Dejiny_Peru
Zánik Miestokráľovstva Peru
vľavo|náhľad|[[José de San Martín vyhlasuje 28. júla 1821 v Lime nezávislosť Peru.]] Invázia do Peru začala 20. augusta 1820 a zúčastnilo sa jej 4 400 mužov a 6 vojnových lodí. Na strane miestokráľovstva stálo 23 000 mužov, ktorí však boli rozmiestnení v rôznych častiach Peru a Horného Peru. Flotilu miestokráľovstva tvorili iba 4 skutočné vojnové lode. Rojalistické vojsko bolo síce početnejšie, no nemalo prakticky žiadne bojové skúsenosti, nedostávalo žold, väčšina vojakov bolo násilne odvedených a ich bojová morálna bola veľmi nízka. 20. septembra sa vojsko patriotov vylodilo pri meste Pisco, ktoré bez boja obsadilo, keďže peruánske vojsko radšej ustúpilo. Nenasledovala však žiadna bitka, ale vyjednávanie, kde patrioti žiadali od Španielov uznanie svojej nezávislosti, no Španieli žiadali uznanie svojej ústavy a odchod vojska patriotov späť do Čile. K dohode tak nedošlo. Už o niekoľko dní tak vojna pokračovala, časť vojska patriotov nepozorovane postupovalo na sever. Zvyšok vojska sa presunul na sever po mori a 5. novembra obsadil bez väčších problémov v prístave Callao vlajkovú loď miestokráľovstva. San Martín pokračoval ďalej a 17. novembra sa vylodil v meste Huaura. San Martín sa tak vzďaľoval od Limy, ktorú nechcel dobývať silou, ale obsadiť bez boja. V Peru však nebola nálada medzi obyvateľstvom až tak naklonená v prospech patriotov. Napriek tomu sa situácia menila hlavne na severe v prospech patriotov, kde niekoľko miest dokonca vyhlásilo nezávislosť bez toho, aby do nich vstúpilo invázne vojsko. To stálo miesto miestorkráľa Pezuela, ktorého na konci januára 1821 nahradil generál José de la Serna e Hinojosa. Nasledovalo ďalšie vyjednávanie medzi oboma stranami, kde San Martín navrhoval zriadenie konštitučnej monarchie v Peru, kde by vládol niekto zo španielskej kráľovskej rodiny. Miestokráľ La Serna e Hinojosa síce osobne súhlasil, no nebol splnomocnený na schválenie podobného návrhu a preto k dohode znova neprišlo. Na stranu inváznej armády sa postavilo aj množstvo indiánov, ktorí vytvorili povstalecké skupiny. Tieto veľmi obmedzili zásobovanie Limy po súši, po mori zas zásobovanie blokovala invázna flotila. Situácia v hlavnom meste sa tak za krátku chvíľu stala kritickou. Miestokráľ preto rozhodol, že hlavné mesto opustí, čo sa 6. júla 1821 aj stalo. Po odchode miestokráľa a vojska nastala v Lime anarchia. Mestská rada Limy preto požiadala o pomoc San Martína, ktorý tak 12. júla 1821 vstúpil bez boja do Limy. San Martín vyzval zástupcov mesta, aby sa vyjadrili k otázke nezávislosti. 28. júla 1821 bola na námestí v Lime podľa očakávania vyhlásená nezávislosť Peru. Pri tejto príležitosti navrhol San Martín aj červeno-bielu vlajku pre nový štát. Väčšina vyšších vrstiev obyvateľstva však stále nebola o nezávislosti presvedčená, navyše väčšinu Peru stále ovládali rojalisti, takže vyhlásenie nezávislosti malo skôr symbolický charakter. San Martín sa následne vyhlásil za protektora Peru, čím získal najvyššiu moc v štáte. Svoju vládu však časovo obmedzil iba do doby, kým zasadne zhromaždenie, ktoré určí ďalšiu formu vlády v Peru. Podobne ako pred tým v Argentíne, aj v Peru nasledovali liberálne reformy, ktoré výrazne uľahčili život indiánom a zrušili otroctvo černochom narodeným po dni vyhlásenia nezávislosti. V Peru však bola ekonomika výrazne viac závislá práve na nútenej práci indiánov a otrokov, takže sa tieto opatrenia nestretli s podporou. Komplikácie nastali aj na severe Peru, kde mal ďalší nový štát patriotov Veľká Kolumbia záujem o pričlenenie územia súčasného Ekvádora. Prezident Veľkej Kolumbie Simón Bolívar o tom osobne informoval San Martína. Tamojšie obyvateľstvo však nechcelo byť súčasťou Veľkej Kolumbie, ale ani Peru. Bolívar napriek tomu vyslal do oblasti svoju armádu. 19. októbra 1821 sa vzdala rojalistická posádka v pevnosti v najdôležitejšom prístave Peru Callao z dôvodu nedostatku zásob. Invázne vojsko bolo dlhú dobu nečinné, čo začalo spôsobovať znižovanie jeho morálky. Odhalená bola dokonca príprava na zvrhnutie San Martína z jeho pozície. San Martín preto rozkázal zahájiť nové ťaženie s cieľom oddeliť rojalistov v Peru a Hornom Peru. V apríli 1822 však rojalisti porazili vyslané vojsko patriotov, čo skomplikovalo San Martínovu situáciu. V máji 1822 porazili spojené vojská Bolívara a San Martína rojalistov z Quita, do ktorého Bolívar vstúpil o necelý mesiac neskôr. Aby San Martín a Bolívar vyriešili rozpory, stretli sa v dňoch 26. a 27. júla 1822 v prístave Santiago de Guayaquil a dva dni rokovali bez prítomnosti iných osôb. Výsledkom rokovania bolo uznanie pričlenenia prístavu Santiago de Guayaquil k Veľkej Kolumbií a súhlas so vstupom Bolívarovho vojska do Peru. Bolívar si taktiež presadil, že v Peru bude on najvyšším veliteľom. V tom istom čase v Lime miestne obyvateľstvo presadilo odvolanie San Martínovho zástupcu. San Martín sa tak definitívne rozhodol opustiť Peru, na 20. septembra 1822 zvolal tzv. konštitučné zhromaždenie, kde ohlásil svoju rezignáciu. Zhromaždenie mu síce ponúklo možnosť vládnuť Peru, no San Martín to odmietol a v rovnaký deň odplával späť do Čile. thumb|[[Simón Bolívar bol rozhodujúcou osobnosťou v boji za nezávislosť Peru, keď nahradil Josého de San Martína.]] Zhromaždenie zvolilo na druhý deň trojčlenný výbor, ktorý mal vládnuť krajine. 12. novembra 1822 bola prijatá prvá ústava, k jej vyhláseniu prišlo presne o rok neskôr. Nová republika obnovila taktiež vojenské ťaženie voči rojalistom, no na začiatku roka 1823 boli republikáni v dvoch bitkách jasne porazení. Po tomto neúspechu časť vojska vykonala puč, pri ktorom prinútila zhromaždenie, aby odvolalo trojčlenný výbor a na jeho miesto bol vymenovaný José de la Riva Agüero, ktorý sa tak 28. februára 1823 stal prvým prezidentom Peru. Medzitým sa hlavným mestom rojalistov stalo Cusco. Do Peru sa súčasne presunul aj Bolívarov generál Antonio José de Sucre s prvou časťou svojho vojska. Keďže väčšina republikánskeho vojska bola na ťažení v horách, využili rojalisti túto situáciu a s veľkým vojskom začali smerovať rovno na Limu. Z nej ušli prezident Peru, zhromaždenie, aj vojsko pod velením generála Sucreho, pričom všetci sa presunuli do neďalekého prístavu Callao. V zmätku presadili opoziční poslanci odvolanie prezidenta, ktorý tak vládol iba do júna. O pár dní neskôr rojalistické vojsko obsadilo Limu, ktorú drancovalo skoro mesiac. Následne rojalisti odišli, aby pomohli obrane voči republikánskemu vojsku, ktoré postupovalo horami. Na začiatku augusta sa republikánom podarilo obsadiť La Paz. 27. augusta sa odohrala bitka pri obci Zepita, kde vojsko pod velením republikánskeho generála Andrésa de Santa Cruza porazilo rojalistov. Avšak už o necelý mesiac neskôr rojalisti drvivo Santa Cruza porazili. Po tomto neúspechu sa novým prezidentom Peru stal José Bernardo de Tagle. Lenže predchádzajúci prezident Riva Agüero nerezignoval a tak mala krajina dvoch prezidentov súčasne. V tejto zložitej situácii do Peru dorazil Simón Bolívar, ktorý bol okamžite vymenovaný za najvyššieho veliteľa vojska. Prezident José Bernardo de Tagle uznal autoritu Bolívara, no Riva Agüero nie. Riva Agüero však bol o nejaký čas zatknutý Bolívarovými jednotkami a vyhostený. Skutočnú moc v Peru tak získal Bolívar. Bolívar ponúkol prostredníctvom prezidenta De Tagleho prímerie rojalistom, lebo potreboval čas na reorganizáciu vojska. Miestokráľ však ponuku odmietol. Situácia sa tým pádom skomplikovala a niektoré časti armády sa začali búriť. Bolívar tak prinútil zhromaždenie odvolať prezidenta, pozastaviť účinnosť ústavy a následne sa 17. februára 1824 nechal vymenovať za diktátora. Rojalisti využili slabosť republiky a na konci februára znova na mesiac obsadili Limu. Lenže priaznivá situácia pre rojalistov sa zmenila, keď ich vlastní dôjstojníci, ktorí nesúhlasili s konzervatívnymi zmenami v Španielsku, sa začali búriť. Kritická bola hlavne situácia v Hornom Peru. V marci 1824 tak začal Bolívar pripravovať novú ofenzívu, aby využil rozpory medzi rojalistami. Keďže však bola ekonomická aj spoločenská situácia v Peru zlá, postupoval Bolívar tvrdo. Vojaci pochádzajúci z Argentíny a Čile sa vo väčšine vrátili domov a vojsko tak tvorili hlavne už iba muži z Veľkej Kolumbie. Za niekoľko mesiacov tak Bolívar zhromaždil približne 8 000 mužov, pričom proti nemu stálo 9 000 rojalistov a 4 000 vojakov z Horného Peru, ktorí pred tým patrili k rojalistom. K prvej väčšej bitke došlo 6. augusta pri jazere Junín, kde tesne vyhralo Bolívarovo vojsko. Následne sa Bolívar s časťou vojska vrátil k Lime, do ktorej vstúpil v decembri 1824. Rozhodujúca bitka celej vojny za nezávislosť sa odohrala 9. decembra 1824 na planine Ayacucho. Vojsku republiky velili generáli Antonio José de Sucre a Agustín Gamarra a tvorilo ho približne 6 000 mužov. Rojalistom velil osobne miestokráľ José de la Serna e Hinojosa a generál José de Canterac, ktorí viedli 9 000 vojakov. Väčšinu rojalistického vojska však tvorili indiáni, ktorí potom, ako republikáni získali prevahu, ušli z bojiska. Miestokráľ bol v boji zranený a zajatý. Porazení rojalisti tak boli nútení kapitulovať. Víťazní republikáni však boli k rojalistom zhovievaví, keď im zaručili ponechať ich majetok v Peru a rojalistickým vojakom aj miestokráľovi dovolili vrátiť sa do Španielska. 23. januára 1826 kapitulovala aj pevnosť v prístave Callao, ktorá bola poslednou rojalistickou baštou v Peru. Bitkou na planine Ayacucho tak fakticky skončila vojna za nezávislosť Peru a dlhá nadvláda Španielska.