cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Sablé-sur-Sarthe (kantón)
Sablé-sur-Sarthe je francúzsky kantón v obvode La Flèche v departemente Sarthe v regióne Pays de la Loire. Tvorí ho 14 obcí.
Tokorcs
Tokorcs je obec v Maďarsku vo Vašskej župe v obvode Celldömölk.
Má rozlohu 640 ha a žije tu 342 obyvateľov (2007).
Brett Ratner
thumb|Brett RatnerBrett Ratner (* 28. marec 1969, Miami Beach) je americký filmový režisér a režisér viacerých hudobných videí.
Štúdio experimentálnych filmov
V druhej polovici šesťdesiatych rokov sa zjavili v krátkometrážnej produkcii kolibského štúdia i bratislavskej televízie diela, ktoré významne prekračovali ustálené naratívne konvencie. Súviselo to s celkovým trendom po redefinícii umenia, po hľadaní vyjadrovacích postupov, ktoré zásadne prehodnocujú dovtedajšie rámce umenia – konceptuálne umenie, konkrétna hudba. V non-fiction produkcii sa experimentovalo oveľa radikálnejšie než v hranom filme.
Krivánek sa ešte chystal založiť experimentálne štúdio, ktoré neprajníci výsmešne nazývali „kombajn“, a vystrašení riaditelia Koliby varovali pred nebezpečenstvom „súkromného podnikania“. A tak to všetko zapadlo. Krivánek potom nakrúcal hrané filmy, ako perfekcionistu a spoľahlivého profesionála – prizval k spolupráci aj režisér Ozerov na jednej z častí propagandistického opusu Vojaci slobody (1975). Experimentu sa venovali autori najmladšej generácie. Spomedzi nich najmä Dušan Hanák. Realizoval tituly, ktoré patria k základným dielam tohto typu tvorby.
Štatút Štúdia univerzálnych filmov (3. jún 1969)
"V dnešnom zápase našej spoločnosti o ekonomickú renesanciu nemôže neprispieť aj Slovenský film do tohoto výsostne spoločenského a prepotrebného záujmu. Pokúsili sme sa teda vypracovať model výroby filmov neobvyklých, nevyskúšaných, ale myslíme si progresívnych zásadách, so zameraním experimentovania umeleckého a ekonomického. Sme si plne vedomí, že navrhovaným spôsobom nebude možné vyrábať všetky druhy a žánre filmov, Sme si vedomí, že existencia je zatiaľ možná iba povedľa silnejšieho partnera. Sme si však aj vedomí, že bude znamenať samovoľnú selekciu umeleckého potencionálu tvorcov, ďalej skvalitnenie filmových pracovníkov a ich zuniverzálnenie a tým odstránenie neproduktívnych síl. Filmové tvorčie kolektívy sa budú tvoriť výsostne záujmove umelecky a hospodársky, odstráni sa 3-4 koľajnosť záujmov. Problém riadenia umeleckej tvorby mienime riešiť v úzkej náväznosti umenia s ekonomikou a ich vzájomného pôsobenia. Umelecko-osobným zaangažovaním pracovníkov docielime u nich vedomie, že ich práca má význam pre celú spoločnosť a že sa oddá statočne pracovať."
Štúdio univerzálnych filmov malo byť samostatné autonómne štúdio v rámci výrobno-hospodárskej jednotky Slovenský film Bratislava a malo priamo podliehať Ústrediu Slovenského filmu. Zaoberať sa malo výrobou všetkých druhov filmov, žánrov, formátov a techník vo vlastnej produkcii a tiež k výrobe filmov na objednávku pre rôzne ministerstvá, inštitúcie a podniky.
Štúdio si malo vlastnú výrobu filmov financovať zo ziskových fondov alebo zo zálohy garanta, ktorý prejaví pred realizáciou záujem o danú tému. Pri styku so zahraničím by malo spolupracovať s Filmexportom. Zodpovednosť za umelecké a ekonomické výsledky malo preberať dvojčlenné-trojčlenné vedenie na základe rovnoprávnosti, ktorých menuje ústredný riaditeľ Slovenského filmu.
Nakoniec však štatút k navrhovanej forme Krivánka spolu s Bakošom neschválili. Na starosti to mal Ing. Hardónyi spolu s ďalšími (Zimmer, Bugár, Jaššo), ktorí nesúhlasili s podmienkami stanovenými v štatúte z toku 1969. Avšak ku koncu dodali, že základnej myšlienke tohoto návrhu možno vyjsť v ústrety a to tak, že by sa vytvoril z času na čas experimentálny štáb na vytvorenie konkrétneho filmu, s ktorým by sa vedenie dohodlo na základných zásadách.
Dušan Hanák
Tri jeho televízne filmy z rokov 1965 – 1966 sa príznačne označujú ako experimentálne. Nielen preto, že ostali celkom osamotené a nemajú nasledovníkov, ale aj preto, lebo skutočne narušili tradičnú konvenčnú väzbu obrazu a hudby. Cieľom „trilógie“ bolo používať obraz k hudbe ako rovnocenný a zároveň komplementárny prvok. Hanák sa už pri snímke Zádumčivosť sa priznal k prvotnej inšpirácii piesňou. V tituloch Metamorfózy (1965), Impresia (1966), Sonáta alebo Hľadanie šťastného čísla (1966) je hudba alfou a omegou. Hanák potlačil záchytné epické či realistické momenty. V iluzívnom médiu sa usiloval o odmaterializovanie obrazu. Namiesto toho, aby nechal plynúť hudbu na pozadí prázdneho plátna, pokúsil sa o nemožné: zbaviť realitu záberu jeho dimenzie skutočnosti.
V čase, keď Hanák dokončoval Variácie kľudu, vznikal scenár k filmu Prišiel k nám Old Shatterhand (júl 1966). Názvy sekvencií filmu: Bledé tváre, Ostražitosť, Vnútrozemie, Vysťahovalci, Čumilovia, Láska v zemi rudokožcov, Achillova päta, Skalpovanie, Odchod bielych tvárí. V Hanákovej asambláži epizód nakrútených skrytou kamerou, epizód vyprovokovaných štatistami či položením kameňa doprostred cesty, v montáži novinových titulkov alebo melódií a textov budovateľských i ľudových piesní sa vtipne, ironicky a pravdivo odráža stav krachujúcej spoločnosti. Spoločnosti, ktorá sa pretvaruje, ale v skutočnosti netúži po inom, len si zvliecť červenú kožu a stať sa bohatou kapitalistickou „bledou tvárou“. Poslednými dozvukmi predchádzajúceho šťastného obdobia boli niektoré krátke filmy Dušana Hanáka. Jeho film Deň radosti z roku 1972 možno považovať za jeden z vrcholov Hanákovho úsilia experimentovať s využívaním montáže a koláže či asambláže. V snahe využívať aj postupy a možnosti iných umeleckých druhov a žánrov okrem drámy a epiky, divadla a literatúry sa Hanák okrem výtvarného umenia inšpiruje aj hudbou. Záber na vysokú trávu pri trati s idúcim vlakom v pozadí vystrieda záber na dieťa s cumľom bežiace cez vysokú trávu na lúke a tento šťastný začiatok cesty životom zas vystrieda zas záber na ľudí s taškami na ulici v každodennom zhone a pri zaobstarávaní nákupov pod taktovkou policajta – ľudí, ktorí akoby sa nevedeli rozhodnúť, či ísť dopredu alebo dozadu, do minulosti alebo budúcnosti – objavuje sa filmový trik so spätným chodom filmu – tiež jedna z Hanákových obľúbených možností narušenia zvyčajného, kauzálneho filmového rozprávania. Prvý záber je sprevádzaný hrkotaním a klepotaním vlaku, druhý cvrlikaním lúčneho hmyzu, tretí hrkotaním a cengotaním fliaš – asi v taškách. Všetky tieto zvuky sa na seba podobajú a akoby boli variáciami toho istého rytmického pohybu – je to vlastne „konkrétna hudba“, na ktorej s Hanákom spolupracoval hudobný skladateľ Iľja Zeljenka.
Dušan Trančík
V ďalšom experimentálnom projekte Vydáchnuť (1970) Dušan Trančík využil priestor, ktorý mu ponúkal portrét básnika Jána Smreka. V tomto prípade sa dajú zjavne odlíšiť dve roviny – v jednej sú fotografie z umelcovej mladosti a dokumentaristické zlomky, v druhej hrané epizódy podmienené motívmi či atmosférou jeho básní. Prelínajú sa napríklad, keď Smrek v kaviarni „komunikuje“ bez slov s huslistom, ktorého kvílivý zvuk huslí prelína so škripotom bŕzd zastavujúceho sa vlaku.
Film Dušana Trančíka Fotografovanie obyvateľov domu (1968) stojí na jednoduchom princípe. Na pozadí postupne dokončovanej stavby rodinného domu sa v krátkych, staticky fotograficky koncipovaných vstupoch, ktoré akoby vytvárali jeden dlhý záber, predstavujú členovia rodiny, priamo do kamery rozprávajú o sebe. S blížiacim sa koncom stavby sa menia aj ich problémy, túžby, hodnoty, svadbu strieda pohreb. Trančík v maximálne jednoduchej skratke a vo veľkom obmedzení vystihol paradox veľkých snov a malej reality, neodpustil si iróniu, ale ponechal aj istú dávku obdivu k jednoduchému človeku. Film zobrazuje krásne, tragické i tragikomické okamihy. Hoci sa sugeruje dlhý časový úsek dokončovania stavby s mnohými etnograficky príznačnými udalosťami, v snímke vystupujú autentickí stavitelia domu. V Trančíkovom filme dokumentaristická štylizácia zohrala podobnú úlohu ako v Hanákovom Učení – je to len jeden z možných štylistických postupov, nie metóda vylučujúca všetko ostatné.
Veľké Uherce
Veľké Uherce sú obec na Slovensku v okrese Partizánske.
Štúdio experimentálnych filmov
Dušan Trančík
Východiskom tohto filmu je dokument o akcii – slávnosti Deň radosti – Keby všetky vlaky sveta, ktorej hlavnej iniciátorom a organizátorom bol slovenský výtvarník Alex Mlynárčik a ktorá sa konala 12. júna 1971 v Zakamennom. Bola to veľká kolektívna akcia umelcov i „neumelcov“ s medzinárodnou účasťou, cesta starým vlakom Gondkulákom starou oravskou lesnou železnicou so zastávkami a umeleckými akciami účastníkov, výtvarnými objektmi, tanečnou ľudovou zábavou a hodovaním. Dušan Hanák pochopil akciu a cestu vlakom ako symbol ľudského života, cesty a smerovania človeka a spoločnosti, celej ľudskej civilizácie nevedno odkiaľ, kam a prečo, výraz karnevalového zmätku, kde sa obdiv a úcta k starému vlaku a starým veciam, inému spôsobu života, než žijeme my, a nakoniec aj tomu nášmu, mieša s úsmevom, radosťou i výsmechom. Dokumentárne zábery z akcie Hanák mieša s inými filmovými zábermi, archívnymi filmovými zábermi z obdobia okolo vzniku vlaku, fotografiami rytín a kresieb zo starých novín, časopisov a kníh, využíva anketu s účastníkmi akcie.
Veľké Uherce
Poloha
Obec sa nachádza na severozápadnom úpätí pohoria Tribeč, v doline Drahožice, ľavostranného prítoku Nitry. Potok Drahožica, napája aj priehradu, položenú v hornej časti obce.
Štúdio experimentálnych filmov
Dušan Trančík
Pri takomto zúžitkovávaní najrozmanitejších a zdanlivo celkom nesúrodých zdrojov a už jestvujúcich a „nájdených“ ľudských výtvorov a „predmetov“ a ich spájaní do jedného a nového diela možno hovoriť o asmbláži – Hanákov postup sa dá prirovnať k asambláži, jednému z najcharakteristickejších postupov a najprovokujúcejších objavov avantgardného a moderného výtvarného umenia – podobne ako už aj pri podobnom Godardovom zúžitkovávaní „nájdených“ textov a ich „vlepovaní“ do „prestrihnutého“ deja a príbehu mohlo hovoriť o koláži. Zároveň si možno uvedomiť. Že určitý „elekticizmus“ a množstvo „citácií“, čo teraz zvykneme nazývať postmodernou, má svoje podoby a zdroje už v najradikálnejšej avantgarde a moderne.
Veľké Uherce
Dejiny
Prvá písomná zmienka o obci pochádza z roku 1274, kde boli Veľké Uherce uvedené ako jedno z prvých troch miest v Rakúsko-Uhorsku, kde bol postavený pivovar. V roku 1869 tu Michael Thonet založil fabriku na ohýbaný nábytok.
Štúdio experimentálnych filmov
Normalizácia
Po víťaznom nástupe „normalizácie“ sa experimentálny film na Slovensku stáva „alternatívnym“ nielen v zmysle doslovného prekladu latinského základu slova „alter – natívny“, teda „inak zrodený“, nie zo zvyčajných postupov drámy a epiky, ale aj v zmysle „alternatívnej“, „neoficiálnej“ či „podzemnej“ kultúry – „undergroundu“, lebo takéto filmy práve preto, že chceli byť „inak zrodené“ a „inakšie“, už mohli vznikať väčšinou len „neoficiálne“ a v amatérskych či poloamatérskych podmienkach, a ak aj začali vznikať alebo sa im podarilo vzniknúť v profesionálnych podmienkach a s „oficiálnou“ podporou – v Slovenskom filme alebo Slovenskej televízii – väčšinou neboli dokončené, alebo sa z nich stali takzvané „pozastavené“ či „zakázané“ filmy, alebo sa jednoducho verejne nepremietali či nevysielali.
Veľké Uherce
Dejiny
Nachádza sa tu pôvodne renesančný kaštieľ zo začiatku 17. storočia, v 18. storočí barokovo prestavaný a na konci 19. storočia úplne prestavaný v romantizujúcom neogotickom slohu, obkolopený anglickým parkom. Dnes je kaštieľ opäť v majetku potomkov rodiny Thonetovcov.
Štúdio experimentálnych filmov
Amatérska tvorba
Výraznú úlohu zohrala amatérska či poloamatérska tvorba profesionálnych výtvarníkov, ktorí smerovali ku konceptuálnemu a akčnému prejavu, a s filmom sa popri jeho výtvarnej stránke mohli stretnúť a stretávali aj na pôde akcie – čo vlastne malo jeden zo svojich začiatkov už pri Hanákovom filme Deň radosti. Sochár Vladimír Havrilla mal úmysel celkom opustiť sochárstvo a venovať sa len filmu. Sochárstvo vraj príliš ľpie na hmote a hmotnom svete a je zaťažené potebou namáhavej fyzickej práce, nad čo sa chcel Havrilla povzniesť – uvažujúc podobne ako Leonardo – cez kreslenie a maľovanie až ku kreslenému a maľovanému animovanému filmu, čo vraj smeruje k svetu duchovnému. Prejavila sa tu aj vtedajšia snaha konceptuálneho umeleckého smerovania potlačiť materiálnu a zdôrazniť intelektuálnu stránku umeleckej tvorby. Havrillovi jeho úmysel pre stále narastajúcu nežičlivosť doby až tak celkom nevyšiel. Na filmovom triku je postavený Havrillov film Lift z roku 1974. Snímaním čiernej a bielej postavy – symbolu protikladov jang a jin, tmy a svetla, zeme a neba, hmoty a ducha – len pri výskoku, Havrilla navodil dojem levitácie, vznášania sa a letu vo vzduchu nad zemou. Je to zároveň vlastne animácia. Aj tento film je výrazom Havrillovej túžby povzniesť sa zo sveta hmotného do sveta duchovného. Cestou k tomu môže byť hra (protikladov) – plocha a biele čiary, nad ktorými sa postavy a protiklady vznášajú, pripomínajú tenisový kurt – tenis – hru, ktorú má Havrilla veľmi rád a ktorej sa vášnivo oddáva. Ale kríž, nad ktorým sa postavy a protiklady stretnú, stratia a prejdú do duchovného sveta – stúpajúcej slnečnej a svetelnej gule, môže byť aj kresťanským symbolom utrpenia. Havrilla je veľký obdivovateľ východných filozofií a náboženstiev, ale aj veriaci kresťan.
Veľké Uherce
Dejiny
Počas SNP bolo v obci veliteľstvo povstaleckých jednotiek obraňujúcich Baťovany. Z obce pochádzal Albín Grznár – organizátor partizánskeho odboja na Hornej Nitre.
Štúdio experimentálnych filmov
Amatérska tvorba
Takéto výtvarné, animované a trikové Havrillove filmy majú blízko k niektorým filmom Normana McLarena. Niektoré Havrillove filmy majú blízko k niektorým filmom – kratučkým akčným a konceptuálnym „gagom“ umeleckého hnutia Fluxus. Často tu možno hovoriť o „performance pre filmovú kameru a film“. Vychádza sa z jednej z foriem akčného umenia – performance – predstavenia, kde sa zachováva viac-menej zreteľný rozdiel medzi divákmi a aktérom-performerom. Jediným sprostredkovateľom medzi nimi sa stáva filmová kamera a film. V Havrillovom filme No limit z roku 1976 vidíme len sediacu ženu – Havrilla často vystupuje pod pseudonymom Roberta Weinerová -, ktorá akoby sa nevedela rozhodnúť pre jednu zo štyroch jednoduchých aktivít či akcií. Každú len začne, nikdy nedokončí a vždy prichádza k inej. Toto rozhodovanie sa, táto nerozhodnosť, nechuť a zároveň neustála túžba po aktivite sa nikdy neskončí. Je to výrazom toho, ako Havrilla charakterizoval sám seba. Výrazná experimentálna amatérska či poloamatérska filmová aktivita a tvorba profesionálnych výtvarníkov pokračovala a rozvíjala sa aj v osemdesiatych rokoch. Akcia NFRMC a film Informácia o rukách a ľuďoch maliara Ľubomíra Ďurčeka z roku 1982 má tiež na jednej strane črty skupinového performance pre filmovú kameru a film a na druhej strane aj črty happeningu, kde sú všetci účastníci a herci zároveň aj divákmi, aj keď hovoriť o divákoch tu nie je celkom presné, lebo sa môžu „dívať“ iba rukami. Ďurček tu priviezol a zhromaždil skupinu mladých ľudí z rozličných miest Bratislavy so zakrytými očami na smetisko devastovanej v krajine. Pred vstupom do „hry“ im neposkytol ani možnosť vzájomného kontaktu, ani informáciu o totožnosti ostatných účastníkov akcie. Na smetisku ich zhromaždil okolo čierneho stola. Všetci museli položiť obidve ruky na stôl. Nimi mohli – stále so zakrytými očami – vyvíjať akúkoľvek aktivitu – za predpokladu, že sa bude odohrávať v priestore vymedzenom doskou stola. Nesmeli hovoriť a vydávať žiadne iné zvuky. Akcia a film môžu byť metaforou zdevastovaného životného prostredia a hroziacej katastrofy civilizácie, kde ľudia strácajú prirodzené možnosti a schopnosti komunikácie a musia hľadať iné. Zároveň im to však umožňuje tieto nové a netušené možnosti a schopnosti nájsť.
Veľké Uherce
Dejiny
V roku 1968 bola firmou Hydromeliorácie dokončená a daná do užívania Veľkouherecká priehrada, z ktorej je napájané úžitkovou vodou aj mesto Partizánske.
Štúdio experimentálnych filmov
Amatérska tvorba
Film i jeho premietanie je tu teda len jednou zo súčastí širšej akcie a jej súčasťou je aj kniha s fotografiami, diapozitívmi a inými materiálmi. Pri takýchto Ďurčekových filmoch už umelecká akcia naplno využíva film. Pri Hanákovom filme Deň radosti ešte film využíval akciu. Aj Ďurčekov film Domov je len jednou zo súčastí akcie, ktorá sa začala happeningom v roku 1983, kde boli štyria mladí muži so zakrytými očami odvedení s pomocou iných účastníkov akcie na neznáme miesto v lese a zátiší do veľkej kocky z plátna. Sám film je postavený na montáži a koláži čiernobielych záberov kocky, pohybujúcej sa v lese, a farebných fotografií z vnútra kocky – tepla domova. Ide tu o útok prírody na domov, neznámeho a nespútaného na racionálne vymedzený a uzavretý priestor.
Výtvarní umelci a film
Akcia a film maliara Vladimíra Kordoša Aténska škola z obdobia okolo polovice sedemdesiatych rokov, má na jednej strane črty skupinového performance pre filmovú kameru a film. Na druhej strane má aj črty happeningu, akcie pre väčší počet účastníkov, kde sú všetci zároveň hercami i divákmi. Kordoš tu obliekol a usporiadal skupinu viacerých známych slovenských výtvarníkov, medzi nimi aj pedagógov Školy umeleckého priemyslu v Bratislave i žiakov tejto školy v jej foyer poľa známeho Raffaelovho obrazu Aténska škola, alegórie zobrazujúcej zástup starovekých filozofov s rozličnými symbolickými gestami a pozíciami. Potom dal spustiť filmovú kameru a všetko ďalšie dianie nechal bez akýchkoľvek ďalších pokynov či vysvetlení na nehybných účastníkoch akcie. Skúmal, či a ako dlho účastníci akcie vydržia alebo budú ochotní nehybne zotrvávať pri svojich gestách a vo svojich pozíciách. Možno tu hovoriť o akomsi ironickom body arte, jednej z foriem performance, ktorá skúmala možnosti ľudského tela. Postupný rozpad kompozície renesančného obrazu možno chápať ako ironizovanie jej vyumelkovanosti a neprirodzenosti a poukaz na nemožnosť strnulo zotrvávať pri postupoch starého umenia, ale aj ako poukaz na neúctu k jeho hodnotám. Kordoš tu ešte mal k dispozícii profesionálneho televízneho kameramana – akcia a film boli súčasťou širšieho projektu viacerých „oživených diel starých majstrov“ v Slovenskej televízii. Ani prvá časť - Aténska škola – však nebola dokončená pre vysielanie a nikdy sa nevysielala, hoci sa film zachoval.
V priebehu osemdesiatych rokov sa začínali zjavovať trhliny v „normalizačnej“ ideologickej a tvarovej blokáde a našli sa možnosti pracovať aj v profesionálnych podmienkach – hlavne v Slovenskej televízii. Film maliara Daniela Fischera Altamíra z roku 1981 – animovaný v spoluprác s Petrom Geržom je animáciou Fischerovej počítačovej grafiky z roku 1978. Nie je to ešte počítačová animácia v najvlastnejšom zmysle, ale postupná zmena obrysu bizóna z maľby v jaskyni Altamíra pomocou počítača na symbol nekonečna už možnosti a postupy počítačovej animácie veľmi pripomína a predpovedá. Rozmanité variácie znenia slova Altamíra – hudba z roku 1979 od hudobného skladateľa Ilju Zeljenku – dopĺňajú a zvýrazňujú množstvo podôb, ktoré môže nadobudnúť pôvodný tvar, smerovanie k nekonečnu. Film vznikol v rámci publicisticko-kritickej relácie o výtvarnom umení Ateliér a dostal sa aj do vysielania.
Využitím strihu a montáže stojí za pozornosť film Sama Ivašku Subjekt z roku 1984. Zväčšej časti ide vlastne len o akýsi zostrih jedného celého ľudského života. Súvislosť a kauzalita je tu narúšaná len veľkými skokmi v skutočnom a prirodzenom čase medzi vybranými udalosťami. Ale tým – hoci ide o udalosti dostatočne individuálne – nad ich vnútornou kauzalitou, dejom a príbehom, kde to, čo nasleduje, vyplýva z toho, čo predchádzalo, čiže nad individuálnym úsilím človeka nadobúda nemilosrdnú prevahu kauzalita vonkajšia, nevyhnutnosť a rýchlosť starnutia a stereotypný kolobeh ľudského života od narodenia po smrť. Rozpätie a napätie medzi individuálnym a všeobecným – stereotypným umocňuje aj to, že film je nasnímaný „subjektívnou kamerou“, akoby z pohľadu jeho hlavného aktéra. Na jeho miesto si teda môžeme dosadiť „subjekt“ autora, ale rovnako aj „subjekt“ ktoréhokoľvek diváka.
Filmy Kvetoslava Hečku Atď... z roku 1987 a Zo suterénu z roku 1989 využívajú podobne ako Hanákov film Deň radosti umelecké akcie a výtvarné umenie, ale spolupráca výtvarníkov a aktérov na týchto Hečkových filmoch je už oveľa výraznejšia, a tak tu už aj výtvarníci a aktéri – podobne ako vo svojej amatérskej či poloamatérskej filmovej aktivite a tvorbe – využívajú film. Film Atď... vychádza z dokumentu o umelcovi - maliarovi Matejovi Krénovi a jeho tvorbe. Film je z veľkej časti montážou a kolážou dokumentárnych záznamov akcií nezávislých od filmu, ale už aj akcií pre filmovú kameru a film a – podobne ako pri Fischerovom filme Altamíra či Havrillovom filme Horiaca žena – animácie Krénových výtvarno-umeleckých diel. Vo filme sú aj zábery z Krénových amatérskych filmov – výtvarných akcií pre filmovú kameru a film. Film Zo Suterénu vychádza z dokumentu o príprave otvorení výstavy ôsmich bratislavských výtvarníkov Suterén v podzemných pivničných priestoroch istého bratislavského domu. Ale jeden z výtvarníkov – maliar Peter Rónai – tu predvádza performance pre filmovú kameru a film a akčné prvky má aj vernisážový príhovor Radislava Matuštíka. Kontrast irónie a vážnosti v tomto príhovore preberá aj stavba celého filmu, jej základom je montáž a striedanie sekvencií filmovým trikom komicky a ironicky zrýchlených obrazov príprav, odohrávajúcich sa na povrchu, s kontrastnými sekvenciami obrazov pokojnej, vážnej a sústredenej práce a jej výsledkov v podzemí.
Začiatky videotechniky na Slovensku
Videotechnika a jej zväčšujúca sa dostupnosť dali koncom osemdesiatych rokov väčšie možnosti aj amatérskemu filmu. Videozáznam – videofilm popredného slovenského amatérskeho fotografa Miroslava Pokorného Rozhovor s pani Kölešovou z roku 1989 môže byť ukážkou a dôkazom toho, že skutočnosť môže samovoľne splodiť pôsobivejšiu metaforu, hlbší symbol a silnejší dramatický konflikt, než sú tie, ktoré musí namáhavo vymýšľať a budovať umelec. Okrem niekoľkých krátkych záberov tu ide o jednoduché snímanie skutočnosti skrytou kamerou – jednoduchý záznam a dokument „performance“ – pokrikovania a predvádzania sa domovníčky na dvore domu, kde Pokorný býval. Možno tu hovoriť o projekte a koncepte zaznamenania skutočnosti tak, aby sa mohla bez závislosti od umelca, vyrušovania a zábran sama prejaviť.
Podobné videozáznamy a videofilmy chápali a používali video len ako ľahšie ovládateľné a zvládnuteľné, dostupnejšie a lacnejšie médium, než klasický film. Špecifické možnosti a vlastnosti videa začali využívať Peter Rónai. Videozáznam z roku 1990 Antiperformance dvojice maliarov Peter Rónai a Július Koller – združenia Nová vážnosť – je okrem performance pre video zároveň videodokumentom o tom prípravách umeleckej akcie a o priebehu tejto akcie na Festivale alternatívneho umenia v Nových Zámkoch. Videozáznam a akcia polemizuje či vedie dialóg so známym konceptuálnym dielom Josepha Kosutha Jedna a tri stoličky – One and Three Chairs – z roku 1965. Takmer celú akciu – celý videodokument o nej vidíme len na obrazovke televízora v akejsi videoinštalácii pre video. Súčasti tejto videoinštalácie – novej a špecifickcej možnosti videa – reprodukcia Kosuthovho diela, vedľa nej televízor s bežiacim videozáznamom na obrazovke a vedľa toho videoprístroj, ktorým sa tento videozáznam prehráva a kde je obraz z tejto obrazovky magneticky zaznamenaný a „zaznačený“, parafrázujú a „odpovedávajú“ Kosuthovu postupnú „konceptualizáciu“ stoličky – jej redukciu zo skutočnosti cez obraz na pojem: v Kosuthovom diele je skutočná stolička, vedľa nej jej fotografia a vedľa nej slovníkové heslo „stolička“ – jej pojem a znak.
Električková doprava v Rostove nad Donom
náhľad|Mapa siete
Električková sieť v Rostove nad Donom funguje od roku 1887 kedy bola zavedená konka, elektrická dráha je v prevádzke od roku 1903. Spolu 5 liniek jazdí na sieti dlhej 82 km.
Vozňový park
Stav z roku 2013.
Ústín
Ústín je obec v Česku v okrese Olomouc v Olomouckom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 401 obyvateľov, z toho 199 mužov a 202 žien, pričom priemerný vek v obci bol 40,0 roka (muži 40,0 roka, ženy 40,0 roka).
Majstrovstvá Európy v curlingu 2013
Majstrovstvá Európy v curlingu 2013 boli v poradí 39. Majstrovstvá Európy v curlingu, ktoré organizuje Európska curlingová federácia (ECF). Konali sa v Stavangeri, v Nórsku od 22.30. novembra 2013, za účasti 26 mužských a 20 ženských tímov. Nórsko bolo tretíkrát organizátorom európskeho šampionátu, predtým to bolo v rokoch 1977 (v Oslo) a 1990 (v Lillehammeri). Reprezentácia Švajčiarov získala svoj ôsmy titul, hráčky Švédska svoj 19. titul.
Majstrovstvá Európy boli zároveň kvalifikáciou na MS 2014 mužov a žien. Postúpilo na ne prvých 8 družstiev z oboch kategórií.
Kvalifikácia
Pozn: V zátvorke je uvedené umiestnenie v medzinárodnom rebríčku WCF v decembri 2013.
Tompaládony
Má rozlohu 944 ha a žije tu 316 obyvateľov (2007).
Autonómne spoločenstvo
300px|thumb|Autonómne spoločenstvá Španielska
Autonómne spoločenstvo (niekedy chybne prekladané ako autonómna oblasť alebo autonómny región) je najvyššia samosprávna územná jednotka so zákonodarnými a výkonnými právomocami v Španielsku. Krajina je rozdelená na 17 autonómnych spoločenstiev (a dve autonómne mestá Ceuta a Melilla).
Právnym základom pre existenciu autonómnych spoločenstiev je španielska ústava z roku 1978, ktorá zaručuje právo na autonómiu všetkým národnostiam a regiónom, ktoré sa nachádzajú na území Španielska.
Poznámka k terminológii: Na stránke Úradu geodézie je síce 17 autonómnych spoločenstiev uvedených pod nadpisom autonómne oblasti, ale priamo v názvoch jednotlivých spoločenstiev ich nazývajú (správne) „autonómne spoločenstvo“.
Nantillé
Nantillé je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Charente-Maritime, v regióne Poitou-Charentes.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Recreativo Huelva
Real Club Recreativo de Huelva zväčša nazývaný Recreativo Huelva je španielsky prvoligový futbalový klub sídliaci v meste Huelva. Klub vznikol 23. decembra 1889 pod názvom Huelva Recreation Club a v súčasnosti hráva domáce zápasy na Nuevo Colombino.
Argument (matematika)
Argument je nezávisle premenná veličina nejakej funkcie.
Argument (logika)
Argument (z lat. argumentum = 1. objasňovací alebo znázorňovací prostriedok; 2. dôkaz, dôvod) je pojem, ktorý sa v (tradičnej) logike používa v závislosti od autora v rôznych významoch, najmä v týchto: Iný význam má slovo argument vo formálnej logike - pozri argument (lingvistika).
Argument podľa definície d)
Jednoduchým príkladom argumentu je nasledovná postupnosť výrokov:
Argument môže obsahovať žiadnu až nekonečne veľa premís.
Deduktívny a induktívny argument
Induktívny argument poskytuje záver, ktorého pravdivostná hodnota je len pravdepodobná (napríklad, všetky labute doteraz pozorované boli biele, to znamená, že všetky labute sú biele).
Coco Chanel
Coco Chanel, vlastným menom Gabrielle Chasnel (* 19. august 1883, Saumur, Francúzsko – † 10. január 1971, Paríž) bola francúzska módna tvorkyňa a zakladateľka značky Chanel existujúcej dodnes. Vniesla do dámskej módy progresívne prvky jednoduchého kostýmu so sukňou a nohavicami. Vytvorila populárne parfumy a nový štýl dámskej bižutérie. Z bezvýznamnej chudobnej modistky sa vypracovala na najprestížnejšiu módnu značku vo svete.
Detstvo
Coco pochádzala z chudobnej rodiny bývajúcej v Saumure. Matka bola modistka. Skonala ako 33-ročná na následky početných pôrodov a prepracovania. Coco a jej dvaja bratia a dve sestry sa ocitli v sirotincoch. Bratia museli pracovať ako deti na farme ako pomocné sily. Ich otec bol kamelotom a rozhodol sa odísť do Ameriky. Vo veku osemnástich rokov bývala v Moulins, kde sa naučila šiť na stroji. Tu sa stretla so svojou sesternicou Adrienne majúcou podobnú ambíciu ako Coco. V roku 1903 dostala miesto šičky vo firme na výrobu nohavičiek a detských výbavičiek.
Postup do vyššej spoločnosti
V rokoch 1907-8 ju prestala zaujímať práca obyčajnej radovej šičky. Začala sa zjavovať v zábavných podnikoch a spievať kuplety. Snívala o muzikáli. Svoju prezývku Coco získala od dôstojníkov, ktorí boli divákmi jej produkcie. Spievala tam drobný šansón s názvom Qui qu'a vu Coco dans l'Trocadéro? (slová od Baumaine a Blondeleta, hudba od Deransarta). Meno Coco jej zostalo na celý život. Obdivovaná zástupom mladých šľachticov a dôstojníkov sa ocitla v priazni Étienna Balsana, dôstojníka a majiteľa zámku pri Compiègne. Prežila tu jeden rok, počas ktorého sa naučila spôsobom vyššej spoločnosti. Začala sa nudiť a cítila sa osamelá, bez istôt.
Stretla ďalšieho muža svojho života, britského diplomata Arthura Capela. Bola to dlhoročná láska, až do roku 1919, keď neprežil autonehodu. S Coco sa však neoženil, vzal si Angličanku. Cez Capela sa dostala do kontaktu s vyššou spoločnosťou a získala obchodné príležitosti. Dal jej kapitál potrebný na otvorenie módneho butiku v centre Paríža na ulici Cambon 21 v roku 1910. Tvorila podľa vlastných návrhov klobúky a doplnky. Robila modely spolu so sestrou a sesternicou Adrienne. Ďalšie butiky si otvorila v Deauville v roku 1913 a v Biarritz v roku 1915. Tu zaznamenala úspech v podnikaní. Butik v Biarritz bol zároveň jej prvým skutočným módnym domom. Predávala v ňom modely skrátených a zúžených sukní a nasledovala tak Paula Poireta, ktorý zrušil v roku 1906 korzety v ženskej móde. Pokračovala v oslobodzovaní ženskej siluety. Vytvorila šaty košeľového strihu a malé čierne. Tiež sa sústredila na plážové a športové modely. V jej salóne sa obliekali ľudia z vyššej spoločnosti, ktorí dovolenkovali na juhu počas prvej svetovej vojny. Mala zisky, ktoré jej otvorili cestu na výslnie módneho biznisu.
Zrod nového štýlu: Kráľovná chudobnej módy
Od roku 1915 chýbali látky, Coco používala džersej na šitie jednoduchých splývavých šiat a tričiek. Šila aj pre armádu tričká a spodnú bielizeň zo džerseja. Propagovala novú štíhlu siluetu, oslobodenú od hrubých vrstiev, na štíhlej dáme. Ženy začali chudnúť aby si mohli dovoliť modely značky Chanel. Nová silueta obsahovala aj krátke vlasy a športový a praktický styling. Pohrávala sa s prvkami pánskej módy vkomponovanej do lady-štýlu. K tomu patrilo aj pyžamo prevzaté z mužského šatníka. V roku 1916 angažovala krásnu sesternicu Adrienne ako modelku, aby predviedla svoj progresívny androgýnny štýl pred očami aristokratickej smotánky ešte pokrytej korzetmi a rigidnými oblekmi.
Modely jej pomáhala kreovať jej múza Vera Lombardi, ktorá mala blízke kontakty s anglickou šľachtou.Značka Chanel sa zmáhala počas I. svetovej vojny, keď bol nedostatok materiálov na šitie. Využila situáciu nedostatku na radikálnu zmenu módy, ktorú prijali široké vrstvy spoločnosti. Chanel sa nedala zastaviť v obchodnom rozvoji ani smrťou jej milenca Arthura Capela, ktorá znamenala pre ňu veľkú osobnú traumu.
Úspech pokračuje
thumb|Hugh Grosvenor, vojvoda z Westminsteru a Coco Chanel|alt= Počnúc rokom 1921, Coco obsadila na niekoľko rokov luxusnú adresu na rue Cambon č. 27, 29 a 31.(Neďaleko hotela Ritz, kde bývala.) Je to už mýtická adresa, na ktorej sa vyskytuje dom Chanel dodnes. V tejto dobe už vlastnila okrem iného aj továrne na látky v Normandii a fúzovala so značkou „Bourjois“ aby spolu obchodne šírili slávne parfumy. Jej vzťahy s mužmi jej poskytli inšpiráciu na tvorbu modelov, napríklad v slovanskom looku vďaka jej milostnému vzťahu s veľkovojvodom Dmitrijom Pavlovičom Romanovom, bratancom posledného ruského cára v exile. Tento jej milenec inšpiroval aj tvar flakónu parfumu Chanel N°5 v podobe vtedajšej fľaše ruskej vodky. Bola aj metresou francúzskeho básnika Pierra Reverdyho až do chvíle, keď sa stiahol do ústrania opátstva v Solesmes. Počas dvoch rokov poskytovala bývanie skladateľovi Igorovi Fiodorovičovi Stravinskému. Trochu neskôr navrhovala modely svojmu milencovi vojvodovi z Westminsteru, pre ktorého vytvorila pulóver, kožuch, námornícky baret a vestu z tweedu. Kreovala tak elegantne-športovú pánsku módu.
V roku 1927 si dala postaviť dom v Roquebrune-Cap-Martin, ktorý nazvala La Pausa. Architekt Robert Streitz doň vkomponoval niektoré prvky, aby pripomínal sirotinec, v ktorom Coco vyrastala. Bol zariadený v španielskom a anglickom štýle XVI. a XVII. storočia. Prijímala v ňom vojvodu z Westminsteru, Jeana Cocteaua, Pierre Reverdyho, Paula Iribe, Salvadora Dalího, Luchina Viscontiho. Časť domu znovu postavili a umiestnili v „Dallas Museum of Arts“.
Krúžok priateľov-umelcov
Najlepšou priateľkou Coco medzi dvoma vojnami bola Misia Sert. Misia mala spoločenský salón v Paríži v ktorom prijímala umeleckú a kultúrnu smotánku. Práve ona otvorila dvere do spoločnosti aj pre Coco Chanel. Misia si vytvorila pozíciu Kráľovnej Paríža aj vďaka svojmu hudobnému talentu, ktorý jej otvoril cestu k najslávnejším menám vtedajšieho umenia. Blízkosť umelcov bola pre Coco vždy cťou. Bola jej ponúknutá možnosť vytvoriť kostýmy pre balet Bronislavy Nižinskej na Cocteauovo libreto, ktorý predvádzal slávny „Ďagilevov balet“. Vytvorila kostýmy aj pre hry Oidipus1937 a Antigona, 1943. Zaplatila dlhy Ďagilevovho baletu a tiež náklady na jeho pohreb. Vytvorila kostýmy pre film Jeana Renoira Pravidlo hry v roku 1939. náhľad|legendárny Chanel N°5
Impérium Chanel
Paralelne s odevmi bola tvorkyňou slávnych módnych parfumov. Za pomoci parfumérskeho špecialistu Ernesta Beauxa vytvorila: „Chanel N°5“, „N°22“, „Gardénia“, „Bois des l'Îles“ a „Cuir de Russie“. V roku 1924 fúzovala s bratmi Wertheimerovcami – zn. Bourjois, ktorým prenechala 70 % firmy na parfumy Chanel. Ich dediči vlastnia rozhodujúci podiel dodnes. V 30. rokoch musela Chanel čeliť problémom s odbormi svojich zamestnancov a s vychádzajúcou hviezdou haute couture Elsou Schiaparelli. Coco zmenila kolekcie modelov na ženskejší štýl a začala navrhovať bižutériu. Ona sama nikdy nechodila na verejnosť bez svojich periel. Na objednávku medzinárodnej diamantovej gildy vytvorila kolekciu diamantových šperkov „Haute Joaillerie“. Boli vsadené luxusne do platiny, čo si cez krízu po krachu bánk v roku 1929 mohla dovoliť len ona. V roku 1939 bola na čele podniku, ktorý zamestnával 4000 zamestnancov, ktorí vybavovali 28 000 objednávok ročne.
Vojna: zatvorenie domu Chanel a milenecký vzťah s nacistickým dôstojníkom
Po začiatku druhej svetovej vojny Coco zatvorila salón Haute couture a sústredila sa na predaj parfumov. Na rozlúčku vytvorila kolekciu vo vlasteneckých farbách francúzskej trikolóry a usporiadala prehliadku. Pritiahla pozornosť verejnosti tým, že arizovala firmu bratov Wertheimerovcov, z ktorej ona sama dovtedy vlastnila 10% podiel. Coco Chanel chránila záujmy firmy Bourjois, ktorú riadila počas exilu Wertheimerovcov v USA. Bývala v hoteli Ritz medzi svojimi lakovanými paravánmi od Coromandela spolu s milencom Hansom Gűntherom von Dincklage, dôstojníkom tajnej služby SS v rokoch 1941-1944. Ritz bol obsadený velením SS a tajnou službou Tretej ríše. Mali spolu milenecký vzťah, počas ktorého sa Chanel pustila na popud Schellenberga a von Dincklageho do organizovania rozhovorov o separátnom mieri medzi Treťou ríšou a Veľkou Britániou. Operácia s kódom Modelhut  neuspela. Chanel dúfala, že jej staré vzťahy s Winstonom Churchillom nadviazané cez vojvodu z Westminsteru dopomôžu k vyjednaniu separátneho mieru.
Návrat do Paríža, triumf tvídového kostýmu s lemovkou
Preto vo veku 71 rokov sa rozhodla znovu otvoriť cez svojich komanditárov bratov Wertheimerovcov salón v Paríži. Títo privítali jej návrat aj kvôli podpore predaja ich parfumov zn. Chanel. Svoju činnosť obnovuje vytvorením kolekcie odevov, ktoré boli prijaté zle, pretože boli protikladom Diorovho štýlu. Odstránila objemné naberané časti, čím použila už raz úspešný štýl po prvej svetovej vojne. Kreovala šaty jednoduché a na telo, androgýnnu siluetu v rafinovaných oblekoch. Tvídový kostým, ktorého vesta so štyrmi vreckami -vojenský štýl- je ozdobená bižutérnymi gombíkmi a lemovkou, doplnený hodvábnou blúzkou z toho istého materiálu ako podšívka, dvojfarebné topánky a kabelku prešívanú do formy kára so zlatou retiazkou ako držiakmi. Táto "silueta Chanel" sa stala svetovou klasikou a vydržala podnes. Jej štýl je kopírovaný všade po svete. Obliekala herečky Romy Schneider a Jeanne Moreau pre film Milenci (1958) od Louisa Malle a Delphine Seyrig vo filme Posledný rok v Mariánskych lázňach od režiséra Alaina Resnaisa. Jackie Kennedy mala oblečený ružový kostým Chanel počas atentátu na jej manžela J. F. Kennedyho. Na konci roku 1954 zmenila návrhára bižutérie na Roberta Goosensa a novým nosom domu Chanel pre parfumy sa stal Henri Robert. Tento dotvoril vône zn. „Monsieur“, „1955“, „N°19“, „1970“ a „Cristalle“, 1974.
Coco nemala byt ani dom a bývala v dvoch malých miestnostiach priamo v salóne na rue de Cambon, kde sa necítila dobre. Ubytovala sa preto v hoteli Ritz, v ktorom zotrvala ďalších 15 rokov do konca života.
Koniec kariéry
V máji 1968 vlna hippie zmenila módu. Chanel vyhlásila, že je dobre, iba ak móda zostupuje do ulice a nie, keď z nej vystupuje. Stala sa tyranskou, zatvorila sa do svojho súkromia. Robila prehliadky kolekcií, skúšky. Zostala osamelá, spoločníčku jej robila už dlhšie Lilou Marquandová. Trpela duševnými zraneniami z minulosti, ktoré iba zle maskovala jej profesionálna povesť železnej lady neukazujúcej beznádej. 10. januára 1971 vo veku 87 rokov skonala vo svojom apartmáne v hoteli Ritz. Bola pochovaná na cintoríne Bois-de Vaux v Lausanne.
Zoznam medailistov na majstrovstvách sveta v krasokorčuľovaní v kategórii športových dvojíc
Toto je zoznam medailistov na majstrovstvách sveta v krasokorčuľovaní v kategórii športových dvojíc. Párová kategória „športové dvojice“ je súčasťou majstrovstiev sveta od roku 1908.
La Suze-sur-Sarthe (kantón)
La Suze-sur-Sarthe je francúzsky kantón v obvode La Flèche v departemente Sarthe v regióne Pays de la Loire. Tvorí ho 12 obcí.
Cierges
Cierges je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Aisne, v regióne Pikardia.
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Tormásliget
Tormásliget je obec v Maďarsku vo Vašskej župe v obvode Csepreg.
Pont de l’Alma
thumb|Pont de l'Alma Pont de l'Alma (Almský most) je most cez rieku Seinu v Paríži. Spája 8. obvod na pravom brehu a 7. obvod na ľavom. Most bol pomenovaný podľa bitky pri rieke Alme v roku 1854 počas Krymskej vojny.
Dejiny
Prvý kamenný most s tromi oblúkmi bol postavený v rokoch 1854 – 1856. Pôvodne mal byť dokončený už v roku 1855 pri príležitosti výstavy, ale nakoniec bol otvorený za účasti Napoleona III. 2. apríla 1856. Pri svetovej výstave v roku 1900 bol most rozšírený na strane proti prúdu o lávku, ktorej sa hovorilo passerelle de l'Alma (Almská lávka). V roku 1970 bol most zbúraný a v roku 1974 kompletne prestavaný.
Architektúra
thumb|Socha Zuáva Most je murovaný, má jeden hlavný oblúk cez Seinu a dva malé na nábrežie, jeho celková dĺžka je 153 metrov a šírka 42 metrov.
Piliere pôvodného mostu boli zdobené štyrmi sochami, ktoré predstavovali štyri pluky z Krymskej vojny – Zuáva, Granátnika (autor Georges Diebolt), Vojenského poľovníka a Delostrelca (autor Arnaud). Pri prestavbe mosta v 70. rokoch boli sochy premiestnené. Socha Poľovníka sa nachádza v Bois de Vincennes, Granátnik je v Dijone a Delostrelec bol premiestnený do La Fère v departemente Aisne.
Len socha Zuáva zostala pri moste. Táto socha slúžila po roku 1856 ako verejný ukazovateľ stavu povodní na Seine. Keď voda dosahovala Zuávovi k nohám boli zvyčajne uzavreté cesty na naplavenine. Keď hladina dosahovala k jeho stehnám prestala byť Seina splavná. Pri povodni v roku 1910 dosahovala voda až na ramená sochy. Po roku 1970 už socha stratila tento zmysel, lebo bola umiestnenú v inej výške. Úrovne povodní sú zaznamenávané pri Pont de la Tournelle.
Kvázi-enkláva
Kvázi-enkláva je definovaná ako územie, ktoré síce nie je oddelené od materského územia štátu, technicky je však dostupné len cez územie iného štátu. Kvázi-enklávy sú podobné klasickým enklávam v niektorých charakteristikách a problémoch, s ktorými sa ich obyvatelia stretávajú. Tieto entity nazýva Rolf Palmberg „pene-enklávami“ (Palmberg, 2003) a Jan Krogh „praktickými enklávami“ (Krogh, 2002).
Tieto územia je možné nájsť predovšetkým v horských oblastiach a v iných regiónoch, ktoré sú neprístupné. Alpy sú miestom výskytu niekoľkých zaujímavých prípadov, napr. Jungholz a Kleinwalsertal, ktoré patria Rakúsku. Samnaun je príkladom historickej kvázi-enklávy, nakoľko v nedávnej minulosti došlo k výstavbe dopravného spojenia so zvyškom Švajčiarska (dovtedy bol prístup možný len cez územie Rakúska). V Pyrenejách sa nachádza španielska kvázi-enkláva Os de Civis, v oblasti Škandinávskych vrchov leží nórske územie Sørdalen (dostupné len cez územie Švédska). Mimo horských oblastí sú kvázi-enklávami aj časť County Monaghan v Írsku, časť územia mesta Tornio vo Fínsku, či mesta Haparanda vo Švédsku.
Santilly (Saône-et-Loire)
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Velká Bystřice
Velká Bystřice je mesto v Česku v okrese Olomouc v Olomouckom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 3 062 obyvateľov, z toho 1 506 mužov a 1 556 žien, pričom priemerný vek v meste bol 40,0 roka (muži 38,4 roka, ženy 41,5 roka).
Kostol Nepoškvrneného počatia Panny Márie
Kostol Nepoškvrneného počatia Panny Márie môže byť:
Argumenta ponderantur, non numerantur
Argumenta ponderantur, non numerantur je latinská veta, ktorá znamená Sila dôkazov spočíva v ich presvedčivosti, a nie počte.
Majstrovstvá sveta v ľadovom hokeji 1966
Majstrovstvá sveta v ľadovom hokeji 1966 boli najvyššia hokejová súťaž Medzinárodnej hokejovej federácie, ktoré sa konali v Ľubľana v Juhoslávií (terajšie Slovinsko). Boli v poradí 33. Majstrovstvá sveta. Majstrovský titul si odnieslo Sovietske národné hokejové mužstvo po šiestykrát v histórií. Sovietsky zväz porazil vo finále Česko-slovenské národné hokejové mužstvo. Tretie miesto si vybojovalo mužstvo Kanada.
Hrací systém majstrovstiev
Osem účastníkov sa stretlo systémom každý s každým po jednom zápase. Každé mužstvo tak odohralo sedem zápasov a celkový počet zápasov na turnaji bol 28.
Néré
Néré je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Charente-Maritime, v regióne Poitou-Charentes.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Argumentum ad rem
Argumentum ad rem (lat.) je argument založený na pravych okolnostiach veci, na skutočnosti.
Argumentum ad hominem
Argumentum ad hominem (lat.) je argument, ktorým sa diskutujúci snaží vyvrátiť oponentovo tvrdenie poukazovaním na oponentove skutočné či domnelé nedostatky. Snaží sa previesť dialóg od diskusie o probléme samotnom k diskusii o mravnej či inej oponentovej integrite.
Mitsubishi Motors
Mitsubishi Motors Corporation (transkripcia: Micubiši džidóša kógjó kabušiki gaiša, doslovný preklad: Micubiši automobilový priemysel akciová spoločnosť) je nadnárodný japonský automobilový výrobca, ktorý má sídlo v štvrti Minato v Tokiu. V roku 2011 bola spoločnosť Mitsubishi Motors šiestou najväčšou automobilkou a zároveň šiestou najväčšou na svete podľa produkcie. Je súčasťou Mitsubishi keiretsu, ktorá bola najväčšou priemyselnou skupinou v Japonsku. tá bola založená v roku 1970 z divízie Mitsubishi Heavy Industries.
Spolupracuje z automobilkou Chrysler na vývoji mnohých modelov, s automobilkami Citroën a Peugeot spoločne vyvíjala modely SUV Mitsubishi Outlander / Citroën C-Crosser / Peugeot 4007.
Dejiny
Spoločnosť Mitsubishi založil Yataro Iwasaki v roku 1870. Názov firmy vznikol spojením dvoch slov "micu" a "biši", ktoré sa dajú voľne preložiť ako „tri diamanty“. Spoločnosť sa v prvých rokoch svojej existencie zaoberala ťažbou uhlia a zo zisku boli postupne zakladané nové dcérske spoločnosti a divízie, takže názov Mitsubishi dnes môžete nájsť v odvetviach ako je výroba vlakov, lodí a lietadiel, papieru, skla, oleja a ďalej napr. v bankovom sektore alebo poisťovníctve.
left|thumb|[[Mitsubishi Lancer|Mitsubishi Lancer WRC]]
Počas druhej svetovej vojny vyrábala spoločnosť Mitsubishi bojová lietadlá pre Japonsko, vrátane známych Zer, ktoré sa podieľali na zničení Pearl Harboru. V povojnovom období mala firma veľké problémy a dochádzalo k hromadným prepúšťaniam a reštrukturalizáciám.
K založení spoločnosti Mitsubishi Motors, zaoberajúcou sa výrobou automobilov, však došlo už v roku 1917, kedy firma predstavila vozidlo Model A. Išlo o vôbec prvé sériovo vyrábané auto na území Japonska a bola to istá kópia talianskeho Fiatu Tipo 3. Ďalším, zaujímavejším vozidlom bol sedan PX33, ktorý mal ako prvý v Japonsku stály pohon všetkých kolies a bol určený pre vojakov.
K významnejšiemu povojnovému rastu došlo až v 60. rokoch 20. storočia. Úspech firmy bol založený na masovej produkcii sedanu Mitsubishi 500, ktorý sa dobre predával a pritiahol radu nových zákazníkov. V roku 1969 bola predstavená prvá generácia modelu Galant, ktorý podporil rast spoločnosti. Výsledkom expanzie bolo v roku 1970 založenie novej spoločnosti Mitsubishi Motors Corporation (MMC). Do prezidentského kresla bol dosadený Tomio Kubo, ktorý chcel zvýšiť export vytvorením medzinárodnej aliancie s niektorou úspešnou zahraničnou automobilkou.
Na tento projekt prikývol vtedajší americký kolos Chrysler a kúpil 15 percent akcií spoločnosti MMC. Mitsubishi Galant sa po kozmetických úpravách predával v Amerike ako Dodge Colt. MMC ďalej expandovalo i na európsky trh a úspech firmy dokladajú i výrobné čísla: v roku 1971 Mitsubishi produkovalo okolo 250 tis. vozidiel ročne a v roku 1978 to už bol takmer jeden milión.
V rokoch 1985-1986 bol v štáte Illinois postavený obrovský výrobný podnik Diamond-Star Motors (DSM). Na financovanie výdajov sa podieľal Chrysler rovnakým dielom ako Mitsubishi. Z tejto výrobnej linky vychádzali známe vozidlá, medzi ktoré patrí Mitsubishi Eclipse, Eagle Talon a Plymouth Laser. V roku 1988 vstúpila korporácia MMC na svetovú burzu a akcie tejto spoločnosti sa stali verejne obchodovateľnými (IPO). Chrysler zvýšil svoj podiel na 20 percent.
Nesmie zostať bez povšimnutia ani významné postavenie značky v motoristickom športe. Mitsubishi sa pokúsilo v 60. a 70. rokoch 20. storočia presadiť v okruhových pretekoch, ale medzi najvýznamnejšie úspechy patria rozhodne rally a šampionát WRC, kde už dlhšiu dobu jazdia vozidlá Mitsubishi Lancer WRC. Mitsubishi je tiež najúspešnejšou automobilkou v legendárnym vytrvalostným pretekoch Paríž-Dakar, kde zbiera vavríny s modelom Mitsubishi Pajero.
Jadranka Kosorová
Jadranka Kosorová, (* 1. júl 1953, Pakrac) je chorvátska politička, spisovateľka.
Od 6. júla 2009 bola predsedníčka vlády, po náhlom odchode jej predchodcu Iva Sanadera. Od roku 1995 je členkou stredo-pravicovej strany Hrvatska Demokratska Zajednica (chorvátska skratka HDZ), od 4. júla 2009 je jej predsedníčkou.