cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Božena Němcová
Vzdelanie, najmä nemecké, získala v rokoch 1830 - 1833 vo Chvalkoviciach a český pravopis si zdokonalila až v dospelosti, počas svojho prvého pobytu v Prahe. Spája sa s úsilím o ženskú a národnú emancipáciu. Jej dielo jej vynieslo pozíciu českej národnej patrónky a pomyselnej strážkyne národnej identity. Okrem literárnych diel Boženy Němcovej je predmetom záujmu aj jej súkromný život, najmä nešťastné manželstvo a vzťahy s mužmi, ale aj chudoba, politické prenasledovanie a zdravotné ťažkosti, ktoré viedli k jej predčasnej smrti. Objavili sa aj hypotézy o spisovateľkinom nemanželskom a šľachtickom pôvode.
705 Erminia
705 Erminia je planétka s priemerom 138 km, ktorú objavil E. Ernst 6. októbra 1910.
Božena Němcová
Martin C. Putna, český literárny kritik, napísal, že okolo Němcovej sa vytvoril na jednej strane obraz takmer mariánskeho ochrancu národa, na druhej strane "antimýtus" morálne nekonvenčnej spisovateľky s búrlivým milostným životom a túžbou patriť do vyššieho sveta.
Pôvod a detstvo
Presný dátum a miesto narodenia Boženy Němcovej nie sú známe. Existuje o nich viacero teórií. Niektorí historici a bádatelia vychádzajú z údajov viedenskej mestskej matriky, podľa ktorej sa Barbara Nowotny narodila 4. februára 1820 na predmestí Alservorstadt. Pôvodne bola uvedená ako nemanželské dieťa Theresie Nowotny, ktorá žila v rokoch 1797 až 1863. V osobnej korešpondencii Boženy Němcovej sa 4. február viackrát spomína ako deň jej narodenia. Priezvisko Panklová (alebo nemecky Pankl) dostala Barbara po svadbe svojho oficiálneho otca, kočiša Johanna Pankla (1794 - 1850), s Theresiou Nowotny. Táto svadba sa konala 7. augusta 1820 v kostole Nanebovzatia Panny Márie v Malej Skalici (Česká Skalice). Johann Pankl bol pôvodne Rakúšan z obce Gainfarn v Dolnom Rakúsku. Po svadbe legitimoval Barboru ako dieťa svojej manželky. Je pozoruhodné, že existuje druhý odpis viedenského matričného dokladu, v ktorom je Johann Pankl už uvedený ako Barbarin otec. To, že bola Barbora Panklová skutočným dieťaťom Johanna Pankla a Terezie Novotnej, naznačuje bádateľ Jan Škoda - s tým, že Pankl musel so svadbou počkať do svojich 26 rokov.
Druhá teória, ktorú podporuje napríklad historik Jaroslav Šůla, však hovorí, že Božena Němcová sa narodila 2. mája 1818 v Sliezsku. Hlavným podkladom pre túto teóriu sú záznamy zo školskej matriky v Českej Skalici. Barbora navštevovala túto školu v rokoch 1824 - 1830, takže rok narodenia 1820 je nepravdepodobný. Podľa tejto teórie patrí záznam o narodení z Viedne z roku 1820 ďalšiemu nemanželskému dieťaťu Terezie Novotnej. Existujú však aj dohady o pôvode Boženy Němcovej ako nemanželskej dcéry šľachtických rodičov.
Pred svadbou sa Pankl a Novotná s dcérou Barborou presťahovali do Ratiboříc na panstvo vojvodkyne Kateřiny Zaháňskej, kde jej otec pracoval ako obuvník a matka získala zamestnanie ako práčka. Neskôr sa tam na čas presťahovala jej vtedy 55-ročná matka a Barborina stará mama - Mária Magdaléna Novotná, rodená Čudová (narodila sa v roku 1770 v Dobruške-Křoviciach, zomrela v roku 1841 vo Viedni). Babička mala na malú Barunku veľký vplyv, v dospelosti si ju Božena Němcová idealizovala.
Ako už bolo spomenuté, Barbora Panklová navštevovala školu v Českej Skalici v rokoch 1824 až 1830. Potom ju dali do Chvalkovíc, aby sa vzdelávala v rodine správcu miestneho panstva Augustína Hocha, aby sa ďalej učila nemčinu a "mravy". Strávila tam tri roky a potom sa opäť vrátila do Ratiboříc.
Obdobie 1837-1842
Už v roku 1837 jej rodičia našli ženícha, Josefa Němca (1805, Nový Bydžov - 1879, Tábor), oveľa staršieho ako ona. Svadba sa konala 12. septembra 1837 v Kostole Nanebovzatia Panny Márie v Českej Skalici.Nevestu viedol k oltáru Johann Pankl, jej matka Terezie Panklová, sa na svadbe nezúčastnila.
Josef Němec, ktorému porodila troch synov a dcéru, pracoval ako respicient finančnej stráže. Němec bol českým vlastencom a publikoval pod pseudonymom Bořivoj N. Bydžovský. Jeho nadriadení ostražito sledovali jeho prejavy čechizmu a niekedy malú služobnú horlivosť. V súvislosti s tým bol často preložený za prácou a jeho rodina sa musela sťahovať s ním. Manželstvo nebolo šťastné už od začiatku. Rok po svadbe bol Josef Němec preložený do Josefova, kde sa im narodilo prvé dieťa, syn Hynek. Potom sa rodina presťahovala do Litomyšle, kde sa im v roku 1839 narodil druhý syn Karel.
Od roku 1840 sa Němcová liečila u doktora Josefa Čejku, s ktorým sa spriatelila a ktorý ju zoznámil s vtedajšími českými vlasteneckými spisovateľmi. V roku 1840 sa celá rodina presťahovala do Polnej, 14 km severovýchodne od Jihlavy, kde bol Němec vymenovaný za respitenta finančnej expozitúry. Prostredníctvom neho sa rodina zblížila s miestnymi obrodencami na čele s hostinským a starostom mesta Antonínom Pittnerom. Navštevovali ochotnícke divadlo, čítali české noviny Květy a Česká včela. Podľa listu Boženy Němcovej Ludvíkovi, rytierovi z Rittersbergu, sa jej v Polnej prvýkrát dostali do rúk české knihy. Prvým z nich bola kniha preložená Jakubom Malým z angličtiny do češtiny, pravdepodobne dielo amerického romantického spisovateľa Washingtona Irvinga, Poviedky z Alhambry. V Polnej sa Němcovým narodila dcéra Theodora, ktorá bola pokrstená 19. júna 1841. V polovici roku 1842 sa presťahovali do Prahy, kde bol Josef Němec preložený a povýšený do vyššej funkcie. Tretí syn Jaroslav sa narodil 2. októbra 1842 v Prahe.
Alejandro (singel)
Externé odkazy
Oficiálny videoklip k pesničke
Božena Němcová
Prvé literárne aktivity
V Prahe začala Božena Němcová písať česky pod vplyvom básnikov Václava Bolemíra Nebeského a Karla Jaromíra Erbena. Jej prvá báseň Ženám českým vyšla 5. apríla 1843 v Květoch na príhovor Nebeského. Němcová sa citovo zblížila so vzdelaným Václavom Bolemírom Nebeským, ale Nebeský ich milostný vzťah čoskoro ukončil (o čom svedčí jeho korešpondencia) a odišiel do Viedne dokončiť štúdium. Po jeho odchode Němcová ťažko ochorela a trápili ju vysoké horúčky. V roku 1843 sa s manželom presťahovali do Domažlíc, kde Němcová pôsobila ako prakticky prvá národná buditeľka. Na fasáde domu na Námestí mieru 120 je pamätná tabuľa s textom "Tu žila Božena Němcová, prvá česká spisovateľka, ktorá sa o Domažlice zaslúžila viac ako ktorákoľvek iná. Sestra sestre. 1895". V roku 1847 sa rodina Němcová presťahovala z Domažlíc. V roku 1848 bol Josef Němec obvinený zo sprisahania proti štátu, musel sa sťahovať z miesta na miesto a začiatkom roku 1850 bol na vlastnú žiadosť preložený do Uhorska. Němcová sa spolu so svojimi štyrmi deťmi presťahovala do Prahy, kde okamžite nadviazala kontakty s literárnymi vlastencami.
V 50. rokoch oslovil Josef Wenzig Boženu Němcovú s návrhom na založenie vlastného vzdelávacieho ústavu pre české dievčatá. Keď odmietla kvôli iným umeleckým plánom, ujala sa nápadu Honorata Zapová.
Členkou Českomoravského bratstva
Ešte pred odchodom Josefa Němca do Uhorska, po pobyte v Domažliciach a Všeruboch, sa rodina na istý čas (od júla 1848 do februára 1850) ocitla v Nymburku, kde sa Božene Němcovej dostal do rúk časopis Týdenník s článkom Co je komunismus? Jeho autorom bol katolícky kňaz a utopický socialista František Matouš Klácel. Boženu Němcovú článok zaujal natoľko, že spolu s manželom prejavili záujem vstúpiť do Klácelovho Českomoravského bratstva, ktoré bolo pre rakúske úrady krajne podozrivé - utopického spoločenstva bratskej a sesterskej lásky. Klácel si potom s Němcovou dopisoval a adresoval jej tridsaťsedem listov, ktoré uverejnil v roku 1849 v Moravských novinách a neskôr vyšli tlačou pod názvom Listy priateľa priateľovi o počiatkoch socializmu a komunizmu. Prostredníctvom Českomoravského bratstva sa Božena Němcová zoznámila so svojím ďalším milencom, MUDr. Janom Helceletom, ktorého nazývala "brat Ivan".
V septembri 1851 sa Němcová s deťmi ubytovala v kúpeľoch Na Horách pri Českej Třebovej, kam ju pozval Klácel. Tam sa opäť stretla s Helceletom, ale zrejme medzi nimi došlo k roztržke, pretože Helcelet od tej chvíle v korešpondencii s priateľmi posmešne nazýval Němcovú "slezinou" (sťažovala sa na chorobu tohto orgánu).Českomoravské bratstvo, ktoré malo podporovať lásku, sa nakoniec rozpadlo; svoju úlohu v tom pravdepodobne zohrala Klácelova žiarlivosť na vzťah Němcovej s Helceletom. V roku 1851 sa Božena Němcová zamilovala do lekára Dušana Lambela, ktorý liečil jej syna Hynka. Vzťah sa rýchlo skončil, keď Josef Němec našiel u svojej manželky Lambelov ľúbostný list. Koncom augusta 1852 odišla Němcová za manželom do Balašských Ďarmôt v Uhorsku, pričom navštívila nielen Moravu, ale aj Banskú Štiavnicu a Sliač. V 50. rokoch 19. storočia sa opakovane vracala na Slovensko, kde zbierala dokumenty o zvykoch, kultúre a jazyku tamojšieho vidieckeho ľudu. Tieto cesty a jej pobyt na Slovensku finančne podporil gróf Ján Nepomuk Karel (Hanuš) Kolowrat-Krakowský. V nasledujúcich rokoch podnikla niekoľko ďalších ciest do Uhorska. Jej syn Hynek zomrel 19. októbra 1853 na tuberkulózu. Božena Němcová sa o vážnosti choroby prvýkrát dozvedela v auguste 1853, keďže jej synovia Hynek a Karel zostali v Prahe a ona s manželom od mája do polovice októbra 1853 v Balašských Ďarmotách. Keďže polícia jej korešpondenciu zdržala alebo nedoručila, stihla sa vrátiť len k umierajúcemu.
V roku 1854 sa Němcová opäť zamilovala do mladého študenta medicíny Hanuša Jurenku. Jeho rodičom sa tento vzťah, samozrejme, nepáčil a Hanuš musel odísť z Prahy do Poľska, aby na ňu zabudol. V roku 1853 bol Josef Němec odvolaný z funkcie, najskôr mu bol plat znížený na polovicu, neskôr úplne zastavený. Josef Němec sa ocitol bez práce a jeho manželka bola nútená hľadať pomoc u priateľov v Prahe, ale často neúspešne. V tomto čase (po Hynkovej smrti) napísala poviedku Babička. V tom čase bývala na Ječnej ulici č. 516/28 a neskôr na Vyšehradskej ulici č. 1378/45. Neskôr boli na oba domy umiestnené pamätné tabule. V tom čase sa zblížila s májovcami. Inak sa však stiahla do ústrania a objavila sa len na pohrebe Karla Havlíčka Borovského v roku 1856; na jeho rakvu údajne položila tŕňovú korunu ako symbol mučeníctva.
Zoznámila sa so sestrami Rottovými, spisovateľkami Karolínou Světlou a Sofiou Podlipskou.
Nešťastné manželstvo, smrť
náhľad|Božena Němcová, rytina Jana Vilímka V roku 1856 dostal Nemec miesto účtovného úradníka vo Villachu v Korutánsku. Keď po čase požiadal o povýšenie, bol odmietnutý a navyše obvinený zo sprenevery. Nakoniec bol penzionovaný a vrátil sa do Prahy, kde ho čakal ostrý spor s manželkou. Príčinou bola tentoraz budúcnosť detí, na ktorú mali manželia rozdielne názory. Po týchto nezhodách Nemec spísal žiadosť o rozvod.
Deti s matkou si nakoniec prišli na svoje a otca neposlúchli - syn Karel odišiel do Rajca nad Svitavou študovať za záhradníka a Jaroslav odišiel do Mníchova študovať na umeleckú akadémiu. Deň pred jeho odchodom rozzúrený Josef Němec zbil svoju manželku tak, že musela vyhľadať pomoc polície. Manželia sa zmierili a potom sa opakovane hádali. Ďalšie hádky nastali, keď syna Jaroslava vyhostili z Mníchova, pretože nemal finančné prostriedky. Našiel si prácu u fotografa v Prahe, ale keď sa jedného večera nevrátil včas domov, vypukla medzi jeho rodičmi ďalšia dramatická hádka a Božena Němcová musela od manžela opäť utiecť. Od tohto momentu sa Božena Němcová odmietla s manželom znovu zmieriť a v roku 1861 odišla do Litomyšle, kde sa snažila zarobiť si na živobytie prácou pre nakladateľstvo Augusta a zároveň pripravovala vydanie svojich spisov. V tom čase však už bola vážne chorá (skutočná diagnóza je nejasná, pravdepodobne gynekologická rakovina, ku ktorej sa pridala tuberkulóza) a finančné ťažkosti a zlý zdravotný stav ju prinútili vrátiť sa k manželovi do Prahy. Prvý zväzok druhého vydania svojho najslávnejšieho diela, Babičky (prvé vydanie vyšlo v roku 1855), dostala deň pred svojou smrťou. Zomrela 21. januára 1862 po štyroch dňoch v bezvedomí v dome U Tří lip (dnešná ulica Na Příkopě, č. 854/14). Lekár Josef Podlipský uviedol príčinu smrti ako "celkovú vodnateľnosť".
Život v chudobe
Božena Němcová strávila mnoho rokov svojho života, najmä na jeho konci, v ponižujúcej chudobe, často o hlade. Mnohokrát musela požiadať priateľov o pomoc alebo žila na dlh. Príjem jej manžela bol nedostatočný, počas pobytu v Uhorsku ho posielal nepravidelne. Němcová sa tiež márne snažila získať zamestnanie zodpovedajúce jej spoločenskému postaveniu manželky štátneho úradníka (napríklad spoločníčky a pod.). Jej príležitostné príjmy pochádzali z literárnej činnosti. Jej povzdych je smutný: "Ťažko pozdvihnúť ducha, keď ho ťaží starosť o každodenný chlieb." Z korešpondencie vyplýva, že bola nútená opakovane žiadať o pomoc v českých vlasteneckých kruhoch. Neúčinnosť tejto pomoci, keďže Němcová nedokázala hospodáriť s peniazmi, kontrastuje s veľkolepým pohrebom, ktorý jej vlastenci vystrojili, a s posmrtnou slávou, ktorú získala. Je pochovaná na Vyšehrade. Jej hrob bol pôvodne vedľa hrobu Václava Hanku, ale po smrti jeho manželky Barbory boli pozostatky Boženy Němcovej údajne prenesené na súčasné miesto (hrob 2B-12, reliéfna tabuľa od Tomáša Seidana). Jej manžela pochovali v roku 1879 na dnes už zrušenom cintoríne pri Kostole svätého Filipa a Jakuba v Tábore. Zomrel tam vo veku 74 rokov na infarkt v dome svojho syna Karla a jeho rodiny, ktorí bývali na Křižíkovom námestí. Karel Němec bol profesorom na miestnej ekonomickej škole a pracoval aj v miestnej botanickej záhrade.
Poézia
náhľad|Socha Boženy Němcovej v Čechových sadoch [[Olomouci]] náhľad|Božena Nĕmcová v rokoch 1852 a 1855 absolvovala liečebný pobyt na [[Kúpele Sliač|Sliači]] náhľad|Nĕmcovej hrob na [[Vyšehrad (Praha)|Vyšehrade (Praha)]] Prvé diela boli básne, z ktorých niektoré písala po nemecky:
Romány
Zozbierala veľké množstvo rozprávok a povestí:
Karol X. (Francúzsko)
Karol X. (* 9. október 1757, Versailles, Francúzsko – † 6. november 1836, Gorica, Taliansko) bol francúzsky kráľ z rodu Bourbonovcov vládnuci v rokoch 18241830.
Životopis
Jeho otcom bol dauphin Ľudovít Ferdinand, syn kráľa Ľudovíta XV, matkou Mária Jozefa Saská. Mal niekoľko súrodencov, medzi nimi aj starších bratov Ľudovíta XVI. (popraveného počas Francúzskej revolúcie) a Ľudovíta XVIII.
Pôvodne mal titul Karol, vojvoda z Artois. Od počiatku Francúzskej revolúcie (1789) patril k jej odporcom a emigrantom a usiloval sa o znovunastolenie vlády Bourbonovcov. Po opätovnom nastolení vlády Bourbonovcov (1815) sa vrátil do Francúzska, kde nastúpil na trón v roku 1824 po smrti svojho vládnuceho brata Ľudovíta XVIII. Viedol vládu opierajúc sa o klérus. Obmedzil slobodu tlače a volebné práva a to ho stálo trón po júlovej revolúcii v roku 1830.
Po strate trónu cestoval a žil v exile aj s rodinou a manželkou Máriou Teréziou Savojskou. Bol posledným panovníkom z hlavnej rodovej vetvy rodu Bourbonovcov. Júlová revolúcia vyniesla na trón Ľudovíta Filipa Orleánskeho z mladšej rodovej vetvy Bourbonovcov.
C.S.I.: Kriminálka Miami
C.S.I.: Kriminálka Miami (angl. CSI: Miami) je americký kriminálny televízny seriál stanice CBS, ktorý mal premiéru 23. septembra 2002. Ide o spin-off alebo pokračovanie seriálu C.S.I.: Kriminálka Las Vegas. Seriál sleduje vyšetrovanie tímu policajného zboru z Miami, forenzných vedcov, ktorí odhaľujú okolnosti pozadia zvláštnych a neobvyklých úmrtí a spáchaných zločinov. C.S.I.: Kriminálka Miami je produkovaná v spolupráci s kanadskou mediálnou spoločnosťou Alliance Atlantis. Po desiatich sériach bola 8. apríla 2012 odvysielaná posledná epizóda seriálu.
Filmovanie
Seriál sa nakrúca hlavne v Spojených Štátoch. Hoci exteriéry sa filmujú v Severnej Floride, oblasti Miami-Dade, väčšia časť je kvôli lacnejšej produkcii a štúdiovým nákladom nakrútená v Los Angeles. Zábery na pláž a prístav sú obvykle filmované v Marina del Rey. Moderné exteriéry policajného riaditeľstva je FAA Credit union, blízko LAX. Interiéry policajného laboratória sú filmované v študiovom komplexte blízko Manhattanskej pláže.
Hudba
Úvodná pieseň, podobne ako pri sesterských seriáloch, je od skupiny The Who. V prípade tohto seriálu ide o pieseň „Won't Get Fooled Again“, ktorej slová zložil Pete Townsend a naspieval Roger Daltrey na ich album Who’s Next z roku 1971.
Štáb
Tvorcovia: Anthony E. Zuiker, Carol Mendelsohn a Ann Donahue. Výkonní producenti: Jerry Bruckheimer, Anthony E. Zuiker, Carol Mendelsohn, Ann Donahue, Jonathan Littman, Danny Cannon, Nancy Miller a Sam Strangis.
Zápletka a štýl
Podobne, ako originálna C.S.I.: Kriminálka Las Vegas, C.S.I.: Kriminálka Miami zobrazuje spôsob práce tímu forenzných detektívov, vedcov, ktorí slúžia v Miamskom policajnom zbore. Odohráva sa v súčasnosti v oblasti Miami-Dade, pričom zahrňuje aj ďalšie oblasti, ako Miami, Kendall, Miami Beach, Coral Gables, Opa-Locka, Key Biscayne a podobne.
Tím kriminalistov vyšetruje záhadné a neobyčajné úmrtia, aby zistili, kto koho zabil a prečo. Taktiež riešia iné vážne zločiny, napríklad znásilnenia. Seriál sa často sústredí na jeden prípad v každej epizóde, na rozdiel od zvyšných dvoch sesterských seriálov, v ktorých sa rozoberajú po dva prípady v jednej epizóde. Viacero postáv sa vyskytuje vo všetkých troch CSI seriáloch.
Časti
Pozri Zoznam častí seriálu C.S.I.: Kriminálka Miami
Byvol africký
Byvol africký (iné názvy: pabyvol širokorohý, pabyvol kapský , (?) byvol kapský, pabyvol kaferský , byvol kaferský , pabyvol konžský ; ) je druh veľkého afrického tura. Je to jediný recentný druh z rodu Syncerus.
Opis
Byvol africký je mohutný. Jeho výška môže byť 1 –  a rozsah jeho dĺžky môže byť 1,7 – . V porovnaní s ostatnými veľkými turmi, má dlhé, ale zavalité telo (dĺžka tela môže prevýšiť byvola vodného, ktorý je trochu ťažší a vyšší) a má krátke, ale robustné nohy, čo má za následok relatívne krátku výšku na státie. Chvost môže byť dlhý 70 – . Váhu môže ovplyvňovať aj prostredie, v ktorom byvol žije. Byvoly, ktoré žijú na savanách môžu vážiť 500 –  (samce sú zvyčajne ťažšie ako samice), zatiaľ čo byvoly, ktoré žijú v dažďových lesoch vážia 250 –, čo je iba polovičná hmotnosť. Vrchol hlavy je umiestnený nižšie ako chrbát, pretože hlava je nesená nízko. Predné kopytá u byvolov sú širšie ako zadné, ktoré sú spájané s potrebou podporiť váhu v prednej časti tela, ktorá je ťažšia a silnejšia než vzadu. Byvol africký má čierne až tmavohnedé sfarbenie srsti. Staré samce majú belavé kruhy okolo očí. Samice majú tendenciu mať viac červené sfarbenie srsti. Mláďatá majú taktiež červené sfarbenie srsti. Rohy afrického byvola sú veľmi zvláštne. Ich tvar sa ohýna smerom nadol, potom vznikne plynulý oblúk smerom nahor. Vzdialenosť od koncov rohov je viac ako jeden meter. Mladým byvolom narastú rohy až po dosiahnutí veku päť až šesť rokov. U samíc sú tieto rohy menšie a menej výrazné.
Výskyt a potrava
Byvol africký je jedným z najúspešnejších spásačov v Afrike. Žije v močiaroch a záplavových oblastiach, rovnako tiež na pastvinách a lesoch afrických hôr. Tento byvol preferuje prostredie s dobrým úkrytom, ako je napr. rákosie či kroviská, ale možno ho nájsť aj v otvorenom lese. Byvoly si vyžadujú vodu denne a preto ich prostredie závisí od trvalých zdrojov vody. Rovnako ako zebry aj byvoly môžu žiť na územiach vysokej trávy. Stáda byvolov ničia a pomlátia trávu, čím robia cestu pre miestnych spásačov. Pri kŕmení využívajú ich jazyk a široké rezáky, čo im umožňuje spásať trávu rýchlejšie ako ostatné africké bylinožravce.
Sociálne správanie
Veľkosť stáda je rôzna. Jadro stáda sa skladá z príbuzných samíc a ich potomstva. Stádo je obklopené dominantným samcom a menej dôležitými samcami, dospelými samicami a starými alebo chorými zvieratami. Mladí samci si držia vzdialenosť od dominantného samca, ktorého možno spoznať podľa hrúbky jeho rohov. Samce majú lineárnu hierarchiu dominantného postavenia, založenú na veku a veľkosti. Pri súboji dospelých samcov sa samec priblíži k druhému samcovi, začne bučanie, skloní svoje rohy smerom dole a počká druhého býka, aby spravil to isté. Potom začnú zápasiť a krútia rohmi zo strany na stranu.
Rozmnožovanie
Byvoly sa pária a rodia len počas obdobia dažďov. Vrchol narodenia sa koná na začiatku obdobia. Samec si starostlivo stráži samicu, pretože môže priťahovať mnoho ďalších samcov. V čase, keď je samica v plnej ruji je pri nej iba dominantný samec. Samice prvýkrát rodia až po dosiahnutí piatich rokov, po gravidite dlhej 11,5 mesiaca. Novorodené mláďatá zostávajú počas prvých týždňov skryté v poraste, pričom pred vstupom do stáda sú ošetrené matkou. Mláďatá sa pre ich bezpečnosť nachádzajú v strede stáda. Puto medzi matkou a mladým teľaťom trvá dlhšie ako u väčšiny turov. Po narodení mláďa nasleduje svoju matku, ktorá sa oňho stará a dáva mu potravu. Až po dosiahnutí dvoch rokov dospelý samec opúšťa svoje stádo a pripojí sa k skupine mladých samcov bez samíc.
Predátory
Okrem ľudí majú africké byvoly málo predátorov a sú schopné sa ubrániť (dokonca aj zabiť) dospelému levovi. Levy zabíjajú a živia sa byvolmi pravidelne, a v niektorých oblastiach Afriky sú byvoly „primárnou korisťou“ pre levy. Levy lovia byvoly väčšinou vo svorke. Ďalším nebezpečným predátorom je krokodíl nílsky, ktorý zvyčajne útočí iba na staré osamelé jedince a mláďatá. Hrozbou pre novonarodené mladé jedince sú gepardy, leopardy, ale aj hyeny.
2927 Alamosa
2927 Alamosa je planétka s priemerom 50 km, ktorú objavil N. G. Thomas 5. októbra 1981.
Delfín južný
Delfín južný môže byť:
706 Hirundo
706 Hirundo je planétka s priemerom 31 km, ktorú objavil J. Helffrich 9. októbra 1910.
Bad Deutsch-Altenburg
Bad Deutsch-Altenburg je trhová obec v dolnorakúskom okrese Bruck an der Leitha. Prívlastok "Deutsch" v názve je na odlíšenie od maďarskej obce Mosonmagyaróvár, v nemčine Ungarisch-Altenburg.
Dejiny
Územie obce je osídlené od 11. storočia, v roku 1579 dostala obec trhové právo. V obci sa nachádza niekoľko pamiatok, medzi najvýznamnejšie patrí múzeum Carnuntinum a bazilika z 13. storočia. V rokoch 1917 – 1985 sa v obci nachádzal rozhlasový vysielač.
Externé odkazy
Oficiálna stránka
Slovenské povstanie
Slovenské povstanie alebo slovenské dobrovoľnícke výpravy bolo ozbrojené vystúpenie dobrovoľníckych skupín organizovaných Slovenskou národnou radou so sídlom vo Viedni na severnom území Uhorska v období september 1848 – marec 1849 v rámci Revolúcie 1848 – 1849.
Vznik Slovenskej národnej rady a príprava ozbrojeného vystúpenia
Začiatkom septembra 1848 sa Ľ. Štúr vrátil zo Záhrebu do Viedne a začal pripravovať ozbrojené povstanie na Hornej zemi v snahe napomôcť Jelačičovmu postupu medzičasom zastavenému uhorskou armádou.
16. septembra 1848 sa vo Viedni na zhromaždení asi 200 Slovákov pod vedením Ľudovíta Štúra, Jozefa Miloslava Hurbana a Michala Miloslava Hodžu formálne utvoril najvyšší národný revolučný a vojenský orgán slovenského národného hnutia – Slovenská národná rada. Tvorili ju Ľudovít Štúr, J.M. Hurban a M.M. Hodža ako politickí predstavitelia, B. Nosák a J. Bórik ako tajomníci a moravskí dôstojníci B. Bloudek, F. Zach a B. Janeček ako vojenská zložka. Prvá Slovenská národná rada bol vrcholný národný orgán, ktorý organizoval Slovenské povstanie (1848 – 1849) v rámci revolúcie 1848/49, ako aj výkonnú moc na územiach Slovenska obsadených spojenými slovensko-rakúskymi jednotkami v boji proti Maďarom. Bola prvým slovenským národným reprezentačným politickým orgánom.
Centrom organizačných príprav na ozbrojené vystúpenie Slovákov sa stala Viedeň, kde sa počas augusta 1848 formoval slovenský dobrovoľnícky zbor. Nábor vo Viedni viedli najmä moravskí radikálni demokrati B. Janeček a B. Bloudek.
Popri verbovaní vo Viedni získali organizátori výpravy časť dobrovoľníkov osobnými kontaktmi, najmä z kruhov českého a moravského študentstva, prevažne z radov bývalých účastníkov bojov na pražských barikádach. Tvorili najhodnotnejšiu a najspoľahlivejšiu zložku septembrového zboru a z ich radov vyšla aj väčšina tých, ktorí suplovali miesta dôstojníkov a poddôstojníkov slovenského septembrového povstania. Jadro vojenských síl výpravy teda tvorili dobrovoľníci naverbovaní a získaní agitáciou vo Viedni, Čechách a v južných slovanských územiach (Srbi, Chorváti) a dobrovoľníci z radov slovenského obyvateľstva, hlavne študenti a národovci, ktorí prišli z podjavorinského kraja za Hurbanom. Medzi účastníkmi výpravy boli aj Poliaci a relatívne veľký počet viedenských Nemcov. Srbi a Chorváti okrem vojenskej pomoci poskytli aj dodatočnú finančnú pomoc. Z územia Slovenska prevládali kopaničiari, ktorých sa výdobytky marcových agrárnych reforiem dotýkali najmenej a malí roľníci. Oni tvorili skutočnú masovú základňu povstania. Rastúci príliv dobrovoľníkov z radov roľníctva, ktoré nemalo vojenskú prípravu, prinášal však so sebou rad problémov, ktoré ovplyvňovali nielen materiálno-technickú základňu povstania, štruktúru a organizáciu dobrovoľníckeho zboru, ale aj taktiku boja.
Nábor sa dokončil v polovici septembra. Do 17. septembra bolo naverbovaných asi 500 dobrovoľníkov. Viedenská vláda podporovala akciu neoficiálne – poskytla železničný transport s polovičným cestovným, časť zbraní a streliva a asistenciu moravských úradov. Aby sa vyhla prekážkam zo strany revolučne naladených Viedenčanov, výpravu vydávala za zbor robotníkov odchádzajúcich na zemné práce do Bzenca. Dobrovoľníci cestovali neozbrojení, zbrane sa prevážali zvlášť. 18. septembra dobrovoľnícky zbor prekročil moravsko-slovenské hranice v západnej časti Nitrianskej stolice. Začala tzv. septembrová výprava.
Septembrová výprava
náhľad|Slovenskí dobrovoľníci
O dva dni neskôr 28. septembra sa stretli povstalci s jednotkami uhorskej domobrany a cisárskych vojsk pri Poriadí. Lepšie vyzbrojený a pripravený nepriateľ prinútil povstalcov ustúpiť. Tento neúspech, spolu so správami o cisárskom manifeste, ktorý staval výpravu mimo zákon nakoniec spôsobili, že sa dobrovoľnícke vojsko rozpadlo. Časť dobrovoľníkov ustúpila z Uhorska späť na Moravu, kde ich napadli české cisárske jednotky, ktoré väčšinu z nich odzbrojili. Počas týchto stretov padol aj posledný mŕtvy celej výpravy. Uhorská vláda vodcov povstania (na ktorých bol už od mája vydaný zatykač) vyhlásila za vlastizradcov a 17. októbra ich pozbavila uhorského štátneho občianstva. Povstalcov, ak ich dolapili, súdili štatariálne súdy. Bolo vynesených a vykonaných spolu 6 hrdelných rozsudkov. Koncom októbra boli v Hlohovci popravení dvaja študenti-povstalci K. Holuby a V. Šulek.
29. septembra sa J. Kollár v osobitnom vyhlásení dištancoval od septembrovej výpravy a jej vodcov. Po návrate z nevydarenej septembrovej dobrovoľníckej výpravy do Viedne panovali medzi členmi Slovenskej národnej rady rozpory. M.M. Hodžovi nevedeli odpustiť predčasný útek z výpravy, ozvali sa aj hlasy žiadajúce pridať sa na Kossuthovu stranu. Pomerom hlasov 5:3 sa rozhodli pokračovať v boji po boku cisára – (Ľ. Štúr, J.M. Hurban, J. Bórik, B. Bloudek a F. Zach vs. M.M. Hodža, B. Nosák, B. Janeček). Keď sa viedenské revolučné masy dozvedeli, že slovenská výprava sa diala s vedomím „kamarily“, t. j. J. Jelačiča a T. Latoura, zavládla vo Viedni protislovanská nálada. Viedeň sa pre členov Slovenskej národnej rady stala nebezpečnou, tajné nočné porady sa konali v Gerlovičovej kaviarni, neskôr sa uchýlili do Cápkovho hostinca na Landstrasse. Potom, ako boli konfidentmi cisárskej polície (prostredníctvom Ľ. Dohnányho) upozornení na možný útok viedenských revolucionárov, sa slovenskí predstavitelia 7. októbra presunuli do Prahy.
7. októbra 1848 uverejnil J. Horárik v časopise „Der Ungar“ článok, v ktorom žiadal uhorskú vládu splniť požiadavky všetkých národností Uhorska. Prizýval národnosti, aby podporili boj Uhorska za slobodu a nenaleteli politike cisárskeho dvora zameranej na presviedčanie ich o tom, že ich hlavným nepriateľom sú Maďari. 18. októbra 1848 v Prahe vydal J.M. Hurban výzvu k národu s názvom Čo kazí Slovákov.
Zimná (decembrová) výprava
Po porážke Jelačiča pri Pákozde 29. septembra sa skonsolidovali cisárske sily a v decembri 1848 cisárske vojská o sile 140 000 vojakov podnikli koncentrovaný útok na uhorské revolučné vojsko. Boli znovu sformované aj oddiely slovenských dobrovoľníkov. Organizátori výpravy Hurban, Štúr, Bórik, Bloudek, Zach a Hodža nadviazali na cisársky patent zo 7. novembra 1848, ktorý sľuboval všetkým národom ríše rovnoprávnosť, oslobodenie roľníctva a konštitučné práva a slobody. Povolenie vydané ministerstvom vojny 14. novembra povolilo vytvorenie dvoch „zborov“. Kým počas septembrovej výpravy sa udržiavalo zdanie, že slovenskí dobrovoľníci nebojujú v službách cisárskeho dvora, tentokrát boli priamo včlenení do cisárskeho vojska formou samostatných stotín. Spočiatku bolo v hlavnom zbore asi 400 dobrovoľníkov, na ich ochranu bolo vyčlenených 600 cisárskych vojakov z českobudejovického pluku. Jednotke velil pplk. Frischeisen, dobrovoľníkom velil Bloudek. Jednotka si po obsadení Čadce a Kysuckého Nového Mesta netrúfala toto územie udržať a vrátila sa na Moravu. Po príchode posíl a prevzatí velenia gen. Götzom sa opätovne vypravili po rovnakej trase: Čadca, Kysucké Nové Mesto, Budatín, Žilina. Obyvateľstvo sa k nim správalo chladne až nepriateľsky, pokusy naverbovať ďalších dobrovoľníkov boli neúspešné. Medzi Vianocami a novým rokom vinou dezercie klesol počet dobrovoľníkov na 183 mužov, čo bola desatina oproti počtu sprevádzajúceho cisárskeho oddielu.
V januári až apríli 1849 pôsobil zbor ako poriadková sila v Turci, Tekovskej, Hontianskej, Oravskej, Liptovskej, Spišskej, Šarišskej, Zemplínskej, Zvolenskej a Gemersko-malohontskej stolici. Na všetkých týchto miestach dobrovoľníci odstraňovali košútovské úrady a na úradné miesta dosadzovali Slovákov. Zakladali miestne národné rady a vyvíjali národnobuditeľskú prácu. 2. januára zbor dobyl Žilinu. Na veľkom národnom zhromaždení 4. januára vystúpili s prejavmi Ľ. Štúr a J. M. Hurban. K dobrovoľníkom sa neprihlásil nik. Rovnako ani v Rajci a Prievidzi. V Turčianskej stolici bolo privítanie nadšené, darila sa i verbovka. Na Orave bolo prijatie chladné, v Ružomberku tiež, v Liptovskom svätom Mikuláši, kde bol rečníkom J. Kráľ sa podarilo naverbovať až štyri stotiny nováčikov (jednotka pod vedením J. Kráľa bola o niekoľko dní cisárskym komisárom rozpustená, keďže J. Kráľ chcel bojovať viac za sociálne, než národné požiadavky). V Banskej Bystrici Štúr naverboval ôsmich dobrovoľníkov, Zvolenu sa vyhol. Hurban v Brezne nepochodil, zato v Tisovci bol prijatý srdečne. Hlavná časť zboru pod Bloudkovým vedením postupovala z Liptova na Šariš a nakoniec v polovici februára 1849 dosiahla Košice.
Druhá časť zboru pod vedením Bórika sa mala presunúť cez Gemer. V Gemerskej stolici a v Muráni sa obyvateľstvo k dobrovoľníkom a cisárskym vojakom správalo nepriateľsky, vojaci odpovedali násilnými rekviráciami. Podžupan stolice sa rozhodol zmobilizovať miestne občianske gardy. Občianske gardy z Revúcej, Jelšavy, Ratkovej, Kamemian a Plešivca o sile 450 mužov, vo väčšine slovenskí evanjelici, nečakajúc na posily blžské a hodejovské a ani na samotného podžupana Szentmiklóssyho, 26. februára 1849 zaútočili na 400 slovenských dobrovoľníkov pri Muráni, spôsobiac im straty 16 mŕtvych, 38 ranených, 60 zajatých, 180 ukoristených zbraní s vlastnými stratami 1 raneného. Podľa D. Rapanta dobrovoľníkov zmiatla skutočnosť, že gardy sa rozprávali po slovensky a dobrovoľníci ich pokladali za vlastných, ako aj to, že miestne obyvateľstvo na nich strieľalo z pôjdov a okien. Po tomto neúspechu Bórikov oddiel spojil s hlavnými silami.
Po Muránskej porážke bol 1. zbor zreorganizovaný. V tomto období dosahoval silu 15 stotín po 120 – 160 mužov. Stotinám velili poručíci, práporom (4 stotiny) stotníci, ktorí podliehali Bloudkovi. Tento zbor operoval na východnom Slovensku v okolí Levoče, Košíc a Prešova. Ľ. Štúr navštívil Košice 24. februára, keď sa tam stretol s J. Záborským. B. Bloudek na čele asi 800 dobrovoľníkov obsadil Košice začiatkom marca. Štúr, Hurban a Hodža sa v okolí Košíc snažili verbovať nových dobrovoľníkov. Tzv. zimná výprava slovenského dobrovoľníckeho zboru trvala od decembra do februára až apríla, keď sa jednotky kvôli rozporom vo velení medzi Bloudkom a slovenskými dôstojníkmi (Bórikovcami, Kučerom a inými), rozvrátené a zdemoralizované rozpŕchli. Bloudek postupne prepustil väčšinu dobrovoľníkov a ustupoval späť na Moravu. 29. apríla 1849 sa zvyšok zboru presunul do Jablunkova na Morave, kde sa Bloudek vzdal velenia. Zvyšku, asi stovke organizovaných dobrovoľníkov velil Kučera.
Letná výprava
náhľad|Rozpustenie slovenských dobrovoľníkov
Velením dobrovoľníckej jednotke v Skalici bol poverený Slovákom naklonený poľský dôstojník v rakúskych službách major Henrik Lewartowski. Jednotka mala vlastnú zástavu s rakúskym štátnym znakom a stužkami slovenských farieb. Koncom júna sa jednotka presúvala do Zadunajska na pomoc rakúskym jednotkám. 29. júna v Rači za prítomnosti Štúra, Hurbana a Hodžu zložili vojenskú prísahu. Začiatkom augusta sa začala presúvať na stredné Slovensko s cieľom obsadiť banské mestá. Pri postupe sa k nej pridalo asi 300 organizovaných dobrovoľníkov z Liptova. 24. augusta sa im podarilo obsadiť Kremnicu a do konca mesiaca aj ostatné stredoslovenské banské mestá. V prvej polovici septembra potom zbor vytlačil maďarské gardy z Gemerskej stolice. V tomto období mal zbor asi 1200 mužov. Po obsadení Gemera sa pridalo asi 2500 ďalších.
Medzitým došlo 13. augusta k porážke uhorskej revolučnej armády v bitke pri Világoši. 20. októbra panovník František Jozef I. na návrh ministerskej rady a ministerstva vojny podpísal príkaz o rozpustení slovenského dobrovoľníckeho zboru. Zbor sa preto začal postupne presúvať do Prešporku, kde dorazil 10. novembra. 21. novembra 1849 v Prešporku slovenské dobrovoľnícke vojsko oficiálne rozpustené. Viedenská vláda sľuby dané slovenským predstaviteľom nikdy nesplnila.
2928 Epstein
2928 Epstein je planétka s priemerom 32 km, ktorú objavil Felix Aguilar Observatory 5. apríla 1976.
305
Úmrtia
?
Búrka (Ostrovskij)
Búrka je divadelná hra ruského dramatika Alexandra Nikolajeviča Ostrovského. Má podtitul Dráma v piatich dejstvách a pokračuje v Ostrovského línii hier kritických voči kupcovskému stavu v Rusku. Autor sa tentokrát neubral smerom veselohry, ale „vzájomné vzťahy tyranstva a pokory doviedol do tých najtragickejších dôsledkov.“
Prijatie a inscenačná tradícia
Premiéru mala Búrka na javisku Malého divadla 16. novembra 1859.
Konzervatívna kritika prijala Búrku otvorene nepriateľsky. Kritika z demokratického tábora však uvítala zrod Búrky s nadšením a vyzdvihla rázny a hlboký protest, vyjadrený v hre, proti feudálno-poddanským poriadkom. Mnohé ruské literárne osobnosti sa vyjadrovali o hre veľmi pozitívne. Ivan Sergejevič Turgenev o hre povedal: „Najudivujúcejšie, najveľkolepejšie dielo ruského obrovského talentu, ktorý sa vás úplne zmocní.“ Ivan Alexandrovič Gončarov vo svojom posudku o Búrke napísal: ''„Podobné dielo v oblasti drámy v našej literatúre neexistuje. Niet pochybností, že zaberá a akiste bude dlho zaberať prvé miesto pre svoje vysoké, klasické estetické hodnoty."''
Adaptácie
Hra inšpirovala vznik viacerých diel.
Dej
Dej hry sa odohráva v lete v meste Kalinovo na brehu rieky Volgy. Z rozhovoru medzi Kuliginom, Kudriašom a Šapkinom sa dozvedáme o miestnych kupcoch, najmä o Savelovi Dikojovi. Dikoj je nepríjemný a konfliktný muž, ktorý sa s obľubou vyhýba plateniu a neváha sa pohádať s kýmkoľvek kvôli čomukoľvek. Jeho synovec, Boris, je dobre vychovaný mladý muž, ktorý býva u svojho strýka, len preto že to bola posledná vôľa jeho umierajúcej starej matky. Dikoj sa mu ale aj tak vyhráža, že mu dedičstvo po starkej nevyplatí. Boris je nešťastný, že musí byť práve v Kalinove, taktiež sa priznáva, že je zamilovaný. No na svoju milú nemôže ani pozrieť.
Do deja vstupuje rodina Kabanovových: Kabanovka, jej deti Varvara a Tichon s manželkou Katerinou. Kabanovova všetkých s obľubou terorizuje. Tichon je vykresľovaný ako muž, ktorý i keď miluje svoju manželku, vždy sa nechá zlomiť vlastnou matkou. Absentuje u neho vlastný názor i vôľa konať sám za seba. S obľubou chodí svoju neutešenú situáciu zapíjať do krčmy.
Žernosecké jezero
Žernosecké jezero alebo Píšťanské jezero je umelo vytvorené antropogénne jezero s rozlohou asi 90 ha, ktoré sa nachádza medzi obcami Velké Žernoseky, Píšťany a Žalhostice v okrese Litoměřice na pravom brehu rieky Labe prakticky pod vrchom Radobýl. Na protiľahlom ľavom brehu Labe sa nachádza mesto Lovosice. Táto vodná plocha vznikla v 50. a 60. rokoch 20. storočia zatopením (priesakom riečnej vody) bývalej pieskovne (resp. lomu na štrkopiesok). Tunajší piesok bol použitý pre výstavbu veľkých vodných diel na Vltave, najmä Slapskej priehrady a Orlickej priehrady.
Opis
náhľad|vľavo|Žernosecké jezero je vodná plocha vpravo dole Jazero má približne tvar päťuholníka a má priemer cez 1 km. Nachádzajú sa na ňom tri malé ostrovy a dva výraznejšie výbežky pevniny smerom do jazera.
Jazero je na svojom severnom konci spojené asi 300 m dlhým prietokom s riekou Labe.
Labské stupne
Vznik tohto jazera je daný aj konfiguráciou jednotlivých labských riečnych stupňov. Posledná priehradná hrádza (hať) na Labe sa nachádza v Ústí nad Labem (Střekovská priehrada), k tomuto labskému stupňu náleží vlastne aj tzv. Žernosecké jezero, je s ním na svojej severnej strane spojené. Predposledným riečnym stupňom je lovosický jez, ktorý zadržuje labskú vodu medzi obcami České Kopisty a mestom Lovosice na Litoměřicku - nachádza sa na ňom ako sútok Labe s Ohře tak aji samotné mesto Litoměřice. Lovosický jez ako taký sa nachádza vzdušnou čiarou len necelý polkilometer od brehov Žernoseckého jezera. Je veľmi pravdepodobné, že labská voda do jazera prirodzene presakuje pieskovým podložím rieky vďaka tlakovom spáde podzemnej vody z neďalekého vyššieho riečneho stupňa.
Využitie
Táto veľká vodná plocha dnes slúži predovšetkým k rekreácii. Na jeho severovýchodnej strane sa nachádza továreň na výrobu betónových prvkov komunikácií (betónových prefabrikátov) a odvodňovacích systémov diaľníc a letísk.
Beluga
Beluga môže byť:
Tacoma
Tacoma môže byť:
Lauraguel
Lauraguel je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Aude, v regióne Languedoc-Roussillon.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 571 obyvateľov (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
707 Steina
707 Steina je planétka s priemerom 48 km, ktorú objavil M. F. Wolf 22. decembra 1910.
Shopping Palace
Shopping Palace je nákupné centrum v Bratislave v mestskej časti Ružinov na ulici Cesta na Senec v bezprostrednej blízkosti jazera Zlaté piesky. Otvorený bol v novembri 2004.
Súčasťou je hypermarket spoločnosti Tesco, ktorý je s nákupným centrom priamo prepojený.
Rozloha komplexu je 76-tisíc m², z toho Tesco 57-tisíc m² a nákupná galéria 19-tisíc m².
Ayguatébia-Talau
Ayguatébia-Talau je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Pyrénées-Orientales, v regióne Languedoc-Roussillon.
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
308
Úmrtia
?
Teruzuki (torpédoborec)
Teruzuki bol druhý torpédoborec triedy Akizuki imperiálneho loďstva počas druhej svetovej vojny. Celú svoju krátku kariéru po dokončení v auguste 1942 strávil v juhozápadnom Pacifiku, kde sa zúčastnil bitky pri Santa Cruz, prvej a poslednej noci bojov počas námornej bitky pri Guadalcanale a bol potopený americkými torpédovými člnmi PT, keď sprevádzal „krysí transport“ na Guadalcanal v noci 12. decembra 1942.
Opis
Teruzuki patril k prvej sérii torpédoborcov triedy Akizuki. Tá bola pôvodne navrhnutá ako trieda protilietadlových sprievodných plavidiel. Nakoniec ale bolo rozhodnuté inštalovať jeden štvorhlavňový torpédomet typu 92 model 4 s celkovou zásobou ôsmich 610mm torpéd typu 93.
Hlavnú hlavňovú výzbroj Teruzuki – a hlavný identifikačný znak triedy Akizuki – predstavovalo osem rýchlopalných viacúčelových 100mm diel typu 98 s dĺžkou hlavne 65 kalibrov v štyroch dvojhlavňových vežiach. K ich zameriavaniu slúžili dva 4,5 metrové stereoskopické diaľkomery.
Fotografia Teruzuki sa pravdepodobne nezachovala. Preto sa jeho podoba po dokončení odhaduje na základe vzhľadu sesterského Akizuki. To sa týka hlavne počtu a rozmiestnenia protilietadlových diel kalibru 25 mm. Teruzuki niesol – obdobne ako Akizuki – dve 25mm dvojčatá na vyvýšenej platforme pred torpédometom. Medzi nimi sa na platforme nachádzal 2,5 metrový diaľkomer pre 25mm kanóny. Ďalšieho rozšírenia protilietadlovej výzbroje, ani inštalácie radaru, sa už Teruzuki nedočkal.
Vzhľadom k svojmu skorému koncu v decembri 1942 sa Teruzuki montáže radaru nedočkal a stal sa tak jediným torpédoborcom triedy Akizuki, ktorý nikdy žiadny radar nemal.
Stavba „torpédoborca číslo 105“ bola schválená na základe plánu z roku 1939. Kýl bol položený v lodenici Micubiši v Nagasaki. Nová loď bola spustená na vodu 21. novembra 1941 a pokrstená na Teruzuki čo v preklade znamená "žiariaci Mesiac".
Prvým a jediným kapitánom sa stal 31. augusta 1942 Cuneo Orita, ktorý už od 20. júla dohliadal na dokončovacie práce v Nagasaki. Teruzuki 7. septembra odplával do Jokosuky, kde počas nasledujúcich 30 dní prebiehali posledné dokončovacie práce. Dňa 7. októbra bol Teruzuki zaradený do 61. divízie torpédoborcov podliehajúcej 10. torpédovej eskadre kontradmirála Kimuru patriacej k 3. loďstvu.
Bitka pri Santa Cruz (október 1942)
10. októbra vyplával Teruzuki z Jokosuky a zamieril na Truk. Dňa 14. októbra sa severne od Šalamúnových ostrovov pripojil k 1. divízii lietadlových lodí viceadmirála Naguma. Ako sprievod lietadlových lodí sa zúčastnil bitky pri Santa Cruz. Ráno 26. októbra na loď zaútočil SBD-3 Dauntless S-6 z USS Hornet, ktorý bol súčasťou vlny, ktorá napadla a poškodila Šókaku. Bomba ale torpédoborec minula.
Na Truk doplával 29. októbra a následne bol opravený opravárenskou loďou Akaši.
Prvá námorná bitka pri Guadalcanale (november 1942)
thumb|right|Východzia formácia pred prvou námornou bitkou pri Guadalcanale Dňa 9. novembra vyplával Teruzuki z Truku spolu so siedmimi ďalšími torpédoborcami a ľahkým krížnikom Nagara (vlajková loď kontradmirála Kimuru). Skoro ráno 12. novembra sa táto flotila stretla so zväzom viceadmirála Abea (bojovej lode Hiei a Kirišima a tri torpédoborce) pri ostrove Shortland. Tieto sily mali napadnúť Hendersonovo letisko v noci 13. novembra a vyradiť ho z prevádzky, aby bolo možné dopraviť na Guadalcanal posily. To nakoniec viedlo k prvej námornej bitke pri Guadalcanale.
Keď bitka začala (tesne pred polnocou 12. novembra), plával Teruzuki za torpédoborcom Amacukaze na ľavom krídle Abeho formácie a bol tak svedkom útokov amerických torpédoborcov na Hiei. Podľa kapitána Haru (veliteľ Amacukaze) to bol práve Teruzuki, kto rozstrieľal USS Cushing, ktorý chvíľu predtým strieľal na Hiei. Americké pramene pripisujú potopenie Cushing predchádzajúcej prestrelke s tromi neidentifikovanými torpédoborcami.
Za Cushingom plávajúci USS Laffey bol potopený spojeným úsilím Teruzuki a Hiei: Po zásahu 356mm granátom z bojovej lode a torpédom z Teruzuki, ktoré mu o 0:02 odtrhlo zadnú časť, Laffey explodoval a potopil sa. O niečo neskôr sa Teruzuki stretol s USS Sterett. Americký torpédoborec bol niekoľkokrát zasiahnutý 100mm granátmi, ktoré mu vyradili obe zadné 127mm delá a zničili riadenie paľby. Po tomto prekvapivom útoku Sterett ustúpil. Potom Teruzuki spolu s Jukikaze a Nagara narazil na USS Monssen, ktorý bol po asi 39 zásahoch svojou posádkou opustený o 0:20 a o niečo neskôr sa potopil.
Druhá námorná bitka pri Guadalcanale a Truk (november a december 1942)
Po ústupe z prvej námornej bitky pri Guadalcanale sa Teruzuki pridal spolu so zvyškom Abeho síl k predsunutému zväzu viceadmirála Kondó. Teruzuki bol spolu s Asagumo pridelený k sprievodu ťažkých jednotiek (Atago, Takao a Kirišima), zatiaľ čo zvyšok Kimurovej 10. eskadry utvoril predvoj. Pred polnocou 15. novembra plával – podľa Hubáčka – Teruzuki pred ťažkými jednotkami, zatiaľ čo podľa O'Haru šiel Teruzuki ako posledná loď vo formácii a len o 0:54, keď Kondó zmenil kurz na juhovýchod, sa Teruzuki a Asagumo dostali do čela formácie. O minútu neskôr hliadky na Atago spozorovali bojovú loď USS South Dakota. V nadchádzajúcom boji bola Kirišima ťažko poškodená, a keď bol vydaný rozkaz k jej opusteniu, prevzali Teruzuki, Asagumo a Samidare celkom 1128 preživších. V 5:30 zahájili torpédoborce ústup na sever.
18. novembra priplával Teruzuki na Truk, kde sa stal vlajkovou loďou kontradmirála Kimuru. Bol ňou až do 1. decembra, kedy na Truk priplával ľahký krížnik Agano, ktorý sa stal novou vlajkovou loďou 10. eskadry.
Dňa 3. decembra narazil Teruzuki pri Truku na útes a bol ľahko poškodený.
Posledná misia (december 1942)
Dňa 5. decembra vyplával Teruzuki z Truku a o dva dni neskoršie dorazil na Shortland. Tam sa stal vlajkovou loďou kontradmirála Tanaku.
11. decembra vyrazil Teruzuki, aby poskytol krytie ďalšiemu „tokijskému expresu“ s 1200 sudmi zásob pre Guadalcanal. Okolo polnoci 12. decembra sa konvoj stretol s americkými torpédovými člnmi medzi mysom Tassafaronga a mysom Esperance na Guadalcanale. O 1:00 zasiahli nečakane dve torpéda torpédoborec na ľavoboku (West tvrdí, že šlo len o jedno torpédo a druhá explózia bola spôsobená požiarom, ktorý zasiahol zadné skladisko streliva). Zásah je pripisovaný buďto torpédovým člnom PT-37 a PT-40 alebo člnu PT-45
Kontradmirál Tanaka pri výbuchu upadol do bezvedomia. Na Teruzuki vypukli požiare a v ich žiari sa torpédový čln PT-44 stal ľahkým terčom pre ďalší japonský torpédoborec. K Teruzuki sa priblížil torpédoborec ''Naganami. Časť námorníkov zachránili Naganami (Tanaka + 56) a Araši (140), zatiaľ čo 156 ich na člnoch doplávalo do Kamimbo na Guadalcanale. O 4:40 požiare vyvolali výbuch hlbinnej nálože v zadnej časti a torpédoborec klesol na dno Prielivu so železným dnom.
Dňa 15. januára 1943 bol Teruzuki vyškrtnutý zo zoznamu lodí japonského cisárskeho námorníctva.
Theodore Dreiser
Theodore Herman Albert Dreiser [Drajzr] (* 27. august 1871, Terre Haute, Indiana, USA – † 28. december 1945, Hollywood, Kalifornia) bol americký prozaik, novinár a dramatik. Patrí medzi predstaviteľov naturalizmu.