cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Cyrano z Bergeracu (dráma)
Dej
Hlavnou postavou deja zostáva Cyrano, ktorý je zosobnením rytierskosti. Nadaný hudobne a literárne, odvážny a schopný šermiar má len jednu vadu. Dlhý nos. Tento telesný znak dotvára jeho povahu a robí z normálneho šľachtica tej doby výraznú osobnosť, i keď tragikomickú. Zostáva hlavnou atrakciou predstavenia, lebo Rostandovi sa podaril v jeho prípade vytvoriť večný model muža, skvelého, no i keď len takmer, lebo mu príroda či Boh trochu ukrivdili. Cyrano si získal sympatie divákov navždy.
náhľad|Predstaviteľ Cyrana-Coquelin náhľad|vľavo|posledná scéna hry - Cyrano a Roxana
Spoločenské súvislosti
K večnej diváckej priazni hre pomohol teda model „francúzskosti“ skvelého muža s chybičkou krásy, čím sa stal žijúcim a reálnym vzorom pre široké davy francúzskych divákov. Okrem mužského vzoru sa v hre objavila aj ženská hrdinka v osobe Roxany vyznávajúcej preciózne životné zásady a prejavujúcej odvahu vo vojnových časoch. Roxana prišla k Arrasu v treťom dejstve do tábora kadetov nielen za svojím milým ale i s úmyslom podporiť jeho spolubojovníkov. Odborná kritika toto hodnotí ako prejav emancipácie francúzskej ženy, ktorého potreba ožíva práve vo vojnových časoch.
Anaa
Anaa (iné názvy Nganaa-nui alebo Ara-ura) je atol v centrálnej časti súostrovia Tuamotu v rámci Francúzskej Polynézie.
Nachádza sa v strede súostrovia na južnej strane a najbližším susedom je atol Faaite, vzdialený približne na sever. Centrálny ostrov Tahiti je vzdialený približne na západ.
Geografia atolu
Atol má dosť nezvyklý pretiahnutý tvar s pomerne širokým prstencom súše lemujúci veľmi plytkú lagúnu. Pozostáva z necelej desiatky väčších a množstva drobných ostrovčekov (tzv. „motu“) rôznej veľkosti.
Atol má približne na dĺžku a v najširšom mieste má. Voda sa z okolitého oceánu do a z lagúny dostáva množstvom plytkých prieplavov prakticky zo všetkých strán atolu, ale žiaden nie je splavný niečím väčším, ako malým člnom. Hĺbka lagúny v najhlbšom mieste nepresahuje, s priemernou hĺbkou. Lagúna o rozlohe  je navyše koralovým porastom rozdelená na tri bazény.
Z geologického hľadiska je to koralový atol, umiestnený na vrchole podmorskej sopky, ponorenej pod hladinou mora. Sopka z oceánskeho dna na výšku meria a jej vek sa odhaduje na 52,5 až 59,6 mil. rokov.
Európska kultúra
Prvá písomná zmienka o návšteve atolu je od španielskeho moreplavca Pedra Fernandesa de Queirósa z roku 1606. Nazval ho „Conversión de San Pablo“. Ďalší záznam je od francúzskeho objaviteľa Louisa Antoinea de Bougainvilleho z roku 1768. James Cook zazrel atol v roku 1769. Kvôli tvaru ho nazval Chain Island (reťazový ostrov). Neskôr ho ešte 1. novembra 1772 navštívil španiel Domingo de Boenechea, ktorý ho nazval Isla de Todos los Santos (Island Všetkých svätých) pretože k nemu dorazil na sviatok Všetkých svätých.
Prví Európania sa v oblasti začali trvalejšie objavovať a usadzovať až v roku 1851. Zväčša to boli katolícki misionári, ktorí podporovali rozvoj komunít a ekonomiky výsadbou kokosových paliem, najmä okolo roku 1865. V tom čase Francúzska Polynézia prešla z vlády Pomare pod koloniálnu správu Francúzska. Na atole neskôr dochádzalo k súpereniu kresťanských misií medzi mormónmi zo Severnej Ameriky a francúzskymi kresťanmi, čo viedlo v roku 1852 k revolte a vynúteniu zásahu francúzskymi koloniálnymi jednotkami.
Atol bol v histórii niekoľkokrát zasiahnutý a ťažko poškodený hurikánmi. V rokoch 1878 a 1906 navyše aj kompletne zaplavený. Po hurikáne v roku 1983 bola jediná osada presťahovaná a rekonštruovaná. Zároveň bolo vybudované betónové útočisko v prípade ďalšieho hurikánu s kapacitou pre celú populáciu ostrova.
V súčasnosti je najobývanejšou osadou Tukuhora, ktorá je zároveň aj centrom komunity Anaa a je situovaná na severnom ostrove prstenca atolu.
Súčasnosť a ekonomika
Klasickým spôsobom obživy je rybolov a produkcia kopry. Jedným z najtradičnejších spôsobov rybolovu je tzv. prílivová/odlivová pasca. Na plytkom mieste prstenca útesu, najmä v miestach prieplavov medzi oceánom a lagúnou (v tahitčine Hoa) je zo skál, koralov alebo tyčí vybudovaný lievik. Na najužšom konci lievika je priechod o šírke iba niekoľkých desiatok centimetrov, ktorý ústi do oválneho bazénika s priemerom niekoľko metrov. Prúd vody pri prílive (alebo odlive) ženie ryby do lieviku. So zužujúcim sa priestorom rýchlosť a sila prúdu narastá a ryba má len jedinú šancu – poddať sa a plávať s prúdom. Po prekonaní najužšieho miesta sa prúd stratí, ale ryba je v pasci v oválnej ohrade. Jej odlov harpúnou alebo sieťou je už ľahký. Týmto spôsobom sa získava až 80% úlovkov rýb. Nie je to však úplne bezrizikový spôsob lovu, čo dokladá aj množstvo rybárov, zasiahnutých ostňom veľmi jedovatej ryby „Stonefish“ (Odranec pravý, ).
Tradičné spôsoby obživy obyvateľov atolu v poslednom čase nahrádza najmä turizmus a iné lukratívnejšie zdroje obživy, najmä vďaka letisku a relatívne blízkej polohe k Tahiti.
K výraznému ekonomickému a demografickému rastu prispelo moderné letisko, postavené v roku 1976, ktorého asfaltová pristávacia dráha je dlhá. Lety tu prevádzkuje domáca letecká spoločnosť Air Tahiti z hlavného ostrova Tahiti.
Újezd
Újezd môže byť:
Anaa
Demografia
Demografický vývoj:
Fauna a flóra
Z vtáctva sa tu okrem bežných vodných a morských vtákov vyskytuje endemický druh spevavého vtáka z čeľade trsteniarikovitých (lat. Acrocephalus caffer) a lagúnu obýva ojedinelý lastúrnik.
Bežnou vegetáciou na atole je kokosová palma, ktorá bola intenzívne vysádzaná po celej Francúzskej Polynézii v prvej polovici 19. storočia s cieľom ťažiť kopru. Z vzácnych druhov sa tu vyskytuje endemická, ktorá je ohrozenou rastlinou podľa IUCN.
Administratívne a geografické členenie
Geograficky patrí atol Anaa k najväčšiemu zoskupeniu ostrovov v Tuamotu, Ostrovom Raeffsky. Tie zahŕňajú ešte aj atoly Faaite, Tahanea, Motutunga, Takume, Raroia, Taenga, Nihiru, Makemo, Katiu, Tuanake, Hiti, Tepoto Sud, Marutea Nord, Haraiki, Aratika, Kauehi, Taiaro a Raraka.
Administratívne patrí atol do rovnomennej komunity, do ktorej patria ešte atol Faaite a neobývané atoly Tahanea a Motutunga.
František Višváder
doc. PhDr. František Višváder (* 22. október 1934, Suchohrad) je slovenský vysokoškolský pedagóg, historik a novinár.
Život
Narodil sa ako druhorodený syn Matúša Višvádera (1903-1988) a Štefánie, rodenej Chrupkovej (1908-1988). Starší brat Ján (* 1927) je novinár.
František Višváder je absolventom gymnázia v Malackách (1949-1953) a Filozofickej fakulty Univerzity Komenského v Bratislave, odbor žurnalistika (1953-1958). Pred vstupom na VŠ  pracoval v redakcii Smena.V roku 1955 založil a redigoval akademické noviny Naša univerzita, ktoré existujú dodnes. Po návrate zo základnej vojenskej služby (1958-1960) pracoval tri roky na poste zahraničnopolitického redaktora v denníku Pravda. V rokoch 1963 – 1997 bol zamestnancom Filozofickej fakulty Univerzity Komenského na Katedre všeobecných dejín, kde do roku 1970 prednášal a vedecky pracoval v oblasti najnovších svetových dejín (v školskom roku 1966/67 za zúčastnil polročného postgraduálneho pobytu na Kube). V rokoch 1968 – 1969 sa angažoval pri podpore spoločenských reforiem (napr. vypracoval projekt účasti Slovenska na zahraničnej politike ČSSR, zúčastnil sa na koncipovaní vládneho programu prvej slovenskej vlády v rámci federácie, ako člen delegácie Matice slovenskej sa pri návšteve Kanady snažil zapojiť krajanských podnikateľov do našej ekonomiky, článkami v novinách žiadal vystúpenie ČSSR z Varšavskej zmluvy a pod.), za čo mu o rok neskôr  zakázali pedagogickú a vedeckú činnosť, nesmel publikovať, vycestovať za hranice, vstupovať do archívov, obhájiť kandidátsku prácu a pod. V nasledujúcich  devätnástich rokoch pracoval v seminárnej knižnici katedier histórie. V období sovietskej „perestrojky“  mu  koncom roku 1988 umožnili založiť a viesť akademický vedeckopopulárny časopis Universitas  Comeniana, taktiež vydať jednu z jeho kníh. Roku 1990 bol rehabilitovaný. Po získaní docentúry sa stal vedúcim Katedry všeobecných dejín FiF UK, členom akademického senátu a vedeckej rady fakulty.
Roku 1997 odišiel do dôchodku, o tri roky neskôr sa z Bratislavy presťahoval do Malaciek.
Manželka (od 1957) Lýdia, rod. Bajová (* 1937), tajomníčka časopisu SAV Filozofia, syn Vladimír (* 1958), akademický sochár, Bratislava; dcéra Ing. PhD. Jana Schmitzová, CSc (1963), vedecká pracovníčka,  Biofyzikálny inštitút Maxa Plancka v Gőttingene (Nemecko).
Historická revue
V roku 1989 založil Historickú revue, prvý slovenský populárno-vedecký časopis o histórii a archeológii. Redakcia bola v Bratislave na Riazanskej 71 vo Výskumnom ústave zváračskom. Časopis obsahoval 40 strán s obrázkami a textom (čierno biely, farebná obálka) a vychádzal desaťkrát do roka. V roku 1997 po rozhodnutí ísť do dôchodku časopis predal.
Založil vydavateľstvo Kleio, v ktorom Historická revue vychádzala. Vydavateľstvo zostalo vo Višváderovom vlastníctve do roku 1997, kedy ho zrušil.
Záluží
Záluží môže byť:
Aucaleuc
Aucaleuc je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Côtes-d’Armor, v regióne Bretónsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Handheld Device Markup Language
Handheld Device Markup Language, skrátene HDML, je predchodca značkovaceho jazyka WML a bol predovšetkým použitý pre vreckové počítače PDA. HDML používa podobnú štruktúru a syntax ako hypertextový značkový jazyk HTML. HDML je možné použiť na vytvorenie jednoduchých internetových aplikácií, ktoré sa vďaka ich malej veľkosti môžu prenášať cez bezdrôtové siete. Jazyk HDML je tak ideálny pre zobrazovanie jednoduchých webových stránok v mobilných telefónoch a PDA. HDML bol vyvinutý v roku 1996 spoločnosťou Openwave, ale čoskoro ho nahradil dokonalejší značkovací jazyk WML.
Ukážka HDML dokumentu
<HDML version=2.0> <DISPLAY> <ACTION TYPE=ACCEPT TASK=GOSUB DEST="#subact" RECEIVE="var1;var2"> var1 = $(var1)<BR> var2 = $(var2) </DISPLAY>
<DISPLAY NAME=subact> <ACTION TYPE=ACCEPT TASK=RETURN RETVALS="abc;xyz"> Return abc;xyz </DISPLAY> </HDML>
Vinařice
Vinařice môžu byť:
Munderfing
Munderfing je obec v Rakúsku v spolkovej krajine Horné Rakúsko v okrese Braunau am Inn.
Žije tu 2 723 obyvateľov (1. 1. 2010).
Lough Erne
thumb|[[Lower Lough Erne a Upper Lough Erne.]] Lough Erne je pomenovanie dvoch jazier na severozápade ostrova Írsko v historickej provincii Ulster. Nižšie položené Lower Lough Erne sa nachádza v grófstve Fermanagh v Severnom Írsku a vyššie položené Upper Lough Erne leží nielen v Severnom Írsku, ale aj v grófstve Cavan v susednej Írsku. Z juhu na sever preteká jazerami rieka Erne a vytvára významnú vodnú cestu.
Inovec (1 041,6 m n. m.)
Inovec je najvyšší vrch v Považskom Inovci. Leží nad obcou Selec, približne južne od Trenčína.
Poloha
Nachádza sa v severnej časti pohoria, v geomorfologickom podcelku Vysoký Inovec. Vrchol leží na území Trenčianskeho kraja, v okrese Trenčín a zasahuje na katastrálne územie obcí Trenčianske Jastrabie, Selec, Trenčianske Stankovce a Dubodiel. Najbližšími sídlami sú západne ležiaci Selec a východne situovaný Dubodiel a Trenčianske Jastrabie, severne leží Mníchova Lehota.
Opis
Inovec je súčasťou hlavného hrebeňa, vedúceho od Panskej javoriny severným smerom do Jastrabského sedla. Predstavuje rozsiahly, z diaľky viditeľný masív, ktorý bol v minulosti najvyšším bodom v rámci Západoslovenského kraja. Inovec spadá na západe strmými a mohutnými zrázmi do Seleckej kotliny, na severovýchod sa znižuje v hlavnom hrebeni do Jastrabského sedla, na východ sa miernejším sklonom zvažuje do Bánovskej pahorkatiny a v južnom smere pokračuje výrazným hlavným hrebeňom k vrchu Panská javorina. Snehová pokrývka sa vo vrcholových častiach drží okolo 80 dní v roku.
Západne susedí vrch Hradisko a Klenkov vrch, južne Jakubová , Horný lom  a Krželnica , východne Močiare  a Železník  a severne Jarabský vrch  a Blatina. Juhozápadné a západné svahy odvodňuje Selecký potok, severné Sedličiansky potok, oba smerujúce do Váhu, voda z východnej časti smeruje potokom Svinica a Inovec do Bebravy. Na vrchole stojí rozhľadňa a telekomunikačné vysielače. Vedú sem viaceré značené chodníky a na severnom úpätí stojí Chata pod Inovcom. Juhozápadnú časť vrcholu zaberá Prírodná rezervácia Považský Inovec. Vrch je budovaný kryštalickými bridlicami, najmä svormi a rulami.
Výhľady
Vrcholovú časť pokrýva súvislý lesný porast, ktorý neumožňuje rozhľad, no v okolí je niekoľko vhodných miest s výhľadom. Jedinečný výhľad však poskytuje vyhliadková veža, odkiaľ je možný kruhový rozhľad. Pri vhodných podmienkach vidieť mnohé vrchy Považského Inovca, no tiež všetky okolité a mnohé vzdialenejšie pohoria. Nezriedka je pozorovateľná napríklad Flochová, Babia hora, Veľká Rača, Praděd, Králický Sněžník, vzácne i Schneeberg (Alpy) a Západné Tatry.
Sojuz T-6
Sojuz T-6 bol sovietsky pilotovaný kozmický let v rámci programu Sojuz. Sojuz T-6 vyštartoval 24. júna 1982 z kozmodrómu Bajkonur k stanici Saľut 7. Na palube lode prileteli k stanici členovia sovietsko-francúzskej posádky Vladimir Džanibekov, Alexander Ivančenkov a Jean-Loup Chrétien.
Členovia posádky Sojuzu T-6 pracovali na pripravených experimentoch na kozmickej stanici a po týždni úspešne pristáli 2. júla 1982 v Kazachstane.
Štart a spojenie so stanicou
Štart lode prebehol 24. júna 1982 v 16:29:48 UTC z kozmodrómu Bajkonur v Kazašskej SSR. Sojuz T-6 sa dostal na obežnú dráhu a po samostatnom lete a niekoľkých úpravách dráhy sa priblížil ku kozmickej stanici. Približovací manéver riadil palubný počítač Sojuzu, vo vzdialenosti 900 m od stanice kvôli problémom s automatickým navádzacím systémom prevzal ručné riadenie Džanibekov a úspešne spojil Sojuz 25. júna 1982 o 17:46 UTC so zadným spojovacím uzlom Saľutu 7. Po kontrole hermetickosti spojenia posádka prestúpila do stanice, kde sa stretla s členmi základnej posádky Anatolijom Berezovojem a Valentinom Lebedevom.
Experimenty
Pre misiu Sojuz T-6 pripravili vedci rad experimentov:
Pristátie
Dňa 1. júla 1982 bol v rámci testov kozmickej lode Sojuz T-6 skúšobne zapálený na 69 s manévrovací motor, čím došlo k zvýšeniu obežnej dráhy orbitálneho komplexu. Nasledujúceho dňa kozmonauti Džanibekov, Ivančenkov a Chrétien prestúpili na palubu Sojuzu, uzavreli prielezy a po kontrole hermetickosti oddelili v 11:04 UTC Sojuz od Saľutu 7. Po začatí brzdiaceho manévru a odhodenie obytnej a prístrojovej sekcie vstúpila loď vo výške 100 km v 13:57 UTC do atmosféry a bez problémov pristála 2. júla 1982 v 14:21:10 UTC na území Kazachstanu 65 km severovýchodne od mesta Arkalyk.
Bratislavafilm
Bratislavafilm je slovenský film z roku 2009 z dielne režiséra Jakuba Kronera.
Dej
Bratislava je film o živote spoločnosti z pohľadu ľudí na jej okraji. Zobrazuje mesto s určitými pravidlami a ich porušovanie. Ukazuje najmä život niektorých mladých ľudí na sídlisku Petržalka, život mladej a staršej rodiny z Petržalky a problémy mafiána v Bratislave.
Film je zasadený do súčasnosti. Zobrazuje jeden deň z pohľadu mafiána (Peter Batthyany), taxikára (Jozef Kapec), ktorý prežíva manželskú krízu, a mladého dílera drog (Michal Nemtuda). Týchto ľudí spája človek, ktorý prichádza do Bratislavy za prácou (Ľuboš Kostelný). Príbehy sa prelínajú a vyvrcholia do drámy.
Münzbach
Münzbach je obec v Rakúsku v spolkovej krajine Horné Rakúsko v okrese Perg.
Žije tu 1 729 obyvateľov (1. 1. 2011).
Mužská prostitúcia
Mužská prostitúcia je vykonávanie sexuálnych služieb mužom za odmenu. Osoba vykonávajúca mužskú prostitúciu sa oficiálne nazýva prostitút, alebo slangovo gigolo, mužská kurva, šlapka. Pokiaľ ide o profesiu mužského prostitúta a o profesionálne povolanie v tom prípade sa používa označenie sexworker. V českom homosexuálnom prostredí sa mladí mužskí prostitúti nazývajú motýlci.
Apoštolský exarchát Gréckokatolíckej cirkvi v Českej republike
Apoštolský exarchát Gréckokatolíckej cirkvi v Českej republike je oficiálna forma (apoštolský exarchát) gréckokatolíckej cirkvi v Česku.
Dejiny
Po rozdelení ČSFR bol v januári 1993 vytvorený biskupský vikariát pre gréckokatolíkov v Česku so sídlom v Prahe. 13. marca 1996 bol z neho vytvorený Gréckokatolícky exarchát. Na jeho čelo bol vymenovaný vladyka Ivan Ljavinec. Exarchát bol vyňatý z jurisdikcie Prešovského biskupstva a je jurisdikčne podriadený priamo Svätej Stolici. Mal 6 farností a asi 9000 veriacich. Veriacich pribúda najmä dôsledkom príchodu ľudí z východu Slovenska za prácou do Česka.
Mužská prostitúcia
Pôvod a dejiny homosexuálnej mužskej prostitúcie
V dávnych kultúrach museli kňazi, pravdepodobne z dôvodu ovplyvňovania energií, často predstupovať pred božstvo v ženských šatách. Takíto kňazi často slúžili homosexuálnej prostitúcii. Aj na Tahiti bola homosexuálna náboženská mužská prostitúcia; existovali tam takzvaní "bôžikovia neprirodzenej túžby". Takisto existujú správy o kňazoch v ženskom oblečení z územia Severnej Ameriky a Ázie. V klasickom Ríme bola homosexuálna mužská prostitúcia bohmi dovolená a vykonávaná pre bohov. Podporované bolo vykonávanie prostitúcie medzi rovnakým pohlavím aj prísnym oddelením pohlaví (napríklad čisto chlapčenské divadelné, športové a vojenské školy, internáty, kláštory), ktoré bolo v spoločnosti bežné na celom svete (Grécko, Rímska ríša, Čína). V každom väčšom meste existovali organizované chlapčenské verejné domy.
Apoštolský exarchát Gréckokatolíckej cirkvi v Českej republike
Dejiny
V Česku mala táto cirkev podľa sčítania ľudu z roku 2001 7 704 veriacich. Pri sčítaní v roku 2011 to bolo 9 927 ľudí. V súčasnosti (r. 2013) v exarcháte existuje 21 farností tvoriacich 7 protopresbyterátov (dekanátov). Pôsobí v nich 28 kňazov. V roku 2003 bol vymenovaný za druhého gréckokatolíckeho exarchu Ladislav Hučko.
Mužská prostitúcia
Chlapci na telefón a pouliční prostitúti
Pri vytváraní sociologických prieskumov a vedení psychosociálnych a zdravotníckych projektov je nutné zohľadniť rozlíšenie týchto dvoch skupín. Medzi týmito skupinami sa v odborných prieskumoch ukázal značný rozdiel.
Chlapci na telefón
Chlapci na telefón sú v priemere starší a finančne etablovanejší, aj keď ponúkajú podobné služby ako pouliční prostitúti. Pracujú samostatnejšie s vlastnou organizačnou štruktúrou pracovných podmienok. Ich prácu vyznačuje charakter dobrovoľne si zvolenej práce a ich životný štýl sa dá prirovnať k príslušníkom sociálne "strednej vrstvy", ktorú vyznačuje plánovanie do budúcnosti a istý komfort. Pôvod tejto skupiny sa zväčša vyznačuje dobrými životopisnými predpokladmi, t. j. stabilné rodinné zázemie, ukončené školské alebo odborné vzdelanie.
Pouliční prostitúti
Pouliční prostitúti tvoria heterogénnu skupinu. Nachádzame v nej široké vekové spektrum (hlavne aj tých najmladších); medzi motívmi a dĺžkou výkonu tejto práce sú veľké rozdiely; sexuálna identita je rôzna; sú v nej zastúpené najrôznejšie národnosti. Ide prevažne o chlapcov so sociálnymi a psychickými problémami zapríčinené komplikovanou minulosťou, chaotickým rodinným zázemím; sexuálne zneužívaním; alkoholom alebo užívaním drog; chýbajúcimi skúsenosťami na trhu práce; konfliktom so zákonmi a ich všeobecnou situáciou vyplývajúcou z ich činnosti. Ich prácu vyznačuje pri stretnutiach na ulici a v rôznych lokáloch spontánnosť. Vedú prevažne životný štýl typu "z ruky do úst". Typického mladého muža by sme medzi nimi hľadali márne. Nedostatočná pripravenosť vážnejšie anylyzovať svoju činnosť vyznačuje nielen ich, ale aj mnohých ich klientov. Voči ponukám organizácií zaoberajúcimi sa pomocou pouličným prostitútov sa správajú odmietavo alebo konzumne. Pri trvalej pomoci ako sprostredkovanie pracovného miesta alebo ubytovania sa prejavuje ich neschopnosť plniť s touto pomocou spojené povinnosti.
Mužská homosexuálna prostitúcia vo filme
V češtine:
V angličtine:
Charles Hobaugh
Charles Owen Hobaugh (* 5. november 1961, Bar Harbor, Maine, USA) je americký astronaut NASA. Má štyri deti. Má rád lyže, volejbal, behanie, triatlon.
STS-104 bola jeho prvá misia do vesmíru, v ktorej letel ako pilot v raketopláne Altantis. Jeho druhou misiou STS-118 bola misia raketoplánu Endeavour, pri ktorej letel už ako veliteľ misie. Jeho ďalším letom bola misia STS-129 raketoplánu Atlantis. Raketoplán s Charlesom Hobaughom ako veliteľom letu odštartoval 16. novembra 2009 z Kennedyho vesmírneho strediska na Floride. Na Medzinárodnú vesmírnu stanicu (ISS) dopravila náhradné diely a zásoby.
Chalaux
Chalaux je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Nièvre, v regióne Burgundsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Feminizmus (hnutie)
Feminizmus je označenie pre rôzne hnutia a politické smery zamerané na postavenie žien v politickej, ekonomickej, sociálnej i súkromnej sfére. Vzniklo koncom 19. a začiatkom 20. storočia
Pôvod feminizmu možno nájsť v osvietenstve. V tej dobe ho reprezentovali napríklad Mary Wortley Montaguová a Markíza de Condorcet presadzujúce vzdelávanie žien. Prvé vedecké spoločenstvo pre ženy bolo založené v Middelburgu, v meste na juhu Holandska v roku 1785. Práca Mary Wollstonecraftovej s názvom „A Vindication of the Rights of Woman“ pochádzajúca z roku 1792 je jednou z prvých prác, ktoré možno označiť za feministické. Podporu myšlienke rovnoprávnosti žien vyslovil aj John Stuart Mill.
V 19. storočí sa feminizmus zmenil na organizované hnutie. Prvá známa konferencia zameraná na ženské práva sa uskutočnila pri Seneca Falls v štáte New York v roku 1848. Do formovania a pôsobenia feministického hnutia zasiahli viaceré predstaviteľky marxistického feminizmu.
Na začiatku 20. storočia mnoho západných krajín umožnilo ženám voliť, najmä po Prvej svetovej vojne. Po dosiahnutí väčšieho zrovnoprávnenia s mužmi bolo feministické hnutie, čo sa do počtu prívržencov týka, značne oslabené a prešlo na menej výrazné témy.
Kavala
Kavala (gr. Καβάλα - Kavala) je druhé najväčšie mesto v severnom Grécku, leží v kraji Východná Makedónia a Trácia.
Starovek
Spočiatku bolo územie Kavaly obývané Trákmi, no tých v 7. storočí pred Kr. odtiaľto vyhnali Gréci z neďalekého ostrova Thasos, ktorí tu založili kolóniu Neapolis (Nové mesto). Podľa niektorých názorov však bol Neapolis kolóniou Aténčanov, čo však je nepravdepodobné, lebo poloha mesta je blízsko vplyvu Thassosu a okolo Neapolisu boli aj iné jeho kolónie. Mesto však bolo samostatný štát a spojenec Atén, aj preto, že obyvatelia Thassosu boli Ióni, rovnako ako aj Aténčania. Na strane Atén bolo aj počas Peloponézskej vojny až do roku 340 pred Kr., kedy ho ovládli Macedónci s kráľom Filipom II.. Mesto patrilo Macedónií, ktorú v 2. storočí pred Kr. ovládli Rimania. V 1. storočí pred Kr. sem z Ríma utiekli Caesarovi vrahovia Brutus a Cassius, ktorých však porazil Augustus pri neďalekom meste Filippy. V nasledujúcom storočí sem prišiel apoštol Pavol a od tej doby sa v meste rozmáhalo kresťanstvo, ktoré v 4. storočí vytlačilo pohanské kulty. V roku 395 mesto pripadlo Východorímskej (Byzantskej) ríši.
Byzantské obdobie
Počas tohto obdobia bolo mesto Neapolis premenované na Christoupoli (Kristovo mesto). V 6. storočí tu cisár Justinián I. postavil mohutné opevnenia, ktoré v budúcnosti slúžili na ochranu proti bulharským útočníkom. Opevnenia boli posilnené aj v 8. a 9. storočí. V roku 1185 bolo mesto dobyté Normanmi a v roku 1387 Turkami a začlenené tak do Osmanskej ríše.
Turkokratia
Počas tureckej doby si mesto zachovalo svoj grécky charakter a v tejto dobe dostalo svooje dnešné meno, Kavala. Mesto prosperovalo aj v tomto období, v 16. storočí tu veľkovezír gréckeho pôvodu Ibrahim Paša postavil nový vodovod. Turci ďalej využívali byzantské hradby a pevnosť Panagia, ktoré stoja dodnes. V meste sa usadila aj bulharská komunita, ktorá Kavalu nazývala Morunets.
Moderné dejiny
V roku 1912 Kavalu ovládli Bulhari s cielom bulharizovať grécke obyvateľstvo, no o rok neskôr mesto dobyli Gréci. Bulharská menšina sa potom vysťahovala do Bulharska. Po grécko-tureckej vojne v roku 1923 sa tu usadili Maloázijskí Gréci, čím sa zvýšil význam mesta. Boli tu vytvorené široké odvetvia priemyslu a poľnohospodárstva, zvlášť kvalitný bol miestny tabak a víno.
Súčasnosť
Kavala patrí medzi grécke veľkomestá, nachádzajú sa tu pláže, je tu dôležitý prístav a zvlášť kvalitné je miestne víno, preto sa táto oblasť nazýva aj grécke Bordeaux. Žije tu približne 64 000 obyvateľov. Pochádza odtiaľto viacero gréckych osobností, ako speváčka Despina Vandi, futbalista Theodoros Zagorakis, speváci Vassilis Karas či Nikos Kourkoulis a spisovateľ Vassilis Vassilikos.
Vlajka Sudánu
thumb|Vlajka Sudánu
Vlajka Sudánu - základom sudánskej vlajky sú panarabské farby vodorovných pruhov – červená, biela a čierna, pri žrdi je zelený klin v tvare rovnoramenného trojuholníka, ktorý siaha do tretiny dĺžky vlajky. V symbolickom výklade je zelená farbou historickej arabskej dynastie Fátimovcov, islamu aj blahobytu, červená pripomína revolúciu, pokrok, socializmus a národných mučeníkov, biela svetlo, mier, optimizmus a bielu vlajku z doby revolúcie roku 1924, čierna geografickú polohu štátu, zasahujúceho na juhu až do čiernej Afriky, i názov štátu (Sudán = čierny); čierna však bola aj hlavnou farbou Mahdího, zjednotiteľa Sudánu v minulom storočí.
Vlajka bola zavedená v roku 1970.
Conflans-en-Jarnisy (kantón)
Conflans-en-Jarnisy je francúzsky kantón v departemente Meurthe-et-Moselle v regióne Lotrinsko. Tvorí ho 25 obcí.
Münzkirchen
Münzkirchen je obec v Rakúsku v spolkovej krajine Horné Rakúsko v okrese Schärding.
Žije tu 2 545 obyvateľov (1. 1. 2010).
Montville
Montville je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Seine-Maritime, v regióne Horná Normandia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Chomutovka
Chomutovka je riečka v severozápadných Čechách, ľavostranný prítok Ohře. Dĺžka toku je 50,43 km. Plocha povodia meria 185,7 km².
Priebeh toku
Pramení v Krušných horách zhruba 863 metrov nad morom 2,5 km severozápadne od Hory Svatého Šebestiána v okrese Chomutov. Na niektorých mapách je ako Chomutovka mylne označovaný spojovací kanál z povodia Černej, ktorý vedie sedlom medzi Skleným a Novoveským vrchom. Za Horou Svatého Šebestiána obracia svoj tok na juhovýchod a 13 km dlhým a cez 200 m hlbokým Bezručovým údolím sa prediera dolu z Krušných hôr, ktoré opúšťa na severozápadnom okraji Chomutova. Preteká Chomutovom a ďalej pokračuje na juhovýchod, teraz už plytkým a otvoreným údolím v bezlesnej krajine. Tečie okrem iného cez Údlice, Velemyšleves, Bitozeves a Postoloprty, za ktorými ústi v nadmorskej výške 181 m zľava do Ohře.
Väčšie prítoky
Významnejšie prítoky sú len tri a to Kamenička (L) a Křimovský potok (P) pri Treťom mlyne v Bezručovej doline a Hačka (P) pri Hořenci.
Vodný režim
Priemerný prietok pri ústí činí 1,02 m³/s.
Hlásne profily:
Brno
Brno (slovenské prídavné meno znie brniansky) je počtom obyvateľov najväčšie mesto Moravy a druhé najväčšie Česka. Je historickým hlavným mestom Moravy, v súčasnosti je správnym centrom Juhomoravského kraja s postavením štatutárneho mesta. Rozkladá sa na juhu Moravy na sútoku riek Svratka a Svitava. Má rozlohu, k 1. Januáru 2022 tu bolo na trvalý pobyt prihlásených 379 466 obyvateľov a v celej metropolitnej oblasti na ploche až 740 678 (2010), čo je viac ako počet obyvateľov Bratislavského samosprávneho kraja.
Brno je významným administratívnym strediskom, centrom českej justície, sídlom orgánov s celoštátnou kontrolnou pôsobnosťou a ďalších dôležitých inštitúcií. Je tiež centrom vzdelania s 26 fakultami jedenástich univerzít a vysokých škôl. V meste sídli biskupstvo brnianskej diecézy. Od roku 1998 tu stojí prvá česká mešita. V Brne je zákonom zriadené štúdio Českého rozhlasu (prvé vysielanie rozhlasu 1924) a Českej televízie (vzniklo 1961 v rámci Česko-slovenskej televízie).
K najvýznamnejším dominantám mesta patrí hrad Špilberk a Katedrála svätého Petra a Pavla (známa skôr ako Petrov). Druhým zachovaným hradom na území Brna je hrad Veveří týčiaci sa nad brnianskou priehradou. Severovýchodne od mestského jadra, tvoreného pôvodným historickým jadrom a vyhláseného mestskou pamiatkovou rezerváciou, leží stavebná pamiatka vila Tugendhat od architekta Ludwiga Mies van der Roheho, zapísaná medzi Svetové dedičstvo UNESCO ) K turistickým lákadlám patrí aj začiatok chránenej krajinnej oblasti Moravský kras.
Dejiny
Najstarším dokladom ľudského osídlenia územia Brna je ručne opracovaný kameň nájdený na Červenom kopci starý približne 700 000 rokov. V oblasti Brna žil taktiež človek kromaňonský. Významným náleziskom so stopami osídlenia staršej kamennej doby je Stránska skala, sú tu však aj stopy osídlenia z neskorších období (Eneolit). Počnúc mladšou kamennou dobou (neolit) bol priestor Brna osídlený nepretržite, pričom v niektorých obdobiach praveku a celý stredovek tu existovali sídelné útvary centrálneho významu. Počas stavebných prác v mestskej časti Bohunice boli v roku 2007 nájdené pozostatky pravdepodobne opevnenej osady z mladšej kamennej doby staré 6 - 8 tisíc rokov. Počas odborného archeologického prieskumu boli nájdené početné pozostatky dobovej keramiky, úlomky pazúrikov, kostí atď. Z toho sa usudzuje, že mohlo ísť o osadu kupcov a lovcov, ktorí ovplyvňovali dianie v širokom okolí. Existujú dohady, že osada mohla byť obohnaná i vodnou priekopou, na to však nie je dostatok dôkazov. Na území tzv. historického jadra Brna bolo zaznamenané eneolitické osídlenie, zo staršej až neskorej bronzovej doby a halštatskej doby. Pozornosť si zaslúžia zatiaľ ojedinelé hroby rámcovo z 9. storočia. Trvalé osídlenie tohto areálu začína v 12. storočí, a to v južnej časti - približne medzi dnešným námestím Slobody a ulicou Nádražní. V poslednej dobe boli získané aj doklady o využívaní južných svahov pri Pekařské ulici v tomto období.
V 2. storočí sa grécky geograf Klaudios Ptolemaios zmieňoval o osade Meliodunon zrejme na území dnešného Brna. Prvé doklady slovanského osídlenia pochádzajú z 5. - 7. storočia.
Stredovek
thumb|left|Rytina Brna v roku 1591 Počas 8. a 9. storočia plnilo centrálnu funkciu v brnianskom priestore hradisko Staré Zámky u Líšně (v súčasnosti Brno-Líšeň, mestská časť na východe Brna). Určitý význam malo už vtedy sídlisko pravdepodobne na ostrove v rieke Svratke na území dnešného Starého Brna (približne v priestore Krížovej, Křídlovickej a Ypsilantiho ulice), snáď už v 1. polovici 10. storočia opevnené. Osídlenie tu pokračuje nepretržite ďalej, ďalšie opevnenie pravdepodobne vzniklo v 1. polovici 11. storočia. Najskôr na prelome 10. a 11. storočia bola na ľavom brehu Svratky postavená rotunda, ktorej pozostatky boli zachytené v areáli augustiniánskeho kláštora na Mendlovom námestí. Až po ďalších dvoch prestavbách, v 12. (?) a 13. storočí tu založila roku 1324 Alžbeta Rejčka súčasný kostol Nanebovzatia Panny Márie slúžiaci však už novozaloženému cisterciánskemu kláštoru. Zdá sa, že v Starom Brne bolo aj významné centrum přemyslovského štátu po ovládnutí Moravy touto dynastiou roku 1019, v 2. polovici 11. a 1. polovici 12. storočia tu zrejme sídlili údelné kniežatá.
Z roku 1091 je prvá zaručená písomná zmienka v Kosmovej kronike. V 12. storočí sa ranne stredoveká aglomerácia, ktorá zahŕňala okrem hradu a osídlenia v areáli neskoršieho starobrnianského kláštora ešte hospodárske podhradie na pravom brehu Svratky, rozšírila na svahy južne od Pekařské ulice a najmä do južnej časti neskoršieho mesta. Vtedy bol tiež vybudovaný ''kostolík sv. Petra'' s kryptou; okolo bolo doložené súdobé osídlenie, ale nie opevnenie na prístupnej strane. Palisádový žľab v mieste domu Petrov 8 (biskupstvo) však nevylučuje existenciu hradeného dvorca. Existencia přemyslovského správneho hradu v 11. a 12. storočí na Petrove nie je vo svetle archeologických výskumov pravdepodobná. Osídlenie z 8. - 12. storočia, na ktoré nadviazalo v 13. storočí predmestie, bolo archeologicky preukázané aj v areáli ulíc Dornych a Spálená. Okolo roku 1200 prišli nemeckí, (rakúski) a valónski osídlenci, výrazne sa rozrástlo osídlenie zahŕňajúce do 30. rokov 13. storočia celé neskoršie historické jadro v hradbách. Tento vývoj vyvrcholil vznikom inštitucionálneho mesta asi v 30., možno už v 20. rokoch 13. storočia. Jeho právny poriadok bol odvodený od rakúskych miest Enns a Viedeň.
Roku 1243 Brnu kráľ Václav I. udelil mestské privilégiá. Hrad Špilberk zrejme založil v 70. rokoch 13. storočia Přemysl Otakar II. Už pred polovicou 13. storočia boli postavené kamenné hradby. Roku 1292 dostalo mesto právo voliť richtára. V roku 1349 sa Brno stalo trvalým sídlom moravských markgrófov. Popri Olomouci bolo Brno najvýznamnejším moravským mestom, zasadal tu aj zemský súd. Obvod zovretý hradbami dosahoval necelých, počet obyvateľov sa pohyboval okolo 8 000.
Husitské vojny zasiahli Brno v rokoch 1428 a 1430. Brno zostalo po celú dobu pevnou katolíckou baštou, k čomu prispel jeho prevažne nemecký charakter. Husiti mesto nedobyli, ťažko však utrpelo Staré Brno a ďalšie blízke obce a predmestia. Už v 1. polovici 13. storočia vznikli v Brne prvé murované meštianske domy, aj keď ešte o niekoľko desaťročí neskôr bolo mesto prevažne drevené. Proces prechodu k murovanej architektúre sa v prostredí meštianskej zástavby výrazne urýchlil od 2. polovice 13. storočia, takže v 14. a 15. storočí už malo Brno v zásade murovaný charakter. Aj keď tehly sa používali už v 13. storočí, veľký rozmach tehlových stavieb možno zaznamenať v 15. storočí.
Novovek
thumb|vpravo|Socha [[Louis Raduit de Souches|Louisa Raduita de Souches v kostole svätého Jakuba v Brne]] V roku 1641 po dobytí Olomouca švédskymi vojskami sa Brno stalo faktickým hlavným mestom Moravy okrem iného preto, že sem boli z Olomouca narýchlo premiestnené Zemské dosky. Koniec sporu oboch miest urobil až roku 1782 markgróf a cisár Jozef II., ktorý priznal nárok na označenie hlavného mesta definitívne Brnu. V lete 1645 bolo samotné Brno neúspešne obliehané osemnásťtisícovým švédskym vojskom generála Torstensona, ktorý chcel Brno použiť ako základňu pre finálny útok na Viedeň. Neskôr sa k Torstensonovmu vojsku pridalo ešte desaťtisícové vojsko sedmohradského kniežaťa Juraja II. Rákociho, ktorého časť ale bola onedlho odvolaná k Ledniciam. Počas tohto obliehania mesto bránilo iba 1476 obyvateľov, pričom vojaci tvorili necelú polovicu. Vďaka tvrdosti a nasadeniu obrancov a geniálnej organizácii obrany Raduitom de Souches však Švédi neuspeli a s osemtisícovými stratami boli nútení obliehanie ukončiť. Takmer o sto rokov neskôr, roku 1742, bolo Brno bez úspechu obliehané pruskými vojskami. Priemysel sa začal rozvíjať už v roku 1763, kedy bola založená prvá textilná manufaktúra. Roku 1777 bolo založené brnianske biskupstvo podliehajúce však olomouckému arcibiskupstvu. náhľad|vľavo|Dodnes existujúci brniansky železničný viadukt k dnešnému hlavnému nádražiu na trati z Břeclavi (polovica 19. storočia) V roku 1805 v Brne nocoval Napoleon Bonaparte pred dôležitou bitkou pri Slavkove. Pobyt francúzskeho vojska bol pre mesto značnou príťažou, spotrebovalo množstvo potravinových zásob na úkor mešťanov a začali sa šíriť choroby. V roku 1817 bolo cisárskym dekrétom Františka I. založené Františkovo múzeum, dnešné Moravské zemské múzeum, druhé najväčšie a zároveň druhé najstaršie múzeum v Česku (po múzeu v Opave). V roku 1839 bolo mesto spojené s Viedňou železnicou. Roku 1846 bolo zavedené verejné osvetlenie plynovými lampami, nasledujúci rok (1847) bol do Brna zavedený telegraf. 6. júla 1850 bolo k Brnu pripojených 20 ďalších katastrálnych území a jeho rozloha sa zväčšila na a zhruba sa krylo s modernou mestskou časťou Brno-střed. Zároveň bolo Brno rozdelené na 4 samosprávne okresy, v ktorých čele stáli okresné výbory na čele s predstaveným a námestníkom. V rokoch 1859 - 1864 bolo postupne zbúrané takmer celé mestské opevnenie Brna, z ktorého sa do dnešnej doby zachovali spolu s prestavanou Měnínskou bránou len krátke úseky, priliehajúce k uliciam Husova, Bašty a na Denisovým sadom. Po zbúraní mestského opevnenia nastal prudký priemyselný rozvoj mesta. Dňa 17. augusta 1869 začala prevádzku Konská železnica. Rok 1873 priniesol prvú vysokú školu v Brne, technický inštitút. V rokoch 1881 a 1882 bolo novo vybudované mestské divadlo osvetlené ako prvé európske divadlo elektrickými žiarovkami T. A. Edisona, hneď ďalší rok založil Jozef Barvič prvé české kníhkupectvo v Brne. Roku 1899 bolo založené Vysoké učení technické v Brne.
20. storočie
Dňa 3. mája 1905 bol vydaný nový štatút mesta Brna, ktorý zrušil okresné výbory. Do čela každého okresu potom volilo mestské zastupiteľstvo len jedného predstaveného a dvoch námestníkov. vľavo|thumb|[[Funkcionalizmus (architektúra)|Funkcionalistická vila Tugendhat z roku 1928.]] thumb|vľavo|[[Tretia ríša|Nemecké nacistické jednotky vstupujúce 15. marca 1939 do Brna. Začiatok okupácie Čiech a Moravy.]]
Po vzniku prvej Česko-slovenskej republiky bolo 6. novembera 1918 prevzaté Brno do českých rúk. Ako prvá univerzita nového štátu vznikla už 12. decembera 1918 Vysoká škola zverolekárska v Brne, terajšia Veterinární a farmaceutická univerzita Brno. Ďalšie školy univerzitného typu nasledovali v roku 1919; 28. januára vznikla Masarykova univerzita a neskôr v tom istom roku tiež Mendelova poľnohospodárska a lesnícka univerzita v Brne. Na základe zákona č 213/1919 Zb. O zlúčení susedných obcí s Brnom boli 16. apríla 1919 k Brnu pripojené 2 mestá (Husovice a Královo Pole) a 21 ďalších obcí (Bohunice, Brněnské Ivanovice, Černovice, Dolní Heršpice, Horní Heršpice, Juliánov, Jundrov, Kamenný Mlýn, Kohoutovice, Komárov, Komín, Lískovec, Maloměřice, Medlánky, Obřany, Přízřenice, Řečkovice, Slatina, Tuřany, Žabovřesky a Židenice), čím vzniklo tzv Veľké Brno o rozlohe, takmer o tri roky skôr ako Veľká Praha. 26. mája 1928 bolo výstavou súdobej kultúry v Československu otvorené novovybudované Brnianske výstavisko. V roku 1930 bola postavená funkcionalistická Vila Tugendhat a v rokoch 1936 - 1940 brnianska priehrada. 22. januára 1933 uskutočnili členovia Národní obce fašistickej tzv „Židenický puč,“ ktorý bol armádou potlačený.
V noci z 14. na 15. marca 1939 uskutočnili brnianski Nemci (v meste žilo cez 50 000 obyvateľov nemeckej národnosti), puč, pri ktorom obsadili ešte pred príchodom nemeckej okupačnej armády dôležité budovy v meste. Brniansky starosta Rudolf Spazier však odmietol vydať brnianským Nemcom radnicu a vo funkcii zostal až do 23. marca 1939. 17. novembra 1939 boli vysoké školy v Brne prepadnuté nacistami a študenti odvlečení do koncentračných táborov, nasledujúci rok sa z Kounicových internátov stala väznica, kde sa konali popravy a boli odtiaľ vypravované transporty do vyhladzovacích táborov. Roku 1944 bolo k Brnu pripojené mestečko Líšeň. Toho istého roku sa Brno niekoľkokrát stalo terčom spojeneckých náletov.
1. januára 1957 bola k Brnu pripojená rozsiahla oblasť Brnianskej priehrady (časti vtedajších katastrov obcí Bystrc, Kníničky, Rozdrojovice, Moravské Knínice, Chudčice a Veverská Bítýška) o rozlohe. V roku 1958 bolo vybudované medzinárodné letisko Brno-Tuřany. Nasledujúceho roku sa začala v Černoviciach výstavba prvého brnianského panelového sídliska. Masívna výstavba panelových sídlisk potom pokračovala v 60., 70. a 80. rokoch a výrazne sa podpísala na vzhľade mnohých brnianskych štvrtí. 1. júla 1960 boli k Brnu pripojené obce Bystrc, Holásky, Kníničky, Mokrá Hora a časť katastra Moravan(tzv . Nové Moravany). Roku 1965 bolo vybudované aj nové divadlo, Janáčkova opera. V rokoch 19661969 sa na území Brna uskutočnila rozsiahla katastrálna reforma. 26. novembra 1971 boli k Brnu pripojené obce Bosonohy, Dvorska, Chrlice, Ivanovice u Brna, Jehnice, Ořešín, Soběšice a Žebětín. Ako posledný bol k Brnu 1. júla 1980 pripojený Útěchov. V roku 1987 bola vybudovaná pretekárska trať Masarykov okruh.
Po nežnej revolúcii
thumb|Sídlo Ústavného súdu Po nežnej revolúcii začala séria bývalých obcí požadovať samosprávu, niektoré štvrte (napríklad Kníničky) uvažovali aj o odtrhnutí od Brna. Roku 1990 bolo preto schválené nové členenie mesta na 29 samosprávnych mestských častí, ktoré nadobudlo účinnosť 24. novembera 1990, v deň komunálnych volieb. Brno sa stalo sídlom významných inštitúcií s celoštátnou pôsobnosťou, ako je Ústavný súd, Najvyšší súd, Najvyšší správny súd, Úrad na ochranu hospodárskej súťažealebo naposledy úrad verejného ochrancu práv - ombudsmana.
Obyvateľstvo
K 31. decembru 2009 malo Brno 371 399 obyvateľov, k 1. januáru 2019 to bolo 406 878 obyvateľov. Najväčší prírastok obyvateľstva zažilo Brno v období rokov 1850 - 1919 (počas priemyselnej revolúcie), najmä pripojením okolitých obcí; do roku 1940 potom počet obyvateľov stagnoval, a od 50. rokov 20. storočia opäť rástol. Mierny pokles po roku 1989 kopíruje trend veľkých miest v celom Česku, ľudia sa sťahujú za administratívne hranice, v meste však naďalej pracujú a využívajú služby. Štatisticky tak v Brne ľudí ubúda, fakticky ich počet rastie, čo indikuje narastajúci počet obyvateľov okresu Brno-venkov, najmä v prstenci obcí susediacich s Brnom.
Vývoj počtu obyvateľstva
S Brnom je popri mnohých významných Čechoch spätý aj rad svetových osobností vedy a kultúry. Narodili sa a pôsobili tu napríklad Nemci fyzik Ernst Mach, logik Kurt Gödel alebo genetik Gregor Mendel, po ktorom je pomenovaná Mendelova zemědělská a lesnícka univerzita v Brne.
Kultúra
Brniansky magistrát vynakladá na oblasť kultúry ročne okolo troch štvrtín miliardy korún. V meste pôsobí rad múzeí, divadiel a ďalších kultúrnych inštitúcií, usporadúva sa tu rad festivalov a najrôznejších kultúrnych podujatí. Okrem toho je v Brne je tiež zriadená Hvezdáreň a planetárium Brno, tri botanické záhrady, alebo napríklad Zoologická záhrada Brno v Bystrci.
Brno si aj napriek svojmu mestskému charakteru zachováva tradičnú moravskú ľudovú kultúru vrátane ľudových slávností, na ktorých nechýbajú moravskej kroje, moravské vína, moravská dychová hudba, ľudové tance a súťaže. Na rozdiel od menších obcí v Brne majú svoje hody lokálne jednotlivé mestské časti, avšak nie všetky.
Členenie Brna
Administratívne a katastrálne členenie štatutárneho mesta Brna prešlo vôbec najzložitejším vývojom zo všetkých miest na území Česka. Počas 20. storočia sa uskutočnilo na území Brna niekoľko reforiem administratívneho členenia a dve katastrálne reformy, z ktorých prvá prebehla v rokoch 19411942 a druhá v rokoch 19661969. K 1. júlu 1979 bolo ešte zrušené katastrálne územie Lužánky a upravené hranice katastrálnych území Černá Pole, Královo Pole, Ponava, Veveří a Žabovřesky.
Mestské časti
Od 24. novembera 1990 sa Brno člení na 29 samosprávnych mestských častí so zastupiteľstvom, radou a starostom a tiež vlastnou vlajkou a znakom. K 1. septembru 1995 došlo k úprave hraníc mestských častí Brno-Jundrov a Brno-Kohoutovice, 1. mája 1998 ešte k úprave hraníc mestských častí Brno-sever a Brno-střed.
Doprava
Brno je dôležitou križovatkou cestnej i železničnej dopravy. Dňa 7. júla 1839 sa príchodom prvého vlaku do Brna začala prevádzka na železničnej trati Brno - Viedeň. Dnes slúži Brniansky železničný uzol pre hlavné prepravné smery medzi Viedňou, Prahou a Bratislavou. Vychádza odtiaľto tiež veľa spojov na severnú Moravu i do zvyšku Česka. V roku 1967 bola zahájená výstavba diaľnice D1 z Prahy do Brna. Prvý úsek do Mirošovíc bol uvedený do prevádzky 12. júla 1971 ale k prepojeniu Prahy s Brnom došlo až v roku 1980. V súčasnosti vedú na južný okraj Brna dve diaľnice (diaľnica D1 z Prahy na strednú Moravu a diaľnica D2 do Bratislavy), rýchlostná cesta (R52 smerom na Viedeň) a mesto má tiež k dispozícii medzinárodné letisko Tuřany.
Mestská hromadná doprava
Mestská hromadná doprava (prevádzkovaná Dopravným podnikom mesta Brna) je súčasťou Integrovaného dopravného systému Juhomoravského kraja.
Električková doprava
thumb|Parná električka z prelomu 19. a 20. storočia História električkovej dopravy siaha až do 2. polovice 19. storočia, keď bola v roku 1869 po prvýkrát na území Česka sprevádzkovaná linka konskej železnice. Po počiatočných neúspechoch v roku 1884 začala prevádzku parná električka, ktorá spoľahlivo slúžila až do roku 1900, potom bola celá jej sieť elektrifikovaná. Vrcholný rozkvet zažili brnianske električky za prvej Československej republiky. V 70. a 80. rokoch 20. storočia boli stavané predovšetkým trate rýchlodrážneho charakteru do veľkých sídlisk na okraji mesta. Poslednou zmenou v koľajovej sieti bolo v roku 2008 predĺženie trate v samosprávnej mestskej časti Královo Pole na konečnú Technologický park. V súčasnej dobe je električková sieť v Brne najväčšia na Morave a druhá v celom Česku. K 1. januáru 2017 bolo v prevádzke 11 denných električkových liniek (čísla 1-6, 8-12).
Trolejbusová doprava
Prvé trolejbusy začali svoju prevádzku v brnianskych uliciach už v roku 1949, dlho však boli skôr "popoluškou" v brnianskej MHD. V 60. rokoch im dokonca hrozil zánik. Búrlivý rozvoj nastal v 70. rokoch 20. storočia, kedy bolo postavených veľa tratí najmä do menších sídlisk. V 90. rokoch nastalo upokojenie a prioritou sa stalo predovšetkým zabezpečenie prevádzky na už postavených tratiach najväčšej trolejbusovej siete v Česku. K 1. januáru 2017 bolo v prevádzke 13 denných liniek (čísla 25-27, 30-39).
Autobusová doprava
thumb|Historický autobus Praga RND v Brně Autobusová doprava v Brne začala prevádzku už v roku 1930. Spočiatku mala skôr doplnkový charakter. Za socializmu však bola sieť liniek výrazne rozšírená do celého mesta. V 90. rokoch bola pri reorganizácii mestskej hromadnej dopravy vylúčená prevádzka autobusov z centra. V súčasnej dobe by mali autobusy pôsobiť najmä ako napájače pre električkovú dopravu. K 1. januáru 2017 bolo v prevádzke 48 mestských autobusových liniek, z toho 34 denných (čísla 40-44, 46-55, 57-58, 60, 61, 63-65, 67-71, 73-75, 77-78, 81, 82, 84), 11 nočných (čísla 89-99), 4 expresné (E50, E56, E75, E76). Nočné autobusy zabezpečujú celú hromadnú dopravu počas noci. Linky 81 a 82 sú primárne určené telesne postihnutým cestujúcim, obsluhujú ich špeciálne vybavené autobusy prechádzajúce celým mestom nezávisle od ostatných liniek.
Lodná doprava
thumb|vľavo|Pohľad na hornú palubu lode Veveří pod rovnomenným hradom Dopravný podnik mesta Brna prevádzkuje od roku 1946 po celej dĺžke Brnianskej priehrady elektrickú lodnú dopravu. Lode jazdia z prístaviska v mestskej casti Brno-Bystrc do obce Veverská Bítýška, nachádzajúcej sa už za hranicami Brna, v rozšírenej letnej sezóne (od konca apríla do polovice októbra).
Podpovrchová doprava
V budúcnosti sa plánuje výstavba tzv. Severojužného električkového diametru, čiže koľajovej rýchlodráhy, ktorá spojí sever a juh Brna. Počíta sa s výstavbou v centre podpovrchových, plytko založených tratí so stanicami s bočnými nástupišťami, na okrajových úsekoch majú viesť trate oddelene od ostatnej dopravy a na povrchu.
Letecká doprava
Letisko Brno-Tuřany je vzdialené približne juhovýchodne od centra. Z letiska sú prevádzkované pravidelné linky do Londýna, Prahy, Eindhovenu, Maastrichtu-Aachenu, Mníchova a ďalej charterové lety do turistických destinácií predovšetkým do Stredomoria.
Priemysel
thumb|vpravo|Traktor Zetor 25 Medzi najznámejšie podniky brnianskej histórie patria strojárne Zetor, Zbrojovka Brno, Královopolská, 1. Brněnská strojírna a ďalšie. Po nežnej revolúcii mnoho tradičných firiem skrachovalo, niektoré však boli reštrukturalizované. Brno sa preorientovalo na ľahký priemysel, logistiku a služby, v súčasnosti v týchto odvetviach zažíva nebývalý rozvoj. Výrobné závody sa sústreďujú predovšetkým do nových priemyselných zón v Brne a okolí.