cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Margita Černáková
Charakteristika tvorby a spôsob práce
Margita Černáková považuje za svoje strihačské vzory Freda Voderku, Gitu Krivošíkovú, alebo Štefana Fúziu. Počas svojej kariéry pracovala so strihacími stolmi ako Zeist, Klang, alebo Meopta. Nikdy, okrem úplných začiatkov ako asistentka strihu, sa nezúčastňovala nakrúcania. Strih dokumentárnych, inštruktážnych a náučných filmov bol prevažne tradičný, mechanický. Často sa však snažila film ozvláštniť. Rozmýšľala nad adekvátnosťou využitia hudby. Napríklad pri dokumente s traktorom urobila šlapačky a neozvučila ho, ale iba oruchovala. Tento spôsob bol pre krátky film netradičný a pôsobil autentickejšie. Preferovala akciu snímanú viacerými kamerami, mala radšej k dispozícii viacero materiálu. Za zaujímavú prácu považuje strihanie dokumentu Majstrovstvá sveta (r. Milan Černák, 1970) o skokoch na lyžiach, pretože pri nej bola akcia rozzáberovaná, bolo z čoho vyberať a mohla tak tvorivo strihať. Pri scéne autonehody z filmu Evy Štefankovičovej Nemožná (1987) mala k dispozícii iba tri zábery. Po dohode s režisérkou sa rozhodli natočiť scénu ešte raz s viacerými kamerami, aby mala viacero možností pri strihu. Mala rada diskusie s režisérmi, ktoré prerastali často v hádky. Niektorí režiséri, ako Martin Slivka, boli prítomní pri strihu, niektorí, ako Mikuláš Ricotti, sa prišli pozrieť na výsledok až po týždni. Černákovej oba spôsoby vyhovovali. Dokumentárny film považovala v otázke strihu za flexibilnejší, ako hraný. Animované filmy nepovažuje pre prácu strihača za optimálne. Ten totiž musí rátať s okienkami, ktoré treba vystrihnúť. Strihač pri animovanom filme sa musí venovať celej postprodukcii, ako zvuk, ruchy, hudba a mixáž. Za vyčerpávajúcu a časovo náročnú považovala prácu na seriáloch.
Seminár (katolíci)
Kňazský seminár (, rastlinná / stromová škôlka od semien – semeno ), niekedy alumnát, je kolégium katolíckej cirkvi pre prípravu budúcich kňazov. Jeho žiaci sa nazývajú seminaristi. Semináre sú buď diecézne, ktoré zriaďuje patričné ​​(arci)biskupstvá, alebo interdiecézne, ktoré zriaďuje Kongregácia pre katolícku výchovu, ktorá zároveň poskytuje dozor nad fungovaním všetkých seminárov. Seminaristi študujú na teologických fakultách, kde získavajú teoretické základné vedomosti, v seminároch potom prechádzajú duchovnou formáciou.
Prehľad slovenských seminárov
Na území Slovenska existujú tieto kňazské semináre:
Longchamp (Haute-Marne)
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Cetánové číslo
Cetánové číslo je parameter, ktorý hodnotí dĺžku prieťahu vznietenia.
Tento parameter sa využíva na hodnotenie nafty (a iných palív pre vznetové motory). Čím je vyššie cetánové číslo, tým je prieťah vznietenia paliva kratší.
Cetánové číslo paliva je rovné percentuálnemu objemovému podielu cetánu (C16H34) v zmesi s alfametylnaftalínom (C11H10), ktorá má na skúšobnom zariadení rovnaký prieťah vznietenia ako porovnávané palivo. Čistý cetán má cetánové číslo 100, alfametylnaftalín má cetánové číslo 0.
Pre rýchlobežné motory sa odporúčajú palivá s cetánovým číslom 40 až 55.
Bellefosse
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Ayssènes
Ayssènes je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Aveyron, v regióne Midi-Pyrénées.
Štvrtá križiacka výprava
Štvrtá výprava, ktorú vyhlásil roku 1199 pápež Inocent III. po neúspešnom križiackom „podniku“ nemeckého cisára Henricha VI., nesúvisela priamo s oslobodzovaním svätých miest v Palestíne, ale mala výlučne koristnícky charakter. Zúčastnení šľachtici sa stretli v Benátkach a po dohode s Benátčanmi (výmenou za dlhové moratórium) roku 1202 proti pápežovej vôli obsadili Zadar. Potom v roku 1203 na žiadosť Alexia IV. (syna bývalého cisára Izáka II., švagra nemeckého cisára), ako aj na popud Benátok, ktoré Byzantská ríša predtým zbavila bývalých výsad, križiaci dobyli Konštantínopol a dosadili Alexia IV. a jeho otca Izáka II. na trón. Po smrti Izáka II. a palácovom prevrate bol za cisára korunovaný Alexios V., ktorý sa odmietol križiakom podrobiť. V roku 1204 preto križiaci mesto dobyli znovu, vyplienili ho a na území Byzantskej ríše vytvorili tzv. Latinské cisárstvo a niekoľko menších vazalských panstiev. Križiaci tak na istý čas zničili Byzantskú ríšu, ktorá sa rozpadla na tri grécke štáty, z ktorých Nikajské cisárstvo v roku 1261 obnovilo Byzanciu. Z ekonomických, kultúrnych i mocenských škôd štvrtej križiackej výpravy sa však už Byzantská ríša nikdy nedokázala zotaviť až nakoniec padla v bojoch s Osmanskou ríšou.
Ayssènes
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Štvrtá križiacka výprava
Situácia pred výpravou
V roku 1195 bol palácovým prevratom zvrhnutý cisár Izák II. a na trón nastúpil jeho brat Alexios III. Byzantská ríša v tomto období prežívala ťažké chvíle, nakoľko aj Izák aj Alexios III. sa ukázali byť neschopnými panovníkmi. Rozšírila sa decentralizácia ríše, veľkú moc získala rodová aristokracia, zlý bol taktiež stav byzantskej armády a loďstva. Prevahu na moriach a v obchode postupne prevzali Benátky a bývalá byzantská thessokracia (nadvláda nad moriami) bola dávno preč. Zhoršili sa taktiež Byzantské vzťahy so západnými panovníkmi, pápežskou stolicou i bývalými byzantskými spojencami - Benátkami.
Ayssènes
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 214 obyvateľov (2009).
Štvrtá križiacka výprava
Vyhlásenie a začiatok výpravy
vľavo|náhľad|[[Bonifác z Monferratu sa stáva veliteľom výpravy]] V roku 1198 nastúpil na pápežskú stolicu ambiciózny pápež Inocent III., ktorý ihneď vyhlásil novú - štvrtú križiacku výpravu. Vojská sa mali zhromaždiť už v nasledujúcom roku (1199), avšak pretože väčšina významných európskych kráľov mala svoje vlastné spory, tak na pápežovu výzvu pôvodne reagovali len niektorí francúzski veľmoži, medzi nimi Theobald III. z Champagne, Ľudovít z Blois, či flámsky (v staršej literatúre sa možno stretnúť s výrazom flanderský) vojvoda Balduin s jeho vazalmi. Ich pohnútky boli čisto politické a preto, aby sa vyhli sporu s francúzskym kráľom Filipom II., ktorému neposkytli pomoc proti Anglicku sa na rytierskom turnaji v Champagnskom Ecry pripojili k výprave. Výprava sa však následne pre malý záujem na čas odložila do roku 1200, keď svoju účasť prisľúbili ďalší francúzski a lotrinskí šľachtici. Pre pápeža, ktorý sa chcel postaviť do čela kresťanskej Európy a nechcel sa pri tom deliť s mocnými európskymi kráľmi bola výprava bez účasti najvyšších európskych korunovaných hláv výhodná šanca ako znovu zvýšiť upadajúci vplyv a moc Pápežského štátu.
Ayssènes
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Štvrtá križiacka výprava
Vyhlásenie a začiatok výpravy
Pretože preprava po súši cez Anatóliu nebola bezpečná, rozhodlo sa v roku 1201, že preprava sa má podobne ako 3. križiacka výprava udiať po mori a zabezpečiť ju mala Benátska republika (Janov nemal o tento obchod záujem). Dohodlo sa, že za 85 000 strieborných mariek benátsky dóža Enrico Dandolo zabezpečí prepravu pre 33 500 vojakov - 4500 rytierov, 9000 jazdcov a 20000 pešiakov a ak Benátky dostanú polovicu koristi z výpravy, pripoja k nej 50 bojových lodí.
náhľad|[[Gustave Doré: Enrico Dandolo káže o výprave]]
Vojenský plán bol grandiózny a potvrdený bol samotným pápežom Inocentom III. Cieľom výpravy mal byť Egypt, kde mali križiaci dobyť samotnú Káhiru a odkiaľ sa po zabezpečení delty malo križiacke vojsko presunúť do Jeruzalema. S tým nesúhlasili niektorí križiaci, ktorí nevedeli pochopiť, prečo majú bojovať v Egypte a nie o Boží hrob v Jeruzaleme. Proti sa navyše stavali i Benátky, ktoré nechcel ohroziť svoje obchody v Alexandrii a dobré vzťahy s egyptským guvernérom al-Ádilom.
Ešte v priebehu príprav výpravy zomrel Theobald Champagnský a hlavné vedenie po križiackej porade v Soissons európskych vojsk získal Bonifác z Montferratu, ktorý mal pevné väzby na Byzantskú ríšu. Proti tomu sa stavali niektoré predstavitelia výpravy a Benátčania a neskôr sa tento konflikt prejavil aj pri voľbe latinského cisára.
V roku 1202 sa asi tretina dohodnutých vojsk dostavila do Benátok, kde sa usadila na ostrove San Nicolo de Lido. Menšia časť sa na výpravu vydala cez Marseille. Benátčania, ktorí predpokladali príchod omnoho väčšieho vojska žiadali po križiakoch splatenie celého dlhu, ktorý medzi tým pre ubytovanie vojsk narástol o ďalších 34 000 mariek. Dóža Enrico Dandolo, na križiakov začal tlačiť a požadovať splatenie dlhu, a pohrozil, že ak tak neurobia, nemôže ručiť za dodávku proviantu pre vojsko. Križiacke vojská vyzbierali časť peňazí a odovzdali ich Benátkam, avšak to ich problémy nezlepšilo, ba dokonca ešte prehĺbilo chudobu križiakov, ktorý následne obživu hľadali kde len mohli. Nakoniec sa Enrico Dandolo svojim slávnym prejavom v Bazilike svätého Marka pridal k výprave a navrhol križiakom odloženie dlhu dovtedy, kým nezískajú peniaze. Výmenou za moratórium požadval pomoc Benátkam - dobytie uhorského (katolíckeho) Zadaru.
Pád Zadaru
Chorvátsky prístav Zadar už od roku 1186 patril Uhorskému kráľovstvu, ktorého kráľ Belo III. ho vydobyl práve na Benátkach. Benátky, ktoré už storočie s Uhorskom bojovali o chorvátsko-dalmátske pobrežie chceli túto pevnosť získať za každú cenu späť a dóža Enrico Dandolo využil ťaživú situáciu križiakov. Časť križiakov nesúhlasila s tým, aby vojská určené na svätú vojnu tiahli proti iným kresťanom - a k tomu aj katolíkom a tábor opustila. Samotný veliteľ výpravy Bonifác z Monferatu ešte vo vojsku nebol a obliehania sa odmietol zúčastniť. Pápež Inocent III. navyše prostredníctvom svojho vyslanca, kardinála Petra z Kapuy križiakom pohrozil exkomunikáciou, avšak velitelia tento fakt pred vojakmi utajili. 1. októbra 1202 začali križiacke vojská Zadar obliehať a po takmer dvoch mesiacoch 24. októbra pevnosť padla. Ako následok Inocent III. útočníkov exkomunikoval. Zadar následovne zostal benátsky až do roku 1358. vľavo|náhľad|Tintoretto: Dobytie Zadaru
Medzitým sa k vojsku, ktoré sa usadilo v Zadare pridal aj veliteľ výpravy Bonifác Montferratský s zarovno s ním sa v tábore objavili i vyslanci rímsko-nemeckého kráľa Filipa Švábskeho a brat Filipovej manželky Ireny, zosadený byzantský princ Alexios IV. Angelos. Alexios, syn zvrhnutého Izáka II. už dlhší čas cestoval po Európe a hľadal pomoc u pápeža i cisára a podobne ako dovtedy, i tentokrát nešetril sľubmi priateľstva, hmotnej a vojenskej podpory pre križiacku výpravu a sľúbil tiež bohatú, no nereálnu odmenu 200 000 strieborných mariek pre účastníkov výpravy. Nakoniec ponúkal i to, po čom pápežský stole úpenlivo túžil - cirkevnej únii. Tvrdil navyše, že bude v Konštantínopole úprimne vítaný a že Byzantínci nenávidia jeho strýka Alexia III., takže k boju podľa neho možno ani nemuselo prísť. vľavo|náhľad|Križiacka flotila plávajúca do Konštantínopola Benátkam sa nový plán páčil, pretože poznali bohatstvo Byzantskej ríše a mali v nej svoje koristnícke obchodné záujmy. Opäť teda pohrozili križiakom svojim odchodom z výpravy a tak sa nakoniec veliteľov križiackej výpravy podarilo presvedčiť, aby najskôr dosadili Alexia IV. na cisársky dvor a s jeho pomocou by výprava mohla pokračovať. To sa znovu nepáčilo viacerým útočníkom (najmä kléru a rytierom na ktorých čelo sa postavil Guy de Vax) a mnohí z nich už i tak znechutení s vývinom výpravy nakoniec križiacky tábor opustili a buď sa vrátili domov, alebo sa vybrali do Orientu samostatne.
V apríli 1203 križiacka flotila konečne vyplávala zo Zadaru ku Korfu, kde sa po menších nepokojoch medzi križiakmi navzájom i medzi miestnymi obyvateľmi a križiakmi 24. mája 1203 definitívne rozhodlo, že cieľom výpravy bude Konštantínopol.
Na svojej ceste do Konštantínopola sa križiaci ešte zastavili pri Euboji a priľahlých ostrovoch, kde v Alexiovom mene vyzbierali dane. Následne bez problémov prešli Dardanelami a okolím Konštantínopola. Vojsko sa 24. júna 1203 vylodilo na protiľahlých brehoch Bosporu v Chalkedóne a Chrysopole, kde rozprášili menšie posádky Byzantíncov. Hoci Alexios III. vedel z viacerých zdrojov o križiakoch smerujúcich do srdca jeho ríše, nepodnikol žiadne väčšie prípravy na obranu, iba uzavrel prístav v Zlatom rohu. Očakával, že sa z kresťanským vojskom dohodne. Poslal preto ku križiakom lombardského katolíka Nicholaa Rossa s bohatými darmi, aby im ponúkol pomoc. Jeho ponuka však zostala nevypočutá a križiaci následne cisárovi Alexiovi III. poslali posla Conona de Béthune so žiadosťou o jeho abdikáciu, čo však Alexios III. rázne odmietol. Takisto i grécke, ortodoxné obyvateľstvo Konštantínopola odmietlo Alexia IV. za svojho vládcu a i napriek benátskej agitácii zotrvalo pri Alexiovi III. Bolo zrejmé, že strany sa nevyhnú stretu.
Obliehanie Konštantínopola (1203) a vláda dvoch cisárov
11. júla sa križiaci usadili oproti Blachernského paláca na severozápade Konštantínopola a priviedli obyvateľom mesta ukázať Alexia IV. Čakali, že mešťania povzbudený prítomnosťou svojho milovaného princa povstanú proti tyranovi Alexiovi III., avšak ich informácie o obľúbenosti Alexia III. boli skreslené a odozva mešťanov na križiakov a Alexia IV. bola nepriateľská.
Situácia v Konštantínopole bola zlá, začiatkom roku 1204 zomrel starý cisár Izák II. a na dennom poriadku boli roztržky medzi Grékmi a Latiníkmi. V uliciach sa rozhoreli nepokoje a chudina plienila majetky bohatších mešťanov. Po tom, čo vypukli rozsiahle nepokoje, museli zasiahnuť križiacke vojská. Vo vypuknutom povyku fanatici dokonca vypálili Mitatonskú mešitu, spolu s ktorou v auguste 1204 vyhorela ďalšia časť mesta a zvýšila počet bezdomovcov v Konštantínopole na vyše 100 000.
Vyhrotenú situáciu sa rozbúrený dav rozhodol riešiť radikálnou výmenou na cisárskom stolci. V januári 1204 prehlásili mladého šľachtica Nikolaa Kanaba za cisára, avšak ten korunu zo strachu odmietol a Alexios si trón vďaka západným spojencom udržal. Submisívnym postojom voči Latiníkom však Alexios IV. stratil i podporu byzantskej šľachty a tá krátko na to v palácovom prevrate prehlásila za cisára Alexia V. Duku prezývaného Zachmúrený (Murtzuflos). Alexios V. bol pravnukom slávneho Komnénovského cisára Alexia I. a zaťom zosadeného cisára Alexia III. Alexios V. nečakal a nechal svojho rovnomenného predchodcu vsadiť do žalára, kde bol krátko na to uškrtený. Podobne skončili i ďalší pretendenti, medzi nimi i Nikolas Kanabos.
Obliehanie Konštantínopola (1204) a deľba koristi
Po dobytí Konštantínopola sa začalo s realizáciou plánu rozdelenia Byzantskej ríše a dobývaním jednotlivých území. Benátčania i väčšina križiakov boli spokojní, pretože ulúpená korisť i dobyté územie boli rozhodne väčšie než zisky, ktoré ich čakali v Oriente. Jedným z nespokojencov bol Bonifác z Monterratu, ktorý sa spolu s vojskom po dobytí mesta odobral do Solúna, kde vytvoril vlastné kráľovstvo de facto nezávislé od Konštantínopola. Pod jeho právomoc následne spadali i peloponézska Achája a Atény. 16. mája 1204 bol za latinského cisára korunovaný Balduin Flámsky a exilovú Byzantskú (Nikájsku) ríšu na vyše 50 rokov zatienilo Latinské cisárstvo.
Pápež Inocent III. s dobytím Konštantínopola úplne spokojný nebol. Spolu s rozvratom ortodoxnej Byzantskej ríše sa síce rozšíril latinský vplyv, zároveň však okupácia gréckych zemí iba prehĺbila odpor východných kresťanov voči latinskej cirkvi. Inocent po križiakoch navyše žiadal, aby pokračovali do Orientu, kde sa neustále bojovalo. To však bolo proti križiackym plánom a navyše pápežský legát Peter z Kapuy križiakov medzitým zbavil ich sľubu, čím výpravu ukončil a za čo si od pápeža vyslúžil prísne pokarhanie. Situácii sa musel prispôsobiť aj jeruzalemsko-cyperský kráľ Amaury, ktorí bol pre absenciu nových síl prinútený uzavrieť s egyptským vládcom Al-Adílom mier.
Následky výpravy
náhľad|Balkán po IV. križiackej výprava Následkami štvrtej križiackej výpravy bol najmä vznik nových križiackych štátov a nástup obdobia tzv. frankokracie v gréckych dejinách. Spolu so západnými rytiermi prišli do Byzancie aj európske (franské) lénne zvyklosti, ktoré začali nadväzovať na komnénovský proniový systém.
Na dobytom území naďalej žili a pôsobili i staré byzantské rody, ktoré za svoju podporu novým dobyvateľom dostávali do držby novú pôdu tzv. gonikon - obdoba západných lén. Takisto sa do byzantského sveta preniesol západný lénny sľub - homágium, ktorý skladali nový vazali svojmu zemepánovi. Rozdiely medzi latinskými a gréckymi vazalmi avšak pretrvávali - napríklad pri dedení, kde sa pri západných lénach využíval systém primogenitúra, grécke obyvateľstvo rozdeľovalo svoje dedičstvo rovnomerne. Vznikali taktiež nové zmiešané manželstvá Grékov a západných prisťahovalcov, ktorých potomkov možno v Grécku do dnešných dní badať (tzv. Latinovia).
K veľkým zmenám došlo aj v cirkevnej správe. Grécky klér odišiel do exilu do Nikáje. Latínovia v Konštantínopole ustanovili nového patriarchu Benátčana Thomassa Morosina, ktorý sa vyznal v gréčtine a v miestnych reáliách. Nekánonické dosadenie Thimassa Morosiniho na patriarchálny stolec bolo ďalším tŕňom v oku energického pápeža Inocenta III. , ktorý však proti tomu nič nepodnikol a napriek tomu, že si uvedomoval, že touto výpravou sa ešte viac zväčšila grécka nevraživosť a nepriateľstvo voči Západu sa snažil zvýšiť katolícky vplyv na východe. Do miestnych farností začali dosadzovať latinskí kňazi, čo sa stretlo s odporom gréckeho obyvateľstva a mníchov na hore Athos. Pápežská kúria ďalej do Grécka posielala cirkevné rády františkánov (sídlili v Konštantínopole), dominikánov a cisterciákov (sídlili v Dafnii). Najvyšší cieľ - cirkevná únia sa však pápežskej diplomacii nepodarilo dosiahnuť.
Vážnym následkom križiackej výpravy bolo vyplienenie Konštantínopola, ktorý sa z udalosti nikdy nespamätal a i po jeho znovudobytí v roku 1261 zostal vyľudnený a poloprázdny. Počas výpravy bolo úplne zničených viacero kultúrnych pamiatok a z mesta bolo odnesených mnoho historických predmetov (napr. benátska kvadriga na Chráme sv. Mareka sa pôvodne nachádzala v konštatinopolskom Hipodróme). Vyplienený bol taktiež Chrám svätých Apoštolov, kde boli zničené hroby predchádzajúcich byzantských cisárov (medzi nimi i cisára Justiniána I.). Niektoré budovy v Konštantínopole neboli dodnes zrekonštruované, alebo ich zničilo pôsobenie času, pretože Osmania nemali záujem na ich zachovaní.
Ďalším následkom výpravy bol de facto vznik benátskeho monopolu na obchod vo východnom Stredomorí, ktorý bol dohodnutý už na marcovej porade v 1204. Benátky mohli voľne obchodovať v latinskom cisárstve a ďalšie talianske republiky Janov a Pisa boli z obchodov vylúčené. Výlučné postavenie v egejskej oblasti si Benátky udržali až do 16. storočia.
Nástupnícke štáty Byzantskej ríše a križiacke štáty
Plán deľby Byzantskej ríše počítal s jej úplným rozdelením medzi križiackych rytierov a Benátky, čomu však zabránil nečakaný odpor miestnych aristokratov, ktorí sa odmietali cudzím dobyvateľom vzdať. Na území preto vznikli križiacke štáty, ktoré voči sebe pristupovali rôznymi spôsobmi a vytvárali medzi sebou lénne vzťahy a pravoslávne štáty, ktoré vytvorili bývalí byzantskí aristokrati.
Nicejské (Nikajské) cisárstvo
Bol hlavný nástupnícky štát Byzantskej ríše po 4. križiackej výprave. Vlády v ňom sa ujal rod Laskarisovcov. Jeho prvým cisárom bol Thedoros I., ktorému sa podarilo stabilizovať situáciu v anatolskej časti bývalej ríše. Theodorov nástupca Ján III. Vatatzes dokázal Latinov presvedčivo poraziť v bitke pri Poimamenone a pripojil k ríši Bitýniu, Thrákiu a Macedóniu. Jeho syn Theodoros II. zase ubránil ríšu pred Bulharmi a rozšíril ju ďalej do Albánska. Posledným vládcom z rodu Laskaridov bol Ján IV. Dukas Laskaris, ktorého zvrhol jeho regent - a následne cisár Michal VIII. Palaiologos, počas ktorého vlády bol v roku 1261 znovu dobytý Konštantínopol a obnovená Byzantská ríša.
Epirský despotát
Bol nástupnícky štát Byzantskej ríše, ktorý vznikol po dobytí Konštantínopolu križiakmi. Na jeho čelo sa postavil Michal Komnénos Dukas, aristokrat blízky bývalej dynastie Angelovcov. V roku 1224 Michalov brat a nástupca Theodoros dobyl Solún a nechal sa korunovať cisárom, čím sa despotát stal vážnym protivníkom Nikajského a Trapezuntského cisárstva v úlohe pokračovateľov Byzantskej ríše. Najväčší rozmach ríša zažila okolo roku 1230. Theodorovi nástupcovia však o cisársky titul prišli a a moc despotátu začala upadať. Dobyté územia si podelili okolité krajiny, najmä Bulharsko a Srbsko. V roku 1318 sa vlády v krajine zmocnila benátska rodina Orsiniovcov, od nich neskôr moc prevzal rod Buondelmonti. Definitívny koniec krajiny za vlády rodu Tocco priniesli Osmania v roku 1479.
Latinské cisárstvo
Bol hlavný križiacky štát, ktorý vznikol ako výsledok 4. križiackej výpravy. Zvyšné križiacke štáty boli následne de iure vazalmi Latinského cisárstva avšak v skutočnosti boli viacmenej samostatné a rozvíjali svoje vlastné vzťahy a dejiny. Dvanásti voliči z radov križiakov v roku 1204 za nového cisára zvolili Balduina Flámskeho, ktorý bol však nasledujúcom roku zajatý Bulharmi, v ktorých väzení zomrel. Jeho brat Henrich I. stabilizoval situáciu v cisárstve, avšak ďalší panovníci, ktorí nepristupovali k miestnemu pravoslávnemu obyvateľstvu zmierlivo postupne cisárstvo destabilizovali a to bolo po tom, čo ho opustili Benátčania v roku 1261 dobyté Nikajským cisárstvom (Michalom VIII.)
Solúnske (Thesalonické) kráľovstvo
Bol druhý najväčší križiacky štát, ktorý vznikol po tom, čo odmietnutý kandidát na trón latinského cisárstva Bonifác Montferratský dobyl Solún. Kráľovstvo bolo de iure vazalským štátom Latinského cisárstva a počas svojej existencie muselo odrážať útoky Bulharov i byzantského cisára Alexia III. Druhý kráľ Demetrius Montferratský o kráľovstvo prišiel po tom, čo v roku 1224 obsadil Solún Epirský despotát a jeho despota Theodor Komnénos Dukas.
Vojvodstvo Naxos
Bol vazalský štát Latinského cisárstva a neskôr Achájskeho kniežatstva, ktorý vznikol v roku 1207. Prvým vojvodom sa stal Marko Sanudo, synovec benátskeho dóžu Enrica Dandola, ktorý po vydobití Naxu získal ostrovy ako léno. V roku 1278 moc nad územím získalo Neapolské kráľovstvo a v roku 1418 Benátky. Definitívne vojvodstvo zaniklo v roku 1579 po tom, čo ho dobyl sultán Selim II.
Vojvodstvo Filipopolis (Philipopolis) Bol krátko existujúcu križiacky štát založený Renierom z Tritu. Územie vojvodstva v roku 1207 dobyli na čas Bulhari, avšak úplnú kontrolu nad územím získali až v roku 1230 za vlády Ivana Asena II.
Negropontský triarchát
Bolo malý križiacky štát, ktorý sa skladal z troch barónstiev (Chalkis, Karystos and Oreos). Prvým vládcom bol lombardský šľachtic Giberto I. da Verona. Neskôr sa Negropont dostal pod vplyv Benátok. V roku 1470 bolo územie dobyté Osmanmi.
Achájske vojvodstvo (kniežatstvo)
Bol vazalský štát Latinského cisárstva, jemu samotnému bolo ďalej podriadené Aténske vojvodstvo. Zakladateľmi štátu bol Viliam z Champlitte a Geoffrey z Villehardouinu. V roku 1259 bola Byzantskou ríšou znovu dobytá prvá časť polostrova a úplná nadvláda Byzancie nad Peloponézom bola obnovená dobytím Moreou v roku 1430.
Vojvodstvo sa skladalo z viacerých poloautonómnych častí, ktorí tvorili ligie. Celkovo sa morejský polostrov skladal asi z 500600 lén, medzi nimi napr.: Barónstvo Gritzena, Barónstvo Arkádia, Barónstvo Chalandritsa, Barónstvo Estamira, Barónstvo Geraki, Barónstvo Karytaina, Barónstvo Nikli, Barónstvo Patras, Barónstvo Vostitsa, Barónstvo Veligosti, Barónstvo Kalavryta, Barónstvo Kalamata, Barónstvo Passavant, Korintské arcibiskupstvo, Panstvo miest Argos a Nafplio.
Aténske vojvodstvo
Bol križiacky štát založený na Atickom polostrove Ottom de la Roche. Vojvodstvo bolo pôvodne podriadené Solúnskemu kráľovstvu, avšak neskôr sa stalo vazalom Achájskeho kniežatstva. Jeho podriadeným štátom bolo Salonské panstvo, malé územie medzi Atikou a Epirom. Rod de la Roche si moc nad Aténami udržal do roku 1308, kedy sa aténskym megaskyrom (titul vojvodu) stal Gautier V. Tomu vojvodstvo v roku 1311 prebrala žoldnierska Katalánska spoločnosť. V neskoršom období územie striedalo viacero pánov až kým nebolo v roku 1458 dobyté Osmanskou ríšou.
Salonské panstvo
Bol malý križiacky štát, ktorý vznikol v roku 1205 ako léno Solúnskeho kráľovstva, jeho prvým lordom bol Tomáš I. d'Autremencourt. V neskoršom období viackrát menil svoj nadriadený štátny celok (Epirus, Achája, Katalánci) až kým panstvo nebolo v roku 1410 dobyté Osmanmi.
Markízát Bodonitza
Bol malý križiacky štát medzi Atikou a Thesáliou, ktorý vznikol v roku 1204 ako léno Solúnskeho kráľovstva. Prvým markízom bol Guy Pallavicini. Po zániku Solúnskeho kráľovstva sa dostal pod vplyv Achájskeho kniežatstva a neskôr Katalánskej kompánie. Definitívne markízát zanikol v roku 1414, keď bol dobytý Osmanskou ríšou.
Palatinát Kefalónie a Zakyntu
Nevznikol priamo počas výpravy ale v období pred ňou v roku 1185, ostrovy patrili pod panstvo Sicílskeho kráľovstva. Pôvodne tu vládol rod Orsini, neskôr sa moci ujal rod Tocco. Panstvo zaniklo v roku 1479 rozdelením medzi Benátky a Osmanskú ríšu.
Menšie panstvá
náhľad|[[Gustave Doré|Gustáve Doré: Vstup križiakov do Konštantínopola]] náhľad|Útok na Carihrad
Križiacka výprava a vzťahy kresťanských cirkví
Štvrtá križiacka výprava bola následkom dlhodobých zlých vzťahov medzi východnou cirkvou a západnou cirkvou, ktorých spory vyústili do Veľkej východnej schizmy v roku 1054. Už pred tým sa však medzi cirkvami vyskytli viaceré spory (pozri napr. Akakiánska schizma, Fótiova schizma). Hoci sa vzťahy v priebehu nasledujúceho obdobia mierne zlepšovali (čo viedlo napríklad k prvej križiackej výprave za vlády Alexia I.), zároveň sa už v staršom období objavili úvahy križiackej výpravy proti Byzantskej ríši (napr. Bohemund Tarentský). Vzťahy navyše výrazne ovplyvnil aj masaker latinských kresťanov, ktorý sa v Konštantínopole uskutočnil v apríli roku 1182.
Výprava ešte viac prehĺbila schizmu a odpor medzi východnými kresťanmi a Západom a hoci sa v období po 4. križiackej výprave niektorí predstavitelia cirkví snažili nájsť cestu k cirkevnej únii (Západ tým v neskoršom období tlačil na byzantských cisárov ako cenu pomoci proti Osmanom) a uskutočnilo sa viacero jednaní (medzi nimi napr. Florentský koncil), k trvajúcej cirkevnej únii nakoniec de facto neprišlo. Po definitívnom páde Byzantskej ríše v roku 1453 a nadvláde Osmanskej ríše nad Konštatinopolským patriarchátom sa o únii prestalo uvažovať. Politika Katolíckej cirkvi v 20. storočí sa v duchu ekumenizmu snažila opätovne zblížiť s východnou cirkvou a konštatinopolský patriarcha Athinogoras s pápežom Pavlom VI. 7.decembra 1965 zrušili vzájomnú exkomunikáciu pravoslávnej a katolíckej cirkvi z roku 1054.
V roku 2001 pápež Ján Pavol II. vyjadril ľútosť nad následkami štvrtej krížovej výpravy a napísal list aténskemu arcibiskupovi Christodulovi: ''„Je tragické, že útočníci, vyslaní zabezpečiť prístup kresťanov do Svätej krajiny, sa obrátili proti svojim bratom vo viere. Fakt, že to boli latinskí kresťania, napĺňa katolíkov zármutkom.'' V roku 2004 zase pri príležitosti 800-tého výročia dobytia Konštantínopola ekumenický patriarcha Bartolomej I. navštívil Vatikán a pápež Ján Pavol II. pri tejto príležitosti vyhlásil: „Ako by sme nemohli po 800 rokoch necítiť bolesť a odpor. Tento prejav bol považovaná za ospravedlnenie a patriarcha východu toto ospravedlnenie v roku 2004 na spoločnej omši prijal so slovami: ''„Duch zmierenia je silnejší než duch nenávisti,... prijali sme s vďakom a úctou Vaše srdečné gesto za tragické udalosti štvrtej križiackej výpravy. Naozaj, je pravda, že tu bol pred osemsto rokmi spáchaný zločin. Duch zmierenia z Kristovho vzkriesenia nás podnecuje k zmiereniu našich cirkví.“''
Minerva
Minerva je rímska bohyňa múdrosti a remesiel, totožná s gréckou bohyňou Aténa.
Pôvodne bola panenskou bohyňou Etruskov (Menrva) a jej kult prevzali Rimania už v 6.-7. storočí pred Kr. Pod gréckym vplyvom ju stotožnili s Aténou a vyhlásili za ochrankyňu Ríma. Jej posvätnú sochu-paládium priniesol vraj do Itálie Aineias, ktorý ju zachránil pri svojom úteku z dobytej Tróje. V Ríme mala Minerva niekoľko chrámov.
3355 Onizuka
3355 Onizuka je planétka s priemerom 26 km, ktorú objavil Edward L. G. Bowell 8. februára 1984. Pomenovanie dostala na počesť astronauta Ellisona Onizuky, ktorý zahynul pri havárii raketoplánu Challenger.
Hájnica
Hájnica je prírodná rezervácia v správe štátnej ochrany prírody Biele Karpaty.
Nachádza sa v katastrálnnych územiach obcí Trenčianske Bohuslavice, Haluzice v okrese Nové Mesto nad Váhom a Štvrtok v okrese Trenčín, v Trenčianskom kraji. Územie bolo vyhlásené v roku 1967 na rozlohe 2,2283 ha. Ochranné pásmo nebolo určené. Na území rezervácie platí 4. stupeň ochrany.
Predmetom ochrany sú: Zvyšky xerotermných trávnatých zárastov s masovým výskytom chráneného druhu hlaváčika jarného (Adonis vernalis''), ktorý v týchto oblastiach dosahuje severnú hranicu svojho rozšírenia na území Slovenska. Chránené územie sa využíva ako vedeckovýskumný objekt.''
Mužská štvorhra na Movistar Open 2003
Mužská štvohra na Movistar Open 2003 sa hrala ako súčasť Movistar Open 2003 od 10. do 17. februára 2003. Titul získali Argentínčania Agustín Calleri a Mariano Hood, ktorí vo finále porazili český pár František Čermák, Leoš Friedl 6-3 1-6 6-4. Pre Calleriho to bol prvý a pre Hooda piaty titul vo štvorhre na okruhu ATP.
Hot Space
Hot Space je desiaty štúdiový album britskej rockovej skupiny Queen. Vydaný bol v máji roku 1982.
Album bol nahrávaný v štúdiách v Montreux a Mníchove. Bolo to v turbulentnom období názorovej krízy medzi Rogerom Taylorom, Brianom Mayom a vplyvom manažéra Paula Prentera na Freddie Mercuryho a ich prístup k produkcii a zvuku nových nahrávok kapely. Kompozične bol veľkým posunom oproti ich predošlej práci. Žánrovo čerpá viacero prvkov diska, pop music, R&B a tanečnej hudby. Štýlový posun bol povzbudený úspechom v štýle funky ladeného singla z predošlého albumu, „Another One Bites the Dust“. Toto žánrové zameranie sa stretlo s negatívnym ohlasom časti fanúšikov, ktorí boli stúpencami rockového štýlu, aký mala skupina Queen na predošlých albumoch. Stephen Erlewine z Allmusic hovoril, že keď kapela Queen vyhlasovala, že nepoužije syntetizátory, tento album znamenal prudký obrat, tým že celá jeho prvá strana bola v tanečnom New Wave štýle, roboticky poháňaná automatickým bubeníkom, kolorovanými syntetizátormi a gitara Briana Maya do hudby vstupuje iba príležitostne. Alex Petridis z The Guardian dal albumu dve hviezdy so slovami, že „je to queenovsky ovplyvnené melodramatické, extravagantne aranžované a nenapodobiteľné... teda aspoň bolo. Bolo to zmutované v štýle diska, lebo to bolo v roku 1982.“ Michael Jackson, ktorý sa v tom čase s kapelou Queen priatelil označil album Hot Space ako dielo, ktoré bolo ovplyvnené jeho albumom Thriller.
Významnou nahrávkou albumu Hot Space je nahrávka „Under Pressure“, ktorá je výsledkom spolupráce kapely Queen a Davida Bowieho. Bola vydaná ako singel ešte v roku 1981 a stal sa druhým, ktorý sa v histórii skupiny dostal na vrchol rebríčkov Spojeného kráľovstva. Skladba bola výsledkom improvizovanej jam session v štúdiu v Montreux. Réžiu nahrávania mal Mercury, no textové linky si komponoval sám každý zo spevákov. refrén piesne je založený na nevydanom deme skladby „Feel Like“. Konečné autorstvo skladby je priradené všetkým piatim účinkujúcim.
Skladba „Life Is Real“ je venovaná Johnovi Lennonovi. Bolo to potom ako sa Mercury dozvedel o tom, že bol v decembri roku 1980 na Lennona spáchaný atentát. Reakciou bolo, že na turné na jeho počesť hrávala skupina Queen na koncertoch skladbu „Imagine“. Podobne ako v Lennonovej piesni má aj v „Life Is Real“ aranžmány založené na hre klavíra a melancholickom speve. Pieseň „Life Is Real“ patrí k mála kompozíciám skupiny Queen, ktoré vznikli tak, že bol najprv text a až potom sa k nemu komponovala hudba.
Skladba „Las Palabras de Amor“, ktorú skomponoval Brian May, bola inšpirovaná potrebou osloviť narastajúci počet španielsky hovoriacich fanúšikov. Bolo to potom, ako sa kapela so svojimi turné dostávala na juhoamerický kontinent.
V júli roku 2004 dal album Hot Space časopis Q do prvej pätnástky rockových albumov, ktoré spôsobili úpadok v histórii rocku. Odhadovaný predaj albumu sa pohybuje v súčasnosti na počte päť miliónov nosičov.
Busov (pohorie)
Busov je pohorie a geomorfologický celok Nízkych Beskýd. Patrí medzi plošne najmenšie a najmenej turisticky frekventované pohoria na Slovensku. Celé pohorie patrí do okresu Bardejov. Najvyšší vrch sa tiež volá Busov.
Ohraničenie celku Busov
Na severe vymedzuje územie poľská hranica, na území Slovenska Busov ohraničuje iba Ondavská vrchovina. Pohorie sa nečlení na žiadne nižšie jednotky.
Geologický vývoj
História geologického vývoja regiónu sa začala písať tvorbou Vnútorných Západných Karpát, bradlového pásma a vonkajšieho flyšu. Rozdelenie druhohôr a ich zaradenie k jednotlivým segmentom slovenských Západných Karpát sa opiera o štúdium makroskamenelín, mikrofaunu a o celkový tektonický vývoj.
Mezozoická doba sa v počiatku javila relatívnym tektonickým pokojom. Sedimentácia v období triasu až neokómu (vrchná krieda) bola v podstate hlbokomorská, len niektoré obzory majú znaky plytkovodnej akumulácie. Intenzívna sedimentačná činnosť prebehla hlavne na začiatku triasu. Usadeniny vrchnej jury nachádzame v bradlovom pásme, ale aj vo vonkajšom flyši. Vo Vnútorných Karpatoch v období kriedy došlo k mohutnému vrásneniu a vzniku vonkajších presunov horninového materiálu. Pre nedostatok kriedových hornín vo flyši môžeme identifikovať mezozoické vrásnenie. Hojné sklzové textúry v sedimentoch vrchnej kriedy dokumentujú tektonický pulz tohto obdobia.
Tento sedimentologický jav pozorujeme aj na rozhraní kriedy a paleogénu. Prísun hrubých klastík, vznik sklzových telies a sedimentárnych vrás, to všetko signalizuje rýchly katastrofizmus. Vznik zdrojových oblastí a sedimentačných priestorov bol sprevádzaný nielen tektonickými deformáciami, ale aj vulkanickou činnosťou. Sopečná činnosť v tejto oblasti má charakter iniciálneho vulkanizmu. Melafýry permokarbónu až triasu a tešinity neokómu, ale aj bazaltové andezity severne od Haligoviec sa predrali z hĺbok zeme cez zlomy. Z týchto láv vznikali výlevné horniny. V paleogéne poznáme aj tufitické polohy.
Prehľad geologickej stavby
Vrchnokriedové až spodnooligocénne sekvencie majú prevažne charakter flyšový. Zúčastnili sa na geologickej stavbe až po vrchnej kriede. Tektonické deformovanie regiónu je predvrchnokriedové, paleogénne, popaleogénne. Sedimentačný priestor, v ktorom sa ukladali sedimenty vrchnej kriedy a paleogénu sa utvorili v laramskom období (tiež označované ako jarmutská fáza). Zdrojom pre akumuláciu paleogénnych sedimentov sa stali horniny tektonicky vyvrásnené pred obdobím vrchnej kriedy. Počas paleogénu došlo k ďalšiemu tektonickému deformovaniu oblasti. Posledné obdobie, ktoré vlastne dalo regiónu dnešnú podobu, sa datuje od spodného oligocénu až po súčasnosť.
Tieto rozhodujúce tektonické obdobia sa stali základom pre dnešné delenie regiónu na geologické celky.
Charakteristika zastúpených útvarov
V oblasti vymedzeného regiónu nachádzame exotické horniny kryštalinika a vulkanitov, ale tiež aj sedimenty mezozoika, paleogénu a kvartéru.
Vo flyši bradlového pásma, ako aj v paleogénnom flyši sú v hruboklastických polohách valúny:
Táto škála horninového materiálu nám determinuje zdrojovú zónu, z ktorej materiál migroval do flyšového bazénu. Na geologickej stavbe územia sa okrem starších hornín známych len z valúnového materiálu zúčastňujú mezozoické horniny, ako aj horniny vnútrokarpatského paleogénu a vonkajšieho flyšu. Mezozoicko-paleogénne sedimenty pokrýva tenká štvrtohorná akumulácia úlomkových sedimentov.
Bystrická jednotka
Rozprestiera sa pri rieke Ondava (od Muchovej hory), tiahne sa cez Bardejov, Cigeľku až na poľsko-slovenské hranice.
Tvarožské pieskovce
Tiahnu sa od Ruského Kručova až na poľsko-slovenskú hranicu. Typový profil pieskovcov je v záreze potoka medzi Vyšným a Nižným Tvarožcom. Hrúbka tohto litologicky i stratigraficky odlišného súvrstvia je asi 1 000 metrov. Je to komplex masívnych pieskovcov, v podloží i nadloží má drobnorytmický flyš. Nadložné drobnorytmické súvrstvie s pestrými ílovcami sa nazýva belovežským súvrstvím. Svetlé hrubozrné pieskovce s množstvom živcov často prifarbuje rozpustený limonit, ktorý zanechal v silne zvetraných pieskovcoch červenohrdzavé šmuhy. Pieskovcový komplex je prekladaný piesčitými ílovcami.
Belovežské súvrstvie
Spadá do bystrickej litofaciálnej jednotky. Sedimenty sú definované od obce Beloveža ako súvrstvie modrozelených a červených bridlíc a hieroglyfových pieskovcov s odtlačkami neznámeho pôvodu.
Vyvinuté sú v niekoľkých pruhoch od rieky Ondavy po slovensko-poľské hranice. Belovežské súvrstvie sa vyvíjalo z podložných tvarožských pieskovcov. Pieskovce a ílovce sa striedajú v pomere 1:1. Pieskovce majú psamitickú štruktúru, sú zastúpené akcesorickými minerálmi stmelenými karbonátovým tmelom. Ílovce tvoria ďalší člen rytmu, sú zelené, modrosivé a tehlovo červené.
Zlínske súvrstvie
Lastúrnaté vápnité ílovce, glaukonitové a drobové pieskovce.
Je to litofaciálny komplex sedimentov reprezentovaný tvrdými lastúrnatými ílovcami sivých farieb a strednoeocénnymi lavicami pieskovcov. V bystrickej jednotke sú zastúpené tri druhy pieskovcov. Silne glaukonitové biecke a osielecké pieskovce – z poľskej flyšovej oblasti, silne sľudnaté strednozrnné až jemnozrnné drobové pieskovce.
Pestré súvrstvie
Červené ílovce, mangánové konkrécie, tenkolavicovité pieskovce.
Toto súvrstvie reprezentujú cviklovočervené ílovce s mangánovými konkréciami, modrozelenými ílovcami a tmavosivými vápnitými ílovcami.
Globerínové sliene
Vápnité ílovce zelených odtieňov.
Trávovozelené, modrosivé a zelenosivé ílovce, ktorými sa končí pelitická sedimentácia pestrých vrstiev, sú príznačné pre bystrickú litofaciálnu jednotku.
Zlepence s exotickým materiálom
Je to občas sa vyskytujúca poloha, ktorá je spätá s bázou omborskej jednotky. Hrubé psafity s materiálom kryštalinika, mezozoika a exotík sú súčasťou hrubolavicovitých sedimentov spodných malcovských vrstiev.
Malcovské súvrstvie
Pieskovce so závalkami ílovcov a rastlinnou sečkou.
Menilitové súvrstvie
Čokoládovohnedé tvrdé ílovce, rohovce, pelokarbonáty.
Malcovské súvrstvie
Sivé vápnité ílovce a pieskovce.
Je to flyšové súvrstvie, silne pripomínajúce vnútrokarpatský paleogén, ale aj krosniansky flyš. Ílovce sú sivých odtieňov. Prevládajú nad karbonátovými pieskovcami. Niektoré lavičky pieskovcov sú gradačne zvrstvené.
Josip Kleczek
Doc. RNDr. Josip Kleczek, DrSc. (* 22. február 1923, Sanica, Bosna a Hercegovina – † 5. január 2014) bol český astronóm a slnečný fyzik.
Je jediným dvojnásobným laureátom ceny Littera astronomica
Na jeho počesť bola pomenovaná planétka 2781 Kleczek.
Bol čestným občanom obce Štěpánov nad Svratkou.
3457 Arnenordheim
3457 Arnenordheim je planétka s priemerom 58 km, ktorú objavil Henri Debehogne 5. septembra 1985.
Milimeter
Milimeter sa používa v meteorológii na vyjadrenie množstva zrážok. V tomto prípade jeden milimeter znamená, že na jeden meter štvorcový povrchu spadol jeden liter zrážok.
Región Brusel-hlavné mesto
thumb|Poloha regiónu v Belgicku
Región Brusel-hlavné mesto (fr. Région de Bruxelles-Capitale; hol. Brussels Hoofdstedelijk Gewest) alebo Bruselský región (fr. Région bruxelloise; hol. Brussels Gewest), skrátene Brusel, je jeden z troch regiónov, ktoré tvoria Belgické kráľovstvo. Jeho rozloha je a počet obyvateľov sa pohybuje okolo 1 milióna.
Úradné jazyky sú francúzština a holandčina, obyvateľstvo je prevažne frankofónne (90%). Bruselský región spadá tak do francúzskeho, ako aj do flámskeho spoločenstva. Vzhľadom na prítomnosť početných medzinárodných inštitúcií žije v Bruselskom regióne mnoho cudzincov, hlavne z krajín EÚ. Mnoho obyvateľov pochádza z krajín, ktoré boli kedysi belgickými kolóniami, napr. Konžská demokratická republika, Rwanda a Burundi, ale aj z krajín Maghribu (hlavne z Maroka), z Turecka, z Ameriky a z Ázie (Irán, Pakistan).
Blokáda Leningradu
Blokáda Leningradu (po rusky: блокада Ленинграда), nemecký plán bol známy ako Operation Nordlicht (operácia Polárna žiara) bol útok nemeckých nacistických vojsk na mesto Leningrad (dnes Petrohrad) počas druhej svetovej vojny.
Operácia mala za následok obrovské množstvo obetí, najmä medzi civilným obyvateľstvom. V dôsledku obkľúčenia zomrelo od hladu v obliehanom meste asi 650 000 až 800 000 civilistov. Boje rôznej intenzity trvali od 8. septembra 1941 do úplného prerušenia blokády mesta 18. januára 1944. Neschopnosť nacistických vojsk obsadiť Leningrad a podcenenie síl nepriateľa na tomto úseku frontu boli jedným z veľkých neúspechov operácie Barbarossa a významne sa podieľali na strategickej porážke nemeckých vojsk na východnom fronte. Viaceré zdroje sa zhodujú v tom, že obrana mesta by rýchlo podľahla útokom vojsk Osi, keby fínske jednotky pokračovali v útoku na sovietske územie aj mimo hraníc Fínska spred roku 1940.
Obrana Hanko
Od júla do prvých dvoch decembrových dní roku 1941 viedli sovietske vojská obranný boj v oblasti fínskeho polostrova Hanko, na ktorom sa nachádzala ich námorná základňa. Stadiaľ boli schopní ohrozovať nacistickú námornú prepravu v oblasti a najmä brániť vstup do Fínskeho zálivu.
Obrana Tallinnu
Už v prvých dňoch bojov medzi ZSSR a nacistickým Nemeckom sa lode Baltského námorníctva premiestnili zo základní v Litve do estónskeho prístavu Tallinn. Tam podporovali svojou paľbou sovietske jednotky až do konca augusta 1941, kedy už bol prístav celkom obkľúčený. Z častí posádok lodí sa formovali jednotky námornej pechoty, ktoré boli nasadené do pozemných bojov. Z neďalekých Moonzundských ostrovov viedlo námorné baltské letectvo aj prvý sovietsky nálet na Berlín, ktorý sa uskutočnil 8. augusta 1941. Všetky bomby, ktoré dopadli na Berlín, bolo potrebné doviezť na ostrovy loďami pod nemeckou paľbou. Východoestónske (Moonzundské) ostrovy udržali sovietske vojská od 6. septembra do 22. októbra 1941, kedy sa premiestnili na polostrov Hanko.
Nemecké plány a sily oboch strán
thumb|Prehľad oblastí bojov v okolí Leningradu
Leningrad bolo ako druhé najväčšie sovietske mesto a najväčší prístav v celej krajine, dôležité priemyselné a komunikačné centrum a zároveň základňa Červenej Baltskej flotily hneď od počiatku bojov medzi Treťou ríšou a ZSSR jedným z najdôležitejších cieľov nemeckých útokov. V meste sa vyrábala oceľ, lokomotívy, tanky KV, nachádzal sa tam taktiež najväčší gumárenský závod v Európe. S jeho dobytím počítali najelementárnejšie plány operácie Barbarossa.
Nemecký plán útoku na mesto počítal s úderom cez Lugu a Krasnogvardejsk a zničením sovietskych vojsk pred mestom. Z Karélie mali útočiť fínske jednotky. Obkľúčenie mesta tak mali na jednej strane uskutočniť sily 16. armády cez Staruju Russu okolo jazera Iľmeň a cez Petrozavodsk sa mali dostať až za rieku Svir, kde ich mali čakať Fíni. 18. armáda mala zatiaľ obsadiť zvyšok Pobaltia aj so Západoestónskymi ostrovmi. Sovieti by tak boli nútení potopiť po strate Leningradu celú svoju baltskú flotilu.
Nemecký postup severozápadnými oblasťami ZSSR
Počiatočná fáza nemeckého útoku smerom na Leningrad a Archangeľsk sa vyvíjala pre Wehrmacht veľmi sľubne, najmä vďaka nasadeniu tankových divízií a kvalitnej cestnej sieti Pobaltských republík, ako aj pre Leningrad veľmi blízkom fronte na Karelskej šiji. Nemecký postup na tomto úseku frontu bol závislý najmä od rýchleho obsadenia mostov cez Dvinu pri Dvinsku (dnes Daugavpils), ktoré sa nachádzali za hranicami. Ich rýchly postup (mosty pri Dvinsku boli obsadené už 4. deň bojov) bol natoľko nebezpečný, že 27. júna 1941 vydal miestny Soviet v Leningrade rozkaz na vytvorenie jednotiek domobrany a opevnenie mesta. V priebehu niekoľkých dní boli vytvorené tri divízie domobrany, tvorené dobrovoľníkmi. Po nedostatočnom výcviku a bez potrebných skúseností a výzbroje boli tieto divízie vrhnuté na front, ktorý zúfalo žiadal akékoľvek zálohy. Medzitým boli urýchlene budované obranné línie na Neve, Luge v oblasti Petergofu, Čudova, Uritska, Krasnogvardejska (dnes Gatčiny), Pulkova ako aj zo severu smerom od neďalekých hraníc s Fínskom. Pri tom boli čiastočne využité zvyšky opevnení Stalinovej línie. Navyše bolo za pomoci civilného obyvateľstva vybudovaných drevených zátarás,  protipechotných zátarás z ostnatého drôtu,  protitankových priekop, 5000 drevozemných a železobetónových bunkrov a  zákopov. Tieto obranné línie vo veľkej miere podporovalo delostrelectvo baltskej flotily, ktorá bola v konečnom dôsledku uväznená v meste.
náhľad|vľavo|Veliteľ nemeckej 4. tankovej skupiny E. Höpner na porade s dôstojníkmi.
5. júla sa Nemcom podarilo obsadiť mestá Ostrov a 9. júla Pskov. Útok na Leningrad z rieky Velikaja začal 10. júla 1941. Nemci obsadzovali zvyšky Estónska a viedli silnú ofenzívu smerom na Lugu, Staruju Russu, Novgorod a Petrozavodsk. V dôsledku prieniku k Pskovu sa Nemcom podarilo obkľúčiť sovietsku 8. armádu, ktorá tak bola nútená ustupovať na sever k Tartu a vytvoriť rozsiahly prielom. Medzi ich vojskami a Leningradom v tomto smere nestáli žiadne sovietske obranné sily. Priamy postup nemeckého XXXXI. zboru zastavil až odpor narýchlo sformovaných jednotiek 12. júla pri meste Luga. Do 14. júla ich však Nemci cez lesy obišli a prenikli až k rieke Luga asi 20 od Kingiseppu. Do konca mesiaca dosiahli rieky Narva, Luga a Mšaga. Fíni sa 31. júla zastavili na hranici z roku 1939 a prestali viesť ofenzívnu činnosť.
10. júla bol v meste vytvorený samostatný Štátny výbor obrany na čele s maršalom Vorošilovom, so zástupcami Ždanovom a Zacharovom. Výbor mal koordinovať činnosť oboch sovietskych frontov a baltskej flotily. 16. júla padol do nemeckých rúk Kingisepp.