cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Gaius Iulius Caesar
Vojna v Galii (58 – 52 pred Kr.)
Caesar sa obrátil najprv proti Helvétom vedeným náčelníkom Orgetorigom. V niekoľkých bitkách sa mu podarilo národ Helvétov zmasakrovať (z pôvodných 300 000 – 400 000 Helvétov ich po jeho ťažení zostalo približne 100 000). V tom istom roku (58 pred Kr.) podnikol výpad proti Germánom spoza Rýna, ktorí sa usadili v Galii. Pôvodne si ich Galovia najali ako žoldnierov vo vzájomných konfliktoch, ale táto vojenská sila sa im začala vymykať spod kontroly. Germánsky náčelník Ariovistus sa vyhlásil za kráľa germánskeho národa Suebov, privlastnil si územie niektorých galských kmeňov a zaistil si ich podriadenosť veľkým množstvom rukojemníkov. Na spoločné želanie Galov sa Caesar pokúsil presvedčiť Ariovista, aby sa stiahol nazad za Rýn, vyjednávaním. Keď neuspel, na Suebov zaútočil. Porazil ich v bitke pri Vosges (58 pred Kr.) a pripravil ich o vojenskú moc v Galii.
Caesarovo ťaženie v Galii vyvolávalo kontroverzné reakcie už i jeho súčasníkov, obzvlášť jeho politických odporcov, ktorí videli v Galskej vojne spôsob, ktorým sa chcel Caesar obohatiť, pripútať k sebe veľký počet vojakov a získať si vojenskú slávu a verejnú popularitu. Vpád do Germánie a Británie, ktoré nemali väčší politický ani ekonomický význam, mal skôr ohúriť Rimanov a ukázať im Caesarove vojvodcovské schopnosti než podrobiť si barbarské národy. Aj víťazstvá v Galii boli len krátkodobé. Ešte počas zimy rokov 54 – 53 pred Kr. vypuklo v severovýchodnej Galii povstanie vedené náčelníkom kmeňa Eburonov Ambiorigom, ktoré ukázalo, aká slabá je rímska moc v Galii.
K významnejšej vzbure proti rímskej zvrchovanosti došlo v roku 52 pred Kr., keď sa podarilo náčelníkovi Arvernov Vercingetorigovi zjednotiť Galov v boji proti Rimanom. Vercingetorix si bol dobre vedomý rímskej prevahy v otvorenom poli a uchyľoval sa preto radšej k partizánskemu spôsobu boja. Dokázal Caesara poraziť v niekoľkých stretoch, z ktorých najväčší sa odohral pri hlavnom meste Arvernov Gregovii. Nakoniec sa Caesarovi podarilo Vercingetoriga obkľúčiť v Alesii a po dlhom obliehaní ho prinútiť ku kapitulácii. Po Vercingetorigovej porážke pokračovali menšie potýčky až do roku 51 pred Kr., ale Galia bola už v rímskych rukách. Vercingetorix bol odvedený ako zajatec do Ríma. Caesar ho nechal viesť v svojom triumfálnom sprievode v roku 46 pred Kr. a popraviť.
V Caesarovom vojsku slúžilo viacero významných osobností. Jeho legátom vo funkcii proprétora bol jeho starý politický prívrženec Titus Labienus. Pod Caesarovým velením v Galii bojovali tiež dvaja Crassovi synovia, Marcus Crassus a Publius Crassus, jeho príbuzný Lucius Iulius Caesar, Ciceronov brat Quintus Tullius Cicero, jeho budúci vrah Marcus Iunius Brutus a politický pokračovateľ Marcus Antonius.
Triumvirát počas Galskej vojny
Na jar v roku 56 pred Kr. sa stretli triumvirovia v Luce (dnes Lucca) v Predalpskej Galii. Caesar, Pompeius a Crassus obnovili svoju tajnú dohodu. Pompeius a Crassus mali zastávať nasledujúceho roku konzulát, pričom Caesarovi bola potvrdená správa doterajších území. Po svojom konzuláte mal Crassus dostať ako provinciu Sýriu a Pompeius dve provincie v Hispánii.
Kým Caesar bojoval v Británii, jeho dcéra Iulia, vydaná za Pompeia, zomrela pri pôrode. Caesar ponúkol Pompeiovi namiesto nej svoju praneter Octaviu, vtedy manželku Gaia Marcella. Pompeius túto ponuku odmietol. Neskôr si vzal za manželku Corneliu, dcéru Caesarovho politického oponenta Quinta Metella Scipiona. Toto gesto naznačilo, že triumvirát sa rozpadá.
Občianska vojna
thumb|Caesarov denarius Triumvirát sa s plnou platnosťou rozpadol v roku 53 pred Kr., po smrti Marca Licinia Crassa v bitke pri Karrhách počas jeho východného ťaženia proti Partom. Zdrvujúca porážka rímskeho vojska a smrť jedného z najmocnejších mužov Ríma spôsobila v Itálii zmätok. V krízovej situácii sa Pompeius, ktorý teraz, keď bol Crassus mŕtvy a Caesar sa zaoberal nepokojmi v Galii, ovládol senát, nechal samotný zvoliť za konzula. Hneď ako sa situácia v Ríme upokojila, pribral si za spolukonzula svojho prívrženca a zaťa Quinta Metella Scipiona. Prostredníctvom senátu Pompeius žiadal, aby Caesar, ktorému končilo jeho prokonzulské obdobie v Galii, rozpustil svoje vojsko a vrátil sa do Ríma. Navyše mu bolo zakázané uchádzať sa v neprítomnosti o druhý konzulát, ktorý by mu poskytol politickú imunitu. Bolo jasné, že pokiaľ by sa bez vojska Caesar vrátil do Ríma, čakal by ho proces, v ktorom by ho Pompeius zničil.
Caesar spočiatku diplomaticky vyčkával vo svojich provinciách. V Ríme tribúni ľudu, Marcus Antonius a Quintus Cassius Longinus, ktorí stáli na Caesarovej strane, nariadenia senátu namierené proti Caesarovi vetovali, ale ich veto senát ignoroval. Nakoniec z obavy o svoju bezpečnosť radšej utiekli do Galie za Caesarom. Dňa 10. januára 49 pred Kr. Gaius Iulius Caesar na čele jednej svojej légie prekročil rieku Rubikon, označujúcu hranicu Itálie, čím rozpútal občiansku vojnu. Caesar pri tom údajne vyslovil slová z divadelnej hry gréckeho dramatika Menandra: „Alea iacta est“ (Kocky sú hodené).
thumb|[[Gnaeus Pompeius]] Zvesť o tom, že Caesar tiahne na čele svojho vojska na Rím a že sa mestá v severnej Itálii jedno po druhom pred ním vzdávajú sa doniesla k Pompeiovi a senátu. Nikto presne nevedel, s akým veľkým vojskom Caesar postupuje na juh. Pompeiove vlastné vojenské sily boli viazané v Hispánii, kde predtým slúžil v úrade prokonzula, preto sa rozhodol z Ríma pred svojim protivníkom ustúpiť do východných provincii a tu postaviť armádu, s ktorou by mu mohol čeliť. Z Ríma spolu s ním utiekli aj optimáti. Po vstupe do Ríma Caesar pokračoval v prenasledovaní Pompeiovcov smerom k Brundisiu, kde dúfal, že zadrží svojho súpera skôr, než bude môcť vyplávať na východ. Pompeiovi sa podarilo uniknúť.
V ďalšej fáze občianskej vojny Caesar zamieril na západ, do Hispánie, kde sa rozhodol zničiť vojenské jednotky oddané Pompeiovi. Ochranu Itálie zveril svojmu tribúnovi, Marcovi Antoniovi. V rekordnom čase 27 dní sa dostal do hispánskych provincií, pričom pripojil k svojmu vojsku légie zdržiavajúce sa v Galii, a porazil Pompeiových veliteľov.
Nakoniec sa Iulius Caesar obrátil na východ, kde zatiaľ Pompeius zbieral sily na protiútok. K prvému stretu došlo 10. júla 48 pred Kr. pri Dyrrhachiu (dnes Drač v Albánsku), kde Caesar len tak-tak vyviazol z katastrofálnej porážky. Rozhodujúca bitka sa odohrala 9. augusta 48 pred Kr. pri Farsale, v ktorej zvíťazil Caesar napriek Pompeiovej takmer dvojnásobnej prevahe. Caesar sa po svojom víťazstve vrátil do Itálie a bol zvolený za diktátora. Len 11 dní nato túto funkciu zložil, aby prijal druhý konzulát spolu s Publiom Serviliom Vatiom. Pompeius sa zatiaľ uchýlil do egyptskej Alexandrie, kde bol 29. septembra 48 pred Kr. na príkaz kráľa Ptolemaia XIII. zavraždený.
Caesar a Kleopatra
Týmto sa Caesar zaplietol do občianskej vojny medzi Ptolemaiom XIII. a jeho spoluvládkyňou, sestrou a manželkou Kleopatrou VII. Caesar sa postavil na stranu Kleopatry. V roku 47 pred Kr. porazil v bitke na Níle Ptolemaiove vojsko a dosadil na egyptský trón ako jedinú vládkyňu Kleopatru. Milenecký vzťah, ktorý dvojica udržiavala až do Caesarovej smrti, vstúpil do legiend. Jeho skutočný rozmer a význam je však povážlivý. V roku 47 pred Kr. porodila Kleopatra Caesarovi syna, ktorý dostal meno Ptolemaios Caesar ale bol nazývaný Caesarion („Malý cézar“). Napriek tomu sa Caesar nerozviedol so svojou manželkou Calpurniou, s ktorou za 14 rokov nemal žiadne deti. Rímske zákony neumožňovali sobáš s osobou, ktorá nebola rímskym občanom, tak ako Kleopatra. Pri výbere dediča uprednostnil Caesar pred Kleopatriným synom svojho prasynovca Octaviana. Egyptská kráľovná niekoľkokrát navštívila Rím a bola možno prítomná v meste aj počas Caesarovej smrti.
Valentin Oswald Ottendorfer
Valentin Oswald Ottendorfer (* 14. február 1826, Svitavy † 15. december 1900, New York, USA) bol zámožný newyorský občan nemeckej národnosti, svitavský rodák, významný mecenáš a staviteľ niekoľkých historických stavieb vo Svitavách.
Gaius Iulius Caesar
Vojna s kráľom Farnakom a zničenie Pompeiovcov
Posledné roky vojny strávil Caesar prenasledovaním zvyšku Pompeiových prívržencov. V severnej Afrike, kam sa utiekli dvaja významní členovia strany optimátov, Marcus Porcius Cato Mladší a Quintus Metellus Scipio, a zbierali tu armádu, porazil senátorskú opozíciu v roku 46 pred Kr. v bitke pri Thapse. Metellus bol zabitý priamo v boji, Cato spáchal samovraždu. Dvaja Pompeiovi synovia, Gnaeus Pompeius a Sextus Pompeius, spolu s bývalým Caesarovým stúpencom Titom Labienom sa uchýlili zasa do Hispánie, kde ich odpor rozbil Caesar v bitke pri Munde (dnes Montilla) v roku 45 pred Kr.
Valentin Oswald Ottendorfer
Životopis
Narodil sa vo Svitavách v rodine súkenického majstra. Študentské roky prežil na univerzitách v Brne, Viedni a v Prahe. Po revolučných búrkach v roku 1848, ktorých sa aktívne zúčastnil, bol nútený opustiť monarchiu. Emigroval do USA, kde v New Yorku pracoval najskôr ako nádenník, ale neskôr sa vypracoval na redaktora najväčších nemeckých novin New-Yorker Staats-Zeitung. Roku 1859 sa oženil s vdovou po majiteľovi novín a tlačiarne, ktoré sa pod jeho vedením ďalej rozvíjali.
Gaius Iulius Caesar
Vojna s kráľom Farnakom a zničenie Pompeiovcov
V posledných rokoch občianskej vojny súčasne povstal proti rímskej moci na východe pontský kráľ Farnakes II. Ešte v roku 47 pred Kr. sa s ním Caesar rýchlo a definitívne vyrovnal v bitke pri Zele. Pri tejto príležitosti poslal do Ríma krátku správu z bojiska: „Veni, vidi, vici“ (Prišiel som, videl som, zvíťazil som).
Valentin Oswald Ottendorfer
Životopis
left|thumb|150px|plaketa V. O. Ottendorfera na [[Ottendorferova knihovna|Ottendorferovej knižnici]] V roku 1892 bola z ním poskytnutého finančného daru postavená budova Ottendorferovho domu, kde bola otvorená veľká verejná ľudová knižnica a čitáreň. Neplatilo sa požičovné a čitáreň bola bezplatnou službou. Na realizáciu knižnice venoval Ottendorfer 300 000 zlatých a ďalších 10 000 na nákup kníh. Knižnica plnila aj funkciu spoločenského domu určeného na prednášky, koncerty a divadelné predstavenia. Skoro získala 22 000 zväzkov a stala sa tak najväčšou inštitúciou svojho druhu vo vtedajšom Rakúsko-Uhorsku. Spolu s knižnicou nechal postaviť fontánu so súsoším predstavujúcom materskú lásku na pamiatku svojej matky, ktorá zomrela osem rokov po jeho emigrácii, bez toho aby ju mohol navštíviť. Celkom venoval svojmu rodnému mestu čiastku 1 000 000 zlatých (cca 700 miliónov českých korún v dnešnej hodnote), za ktoré bol tiež postavený sirotinec, chudobinec a nemocnica pre chudobných (už v roku 1886). Na tieto inštitúcie pamätal tak isto vo svojom závete zriadením nadácií, ktoré ich mali finančne zaistiť aj v budúcnosti.
Gaius Iulius Caesar
Posledné roky Caesarovho života
thumb|Busta Kleopatry z berlínskej antickej zbierky Posledné štyri roky od porážky Pompeia pri Farsale do Caesarovej smrti vypĺňala neustávajúca Caesarova štátnická aktivita. Za tak krátke obdobie sa mu podarilo uskutočniť len malú časť z plánovaných reforiem, ktoré mali pretransformovať republikánske zriadenie na autokraciu. Časť caesarovského programu uviedol do praxe v pozmenenej podobe až jeho následník Octavianus Augustus.
Valentin Oswald Ottendorfer
Životopis
Spolu so svojou manželkou Annou Ottendorferovou (1815 – 1882) venovali v roku 1884 mestu New York ľudovú knižnicu a nemocnicu, kde bola poskytovaná bezplatná starostlivosť pre nemeckých imigrantov. Knižnica aj nemocnica existujú dodnes a obe susediace budovy (135 a 137 Second Ave. New York) boli zaradené do Národného zoznamu historických pamiatok USA.
Gaius Iulius Caesar
Posledné roky Caesarovho života
Z Caesarových reforiem sa ako najtrvácnejšia ukázala reforma kalendára. Caesar zaviedol podľa egyptského vzoru kalendárny rok s 365 dňami, ku ktorým bol každý štvrtý rok pridávaný jeden deň navyše. Tento tzv. juliánsky kalendár sa v Európe udržal až do úprav, ktoré zaviedol v roku 1582 pápež Gregor XIII. Caesar tiež premenoval piaty mesiac rímskeho roku, Quintilis, podľa seba na Julius (júl). Podľa tohto vzoru premenoval Augustus neskôr šiesty mesiac, Sextilis, podľa svojho mena na Augustus (august).
K Caesarovým plánom patrili rozsiahle verejné projekty. K Forum Romanum nechal pristaviť časť, ktorá bola nazvaná Caesarovo fórum (Forum Caesaris) a kde sa nachádzal Chrám Venuše Rodičky (Venus Genetrix). V chráme nechal dokonca vztýčiť zlatú sochu svojej milenky Kleopatry. V ďalších stavebných plánoch chcel Caesar rozšíriť prístav Ostia Antica, zregulovať toku Tiberu a rozšíriť rímsku cestnú sieť.
Caesar tiež plánoval niekoľko vojenských ťažení: proti Partii, Skýtii, smerom na Kaukaz a do Germánie. Žiadne z nich nestihol uskutočniť.
Veľká časť jeho reforiem bola orientovaná na tie vrstvy obyvateľstva, ktoré mu tradične prejavovali podporu. Rôznymi opatreniami udržiaval nízke ceny základných potravín a obmedzoval nákup iného ako štátneho obilia. Plánoval rozdelenie pôdy vyslúžilým vojakom a vytvorenie kolónií veteránov v rôznych častiach rímskeho sveta. Udelil rímske občianstvo gréckym lekárom a filozofom pôsobiacim v Ríme. Svojich starých politických odporcov Caesar neproskriboval, ale ospravedlňoval, čím si medzi nimi získal aspoň čiastočnú podporu. Týmto spôsobom bol oslobodený napríklad aj Marcus Tullius Cicero, ktorý počas občianskej vojny podporoval Pompeia.
V septembri 45 pred Kr., po návrate z Hispánie, spísal Caesar svoju poslednú vôľu, v ktorej za svojho dediča ustanovil svojho prasynovca Gaia Octaviana. Caesar tiež stanovil, že ak by Octavianus zomrel skôr ako on sám, mal byť jeho druhým dedičom Marcus Iunius Brutus.
K Caesarovmu životu v posledných rokoch patrilo veľké množstvo pôct, ktoré mu udelil senát alebo si ich pririekol sám. V roku 46 pred Kr. nastúpil tretíkrát do úradu konzula so spolukonzulom Marcom Aemiliom Lepidom. O rok nato nastúpil do tohto úradu štvrtýkrát, tentoraz už bez kolegu. Senát mu pririekol aj čestný titul Otec vlasti (Pater patriae) a hodnosť prefekta mravov (praefectus morum), ktorá mu na tri roky prepožičiavala úradnú moc cenzora. V roku 45 pred Kr. bol zvolený za doživotného diktátora (dictator perpetuus). Tento titul sa objavil aj na minciach s Caesarovou podobizňou razených toho roku. Napriek všetkej pompe, ktorú okolo seba Iulius Caesar cielene akumuloval, vyhlasoval o sebe, že nemá záujem o kráľovské pocty. Podľa Plutarcha raz Caesar oznámil senátu, že považuje za vhodnejšie, aby boli jeho pocty umenšené skôr ako by mali byť ešte rozšírené, ale toto tvrdenie neskôr odvolal. Mnohí považovali jeho skromnosť len za šikovný populistický ťah.
V roku 46 pred Kr. tiež oslávil štvornásobný triumf – za víťazstvá v Galii, Egypte, severnej Afrike a v boji proti Farnakovi. Senát nariadil pri tejto príležitosti na jeho počesť päťdesiatdennú ďakovnú slávnosť a postavil jeho sochu medzi božských ochrancov Ríma. Veľkolepé hry boli usporiadané v Caesarovom mene aj na oslavu jeho víťazstva pri Munde.
Senátorská opozícia
Pocty, ktoré na seba dokázal Caesar strhnúť, aj štedré narábanie so štátnymi financiami dali vzniknúť v senáte skrytej opozícii proti mocnému diktátorovi. Jej vodcom sa stal Caesarov blízky priateľ Marcus Iunius Brutus a jeho švagor Gaius Cassius Longinus, tiež pôvodne Caesarov prívrženec. Sprisahanci si dali meno Liberatores(Osloboditelia).
Podľa starovekých prameňov sa senát obával predovšetkým toho, že by sa Caesar mohol vyhlásiť za kráľa. Cassius Dio uvádza, že senátorov primälo k plánom na zavraždenie Caesara jeho neúcta voči ich stavu. Keď ho v roku 44 pred Kr. navštívili v chráme Venuše Rodičky, aby mu oznámili pridelenie nových pôct, Caesar ich údajne prijal posediačky, čo bol najvyšší prejav neúcty. Túto historku zaznamenáva aj Suetonius. Navyše pridáva, že pri zhromaždení davu, ktorý prišiel privítať Caesara pri návrate do Ríma, ktosi umiestnil na jeho sochu vavrínový veniec. Tribúni Gaius Epidius Marcellus a Lucius Caesetius Flavius prikázali, aby bol veniec odstránený, pretože bol odznakom božských a kráľovských pôct. Caesar údajne nechal za tento incident pozastaviť výkon ich funkcie. Caesarovi životopisci tiež spomínajú, ako pri oslave sviatku Lupercalií 15. februára 44 pred Kr. Marcus Antonius ako nový konzul niekoľkokrát vložil na Caesarovu hlavu korunu. Caesar si ju vždy zložil a nakoniec vyhlásil, že ju obetuje Jovovi. Podľa niektorých historikov malo ísť o vopred dohodnuté gesto predstieranej skromnosti, ktoré malo Caesarovi nakloniť senát. U Seutonia sa tiež objavuje zmienka o tom, ako senátor Lucius Cotta navrhol, aby bol Caesarovi pridelený titul kráľ, pretože v sibylských knihách sa uvádzalo, že iba kráľ môže dobyť Partiu. Objavili sa dokonca povesti, podľa ktorých chcel Caesar preniesť hlavné mesto ríše z Ríma do Alexandrie a urobiť z nej orientálnu despociu podľa vzoru východných vládcov.
Vražda v senáte
thumb|Zavraždenie Caesara Caesar sa chystal na dlhšiu dobu opustiť Rím a veliť jednej zo svojich vojenských výprav; svoje funkcie už na dobu troch rokov odovzdal zástupcom. Sprisahanci preto museli konať rýchlo. Na marcové Ídy (deň, ktorý pripadal na 15. marca) v roku 44 pred Kr. zavolala skupina senátorov Caesara na fórum, aby mu mohla byť prednesená petícia, v ktorej ho senát žiadal o navrátenie moci. Marcus Antonius, ktorý sa dozvedel o sprisahaní večer predtým od jedného z Osloboditeľov menom Servilius Casca, sa pokúsil Caesara zastihnúť a zadržať pri schodisku vedúcom na fórum. Sprisahanci ale zastihli Caesara na ceste ešte pri Pompeiovom divadle, kde občas senát zvykol zasadať, a zatiahli ho dnu. Iné zdroje uvádzajú, že zasadanie senátu sa konalo priamo v Pompeiovom divadle.
Keď Caesar začal čítať nahlas petíciu, Tillius Cimber, ktorý mu petíciu podal, strhol z neho tuniku. Kým sa Caesar oboril na Cimbra so slovami „To je násilie!“ (Ista quidem vis est), Servilius Casca tasil dýku skrytú pod tógou a urobil výpad na diktátorovo hrdlo. Caesar jeho ranu odrazil a stihol vykríknuť: „Casca, ty zradca, čo to robíš?“ Ihneď sa naňho vrhli všetci sprisahanci, ktorých bolo niečo vyše 60. Caesar sa pokúšal uniknúť, ale potkol sa a spadol. Takto ležiaceho ho jeho vrahovia ubodali, údajne pod sochou jeho nepriateľa Pompeia. Podľa Suetonia neskoršie lekár vyhlásil, že z 23 rán, ktoré Caesar utŕžil, bola iba jediná smrtiaca.
Posledné Caesarove slová nie sú s istotou známe. Tradične sa uvádza výrok: „Aj ty, Brutus?“ (Et tu, Brute), ktorý je odvodený snáď od Suetonia (ten tvrdí, že pri pohľade na Bruta medzi sprisahancami Caesar vykríkol po grécky Και σου τεκνον, čiže „Aj ty, dieťa?“). Podľa Plutarcha Caesar pri pohľade na Bruta medzi svojimi vrahmi nič nepovedal, iba si cípom tógy zakryl hlavu.
Ploutarchos tiež uvádza, že po Caesarovom zavraždení Brutus vystúpil, aby prehovoril k senátorom, tí ale z miesta zločinu utiekli. Brutus na čele Osloboditeľov potom smeroval ku Kapitolu za výkrikov: „Rimania, opäť sme slobodní!“ Namiesto očakávanej radosti sa im ale od obyvateľov Ríma dostalo rozpačité mlčanie. Hneď ako sa správa o vražde v meste rozšírila, ľudia sa zatvárali vo svojich domoch a čakali, čo bude nasledovať. Sprisahanci strávili na Kapitole celú noc. Tu sa k ním pridali niektorí ďalší senátori, ktorí sa sami na vražde nepodieľali, ale schvaľovali Caesarovo odstránenie.
Caesarovo telo zostalo na mieste vraždy, neskôr ho odniesli traja jeho otroci na nosidlách do jeho domu.
Po Caesarovej smrti
Kým sprisahanci na čele s Brutom očakávali, že ich čin príjmu Rimania ako oslobodenie od tyrana a dôjde k obnoveniu republiky, situácia sa vyvinula podstatne inak. V prvom rade za to mohla obrovská popularita, ktorú si Caesar svojim vystupovaním a reformami získal u nižších vrstiev. Pre tieto masy bola vražda ich dobrodinca sprisahaním vedeným malou skupinou bohatých senátorov, ktorí videli v Caesarovej politike ohrozenie vlastného prominentného postavenia. Navyše, na rozdiel od zaskočených Osloboditeľov, ktorí takýto vývin situácie neočakávali, dvaja najvýznamnejší Caesarovi prívrženci, Marcus Antonius a Marcus Aemilius Lepidus začali okamžite konať: Antonius predniesol reč, v ktorej vrenie v dave obrátil proti optimátom ukrývajúcim sa na Kapitole, Lepidus obsadil vojskom fórum. Marcus Tullius Cicero sprostredkoval kompromis: Caesarovi vrahovia boli amnestovaní, no všetky jeho zákony a výnosy zostali v platnosti.
Napätie v štáte po Caesarovej smrti viedlo v nasledujúcich rokoch k ďalším občianskym vojnám, najprv medzi dedičmi Caesarovej strany (Antonius, Lepidus, Octavianus) a optimátmi usilujúcimi o udržanie republiky (Brutus, Cassius), po ich porážke v bitke pri Filipách (42 pred Kr.) medzi Marcom Antoniom a Gaiom Octavianom, ktorí sa usilovali o nastolenie samovlády. V roku 31 pred Kr. porazil Antonia Octavianus v bitke pri Actiu. Tento medzník označuje zánik rímskej republiky a vznik cisárstva. Octavianus, ktorý prijal meno Augustus, sa stal prvým cisárom.
V roku 42 pred Kr. bol Caesar zbožštený a dostalo sa mu titulu Divus Iulius (boh Iulius). Octavianus podľa toho tiež mohol používať označenie Divi filius (syn boha).
Literárna činnosť
Počas svojho života si Caesar získal povesť vynikajúceho rečníka a autora prozaických diel. Jeho rečnícke schopnosti a štýl si považoval dokonca aj Cicero. K jeho významným, ale nedochovaným dielam patrili:
Caesarove commentarii
thumb|Titulná strana De bello Gallico Ako spisovateľ je dnes Gaius Iulius Caesar spájaný predovšetkým s radou diel žánru commentarii, teda zápiskov z vedených vojenských ťažení. Caesar ich nikdy nezamýšľal ako historiografické dielo, napriek tomu, že vďaka veľkému množstvu pre historikov dôležitých informácií dnes tomuto účelu slúžia. Zápisky mali v prvom rade slúžiť ako propaganda Caesarovej politiky a oslava jeho osoby určená pre strednú vrstvu drobnej šľachty žijúcu v Ríme a Itálii. Z viacerých spisov tohto žánru sa nám dochovali: V opise Caesarových výbojov dominuje neobjektívnosť a tendenčnosť: Caesar je nútený obhajovať svoje výpravy proti keltskému obyvateľstvu Galie a ďalším barbarským národom, ktoré Rím neohrozovali, ale sami boli Rimanmi napádané. Opakujú sa motívy barbarskej prefíkanosti, vierolomnosti, nestálosti, nedôveryhodnosti a morálnej podradnosti, naopak Rimania disponujú pozitívnymi vlastnosťami, ktoré ich predurčujú za víťazov. Porážky rímskeho vojska sú zľahčované a pripisované nepoctivému konaniu barbarov, víťazstva sú výsledkom rímskych cností ("virtus") a Caesarovho vojenského génia. Podobnú perspektívu používa Caesar aj v popise občianskej vojny, ktorým sa snaží zdiskreditovať svojich protivníkov a vytvoriť dojem, že občianske boje rozpútali oni.
Caesarovi býva niekedy pripisované aj autorstvo ďalších zápiskov. Ako pravdepodobnejšie sa však javí, že ich napísali jeho dôstojníci. Ide o:
Meno
Latinskou abecedou používanou za Caesarovho života bolo jeho meno zapisované ako CAIVS IVLIVS CAESAR (v skrátenej forme C. IVLIVS CAESAR). Jeho prvé meno Gaius bolo zapisované v archaickej podobe s počiatočným písmenom C, ale rovnako sa objavuje i počiatočné G.
Podľa klasickej latinskej výslovnosti bolo Caesarovo meno, na rozdiel od moderného štandardu, vyslovované ako „Kaisar“ prípadne „Kaizar“. V gréčtine sa podľa toho Caesarovo meno zapisovalo ako Καισαρ (Kaisar). Z klasickej výslovnosti boli odvodené tituly nemeckých cisárov (Kaiser). Anglická výslovnosť Caesar („sízr“), slovenské Cézar aj cisár aj ruský panovnícky titul cár sú odvodené zo stredovekej konvencie čítania Caesarovho mena, ktorá znela „čésar“. V škandinávskej mytológii sa Caesar objavuje ako legendárny kráľ Kjárr.
Zdravie
Je možné, že Caesar trpel epilepsiou. Zaznamenané sú štyri prípady, kedy u neho došlo k epileptickému záchvatu. K slabším záchvatom mohlo dôjsť už za jeho detstva. Epilepsia bola zaznamenaná u jeho predkov aj potomkov.
Caesarova homosexualita
U starovekých historikov sa objavujú viaceré zmienky o Caesarovej homosexualite. Suetonius sa viac ráz zmieňuje o Caesarovom vzťahu s kráľom Nikomedom, ktorý bol v Ríme pomerne známy. Sám Caesar, podľa Cassia Diona, pod prísahou poprel túto povesť. Je možné, že mohlo ísť iba o politický ťah, ktorým mal byť Caesar zdiskreditovaný.
Catullus napísal dve básne, v ktorých spomína homosexuálny vzťah medzi Caesarom a jeho dôstojníkom Mamurrom. Neskôr sa za svoje básne musel Caesarovi ospravedlniť.
Počas neskoršieho napätia medzi Marcom Antoniom a Octavianom obvinil Antonius Octaviana, že získal Caesarovo dedičstvo výmenou za sexuálne služby. Pravdivosť tohto tvrdenia je ale veľmi pochybná.
Saint-Marceau (Sarthe)
Saint-Marceau je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Sarthe, v regióne Pays-de-la-Loire.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Bohuslavice u Zlína
Bohuslavice u Zlína je obec v Česku v okrese Zlín v Zlínskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 788 obyvateľov, z toho 392 mužov a 396 žien, pričom priemerný vek v obci bol 41,3 roka (muži 39,8 roka, ženy 42,7 roka).
Sion
Sion môže byť:
Anna Sergejevna Kurnikovová
Iné projekty
.
Giorgio Napolitano
Giorgio Napolitano (* 29. jún 1925, Neapol, Taliansko ) je taliansky politik. Od 15. mája 2006 do 14. januára 2015 bol prezidentom Talianskej republiky.
Začiatky v politike
Od roku 1942 sa ako vysokoškolák v Neapole pripojil k skupine mladých antifašistov. V roku 1945 vstúpil do radov PCI a o osem rokov sa stal jej poslancom. V decembri 1947 ukončil štúdium práva na Neapolskej univerzite. Od jesene 1946 do jari 1948 bol členom sekretariátu Talianskeho hospodárskeho centra pre južné Taliansko, ktorému predsedal senátor Paratore. Viac ako 10 rokov sa aktívne podieľal aj na Hnutí za znovuzrodenie južného Talianska od jeho založenia v decembri 1947. Do Poslaneckej snemovne bol prvýkrát zvolený v roku 1953 a s výnimkou 4. parlamentu bol do roku 1996 poslancom, vždy opätovne zvolený vo volebnom obvode Neapol. Nesporný talent Giorgia Napolitana pre pôsobenie v politike sa rozvíjal najskôr pod patronátom bývalého charizmatického vodcu talianskych komunistov Palmira Togliattiho, či v spolupráci s ďalšou osobnosťou tejto strany Giorgiom Amendolom.
Európsky parlament a post ministra vnútra
V rokoch 1989 až 1992 bol poslancom Európskeho parlamentu. 3. júna 1992 bol v 11. parlamente zvolený za predsedu Poslaneckej snemovne a vo funkcii zostal až do skončenia tohto parlamentu v apríli 1994. V tejto funkcii nahradil kresťanského demokrata Oscara Luigiho Scalfara, ktorého parlament zvolil za prezidenta. Po víťazstve stredoľavej koalície Romana Prodiho v parlamentných voľbách roku 1996 prevzal Napolitano od mája 1996 do októbra 1998 post ministra vnútra, na ktorom sa musel vyrovnať s takými zásadnými problémami talianskej spoločnosti ako mafia, kriminalita a ilegálna imigrácia. Podľa ľavicovej talianskej tlače bol najlepším šéfom rezortu vnútra v uplynulých troch desaťročiach. Od júna 1999 do júna 2004 predsedal Výboru pre ústavné veci Európskeho parlamentu. Prvým zvratom v tejto ére jeho života sa stalo vymenovanie za doživotného senátora 23. septembra 2005 prezidentom Carlom Azegliom Ciampim, a to za zásluhy o demokraciu v Taliansku.
Prezidentom
Romano Prodi navrhol Giorgia Napolitana do funkcie prezidenta 7. mája 2006, teda iba deň pred prvým kolom volieb, ako kompromisného kandidáta po tom, čo stredopravý tábor striktne odmietol iného ľavicového kandidáta Massima D'Alemu. Berlusconi a časť jeho spojencov mala vážne výhrady aj voči doživotnému senátorovi Napolitanovi, a to i kvôli jeho komunistickej minulosti. V prvých troch kolách prezidentských volieb sa žiadnemu z kandidátov nepodarilo získať potrebnú dvojtretinovú väčšinu elektorských hlasov. 10. mája vo štvrtom kole prezidentských volieb v súlade s očakávaním získal potrebnú väčšinu hlasov a stal sa tak nástupcom Carla Azeglia Ciampiho na poste hlavy štátu. Novozvolený taliansky prezident Giorgio Napolitano zložil 15. mája v Ríme slávnostnú prísahu.
Odchádzajúceho talianskeho prezidenta Giorgia Napolitana v apríli 2013 znovu zvolili za hlavu štátu na druhé sedemročné obdobie. V šiestom kole voľby získal uznávaný politik od členov kolégia voliteľov 740 hlasov, teda oveľa viac ako požadované minimum 504 hlasov. Napolitano, ktorý pôvodne odmietal zotrvať vo funkcii ďalšie obdobie, ponuku zotrvať na svojom poste nečakane prijal. Názor zmenil po tom, čo v prvých piatich kolách neuspeli dvaja favorizovaní kandidáti - bývalý odborársky predák a predseda Senátu Franco Marini a bývalý premiér a expredseda Európskej komisie Romano Prodi. 22. apríla zložil prísahu. 14. januára 2015 rezignoval na post hlavy štátu kvôli pokročilému veku.
Návšteva na Slovensku
Napolitano navštívil Slovensko v apríli 2011. Prezident absolvoval počas krátkej jednodňovej návštevy Slovenska rokovania s najvyššími ústavnými činiteľmi - prezidentom SR Ivanom Gašparovičom, predsedom parlamentu Richardom Sulíkom aj premiérkou Ivetou Radičovou. Ocenil okrem iného dobré bilaterálne vzťahy medzi krajinami aj proeurópsky postoj Slovenska. Hosťa oficiálne privítal aj primátor Bratislavy Milan Ftáčnik. Napolitano ukončil pracovnú návštevu Slovenska účasťou na výstave diela Paola Veroneseho Portrét muža, ktoré zapožičala Galérii mesta Bratislavy (GMB) Galleria Palatina vo Florencii.
Osobný život
Je ženatý s Clio Bittoni a má dvoch synov, Giovanniho a Giulia.
Palau Blaugrana
Palau Blaugrana (slovensky: Palác Blaugrana) je viacúčelová športová hala s kapacitou 7 235 miest, nachádzajúca sa v Barcelone, v Katalánsku, v Španielsku. V tejto hale hrá svoje zápasy basketbalový, hádzanársky, hokejový tím na kolieskových korčuliach a futsalový tím FC Barcelona. Palau Blaugrana sa nachádza na Avinguda Arístides Maillol v mestskej časti Les Corts v Barcelone, medzi štadiónom Camp Nou a Mini Estadi.
Počas letných olympijských hier v roku 1992 v Barcelone sa v Palau Blaugrana odohrali zápasy v hokeji na kolieskových korčuliach, jude a taekwonde.
thumb|600px|centre|Pohľad do haly Palau Blaugrana počas basketbalového zápasu Euroligy medzi FC Barcelona a Lottomatica Roma vo februári 2008
Zoznam kultúrnych pamiatok v obci Hronské Kosihy
Toto je zoznam kultúrnych pamiatok v obci Hronské Kosihy v okrese Levice.
John Dehlin
John Dehlin (* 1969, Boise, Idaho, USA) je americký aktivista, Mormon (teraz bývalý) a zakladateľ stránky Mormon Stories Podcast. V roku 2015 bol za svoje aktivity vylúčený Cirkvou Ježiša Krista Svätých Posledných dní.
Životopis
Narodil sa v Boise v štáte Idaho. Ako misionár mormonskej cirkvi slúžil na konci 80. rokov v Guatemale.
V roku 2005 založil stránku Mormon Stories Podcast, ktorá mala za cieľ pomôcť pochybujúcim členom mormonskej cirkvi, aby zostali v jej radoch. Sám Dehlin prešiel podobnou krízou viery a stal sa spoluzakladateľom webu STAYLDS.
Exkomunikácia
Hoci je heterosexuál a je ženatý, je významným LGBT aktivistom. Bojuje za gay a lesbické práva nielen v rovine zákonov, ale aj v samotnej mormOnskej komunite.
10. februára 2015 dostal John Dehlin oficiálne list, že bol vylúčený a naďalej už nie je členom Cirkvi Ježiša Krista Svätých Posledných dní.
Bratřejov
Bratřejov je obec v Česku v okrese Zlín v Zlínskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 769 obyvateľov, z toho 391 mužov a 378 žien, pričom priemerný vek v obci bol 40,8 roka (muži 38,3 roka, ženy 43,3 roka).
John Geoghan
John J. Geoghan (* 4. jún 1935 – † 23. august 2003) bol laicizovaný rímskokatolícky kňaz v bostonskej arcidiecéze, ktorý pohlavne zneužil veľké množstvo chlapcov (minimálne 130, ale pravdepodobne niekoľko stoviek).
Pohlavného zneužívania sa počas svojho 32-ročného kňazského pôsobenia dopustil v šiestich farnostiach, pretože jeho nadriadení ho prekladali tam, kde ho ešte rodičia nepoznali. Do roku 1984 stál na čele bostonskej arcidiecézy kardinál Humberto Madeiros, potom kardinál Bernard Francis Law. Proti diecéze bolo v tejto veci podaných najmenej 84 žalôb. Roku 1994 Geoghana kardinál Law suspendoval z aktívnej kňazskej služby. V roku 1998, potom, ako diecéza zaplatila obetiam odškodné vo výške 10 miliónov dolárov v mimosúdnych vyrovnaniach, bol Geoghan laicizovaný. V januári 2002 vyhlásil Law pre podobné prípady nulovú toleranciu a začal aféry riešiť. 13. decembra 2002 odstúpil z vedenia bostonskej arcidiecézy.
List Boston Globe si v roku 2001 napriek nesúhlasu arcidiecézy vymohol pri súde odtajnenie rozsiahlého spisu, ktorý obsahoval 10 000 dokumentov. V januári 2002 ich zverejňovaním spôsobil celosvetovú vlnu sexuálnych škandálov duchovných a odhalenie stoviek zatajovaných prípadov.
18. januára 2002 Geoghana prvý raz súdne usvedčili. Bol usvedčený zo spáchania trestného činu sexuálneho napadnutia desaťročného chlapca, ktoré sa udialo vo verejnom plaveckom bazéne na predmestí Bostonu v roku 1991. 21. februára 2002 bol Geoghan za tento čin odsúdený na 10 rokov väzenia. Súčasne čelil obžalobe zo znásilnenia sedemročného chlapca v susednom okrese. Začiatkom marca bola obžaloba zastavená, pretože premlčacia doba vypršala skôr ako bol Goeghan obvinený.
V roku 2003 Geoghana ubil vo väznici Shirley spoluväzeň Joseph Druc, je pravdepodobné, že jeho vraždu naplánovali väzenskí dozorcovia.
Szászvár
Szászvár je veľká obec v Maďarsku v Baranskej župe v okrese Komló.
Má rozlohu a žije tu  obyvateľov.
Marcy (Aisne)
Marcy je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Aisne, v regióne Pikardia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
La Celle-Condé
La Celle-Condé je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Cher, v regióne Centre-Val de Loire.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Hale Observatories
Hale Observatories je spoločný názov observatórií Palomar Observatory a Mount Wilson Observatory, zavedený od roku 1970, keď sa zlúčili; riadia ich spoločne Carnegie Foundation a California Institute of Technology. K Hale Observatories patrí aj Big Bear Solar Observatory pri Big Bear Lake, 160 km od Los Angeles (-116° 54,9'; +34°15,2'; 2 042 m) a južná stanica Las Campanas Observatory v Čile.
Saint-Mars-d’Outillé
Saint-Mars-d’Outillé je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Sarthe, v regióne Pays-de-la-Loire.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Muž bez minulosti
Muž bez minulosti je celovečerný farebný hraný film režiséra Aki Kaurismäkiho, natočený v roku 2002. Film získal v roku 2002 na filmovom festivale v Cannes Veľkú cenu poroty ako najlepší zahraničný film.
Dej filmu
Hlavným hrdinom filmu je muž v stredných rokoch, ktorý je po príchode do Helsiniek v parku zbitý a okradnutý výtržníkmi, následkom čoho upadne do stavu bezvedomia, v ktorom ho prevezú do nemocnice. Tam ho ako zdanlivo mŕtveho odpoja od prístrojov, ale muž sa neskôr preberie z bezvedomia a z nemocnice sám odíde. Keďže utrpel amnéziu (dočasnú stratu pamäti), nevie si spomenúť, ako sa volal, kde pracoval, ani kde býval. Keďže nemá doklady a nevie si na nič spomenúť, začína žiť životom stroskotanca na okraji hlavného mesta. S pomocou ďalších ľudí v existenčnej kríze a ľudí z organizácie Armáda spásy ako-tak prežíva. Začína hrať v amatérskej hudobnej skupine a dokonca nadväzuje vzťah so sociálnou pracovníčkou z Armády spásy Irmou. Napokon sa polícii ozve jeho bývalá manželka a polícia mužovi vyjaví jeho identitu. Muž sa vyberie navštíviť bývalú manželku, ale zisťuje, že krátko pred osudným prepadnutím sa s ním rozviedla. Muž sa teda vracia do Helsiniek k Irme, kde začína žiť nový život.
Ide o druhú časť tzv. „fínskej trilógie“ (prvou bol film „Mraky odtiahli“, treťou bol film „Svetlá v súmraku“).
Charakteristika filmu
Vo filme dominuje suchý humor, taký typický pre filmy Aki Kaurismäkiho. Úsmevné situácie sú vytvárané situačnou komikou ale i verbálnymi prejavmi. Vizuálne zaujímavé sú scenérie helsinskej periférie, príbeh je vhodne zladený s hudbou, ktorú zložil Ken Yokoyama. Záverečnú pieseň „Mon repos“ naspievala populárna fínska speváčka Annikki Tähti. Napriek viac-menej tragickému príbehu hlavného hrdinu má film optimistický záver a vyzdvihuje všeobecnú platnosť základných ľudských hodnôt, ako sú spolupatričnosť, empatia a láska.
Ocenenia
Film získal v roku 2002 Veľkú cenu poroty na medzinárodnom filmovom festivale v Cannes ako najlepší zahraničný film. Herečka Kati Outinen získala na rovnakom festivale cenu za nejlepší herecký výkon v úlohe Irmy.
Big Bear Solar Observatory
Big Bear Solar Observatory je optické observatórium pri Big Bear Lake, od Los Angeles (−116° 54,9'; +34°15,2'; ). Zameriava sa na pozorovanie výskum aktívnych oblastí Slnka. Je súčasťou observatórií pod spoločným názvom Hale Observatories.
Moldavská jaskyňa
Moldavská jaskyňa je rozsiahla jaskyňa v Medzevskej pahorkatine, ktorá sa nachádza priamo v meste Moldava nad Bodvou. Má dĺžku viac ako 3000 metrov a vstup v nadmorskej výške cca 205 metrov.
Jaskyňa leží v intraviláne mesta, vo vápencovom svahu v lokalite Hazalutov, v blízkosti jaskyne Mníchova diera. Jej systém pozostáva z labyrintu chodieb, prepájajúcich nízke priestory, čo sťažuje pohyb aj skúseným jaskyniarom. Miestnej verejnosti je známa od nepamäti, čo dokazujú nástenné nápisy, datované do roku 1624. O prítomnosti človeka svedčia úlomky keramiky ľudí Bukovohorskej kultúry z 5. tisícročia pred Kr., ako aj archeologické nálezy z 10. až 12. storočia.
O Moldavskú jaskyňu sa dlhodobo zaujímajú jasovskí a košickí jaskyniari, ktorí priestory zamerali a naďalej skúmajú. Napriek množstvu výskumov v minulosti neboli mnohé z nich publikované. Jaskynné priestory boli v roku 1984 uzatvorené, aby sa zabránilo poškodeniu jaskyne, no najmä zabezpečila ochrana zdravia miestnych (v minulosti sa tam stratilo niekoľko návštevníkov).
Emir Kusturica
Emir Kusturica (* 24. november 1954, Sarajevo) je srbský filmový režisér.
Narodil sa v Sarajeve ako bosniansky Srb. Aj keď jeho otec z neho chcel mať komunistu, Emir, ktorý patril k sarajevskej zlatej mládeži, sa rozhodol, že bude filmárom. Vyštudoval pražskú FAMU (1978). Absolventská Guernica (1978) a televízne filmy Nevjeste dolaze (Nevesty prichádzajú) a Bufet Titanic (1979) dali tušiť, že Kusturica je veľký talent.
Anežka Přemyslovna (1269 – 1296)
Anežka Přemyslovna (* 5. september 1269 – † 17. máj 1296, Praha) bola česká princezná a rakúska vojvodkyňa.
Narodila sa ako druhá dcéra Přemysla Otakara II. a Kunhuty Uhorskej.
Po smrti Přemysla Otakara II. v bitke na Moravskom poli potvrdila kráľovná vdova Kunhuta Uhorská Přemyslov sľub daný rímskemu kráľovi Rudolfovi I. Habsburskému o svadbe ich detí. Už na začiatku roku 1279 bola Anežka formálne vydatá za Rudolfovho syna Rudolfa Švábskeho, rakúskeho vojvodu. Anežkin mladší brat Václav II. sa súčasne zasnúbil s Gutou Habsburskou.
Spoločne s matkou a bratom bola Anežka asi neskôr väznená Otom Braniborským na Bezděze, odkiaľ sa jej a Kunhute podarilo utiecť. Fakt je, že Anežka nie je v prameňoch o väznení na Bezděze nikde spomínaná, ale je veľmi pravdepodobné, že tam bola spoločne s matkou, Václavom a pestúnkou Eliškou.
V roku 1290 porodila Anežka syna Jána. V tom istom roku prišiel Rudolf na návštevu k švagrovi Václavovi do Prahy. Hlavným dôvodom tejto návštevy bola zložitá politická situácia po uväznení Záviša z Falkenštejna a jeho budúci osud. Rudolf však náhle a ťažko ochorel a rýchlo chorobe podľahol (objavili sa i špekulácie, že bol na pražskom dvore otrávený). Na Pražskom hrade tak pochovali muža, ktorý mal byť rímskonemeckým kráľom a možno i cisárom. Anežka sa čoskoro vrátila na dvor svojho brata a zomrela pravdepodobne na tuberkulózu, rodovú chorobu posledných Přemyslovcov.
Anežkin syn Ján zavraždil v roku 1308 svojho strýka rímskeho kráľa Albrechta I., pretože mu upieral právo na dedičstvo po rodičoch.
Slimák Maťo a škriatok Klinček
Slimák Maťo a škriatok Klinček je česko-slovenský animovaný seriál, ktorý zobrazuje dobrodružstvá dvoch kamarátov slimáka Maťa a škriatka Klinčeka. Seriál bol vyrobený v rokoch 1976 až 1987 a jeho režisérom bol Jaroslav Cita.
Vajszló
Vajszló je veľká obec v Maďarsku v Baranskej župe v Sellye.
Má rozlohu a žije tu  obyvateľov.
RKC Waalwijk
RKC Waalwijk je profesionálny futbalový klub pochádzajúci z holandského mesta Waalwijk. Založený bol 26. augusta 1940 a momentálne hrá holandskú ligu Eerste Divisie.
Domáce zápasy hrá od roku 1996 na štadióne Mandemakers Stadion, ktorý má kapacitu 7 500 miest. Jeho predchodca bol štadión s názvom Sportpark Olympia.
Xeon
Xeon je označenie viacerých rodín procesorov Intel architektúry x86, dvojprocesorových a multiprocesorových konfugurácií na jednej základnej doske určených na iné ako domáce použitie v serveroch a pracovných staniciach, v blade servroch a vložených systémoch. Značka Xeon sa používa po niekoľko generácií x86 a x86-64 procesorov. Majú obyčajne väčšiu kapacitu vyrovnávacej pamäte ako ich desktopové verzie. Verzie architektúry IA-64 sa nazývajú Itanium.
Pozri aj
right|thumb|Xeon
Fiorello Henry La Guardia
Fiorello Henry La Guardia (narodený ako Fiorello Enrico La Guardia, * 11. december 1882 – † 20. september 1947) bol New Yorku za tri funkčné obdobia v rokoch 19341945. Bol republikán, populárny primátor a silný stúpenec New Deal. La Guardia viedol zotavenie New Yorku po Veľkej hospodárskej kríze.
Pôvod
La Guardia sa narodil v Greenwich Village talianskemu katolíckemu otcovi a matke židovského pôvodu. Jeho prostredné meno "Enrico" bolo zmenené na "Henry" (anglická forma "Enrico"), keď bol ešte dieťa. Žil v Arizone potom, čo jeho otec bol prepustený z pozície kapelníka v armáde v roku 1898. La Guardia slúžil na amerických konzulátoch v Budapešti, Terste a Rijeke v rokoch 1901 až 1906. Potom sa La Guardia vrátil do USA, aby dokončil svoje vzdelanie na New York University. Počas tejto doby pôsobil v Newyorskej spoločnosti pre prevenciu týrania detí a ako tlmočník amerického úradu pre imigráciu na prisťahovaleckej stanici Ellis Island (19071910).
Roky v Kongrese
V roku 1914 sa stal námestníkom generálneho prokurátora New Yorku. V roku 1916 bol zvolený do Snemovne reprezentantov, kde mal povesť ako ohnivý a oddaný reformátor. V kongrese potom La Guardia zastupoval taliansky východný Harlem takmer nepretržite až do roku 1933. Podľa jeho životopiscu, historika Howarda Zinna tam boli dve prerušenia, jedno, keď slúžil v ozbrojených silách v rokoch 19171919 a druhé, keď slúžil ako šéf mestskej rady v New Yorku v rokoch 1920 a 1921.
Mimo kancelárie
La Guardia krátko slúžil v ozbrojených silách v rokoch 19171919 ako veliteľ Armádnej leteckej služby Spojených štátov. Lietal s bombardérom Ca.5 na taliansko-rakúskom fronte počas prvej svetovej vojny.
V roku 1921 zomrela jeho žena na tuberkulózu. La Guardia sa s rastúcou depresiou obrátil k alkoholu. Po roku sa uzdravil a stal sa abstinentom.
Starosta New Yorku
Bol talianskeho pôvodu a vyrastal v dobe, keď bola v New Yorku veľká zločinnosť. La Guardia nenávidel gangsterov, ktorí priniesli škodu talianskej komunite. Keď bol zvolený do prvého funkčného obdobia v roku 1933, prvé čo urobil potom, čo zložil prísahu, bolo, že zdvihol telefón a nakázal šéfovi polície zatknúť gangstra Lucky Luciana.
La Guardia bol ortodoxný republikán.
Bol to otvorený kritik Hitlera a nacistického režimu. V miestnom rozhlase v roku 1934 La Guardia varoval, že „súčasťou Hitlerovho programu je kompletné vyhladenie Židov v Nemecku“.
V roku 1941, ešte pred začiatkom účasti USA v druhej svetovej vojne prezident Roosevelt vymenoval La Guardiu ako riaditeľa nového Úradu pre civilnú obranu. Úrad bol zodpovedný za prípravu ochrany civilného obyvateľstva v prípade, napadnutia USA. Úrad bol tiež zodpovedný za udržiavanie verejnej morálky, podporu dobrovoľníckej služby a koordinácie s ďalšími federálnymi orgánmi. La Guardia zostal starostom New Yorku počas tohto pôsobenia.
Smrť
Po La Guardiovi je pomenované Newyorské letisko LaGuardia a stredná škola LaGuardia High School.
Srňacie
Srňacie je mestská časť Dolného Kubína, pôvodne samostatná malá oravská horská obec, nachádzajúca sa približne 5 km východne od centra mesta v Oravskej vrchovine.
Dejiny
Známa bola už koncom 14. storočia. Bol to panský majer Zmeškalovcov, potom Okoličániovcov. Do roku 1949 (iné zdroje uvádzajú 1971) sa jednalo o samostatnú obec.
Staršie názvy: Szrnyacze, Srnacze (1773), Srnyacze (1786), Szrnyacze, Srňacé (1808), Szrnace (18631913), Srňacie (19201971).
Ľubické Kúpele
Ľubické Kúpele bola obec v Kežmarskom okrese pri obci Ľubica, ktorá bola vysťahovaná pri tvorbe Vojenského obvodu Javorina v roku 1952, ktorý vznikol zlúčením obcí Blažov a Ruskinovce a z častí katastrálnych území ďalších 22 prevažne spišských obcí.
Pri vzniku vojenského obvodu bola táto obec dvakrát násilne vysťahovaná, ale de iure nezanikla, pretože jej katastrálne územie nebolo celé pojaté do vojenského obvodu (§ 2 ods. 1 zákona č. 169/1949 Sb.). Pri rušení vojenského obvodu k 1. 1. 2011 bolo katastrálne územie Ľubické Kúpele pričlenené k obci Ľubica. Výška:
Zoznam nositeľov Nobelovej ceny za fyziológiu alebo medicínu
Toto je zoznam nositeľov Nobelovej ceny za fyziológiu alebo medicínu (🇸🇪).
Tri svište
Tri svište je česko-slovenský animovaný seriál, ktorý zobrazuje dobrodružstvá troch svišťov. Seriál bol vyrobený v roku 1979. Nakreslil a režíroval ho Bohumil Šejda. Dej sa odohráva v Tatrách a hlavnou témou seriálu je ochrana prírody.
Abaliget
Abaliget je obec v Maďarsku v Baranskej župe v Pécsskom okrese.
Má rozlohu 1609 ha a žije tu 605 obyvateľov (2009).
Írsko (ostrov)
Ostrov sa nachádza v severozápadnej časti Európy, v tesnom susedstve ostrova Veľká Británia. Oddeľuje ho od nej Severný prieliv, Írske more a prieliv svätého Juraja.
Ostrov je zväčša zvlnený a nížinatý, vyššie pohoria sú najmä na okrajoch. Najvyšším vrcholom je Carrauntoohil. Naopak najnižšie položené miesto sa nachádza v špeciálnej chránenej oblasti North Slob (ekvivalent chránenenej krajinnej oblasti na Slovensku) v grófstve Wexford.
Územie ostrova je administratívne rozdelené na 4 základné provincie - Leinster, Ulster, Munster a Connacht. Provincia Ulster patrí do Severného Írska a tvorí približne jednu šestinu celkovej rozlohy ostrova.
Natália Prekopová
Natália Prekopová (* 31. máj 1989) je bývalá slovenská biatlonistka. Reprezentovala Slovensko na Majstrovstvách sveta 2009 a v štafete aj na ZOH vo Vancouveri 2010.