cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Slnečná sústava
Malé telesá
Aj planétky majú svoje prirodzené družice. Ide o veľmi malé telesá, ktorých existencia bola dlho len v štádiu dohadov. Niekedy sú mesiace planétok natoľko hmotné, že ťažisko ich vzájomného obehu už leží mimo väčšieho telesa. Vtedy sa nazývajú binárne planétky. Prvým objaveným satelitom planétky je teleso obiehajúce planétku 18 Melpomene, ktorého existencia sa predpokladá na základe pozorovaní z 11. decembra 1978. K júnu 2019 poznáme 357 planétok, ktoré majú potvrdený či nepotvrdený satelit. thumb|Zvlnené [[prúdová vrstva|prúdové vrstvy vo vnútri slnečnej sústavy. Prúdové vrstvy oddeľujú opačne orientované medziplanetárne magnetické polia.]] Pozostatkom po protoplanetárnom disku je aj časť medziplanetárneho prachu a plynu. Medziplanetárny prach a plyn možno v noci pozorovať, ako tzv. zodiakálne svetlo, slabý svetelný pás pozdĺž ekliptiky. Tieto najmenšie častice slnečnej sústavy preto môžeme považovať za veľmi riedku reflexnú hmlovinu.
Častice medzihviezdneho prostredia
Vzhľadom na to, že slnečná sústava sa pohybuje v medzihviezdnom prostredí, nevyhnutne pri tejto púti stretáva častice medzihviezdneho prostredia, ktoré ňou prechádzajú. Vplyvom gravitácie, tlaku žiarenia, magnetického poľa a iných síl je spojitý prúd týchto častíc narušený, a to predovšetkým v blízkosti Slnka. Niektoré častice zanikajú pádom na Slnko alebo vysublimujú v jeho blízkosti. Pri najmenších časticiach tlak slnečného žiarenia prevládne nad gravitáciou Slnka a tieto telesá sú zo slnečnej sústavy vytlačené. Väčšie častice odkloní gravitácia Slnka na hyperbolické dráhy a unikajú naspäť do medzihviezdneho priestoru. Medzihviezdne častice sú väčšinou komplikované zhluky zrniek nanometrových až submikrometrových rozmerov a zvyčajne sú veľmi porézne. V okolí Slnka dosahujú priemernú rýchlosť /s.
Medzihviezdne planétky
19. októbra 2017 dvojica ďalekohľadov Pan-STARRS po prvýkrát v histórii zaregistrovala väčšie teleso, ktorého dráha napovedá, že nevzniklo na našej slnečnej sústave. Objekt dostal meno 1I/ʻOumuamua. Táto medzihviezdna planétka má prekvapivo veľmi pretiahnutý tvar. Jej dĺžka je 4-krát až 10-krát väčšia než šírka. Má tmavočervenú farbu a dĺžku maximálne okolo 400 metrov. Do slnečnej sústavy vletela takmer kolmo na rovinu ekliptiky a slnečnú sústavu zase opustí.
Terestriálne (terestrické) planéty
Za Vulkanoidmi sa nachádzajú obežné dráhy štyroch planét, nazývaných terestriálne, čiže „Zemi podobné“. V poradí od Slnka sú to planéty Merkúr, Venuša, Zem a Mars. Majú spoločných niekoľko znakov: sú relatívne malé s priemermi od 4 879 do, vzdialenosti medzi nimi sú tiež relatívne malé a sú medzi sebou podobné, majú pevný povrch, podobné vnútorné zloženie, nemajú prstence, majú malý počet alebo žiadne mesiace, a slabé alebo žiadne magnetické pole. Všetky obiehajú v blízkosti ekliptiky. Najväčší sklon k ekliptike z tejto skupiny telies má Merkúr. Najväčšia terestriálna planéta je Zem. Všetky terestriálne planéty možno vidieť za vhodných podmienok voľným okom, preto boli ľuďom známe od nepamäti. Z terestriálnych planét sa ešte vyčleňujú vnútorné planéty, čo sú planéty, ktorých obežná dráha leží vo vnútri obežnej dráhy Zeme. Niekedy sa názov vnútorné planéty zase používa ako synonymum pre terestriálne planéty, ale len slnečnej sústavy.
V oblasti terestriálnych planét obiehajú aj planétky, a to buď osamotene, alebo v skupinách. Medzi takéto skupiny patria napríklad skupiny Apollo, Amor a Aten. Osobitnou skupinou sú blízkozemské asteroidy označované ako NEA (z anglického Near-Earth asteroids). Ich dráhy sa približujú k obežnej dráhe Zeme, alebo ju dokonca križujú a preto môžu predstavovať nebezpečenstvo pre Zem. Ďalšia skupina telies, ktoré križujú obežnú dráhu terestrických planét, sú tzv. kométy Kreutzovej skupiny. Tieto kométy sa približujú na veľmi malú vzdialenosť k povrchu Slnka.
Pásmo planétok
thumb|upright=1.5|Pohľad na vnútorné časti slnečnej sústavy. Množstvo planétok obieha v širokom pásme medzi obežnými dráhami Marsu a Jupitera. Skupiny označené ako "Gréci a "Trójania" sú telesá zachytené v okolí dvoch bodov na obežnej dráhe Jupitera (pozri [[Trójan (planétka)).]] Za obežnou dráhou Marsu je pásmo planétok nazývané aj pásmo asteroidov. Koncentrácia planétok je tu neporovnateľne väčšia ako v okolitom priestore slnečnej sústavy. Obiehajú vo vzdialenosti, v ktorej by sa podľa Titiusovho-Bodeho radu mala nachádzať ďalšia planéta. Rozmer obiehajúcich telies v tejto oblasti nepresahuje, čo je skoro päťkrát menej ako priemer Merkúru, najmenšej planéty slnečnej sústavy, a ani ich súhrnná hmotnosť nepostačuje na utvorenie planéty. Ich priemerná veľkosť je 2 až . Toto pásmo nie je homogénne, ale obsahuje niekoľko medzier – Kirkwoodove medzery, ktoré sa zrejme vytvorili pod vplyvom gravitačného pôsobenia Jupitera. Planétky obiehajú približne po kruhových dráhach s obežnou dobou 2 až 4 roky. Ich sklony k ekliptike sa väčšinou pohybujú v rozsahu ± 20°. V tomto pásme obieha Slnko aj prvá objavená trpasličia planéta 1 Ceres, ktorá bola krátko po svojom objave pokladaná za dlho hľadanú planétu v tejto oblasti. Ceres je guľaté kamenné teleso bez atmosféry, ktorému bol status trpasličej planéty pridelený na zasadaní Medzinárodnej astronomickej únie v roku 2006. Dovtedy sa o tomto telese hovorilo ako o najväčšom známom asteroide.
Nedávno bola Keckovým ďalekohľadom pozorovaná nová skupina telies, ktorých obežné dráhy sa podobajú dráham planétok hlavného pásma, ale na rozdiel od nich majú komu a chvost, čiže znaky typické pre kométy. Okrem dráhy sa od komét však odlišujú ešte aj v tom, že za sebou nezanechávajú mikroskopické častice, ale častice o veľkosti niekoľkých milimetrov až centimetrov. To naznačuje, že sa museli formovať v iných podmienkach ako klasické kométy. Patrí sem napríklad asteroid 118 401, ktorý bol preklasifikovaný na kométu 176P/Linear. Astronómovia túto skupinu zatiaľ neoficiálne nazývajú "kométy hlavného pásu".
Joviálne planéty
right|thumb|Joviálne planéty: zhora [[Neptún, Urán, Saturn a Jupiter]] Za pásmom planétok sa nachádzajú ďalšie štyri planéty – Joviálne planéty (podobné Jupiteru). Ide o Jupiter, Saturn, Urán a Neptún. Jupiter je vôbec najväčšia planéta slnečnej sústavy a druhé najväčšie teleso slnečnej sústavy hneď po Slnku. Všetky joviálne planéty sú obrovské (priemer až ) a vzdialenosti medzi nimi sú veľké. Niekedy sa nazývajú aj plynné obry, pretože sú to plynné planéty bez pevného povrchu, obklopené sústavami prstencov a mesiacov. Prstence tvoria väčšinou drobné, nahusto a blízko planéty obiehajúce častice koncentrované do jednej roviny, preto sa pri pozorovaní z väčšej vzdialenosti javia ako kompaktný útvar. Amatérskym ďalekohľadom sa dá pozorovať len prstenec Saturna, prstence ostatných planét sú na to príliš nevýrazné. Okolo všetkých štyroch planét obiehajú desiatky mesiacov, pričom najväčšie z nich majú guľatý tvar a svojou veľkosťou sa približujú k terestrickým planétam. Všetky joviálne planéty majú pravdepodobne kamenno-ľadové jadro, obklopené tekutým alebo polotuhým plášťom zloženým hlavne z vodíka a hélia (u Jupitera a Saturna), alebo z metánu, amoniaku a vodného ľadu (Urán, Neptún). Atmosféry joviálnych planét sú neobyčajne búrlivé a ich magnetické polia sú silné (pole Jupitera je 20 000-krát silnejšie ako magnetické pole Zeme). Joviálne planéty majú sklony dráh k ekliptike takisto nízke. Prvé dve, za veľmi priaznivých podmienok až tri joviálne planéty, možno vidieť voľným okom. Keďže Urán je voľným okom veľmi ťažko pozorovateľný a Neptún je bez ďalekohľadu úplne nepozorovateľný, tieto dve planéty neboli známe od staroveku, ale objavené až v rokoch 1781 (Urán) a 1846 (Neptún).
Kentauri a planétky s gravitačne ovplyvnenými dráhami
Aj medzi joviálnymi planétami obiehajú planétky. Zvláštnou skupinou planétok sú Kentauri – telesá s vlastnosťami planétok aj komét.
Planétky nepodliehajú len gravitácii Slnka, ale aj gravitácii planét, hlavne joviálnych. Takto vznikli niektoré osobitné skupiny malých telies, napríklad tzv. Jupiterova rodina komét. Je to skupina krátkoperiodických komét, ktoré majú aféliá v blízkosti obežnej dráhy Jupitera. Predpokladá sa, že pochádzajú buď z Kuiperovho pásu, alebo z Oortovho mračna komét, ale gravitácia Jupitera znížila výstrednosť a sklon ich dráh. Ďalší dôsledok gravitačného pôsobenia planét je ten, že mnohé malé telesá obiehajú v tzv. rezonancii s planétou. To znamená, že pomer strednej obežnej doby telesa a planéty je celé číslo. V rezonancii 2:3 je napríklad Neptún s trpasličou planétou Pluto. Osobitným prípadom rezonancie je rezonancia 1:1. Vtedy telesá obiehajú po rovnakej obežnej dráhe, ako planéta, ale stabilné sú len v bodoch 60° pred a za planétou. Týmto bodom sa hovorí libračné body a telesá v nich obiehajúce sa nazývajú Trójania. Trójania boli objavení u Jupitera a Neptúna. Pôvodné teórie predpokladali, že telesá boli na týchto pozíciách zachytené, ale najnovšie štúdie ukázali, že Jupiterovi Trójania už na tejto dráhe vznikli. Ide teda o veľmi starú a dynamicky veľmi stabilnú skupinu.
Kuiperov pás
Za joviálnymi planétami sa nachádza ďalšie pásmo planétok. Na rozdiel od hlavného pásu planétok telesá Kuiperovho pásu obsahujú už značnú prímes vodného ľadu, preto sa označujú ako kometárne telesá. Toto pásmo dostalo pomenovanie Kuiperov pás alebo Edgeworth-Kuiperov pás. Je neobyčajne široké, začína sa za obežnou dráhou Neptúna vo vzdialenosti približne 4,5 miliárd kilometrov (30 AU) a končí vo vzdialenostiach až 7,5 miliárd kilometrov (50 AU). Ostré zakončenie Kuiperovho pásu je dodnes predmetom výskumov a strmý pokles telies za týmto okrajom nie je dobre objasnený. Podľa jednej teórie je orezanie Kuiperovho pásu len zdanlivé a jeho telesá sa nachádzajú aj vo väčších vzdialenostiach, sú však príliš malé na to, aby sa dali pozorovať.
Vorey
Vorey môže byť:
Slnečná sústava
Kuiperov pás
Celkový počet telies Kuiperovho pásu s priemerom väčším ako sa odhaduje na 1 miliardu. Obeh okolo Slnka väčšine z nich trvá viac ako 250 rokov. V tomto pásme obiehajú Slnko ďalšie trpasličie planéty: dvojplanéta Pluto/Cháron, Haumea, Makemake a Eris. Pluto bolo od svojho objavu v roku 1930 až do augusta 2006 považované za deviatu planétu slnečnej sústavy, ktorú však nebolo možné zaradiť ani k terestrickým, ani joviálnym planétam. Pluto bolo teda v skutočnosti prvým objaveným (aj prvým zblízka preskúmaným) objektom Kuiperovho pásu, ale objav druhého s označením (15760) 1992 QB1 prišiel až v roku 1992. Medzi ďalšie telesá dostatočne veľké na to, aby zaujali guľový tvar, patrí napríklad Sedna, ktorá však k objektom Kuiperovho pásu už nepatrí.
Na Kuiperov pás nadväzuje riedky rozptýlený disk. Jeho objekty dosahujú väčšie sklony k ekliptike ako objekty Kuiperovho pásu. Všetky telesá, ktorých orbity ležia za obežnou dráhou Neptúna, sa súhrnne označujú ako transneptúnske objekty.
Kométy
Obežné dráhy komét neraz križujú všetky zmienené oblasti, alebo minimálne orbity viacerých planét. Ich sklony k ekliptike bývajú rôzne veľké a nie je u nich výnimočný ani retrográdny obeh – obeh v opačnom smere ako obiehajú planéty. Kométy sú klasifikované podľa ich obežných dôb (periód). Krátkoperiodické kométy majú obežné doby dlhé menej ako 200 rokov, kým dlhoperiodické kométy majú dlhšie obežné doby, pričom však stále zostávajú gravitačne viazané k Slnku. Jednonávratové kométy majú parabolické a hyperbolické obežné dráhy, ktoré ich vynesú navždy mimo slnečnú sústavu po jednom prechode popri Slnku. Opačným extrémom je krátkoperiodická kométa Encke, ktorej obežná dráha jej nedovolí vzdialiť sa od Slnka ďalej ako planéta Jupiter. Za miesto vzniku krátkoperiodických komét sa považuje Kuiperov pás, zatiaľ čo zdrojom dlhoperiodických je zrejme Oortov oblak (pozri nižšie).
left|thumb|Na tejto schéme sa smerom zvnútra von nachádza terminačná vlna, heliopauza a rázová vlna. Vyznačená je poloha sond [[Voyager 1 a Voyager 2, ktoré sú najvzdialenejšími sondami a ako prvé mali možnosť preskúmať hranice slnečnej sústavy.]] left|thumb|Rázová vlna, ktorú pred sebou vytláča mladá hviezda [[LL Orionis pri pohybe hustým prostredím hmloviny Orión. Podobnú vlnu, aj keď v oveľa redšom prostredí, tlačí pred sebou naše Slnko.]]
Terminačná vlna
Terminačná vlna alebo rázová vlna slnečného vetra je guľová oblasť, v ktorej rýchlosť slnečného vetra klesá pod rýchlosť zvuku. Deje sa to vo vzdialenosti 80 až 95 AU od Slnka. Spomalenie slnečného vetra so sebou nutne nesie zvýšenie jeho hustoty. Za terminačnou vlnou je oblasť nazývaná plášť heliosféry, ktorá pokračuje až k heliopauze. V plášti heliosféry sa pravdepodobne nachádza najvzdialenejšia človekom vyrobená kozmická sonda Voyager 1, ktorá bola v roku 2007 vo vzdialenosti 103,7 AU od Slnka. Jeho dvojča Voyager 2 je od Slnka vzdialené 83,6 AU a do terminačnej vlny ešte iba vstupuje.
Heliopauza
Prvou „hranicou“ slnečnej sústavy je heliopauza. Je to oblasť, v ktorej už tlak častíc slnečného vetra prestáva odolávať tlaku galaktického vetra. Za heliopauzou začína medzihviezdny priestor. Vnútorná oblasť heliopauzy sa nazýva heliosféra. Heliosféra je vyplnená časticami slnečného vetra. Z údajov dvojice sondy Voyager, ktoré sa nachádzajú 17 a 20 miliárd km od Slnka vyplýva, že heliosféra nemá guľatý tvar, ale jej tvar pripomína skôr kométu. Jej najbližší okraj leží vo vzdialenosti 90 až 100 AU smerom do súhvezdia Strelec. Na opačnej strane oblohy, smerom do súhvezdí Perzeus a Kasiopeja je heliosféra pretiahnutá do dlhého magnetického chvosta vyplneného ionizovaným plynom. Podľa názoru niektorých vedcov je heliosféra tvarovaná vonkajšími silami, predovšetkým tlakom medzihviezdneho plynu.
V smere svojho pohybu Slnko pred sebou tlačí ešte rázovú vlnu, v ktorej sa mení smer pohybu častíc hviezdneho vetra.
Oortov oblak
Najvzdialenejším útvarom slnečnej sústavy je predpokladaná sféra malých ľadových telies nazývaná Oortov oblak alebo Oortovo mračno komét. Jeho vzdialenosť je odhadovaná v rozsahu 3 000 AU až po 120 000 AU. Množstvo telies obiehajúcich v tejto časti slnečnej sústavy sa odhaduje rádovo na bilióny. Jeho celková hmotnosť je však len niekoľko hmotností Zeme. Tieto telesá sú v podstate jadrami komét. Ak sa dostanú do kolízie s inými telesami, alebo sa ich dráhy porušia v dôsledku gravitačného pôsobenia blízko prelietavajúceho telesa, môžu opustiť slnečnú sústavu alebo sa naopak dostať do jej hlbších častí a obiehať okolo Slnka po veľmi výstrednej eliptickej dráhe s perihéliom medzi obežnými dráhami planét. Z Oortovho oblaku pochádza pravdepodobne väčšina dlhoperiodických komét.
Za poslednú a definitívnu hranicu Slnečnej sústavy sa považuje vzdialenosť, v ktorej sa už gravitačné pole Slnka vyrovnáva s gravitačným poľom okolitých hviezd. Podľa odhadov by to mala byť vzdialenosť zhruba 2 svetelné roky od Slnka.
Hypotetické transneptúnske objekty
thumb|[[Kométa Hale-Bopp]] Existujú teórie, podľa ktorých by za obežnou dráhou Pluta mali obiehať ďalšie telesá príliš veľké a hmotné na to, aby sa dali zaradiť ku Kuiperovmu pásu, rozptýlenému disku, či Oortovmu oblaku. Dôvodom pre takéto hypotézy sa stali napríklad odchýlky Neptúna od jeho vypočítanej dráhy, čo mal byť dôkaz gravitačného pôsobenia ďalšej, ešte neobjavenej planéty za obežnou dráhou Neptúna. Táto údajná planéta bola pomenovaná ako Planéta X a jej nájdeniu sa venovalo množstvo významných astronómov, napríklad Percival Lowell. Dlhé pátranie napokon vyústilo do objavu Pluta, no jeho hmotnosť bola príliš malá na to, aby mohla spôsobovať výrazné odchýlky v obežnej dráhe Neptúna. Po presnejšom určení Neptúnovej dráhy sa však ukázalo, že planéta pri svojom obehu žiadne odchýlky nevykazuje.
Sporadické vymrštenie kometárnych jadier z Oortovho mraku sa občas pripisuje hypotetickému telesu, planéte, či dokonca hviezde, ktorá bola nazvaná Nemesis. Toto teleso by malo obiehať okolo Slnka po veľmi excentrickej elipse s aféliom vo vzdialenosti 90 000 AU a s periódou 30 miliónov rokov. Pri každom prelete aféliom by svojou gravitáciou vymrštila kometárne jadrá dovnútra slnečnej sústavy, kde by dopadali na planéty a teda aj na Zem. Existenciu Nemesis však nepotvrdili žiadne pozorovania.
Stabilita obežných dráh
Hoci na prvý pohľad sa planéty a menšie telesá slnečnej sústavy pri svojom obehu okolo Slnka správajú presne podľa Keplerových zákonov, v skutočnosti tomu tak nie je. Nielen Slnko, ale aj ostatné telesá na seba pôsobia gravitačnými silami a ich účinok hlavne u veľkých planét nie je zanedbateľný, hoci v porovnaní s účinkami Slnka je pomerne malý. Joviálne planéty napríklad bežne menia obežné dráhy komét a iných malých blízko prelietajúcich telies, ktoré môžu zachytiť na svoju obežnú dráhu ako ďalšie mesiace.
Planéty však vplývajú aj na obežné dráhy iných planét a spôsobujú ich poruchy (perturbácie), ktoré sa prejavujú niekoľkými spôsobmi. Vplyv jednej planéty na inú planétu obiehajúcu okolo Slnka zjednodušene popisuje problém troch telies. Toto riešenie však vychádza z Newtonovského popisu gravitácie. Aj s využitím novšej teórie, všeobecnej teórie relativity, sú kvôli dráhovému chaosu možné presné výpočty budúcich obežných dráh planét len na desiatky miliónov rokov do budúcnosti.
Planéty obiehajú spoločné ťažisko, barycentrum. Spoločné ťažisko Slnka a Jupitera sa nachádza tesne nad povrchom Slnka a predstavuje 99,9 % hmoty slnečnej sústavy. Toto spoločné ťažisko môže byť od Slnka odtiahnuté viac, ak je napríklad Jupiter so Saturnom v konjukcii, alebo naopak sa ťažisko slnečnej sústavy môže priblížiť do stredu Slnka, ak Saturn, Urán a Neptún sú v opozícii Jupitera a jeho vplyv vyvážia. náhľad|Barycentrum Jupitera a Slnka (zelená bodka je ťažisko - barycentrum sústavy)
Jedným z najzreteľnejších prejavov porúch je otáčanie apsidovej priamky známe aj ako stáčanie perihélia. Pri stáčaní perihélia sa afélium a perihélium v priestore pomaly presúvajú v smere obehu planéty. U Zeme sa apsidová priamka pootočí ročne o uhol 11,6 oblúkových sekúnd. Ďalšími prejavmi sú otáčanie uzlovej priamky planét retrográdnym smerom a tiež pomaly sa meniace sklony dráh planét k ekliptike. Pozvoľna sa menia aj výstrednosti (excentricity) dráh, pričom u Merkúra, Marsu, Jupitera a Neptúna sa výstrednosť dráhy momentálne zväčšuje, zatiaľ čo u Venuše, Zeme, Saturna a Urána sa zmenšuje. Excentricita zemskej dráhy ročne klesá asi o 0,0000004 (z hodnoty 0,016 710 219). To znamená, že zemská obežná dráha sa stáva čoraz kruhovejšou.
Niektoré zmeny dráhových elementov sú preukázateľne periodické, čiže oscilujú okolo strednej hodnoty a z dlhodobého hľadiska zostávajú konštantné. Existujú však aj nevratné, tzv. sekulárne zmeny. Tie sú podľa starších poznatkov nepatrné a nezasahujú hlavné dráhové elementy (veľké polosi a obežné doby planét). Podľa G. Laughlina nie je veľmi pravdepodobné, že by v najbližších 3 miliardách rokov došlo k destabilizácii obežných dráh planét. Novšie počítačové simulácie však ukázali, že v nasledujúcich piatich miliardách rokov nastanú výraznejšie zmeny v excentricite hlavne u terestrických planét. U Zeme bude táto zmena predstavovať maximálne osem percent, ale u Marsu môže rozdiel oproti súčasnej excentricite predstavovať až 20 %. Takisto je možné veľké zvýšenie excentricity Merkúru, čo ukazujú aj simulácie vykonané J. Laskarom a M. Gastineauom. Podľa týchto autorov je Merkúr najväčším rizikom pre budúcu stabilitu obežných dráh terestrických planét.
Vznik
right|thumb|Predstava umelca o [[protoplanetárny disk|protoplanetárnom disku]] Najspoľahlivejší údaj o veku slnečnej sústavy pochádza z rozboru výskytu kalciových častíc v hliníku v kazašskom meteorite Jefremovka. Y. Amelin a kol. z toho vyvodili, že vek slnečnej sústavy je 4,5672 ± 0,0006 miliárd rokov.
Podľa v súčasnosti najviac uznávaného modelu Slnko a jeho planéty začali vznikať pred 4,6 až 4,7 miliardami rokov z obrovského oblaku medzihviezdnej hmoty. Základným materiálom bola globula, pomerne malá, chladná a pomaly rotujúca plynoprachová hmlovina. Táto globula sa niekedy nazýva aj slnečná hmlovina. Jej počiatočná teplota je odhadovaná na 50 – 100 kelvinov (−223 °C až −173 °C). Tá sa, pravdepodobne pod vplyvom zvýšeného toku hviezdneho vetra po výbuchu supernovy, začala zmršťovať. Zmršťovaním vlastnou váhou sa uvoľnila gravitačná potenciálna energia, ktorá sa premenila čiastočne na žiarenie a čiastočne na teplo. Preto teplota globuly pomaly rástla a rýchlosť jej rotácie sa zvyšovala. Odstredivá sila postupne vydúvala hmotu do tvaru disku. V jeho strede, kde bola koncentrácia hmoty najvyššia, sa utvorilo protoslnko a okolo neho protoplanetárny disk.
V disku sa počas dlhého procesu postupným zliepaním utvorili malé zhluky hmoty. Tieto zhluky hmoty ďalším zliepaním vytvorili planetezimály – niekoľkometrové až niekoľkokilometrové telesá nepravidelného tvaru. Niektoré planétezimály vzniknuté v tomto období sa zachovali dodnes. Ide hlavne o telesá Kuiperovho pásu, ale zrejme aj o mnohé malé mesiace joviálnych planét.
Po určitom čase sa rast najväčších telies zrýchlil a najmenších naopak spomalil. Z väčších telies sa potom utvorili protoplanéty – guľaté telesá približne o veľkosti Mesiaca. Zrážkami a zliepaním protoplanét sa v blízkosti Slnka utvorili štyri terestrické planéty. Keďže ich vznik sa odohrával v blízkosti Slnka, sú tvorené prevažne kamenným a kovovým materiálom, pretože plynný materiál sa pod vplyvom veľkej teploty vyparil. Iná situácia bola vo väčších vzdialenostiach od Slnka, kde sa okrem pevných častíc nachádzalo aj veľké množstvo plynu. Protoplanéty v týchto oblastiach nabaľovali svojou gravitáciou na seba plyn a tak vznikli joviálne planéty.
Podľa inej teórie vznikli joviálne planéty niekoľkými gravitačnými kolapsmi, čiže rýchlym zmrštením sa zhluku hmoty v zárodočnom disku. Tento proces trval zhruba 800 rokov, čiže z kozmologického hľadiska bol extrémne krátky. Slapové sily joviálnych planét menili orbitálne parametre malých telies vo svojej blízkosti a postupne tak vznikol Oortov oblak komét. Protoslnko zatiaľ priberalo hmotu a jeho teplota rástla. Napokon teplota a tlak v jadre protoslnka stúpli natoľko, že sa v ňom začali zlučovať jadrá ľahkého vodíka. Zapálením termojadrových reakcií v strede Slnka možno považovať proces tvorby slnečnej sústavy za ukončený. Podľa najnovších výskumov sa však po vzniku planéty pravdepodobne nenachádzali na súčasných dráhach a je možné, že ani ich počet nebol rovnaký ako dnes. Napríklad podľa scenára vzniku slnečnej sústavy s názvom Nice Model sa planetárne embryo Jupitera utvorilo o niečo ďalej od Slnka a naopak embryá Saturna, Urána a Neptúna sa utvorili na dráhach bližších k Slnku.
Zánik
Budúci vývoj slnečnej sústavy závisí od vývoja Slnka. Slnko má jadrové palivo postačujúce ešte na 5, maximálne na 7 miliárd rokov postupného horenia. Po jeho spotrebovaní sa začnú vonkajšie vrstvy Slnka pomaly nafukovať a pohlcovať vnútorné planéty slnečnej sústavy. Slnko prejde do ďalšieho štádia svojho vývoja, ktoré nazývame červený obor. V ňom ostane Slnko približne na 35 miliónov rokov stabilné a zatiaľ bude vo svojom jadre spaľovať hélium ("odpad" pôvodných termojadrových reakcií) na uhlík a kyslík. Po vyčerpaní zásob hélia však bude rozpínanie slnečného povrchu pokračovať, až sa napokon zmení na mladú planetárnu hmlovinu, ktorá pohltí aj tie najvzdialenejšie časti slnečnej sústavy. Z jadra Slnka sa stane malá horúca a veľmi hustá hviezda – biely trpaslík. Vonkajšie obálky sa budú ako planetárna hmlovina naďalej rozpínať, až sa napokon zmiešajú s medzihviezdnou hmotou a môžu poslúžiť pri vzniku ďalších nových hviezd.
Výskum a vývoj predstáv
Už v staroveku poznali naši predkovia Slnko, Mesiac a päť planét viditeľných voľným okom. Boli to Merkúr, Venuša, Mars, Jupiter a Saturn. Slnko a Mesiac zaraďovali tiež k planétam, naopak Zem k nim podľa nich nepatrila. Až do 16. storočia sa udržovala geocentrická predstava o usporiadaní slnečnej sústavy. Spočiatku bola Zem považovaná za dosku plávajúcu na vodách a planéty, Slnko, Mesiac a hviezdy boli v predstavách ľudí umiestnené na otáčajúce sa guľové sféry. Typickým predstaviteľom geocentrizmu bol Aristoteles. Zem už síce považoval za guľu, ale všetky ostatné telesá sú jej obežnice. Podľa vzrastajúcej vzdialenosti od Zeme mali Zem obiehať Mesiac, Slnko, Merkúr, Venuša, Mars, Jupiter, Saturn a najvzdialenejšia bola sféra hviezd. Tento jednoduchý systém však nebol schopný vysvetliť všetky pozorované pohyby planét na oblohe. Jeho systém bol postupne vylepšovaný. Najväčšiu reformu v rámci geocentrického systému priniesol Klaudios Ptolemaios, ktorý vytvoril pre planéty zložitý systém pohybu po deferentoch a epicykloch. Jeho systém umožňoval pomerne presne vypočítať budúce polohy planét.
O presadenie heliocentrizmu sa zaslúžil Mikuláš Kopernik, zákony pohybu planét objavil Johannes Kepler začiatkom 17. storočia a Isaac Newton koncom 17. storočia sformuloval gravitačný zákon. S teóriou vzniku slnečnej sústavy z hmloviny prišiel po prvýkrát Immanuel Kant. Neskôr túto teóriu rozvinul francúzsky matematik Pierre Laplace a jeho teória je dodnes najširšie prijímanou hypotézou vzniku slnečnej sústavy.
Okrem planét a mesiacov skúmali sondy tiež kométy: napríklad sonda Deep Impact skúmala kométu Tempel 1. Ďalšie zase preskúmali asteroidy – sonda NEAR Shoemaker asteroid Eros, japonská sonda Hayabusa zase asteroid 25143 Itokawa. Sonda New Horizons sa v súčasnosti pohybuje Kuiperovým pásom. Ako prvá preskúmala okrem iného aj trpasličiu planétu Pluto a o tri a pol roka neskôr aj oveľa menšie teleso 2014 MU69, zatiaľ najvzdialenejšie zblízka preskúmané teleso slnečnej sústavy.
Okrem sond skúmajú telesá slnečnej sústavy pozemské a orbitálne ďalekohľady, napríklad Hubblov vesmírny ďalekohľad.
Pohyby telies slnečnej sústavy študuje nebeská mechanika, otázky vzniku slnečnej sústavy planetárna kozmogónia.
Nomenklatúra
Pomenovanie telies slnečnej sústavy sa v histórii ľudstva vyvíjalo a menilo. V súčasnosti na ňu dohliada Medzinárodná astronomická únia (IAU), v rámci ktorej v roku 1973 vznikla nomenklatúrna skupina WGPSN (Working Group for Planetary System Nomenclature). V rámci nej existujú podskupiny pre povrchové útvary na Mesiaci, terestrických planétach a malých telies slnečnej sústavy. Pomenovanie povrchových útvarov sa riadi množstvom pravidiel, kde je to však možné, tam by mala byť použitá a rozvíjaná tematika ustálená v začiatkoch nomenklatúry slnečnej sústavy.
Paul Hermann Müller
Paul Hermann Müller (* 12. január 1899, Olten, Švajčiarsko – † 12. október 1965, Bazilej) bol švajčiarsky chemik, ktorý sa zaoberal výskumom v oblasti poľnohospodárstva. V roku 1939 vyvinul prostriedok na zabíjanie hmyzu DDT, v roku 1948 za to dostal Nobelovu cenu za fyziológiu alebo medicínu.
Vráskavec sejval
Vráskavec sejval alebo vráskavec severný (Balaenoptera borealis) je veľryba z rodu vráskavec.
Opis
Pre túto relatívne štíhlu veľrybu so splošteným chvostom je typická tmavá oceľovošedá farba, iba brucho má belšie a po celom tele má nepravidelné biele škvrny – jazvy po parazitoch. Hlavu má vpredu zašpicatenú a chrbtovú plutvu v tvare polmesiaca zatočenú dozadu. Živí sa planktónom. Denne zje približne 900 kg planktónu, malých kôrovcov a drobných rybiek. V lete sa vyskytuje najmä v miernom a subpolárnom pásme, v zime migruje do vôd subtropických oblastí. Väčšinou sa zdržiava v skupinách dvoch až piatich jedincov, no pri kŕmení boli spozorované aj 50-členné zoskupenia. Vráskavec severný patrí k najrýchlejším veľrybám. Dokáže plávať rýchlosťou až 50 km/hod. Na rozdiel od rýchleho plávania však vôbec nevyniká v potápaní. Tieto veľryby sa potápajú iba v plytkých vodách a dokážu sa ponoriť len na 5 až 10 minút. Samica zvyčajne po desiatich až dvanástich mesiacoch gravidity privedie na svet každé dva až tri roky jedno mláďa, ktoré pri narodení meria 4,5 metra.
Nesteroidné antiflogistikum
Nesteroidné antiflogistiká alebo nesteroidné protizápalové látky (skratka NSA, NSAID) sú látky s analgetickými, antipyretickými a protizápalovými účinkami – znižujú bolesť, horúčku a zápal. Prívlastok nesteroidný sa používa pre odlíšenie od steroidov, ktoré (spolu so širokým spektrom iných účinkov) majú podobné eikozanoidy-potláčajúce a protizápalové účinky. Nesteroidné antiflogistiká sú výnimočné tým, že nemajú narkotické účinky. Niekedy sú popisované ako nesteroidné protizápalové liečivá (alebo analgetiká). Najznámejší príslušníci tejto skupiny sú acylpyrín a ibuprofén. Paracetamol (acetaminofen) má zanedbateľné protizápalové účinky a preto nepatrí celkom presne do tejto skupiny.
Začínajúc rokom 1829, keď bola kyselina salicylová izolovaná z ľudového lieku, vŕbovej kôry, nesteroidné antiflogistiká sa stali dôležitou časťou farmakologickej liečby bolesti (pri nízkych dávkach) a zápalu (pri vysokých dávkach). Časť z popularity NSA je v tom, že na rozdiel od opioidov nemajú sedatívne účinky, ani nespôsobujú depresiu dychu a sú veľmi málo návykové. NSA však nie sú bez vlastných problémov (pozri ďalej). Určité NSA ako ibuprofén a acylpyrín získali povesť pomerne bezpečných liečiv a sú dostupné bez predpisu.
Mechanizmus účinku
Väčšina NSA sú neselektívne inibítory enzýmu cyklooxygenáza. Inhibujú oba izoenzýmy, cyklooxygenázu-1 (cox-1) aj cyklooxygenázu-2 (cox-2). Cyklooxygenáza katalyzuje syntézu prostagladínov a tromboxánov z kyseliny arachidónovej (ktorá je tvorená z membránových fosfolipidov prostredníctvom enzýmu fosfolipáza A2). Prostagladíny sa okrem iného správajú ako informačné molekuly v zápalovom procese. Tento mechanizmus bol objasnený Johnom Robertom Vaneom, ktorý za túto prácu neskôr získal Nobelovu cenu.
Príklady
NSA sa klasifikujú na základe ich chemickej štruktúry. NSA v rámci rovnakej skupiny zvyknú mať podobné vlastnosti a tolerovanosť. Nie je veľký rozdiel v klinickej účinnosti medzi jednotlivými NSA ak sa používajú v ekvivalentných dávkach. Rozdiel medzi jednotlivými liečivami zvykne byť skôr vo vzťahu k dávkovaniu (súvisí s eliminačným polčasom liečiva), spôsobu podania a tolerovanosť. Ďalej je uvedených niekoľko bežných príkladov.
Paracetamol (acetaminofen) je kvôli inhibičným účinkom na cyklooxygenázu niekedy radený k nesteroidným antiflogistikám. Paracetamol však nemá výrazné protizápalové účinky a nie je pravé NSA. Príčina tohoto nebola jednoznačne vysvetlená. Sú podozrenia, že paracetamol nemá protizápalové účinky, pretože cyklooxygenázu inhibuje najmä v centrálnom nervovom systéme. Sú tiež špekulácie, že paracetamol pôsobí cez nedávno objavenú izoformu cyklooxygenázu-3 (pozri ďalej).
Poznámka: V nasledujúcich príkladoch sa obmedzím na liečivá so súčasne registrovanými liekmi na Slovensku 10. január 2007.
Koxiby
Poznámka: V závislosti od zdroja môžete naraziť v slovenskom texte aj na anglické označenie coxiby a s tým aj zakončenie ako celecoxib, rofecoxib, atď.
Avia BH.21
Avia BH.21 bol česko-slovenský stíhací dvojplošník z obdobia medzi svetovými vojnami.
Nesteroidné antiflogistikum
Použitie
Všeobecne sú nesteroidné antiflogistiká indikované na symptomatickú liečbu nasledovných stavov:
Kyselina acetylsalicylová ako jediné NSA schopné ireverzibilne (nevratne) inhibovať cox-1, je indikovaná na inhibíciu agregácie krvných doštičiek, čo je užitočná indikácia pri liečbe arteriálnej trombózy a prevencii kardiovaskulárnych príhod.
Avia BH.21
Vznik a vývoj
Po vzniku Česko-Slovenska disponovalo naše novovzniknuté letectvo viacerými typmi lietadiel, ktorých prevádzkovateľnosť prudko klesala a vznikla potreba ich nahradenia. Stíhacie letectvo tvorili dvojplošné stíhačky SPAD S.VII a dvadsať kusov lietadiel Aero A.18, ktoré ako jedny z mála spĺňali náročné kritériá služby na poľných letiskách. Snahu vytvoriť vyhovujúcu modernú stíhačku pre vtedajšie letectvo dokladá aj veľký počet vyrobených prototypov v česko-slovenských leteckých továrňach. Jednými z úspešnejších bola dvojica konštruktérov firmy Avia, inžinieri Pavel Beneš a Miroslav Hajn, ktorí v svojich konštrukčných riešeniach preferovali koncepciu jednoplošníku, čo sa prejavilo na ich stroji BH.3 a B.19. Ale stroj B.19 počas rýchlostného skúšobného letu vinou straty vedomia pilota havaroval a tak Beneš s Hajnom začali tvoriť svoju líniu dvojplošných stíhačiek.
Nesteroidné antiflogistikum
Farmakokinetika
Väčšina nesteroidných antiflogistík sú slabé kyseliny s pKa 3 – 5. Dobre sa absorbujú žalúdkovou a črevnou sliznicou. Silne sa viažu na plazmatické bielkoviny (zvyčajne nad 95%), najčastejšie na albumín, takže ich distribučný objem je väčšinou približne rovný objemu krvi. Väčšina je metabolizovaná v pečeni oxidáciou a konjugáciou na neaktívne metabolity, ktoré sú zvyčajne vylučované močom, aj keď niektoré sú čiastočne vylučované žlčou. Metabolizmus NSA však môže byť abnormálny a v tom prípade sa môžu akumulovať už pri normálnych dávkach.
Avia BH.21
Vznik a vývoj
Za najstaršieho predchodcu Avie BH.21 možno pokladať dvojplošník BH.6, ktorý bol zalietaný na jar 1923 a jeho letové vlastnosti boli veľmi dobré. Lietadlo však bolo zničené, keď na jeho palube vypukol požiar počas jedného zo skúšobných letov. Firma Avia však postavila takmer identické lietadlo, ktoré prvýkrát vzlietlo koncom roku 1923. Hodnotenia pilotov boli pozitívne a preto ho objednalo ministerstvo národnej obrany (MNO), pričom dostalo názov B.17. Sériová výroba stroja B.17 bola rozbehnutá, ale kvôli neustálym problémom s motormi boli prvé stroje dodávané až koncom roka 1924. Prekvapujúco už koncom roka 1924 začal Pavel Beneš s modernizáciou stroja B.17. Zmenil profil krídla, prierez trupu, tvar smerovky a kridielok, odstránil pyramídu a horné krídlo posadil na kozlík z trubiek, upravil vodný chladič a vzperu tvaru I vymenil za vzperu tvaru N. Prototyp novej stíhačky, ktorá dostala označenie BH.21, bol už 7. januára 1925 odovzdaný k skúšobným letom 32. letke 1. stíhacieho pluku. Spokojní s letovými vlastnosťami a akrobatickými schopnosťami stroja BH.21 boli nielen piloti 32. letky, ale aj piloti MNO, ktorí uskutočnili v marci 1925 úradné prototypové skúšky na letisku v Kbeloch. Prvé stroje stíhačky BH.21 boli česko-slovenskému letectvu dodané už v júni 1925.
Nesteroidné antiflogistikum
Farmakokinetika
Ibuprofén a diklofenak majú krátke polčasy (2 – 3 hodiny). Niektoré NSA (najmä oxikamy) majú veľmi dlhé polčasy (bežne 20 – 60 hodín).
Avia BH.21
Vznik a vývoj
Jedným z mnohých úspechov bolo víťazstvo stroja BH.21 na medzinárodnej súťaži stíhacích lietadiel v Bruseli. Víťazné lietadlo zakúpila aj s licenčnými právami belgická firma SABCA. V rokoch 1926 – 1928 vyrobila 39 lietadiel pre belgické letectvo. Pre Aviu a Česko-Slovensko to bol významný obchodný a propagačný úspech. V Avii bolo spolu vyrobených 139 stíhacích strojov BH.21. Na týchto lietadlách získal celý rad pilotov akrobatické skúsenosti, z ktorých mená Malkovský, Novák, Široký, Hubáček a ďalší boli známe po celom svete.
Nesteroidné antiflogistikum
Vedľajšie účinky
Rozšírené užívanie NSA spôsobilo, že nežiaduce účinky týchto relatívne bezpečných liekov začali stále viac prevládať. Dva hlavné nežiaduce účinky NSA sú v gastrointestinálnom trakte a na obličkách.
Avia BH.21
Používatelia
Česko-Slovensko Celkovo dostalo česko-slovenské letectvo 139 kusov Avie BH.21, ktoré boli ešte v roku 1934 dodávané ako cvičné lietadlá.
Zmenka
Zmenka je obchodovateľný cenný papier, ktorého podstatou je záväzok určitých osôb zaplatiť majiteľovi zmenky v určenom mieste a čase sumu určenú v zmenke. Zmenka musí mať písomnú formu a spĺňať náležitosti stanovené v zákone.
Nesteroidné antiflogistikum
Vedľajšie účinky
Tieto účinky sú závislé od dávky a v mnohých prípadoch dosť vážne aby vyvolali riziko perforácie vredu, krvácania v hornej časti gastrointestinálneho traktu, aj smrti, čo obmedzuje využívanie NSA v terapii. U 10 – 20% pacientov užívajúcich NSA sa vyskytne porucha trávenia a vedľajšie účinky spojené s užívaním NSA vedú ročne v USA k 103 000 hospitalizáciám a 16 500 úmrtiam. Predstavujú tiež 43% s liekmi spojených návštev pohotovosti.
Kardiovaskulárne riziko
Nedávna metaanalýza štúdií porovnávajúcich nesteroidné protizápalové liečivá zistila až 80% nárast rizika srdcového infarktu s novými Cox-2 inhibítormi ako aj so zvýšenými dávkami starších protizápalových látok v porovnaní s placebom s dôležitou výnimkou naproxénom, ktorý nebol spojený so zvýšeným kardiovaskulárnym rizikom.
Zmenka
Právna úprava zmeniek - akt, ktorý spravuje používanie zmeniek, je Ženevská zmenková konvencia - dohoda, ktorú v roku 1930 uzatvorilo 35 štátov a prenieslo ju do svojich právnych úprav. U nás doteraz platí zmenkový a šekový zákon č. 191/1950 Zb.
Okrem Európskeho zmenkového práva existuje aj Anglo-americké zmenkové právo, pretože USA a Spojené kráľovstvo ku konvencii nepristúpili. V tomto práve sú podmienky používania zmeniek formulované voľnejšie, čo na jednej strane umožňuje väčšiu variabilitu využívania zmeniek, ale na strane druhej zvyšuje riziko zmenkového platenia.
Prevod zmenky na inú osobu sa vykonáva rubopisom.
Druhy zmeniek
Najčastejšie používaná kategorizácia člení zmenky na 2 skupiny:
Nesteroidné antiflogistikum
Nežiaduce účinky spojené s tráviacou sústavou
Hlavné nežiaduce účinky spojené s užívaním NSA sú spojené s priamym a nepriamym dráždivým účinkom na gastrointestinálnom trakte (GIT). NSA zasahujú GIT dvoma spôsobmi – kyslé molekuly priamo iritujú žalúdočnú sliznicu a inhibícia cox-1 znižuje hladiny ochranných prostagladínov.
Avia BH.21
Používatelia
Belgicko Firma SABCA vyrábala v licencii Aviu BH.21 pre belgické vojenské letectvo medzi rokmi 1926 – 1928, v celkovom počte 39 kusov.
Nesteroidné antiflogistikum
Nežiaduce účinky spojené s tráviacou sústavou
Bežné nežiaduce účinky na GIT sú:
Zmenka
Druhy zmeniek
Podľa toho, kto vyrovná záväzok vyplývajúci zo zmenky, sa zmenky delia na:
Ďalej možno zmenky členiť podľa termínu splatnosti na skupiny:
Základné operácie so zmenkami sprostredkované bankou
Akcept - je potvrdením záväzku, že osoba, na ktorú je zmenka vystavená, v dobe splatnosti zmenku uhradí.
Aval - znamená prevzatie záväzku uhradiť zmenku buď za vystaviteľa pri vlastných zmenkách alebo za trasáta pri cudzích. Tiež sa používa termín „zmenkové ručiteľstvo“.
Protest - využíva majiteľ zmenky vtedy, ak niektoré z jeho práv nebolo naplnené. Najčastejšie ide o protest proti neprijatiu alebo nezaplateniu zmenky. Ak majiteľ zmenky nedosiahne naplnenie svojich práv ani po proteste, môže si uplatniť svoje nároky na súde zmenkovou zálohou, ktorá sa končí exekúciou (zhabaním majetku) voči dlžníkovi.
Eskont - je forma prevodu dodávateľského úveru na bankový úver. Majiteľ zmenky eskontom predá zmenku pred dňom splatnosti komerčnej banke. Banka vyplatí zmenkovú sumu zníženú o diskont za dobu od eskontovania po termín splatnosti a zaúčtuje si províziu. Banka obyčajne prijíma na eskont iba zabezpečené akceptované zmenky.
Reeskont - vzniká, ak komerčná banka predá eskontovanú zmenku emisnej banke. Komerčná banka si takto môže vyriešiť problémy so svojou likviditou.
Prevod - veriteľ si môže akceptovanú zmenku ponechať a predložiť ju pri splatnosti trasátovi alebo ju môže preniesť na ďalšieho indosamentom (rubopisom, žírovaním), čo sa vyznačí na rube zmenky.
Prolongácia - je predĺženie termínu splatnosti zmenky vystavením novej zmenky alebo prečiarknutím pôvodnej splatnosti a uvedením novej splatnosti.
Výhody a nevýhody zmenky pre veriteľa a dlžníka
Výhody pre dlžníka:
Výhody pre veriteľa:
Nevýhody pre dlžníka:
Nevýhody pre veriteľa:
Pri cudzej zmenke sú:
Pri vlastnej zmenke sú:
V zahraničnom obchode
Vo vývoze - zmenka je platobný nástroj ku krytiu poskytnutého úveru zmenečníkovi. Podľa dohodnutých podmienok môže byť záväzok zmenečníka k úhrade dohodnutej sumy potvrdený ešte s podpisom ďalšej osoby alebo banky ako avalistu.
V dovoze - môže byť cudzia zmenka vystavená zahraničným dodávateľom na jeho rad. V tomto prípade môže tuzemská banka fungovať ako sprostredkovateľ akceptácie zmenky a potom podľa príkazu predkladateľa (prípadne banky) zmenku zašle predkladateľovi alebo označenému bankovému spojeniu.
V dovoze sa stretávame i so zmenkami vlastnými, ktoré môžu byť splatné na Slovensku alebo v zahraničných peňažných ústavoch.
Vo vnútroštátnom styku
Zmenka slúži na krytie vzájomných dodávateľsko - odberateľských vzťahov, ktoré na základe bežnej fakturácie sú ťažšie vymáhateľné. V prípade neplatenia sa veriteľ zabezpečuje proti dlžníkovi.
Nesteroidné antiflogistikum
Nežiaduce účinky spojené s tráviacou sústavou
Riziko vzniku vredu rastie s dĺžkou liečby a s veľkosťou dávok. V snahe zredukovať nežiaduce účinky na GIT, je múdre používať najnižšiu účinnú dávku po čo možno najkratšiu dobu, štúdie však ukazujú, že takýto spôsob užívania nie je bežný.
Existujú určité rozdiely v tendencii jednotlivých liečiv vyvolávať gastrointestinálne nežiaduce účinky. Indometacín, ketoprofén a piroxikam majú pravdepodobne najbežnejšie žalúdočné vedľajšie účinky, kým ibuprofén (v nižších dávkach) a diklofenak majú ich majú zriedkavejšie.
Niektoré nesteroidné antiflogistiká ako kyselina acetylsalicylová boli predávané v enterosolventných formách, o ktorých bolo vyhlasované, že znižujú riziko gastrointestinálnych nežiaducich účinkov. Podobne existuje predstava, že rektálne podávané liekové formy majú nižšie GIT nežiaduce účinky. Vzhľadom na mechanizmus vzniku týchto prejavov a tiež vzhľadom na klinickú prax sa však nebolo potvrdené zníženie rizika vzniku vredov.
Bežne sa dajú potlačiť vedľajšie účinky na GIT potlačením tvorby kyseliny súčasným užívaním inhibítorov protónovej pumpy ako omeprazol, alebo analógu prostagladínu, misoprostolu. Misoprostol sám je spájaný s vysokým výskytom gastrointestinálnych nežiaducich účinkov (hnačka). Takéto riešenie môže byť účinné, ale v praxi sa prejaví najmä pri udržiavacej terapii značným zvýšením nákladov na liečbu.
Nežiaduce účinky spojené s obličkami
Nesteroidné antiflogistiká majú pomerne časté vedľajšie účinky spojené s obličkami. Príčina týchto je pravdepodobne v dôsledku zmien v hemodynamike (prekrvení) spôsobených normálne prostagladínmi, ktoré sú ovplyvnené účinkom NSA. V porovnaní s ostatnými úžitkovými a domácimi zvieratami sú v tomto ohľade výnimočne citlivé kone.
Bežné nežiaduce účinky NSA súvisiace s činnosťou obličiek zahŕňajú: NSA, najmä v kombinácii s inými nefrotoxickými liečivami môžu spôsobiť poškodenie obličiek. Renálne zlyhanie hrozí najmä ak pacient súčasne berie ACE inhibítor a diuretikum – takzvaný "tripple whammy effect" (účinok trojitej rany).
Fotosenzitivita
Najrizikovejší pre fotosenzitivitu bol benoxaprofén, ten bol ale stiahnutý pre hepatotoxicitu. Príčinou tendencie k fotosenzibilizácii u 2-arylpropiónových kyselín je ľahká dekarboxylácia karboxylovej skupiny. Absorpčná charakteristika jednotlivých chromoforových 2-aryl substituentov ovplyvňuje dekarboxylačný mechanizmus. Aj keď má ibuprofén slabú absorpciu, ukazuje sa ako slabý fotosenzibilizujúci činiteľ.
Počas tehotenstva
Nesteroidné antiflogistiká nie sú odporúčané počas tehotenstva, najmä počas prvého trimestra. Aj keď NSA nie sú priame teratogény, môžu spôsobiť predčasné uzavretie fetálneho ductus arteriosus, alebo vyvolať obličkové nežiaduce účinky u plodu. Navyše sú spájané s predčasnými pôrodmi. Kyselina acetylsalicylová je však spolu s heparínom používaná pri tehotných ženách s protilátkami na fosfolipidy.
Naopak paracetamol (acetaminofen) je pokladaný ako bezpečný a dobre tolerovaný počas tehotenstva. Dávky by však mali byť brané podľa predpisu, kvôli riziku hepatotoxicity pri predávkovaní.
Iné nežiaduce účinky
Bežné nežiaduce účinky, ktoré neboli spomenuté vyššie zahŕňajú zvýšené pečeňové enzýmy, bolesti hlavy, závrat.
Zriedkavé nežiaduce účinky sú zlyhanie srdca, hyperkaliémia, zmätenosť, bronchospazmus, či vyrážky. Ibuprofén môže zriedkavo vyvolať prejavy syndrómu dráždivého tračníka.
Väčšina nesteroidných antiflogistík prechádza málo do centrálneho nervového sysému (CNS). Enzým cyklooxygenáza je však vytváraný sústavne aj v niektorých častiach CNS a preto aj obmedzený prienik môže spôsobiť vedľajšie účinky ako ospalosť či závraty.
Chiralita
Väčšina nesteroidných antiflogistík má chirálnu molekulu (dôležitou výnimkou je diklofenak). Väčšina z nich je však pripravovaná ako racemát. Zvyčajne je farmakologicky aktívny len jeden enantiomér. Pre určité liečivá (najmä profény) existuje in vivo enzým izomeráza, ktorá konvertuje neaktívnu formu na aktívnu. Tento fenomén je pravdepodobne zodpovedný za slabé korelácie účinnosti a plazmatickej koncentrácie získané pri starších štúdiách, keď nebol špecificky stanovený aktívny enantiomér.
Ibuprofén a ketoprofén sú teraz dostupné vo forme čistých aktívnych enantiomérov (dexibuprofén a dexketoprofén), ktoré sľubujú rýchlejší nástup účinku a zmiernenie vedľajších účinkov. Naproxén bol vždy predávaný ako čistý aktívny enantiomér.
COX-2 inhibítory
Objav COX-2 v roku 1991 L. Simmonsom z Univerzity Brighama Younga (Provo, Utah, USA) vyvolal nádej vyvinutia selektívneho nesteroidného antiflogistika bez typických žalúdočných problémov. Bol predpoklad, že selektívna inhibícia COX-2 by vyvolala protizápalový účinok bez narušenia gastroprotektívneho (žalúdok chrániaceho) účinku prostagladínov.
COX-1 je enzým so stálou expresiou (kontinuálne produkovaný) s úlohou regulovať mnoho normálnych fyziologických procesov. Jeden z nich je stena žalúdka, kde majú prostagladíny ochrannú úlohu chrániť žalúdočnú sliznicu pred poškodením vlastnou žalúdočnou kyselinou. Keď neselektívne inhibítory COX-1 aj COX-2 znížia hladinu prostagladínov, stratia sa tieto ochranné účinky, čo môže spôsobiť vznik vredov žalúdka, dvanástnika a eventuálne vnútorné krvácanie. COX-2 je enzým, ktorého expresia je viazaná všeobecne na zápal a jeho inhibícia je príčinou žiadúcich účinkov nesteroidných antiflogistík.
Pomerne selektívne COX-2 inhibujúci oxikam meloxikam bol prvý krok vo vývoji skutočne selektívneho COX-2 inhibítora. Najnovšia skupina nesteroidných antiflogistík, koxiby môžu byť pokladané za skutočne selektívne inhibítory COX-2.
Kontroverzita COX-2 inhibítorov
Napriek nádeji, že COX-2 selektivita zníži nežiaduce účinky na gastrointestinálnom trakte, nie je to jednoznačne potvrdené. U pôvodnej štúdie zverejnenej Searle (dnes súčasť Pfizer), ktorá ukazovala zníženie nežiaducich účinkov pre celecoxib, sa neskôr ukázalo, že vychádzala z predbežných dát a konečné výsledky neukazovali výrazné odlíšenie v nežiaducich účinkov v porovnaní s diklofenakom.