936 a je najstarším synom Viktora Rothschilda, 3. baróna Rothschilda a jeho prvej manželky Barbary Judith Rothschildovej (rodenej Hutchinsonovej). Jeho otec sa narodil v židovskej rodine, zatiaľ čo jeho matka konvertovala po sobáši k ortodoxnému judaizmu. Jacob sa vzdelával najprv na chlapčenskej internátnej škole Eton College a potom na Christ Church Oxfordskej univerzity.
V roku 1961 sa oženil so Serenou Mary Dunnovou, vnučkou kanadského finančníka Sira Jamesa Dunna, s ktorou má štyri deti: náhľad|Eythrope Pavilion, domov Jacoba Rothschilda
Od roku 1963 pracoval Lord Jacob Rothschild v rodinnej banke N M Rothschild & Son v Londýne, až do roku 1980 kedy odstúpil kvôli rodinnému sporu. Predsedníctvo v banke získal po svojom otcovi, ktorý sa rozhodol sústrediť sa na vedeckú a politickú kariéru a prišiel o kontrolu väčšiny hlasovacích práv v prospech jeho bratranca Sira Evelyna Roberta de Rothschilda a Jacob cítil, že jeho zámery by boli zmarené. Predal svoj menšinový podiel v banke, ale získal nezávislú kontrolu nad Rothschild Investment Trust - teraz RIT Capital Partners plc.
V roku 1990 nasledoval svojho otca v Snemovni lordov, hornej komory Parlamentu Spojeného kráľovstva (House of Lords). Jacob Rothschild je predsedom Skupiny spoločností J. Rothschilda (J. Rothschild group of companies) a spoločnosti RIT Capital Partners plc (RITCP). RITCP je kótovaná na Londýnskej burze cenných papierov a má trhový limit nad 1,7 miliardy libier. Jacob je tiež predsedom spoločnosti Five Arrows Limited (päť šípov – logo aj názov spoločnosti sú odvodené z erbu Rothschildovcov, ktorý má v dvoch jeho štvrtiach nahé rameno držiace päť strieborných šípov), predsedom rodinnej investičnej spoločnosti a mnohých ďalších spoločností. Od roku 1998 je čestným členom Britskej akadémie (FBA), štátnej akadémie Spojeného kráľovstva pre humanitné a spoločenské vedy. Jacob žije vo vidieckej usadlosti (kaštieli) v dedinke Eythrope (predtým Ethorp) v anglickom nemetropolitnom grófstve Buckinghamshire. Táto usadlosť bola v roku 1870 zakúpená anglickou vetvou rodiny Rothschildovcov, a patrí im dodnes.
Filantropia
Zastáva významnú pozíciu vo filantropii umenia vo Veľkej Británii. V rokoch 1985 – 1991 bol predsedom správcov Národnej galérie v Londýne a v rokoch 1992 – 1998 predsedom Pamätného fondu národného dedičstva (National Heritage Memorial Fund). V rokoch 1994 – 1998 bol na pozvanie predsedu vlády predsedom Národného loterijného fondu britského národného dedičstva (British National Heritage Lottery Fund) a zodpovedným za rozdeľovanie grantov vo výške 1,2 miliardy libier. V minulosti bol tiež správcom Ermitáže v Petrohrade (do roku 2008), správcom Katarského múzea (do roku 2010), či predseda Pritzkerovej ceny za architektúru (2002). Jacob Rothschild je tiež predsedom Rothschildovej nadácie (Rothschild Foundation). Nadácia poskytuje granty a spolupracuje s ďalšími charitatívnymi organizáciami, ktoré pracujú v rovnakých oblastiach, ktoré podporuje. Grantové výzvy nadácia poskytuje najmä v oblasti umenia, vzdelávania a životného prostredia. Bol mimoriadne aktívny v projekte obnovy Somerset House v Londýne, pri ktorom pomohol zabezpečiť Gilbert Collection a zabezpečil dlhodobú budúcnosť inšitútu umenia Courtauld Institut. Jeho vlastným projektom bola obnova Spencer House, jedného z najkrajších zachovalých mestských domov z 18. storočia v Londýne, v blízkosti jeho kancelárií.
Martin Vantruba
Martin Vantruba (* 7. február 1998, Trnava) je profesionálny slovenský futbalista hrajúci za slovenský klub FC Spartak Trnava. Jeho pozícia je brankár.
Spartak Trnava
Futbalovú kariéru začínal v Lokomotíve Trnava. Do prvoligového tímu Spartak Trnava sa dostal v lete roku 2016 a debutoval proti Podbrezovej. S Trnavou vyhral vytúžený majstrovský titul.
Slavia Praha
V januári 2018 podpísal zmluvu so Slaviou Praha, na obdobie do konca júna 2022. Sezónu ale dohral v Trnave.
Podbrezová
V januári 2019 odišiel zo Slavie na hosťovanie do Podbrezovej. Na jar u Železiarov odchytal 13 zápasov a štyrikrát si udržal čisté konto. Po sezóne ale Podbrezovčania zostúpili do druhej ligy a Vantruba sa vrátil naspäť do pražskej Slavie.
Pohronie
V júli 2019 odišiel hosťovať do tímu FK Pohronie. Na jeseň odchytal v lige 11 zápasov a dvakrát si udržal čisté konto. Po poslednom jesennom kole sa vrátil naspäť do Slavie.
Příbram
17. januára oznámila Slavia Praha, že Vantruba bude do konca sezóny hosťovať v českom prvoligovom klube 1. FK Příbram.
Andrej Búza
JUDr. Andrej Búza, uvádzaný aj ako Andrej Buza , alebo Ondrej Buza (* 6. december 1908, Levoča† 10. október 1987, Bratislava ) bol slovenský právnik a politik. Pôvodne pracoval ako prokurátor, v novembri 1947 sa stal povereníkom spravodlivosti, ktorým zostal až do februára 1948. Po odvolaní bol ako člen Československej sociálnej demokracie česko-slovenským komunistickým režimom prenasledovaný a niekoľkokrát väznený.
Životopis
Narodil sa v Levoči, kde aj študoval na gymnáziu. Následne začal študovať na Prírodovedeckej fakulte Karlovej univerzity, ktorú navštevoval v rokoch 1926 a 1927. Už počas tohto štúdia sa však rozhodol pre právo. Prihlásil sa teda na Právnickú fakultu Univerzity Komenského v Bratislave, kde v roku 1931 úspešne ukončil štúdium práva a získal titul doktor práv (JUDr.). Už počas štúdia práva začal inklinovať k Československej sociálnodemokratickej strane robotníckej. Po ukončení štúdia začal pracovať ako tzv. kandidát advokácie. Už za krátko sa však stal notárskym koncipientom. Avšak aj túto prípravu opustil a v roku 1933 sa stal auskultantom na Krajskom súde v Levoči. V roku 1934 bol preradený na Hlavný súd v Košiciach. Od roku 1935 pôsobil desať rokov ako prednosta Okresného súdu v Spišskej Novej Vsi. Počas svojho pôsobenia v Spišskej Novej Vsi sa začal v meste rôzne angažovať. O nejaký čas sa stal členom Hlinkovej gardy. Bol aj jej právnym poradcom. Počas Slovenského národného povstania však na druhej strane obstarával lieky partizánom a bol členom Revolučného národného výboru. Práve za túto pomoc ho v decembri 1944 zadržalo Gestapo. Následne bol uväznený v Kežmarku. Po oslobodení bol poverený organizáciou súdov a prokuratúry na východnom Slovensku. V septembri 1945 pôsobil ako prokurátor pred Okresným ľudovým súdom v Košiciach, kde žaloval kolaborantov, ktorí cez vojnu pôsobili práve v Košiciach a okolí.
18. novembra 1947 bol po tzv. novembrovej kríze vymenovaný za povereníka spravodlivosti (v tej dobe nazývaný aj povereník pravosúdia). Búza bol oficiálne nestraník, v skutočnosti však bol členom Strany práce. Po zjednotení Strany práce s Československou sociálnou demokraciou v roku 1947, sa stal podpredsedom krajského výkonného výboru tejto strany. Napriek tomu bol do funkcie povereníka vymenovaný ako nestraník. Nezanedbateľný vplyv na jeho osobu však mala aj KSS.
Hneď po komunistickom prevrate, konkrétne 28. februára 1948, bol okamžite odvolaný z funkcie povereníka spravodlivosti. Po odvolaní bol Búza ako sociálny demokrat dvakrát odsúdený na 18 mesiacov väzenia. Najprv v roku 1949, kedy bol umiestnený do Väznice Leopoldov a následne do Bratislavy. Druhýkrát bol odsúdený v roku 1952, pričom z väzenia sa dostal až v priebehu roka 1953. V 50. rokoch Andrej Búza už pracoval ako stavebný robotník. V roku 1958 bol znova zatknutý, keďže bol spolu s ďalšími osobami podozrivý z organizovania ilegálnej sociálnej demokracie. Znova bol odsúdený na jeden a pol roka, takže z väzenia bol prepustený v roku 1960. Po prepustení z väzenia sa prihlásil na štúdium na Strednej priemyselnej škole stavebnej v Bratislave, keďže vo svojej pôvodnej profesii už nemohol získať uplatenie. Následne začal pracovať ako stavebný technik.
Ústav pamäti národa eviduje pod údajmi ''Dr. Ondrej Buza, nar. 06.12.1908'' jeden záznam. Pod registračným číslom 7143 sa nachádza osoba bez krycieho mena, ktorá je evidovaná v kategórii osobný zväzok. Pod kategóriou osobný zväzok sú podľa Ústavu pamäti národa osoby, ktoré na základe preverených poznatkov vykonávali nepriateľskú protištátnu činnosť, alebo boli z takej činnosti podozrivé.
František, vojvoda bavorský
Jeho Kráľovská Výsosť František Bonaventura Adalbert Maria, vojvoda bavorský (narodený 14. júla 1933 v Mníchove ako Franz Bonaventura Maria Adalbert, Prinz von Bayern), s plným šľachtickým titulom Jeho kráľovská Výsosť, vojvoda bavorský. František je Hlavou rodu Wittelsbachovcov, bývalej vládnucej rodiny v bavorskom kráľovstve. Jeho meno bolo pri narodení bolo Prinz von Bayern. V roku 1997 po smrti svojho otca sa jeho priezvisko zmenilo na zmenil sviatok na Herzog von Bayern (vojvoda bavorský). František je pravnukom posledného bavorského kráľa Ľudovíta III., ktorý bol zosadený v roku 1918. Je tiež potomkom anglického kráľa Karola I. a tým pádom je medzi jakobitmi pokladaný za dediča rodu Stuartovcov a právoplatným vládcom Anglicka, Škótska a Írska, hoci on sám sa tohto práva nedomáha. Jakobiti boli priaznivci britského stuartovského panovníka Jakuba II., ktorému chceli po zosadení znovu pomôcť na tróny krajín Anglicka, Škótska a Írska. Neskôr pomáhali aj jeho synovi princovi Jakubovi Františkovi Stuartovi a vnukovi Karlovi Eduardovi Stuartovi. Slovo jakobita je odvodené z latinského Jacobus – Jakub. náhľad|Erb bavorských kráľov
Život
náhľad|Palác Nymphenburg, pohľad zo zámockého parku František sa narodil v Mníchove ako najstarší syn vojvodu Albrechta (*1905 – †1996) a jeho prvej ženy, grófky Márie Draškovičovej z Trakoštjanu, ktorá pochádzala z chorvátskej šľachtickej rodiny. Keďže Wittelsbachovci boli odporcovia nacistického režimu v Nemecku, v roku 1939 vzal Františkov otec svoju rodinu do Maďarska. Štyri roky žili v Budapešti a potom sa koncom roka 1943 presťahovali na hrad Sárvár. V marci 1944 okupovalo nacistické Nemecko Maďarsko a 6. októbra 1944 bola celá rodina vrátane Františka uväznená. Boli poslaní do niekoľkých nacistických koncentračných táborov vrátane Oranienburgu a Dachau. Na konci apríla 1945 boli oslobodení americkou armádou. Po vojne získal František vysokoškolské vzdelanie v Benediktínskom opátstve v Ettalu. Potom študoval biznis manažment na univerzite v Mníchove a v Zürichu. František si v sebe rozvinul vášeň zbierať súčasné moderné umenie. Obrazy a grafiky z jeho súkromnej zbierky má natrvalo vypožičané mníchovská Pinakotéka a takto sú sprístupnené verejnosti. Svoju rozsiahlu súkromnú knižnicu venovanú umeniu 20. a 21. storočia venoval v roku 2009 mníchovskému Centrálnemu inštitútu pre dejiny umenia (Zentralinstitut für Kunstgeschichte). Vojvoda František je členom Medzinárodnej rady Múzea moderného umenia v New Yorku. Podľa nemeckého práva nie je v súčasnosti možné v Nemecku oficiálne používať kráľovské tituly, avšak môžu byť používané ako súčasť priezviska. František žije v apartmáne v Nymphenburskom paláci v Mníchove, bývalej letnej rezidencii bavorských kráľov. Vojvoda František je členom senátu mníchovskej univerzity a čestným členom Bavorskej akadémie vedy a humanitných štúdií. Zastáva veľa čestných funkcií v občianskych i náboženských organizáciách v Bavorsku. Vojvoda František sa nikdy neoženil. Po jeho smrti sa jeho funkcie Hlavy rodu Wittelsbachovcov presunú na jeho brata, princa Maxa, bavorského vojvodu.
Titul
Vojvodov plný titul znie: „Jeho Kráľovská Výsosť František, vojvoda bavorský, franský a švábsky, gróf rýnsky.“ Podľa tradície František však neprevzal vyšší titul kráľa.
Karolína Oranžsko-nasavská
Karolína Oranžsko-nasavská (* 28. február 1743, Leeuwarden, Holandsko† 6. máj 1787, Kirchheimbolanden, Nemecko) bola rodom oranžská princezná a sobášom tiež nasavsko-weilburská kňažná. Bola dcérou Viliama IV., oranžského kniežaťa, a jeho manželky Anny Hannoverskej, Princess Royal.
Životopis
Otec Karolíny zomrel v roku 1751 a jej matka Anna sa stala regentkou. O osem rokov neskôr zomrela aj Anna a regentkou sa stala jej svokra z otcovej strany Mária Lujza Hesensko-kasselská. Pozíciu regentka si udržala až do roku 1765, kedy prirodzenou smrťou zomrela. Viliam mal len sedemnásť rokov a preto sa stala regentkou Karolína. Tá ale vládla iba jeden rok, než jej brat dosiahol osemnásť rokov.
Dňa 5. marca 1760 sa v Haagu stal jej manželom knieža Karol Kristián Nasavsko-weilburský.
Zomrela 6. mája 1787 v Kirchheimbolandene vo veku 44 rokov, príčina nie je známa.
Mamut (rozlišovacia stránka)
Mamut môže byť:
Nerz
Nerz môže byť:
Banícka akadémia
náhľad|Bývalé sídlo rektorátu na konci 19. storočia.
Banícka akadémia (nemecky Bergakademie) alebo Banská akadémia (názvy: do roku 1770 praktická škola, 17701846 Banícka akadémia, 18461904 Banícka a lesnícka akadémia, 19041919 Vysoká škola banícka a lesnícka) bola akadémia založená v Banskej Štiavnici medzi rokmi 1762 a 1770, kedy Mária Terézia vydala štatút školy s názvom Banská akadémia. Vznikla na základe existujúcej Banskej školy, založenej v roku 1735 a zanikla po vzniku Československa v zime 1918/19 odchodom profesorov do Šopronu v Maďarsku. Je tak najstaršou technickou akadémiou v Európe spolu s Bergschule Jáchymov (St. Joachimsthal) a prvou takouto školou v Nemecku, vo Freiburgu, ktorá vznikla 1777..
História
náhľad|Miesta vzniku najstarších ustanovizní technického vzdelávania v Európe. Priamym predchodcom Baníckej akadémie bola Banská škola (Berg Schola), založená v roku 1735, ktorá spočiatku stavala na starších formách vzdelávania budúcich banských úradníkov. Jej prvým profesorom od roku 1735 bol Samuel Mikovíni. V reakcii na žiadosť pražského banského úradníka Jana Tadeáša Antonína Peithnera rozhodli viedenské centrálne úrady na konci roku 1762 o zriadení praktickej baníckej školy pre celú habsburskú monarchiu. Táto inštitúcia, ktorá bola na začiatku realizovaná v skromnejšej forme, sa do roku 1770 postupne rozrástla na komplexnú banícku akadémiu. Vyučovacím jazykom akadémie bola do roku 1867 nemčina, potom maďarčina.
V roku 1763 bol za prvého profesora (na katedre chémie, mineralógie a metalurgie) vymenovaný Mikuláš Jozef von Jacquin, viedenský botanik a chemik pochádzajúci z Rakúskeho Nizozemska. Prednášať začal však až o rok neskôr. V 1765 viedenská dvorská komora povolala Mikuláša Podu z Neuhausu, jezuitského otca zo Štajerského Hradca na novozriadenú druhú katedru (matematiky, mechaniky a hydrauliky). V roku 1770 vydala Mária Terézia štatút školy s názvom Banská akadémia a bola vytvorená tretia katedra (náuky o banských dielach), vedená Krištof Traugott Deliusom. Dellius pôsobil na Banskej akadémii v Banskej Štiavnici už od roku 1761, najprv ako banský správca, od r. 1764 ako Vrchný banský správca a člen Banského kolégia a od r. 1770 ako profesor baníctva (súčasný názov: banského inžinierstva) a banskokomorskej správy (kameralistiky, súčasný názov: účtovníctva). Po vzniku tejto tretej katedry bola ponuka odbornej prípravy podľa vtedajšieho členenia náuky o baníctve úplná. Lesníctvo sa pôvodne prednášalo v rámci náuky o banských dielach, 1808 bol zriadený samostatný Lesnícky ústav (profesor H. D. Wilckens), ktorý sa 1846 zlúčil s Banskou akadémiou do Banskej a lesníckej akadémie (Berg- und Forstakademie).
Celé štúdium získalo záväzný rámec v podobe študijného plánu a škola bola (pravdepodobne po vzore Kurfürstlich-Sächsische Bergakademie zu Freiberg vo Freiberg u, ktorá bola takto pomenovaná už od svojho vzniku) premenovaná na Banícku akadémiu (Bergakademie). V rovnakom čase ako Banícka akadémia vo Freibergu v Sasku založená v rokoch 1765/66 tak vznikla prvá akademická inštitúcia odbornej prípravy v oblasti montanistiky (náuky o baníctve a hutníctve).
Počet študentov akadémie v tomto čase až do polovice 19. storočia nepretržite rástol. Tento fakt sa však na vzdelávaní na Baníckej akadémii neprejavoval vždy len kladne. Prudký nárast iných možností technického vzdelávania v prvej polovici 19. storočia a veľká kríza v revolučných rokoch 1848/1849,
Banská akadémia od svojho založenia roku slúžila na výchovu odborníkov v baníctve, v hutníctve a v lesníctve pre celú habsburskú ríšu. Študovali na nej Nemci, Maďari, Česi, Slováci a príslušníci ďalších národov monarchie. Latentné národnostné trenice na škole v revolučných rokoch 1848-1849 prerástli do otvorených konfliktov. V tom období napríklad pri Banskej akadémii v Banskej Štiavnici aktívne pracoval študentský spolok československých akademikov, Čechov a Slová kov. V dôsledku národnostných sporov roku 1849 akadémiu opustilo 133 nemeckých a českých poslucháčov, ako aj viacerí profesori a asistenti, medzi nimi napríklad aj Christian Doppler a Karel Kořístka. Takto došlo k založeniu vyšších banských učilíšť v Leobene v Rakúsku (dnešná Montánna univerzita) a v Příbrame v Čechách, ktoré boli v roku 1865 povýšené na banské akadémie.
Rakúske úrady vyšetrovali účasť študentov a profesorov akadémie v revolučných udalostiach (najmä Uhorská revolúcia) a rakúske(uhorské) banské vrchnosti sa usilovali zachovať tradičný celoríšsky charakter školy aj s nemčinou ako vyučovacím jazykom, ale vzápätí po rakúsko-uhorskom vyrovnaní v roku 1867, zaviedli v akadémii ako vyučovací jazyk maďarčinu. Maďarizácia vyučovania po roku 1867 potlačil význam akadémiu do pozadia, čo sa spojilo aj s ústupom baníctva v Banskej Štiavnici.
Presídlenie
Akadémia stratila svoj nadregionálny charakter a po zavedení maďarčiny začala upadať. Už od roku 1900 existovalo niekoľko neúspešných iniciatív premiestniť túto vysokú školu z Banskej Štiavnice. do Budapešti. V roku 1904 bola premenovaná na Vysokú školu banskú a lesnícku. Béla Barlai, ktorý sa narodil v Mosonszolnoku,  bol členom vysokoškolskej rady od roku 1904. V roku 1904 si tiež zmenil priezvisko z Neuherz na Barlai. Aktívne sa zapájal do riešenia právnych, ekonomických, mzdových a organizačných otázok školy. Niekoľko ráz bol predsedom Oddelenia pre železiarskych inžinierov (dekanom). 23. júla 1912 bol zvolený do funkcie rektora. V období jeho rektorovania bola nastolená otázka preloženia sídla vysokej školy do Košíc, lebo podľa názoru vysokoškolskej rady Banská Štiavnica neposkytovala dostatok podmienok na jej všestranný rozvoj. 2. marca 1918 vyslala vysokoškolská rada do Košíc komisiu pozostávajúcu z rektora a troch profesorov, aby dôkladne preskúmala tamojšie pomery z hľadiska zabezpečenia vysokoškolskej odbornej výučby baníctva, hutníctva a lesníctva. Na základe priaznivých referencií komisie, prijala vysokoškolská rada na zasadnutí 28. marca 1918 rozhodnutie predostrieť vláde návrh na preloženie sídla vysokej školy do Košíc. Na tom istom zasadnutí oboznámil predsedajúci rektor prítomných s prípisom starostu mesta Miškovec, v ktorom žiadal vysokoškolskú radu a preloženie sídla školy do Miškovca. Problém presídlenia vysokej školy napokon rozriešil záver prvej svetovej vojny.
Vznik Československa v zime 1918/19 nakoniec viedol v nasledujúcom roku k odchodu profesorov do Šopronu v Maďarsku, kde táto škola existuje až dodnes ako Západomaďarská univerzita. V rokoch 19501957 sa Fakulta baníctva presunula do Miškovca, kde vznikla Univerzita ťažkého priemyslu, zatiaľ čo Fakulta lesníctva zostala v Šoprone.
Vedecký a pedagogický význam
Najmä v oblasti chemických vied mala Akadémia vysokú medzinárodnú povesť. Pod vedením Jacquinových nasledovníkov Giovanniho Antonia Scopoliho a Antona Leopolda von Rupprechta mal praktický výcvik v laboratóriu aj naďalej zásadný význam. To si získalo uznanie aj u zahraničných návštevníkov.
Akadémia mala centrálne postavenie vo vedeckom živote na Slovensku, a do značnej miery významné aj v rámci celého Uhorska. Bola nielen vysokou školou, ale so systémom katedier, kolektívom profesorov a asistentov, s laboratóriami, s veľkou knižnicou a od konca 19. storočia, aj keď iba s jedným relatívne samostatným výskumným ústavom, bola aj významnou vedeckou inštitúciou, ktorá významne ovplyvňovala vedecko-technický rozvoj práve na Slovensku. Na vnútorné kvalitatívne zmeny v štruktúre a v náplni Banskej akadémie v Banskej Štiavnici podstatne vplývali jednak politické udalosti, jednak doslova tlak priemyselnej revolúcie, ktorá sa v tomto období aj prostredníctvom školstva a vedy presadzovala v celom Uhorsku a prirodzene aj na Slovensku.
Banská a lesnícka akadémia významne prispela k rozvoju vedných odborov tvoriacich náplň štúdia, v ktorom sa úzko prepájalo teoretické a praktické vzdelávanie s vedeckovýskumnou činnosťou.
Po vzniku podobne zameraných odborných vysokých škôl v rakúskych a českých krajinách (1848) stratila svoj nadregionálny charakter a po zavedení maďarčiny ako vyučovacieho jazyka začala upadať, 1904 premenovaná na Vysokú školu banskú a lesnícku, 1919 sa presťahovala do Šopronu. Pod vplyvom priemyselnej revolúcie sa v akadémii uskutočnili niekoľko závažných reforiem, ktorých hlavným výsledkom bol vzájomné osamostatnenie baníctva, hutníctva a lesníctva a špecializácii baníckych, hutníckych a lesníckych disciplín.
Dedičstvo
Na Slovensku sa k duchovnému dedičstvu Baníckej akadémie hlási Fakulta Baníctva, ekológie a riadenia TU Košice, čo potvrdila Deklarácia pokračovateľov duchovného dedičstva slávnej Baníckej akadémie v roku 2001. V areáli akadémie v Banskej Štiavnici bola po odsunutí Baníckej akadémie do Šopronu založená chemická, banícka a lesnícka odborná škola, ktoré tam čiastočne fungujú až dodnes. Tento súbor budov bol v roku 1961 vyhlásený za národnú kultúrnu pamiatku.
Banícka akadémia v Banskej Štiavnici má v Maďarsku dodnes silnú povesť. V roku 2014 boli tradície štiavnických študentov, zachovávané na univerzitách v Šoprone a Miškovci, zaradené na zoznam maďarského duchovného kultúrneho dedičstva.
Zósimos
Zósimos môže byť:
Chránené vtáčie územie Lehnice
Chránené vtáčie územie Lehnice vzniklo s cieľom zachovať biotopy pre európsky významné druhy vtákov a biotopy sťahovavých druhov vtáctva, aby boli zabezpečené podmienky ich prežitia a reprodukcie. Je to jeden z typov chráneného územia členskej krajiny Európskej únie s názvom NATURA 2000.
Územie bolo vyhlásené vládou Slovenskej republiky dňa 1. septembra 2005 nadobudla účinnosť vyhláška Ministerstva životného prostredia Slovenskej republiky č. 377/2005 Z.z. Výmera chráneného územia predstavuje a nachádza sa na území okresu Dunajská Streda a katastrálnych území Bellova Ves, Horná Potôň, Malý Lég, Maslovce, Masníkovo, Oľdza, Sása, Veľká Paka a Veľký Lég.
Dôvod ochrany
Predmetom ochrany sú dva druhy vtákov:
Nasledujúce druhy sú považované za významné pre toto vtáčie územie: drop fúzatý (Otis tarda), sokol rároh (Falco cherrug), bocian biely (Ciconia ciconia), ďateľ hnedkavý (Dendrocopos syriacus), strakoš červenochrbtý (Lanius collurio), penica jarabá (Sylvia nisoria), škovránok poľný (Alauda arvensis), pŕhľaviar čiernohlavý (Saxicola torquata), pipíška chochlatá (Galerida cristata), muchár sivý (Muscicapa striata), hrdlička poľná (Streptopelia turtur) a lastovička domová (Hirundo rustica).
Územný systém ekologickej stability a chránené časti prírody a krajiny
Súčasťou CHVU Lehnice je prírodná rezervácia (PR) Hetméň.
Norok (rozlišovacia stránka)
Norok alebo norka (pozri jazykovú poznámku v článku norok; zastarano: nork, norica, nurek, núrek, norc) môže byť:
Tino Insana
Silvio Peter „Tino“ Insana (* 15. február 1948, Chicago, Illinois, USA 31. máj 2017, Los Angeles, Kalifornia) bol americký herec, producent, scenárista, dabingový herec a komik.
Bol známy ako hlas strýka Teda v animovanom seriály Bobby's World, Bushroot v Darkwing Duck a postava prasaťa v Medzi nami zvieratami a Back at the Barnyard.
Július Viktory
JUDr. Július Viktory (* 31. január 1907, Podlužany† 17. marec 1985, Bratislava ) bol slovenský právnik, politik a diplomat. Pôvodne pracoval ako sudca a neskôr štátny zástupca (prokurátor). Bol členom KSS, resp. KSČ. Vďaka tomu pôsobil ako povereník pre veci vnútorné a neskôr ako povereník spravodlivosti. Práve ako povereník spravodlivosti bol hlavným politickým predstaviteľom justície na Slovensku na počiatku politických procesov z 50. rokov 20. storočia. Neskôr pôsobil ako veľvyslanec v Maďarsku a námestník predsedu Najvyššieho súdu ČSR.
Životopis
Narodil sa v obci Podlužany v okrese Bánovce nad Bebravou v rodine mlynára. Študoval na gymnáziách v Trenčíne a Bratislave. V roku 1933 úspešne absolvoval štúdium práva na Právnickej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave a získal titul doktor práv (JUDr.). Po ukončení štúdia pracoval ako auskultant a po zložení potrebných skúšok ako sudca. Postupne pôsobil ako sudca na okresných súdoch v Bratislave, Ružomberku, Bánovciach nad Bebravou, Dunajskej Strede a Malackách. V období rokov 1938 až 1945 pracoval ako štátny zástupca (prokurátor) v Bratislave. V novembri 1943 prispel k oslobodeniu Gustáva Husáka z väzenia, keď z pozície štátneho zástupcu viedol svoju činnosť na súde zhovievavo voči obžalovanému Husákovi. Počas druhej svetovej vojny sa stal z pozície štátneho zástupcu súčasťou komunistického odboja. Zapojil sa aj do Slovenského národného povstania. Po potlačení povstania pomohol v roku 1945 Viliamovi Širokému a Júliusovi Ďurišovi utiecť z väzenia. Vo februári 1945 bol sám zatknutý, no podarilo sa mu utiecť.
V roku 1945 sa stal aj formálne členom KSS, kde sa stal okresným tajomníkom. 18. septembra 1945 sa stal povereníkom pre veci vnútorné. Na tejto pozícii však čelil kritike svojich spolustranníkov, že jednal veľmi mierne s členmi Zboru povereníkov za Demokratickú stranu a s dešpektom nazeral na manifestácie KSS v tom období. Povereníkom pre veci vnútorné zotrval do 16. augusta 1946. V tomto roku sa stal poslancom Slovenskej národnej rady. V roku 1948 sa stal členom komisie, ktorá pripravovala novú Ústavu ČSR. 6. marca 1948 bol vymenovaný za povereníka spravodlivosti, ktorým zostal do 20. septembra 1951. V októbri 1949 sa stal súčasne aj predsedom Slovenského úradu pre telesnú výchovu a šport. Keďže povereníkom spravodlivosti sa stal už po komunistickom prevrate, podieľal sa aj na perzekúcii politických a iných oponentov režimu. V procese s rozvratnou skupinou buržoáznych nacionalistov na Slovensku, bol proti Gustávovi Husákovi použitý aj dokument, ktorý vyhotovil a podpísal práve Július Viktory. Zo svojej pozície povereníka spravodlivosti sa podieľal aj na príprave procesu s cirkevnými hodnostármi Jánom Vojtaššákom, Pavlom Petrom Gojdičom a Michalom Buzalkom, ktorí boli vo vykonštuovanom procese odsúdení na doživotie. Pavol Peter Gojdič v roku 1960 zomrel vo Väznici Leopoldov na následky mučenia a zlého zaobchádzania.
V mimopolitickej oblasti sa angažoval aj v športe, bol aktívnym podporovateľom Sokolskej obce. Organizoval tiež závody v ľahkej atletike. V roku 1967 sa podieľal na obnovení závodu Národný beh Devín - Bratislava. Aktívne sa venoval vrhu guľou a hodu diskom. V týchto športových disciplínach bol aj reprezentantom Slovenska a držiteľom slovenských rekordov. V rokoch 1949 až 1950 pôsobil ako hlavný redaktor časopisu Právny obzor.
Za svoju účasť na protifašistickom odboji bol vyznamenaný Československým vojnovým krížom 1939 a Radom Slovenského národného povstania 1. triedy.
Železničná stanica Brezno
Železničná stanica Brezno je hlavná železničná stanica v Brezne. Nachádza sa na trati Banská Bystrica – Červená Skala a odbočke (v bode Brezno-Halny) trati Brezno – Jesenské. Južne od stanice prechádza obchvat Brezna (cesta I/66).
Dejiny
Trať po Brezno bola 15. decembra 1895 predĺžená z Podbrezovej a 28. novembra 1903 bol dokončený úsek z Brezna po Červenú Skalu.
Služby a doprava
Stanica obsahuje 10 dopravných, 4 manipulačné, 3 odstavné a 6 ostatných koľají. Stanica má 3 vyvýšené nástupištia: pri koľaji 1, 4 a 6. Zo stanice vedie niekoľko vlečiek. Na stanici je osobná pokladňa ZSSK vybavená systémom KVC.
Marián Čaučík
Ing. Marián Čaučík (* 22. september 1965, Bratislava) je podpredseda KDH, slovenský dobrovoľník a aktivista tzv. „podzemnej cirkvi” počas komunizmu. Spoluzakladateľ Hnutia kresťanských spoločenstiev detí eRko a dlhoročný riaditeľ programu rozvojovej spolupráce Dobrá novina.
Maturoval na gymnáziu Ladislava Novomeského v Bratislave, titul inžiniera získal na FEI STU, odbor telekomunikácie. Po založení hnutia eRko bol jeho výkonný tajomník a neskôr predseda. Pôsobil aj v organizácii Rada mládeže Slovenska, v roku 1996 ako podpredseda. Kandidoval za Kresťanskodemokratické hnutie vo vo voľbách do Európskeho parlamentu v roku 2019, a v parlamentných voľbách v rokoch 2016 a 2020.
Dôležitou činnosťou od začiatku Hnutia eRko bolo vydávanie časopisu pre mládež Rebrík.
1. januára 2018 prezident SR Andrej Kiska udelil Mariánovi Čaučíkovi vyznamenanie Pribinov kríž II. stupňa za mimoriadne zásluhy o sociálny rozvoj Slovenskej republiky.
Lasica
Lasica môže byť:
Ján Viliam Friso
Ján Viliam Friso (holandsky Johan Willem Friso; * 4. august 1687, Dessau, Nemecko† 14. jún 1711, Moerdijk, Holandsko) bol (titulárny) knieža oranžský a panujúci knieža nasavsko-dietzský, generálny kapitán (Capitain-General) a miestodržiteľ provincie Frízsko a Groningen. Nestal sa miestodržiteľom (stadhouderom) celej Republiky Zjednotených provincií holandských kvôli protestom opozície, predovšetkým Simona van Slingelandta, vtedajšieho najvyššieho duchovného Holandska, hlavy republikánskej frakcie.
Životopis
Jeho otcom bol Henrich Kazimír II. Nasavsko-dietzský a matkou Henrietta Amália Anhaltsko-desavská. Keď v roku 1702 zomrel po nehode Viliam III. Oranžský bez dediča, zdedil po ňom Friso titul kniežaťa oranžského. Nároky na Oranžsko však vzniesli po smrti Viliama III. tiež prvý pruský kráľ Fridrich I. a knieža Viliam Hyacint nasavsko-siegenský. Až utrechtský mier z roku 1713 rozhodol, že Oranžské kniežatstvo pripadne Francúzsku a Prusku a Ján Viliam dostane formálny titul kniežaťa oranžského.
V apríli 1709 sa oženil s Máriou Lujzou Hesensko-kasselskou. V októbri 1710 sa páru narodila dcéra Amália.
V čase vojny o španielske dedičstvo (17011714) Friso slúžil ako armádny generál. Bitka pri Malplaquete v roku 1709 stála životy mnohých holandských žoldnierov, lebo Friso sa jej zúčastnil s vodcom spojencov, britským vojvodom Johnom Churchillom.
Pri návrate z boja sa dvadsaťtriročný princ utopil 14. júna 1711 v rieke neďaleko Moerdijku. Krátko po jeho tragickej smrti sa narodil jeho syn - pohrobok Viliam (* 1711† 1751), prvý dedičný miestodržiteľ Republiky zjednotených provincií.
Aj keď mali s manželku iba dve deti - dcéru Amáliu a syna Viliama - sú od konca druhej svetovej vojny poslednými spoločnými predkami všetkých európskych vládnucich panovníkov.
Meltdown (zraniteľnosť)
Meltdown je hardvérová zraniteľnosť, postihujúca procesory Intel x86 a niektoré procesory založené na ARM. Umožňuje podvodnému procesu čítať akúkoľvek fyzickú pamäť, kernel pamäť, alebo mapovanú pamäť iného procesu, bez ohľadu na to, či má proces na to oprávnenie, alebo nie.
Meltdown postihuje širokú škálu systémov. V čase zverejnenia to zahŕňalo všetky zariadenia iOS a Mac, ďalej stroje s postihnutým hardvérom, na ktorých sa spúšťa akákoľvek ešte neaktualizovaná verzia systému Microsoft Windows, alebo akákoľvek nedávna verzia systému Linux. V dôsledku toho sú postihnuté taktiež mnohé servery a cloudové služby, ako aj potenciálne väčšina smart a embedded zariadení, ktoré používajú ARM procesory (mobilné zariadenia, smart TV a iné), vrátane širokého spektra sieťových zariadení. Čisto softvérové riešenie zraniteľnosti Meltdown bolo hodnotené ako spomalenie počítačov pri určitých pracovných zaťaženiach v rozsahu 5 až 30 %. Spoločnosti zodpovedné za softvérovú korekciu zraniteľnosti uvádzajú na základe výkonnostných testov len minimálny dopad.
Zraniteľnosti Meltdown bolo v januári 2018 pridelené Common Vulnerabilities and Exposures ID CVE-2017-5754, tiež známe ako Podvodné načítanie z dátovej cache. Zraniteľnosť bola odhalená v súvislosti s inou zraniteľnosťou (Spectre), ktorá má podobné niektoré avšak nie všetky charakteristiky.
Mechanizmus
Meltdown sa spolieha na situáciu súbehu v CPU, ktorý môže vzniknúť medzi vykonávaním inštrukcie a overovaním privilégií, na neoprávnené nedetegovateľné prečítanie dát v pamäti predtým, než sa vykoná kontrola privilégií, ktorá by zabránila prečítaniu týchto údajov.
Pozadie
Moderné počítačové procesory používajú rôzne techniky na dosiahnutie vysokej úrovne efektívnosti. Pre Meltdown sú obzvlášť dôležité tieto štyri široko využívané mechanizmy:
Zraniteľnosť Meltdown
Mechanizmy uvedené vyššie sú zvyčajne považované za bezpečné. Poskytujú základ pre väčšinu moderných operačných systémov a procesorov. Meltdown však zneužíva spôsob interakcie týchto funkcií na obídenie základnej riadiacej funkcie CPU, ktorej úlohou je vyhodnocovať oprávnenia prístupu k privilegovaným a citlivým údajom operačného systému a iných procesov. Pochopenie tohto mechanizmu je možné ilustrovať na dátach, ktoré sú mapované vo virtuálnej pamäti (ku väčšine týchto dát by proces nemal mať prístup) a spôsobe reakcie CPU na požiadavky procesu na prístup k neoprávnenej pamäti. Proces beží na zraniteľnej verzii systému Windows alebo Linux, na 64 bitovom procesore zraniteľného typu. Táto kombinácia je bežná pre takmer všetky stolné počítače, notebooky, servery a mobilné zariadenia.
Konstal 102Na
Konstal 102Na je typ dvojčlánkovej električky, ktorá bola vyrábaná na začiatku 70. rokov 20. storočia podnikom Konstal a ktorá bola odvodená od vozidla Konstal 102N. Úzkorozchodná verzia bola označená ako 803N. Celkovo bolo vyrobených 432 vozidiel tejto kĺbovej električky, ktorá našla uplatnenie u poľských dopravných podnikov.
Konštrukcia
Konštrukčné riešenie električky 102Na vychádzalo z jednosmerného dvojčlánkového vozidla 102N. 102Na je jednosmerný šesťnápravový motorový električkový vozeň. Vozňová skriňa električky sa skladá z dvoch článkov, každý z nich je usadený na vlastnom krajnom podvozku a spoločnom podvozku strednom, kde sa nachádza aj kĺbový mechanizmus spájajúci obe časti karosérie. Krajné podvozky sú vybavené dvoma trakčnými motormi, z ktorých každý poháňa jednu nápravu (celkom teda štyri hnacie nápravy), stredný podvozok je bežný (bezmotorový). V každom článku sa v pravej bočnici nachádzajú dvoje skladacie dvere ovládané elektricky. Elektrický prúd je z trolejového vedenia odoberaný pantografom umiestneným na streche predného článku. Sedačky pre cestujúcich sú po celom vozidle rozmiestnené systémom 1+1. V prednej časti vozidla sa nachádza oddelená kabína vodiča, ktorý ovláda električku jazdným a brzdovým pedálom. Do tohto typu električky je možné montovať podvozky ako pre normálny rozchod koľají, tak aj pre rozchod.
Dodávky električiek
V rokoch 19701973 bolo vyrobených celkom 435 vozňov 102N, 20 vozňov 102NaW, 23 vozňov 102Nd a 171 vozňov 803N. Boli určené výhradne pre Poľsko (Čenstochová, Krakov, Gdansk, Katovice a priľahlý región GOP, Poznaň, Vroclav, Bydgoszcz, Toruň, Štetín a Lodž).
Historické vozidlá
thumb|Historická električka 102N v Krakove thumb|Múzejná električka 102N v Gdansku
Kolčava
Kolčava môže byť:
Goldbachova domnienka
náhľad|Párne čísla od 4 do 28 zobrazené ako súčet dvoch prvočísiel: Párnym číslam zodpovedajú vodorovné čiary - riadky. Pre každé prvočíslo máme dve šikmé čiary, jednu modrú a jednu červenú a ich priesečník je označený malým krúžkom. Obrázok je nakreslený tak, že dve šikmé čiary sa stretnú presne v takom riadku, aký je súčet zodpovedajúcich prvočísiel: napríklad 20=7+13=3+17, čo zodpovedá dvom krúžkom v riadku pre číslo 20. Vo všeobecnosti krúžky v jednom riadku zobrazujú všetky možnosti, ako sa nejaké párne číslo dá zapísať ako súčet dvoch prvočísiel. Goldbachova domnienka tvrdí, že (ak by sme s kreslením takéhoto obrázku pokračovali do nekonečna) v každom riadku bude aspoň jeden krúžok. Goldbachova domnienka je jedným z najstarších a najznámejších nevyriešených problémov teórie čísel a celej matematiky. Domnienka tvrdí, že:
Táto hypotéza bola overená pre všetky párne čísla menšie ako 4 × 1018. Napriek značnému úsiliu však ešte nikto nedokázal tvrdenie pre všetky párne čísla.
Goldbachove číslo
Vyjadrenie daného párneho čísla ako súčet dvoch prvočísiel sa nazýva Goldbachov rozklad tohto čísla. Nižšie sú uvedené príklady Goldbachových rozkladov pre niektoré párne čísla: Počet spôsobov, ktorými sa 2n dá zapísať ako súčet dvoch prvočísiel (pre n začínajúce od 1) je:
Pôvod
náhľad|List od Goldbacha Eulerovi dňa 7. júna 1742 (latinčina a nemčina). 7. júna 1742, nemecký matematik Christian Goldbach napísal list Leonhardovi Eulerovi (list č. XLIII), v ktorom navrhol takúto domnienku: Na okraj listu potom ešte dopísal túto domnienku: Je nutné podotknúť, že Goldbach považoval aj 1 za prvočíslo - táto konvencia sa v súčasnej matematike nepoužíva. Nie je známe, či sú dve spomínané domnienky ekvivalentné, ale zdá sa, že to v tom čase nebol hlavný problém. Moderná verzia Goldbachovej domnienky na okraji znie: Euler odpovedal v liste z 30. júna 1742, a pripomenul Goldbachovi ich staršiu diskusiu, v ktorej Goldbach poznamenal, že jeho prvá domnienka (nie tá na okraji) vyplýva z nasledujúceho tvrdenia čo je tým pádom tiež Goldbachova domnienka. V liste z 30. júna 1742, Euler napísal:"('To ... že každé párne číslo je súčet dvoch prvočísel považujem za úplne zaručene pravdivé, hoci to neviem dokázať.')" Práve táto tretia verzia má tvar, v ktorom sa domnienka formuluje dnes. Je tiež známa ako „silná“, „párna“, alebo „binárna“ Goldbachova domnienka, keď ju chceme odlíšiť od slabšieho tvrdenia, dnes známeho ako „slabá“ Goldbachova domnienka, „nepárna“, alebo „ternárna“ Goldbachova domnienka. Táto slabá domnienka tvrdí, že všetky nepárne čísla väčšie ako 7 sa dajú vyjadriť ako súčet troch nepárnych prvočísiel, a zdá sa, že bola dokázaná v roku 2013. Slabá domnienka vyplýva zo silnej, pretože ak n – 3 je súčet dvoch nepárnych prvočísiel, potom pridaním trojky dokážeme n
n
vyjadriť ako súčet troch nepárnych prvočísiel. Nie je známe, či platí aj opačná implikácia, teda či zo slabej domnienky vyplýva silná.
Overovanie pre malé n
Pre malé hodnoty n, môžeme skúsiť overiť Goldbachovu domnienku priamo. Napríklad, Nils Pipping v roku 1938 prácne overil, že domnienka je pravdivá pre n ≤ 105. S príchodom počítačov sa domnienku podarilo overiť pre mnoho ďalších hodnôt n; T. Oliveira e Silva bežal distribuovaný výpočet, ktorý overil domnienku pre n ≤ 4 × 1018 (a dvakrát overil pre n ≤ 4 × 1017) v roku 2013. Jeden rekord z tohto vyhľadávania je, že 3,325,581,707,333,960,528 je najmenšie číslo, ktoré nemá Goldbachov rozklad s prvočíslami menšími ako 9781.
Rigorózne výsledky
Pomocou Vinogradovej metódy, Chudakov, Van der Corput, a Estermann ukázali, že takmer všetky párne čísla sa dajú zapísať ako súčet dvoch prvočísiel (v tom zmysle, že podiel čísel, ktoré sa dajú zapísať sa pre n idúce do nekonečna blíži k 1). V roku 1930, Lev Schnirelmann ukázal,  že všetky prirodzené čísla väčšie než 1 sa dajú zapísať ako súčet najviac C prvočísiel, kde C je efektívne vypočítateľná konštanta (pozri Schnirelmannova hustota). Schnirelmannova konštanta je najmenšie číslo C s touto vlastnosťou. Schnirelmann sám dokázal, že C < 800,000. Tento výsledok postupne zlepšilo mnoho autorov, až Olivier Ramaré, ktorý v roku 1995 ukázal, že každé párne číslo n  ≥ 4 je v skutočnosti súčet najviac šesť prvočísiel. Najlepší známy výsledok v súčasnosti vyplýva z dôkazu slabej Goldbachovej domnienky Haralda Helfgotta, z ktorej priamo vyplýva, že každé párne číslo n  ≥ 4 je súčet najviac štyroch prvočísiel.
Chen Jingrun ukázal v roku 1973 pomocou metódy preosievania, že každé dostatočne veľké párne číslo sa dá zapísať ako súčet dvoch prvočísiel alebo ako súčet prvočísla a poloprvočísla (čísla, ktoré je súčinom dvoch prvočísiel).
V roku 1975, Hugh Montgomery a Robert Charles Vaughan ukázali, že "väčšina" párnych čísel sa dá vyjadriť ako súčet dvoch prvočísel. Presnejšie: ukázali, že existujú kladné konštanty c a C také, že pre všetky dostatočne veľké čísla N, je skoro každé párne číslo menšie ako N súčtom dvoch prvočísiel, pričom počet výnimiek je nanajvýš. Teda množina čísiel, ktoré nie sú súčtom dvoch prvočísiel má hustotu nula.
Tak ako pri mnohých ďalších slávnych domnienkach v matematike, existuje množstvo údajných dôkazov Goldbachovej domnienky. Žiadny však nebol overený a prijatý matematickou komunitou.
Mustela
Mustela (-po latinsky; po slovensky niekedy lasica ) je rod z čeľade lasicovité. V slovenčine tento rod pozostáva z viacerých rodových mien, konkrétne lasica, hranostaj, tchor a norok (podrobnosti pozri nižšie).
Mustela (lasica) je aj názov jedného z podrodov rodu Mustela (podrobnosti pozri nižšie).
Iné vymedzenia rodu Mustela
V staršom, užšom zmysle rod Mustela nezahŕňa tchory, norky a juhoamerické lasice (podrobnosti pozri nižšie).
Ešte staršie, v 19. storočí (a sčasti ešte na začiatku 20. storočia), sa názvom Mustela u niektorých autorov označoval(i):
Systematika
Nižšie je uvedený systém, ktorý je v súčasnosti v literatúre najčastejšie uvádzaný (znak “/” oddeľuje úplné synonymá). Zdroje systému (pokiaľ nie je nižšie uvedené inak) sú. Systém vyzerá takto:
Rod lasica (Mustela):
Staršie sa podrody rodu Mustela (okrem podrodov podľa delenia na 9 podrodov, ktoré je novšieho dáta) niekedy uvádzali ako samostatné rody. Napríklad na Slovensku žijúce druhy sa bežne (ale nie vždy) uvádzali ako patriace do samostatných rodov lasica (Mustela [v užšom zmysle]; vrátane hranostaja), tchor (Putorius) a norok (Lutreola; vrátane Mustela vison a macrodon).