cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Lattes
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Allemant (Aisne)
Allemant je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Aisne, v regióne Pikardia.
Majstrovstvá sveta v ľadovom hokeji 2018 – III. divízia
Majstrovstvá sveta v ľadovom hokeji 2018 – III. divízia boli dva hokejové turnaje štvrtej (najnižšej) kategórie v rámci Majstrovstiev sveta v ľadovom hokeji, ktoré každoročne organizuje Medzinárodná hokejová federácia. V III. divízii hralo 10 mužstiev vo dvoch výkonnostných skupinách. V hlavnej skupine bolo 6 mužstiev a v kvalifikačnej skupine 4.
Allemant (Aisne)
Polohopis
Allemant má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod.
Majstrovstvá sveta v ľadovom hokeji 2018 – III. divízia
III. divízia – kvalifikácia
Turnaj kvalifikačnej skupiny III. divízie sa hral v Sarajeve v Bosne a Hercegovine od 25. do 28. februára 2018.
Allemant (Aisne)
Obyvateľstvo
Allemant má 183 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
Ján Krušič
Ján Krušič alebo Ján Kružič (* asi 1525, Lupoglava, Chorvátske kráľovstvo† 1580) bol uhorský protiturecký bojovník a stoličný hodnostár.
Pôsobil v habsburgskej armáde, vyše 25 rokov zabezpečoval obranu (proti Osmanskej ríši) južnej časti stredného Slovenska - prístup k banským mestám. Nemal mužského potomka a teda ním rod Krušičovcov vymrel.
Petr Hromek
Generálmajor Ing. Petr Hromek (* 3. december 1963, Krnov ) je český generál.
Od 1. novembra 2020 pôsobí ako predstaviteľ Česka pri Vrchnom veliteľstve spojeneckých síl NATO. V minulosti bol tiež veliteľom Vzdušných síl AČR.
Vojenské pôsobenie
S lietaním začal v krnovskom aeroklube.
V roku 1986 vyštudoval Vysokú vojenskú leteckú školu Košice. Po skončení sa stal pilotom 1. slp České Budějovice. V rokoch 19891994 tam pôsobil ako veliteľ roja. V roku 1994 bol veliteľom 2. letky 1. slp České Budějovice. Od roku 1995 pôsobil v Čáslavi, najprv ako zástupca veliteľa 1. letky 4. zTL Čáslav, v rokoch 19982000 ako inšpektor bezpečnosti letov. V rokoch 2000 až 2004 bol starším dôstojníkom na Veliteľstve NATO v Rammsteine. Potom pôsobil od 2004 do 2006 ako náčelník skupiny taktického letectva Velitelství společných sil Olomouc. V rokoch 2006 až 2008 potom bol náčelníkom Oddělení letectva Velitelství společných sil Olomouc. V rokoch 2009 až 2013 bol náčelníkom odboru bojové přípravy VzS Velitelství společných sil Olomouc. Od roku 2013 do roku 2016 velil 21. základni taktického letectva v Čáslavi. V rokoch 2014 až 2015 bol zároveň náčelníkom operačného oddelenia veliteľstva TAAC - Air, v afganistanskom Kábule, súčasť misie ISAF. Od roku 2016 do roku 2018 bol zástupcom veliteľa Vzdušných síl Armády ČR.
8. mája 2017 ho prezident ČR Miloš Zeman povýšil z plk. gšt. do prvej generálskej hodnosti – brigádny generál. 28. októbra 2018 bol povýšený do hodnosti generálmajor.
Do funkcie veliteľa Vzdušných síl bol ustanovený k 1. máju 2018. Jeho predchodcom bol generálmajor Jaromír Šebesta. Od 1. novembra 2020 pôsobí ako predstaviteľ Česka pri Vrchnom veliteľstve spojeneckých síl NATO. Jeho predchodcom bol Petr Mikulenka, ktorý prevzal velenie Vzdušných síl.
Gréckokatolícka cirkev v Srbsku a Čiernej Hore
Gréckokatolícka cirkev v Srbsku a čiernej Hore je jednou z východných katolíckych cirkví byzantského obradu. V súčasnosti nie je ešte univerzálne uznávaná sa osobitnú cirkev sui iuris.
Gréckokatolíci v Srbsku a Čiernej Hore sú sústredení hlavne v srbskej Vojvodine, a sú to najmä potomkovia prisťahovalcov, ktorí sem prišli z územia dnešného východného Slovenska. Ich centrom je Ruski Krstur.
Pre gréckokatolíkov, ktorí po rozpade Juhoslávie zostali na území Srbska a Čiernej Hory bol v roku 2003 vytvorený apoštolský exarchát.
Maronitská cirkev
Maronitská cirkev alebo Maronitská katolícka cirkev je jednou z východných katolíckych cirkví, t.j. východných cirkví v jednote s Rímom. Používa maronitský obrad a pochádza z Libanonu.
Na jej čele stojí patriarcha Antiochie, ktorý sídli v Libanone.
Jej počiatky siahajú k mníchovi sv. Maronovi zo 4. storočia, okolo ktorého sa vytvoril monastier. Dôležitú úlohu pri vzniku osobitnej identity tejto cirkvi malo presťahovanie sa maronitských mníchov do odľahlých oblastí Libanonu v 8. storočí. V 12. storočí maroniti potvrdili svoje spoločenstvo s Rímom, o ktorom tvrdia, že ho nikdy neprerušili. V cirkvi sa následne začala prehlbovať latinizačná tendencia.
V roku 1736 sa konala dôležitá synoda, ktorá položila základy súčasnej podoby maronitskej cirkvi.
Po skončení osmanskej nadvlády sa Libanon až do svojej nezávislosti dostal pod vplyv Francúzska, ktoré zabezpečilo, aby v krajine bol prezidentom vždy maronita. Po skončení občianskej vojny (1990) však maroniti v dôsledku emigrácie prestali byť v Libanone väčšinou.
Maronitská cirkev je rozšírená najmä v Libanone a na Blízkom východe. Väčšie komunity sú okrem iného aj v USA, Kanade, Austrálii.
Sv. Šarbel Machlúf bol maronita.
Liturgia v maronitskej cirkvi sa slúži väčšinou v arabskom jazyku.
Organizačná štruktúra
Libanon:
Sýria:
Cyprus:
Izrael a Palestína:
Egypt:
Brazília:
Mexiko:
Spojené štáty:
Kanada:
Austrália:
Argentína:
Jordánsko:
Peer (mesto v Belgicku)
Peer je belgické mesto vo Flámskom regióne v provincii Limbursko.
Obyvateľstvo
Mesto má približne 16 157 obyvateľov (2010).
Mestské časti
Od 1. januára 1977 mesto Peer pozostáva z týchto častí (bývalých obcí):
Laurens (Hérault)
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Tomáš Slovan
Tomáš Slovan (* okolo 760, Gaziura† október 823, Arkadiopolis) bol byzantský uzurpátor (vzdorocisár) v rokoch 821823. Jeho povstaniu proti obrazoborcovi Michalovi II. býva často priznávaný sociálny charakter. Zúčastnili sa ho nespokojné zložky byzantskej spoločnosti - ortodoxní, paulikáni, chudobní a cudzinci. Išlo však predovšetkým o boj uzurpátora proti cisárovi. Šlo zároveň o posledné veľké povstanie anatólskych thém. Tomášov život patrí k častým námetom iluminácií v Madridskom kódexe Skylitzovej kroniky.
Životopis
náhľad|Tomáš Slovan vedie vojská do boja, Skylitzova kronika|vľavo náhľad|Obliehanie Konštantínopola vojskami Tomáša Slovana Tomáš sa údajne narodil v slovanskej rodine presídlenej do Pontu v Malej Ázii. Ako vojenský veliteľ slúžil pod anatolikonským stratégom Bardanom T(o)urkom. Turka podporil aj počas jeho pokusu o uzurpáciu moci v roku 803. Povstanie však bolo neúspešné a samotný Tomáš musel utiecť k Arabom. Podľa niektorých historikov do Arabskej ríše neutiekol prvýkrát. Starší anglický byzantológ J. B. Bury vyslovil hypotézu, že ešte pred tým (asi v 788) do Arábie utiekol po tom, čo sa prevalil jeho škandál s manželkou patriakia, ktorý ho zamestnával. Po tom, čo sa moci ujal Lev V., sa Tomáš smel vrátiť a stal sa turmarchom, veliteľom vojsk zložených z cudzokrajných vojakov (tzv. federáti).
Exsultet
Exsultet je názov dlhého veľkonočného chválospevu, ktorý na začiatku Veľkonočnej vigílie podľa Rímskeho rítu spieva diakon alebo kňaz. Je to oslávna pieseň na veľkonočnú sviecu čiže Paškál, ktorá je znamením vzkrieseného Krista. Spieva sa po procesii s Paškálom pred začiatkom bohoslužby slova. Taktiež sa používa aj v Anglikánskej cirkvi a rozličných Luteránskych cirkvách, ako aj v ďalších Západnokresťanských denomináciách.
Exsultet vznikol zrejme medzi 5. a 7. storočím, no jeho pôvod zostáva nejasný.
Ján II. (Byzantská ríša)
'''Ján II. Komnenos prezývaný aj Krásny, či Dobrý' (Kaloióannés) (gr. Ίωάννης Βʹ Κομνηνός, Ióannés II. Komnenos'', * 13. september 1087† 8. apríl 1143) bol byzantský cisár v rokoch 11181143. Ján II. bol schopný panovník, po svojom otcovi zdedil stabilizovanú krajinu, ktorú avšak musel brániť pred záujmami susedných krajín. Významnými protivníkmi Byzantskej ríše v tom čase boli najmä seldžucký Rumský sultanát, sicílski Normani (Sicílske kráľovstvo), ale i Srbsko, Uhorsko, či Benátky a križiacke štáty v Levante. Ján bol aj významným mecenášom komnénovského umenia. Založil Kláštor Krista Pantokratora, ktorý mal slúžiť aj ako cisárske mauzóleum (heroon), a spísal pre kláštor aj typikon. Reformoval armádu a námorníctvo, centralizoval správu krajiny. Ján II. zomrel v roku 1143 na následky zranenia z lovu.
Ján v súdobých kronikách
náhľad|Zlatá minca Jána II. a Bohorodičky, ktorá ho korunuje|vľavo Latinský historik a Jánov prívrženec Viliam z Týru, ktorý avšak Jána osobne nestretol, Jána popísal ako malého, podsaditého a nie príliš krásneho človeka, tmavej pleti, s tmavými očami a vlasmi, vďaka čomu získal prezývku Maur. Aj napriek jeho vzhľadu však býval prezývaný aj Kaloióannés, čo v preklade znamená Krásny alebo Dobrý Ján. Prezývka nepoukazovala na Jánovu telesnú krásu, ale na jeho zbožnosť a krásu ducha. Zásadový a mravne bezúhonný panovník žil striedmo a k podobnému životu viedol aj cisársky dvor, i napriek kritike luxusu a výzvam k striedmosti na dvore religióznej Byzantskej ríše obľúbeným panovníkom. Viliam z Týru ďalej Jána popisuje ako nebojácneho a statočného bojovníka. Ďalšie dobové zdroje, kronikári Niketas Choniates a Ján Kinnamos, napriek tomu, že cisárovu vládu prežili len čiastočne, a preto jeho vláde venujú menej priestoru, Jána vykresľujú takisto priaznivo, ako bojovníka a dobrého, zbožného cisára. Osobitne významný bol pre Jána kult Bohorodičky (Theotokos), ktorá bola za jeho vlády vyobrazená aj na Jánových minciach. Podľa Niketu Choniata Ján nikdy nikoho neodsúdil na trest smrti. Priestor ďalej kronikári venujú najmä Jánovým expedíciám a bojom, avšak podrobnejšie sa venujú až vláde Jánovho syna Manuela. Naopak, negatívne na Jána vo svojom diele Alexiáda nazerá jeho sestra Anna Komnéna, ktorú svojim narodením a nástupom na trón pripravil o vládu. Anna o Jánovi poskytuje taktiež málo informácií, zároveň však ide o informácie z prvej ruky. Svoje pocity často ukryla do nepriamych formulácií, snaží sa takisto vzbudiť dojem, že sa Ján k moci dostal prevratom. Jánovej vláde sa venuje aj byzantský historik Ján Zonaras. Medzi ďalšie, v istom smere avšak značne tendenčné pramene možno radiť oslavné básne panegyriky, napr. od Theodora Prodroma.
vľavo|náhľad|Kristus korunujúci [[Alexios I. (Byzantská ríša)|Alexia I. a Jána II., iluminovaný manuskript]]
Raný život a nástup na trón
Ján Komnenos sa narodil v noci v pondelok 13. septembra 1087 ako tretie dieťa a prvý syn byzantského cisára Alexia I. a Ireny Dukovej. Zároveň mu prislúchal titul porfyrogenét, pretože bol synom vládnuceho cisára a narodil sa v purpurovej komnate cisárskeho paláca. Už v roku 1092 bol svojim otcom menovaný za spolucisára, čo Jána predurčilo ako dediča Byzantskej ríše a pokračovateľa dynastického rodu Komnenovcov. Niekedy v rokoch 1104/1105 sa Ján II. oženil s uhorskou princeznou Piroškou, dcérou kráľa Ladislava. Šlo o prvý sobáš komnénovského princa so zahraničnou princeznou. Po príchode do Konštantínopolu Piroška prijala meno Irena a neskôr sa spolu s Jánom stala byzantskou cisárovnou. Už o rok, v roku 1106, sa Jánovi narodili prvé deti, dvojičky Alexios a Mária, neskôr sa páru narodilo ešte 6 detí. Zdrojov spomínajúcich Jána v období pred nástupom na trón je pomenej. Tzv. Devolská zmluva z roku 1108 ho stále spomína ako spolucisára, naopak typikon kláštora v tom období zakladaného jeho matkou oficiálny status nespomína, čo mohlo byť spôsobené zlým vzťahom cisárovnej Ireny a jej syna a jej nástupníckymi preferenciami. V desiatich rokoch 12. storočia sa postupne rapídne zhoršoval zdravotný stav cisára Alexia. Cisárovná Irena Duková a Jánova sestra Anna Komnéna sa snažili cisára presvedčiť, aby za svojho nástupcu určil Anninho manžela Nikefora Briennia mladšieho, hoci on sám podobné ambície nemal. Jánovo nástupníctvo dovtedy spochybňované nebolo a cisár Alexios mal svojho syna rád, a i preto, že chcel založiť novú dynastiu svojho syna nevydedil ani pred smrťou.
Krátko pred cisárovou smrťou ešte Ján otca navštívil v Manganskom kláštore, kde od neho dostal cisársky pečatný prsteň, s ktorým následne pravdepodobne na Alexiov pokyn odišiel za patriarchom, ktorý Jána korunoval za cisára (basileia). Odtiaľ Ján odišiel do Veľkého paláca, kde pomocou cisárskeho prsteňa na svoju stranu získal cisárske vojská, najmä varjažskú stráž, a ujal sa moci. Po tom, čo 15. augusta 1118 cisár Alexios I. zomrel, sa Ján stal jediným cisárom. O trón však ešte musel zviesť súboj so svojou ambicióznou sestrou Annou Komnénou, ktorá sa nehodlala predčasne vzdať. Cisár Alexios I. bol pochovaný nasledovný deň v kláštore Krista Filantrofa. Ján sa skromného pohrebu nezúčastnil, pretože bol včas varovaný, že mu od jeho protivníkov hrozí nebezpečenstvo. Iná konšpirácia proti Jánovi bola usporiadaná o niekoľko mesiacov neskôr (niekedy v roku 1119) počas cisárovej výpravy do Anatólie. Ani táto ale neuspela, pretože Annin manžel Nikeforos Briennios odmietol cisára zradiť. Anna bola poslaná do kláštora a Brienniovi bolo dovolené naďalej slúžiť cisárov.
Po uchopení moci Ján podľa tradičného byzantského zvyku odmenil a povýšil svojich verných prívržencov. Svojho brata Izáka, ktorý sa počas preberania moci postavil na jeho stranu povýšil na sebastokratora. Povýšení boli aj ďalší členovia rodu Komnenovcov, ktorý si už od vlády Alexia I. v Byzantskej ríši budoval mocenský monopol na úkor ostatných aristokratických rodov. Vysokej pocty, titulu veľkého domestika (megas domestikos), sa dostalo Jánovmu najlepšiemu priateľovi Jánovi Axuchovi, Turkovi zajatému pri obliehaní Nikáje v roku 1097.
vľavo|náhľad|Mramorový okrúhly reliéf s vyobrazením Jána II.
Prvé roky vlády
Ján II. ihneď po svojom nástupe nadviazal na ťaženia jeho otca Alexia I., ktorý znovu nadobudol rozsiahle územia v Malej Ázii, ktoré Byzantská ríša stratila po bitke pri Mantzikerte. V priebehu rokov 1119 až 1121 sa mu podarilo Seldžukov vyhnať z juhozápadnej Anatólie (Frýgie) a znovu získať krátko pred tým stratenú Laodikeiu (dnes Denizli), Apameu a Sozopolis, čím sa Byzancii znovu otvorila cesta do Attaleie a Kilíkie. Následne sa však Ján na istý čas musel vrátiť do Konštantínopola, aby potlačil komplot jeho sestry Anny Komnény, a potom len pečenežský útok do balkánskeho Paristrionu a Trákie na severe Jána prinútil premiestniť vojská na druhú frontu. Nešlo o prvý útok divých kmeňov na Byzanciu, masívny útok musel odrážať už Jánov otec Alexios I. v 90. rokoch 11. storočia. Ján Pečenehov presvedčil, že je ochotný s nimi podpísať pre nich výhodný mier a následne na pri Beroie (dnes Stara Zagora) Pečenehov zaútočil. V ťažkých bojoch, v ktorých sám Ján utŕžil zranenie nakoniec Byzancia i za pomoci elitných vojsk varjažskej gardy vyhrala. Pečenežská hrozba na Balkáne bola po tejto porážke definitívne ukončená a časť Pečenehov bola následne usídlená v Malej Ázii.
Vojna s Benátkami
Benátky mali v Byzancii od vlády Jánovho otca Alexia I. výhodné obchodné podmienky, ktoré získali za pomoc proti normanskej invázii do Epiru v roku 1082. V Konštantínopole medzitým vyrástla luxusná benátska obchodná štvrť Pera, v ktorej sa katolícki Benátčania cítili ako na svojom území, čo sa však nepáčilo gréckemu obyvateľstvu. Pretože Byzantská ríša už nepotrebovala benátske námorníctvo v boji proti Normanom, cisár odmietol žiadosť benátskeho dóžu Domenica Michiela a benátske privilégiá znovu nepotvrdil. Na to Benátčania v roku 1123 zareagovali útokom na byzantskú Kerkyru, a len pre žiadosť jeruzalemských križiakov o podporu v ich záležitostiach ostrov nedobyli. Byzantská ríša na útok odpovedala vypálením benátskej štvrti v Konštantínopole, na čo zase Benátky odpovedali útokom a vyplienením väčšiny veľkých byzantských ostrovov, medzi nimo Rodos, Chios, Samos, Lesbos, či Andros. V roku 1126 sa Benátky znovu pokúsili obsadiť Byzantskú Kefalóniu a Ján bol prinútený s Benátkami uzavrieť nevýhodný mier, ktorým boli Benátkam obnovené a rozšírené ich privilégiá.
Balkánske ťaženia
náhľad|Časť donátorskej mozaiky cisárskeho páru zobrazujúca [[Irena Uhorská|Irenu Uhorskú uhorskú princeznú, manželka Jána II., Chrám Hagia Sofia, Konštantínopol]] Po smrti uhorského kráľa Kolomana sa moci v Uhorsku ujal Štefan II. Pretendentom na uhorský trón bol oslepený nitriansky knieža Álmoš, ktorý ešte za vlády Kolomana utiekol do Konštantínopola, kde bol vrelo prijatý u svojej sesternice Ireny. V Byzancii Álmoš prijal meno Konštantín a bol dokonca obdarovaný menším panstvom v Macedónii, kde sa začali schádzať Štefanovi odporcovia a uhorský exil. Štefan II. sa chcel svojho protivníka zbaviť a požiadal preto Byzanciu o Álmošovo vydanie alebo vyhnanie. Potom, čo Byzancia odmietla Álmoša vydať, vtrhli Uhri spolu s ich srbskými spojencami do byzantských pohraničných oblastí, a v rokoch 1127 až 1128 zaútočili na Belehrad, Braničevo, Niš a Sofiu. Jedna armáda prenikla až hlboko na byzantské územie po Filipopolis (Plovdiv). V roku 1128 Byzantínci Uhrov zahnali za Dunaj, znovu opevnili pohraničnú pevnosť Braničevo, a stiahli sa späť. Hneď ako sa však byzantské vojská stiahli, Uhri zaútočili znovu. Ján prikázal svojim vojskám preplaviť sa za Dunaj, kde pri pevnosti Haram/Haramvár na Uhrov zaútočil na a poľahky ich porazil. Byzancia si tak v bojoch udržala svoje územia a získala aj oblasť uhorského Sriemu (Frangochorionu v byzantskej Choniatovej kronike). Srbsko sa opätovne stalo byzantským protektorátom a časť Srbov bola presídlená do anatolského pohraničia, kde sa mali podieľať na jeho obrane. Porážka Uhorska a Srbska, ako i Álmošova smrť v roku 1129 a Štefanova smrť v roku 1131, Jánovi uvoľnila ruky pre anatólske a sýrske ťaženia.
Seldžucká kampaň
Po tom, ako sa Byzancia vysporiadala s nebezpečenstvom na severe Balkánu, obrátil sa Ján znovu na východné hranice, kde rástla moc miestnych tureckých panstiev. V rokoch 1130 až 1135 Ján v nie menej ako piatich expedíciách bojoval s Danišmendovcami, ktorí sa na istý čas stali hegemónom v Malej Ázii, takže sa so žiadosťou o pomoc na Byzanciu obrátil aj inak nepriateľský Rumský sultanát. Od Danišmendovcov sa Jánovi podarilo získať pás územia v okolí Kastamonu (starý rodový hrad Komnénovcov) a Gangry na severe Anatólie. I napriek dočasnej strate území po Jánovom odchode do Konštantínopolu v roku 1133, byzantské vojská oblasť čoskoro znovu dokázali pripojiť k ríši. Za úspechy na seldžuckej fronte sa Ján v roku 1133 dočkal slávnostného triumfu (slávnostnej procesie) v Konštantínopole.
V tomto období musel Ján riešiť aj iné, domáce problémy, pretože sa proti nemu postavil jeho brat a bývalý spojenec sebastokrator Izák, ktorý sa dvakrát pokúsil získať trón pre seba. Po neúspešnom pokuse o prevrat v roku 1130 Izák z Konštantínopola utiekol do Levanty, kde hľadal pomoc u križiakov a následne k Danišmendovcovi Gházimu Gumuštektinovi do Melitene, k rumskému sultánovi a arménskemu panovníkovi Levonovi. K zmiereniu bratov došlo až v roku 1138. Izákov syn Alexios avšak v roku 1141 taktiež utiekol k Turkom a už sa nevrátil.
Novú kampaň proti Turkom Ján usporiadal na jar 1139. Ján najprv odrazil nájazdné útoky Turkov do údolia rieky Sangarios a následne sa boje preniesli do Bitýnie a Paflagónie. Pod byzantskú nadvládu sa znovu dostali od roku 1126 vzbúrené územia Chaldie a Trapezuntu, ktorým vládol správca Konštantín Gabras. Byzantsko-turecké potýčky v krajine pokračovali aj v nasledujúcich obdobiach. V roku 1140 Byzantínci napriek značným snahám neuspeli pri obliehaní Neocézarey. náhľad|Kláštor Krista Pantokratora v Konštantínopole založený cisárom Jánom II. vľavo|náhľad|List Jána II. pápežovi [[Inocent II.|Inocentovi II.]]
Západná politika
Dlhodobým nepriateľom Byzantskej ríše na západe boli Normania, ktorí sa usadili na Sicílii. Normania sa už za vlády Alexia I. pokúsili vpadnúť do byzantského Epiru (dnešné Albánsko) a nová hrozba povstala po tom, čo sa Roger II. prehlásil sicílskym kráľom. Ján neprejavil priamy záujem na zisku bývalých byzantských území v Taliansku a viac sa orientoval na boje na východe. Aby avšak zabránil opätovnej invázii Normanov, hľadala Byzancia pomoc u pápeža a nemeckých cisárov, ktorí s Normanmi súperili o moc v Itálii. Ján sa so žiadosťou o pomoc obrátili na nemeckého cisára Lothara III., ktorý s byzantskou finančnou podporou v roku 1136 vtrhol do južného Talianska (vtedajšia Sicília) a dosiahol s vojskom až bývalú byzantskú pevnosť Bari. Byzantínci samozrejme nemali záujem o to, aby sa vlády nad Sicíliou ujalo opozičné rímsko-nemecké cisárstvo, konfliktom avšak zamestnali Sicílčanov, ktorí svojimi prípadnými útokmi na západe mohli podlomiť nasledujúce východné ofenzívy. Sicílčania mali navyše rodinné väzby na Antiochijské kniežatstvo, o ktoré mali podobne ako Byzancia záujem. V roku 1137 Lothara vystriedal Konrád III., s ktorým Byzancia takisto uzavrela spojenectvo prostredníctvom sobáša Jánovho syna Manuela a Berty zo Sulzbachu. Roger takisto vystupoval proti pápežovi Inocentovi II. a podporoval jeho protivníka Anakléta II. Mier medzi pápežom a Rogerom bol uzavretý v roku 1139 Mignanskou zmluvou, v ktorej bol pápež prinútený uznať Sicílske kráľovstvo. Ján II. s pápežom rokoval aj o cirkevnej únii a obe strany sa snažili zmierniť napätie v rozdielnostiach medzi oboma cirkvami, avšak zásadný obrat nenastal. Priateľské a obchodné vzťahy Ján II. budoval taktiež s Pisánskou republikou.
Vojny v Malej Arménii a Sýrii
náhľad|Príchod Jána II. do Antiochie, francúzska miniatúra vľavo|náhľad|Obliehanie Šajzaru v roku [[1138, francúzska miniatúra]] náhľad|Ján II. na love, francúzska miniatúra Okrem seldžuckých panstiev vo východnej Anatólii existovalo aj Arménske kniežatstvo v Kilikii, ktoré vzniklo v priebehu prvej križiackej výpravy. Byzantská ríša, ktorá Kilikiu pred Mantzikertom ovládala si na úrodné a bohaté územie činila nároky a Ján preto v roku 1137 do Malej Arménie vtrhol. Poľahky obsadil mestá Mopsuestiu, Adana, Anazarbos a Tarsos. Miestneho vládcu Levona I. Ján spolu s rodinou internoval v Konštantínopole. Kilikia avšak nebola Jánovým definitívnym cieľom. Byzantská ríša si už od čias prvej križiackej výpravy robila nároky aj na bohaté, pôvodne grécke mesto Antiochiu, v ktorej bolo zriadené Antiochijské kniežatstvo. I napriek tomu, že križiacky štát oficiálne od vlády Alexia I. podliehal Byzancii, miestni panovníci vládli relatívne samostatne. Ján sa Antiochijska najprv pokúsil zmocniť diplomatickou cestou, po smrti Bohemunda II. v roku 1130 sa zjednával sobáš svojho syna Manuela a dedičky Antiochie Konštancie. Presné podrobnosti ponuky nie sú známe, avšak sobáš sa nakoniec neuskutočnil a moci v Antiochii sa vďaka sobášu s Konštanciou a pomoci jeruzalemského kráľa Fulka ujal Raimond z Poitiers. Túto urážku sa Ján rozhodol riešiť vojnou a 29. augusta 1137 preto Byzantínci Antiochiu obľahli, a následne dobyli. Miestneho vládcu Raimonda z Poitiers Ján nechal na tróne ako svojho vazala. Zároveň sa dohodli, že v prípade, že Byzantínci dobyjú Aleppo a okolité moslimské územia, Raimond prenechá priamu vládu v gréckej Antiochii Byzancii a ujme sa dobytých území.
Do Antiochie sa Ján vrátil o rok neskôr (1138), keď sa spolu s miestnymi jednotkami, templármi a s edesským grófom Joscelinom II. Ján hodlal vrhnúť na sýrskych moslimov v Aleppe, Šajzare, Hame a Emese. Byzantínci najprv obľahli Aleppo, ktoré avšak nedokázali rýchlo dobyť a koncom apríla preto odtiahli k pevnosti Šajzar na rieke Orontes (v staroveku nazývaná tiež Larissa). Blížiace sa vojsko mosulského vládcu Zengího a neochota križiakov o ťaženie ale Jána prinútili svoje obliehanie prerušiť, a tak Ján prijal ponúkanú ponuku Aleppčanov o mier. Aleppský emir sa zaviazal platiť Byzancii tribút a zložil cisárovi sľub vernosti. Okrem toho ríši vrátil vzácne poklady, o ktoré ríša prišla po bitke pri Mantzikerte. Ján sa vrátil do Antiochie, kde začal plánovať nové ťaženie proti moslimom a požiadal Raimonda o vydanie citadely. Po tom, čo sa však v meste, vďaka grófovi Joscelinovi, rozšírila zvesť, že Byzantínci chcú z mesta po prebratí moci vyhnať latinské obyvateľstvo, vypuklo v meste protibyzantské povstanie. Aby zabránil masakre Grékov v meste, po uistení vernosti od križiackych veliteľov cisár mesto opustil a na jar 1139 sa vrátil do Kilikie, ktorú začali ohrozovať Seldžuci a Danišmendovci, následne po stabilizovaní situácie odišiel späť do Konštantínopola. vľavo|náhľad|Približný rozsah Byzantskej ríše za vlády Jána II. Komnéna (11181143) Do Sýrie sa Ján znovu vydal v roku 1142. V Anatólii Ján najprv znovu odrazil tureckých nájazdníkov. V Attalei Jána zasiahla smrť dediča trónu Alexia a následne aj druhorodeného Andronika, ktorý mal spolu s tretím bratom Izákom bratovo telo odviesť späť do Konštantínopola. Alexios i Andronikos zomreli zrejme na rovnakú chorobu, snáď virulentnú horúčku. Cisár pokračoval v ťažení na východ, kde sa mu podriadil a ako rukojemníčku svoju dcéru zveril edesský gróf Joscelin II. Následne cisár v duchu predchádzajúcich dohôd požiadal Raimonda o vydanie Antiochie, čo však knieža odmietol a Byzantínci preto vyplienili okolie mesta. Pre blížiacu sa zimu sa však Byzantínci stiahli do Kilikie a plánovali ďalšie ťaženie o rok. V nasledujúcom roku Ján takisto plánoval uskutočniť púť do Jeruzalema, o čom informoval jeruzalemského kráľa Fulka. Ten sa obával, že by prítomnosť veľkého vojska mohla Jeruzalemské kráľovstvo priviesť do podriadeného postavenia voči Byzancii a žiadal cisára, aby krajinu navštívil iba s malým sprievodom. Chystaných ťažení sa už cisár nedožil. V marci 1143 Ján utŕžil pri poľovačke v pohorí Tauros v Kilikii strelnú ranu na ruke. Napriek tomu, že poranenie nebolo vážne, cisárova rana zhnisala a Ján dostal otravu krvi. Po tom, čo Ján odmietol amputáciu ruky nakoniec 8. apríla 1143 zomrel. Novým cisárom sa po Jánovi stal jeho najmladší syn Manuel, ktorý od otca dostal prednosť pred Izákom, ktorý sa cisárovi javil byť emočne nestabilný.
Donovaly (sedlo)
Donovaly alebo Donovalské sedlo je horské sedlo na rozhraní Veľkej Fatry a Starohorských vrchov. Je súčasťou horského priechodu medzinárodného významu, ktorým vedie Európska cesta 77, spájajúca Budapešť a Krakov.
Poloha
Sedlo sa nachádza na rozhraní dvoch pohorí v centrálnej časti Slovenska; severnú a západnú časť tvorí úpätie Novej hole a Zvolena, patriace do geomorfologického podcelku Zvolen na východnom okraji Veľkej Fatry, východnú a južnú časť tvorí miernejšie sa dvíhajúce úpätie vrchu Baník , ležiace v Starohorských vrchoch.
Hranica Banskobystrického a Žilinského kraja a teda i okresov Banská Bystrica a Ružomberok, vedie severnejšie od sedla, nakoľko širší priestor priesmyku zaberá obec Donovaly a jej zázemie. Severovýchodné svahy odvádzajú vodu riečkou Korytnica do Revúcej, čoby prítoku Váhu, juhozápadné svahy odvádzajú vodu Starohorským potokom do Bystrice a následne Hrona.
Doprava
náhľad|vľavo|Cesta E77 v sedle Sedlom vedie významná cestná spojnica Liptova s Pohroním, Európska cesta 77 v trase cesty I/59. Trasa súčasnej cesty sa začala používať až po tom, ako bola v rokoch 1958 až 1962 cesta medzi Banskou Bystricou a Ružomberkom rozšírená a vyasfaltovaná. Bol vybudovaný celý úsek medzi obcami Motyčky a Liptovská Osada, ktorý viedol práve cez Donovaly. Pôvodne viedla hlavná cesta cez sedlo Veľký Šturec a obec Liptovské Revúce, no keďže tá bola príliš úzka a mala nebezpečné zákruty, bola doprava presunutá na novú trasu.
Turizmus
Horské sedlo je vďaka hlavnej ceste ľahko prístupné. Prechádza ním tiež významná Cesty hrdinov SNP (E8) z Krížnej na Chopok. V sedle i jeho okolí končí i niekoľko značených trás z okolitých obcí.
Chorvátska gréckokatolícka cirkev
náhľad|Gréckokatolícka katedrála v Križevci Gréckokatolícka cirkev v Chorvátsku je jednou z východných katolíckych cirkví byzantského obradu.
Prví gréckokatolíci na území Chorvátska boli Srbi žijúci na území Chorvátska, ktorí dostali v r. 1611 biskupa. Jeho sídlo bolo v marčianskom monastieri. Tento biskup bol iba vikárom latinského biskupa v Záhrebe. Až v r. 1777 dostali Srbi v Chorvátsku vlastného biskupa, ktorého sídlom sa stalo Križevci.
Po vzniku Juhoslávie eparchia Križevci zahŕňala všetkých gréckokatolíkov na jej území a bola etnicky rôznorodá (Srbi, Rusíni, Ukrajinci, Macedónci a Rumuni). V roku 2003 bol z Križevackej eparchie vyčlevený exarchát pre Srbsko a Čiernu Horu (dnes Ruskokrstúrska eparchia).
Amberg
Amberg je mesto v nemeckej spolkovej krajine Bavorsko.
Dejiny
Najstaršia písomná zmienka o meste pochádza z roku 1034. V 12. storočí bol už Amberg dôležitým kupeckým miestom. Obchody boli uzatvárané najmä po vode, teda po prúde rieky Vils a odtiaľ cez Naab do Dunaja. Za svoj hospodársky vzostup vďačí Amberg nielen obchodu, ale hlavne výstavbe železnice a ďalšiemu spracovávaniu ťaženého surového železa v takzvaných kladivových mlynoch, v ktorých sa za použitia vodnej sily kula ruda.
V roku 1269 prešiel Amberg do rúk rodu Wittelsbachovcov. Najväčším priaznivcom Ambergu sa stal brat Rudolfa I. cisár Ľudovít IV. Napriek srdečným vzťahom Ľudovíta k Ambergu pripadlo v rodinnej zmluve z Pavie v roku 1329 mesto synom jeho brata, Rudolfa I., a tým falckej línii dynastie Wittelbachovcov.
Dňa 26. augusta 1596 sa tu narodil český „zimný kráľ“ a falcký kurfirst Fridrich Falcký.
Za druhej svetovej vojny historické jadro Ambergu nebolo bombardované. Veľké problémy pre mesto nastali po kolapse v roku 1945, keď sa počet obyvateľov kvôli príchodu utečencov zvýšil z 32 na 44 000. Až stavebný program na začiatku šesťdesiatych rokov vyriešil bytovú krízu. V sedemdesiatych rokoch začalo mesto sanáciu historického jadra.
Basketbalová extraliga mužov 2004/05
Basketbalová extraliga mužov v sezóne 2004/05 bol 13. ročník extraligy basketbalistov, najvyššej basketbalovej súťaže mužov na Slovensku, ktorú organizuje Slovenská basketbalová asociácia (SBA). Súťažilo v nej 10 účastníkov. Titul získal ŠK K Cero SPU Nitra po víťazstve vo finálovej sérii nad BK Baník Handlová.
Systém súťaže
Systém súťaže ostal takmer rovnaký ako v minulej sezóne. Súťaž sa skladala z troch častízákladnej, nadstavbovej a z play-off. V základnej časti hralo 10 tímov dvojkolovým systémom (doma a vonku). 6 najlepších tímov zo základnej časti postúpilo do nadstavbovej skupiny o 1. až 6. miesto. Zvyšné tímy odohrali nadstavbovú skupinu o konečné 7. až 10. miesto, ktorá určila zostupujúci tím do budúcej sezóny. Nadstavbové skupiny sa hrali tiež dvojkolovým systémom, pričom sa im započítavali aj výsledky zo základnej časti. 8 najlepších tímov po nadstavbovej časti postúpilo do play-off. 3-kolové play-off začínalo štvrťfinálovými duelmi a končilo duelmi o medailové umiestnenie. Po novom sa duely o konečné 5. až 8. miesto neorganizovali a tímy sa umiestnili podľa ich tabuľkového umiestnenia po nadstavbovej časti. Všetky duely play-off sa hrali na 3 víťazné zápasy.
Play-off
Pozn.: Boldom sú označené zápasy vyššie nasadeného družstva hrané doma.
Milan Tomašovič
Ing. Milan Tomašovič (* 16. január 1945, Turčianske Teplice – † 13. október 2007, Bratislava) bol vyštudovaný inžinier, podnikateľ, diplomat, predseda Konfederácie športových zväzov Slovenskej republiky, chairman Medzinárodnej federácie tanečného športu, prezident Slovenského zväzu tanečného športu. Mal zásluhu na formovaní dnešného tanečného športu a zväzu tanečného športu na Slovensku.
Sweet Harmony
„Sweet Harmony“ je skladba anglického drum and bassového DJa a producenta Dannyho Byrda. Bola vydaná ako prvý singel z jeho tretieho štúdiového albumu Rave Digger dňa 1. februára 2010 vo forme digital download a na 12" vinylovom singli. Dosiahla 64. miesto v rebríčku UK Singles Chart.
Profylaxia
Profylaxia (z gr.profylassó, profylax – predsunutá hliadka) môže byť:
Kristanna Loken
Kristanna Lokenová (* 8. október 1979, Ghent, New York, USA) je americká herečka a modelka nórskeho pôvodu.
Lauret (Hérault)
Lauret je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Hérault, v regióne Languedoc-Roussillon.
Kristanna Loken
Detstvo a mladosť
Lokenová sa narodila 8. októbra 1979. Obaja jej rodičia sú nórskeho pôvodu.
Lauret (Hérault)
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Kristanna Loken
Kariéra
V roku 1994 sa zúčastnila Elite Model Look kde bola úspešná. V rovnakom roku začala aj svoju hereckú kariéru. Objavila sa v niekoľkých televíznych seriáloch a filmoch.
Lauret (Hérault)
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Kristanna Loken
Kariéra
V roku 1998 Lokenová hrala vo filme Mortal Kombat: Conquest, kde stvárnila postavu menom Taja. Hrala gynoida T-X (Terminatrix) vo filme Terminátor 3: Vzbura strojov z roku 2003. V roku 2007 hrala hlavnú postavu v televíznom seriály Neporaziteľná Jane: Ťažko ju zabiť!. V roku 2014 si zahrala v akčnom filme Mercenaries, po boku Cynthie Rothrock, Brigitte Nielsen, Vivicy A. Fox, Zoë Bell a Nicole Bilderback.
Lauret (Hérault)
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Kristanna Loken
Súkromný život
V rozhovore pre magazín Curve uviedla: „Chodila som a mala som sex s mužmi a ženami a musím povedať, že vzťahy, ktoré som mala s určitými ženami, ma oveľa viac napĺňali, sexuálne a emocionálne, ako vzťahy s niektorými mužmi.“
17. januára 2008 Lokenová na svojej webovej stránke oznámila, že bola zasnúbená s Noahom Danbym. Rozviedli sa v roku 2009. V rozhovore zverejnenom 16. novembra 2009 oznámila, že sa rozišla s Danbym a mala vzťah so ženou. Lokenová porodila syna Thora v máji 2016.
Lauroux
Lauroux je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Hérault, v regióne Languedoc-Roussillon.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Lab-on-a-chip
História
Po vynájdení mikrotechnológie (~1954) na realizáciu integrovaných polovodičových štruktúr pre mikroelektronické čipy sa tieto technológie založené na litografii čoskoro začali uplatňovať aj pri výrobe tlakových senzorov (1966). Vďaka ďalšiemu vývoju týchto procesov, ktoré sú zvyčajne obmedzené na kompatibilitu s CMOS, sa sprístupnil súbor nástrojov na vytváranie mechanických štruktúr mikrometrových alebo submikrometrových rozmerov aj v kremíkových doštičkách: začala sa éra mikroelektromechanických systémov (MEMS).
Popri snímačoch tlaku, snímačoch airbagov a iných mechanicky pohyblivých štruktúrach boli vyvinuté zariadenia na manipuláciu s kvapalinami. Príkladmi sú: kanály (kapilárne spojenia), zmiešavače, ventily, čerpadlá a dávkovacie zariadenia. Prvým systémom LOC analýzy bol plynový chromatograf, ktorý v roku 1979 vyvinul S. C. Terry na Stanfordskej univerzite. Výskum LOC sa však začal vážne rozvíjať až koncom 80. a začiatkom 90. rokov 20. storočia, keď niekoľko výskumných skupín v Európe vyvinulo mikropumpy, prietokové senzory a koncepcie integrovaných úprav kvapalín pre analytické systémy. Tieto koncepcie µTAS ukázali, že integrácia krokov predbežnej úpravy, ktoré sa zvyčajne vykonávajú v laboratórnom meradle, by mohla rozšíriť jednoduchú funkčnosť senzora smerom ku kompletnej laboratórnej analýze vrátane ďalších krokov čistenia a separácie.
Veľký nárast výskumného a komerčného záujmu nastal v polovici 90. rokov, keď sa ukázalo, že technológie µTAS poskytujú zaujímavé nástroje pre genomické aplikácie, ako je kapilárna elektroforéza a mikročipy DNA. Veľký nárast podpory výskumu prišiel aj zo strany armády, najmä od agentúry DARPA (Defense Advanced Research Projects Agency), ktorá sa zaujímala o prenosné systémy na detekciu biologických/chemických bojových látok. Pridaná hodnota sa neobmedzovala len na integráciu laboratórnych procesov na analýzu, ale aj na charakteristické možnosti jednotlivých komponentov a aplikáciu na iné, neanalytické laboratórne procesy. Preto sa zaviedol pojem "laboratórium na čipe".
Hoci je aplikácia LOC stále nová a skromná, v rôznych oblastiach, ako je analýza (napr. chemická analýza, monitorovanie životného prostredia, lekárska diagnostika a bunková etika), ale aj syntetická chémia (napr. rýchly skríning a mikroreaktory pre farmáciu), sa pozoruje rastúci záujem spoločností a skupín aplikovaného výskumu. Okrem ďalšieho vývoja aplikácií sa očakáva, že výskum v oblasti systémov LOC sa rozšíri aj na zmenšovanie štruktúr na manipuláciu s kvapalinami pomocou nanotechnológií. Submikrometrové a nanometrové kanály, DNA labyrinty, detekcia a analýza jednotlivých buniek a nanosenzory by sa mohli stať realizovateľnými, čo by umožnilo nové spôsoby interakcie s biologickými druhmi a veľkými molekulami. Bolo napísaných mnoho kníh, ktoré sa zaoberajú rôznymi aspektmi týchto zariadení vrátane transportu tekutín, vlastností systému, techník snímania a bioanalytických aplikácií.
Výhody
LOC môžu poskytovať výhody, ktoré sú špecifické pre ich použitie. Typické výhody sú:
Nevýhody
Najvýraznejšie nevýhody laboratórií na čipe sú:
Globálne zdravie
Technológia laboratória na čipe sa môže čoskoro stať dôležitou súčasťou úsilia o zlepšenie globálneho zdravia, najmä prostredníctvom vývoja zariadení na testovanie v mieste poskytovania zdravotnej starostlivosti. V krajinách s malými zdrojmi zdravotnej starostlivosti sú infekčné ochorenia, ktoré by sa vo vyspelých krajinách dali liečiť, často smrteľné. V niektorých prípadoch majú chudobné zdravotnícke kliniky lieky na liečbu určitého ochorenia, ale chýbajú im diagnostické nástroje na identifikáciu pacientov, ktorí by mali tieto lieky dostať. Mnohí výskumníci sa domnievajú, že technológia LOC môže byť kľúčom k novým výkonným diagnostickým nástrojom. Cieľom týchto výskumníkov je vytvoriť mikrofluidné čipy, ktoré umožnia poskytovateľom zdravotnej starostlivosti na zle vybavených klinikách vykonávať diagnostické testy, ako sú mikrobiologické kultivačné testy, imunoanalýzy a testy nukleových kyselín bez podpory laboratória.
Globálne výzvy
Aby sa čipy mohli používať v oblastiach s obmedzenými zdrojmi, je potrebné prekonať mnohé výzvy. V rozvinutých krajinách medzi najviac cenené vlastnosti diagnostických nástrojov patrí rýchlosť, citlivosť a špecifickosť, ale v krajinách, kde je infraštruktúra zdravotnej starostlivosti menej rozvinutá, sa musia zohľadniť aj vlastnosti, ako je jednoduchosť použitia a trvanlivosť. Reagencie dodávané s čipom musia byť napríklad navrhnuté tak, aby zostali účinné celé mesiace, aj keď sa čip neuchováva v klimatizovanom prostredí. Pri výbere materiálov a výrobných techník musia konštruktéri čipov myslieť aj na náklady, škálovateľnosť a recyklovateľnosť.
Príklady globálnej aplikácie LOC
Jedným z najvýznamnejších a najznámejších zariadení LOC, ktoré sa dostali na trh, je súprava na domáce tehotenské testy, zariadenie, ktoré využíva technológiu mikrofluidiky na báze papiera. Ďalšia aktívna oblasť výskumu LOC zahŕňa spôsoby diagnostiky a liečby bežných infekčných ochorení spôsobených baktériami, napr. bakteriúria, alebo vírusmi, napr. chrípka. Zlatým štandardom na diagnostiku bakteriúrie (infekcie močových ciest) je mikrobiálna kultivácia. Nedávna štúdia založená na technológii laboratória na čipe, Digital Dipstick, miniaturizovala mikrobiologickú kultiváciu do formátu kvapkadla a umožnila jej použitie v mieste poskytovania zdravotnej starostlivosti. Pokiaľ ide o vírusové infekcie, dobrým príkladom sú infekcie HIV. V súčasnosti je vo svete infikovaných vírusom HIV približne 36,9 milióna ľudí a 59 % z nich dostáva antiretrovírusovú liečbu. Len 75 % ľudí žijúcich s HIV poznalo svoj HIV status. Meranie počtu CD4+ T lymfocytov v krvi človeka je presný spôsob, ako určiť, či má človek HIV, a sledovať priebeh infekcie HIV. V súčasnosti je zlatým štandardom na získanie počtu CD4 prietoková cytometria, ale prietoková cytometria je komplikovaná technika, ktorá nie je dostupná vo väčšine rozvojových oblastí, pretože si vyžaduje vyškolených technikov a drahé vybavenie. Nedávno bol takýto cytometer vyvinutý za 5 USD. Ďalšou aktívnou oblasťou výskumu LOC je kontrolovaná separácia a miešanie. V takýchto zariadeniach je možné rýchlo diagnostikovať a prípadne liečiť choroby. Ako už bolo uvedené, veľkou motiváciou pre ich vývoj je, že sa potenciálne dajú vyrábať za veľmi nízke náklady. Ďalšou oblasťou výskumu, ktorá sa skúma v súvislosti s LOC, je bezpečnosť domácností. Automatické monitorovanie prchavých organických zlúčenín (VOC) je požadovanou funkciou LOC. Ak sa táto aplikácia stane spoľahlivou, tieto mikroprístroje by sa mohli inštalovať v celosvetovom meradle a upozorňovať majiteľov domov na potenciálne nebezpečné zlúčeniny.
Vedy o rastlinách
Zariadenia typu "laboratórium na čipe" by sa mohli použiť na charakterizáciu vedenia peľových trubíc v Arabidopsis thaliana. Konkrétne, rastlina na čipe je miniatúrne zariadenie, v ktorom by sa mohli inkubovať peľové tkanivá a vajíčka na účely štúdia rastlinných vied.
Slovenská florbalová extraliga žien
Slovenská florbalová extraliga žien je najvyššia slovenská florbalová súťaž žien. Prebieha od roku 2005. Organizuje ju Slovenský zväz florbalu (SZFB). Najúspešnejším tímom je družstvo ŠK 98 Pruské, ktoré v nej zvíťazilo štyrikrát. Súťaž nesie od sezóny 2019/20 mediálny názov Hyundai extraliga žien.
Od sezóny 2020/21 v nej súťaží 8 tímov. Do play-off postupuje 6 najlepších tímov.
Milan Štiavnický
Ing. Milan Štiavnický (* 19. február 1933, Bratislava – † 24. október 2013, Bratislava) bol vyštudovaný inžinier, externý pedagóg, medzinárodný rozhodca, tréner a choreograf, zakladateľ prvého krúžku spoločenských tancov, zakladateľ prvého skutočného klubu súťažného spoločenského tanca, prvý predseda Slovenského tanečného zväzu, prvý čestný prezident SZTŠ. Mal zásluhu na formovaní dnešného tanečného športu a zväzu tanečného športu na Slovensku.
Životopis
Narodil sa 19. februára 1933 v Bratislave. Po štúdiu na Strojníckej fakulte Slovenskej vysokej školy technickej v Bratislave získal v roku 1956 titul inžinier.
V druhej polovici 50. rokov sa začal zaujímať o spoločenské tance. V roku 1957 bol jedným zo spoluzakladateľov, ktorí založili prvý krúžok spoločenských tancov na Mladej garde v Bratislave. V rokoch 1958 – 1967 pôsobil ako organizačný vedúci KST PKO BA, prvý klub súťažného spoločenského tanca na Slovensku. Medzi rokmi 1960 – 1970 pracoval ako odborný asistent na Katedre vodných strojov SVŠT (v súčasnosti Katedra hydraulických strojov).
Od roku 1961 pôsobil v Osvetovom ústave v Bratislave na pozícii predsedu poradného zboru, neskôr sa stal vedúcim trénerskej rady. 5. januára 1967 založil Interklub (pri ZK ROH Slovnaft) Bratislava. Interklub riadil po stránke organizačnej, trénerskej aj choreografickej.
Medzi rokmi 1970 - 1993 pôsobil ako vedúci oddelenia informatiky v Štátnej skúšobni potravinárskych a poľnohospodárskych strojov. Medzi rokmi 1960 – 1970 a neskôr 1972 – 1980 pôsobil ako externý pedagóg na VŠMU v Bratislave. Od roku 2000 – 2010 pôsobil ako externý pedagóg na FTVŠ UK v Bratislave.
V rokoch 1990-1991 bol predsedom Federatívnej rady spoločenského tanca v ČSFR. Neskôr sa stal prvým predsedom Slovenského tanečného zväzu (dnes SZTŠ) a v roku 1994 bol vymenovaný doživotným čestným prezidentom SZTŠ.
Bol ocenený titulom Posol Slovenska za celospoločenskú činnosť a prestíž. Bol rozhodcom medzinárodnej triedy a držiteľom IDSF rozhodcovskej licencie. V roku 2012 bol v kategórii medzinárodné legendy slávnostne uvedený do Siene slávy slovenského tanečného športu.
Rodina
S manželkou Helenou mal dcéru Katarínu (Baluchovú). Dcéra má dve deti, vnúčatá, Zuzanu a Igora.
Ambleny
Ambleny je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Aisne, v regióne Pikardia.
Polohopis
Ambleny má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod.
Obyvateľstvo
Ambleny má 1133 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
Bosna (rieka)
Bosna je najväčšia rieka v Bosne a Hercegovine. Pramení v oblasti Treskavica v Dinárskych horách a po ústi pri hranici s Chorvátskom do Sávy. Podľa rieky bola pomenovaná časť krajiny.
Opis toku
Rieka pramení pod vrchom Igman v pohorí Treskavica v centrálnej časti Bosny. Na svojom hornom úseku tečie prevažne horami, neskôr husto obývaným údolím a na dolnom toku Podunajskou nížinou. Na strednom a dolnom toku vytvára úrodnú nížinu. Preteká len územím Bosny a ústi do pohraničnej rieky Sáva pri meste Bosanski Šamac.
Prítoky
Prítoky Bosny: Željeznica, Miljacka, Fojnica, Lašva, Gostović, Krivaja, Usora, a Spreća.
Osídlenie
Mestá na rieke: Ilidža, Semizovac, Visoko, Zenica, Zavidovići, Maglaj, Doboj, Modriča, Bosanski Šamac.
Litera
Litera môže byť:
Deggendorf
thumb|centrum mesta
Deggendorf je mesto v nemeckej spolkovej krajine Bavorsko, okresné mesto rovnomenného okresu.
Prvá zmienka o meste je z roku 1002. Leží na križovatke diaľnic A3 a A92 s pokračovaním ako cesta 11. Nachádza sa tu prístav na rieke Dunaj.
Geografia
Mestské časti:
Glotografia
Glotografia môže byť:
Lavérune
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Sint-Truiden
Sint-Truiden je belgické mesto vo Flámskom regióne v provincii Limbursko.
Obyvateľstvo
Mesto má približne 39 309 obyvateľov (2010).
Mestské časti
Od 1. januára 1977 mesto Sint-Truiden pozostáva z týchto častí (bývalých obcí):
Lavalette (Hérault)
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Souillac (Lot)
Souillac je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Lot, v regióne Midi-Pyrénées.
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Veľká cena Saudskej Arábie 2022
Veľká cena Saudskej Arábie 2022 (angl. Formula 1 STC Saudi Arabian Grand Prix 2022), ktorá sa uskutočnila 27. marca 2022 na mestskom okruhu Jeddah Corniche Circuit v Džidde na pobreží Červeného mora, bola druhá Veľká cena sezóny 2022 Majstrovstiev sveta Formule 1.
Minuloročné kontroverzné premiérové preteky vyhral Lewis Hamilton pred svojím vtedajším hlavným rivalom v súboji o titul majstra sveta Maxom Verstappenom. Počas pretekov došlo k niekoľkým konfrontáciám medzi oboma súpermi na trati, až sa nakoniec v 37. kole zrazili, ale boli schopní pokračovať a dokončiť preteky. Došlo aj k niekoľkým haváriam, ktoré viedli k prerušeniu pretekov červenou vlajkou, a preto bol Jeddah Corniche Circuit na viacerých miestach mierne upravený pre Veľkú cenu v roku 2022.
Po tom, čo Sebastian Vettel musel vynechať Veľkú cenu Bahrajnu kvôli pozitívnemu testu na koronavírus, ho Nico Hülkenberg zastúpil aj na Veľkej cene Saudskej Arábie.
Charles Leclerc prišiel do Saudskej Arábie ako líder poradia jazdcov po tom, čo vyhral prvé preteky sezóny v Bahrajne pred Carlosom Sainzom, jeho tímovým kolegom v Scuderii Ferrari, a Lewisom Hamiltonom z tímu Mercedes.