cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Mennofer
Stará ríša a Prvé prechodné obdobie
V rovnakom období sa rozvíjala aj hierarchia duchovenstva a systém bohoslužieb Ptahovho chrámu. Dôležitosť svätyne je doložená dobovými záznamami o odvodoch potravín a ďalších produktov pre potreby kráľovských kultov a ďalších vysokých predstaviteľov spoločnosti. Svätyňa je spomenutá aj na Palermskej doske – jednom z kráľovských zoznamov, ktorý uvádza mená prvých vládcov starovekého kráľovstva. Od obdobia vlády faraóna 4. dynastie Menkaureho poznáme mená veľkňazov Mennoferu. Zoznam obsahuje ich mená minimálne po vládu prvého faraóna 6. dynastie Tetiho (II.).
Architektúra v tomto období je zachytená na zobrazeniach v hrobkách 4. dynastie na kráľovskom pohrebisku pri dnešnej Gíze. V nich v súčasnosti prebiehajú archeologické práce, z výsledkov ktorých je možné predpokladať, že stredom vtedajšieho života spoločnosti bola stavba kráľovských hrobiek. Napovedá to aj etymológia jedného z mien mesta – „Mennofer“, ktoré prebralo z pyramídového komplexu faraóna 6. dynastie Merireho Pepiho I. Mennofer bolo mesto s dlhou umeleckou a remeselnou tradíciou. Po čase sa stalo vzorom pre iné sídla a inšpiráciou pre neskoršie budovateľské aktivity ríše. Mestské pohrebiská boli obklopené sídliskami remeselníkov a robotníkov, ktorí pracovali osobitne na miestnych, prevažne kráľovských hrobkách. Mesto siahalo niekoľko kilometrov každým smerom a tvorilo skutočnú megapolu, chrámy spájali dláždené priestranstvá a posvätné pahorky, prístavy zase cesty a riečne kanály. Takto sa hranica mesta stále rozširovala do veľmi rozmernej urbanizovanej aglomerácie. Jeho jadro však stále tvoril chrámový komplex boha Ptaha s priľahlými objektami.
Stredná ríša a Druhé prechodné obdobie
Začiatkom Strednej ríše sa sídlo faraóna a jeho dvora presunulo na juh do Vesetu, ktorý tak na čas zatienil staré hlavné mesto. Napriek tomu Mennofer zostal pravdepodobne najdôležitejším obchodným a umeleckým centrom, čo dokazujú objavy remeselných štvrtí a pohrebísk západne od Ptahovho chrámu.
Ďalšie nálezy poskytujú obraz o témach, na ktoré sa upriamovala vtedajšia architektúra. Nápis na veľkom granitovom obetnom stole nesúcom meno Sehetepibreho Amenemheta I. spomína kráľovu stavbu svätyne boha Ptaha – pána Pravdy. Našli sa aj bloky s menom Nebkaureho Amenemheta II., ktoré boli druhotne použité do základov monolitov, umiestnených pred pylónmi Ramesseho II. Obaja králi 12. dynastie boli známi výpravami za nerastnými surovinami, nájazdmi alebo vojenskými kampaňami za hranicami ríše, pri ktorých stavali monumenty. Na ne oficiálne zaznamenávali okrem oslavy božstiev akt kráľovského dvora, ktorý sa v danom momente dial. V ruinách Ptahovho chrámu sa našiel kamenný blok s menom Chacheperreho Senusreta II., na ktorom bolo venovanie chrámu bohom Mennoferu pri príležitosti otvorenia stavby. Okrem toho bolo nájdených viac sôch z tohto obdobia, ktoré boli znovu vztýčené počas Novej ríše. Ako príklad môžu slúžiť dva kamenné kolosy, ktoré boli odkryté v ruinách chrámu a opäť postavené pod menom Ramesseho II.
Podľa tradície, ktorú zaznamenal Hérodotos a Diodóros, Nimaatre Amenemhet III. postavil severnú bránu Ptahovho chrámu. Pozostatky pripisované tomuto faraónovi vykopal na mieste Flinders Petrie a potvrdil slová starovekých historikov. Našli sa mastaby veľkňazov boha Ptaha z 12. dynastie neďaleko kráľovských pyramíd pri Sakkáre, čo potvrdzuje úzku väzbu dvora s mennoferským kňazstvom. Tento trend pokračoval aj počas nasledujúcich dynastií a niektorí jej členovia boli pochovaní na pohrebisku neďaleko Sakkáry, čo znamená, že Mennofer zostal aj v tomto období srdcom ríše.
Pri invázii Hyksósov okolo roku 1650 pred Kr. sa mesto ocitlo v obliehaní. Po dobytí boli mnohé objekty, monumenty a sochy starého hlavného mesta rozobraté, vyplienené alebo poškodené, prípadne odvezené do nového hlavného mesta Hutvaretu (🇬🇷, Abydos, H08), dnes Tell el-Dabaa. O polstoročie neskôr znovu dobyli Egypt a obnovili domácu vládu panovníci 17. dynastie z Vesetu, po ktorých sa našli stopy v ruinách Mennoferu.
Nová ríša a Tretie prechodné obdobie
Začiatok 18. dynastie je spojený s oslavou víťazstva nad cudzími votrelcami. Napriek tomu, že počas vlády Amenhotepa II. a Thutmoseho IV. sa venovala Mennoferu relatívne veľká pozornosť, ich hlavná časť sa sústreďovala na juh. Nasledujúci dlhý čas prosperity a mieru v ríši mestu prospel a znovu mohlo ťažiť zo svojej strategickej polohy. Mestský prístav Perunofer (dosl. „Šťastná cesta“) sa stal vďaka spevneniu obchodných väzieb bránou do ríše pre susedné oblasti, vrátane Levanty a jej mesta Byblos.
Počas Novej ríše sa v Mennoferi vzdelávali princova a potomkovia aristokracie. Amenhotep II., ktorý sa tu narodil a vyrástol, prijal počas vlády svojho otca titul setem – veľkňaz Dolného Egypta. Počas pobytu v meste sa mladému princovi, neskoršiemu Thutmosemu IV. prisnil jeho známy sen. Lepsius v ruinách východne od Ptahovho chrámu identifikoval niekoľko kamenných blokov a zničených kolonád, na ktorých sa vyskytovalo meno Thutmoseho IV. Pravdepodobne patrili k dnes neznámej kráľovskej stavbe, najskôr k obradnému palácu.
Pravdepodobne z obdobia vlády Amenhotepa III. pochádza chrám bohyne Astarte, ktorého základy sa našli v mennoferských ruinách a o ktorom sa Hérodotos mylne domnieval, že patril gréckej bohyni Afrodite. Najväčšia stavba tohto faraóna však bol chrám s menom „Nebmaatre spojený s Prahom“. Je spomínaný v dokumentoch, ktoré pochádzajú z obdobia jeho vlády, napr. v zozname prác hlavného správcu Mennoferu Huja. Dnes nie je jeho poloha presne určená, našlo sa však niekoľko znovu použitých blokov z hnedého kvarcitu Ramessom II. v jeho malom Ptahovom chráme. To niektorých egyptológov viedlo k názoru, že Ramesseho neskorší chrám bol postavený na mieste Amenhotepovho.
Podľa nájdeného nápisu založil náboženský reformátor faraón Anchaton v Mennoferi Atonov chrám. Horbka jedného z kňazov tohto kultu sa našla na sakkárskom pohrebisku. Achnatonov nástupca faraón Tutanchamon v druhom roku vlády preniesol do Mennoferu kráľovský dvor z nového hlavného mesta Achetatonu, ktorého ruiny sa nachádzajú neďaleko dnešnej Amarny. Hneď potom začal s obnovou tradičného egyptského panteónu a náboženstva, ktoré predchádzalo krátkemu obdobiu monoteistického atonizmu. Z 18. dynastie pochádzajú v sakkárskej nekropole aj hroby aristokracie a vysokopostavených úradníkov, ako napr. kráľovského pokladníka Maju alebo veliteľa vojsk Haremheba. Druhý menovaný bol nakoniec pochovaný v Údolí kráľov, pretože sa stal časom posledným faraónom 18. dynastie.
Z nálezov z obdobia 19. dynastie badať ako v priebehu vlády Ramesseho II. mesto nadobudlo opäť význam a prestíž aj napriek relatívnej blízkosti nového hlavného mesta Piramesse v juhovýchodnej časti nílskej delty, dnes Kantir. Ramesse II. venoval mestu množstvo monumentov a ozdobil ich obrovskými symbolmi slávy. Jeho nástupca Merenptah tu postavil palác a vztýčil juhovýchodný múr Ptahovho chrámu. V prvej polovici 19. dynastie sa Mennofer vyhrieval na výslní kráľovskej pozornosti a je to práve táto dynastia, ktorá je dnes najviac vidieť v ruinách mesta.
Zakladateľ 22. dynastie Šešonk I. pristavil pylón a prednádvorie k Ptahovmu chrámu a nazval ho „Palác miliónov rokov Šešonka, milovaného Amonom.“. Tak to uvádza nájdený text opisujúci architektonický objekt. Posmrtný kult podobný kultom z Novej ríše, ktorý monument obklopoval, prebiehal v chráme niekoľko generácií po svojom založení. Niektorí odborníci sa preto domnievajú, že súčasťou monumentu mohla byť aj pohrebná komora samotného faraóna. Šešonk tiež prikázal postaviť novú svätyňu pre boha Hapiho, najmä tú časť, v ktorej sa posvätný býk rituálne porážal a mumifikoval.
Je známe pohrebisko mennoferských veľkňazov od 22. dynastie, ktoré ležalo západne od mestského fóra. Súčasťou nekropoly bola kaplnka venovaná bohu Ptahovi, ktorú nechal postaviť princ Šošenk, syn Osorkona II. Osorkonova hrobka sa našla pri Sakkáre roku 1942. Rekonštruovanú kaplnku je možné vidieť v záhradách Egyptského múzea v Káhire za trojicou kolosov Ramesseho II., ktoré sú tiež z Mennoferu.
Neskoré obdobie
Počas Tretieho prechodného obdobia a potom v Neskorom období bol Mennofer javiskom oslobodzovacích bojov medzi domácimi dynastiami a okupačnými silami Núbijcov, Asýrčanov alebo Peržanov.
Triumfálna kampaň kušitského kráľa Pianchiho viedla k založeniu 25. dynastie. Sídelným mestom bolo núbijské mesto Napata, ktoré ležalo pri dnešnom meste Karima, na území severného Sudánu. Pianchiho dobytie Egypta je zaznamenané na víťaznej stéle v Amonovom chráme v Gebel Barkal. Po dobytí mesta obnovil chrámy a kulty, ktoré ostali počas vlády predchádzajúcej líbyjskej dynastie zanedbané. Egyptológia vie z dobových prameňov o niekoľkých svätyniach v juhozápadnom rohu Ptahovho chrámu, ktoré vybudovali jeho nástupcovia.
Kušitský faraón Taharka premenil mesto počas ohrozenia približujúcim sa asýrskym vojskom na pevnosť, ktorá však krátko po Taharkovom úteku naspäť do Núbie padla. Asýrsky kráľ Asarhaddon, podporovaný jednou z domácich princezien, dobyl mesto roku 671 pred Kr. Asýrske vojsko ho vyplienilo, obyvateľov zmasakrovalo a ich hlavy navŕšilo na hromady. Asarhaddon sa vrátil do svojho hlavného mesta Ninive s bohatou korisťou a nechal postaviť víťaznú stélu, na ktorej je zobrazený Taharkov syn v okovách. Skoro hneď ako kráľ z Egypta odišiel, krajina proti asýrskej nadvláde povstala.
Syn a nástupca asýrskeho kráľa Asarhaddona Aššurbanipal nadviazal na otcovu výpravu proti Egyptu a podnikol opäť veľkú inváziu. Roku 664 pred Kr. dobyl Mennofer a znovu ho Asýrčania vyplienili. Aššurbanipal prenasledoval dovtedy vládnuceho kušitského faraóna Tanutamona až do Núbie, kde ho porazil, a tým skončila kušitská nadvláda nad Egyptom. Moc sa vrátila do rúk potomkom saidských faraónov, ktorí zo strachu z ďalšej invázie zrekonštruovali a ešte viac opevnili mesto, ako o tom hovorí nápis z paláca faraóna Vahibreho.
Počas perzskej nadvlády bolo mesto ďalej zveľaďované, dokonca sa stalo hlavným mestom novo dobytého územia. Posádka perzského vojska bola stále prítomná v meste, možno pri veľkom severnom múre neďaleko vtedy dominantného Vahibreho paláca. Súčasťou tejto štvrte boli viaceré zbrojnice, čo odhalili vykopávky Flindersa Petrieho. Viac ako jeden a pol storočia ostal Mennofer hlavným mestom egyptskej satrapie a bol jedným z hlavných centier obchodu v Achajmenovskej ríši.
Domáce povstanie v roku 404 pred Kr. na čele s potomkom saidských kráľov Amenardisom ukončilo prvú perzskú okupáciu. Krátko nato bol v roku 399 pred Kr. porazený a popravený ďalším domácim záujemcom o trón Nefaarudžom I., zakladateľom 29. dynastie. Poprava je zaznamenaná na jednom aramejskom zvitku (Papyrus Brooklyn 13). Nefaarudž preniesol hlavné mesto do Džedetu (🇬🇷, Mendes, D16), dnes Tell el-Rub’ v severovýchodnej časti nílskej delty, a Mennofer tak stratil politickú pozíciu faraónovho sídla. Ostal však obchodným a náboženským centrom so strategickým významom, vďaka ktorému Egypt odolával ďalším pokusom o opätovné dobytie krajiny Peržanmi.
Počas vlády prvého faraóna 30. dynastie Nachtnebefa sa začal rozsiahly program obnovy chrámov po celej ríši. V Mennoferi vznikol nový silný múr na ochranu vnútra obvodu Ptahovho chrámu. Boli opravené a vylepšené aj niektoré objekty v chrámovom komplexe. Ďalší vládca dynastie Nachthareheb začal popri realizácii rekonštrukčného programu svojho predchodcu podnikať vlastné stavebné aktivity. Postavil niekoľko sakrálnych objektov, najmä v oblasti dnešného sakkárskeho pohrebiska. Ozdobil ich pylónmi a sochami, pospájal dláždenými komunikáciami lemovanými radmi sfíng. Napriek snahe o obnovu krajiny po perzskej invázii musel v roku 343 pred Kr. opäť čeliť ich vpádu. V bitke pri meste Peramon (🇬🇷, Pelusion, D14) na východnom okraji nílskej delty, dnes Tell el-Farama, bolo domáce vojsko porazené spojenými silami Artaxerxa III. a panovník utiekol cez Horný Egypt do Núbie.
Z nápisu na jednom sarkofágu posvätného býka zo Sakkáry vyplýva, že v rokoch 338 – 335 pred Kr. Mennofer nakrátko oslobodil domáci rebelský vládca Chababaš. Vojsko Dareia III. nakoniec urobilo poriadky s rebelom a znovu obnovilo vládu nad mestom.
Počas Neskorého obdobia bolo mesto svedkom sledu invázií striedajúcich sa s oslobodeniami. Niekoľkokrát bolo dobyté a tieto udalosti patria medzi najväčšie krvipreliatia v dejinách krajiny. Egypt sa postupne dostával do rúk dobyvateľov aj napriek podpore svojich spojencov, a Mennofer už nikdy v dejinách nenadobudol niekdajšiu pozíciu hlavného mesta svetovej ríše. Roku 332 pred Kr. prišiel Alexander Veľký, prebral nadvládu nad krajinou a Egypt už potom nikdy v dejinách nemal svoju vlastnú kráľovskú dynastiu a domáceho vládcu.
Ptolemaiovské obdobie
Roku 332 pred Kr. bol Alexander Veľký korunovaný v Ptahovom chráme so všetkými tradičnými rituálmi a poctami. Mesto si zachovalo významné postavenie, najmä náboženské, a to aj v nasledujúcom období, keď sa na trón dostal jeden z Alexandrovych generálov – Ptolemaios. Po Alexandrovej smrti v Babylone roku 323 pred Kr. získal s úsilím jeho telo a dopravil ho do Mennoferu. Vyhlásil, že sám kráľ vyjadril vôľu byť pochovaný v Egypte. Odniesol telo do stredu Pthaovho chrámu a nechal ho kňazmi nabalzamovať. Podľa macedónskeho zvyku nastupujúci kráľ deklaroval právo na trón tým, že pochoval svojho predchodcu. Neskôr Ptolemaios II. Filadelfos premiestnil Alexandrov sarkofág do Alexandrie, kde už bola v tom čase vybudovaná kráľovská hrobka, a tam ho uložil. Na presnú polohu hrobu sa časom zabudlo. Podľa Claudia Aeliana prorok Aristandros predpovedal, že zem, kde Alexander odpočíva, bude „navždy šťastná a neprekonateľná“.
Tak ako začala stúpať ptolemaiovská dynastia, mesto začalo upadať. Prvý, kto zaviedol kult Serapida v Egypte, bol Prolemaios I. Sóter. Jeho stavby umiestnil do oblasti pri dnešnej Sakkáre. Z tohto dôvodu veľa objektov serapea zdobia prvky inšpirované gréckou architektúrou, ako napr. sála poetov alebo dromos. Povesť mennoferského kultu prekonala po čase hranice krajiny, aj keď ho onedlho zatienil kult alexandrijského Serapida. Jeho serapeum bolo postavené nástupcami na Prolemaiovu počesť.
Roku 216 a neskôr roku 196 pred Kr. bol Ptolemaiom IV. Filopatorom a Ptolemaiom V. Epifanom vydaný Memfidský dekrét a zvolaná synoda. Na nej sa zhromaždili zástupcovia významných kňazských spoločenstiev pod patronátom Ptahovho veľkňaza a za prítomnosti faraóna. Úlohou zhromaždenia bolo dohodnúť sa na postupe v náboženských otázkach štátu v najbližších rokoch, tak isto na poplatkoch a daniach, vytvorení nových zdrojov a formách vzdávania úcty ptolemaiovskej vláde. Tieto dekréty boli vytesané do stél v troch písmach, aby im rozumel každý v Egypte – hieroglyficky, démoticky a grécky. Najznámejšia takáto stéla je Rosettská doska, pomocou ktorej bolo v 19. storočí rozlúštené egyptské hieroglyfické písmo.
Jestvujú aj ďalšie stély, tentoraz pohrebné, ktoré objasňujú genealógiu vysokých cirkevných hodnostárov Mennoferu – dynastie veľkňazov boha Ptaha. Rod si zachovával úzku väzbu s kráľovskou rodinou v Alexandrii tým, že sobáše prebiehali medzi veľkňazmi a niektorými z ptolemaiovských princezien. To stále viac posilňovalo puto oboch rodín.
Úpadok a vyľudnenie
Počas byzantského a koptského obdobia mesto už viditeľne živorilo. Následne sa z neho stal kamenný lom pre nové blízke sídla, vrátane nového hlavného mesta, ktoré založili Arabi po ovládnutí krajiny v 7. storočí po Kr. Základy Fustátu a neskôr Káhiry tvoria kamene z rozobratých starovekých chrámov a pohrebísk Mennoferu. Arabský kronikár 13. storočia a cestovateľ Abd al-Lafít navštívil ruiny mesta a zanechal vo svojom opise svedectvo ich vznešenosti.
Aj keď sa súčasné ruiny nedajú porovnávať s tými, ktoré videl Abd al-Latíf, jeho výpoveď inšpirovala množstvo archeológov. Prvé prieskumy a vykopávky v 19. storočí a extenzívna práca Flindersa Petrieho umožnili len v náznaku vidieť minulú slávu mesta.
Mennofer s pohrebiskami, ktorých súčasťou sú skalné hrobky, mastaby, chrámy a pyramídy, bol zapísané do zoznamu Svetového kultúrneho dedičstva UNESCO v roku 1979.
Náboženstvo
Mennofer bol v období staroveku významné náboženské centrum, v ňom malo niekoľko bohov svoje domovské miesto. Mennoferská teologická škola vyvinula vlastnú teóriu o pôvode sveta a dejín stvorenia. Zvláštnosťou bol kult býka Hapiho, ktorý ako vtelenie najvyššieho mestského boha Ptaha stál v strede mestského náboženského diania. Nasledujú božstvá, ktoré mali podľa starovekých prameňov a súčasných nálezov v Mennoferi kultovú tradíciu:
Memfidská kozmogónia
Teologický koncept stvorenia sveta, ktorý vyvinuli Ptahovi kňazi v Mennoferi, je známy z poškodeného nápisu zachovaného na tzv. Šabakovom kameni z čierneho granitu, ktorý je dnes v Britskom múzeu (EA 498). Text na kamennej doske je opisom staršieho záznamu zo zvitkov, ktorý dal do kameňa vyryť panovník 25. dynastie Neferefre Šabaka. Podľa niektorých bádateľov forma textu zodpovedá archaickej egyptčine Textov pyramíd Starej ríše, iní jej vek odhadujú na 19. dynastiu podľa niektorých synkretických prvkov. Je tiež možné, že počas 19. dynastie bol napísaný text obsahujúci staršie teologické náuky, ktorý Šabaka neskôr „zachránil pre večnosť“ tým, že ho nechal vytesať do kameňa.
V memfidskom kozmogonickom koncepte vystupuje Ptah ako hlavný boh, ktorý tvorí ďalšie egyptské božstvá. Text obsahuje tiež príbeh o Horovi a Sutechovi, ich hádke a uzmierení v Ptahovom chráme. V stvoriteľskom učení vystupuje aj heliopolitské Devätoro (🇬🇷), ktoré však tu je súčasťou Ptahovho tela ako jeho tvoriace sily. „Po stvorení kozmu, splodení bohov a vytvorení ľudí Ptah ustanovil rád sveta a systém vlády, kultov, spravodlivosti, pracovných povinností a možností obživy.“
Ptah v texte premýšľa srdcom a tvorí jazykom. Leonard H. Lesko podotýka, že je to zaujímavý príklad stvorenia ex nihilo a možno predobraz biblickej myšlienky o stvorení sveta prostredníctvom Slova alebo protoidea kresťanského Logu. Text Ptaha ďalej stotožňuje s božskou dvojicou Nun-Nunet, predstavujúcou prapôvodný chaos a ďalšími kozmogonickými konceptami prostredníctvom zmieneného hermopolitského Osmora (🇬🇷) a heliopolitského Devätora.
Úryvok zo Šabakovho kameňa:
Pozostatky
Staroveký Mennofer bol lokalizovaný v 17. storočí. Následné vykopávky priniesli menej, ako sa očakávalo, no napriek tomu napr. ''„neuveriteľné údaje o jeho rozlohe: chodec potreboval štyri hodiny na to, aby prešiel z jedného konca na druhý. Nebola to metropola nášho typu, skôr reťaz mestských sídiel, chrámových obvodov, palácov s parkmi a záhradami, vojenských táborov a dedinských osád, oddelených poľami a sadmi. Ťažisko mesta ležalo pravdepodobne medzi dnešnými dedinami Mitrahínou a Bedrašénom, kde sa našli aj ostatky tehlových múrov, ktoré snáď pochádzajú z ‚bielych hradieb‘ Meniho pevnosti.“''
Počas Novej ríše a najmä počas panovania vládcov 19. dynastie mesto prekvitalo a prosperovalo, a tým politicky a architektonicky konkuroval ostatnému hlavnému mestu ríše Vesetu. Stopy tohto vývoja je možné nájsť v kaplnke Setchiho I., ktorá je venovaná Ptahovmu kultu. Po viac než storočí prác na tomto mieste môžu archeológovia predstaviť čiastkový obraz, ktorý dáva predstavu o usporiadaní a vývoji starovekej metropoly.
Lokality
Zo staroveku sa dodnes zachovali pozostatky týchto hlavných objektov, ktoré boli kedysi súčasťou antického Mennoferu (podľa dnešných lokalít):
Veľký Ptahov chrám
Hutkaptah bol chrám boha stvoriteľa Ptaha. Bol najväčším a najdôležitejším mestským chrámom, jednou z najvýraznejších miestnych budov a zaberal rozľahlý ohradený obvod v strede mesta. Chrám, bohatý stáročnou úctou, bol jedným z troch najvýznamnejších kultových miest v starovekom Egypte, spolu s Reovym chrámom v Iunu (🇬🇷, Heliopolis, D13) a Amonovym chrámom vo Vesete.
Veľa z toho, čo sa o ňom dnes vie, máme od Hérodota, ktorý ho navštívil počas prvej perzskej okupácie, dávno po konci Novej ríše. Hérodotos spomína, že chrám bol založeným samotným Menim, legendárnym prvým kráľom zjednoteného Egypta a zakladateľom 1. dynastie, a jadro budovy bolo určené len kňazom a panovníkom. Jeho text však neopisuje fyzickú podobu chrámového komplexu. Archeologické práce, ktoré na mieste prebiehajú, postupne vynášajú na svetlo dneška ruiny chrámu a odkrývajú veľké priestranstvo obohnané múrom, prístupné niekoľkými bránami z južnej, východnej a západnej strany.
Fragmenty z veľkého chrámu a jeho priľahlých objektov je dnes možné vidieť v prírodnom múzeu, okolo kolosálnej sochy Ramesseho II., ktorá pôvodne stála na juhu v severojužnej osi chrámu. V tomto sektore je aj kamenný monolit sfingy, objavený v 19. storočí. Pochádza z 18. dynastie, najskôr z obdobia vlády Amenhotepa II. alebo Thutmoseho IV. Je jedným z najlepších príkladov tohto typu plastiky, ktorá stojí stále na svojom pôvodnom mieste.
V prírodnom múzeu je umiestnených množstvo ďalších sôch, kolosov, sfíng a architektonických prvkov. Väčšina nálezov však bola predaná do múzeí po celom svete. Veľa z nich je dnes neďaleko v Egyptskom múzeu v Káhire.
Presný vzhľad chrámu nie je dnes známy. Zatiaľ sa vie ako vyzeral hlavný vstup do chrámového obvodu. Z nedávnych objavov sú známe okrem iného aj gigantické sochy, ktoré zdobili buď brány alebo veže múru. Na nich sa našli texty z obdobia vlády Ramesseho II., ktorý podľa starovekých zdrojov postavil ešte ďalšie tri svätyne v chrámovom obvode.
Ptahov chrám faraóna Ramesseho II.
Patril medzi menšie sakrálne objekty v Mennoferi a stál pri juhozápadnom nároží veľkého Ptahovho chrámu. Bol venovaný kultu troch štátnych božstiev – Hora, Ptaha a Amona, spolu s kultom zbožšteného faraóna.
Jeho ruiny objavil Ahmed Badawy v roku 1942 a v roku 1955 ho odkryl Rudolf Anthes. Vykopávky odhalili sakrálny objekt s vežou, nádvorím pre rituálne obete, portikus so stĺpmi, následnú stĺpovú sieň (hypostyl) a svätyňu rozdelenú na tri priestory. Celý areál bol obohnaný múrom z nepálených tehál. Najstaršie prvky v exteriéri sú datované do obdobia Novej ríše.
Ptahov a Sechmetin chrám faraóna Ramesseho II.
Dve gigantické sochy z obdobia Strednej ríše zdobili kedysi západnú chrámovú fasádu. Zobrazujú kráčajúceho faraóna, ktorý nesie na hlave hedžet – bielu korunu Horného Egypta. Boli premiestnené a dnes stoja vo vnútri prírodného múzea.
Ptahov chrám faraóna Merenptaha
Juhovýchodne od veľkého Ptahovho chrámu postavil na počesť hlavneho mestského boha faraón 19. dynastie Merenptah svätyňu. Začiatkom 20. storočia ho objavil Flinders Petrie, ktorý ho identifikoval s Hérodotovym Próteovym chrámom.
Podľa neskorších záznamov sa chrám používal do konca Novej ríše. Časom však ostal opustený, neskôr mu obyvatelia určili náhradné využitie. Budova sa stále viac strácala pod neustálou stavebnou aktivitou mesta. Podľa stratigrafickej štúdie už v Neskorom období bola rozpadnutá a vzápätí úplne prekrytá novou zástavbou.
Hathorin chrám
Malý Hatorin chrám odkryl Abduláh al-Sajed Mahmud v 70. rokoch južne od veľkého múru Hutkaptah a jeho vznik odhadol do obdobia panovania faraóna 19. dynastie Ramesseho II. Bol venovaný bohyni Hathor, pani sykomory. Typologicky patrí medzi architektúru malých chrámov a svätýň, ktorá je typická hlavne pre objekty oblasti Vesetu (dnes okolie Karnaku).
Podľa dispozície sa dá predpokladať, že nebol v meste hlavnou svätyňou bohyne. Pravdepodobne sa používal najmä počas sprievodov v období festivalov. Väčší Hathorin chrám, asi jeden z najväčších a najdôležitejších chrámov bohyne v Egypte, by mal stáť niekde inde na území mesta. Do dnešných dní však ostáva neobjavený. Môže sa skrývať niekde v blízkosti terénnej priehlbiny, rovnakej aká bola pri Ptahovom chráme. Archeológovia predpokladajú, že medzi nálezmi by mohli byť pozostatky obvodového múru a veľký monument, ktoré spomínajú staroveké pramene.
Ďalšie chrámy
V severnej časti mesta sa našli pozostatky Mitrovho chrámu z rímskeho obdobia. Našlo sa aj miesto chrámu bohyni Astarte, o ktorom sa zmieňuje Hérodotos. Nachádzal sa vo fenickej štvrti. Severne od Ptahovho chrámu sa mal nachádzať chrám bohyne Neit. Dodnes však jeho pozostatky neboli nájdené.
Predpokladá sa, že v Mennoferi stálo niekoľko chrámov božstiev, ktoré boli určitým spôsobom spojené s hlavným mestským bohom Ptahom. Viaceré z týchto svätýň sú v súčasnosti doložené len z dobových hieroglyfických textov a ich pozostatky stále čakajú v ruinách mesta na svoje objavenie. Prieskum a vykopávky stále prebiehajú a z nich plynú nové informácie, ktoré stále viac dokresľujú obraz starovekej metropoly.
Sechmetin chrám
Jedným zo skupiny chrámov, ktoré sú zatiaľ len textovo doložené, je chrám bohyne Sechmet, manželky boha Ptaha.
Pravdepodobne sa nachádzal v chrámovom komplexe Hutkaptah, o čom svedčí niekoľko artefaktov z ruín komplexu nájdených v 19. storočí. Medzi nimi je aj kamenný blok s epitetom bohyne a stĺp s nápisom, ktorý spomína Ramesseho II. ako „milovaného Sechmet“. Veľký Harrisov papyrus (Papyrus Harris I) spomína sochu bohyne počas panovania Ramesseho III., postavenú hneď vedľa Ptahovej a ich syna Nefertuma, ktorá bola prijatá mennoferskými bohmi do stredu veľkého chrámu.
Hapiho chrám
Hapiho chrám v Mennoferi bol hlavným chrámom v Egypte, kde sa konali bohoslužby býčiemu bohu Hapimu, živej manifestácii boha Ptaha. Chrám je relatívne dobre opísaný v prácach klasických dejepiscov, písal o ňom napr. Hérodotos, Diodóros alebo Strabón, no dodnes nie je známa jeho presná poloha.
Podľa Hérodota, ktorý okrem iného opísal chrámové nádvorie ako peristyl s kolonádou a veľkými sochami, bol chrám postavený za vlády faraóna 26. dynastie Psammetika I.
Strabón navštívil miesto s postupujúcim rímskym vojskom, ktoré ho práve obsadzovalo po víťazstve Octaviana Augusta nad Marcom Antoniom a Kleopatrou VII. v bitke pri myse Aktion. Spomenul, že v chráme sa nachádzali dve komory, jedna pre býka a druhá pre jeho matku. Objekt stál neďaleko Ptahovho chrámu. V chráme Hapi plnil funkciu orákula, jeho pohyby sa interpretovali ako prorocké. Jeho dych mal liečiť choroby a jeho prítomnosť žehnať okolostojacich chlapov mužnosťou. V chráme mal venované okno, v ktorom ho bolo možné vidieť. Býka ozdobeného šperkami a kvetmi viedli počas sviatkov ulicami mesta.
V roku 1941 objavil archeológ Ahmed Badawy v ruinách Mennoferu prvé pozostatky, ktoré zobrazovali boha Hapiho. Toto miesto, ktoré sa nachádzalo v areáli veľkého Ptahovho chrámu, bola v skutočnosti pohrebná komora určená len pre balzamovanie posvätných býkov. Text stély nájdenej pri Sakkáre spomína, ako faraón 30. dynastie Nachthareheb nariadil rekonštrukciu tohto objektu. Fragmenty z tejto dynastie, ktoré potvrdzujú nápis na stéle, boli skutočne nájdené v severnej časti ruín objektu. Pravdepodobne ide o časť väčšieho chrámu, ktorú spomínajú staroveké informačné zdroje. Posvätné priestory by mohli byť asi jedinými, ktorých stopy sa do dneška zachovali, a potvrdzovali by slová Strabóna a Diodóra, ktorí umiestňujú chrám neďaleko Ptahovho chrámu.
Väčšina Hapiho sôch pochádza z pohrebných komôr mennoferského Serapea. Najstarší známy pohreb býka v tomto komplexe pochádza z obdobia panovania faraóna 18. dynastie Amenhotepa III., ktoré bolo pre Egypt vrcholom prosperity a moci.
Amonov chrám
Faraón Siamon z 21. dynastie nechal južne od Ptahovho chrámu postaviť svätyňu boha Amona. Táto svätyňa (alebo komplex svätýň) bola pravdepodobne venovaná hornoegyptskej tébskej triáde – Amonovi, Mut a Chonsuovi, čo bol hornoegyptský pendant dolnoegyptskej memfidskej triády.
Atonov chrám
Z hieroglyfických nálezov v sakkárskych hrobkách mennoferských hodnostárov je známy Atonov chrám v meste z konca 18. dynastie. V nich sa okrem iného spomína aj Tutanchamon, v tom čase ako „správca Atonovho chrámu v Mennoferi“.
Už od raných vykopávok konca 19. a začiatku 20. storočia sa medzi nájdenými artefaktami z celého územia mesta vyskytovali také, ktoré dokazovali existenciu chrámu kultu slnečného kotúča. Umiestnenie tejto stavby je dnes neznáme a jestvuje niekoľko hypotetických polôh, väčšinou založených na výskyte príbuzných fragmentov z amarnského obdobia v archeologických nálezoch z rôznych lokalít náleziska.
Sochy Ramesseho II.
Ruiny starovekého Mennoferu priniesli väčšie množstvo sôch, ktoré zobrazujú faraóna Ramesseho II.
V Mennoferskom múzeu je gigantická socha faraóna, vytesaná z monumentálneho kusu vápenca, dlhá. Objavil ju roku 1820 neďaleko južnej brány Ptahovho chrámu taliansky archeológ Giovanni Caviglia. Keďže jej chýba spodná časť, je dnes prezentovaná v múzeu v ležiacej polohe na chrbte. Niektoré farebné vrstvy polychrómovej výzdoby sú stále viditeľné, jej krása však spočíva v bezchybnom detaile a jemnosti zložitých foriem ľudskej anatómie. Faraón nesie na hlave hedžet – bielu korunu Horného Egypta.
Cavilia ponúkol sochu veľkovojvodovi Leopoldovi II. Toskánskemu cez sprostredkovateľa. Sprostredkovateľ radil šľachticovi, poukazujúc na neúmerné náklady na prepravu, aby kolos rozrezal na kusy. Vládca Egypta Muhammad Alí Paša ju ponúkol ako dar Britskému múzeu, inštitúcia však dar odmietla z dôvodu problematickej dopravy tak rozmerného objektu. Kolos ostal napokon na mieste v areáli Mennoferu a neskôr okolo neho vzniklo múzeum, pôvodne kvôli jeho ochrane.
Kolos v múzeu bol kedysi súčasťou dvojice, ktorá stála pred východným vstupom do Ptahovho chrámu. Druhý kolos z páru neskôr v ten istý rok našiel tiež Caviglia. V roku 1950 bol reštaurovaný do svojej pôvodnej 11-metrovej stojacej podoby. Prvýkrát sa na verejnosti objavil v strede námestia Bad al-Hadid v Káhire. Následne bolo námestie premenované na Ramesseho námestie. Jeho umiestnenie však nebolo uspokojivé a v roku 2006 bol premiestnený dočasne do Gízy, kde ho dnes reštaurujú. Jeho nové miesto by sa malo nachádzať pred novým Veľkým egyptským múzeom (GEM), ktoré bude stáť približne dva kilometre od pyramíd v Gíze. Replika stojí v káhirskej predmestskej štvrti Heliopolis.
Sakkárske pohrebisko
Mennofer mal vďaka svojmu veku a rozlohe niekoľko pohrebísk rozptýlených pozdĺž nílskeho údolia, vrátane toho najznámejšieho, ktoré sa dnes nachádza pri dedine Sakkára. Okrem tých vonkajších ležalo v intraviláne mesta niekoľko ďalších menších pohrebísk, ktoré boli situované západne od veľkého Ptahovho chrámu. Posvätnosť týchto častí mesta nevyhnutne priťahovala zbožných a veriacich, ktorí chceli buď pochovať blízkych alebo obetovať Usirovi.
Sakkárske pohrebisko malo podľa dobových zdrojov kaplnku alebo modlitebňu bohyne Bastet, čo je v súlade s ďalšími prítomnými monumentami, ktoré dali postaviť vládcovia pochádzajúci z mesta Perbastet (🇬🇷, Bubastis, D18), ležiaceho severne od Mennoferum v nílskej delte, dnes Tell Basta. V tejto oblasti sa nachádzali aj ďalšie zádušné chrámy postavené niekoľkými panovníkmi z obdobia Novej ríše, ktoré mali porovnateľnú funkciu ako vesetský „chrámy miliónov rokov“.
Kráľovské paláce
Mennofer bol sídlom kráľovskej moci faraónov počas niekoľkých dynastií. Podľa Manehta prvý kráľovský palác na území mesta vybudoval Hor Aha, nástupca Hora Narmera, jeden zo zakladateľov 1. egyptskej kráľovskej dynastie. Postavil aj pevnosť s bielymi múrmi, po ktorej bolo mesto pôvodne pomenované. Vlastné egyptské zdroje rozprávajú o palácoch panovníkov Starej ríše, z ktorých niektoré stáli hneď pri kráľovských pyramídach. Ich veľkosť bola ohromujúca a boli skrášlené parkami a jazerami. Okrem už spomínaných palácov ďalšie zdroje hovoria o existencii jedného z 18. dynastie, ktorý v meste postavil Thutmose I. a bol funkčný ešte za vlády Thutmoseho IV., t. j. takmer 120 rokov.
Podľa záznamu z obdobia panovania faraóna Merenptaha, panovník nariadil výstavbu veľkého ohradeného obvodu, v ktorom mal stáť chrám s palácom. Neskorší panovník Haaibre Vahibre si postavil luxusné sídlo na mieste, odkiaľ mohol z nadhľadu pozorovať živé mesto. Sídlo bolo súčasťou radu objektov vybudovaných v chrámovom obvode z Neskorého obdobia. Zahrňovalo kráľovský palác, pevnosť, kasárne a zbrojnice. Flinders Perie kopal na mieste Vahibreho komplexu a našiel významné stopy po vojenskej aktivite.
Ďalšie objekty
Chrámy a paláce v strede mesta obklopovali rôzne ďalšie štvrte, ktoré tvorili remeselné dielne, zbrojnice alebo lodenice. Medzi nimi sa nachádzali aj obytné obvody, z ktorých niektoré boli obývané cudzincami, najskôr Chetitmi a Feničanmi, neskôr Peržanmi a nakoniec Grékmi. Mesto sa nachádzalo na križovatke obchodných ciest, čo priťahovalo dovozcov z rozmanitých oblastí Stredomoria.
Staroveké záznamy píšu ako sa mesto neprestajne rozrastalo. Níl sa posúval počas stáročí stále na východ, a tak zanechával nový priestor na osídlenie aj za východnou hranicou mesta. Tomuto mestskému priestoru dominovala veľká východná brána Ptahovho chrámu.
Historické správy a bádanie
Mennofer bol slávny už v staroveku a spomínalo ho množstvo starovekých domácich alebo cudzích prameňov. Diplomatická korešpondencia, ktorá sa našla, dáva detailnejšiu predstavu o stykoch mesta s rôznymi súdobými politickými útvarmi Stredomoria, Blízkeho východu a Afriky. Medzi takéto nálezy patrí aj amarnský archív, v ktorom sa podrobnejšie spomínajú prebiehajúce obchodné a politické styky medzi Mennoferom, Babylonom a rôznymi libanonskými mestskými štátmi. V proklamácii neskorších asýrskych kráľov sa uvádza aj Mennofer ako jedno z dobytých miest.
Staroveké pramene
Od začiatku druhej polovice prvého tisícročia pred Kr. je mesto opisované antickými dejepiscami stále podrobnejšie, najmä kvôli rozvíjajúcemu sa obchodu s Gréckom. Opisy mesta, ktoré podávajú cestovatelia nasledujúci hneď v pätách obchodníkov, sú dnes osvedčenými prostriedkami, ktoré pomáhajú rekonštruovať obraz starovekej slávy mesta. Medzi najdôležitejších klasických autorov správ o Egypte patria:
Mesto často spomínajú aj ďalší grécki a latinskí autori, niekedy predkladajú celkový opis, inokedy podrobnejšie rozoberajú miestne náboženské zvyklosti, ako napr. Suetonius alebo Ammianus Marcellinus. Od druhého menovaného sa zachoval opis mestského kultu býka Hapiho. Úpadok mesta začal v nasledujúcom období počas príchodu kresťanstva a zachovalo sa niekoľko prameňov, ktoré informujú o jeho posledných rokov.
Správy o ňom sa vynárajú opäť až po dobytí Egypta Arabmi. Vtedy však už ležalo mesto v ruinách. Medzi hlavné zdroje informácií patria moslimskí autori:
Začiatky objavovania
V roku 1652 Francúz Jean de Thévenot počas návštevy Egypta identifikoval polohu ruín mesta a potvrdil tak správy starších arabských autorov. Jeho popis je stručný, ale predstavuje prvý krok k odbornému štúdiu lokality, ktoré nasledovalo hneď po vzniku archeológie. Skutočným začiatkom vedeckého skúmania Mennoferu bola Napoleonova veľká vojenská výprava do Egypta roku 1798. Prieskum danej oblasti potvrdil Thévenotov predpoklad a prvé štúdie pozostatkov zabezpečili vedci, ktorí boli súčasťou francúzskej výpravy. Výsledky prvého vedeckého štúdia boli publikované v monumentálnom diele Description de l'Égypte, spolu s mapou lokality, ktorá priniesla jej presnejšie zameranie.
Devätnáste storočie
Rané francúzske výpravy dláždili cestu k hlbšiemu poznaniu lokality, ktoré pokračovalo počas ďalších storočí. Nasleduje zoznam niektorých podujatí vedených objaviteľmi, egyptológmi a hlavnými archeologickými inštitúciami, ktoré sa uskutočnili v 19. storočí:
Za britskej éry v Egypte sa udiali viaceré náhodné archeologické objavy vďaka rozvíjajúcim sa poľnohospodárskym technológiám a systematickému kultivovaniu záplavových oblastí Nílu. Väčšina nájdených artefaktov však nakoniec padla do rúk európskym zberateľom pracujúcim pre veľké múzeá. Jednou z takýchto náhodných udalostí bol objav ruín rímskeho chrámu boha Mitri v roku 1847.
Bandai (sopka)
Bandai alebo Bandaisan je názov v súčasnosti neaktívneho stratovulkanického komplexu, nachádzajúceho sa v centrálnej časti ostrova Honšú, na severnom pobreží jazera Inawaširo. Komplex je tvorený niekoľkými prekrývajúcimi sa stratovulkánmi prevažne andezitového zloženia. Najvyšší z nich je O-Bandai, ktorý leží v staršej kaldere podkovovitého tvaru, ktorá vznikla pri plínijskej erupcii pred cca 40 000 rokmi. V rámci vulkanizmu komplexu prevládajú freatické erupcie, posledný výlev magmy nastal pred 25 000 rokmi. Za minulých 5 000 rokov sa odohrali štyri väčšie freatické explózie, posledná v roku 1888, keď došlo k deštrukcii stien vulkánu Ko-Bandai.
Mennofer
Devätnáste storočie
V rokoch 1852 – 1854 sa uskutočnil geologický prieskum lokality vedený Josephom Hekekyanom pre egyptskú vládu. Pri tejto príležitosti sa mu podarilo niekoľko objavov, napr. kamenné fragmenty pri Kóm el-Chanzir (severovýchodne od veľkého Ptahovho chrámu). Tieto kamenné bloky boli dekorované v amarnskom štýle a pôvodne pochádzali z miestneho Atonovho chrámu. Skoro určite však boli znovu použité v základoch niektorého z ďalších zničených objektov. Hekekyan našiel aj kolos Ramesseho II. z ružového granitu.
Dvadsiate storočie
Doteraz najrozsiahlejšie vykopávky na mieste starovekého Mennoferu podnikol Flinders Petrie v rokoch 1907 – 1912 a odkryl väčšinu ruín, ktoré je možné dnes vidieť – hypostyl Pthahovho chrámu, pylón Ramesseho II., veľkú alabastrovú sfingu alebo veľký múr severne od Vahibreho paláca. Petrie tiež objavil pozostatky Amonovho chrámu faraóna Siamona a Ptahovho chrámu faraóna Merenptaha. Práce prerušila prvá svetová vojna. Po jej skončení riadenie vykopávok prebrali iní archeológovia a odkryli ďalšie zabudnuté časti starovekého hlavného mesta.
Nasleduje chronologický zoznam ďalších hlavných aktivít:
Nedotáčavosť
thumb|Nedotáčavosť
Príčiny
Priamou príčinou nedotáčavého správania vozidla je strata adhézie (priľnavosti) kolies prednej nápravy. Pri vozidlách, ktoré nemajú hnanú prednú nápravu pôsobia ako hlavné činitele straty adhézie prednej nápravy iba brzdné sily a priečne sily vznikajúce pri zmene smeru vozidla. Pri pohone prednej nápravy sa navyše na strate adhézie podieľa aj akcelerácia vozidla, nezriedka v súčinnosti s priečnymi silami. Pretáčavosť podporuje aj fakt, že podstatná časť hmoty automobilu je umiestnená nad prednou nápravou, pri prudkej zmene smeru sú preto priečne sily veľké. Naopak pri zlých adhéznych podmienkach na vozovke (štrk, sneh, ľad, voda) stačí aj relatívne malá zmena smeru jazdy, aby sa prejavilo nedotáčavé chovanie.
Správanie vozidla
Pri nedotáčavom šmyku pokračuje predná časť vozidla po dotyčnici k oblúku v mieste, v ktorom z neho vozidlo vypadlo. K nedotáčavému šmyku dôjde obvykle pri kombinácii zatáčania vozidla (vytočené kolesá prednej nápravy) a zmene momentu pôsobiaceho na predné kolesá. Čím prudšia zmena momentu je, tým stúpa pravdepodobnosť vzniku šmyku. Nedotáčavý šmyk nemôže vzniknúť na vozidle prudko akcelerujúcom z miesta, pretože pri strate adhézie neexistuje na stojacom vozidle sila, ktorá by ho tlačila dopredu. Predné kolesá aj napriek natočeniu pri nedotáčavom šmyku vozidlo nevedú do zákruty, pretože predná náprava je v šmyku. V prípade, že vozidlo znova nezíska kontakt s vozovkou, nekontrolovateľne vyletí vonkajším okrajom zákruty.
Prirodzenou reakciou vodiča pri nedotáčavom šmyku je zväčšiť natočenie kolies, čo môže v niektorých prípadoch situáciu ešte zhoršiť, ale niektoré zdroje tvrdia, že zväčšenie natočenia kolies a akcelerácia je spôsob, ako sa z pretáčavého šmyku dostať. V takom prípade však hrozí, že zväčšenie priečnych síl a väčší moment v dôsledku akcelerácie ešte viac znížia adhézne schopnosti pneumatík. Pri zväčšení natočenia kolies taktiež hrozí, že sa za tejto situácie po spomalení vozidla v šmyku predné kolesá znova začnú odvaľovať po vozovke, čo spôsobí prudkú zmenu smeru vozidla s potenciálnym dôsledkom v pretáčavom šmyku, ktorého zvládnutie si vyžaduje veľkú dávku skúsenosti a na vozidle s predným náhonom je veľmi náročné.
Ak vznikne nedotáčavý šmyk na vozidle s hnanou zadnou nápravou, obvykle na elimináciu šmyku stačí znížiť tlak na brzdy, alebo zrovnať kolesá prednej nápravy. Výhodou je aj to, že prípadne zmeny trakcie vozidla sú prenášané na zadnú nápravu, ktorá je schopná v takom prípade vozidlo brzdiť aj bez asistencie prednej nápravy.
Analytická veta
Analytická veta je veta určitého logicky usporiadaného systému poznania, zafixovaného v bežnom jazyku alebo v odbornom vedeckom jazyku, ktorej pravdivosť možno určiť iba na základe pravidiel daného systému bez využitia mimojazykových faktov. Analytická veta je logická pravda.
Novi Dvori Klanječki
Novi Dvori Klanječki je chorvátska dedina nachádzajúca sa v obci Klanjec, v Krapinsko-zagorskej župe. Od centra mesta Klanjec je dedina vzdialená približne 3 km.
História
Vznik sa datuje do roku 1604, keď tu Tamás Erdődy postavil zámok. Posledné roky života tu prežil i básnik Antun Mihanović, autor chorvátskej hymny.
Šport
Nachádza sa tu športové družstvo Športsko društvo Novi Dvori.
Erich Rothacker
Erich Rothacker (* 12. marec 1888, Pforzheim – † 11. august 1965, Bonn) bol nemecký filozof a psychológ, od 1929 profesor na univerzite v Bonne.
V nadväznosti na historickú školu a Diltheya sa pokúšal objasniť pojem kultúry a pojem svetonázoru. Bol popredným predstaviteľom filozofickej antropológie.
Lascov
Lascov je obec na Slovensku v okrese Bardejov.
Zlatý retríver
Zlatý retríver je psie plemeno uznané v FCI v skupine 8 pod číslom 111.
Pôvod
náhľad|vľavo Zlatého retrívera začal v 19. storočí chovať Lord Tweedmouth, ktorý chcel vyšľachtiť schopného loveckého psa s atraktívnym vzhľadom. Za týmto účelom využil žltého retrívra, ktorý sa narodil vo vrhu čiernych retríverov, a dnes už neexistujúceho tweedskeho vodného španiela. V roku 1868 sa narodili prvé šteniatka. Lord Tweedmouth použil ako jeden z prvých chovateľov pri šlachtení plemena líniovú plemenitbu. V jeho šľapajach potom pokračovali Vikomt Harcout a pani Charlesworthová.
K uznaniu plemena žltý retríver došlo v roku 1903 v britskom Kennel klube. O desať rokov neskôr bol založený klub. Dnešný názov - zlatý retriver - bol prijatý až v roku 1920, pričom predtým bolo plemeno označované prívlastkom žltý alebo zlatý.
Vzhľad
náhľad|vľavo|Hlava 1,5 ročnej suky Zlatý retríver je pes stredne veľkého, vyváženého a súmerného rámca. Má priestorný hrudník, rovné predné a svalnaté zadné končatiny. Má mohutnú, dobre osvalenú kostru, umožňujúcu elegantnú chôdzu bez kolísania. Chrbát je rovný, v bedrovej časti krátky.
Má širokú lebku so zreteľným stopom, nie príliš dlhou papuľou, čiernym ňufákom a hnedými očami. Ňufák môže v starobe, prípadne po dlhej zime zružovieť. Uši nosí zvesené a posadené vo výške očí. Chrup je nožnicový.
Srsť zlatého retrívera môže byť hladká alebo zvlnená. Má nepremokavú podsadu. Sfarbenie srsti sa pohybuje od krémovej až po zlatavo červenú. V Európe sa uprednostňuje zlatá a krémová farba, v USA zasa sýta zlatá až zlatočervená.
Povaha
náhľad|vľavo|Zlatý retríver potrebuje zamestnanie - v tomto prípade agility Zlatý retríver je inteligentné pracovné plemeno vhodné aj do chladnejšieho počasia. Ide o pokojné, trpezlivé a pozorné plemeno, väčšinou nie agresívne. Pri strážení málokedy napáda. Ako každé poľovné plemeno, aj zlatý retríver má vyvinutý lovecký pud, ktorý treba výchovou a výcvikom usmerniť podľa potrieb majiteľa. Má rád ľudí a hlavne svojho majiteľa.
Zlatý retríver je aktívne plemeno, ktoré okrem pravidelných každodenných prechádzok vyžaduje zamestnanie, inak môže trpieť obezitou, prípadne poruchami správania. Vhodné je aportovanie, rozlišovanie predmetov, stopovanie, rôzne kynologické športy a pod.
Ide o veľmi sociálne plemeno, ktoré potrebuje blízky kontakt so svojou svorkou a preto nie je vhodné na kotercový chov.
Využitie
náhľad|vpravo|Niektorí Zlatí retríveri vedia aportovať z vody Zlatý retríver bol šľachtený ako lovecké plemeno. Používal sa na donášanie zastrelených vtákov nielen na súši ale aj vo vode. (angl.: to retrieve = priniesť).
Dnes je toto plemeno známe svojou vyváženou povahou, dobrou znášanlivosťou s cudzími ľuďmi a deťmi. Vďaka vysokému stupňu naviazanosti na človeka patrí medzi ľahko cvičiteľné plemená. Kvôli tejto vlastnosti, vysokej inteligencii a schopnosti prispôsobiť sa je dnes zlatý retríver často využívaný ako vodiaci pes pre nevidiacich alebo hluchých, či terapeutický pes a tiež ako záchranársky pes. Najčastejšie ho však vidieť ako rodinného psa.
Zvláštnosti plemena
Pretože popularita tohto plemena v poslednom čase značne stúpla, a dochádza k nepremyslenému kríženiu, môžu sa vyskytovať nielen dedičné choroby, ale i poruchy v chovaní – hryzavosť, nedotklivosť, bojazlivosť alebo agresivita.
Starostlivosť
Nielen, že je potrebné naučiť psa stáť vo výstavnom postoji, ale i úprava srsti by sa mala stať súčasťou prípravy. Strih by sa mal urobiť približne 2 týždne pred výstavou, aby sa srsť scelila. V tejto dobe by sa mal pes i okúpať, aby sa srsť stačila dostať do jej prirodzenej podoby. Strih môže pomôcť optickému potlačeniu niektorých nedostatkov, ako je výška, celkový rámec psa, uhlenie končatín, chvost atď. Pokiaľ si na toto sami netrúfate, zverte svoje zviera do rúk odborníkov v salónoch, a tí isto toto vyriešia za vás.
Chov
Každý deň nasypať granuly primerané veku psa, tak isto vodu. Každý deň prechádzka v prírode alebo sa poriadne prejsť. Umiestnenie v koterci je pre zlatého retrívera krajne nevhodné, pretože jeho citlivá povaha trpí nedostatkom kontaktu s rodinou. Pes by mal bývať s vami v dome, kde by mal mať k dispozícii vlastný, dostatočne veľký pelech. Ten by mal byť umiestnený tak, aby v ňom pes mohol nerušene odpočívať, ale zároveň sledovať dianie v rodine.
Jávske more
thumb|Mapa Javského mora Jávske more (indonézsky Laut Jawa) je veľké (²), plytké more. Nachádza sa medzi indonézskymi ostrovmi Borneo na severe, Jáva na juhu, Sumatra a Celebes na západe. Ako morský rovný svah sa utvorilo na konci poslednej doby ľadovej.
Zlatý retríver
Iné projekty
.
Jávske more
Dôležitou ekonomickou aktivitou v Jávskom mori je rybárčenie. Nachádza sa tam asi 3 000 druhov morských živočíchov. Oblasť okolo mora je vyhľadávanou turistickou atrakciou. Potápanie sa ponúka šancu objavovať a fotografovať podvodné jaskyne, vraky, koraly, huby a ďalšie.
Bitka v Jávskom mori, ktorá sa odohrala 27. februára 1942, bola jedna z najväčších námorných bitiek druhej svetovej vojny. Námorné jednotky Holandska, Spojeného kráľovstva, Austrálie a USA boli takmer zničené, keď sa snažili brániť Jávu pred japonským útokom.
Vietnamistika
Tento odbor je vo svete pomerne ojedinelý. V krajinách okrem Vietnamu je možné študovať vietnamistiku (Vietnamese studies) napríklad vo Francúzsku, USA, Spojenom kráľovstve a Česku (pri FF UK v Prahe pôvodný odbor vietnamistika zanikol a v roku 2005 vznikol nový bakalársky program etnológia so špecializáciou vietnamistika). Vietnamistiku je možné študovať na Seminári vietnamských štúdií na FF MU v Brně a na Katedre ázijských štúdií FF UPOL v Olomouci. Na slovenských akademických pracoviskách vietnamistika ako samostatný študijný odbor neexistuje.