cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Porcupine Tree
Začiatky (1987–1990)
Formácia Porcupine Tree vznikla v roku 1987 ako spoločný projekt Stevena Wilsona a Malcolma Stocksa. Čiastočne sa jej zakladatelia inšpirovali psychedelicko-progresívnou hudbou skupín, ktoré účinkovali v 70. rokoch 20. storočia. Medzi ich vzormi dominovala produkcia kapely Pink Floyd. Steven a Malcolm si vtedy vymysleli svoju fiktívnu existenciu v legendárnej rockovej skupine, ktorú pomenovali „The Porcupine Tree“. Vymysleli si k nej podrobnú legendu, ktorá obsahovala informácie o neexistujúcich členoch kapely, o fiktívnych názvoch ich albumov a dokonca aj farbisté historky, ktoré popisovali rôzne akcie ako boli stretnutia na rockových festivaloch v 70. rokoch a častých výjazdoch, či návratoch do väzenia. Hneď ako sa Wilsonovi podarilo dať dokopy dostatok peňazí na nákup vlastnej štúdiovej aparatúry, pustil sa do produkcie niektorých hudobných dôkazov o reálnej existencii skupiny.
V tejto fáze bola kapela Porcupine Tree iba o niečo málo viac ako pokus o vtip, či privátnu zábavu, lebo Wilson bol viac koncentrovaný na iný projekt, ktorým bola formácia No-Man založená so spevákom a skladateľom Timom Bownessom. V roku 1989 sa Wilson rozhodol urobiť pokus s predajom nejakej hudby so značkou Porcupine Tree. Nahral pod týmto názvom 80-minútovú audio kazetu, album, ktorý nazval Tarquin's Seaweed Farm. Aby svoj pokus o vtip dotiahol k dokonalosti, pridal ku nahrávke osemstránkový leták („inlay kartu“), na ktorej popisoval vymyslenú históriu skupiny Porcupine Tree, do ktorej pridal referencie na vymyslených hudobníkov ako boli Sir Tarquin Underspoon a Timothy Tadpole-Jones.
Kópie albumu Tarquin's Seaweed Farm Wilson rozoslal viacerým ľuďom, o ktorých si myslel, že by ich nahrávky mohli zaujať. Kultový britský gitarista Nick Saloman, ktorý bol mediálne známy skôr ako The Bevis Frond mal nápad poslať jeden hudobný nosič Richardovi Allenovi, ktorý písal pre britský kultúrny magazín Encyclopaedia Psychedelica a psychedelický časopis Freakbeat. Allen prezentoval kazetu v obidvoch časopisoch. Nemal síce absolútne kladný názor na všetko, čo sa na nahrávke nachádzalo, no prezentoval ju navonok pozitívne. O niekoľko mesiacov neskôr Allen navrhol Wilsonovi aby pridal svoju skladbu na kompilačný dvojalbumu, ktorý vyšiel pod názvom A Psychedelic Psauna. Tento dvojalbum bol projekt, ktorým štartovala existencia hudobnej značky Delerium. Až do roku 2004, kedy Porcupine Tree vydali album The Sky Moves Sideways bol Allen manažérom, tlačovým agentom a promotérom skupiny. Medzitým Willson pracoval na ďalšom materiáli. V roku 1990 vo veľmi limitovanej desaťkusovej sérii vydal EP Love, Death & Mussolin. Toto EP je stále extrémne zriedkavým zberateľským kusom. Pozostávalo z deviatich nevydaných skladieb, ktoré prezentovali náhľad na budúci album. Neskôr v roku 1990 vyšla druhá úplná nahrávka na audio kazete, s názvom The Nostalgia Factory. Tento projekt podporil rozširovanie fanúšikovskej základne kapely Porcupine Tree, ktorá bola stále považovaná za undergroundovú legendu zo 70. rokov. No postupne sa z fikcie stával sólový hudobný projekt.
On the Sunday of Life...
Hudobné vydavateľstvo Delerium Records, ktoré založili redaktori magazínu Freakbeat, Richard Allen a Ivor Trueman, začalo svoju činnosť tým, že spolu s kompiláciou A Psychedelic Psauna, na ktorej sa nachádzala skladba „Linton Samuel Dawson“, ponúklo hudobnému trhu aj audio kazety Tarquin's Seaweed Farm a The Nostalgia Factory. Cez poštové objednávky z magazínu Freakbeat sa z týchto kaziet predalo dvesto kusov a projekt Porcupine Tree sa stal známy ako nový záhadný zjav vtedajšej undergroundovej psychedelickej hudobnej scény.
Krátko potom hudobný label Delerium prizval Wilsona, aby ako jeden z ich zakladajúcich umelcov podpísal s vydavateľstvom kontrakt. Prvým vydaním po tomto podpise bol v polovici roku 1992 vinylový dvojalbum a singlové CD On the Sunday of Life, na ktorom bola kompilácia najlepšieho hudobného materiálu z dvoch debutových audio kaziet. Názov albumu bol vybraný z dlhého zoznamu možných nezmyselných titulov, ktoré navrhol Richard Allen. Zvyšok nahrávok z audio kaziet vyšiel v limitovanej sérii na kompilácii Yellow Hedgerow Dreamscape.
V roku 1992 vydavateľstvo Delerium vydalo album On the Sunday of Life v edícii 1000 nosičov spolu s luxusnou obrazovou prílohou. Predával sa veľmi dobre hlavne v Taliansku a aj neskôr vychádzali jeho ďalšie edície neskôr aj na CD nosičoch. Medzi jeho skladbami sa nachádza aj koncertná klasika Porcupine Tree, kompozícia s názvom „Radioactive Toy“. Do roku 2000 sa z albumu On the Sunday of Life... predalo 20 000 kópií. Pôvodne to mal byť vinylový štvoralbum, respektíve dvojalbum v CD formáte a mal byť kompletnou kompiláciou obidvoch audiokaziet. V roku 2004 Wilson remixoval a remastroval hudobný materiál z troch kaziet a vydal hudbu v boxe na troch CD s názvom „Footprints: Cassette Music 1988-1992“. Táto edícia bola však určená iba pre dobrých známych a rodinných príslušníkov.
Up the Downstair
Spolu s rastúcim úspechom projektu Porcupine Tree, mal Wilson úspechy aj s ďalšou formáciou No-Man, ktorá vďaka pozitívnej odozve britských printových médií dostala ponuku na podpis zmluvy v Spojenom kráľovstve s hudobnými vydavateľmi One Little Indian Records, Hit & Run publishing a v Spojených štátoch od Epic 440/Sony. Úspech No-Man dal Wilsonovi šancu zanechať svoje pôvodné zamestnanie a venovať svoj čas výhradne hudbe.
V máji roku 1993 vyšiel pod hlavičkou projektu Porcupine Tree druhý album Up the Downstair. Pôvodne malo ísť tiež o dvojalbum, no nakoniec sa jeho obsah zúžil na jeden hudobný nosič. Na druhý osobitný nosič sa dostala ďalšia hudobná nahrávka s názvom „Voyage 34“. Album Up the Downstair získal vysoké hodnotenie od časopisu Melody Maker, ktorý ho chválil ako „majstrovské dielo psychedélie... a jeden z albumov roka.“ Album spájal elektronickú hudbu a rock a pri jeho realizácii sa podieľali dvaja budúci členovia skupiny Porcupine Tree: bývalý člen artrockovej kapely Japan, Richard Barbieri a Colin Edwin.
V novembri roku 1993 vyšiel na dvanásťpalcovom singli remix skladby Voyage 34. Napriek tomu, že sa nevysielal v rádiách, je považovaný za undergroundovú klasiku a šesť týždňov sa umiestňoval v nezávislých hudobných rebríčkoch.
The Sky Moves Sideways
Profil hudobného projektu Porcupine Tree po úspechoch postupne narastal do koncertnej formácie. Od decembra roku 1993 začala kapela vystupovať na pódiách v zostave: Steven Wilson (spev, gitara), Colin Edwin (basová gitara), Chris Maitland (bicie) a Richard Barbieri (klávesy).
Traja spoluhráči v kapele už mali počas predošlých rokov za sebou viacej spoločných akcií. Napríklad Barbieri a Maitland s Wilsonom hrávali na koncertoch formácie No-Man. Ich prvým album bola kompilácia koncertných nahrávok, ktorá vyšla pod názvom Spiral Circus. Obsahovala skladby z ich prvých troch spoločných vystúpení, vrátane prezentácie pre Marka Radcliffa v programe BBC Radio One.
Nasledujúci album kapely Porcupine Tree predchádzalo na začiatku roku 1995 EP Moonloop. V tom istom roku im vyšiel tretí projekt s názvom The Sky Moves Sideways, ktorý sa stretol s pozitívnou reakciou fanúšikov progresívneho rocku. Skupina si ním vyslúžila titul Pink Floyd 90. rokov. Wilson si na túto tému vtedy zabedákal, že „Nemôžem si s tým pomôcť. Je pravdou, že v období The Sky Moves Sideways som nebol príliš spokojný z toho, že nás fanúšikovia Pink Floyd počúvali. Floydi už v tom čase albumy nevydávali. A je mi to aj ľúto.“
Album The Sky Moves Sideways bol narastajúcou zmesou zvukov, melódii a experimentovaním s ambientnym rockom, ktorý ako keby spájal dve časti fungovania projektu Porcupine Tree a to pred ako aj po vzniku jeho formácie viacerých hudobníkov. Väčšina nahrávky je vlastne jedna 35-minútová titulná skladba, o ktorej si v jednej chvíli Steven myslel, že je dostatočná na to, aby pokryla celý album. Jej alternatívna verzia obsahujúca pôvodne vystrihnuté pasáže je na remastrovanej edícii albumu z roku 2004. Album bol aj v rebríčkoch New Musical Expressu, Melody Makeru a Music Weeku. Spolu s EP Moonloop bol album prvou nahrávkou Porcupine Tree, ktorá bola na jeseň roku 1995 publikovaná v Amerike a mala pozitívnu odozvu na oboch brehoch Atlantiku. Súčasťou tejto edície bolo viacero koncertných šnúr v Spojenom kráľovstve, Holandsku, Taliansku a Grécku.
Signify
Čiastočne nespokojný s fiktívnou existenciou skupiny, respektíve so sólovou Wilsonovou prácou v projekte Porcupine Tree pri albume The Sky Moves Sideways sa Steven chcel čo najskôr pustiť do realizácie skutočnej štúdiovej nahrávky v ktorej by spolupráca fungovala na úrovni reálnej existencie hudobnej skupiny. Wilson priznáva, že bol vždy „naklonený myšlienke existencie v rockovej skupine“, lebo „kapely majú akýsi pôvab, spätnú väzbu, a istú romantiku, aká je pri sólových projektoch nedosiahnuteľná.“ Preto počas nasledujúceho roku sa hudobný štýl skupiny rozvíjal do užšieho a ambicióznejšieho rockového zvuku.
Prvý reálny singel kapely Porcupine Tree s titulom „Waiting“ vyšiel v septembri roku 1996 a dostal sa do nezávislých britských rebríčkov, neskôr aj do oficiálnych národných rebríčkov Spojeného kráľovstva, ako aj celej Európy. Nasledoval album Signify, ktorý je zmesou inštrumentálnych nahrávok, viacerých piesňových kompozícií ovplyvnených avantgardnými štýlmi akým je krautrock. Wilson vyjadril uspokojenie nad smerovaním albumu, tým že dodal „piesne ako „Every Home Is Wired“ a „Dark Matter“ úplne prekonali svoj žáner aj rozdiely. Nakoniec si myslím, že sa nám podarilo v štýle inšpirácií progresívnej hudby vytvoriť originálnu tvorbu hodnú 90. rokov 20. storočia.“ O autorstvo niektorých skladieb albumu sa podelilo viacero členov formácie. Zvlášť šlo o skladbu „Intermediate Jesus“, ktorá vznikla z jam session, ktoré neskôr v roku 1998 vyšli na albume Metanoia
V marci roku 1997 kapela vystupovala tri noci v Ríme pred publikom, ktoré počtom prekonalo 5 000 ľudí. Všetky tri akcie boli nahrané na koncertný album Coma Divine – Recorded Live in Rome, ktorý vyšiel v tom istom roku. Táto edícia bola rozlúčkou s hudobným vydavateľom Delerium Records, ktorý už nemal dostatočný potenciál podporovať kapelu na celosvetovej úrovni. Koncom roku 1997 vyšla aj reedícia prvých troch albumov Porcupine Tree. Aj album Signify bol vydaný u producenta Milesa Copelanda v USA pod hudobnou značkou Ark 21.
Stupid Dream
Wilson, Barbieri, Edwin a Maitland strávili celý rok 1998 pri nahrávaní piateho štúdiového albumu. Tento hudobný nosič mal odzrkadľovať smerovanie zoskupenia ku tvorbe piesní. Wilson dospel k názoru, že „jeho záujmom by malo byť nahrať piesne, ktoré by mali byť kompaktnou umeleckou formou a nie zvukovým experimentom“. Jeho vplyvy pochádzali z albumu Pet Sounds od kapely The Beach Boys, čerpal aj od Todda Rundgrena, kvarteta Crosby, Stills, Nash & Young a „všetkého so skutočne kvalitnou kompozíciou spevu“. Poukázal aj na to, že ho „zaujala myšlienka na popovú pieseň vo forme experimentálnej symfónie“.
V marci roku 1999 vyšiel kapele album Stupid Dream, ktorý síce neprodukoval hudobný vydavateľ, no na trh sa dostal pod značkami Snapper/K-Scope. Tento projekt bol podporený koncertnou šnúrou v Spojenom kráľovstve, Taliansku, Grécku, Holandsku, Belgicku, Švajčiarsku, Nemecku, Francúzsku, Poľsku a v Spojených štátoch. K albumu vyšli tri single: „Piano Lessons“, „Stranger by the Minute“ a „Pure Narcotic“, ktoré všetky zaujali v USA, Európe, v rozhlasových playlistoch, ako aj nezávislých hudobných rebríčkoch Spojeného kráľovstva. Hoci sa dielo hudobne odkláňalo od ich predošlej produkcie, popularita skupiny napredovala, album sa dobre predával a bol jednou z ich dovtedy najviac uznávaných hudobných edícií.
Lightbulb Sun
Šiesty album kapely Porcupine Tree s názvom Lightbulb Sun bol skompletovaný vo februári 2000. Sláčikové aranžmány preň spracoval Dave Gregory z formácie XTC. Album bol v máji toho istého roku uvedený singlom „Four Chords That Made a Million“. Bol fúziou piesní v kombinácii so zvukmi a rockovej dynamiky predchádzajúcej nahrávky Stupid Dream. Nasledovala ho vypredaná show v londýnskom klube Scala, po ktorom pokračovalo britské turné. Na britské koncerty nadviazali európske festivaly a veľké turné s podporou projektu Dream Theater. Skupina pokračovala v koncertovaní počas celého roku 2000 a začiatku roku 2001. V tom čase absolvovala prvú veľkú nemeckú koncertnú šnúru. Pre Nemecko a Izrael vyšla špeciálna edícia dvoch CD z albumu Lightbulb Sun.
V máji roku 2001 kapela Porcupine Tree vo Francúzsku, Nemecku a v Holandsku absolvovala podporné turné pre skupinu Marillion. V júni 2001 kapela vydala kompiláciu B-strán z albumov Stupid Dream, Lightbulb Sun a niektorých nepublikovaných nahrávok zo štúdií pod názvom Recordings. V júni bola skupina na krátkom turné v USA po ktorom podpísala medzinárodnú zmluvu s hudobným vydavateľmi Lava/Atlantic Records.
In Absentia
Vo februári 2002 sa zmenila zostava skupiny Porcupine Tree po tom, ako od nej odišiel bubeník Chris Maitland. Nahradil ho ich dlhoročný známy Gavin Harrison. V marci roku 2002 skupina vydala box set prvých nahrávok pod názvom Stars Die: The Delerium Years 1991-1997. Kapela zároveň začala pracovať na nahrávaní materiálu. K dispozícii mala 30 nových skladieb, ktoré skomponoval Wilson počas predošlých dvoch rokov. Nahrávali ich v New Yorku v štúdiu Avatar a v Londýne so skúseným audio inžinierom Paulom Northfieldom. Dôležitú úlohu mal pri nahrávaní aj aranžér sláčikových nástrojov Dave Gregory. Album v máji zmixoval v Los Angeles Tim Palmer.
Promo tohto nového albumu pokryli štyri koncertné turné po Európe a Severnej Amerike. Na turné sa zúčastnila aj švédska heavy metalová formácia Opeth. Skupinu Porcupine Tree počas koncertovania doplnil aj ďalší speváka a gitarista John Wesley. Počas vystúpení bola pódiová show obohatená o obrazové efekty realizované filmárom a fotografom Lasse Hoilem, ktorý bol aj autorom obalu albumu In Absentia. Atmosféra vystúpenia bola vizuálne ladená v štýle temného surrealizmu. Celá táto reklamná kampaň pre album In Absentia skončila v sále London Astoria 30. novembra 2003.
V priebehu roku 2003 si Porcupine Tree založili vlastnú značku Transmission, ku ktorej patril aj internetový obchod, prevádzkovaný nezávislou značkou Burning Shed. Prvá edícia značky Transmission boli nahrávky, ktoré vznikli vo Washingtone D.C. v rádiu XM Radio a v roku 2004  nasledovali nahrávky, ktoré v roku 2001 skupina realizovala v poľskom rozhlase. Cez Transmission skupina realizovala iba doplňujúci hudobný materiál ako boli demá, EP a koncertné nahrávka. Vznikali tu aj špeciálne reedície, remastrované kópie starších albumov, ktoré boli rozšírené do dvojalbumov ako verzie albumov Up the Downstair, The Sky Moves Sideways a Signify, či reedície Stupid Dream a Lightbulb Sun, ktoré zahŕňali nové stereo mixáže, ako aj DVD-Audio v mixáži „5.1 surround“.
Deadwing
Začiatkom roku 2004 sa kapela pustila do nahrávania ich ďalšieho albumu Deadwing. Jeho inšpiráciou bol filmový scenár, ktorý napísal Wilson so svojím kamarátom, filmárom Mike Bennionom. Nahrávanie skončilo v novembri roku 2004 a na jar nasledujúceho roku album vyšiel v Európe a v USA v audio, ako aj v 5.1 Dolby surround verzii. Album prezentovali dva single: „Shallow“ v USA a v Európe to bol singel „Lazarus“. Nahrávanie albumu podporili svojou účasťou aj Adrian Belew zo skupiny King Crimson a Mikael Åkerfeldt z kapely Opeth. Singel „Shallow“ zaznamenal komerčný úspech, t.j. 26. miesto v rebríčku Hot Mainstream Rock Tracks, ktorý vedie časopis Billboard. Zároveň sa singel „Lazarus“ umiestnil na 91. pozícii nemeckej singlovej Top-100. Skladba „Shallow“ bola použitá pre soundtrack k filmu Four Brothers.
V roku svojho vydania album získal cenu Surround Music Awards a bol zvolený v americkom časopise Sound & Vision ako druhý najlepší album roka. Dňa 22. marca 2006 sa stal Deadwing prvým albumom skupiny Porcupine Tree, ktorý vyšiel v Japonsku. Podporné koncertné turné albumu začalo v Spojenom kráľovstve koncom marca a pokračovalo po celý zvyšok roka. Mike Bennion pre stránku na Myspace z prvých pätnástich stránok scenára vytvoril filmový trailer. Realizácia celého scenára zlyhala na rozpočtových problémoch.
Fear of a Blank Planet
V auguste roku 2006 Porcupine Tree oznámili, že uzavreli zmluvu s britským vydavateľom Roadrunner Records. Ešte pred prvým projektom pre Roadrunner skupina pre Snapper/Kscope 10. októbra 2006 vydala svoje prvé koncertné DVD Arriving Somewhere.... Pochádzalo z krátkeho turné, na ktorom v prvej polovici show kapela predviedla aj 50 minút nového hudobného materiálu z pripravovaného štúdiového albumu. Turné v Európe podporila švédska kapela Paatos, v USA to bola formácia ProjeKCt Six.
Texty skladieb albumu sa zaoberajú niektorými bežnými javmi v správaní v spoločnosti, špeciálne mládeže na začiatku 21. storočia ako je narastajúci výskyt zneužívania drôg, maniodepresívnych spychóz, ADHD, odcudzenia a skazenosť spôsobená masmédiami. Koncept albumu inšpiroval román Breta Eastona Ellisa Lunar Park a jeho názov je prafrázou na album Fear of a Black Planet od skupiny Public Enemy. Obidva projekty zdieľajú notoricky známe konflikty svojej doby. Wilson upozorňuje na to, že keď rasová neznášanlivosť bola hlavným problémom mládež v čase vydania albumu Public Enemy, v súčasnosti, v 21. storočí, je to všeobecná povrchnosť, znudenosť a introverzia. Na výrobe albumu spolupracoval aj Alex Lifeson z kapely Rush a Robert Fripp z King Crimson.
"Mojou obavou je, že súčasná generácia detí, ktoré sú zrodené do tejto informačnej revolúcie, rastú s internetom, mobilnými telefónmi, iPodmi, v tejto sťahovacej kultúre, v dobe Superstar, televíznych reality show, s navádzaním k drogám, s hraním na PlayStation- všetky tieto veci po kúskoch odvádzajú pozornosť od toho, čo je v živote dôležité, čo ich tam vonku, mimo nich môže upútať."
Dňa 5. novembra 2007 v časopise Classic Rock projekt Fear of a Blank Planet získal ocenenie „Album roka 2007“. V decembri toho istého roku ho po nominácii Grammy za najlepší album nahratý v Dolby Surround zvuku predbehol v ocenení kompilačný album Love od skupiny The Beatles. Album bol taktiež označený za „najlepší za rok 2007“ čitateľmi holandského webu Dutch Progressive Rock Page.
Dňa 17. septembra 2007 vyšlo EP Nil Recurring. Obsahovalo štyri nevydané nahrávky, pôvodne vyrobené pre album Fear of a Blank Planet vrátane niektorých prídavkov od Roberta Frippa. Druhé koncertné turné, ktoré k albumu začalo 3. októbra 2007 už prezentovalo aj skladby z tohto EP, ktoré sa v britskom rebríčku nezávislých vydavateľov z Top 30 dostalo na ôsmu pozíciu. Ďalšiu reedíciu tohto nosiča 18. februára 2008 na trh vydalo vydavateľstvo Peaceville Records.
Z väčšej časti akustická nahrávka Porcupine Tree na CD, ktorá vznikla 4. októbra 2007 v Park Avenue v Orlande na Floride, bola vydaná dňa 18. februára 2008 pod názvom We Lost The Skyline. Názov odkazuje na text piesne „The Sky Moves Sideways (Phase One)“, ktorá otvára sériu skladieb hudobného nosiča. Dňa 21. marca 2008 táto nahrávka vyšla na klasickom vinylovom LP albume. Aj keď by malo ísť o nahrávku celej skupiny, piesne reálne nahrali len dvaja gitaristi: Steven Wilson a koncertný hudobník skupiny, John Wesley.
The Incident
V októbri roku 2008 bola skupina Porcupine Tree na krátkom koncertnom turné, na ktorom nakrúcala snímky pre ich druhé oficiálne DVD Anesthetize. Filmovalo sa 15. a 16. októbra v holandskom Tilburgu. Počas vystúpenia sa Wilson zmienil, že kapela má v pláne začať produkovať ich ďalší album. Práce na hudobnom materiáli by mali skončiť tak, aby album vyšiel niekedy v roku 2009.. Koncert na DVD a Blu-Ray nosiči vyšiel v máji roku 2010.
Nahrávanie desiateho hudobného albumu skupiny Porcupine Tree, ktorý mal vyjsť pod názvom The Incident, začalo vo februári roku 2009. O niekoľko mesiacov neskôr Wilson povedal, že pôvodná 35-minútová nahrávka pre album sa rozvinula na 55 minút a zaberá celý disk. Dňa 12. júna 2009 na webových stránkach skupiny bolo zverejnené, že nahrávka na dvoch CD vyjde pod značkou vydavateľa Roadrunner Records 21. septembra. Hlavnou časťou je titulná skladba, ktorá zaberie takmer celý prvý disk. Má trvanie 55 minút a je tak trochu surrealistickou piesňou zhodnou na začiatku a na konci. Pasáže medzitým sa s týmito časťami nezhodujú a neopakujú. Album vo vlastnej produkcii je kompletný spolu so štyrmi ďalšími kompozíciami, ktoré boli nahraté koncom decembra a majú názvy: „Flicker“, „Bonnie The Cat“, „Black Dahlia“ a „Remember Me Lover“. Tieto štyri skladby sú na druhom CD nosiči, ktorý je skôr porovnateľný s klasickým EP."
rok 2010 - súčasnosť
Potvrdil to v prvom polroku roku 2012 druhým kolom koncertov k albumu Grace for Drowning a nasledujúci polrok začal s koncertnou skupinou nahrávať svoj tretí sólový projekt, The Raven That Refused to Sing (And Other Stories), ktorý vydával začiatkom roku 2013 a ktorý v tom istom roku tiež podporil koncertným turné. Po úspechoch sólových projektov sa Wilson rozhodol pracovať na svojom štvrtom albume, ktorého výroba je plánovaná na rok 2014. Vyjsť by mal v roku 2015. Do tejto doby nepredpokladá, že by sa mohol kapelou Porcupine Tree zaoberať a termín možnej spolupráce je najskôr, aj to len hypoteticky, na rok 2015. Harrison v súčasnosti je tiež skôr rozhodnutý spolupracovať na účinkovaní v reformovanej hudobnej legende, akou je kapela King Crimson.
Vplyvy
Pozadie vplyvu hudobného štýlu skupiny Pocurpine Tree je podmienené Wilsonovým zážitkom z detstva. Spomína si na to, ako si jeho rodičia na Vianoce navzájom podarovali dva hudobné albumy. Otec od matky dostal nahrávku The Dark Side of the Moon od kapely Pink Floyd a jeho mama dostala album Love to Love You Baby, ktorý bol nahrávkou Donny Summer. Tieto dva hudobné nosiče u Stevena neprestajne hrali a ovplyvnili jeho hudobný vkus a budúcu hudobnú tvorbu. Za svoje ďalšie hudobné vzory Steven označuje Karlheinza Stockhausena a skupinu ABBA.
Ako tínedžer Wilson bol fanúšikom NWOBHM, no iba dovtedy kým neobjavil hudobnú produkciu experimentálnej hudby progresívnych rockových hudobných kapiel 70. rokov 20. storočia. Po roku 2000 sa vrátil k metalovej hudbe, k čomu ho inšpirovala tvorba kapiel ako Gojira, Sunn O))), Neurosis, Meshuggah neskôr aj troma albumami švédskej progresívnej death metalovej kapely Opeth, ktorá ovplyvnila jeho nasledujúce kompozície piesní.
Zjavný je aj vplyv hudobným štýlom označovaným ako krautrock, či elektronickým rockom. Bolo to potom ako Wilsona zaujali hudobné formácie ako Can, Neu!, Tangerine Dream, Squarepusher, Aphex Twin a umelci ako sú (okrem iných) Klaus Schulze a Conrad Schnitzler. Wilson sa pri niekoľkých príležitostiach tiež zmienil, že obdivuje prácu amerického hudobníka Trenta Reznora, jediného oficiálneho člena zoskupenia Nine Inch Nails.
Charakteristiky
Hudba skupiny Porcupine Tree je väčšinou ľudí často popisovaná ako melancholická. Nie je ale nevyhnutným odrazom Wilsonovej osobnosti. On osobne podotýka, že hudba je cestou ktorou sa on zbavuje negatívnych pocitov, je „exorcismom takýchto vnútorných pocitov“, považuje totiž za jednoduchšie písať songy o negatívnych javoch v živote ako o jeho šťastných témach. V koncertnom albume Warszawa, pred skladbou „Stop Swimming“, je možné začuť Wilsonove slová: „najsmutnejšia hudba je často najnádhernejšia.“
Skupina Porcupine Tree je významne orientovaná na komponovanie konceptuálnych albumov, v ktorých jednotlivé skladby navzájom nadväzujú. Z každej ich skladby vyžaruje istá osobitosť. Wilson to popisuje nasledovne:"Dôležitou charakteristikou výrazu Porcupine Tree je, že každá naša skladba je obklopená svojím osobitým zvukovým svetom. Nemám rád myšlienku vzájomnej zvukovej podoby piesní. Preto väčšina času kompozície je zameraná na hľadanie hlavnej línie, v ktorej sa bude nachádzať textúra, či rytmus bicích nástrojov, ktoré vás nasmerujú na určitú hudobnú cestu, či konkrétnu hudobnú atmosféru, alebo jej príchuť." Okrem bežných rockových hudobných nástrojov kapela v nahrávkach využíva aj zvuky melotronu, bendža, cimbalu či indických hudobných nástrojov.
Hudba Porcupine Tree má výraznú štrukturálnu textúru, vysokú kvalitu a v jednej ich hudobnej kompozícii je možné identifikovať fúziu viacerých hudobných smerov. Pre hudobné diela tejto formácie je charakteristická ambientná atmosféra, ktorá je výsledkom Barbieriho techniky hry na klávesové nástroje a procesu spracovania zvuku vo filmovom štýle, nakoľko Wilson je známym fanúšikom produkcie amerického filmového tvorcu Davida Lyncha, ktorého filmy sú výrazné aj vďaka zvukovému spracovaniu. Wilson opisuje tvorbu skupiny ako „výrazne vrstvené, prehľadné produkcie s komplexnými aranžmánmi“. Okrem štandardných edícií vyšli ich albumy Stupid Dream, Lightbulb Sun, In Absentia, Deadwing, Fear of a Blank Planet a The Incident aj vo verzii filmových mixovaných zvukových nahrávok DTS (5.1 Surround Sound).
Zložka sústavy
Zložka sústavy v termodynamickom ponímaní je chemicky čistá látka (látky), z ktorých sa dá zložiť sústava skupenských fáz. Jednotlivé látky sa nazývajú zložkami (komponentami) sústavy.
Príkladom môže byť sústava voda-ľad (chemicky čistá voda), ktorá sa skladá z dvoch fáz jednej zložky H2O, iným príkladom je vodný roztok modrej skalice CuSO4, ktorý je sústavou o s jednou fázou s dvoma zložkami (H2O,CuSO4).
Kostol svätého Michala archanjela (Veľký Klíž)
Kostol svätého Michala archanjela je románska sakrálna stavba v obci Veľký Klíž (v jej miestnej časti Klížske Hradište) v okrese Partizánske v Trenčianskom kraji.
Kostol je skutočným skvostom románskeho stavebného umenia, o čom o. i. svedčí aj skutočnosť, že jeho štylizovaná podoba sa dostala aj do obecného erbu.
História vzniku
Obec Klíž, ležiaca v kotline, zovretej z troch strán vrchmi pohoria Tribeč, sa v historických záznamoch spomína prvý raz v roku 1244. Patrila tu sídliacemu benediktínskemu opátstvu. Dokladajú to zvyšky niekdajšieho kláštorného kostola, na mieste ktorého sa dnes vypína tunajší barokový farský Kostol Všetkých svätých z roku 1803.
Kostol vznikol zrejme na podnet miestneho šľachtica, ktorého sídlo sa pravdepodobne nachádzalo na východne sa vypínajúcom Michalovom vrchu. Tu boli objavené zvyšky stredovekého hradiska. Tu sa nachádzal aj benediktínsky kláštor, ktorého jediným pozostatkom sú ruiny Kostola svätého Michala. Toto miesto, známe ako Vrchhora, je dodnes cieľom náboženských pútí.
left|thumb|180px|Pohľad do interiéruNiekedy pred prvou polovicou 12. storočia (udáva sa rok 1130) tu postavili malý kostol, ktorý sa stal centrom duchovného života tunajších obyvateľov. Stavitelia kostolíka v rozpore s vtedy zaužívanou koncepciou výstavby pristavali k lodi valcovitú vežu, čo dodnes robí z kostolíka jedinečný unikát v celoslovenskom meradle. Všetky ostatné známe kostoly z tohto obdobia stojace na území Slovenska mali totiž vežu postavenú na pravouhlom pôdoryse alebo ju nemali vôbec.
Vzhľad kostolíka
Kostolík neveľkých rozmerov, postavený z opracovaných kameňov, zaujme predovšetkým svojím exteriérovým prevedením. Dominuje mu vysoká okrúhla veža so zvonicou, zakončená ihlancovitou strieškou pokrytou dreveným šindľom. Veža sa zo západnej strany asymetricky pripája k vysokej úzkej lodi zakončenej apsidou na polkruhovom pôdoryse. Loď je zastrešená sedlovou strechou pokrytou rovnako ako veža šindľom. Starobylosť kostolíka umocňuje neomietnuté murivo.
Vpravo od veže sa nachádza úzky vchod do lode. Interiérové vybavenie je mimoriadne skromné; okrem nenápadnej kamennej oltárnej menzy v apside tu absentuje akákoľvek výzdoba či vybavenie. Presvetlenie zabezpečujú dve malé románske štrbinové okná v lodi a okno v apside. Po úzkych točitých schodoch vo veži sa dá dostať na malú drevenú emporu a tak si z bezprostrednej blízkosti prehliadnuť drevené trámovanie na strope lode.
Kostol svätého Michala archanjela tvorí dominantu na dodnes funkčnom cintoríne na kopci na severnom okraji Klížskeho Hradišťa. I keď dnes neslúži liturgickým účelom, je predovšetkým unikátnou pamiatkou stredovekého staviteľstva.
Helena (matka Konštantína I.)
Svätá Helena (iné mená pozri nižšie;* okolo roku 255, Drepanon, Bitýnia† 18. august 330, Nikomédia (dnes Izmit, Turecko) bola manželka cisára Konstantia Chlora, matka Konštantína Veľkého, patrónka archeológov.
Život
Narodila sa okolo roku 255 v Drepanone v Bitýnii (dnes Karamürsel, severozápadné Turecko), ako dcéra pohanského krčmára a zomrela 18. augusta 330 v Nikomédii. Zhruba od roku 289 bola manželkou neskoršieho rímskeho cisára Konstantia Chlora, ktorému už predtým porodila syna Konštantína (budúceho Konštantína Veľkého). Roku 292 sa s ňou jej muž rozišiel, aby si mohol vziať za ženu dcéru cisára Maximiana Theodoru.
Od roku 306 sa Helena zdržovala najmä na dvore svojho syna Konštantína, kde prijala kresťanskú vieru (asi roku 312). Získala tiež titul nobilissima femina a roku 325 aj titul Augusta. Mesto Drepanon bolo na jej počesť premenované na Helenopolis.
Spolu so svojím synom dala postaviť mnohé veľké kresťanské chrámy v Rímskej ríši (chrám sv. Kríža v Jeruzaleme, apoštolský chrám v Konštantínopole, chrám Narodenia Pána v Betleheme). Je s ňou spájaná legenda o nájdení Kristovho kríža počas cesty po Svätej zemi a preto je patrónkou archeológov. Pri vieroučných sporoch tých čias sa prikláňala skôr na stranu ariánstva než ortodoxie.
Jej sviatok sa v gréckokatolíckej a pravoslávnej cirkvi slávi 21. mája spolu s jej synom svätým Konštantínom (svätí veľkí králi a apoštolom rovní Konštantín a Helena). Ide o stredný (polyjelejný) sviatok bez bdenia.
Loan to value
Loan to value (LTV) je finančný pojem, ktorý vyjadruje pomer medzi veľkosťou sumy poskytovaného hypotekárneho úveru a hodnotou zakladanej nehnuteľnosti. Patrí k najdôležitejším rizikovým ukazovateľom, ktoré prehľadným spôsobom vyjadrujú stupeň rizika pri poskytovaní hypotekárnych úverov vzhľadom na samotnú hodnotu nehnuteľnosti.
Vyššie riziko preukázané zistenou hodnotou loan to value sa podieľa na konečnom rozhodnutí banky, ktorá má právo rizikového klienta odmietnuť, prípadne ho prinútiť k tomu, aby si k poskytnutému hypotekárnemu úveru prikúpil aj poistenie splácania, čo značne zvyšuje konečnú cenu hypotekárneho úveru pre klienta.
Pôvod termínu
Doslovný preklad termínu loan to value z angličtiny znie pôžička (v pomere) k hodnote. Vznikol z anglickej frázy a obvykle sa neprekladá, teda používa sa v pôvodnej podobe. Bežne sa používa v bankovníctve a jazykových prejavoch stavebných sporiteľní, resp. sporiteľní. Okrem kompletnej frázy sa najmä v písomných letákoch používa aj v podobe skratky LTV, ktorá sa však vždy spája s percentuálnym vyjadrením. Vznikol a rozšíril sa z anglofónnych krajín, predovšetkým Spojeného kráľovstva a USA. V praxi sa však možno stretnúť aj s označením„ loan to value ratio“, ktoré sa v Austrálii skracuje ako LVR.
História vzniku termínu
História vzniku frázy loan to value nie je presne známa, no predpokladá sa, že termín vznikol v prvej polovici 20. storočia. Jeho vznik súvisel s rizikom bankárov, ktorí poskytovali hypotekárne úvery na domy, ktorých suma nie vždy korešpondovala so samotnou hodnotou nehnuteľnosti. Hodnota nehnuteľnosti sa totiž pri kúpe nerovnala hodnote poskytnutého hypotekárneho úveru. Z potreby bánk tak znalci začali oceňovať konkrétnu hodnotu nehnuteľnosti, za ktorú mali banky poskytnúť peniaze.
Výpočet LTV
Loan to value = výška poskytovanej hypotéky/ odhadnutá hodnota nehnuteľnosti
CLTV (kombinovaný ukazovateľ pomeru výšky úveru a hodnoty nehnuteľnosti)
Combined loan to value (CLTV) je kombinovaným ukazovateľom pomeru výšky úveru a hodnoty nehnuteľnosti, ktorý vznikol ako nadstavba nad bežne používaný LTV prepočet. Pri tomto prepočte sa počíta nielen s výškou poskytnutého hypotekárneho úveru, ale aj ďalšími špecifikami bližšie upravujúcimi celkovú výšku poskytovanej sumy vzhľadom na hodnotu konkrétnej nehnuteľnosti.
Loan to value v praxi
V bežnej praxi sa stretávame s ''tzv. pásmami faktora LTV,'' ktoré sa v jednotlivých bankách líšia.
Najčastejšie sa stretávame s financovaním:
Z vyplývajúceho rizika potom banka zväčša na vyššie hodnoty ukazovateľa loan to value reaguje vyššími úrokmi pri poskytnutí úveru. S ohľadom na riziko tak klient platí za poskytnutý úver viac.
Spojené štáty americké (USA)
Limitnou hodnotou v USA je LTV 80, ktorá sa uplatňuje v takmer 99 % prípadov. Pre hypotéky, ktoré majú vyššie LTV než 80 je vyžadované poistenie nehnuteľnosti samotným klientom.
Veľká Británia
V počiatočnej histórii poskytovania hypotekárnych úverov sa spočiatku vo Veľkej Británii poskytovali aj hypotéky, ktorých LTV siahalo až k hodnotám 125. V súčasnosti sa však situácia aj vzhľadom k finančnej kríze stabilizovala a najrozšírenejšie hypotéky majú LTV okolo 75, zatiaľ čo hypotekárne úvery nad LTV 90 nie sú veľmi dostupné.
Austrália
V praxi sa Austrálčania najčastejšie stretávajú s LTV pod 80, no výnimkou nie sú ani hypotekárne úvery pre klientov, ktorých LTV nepresahuje ani hodnotu 60, čo znižuje riziká miestnych bánk, ktoré tak na oplátku nevyžadujú viaceré dokumenty o finančnom majetku klienta, ktoré sú inak bežne požadované.
Dawson (Yukon)
Dawson je mestečko v kanadskom teritóriu Yukon, ktoré má 1 251 obyvateľov (údaj z roku 2001).
Poloha
Mesto Dawson leží na brehu rieky Yukon, iba niekoľko kilometrov východne od hraníc Kanady so štátom Aljaška v USA, na 64° 03′45″ severnej zemepisnej šírky a 139° 25′50″ západnej zemepisnej dĺžky, v tej istej zemepisnej šírke ako Reykjavík, hlavné mesto Islandu.
Cestná doprava
Cestná sieť je v teritórii Yukon pomerne riedka. Do Dawsonu je prístup po ceste Klondike Highway z Whitehorse a po ceste Top of the World Highway z Fairbanks na Aljaške. Niekoľko kilometrov na východ od Dawsonu začína Dempster Highway, štrková cesta dlhá 671 km, ktorá tvorí jediný cestný prístup do severných oblastí teritória Yukon a končí v osade Inuvik, ležiacej už v Severozápadných teritóriách.
Vodná doprava
Mesto Dawson leží priamo na brehu rieky Yukon, ktorá je v týchto miestach splavná pre člny a malé lode. Je zvyčajne konečnou zastávkou pre obľúbené splavy na kanoe z Whitehorse do Dawson City. Dĺžka trasy je 735 km a splav trvá okolo 16 dní.
Letecká doprava
V Dawsone je aj letisko. Priame letecké spojenie je s Whitehorse a s Fairbanks na Aljaške.
Podnebie
Rovnako ako väčšina územia teritória Yukon, aj mesto Dawson má subarktické podnebie. Najvyššia priemerná denná teplota je v júli, 23 °C a najnižšia priemerná denná teplota v januári, −31 °C. Ročná priemerná denná teplota je -4.4 °C. Najvyššia nameraná teplota bola 35 °C v máji 1983 a najnižšia −56 °C vo februári 1992. V Dawsone napadne priemerne ročne 160 cm snehu a spadne 200 mm dažďových zrážok. Ročne je tu priemerne iba 90 dní bez mrazu.
História mesta
thumb|Dôstojníci kanadskej kráľovskej jazdnej polície, Dawson, júl 1900 Mesto bolo pomenované v januári 1897 po významnom kanadskom geológovi George Mercer Dawsonovi, ktorý preskúmal tunajší región v roku 1887. Zlatá horúčka na Klondike, ktorá vypukla v roku 1896, zmenila pôvodný letný rybársky tábor na prosperujúce mesto so 40 000 obyvateľmi v roku 1898. V roku 1899 zlatá horúčka skončila a počet obyvateľov mesta poklesol až na 8 000. V roku 1902, keď bol Dawson oficiálne ustanovený za mesto, tam žilo už menej ako 5 000 obyvateľov. Počet obyvateľov bol pomerne stabilný až do 30-tych rokov 20. storočia. Poklesol po 2. svetovej vojne, keď bolo sídlo vlády premiestnené do Whitehorse a upadol až na 600-900 obyvateľov v 60-tych a 70-tych rokoch. V posledných rokoch opäť trochu vzrástol na súčasných 1 251.
Veľa významných budov v meste je súčasťou Národného historického miesta Dawson. V historických budovách je množstvo expozícií a zamestnanci poskytujúci v nich informácie sú oblečení v dobových kostýmoch z čias zlatej horúčky.
Dawson bolo hlavným mestom teritória Yukon od jeho založenia v roku 1898 až do roku 1952, keď bolo sídlo teritoriálnej vlády premiestnené do Whitehorse.
Ťažba zlata
Zlato sa tu začalo ťažiť v roku 1896 po objave zlatého náleziska v potoku Bonanza Creek George Carmackom, Dawson Charliem a Skookum Jim Masonom. Územie bolo čoskoro vykolíkované a väčšina z tisícov zlatokopov, ktorí sem prišli na jar roku 1898 zistila, že je len veľmi malá šanca zbohatnúť na ťažbe zlata. Veľa z nich namiesto toho začalo poskytovať služby zlatokopom. Asi o 10 rokov neskôr sa začalo s priemyselnou ťažbou zlata pomocou veľkých bagrov, ktoré ťažili veľké množstvo zlatej rudy z potokov a úplne zmenili ráz krajiny. Zmenili tok potokov a riek a zanechali za sebou hromady hlušiny. Bola vybudovaná sieť kanálov a priehrad na výrobu elektrickej energie pre tieto ťažiace stroje. Bagre obyčajne cez zimu nepracovali, ale jeden z nich zhotovený pre „Klondike Joe Boyla“ bol zostrojený na nepretržitú ročnú prevádzku a Boyle s ním pracoval aj v zime. Tento bager je otvorený ako národné historické miesto na potoku Bonanza Creek.
Posledný ťažobný bager prestal pracovať v roku 1966, a hydroelektráreň bola zatvorená, keď ju mesto Dawson odmietlo odkúpiť. Odvtedy, sú opäť hlavnými subjektami v ťažbe zlata v regióne zlatokopi na placeroch.
Jasenovo
Jasenovo je obec na Slovensku v okrese Turčianske Teplice. Jasenovom prechádza cesta II/519, ktorá spája Turiec s Hornou Nitrou a nachádza sa medzi obcami Budiš, Rudno a Nitrianske Pravno (časť Vyšehradné).
Polohopis
Obec leží v juhozápadnej časti Turčianskej kotliny, na juhozápadnom úpätí pohoria Žiar, pod vrchom Vyšehrad. Nadmorská výška chotára je 473– Preteká ňou Jasenovský potok, ktorý napája Jasenicu, ľavostranný prítok rieky Turiec.
Prírodné pomery
Prevažne hornatinný povrch chotára tvoria druhohorné horniny, v južnej časti aj kryštaliká. Na hnedých lesných pôdach a rendzinách tu rastú nesúvislé bukové a smrekové lesy.
Dejiny
V obci bolo nájdené sídlisko Lužickej kultúry a v chotári sa nachádza staroslovanské hradisko Vyšehrad.
Prvá písomná zmienka o obci je z roku 1392 a od roku 1505 sa spomína už ako Jasenovo. Majiteľkou a dedičkou obce bola Cecília z rodu Rečkovcov. Obec založili nemeckí kolonisti ako súčasť tzv. Hauerlandu a patrila rodu Prónayovcov a pravňanskému panstvu. Jasenovo malo slobodný mlyn. Hoc v prvej polovici 18. storočia bolo ešte čisto nemecké, už v 40. rokoch 20. storočia sa uvádzajú len obyvatelia slovenskej národnosti.
V 16. storočí tadiaľto viedla poštová cesta Magna via z Bratislavy do Košíc, ktorú založil v rokoch 1552 – 1553 Matej Taxis. Druhá hlavná spojovacia cesta viedla z Nového Targu (Poľsko) do Bojníc.
Erb obce
Erb zobrazuje motív jaseňa v spojení s poľnohospodárskou tematikou podľa pečatidla obce z roku 1818.
Obyvateľstvo
Vývoj počtu obyvateľov od roku 1869 po 2020 vyjadruje nasledovný graf :
Sornac (obec)
Sornac je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Corrèze, v regióne Limuzínsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Tour de France
Tour de France (doslova: Okružná jazda po Francúzsku) sú etapové preteky profesionálnych cyklistov konajúce sa každoročne od roku 1903 vo Francúzsku, výnimkou bola prvá svetová vojna a druhá svetová vojna. Dnes je jednou z najdôležitejších športových udalostí roka. V hodnotení cyklistických pretekov ProTour podľa Medzinárodnej cyklistickej únie (UCI) sú ako jediné cyklistické preteky zaradené do najvyššej kategórie A.
História a opis
Preteky boli založené ako propagačné preteky novín L'Auto (predchodca dnešných l'Equipe) ich vydavateľom Henrim Desgrangom. Mal byť konkurenciou pre preteky Paríž-Brest a späť sponzorované Le Petit Journal a preteky Bordeaux-Paríž sponzorované novinami Le Vélo. Najprv to boli takmer nepretržité vytrvalostné preteky. Jazdci spali okolo ciest a mali zakázané prijímať cudziu pomoc. V súčasnosti sú Tour de France etapové preteky rozdelené do mnohých etáp, pričom každá z nich trvá jeden deň. Po cestách sa pohybuje aj niekoľko sprievodných vozidiel (automobily a motocykle) poskytujúcich informácie, jedlo, pitie a prístup k mechanikom. Niektoré z vozidiel sú „neutrálne“, slúžia pre všetkých jazdcov, a niektoré sú tímové.
Väčšina etáp vedie cez Francúzsko, ale je bežné, že niektoré etapy zavítajú aj do okolitých štátov, napríklad do Talianska, Španielska, Švajčiarska, Belgicka, Luxemburska a Nemecka, ale aj do nesusediacich krajín, napríklad do Írska, Spojeného kráľovstva alebo Holandska. Tri týždne trvajúce preteky zvyčajne zahŕňajú dva dni voľna, ktoré sa často využívajú na presun medzi etapami.
V posledných rokoch predchádza prvej etape krátka časovka jednotlivcov (1 – ) nazývaná Prológ. Tradičným cieľom je parížska ulica Champs–Elysées (Elyzejské polia). Medzitým sa konajú rôzne etapy, napríklad horské etapy, časovky jednotlivcov a časovky tímov. Ostatné etapy vedú rovinatým terénom. Vzhľadom na rozmanitosť pretekov, vyhrávajú jednotlivé etapy často šprintéri, ale celkovým víťazom je obvykle "kráľ" hôr a časoviek.
Medzi ďalšie dôležité etapové preteky patrí Giro d´Italia (Okružná jazda po Taliansku) a Vuelta a España (Okružná jazda po Španielsku).
Dopingové škandály
Počas rokov dobré meno Tour de France pokazili mnohé dopingové škandály.
13. júla 1967 zomrel pri výjazde na Mont Ventoux britský cyklista Tom Simpson. Pitva preukázala nadmerné požívanie amfetamínu.
23. júla 1998 našla francúzska polícia pri domovej prehliadke dôležité množstvo dopingových produktov v hoteli a automobiloch stajne TVM. V roku 2000 boli Richard Virenque a vedenie stajne Festina vypočúvaní.
Rok 2007:
Úmrtia na TdF
11. júla 1935 Španiel Francisco Cepeda nezvládol prudký zjazd v etape z Col de Galiber a polámal si väzy. O tri dni na to zomrel v nemocnici v Grenoble.
13. júla 1967 Krátko pred cieľom etapy, ktorá sa končila dlhým stúpaním na Mont Ventoux skolaboval britský cyklista Tom Simpson. Aj napriek poskytnutiu prvej pomoci a okamžitom prevoze do nemocnice sa ho nepodarilo lekárom zachrániť. Pitva preukázala nadmerné požívanie amfetamínu.
18. júla 1995 Pri hromadnom páde v zjazde z Col de Aspet Talian Fabio Casartelli narazil hlavou do betónového obrubníka. Vážnym poraneniam krku a lebky na mieste podľahol.
Tričká
Preteky sú spojené s niekoľkými súťažami, ku ktorým je obyčajne pridružené farebné tričko. Aktuálny držiteľ ocenenia je oprávnený nosiť počas jazdy príslušné tričko.
20px Zelené tričko (maillot vert) je udeľované za šprintérske body. Na konci každej etapy sa tieto body udelia jazdcom, ktorí skončia prví, druhí atď. Počet bodov závisí od typu etapy – veľa bodov za rovinaté etapy, menej už za horské etapy a najmenej za časovky. V priebehu etapy možno získať nejaké body aj za najrýchlejší prejazd určitými kontrolnými miestami, obvykle sú dve v etape. Na týchto kontrolných miestach (rovnako ako v cieli) možno získať aj sekundy navyše pre žlté tričko, ale je ich tak málo, že výraznejšie nezasiahnu do celkového poradia. Napriek tomu hrajú úlohu v prvom týždni pretekov pred horskými etapami, kedy je celkové poradie veľmi vyrovnané. Najviac zelených dresov má Peter Sagan (7).
20px Bodkované tričko (maillot à pois) je určené pre kráľa hôr. Na vrchole každého výjazdu sú najrýchlejším jazdcom rozdeľované body. Výjazdy sa delia na kategórie od 1 (najnáročnejšia) do 4 (najľahšia) podľa náročnosti (strmosti). Existuje aj piata kategória (Mimo kategórie – Hors categorie), ktorá je ešte náročnejšia. V roku 2004 bol systém hodnotenia zmenený, za prvé miesto vo výjazde 1. – 4. kategórie sa udeľujú 3 body, zatiaľ čo za víťazstvo vo výjazdoch kategórie Hors je udelených 20 bodov. Body za víťazstvo v 1. – 4. kategórii sú udelené prvým trom jazdcom, kým v kategórii Hors prvým desiatim jazdcom. Umiestnenie v prvej trojke v poslednom výjazde každého dňa je navyše ohodnotené dvojnásobným počtom bodov. O vrchárske víťazstvo sa bojuje od roku 1933, bodkované tričko bolo po prvý raz predstavené v roku 1975. Farby zvolil sponzor Poulain Chocolate. Historicky najúspešnejším jazdcom je Richard Virenque, ktorý triumfoval sedem raz – v roku 1994, 1995, 1996, 1997, 1999, 2003 a 2004.
20pxĎalšou súťažou je súťaž o biele tričko, ktorý je obdobou žltého trička, je však určené jazdcom, ktorí 1. januára v roku, v ktorom prebiehajú preteky, nedovŕšili 25 rokov. Posledná súťaž je súťaž o najbojovnejšieho jazdca.
20pxKaždý deň sa zíde skupina rozhodcov, ktorá udeľuje body pretekárom, ktorí sa pokúsili o únik či iný podobný útok. Jazdec s najväčším počtom bodov získava biele štartovné číslo na červenom pozadí (namiesto čierneho čísla na bielom pozadí).
Bežná etapa
náhľad|Pelotón počas jednej z etáp Tour de France V bežných etapách štartujú všetci jazdci naraz. Cyklistom je povolený kontakt, môžu jazdiť v zákryte (v háku). Jazda vo veternom tieni je rozhodujúca pre taktiku: osamelý jazdec má len malú šancu dohnať skupiny cyklistov, ktorí sa môžu striedať v namáhavej pozícii na čele skupiny. Väčšina jazdcov tvorí najväčšiu skupinu, pelotón, s útočiacimi skupinami na čele a odpadajúcimi skupinami na chvoste. V horských etapách býva pelotón rozdrobený, v rovinatých etapách jazdí pohromade.
Ak dorazí do cieľa viac jazdcov naraz, nezrýchľujú preto, aby si zlepšili svoj čas o pár sekúnd. Existuje totiž pravidlo, že keď jeden pretekár dorazí do cieľa so stratou menšou než jedna sekunda, pripíše sa mu rovnaký čas, ako jazdcovi pred ním. Toto platí postupne aj pre ďalších jazdcov, preto keď pelotón dorazí do cieľa pohromade, všetkým jazdcom sa pripíše rovnaký čas ako víťazovi, napriek tomu, že prejazd pelotónu cez cieľovú pásku trvá desiatky sekúnd, niekedy aj minúty. Na čele sa odohrávajú šprintérske súboje, ale nie kvôli zlepšeniu času, ale kvôli triumfu v etape a kvôli bodom na zisk zeleného trička pre najlepšieho šprintéra. Po prvej dvadsiatke jazdcov, kedy sa už nerozdeľujú šprintérske body, jazdci nesúťažia o konečné poradie. Týmto nepísaným pravidlom sa predchádza nebezpečným hromadným šprintom. Uprostred niektorých etáp alebo na ich koncoch je možné získať časový bonus, ale to platí len pre prvých troch jazdcov, ktorí dosiahnu určité kontrolné miesto. Tento bonus je maximálne 20 sekúnd.
Existuje aj pravidlo, že keď jazdec spadne menej než tri kilometre pred cieľom etapy, čo sa signalizuje červenou trojuholníkovou zástavkou nad traťou, potom sa mu pripisuje rovnaký čas ako je čas dojazdu skupiny, ktorej členom bol v čase, keď spadol. Toto pravidlo zamedzuje tomu, aby boli šprintéri potrestaní za nehodu, ktorá nereflektuje ich skutočný celkový výkon na trati. Tento šprintér síce nevyhrá etapu, ale nie je penalizovaný v celkovom poradí.