cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Keret’
thumb|Jazero Keret pohľad z vesmíru Kereť (rusky Кереть - kereť alebo Озеро Кереть - ozero kereť) je jazero na severe Karelskej republiky v severozápadnom Rusku. Má rozlohu (spolu s ostrovmi ). Najväčšia dĺžka je a šírka. Je na ňom 130 ostrovov o celkovej ploche, z nich najväčší je Vinčany (Винчаны). Jazero leží v nadmorskej výške a dosahuje hĺbku 4, miestami zarastá. Voda sa rýchlo prehrieva, takže v horúcom lete teplota dosahuje 20 21 °C. Pobrežie je nevysoké, ale skalnaté, veľmi členité s množstvom zálivov. Brehy sú mierne kopcovité a pokryté ihličnatými lesmi, ktoré sú bohaté na huby a jahody. Vyvýšeniny sa striedajú s bažinami. Na brehoch vystupuje žula a objavujú sa aj piesčité pláže.
Na brehu jazera leží osada Parfejevo (Парфeeво), ktorá leží od stanice Louchi na trase Petrohrad-Murmansk.
Je bohaté na ryby.
Časti jazera
Jazero je početnými mysmi a ostrovmi rozdelené na niekoľko častí, ktoré sa od severu k juhu nazývajú:
Prítoky, odtok
Hlavnými prítokmi sú Kerževa, Narva a Noľa. Odteká z neho rieka Kereť, ktorá ústi do Kandalakšského zálivu Bieleho mora. Zdrojom vody je sneh a dážď. Zamŕza na začiatku septembra a rozmŕza na konci mája.
Dunaharaszti
Dunaharaszti je mesto v Maďarsku v Peštianskej župe v obvode Ráckeve.
Má rozlohu 2 917 ha a žije tu obyvateľov .
Aleuty
náhľad|Aleutské ostrovy vyfotografované z [[Medzinárodná vesmírna stanica|ISS]] Aleuty alebo staršie aj Aleutské ostrovy sú dlhý reťazec ostrovov vulkanického pôvodu, predstavujúcich akési predĺženie polostrova Aljaška a pohoria Aleutian Range. Spolu s ním tvorí hranicu medzi Beringovým morom a Tichým oceánom.
Ostrovná reťaz je tvorená približne 300 ostrovmi a ostrovčekmi. Južný okraj reťaze lemuje Aleutská priekopa, ktorej maximálna hĺbka je 7 822 metrov. Väčšina súostrovia (resp. celé Aleuty) je súčasťou USA (Aljaška). Odpoveď na otázku či celé alebo väčšina sa odvíja od toho, či sa k nim zaraďuje geologicky príslušné malé súostrovie známe ako Komandorské ostrovy, ktoré leží ďaleko na západe pri Kamčatke a patrí Ruskej federácii. V tejto otázke nepanuje zhoda.
Podľa sčítania mali Aleuty (v užšom slova zmysle, t. j. bez Komandorských ostrovov) v roku 2000 8 162 obyvateľov, z toho 4 284 v meste Unalaska na rovnomennom ostrove.
Večer 23. júna 2011 miestneho času súostrovie zasiahlo silné zemetrasenie so silou 7,4 Richterovej stupnice. Úrady vydali varovanie pred cunami.
Neuromant
Neuromant je prvý román spisovateľa Williama Gibsona, v ktorom položil základy kyberpunku.
Román vyšiel v roku 1984. Vyhral niekoľko prestížnych cien. Často sa označuje ako „biblia kyberpunku“. Je to prvá časť tzv. „Aglomeračnej trilógie“.
Dej
Dej opisuje príbeh hakera Casa, ktorý je po stretnutí s nájomnou vrahyňou menom Molly najatý podivným obchodníkom Armitagom, aby spáchal zdanlivo neuskutočniteľný zločin, to sa však čoskoro ukáže iba ako predzvesť udalostí, za ktorými stoja veľmi tajomní aktéri.
V knihe se často vyskytujú pojmy ako matrix, virtuálna realita, umelá inteligencia, genetické inžinierstvo, klonovanie, kyberpriestor atď.
Jozef Režucha
Jozef Režucha (* 13. marec 1929, Trnava – † 15. júl 1995, Trnava) bol slovenský filmový režisér, scenárista a herec. Jeho ústredné tvorivé obdobie je vymedzené 70. rokmi, v ktorých nakrútil desať celovečerných filmov. Obecne najuznávanejším je jeho film Dosť dobrí chlapi (1971).
Život a dielo
Jozef Režucha bol už od raného detstva divadelným ochotníkom, hercom i režisérom. Neskôr prešiel na dramatické konzervatórium v Bratislave, kde vyštudoval herectvo. Po boku legendárnych reportérov Imra Jenču, Emila Trangela, Ruda Galla, Gaba Zelenaya či Oskára Manu pracoval ako reportér Slovenského rozhlasu, kam nastúpil v roku 1950. Písal predovšetkým humorné poviedky a epigramy. Už od polovice 50. rokov začína pracovať v Slovenskom filme, kde vystriedal viacero postov. Najskôr bol asistentom réžie, neskôr pomocným a druhým režisérom. Spolupracoval so slovenskými tvorcami ako Paľo Bielik, Vladimír Bahna, Ján Lacko, Andrej Lettrich, Stanislav Barabáš či Štefan Uher. Ako asistent réžie je zodpovedný za viac ako desať filmov, medzi nimi napríklad aj za Rohy (1955); Previerku lásky (1956); Štyridsaťštyri (1957) či V hodine dvanástej (1958).
V roku 1970 mu vedenie Slovenského filmu režijne zverilo jeho prvý celovečerný film. Bola to moderná detská rozprávka Zločin slečny Bacilpýšky, v ktorej zatína do ľudskej ľahostajnosti a rozprávkovou formou apeluje na rodičovské svedomie. Už počas dokončovacích prác si v dramaturgickom pláne Ústrednej dramaturgie slovenského filmu zvolil ďalšiu predlohu pre nakrúcanie. Literárny podklad známeho slovenského dramatika Jána Soloviča, príbeh šoférskej party odohrávajúci sa v súčasnosti, Dosť dobrí chlapi. Dobová kritika na filme vysoko ohodnotila jasne pokrokovo zameraný príbeh, hlavne jeho hrdinov, skromných, všedných ľudí, partiu šoférov nákladných áut. Film získal Hlavnú cenu na XVIII. MFF v Karlových Varoch 1972, Štátnu cenu SSR, Prvú cenu na 10. FČSF v Plzni a tiež Cenu slovenskej národnej kinematografie za rok 1971. Od najpálčivejšej súčasnosti formovania socialistického charakteru v Dosť dobrých chlapoch sa Režuchova tvorba plynulo posúva až k dielam s povstaleckou tematikou.
Rok na to nakrúca príbeh zo života dnešných mladých ľudí Deň slnovratu. Zaň na FFM v Trutnove získal predstaviteľ Igora Emil Horváth ml. Malé zlaté slnko. Mapovanie odkazu SNP sa odráža vo filmoch Život na úteku (1975) a Choď a nelúč sa (1979). Život na úteku zobrazuje osudy slovenského národného hrdinu z národnooslobodzovacieho obdobia Ľudovíta Kukorelliho. Choď a nelúč sa nie je chronologickým záznamom bojovej činnosti čapajevovcov na filmový pás, ba ani výpoveďou o tom, ako žil a bojoval Kukorelli. Tvorcom viac išlo o to, aby na rozličných motívoch a epizódach ukázali utrpenie a hrdinstvo ľudí, ktorých osudy sa spojili. Preto i motív lásky Júlie ma divákovi povedať, že vojna je zlo, ktoré ničí všetky ľudské hodnoty, všetko drahé a blízke. V partizánskej brigáde Čapajev bojovali aj sovietski velitelia z Kyjeva, preto vo filme uvidíme aj hercov z tohto mesta. Snímka bola vyznamenaná Cenou Víta Nejedlého.
Pre Československú televíziu nakrútil vojnový príbeh Ešte sa nevraciam (1975). Pokračoval komédiou Pozor, ide Jozefína (1976) vysmievajúcou sa dedinským fuškárom. Filmom Do posledného dychu (1976) sa opäť vrátil do vojnových rokov, ktoré tematizoval vo svojich niektorých predchádzajúcich dielach. Posledný film Prerušená hra (1979) zase predstavuje akýsi návrat k jeho ďalšej tradičnej téme, ktorou je detstvo. Po ukončení svojej profesionálnej kariéry sa v 80. rokoch Režucha venoval písaniu článkov do humoristického časopisu Roháč a do regionálneho periodika Trnavský hlas.
Veverská Bítýška
Veverská Bítýška je mesto v Česku v okrese Brno-venkov v Juhomoravskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 3 084 obyvateľov, z toho 1 506 mužov a 1 578 žien, pričom priemerný vek v obci bol 40,7 roka (muži 39,4 roka, ženy 41,9 roka).
Milan Kováč (religionista)
prof. Mgr. Milan Kováč, PhD (* 10. september 1967) je slovenský religionista, odborník na mayské náboženstvo a kultúru. Pôsobí ako vedúci na Katedre porovnávacej religionistiky Filozofickej fakulte Univerzity Komenského, ktorú v roku 2003 založil.
La Chapelle (Charente)
La Chapelle je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Charente, v regióne Poitou-Charentes.
Milan Kováč (religionista)
Životopis
Počas komunizmu nemohol študovať na vysokej škole, živil sa ako robotník. Po zmene režimu v roku 1989 začal na Filozofickej fakulte Univerzity Komenského študovať filozofiu a históriu. Keď profesor Ján Komorovský založil na univerzite nový odbor, religionistiku, Milan Kováč sa prihlásil na ňu. Ešte počas štúdia sa stal asistentom. Doktorandské štúdium ukončil na rovnakej fakulte. Od roku 2002 je docentom. V Bratislave založil Autumn Academy of Maya Hieroglyphic Writing (2009) a Center for Maya Studies (2012), ktoré vedie.
La Chapelle (Charente)
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Milan Kováč (religionista)
Životopis
Do hodnosti profesora v odbore etnológia bol prezidentom Ivanom Gašparovičom menovaný 24. januára 2011.
La Chapelle (Charente)
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Milan Kováč (religionista)
Životopis
Ako pedagóg hosťoval aj na Masarykovej univerzite v Brne. Prednášal na viacerých kurzoch, naposledy v akademickom roku 2012/2013 spoluvyučoval kurz Konec světa.
Výskum
Prvú výskumnú mayskú expedíciu viedol ešte ako študent v roku 1994. Od roku 1999 realizoval výskum jazyka, mytológie a rituálov posledného mayského kmeňa s pôvodným náboženstvom – Lacandóncov v mexickom Chiapase. Tomuto výskumu sa venoval intenzívne 10 rokov. Od roku 2009 v spolupráci so Slovenským archeologickým a historickým inštitútom pripravil a riadil mayské vykopávky v Guatemale. V lokalite Uaxactún našli a prebádali dovtedy neznáme mayské mestá, dve „pravdepodobne najväčšie mayské masky na svete“ (každú s rozlohou takmer 100 metrov štvorcových), pyramídy, dovtedy neznáme astronomické observatórium a ďalšie cenné nálezy. Výskum pokračuje aj v súčasnosti (2014), naposledy bol objavený jeden z najstarších mayských nápisov spadajúci medzi roky 100 pred Kr. a 150 po Kr. Milan Kováč bol celý čas vedúcim archeologického tímu Slovenského archeologického a historického inštitútu a hlavným organizátorom mayologických výskumov.
Na domácej pôde sa čiastočne venoval aj problematike rómskej religiozity na Slovensku.
Tatra T2
thumb|Historická električka Tatra T2 v Bratislave thumb|Historická električka Tatra T2 v Moskve Tatra T2 (pôvodným pravopisom TII) je typ česko-slovenskej električky vyrábanej podnikmi Tatra Smíchov a ČKD Stalingrad v rokoch 19551962. Vo výrobe bol nahradený modernejším typom Tatra T3, v pravidelnej prevádzke bol v jednotlivých prípadoch do roku 2018.
Konštrukcia
Vozová skriňa sa oproti T1 predĺžila, rozšírila a vzhľadovo priblížila pôvodným električkám koncepcie PCC. Na pravej strane vozovej skrine má troje skladacie elektricky poháňané dvere (v verzii T2SU iba dvoje). Usporiadanie vozňa predpokladalo usmernený pohyb cestujúcich, teda nástup prednými dverami a výstup strednými alebo zadnými dverami. Miesta na sedenie tvorili (od druhého prototypu; prvý mal ešte pozdĺžne lavice ako T1) polstrované koženkové sedačky v priečnom usporiadaní 1+2.
Električky sú vybavené elektrickou odporovou výzbrojou typu TR36. Napájacie napätie činilo pre výzbroj 600 V jednosmerného prúdu; štandardná prevádzka je s normálnou polaritou (+ v troleje, − v koľaji), podľa požiadaviek dopravných podnikov možno vozy upraviť aj na obrátenú polaritu (Brno, Ostrava, Košice). Vozne T2 boli štandardne dodávané s tyčovým zberačom prúdu.
Jazdu a brzdu ovláda vodič pravou nohou pomocou dvoch pedálov – vpravo je jazdný, vľavo brzdový. Brzdenie je ovládané ľavým pedálom. Prevádzková brzda je elektrodynamická, riadená zrýchľovačom takisto v piatich prúdových stupňoch.
V električke nie je použité žiadne pomocné médium typu hydrauliky alebo stlačeného vzduchu. Nepriame ovládanie elektrickej výzbroje (relé, stýkače, pohon zrýchľovača, ...), parkovacia brzda, koľajová brzda aj všetky doplnkové funkcie (už spomínané dvere, vonkajšie osvetlenie, núdzové osvetlenie, výstražný zvonec a ďalšie), to všetko je riešené elektrickými prístrojmi na pomocné napätie 24 V, ktoré je získavané rotačným motorgenerátorom. Na oboch koncoch hriadeľa motorgenerátora sú nasadené ventilátory, ktoré zaisťujú chladenie trakčných motorov a zrýchľovača. Väčšina vozňov bola vybavená už z výroby štandardnou zásuvkou mnohočlenného riadenia. Vozne boli vybavené jedným predným reflektorom a v prevádzke boli často upravované na prevedení s dvoma reflektormi.
Buffières
Buffières je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Saône-et-Loire, v regióne Burgundsko.
Tatra T2
Konštrukcia
Do tohto typu električky je možné montovať podvozky ako pre normálny rozchod koľají 1435 mm resp. ruský rozchod 1524 mm, ako aj pre úzky rozchod 1000 mm alebo pre iné, neštandardné rozchody podľa požiadaviek dopravných podnikov.
Buffières
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Tatra T2
Prototypy
Na prelome rokov 1954 a 1955 boli vyrobené prvé dva vozne typu T2. Oba od roku 1955 jazdili v skúšobnej prevádzke v Prahe (prvý prototyp označený evidenčným číslom 6001, druhý obdržal ev. č. 6002). Vozeň ev. č. 6001 bol v Prahe v prevádzke do roku 1964, kedy bol odovzdaný do Olomouca, kde bol pod evidenčným číslom 115 v prevádzke do roku 1985, kedy bol aj napriek všetkej snahe tamojších električkových nadšencov s ostatnými olomouckými vozmi typu T2 vyradený a zlikvidovaný.
Buffières
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Tatra T2
Prototypy
Druhá prototypová električka ev. č. 6002 bola už v roku 1956 kvôli skúškam odovzdaná na úzkorozchodnú električkovú sieť do Liberca, išlo o prvú električku typu T nasadenú na úzkorozchodnú trať. O rok neskôr bol vozeň prevezený do Bratislavy. Tam jazdil v pravidelnej prevádzke do roku 1977, kedy bol odovzdaný pražskému Múzeu MHD. Rekonštrukcia električky sa dlho vliekla, do pôvodného stavu bol vozeň uvedený až v roku 1999. Zaujímavosťou je, že vo všetkých mestách jazdil s pôvodným pražským evidenčným číslom 6002.
Rekonštrukcia a modernizácia
Tyčový zberač bol nahradený pantografom.
Buffières
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Tatra T2
Rekonštrukcia a modernizácia
Rekonštrukcia zahŕňala tiež úpravu elektrickej výzbroje na vykonanie TR37 ako u typu T3, použitie elektronických prvkov a informačného systému. Tieto vozne dostali aj dva svetlomety a sú označované Tatra T2R.
Dodavky
Posledné električky tohto typu jazdili v bežnej prevádzke do 17. novembra 2018 v Liberci. Išlo o dva zmodernizované vozne T2R prevzaté z Ostravy.
Veverské Knínice
Veverské Knínice je obec v Česku v okrese Brno-venkov v Juhomoravskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 940 obyvateľov, z toho 475 mužov a 465 žien, pričom priemerný vek v obci bol 39,6 roka (muži 38,0 roka, ženy 41,2 roka).
Curling na Zimných olympijských hrách 2010
Turnaj v curlingu na zimných olympijských hrách v roku 2010, ktoré sa budú konať v kanadskom Vancouveri, bude usporiadaný v stredisku Vancouver Olympic Centre. Po piaty raz bude tento šport v programe zimných olympijských hier. Predtým bol olympijským športom počas rokov 1924, 1998, 2002 a 2006. Finále ženského turnaja bude 26. februára a mužského o deň neskôr.
Slzná kosť
Slzná kosť  je tenká, približne štvorhranná kostná platnička.
Hore sa dotýka čelovej kosti, dorzálne lamina orbitalis čuchovej kosti, dole a vpredu čeľuste. Na očnicovej ploche slznej kosti prebieha vertikálne zadný slzný hrebienok (crista lacrimalis posterior). Pred ním je v kosti prehĺbená slzná brázda (sulcus lacrimalis), ktorá je vpredu doplnená predným slzným hrebienkom crista lacrimalis anterior, patriacim už k čelovému výbežku čeľuste. Slzná brázda sa prehlbuje do jamy slzníka (fossa sacri lacrimalis), v ktorej je uložený slzník. Jamu slzníka často obtáča tenký, dopredu ohnutý slzný háčik (hamulus lacrimalis), ktorý je koncovou časťou zadného slzného hrebienka. Slzný háčik niekedy siaha až k prednému okraju očnice. V jame slzníka sa začína nosovoslzný kanál (canalis nasolacrimalis), ktorý ústi do nosovej dutiny. Vnútorná plocha slznej kosti nasadá na predné dutinky čuchovej kosti. Z dolnej nosovej mušle siaha ku slznej kosti malý slzný výbežok (processus lacrimalis).
Dunakeszi
Dunakeszi je mesto v Maďarsku v Peštianskej župe v obvode Dunakeszi.
Má rozlohu 3 106 ha a žije tu obyvateľov .
Oceánia (ostrovy)
Oceánia je súhrnný názov všetkých ostrovov v Tichom oceáne medzi (vrátane) Palau, Novou Guineou, Novou Kaledóniou, Novým Zélandom, Sala-y-Goméz (resp. podľa niektorých názorov Veľkonočným ostrovom), Havajom, Midwayom a Wakeom. Niekedy sa Oceánia považuje za svetadiel.
Často sa ako pojem spája s Austráliou do jedného svetadielu, nazývaného Oceánia v širšom zmysle alebo Austrália a Oceánia - pozri Austrália a Oceánia.
Charakteristika
thumb|Mapa Oceánie Celková rozloha: 1,232 miliónov km2. Väčšina ostrovov je koralového alebo vulkanického pôvodu. Typická je silná tektonická činnosť s častými zemetraseniami, činnými sopkami, gejzírmi a teplými prameňmi. Podnebie je zväčša tropické, najjužnejšie ostrovy sú v miernom teplom podnebí. Zrážky sú výdatné, rastlinstvo bujné. Na niektorých ostrovoch sú vlhké tropické lesy (Nová Guinea). Obyvatelia lovia ryby, perly, korytnačky, pracujú v cestovnom ruchu alebo pestujú tropické plodiny (banány, ananásy, chlebovník, kakaovník a pod.). Ostrovy sú významné pre námornú dopravu. Na mnohých sú aj vojenské základne.
Trichotomizmus
Trichotomizmus (gr.) je učenie o reálnom členení sa na tri podstatné súčasti. Za trichotomizmus sa v tomto zmysle považuje napr. učenie o reálnom členení sa človeka na tri podstatné časti, a síce telo, dušu a ducha (duchovnú alebo rozumnú dušu).
V intenciách trichotomizmu postupovali napr. Platon, Aristoteles, Plotinos, Numenios, manichejci, Origenes, Apollinarios z Laodiceie, averroisti, William Occam, Telesio, Tommaso Campanella a iní.
Masajuki Sanada
Masajuki Sanada (🇯🇵; * 1544 - † 13. júl 1608); niekedy sa ako dátum narodenia uvádza rok 1547 a rok úmrtia 1611) bol tretím synom Jukitaku Sanadu (1512 - 1574) a rovnako ako jeho otec slúžil Šingenovi Takedovi. Bol spojenec Hidejošiho Tojotomiho pri Odaware, v bitke pri Sekigahare bol oponentom Iejasua Tokugawu, za čo bol poslaný do vyhnanstva do Kudojamy, kde neskoršie zomrel.
Životopis
Najprv si Masajuki zmenil svoje meno na Kihei Mutó, aby mohol dediť v klane Mutó, vetve rodiny Takeda. Bol obľúbenec Šingena Takedu, ktorý objavil jeho talent už v mladom veku a Masajuki sa stal jeho blízkym sluhom. Po Šingenovej smrti, pokračoval v službe Kacujorovi Takedovi. Svoje prvé skúsenosti v bojovom poli získal v slávnej štvrtej bitke pri Kawanakadžime. Potom, ako boli v roku 1575 zabití obaja jeho starší bratia pri Nagašine, Masajuki zmenil svoje meno opäť na Sadana a stal sa hlavou klanu Sanada.
S pádom moci klanu Takeda, Masajuki expandoval do Kózuke a zmocnil sa hradu Numata, ktorý bol až do dobytia Masajukim v roku 1580 v moci klanu Hódžó. V roku 1585 vzniesol Iejasu Tokugawa požiadavku, aby bol hrad vydaný späť Hódžóm. Tým chcel splniť dohodu o podpore, ktorú mal s klanom Hódžó. Masajuki však jeho žiadosť zamietol a za podpory Kagekacua Uesugiho porazil neďaleko Uedy Iejasuove vojská. Onedlho potom však uzavrel s klanom Takeda prímerie a poslal do Hamamacu svojho syna Nobujukiho ako rukojemníka. Pretože chcel utužiť vzájomné vzťahy aj s klanom Uesugi, poslal svojho druhého syna, Jukimuru, do Ečiga, rovnako ako rukojemníka. Toho roku sa ešte klan Hódžó neúspešne pokúsili získať späť Numatu, ktorú strážil Masajukiho strýko Joricuna Jasawa. V roku 1589 mali Sanadovi vazali spory s klanom Hódžó, ktoré nakoniec viedli k pádu klanu Hódžó po invázií armád Hidejošiho Tojotomiho. Masajuki sa roku 1590 pripojil k Hidejošimu Tojotomi v bitke pri Odaware, keď zaútočil na jednotky klanu Hódžó v Kózuke, ktorého výsledkom bolo rozšírenie jeho územia.
Pred bitkou pri Sekigahare sa po dlhom rozmýšľaní pridal k západnému táboru (k Micunarimu Išidovi), ale svojmu synovi Nobujukimu prikázal, aby sa pridal ku klanu Tokugawa. Medzitým ho spolu s jeho synom Jukimurou (v tej dobe známym pod menom Nobušige) a vojskom o sile 2000 mužov obliehal v Uede Hidetada Tokugawa s 38 000 mužmi, ale odolali. Toto bola druhá bitka o hrad Ueda a aj keď to nebolo víťazstvo, Masajuki bol schopný dať ťažkú ranu Hidetadovi a zdržať jeho sily dostatočne dlho, aby neboli schopní ukázať sa včas na hlavnom bojisku. Táto bitka sa stala jednou z klasických bitiek japonskej histórie. Po bitke pri Sekigahare nechal Iejasu Tokugawa Masajukiho i Jukimura odviesť do Kudojamy, kde o niekoľko rokov Masajuki zomrel. Jukimura padol v bitke o ósacký hrad na strane klanu Tojotomi. Nobujuki sa dožil deväťdesiatich rokov ako staršina klanu Sanada.
Odkaz
Hoci Masajuki nikdy nebol schopný rozšíriť svoje územie ako ostatní daimjóvia, je však často považovaný za talentovaného daimjóa odsúdeného na nešťastie a nevýhodné terény, ktoré obklopovali jeho panstvo. Hidejoši Tojotomi nazval Masajukiho osobou, ktorej vnútro nezodpovedalo jej vonkajšku, ktorej vernosť bola vrtkavá a nedôveryhodná. A jednako, práve jeho rozširovanie spojenectiev pomohli klanu Sanada prežiť útoky nepriateľských klanov a bol viacej chválený ako hanený. Masakuji je považovaný za jedného z najschopnejších samurajov a veliteľov neskorého obdobia Sengoku a jeho smrť je tradične vnímaná ako výsledok intríg a spisknutí.
Beatlemánia
thumb|Skupina [[The Beatles pri pristátí v New Yorku vo februári roku 1964.]] Beatlemánia je termín, ktorý v priebehu 60. rokov popisoval fanatické správanie fanúšikov, predovšetkým mladých dievčat v tínedžerskom veku, zameraných na skupinu Beatles. Slovo vzniklo zložením dvoch slov: „Beatle“ a „mánia“". Pojem Beatlemánie bol charakteristický hystériou ktorá sa v rôznej intenzite prejavovala ako na koncertoch tak aj pri objavení sa členov kapely na verejnosti. Zobrazenie beatlemánie bolo stvárnené aj vo filme skupiny The Beatles, Perný deň (A Hard Day's Night).
K vzostupu popularity kapely v Spojenom kráľovstve došlo po vydaní ich prelomového singlu „Please, Please Me“, po ktorom nasledovala šnúra koncertov, ktoré počas rokov sprevádzali horliví nadšenci. Záujem o skupinu v roku 1963 násobili vystúpenia v televíznych a rozhlasových show a interview pre tlačené periodiká. Andi Lothian, jeden zo škótskych hudobných promotérov tvrdí, že výraz „beatlemánia“ prvýkrát použil v roku 1963. V tlačenej podobe bolo toto slovo prvýkrát použité 2. novembra 1963 v novinách The Daily Mirror v článku o vystúpení skupiny v britskom kúpeľnom meste Cheltenham (Gloucestershire). V nasledujúcich rokoch beatlemánia prepukla vo viacerých krajinách na svete. V Spojených štátoch to bolo v roku 1964. Dňa 18. januára toho roku sa v amerických rebríčkoch umiestnil singel „I Want to Hold Your Hand“. V nasledujúcich troch týždňoch sa z neho predalo jeden a pol milióna kópií. Mesiac na to sa kapela The Beatles vydala na svoje prvé americké turné. K plnému prepuknutiu mánie došlo po vystúpení skupiny v americkej The Ed Sullivan Show. Obrovský záujem americkej, ale aj svetovej verejnosti o hudbu z britských ostrovov v tejto dobe spustil novú vlnu, ktorá sa stala fenoménom, ktorý sa dodnes nazýva britská invázia.
Burgy
Burgy je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Saône-et-Loire, v regióne Burgundsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Časový úsek
Časový úsek alebo časový interval je časť trvania.
La Chèvrerie
La Chèvrerie je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Charente, v regióne Poitou-Charentes.
VfL Wolfsburg
VFL Wolfsburg (VFL Wolfsburg-Fußball) je tradičný klub nemeckej Bundesligy, sídliaci vo Wolfsburgu. VFL Wolfsburg patrí k popredným klubom Nemecka. Klub bol založený roku 1945. Štadiónom klubu je Volkswagen-Arena s kapacitou 30 000 divákov.
La Chèvrerie
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
VfL Wolfsburg
Aktuálna súpiska
12px|Kapitán klubu
La Chèvrerie
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
VfL Wolfsburg
Futbalová história klubu
VFL Wolfsburg bol založený po konci druhej svetovej vojny 12. septembra 1945. Hneď v prvom roku svojej existencie vyhral 1. okresnú triedu a do päťdesiatych rokov sa vyvinul na kandidáta na postup do Fußball-Oberliga Nord, vtedy najvyššej nemeckej hracej triedy. Po troch neúspešných pokusoch v postupových kolách sa postup podaril v roku 1954. Aj keď hneď v prvom zápase porazili Hamburger SV, klub ktorý tejto lige vždy dominoval, tak tu veľkú úlohu nikdy nehrali a vždy ušli len o chlp zostupu. V roku 1959 musel klub späť do druhej ligy. Až v roku 1970 mal VFL opäť šancu dostať sa do prvej ligy, ale aj napriek triumfu v Regionálna lige tento krok prepásli. Do 2. Bundesligy, založenej v roku 1974, sa Wolfsburg okamžite kvalifikoval, ale hneď v premiérovej sezóne spadol o triedu nižšie a odišiel tak na skoro 20 rokov z profifutbalu.
Na začiatku 90. rokov sa klub dokázal v druhej lige stabilizovať. V roku 1995 pod manažérom Petrom Panderom bol Wolfsburg opäť kandidátom na titul, ale postup mu rovnako unikol, kvôli rovnakému počtu bodov s Fortunou Düsseldorf a navyše tomu prehrali vo finále DFB pohára. 11. júna roku 1997 fanúšikovia oslavovali postup do prvej ligy. Od tej doby si Wolfsburg udržiava stabilné miesto v Bundeslige. Už v roku 1999 sa tímu podarilo dostať do pohára UEFA, potom sa ešte päťkrát za sebou kvalifikovali do Intertota a v roku 2004 boli prvýkrát na čele tabuľky, následný titul však získal klub Werder Brémy. V ročníkoch 2006 a 2007 sa nedokázali umiestniť lepšie ako na pätnástom mieste, a tak sa iba tesne vyhnúť zostupu. V sezóne 2008/2009 získal VFL Wolfsburg po prvýkrát ligový titul.
Ázijský vyzývací pohár v pozemnom hokeji žien 2015
Ázijský vyzývací pohár v pozemnom hokeji žien 2015 je v poradí 2. ázijský vyzývací pohár v pozemnom hokeji mužov, ktorý organizuje Ázijská federácia pozemného hokeja (ASHF). Koná sa v dňoch od 21.28. decembra 2015 v Bangkoku, v Thajsku, za účasti 6 tímov. Pôvodne sa mali zúčastniť aj Singapur, Srí Lanka a Taiwan. Nováčikmi turnaja je štvorica družstiev: Brunej, Hongkong, Indonézia a KĽDR. Thajsko organizuje ázijský vyzývací pohár druhýkrát, prvý turnaj, spoločný pre mužov aj ženy, hostilo v roku 2013, tiež v Bangkoku. Titul obhájilo domáce 🇹🇭, ktoré vo finálovom stretnutí zvíťazilo nad 🇰🇵.
Účastníci
Pozn: Číslo udáva umiestnenie v medzinárodnom rebríčku FIH k decembru 2015.
STS-87
STS-87 bola 24. misia raketoplánu Columbia. Celkovo išlo o 87. misiu raketoplánu do vesmíru. Cieľom letu boli experimenty v automatickom laboratóriu USMP-4, vypustenie družice Spartan schopnej autonómneho letu a jej opätovné zachytenie raketoplánom, nácvik prác a technológií súvisiacich s pripravovanou Medzinárodnou vesmírnou stanicou (ISS). Išlo o prvý let astronauta narodeného v Indii do vesmíru, počas neho prebehol prvý výstup Japonca do otvoreného vesmíru a prvý výstup do otvoreného vesmíru z raketoplánu Columbia vôbec.
Posádka
V zátvorkách je uvedený celkový počet letov do vesmíru vrátane tejto misie.
Prípravy na štart
Orbiter Columbia po svojej predošlej, tiež vedeckej misii, absolvoval odstrojenie a kontroly v budove 2 hangáru OPF. Následne boli stroju vymenené motory SSME. V hale VAB zatiaľ prebiehalo zostavovanie ďalších hlavných komponentov - motorov SRB a ich pripojenie k nádrži ET. 24. októbra 1997 sa k tejto zostave pripojila aj Columbia. O štyri dni neskôr sa zostava presunula na rampu. Komisia FRR stanovila dátum štartu na 19. novembra 1997. Skúšobné odpočítavanie za účasti posádky prebehlo bez problémov. Počas ostrého odpočítavania sa objavila netesnosť na potrubí pre prívod vodíka do palivových článkov. To sa však podarilo opraviť počas plánovaného prerušenia odpočítavania a dátum štartu sa neposunul. Po nástupe posádky do raketoplánu 19. novembra a uzavretí vstupného prielezu sa ukázalo, že prielez dobre netesní. Aj túto poruchu sa však podarilo technikom odstrániť bez toho, aby bolo nutné odložiť štart. Columbia tak vzlietla podľa plánu 19. novembra 1997 v čase 19:46:00 UT.
Priebeh letu
Vzlet prebehol normálne. Po šiestich minútach od štartu raketoplán po prvý raz urobil manéver, v ktorom sa otočil pozdĺž najdlhšej osi. Orbiter, ktorý predtým smeroval k Zemi, tak po tomto manévri smeroval do vesmíru. To umožnilo raketoplánu nadviazať v posledných minútach práce motorov SSME spojenie s riadiacim strediskom v Houstone prostredníctvom družice TDRS. Tento manéver sa stal štandardným. Desať sekúnd po vypojení motorov, stále na suborbitálnej dráhe, odhodila Columbia už nepotrebnú nádrž ET. Zotrvačnosťou vystúpala až do apogea, kde manévrom motorov OMS zmenila svoju dráhu na obežnú s výškou 283-287 km. Približne štyri hodiny po štarte začala posádka oživovať laboratórium USMP.
Hneď 20. novembra mala posádka vypustiť družicu Spartan. Riadiace stredisko však dalo pokyn k odkladu na nasledujúci deň. Dôvod sa neukrýval na palube raketoplánu, ale na palube slnečného observatória SOHO, ktoré prešlo do bezpečnostného módu. Hlavnou úlohou Spartanu totiž malo byť pozorovanie Slnka súbežne s týmto observatóriom. Na základe týchto pozorovaní totiž mali byť znovu skalibrované prístroje SOHO, ktoré v kozme lietalo už dva roky. Astronautka indického pôvodu Kalpana Chawlová však aspoň všestranne preverila robotické rameno RMS, ktorým mala malú družicu Spartan vypustiť. Spolu so zvyškom posádky tiež úspešne pracovali na plánovaných vedeckých experimentoch. Observatórium SOHO sa medzičasom podarilo spojazdniť a otestovať.
21. november bol venovaný vypúšťaniu Spartana. Chawlová ovládajúca robotickú ruku vyzdvihla malé observatórium z nákladového priestoru raketoplánu a po skončení previerok ho v čase 21:05 UT odpojila od raketoplánu. Družice typu Spartan majú následne urobiť niekoľko otáčok vo vesmíre, aby predviedli, že ich stabilizačný systém funguje správne. Tentoraz to však Spartan nevykonal. Po uplynutí predpísaných troch minút sa ho teda Chawlová pokúsila zachytiť a uložiť naspäť do nákladového priestoru. Minula však záchytnú kotvičku a namiesto uchopenia družice do nej ramenom RMS narazila. Družica začala nekontrolovane rotovať. Chawlová priznala, že v prvom momente jej napadlo, že Spartan konečne robí očakávaný manéver na demonštráciu funkcie stabilizačného systému. Družica však zostáva neaktívna a kvôli nekontrolovanej rotácie už nebolo možné znovu sa pokúsiť ju zachytiť. Piloti udržiavali vzdialenosť medzi raketoplánom a družicou na 25 metrov, kým v riadiacom stredisku sa rozbehla diskusia o ďalšom postupe. O hodinu neskôr riadiace stredisko odporučilo ďalšie pokusy o zachytenie observatória vzdať.
Nasledujúceho dňa vydalo riadiace stredisko rozhodnutie, že satelit v hodnote 10 miliónov USD zachytia astronauti Scott a Doi. Malo sa tak udiať v rámci výstupu do otvoreného vesmíru, ktorý bol síce plánovaný, ale jeho programom mal byť nácvik montážnych prác na budovanie vtedy ešte len plánovanej Medzinárodnej vesmírnej stanice (ISS). Tento nácvik mal pritom prebehnúť už pri jednom z predošlých letov, ale vtedy sa neuskutočnil vinou technických problémov. Na zachytenie nestabilnej družice nebola táto dvojica astronautov trénovaná. V ten istý deň večer bol na palube raketoplánu znížený atmosférický tlak ako súčasť prípravy na výstup do otvoreného vesmíru, aby astronauti neutrpeli kesónovú chorobu. Medzitým úspešne pokračovali experimenty na palube.
Nasledujúceho dňa začali intenzívne prípravy na výstup Scotta a Doiho. Piloti zároveň začali sériou manévrov približovať Columbiu k Spartanu, ktorý sa vzdialil až na 74 km. Už nasledujúceho dňa krátko po polnoci dvojica otvorila vstupný prielez a presúvala sa na svoje miesta na priehradkovom nosníku. Tak si obaja pripútali nohy a čakali, kým bude družica v správnej pozícii. Zhruba o dve hodiny po začiatku výstupu dvojica družicu zachytila. Jej uloženie do nákladového priestoru sa ukázalo byť oproti predpokladom náročnejšie, preto im pomohla Chawlová manipulačným ramenom. Aspoň zvyšok času výstupu venovala posádka nácviku procedúr pre budúcu ISS.
Po návrate astronautov na palube pokračovali vedecké pokusy. Posádka tiež oslávila americký Deň vďakyvzdania. Chawlová ako vegetariánka mala vlastný jedálniček a nedala si preto tradičné mäso z moriaka. Vedenie letu uvažovalo, že Spartan vypustí aspoň na skrátené pozorovania. Jeho nečakané zachytávanie však minulo priveľa pohonných hmôt v motoroch OMS, ktoré by po opätovnom vypustení Spartana nepostačovali na jeho opätovnú zachytenie. Bol však schválený druhý výstup do otvoreného vesmíru, aby Scott a Doi aspoň dokončili tréning pre ISS. 3. decembra 1997 sa teda tento výstup uskutočnil. Počas neho vypustili ďalšiu autonómnu družicu, oveľa menšiu ako Spartan - AERCam Sprint. Toto guľaté teleso s priemerom 355 mm a hmotnosťou 16 kg bolo vybavené manévrovacím systémom dusíkovými tryskami a dvoma televíznymi kamerami. Malo slúžiť na inšpekciu vonkajších častí stanice. Počas tejto skúšky, ktorá prebehla bez problémov, ho ovládal astronaut Steve Lindsey.
4. decembra nastalo ukončovanie experimentov a prípravy na pristátie. Pristátie prebehlo hladko, rovnako ako štart v prvom termíne, ktorým bol 5. december. Stroj sa dotkol pristávacej dráhy Kennedyho vesmírneho strediska v čase 12:20:04 UT a zastavil sa v čase 12:21:01 UT.
Príčina zlyhania Spartanu
Vyšetrovacia komisia zistila, že za príčinou zlyhania družice Spartan stála Chawlovej osobná chyba. Počas príprav na jeho vypustenie vynechala jeden krok a preto družica ostala vypnutá. Družica mala náročné užívateľské rozhranie a pred budúcimi misiami na nej prebehli zmeny softvéru, hardvéru a výcviku na práce s ním. Pribudlo varovanie, ak by posádka pri jej spúšťaní vynechala nejaký krok. Chawlová svoju chybu pri Spartane uznala, čo jej pravdepodobne zachránilo kariéru astronautky, hoci niektoré indické organizácie tvrdili, že to nebola jej chyba. Napriek tomu existovali dohady, že už nedostane možnosť pozrieť sa do vesmíru. Tieto sa ale nesplnili, keď bola Chawlová menovaná členkou posádky STS-107.
Anton Srholec
Dr. h. c. Anton Srholec, (* 12. jún 1929, Skalica – † 7. január 2016, Bratislava ) bol slovenský rímskokatolícky kňaz a salezián, spisovateľ a charitatívny pracovník, filantrop, zakladateľ a riaditeľ resocializačného centra Resoty.
Príprava na kňazstvo
Anton Srholec sa narodil ako jedno zo siedmich detí rodičov maloroľníkov. Študoval na gymnáziu v Skalici, v Trnave a v Šaštíne. Už v roku 1946 vstúpil do saleziánskej spoločnosti s cieľom venovať sa výchove chudobnej mládeže. Nakoľko v roku 1950 komunistický režim rozpustil všetky rehoľné spoločnosti, mohol maturovať v roku 1951 v Bratislave už ako civilná osoba. Keďže mu nebolo v tom čase umožnené študovať teológiu, pre ktorú bol rozhodnutý, v roku 1951 sa pokúsil v skupine vedenej kňazom Titusom Zemanom (ako mnoho iných mladých ľudí) ilegálne prekročiť hranice, aby v cudzine mohol dosiahnuť svoj cieľ. Útek sa z dôvodu rozvodnenej rieky Moravy nevydaril, preto bol v skupine asi 20 podobne obžalovaných bohoslovcov a kňazov odsúdený za trestný čin pokusu o nepovolené prekročenie štátnych hraníc. Pojednávanie sa konalo pred Štátnym súdom v Bratislave, a skupina bola odsúdená spolu na 289 rokov väzenia. Anton Srholec na dvanásť rokov. Vo väzení strávil desať rokov. Prevažnú časť z toho v uránových baniach v Jáchymove. (Pobyt v tomto pracovnom tábore opísal vo svojej knihe Svetlo z hlbín jáchymovských lágrov. Kniha neskôr vyšla aj v preklade do slovinského, nemeckého a anglického jazyka.) Z väzenia ho prepustili s posudkom: „Schopný vykonávať akúkoľvek manuálnu prácu.“
Po návrate z väzenia bol ešte desať rokov robotníkom. Neprijali ho ani za skladníka do továrne, preto pracoval na stavbách, v továrni na výrobu betónových prefabrikátov a pri vysokých peciach v Ostravských oceliarňach. Vo väzení, aj ako robotník stále študoval. Predovšetkým teológiu. V Ostrave mu bolo umožnené študovať aj cudzie jazyky, urobil si tam aj štátne skúšky z jazyka anglického a nemeckého. Po dva roky sa hlásil do kňazského seminára v Bratislave, ale nedali mu ani len odpoveď.
V roku 1969, v období tzv. Pražskej jari, dostal povolenie odísť na tri mesiace do Talianska. Tamojší pobyt si predĺžil na jeden rok, aby mohol dokončiť teologické štúdiá na Pápežskej saleziánskej univerzite v Turíne. Za kňaza ho vysvätil, spolu s niekoľkými mladými mužmi z rôznych iných národov, pápež Pavol VI. dňa 17. mája 1970 v Ríme.
Rozhodnutie a práca kňaza
Je pozoruhodné, že v dobe, keď desaťtisíce ľudí z Česko-Slovenska emigrovali, Anton Srholec, i pri jeho znalostiach cudzích jazykov, čo by mu uľahčilo pobyt v emigrácii, sa vrátil domov v presvedčení, že tu môže byť osožnejší pre Cirkev i pre národ.
Po návrate, síce už ako kňaz, nemohol pôsobiť v duchovnej službe. Zamestnal sa ako kostolník v Blumentálskom kostole v Bratislave, kde mu neskôr tamojší dekan (kanonik Ladislav Mogyorossi) vybavil od štátnej správy povolenie vypomáhať i v kňazských prácach v tamojšom kostole. Srholec kládol hlavný dôraz na vystúpenia v kázňach, osobitne na kultúru slova, a zameriaval sa hlavne na počúvajúcu mládež. V tej dobe oslovil tisíce mladých ľudí. Blumentál sa stal oázou v normalizujúcej sa Bratislave. Štátna bezpečnosť, ktorá ho neustále sledovala, nemohla dovoliť toto ovplyvňovanie mládeže, preto mu zástupcovia štátnej moci odobrali súhlas pre Bratislavu, a biskup ho s ich vedomím poslal za správcu farnosti do Perneka. Jedného večera roku 1975 niekto zaklopal na farské dvere v Perneku s prosbou, že chce dať tajne pokrstiť dieťa. Po otvorení neznámi muži Srholca napadli, zbili, a od vážnejších zranení ho zachránili iba susedia. Nakoľko napriek tomu do Perneka chodilo veľa veriacich priateľov, po troch rokoch ho preložili do Veľkého Zálužia a nakoniec, doslova za trest, do Záhorskej Vsi. V roku 1985 mu odobrali štátny súhlas na celkové účinkovanie v duchovnej správe s uvedením dôvodov, že jeho činnosť sa nezhoduje s predstavami Úradu pre veci cirkevné. Bol vyšetrovaný pre svoju aktívnu účasť na slávnostiach na Velehrade, kde na púti 7. júla 1985 zorganizoval mládežnícky program. Stal sa opäť robotníkom. Posledné štyri roky pred dôchodkom pracoval ako robotník v sklade, najprv v Ružinovskej nemocnici v Bratislave a potom v Doprastave.
27. jún
Narodenia
thumb|upright|[[Jan Hřebejk (* 1967)]] thumb|upright|[[Tobey Maguire, (* 1975)]]
Anton Srholec
Život na dôchodku
V roku 1989 využil Anton Srholec právo pracujúceho občana a odišiel do starobného dôchodku. Ako dôchodca bol činný v Slovenskom Helsinskom výbore pre práva menšín v slovenskej sekcii Spoločnosti pre vedu a umenie, bol členom rady Konta nádeje, bol činný v Konfederácii politických väzňov a v iných spoločenských a sociálnych organizáciách. Bol tiež členom Medzinárodného ekumenického združenia (IEF), Teologického fóra, kde sa stretával s podobne zmýšľajúcimi teológmi na slovenskej úrovni. Podporoval pokrok teologického výskumu ako príspevok k obrode slovenského národa a duchovnej obnove, čím sa snažil prispieť k uskutočneniu zásad Druhého vatikánskeho koncilu na Slovensku. Nakoľko ovládal nemecký jazyk, zúčastňoval sa teologických seminárov v Nemecku, kde mal veľa vzácnych priateľov (napr. biskup Kamphaus z Limburgu, nebohý teológ Karl Rahner, rakúska veľvyslankyňa Gabriele Matznerová Holzerová) a delil sa s nimi o svoje skúsenosti so životom podľa viery v skromnejších podmienkach svojej malej krajiny.
V roku 1992 americkí veriaci ocenili jeho záslužnú činnosť v prospech Cirkvi a zariadili mu pozvanie amerického prezidenta Clintona na modlitbu s raňajkami (Prayer breakfast).
Dietikon
Dietikon je švajčiarske mesto, ktoré sa nachádza v kantóne Zürich.
Anton Srholec
Život na dôchodku
Od roku 1992 sa venoval bezdomovcom, pre ktorých zriadil domov v bratislavskej mestskej časti Podunajské Biskupice, za ktorý vzal na seba zodpovednosť. V domove zvanom RESOTY je ubytovaných 60 bezdomovcov a 40 ich dochádza ambulantne. Je to neštátne občianske združenie, ktoré žije zo sociálnych príspevkov bezdomovcov a z pomoci dobrodincov. K Srholcovi sa hlásili i tí, ktorí sú na okraji v spoločnosti, v cirkvi, alebo inakšie postihnutí občania.
Viničné Šumice
Viničné Šumice je obec v Česku v okrese Brno-venkov v Juhomoravskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 1 255 obyvateľov, z toho 628 mužov a 627 žien, pričom priemerný vek v obci bol 39,5 roka (muži 38,2 roka, ženy 40,7 roka).
Dietikon
Dietikon je dnes súčasťou zürišskej aglomerácie, ktorá prudko narástla s hospodárskym rozvojom údolia Limmattal, ktorý nastal po druhej svetovej vojne.
Anton Srholec
Život na dôchodku
Popri sociálnej činnosti sa venoval publicistike. Prispieval do rôznych periodík, venoval sa prednáškovej a poradenskej činnosti pri sociálnych projektoch, hlavne, čo sa týka bezdomovcov.
Počas komunistického režimu veľa rokov podporoval a písal do samizdatových časopisov. Vtedy napísal knižočky: Experiment lásky, Nová rodina v novom svete (1989) a Každodenné zamyslenia.
Úmrtie
Zomrel vo veku 86 rokov života 7. januára 2016 v ranných hodinách v Bratislave po 68 rokoch rehoľného života, z ktorých bol 45 rokov kňazom.
Posledná rozlúčka sa konala 12. januára 2016 v Kostole Nanebovzatia Panny Márie (Blumentál) v Bratislave a Kostole sv. Michala v Skalici, kde je aj pochovaný.
Zádušnú svätú omšu koncelebroval bratislavský pomocný biskup Jozef Haľko spolu so saleziánskym provinciálom Jozefom Ižoldom a katolíckym kňazom Jánom Sucháňom.
Dunavarsány
Dunavarsány je mesto v Maďarsku v Peštianskej župe v obvode Ráckeve.
Má rozlohu 2 252 ha a žije tu obyvateľov .
C/1961 R1
C/1961 R1 alebo Kométa Humason je obria neperiodická kométa, ktorú objavil Milton L. Humason 1. septembra 1961.
Vohančice
Vohančice je obec v Česku v okrese Brno-venkov v Juhomoravskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 170 obyvateľov, z toho 84 mužov a 86 žien, pričom priemerný vek v obci bol 40,0 roka (muži 38,8 roka, ženy 41,2 roka).
51 Pegasi b
náhľad|51 Pegasi b z [[Celestia]] 51 Pegasi b je prvá objavená exoplanéta v histórii, ktorá obieha plazmovú hviezdu. Predtým bol zverejnený len objav exoplanéty obiehajúcej pulzar B1257+12. 51 Pegasi b sa nachádza v súhvezdí Pegas. Ide o planétu podobnú Jupiterovi. Materskú hviezdu 51 Pegasi obieha vo vzdialenosti iba 0,05 AU. V počiatkoch objavovania exoplanét si vedci mysleli, že ide o výnimočný prípad, ale ďalšie objavy ukázali, že sa plynné obry často nachádzajú pomerne blízko pri svojej hviezde. Predtým sa vedecký svet domnieval, že sa plynné obry nachádzajú aspoň vo vzdialenosti niekoľkých AU.
Sergej Movsesian
Sergej Movsesian, tiež Movsesjan, v anglickom prepise Sergei Movsesian (* 3. november 1978, Tbilisi, Gruzínsko) bol do r. 2010 najlepší slovenský šachový veľmajster. Jeho ELO v auguste 2008 bolo 2723, patrí do svetovej špičky najlepších šachistov.
51 Pegasi b
Otázky
Vedci boli prekvapení, že sa plynné obry nachádzajú v tesnej blízkosti hviezd. Najprv sa dokonca objavila teória, že 51 Pegasi b je supermasívne pevná planéta, ale bolo veľmi nepravdepodobné, že by bolo v protoplanetárnom disku toľko materiálu. Na druhej strane, proti plynnému obrovi hovoril fakt, že jeho atmosféra by sa pod intenzívnym žiarením odparila.
Sergej Movsesian
Životopis
Vyrastal ako Armén v Gruzínsku, šach ho naučil hrať otec ako štvorročného. Ako nádejný šachový talent sa 14-ročný presťahoval s rodičmi do Pardubíc. V roku 1999 sa dostal do štvrťfinále majstrovstiev sveta, to znamená medzi osem najlepších hráčov na svete. Síce žil dlhé roky v Česku, hral v českej šachovej reprezentácii, vie perfektne po česky, ale české občianstvo nedostal. V roku 2002 sa stal občanom Slovenska a v tom istom roku vyhral superturnaj v Sarajeve. V ligovej sezóne 2006/2007 hral za český klub Rapid Pardubice, ktorý v súťaži vyhral s náskokom po tretíkrát za sebou. Svoje víťazstvo na turnaji v Sarajeve zopakoval v roku 2007, keď za sebou nechal aj svetovú štvorku Morozeviča. Zvíťazil aj na Čigorinovom memoriále v Petrohrade a na turnaji Czech Coal Carlsbad v konkurencii Širova a ďalších svetových velmajstrov.
51 Pegasi b
Otázky
Následná simulácia však ukázala, že plynné obry môžu migrovať bližšie k svojej hviezde z dôvodu ťahových síl proti disku materiálu alebo gravitačnými perturbáciami s diskom. Podľa vedcov boli 51 Pegasi b a iné podobné exoplanéty pôvodne vytvorené ďaleko od svojej hviezdy. Nakoniec bolo dokázané, hoci s údivom, že 51 Pegasi b nestratila svoju vodíkovo-héliovú atmosféru. Výpočet ukázal, že táto exoplanéta stratila za svoju existenciu len 5 % pôvodnej atmosféry.
Objavenie
Objav prvýkrát uskutočnili kanadskí vedci v roku 1988, ale zo strachu z omylu správu tajili. V roku 1994 túto exoplanétu objavili švajčiarski vedci Michael Mayor a Didier Queloz. Po polročnom bádaní svoj objav zverejnili. V populárnych článkoch sa exoplanéte niekedy prezýva Bellerofontes, podľa gréckeho hrdinu.
Sergej Movsesian
Životopis
Na začiatku roku 2008 štartoval na B-turnaji vo Wijk aan Zee, kde vyhral šesť z 13 partií a s jednobodovým náskokom obsadil v turnaji prvé miesto pred Angličanom Shortom.
51 Pegasi b
Lokácia a viditeľnosť
Materská hviezda exoplanéty 51 Pegasi b 51 Pegasi sa nachádza blízko centra súhvezdia Pegas, severozápadne od hviezdy sa nachádza Markab (Alfa Pegasi) a juhozápadne Sheab (Beta Pegasi).
Hviezda
Hviezda 51 Pegasi je žltý trpaslík spektrálneho typu G4-5 Va ako podobor (IV). Hviezda je 1,06-krát hmotnejšia ako Slnko, priemer je 1,14 až 1,15-krát väčší, svietivosť 1,30-krát väčšia a je 1,6-krát bohatšia na ťažké prvky ako napr železo. Na svoj spektrálny typ je veľmi veľká a jasná. Môže byť stará 8,5 miliardy rokov. Iná analýza naznačuje, že je o miliardu rokov mladšia. náhľad| 51 Pegasi
Sergej Movsesian
Životopis
Na Majstrovstvách Európy jednotlivcov v Plovdive získal striebornú medailu. Úspešne reprezentoval Slovensko na olympiádach, 2006 vynechal pre kolíziu s termínom pôrodu druhého dieťaťa. Jednu dobu začal (na žiadosť Bessela Koka) trénovať Viktora Lázničku. Od leta 2010 sa občas pripravuje spolu s Levonom Aronianom. Je pravdepodobné, že štyri olympiády za Slovensko (predtým dve za Česko) budú konečnou cifrou, lebo v decembri 2010 informoval SŠZ o požiadavke zmeny federácie a od 1. januára 2011 reprezentuje Arménsko.
51 Pegasi b
51 Pegasi b
51 Pegasi b má 46 % hmotnosti Jupitera. Nachádza sa vo vzdialenosti 0,05 AU od 051 Pegasi. Obežná dráha je takmer kruhová (0,03) a obeh trvá 4,2 dňa. Jej polomer je 1,2-krát väčší ako polomer Jupitera. Sklon k obežnej dráhe môže byť menší ako 85 °. 51 Pegasi bola zapísaná do 100 cieľových hviezd NASA Terrestrial Planet Finder.
Obývateľná zóna
Vedci z University of Texas prepočítali, že sa obývateľná zóna nachádza vo vzdialenosti 1,20 až 2,00 AU od 51 Pegasi. Tu by mohli existovať skalnaté exoplanéty s vhodnou vlhkosťou, vhodným chemickým zložením plynov a vody v kvapalnej podobe, ale nie je pravdepodobné, že by ich vývoj nebol narušený migráciou 51 Pegasi b ku hviezde 51 Pegasi.
Enrico Anthony Lazio
Enrico Anthony Lazio známy aj ako Rick Lazio (* 13. marec 1958, Amityville, New York, USA) je americký politik. Je členom Snemovne reprezentantov Kongresu za republikánsku stranu.
V senátnych voľbách v roku 2000 bol neúspešným protikandidátom v štáte New York (USA) proti kandidátke za demokratickú stranu, Hillary Clintonovej.
Uhol
Uhol alebo rovinný uhol je časť roviny určený dvoma polpriamkami so spoločným začiatkom.
Pomenovania
150px|vpravo Polpriamky určujúce uhol v rovine sa volajú ramená uhla, spoločný bod ramien sa volá vrchol uhla. Množina bodov roviny vyseknutej uhlom sa nazýva vnútorné body uhla (vnútrajšok uhla), ostatné body z roviny voláme vonkajšie body uhla (vonkajšok uhla). Uhol sa znázorňuje pomocou ramien, medzi ktorými sa vyznačí oblúčikom vrchol uhla. Zápis vnútorného uhla sa vykonáva pomocou písmen gréckej abecedy napr. \alpha, \beta, \gamma, vonkajší uhol sa označuje znakom vnútorného uhla s čiarkou \alpha', \beta', \gamma'. Iným spôsobom označovania je pomocou symbolu uhla a troch bodov v poradí bod ramena – vrchol – bod na druhom ramene, napr. \angle AVB.
Druhy uhlov
Súbor:DruhyUhluSK.jpg
Dvojice uhlov
Súbor:VrcholoveUhlySK.jpg Súbor:VedlejsiUhlySK.jpg
Súbor:SouhlasneUhlySK.jpg
Súbor:StridaveUhlySK.jpg
Súmernosť
Všetky uhly sú osovo súmerné, os uhla prechádza vrcholom a rozdeľuje uhol na dve zhodné časti (polovice uhla).
150x150bod
Orientovaný uhol
Orientovaným uhlom nazývame usporiadanú dvojicu polpriamok \vec {VA}, \vec {VB} so spoločným bodom V, pričom polpriamku \vec {VA} nazveme počiatočným ramenom uhla a polpriamku \vec {VB} nazveme koncovým ramenom uhla. Bod V je vrcholom orientovaného uhla.