cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Východoslovenská energetika
Elektrifikácia východného Slovenska pred vznikom VSE
Budovanie tzv. všeužitočných elektrárenských podnikov sa začalo v roku 1920 najprv na strednom a západnom Slovensku. Prvý takýto podnik bol postavený v Banskej Bystrici v roku 1920, ďalšie nasledovali v Bratislave v roku 1921, v Žiline v roku 1923 a Komárne v roku 1926. Východné Slovensko sa koncom 20-tych rokov 20. storočia, stalo posledným slovenským regiónom bez všeužitočného elektrifikačného podniku. Iniciátori vzniku potrebných Východoslovenských elektrární úč. spol. očakávali od spoločnosti podporu neustále stagnujúceho rozvoja hospodárstva na východe Česko-Slovenska. V tom čase bolo celkovo elektrifikovaných 58 miest a obcí, čo predstavovalo len 5 % z celkového počtu obcí na Slovensku.
VSE počas prvej Česko-slovenskej republiky
Východoslovenské elektrárne úč. spol. vznikli 17. januára 1929. Zakladateľmi elektrární sa stali Ministerstvo verejných prác, ktoré prispelo so základným kapitálom 2 mil. Kč, ďalej to boli Verejné podniky mesta Košíc taktiež sumou 2 mil. Kčs, Iglovská elektráreň, úč. spol. v Spišskej Novej Vsi sumou 0,5 mil. Kč a Prešovská električná úč. spol. v Prešove sumou 1 mil. Kč. Prvým sídlom novovzniknutej spoločnosti VSE boli prenajaté priestory na Hlavnej ulici č. 91 v Košiciach. Elektrárne začínali za veľmi náročných podmienok. V ich hlavnej zásobovacej oblasti existovalo niekoľko menších elektrární, ktoré boli rôznej sústavy a mali niekoľko prúdových systémov. Ich vzájomná spolupráca bola preto nemožná.
Od roku 1930 VSE postupne skupovali viaceré už existujúce elektrárne na východe Slovenska. Ako prvá bola kúpená elektráreň v Levoči, nasledovali Kežmarok, Michalovce, Prešov, Bardejov a fúzia s Iglovskou elektrárňou v Spišskej Novej Vsi. Tento náročný proces trval až do roku 1934. V neefektívnych a zastaralých elektrárňach VSE zastavili výrobu a pripájali ich na diaľkové vedenie. Prvé takéto diaľkové vedenie viedlo z Košíc do Košických Olšian. Za prvé dva roky vzniklo celkom 298 km vedenia.
V novembri roku 1938 na základe Viedenskej arbitráže elektrárne prišli o 15,2 % svojho zásobovacieho územia na juhovýchode Slovenska. Bolo im odobratých tiež 162 km vedenia vysokého napätia, 68 km nízkonapäťového vedenia, 1 088 elektromerov a trafostanica v Košiciach. Sídlo Východoslovenských elektrární sa začiatkom ďalšieho roka presťahovalo do Prešova.
Roky počas vojny
V polovici 30. rokov výrobné kapacity elektrární nepostačovali tempu elektrifikácie vo východoslovenskom regióne. Elektrárne sa preto rozhodli vybudovať tepelnú elektráreň v Krompachoch. Jej výstavba začala v roku 1937 a dokončená bola v roku 1939. Jednalo sa o prvú veľkoelektráreň na východnom Slovensku. Mala dve parné turbíny, z ktorej každá mala výkon 6 000 kW. Výber Krompách ako lokalitu tejto elektrárne sa v historickom kontexte ukázal ako veľmi predvídavý. Najprv sa uvažovalo aj o rozšírení existujúcej elektrárne v Košiciach, či odbere elektriny z neďalekého Užhorodu. No o tieto územia však Slovensko krátko na to prišlo.
Potreba väčšej spolupráce elektrárenských spoločností na Slovensku si vyžiadala vznik Ústrednej kancelárie všeužitočných elektrárenských spoločností v roku 1939. Kancelária zjednotila služobný poriadok, kolektívne zmluvy, účtovný systém a postupy v jednotlivých agendách. V tom istom roku vznikol aj Sväz všeužitočných elektrárenských spoločností.
Spájanie jednotlivých elektrárenských podnikov vyvrcholilo v roku 1942 ich celkovým spojením do jednej formy – Slovenských elektrární (SE). Z Východoslovenských elektrární sa tak stalo Oblastné riaditeľstvo SE so sídlom v Prešove.
V roku 1944 bolo kvôli silnému bombardovaniu vedenie Oblastného riaditeľstva SE evakuované z Prešova do Spišskej Novej Vsi. Aj napriek vojnovej situácii v krajine SE pokračovali vo svojej elektrifikácii. V rokoch 1939 – 1944 pribudlo vyše 400 km elektrických vedení, elektrifikovalo sa 105 obcí a dodávka elektriny sa zvýšila o 108,5 %. Maximálne zaťaženie nadobudlo hodnotu 8 100 kW.
Po prechode frontu v roku 1945 sa Oblastné riaditeľstvo SE z Prešova presťahovalo naspäť do Košíc. V júni bola na prinavrátenom území po odstúpenom Maďarsku uvalená národná správa na Krajinské elektrické podniky. Následne v auguste prišlo na uvalenie národnej správy na celé Slovenské elektrárne.
Intenzívne budovanie energetiky
Dekrét prezidenta ČSR z októbra 1945 zapríčinil znárodnenie energetických distribučných závodov. Elektrárenské podniky na východe Slovenska boli pomocou vyhlášok postupne znárodňované, od decembra 1945 do júla 1946. Všetky boli včlenené do národného podniku Slovenských elektrární, so sídlom v Bratislave.
Znárodnením začalo v roku 1949 obdobie centralizovaného riadenia energetiky. Počas nasledujúcich piatich desiatok rokov došlo k viacerým vyčleňovaniam a začleňovaniam častí energetického priemyslu. Jednou z nich bol presun Elektrárne Krompachy a ostatných výrobní elektriny pod Slovenské elektrárenské výrobne, n.p. Žilina.
V tom istom roku došlo k vzniku samostatného, výlučne distribučného podniku Východoslovenské elektrárne, n.p. Košice. VSE vtedy spravovali približne 2 300 km vedení rôzneho napätia, 8 rozvodní a 780 trafostaníc. V tom čase zamestnávali 756 ľudí a v Košickom kraji bolo elektrifikovaných približne 50 % obcí a žilo v nich až 74 % obyvateľov vtedajšieho kraja. V Prešovskom kraji bolo k elektrickej energii pripojených 23 % obcí a využívalo ju 33 % obyvateľov kraja.
V roku 1950 sa elektrifikácia stala hlavnou úlohou pre najbližších 10 rokov. Kým začiatkom storočia sa za rok podarilo pripojiť na elektrinu v priemere menej ako 2 obce, v 50. rokoch to už bolo 58 obcí ročne.
Vodná elektráreň v Dobšinej bola jednou z prvých veľkých vodných elektrární na Slovensku. Jej celkový výkon bol 22,6 MW a spolu s krompašskou tepelnou elektrárňou, ktorá mala výkon 32 MW, boli hlavnými zdrojmi energie v regióne. V tomto období bol však nedostatok elektrickej energie. Častými úkonmi teda boli vypínacie plány, revízie odberových diagramov veľkoodberateľov a mobilizácia závodných elektrární.
Poslednou elektrifikovanou obcou v Česko-Slovensku sa v septembri roku 1960, stala obec Zlatá Baňa v Prešovskom kraji. ČSSR sa tak stala piatou úplne elektrifikovanou krajinou na svete. Skôr ukončili tento proces len v NSR, Belgicku, Holandsku a Švajčiarsku. Ďalšou úlohou energetiky sa tak stalo zabezpečenie celkovej kvality dodávanej elektrickej energie.
Energetika od 60. rokov
Zmeny v organizovaní v sektore energetiky pokračovali aj v nadchádzajúcom období. Netýkali sa však samotných elektrární, ale ich riadiacich orgánov. Postupne týmito riadiacimi orgánmi boli Energotrust Bratislava, Ministerstvo palív a energetiky Praha, Ústredná správa energetiky Praha, Československé energetické závody Praha (ČEZ) a po federatívnom rozdelení v roku 1969 Slovenské energetické podniky Bratislava.
Elektrifikácia a samotný rozvoj priemyslu na východe Slovenska v druhej polovici 20. storočia vyžadovali neustále vyššie nároky na riadenie prevádzky rozvodných zariadení. Sieť 22 kV vedení začala byť nahradzovaná 100 kV vedeniami. Vybudovanie prvej transformovne 400/100 kV v Lemešanoch v roku 1965, bolo taktiež súčasťou tohto procesu.
Následne v roku 1966 VSE spustili vodnú elektráreň Domaša s dvoma Kaplanovými turbínami s výkonom 6,2 MW. Košice, boli posledným veľkým mestom v ČSSR, ktoré začalo z teplofikáciou v roku 1968. Základom najväčšej a najmodernejšej sústavy centrálneho zásobovania teplom v krajine sa stala Tepláreň Košice. Košická tepláreň sa začala budovať v roku 1962 a jej prvá dokončená etapa bola spustená do prevádzky v roku 1968. Tepláreň bola kompletne dokončená v roku 1988.
Rok 1972 priniesol spustenie Prečerpávacej vodnej elektrárne Ružín (PVE. Bola to prvá PVE v ČSSR s reverzibilnými Francisovými turbínami. Na budovaní PVE Ružín podieľali viaceré doávateľské a investorské podniky, ktorých koordinácia na tomto projekte bola veľmi náročná. V roku 1975 bola väčšina elektrární, ktoré v tom čase vyrábali elektrickú energiu, situovaných na strednom a západnom Slovensku. Aby VSE dosiahli čo najmenšie straty pri prenose vyrobenej elektrickej energie, rozhodli sa to zabezpečiť čo najvyšších napätí. VSE však mali len jednu transformačnú stanicu 400/100 kV v Lemešanoch. Spustenie dvoch transformovní 400/100 kV v Spišskej Novej Vsi a vo Veľkých Kapušanoch, VSE umožnilo vytvoriť uzavretý okruh 400 kV vedenia.
Historickým míľnikom v procese automatizácie informačných tokov vo VSE bol koniec roka 1981. Vtedy bol do prevádzky spustený prvý vlastný počítač EC 1040. Svojou kapacitou sa v tom čase radil do prvej desiatky podobných zariadení na východe Slovenska. V roku 1983 si tento informačný systém vyžiadal samostatnú prístavbu k budove podnikového riaditeľstva. Od tohto roku začali na pracoviskách pribúdať aj minipočítače a následne v roku 1988 bola táto 8-bitová technika nahradená 16-bitovými zariadeniami.
Reorganizáciu systému riadenia, zapríčinila intenzívna výstavba sietí veľmi vysokého napätia, po druhej svetovej vojne. Okrem krajského dispečingu preto vznikla sieť rajónových dispečingov. Krajský dispečing riadil 100 kV siete a rajónové dispečingy 22 kV vedenia.
V roku 1985 VSE vytvorili poradensko-konzultačné stredisko. Toto miesto slúžilo klientom na kontaktovanie spoločnosti s otázkami o službách VSE, ale aj s otázkami o rôznych spôsoboch šetrenia elektrinou a podobne. Obnova zariadení distribučnej siete bola tiež náplňou osemdesiatych rokov. Obnovovali sa existujúce transformovne, ale aj stavali nové transformovne 110/22 kV.
Prechod k informačnej spoločnosti
Po zmene politického režimu v krajine v roku 1990, sa začínajú zmeny aj v systéme riadenia samotnej energetiky. Po rozhodnutí ministra hospodárstva sa distribučné spoločnosti odčlenili od SEP. Týmto spôsobom vznikol štátny podnik Východoslovenské energetické závody. Od VSE bola oddelená aj Tepláreň Košice, ZVE Dobšiná a zariadenia prenosovej sústavy 220 a 400 kV.
V roku 1991 VSE začali s prácami a opravami pod napätím. Do tohto momentu si práce na vedeniach vyžadovali odpájanie opravovaných úsekov. Zavedením prác pod napätím sa zlepšila kvalita dodávky elektriny.
Od roku 1999 bolo postupne nainštalovaných viac ako 33 000 prijímačov hromadného diaľkového ovládania. Prijímače sa využívajú na hromadné automatické zapínanie alebo vypínanie spotrebičov (napríklad na vykurovacie zariadenia), alebo na prepínanie meracích prístrojov.
Po rozhodnutí vlády v roku 2001, o privatizácii distribučných energetických podnikov došlo k premene štátneho podniku Východoslovenské energetické závody na akciovú spoločnosť Východoslovenská energetika, ktorá začala oficálne fungovať od 1. januára 2002. V zhruba tom istom čase prebehol aj tender na odpredaj 49 % akcií VSE novému strategickému partnerovi. Kúpnu zmluvu o prevode 49 % akcií VSE na spoločnosť RWE AG podpísali minister hospodárstva, zástupca Fondu národného majetku a predstavitelia RWE 2. júna 2002. Táto privatizačná transakcia bola ukončená a akcie prevedené 23. januára 2003. Okrem samotných 49 % akcií, získal nemecký investor aj manažérske právomoci. Z piatich členov predstavenstva má tri posty vrátane predsedu predstavenstva.
Spoločnosť Východoslovenská energetika bola súčasťou skupiny innogy do 1. júla 2022, po tomto dátume bola spoločnosť innogy Slovensko, s.r.o zlúčená s Východoslovenskou energetikou.
Monpardiac
Monpardiac je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Gers, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Breath
Breath je názov prvého štúdiového albumu slovenského gitaristu Henryho Tótha. Album v roku 1996 vyšiel v hudobnom vydavateľstve Jumbo Records.
Za tento album, ktorý je známy (podľa hlavného motívu dizajnu na jeho obale) aj pod názvom The Big H - Breath získal Henry Tóth od Slovenskej hudobnej akadémie Grammy West ocenenie v kategórií „Najlepší inštrumentalista roka“. Bol nominovaný tiež v kategóriách „Producent roka“, „Platňa roka“ a mal nomináciu aj za „Zvuk“. V tomto roku spolu s Delmarom Brownom, Emilom Frátrikom a Braňom Valantským absolvoval Henry Tóth úspešné koncertné turné.
Remíza (šach)
Pravidlá
Situácie, pre ktoré nastáva remíza:
Geologická mapa
náhľad|Geologická mapa amerického štátu Georgia. Geologická mapa je mapa, ktorá znázorňuje priestorové rozšírenie o orientáciu hornín na kartografickom podklade, ktorým je väčšinou klasická topografická mapa. Horniny, litologické, litostratigrafické alebo geologické jednotky sú v mape znázornené rôznymi farbami, šrafou a značkami.
Geologické mapy sú dôležitými podkladmi pre rad ďalších máp, jednak pre iné špeciálne mapy ale aj ďalší výskum orientovaný v priestore geovied. Geologické mapy sú základným výrazovým prostriedkom geológie a vyjadrujú znalosti o geologickej stavbe skúmaného územia v období, kedy boli publikované. Nedostatok vhodných alebo kvalitných geologických máp, prípadne celková neznalosť geologických podmienok v určitom území, môže viesť k následným chybám pri riešení závažných projektov ako sú vodné nádrže, skládky nebezpečných odpadov, líniové stavby alebo jadrové elektrárne.
Typy geologických máp
Klasické (resp. základné) geologické mapy vyjadrujú výskyt hornín na povrchu, v prípade že znázorňujú aj horniny kvartéru, označujú sa ako zakryté, ak neobsahujú výskyty kvartérnych hornín, nazývajú sa odkryté geologické mapy. Rôzne špeciálne geologické mapy môžu vyjadrovať rozšírenie špecifických, hornín, tektonických jednotiek, ložísk nerastných surovín, hydrogeologických štruktúr a pod. Niektoré mapy, hlavne zaoberajúce sa ložiskami, môžu vyjadrovať aj podpovrchové rozšírenie hornín. Existujú aj mapy podložia sedimentárnych panví, ktoré rovnako nevyjadrujú informácie z povrchu. Na vyjadrenie viacrozmernosti geologického prostredia sa využívajú jednak typické štruktúrne značky, ktoré vyjadrujú orientáciu (smer a veľkosť sklonu) vrstiev, bridličnatosti a podobne, alebo tzv. mapy izopách, ktoré vyjadrujú hrúbku určitých sedimentárnych telies, prípadne celých paniev (napr. hrúbka neogénnych sedimentov v Panónskej panve). Mapy sú väčšinou doplnené aj geologickým rezom, ktorý má znázorňovať informácie o stavbe oblasti do hĺbky obyčajne prvých niekoľko kilometrov.
Na základe mierky sa geologické mapy delia na : náhľad|vpravo|Geologická mapa Británie publikovaná Williamom Smithom roku 1815. Geologické mapy zobrazujúce predpokladaný povrch Zeme v predošlých geologických obdobiach sa nazývajú paleogeografické mapy.
Dejiny
Najstaršia zachovaná geologická mapa sa nazýva Turínsky papyrus, bola vyrobená okolo roku 1150 pred našim letopočtom.
Za prvú modernú geologickú mapu je považovaná mapa Spojeného kráľovstva, ktorú v roku 1815 zhotovil Angličan William Smith. Dnes sa tvorbou geologických máp v každej krajine zaoberá štátom poverená geologická služba. Na Slovensku je týmto orgánom Štátny geologický ústav Dionýza Štúra. Prvé geologické mapy územia Slovenska pochádzajú zo začiatku 19. storočia.
Bazoš
Bazoš je pôvodne český inzertný portál, v súčasnosti prevádzkovaný aj na Slovensku, v Poľsku a v Rakúsku. Slovenskú verziu používa vyše 1,7 milióna používateľov mesačne.
História
Zakladateľom a majiteľom inzertného portálu je Radim Smička. Pred vznikom Bazoša založil a prevádzkoval webové stránky o hardvéri, kde na žiadosť priateľov pridal v roku 2003 do svojej ponuky aj inzerciu PC komponentov. S rastúcim počtom používateľov pribúdali ďalšie kategórie inzercie. Následne sa inzercia úplne oddelila od pôvodného webu o hardvéri, čím vznikol Bazoš.
Žľab (prítok Trnávky)
Žľab je potok v regióne Dolné Považie, v obci Boleráz v okrese Trnava v Trnavskom kraji. Je ľavostranným prítokom vodného toku Trnávka a má dĺžku. Je vodným tokom VII. rádu.
Prameň
Pramení v blízkosti poľa Žľab v centrálnej časti obce Boleráz, z ktorého vyteká v poľnohospodárskom extraviláne v nadmorskej výške. Patrí do obce Boleráz, okresu Trnava v Trnavskom kraji a nachádza sa v geomorfologickom celku Podunajská pahorkatina, v geomorfologickom podcelku Trnavská pahorkatina. .
Opis toku
Od prameňa tečie juhovýchodným smerom, veľkým oblúkom sa stáča na východ, ľavým brehom obmýva les Dolný háj, pravým brehom obmýva pole Žľab, v nadmorskej výške podteká železnicu z Trnavy do Bolerázu, na okraji intravilánu obce Boleráz v nadmorskej výške  ústi do vodného toku Trnávka ako jej ľavostranný prítok.
Vodný tok Žľab nemá žiadny významnejší prítok. .
Majstrovstvá Európy UEFA vo futsale 2012
Majstrovstvá Európy UEFA vo futsale 2012 boli 8. majstrovstvá Európy vo futsale. Bolo to najvyššie európske podujatie UEFA vo futsale v roku 2012. Konalo od 31. januára11. februára 2012 v Záhrebe a Splite, v Chorvátsku, za účasti 12 tímov. Šiestykrát (štvrtýkrát za sebou) sa víťazom stali Španieli a vo štvrtom vzájomnom finálovom zápase proti Rusom zvíťazili po tretíkrát.
Chorvátsko získalo právo organizovať podujatie pred Belgickom (Antverpy a Charleroi) a Severné Macedónskom (Skopje) vo voľbách UEFA 24. marca 2010.
Skupiny
Pozn: Číslo v zátvorke udáva umiestnenie v aktuálnom medzinárodnom rebríčku FIFA k 2. januáru 2012.
František Harer
František Harer, SJ (iný zápis priezviska: Harrer; * 4. október 1607, Preddvor† 15. august 1682, Ľubľana ) bol slovinský, resp. pravdepodobne nemecký resp. uhorský filozof, gymnaziálny a univerzitný učiteľ (profesor).
V roku 1640 pôsobil v Gorici. V roku 1640/1641 bol profesorom etiky, v roku 1641/1642 logiky a v roku 1642/1643 fyziky na Trnavskej univerzite.
Potom pôsobil väčšinou v Ľubľane (v rokoch 1647/16481650/1651, 1652/16531661/1662, 1666/16671676/1677, 1678/16791681/1682) a občas v Grazi (1651/1652, 1662/16631665/1666), Celovci (Klagenfurte; 16451647) a Pleterje (1677/1678).
Sadie Sink
Sadie Elizabeth Sink (* 16. apríl 2002, Brenham, Texas, USA) je americká herečka.
Prelom jej kariéry nastal stvárnením Max Mayfieldovej v sci-fi dramatickom seriáli Stranger Things (2017 – súčasnosť). V roku 2021 hrala Ziggy Bermanovú v hororovej trilógii Fear Street a hlavnú úlohu v romantickej dráme Taylor Swift: All Too Well: The Short Film. Stvárnila Ellie v pripravovanej psychologickej dráme Darrena Aronofského: The Whale (2022).
Skorý život
Sink sa narodila v Brenhame v Texase 16. apríla 2002. Jej otec je futbalový tréner a matka učiteľka matematiky. Má troch starších bratov a mladšiu sestru. Zatiaľ čo jej rodina bola športovo zameraná, Sink sa zaujímala o divadelné umenie. Začala hrať v komunitnom divadle neďaleko Houstonu, počnúc produkciou The Best Christmas Pageant Ever v Brenhame, keď mala sedem rokov. Potom sa zúčastnila konkurzu a získala hlavnú úlohu v miestnej produkcii The Secret Garden. Po tejto skúsenosti sa rozhodla pokračovať v svojej hereckej kariére.
Kariéra
Sink účinkovala v hrách v Divadle pod hviezdami v Houstone počas sezóny 2011–2012, vrátane hudobných produkcií Biele Vianoce (2011) a titulnej úlohy vo filme Annie (2012). Debutovala na Broadwayi v roku 2012 – 2014 Annie revival, kde hrala Annie aj Duffyho. Počas aktívneho pôsobenia na Broadwayi debutovala v televízii v roku 2013 v epizóde seriálu The Americans, ktorý získal cenu Emmy. Hrala tiež ako hosť v epizóde policajného procedurálneho seriálu Modrá krv (2014).
V roku 2015 si Sink zahrala Suzanne Ballard v sérii akčných thrillerov NBC American Odyssey a stvárnila mladú kráľovnú Alžbetu II po boku Helen Mirren v broadwayskej produkcii The Audience. Študovala a hrala malé úlohy v televízii a vo filmoch, ako Kimberly v športovom dramatickom filme Chuck z roku 2016, hosťujúca postava v epizóde sitkomu Nezlomná Kimmy Schmidt a mladá Lori Walls v životopisnom dramatickom filme Sklenený zámok (2017). Sink sa zúčastnila konkurzu na rolu Max Mayfield pre druhú sériu sci-fi hororovej drámy Netflix Stranger Things a od októbra 2016 v nej bola oficiálne trvalo herecky obsadená. Max sa ukázala byť Sinkinou prelomovou úlohou, stala sa obľúbenou postavou fanúšikov a neoddeliteľnou súčasťou série.
V roku 2018 spolupracovala s Rooney Mara, Siou, Joaquinom Phoenixom a Kat von D na dabovaní austrálskeho dokumentárneho filmu Dominion</i> za práva zvierat. Prechádzala sa tiež po móle na parížskom týždni módy, kde debutovala ako modelka vo veku 15 rokov. The Hollywood Reporter zaradil Sink medzi 30 najlepších hviezd mladších ako 18 rokov a Variety ju zaradil do svojej správy Young Hollywood Up Next Report. Sink bola spolu s členmi hereckého obsadenia Stranger Things nominovaná na cenu SAG za vynikajúci výkon súboru v dramatickom seriáli. Nasledujúci rok si Sink zahrala vedľajšiu úlohu v hororovom filme od Netflixu: Eli.
V roku 2021 si zahrala hlavnú úlohu Ziggy Berman v uznávanej trilógii The Fear Street Trilogy, ktorá sa objavila v druhom a treťom diele Fear Street Part Two: 1978 a Fear Street Part Three: 1666. Jej výkon v prvom z nich bol chválený kritikmi, s Loviou Gyarkye z The Hollywood Reporter, ktorá napísala, že si túto rolu privlastňuje, a Ian FreerSink z Empire ju nazval "výnimočnou“. Potom hrala hlavnú úlohu v krátkom filme Taylor Swift All Too Well: The Short Film z roku 2021 po boku Dylana O'Briena .  V roku 2022 si zahrala hlavnú úlohu Tess DeNunzio v dráme Dear Zoe (2022).
Sinkin výkon v štvrtej sezóne Stranger Things, najmä v epizóde „ Drahý Billy “, získal uznanie kritikov. Saloni Gajjar z AV Clubu povedala, že "Sink sa ponorí do svojej úlohy a nakoniec predvedie najlepší výkon bandy, najmä vo vynikajúcej štvrtej epizóde“, kým Valerie Ettenofear z /Filmu pochválila jej „traumatizujúco dobrý výkon“, a Daniel D'Addario z Variety uviedol, že sa "počas sezóny vyznačovala ako významná mladá umelkyňa“. Za svoj výkon Sink vyhrala Cenu asociácie hollywoodskych kritikov za najlepšiu herečku vo vedľajšej úlohe v seriáli, Dráma, a získala nomináciu na cenu Saturn za výkon mladej herečky. Hrala Ellie v dramatickom filme Darrena Aronofského: The Whale, ktorý by mal mať premiéru 9. decembra 2022. V septembri 2022 sa Sink pripojila k hereckénz obsadeniu thrilleru Berlin Nobody, adaptácie románu Nicholasa Hogga z roku 2015 Tokio.
Boeing X-45
X-45 je americké bojové bezpilotné lietadlo, ktoré bolo navrhnuté pre bojové operácie v 21. storočí. Lietadlo malo byť určené pre útočné misie, ako je potlačenie protivzdušnej obrany nepriateľa (SEAD), elektronický boj a s tým súvisiace operácie.
Vznik a vývoj
Boeing spustil svoj program bezpilotných bojových lietadiel v roku 1998. Nasledujúci rok si agentúra DARPA (Defense Advanced Research Project Agency) a americké letectvo vybrali Boeing, aby v rámci programu J-UCAS postavil dve bezposádkové lietadlá X-45A a jednu riadiacu stanicu. Prvý let X-45A sa uskutočnil 22. mája 2002 na leteckej základni Edwards v Kalifornii. Dron prezývaný „Elsie May“ letel 14 minút, pričom dosiahol rýchlosť 361 km/h a nadmorskú výšku 2286 metrov. Podarilo sa odskúšať letové charakteristiky a základné aspekty prevádzky lietadla, najmä spojenie medzi lietadlom a riadiacou stanicou.
Dňa 29. apríla 2003 Boeing oznámil, že ho agentúra DARPA požiadala, aby upravila svoj konštrukciu lietadla X-45B, ktoré bolo práve vtedy vo vývoji. Išlo o väčšiu a vylepšenejšiu verziu X-45A. DARPA požadovala lietadlo, ktoré by mohlo splniť ciele amerického letectva aj námorníctva USA. Upravená konštrukcia dostala označenie X-45C.
V apríli 2004 sa uskutočnila významná skúška, počas ktorej demonštrátor X-45A zhodil z vnútornej zbraňovej šachty presne navádzanú zbraň (250-librovú inertnú bombu). Bomba bola vypustená vo výške asi a pri rýchlosti asi 710 km/h. V auguste 2004 sa uskutočnil prvý test prevádzky viacerých lietadiel. Jeden operátor riadil súčasne oba demonštrátory X-45A. Letové skúšky X-45A boli úspešne ukončené v auguste 2005.
thumb|Phantom Ray v leteckom výskumnom centre v Drydene v apríli 2011
V októbri 2006, po 64 letoch a dosiahnutí mnohých prvenstiev v autonómnom bojovom letectve, boli obe lietadlá X-45A odoslané do leteckých múzeí. Jedno lietadlo putovalo do Národného múzea letectva USA na leteckej základni Wright-Patterson v Daytone v štáte Ohio a druhé do Smithsonian National Air and Space Museum vo Washingtone, D.C.
V rokoch 2004 až 2005 získal Boeing od agentúry DARPA 942 miliónov dolárov na postavenie a otestovanie troch prototypov X-45C. X-45C bolo vyvýjané v rámci programu J-UCAS, ktorý však bol v januári 2006 ukončený. Boeing využil poznatky z vývoja X-45C a použil konštrukciu tohto stroja ako základ pre interne financovaný demonštrátor nazvaný Phantom Ray. Nové bezposádkové lietadlo s rozpätím krídel bolo verejnosti predstavené 10. mája 2010. Dňa 27. apríla 2011 absolvoval Phantom Ray svoj prvý let. Dron vzlietol z leteckej základne Edwards a let trval 17 minút.
Konštrukcia
thumb|Testovací let X-45A Lietadlo X-45A malo stealth dizajn so šípovými krídlami. Malo kompozitnú konštrukciu s rozpätím krídel. Lietadlo bolo bez zvislých riadiacich plôch.
Dron mal užitočné zaťaženie 680 kg. V dvoch interných zbraňových šachtách mohol niesť presne navádzané bomby. Pod krídlami mal dva závesníky na pomocné palivové nádrže, čo umožňovalo predĺžiť dolet stroja.
Špecifikácie
thumb|Test vypustenia satalitom navádzanej bomby z X-45A
Gregová (vrch v Spišsko-gemerskom krase)
Gregová je vrch v Spišsko-gemerskom krase, krajinnom celku Slovenského rudohoria. Leží nad Telgártom, približne južne od Popradu.
Poloha
Nachádza sa v strednej časti Spišsko-gemerského krasu, v geomorfologickom podcelku Slovenský raj. Leží v Banskobystrickom kraji, v okrese Brezno a na katastrálnom území obce Telgárt. Najbližším sídlom je na juhozápadnom úpätí situovaný Telgárt, západne sa nachádza Šumiac, severovýchodne osada Pusté Pole a Vernár a východne Dobšinská Ľadová Jaskyňa a Stratená. Vrch patrí do Národného parku Nízke Tatry.
Opis
Gregová leží na západnom okraji Slovenského raja, priamo nad obcou Telgárt. Severným smerom sa nachádzajú Tri kopce, Úplaz , Predná hoľa , Prostredný vŕšok a Popová , východným Javorina , Kopa , Ondrejisko , Borovniak  Rakytovec  a Buchvald , južným Trsteník , Kyprov , Priehybka  a Čelo  a západným Grúň , Kráľova skala  a Kráľova hoľa. Voda zo severnej časti odteká Zbojníckym potokom do rieky Hnilec, južné svahy odvodňujú prítoky Hrona, prameniaceho na juhovýchodnom úpätí. Na vrchol nevedie značená turistická trasa a juhovýchodným úbočím prechádza cesta I/66 z Popradu do Brezna i železničná trať Červená Skala – Margecany, ktorá má v južnej časti Gregovej vybudovaný jedinečný Telgártsky tunel.
Geológia
Vrch Gregová je tvorený masívom ryolitov. V súčasnosti sú považované za súčasť tektonickej jednotky silicika. Pre svoje vystupovanie medzi mladšími sedimentami spodného triasu, kam boli štruktúrne inkorporované pri presune vernárskeho a muránskeho príkrovu, boli pôvodne považované za spodnotriasové. Ryolity sú však vrchnopermského veku. Datované boli na základe veku monazitu na 263 ±3,5 milióna rokov. Datovania na základe U-Pb vekov zirkónu preukázali ten istý vek 263,3 ±1,9 milióna rokov.
Výhľady
Vrchol pokrýva nesúvislý lesný porast, ktorý umožňuje obmedzený rozhľad. Z vhodných lokalít sú pozorovateľné okolité vrchy Spišsko-gemerského krasu, Nízkych Tatier a Stolických vrchov, nezriedka i Levočské a Volovské vrchy.
Morvilliers
Morvilliers môže byť:
Borák
Borák môže byť:
Borák alebo bôrak môže byť:
Mosnac
Mosnac môže byť:
Mont-d’Astarac
Mont-d’Astarac je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Gers, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Ukrajinská cyrilika
Ukrajinská cyrilika (iné názvy: ukrajinské cyrilské písmo, ukrajinská azbuka) je cyrilika používaná na zápis ukrajinčiny. Príslušná abeceda sa nazýva ukrajinská abeceda alebo ukrajinská azbuka.
Mouillac
Mouillac môže byť:
Moulines
Moulines môže byť:
Moulinet
Moulinet môže byť:
Parný rušeň 387.0
Parný rušeň radu 387.0, prezývaný „Mikádo“, je rad trojvalcových rýchlikových parných rušňov s usporiadaním pojazdu 2´C 1´ (Pacifik), vyvinutých a vyrábaných v medzivojnovom Československu pre potreby ČSD postupne v siedmich sériách medzi rokmi 1926 a 1937. Rušne tohto typu predstavujú vrchol československej medzivojnovej konštrukcie parných rušňov a až do dodávok povojnových „albatrosov“ (rušňov radu 498.0) predstavovali akúsi vlajkovú loď Československých dráh medzi rýchlikovými rušňami. S celkovým počtom 43 kusov ide zároveň o najpočetnejšiu rýdzo rýchlikovú československú konštrukciu parných rušňov.
náhľad|Číslo z rušňa 387.006 z roku 1926 náhľad|Valce trojčitého parného stroja radu 387
Vznik a vývoj
Rušňový park Československých dráh v dobe ich vzniku bol charakteristický svojou značnou roztrieštenosťou. ČSD totiž neboli iba nástupcami maďarských a rakúskych železníc, ktoré samé o sebe mali relatívne roztrieštený rušňový park (ako dôsledok technologického rozvoja parných rušňov začiatkom 20. storočia), ale len v nedávnej dobe pred zánikom monarchie boli poštátnené veľké železničné spoločnosti ako Severná železnica cisára Ferdinanda, Spoločnosť štátnej dráhy, Rakúska severozápadná železnica, či Česká severná železnica. Navyše, krátko po svojom vzniku prevzali prevádzku na Košicko-bohumínskej železnici a poštátnili aj posledné väčšie súkromné železničné spoločnosti v Čechách – Buštěhradskú železnicu a Ústecko-Teplickú železnicu. V prvej polovici 20. rokov 20. storočia tak rušňový park československých dráh prakticky pozostával z rušňov celkom 9 rôznych subjektov (ku ktorým treba ešte pripočítať kúpu 10 rušňov neskoršieho radu 436.0 od anglického ministerstva obrany a niekoľkých desiatok pôvodne nemeckých rušňov zakúpených ako koristných od spojencov) a od roku 1921 začali pribúdať vlastné rušňové rady.
Najhoršia situácia bola v tomto smere medzi rýchlikovými rušňami, ktoré hlavne súkromné železnice kvôli nízkej potrebe vlastnili častokrát iba v počte 3, 4 či 6 kusov z jedného typu. Navyše, hromadné nasadzovanie štvornápravových vozňov, najmä pôvodne rakúskych vozňov so vzdialenosťou otočných čapov podvozkov 13,5 m, ktorých dodávky pokračovali aj v 20. rokoch, umožňovali nielen nárast prevádzkovej rýchlosti rýchlikov, ale spôsobovali aj nárast hmotnosti vlakov, čím sa kumulovali požiadavky na výkon rýchlikových rušňov. Z takto prevzatých rušňov pritom výkonnostne vyhovovali jedine rušne radu 375.0, ktorých Československé dráhy prevzali iba 35 kusov, a ktoré vďaka použitiu združeného 4-valcového parného stroja boli náročné na údržbu aj obsluhu.
Na vyriešenie uvedeného problému si Československé dráhy zabezpečili 2 dvadsaťkusové série rušňov radu 365.0, ktoré vyrobila Prvá českomoravská továrna na stroje, a.s. v rokoch 1921 a 1923, a v roku 1924 aj od nich odvodenú 10-kusovú sériu rušňov radu 445.0 pre horské trate stredného a severného Slovenska. Avšak najmä rušne radu 365.0 sledovaný účel nesplnili a výkonnostne na prevádzkové potreby nestačili.
V roku 1924 Československé dráhy preto objednali v Škodových závodoch výkonnejšie rušne, ktoré mali mať trojčitý parný stroj, výkon okolo 2100 koní, maximálny nápravový tlak 16 t a mali vyhovovať maximálnej rýchlosti až 110 km/h. Rušne navrhol švajčiarsky konštruktér Oskar Dolch a prvých 6 kusov bolo vyrobených v roku 1926. Pri ich výrobe bol prvýkrát použitý trojčitý parný stroj, dvojdielny trámcový rám z vanádiovej ocele a nízky komín, ktorý dal strojom prezývku podľa vtedy módnych krátkych dámskych účesov. Nezvyklé bolo tiež zeleno-červeno-žlté sfarbenie.
Hoci po technickej aj estetickej stránke rušne zožali obdiv, hneď po ich vyrobení sa zistilo značné prekročenie hmotnosti, kvôli ktorému boli zakrátko preznačené na rad 387.0. Hoci ČSD ich prevzali, v roku 1927 bola vyrobený odvodený, avšak zmenšený rušeň radu 386.0, ktorý požiadavku na nápravový tlak 16 t dodržal, avšak za cenu zhoršenia výkonu. Československé dráhy preto ďalej nakupovali jedine rušne radu 387.0 a vykonali modernizáciu hlavných tratí.
Dodávky
Po prvej sérii z roku 1926 bola ďalšia séria dodaná až v roku 1930 a obsahovala 5 kusov. Na rozdiel od prvej série dostali elektrické osvetlenie a lepšie rozloženie hmotnosti.
Štvrtá séria bola postupne dodávaná v rokoch 19331936, a to nasledovne: v roku 1933 4 kusy, v roku 1934 2 kusy, v roku 1935 2 kusy a v roku 1936 2 kusy.
Piata séria označená ako 10 Lo8 bola v počte desiatich kusov dodaná v roku 1937. Rušne tejto série mali vďaka menšiemu priemeru valcov (500 mm oproti 525 mm) kľudnejší chod, a navyše stroj 387.043 dostal na niektoré nápravy skúšobne valivé ložiská. Vďaka týmto konštrukčným zmenám im bola povolená maximálna rýchlosť 120 km/h.
V roku 1938 sa ešte zamýšľala ďalšia, 17-kusová séria, z ktorej v dôsledku Mníchovského diktátu zišlo a počet 43 kusov tak zostal konečný.
Prevádzka
Rušne prvej série začali premávať na trati Praha – Beroun – Plzeň. Až po modernizácii hlavnej trate Praha – Česká Třebová mohli byť nasadené na miesto svojho pôvodného určenia, a to rýchliky medzi Prahou, Brnom a Bratislavou a medzi Prahou, Ostravou a Košicami (po Spišskú Novú Ves). S príchodom 2. série a ich nasadením na trať Košicko-bohumínskej železnice sa prvýkrát ukázali ich výkonnostné limity, keď nepostačovali na udržiavanie rýchlosti na tiahlych stúpaniach medzi Liptovským Mikulášom a Spišskou Novou Vsou, čo dalo na začiatku 30. rokov podnet ku konštrukcii ešte výkonnejších rušňov radov 486.0 a 486.1. Neskôr sa dostali aj na rýchliky medzi Bratislavou, Žilinou a Spišskou Novou Vsou. Rozpadom prvej Československej republiky boli rozdelené medzi ČMD-BMB a Slovenské železnice. Zatiaľ čo rušne, ktoré pripadli Slovenským železniciam, naďalej vozili rýchliky z Bratislavy do Brna a po Považí, rušne, ktoré zostali na území protektorátu tiež zabezpečovali rýchliky z Prahy do Drážďan.
Oslobodzovacie boje prežili všetky rušne, ktoré sa po vojne nakrátko vrátili na pôvodné výkony. Avšak už dodávky rušňov 498.0 v rokoch 19461947 ich vytlačili najmä z hlavnej trate Praha – Košice. V polovici 50.rokov definitívne opustili Prahu aj Slovenské depá a boli sústredené do Děčína, Brna a Přerova, kde naďalej vozili rýchliky, a to až do polovice 60. rokov. Až dodávky motorových rušňov radu T478.1 znamenali ich postupný, ale pomerne rýchly koniec – prvý bol zrušený rušeň 387.038 v roku 1967, ich turnusová potreba skončila v roku 1972 a v roku 1974 bol vyradený posledný rušeň – 387.016.
387.017
Rušeň s výrobným číslom 760 bol vyrobený v roku 1932.Prvá tlaková skúška rušňa bola prevedená 3.9.1932 a technicko-bezpečnostnú skúšku zložil dňa 22.11.1932. Dlho slúžil najmä v Přerove, od roku 1964 v Brne – Horných Heršpiciach, aby sa na konci svojho pôsobenia vrátil do Přerova. Vyradený bol dňa 23.06.1972 a následne presunutý ako vykurovací kotol do národného podniku Slovenská armatúrka Myjava. V roku 1980 bol prevzatý do zbierok Považského múzea Žilina, v roku 1992 sa dostal do zbierok Múzejno dokumentačného centra. V súčasnosti je majetkom Železničného múzea SR, pričom členovia Klubu železničnej nostalgie Bratislava východ sa od roku 2010 pokúšajú o jeho uvedenie do prevádzakyschopného stavu.
387.019
náhľad|Vrak 387.019 v depe [[Železničná stanica Bratislava východ|Bratislava východ ]] Rušeň s výrobným číslom 762 bol vyrobený v roku 1932. Traťovo-bezpečnostnú skúšku vykonal dňa 14.02.1933. Po krátkom pôsobení v Přerove slúžil v Prahe, krátko aj v Nových Zámkoch, a napokon v Přerove. Posledné výkonu absolvoval v januári 1972 a následne presunutý ako vykurovací kotol do národného podniku Slovenská armatúrka Myjava. V roku 1980 bol prevzatý do zbierok Považského múzea Žilina, v roku 1992 sa dostal do zbierok Múzejno dokumentačného centra. V súčasnosti je ako relatívne zachovalý vrak majetkom Železničného múzea SR.
387.043
Rušeň s výrobným číslom 847 je zároveň posledným vyrobeným „Mikádom“. Slúžil v Prahe a počas druhej svetovej vojny v Břeclavi, kde počas bojov došlo k niekoľkonásobnému priestrelu kotla a k jeho poškodeniu výbuchom granátu. Po vojne bol opravený a slúžil v Brne – Horních Heršpicích až do svojho zrušenia v roku 1968. Neskôr bol opravený a odovzdaný Národnému technickému múzeu v Prahe, ktoré ho až do roku 2001 udržiavalo v prevádzkyschopnom stave, aby ho následne odstavilo.
Hugo Portisch
náhľad| Hugo Portisch (2009) Hugo Portisch (* 19. Február 1927 v Bratislave, Česko-Slovensko ; † 1. apríla 2021 vo Viedni) bol rakúsky novinár. Vďaka spôsobu, akým zrozumiteľným spôsobom vedel vysvetliť zložité politické a ekonomické vzťahy, sa stal jedným z najvýznamnejších novinárov v Rakúsku.
Život
Hugo Portisch sa narodil do rakúskej rodiny Emila a Hedi Portischových, ktorí sa zosobášili v roku 1920, v Bratislave, v ktorej sa v tom čase hovorilo nemecky, maďarsky a slovensky.
Jeho otec Emil (1887–1985) pochádzal z dolnorakúskeho St. Pöltenu. Po tom, čo sa vrátil z vojnového zajatia v roku 1920 do Bratislavy sa stal redaktorom a v roku 1924 šéfredaktorom tunajších nemeckých liberálno- demokraticky zameraných novín Pressburger Zeitung, ktoré vychádzali už od roku 1764. Po tom, čo židovskí majitelia boli vyvlastnení, a napriek tomu, že noviny pokračovali už ako podporovatelia národného socializmu, zostal Portischov otec bez práce. V roku 1927 sa narodil jeho druhý syn Hugo a noviny zanikli v roku 1929. Hugo Portisch navštevoval Nemeckú ľudovú evanjelickú školu (pred rokom 1928 Evanjelický internát, neskôr aj konzervatórium) na rohu Tolstého ulici a ulici Mateja Bela v Bratislave. Jeho otec vydal v roku 1933 dvojzväzkovú knihu o histórii Bratislavy.
V marci 1939 nemeckí fašisti obsadili Česko-Slovensko a na Slovensku vznikol režim Jozefa Tisa. Počas druhej svetovej vojny jeho otec, aj keď bratislavské nemecké „vedenie etnického spoločenstva“ bolo proti tomu, pracoval v novej Slovenskej tlačovej kancelárii. Portisch navštevoval nemecké gymnázium, ktoré od leta 1939 už nemalo židovských študentov. Aby nemusel byť povolaný na vojenský výcvik alebo do Waffen-SS v roku 1944 sa prihlásil do dobrovoľných hasičských zborov. Rodičia Huga Portischa nakoniec začiatkom roku 1945 opustili Bratislavu a vrátili sa do St. Pöltenu, zatiaľ čo syn zostal do konca vojny v Bratislave. Hugo Portisch, podľa vlastných vyjadrení, získal stredoškolský diplom po nedokončenom stredoškolskom štúdiu, ktoré skončilo bez formálnej maturitnej skúšky dňa 4. apríla 1945, iba pár hodín predtým, ako do mesta napochodovala Červená armáda. Portisch ľutoval, že sa nenaučil po slovensky.
Potom Portisch odišiel do St. Pölten, kde jeho strýko vlastnil farmu v časti Oberwagram, v ktorej až do svojej smrti žili jeho starí rodičia, a kde vtedy boli aj jeho rodičia. Ešte pred koncom vojny dostal rozkaz (nem. Marschbefel) ísť do Prahy avšak priebeh vojny ho predbehol.
Portisch sa oženil s Gertraude Portischovou, autorku kníh pre deti, ktoré vydala pod svojim dievčenským menom Traudi Reich. Pár žil vo Viedni a v letnom dome v Toskánsku. Ich syn Edgar žil a pracoval na Madagaskare, kde v roku 2012 zomrel na komplikácie spôsobené tropickou chorobou. Gertraude Portischová zomrela 23. januára 2018, vo veku 98 rokov.
Starší brat Huga Portischa (Emil Portisch jun., narodený v roku 1921) pracoval tiež ako novinár.
Po krátkej chorobe zomrel Hugo Portisch 1. apríla 2021 v súkromnej nemocnici Rudolfinerhaus vo Viedni. Portisch bol pochovaný v čestnom hrobe na Viedenskom ústrednom cintoríne (skupina 33G, hrob číslo 14).
Novinárska kariéra
Začínal v roku 1947 ako redakčný elév viedenskej redakcie časopisu St. Pöltner Pressverein. V roku 1948 pracoval ako redaktorský kandidát vo Wiener Tageszeitung, ktorého odbor zahraničnej politiky prevzal v roku 1950. V roku 1950 bol vybraným jedným z desiatich rakúskych novinárov, ktorí na náklady Spojených štátov mohli absolvovať polročný žurnalistický kurz „School of Journalism“ na Missourskej univerzite, a pracoval tam ako stážista v New York Times a Washington Post.
1953 Portisch sa stal zástupcom vedúceho rakúskej informačnej služby (nem. Informationsdiensts) so sídlom na generálnom konzuláte v New Yorku. Sprevádzať napríklad kancelára Juliusa Raaba (ktorý neovládal angličtinu) na jeho návšteve USA, prvej Raabovej zámorskej cesty.
V roku 1954 ho Hans Dichand vyzval, aby začal pracovať pre časopis Neuer Kurier, ktorý mal pôsobiť ako nástupca amerických okupačných novín Wiener Kurier. V roku 1958 ho majiteľ Ludwig Polsterer ako Dichandov nástupcu menoval šéfredaktorom. Počas svojho pôsobenia na Kuriérovi pracoval aj pre bavorskú televíziu. V roku 1964 bol hlavným iniciátorom tzv.. rozhlasového referenda (nem. Rundfunkvolksbegehren). Išlo v ňom o to, že rakúsky štátny rozhlas sa nemá miešať do každodennej straníckej politiky. Bolo to vôbec prvé rakúske referendum. Napriek tomu, že namiesto požadovaných 200 000 podpisov bolo 12. októbra 1964 predložených 832 353.
Portisch sa predstavil aj ako filmový herec. V roku 1980 si rakúskom televíznom filme Maria Theresia zahral postavu reportéra.
Dokumentaristika
Hugo Portisch sa stal známym vďaka svojim knihám a televíznym dokumentárnym programom. Filmy ako Mier cez strach (1969) a Nemecká konfrontácia (1974) boli veľkým úspechom. Mimoriadne úspešné boli knihy a televízne seriály Österreich I (1989) a Österreich II (1981–1995) o Rakúsku, v ktorých zrozumiteľne priblížil dejiny prvej a druhej rakúskej republiky. V rokoch 2014/2015 boli niektoré z týchto filmov opätovne vydané a okomentované Portischom. DVD Österreich I dosiahlo platinový status (10 000 predaných ks) a DVD Österreich II sa predalo viac ako 5 000 kusov.
Pri príležitosti 50 výročia Rakúska v roku 2005 produkoval pre ORF dokumentárny cyklus Druhá republika - neuveriteľný príbeh (Die Zweite Republik – eine unglaubliche Geschichte), v ktorom sú zobrazené a vysvetlené nezverejnené dokumenty iných štátov, najmä z Ruska.
Hugo Portisch bol tiež uznávaným špecialistom na huby. Spolu s manželkou vydali knihu o zbieraní húb a vystupovali vo filme ORF v dokumentárom cykle Universum Tajomný život húb.
Na jeseň 2021 plánuje ORF III vysielať dvojdielny dokumentárny film s názvom Hugo Portisch - Rusko a my, ktorý vychádza z rovnomennej knihy vydanej v septembri 2020. Réžia: Kurt Mayer. Dokumentácia má v dvoch častiach po 50 minútach poskytnúť aktuálny opis súčasného Ruska so zvláštnym zreteľom na jeho históriu.
Kritika
Hugo Portisch formoval najmä so svojimi dokumentárnymi filmami Österreich I a Österreich II kolektívne historické povedomie o Rakúsku. Súčasní historici však kritizujú jeho stvárnenie denacifikácie a „sebaodstránenie parlamentu“ Dollfußov parlament bol od 15. marca 1933 odstraňovaný, čo Portisch komentoval ako „demokrati sa nevedeli dohodnúť“. Portisch na túto kritiku reagoval vyhlásením, že je novinárom a nie historikom.
Rôzne
Vďaka svojim dobrým kontaktom sa Portisch ako prvý v Rakúsku dozvedel už 14. apríla 1955, že rokovania o rakúskej štátnej zmluve boli v Moskve v ten deň úspešne ukončené. Ako zástupca šéfredaktora spolu so šéfredaktorom Kurieru pripravili špeciálne vydanie v ten istý večer! Keďže noviny nemali kolportérov, ktorí by boli k dispozícii večer, Dichand a Portisch predali noviny priamo vo Viedni na Kärntner Strasse. Niektoré z týchto zvláštnych čísel však museli rozdať, pretože niektorí okoloidúci im po rokoch neúspešných rokovaní o štátnej zmluve nechceli uveriť a mysleli si že ide iba o novinársku kačicu.
Ocenenia a vyznamenania
náhľad| Odovzdávanie ceny Hugovi Portischovi (2019)
Po troch pravidelných oceneniach Romy ako najpopulárnejší komentátor (1990, 1992, 1993) mu bola v roku 2002 udelená aj Platinová Romy za celoživotné dielo.
Publikácie
náhľad| Hugo Portisch číta z diela Die Olive & wir (2009)
Ukrajinský ústav národnej pamäti
alt=Sídlo Ukrajinského ústavu národnej pamäti v Kyjeve|náhľad|Sídlo Ukrajinského ústavu národnej pamäti v [[Kyjev|Kyjeve]] Ukrajinský ústav národnej pamäti (ukrajinsky Український Інститут Національної Пам'яті, UINM), v preklade aj Ukrajinský inštitút národnej pamäti, je ústredný výkonný orgán pôsobiaci pri Kabinete ministrov Ukrajiny. Bol zriadený 31. mája 2006 ako osobitný orgán na obnovu a zachovanie národnej pamäti ukrajinského národa. V rokoch 2006 až 2010 bol ústrednou vládnou inštitúciou s osobitným štatútom, v rokoch 2010 až 2014 výskumnou rozpočtovou inštitúciou.
História
Dňa 9. decembra 2010 bol UINR zrušený dekrétom Viktora Janukovyča a v ten istý deň Kabinet ministrov Ukrajiny namiesto neho vytvoril Ukrajinský inštitút národnej pamäti ako výskumnú inštitúciu v rámci rozpočtu Kabinetu ministrov Ukrajiny.
Podľa historika Georgija Kasianova bol Ukrajinský ústav národnej pamäti od roku 2015 pod kontrolou ukrajinských nacionalistických síl, konkrétne Centra pre výskum oslobodzovacieho hnutia. Tieto sily, ktoré neboli na Ukrajine populárne a ktorým sa nikdy nedarilo v národných voľbách, zrazu získali významný nástroj na ovplyvňovanie ukrajinského vzdelávania a politiky. Tento vplyv bol roznesený ruskou propagandou a použitý ako jedna zo zámienok ruskej invázie na Ukrajinu v roku 2022.
Dekomunizácia Ukrajiny
V máji 2015 podpísal prezident Petro Porošenko štyri zákony týkajúce sa dekomunizácie na Ukrajine. Riaditeľ inštitútu Volodymyr Viatrovič sa podieľal na príprave dvoch z týchto zákonov. Trestné sankcie uložené týmito zákonmi a ich formulácie sa stali terčom kritiky v krajine aj v zahraničí. Zákon "O prístupe k archívom represívnych orgánov komunistického totalitného režimu v rokoch 1917 - 1991" podriadil štátne archívy týkajúce sa represií počas sovietskeho obdobia právomoci Ukrajinského inštitútu národnej pamäti.
Madona
Madona môže byť:
Moulon
Moulon môže byť:
Moulin-Neuf
Moulin-Neuf môže byť:
Moussey
Moussey môže byť:
Moussac
Moussac môže byť:
Mont-de-Marrast
Mont-de-Marrast je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Gers, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Moutiers
Moutiers môže byť:
Mouzay
Mouzay môže byť:
Mouzens
Mouzens môže byť: