Deke_Slayton
Mercury Seven
V januári 1959 Slayton dostal zapečatenú obálku z Washingtonu, D. C. Boli v nej inštrukcie, aby osobne prišiel do hlavného mesta na tajnú poradu. Nebol ale sám, niektorým ďalším pilotom z Edwardsovej základne prišla pozvánka tiež. Kým Deke sa mal do Washingtonu dostaviť 9. februára, niektorí jeho kolegovia mali v rozkaze termín o týždeň skôr. Keď sa vrátili z tajného pohovoru, niečo aj prezradili. Slayton tak už pri balení vecí pred cestou trocha tušil, o čo pôjde. V pondelok 9. februára 1959 Deke sedel s 30 ďalšími mužmi v jednej zo sál Dolley Madison House vo Washingtone, D. C. Prvé informácie kandidátom poskytol Charles Donlan, námestník Space Task Group. Odhalil im dôvod ich prítomnosti, vysvetlil princípy fungovania novej organizácie NASA a stručne opísal program Mercury. Potom k nim prehovoril Warren North z riaditeľstva NASA, ktorý vysvetlil dôvody na vykonanie pilotovaného kozmického letu. Nakoniec im Dr. Robert Voas opísal priebeh výberového procesu. Niektorých kandidátov trocha zaskočil fakt, že kabína Mercury mala byť schopná plne automatického letu, čo podľa ich názoru degradovalo funkciu pilota na jej palube. Hoci Slaytona vesmír predtým nijako nelákal, rozhodol sa, že sa zúčastní výberového konania. Nasledujúci deň, v utorok 10. februára, začali motivačné pohovory a psychologické testy. V stredu nasledovali záverečné pohovory úvodnej fázy výberu a potom sa Deke s ostatnými mohol vrátiť domov. Mal čakať na ďalšie pokyny. Kandidáti, ktorí neprešli úvodným kolom výberu, boli o svojom neúspechu informovaní okamžite. Zo 69 mužov, ktorí sa zúčastnili prvých pohovorov, zostalo 32. Dňa 6. marca sa mal Slayton dostaviť do mesta Albuquerque v Novom Mexiku, kde sa malo na miestnej Lovelace Clinic uskutočniť ďalšie kolo výberu. Deke bol v tretej skupine kandidátov. Lekári mali na klinike preskúmať zdravotný stav každého kandidáta do najmenšieho detailu. Procedúry, ktorými kandidáti prechádzali, boli veľmi bolestivé, nepríjemné a veľmi často ponižujúce. Slayton sa neskôr vyjadril: „Ak ste nemali radi doktorov, bolo to ako najhoršia nočná mora.“ Slayton ale týždeň na klinike vydržal, rovnako aj ostatní kandidáti. Len Dekov starý kamarát z Edwardsovej základne, istý Gus Grissom, mal namále, keď lekári u neho objavili sennú nádchu. Nakoniec im však vysvetlil, že vo vesmíre sa tak ľahko nedostane do styku s peľom. Od 15. marca Slaytona čakalo ďalšie kolo výberu vo Wright Aerospace Medical Laboratory v Ohiu. Kandidátov tu čakali „stresové testy“. Medzi 15 skúškami, ktorými muži prechádzali, bol napríklad test na zvládanie jednoduchých úloh v hlučnom a stresujúcom prostredí. Kým kandidátovi pri uchu hučala siréna o 145 decibeloch (každý dostal chrániče sluchu) vo všetkých frekvenciách počuteľného spektra, pilot mal na papier vykonávať jednoduché výpočty. Aby bol stres ešte väčší, stál nad ním psychológ a meral čas riešenia jednotlivých výpočtov. Okrem toho kandidáti jazdili na centrifúge, museli prejsť testami zvládania tepla, chladu, pobytom v izolačnej komore, ďalšími psychotestami atď. Dňa 21. marca sa však Deke mohol zbaliť a odísť domov. Mal čakať na telefonát z NASA. V zákulisí medzitým prebiehali spory o to, koho z kandidátov prijať do programu. Pôvodne mali prijať 12 uchádzačov, ale počas výberu sa počet miest znížil na 6. Teraz, keď zostávalo iba vyhodnotiť, ako jednotliví muži skončili, Charles Donlan, šéf programu Mercury, zistil, že prísne podmienky splnilo 7 z nich. Nevedel, koho vyradiť, a tak sa nakoniec opýtal svojho nadriadeného Dr. Roberta R. Gilrutha, vedúceho Space Task Group, ktorý rozhodol, že do oddielu astronautov prijmú všetkých 7 adeptov. Skupina budúcich astronautov sa tak začala volať Mercury Seven.