cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Židia
Židia (hebr. יְהוּדִים, Jehudim, sg. יְהוּדִי, Jehudi) sú semitský národ, ktorý pochádza z oblasti Blízkeho východu. Okrem označenia Židia sú nazývaní tiež ako Izrael (hebr. Jisra’el) alebo Synovia Izraela, Izraeliti (hebr. Bnej Jisra’el). Občas sa pre Židov používa aj označenie Hebrejci (hebr. עברי, Ivri, sg. עברים, Ivrim; 🇷🇺). Najstaršie záznamy o existencii izraelského národa spadajú do 2. tisícročia pred Kr. Počas 3 000 rokov sa Židia zo svojej pravlasti – Izraela – rozšírili do celého sveta. Okrem národnostne-etnickej skupiny tvoria Židia aj skupinu náboženskú.
Tillmann Uhrmacher
Single
ako Sólo
Židia
V slovenčine platí, že pokiaľ sa pomenovanie píše s veľkým začiatočným písmenom, označuje slovo Žid príslušníka židovského národa, teda Žida v etnickom slova zmysle, zatiaľ čo žid (so začiatočným malým písmenom) je vyznávačom judaizmu, židovského náboženstva. Oba významy sa do veľkej miery prekrývajú, pretože židovské náboženstvo je pôvodne náboženstvom národným a bolo jedným z určujúcich rysov príslušnosti k židovskému národu. Ďalšími národnými rysmi bolo územie štátu dnešného Izraela a Palestíny a jazyk (hebrejčina).
Etymológia slova
Slovo „Žid“ prešlo do slovenčiny pravdepodobne z talianskeho Giudeo, ktoré pochádza z latinského Iudeus, respektíve gréckeho Ἰουδαῖος (Iudaios), čo je prispôsobenie hebrejského יְהוּדִי Jehudi, znamenajúca „judský“, „pochádzajúci z Judska“, „Judejec“. V pôvodnom význame znamenalo „príslušník kmeňa Jehuda“ (Júda), pozri Izraelský národ. Samotné meno Jehuda znamená „Ten, ktorý ďakuje“ alebo „Ten, ktorý vzdáva chválu“.
Podobnou cestou, teda cez gréčtinu, prešiel do slovenčiny aj výraz „Hebrejec“ (z gréckeho Ἑβραῖος, Hebraios), prispôsobenie hebrejského עברי, Ivri. Koreň עבר znamená „prekračovať“, „prechádzať“. Môže teda odkazovať ako na kočovníkov („Tí, kto chodia sem a tam“) alebo na národ „z druhej strany (rieky)“ – v tomto prípade Eufratu. Výraz Hebrejci sa dnes používa predovšetkým v súvislosti so starovekými kmeňmi alebo skupinami kmeňov, ktoré hovorili hebrejsky a ktoré neskôr vytvorili kmeňové spoločenstvo Izrael.
Meno „Izrael“ (hebrejsky ישראל, „Boh bojuje“, „Ten, ktorý zápasí s Bohom“), presnejšie בני ישראל, Bnej Jisra’el, „Synovia Izraela“, odkazuje v národnostnom kontexte na celý izraelský národ, vrátane desiatich stratených kmeňov, v náboženskom potom na celé spoločenstvo ľudí uznávajúcich a veriacich len v jedného Boha Izraela. V súčasnosti je treba odlišovať medzi slovom Izraeliti, čo sa vzťahuje na biblický národ, prípadne na príslušníka náboženskej komunity; a Izraelčania, čo je označenie občanov štátu Izrael.
„Etnický Žid“
V judaizme bolo vždy náboženstvo úzko prepojené s myšlienkou vlastného národa a krajiny. V staroveku boli Židia (respektíve Izraelčania) vždy považovaní za národ a na ich náboženstvo nebol kladený žiadny zvláštny dôraz. Zmena prišla v poexilovom období, zvlášť potom počas gréckej a rímskej nadvlády, kedy začalo byť židovstvo považované za samostatné (a štátom vcelku uznávané) náboženstvo, ktorého hlavným nositeľom je národ – Židia. V tom čase tiež rastie počet konvertitov, teda sa stávalo, že človek židovského vyznania bol zároveň rímskym občanom.
V období stredoveku sa zvlášť v kresťanskom a moslimskom prostredí naopak národnostný princíp v židovstve vytráca – Židia sú považovaní za náboženskú skupinu a zrieknutím sa svojej viery alebo prestupom na inú vieru židmi byť prestávajú. Pokrstený žid už nie je braný ako žid, ale ako kresťan.
Termín „židovské etnikum“ je pomerne nový a vychádza až z nacionalistických tendencií počas 19. storočia a je priamym dôsledkom sekularizácie spoločnosti, v ktorej prestalo hrať rolu rozdelenie náboženské a začalo naopak byť dôležité rozdelenie národnostné. Vo vnútri samotného judaizmu existovali v tom čase rozporuplné tendencie. Niektoré skupiny dávali prednosť asimilácii (tieto skupiny považovali židovstvo za prejav viery, nie etnickej či národnostnej príslušnosti), iné skupiny začali klásť dôraz na národnú svojbytnosť Židov (zvlášť pod dojmom udalostí, ako Dreyfusova aféra, ktorá znamenala pre veľa priaznivcov asimilácie sklamanie) – z tejto skupiny sa neskôr zrodil sionizmus.
K „židovskej národnosti“ sa bolo možné prihlásiť napr. v Sovietskom zväze, kde v roku 1928 vznikol Židovský národný okruh alebo v medzivojnovom Česko-Slovensku v snahe oslabiť německú a maďarskú národnosť.
Prvá definícia Žida na základe „rasy“ bola stanovená až v nacistickom Nemecku prostredníctvom tzv. norimberských zákonov. Tieto zákony definovali ako Žida každého, kto má oboch rodičov Židov (Volljude). Človek, ktorý mal Židom jedného z rodičov, bol považovaný za miešanca prvého stupňa (Mischling ersten Grades), človek, ktorý mal židovského jedného prarodiča potom za miešanca druhého stupňa (Mischling zweiten Grades). Zákony ďalej rozoberali prípady, kedy bol jeden alebo obidvaja rodičia či prarodičia miešanci prvého alebo druhého stupňa. Všetci ľudia, označení nacistickým režimom ako Židia (Volljuden) aj miešanci (Mischlinge) boli počas druhej svetovej vojny perzekvovaní a v konečnom dôsledku mali byť podľa zámerov nacistov vyhladení.
Na karaimských židov sa norimberské zákony nevzťahovali.
Po založení štátu Izrael roku 1948 bol prijatý zákon zaručujúci, že každý človek, ktorý bol nacistami a ich rasovými zákonmi označený za Žida, a ako taký perzekvovaný, má právo odsťahovať sa do Izraela, kde tejto alebo podobnej perzekúcii už vystavený nebude. Táto klauzula potom dala vzniknúť Zákonu o návrate, podľa ktorého každému, kto má aspoň jedného židovského prarodiča, je možné udeliť občianstvo v Štáte Izrael. Zákon o návrate sa stal normou pre prijatie členov aj pre mnoho židovských obcí vo svete.
Najvyšší súd Izraelského štátu v roku 2013 rozhodol, že neexistuje „izraelská národnosť“ („Izraelčania“), ale iba Židia, Arabi, alebo Aramejci (izraelskí kresťania).
„Halachický žid“
Žid a žid nemusí byť vždy jedno a to isté. Zatiaľ čo „etnickým Židom“ je nutné sa narodiť, židom podľa židovského náboženského práva – halachy – je možné sa narodiť i stať. Tzv. halachickým židom je každý, kto:
Z tejto definície vyplýva, že človek, ktorý mal napr. židovského dedka, je síce považovaný za Žida štátom Izrael, ale nie je už považovaný za žida z náboženského hľadiska – nie je započítavaný do minjanu, nie je vyvolávaný k Tóre a jeho náboženský status je rovnaký ako u akéhokoľvek inoverca.
Etnické rozdelenie
Súčasné židovské obyvateľstvo je možné rozdeliť podľa pôvodu a oblastí, kde Židia žili alebo žijú, a to následovne:
Tieto skupiny sa od sebe môžu odlišovať dialektom hebrejčiny, používanými jazykmi, kultúrou, folklórom aj náboženskými praktikami.
Populácia
Nasledujúca tabuľka uvádza počet a percentuálne zastúpenie Židov podľa národnosti v niektorých krajinách a oblastiach. Údaje sú len orientačné.
Jazyk
Hlavným dorozumievacím jazykom Židov bola v staroveku hebrejčina. Tá neskôr prešla do liturgického užívania a jej funkciu v bežnej komunikácii prejala aramejčina, prípadne gréčtina alebo latinčina. Od babylonského zajatia sa stalo nepísaným pravidlom, že Židia prijímali a dorozumievali sa jazykom krajiny, v ktorej žili. Okrem toho Židia vytvorili a používajú svoje vlastné jazyky – jidiš (zmes hebrejčiny a stredovekej nemčiny), používaná medzi aškenázskymi Židmi, a ladino (zmes hebrejčiny a kastílčiny) používaná medzi Sefardmi. Okrem týchto dvoch jazykov ešte existujú rôzne variácie ako judeo-arabčina alebo judeo-perzština. Všetky tieto jazyky vznikli vzájomným ovplyvňovaním jazykov hostiteľských krajín a hebrejčiny. Zvláštnym jazykom je ge'ez, ktorým sa hovorilo v Etiópii pred nástupom amharčiny a ktorý zostal ako liturgický jazyk etiópskych Židov. Hebrejčina sa udržala ako jazyk literárny. Na prelome 19. a 20. storočia bola hebrejčina obnovená ako živý jazyk v Izraeli (ivrit).
Náboženstvo
Judaizmus vznikol ako kmeňové náboženstvo hebrejských kmeňov približne v 2. tisícročí pred Kr. V súčasnosti je jediným náboženstvom židovského národa. Podľa náboženských zákonov ani podľa zákonov svetských nie je možné byť Židom (príslušníkom židovského národa) a zároveň byť príslušníkom nejakého iného náboženstva, ako judaizmu, pokiaľ sa pre toto iné náboženstvo človek slobodne rozhodne (je pravdaže možné byť Židom „bez vyznania“). Náboženský a národnostný fenomén je v židovstve neodmysliteľne spätý. Judaizmus je monoteistickým náboženstvom, tzn. že uctieva jediného Boha. Uctievanie iných bohov je zakázané, rovnako ako uctievanie sôch, iných predmetov či miest alebo prírodných úkazov. Judaizmus odmieta dogmy a podobné „nezvratné pravdy“. Po dlhú dobu bola jedinou dogmou tá, že Tóra je Boží Zákon zoslaný Bohom a Izrael ho nasleduje, aby dodržal podmienky zmluvy s Bohom uzatvorenej, totiž vyvolenie výmenou za nasledovanie jediného, pravého Boha.
Dejiny Židov v staroveku
Staroveké dejiny Izraela sú vymedzené prvými zmienkami o izraelskom národe v 13. storočí pred Kr. a arabskou expanziou na začiatku 7. storočia Podľa Tóry pochádza celý Izraelský národ z jedného rodu patriarchov. Tí sa presťahovali do Egypta, kde sa značne rozrástli. V Egypte ale boli zotročení a utlačovaní Preto Izraeliti z Egypta odišli, prešli púšťou a vstúpili do Kanaánu, zabrali zem a usadili sa v nej. Podľa biblického chápania sa Izraelský národ rovnako ako jeho náboženstvo ustanovuje predovšetkým pri svojom putovaní púšťou, kedy od Boha dostáva zákon a kedy sa stáva Božím ľudom. Ak môžeme datovať tieto udalosti, tak podľa údajov o mestách Ramses a Pitom, na ktorých stavbe sa Izraeliti mali ako otroci podieľať, možno hovoriť o 13. storočí pred Kr.
náhľad|Kráľovstvo izraelské (červená) a judské (žltá).
Doba kráľovská a rozdelená monarchia (1000 – 586 pred Kr.)
Podľa biblických prameňov sa z vlády sudcov jednotlivých kmeňov vyvinula monarchia. Na prelome stála osoba Saula, ktorý bol síce pomazaný na kráľa, ale jeho činnosť pripomínala skôr sudcu. Prvým skutočným kráľom bol Dávid, po ňom potom jeho syn Šalamún. Keďže biblia neudáva presné dáta a mimobiblické pramene mlčia, datácia týchto panovníkov je len približná. Dávidovská ríša (ak sa označuje) zaberala nielen územie Izraelských kmeňov, ale všetko okolie. Bola spravovaná centrálne, hlavným mestom bol Jeruzalem, ktorý Dávid dobyl na Jebuzejcoch. Počas tohto obdobia bol v Jeruzaleme zbudovaný Šalamúnov chrám.
Po Šalamúnovej smrti došlo k rozdeleniu dávidovskej ríše. Rozpadol sa aj zväzok severných izraelských kmeňov a kmeňov južných (konkrétne Júdu a Benjamína) – vzniklo tzv. severné kráľovstvo alebo Izrael a južné kráľovstvo alebo Júda (Judské kráľovstvo, Judsko). Izraelské kráľovstvo zaniklo v roku 722, keď jeho hlavné mesto Šomron dobyli Asýrčania pod vedením Salmanassara V. Severné kmene boli z veľkej časti deportované a usídlené mimo svojej vlasti, asimilovali sa s okolím a zanikli. V Judskom (južnom) kráľovstve (v Jeruzaleme) vládla aj po rozdelení dávidovská dynastia. Podľa oficiálnych prameňov pretrvala celú dobu až do zániku kráľovstva v roku 587/6. Jeruzalem padol v roku 587 alebo 586 (dátum neistý aj v babylonských prameňoch). Veľká časť Židov bola v niekoľkých etapách odvedená do exilu v Babylonii.
Babylonská a perzská nadvláda (586 – 323)
Obdobie po páde Jeruzalema v roku 586 pred Kr. a deportácia židovských obyvateľov z Judska do Babylonie sa nazýva babylonské zajatie. Jeho trvanie však nebolo dlhé. V roku 539 pred Kr. obsadil perzský kráľ Kýros II. Babylon. Skončilo babylonské zajatie a Židia sa mohli, pokiaľ chceli, vrátiť späť do vlasti. Zďaleka nie všetci túto možnosť využili a tak vzniká prvá veľká židovská diaspóra v Mezopotámii. Jeruzalem aj Chrám bol obnovený – do tohto obdobia spadá pôsobenie Ezdráša a Nehemiáša. Ezdráš so sebou mal priniesť Perziou schválený „zákon nášho Boha“ – niektorí bádatelia sa domnievajú, že išlo buď o konečnú alebo o jednu zo záverečných verzií Tóry. Život židovskej komunity sa začínal zameriavať na písaný a tradovaný zákon. V tomto období vznikajú teologické a písomné základy židovského náboženstva – judaizmu. Od zajatia tiež bude pravidlom, že vždy bude väčšia časť Židov žiť mimo územia Izraela. náhľad|Izrael za Herodovcov
Grécka (323 – 167), makabejská (167 – 163) a rímska vláda (63 – 135)
Alexander Macedónsky roku 331 pred Kr. ovládol územie Blízkeho východu a Judsko prešlo pod vládu Grékov. Po jeho smrti (323 pred Kr.) bola ríša rozdelená medzi diadochov a Judsko pripadlo egyptským Ptolemaiovcom. V tejto dobe vznikla a rozmohla sa alexandrijská diasporálna komunita, kde došlo aj k prekladu Starého zákona do gréčtiny (Septuaginta). V roku 198 pred Kr. dobyli po niekoľkých vojnách Seleukovci Sýriu a Kanaán. Keď Antiochos IV. Epifanes zakázal prevádzať základné rituály judaizmu, povstalo vidiecke obyvateľstvo a toto povstanie nakoniec prerástlo roku 167 pred Kr. v makabejské povstanie. Makabejské vojny začala roku 167 pred Kr. rodina Makabejských, otec a jeho synovia. Otec vzápätí zomrel a vedenia sa ujal Júda Makabejský. V roku 164 pred Kr. sa podarilo Júdovi ovládnuť Jeruzalem a priľahlé oblasti a obnoviť Chrámový kult. Boje pokračovali za všetkých jeho nástupcov-bratov Jonatána a Šimona. Tieto vojny skončili založením vládnucej kráľovskej dynastie Hasmonejcov. Panovanie Hasmonejskej dynastie bolo zmarené vnútornými spormi v samotnej rodine. Keď sa bratia Aristobulos II. a Hyrkanos II. nemohli zhodnúť na vedení krajiny, zasiahli do sporu ako Pompeius, tak idumejský vládca Antipatros II. Pompeius nakoniec pririekol vládu Antipatrovi, čím Hasmoneovská dynastia skončila svoju vládu a ich miesto zaujali Herodovci.
Po Caesarovom víťazstve zostal Hyrkanos v Judsku veľkňazom, ale prokurátorom Judska bol menovaný Idumejec Antipater II. Po Antipatrovej smrti zostali v Judsku jeho dvaja synovia, Fasael a Herodes. Marcus Antonius im potvrdil ich úrad etnarchy. V rokoch 40 – 37 sa dostal vďaka partskej expanzii na trón Hasmonejec Antigon, syn Aristobula II. Herodes utiekol do Ríma, kde získal hodnosť kráľa. Vrátil sa v roku 37, porazil Antigona, dobyl Jeruzalem a stal sa prakticky jediným vládcom v krajine. Po Herodovej smrti (4 pred Kr.) nastúpil na jeruzalemský trón jeho syn Archelaos, bol však krátko na to (6 po Kr.) Rimanmi zosadený a Judsko prešlo pod priamu správu Ríma. Judsko bolo spravované rímskymi prefektmi (6 – 41) a prokurátormi (44 – 68). Od roku 41 do roku 44 vládol v Judsku Herodes Agrippa I. Po jeho smrti Judsko opäť prechádza do priamej správy Ríma a spravujú ho prokurátori. náhľad|Rímski vojaci nesú [[Menora|menoru po zničení Jeruzalema]]
Židovské povstania
Za prokurátora Gessia Flora prerástla všeobecná nespokojnosť v celonárodne židovské povstanie. Počiatočný úspech bol zastavený postupom Vespasiana. Keď bol Vespasianus zvolený cisárom (69), prevzal velenie vojsk jeho syn Titus. Titovi sa podarilo v roku 70 dobyť Jeruzalem a v roku 73 zlomiť posledný odpor Židov v pevnosti Masada. O niekoľko desaťročí neskôr, v rokoch 132 – 135, došlo k ďalšiemu povstaniu, ktoré viedol Šim'on bar Kochba. Aj toto povstanie však bolo rozdrvené, Židia boli vyhnaní z Jeruzalema, z ktorého bolo učinené nové mesto, Aelia Capitolina a provincia premenovaná z Judska na Palestínu, aby bola vyhladená akákoľvek pamiatka na neustále sa búriacich Židov. Po Druhej židovskej vojne sa ťažisko židovského života presunulo do Galileje, kde sa židovský život začal znovu obnovovať.
Židia v diaspóre
V 3. storočí mnoho židov počas krízy Rímskej ríše krajinu opustilo. Ich cieľom bola predovšetkým Babylonia, ktorá nebola pod nadvládou Ríma a navyše tu už od dôb babylonského zajatia sídlila silná a početná židovská komunita. Po povolení kresťanstva a jeho prijatí za štátne náboženstvo sa vzťah rímskej a neskôr byzantskej ríše k Židom zhoršoval. Židia preto privítali, keď roku 614 získala oblasť Perzia ale Jeruzalem bol roku 629 dobytý späť. Roku 638 bola oblasť podmanená Arabmi a situácia v oblasti sa na dlhú dobu celkom zmenila. Židia získali podobne ako kresťania status Dhimmi – t. j. ľudí druhého radu – mohli slobodne vyznávať svoje náboženstvo, ale nesmeli ho šíriť, ani nosiť zbrane a museli platiť zvláštnu daň. Tolerancia moslimov bola závislá na tolerancii konkrétneho panovníka.
Pretože počas stredoveku žili Židia často v getách a prinajmenšom teoreticky sa nemiesili s nežidovským obyvateľstvom, možno tak naďalej hovoriť o národe, ak je chápaný ako spoločenstvo odvodzované od spoločného predka. Existuje však množstvo náhľadov na túto otázku; realite snáď bližší je výklad židovstva ako druhu kultúrneho či diskurzívneho spoločenstva (Eliyahu).
Počas 18. a 19. storočia sa židia stále viac začali považovať za príslušníkov národov, v ktorých krajinách žili. V týchto prípadoch už označenie žid zostalo len vyjadrením náboženskej príslušnosti.
Od roku 1948 existuje na území zhruba zodpovedajúcom bývalému Britskému mandátu Palestína štát Izrael, v ktorom Židia opäť tvoria majoritnú skupinu a hovoria modernou hebrejčinou (ivrit). Najpočetnejším náboženstvom krajiny je judaizmus, väčšina obyvateľov Izraela sa však považuje za sekulárnych. Do krajiny sa postupne vysťahovalo mnoho Židov, poslednou veľkou vlnou boli sovietski židia v roku 1990.
Genetické choroby
Je známe, že v rámci určitých skupín židovskej populácie sa vyskytujú niektoré genetické choroby nadpriemerne často. Príčina tohto javu nie je jasná, ale vplyv mohol mať genetický drift spôsobený inbreedingom v izolovaných židovských populáciách. Napríklad Aškenázi trpia často Riley-Dayovým syndrómom, Tay-Sachsovou chorobou, Gaucherovou chorobou, Niemann-Pickovým syndrómom, ale ďalej tiež vo veľkej miere cukrovkou, pentozúriou, dystóniou a kolorektálnym karcinómom. Medzi Sefardskými židmi sa vo zvýšenej miere vyskytuje familiárna stredomorská horúčka (FMF), naopak Tay-Sachsova choroba u nich nepredstavuje tak vysoké riziko. Medzi orientálnymi židmi perzského pôvodu je zvýšená incidencia hypoaldosteronizmu a Dubin-Johnsonovho syndrómu, medzi líbyjskými židmi je zvýšené riziko prepuknutia Creutzfeldt-Jakobovej choroby. Existuje organizácia Dor ješorim, ktorá poskytuje židovským komunitám screening pred týmito a ďalšími genetickými chorobami.
Veľká Svišťovka
Veľká Svišťovka je vrch vo Vysokých Tatrách na Slovensku. Leží nad osadou Tatranské Matliare, približne severozápadne od Kežmarku. Severozápadne stojí v Doline Zeleného plesa Chata pri Zelenom plese. Názov jej dali svište, ktoré sa tu hojne vyskytovali.
Opis
Trávnato – sutinová kopa s vrcholom kúsok od červeno značeného chodníka v Sedle pod Svišťovkou, patrí medzi ľahšie dostupné a často navštevované vrcholy. Leží v rázsoche, vybiehajúcej severovýchodným smerom z Lomnického štítu, situovanom mimo hlavného hrebeňa Vysokých Tatier. Východným smerom sa nachádza Malá Svišťovka, Stežky , Rinias a Skalné vráta , severným Bujačí vrch , Predné Jatky , Belianska kopa , Kozí štít  a Jahňací štít , západným Jastrabia veža , Kolový štít , Kežmarský štít , Lomnický štít  a Huncovský štít. Severná časť masívu padá do Doliny Zeleného plesa, ktorou odteká voda Zeleným potokom do Kežmarskej Bielej vody v povodí rieky Poprad. Južne leží Huncovská kotlina, ktorú odvodňuje Huncovský potok do Skalnatého potoka.
Blízko vrcholu prechádza značený turistický chodník, tzv. Tatranská magistrála. V roku 2006 bola na vrchole osadená panoramatická tabuľa. Na svahoch Veľkej Svišťovky sa zachovali stopy po činnosti baníkov. Niektoré štôlne vyhĺbil údajne Šimon Bilík (16131680) zo Spišskej Soboty, ktorý bol evanjelickým farárom a v čase protireformácie sa päť rokov ukrýval pri Zelenom plese. Zásoboval ho potravinami jeho syn Samuel. Údajne, aby sa nenudil, ryžoval zlato z potokov. Z niektorej zo štôlní získal striebro, z ktorého si vyrobil lyžice. Keď ho omilostili, vrátil sa do Spišskej Soboty. Na prelome 17.18. storočia sa v Doline Bielej vody odohrávali bitky o horské pasienky. Dňa 17. júla 1701 z Kežmarku poslali proti belianskym pastierom ozbrojených vojakov. Jeden z nich sa v plnej poľnej vybral na Veľkú Svišťovku. Počas výstupu sa však zrútil a stal sa prvou známou obeťou Vysokých Tatier. Severné svahy zliezli ako prví Arpád Szabó, L. Tóth a Zdenko Zibrín (19312004) 27. apríla 1954.
Výhľady
Turisticky prístupný skalnatý vrchol umožňuje kruhový rozhľad. Zo štítu je pekný výhľad na okolité štíty Vysokých Tatier, hrebeň Belianskych Tatier a blízke doliny, pri vhodných podmienkach vidieť aj časť Popradskej kotliny, Levočské vrchy, Čergov, Slanské vrchy, Branisko, Volovské vrchy a východnú časť Nízkych Tatier.
Miroslav Válek
Miroslav Válek (* 17. júl 1927, Trnava – † 27. január 1991, Bratislava) bol slovenský básnik, publicista, prekladateľ, kultúrny organizátor, politik, normalizačný minister kultúry (od 1. januára 1969 do decembra 1988), významný reprezentant modernej slovenskej poézie a autor literatúry pre deti a mládež.
Životopis
Narodil sa 17. júla 1927 v úradníckej rodine v Trnave, kde absolvoval základnú školu a v roku 1939 pokračoval v štúdiu na miestnom Rímskokatolíckom biskupskom reálnom československom gymnáziu, odkiaľ v kvinte prešiel na obchodnú akadémiu, kde v roku 1947 zmaturoval. V štúdiu pokračoval na Vysokej škole obchodnej v Bratislave (19471949), štúdium však nedokončil zo zdravotných dôvodov (tuberkulóza).
V roku 1949 však začal pracovať ako redaktor. Prešiel redakciami viacerých časopisov (Slovenský roľník, Týždeň, Družstevný obzor), pracoval vo vydavateľstve Mladé letá. Od roku 1957 bol v časopise Mladá tvorba, kde neskôr, už ako člen KSČ, pôsobil ako šéfredaktor (19621966). V rokoch 19661967 bol spoluzakladateľom a prvým šéfredaktorom literárneho časopisu Romboid. Zároveň zastával funkciu tajomníka Zväzu slovenských spisovateľov (ZSS), ktorý Romboid vydával. Od roku 1967 do roku 1968 pôsobil ako predseda ZSS.
V roku 1962 vstúpil do Komunistickej strany Československa. Po vzniku federatívneho usporiadania ČSSR od 1. januára 1969 sa stal ministrom kultúry SSR a zároveň členom Ústredného výboru a Predsedníctva ÚV KSS. Ako politik sa hlásil k praxi tzv. normalizácie. V rokoch 19711976 bol poslancom Snemovne národov Federálneho zhromaždenia. V rokoch 1976 až 1989 bol poslancom Slovenskej národnej rady (SNR).
Z najvyšších politických funkcii odišiel až v roku 1988 (v decembri 1988 rezignoval na funkciu ministra) a potom krátko (do konca novembra 1989) pôsobil ako predseda Zväzu československých spisovateľov (ZČSS) v Prahe a poslanec SNR.
Zomrel 27. januára 1991 v Bratislave.
Miroslav Válek bol trikrát ženatý, mal dcéru Miroslavu a nevlastného syna Andreja.
V ankete RTVS Najväčší Slovák v roku 2019 bol vyhodnotený na 100. mieste.
Tvorba
Miroslav Válek publikoval svoje prvotiny už v rokoch 19421948, a to prevažne v katolícky orientovaných periodikách (Plameň, Rozvoj, Rozhľady, Jas, Nová práca). Tieto básne publikoval ešte pred svojím debutom Dotyky a výber z nich vyšiel knižne až v roku 1971 ako rozšírené vydanie Dotykov pod názvom Zápalky. Podľa J. Zambora v nich „[b]ásnik exponuje situácie citovej nenaplnenosti“. Pre počiatočné obdobie Válkovej tvorby je príznačné využívanie sylabotonického veršového systému, kým voľný verš sa uňho presadzuje až v druhej polovici 50. rokov.
V roku 1951 však u Válka nastáva obdobie 5 rokov odmlčania, nepublikuje, vracia sa až roku 1956, po určitom uvoľnení politickej situácie. V Mladej tvorbe vyšla jeho báseň Lynčovaný, zobrazujúca lynčovanie černochov v Amerike, metaforicky však pomenúva životný pocit lyrického subjektu („Zdalo sa mi, že som visel na povraze“). Vo svojej tvorivej činnosti Válek pokračuje vydaním debutu Dotyky (1959). Prvá časť (Nite) sa zaoberá predovšetkým problematikou ľúbostných vzťahov a autor tu strieda uvoľnený rýmovaný sylabotonický verš s voľným veršom, naproti tomu v druhej časti Rovina už využíva len voľný verš.
Válek ďalej vydáva v pomerne krátkom časovom odstupe tri básnické zbierky – Príťažlivosť (1961), Nepokoj (1963) a Milovanie v husej koži (1965) –, ktoré sú neskôr spolu s debutovou zbierkou súborne pomenované ako Štyri knihy nepokoja. V Príťažlivosti sa rozširuje priestor Válkovej poézie. Vydaním tretej zbierky Nepokoj dochádza k zmene básnikovho pohľadu z utopistickej predstavy prevahy človeka nad prírodou na hľadisko, keď príroda stojí nad človekom. Následná zbierka Milovanie v husej koži vyústila do roviny existencialistickej poézie, dochádza tu ku konfrontácii človeka s prázdnotou bytia. V jednotlivých zbierkach Miroslava Válka sa uplatňuje intertextualita, teda medzi jednotlivými zbierkami možno sledovať určitú nadväznosť.
Okrem poézie sa Válek venoval i prekladom či esejistike a je jedným zo zakladateľov modernej poézie pre deti. Knižné vydania výberov z Válkovej poézie vyšli v ruštine, poľštine, češtine, bulharčine, ukrajinčine, maďarčine, taliančine, nemčine a fínčine.
Kritika
Podľa informácií z Mitrochinovho archívu napísala KGB hlásenie, ktoré sa týkalo účasti M. Válka na 9. konferencii ministrov kultúry socialistických štátov v júli 1978 v Moskve. Po odchode z hotelovej izby hotela Mir tam ponechal spomienkové predmety na konferenciu a niekoľko kníh, ktoré mu boli slávnostne odovzdané na ministerstve kultúry ZSSR (Leninovo Umenie a revolúcia, Brežnevov životopis, oslavná publikácia venovaná 60 rokom úspechov sovietskej kultúry, kniha o ochrane historických a umeleckých pamiatok v ZSSR). KGB trvala na tom, že tieto predmety boli úmyselne „zanechané, nie iba zabudnuté“. Hlásenie o tejto udalosti bolo poslané Andropovovi a styčnej kancelárii KGB v Prahe.
Ako minister kultúry Slovenskej socialistickej republiky podľa neoveriteľných informácií osobne pozoroval z okna hotela Carlton zásah policajných zložiek proti zhromaždeniu na „bratislavský Veľký piatok“ (Sviečková manifestácia) 25. marca 1988. Podľa iných informácií sa neskôr k situácii vyjadril aj kriticky, zákrok polície však nezastavil, a to napriek tomu, že bol absolventom cirkevného gymnázia. Válkov čiastočne kritický prejav v Ústrednom výbore Komunistickej strany Slovenska (ÚV KSČ) v roku 1988 citovalo aj vysielanie Slobodnej Európy. Podľa M. Kusého jeho sebareflexia prišla neskoro. Podľa iných zdrojov sa mu táto čiastočná kritika KSČ „prepiekla“ vďaka dobrým vzťahom v Prahe (podľa Viliama Plevzu boli Válek a bývalý predseda vlády Peter Colotka jedinými skutočnými priateľmi vtedajšieho prezidenta Gustáva Husáka na Slovensku ). Je možné, že aj pod vplyvom týchto udalostí odišiel z najvyšších politických funkcií, avšak až v roku 1988, a potom do konca novembra 1989 pôsobil ako predseda Zväzu československých spisovateľov (ZČSS) v Prahe a poslanec SNR. (V januári 1991 zomrel.)
Válek sa podieľal na príprave správy o zhromaždení veriacich (Sviečková manifestácia) a zásahu poriadkových síl proti nim pre ÚV KSČ v apríli 1988. Súčasťou tejto správy bola aj informácia, ktorú 20. apríla 1988 pripravili Válek a minister vnútra Štefan Lazar. Manifestáciu zhodnotili ako výsledok aktivít Vatikánu zameraných na oslabovanie režimu v ČSSR a priebeh zásahu ako adekvátny. 20. apríla 1988 Združenie katolíckych duchovných Pacem in terris usporiadalo jubilejné zasadanie v Dome ROH (teraz Istropolis), na ktorom Válek označil zásah za potrebný: ak by sa neuskutočnil, nepriatelia režimu by slávili úspech a „veriaci by zvíťazili nad štátom“. Podľa kňaza Ladislava Stromčeka na tomto zasadaní boli Válek, Máčovský a ďalší, pričom „predstavitelia režimu tam prvýkrát a výslovne potvrdili, že naozaj boli v Carltone a riadili zásah proti manifestácii.“
„Akokoľvek je jeho politický odkaz vnímaný rozporuplne, jeho literárne dielo je oceňované bez toho, aby jeho hodnota vyvolávala väčšie kontroverzie.“
Richard Sulík
Ing. Richard Sulík (* 12. január 1968, Bratislava) je slovenský ekonóm, politik, bývalý europoslanec a bývalý minister hospodárstva Slovenskej republiky. Je zakladateľom pravicovo-liberálnej politickej strany Sloboda a Solidarita. Vo vláde Ivety Radičovej v období rokov 2010 až 2011 bol predsedom Národnej rady SR. Vo vláde Igora Matoviča bol ministrom hospodárstva od 21. marca 2020 do 23. marca 2021, kedy podal demisiu. Do vlády sa vrátil 1. apríla 2021, kedy zasadol ako minister hospodárstva do vlády Eduarda Hegera. . 13. septembra 2022 Sulík z ministerstva a z vlády odišiel, a stal sa opäť poslancom NR SR.
Život
Richard Sulík sa narodil 12. januára 1968 v Bratislave, má dve mladšie sestry.
V rokoch 1974 až 1980 navštevoval základnú školu v Bratislave. V roku 1980, vo veku dvanástich rokov, emigroval spolu s rodičmi do Západného Nemecka. V rokoch 1980 až 1984 navštevoval strednú školu (Realschule) v Mníchove, Gelsenkirchene a nakoniec v Pforzheime. Od roku 1984 do roku 1987 navštevoval technické gymnázium v Pforzheime. Od roku 1987 do roku 1989 študoval všeobecnú fyziku na Technickej univerzite v Mníchove a od roku 1989 do roku 1992 podnikovú ekonomiku (Betriebswirtschaftslehre) na Univerzite Ludwiga Maximiliána v Mníchove, avšak po absolvovaní základného stupňa vysokoškolského štúdia (Vordiplom) v roku 1992 štúdium v Nemecku prerušil. V roku 1991 sa vrátil na Slovensko, kde založil firmu FaxCOPY a riadil ju 10 rokov. Vo firme už nepôsobí a nemá v nej po predaji ani majetkový podiel. V roku 2003 promoval na Národohospodárskej fakulte Ekonomickej univerzity v Bratislave.
Politická činnosť
Bol spoluautorom slovenskej daňovej reformy uskutočnenej v roku 2003. Daňová reforma zaviedla rovnú 19 % daň zo všetkých druhov príjmov, ako i zjednotila daň z pridanej hodnoty na základnú sadzbu 19 % (avšak po novele z roku 2008 existujú opäť 2 sadzby so spodnou určenou na 10 %). Neskôr pôsobil ako poradca ministrov financií Ivana Mikloša (20022003) a Jána Počiatka (20062007).
Od roku 2004 dva roky viedol spoločnosť Odvoz a likvidácia odpadu, a.s., ktorá je vo vlastníctve mesta Bratislava a je zodpovedná za odvoz, spracovanie a likvidáciu odpadu v meste.
Predseda NR SR
Po úspechu strany SaS v parlamentných voľbách 12. júna 2010 (12,14 %) bol zvolený za predsedu Národnej rady Slovenskej republiky.
Sulíkova strana SaS v októbri 2011 odmietla podporiť vládny návrh slovenskej účasti na tzv. Eurovale. Otázka hlasovania o Eurovale bola následne spojená s dôverou vláde Ivety Radičovej. Poslanci SaS svoj názor nezmenili, Euroval nebol schválený a vláda stratila dôveru parlamentu. 13. októbra 2011 bol Richard Sulík odvolaný z postu predsedu NR SR. Za predsedu bol následne zvolený Pavol Hrušovský. Bol kritizovaný pre stretávanie sa s kontroverzným podnikateľom Marianom Kočnerom, s ktorým sa ako predseda NR SR stretával. Sulík to odôvodnil tým, že sa stal jeho obeťou.
Richardovi Sulíkovi stúpla podľa prieskumu Inštitútu pre verejné otázky dôveryhodnosť zo 3 % vo februári 2011 na 7 %, o rok neskôr. Sulík bol spolu s Danielom Lipšicom šiestym najdôveryhodnejším politikom Slovenska.
Europoslanec
Dňa 24. mája 2014 získal poslanecký mandát vo voľbách do Európskeho parlamentu.
Minister hospodárstva
Po vytvorení vládnucej koalície s OĽANO po parlamentných voľbách v roku 2020 sa Sulík stal podpredsedom vlády pre ekonomiku a ministrom hospodárstva SR vo vláde Igora Matoviča. V súvislosti s koaličnou krízou 22. marca 2021 oznámil, že podáva demisiu a odstupuje z postu ministra hospodárstva. Deň na to, 23. marca, prijala prezidentka Zuzana Čaputová jeho demisiu a ministrom dočasne poverila ministra dopravy a výstavby Andreja Doležala, ktorý bol dočasne poverený vedením aj ministerstva práce, sociálnych vecí a rodiny.
28. júna 2022 neprešiel opozičný návrh o odvolaní Richarda Sulík z funkcie ministra hospodárstva. Zo 142 prítomných poslancov hlasovalo 84 proti, 56 za a 2 sa zdržali. Návrh podala strana Smer-SD a odôvodnila ho takto: „… odôvodnil jeho pasivitou pri predkladaní návrhov na zmiernenie vplyvov zdražovania energií a pohonných látok. Výsledkom nečinnosti ministra je podľa nich nekontrolovateľný nárast cien energií a pohonných látok s drastickými dosahmi na životnú úroveň“.
1899 na Slovensku
Udalosti
Slovensko bolo v roku 1899 súčasťou Rakúsko-Uhorska.
Richard Sulík
Rezignácia a pozastavenie členstva v koalícii
Podľa Veroniky Remišovej sa Richard Sulík a Igor Matovič chystajú spraviť najväčšiu chybu svojho politického pôsobenia.
13. septembra 2022 Sulíkova demisia z postu ministra hospodárstva, spolu s demisiami Branislava Gröhlinga, Ivana Korčoka a Márie Kolíkovej, bola prijatá prezidentkou Zuzanou Čaputovou. Jeho demisia, spolu s ostatnými demisiami ministrov za stranu SaS, bola vyvrcholenie druhej koaličnej krízy za volebné obdobie 20202024, ktorej výsledok bol úplný odchod SaS z koalície a z vlády Eduarda Hegera. Jeho nástupcom sa stal Karel Hirman, ktorý bol poverený ministrom v ten istý deň, ako bola prijatá Sulíkova demisia. Súčasne pôsobí ako poslanec NR SR za stranu SaS, v poslaneckom klube SaS.
Sinón
Pôvodcom myšlienky dostať achájskych vojakov za hradby Tróje v „trójskom koni" bol ithacký kráľ Odyseus. Do svojho smelého plánu zahrnul aj Sinóna, ktorému dal nesmierne riskantnú úlohu.
Na plánovaný deň sa Trójania dočkali veľkého prekvapenia. Achájske stany boli podpálené, nepriateľské loďstvo zmizlo a na pláži ich čakal obrovský drevený kôň. Na koňovi stál nápis: So zasvätením Pallas Aténe. Trójania však boli nedôverčiví a chceli ho na radu Apolónovho kňaza Laokoónta zničiť, ale vo chvíli, keď to chceli urobiť, privábil na seba ich pozornosť hlasným nariekaním Sinón. Trójania ho zajali a priviedli ku kráľovi Priamovi na vypočúvanie. Keďže Sinón svojich bývalých druhov častoval prívalom nadávok, Trójanom sa zapáčil a zaobchádzali s ním priateľsky. Sinón pri vypočúvaní vyhlásil, že ušiel z achájskeho tábora, keď ho chceli obetovať bohom za šťastnú cestu domov. Ohľadne kona im vysvetlil, že kôň je darom Achájcov pre Pallas Aténu, aby tak odčinili krádež jej posvätnej sochy z trójskeho chrámu. Na otázku, že prečo ho urobili takého veľkého odpovedal, aby ho Trójania nemohli vziať do mesta, lebo podľa veštby by ich chránil namiesto ulúpenej sošky Atény a v budúcnosti by ich potomkom zabezpečil dobytie achájskych hradov a Argu.
Trójania mu uverili, ale Laokoón sa ich ešte stále pokúšal odhovoriť od ich zámeru pritiahnúť dreveného koňa do mesta. Keď sa však z vĺn mora vynorili dva hady a kňaza Laokoónta a jeho dvoch synov zahrdúsili, Trójania si uvedomil, že je to vôľa bohov a dreveného koňa odtiahli k mestu. Keďže bol väčší ako Skajská brána, museli zbúrať časť hradieb, aby ho dostali priamo pred kráľovský palác. Potom oslavovali až do neskorej noci koniec vojny, ktorá celých desať rokov rozsievala smrť. Keď už unavení zaspali, Sinón otvoril závoru na bruchu koňa a vypustil ukrytých bojovníkov. Následne pri zbúraných hradbách dal fakľou znamenie achájskemu vojsku, ktoré sa pod ochranou noci vrátilo pred hradby. Osud Trójanov sa potom naplnil. Mesto sa nedokázalo postaviť na odpor a Achájci ho spustošili ohňom a mečom. Obyvateľov pozabíjali či uvrhli do otroctva a po nočnom boji už len trosky a dym označovali miesto, kde kedysi stála slávna Trója.
Castelnau-sur-Gupie
Castelnau-sur-Gupie je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Lot-et-Garonne, v regióne Akvitánsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Turbovité
Turbovité alebo staršie turbanovky (Turbinidae) sú čeľaď predožiabrých ulitníkov. Sú to stredne veľké až veľké slimáky teplých morí. Ulita pôsobí mohutným dojmom (pri veľkosti 4 – 20 cm), je viac-menej izodiametrická, s prvým a sčasti i druhým závitom turbanovito nadutým. Z pestrých dekoratívnych druhov tropických morí môžeme spomenúť Turbo marmoratus a Turbo petiolatus.
Merašice
Prvá písomná zmienka o obci pochádza z roku 1390.
V obci je rímskokatolícky kostol sv. Martina z roku 1396. Pod farnosť Merašice patria obce Kapince a Biskupová.
V obci sa narodil akademický maliar Ľudovít Varga.
Trakovice
Trakovice je obec na Slovensku v okrese Hlohovec. V obci je niekoľko historických pamiatok, z ktorých najdominantnejšou je rímskokatolícky kostol sv. Štefana kráľa Uhorska z roku 1700. Názov obce Trakovice vznikol z názvu odevu – Trakov. Samotná obec pred rokmi mala tvar písmena T. Dnes je dedina väčšia. Susediace dediny sú: Malženice, Bučany, Žlkovce a mestečko Leopoldov. V minulosti sa Trakoviciam tiež hovorilo aj: Karkócz, Korkuč a Trakovicze. Začiatom 50. rokov našiel spolupracovník Archeologického ústavu SAV v Nitre na Hrádku dve ohniská, ľudskú lebku, železný predmet podobný kľúču a ostrohu jazdca. Predmety boli odovzdané do archeologického ústavu a tu sa nachádzajú aj ďalšie pamiatky z Trakovického Hradišča.
Pamiatky
Najvýznamnejšou pamiatkou je kostol sv. Štefana. Pred jeho postavením bola v obci kaplnka. Kaplnka bola zasvätená sv. Alexejovi. Omša sa tu slúžila na sviatok sv. Alexeja a nemala silu odpustkov. V kanonickej vizitácii z roku 1756 sa uvádza i inventár kaplnky, ktorý pozostával z medeného pozláteného kalicha, misála, patény a iných predmetov potrebných k slúženiu omše.
Kostol sv. Štefana kráľa je pôvodne klasicistický a pochádza z roku 1811. Ide o jednoloďový kostol, sakrálny objekt so vstavanou vežou a polkruhovým presbytériom, svätyňou. Kostol má novovystavaný transept - priečnu loď, ktorý je plocho zastropený. Ostatný priestor kostola je zaklenutý pruskou klenbou s medziklenbovými pásmi. Fasády sú hladké, na pôvodnej časti lode sa zachovali pôvodné obrazce. Na strednú os štítového priečelia je situovaná veža kostola, krytá zvonovitou strechou. Podľa neoverených údajov kostol vyhorel v prvej polovici 19. storočia. Veriaci obce sa pokúšali opraviť kostol, no pre finančné problémy sa im dlho nedarilo. Podľa kronikárskych záznamov, raz prechádzal cez obec bohatý a vysokopostavený človek Michal Adamkovič, ktorý daroval 500 zlatých na opravu kostola. Tento sa aj napokon dokončil, či skôr jeho nákladná oprava a zasvätil sa zrejme na žiadosť donátora, ku cti sv. Štefana kráľa.
Ďalšia prestavba sa uskutočnila v rokoch 1934-35, kedy bola vstavaná priečna loď, vybudované sanktuárium a bola presunutá sakristia. Prestavbu realizovali, podľa projektu známeho slovenského architekta Milana Michala Harminca, Ing. Adamec a Strelinger z Trenčianskych Teplíc. Prestavba bola slávnostne posvätená 8. septembra 1935. Pred zásadnou prestavbou kostola bol kostol v roku 1920 vymaľovaný, keď o maľovku objektu sa pričinil pomocný kňaz, maliar Alexander Buzna. Po prestavbe kostola bol interiér objektu vymaľovaný až v roku 1950. Po skončení maliarskych prác bola výmaľba kostola posvätená. Ďalšie opravy kostola sa uskutočnili po roku 1950 a to v roku 1970, kedy sa uskutočnila generálna oprava veže a opravili sa tiež vonkajšie fasády. Kostol bol znova posvätený Júliusom Gábrišom, biskupom trnavským a to v čase birmovky v Trakoviciach. O pätnásť rokov neskôr kostol znova vymaľoval majster J. Medom. O realizáciu maľovky sa zaslúžil vdp. Blažej Kováč a maľba kostola bola posvätená hlohovským dekanom ThDr. Ignácom Havranom. Posledné opravy kostola sv. Štefana sa uskutočnili v roku 1989 a roku 1999.
Vybavenie kostola zväčša pochádza z rokov 1934-35 okrem obrazu sv. Alexeja a oltára sv. Anny. Obraz sv. Alexeja je z roku 1792 a jeho autorom je maliar Jozef Brandt z Hlohovca. v horných dvoch tretinách obrazu je znázornený svätec držiaci kríž v sprievode anjelov, z ktorých jeden drží nad sv. Alexejom svätožiaru. v dolnej časti obrazu je na ľavej strane namaľovaný hlohovský zámok a na strane pravej kláštor františkánov v Hlohovci. Obraz je v dolnej časti ukončený nápisom (Swati Alexius wiwoleny za patrona teito osady Trakoviz roku 1792). Rám obrazu vyhotovil ľudový rezbár Krajčovič, ktorý podľa tradície je aj autorom sochy sv. Anny na pôvodnom bočnom oltári, teraz umiestnenom v kaplnke pod vežou. v kostole sú dva bočné oltáre a to oltár Najsvätejšieho Srdca Ježišovho a Ružencovej Panny Márie. z obdobia stavby hlavného oltára a bočných oltárov (1934-1935) pochádzajú aj drevené lavice a spovednica. Vybavenie interiéru kostola dopĺňa pneumatický organ, pôvodne sa tu nachádzalo iba harmónium, ktorý bol postavený firmou Jozef Melzner z Kutnej Hory v roku 1921. Organ bol posvätený Pavlom Šiškom, dekanom z Hlohovca.
Vo veži kostola sa do roku 1917 nachádzali pôvodné zvony, ktoré boli v tomto roku zrekvirované na vojnové účely. Po vojne boli do kostola zhotovené firmou Fischer z Trnavy nové zvony. Po ich inštalovaní boli hlohovským dekanom Pavlom Šiškom slávnostne posvätené. v súčasnosti sa vo veži kostola nachádzajú tri zvony. Najväčší zvon je zasvätený Najsvätejšej Trojici s patrónom sv. Floriánom, prostredný je zase zasvätený slovanským vierozvestom sv. Cyrilovi a sv. Metodovi s patrónom sv. Vendelínom. Tento zvon venovali Trakoviciam rodáci z obce, bývajúci v USA. Najmenší zvon daroval Spolok katolíckej mládeže - Omladina a je zasvätený Najsvätejšiemu Srdcu Ježišovmu, ktoré je zároveň aj patrónom zvona.
Spolu s kostolom sú pamiatkovými objektami v obci kamenné kríže a sochy. Za obcou smerom na Malženice sa nachádzal pôvodný kríž, opravený hasičským zborom v roku 1904. Na jeho mieste osadili v roku 1990 obyvatelia obce kríž dovezený z Trnavy. Ďalší kríž je pred kostolom a dal ho postaviť Trakovičan Pavol Žemla. Kríž misionársky z roku 1927 je z dreva.
Najstaršou kamennou plastikou je socha Panny Márie, postavená Pavlom Bučkom v roku 1884, ktorú dal v roku 1999 zreštaurovať jeho vnuk Štefan Bučko.
O rok neskôr bola vybudovaná plastika sv. Vendelína osadená pri potoku Dudváh. Ďalšie sochy sú z dvadsiatych rokov 20. storočia. Je to socha sv. Cyrila a sv. Metoda z roku 1924 a socha Najsvätejšej Trojice postavená v roku 1923 Spolkom sv. Vojtecha.
Pri budove požiarnej zbrojnice je umiestnená plastika sv. Floriána. v obci sa nachádza drobná sakrálna stavba - kaplnka sv. Jána Nepomuckého, ktorá bola v nedávnom období obnovená.
Na miestnom cintoríne majú pamiatkovú hodnotu pieskovcové kríže z 19. a 20. storočia. Pochádzajú z kamenárskych dielní na Dobrej Vode.
Do 80. rokov bola vo výklenku pôvodného domu umiestnená krásna ľudová práca Sedembolestnej Panny Márie. Podľa tradície mal ju vytvoriť miestny ľudový rezbár Krajčovič.
Liga majstrov UEFA 2008/2009
Liga majstrov v sezóne 2008/2009 bol 54. ročník európskeho klubového futbalového turnaja. Súťaž organizuje UEFA. Finále sa hralo 27. mája 2009 sa Olympijskom štadióne v Ríme.
Kvalifikácia
76 tímov z 52 európskych futbalových asociacii (Lichtenštajnsko nemá vlastnú ligovú súťaž, preto nemôže mať zástupcu) bolo rozdelených do 3. predkôl podľa klubového koeficientu UEFA.
Triangel
Triangel môže byť:
Ponte Pietra
náhľad|Ponte Pietra, úplne vľavo je oblúk, ktorý nebol vojskom v apríli 1945 zničený. Ponte Pietra (taliansky doslova „kamenný most“), známy aj ako Pons marmoreus je rímsky oblúkový most, ktorý preklenuje rieku Adiža v talianskom meste Verona. Most bol dokončený v 100 pred. Kr. a viedla ním rímska cesta Via Postumia z Janova k Brennerskému priesmyku a ďalej.
Pôvodne lemoval ďalší rímsky most Pons Postumius. Obidva mosty zabezpečovali spojenie mesta na pravom brehu rieky k rímskemu divadlu na ľavom brehu. Oblúk, ktorý je najbližšie k pravému brehu rieky prestaval v roku 1298 Alberto I della Scala. Štyri oblúky boli vyhodené do vzduchu ustupujúcim nemeckým vojskom počas 2. svetovej vojny ale následne boli v roku 1957 obnovené s použitím pôvodných materiálov.
Most je dlhý 120 m a celkovo má 5 oblúkov.
Heuringhem
Heuringhem je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Pas-de-Calais, v regióne Nord-Pas-de-Calais.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
New Kids on the Block
New Kids On The Block (NKOTB) bola úspešná americká chlapčenská hudobná skupina neskorých 80. a skorých 90. rokov 20. storočia. Vznikla v Bostone v roku 1984. Založil ju producent Maurice Starr a jednotliví členovia skupiny boli bratia Jordan Knight a Jonathan Knight, Joey McIntyre, Donnie Wahlberg a Danny Wood. Celkovo sa predalo vyše 70 miliónov albumov na celom svete.
Comback prišiel v roku 2008. V septembri vyšiel ich nový album The Block, na ktorom spolupracovali Akon, The Pussycat Dolls...
Single
*Vysvetlivky: N = nevydané; - = neumiestnil sa v TOP 100
Mamut
Mamut (, staršie [najmä okolo polovice 20. storočia] Mammonteus; pozor na zámenu s rodom Mammut) je vyhynutý rod z čeľade slonovitých a radu chobotnatcov. Niekedy sa zaraďujú do špeciálnej čeľade mamutovité, ktorá zahŕňa iba tento rod.
Mamuty boli podobné dnešným slonom. Mali dlhé zahnuté kly, hrubú vrstvu tuku a severské druhy dlhé chlpy. Klami vyhrabávali rastliny spod snehu. Mali chobot ako ostatné chobotnatce. Ich stoličky pripomínali stoličky slona ázijského, čo naznačuje ich blízky príbuzenský vzťah. Pravekí ľudia lovili tieto zvieratá.
V ľadovej dobe obývali severné oblasti Európy, Severnej Ameriky a severnej Ázie.
Etymológia
Slovo mamut pochádza zo staršieho ruského slova мам(м)ут - mam(m)ut (v dnešnej ruštine мамонт - mamont), ktorého pôvod je sporný (asi pochádza z jazyka niektorého sibírskeho národa).
Veľkosť
Väčšinou sa mamuty považujú za oveľa väčšie ako dnešné slony. Táto chyba dokonca viedla k používaniu slova „mamutí“ v zmysle „obrovský“. Najväčší z mamutov, Mammuthus columbi imperator, z Kalifornie síce v kohútiku dosahoval výšku najmenej 4 metre a mamuty vážili aj 6 až 8 ton, ale väčšina druhov mamutov bola veľká len asi ako dnešný slon indický. Na Wrangelovom ostrove pri brehoch východnej Sibíri sa našli aj fosílie trpasličích druhov mamutov.
Vyhynutie
Väčšina mamutov vyhynula na konci poslednej ľadovej doby. Posledné mamuty z Wrangelovho ostrova však vyhynuli až okolo roku 2000 pred Kr. Dodnes nie je jasné, či mamuty vymreli v dôsledku klimatických zmien alebo či ich vyhynutie spôsobili ľudia ich lovom.
Občas sa objavujú tvrdenia, že mamuty úplne nevymreli, ale ich izolované stáda môžu prežívať niekde v rozľahlej a riedko osídlenej sibírskej tundre. Pre tieto tvrdenia ale niet žiadnych dôkazov.
Dochované pozostatky
Pozostatky zmrznutých mamutov (Mammuthus primigenius) sa našli v severných oblastiach Sibíri. Hoci sa rozšíril populárny mýtus, že zamrzli prakticky bleskovo a sú perfektne zachované, nie je to pravda. Dodnes sa našlo 39 tiel, ale len štyri sú kompletné. Vo väčšine prípadov telo vykazuje známky rozkladu prv ako zmrzlo a neskôr sa vysušilo.
Šíria sa aj príbehy o jedení zmrznutých mamutích tiel, ale pôvodné zdroje (napr. William R. Farrand, Science 133 [máj 17, 1961]:729-735) prezrádzajú, že tela boli v skutočnosti už značne rozložené a páchli tak, že sa o zvyšky zaujímali len psy.
Podobne sa ako nemožné ukazujú návrhy klonovať čerstvo rozmrznutého mamuta, pretože doteraz nájdené zvyšky boli značne rozložené a nebolo z nich možné získať genetický materiál.
Okrem zmrznutých tiel sa na Sibíri našlo veľa mamutej slonoviny. Tá je obchodným artiklom už veľa storočí.
Na Slovensku sa našli tisícky mamutích kostí.
Posledné objavy
V roku 2005 neďaleko Moorparku v Kalifornii našli asi na 75 % zachované telo nezvyčajne starého mamuta, zrejme druhu Mammuthus meridionalis.
Druhy mamutov
Delenie mamutov na druhy je veľmi sporné. Nasledujú príklady dvoch delení: Delenie 1:
Delenie 2:
Kľačany
Kľačany sú obec na Slovensku v okrese Hlohovec.