cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Arnošt z Pardubíc
Životopis
Jeho vzostup na post najvyššieho duchovného predstaviteľa českého štátu začal začiatkom roka 1343. 5. januára 1343 zomrel pražský biskup Ján IV. z Dražíc a na jeho miesto pápež Klement VI. vymenoval 3. marca dekana svätovítskej kapituly v Prahe Arnošta z Pardubíc. Jeho voľba 28. pražským biskupom bola mimoriadne šťastným činom. Od toho času sa stal jedným z najvplyvnejších a najvýznamnejších politických radcov a osobným priateľom Karola IV. Jeho prezieravej taktike a diplomatickému talentu mohol cisár a český kráľ vďačiť za mnoho svojich politických úspechov. Vďaka tomu sa tešil veľkej Karolovej priazni a dôvere (v r. 1354 ho kráľ dokonca menoval správcom kráľovstva počas svojej neprítomnosti).
Vrchol Arnoštovej cirkevnej kariéry prišiel o rok neskôr. 30. apríla 1344 pápež Klement VI. svojou bulou Ex superne providentia maiestatis vyňal pražské biskupstvo z podriadenosti mohučského arcibiskupstva, Prahu povýšil na cirkevnú metropolu a pražské biskupstvo na arcibiskupstvo. Arnošt z Pardubíc sa stal súčasne jeho prvým arcibiskupom. Ďalšou bulou Romanus Pontifex vydanou 5. mája 1344 ustanovil pražskému arcibiskupovi právo pomazať a korunovať českých panovníkov. Zavŕšením právnych krokov k vytvoreniu samostatnej českej cirkevnej provincie bolo vydanie pápežskej buly 24. august 1344, ktorou bolo novému arcibiskupovi udelené pallium. Jeho slávnostné prevzatie a uvedenie do úradu sa konalo 21. novembra 1344 za prítomnosti kráľa Jána Luxemburského a jeho synov Karola a Jána Henricha. Po svojej intronizácii Arnošt z Pardubíc vysvätil litomyšlianského biskupa Jána.
K jeho veľkým zásluhám patrí založenie pražskej univerzity v roku 1348. Po jej zriadení sa stal jej prvým kancelárom.
Zomrel v posledný júnový deň roku 1364 v Roudnici, no pochovaný bol vo farskom kostole v Kladsku.
Žitná
Žitná
Naives-en-Blois
Naives-en-Blois je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Meuse, v regióne Lotrinsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Štefan II.
Štefan II. môže byť:
Akcelerácia
Akcelerácia môže byť:
Fluór
Relatívne veľká elektronegativita fluóru a malý atómový polomer spôsobujú zaujímavé väzbové charakteristiky, zvlášť v spojení s uhlíkom. Pozrite kovalentný polomer fluóru.
Dôležité charakteristiky
Čistý fluór (F2) je žieravý tmavožltý plyn, ktorý je silným oxidačným činidlom. Je najreaktívnejší a najelektronegatívnejší zo všetkých prvkov, a rýchlo tvorí zlúčeniny s inými prvkami. Fluór sa dokonca zlučuje i so vzácnymi plynmi – kryptón, xenón a radón. Aj v tme a chladných podmienkach fluór reaguje explozívne s vodíkom. Je natoľko reaktívny, že sklo, kovy a dokonca voda podobne ako iné látky, horia jasným plameňom v prúde fluórového plynu. Je príliš reaktívny, aby sa nachádzal v elementárnej forme, a má takú afinitu (schopnosť zlučovať sa odoberaním elektrónov) vzhľadom na väčšinu prvkov, vrátane kremíku, že sa nedá pripraviť ani skladovať v sklených nádobách. Vo vlhkom vzduchu reaguje s vodou a produktom je nebezpečná kyselina fluorovodíková. Skladujeme ho v špeciálnych fľašiach z medi alebo niklu; hoci s týmito kovmi tiež reaguje, na povrchu utvorená vrstva vzniknutého fluoridu chráni vnútro fľaše pred ďalšími účinkami fluóru.
Výroba
Fluór sa v prírode vyskytuje len vo viazanej forme a to vo forme minerálov. Najrozšírenejšími minerálnymi zdrojmi fluóru sú fluórapatit (Ca5(PO4)3F) a fluorit (CaF2), inak nazývaný aj kazivec. Fluór sa vyskytuje aj v organizmoch stavovcov ako stavebná časť kostí a zubnej skloviny, čiže jeho význam je esenciálny pre rast a vývoj jedinca.
Priemyselná výroba fluóru je založená na Moissanovej metóde vyvinutej v roku 1886. V prvom stupni sa fluorit zahrieva v prostredí koncentrovanej kyseliny sírovej za vzniku bezvodného fluorovodíka. Fluorovodík sa zmieša s fluoridom draselným a vytvorí hydrogendifluorid draselný. Elektrolýzou taveniny hydrogenfluoridu draselného sa na anóde uvoľňuje fluór a na katóde vodík. Použitím hydrogenfluoridu draselného na elektrolýzu miesto fluorovodíka je výhodnejšie pre zvýšenie vodivosti elektrolytu.
V roku 1986, pri príprave stého výročia izolácie fluóru, Karl Christe popísal a uskutočnil čisto chemickú cestu prípravy fluóru použitím kyseliny fluorovodíkovej, hexafluoromanganičitanu draselného a fluoridu antimoničného pri 150 °C : _ K2MnF6 + 2SbF5 → 2KSbF6 + MnF3 + ½F2 Zdalo by sa, že fluór je možné vyrobiť čisto chemickou cestou ale hexafluoromanganičitan je možné pripraviť jedine z elementárneho fluóru a zlúčeniny mangánu v nižšom oxidačnom stupni, napr. reakcia prebieha pri cca 400 °C
História
Fluór vo forme kazivca (CaF2) bol prvýkrát opísaný v roku 1530 Georgiusom Agricolom ako prímes na zníženie bodu topenia kovov a minerálov. V roku 1670 zistil germánsky vedec Schwanhard, že v kyslom prostredí kazivec leptá sklo. H. Davy, Gay-Lussac a mnoho iných stredovekých vedcov využívali a popisovali vlastnosti kyseliny fluorovodíkovej vytvorenej okyslením kazivca koncentrovanou kyselinou sírovou.
Títo vedci zistili, že okyslením kazivca objavili kyselinu, ktorá obsahuje dovtedy neznámy prvok. 74 rokov sa pokúšali mnohí vedci izolovať tento prvok, ale kvôli jeho vysokej reaktivite sa im to nedarilo. V roku 1886 sa to napokon podarilo Henrimu Moissanovi, ktorý za jeho výrobu dostal v roku 1906 Nobelovu cenu. Kvôli vysokej jedovatosti osleplo či umrelo viacero vedcov, ktorý sa ho pokúšali izolovať. Dodnes sa označujú ako “fluóroví martýri”.
Prvá výroba fluóru vo veľkom rozsahu bola potrebná pre výrobu atómovej bomby v Manhattanskom projekte počas 2. svetovej vojny. Tu bol použitý hexafluorid uránu (UF6) ako plynný nosič uránu na separáciu izotopu uránu 235U a 238U. Dodnes sa používa hexafluorid uránu pri procesoch plynovej difúzie a odstreďovacom procese pri obohacovaní uránu pre výrobu jadrového paliva. V Manhattanskom projekte sa zistilo, že bol prítomný plynný molekulárny fluór ako samovoľný dekompozičný produkt UF6. Problém s fluórovou koróziou potrubí bol vyriešený ich elektrolytickým pokovovaním niklom, ktorý nereaguje s fluórom. Spoje a ohybné časti boli vyrobené z teflonu (teflon je polymerizovaný tetrafluóretén), ktorý bol zosyntetizovaný prvýkrát v tej dobe a je inertný voči F2.
Aleutčina
Aleutčina je jazyk z eskimácko-aleutských jazykov. Hovoria ním Aleuti (v roku 1995 už asi len 305 osôb) na Aleutách, Komandorských ostrovoch a Pribilovových ostrovoch.
Koncom 20. storočia v Rusku žilo okolo 700 Aleuťanov, 216 ovládalo aleutčinu. V USA 2000, 400 z nich rozpráva po aleutsky.
Delí sa na:
NGC 5792
NGC 5792 je galaxia v súhvezdí Váhy, ktorú objavil britsko-nemecký astronóm William Herschel 11. apríla 1787.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 11,3.
Štúrovo námestie
Štúrovo námestie je námestie:
Molusky
Molusky môžu byť:
Sebavedomie
Sebavedomie alebo (najmä v druhom význame zriedkavo) sebauvedomenie môže byť vo filozofii, sociológii a psychológii:
Cornot
Cornot je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Haute-Saône, v regióne Franche-Comté.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Silvester Šoka
Životopis
Narodil sa v Šulekove. Gymnázium navštevoval v Trnave a františkánske v Malackách, kde v roku 1937 zmaturoval. Vstúpil do rehole františkánov, kde prijal rehoľné meno Eugen. Po štúdiu teológie na bohosloveckej fakulte v Bratislave bol 15. júna 1941 vysvätený za kňaza.
Pôsobil ako kaplán v Malackách (1941-1943) a v Kremnici (1943-1946). V roku 1944 získal doktorát teológie. Potom prednášal na františkánskom teologickom učilišti v Žiline cirkevné právo a pedagogiku (1945-1946). Počas pastorácie v Kremnici v ňom zosilnela túžba po pastoračnej činnosti, čo ho viedlo k tomu, že v roku 1946 vystúpil z rehole a bol zaradený do Trnavskej apoštolskej administratúry. Pôsobil ako Kaplán v Topoľčanoch (1946-1949) a v Bratislave-Novom Meste (1949-1951). Potom bol správcom farnosti v Hrnčiarovciach (1951-1955), Slovenskom Grobe (1955-1959), Pezinku (1959-1962), okresným dekanom (1958), správcom farnosti v Myjave (1962-1964), Starom Tekove (1964-1971) a v Bratislave-Lamači (1971-1973), cirkevným sudcom (1974). V roku 1968 sa stal docentom a roku 1974 profesorom kresťanskej filozofie na Cyrilometodskej bohosloveckej fakulte v Bratislave. Tu zastával funkciu vedúceho Katedry filozofie a fundamentálnej teológie (od roku 1976) a dekana fakulty (1976-1978 a 1990-1991). V tejto funkcii ho schválila a potvrdila príslušná kongregácia v Ríme roku 1990.
V pedagogickej, literárnej a publicistickej činnosti sa usiloval sledovať a objektívne interpretovať ideové smery v umení, vývojové tendencie v kultúre i myšlienkové prúdy v našom storočí; tieto konfrontoval s koncepciami starovekej, orientálnej, antickej gréckej, rímskej i stredovekej scholastickej filozofie, pričom dbal na zachovávanie spoločenských a etických hodnôt. Pridŕžal sa tomistického realizmu, ktorý vyúsťoval do triezveho kresťanského optimizmu. Pracoval na prekladaní klasických latinských a gréckych termínov do slovenského jazyka. Odbornými článkami, úvahami a kázňami prispieval do periodík Duchovný pastier, Duchovní pastýř, Františkánsky obzor, Katolícke noviny, Kultúra, Naša mládež, Nový svet, Pútnik svätovojtešský, Rozvoj, Serafínsky svet, Slovenská liga, Svojeť, Ľudová politika, Mosty, Smena na nedeľu, Blumentál, Svätá rodina, Slovenské pohľady, Filozofia, Naša univerzita. Sústavne pracoval v redakčných radách Katolíckych novín a Duchovného pastiera. Prekladal z francúzštiny, nemčiny a maďarčiny. V r.1939-1944 spolupracoval so Slovenským rozhlasom. Preložil a pre rozhlasové vysielanie zdramatizoval: P. Bourget: Zmysel smrti, F. R. Chateaubriand: Atala, J. A. Daisenberg: Pašiové hry v Oberambergau, G. E. Lessing: Emilia Galotti, Márai Sándor: Kaland, Honoré de Balzac: Goriot. Po roku 1990 spolupracoval s redakciou náboženského vysielania Slovenského rozhlasu. Z francúzštiny preložil: F. R. Chateaubriand: Atala (1943). Napísal divadelné hry: Patriarcha z Assisi (1944), Nad priepasťou (1944). Jeho filozofické diela: Prirodzený zákon a idea štátu (doktorská práca, časť vyšla tlačou roku 1944).
Ľudožrútstvo
thumb|Ľudožrútstvo v Brazílii rok 1557, autorom je rytec Theodor de Bry, podľa svedectva Hansa Stadena thumb|Ľudožrútstvo v Rusku počas hladomoru v roku 1921 Ľudožrútstvo (iné názvy kanibalizmus, kanibalstvo, ľudojedstvo, antropofágia) je (opakované) požívanie ľudského tela alebo jeho časti iným človekom. Človek uskutočňujúci ľudožrútstvo sa označuje ako ľudožrút, kanibal, ľudojed alebo antropofág.
Fosílne nálezy - rezné poškodenia na ľudských kostiach poskytujú predpoklad, že v prvopočiatkoch ľudskej spoločnosti bolo ľudožrútsvo prirodzenou súčasťou ľudského života. Postupným vývojom ľudstvo opustilo tento spôsob získavania potravy a ľudožrútstvo bolo zavrhnuté, zakázané a trestané. V žiadnom štáte na zemi nie je ľudozrútstvo povolené alebo tolerované.
Napriek tomu sa aj v dnešných časoch môžeme s ľudožrútstvom stretnúť.
Núdzový kanibalizmus, ktorý sa vo väčšom meradle objavil napríklad počas druhej svetovej vojny v ruskom meste Leningrad počas jeho takmer 900-dňovej blokády, slúži vyslovene na uspokojenie základnej životnej potreby - príjmu potravy. Osoby pripravujúce potravu z ľudských pozostatkov boli nezriedka matky malých detí, ktoré zatajili pôvod tohto pokrmu, ktorý vydávali za mäso mačiek alebo psov. Väčšina z týchto ľudí kvôli potrave nezabíjala ale počas blokády, kedy v meste denne umieralo 3-5000 ľudí, odrezávala časti mŕtvych tiel, ktoré neskôr pripravovali. Odhaduje sa, že ku kanibalizmu sa v meste, kde bolo obkľúčených okolo 2,8 až 3,3 milióna ľudí znížilo asi tisíc ľudí. V dôsledku hladu zahynulo v obkľúčenom Leningrade 650 000 až 1 milión civilistov.
Ďalší známy prípad núdzového kanibalizmu sa odohral v roku 1972, kedy sa v juhoamerických Andách zrútilo lietadlo, na palube ktorého bolo Uruguajské národné rugbyové mužstvo. Veľa ľudí zahynulo pri páde lietadla, ale niektorí prežili. Títo sa po niekoľkých dňoch vďaka rádiu - ktoré ostalo zachované - dozvedeli, že boli všetky záchranné aktivity zrušené, lebo sa už nepredpokladalo, že by ešte niekto prežil. Dvaja relatívne najzdravší a najsilnejší členovia sa rozhodnú prejsť cez Andy a vrátiť sa so záchrancami pre zvyšok ostatných. Toto sa im podarilo a zachránili nielen seba, ale i ostatných. Medzitým 29 ľudí zomrelo a ostatným šestnástim sa podarilo prežiť len vďaka kanibalizmu. O tejto udalosti bol v roku 1993 natočený i americký akčný triler pod názvom Prežiť (Alive).
Oponešice
Oponešice je obec v Česku v okrese Třebíč v kraji Vysočina. 1. januára 2012 tu žilo 202 obyvateľov, z toho 107 mužov a 95 žien, pričom priemerný vek v obci bol 40,0 roka (muži 39,2 roka, ženy 40,9 roka).
Synestézia
thumb|Okrem symbolu na obrázku písmen a číslic sú vnímané aj ich farby. Synestézia (z 🇬🇷 - spoločný, súčasný pocit) je jav, ktorý spočíva v tom, že akýkoľvek podnet pôsobiaci na zodpovedajúci zmyslový orgán vyvoláva mimo vôle subjektu nielen pocit, ktorý je špecifický pre daný zmyslový orgán, ale zároveň aj dodatočný pocit alebo predstavu, ktorá je charakteristická pre iný zmyslový orgán.
Najrozšírenejším prejavom synestézie je tzv. „farebný sluch“, pri ktorom zvuk vyvoláva popri sluchovom pocite aj farebný pocit. Farebný sluch mali napríklad skladatelia N. A. Rimskij-Korsakov, A. N. Skriabin alebo Olivier Messiaen. U mnohých ľudí vyvoláva žltooranžová farba pocit tepla, kým modrozelená pocit chladu. Podstatou synestézie je zrejme znásobená súčinnosť analyzátorov. Osobité formy synestézie (napr. vizualizácia počutého) sa vyskytujú v patológii.
Újkígyós
Újkígyós je mesto v Maďarsku v Békešskej župe v Békešskočabianskom okrese.
Má rozlohu a žije tu  obyvateľov .
Mikádo
Mikádo môže byť:
Zoznam hvezdární a planetárií na Slovensku
Zoznam miest na Slovensku, v ktorých sa nachádzajú hvezdárne, planetáriá a astronomické kabinety.
NGC 5793
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 13,5.
Naives-Rosières
Naives-Rosières je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Meuse, v regióne Lotrinsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Šíršásana
náhľad|Šíršásana Šíršásana (sans.) je stoj na hlave - najslávnejšia zo všetkých ásan, kráľovná všetkých ásan. Má sa cvičiť denne na ukončenie ásan. Cvik treba cvičiť s veľkou vážnosťou, postupne, systematicky. Výdrž sa má predlžovať len po dohode s cvičiteľom.
Naives-Rosières
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Šíršásana
Základná pozícia: Po uvoľnení zaujmeme vadžrásanu. je Čelo oprieme pred kolenami o podložku. Prsty prepletieme a použijeme ako oporu záhlavia, predlaktia spočívajú na podložke v šírke ramien.
Naives-Rosières
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Šíršásana
kontraindikácia
Šíršásana sa nesmie cvičiť pri vysokom krvnom tlaku, závratiach, slabom zraku, prípadne očných chorobách, po operačnom zákroku v oblasti šije, v tehotenstve, prípadne u tych, ktorí trpia častými bolesťami v krčnej chrbtici.
Békéssámson
Békéssámson je obec v Maďarsku v Békešskej župe v Orosházskom okrese.
Má rozlohu 7121 ha a žije tu 2530 obyvateľov (2007).
Táňa Pauhofová
Mgr. art. Tatiana „Táňa“ Pauhofová (* 13. august 1983, Bratislava) je slovenská herečka.
Životopis
Po absolvovaní gymnázia v roku 2001 nastúpila na štúdium VŠMU v Bratislave, odbor divadelné herectvo. Prvú výraznejšiu rolu dostala vo filme Kruté radosti režiséra Juraja Nvotu v roku 2002. Spolupracovala tiež so známou poľskou režisérkou Agniezskou Holland na filmoch Jánošík, kde hrala postavu Anny a Hořící keř, kde zase stvárnila prokurátorku Dagmar Burešovú. Za stvárnenie postavy Lindy vo filme Všetko alebo nič, nakrúteného podľa knižnej predlohy spisovateľky Evity Urbaníkovej získala v roku 2017 divácku cenu OTO. Nakrútila tiež niekoľko televíznych filmov a seriálov: (Škriatok – 1995, Vater wider willen – 1995, Čaro múdrosti a lásky – 1997, Len treba chcieť – 1997, Milenky - 2018). Okrem filmu a televízie sa venuje aj dabingu a divadlu. Je stálou členkou činohry SND, kde stvárnila viaceré významné postavy.
Biharugra
Biharugra je obec v Maďarsku v Békešskej župe v Sarkadskom okrese.
Má rozlohu 5284 ha a žije tu 954 obyvateľov (2007).
Sue Gardnerová
Sue Gardnerová (* 11. máj 1967, Bridgetown, Barbados ) je kanadská novinárka, od decembra 2007 výkonná riaditeľka Wikimedia Foundation. Pred menovaním do funkcie pôsobila ako novinárka, producentka a dokumentaristka pre Canadian Broadcasting Corporation (CBC), kanadskú verejnoprávnu inštitúciu. Pre CBC tiež viedla internetový portál cbc.ca.
V roku 2012 sa umiestnila na 70. mieste rebríčku najsilnejších žien sveta, ktorý publikuje magazín Forbes. Magazín tiež poznamenal, že počas jej pôsobenia desaťnásobne vzrástol počet finančných podporovateľov Wikimedia Foundation. Sue Gardnerová tiež viedla blackout Wikipédie na protest proti anti-pirátskym zákonom v USA, známym pod skratkou SOPA.
1. mája 2014 bolo oznámené, že od 1. júna 2014 ju vo funkcii výkonnej riaditeľky WMF nahradí Lila Tretikov.
Posledný súd (pojem)
thumb|Posledný súd, autor Raffael Posledný súd je súdenie všetkých živých i mŕtvych Bohom alebo bohmi, keď nastane koniec sveta, pričom hriešnici budú odsúdení na večné muky v pekle a spravodliví na nebeskú blaženosť v raji.
Predstavy o poslednom súde pestujú mnohé náboženstvá, vrátane kresťanstva a islamu. V kresťanstve je to jeden zo základných pojmov eschatológie. Je vybudovaný na predstave odmeny a trestu, ktoré dostanú ľudia pri druhom príchode Ježiša Krista na základe súdu, ktorý vykoná on sám.
TPV
TPV môže byť:
Východné Alpy
Východné Alpy sú geomorfologická provincia vo východnej časti Álp. V tejto členitejšej oblasti Álp sa nachádzajú skôr nižšie pohoria. Najčastejšie sú vymedzované ako oblasť Álp východne od línie Bodamské jazero (na severe)-priesmyk Splügen-Comské jazero (na juhu).
Hranice a členenie
Východné Alpy zahŕňajú oblasti Švajčiarska, Rakúska, Lichtenštajnska ako aj menšie oblasti južného Nemecka a sever Slovinska. Východnú hranicu tvorí Wienerwald (Viedenský les) a viedenská panva, ktoré sú prechodným členom medzi Alpami a Západnými Karpatami. Geologicky je hranica medzi oboma pohoriami menej zreteľná, pretože viaceré stavebné jednotky Východných Álp sú prítomné v Malých Karpatoch a možno i v Považskom Inovci.
Alpský klub (Alpenvereins-Einteilung) uprednostňuje členenie Východných Álp na Nördliche Kalkalpen, Zentrale Ostalpen a Südliche Kalkalpen. Tieto väčšie celky sa ďalej členia na niekoľko desiatok menších regiónov.
Prírodné podmienky
Najvyšší vrch vo Východných Alpách je Piz Bernina vo Švajčiarsku. Okrem niekoľkých vrcholov v oblasti Bernina, je ďalším najvyšším vrch Ortler v Taliansku resp. Južnom Tirolsku a Großglockner v Rakúsku.
Kalkata
náhľad|Vlajka Kalkaty náhľad|mapa [[India|Indie]]
Východné Alpy
Prírodné podmienky
Počas poslednej ľadovej doby – Würmu, boli Východné Alpy suchšie ako Západné Alpy, s ľadovou pokrývkou končiacou v oblasti Nízkych Taur. Toto umožnilo prežiť dobu ľadovú mnohým druhom, ktoré sa nezachovali v žiadnej z okolitých oblastí.
Kalkata
Kalkata alebo Kolkata (do roku 2000 Calcutta, bengálsky কলকাতা ) je hlavné mesto štátu Západné Bengálsko, ktorý je súčasťou Indie. Je tretie najväčšie mesto Indie (hneď po Bombaji a Čennai), samotné mesto má 4,6 mil. obyvateľov, aglomerácia vyše 15,6 miliónov (poznámka: toto je oficiálne číslo obyvateľov, ktorí majú „strechu nad hlavou“, miestni obyvatelia hovoria o 18 – 20 mil.)
Dejiny
Zakladateľ mesta Job Charnock († 1693) v auguste v roku 1690 si prenajal od predkov Roy Chowdhryovcov dedinu Sutanati (Sutanuti), v ktorej vystaval pevnosť Fort William. Hneď po dostavaní pevnosti (1699) spojil so Sutanati dve okolité dediny Govindpur (Gobindapur) a Kalikagate (Kolkata) a vytvoril tak prosperujúce mesto Kalkata. V Kalikagate bol starý chrám bohyne Kálí, nazývaný Kalikutir, a predpokladá sa, že Job Charnock dal Kalkate meno práve podľa tohto chrámu. Tento chrám je dodnes významné kultúrne hinduistické centrum.
Východné Alpy
Geológia
Východné Alpy majú výraznú príkrovovú stavbu, ktorá bola formovaná počas alpínskej orogenézy pri vzniku a uzatvorení oceánu Tethys. Rozsiahle príkrovy tvoria 3 na seba nasunuté jednotky. Najvyššou z nich je austroalpinikum, v Západných Alpách, ktoré boli viac vyzdvihnuté, je už takmer oderodované. Pod austroalpinikom leží penninikum a helvetikum. Jednotky penninika predstavujú 2 oceánske oblasti (severná Valaiská a južná Piemontská), medzi ktorými sa nachádzal úzky pás pevniny známy ako Briançonnaiský mikrokontinent. Geologickú spätosť so Západnými Karpatami podčiarkuje aj prítomnosť pozostatkov Meliatsko-halstattského oceánu.
Kalkata
Dejiny
V roku 1780 James Hicky začal vydávať prvé noviny The Bengal Gazzette. O 4 roky neskôr Kalkata začala vydávať svoje prvé noviny s názvom: The Calcutta Gazzette.
V roku 1814 v Kalkate založené prvé moderné múzeum v Ázii. Od 1839 do 1847 tu bola postavená prvá katolícka katedrála sv. Pavla.
V roku 1854 bola postavená prvá železnica v Indii z Kalkaty do Hooghly.
V roku 1857 si mesto vyslúžilo prezývku Mesto palácov. Už v tom čase boli postavené Court House, Government House, katedrála sv. Pavla, Writers Building.
Naix-aux-Forges
Naix-aux-Forges je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Meuse, v regióne Lotrinsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Kalkata
Dejiny
9. augusta 1975 začala vysielať prvá televízna stanica DoorDarshan. V roku 1984 bolo postavené v Kalkate prvé metro v Indii. Dnes metro má 17 staníc. V roku 1995 sa zavádza prvý servis na mobilné telefóny.
Nadradenosť
Nadradenosť alebo superiórnosť alebo superiorita alebo nadriadenosť je matie (v poradí, v systéme) vyššieho, dôležitejšieho miesta, matie vyššej hodnoty.
Kalkata
Dejiny
V roku 1997 v Kalkate zomiera Matka Tereza (* 1929).
Nadradenosť
Nadradenosť alebo superiórnosť alebo superiorita je povýšenosť.
Kalkata
Dejiny
1. januára 2001 Kalkata zmenila oficiálny názov mesta na Kolkata (je to priblíženie sa k bengálskej výslovnosti).
Naix-aux-Forges
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Kalkata
Jazyk
náhľad|Štrajk v uliciach Kalkaty, ktorý je priam na pravidelnom dennom programe V Kalkate je povinná školská dochádzka, v ktorej sa učia: hindčinu, angličtinu a bengálsky jazyk. Mahátma Gándhí túžil zjednotiť jazyk celej Indie a odporúčal jazyk hindi. Južná India to do dnes neprijala. Anglický jazyk sa miestni obyvatelia učia už od čias britskej kolonizácie, a bengálčina je oficiálny jazyk Kalkaty, ale miestni obyvatelia zväčša rozprávajú nepálsky.
Mesto
náhľad|Most Howrah – postavený angličanmi v roku [[1943]] Mesto je správne stredisko Západného Bengálska. Kalkata vždy bola a je kultúrnou metropolou Západného Bengálska. Sú tu tri univerzity. V Kalkate sa narodili a žili slávni indickí spisovatelia. Rámakrišna tu došiel k osvieteniu.
Nadradenosť
Superiorita je prevaha.
Hornosliezska operácia
Na sovietskej strane sa operácie zúčastnila 5. gardová., 21., 59., 60., 4. gardová tanková a 2. letecká armáda. Spolu mali 408 400 mužov, 988 tankov, 5 640 diel a mínometov, a 1 737 lietadiel. Nemecká armáda disponovala 20 divíziami, 94 tankami, 1 420 delami a mínometmi.
Kalkata
Mesto
Rozpadajúce sa budovy a jednotvárne ulice vyvolávajú zlý prvý dojem. Ale je potrebné zostať v meste pár dní. Človek neskôr zistí, že je to fascinujúce mesto – mesto náboženstiev, rôznych vplyvov a štýlov.
Kalkata je emocionálne náročné mesto. Je ťažké zostať stáť bokom. Mesto dáva výnimočné a trvalé nároky na zmysly: farby, pouličný život, úpadok mesta; pachy, vegetácia, stoky, továrne, pouličné varenie (vôňa bengálskych sladkostí a rýb), podivná príchuť vzduchu; zvuky áut, pouličných predavačov, zvuky písacích strojov, vrán, hádiek, detských hier a nemôžeme zabudnúť aj na dotyk – dotyk druhých ľudí a občas kozy alebo posvätnej kravy.
Mapy mesta nám môžu pomôcť iba sa orientovať, ale nie spoľahnúť sa na názvy ulíc, nakoľko ulice mesta sa od 60. rokov minulého storočia menia až do dnešných dní, ale dodnes mnohé ulice používajú oba názvy (dokonca kalkaťania používajú ešte ďalší názov ulice, ktorý vraj je najpôvodnejší). Preto človek ak chce nájsť napríklad ulicu Rafi Ahmed Kidwai Street, musí s ňou hľadať aj Wellesley Street. A ak domorodec pozná iba pôvodný názov, pomôže nám už iba hľadať známe budovy v konkrétnej časti (v tomto prípade Majestic cinema, alebo Muslim institute)
Mosty
Cez Kalkatu preteká rieka Hooghly. Pre Indov je to posvätná rieka, je to „vlas Matky Gangy“.
V roku 1943 cez rieku postavili prvý most Howrah (Howrah bridge – Rabindra Setu), dovtedy bola premostená pontónmi. Most je dlhý a vysoký.
Doprava
náhľad|Rikše v uliciach Kalkaty pred chrámom Káli. V Kalkate sa na prepravu ľudí a materiálu používajú:
Osobnosti
Osobnosti, ktoré sa narodili alebo žili v Kalkate:
Pozoruhodnosti
náhľad|Victoria memorial thumb|Katedrála sv. Pavla thumb|Indické múzeum
Priemysel
Priemysel je najmä textilný, strojársky, chemický a potravinársky. Najdôležitejšia je výroba lodí a juty.
Šunrjú Suzuki
Šunrjú Suzuki (🇯🇵 ; * 18. máj 1904 - † 4. december 1971) bol japonský zenbudhista, Sótó zen mních ktorý uplatňuje neformálny prístup, kladie dôraz na zdravý rozum a zen objasňuje pomocou príkladov z bežného života. Do USA prišiel z Japonska v roku 1958.
Kalkata
Priemysel
Vznik nového štátu Bangladéš v roku 1971 pripravil Kalkatu o zdroje surovín, na ktorých stál miestny priemysel. Mnohí sa dodnes snažia žiť zo zvyškov mesta, žijú v slumoch, ktoré sú azda najväčšie v Indii.
Film
S Kalkatou je spojený vznik indického filmového priemyslu. V roku 1897 v kine Star bol po prvýkrát v Indii premietnutý film Panorama of Calcutta. V okolí Kalkaty sú známe tzv. pojazdné kiná, ktoré chodia z dediny do dediny a pre chudobných je to vlastne najlacnejšia zábava, ktorú si môžu dovoliť (2 – 3 rupie).
City of joy (Mesto radosti, 1992) v hlavnej úlohe Patrick Swayze. Obraz slumov v Kalkate. Samotný kalkatčania hovoria, že tento film skresľuje reálnu skutočnosť mesta.
Externé odkazy
(prevzaté z anglickej wiki)
Šiva
Šiva alebo Šivah (sanskr. kmeň: शिव – šiva [doslova "milostivý"]; nominatív: Šivah) je najuctievanejší indický boh – personifikácia rozkladných kozmických síl, ničiteľ všetkého, čo bráni duchovnému vývinu. Tretia postava hinduistickej „svätej trojice“ trimúrti; manžel bohyne Kálí.
Babôčkovité
Babôčkovité (Nymphalidae Swainson, 1827) je najpočetnejšia čeľaď motýľov. Podľa niektorých autorov do tejto čeľade patrí i podčeľaď motýľov Satyrinae (očkáňovité). Podľa iných autorov táto podčeľad je samostatnou čeľaďou, ktorú odborne nazývame Satyridae.
Charakteristika
Väčšina druhov babôčkovitých patrí k motýľom stredne veľkým, až väčším. Rozpätie krídel kolíše asi od 3 cm do približne 15 cm u najväčších, tropických druhov. Do skupiny babôčiek rátame tiež dúhovce (Apatura), bielopásovce (Neptis, Limenitis), perlovce Argynnis, Boloria, Clossiana, Issoria) a hnedáčiky (Melitaea, Euphydryas).
Veľmi dôležitým poznávacím znakom celej čeľade je skutočnosť, že dospelí jedinci, imága, majú predný pár nôh menší, prípadne celkom zakrpatený.
Spodná strana pomerne širokých a obyčajne na vonkajšom okraji vykrajovaných krídel býva nenápadne hnedá až hnedočierno sfarbená, čím jedinci pri zložených krídlach splývajú s okolím. Vrchná strana krídel býva zvyčajne veľmi pestro a krásne sfarbená. Toto sfarbenie dodáva spoločne s bizarne vykrajovanými krídlami týmto motýľom nezvyčajný pôvab a krásu.
Húsenice bývajú obyčajne pestro sfarbené s čiernym základom a na povrchu tela majú hodne tŕňovitých výrastkov. Väčšina húseníc týchto druhov žije na burinách (napr. žihľave), takže ide o celkom indiferentné (neškodné) druhy hmyzu.
Kukly sú hranaté, pri niektorých druhoch sú na povrchu ozdobené kovovolesklými škvrnami (zlatej, alebo striebornej farby). Kukly bývajú zavesené dolu hlavou za kremaster.
Výskyt
Babôčky sú rozšírené po celom svete. Celkový počet druhov na svete sa dá dosť ťažko odhadnúť, lebo sa stále popisujú nové druhy, ale udáva sa až okolo 5 000 druhov.
Výskyt na Slovensku
Do tejto čeľade patria naše najpestrejšie a veľmi hojne sa vyskytujúce druhy, ktoré môžeme nájsť od skorej jari až do neskorej jesene. Lietajú v záhradách, v parkoch, pri cestách, na poliach, v nížinách i vysoko v horách.
Niektoré druhy prezimujú v podobe nedospelej húsenice. Viacero druhov z tejto čeľade môže prezimovať v štádiu motýľa, takže teoreticky sa so živými jedincami môžeme stretnúť i v zime (v jaskyniach, dutinách stromov, pivniciach, tuneloch a pod.).
Babôčky patria u nás spoločne so žltáčikom rešetliakovým (Gonepteryx rhamni Linnaeus, 1758) k prvým jarným motýľom, ktorých zastihneme už skoro na jar – v marci počas teplých, slnečných dní. Do roka mávajú tieto motýle zvyčajne dve a bežnejšie druhy v niektorých teplejších rokoch aj tri generácie. Niektoré z nich patria i k ťažným motýľom. Vzácnejšie druhy mávajú v roku iba jednu generáciu.
Druhy
Na Slovensku bolo opísaných nasledovných 43 druhov motýľov tejto čeľade: Podľa poslednej Vyhlášky Ministerstva životného prostredia Slovenskej republiky sú niektoré druhy tejto čeľade druhmi chránenými.
Systematika
Systematické zatriedenie slovenských druhov čeľade babôčkovitých
Čabasabady
Čabasabady (maď. Csabaszabadi) je obec v Maďarsku v Békešskej župe v Békešskočabianskom okrese.
NGC 5795
NGC 5795 je galaxia v súhvezdí Pastier, ktorú objavil americký astronóm Lewis A. Swift 24. júna 1887.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 14.
Corravillers
Corravillers je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Haute-Saône, v regióne Franche-Comté.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Afroázijské jazyky
thumb|Žltá farba ukazuje semitsko-hamitské jazyky Afroázijské jazyky (staršie: semitsko-hamitské jazyky alebo hamitsko-semitské jazyky) je jedna z najvýznamnejších jazykových rodín sveta.
Hovorí nimi asi 340 miliónov ľudí v celej severnej Afrike, na Blízkom východe až po Perzský záliv. Z etnického hľadiska sem patria ľudia europoidnej rasy, ale v Afrike aj negroidná rasa.
Semitsko-hamitské etniká v severnej Afrike a na Blízkom východe sídlia od nepamäti, nie je jasné odkiaľ z týchto dvoch oblastí (Blízky východ či severovýchodná Sahara) pôvodne prišli.
Delí sa na tieto vetvy:
Csárdaszállás
Má rozlohu 5416 ha a žije tu 498 obyvateľov (2007).
Afroázijské jazyky
(*) Niektorí lingvisti považujú kušitské jazyky za jednu vetvu, iní za uvedené dve vetvy.
Pôvodný jednotný afroázijský jazyk sa rozpadol asi pred 10 000 rokmi, čo je tak dávno, že akékoľvek pokusy zistiť príbuznosť s inými jazykovými rodinami sú prakticky nemožné.
Tetricus
Tetricus alebo Gaius Pius Esuvius Tetricus bol uzurpátor rímskeho trónu, ktorý spravoval v rokoch 271 – 274 Galiu a Britániu. Dátum jeho narodenia je neznámy, z členov jeho rodiny sa v prameňoch uvádza iba syn Tetricus Mladší.
Tetricus bol posledným vládcom takzvaného Galského cisárstva, krátkodobého štátneho útvaru na pôde impéria, ktorý vznikol v súvislosti so zajatím cisára Valeriána Peržanmi (260) a následným oslabením centrálnej vlády. Podľa kronikárov pochádzal Tetricus z urodzenej galorímskej rodiny, bol členom senátu a za uzurpátora Victorina (269 – 271) spravoval ako miestodržiteľ Akvitániu.
Cisárom sa Tetricus stal roku 271 v Burdigale (Bordeaux), krátko po zavraždení svojho predchodcu Victorina. Zásluhu na tom mala predovšetkým Victoria, jeho príbuzná a zároveň Victorinova matka, ktorá podplatila vojakov, aby Tetrika akceptovali ako vladára.
Situácia v Galii bola pre Tetrika od začiatku málo povzbudivá. Miestodržiteľ provincie Belgiky Faustinus proti nemu podpichoval vojakov a v Ríme vládol jeden z najenergickejších cisárov vôbec – Lucius Domitius Aurelianus, o ktorom sa dalo predpokladať, že sa bude usilovať pripojiť znovu odpadnuté provincie k impériu. Táto hrozba sa ešte zvýšila po roku 272, keď Aurelianus porazil palmýrsku kráľovnú Zenobiu a podmanil si všetky východné dŕžavy svojich predchodcov.
Hoci sa Tetricus na Aurelianov vpád starostlivo pripravoval a už roku 273 vymenoval svojho syna za caesara, nakoniec k bojom prakticky nedošlo. Keď Aurelianus v lete roku 274 vtrhol do Galie, zradil Tetricus nečakane svojich vojakov, prešiel na cisárovu stranu a spolu so Zenobiou sa viedol na jeseň v triumfálnom sprievode. Cisár mu nielen daroval život, ale ustanovil ho aj za correctora Lukánie.
Suverenita
Suverenita alebo suverénnosť alebo zvrchovanosť môže byť:
Suverenita alebo suverénnosť je sebadôvera alebo povýšeneckosť.
Zvrchovanosť je vrcholnosť, krajnosť.
Peugeot 308
Motorizáciu predstavovali štyri benzínové a tri dieselové motory. Benzínové motory 1,4i 70kW, 1,6i 88kW ako aj dva turbomotory 1,6i 110kW (103kW v kombinácii so 4-stupňovou automatickou prevodovkou) a 128kW. Dieselové motory 1,6 HDi 66kW a 80kW ako aj 2,0 HDi 100kW. Tri zo siedmich motorov sú vybavené 5-stupňovou prevodovkou, zvyšné dva silnejšie dieselové motory a silnejší benzínový motor majú 6-stupňovú prevodovku.
V spojení so 175 koňovou benzínovou verziou motora je peugeot 308 vybavený agresívnejšou prednou časťou a športovými doplnkami. Kombiverzia (SW) 308 prišla na trh začiatkom jari 2008, a tak isto ako jej predchodca Peugeot 307 SW bola vybavená sklenenou panoramatickou strechou. Kabriolet 308 CC je na trhu od začiatku jari 2009.
V roku 2011 dostal Peugeot 308 a jeho verzie 308 SW a 308 CC facelift, ktorý priniesol mnohé exteriérové a interiérové zmeny.
Motory
Dieselové motory:
308 CC
thumb|right|Peugeot 308 CC thumb|right|Zadná časť 5-dverovej 308
308 CC nastúpilo v marci 2009. Je to štvormiestny automobil typu Coupé-Cabriolet s elektro-hydraulickou sklápatelnou strechou. Peugeot 308 CC bol ponúkaný najskôr s dvomi motormi a to s benzínovým 1,6i a dieselovým 2,0 HDi. Od júla prišiel nový prepracovaný dieselový 1,6 HDi motor s 82 kW ako aj benzínový 1,6i Turbo so 110 kilowatovým výkonom. Benzínové verzie spolupracovali s 5-stupňovou prevodovkou, VTi malo aj 6-stupňovú prevodovku a pre 150 koňovú verziu bola v ponuke aj 6-stupňová automatická prevodovka. Oba dieselové motory boli dodávané so 6-stupňovou prevodovkou a 2,0 HDi aj so 6-stupňovou automatickou prevodovkou.
Zážihové
Vznetové
Modelové zmeny 2009
Pre rok 2009 bol Peugeot 308 technicky prepracovaný. Dizajn zostal nezmenený. Na 2.0 HDi motore bol zvýšený výkon na 104 kW a spĺňa emisnú normu EURO 5 a priemerná spotreba sa znížila na 5,3 l/100 km.
Motor 1.6i THP 112 kW spotrebuje vďaka novej 6-stupňovej prevodovke a ľahkým hliníkovým diskom 7,0 l/100 km.
Krematórium
Krematórium (z lat. cremare = spáliť) je budova určená na kremáciu, pohreb žiarom, spopolnenie zosnulých.
Spaľovanie mŕtvych bolo od dávnej minulosti u mnohých národov rozšíreným spôsobom pohrebu. Novšie sa znovu začalo používať od roku 1878 (v Nemecku) a od tých čias sa v svetovom meradle najmä vo veľkých mestách postupne nahrádza pochovávanie mŕtvych na cintorínoch spopolňovaním.
Krematórium býva monumentálne riešenou samostatnou budovou. Jadrom stavby je obradná sieň s miestom na vystavenie rakvy počas smútočného obradu, s lavicami pre zhromaždených a s chórom pre organ, hudobníkov alebo spevákov. Veľmi dôležité je dispozičné riešenie aj ostatných miestností vzhľadom na dôstojnosť prípravy na rozlúčku so zosnulým, návštevnosť priestorov a iné úkony. Pri krematóriu býva kolumbárium na ukladanie urien s popolom, urnový háj a lúka na rozptýlenie popola.
Na Slovensku sa nachádzajú krematóriá v Bratislave (pozri Krematórium a Urnový háj v Bratislave), Žiline, Banskej Bystrici, Košiciach a Nových Zámkoch, Nitre a už aj v Leviciach.
2. česko-slovenská paradesantná brigáda v ZSSR
náhľad|Príslušníci štábu brigády, 10. októbra 1944 počas bojov pri Žiari nad Hronom. V strede škpt. Karel Hlásný (1911-1982), vpravo plk. [[Vladimír Přikryl.]] 2. česko-slovenská paradesantná brigáda v ZSSR bola česko-slovenská exilová vojenská jednotka v Sovietskom zväze. Väčšinu jej mužstva tvorili bývalí príslušníci 1. pešej divízie (bývalá Rýchla divízia), ktorí boli 30. októbra 1943 pri Melitopole zajatí sovietskymi vojskami. Jednotka sa zúčastnila na karpatsko-duklianskej operácii aj SNP.
Dejiny jednotky
30. októbra 1943 bolo pri Melitopole na Ukrajine, zajatých 2 091 vojakov, 38 poddôstojníkov, 4 rotmajstri a 42 dôstojníkov slovenskej 1. pechotnej divízie vojskami sovietskej armády. 13. decembra 1943, keď sa títo vojaci nachádzali v zbernom tábore v Usmani, padlo rozhodnutie vytvoriť z dobrovoľníkov ucelenú vojenskú jednotku. náhľad|22. apríla 1944 po záverečnom vojenskom cvičení 2. čs. paradesantnej brigády odovzdal bojovú zástavu gen. Heliodor Píka veliteľovi brigády pplk. Vladimírovi Přikrylovi, náčelníkovi štábu brigády škpt.gšt. Vilémovi Sacherovi a náčelníkovi operačného oddelenia brigády kpt. Karlovi Hlásnému. V prvých januárových dňoch roku 1944 boli vojaci presunutí do Jefremova, kde boli doplnení z česko-slovenského náhradného práporu v Buzuluku najmä zakarpatskými Ukrajincami a Volyňskými Čechmi, či slovenskými partizánmi zo sovietskych partizánskych jednotiek. Od 20. januára 1944 sa jednotka oficiálne volala 2. česko-slovenská samostatná paradesantná brigáda v ZSSR. Veliteľom bol menovaný podplukovník Vladimír Přikryl, náčelníkom štábu bol štábny kapitán Vilém Sacher. Následne začala jednotka realizovať v Jefremove tvrdý 4 mesiace trvajúci parašutistický výcvik. Vojaci cvičili za pomerne ťažkých poveternostných podmienok ruskej zimy, Jefremovo bolo navyše ťažko zasiahnuté vojnou a z veľkej časti zničené. Absolvovali pri tom 13 559 cvičných zoskokov, počas ktorých zaznamenali len 1 smrteľný úraz a 176 menších nehôd.
30. apríla 1944 sa presunula jednotka do ukrajinského mesta Proskurovo. Tu jednotku po prvýkrát zasiahli problémy, s ktorými sa neskôr stretla aj na fronte. Bolo to nemecké bombardovanie a epidémia úplavice. Jednotka pokračovala v náročnom výcviku až do začiatku septembra 1944. Vtedy sa vojaci dozvedeli o začiatku Slovenského národného povstania a žiadali svoje okamžité nasadenie na jeho pomoc.
Na rozkaz 1. ukrajinského frontu sa 4. septembra začala 2. paradesantná brigáda presúvať k Przemyślu, kde vojaci k svojmu veľkému sklamaniu zložili svoje padáky do skladov a ďalej pokračovali na front ako pešia jednotka. Tu bola 10 dní zasadená do bojov Karpatsko-duklianskej operácie. V priebehu tejto doby stratila jednotka v krvavých bojoch 625 vojakov, dosiahla však významné bojové úspechy a získala potrebné bojové skúsenosti. Vzhľadom na to, že sa Karpatsko-duklianska operácia nerozvíjala dostatočne dynamickým tempom sovietske velenie vyslyšalo prosby povstalcov a stiahlo jednotku do zázemia aby sa premiestnila na povstalecké územie.
V dôsledku nepriaznivého počasia však letecký transport jednotky na územie Slovenska viazol. Trval od 25. septembra do 15. októbra 1944. Práve v tej dobe sa však povstanie dostalo do krízy a jednotky brigády boli z chodu nasadzované na povstalecký front. Uskutočnili niekoľko dôležitých útokov v smere Hronská Dúbrava - Hronský sv. Kríž. Bojovali o Močiar, Banskú Štiavnicu, krupinský smer, ďalej tiež na smere Zvolen - Lučenec a na Horehroní. Velenie jednotku nasadzovalo v oblastiach, kde bola najhoršia situácia a hrozili najnebezpečnejšie prielomy obrany nemeckými jednotkami, ktoré po 18. októbri začali voči SNP generálnu ofenzívu. Brigáda patrila k najlepším a najdisciplinovanejším povstaleckým jednotkám. V bojoch čelila i 178. divízii Tatra. V záverečnej fáze bojov povstania chránila hlavné prístupy k Banskej Bystrici, no v posledných októbrových dňoch bola nútená ustúpiť spolu s povstaleckými a partizánskymi jednotkami k Skalke pod Prašivou v Nízkych Tatrách. Brigáda pri tom stratila celý trén aj zástavu, ktorú vojaci tajne zakopali.
Ecsegfalva
Ecsegfalva je obec v Maďarsku v Békešskej župe v Gyomaendrődskom okrese.
2. česko-slovenská paradesantná brigáda v ZSSR
Dejiny jednotky
V dôsledku toho, že nebola na povstaleckých frontoch nasadená ako celok musela po 29. októbri 1944 čeliť nepríjemnému faktu, že sa veľká časť jej príslušníkov po porážke povstania rozptýlila medzi iné partizánske jednotky alebo odišla domov. Do hôr jednotka odišla s celým HŠPO, pre ktorý až do prechodu frontu 19. februára 1945 zaisťovala ozbrojenú ochranu. V nasledujúcich dňoch sa premiestnila do priestoru Soliská - Sedlisko - Ľupčianska dolina.
Od 20. novembra 1944 niesla jednotka názov 2. paradesantná partizánska brigáda. V horách jednotky pokračovali v boji a niekoľkokrát sa stretli s nacistickými vojskami napr. v Kľačianskej doline, na Krpáčove, v Priehybke, na Dvoch vodách a inde. 19. februára 1945 zvyšok jednotky o sile 96 dôstojníkov, 36 poddôstojníkov a 447 príslušníkov mužstva vyšla z nemeckého tyla pri Brezne. Následne jednotku sústredili v oblasti Kežmarku. Pri presune na front v máji 1945 ju však zastihol koniec vojny. Po vojne bola jednotka reorganizovaná na 2. pešiu divíziu a zabezpečovala zaistenie južných hraníc Slovenska.
Napriek tomu, že bola jednotka nasadená na východnom fronte a počas povstania udržovala úzky kontakt s prevažne komunistickým HŠPO bolo po vojne veľa jej príslušníkov a najmä veliteľov odstránených z postov alebo priamo prenasledovaných komunistickým režimom.
Oddiel zvláštnych úloh
Dňa 15. marca 1944 zriadilo Veliteľstvo česko-slovenských jednotiek v Sovietskom zväze pri Náhradnom prápore vo výcvikovom stredisku novovzniknutej 2. česko-slovenskej paradesantnej brigády v Jefremove tzv. oddiel zvláštnych úloh, od 1. júla premenovaný na Rotu zvláštnych úloh pod velením škpt. Jozefa Knoppa. Do tejto špeciálnej jednotky, ktorá podliehala priamo veliteľstvu Česko-slovenských jednotiek v Sovietskom zväze bolo vybraných 120 najlepších zväčša príslušníkov 2. česko-slovenskej paradesantnej brigády.
Špečiálny výcvikový kurz, ktorý viedli československí inštruktori povolaní prostredníctvom Česko-slovenskej vojenskej misie v ZSSR z Veľkej Británie, sa konal v Sadagure pri Černoviciach. Absolventi kurzu mali byť pripravení plniť spravodajské, spojovacie, diverzno-sabotážne, preberacie a zásobovacie úlohy,
V škole bol zriadený osobitný česko-slovenský prápor, ktorého veliteľom sa stal kpt. A. M. Kozlov. Jeho zástupcom pre veci politické stal stranícky pracovník KSČ mjr. Augustín Schramm.
Česko-slovenských vojakov školili výlučne sovietski inštruktori, ktorí sa opierali o svoje skúsenosti z partizánskeho boja v tyle nepriateľa. Výcvik sa orientoval buď na dvojtýždňový kurz špecialistov na vojensko-spravodajskú činnosť, alebo pätýždňový kurz organizátorov partizánskeho hnutia. Frekventanti prešli náročným fyzickým výcvikom, výcvikom streľby zo rôznych ručných zbraní, výcvikom deštrukcie mostov a železničných tratí. Dôraz bol kladený aj na topografickú prípravu.
Boli sformované skupiny, ktoré mali byť vysadené na územi Slovenska. Tieto skupiny absolvovali niekoľko spoločných zväčša nočných cvičení doplnených o rýchle presuny.a plnenie simulovaných bojových úloh. Súčasťou výcviku bola aj politická príprava a besedy so slávnymi sovietskymi partizánskymi veliteľmi, od ktorých získali dôležité informácie, ako zakladať partizánske skupiny, pôsobiť na obyvateľstvo, organizovať zásobovaniea pod.
Z elitných česko-slovenských výsadkárov sa veliteľmi organizačných skupín stali rtm. Michal Sečanský (stal sa veliteľom partizánskej brigády kpt. Jána Nálepku), rtm. Ernest Bielik (partizánska brigáda Jánošík) a por. Ladislav Kalina (partizánska brigáda Za slobodu Slovanov). Ich organizačné skupiny boli na Slovensko vysadené v prvej vlne výsadkov v dňoch 6. až 8. augusta 1944.
Externé odkazy
[http://www.szpb.sk/para2.htm História 2. československej samostatnej paradesantnej brigády v ZSSR]
Strom poznania dobra a zla
thumb|Strom poznania, autor [[Lucas Cranach starší.]] Strom poznania dobra a zla je strom, spomínaný v biblickej knihe Genezis, ktorý nechal Jahve vyrásť uprostred rajskej záhrady, ktorého ovocie zaistí poznanie dobra a zla. Had povedal Eve, že kto ho zje, bude ako Boh. Adam a Eva nesmeli z tohto ovocia jesť pretože by zomreli. Napriek zákazu však z neho predsa len jedli (hriešny pád).
Borovica horská
Borovica horská alebo kosodrevina (lat. Pinus mugo alebo Pinus montana) je taxón (najčastejšie súborný druh, druh či poddruh) z rodu borovica (Pinus). Zahŕňa ihličnaté dreviny.
Terminológia
Podrobnosti vyplývajú z kapitoly Systematika. Tu je uvedený len základný prehľad:
Borovica horská sa alternatívne nazýva borovica kosodrevinová, borovica kosodrevina , zastarano: sosna kosodrevina , bôr krpatý , hornatá borovica.
Kosodrevina (v užšom alebo najužšom zmysle) má tieto iné názvy: ľudovo alebo zastarano: kosodr(i)evie, kosodrevo ; ľudovo zastarano kosodrev , kosodrievä , kľeč , kŕč  ; ľudovo bor (bôr) , borovec.
Opis
Je to ihličnatá drevina krovistého vzrastu bez hlavného koreňa. Dorastá do výšky 1-2 metrov a vyskytuje sa prevažne v horských oblastiach nad hornou hranicou lesa, poprípade v nižších polohách na rašeliniskách alebo vrchovištiach.
Borka je hnedošedá, nelúpavá. Letokruhy svetlo zelené, neskôr hnedé až čiernošedé, holé. Ihličie po dvoch na brachyblastoch, husto obrastajú vetvy, 3-8 cm dlhé, kosákovito zahnuté, na obidvoch stranách s prieduchmi. Šišky sú symetrické, jednotlivé alebo v lôžkach, vajíčkovo kuželovité, prisadnuté alebo krátko stopkovité.
Výskyt
Na hornej hranici lesa, prevažne v zóne subalpínskej vegetácie, v Alpách, v severných a stredných Dinaridoch, v Karpatoch a pohoriach severného Balkánu. Okrem týchto hlavných oblastí sa vyskytuje izolovane v pohoriach Jura, Vogézy, Šumava, Jizerské hory, Tatry a Krkonoše, najnižšie v strednom Taliansku v pohorí Abruzzy.
Veľmi často sa spontánne kríži:
Prehľad
Borovica horská (alebo kosodrevina) v širšom zmysle sa delí na tieto taxóny: Uvedené taxóny rôzni autori autori klasifikujú buď ako samostatné druhy alebo sú rôzne pospájané do jedného, dvoch či troch druhov (pozri nižšie), pričom prípadne tvoria ich podskupiny (presnejšie: poddruhy, variety a pod.). Osobitné postavenie majú hybridy (t.j. krížence) vyššie uvedených taxónov s borovicou lesnou (Pinus sylvestris) - ich typické latinské prívlastky sú rhaetica a/alebo celakovskiorum a digenea, a zvyknú sa uvádzať ako jeden alebo viacero samostatných druhov alebo sa (najmä v Poľsku) zlučujú s borovicou barinnou.
Nasleduje prehľad možností delenia borovice horskej v širšom zmysle na druhy z literatúry zhruba od polovice 20. storočia (všetky okrem jedného sa používajú dodnes): Alternatívne sa používa niektoré z vyššie uvedených delení na viacero druhov, pričom ale všetky tieto druhy spolu zároveň tvoria jeden súborný (=agregátny) druh Pinus mugo agg.