cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jamová kultúra
Západná Európa
Haak a kol. (2015) vo svojej štúdii analyzoval 69 genómov z Európy a Ruska. Jedným zo záverov štúdie bolo, že autozomálne charakteristiky ľudu jamovej kultúry sú veľmi podobné ľudu kultúry so šnúrovou keramikou, ktorej vzorky pochádzali z Nemecka, s asi 73% podielom „jamovej“ DNA. Rovnaká štúdia odhaduje 4054 % podiel ľudu jamovej kultúry na genofonde modernej stredoeurópskej a západoeurópskej populácie a 2032 % podiel na genofonde juhoeurópskej populácie, menej však u Sardínčanov (7,1 % alebo menej) a 11,6 % alebo menej u Sicílčanov. Haak tiež predpokladá, že rozšírenie haploskupín R1b a R1a z východu možno datovať po roku 3000 pred Kr.
Výsledky autozomálnych štúdií tiež naznačujú, že jamová kultúra je najpravdepodobnejším vektorom šírenia takzvaného komponentu ANE (z anglického Ancient North Eurasian - prastarý severoeurázijec) do Európy. Tento komponent reprezentuje práve genetickú výbavu ľudu kultúry Maľta-Bureť spomínanú vyššie, alebo ľudu jej blízko príbuzného. ANE je dôležitým komponentom ľudu jamovej kultúry. Tento komponent je až na výnimky v Európe všadeprítomný, ale nevyskytoval sa u Európanov pred dobou bronzovou. Možno teda predpokladať, že jeho prítomnosť je dôsledkom indoeurópskych migrácií.
Stredná a Južná Ázia
Lazaridis a kol. (2016) konštatuje, že „demografický vplyv stepných populácií na južnej Ázii bol podstatný s výraznejším vplyvom v severnej Indii a Pakistane (Kalašovia cca 50%, podobne ako u Severoeurópanov) a nižším vplyvom v južnej Indii (18%).“ Sám autor však poznamenáva, že na získanie presnejšieho obrazu bude treba viac prehistorických genómov z oblasti strednej Ázie.
Cesta I. triedy 70 (Česko)
Cesta I. triedy 70 je česká cesta I. triedy, ktorá začína na križovatke s I/55 pri obci Petrov a končí na hraničnom prechode Skalica–Sudoměřice, kde na ňu nadväzuje cesta II/426.
La Rochette-du-Buis
La Rochette-du-Buis je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Drôme, v regióne Rhône-Alpes.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Cesta I. triedy 50 (Česko)
Cesta I. triedy 50 je česká cesta I. triedy, ktorá začína v Brne a končí na hraničnom prechode Starý Hrozenkov.
Priebeh
Dôležitá spojnica Moravy a Slovenska začína na križovatke s cestou I/42 a za mestom prechádza na D1. Od zjazdu pri Holubiciach pokračuje ako E50 cez Slavkov u Brna (križuje I/54), Bučovice, Uherské Hradiště (križuje I/55), Uherský Brod a Starý Hrozenkov na hranicu so Slovenskom, kde nadväzuje cesta I/9 (bývalá I/50).
Cernay (Vienne)
Cernay je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Vienne, v regióne Poitou-Charentes.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
La Touche
La Touche je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Drôme, v regióne Rhône-Alpes.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Ha'penny Bridge
náhľad|Ha'penny Bridge v roku 2003
Ha'penny Bridge [hejpni bridž] (v preklade Polpencový most, alebo Droichead na Life), neskôr istý čas známy aj ako Penny Ha'penny Bridge a oficiálne Liffey Bridge, je most pre chodcov postavený v máji 1816 ponad rieku Liffey v Dubline.
Je vyrobený z liatiny, ktorá bola odliata v anglickom Shropshire.
Laborel
Laborel je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Drôme, v regióne Rhône-Alpes.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Teodor Turček
Teodor Turček (* 9. november 1898, Nedanovce – † 26. január 1964, Partizánske) bol slovenský politik a významný predstaviteľ Hlinkovej slovenskej ľudovej strany v medzivojnovom Československu a v období Slovenského štátu.
Biografia
Vo svojej obci pôsobil ako roľník. Veľmi intenzívne sa zapájal do jej diania. Jeho pričinením v Nedanovciach vznikla dychová hudba, spevokol, ako aj spotrebné družstvo a mal zásluhu na vzniku kultúrneho domu. Ako roľník bol aktívnym tiež vo Zväze vzájomných roľníckych pokladníc.
Študoval na gymnáziu vo Vacove, kde v roku 1916 zmaturoval. Hneď potom musel nastúpiť na vojenskú službu pri 14. honvédskom pluku v Nitre. Počas I. svetovej vojny bojoval na ruskom fronte, kde bol zranený a následne prevezený domov. Po uzdravení bojoval opäť, tentokrát na francúzskom fronte, kde zotrval do konca vojny. Počas vpádu maďarských vojsk na územie Slovenska konal službu ako poručík pri 4. delostreleckom pluku.
Následne študoval na hospodárskej akadémii v Košiciach, po skončení ktorej začal hospodáriť na rodinnom majetku v Nedanovciach. Od roku 1925 bol členom okresnej organizácie HSĽS v Topoľčanoch, v roku 1933 sa stal jej predsedom, neskôr aj členom výkonného výboru strany.
V parlamentných voľbách v roku 1935 bol zvolený za poslanca za Autonomistický blok (formácia, ktorú vytvorila HSĽS so SNS, AZS a PS). Kandidoval v XV. volebnom kraji so sídlom v Trnave. V snemovni pôsobil v zásobovacom a poľnohospodárskom výbore.
Vo voľbách do Snemu Slovenskej krajiny v roku 1938 bol zvolený za poslanca. Bol ním aj po vyhlásení Slovenského štátu a zotrval až do konca jeho existencie v roku 1945. V sneme pôsobil v národohospodárskom výbore.
Po roku 1945 bol za svoje politické aktivity v rokoch 19381945 v rámci retribučného súdnictva odsúdený na 3 roky žaláru a konfiškáciu časti majetku.
Intersexualita
náhľad|Intersex vlajka
Intersexualita je situácia kde sú „ľudia narodení s pohlavnými znakmi oboch pohlaví, zvonku môžu vyzerať ako chlapčenské alebo dievčenské, ale zároveň môžu mať z hľadiska pohlavia iné reprodukčné orgány vnútri tela vrátane chromozómov, pohlavných žliaz a genitálií.“ Intersexualita sa sama o sebe nepovažuje za lekársky problém a je normálnou súčasťou biológie.
Identita
Intersexuálna osoba nie je transrodová. Môže sa identifikovať ako žena, muž, ani ani, heterosexuálne, gej, lesba, bisexuálne alebo asexuálne, predpokladá sa však viac neheterosexuálna orientácia ako vo všeobecnej populácii. Intersexualita je súčasťou pojmu LGBTI a intersexuálni ľudia sa môžu sami seba označovať ako queer. Termín hermafrodit sa nepoužíva, pretože predpokladá, že telo má všetky ženské a mužské orgány spolu, čo sa nestáva.
Príčiny a podoby
Príčinou intersexuality môže byť nerovnováha hormónov alebo netypická odpoveď plodu na hormóny. Približna 1 z 2000 alebo 17 z 1000 osôb sa narodí ako intersex.
Chabournay
Chabournay je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Vienne, v regióne Poitou-Charentes.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Tomáš Kóňa
Tomáš Kóňa (* 1. marec 1984, Nitra) je slovenský futbalový záložník, v minulosti reprezentant Slovenska. V súčasnosti je hráčom FC Nitry. Je aj bývalým reprezentantom Slovenska do 21 rokov a v roku 2011 nastúpil premiérovo v seniorskej futbalovej reprezentácii v zápase proti Andorre.
Kariéra
Je odchovancom nitrianskeho futbalu, kde hrával už od svojich 5-tich rokov. Do seniorského mužstva FC Nitra sa dostal ako 18 ročný. Nitra vtedy hrala druhú najvyššiu futbalovú súťaž. Po dvoch rokoch Nitra postúpila do najvyššej súťaže. Po pol ročnom pôsobení v Corgoň lige si Tomáša vybral tréner Stanislav Griga do pražskej Sparty. Po 2 a pol ročnom pôsobení v Sparte odišiel na hosťovania do Zlína, kde odohral 8 stretnutí.
Zo Zlína putoval na ďalšie hosťovanie tentokrát do Artmedie Petržalka, kde dohral prebiehajúcu sezónu 2008/2009. V ďalšej sezóne sa vrátil do FC Nitra, kde bol na ročnom hosťovaní. V sezóne 2010/2011 hosťoval u FK Senica - nováčika najvyššej futbalovej súťaže.V júni 2011 sa stal kmeňovým hráčom FK Senica. V Senici bol oporou tímu a kapitánom. Počas piatich sezón v drese FK Senica odohral v drese tohto klubu 159 stretnutí. Tomáš vyniká najmä výbornou kopacou technikou, prehľadom v hre, technikou a futbalovým rozumom.
Chalais (Vienne)
Chalais je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Vienne, v regióne Poitou-Charentes.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Ligue 1 2020/2021
Ligue 1 2020/2021 bol 83. ročník najvyššej francúzskej futbalovej súťaže. Titul obhajoval Paris Saint-Germain, nováčikmi súťaže boli Lorient a Lens. Sezóna sa začala 21. augusta 2020 a skončila 23. mája 2021.
Lille získal 6. titul v klubovej histórii. Do Ligy majstrov UEFA 2021/2022 sa spolu s ním kvalifikovali aj Paris Saint-Germain a Monaco. Do Európskej ligy UEFA 2021/2022 sa kvalifikovali Lyon a Marseille. Do 4. predkola Európskej konferenčnej ligy UEFA 2021/2022 zamieril Rennes zo 6. miesta tabuľky. Do 2. ligy zostúpili Nîmes a Dijon.
Tabuľka
zdroj: Ligue 1
Pravidlá pre určenie poradia v tabuľke: 1) počet bodov; 2) rozdiel gólov vo všetkých zápasoch; 3) body vo vzájomných zápasoch; 4) rozdiel gólov vo vzájomných zápasoch; 5) góly vo vzájomných zápasoch; 6) góly vo vzájomných zápasoch na ihrisku súpera; 7) góly vo všetkých zápasoch; 8) góly vo všetkých zápasoch na ihrisku súpera; 9) Fair play body.
# - pozícia; Z - zápasy; V - výhry; R - remízy; P - prehry; G - skóre; +/- - rozdiel skóre; B - body; z - zostup
Carl Ferdinand Cori
Carl Ferdinand Cori (* 5. december 1896, Praha – † 20. október 1984, Cambridge) bol americko-česko-rakúsky biochemik. V roku 1947 obdržal Nobelovu cenu za fyziológiu alebo medicínu. Spolu s ním cenu dostali jeho manželka Gerty Coriová a fyziológ Bernardo Houssay.
Mladosť a štúdium
náhľad|Rodný dom v Prahe náhľad|Manželia C. a G. Coriovi v laboratóriu (USA) náhľad|Pamätná doska odhalená v Prahe roku 2000 Carl Ferdinand Cori sa narodil v Prahe, na Novom Meste, v Salmovskej ulici čp. 6/1693, v rodine lekára, zoológa a univerzitného pedagóga Carla Isidora Coriho a akademičky Marie rod. Lippichovej). Od roku 1898 do 1914 žil s rodičmi v Terste (tu sa otec stal riaditeľom zoologickej a výskumnej stanice), absolvoval tamojšie gymnázium a v roku 1914 bol prijatý na štúdium na Lekárskej fakulte nemeckej Karlo-Ferdinandovej univerzity v Prahe. Počas štúdia bol v roku 1917 povolaný do rakúskej armády a slúžil na talianskom fronte prvej svetovej vojny v lyžiarskych oddieloch a v zdravotníckom zbore. Po skončení vojny v roku 1918 pokračoval v Prahe v štúdiu.
Na fakulte sa zoznámil so študentkou Gerty Theresou Radnitzovou a ich spoločné záujmy už tu viedli k spoločnej výskumnej práci a publikovaniu. Štúdium obaja ukončili promóciou v odbore medicíny s titulom MUDr. (Doctor medicinae univerza) a ešte v tom istom roku 1920 odišli do Viedne, jednak kvôli problémom s rodičmi, ktorí mali námietky proti ich vzťahu (Gerty bola Židovka, Carl Nemec), tiež aj preto, že vtedajšia pražská spoločnosť ešte nevedela prijímať a uznávať ženu ako vedkyňu. Vo Viedni, naďalej proti vôli svojich rodičov, v auguste 1920 uzavreli sobáš a plánovali zostať v metropole Rakúska a pracovať tam natrvalo.
Prax a výskum
Carl Cori začal vo Viedni ako asistent 1. lekárskej kliniky a ústavu farmakológie viedenskej univerzity (19201921), potom bol asistentom v ústave farmakológie univerzity v Grazi (1921). Bol tu tiež vyzvaný k spolupráci s vedcom Ottom Loewim (18731961); študovali vplyv nervu vagus na srdcovú činnosť; za túto prácu dostal Loewi Nobelovu cenu za fyziológiu a lekárstvo pre rok 1936. Manželka Gerty vtedy pracovala ako lekárka vo viedenskej detskej nemocnici (19201922).
Carlovi Corimu bolo potom ponúknuté miesto v Štátnom ústave pre výskum zhubných ochorení v Buffale v USA. Vzhľadom k veľmi zlým existenčným a pracovným podmienkam v povojnovom Rakúsku sa manželia rozhodli odísť do USA.
V USA
Carl Cori odišiel do Ameriky v roku 1922 a v Štátnom ústave v Buffale (The State Institute for the Study of Malignant Diseases) nastúpil na miesto biochemika (19221931). Za pol roka prišla a nastúpila aj Gerty Coriová. Počas spoločnej práce sa oi. zamerali na metabolizmus sacharidov v živočíšnom organizme a fyziologické premeny sacharidov. V roku 1929 objavili priebeh katalytickej konverzie glykogénu, ktorý bol pomenovaný po nich (Coriho cyklus). Venovali sa regulačnej úlohe hormónov inzulínu a adrenalínu. Preukázali glykolysu v nádorových bunkách. V odbornom lekárskom názvosloví sa všeobecne používajú pojmy Cori ester – glukoso-1-fosfát; pojmom Cori disease sa označujú jednotlivé poruchy v metabolizme glykogénu.
V rokoch 19661984 bol aktívny ako hosťujúci profesor biochémie miestnej Harvardovej univerzity a vedúci biochemického laboratória Massachusettskej všeobecnej nemocnice.
V rámci osláv 650. výročia založenia Karlovej univerzity sa konal v roku 1997 seminár Manželia Coria – jediní nositelia Nobelovej ceny za medicínu z Prahy. Usporiadala ho 3. lekárska fakulta UK. Pripomínal 40. výročie úmrtia Gerty Coriovej a 50. výročie udelenia Nobelovej ceny. Seminára sa zúčastnili biochemici z Česka a Slovenska, historici, literárni vedci a publicisti, zástupcovia veľvyslanectva USA, Talianska a Rakúskeho kultúrneho inštitútu. Hosťom bol aj syn manželov Coriových Carl Thomas, ktorý vystúpil s osobnými spomienkami na rodičov. Kabinet dejín medicíny 3.LF UK v Prahe usporiadal 7.9. novembra 2007 druhý seminár o Coriových s prednáškami životopisnými a rodopisnými a tiež o ich diele. V Prahe bola 26. októbra 2000 na rodnom dome v Salmovskej ulici č.6/1693 (v blízkosti Karlovho námestia) odhalená pamätná doska obom vedcom.
Súd (rozlišovacia stránka)
Súd môže byť:
Queer
náhľad|Dúhová vlajka, symbol queer
Queer je pojem pre ľudí, ktorých sexuálna orientácia nie je heterosexuálna alebo rodová identita nie je cisrodová. Títo ľudia sa tak môžu identifikovať ako gej, lesba, bisexuál alebo trans.
Lexmark
right|thumb|Multifunkčná tlačiareň Lexmark X5450 Lexmark International, Inc. (nyse: LXK) je americká korporácia, ktorá vyvíja a vyrába tlačiarenské a obrazové produkty, ako laserové a atramentové tlačiarne, multifunkčné produkty, tlačiarenské náplne a poskytuje služby pre obchodníkov a individuálnych spotrebiteľov. Spoločnosť má sídlo v Lexingtone v štáte Kentucky.
História
Spoločnosť Lexmark bola založená v roku 1991, kedy IBM rozdelila prevádzku svojich tlačiarní a tlačiarenských produktov investičnej firme Clayton & Dubilier, Inc. skúpením akcií na dlh. Spoločnosť Lexmark sa stala v roku 1995 verejnou obchodnou spoločnosťou.
Cesta I. triedy 53 (Česko)
Cesta I. triedy 53 je česká cesta I. triedy, ktorá začína v Znojme na križovatke s cestou I/38 (E59) a vedie cez Lechovice do Pohořelíc, kde končí na križovatke s cestou I/52.
Chalandray
Chalandray je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Vienne, v regióne Poitou-Charentes.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Lapeyrouse-Mornay
Lapeyrouse-Mornay je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Drôme, v regióne Rhône-Alpes.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Krésilas
náhľad|Periklova busta, rímska kópia gréckeho originálu od Krésila z roku 430 pred Kr., [[Vatikánske múzeá, Vatikán ]] Krésilas (, * cca 480 pred Kr. – † cca 410 pred Kr.) bol grécky sochár v 5. storočí pred Kr. Krésilas, sochár z Kydónie na Kréte, bol aktívny v približne v rokoch 450 až 430 pred Kr. Tvoril v Aténach, a to prevažne z bronzu. Z jeho diel je známy (v rímskych kópiach) portrét aténskeho politika Perikla, socha zranenej Amazonky a niekoľko signovaných podstavcov (nezachovaných sôch). Pripisuje sa mu aj socha bohyne Atény a socha boha Dionýza, diela zachované vo viacerých rímskych kópiach (niektoré sú umiestnené i v Musée du Louvre v Paríži).
Krésilas ako väčšina sochárov 5. storočia pred Kr. venoval pri portrétoch veľkú pozornosť individuálnym črtám. V Periklovom portréte naozaj rozoznať individuálne črty, ktoré prezrádzajú jeho energickú povahu a romantickú dušu. Na hlave má prilbu, zrejme aby zakryla nápadne pretiahnutú lebku.
Rímsky spisovateľ Plínius vo svojom spise O prírode uvádza, že približne v roku 460 pred Kr. sa Krésilas, Feidias, Polykleitos, Kydón a Fradmón, najväčší sochári tých čias, zúčastnili súťaže o zhotovenie sochy Amazonky pre Artemidin chrám v Efeze. Porota, ktorá sa skladala práve z týchto umelcov (ak je tento príbeh pravdivý), sa zhodla na Polykleitovom diele (hneď po vlastnom). Zvíťazil teda Polykleitos.
Z týchto (v originále bronzových) sôch sa dali idetifikovať len mramorové rímske kópie diel Krésila, Feidia a Polykleita. (všetky Amazonky sú podobné, čo komplikuje otázku autorstva, Krésilova sa podobá Polykletovej ). Reprodukciou Krésilovho originálu je Kapitolská Amazonka. Je oblečená v krátkom chitóne s graciózne splývajúcou drapériou, vyniká tragickou čistotou a mladistvou krásou.
Champagné-le-Sec
Champagné-le-Sec je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Vienne, v regióne Poitou-Charentes.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Lachau
Lachau je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Drôme, v regióne Rhône-Alpes.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Autofóbia
Autofóbia, tiež nazývaná monofóbia, izolofóbia alebo eremofóbia, je špecifická fóbia z izolácie; chorobný strach z egoizmu alebo strach zo samoty. Tí, ktorí majú tento stav, nemusia byť fyzicky sami, ale len veriť, že sú ignorovaní alebo nemilovaní. Na rozdiel od toho, čo by sa dalo vyvodiť z doslovného prečítania výrazu, autofóbia neopisuje „strach zo seba samého“ a nie je to ani strach z áut. Typicky sa vyvíja z iných úzkostných porúch a je s nimi spojená.
Autofóbia môže byť spojená alebo sprevádzaná inými fóbiami, ako je agorafóbia, a vo všeobecnosti sa považuje za súčasť agorafóbneho zhluku, čo znamená, že má mnoho rovnakých charakteristík ako určité úzkostné poruchy a poruchy hyperventilácie. Hlavným problémom ľudí s fóbiami v agorafóbnom klastri je ich schopnosť získať pomoc v prípade núdze. To ich často núti vyjsť na verejnosť, byť chytení v dave, byť sami alebo uviaznuť.
Autofóbiu nemožno zamieňať s agorafóbiou (strach byť na verejnosti alebo byť chytený v dave), sebanenávisťou alebo sociálnou úzkosťou, hoci s nimi môže úzko súvisieť. Ide o výraznú fóbiu, ktorá má tendenciu byť sprevádzaná ďalšími úzkostnými poruchami a fóbiami.
Príznaky a symptómy
Príznaky autofóbie sa líšia v závislosti od prípadu. Existujú však niektoré príznaky, ktoré má mnoho ľudí s týmto ochorením. Intenzívne množstvo obáv a úzkosti, keď ste sami alebo premýšľate o situáciách, v ktorých by ste boli v ústraní, je jedným z najčastejších náznakov toho, že človek je autofóbny. Ľudia s touto poruchou tiež bežne veria, že vždy, keď zostanú sami, čaká na ne hroziaca katastrofa. Z tohto dôvodu zachádzajú autofóbovia extrémne ďaleko, aby sa vyhli izolácii. Ľudia s týmto ochorením však často nepotrebujú byť vo fyzickej izolácii, aby sa cítili opustení. Autofóbovia sa často nachádzajú v preplnenej oblasti alebo skupine ľudí a cítia sa, akoby boli úplne izolovaní.
Existuje tiež určitá súvislosť s autofóbiou diagnostikovanou u ľudí, ktorí majú tiež hraničné poruchy osobnosti.
Nižšie je uvedený zoznam ďalších príznakov, ktoré sú niekedy spojené s autofóbiou:
Pozadie
Autofóbia môže byť odvodená zo sociálnej úzkosti. Keď sú ľudia s touto fóbiou ponechaní sami, často zažijú záchvaty paniky, čo je bežná reakcia u ľudí so sociálnou úzkosťou. Táto choroba môže prameniť aj z depresie, pretože keď sa ľudia stanú vážne autofóbnymi, začnú považovať určité úlohy a činnosti za takmer nemožné. To sa zvyčajne vyskytuje, keď autofóbovia čelia možnosti ísť na verejné miesto, kde je veľa ľudí, alebo jednoducho na miesto, ktoré je im nepríjemné alebo neznáme. Táto fóbia môže tiež úzko súvisieť s agorafóbiou, čo vedie k zníženej sebadôvere a neistote ich schopnosti dokončiť niektoré činnosti, ktoré je potrebné vykonať samostatne. Ľudia s touto fóbiou majú tendenciu predstavovať si najhorší možný scenár. Napríklad môžu dostať záchvat paniky a potom si myslieť, že na túto udalosť zomrú.
Ďalšou skúsenosťou, o ktorej sa lekári domnievajú, že vedie jednotlivcov k rozvoju tejto fóbie, sú opustené deti, zvyčajne ich rodičmi, keď sú veľmi malé. To najprv spôsobí traumu z detstva, ktorá ich potom ovplyvní, keď vyrastú. To sa zmení na autofóbiu, pretože sa teraz obávajú, že všetci dôležití ľudia v ich živote ich opustia. Preto môže táto konkrétna fóbia pochádzať zo správania a skúseností, ktoré títo ľudia mali, keď vyrastali. Avšak opustenie nevyhnutne neznamená byť fyzicky sám, to zahŕňa aj finančnú alebo emocionálnu izoláciu. Drastické zážitky, ktoré menia život, spôsobujú najmä väčšiu traumu, ktorá túto fóbiu zhoršuje. Ľudia, ktorí majú veľmi vysokú úzkosť a v tomto prípade sú viac „napätí“, sú náchylnejší na túto fóbiu.
Hoci sa táto fóbia často rozvíja v mladom veku, môže sa vyvinúť aj neskôr v živote. U jednotlivcov sa tento strach niekedy rozvinie smrťou milovanej osoby alebo ukončením dôležitého vzťahu. Autofóbiu možno opísať aj ako strach byť bez konkrétnej osoby. Tragické udalosti v živote človeka môžu vytvoriť tento strach z toho, že bude bez jednej konkrétnej osoby, ale často to nakoniec prerastie do strachu zo všeobecnej izolácie.
Definície
Autofóbia úzko súvisí s monofóbiou, izolofóbiou a eremofóbiou. V definícii sa však mierne líši. Podľa Merriam-Webster Medical Dictionary je eremofóbia chorobný strach z izolácie. Oproti tomu The Practitioner's Medical Dictionary definuje autofóbiu ako chorobný strach zo samoty alebo zo seba samého.
Liečba
Autofóbia je forma úzkosti, ktorá môže u malého až extrémneho pocitu nebezpečenstva alebo strachu spôsobiť, keď je sám. Neexistuje špecifická liečba na vyliečenie autofóbie, pretože ovplyvňuje každého človeka inak. Väčšina ľudí s týmto stavom je liečená psychoterapiou, pri ktorej sa čas, keď sú sami, pomaly zvyšuje. V súčasnosti neexistujú žiadne presvedčivé štúdie, ktoré by podporovali akékoľvek lieky používané na liečbu. Ak je úzkosť príliš intenzívna, použili sa lieky na pomoc pacientovi v pokračovaní terapie.
Nie je nezvyčajné, že si postihnutí ľudia neuvedomujú, že majú túto úzkosť a zavrhli myšlienku vyhľadania pomoci. Podobne ako zneužívanie návykových látok, aj autofóbia je duševná a fyzická a vyžaduje si pomoc lekára. Lieky možno použiť na stabilizáciu symptómov a inhibíciu ďalšieho zneužívania návykových látok. Skupinová a individuálna terapia sa používa na zmiernenie symptómov a liečbu fóbie.
V miernych prípadoch autofóbie môže byť liečba niekedy veľmi jednoduchá. Terapeuti odporúčajú mnoho rôznych prostriedkov, aby sa pacienti cítili, akoby neboli sami, aj keď je to tak, ako napríklad počúvanie hudby, keď si sám robíte pochôdzky, alebo zapnutie televízie, keď ste doma, aj keď je to len kvôli hluku v pozadí. Používanie hluku na prerušenie ticha izolovaných situácií môže byť často veľkou pomocou pre ľudí s autofóbiou.
Je však dôležité si uvedomiť, že to, že sa človek môže občas cítiť sám, neznamená, že má autofóbiu. Väčšina ľudí sa občas cíti sama a odlúčená; nejde o nezvyčajný jav. Až keď strach zo samoty začne prerušovať spôsob, akým človek žije svoj každodenný život, myšlienka byť autofóbna sa stáva možnosťou.
Výskum
V článku s názvom „Psychogénna hyperventilácia a úzkosti zo smrti“ od Herberta R. Lazarusa, MD, a Johna J. Kostana, Jr., MSW, bola autofóbia alebo monofóbia označovaná ako veľmi úzko súvisiaca s úzkosťou zo smrti alebo s pocitom blížiacej sa záhuby. Pacient sa môže kvôli autofóbii tak silno báť, že môže hyperventilovať a mať pocit, že kvôli nej zomrie. Poznamenáva sa tiež, že pacienti s hyperventiláciou a úzkosťou zo smrti sa môžu tiež vyvinúť alebo mať autofóbiu, pretože sa tak obávajú úmrtia, vážneho zranenia alebo sa inak ocitnú v hroznej situácii, že sa smrteľne obávajú, že budú sami. Bez toho, aby im niekto pomohol v prípade potreby, sa môže objaviť úzkosť vyvolaná autofóbiou spolu s inými úzkosťami alebo fóbiami zahrnutými v agorafóbnom zhluku.
Kultúrne referencie
Na Tapastic bol napísaný komiks s názvom Autophobia, v ktorom chlapec s neistým rodinným životom prechádza strednou školou.
V júli 2018 vydal kanadský hudobník deadmau5 pieseň s názvom „Monophobia“, v ktorej sú vokály od Roba Swirea, pričom text vágne odkazuje na tento stav.
Peter Beňo
Mgr. Peter Beňo (* 2. september 1972, Bánovce nad Bebravou) je rímskokatolícky pomocný biskup Nitrianskej diecézy a titulárny biskup sídla Amudarsa. V minulosti pôsobil ako dekan Trenčianskeho dekanátu a rektor Diecéznej svätyne svätých Andreja-Svorada a Beňadika v Skalke nad Váhom.
Životopis
Beňo sa tiež venoval akademickej sfére, v rokoch 20022008 bol prefektom Kňazského seminára sv. Gorazda v Nitre, zároveň vyučoval na Teologickom inštitúte v Nitre a Rímskokatolíckej cyrilometodskej bohosloveckej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave.
Biskup
Pápež František Beňa 29. januára 2021 menoval za pomocného nitrianskeho biskupa s prideleným titulárnym biskupstvom Amudarsa v Alžírsku. Vysviacku prijal 24. apríla z rúk Viliama Judáka, nitrianskeho diecézneho biskupa, Giacoma Ottonela a Mariána Chovanca v Diecéznej svätyni sv. Andreja-Svorada a Beňadika v Skalke nad Váhom.
Jiří Trnka
Jiří Trnka (* 24. február 1912, Plzeň † 30. december 1969, Praha) bol český výtvarník, ilustrátor, spisovateľ, scenárista, bábkar, kostýmový výtvarník a režisér animovaných filmov, jeden zo zakladateľov českého animovaného filmu.
Život
Jeho otec bol klampiarsky majster, matka krajčírka. Študoval na reálke v Plzni, kde stretol bábkara Josefa Skupu, ktorý tam vyučoval kreslenie. Skupa mu dal základy kresliarske aj ho priviedol k bábkovému divadlu, Trnka pracoval pre Divadlo feriálních osád. Reálku Trnka nedokončil, štúdia opustil v roku 1927 a začal sa učiť cukrárom, neskôr zámočníkom, aby sa nakoniec vyučil predavačom u obchodníka s umeleckými predmetmi. V roku 1929 Skupa Trnku presvedčil, aby sa prihlásil na Umprum. Trnka potom študoval v triede Jaroslava Bendy. Začal čoskoro ilustrovať knihy, navrhovať reklamy a tiež hračky pre firmu Pospíšil (neskorší Hamiro).
Pracoval aj pre Skupovo divadlo, v roku 1935 s ním išiel na turné po Európe (Nemecko, Poľsko, Pobaltie). V roku 1936 sa Trnka osamostatnil a v pražskom divadle Rokoko založil bábkové Drevené divadlo. To však krachlo po prvej sezóne, čo ho prinútilo začať sa venovať viac knižným ilustráciám. V tejto oblasti sa presadil. Za život potom ilustroval viac ako sto kníh. V rokoch 19411944 spolupracoval s Národným divadlom v Prahe, navrhoval kostýmy aj scénu pre inscenácie Jiřího Frejku. Za vojny tiež začal spolupracovať s filmovým štúdiom na Barrandove. Rok 1945 mu priniesol veľké šance: bol menovaný umeleckým vedúcim nového štúdia kresleného filmu, ktoré bolo neskôr pomenované Bratři v triku. Najprv sa štúdio zameriavalo na kreslený film (Zasadil dědek repu; Zvieratká a Petrovští). V roku 1946 štúdio začalo pracovať aj s bábkami. Práve bábkové filmy Trnku asi najviac preslávili vo svete. Medzinárodný ohlas získali najmä celovečerné filmy: Špalíček (1947), Cisárov slávik (1948), Bajaja (1950), Staré povesti české (1952), Dobrý vojak Švejk (1955) a Sen noci svätojánskej (1959). Často pritom spolupracoval so scenáristom Jiřím Brdečkom. Spolupracoval aj s hraným filmom - vytvoril kostýmy k filmom Bol raz jeden kráľ (1954) či k husitskej trilógii Otakara Vávru. Roku 1958 sa podieľal na československej expozícii na Expe 58 v Bruseli, neskôr aj na Expe 67 v Montreale.
V roku 1967 sa stal profesorom na Vysokej škole umeleckopriemyselnej, až do smrti viedol ateliér ilustrácie a úžitkovej grafiky. Zasiahol aj do literatúry. Napísal len jednu detskú knihu - Záhradu, ale tá zaznamenala medzinárodný úspech. Sám ju ilustroval, sfilmoval ju Břetislav Pojar.
2S34 Chosta
2S34 Chosta je ruský samohybný mínomet, ktorý v sebe kombinuje výhody húfnice a mínometu. Je určený na ničenie delostreleckých a mínometných batérií, raketometov, obrnených cieľov a veliteľských stanovíšť na vzdialenosť až 14 km.
Vznik a vývoj
2S34 Chosta je modernizovaná verzia samohybnej húfnice 2S1 Gvozdika. Prvú objednávku delostreleckého systému 2S34 Chosta zrealizovala ruská armáda v roku 2011. Prvé sériovo vyrobené kusy boli armáde dodané v roku 2012.
Konštrukcia
2S34 Chosta má pomerne jednoduchú konštrukciu, zároveň ale má trup so zvýšenou odolnosťou proti protitankovým mínam. Veža s kanónom je nainštalovaná na vylepšenom podvozku obrneného transportéru MT-LB. Disponuje zameriavacím a navigačným systémom 1V180-2, ktorým by mali byť vybavené aj nové samohybné húfnice 2S35 Koalicia-SV.
Chosta môže strieľať delostrelecké granáty a míny kalibru 120 mm, ako aj vysoko presnú laserom navádzanú muníciu Kitolov-2. Presnosť streľby sa výrazne zvýšila vďaka inštalácii nového systému optoelektronického prieskumu a označovania cieľov. Paľba môže byť vedená rýchlosťou 9 rán za minútu. Námer kanónu Chosty je −2 až +80 stupňov, pričom dokáže ničiť ciele na vzdialenosť 0,5 - 14 km. Vozidlo môže niesť štandardne 40 ks munície. 2S34 Chosta môže byť použitá spolu s vozidlom automatického riadenia paľby Kapustnik-B a s rádiolokačným prieskumným komplexom Zoopark-1.
Larnage
Larnage je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Drôme, v regióne Rhône-Alpes.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Champagné-Saint-Hilaire
Champagné-Saint-Hilaire je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Vienne, v regióne Poitou-Charentes.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Stockach
Stockach je nemecké mesto v Bádensku-Württembersku v krajinskom okrese Konstanz. Nachádza sa severne od Bodamského jazera. V roku 2018 tu žilo asi 17 000 obyvateľov.
Cesta I. triedy 52 (Česko)
Priebeh
Dôležitá spojnica Brna a Viedne začína na križovatke s cestou I/42 a následne križuje diaľnicu D1 (E50, E65 a E462), kde získava štatút medzinárodnej cesty E461. Pokračuje cez Modřice, Pohořelice (križuje I/53) a Mikulov (križuje I/40), na hraničný prechod s Rakúskom, kde končí.
Stockach
Primátorom je už od roku 1993 Rainer Stolz, v roku 2017 bol zvolený už štvrtý raz na osemročné volebné obdobie.
Polohopis
Stockach sa nachádza v regióne Hegau, päť kilometrov severozápadne od Bodamského jazera v nadmorskej výške 452,8 m.n.m. v údolí riečky Stockacher Aach, pravostranného prítoku Rýnu. Mesto dosahuje najvyššiu nadmorskú výšku v mestskom lese Schnaidt (670,7 m.n.m.). Mesto neleží priamo na brehu Bodamského jazera, k tomu sa dá dostať cez susedné obce Bodman a Ludwigshafen.
Miestne časti
Mesto Stockach pozostáva z mestského jadra, pôvodne samostatných obcí Espasingen, Hindelwangen, Hoppetenzell, Mahlspüren im Hegau, Mahlspüren im Tal, Raithaslach, Wahlwies, Winterspüren a Zizenhausen, ako aj zo 79 ďalších väčších či menších usadlostí.
Dejiny
thumb|250px|Letecký záber na Stockach (2006). Vykopávky z predmestia Rißtorf pochádzajúce z halštatskej doby (cca 700 pred Kr.), z dôb osídlenia Keltov (4. stor. pred Kr.) a Alemanov (4.-8. stor. po Kr.) dokazujú, že oblasť bola osídlená už oddávna. Malé nálezy svedčia tiež o osídlení oblasti v rímskej dobe. V časti Wahlwies mohla v tomto čase stáť rímska usadlosť.
V roku 1351 získal Kuony zo Stockenu (tiež niekedy nazývaný Hans Kuony) za svoju múdru radu pri bitke pri Morgartene v roku 1315 privilégium urobiť súd bláznov. Toto neudržané privilégium následne slúžilo ako pôvod dnešného Stockachského súdu bláznov.
Grófovia z Nellenburgu vymreli v roku 1422 a ich majetky nakoniec v roku 1465 získali Habsburgovci. Takto sa Stockach stal súčasťou Predných Rakús až do roku 1805. Počas Švábskej vojny obliehali mesto vojská švajčiarskych Troch líg, no nedobyli ho. thumb|250px|Súd bláznov v Stockachu.
V roku 1704 počas vojny o španielske dedičstvo nechal bavorský kurfirst Maximilián II. Emanuel Stockach podpáliť. V roku 1770 tu ako v habsburskom meste prespala Mária Antoinetta počas cesty na svoju svadbu s neskorším kráľom Ľudovítom XVI. Počas Francúzskych revolučných vojen sa pri meste v rokoch 1799 a 1800 odohrali dve bitky medzi Habsburskou monarchiou a Francúzskou republikou. V roku 1810 sa Stockach stal súčasťou Bádenského veľkovojvodstva.
Obecné orgány
Na čele Stockachu stojí primátor a 31-členná obecná rada. Posledné voľby primátora boli v roku 2017, obecnej rady 26. mája 2019 a zvíťazila v nich strana CDU.
Náboženstvo
thumb|250px|Katolícky kostol sv. Osvalda. V meste sa nachádzajú dva evanjelické (v Stockachu a Wahlwiese) a v rôznych častiach mesta viaceré rímskokatolícke kostoly. Stockach patrí do cirkevného okrsku Überlingen-Stockach Evanjelickej cirkvi v Bádensku so sídlom v Saleme. V roku 1970 bolo 72 % obyvateľov katolíkov a 24 % protestantov.
V Stockachu sú aktívne nasledujúce cirkvi:
Ekonomika
Mesto žije do značnej miery z turistického ruchu a z priemyslu, nachádzajú sa tu okrem iných závody firiem Rheinmetall a ETO-Gruppe.
Kultúra
Z mesta pochádza nemecká elektro-popová kapela Glasperlenspiel.
Ꚃ
náhľad|Písmeno Ꚃ Ꚃ (minuskula ꚃ) je už bežne nepoužívané písmeno cyriliky. V minulosti bolo používané v abcházštine. Písmeno sa podobá písmenu Ѕ v cyrilike a písmenu S v latinke.
Vítězslav Novák (hudobný skladateľ)
Vítězslav Novák (* 5. december 1870, Kamenice nad Lipou † 18. júl 1949, Skuteč) bol český hudobný skladateľ, hudobný pedagóg a klavirista.
Život
náhľad|Busta Vítězslava Nováka v Kamenici nad Lipou Pochádzal z hudobne založenej rodiny, jeho mama hrávala na klavír, otec bol  lekár a spieval v speváckom zbore. Po štúdiách na gymnáziu v Jindřichovom Hradci, ktoré po ňom bolo neskôr aj pomenované, študoval v Prahe právo na Karlovej univerzite a súčasne aj hudbu na Pražskom konzervatóriu u Antonína Dvořáka. Už počas štúdií na gymnáziu začal verejne vystupovať ako klavirista a štúdium práva nedokončil.
Jeho raná tvorba vychádzala z doznievajúceho romantizmu (najmä Antonín Dvořák, Robert Schumann a Johannes Brahms) a bola veľmi ovplyvnená najmä moravskou ľudovou hudbou, neskôr na začiatku 20. storočia na neho mali veľký vplyv vtedajšie moderné nové umelecké smery, napr. symbolizmus a impresionizmus. Jeho vrcholné tvorivé obdobie spadá do prvých dvoch dekád 20. storočia, druhé významnejšie tvorivé obdobie sa dostavilo v čase nacistickej okupácie za protektorátu Čechy a Morava v rokoch 1939 až 1945. Po výstupoch vo Vysokých Tatrách zložil symfonickú báseň V Tatrách, inšpirácia Tatrami sa prejavuje aj v jeho diele Pan.
V rokoch 1909 až 1941 pôsobil ako profesor skladby na Pražskom konzervatóriu, medzi jeho žiakov patrili, okrem skladateľov českých, aj niektorí významní slovenskí hudobní skladatelia.
Potom žil takmer trvalo vo východočeskej Skuteči, odkiaľ pochádzala jeho manželka a kam za ním často zachádzal Rafael Kubelík a kde tiež skončil svoju pozemskú púť. Po pohrebe a spopolnení boli jeho pozostatky uložené v bronzovej soche na pražskom Petříne.
Dielo
Novákovo dielo je mnohostranné. Z prvého, ešte úplne romantického obdobia pochádzajú ouvertúry Korzár (1892) podľa Byrona a Maryša (1898) podľa bratov Mrštíkovcov, Klavírny koncert e moll (1895) a iné rané skladby. Z nich osobitne vynikajú Písničky na slova lidové poezie moravské pre spev a klavír (1897). Vplyv ľudových prvkov Novák zužitkoval predovšetkým v klavírnom kvintete a moll (1897), ''1. sláčikovom kvartete G dur (1899) a vo veľmi populárnej Slováckej suite'' (1903). Pôvodne vznikla ako klavírne dielo, v tom istom roku bola inštrumentovaná.
Zvukovo impresionisticky pôsobivú skladbu predstavuje symfonická báseň V Tatrách (1902). Impresionizmus ovplyvnil aj rad jeho piesňových cyklov, ako sú Melancholie, Údolí nového království na slová Antonína Sovu, Erotikon (1912), Noční nálady, ďalej klavírny cyklus Písně zimních nocí, ''2. sláčikový kvartet D dur, symfonické básne O věčné touze a Toman a lesní panna''.
Okolo roku 1910 začalo vrcholné obdobie skladateľovej tvorby, kedy Novák svojimi skladbami najviac prispel k ďalšiemu vývoju českého hudobného myslenia. Do tejto súvislosti patria dve najvýznamnejšie Novákove skladby: fantázia pre sóla, zbor a orchester Bouře (1908-10) a klavírny cyklus Pan (1910), ktorý existuje aj v orchestrálnej podobe.
Pri príležitosti príchodu prezidenta T. G. Masaryka do Prahy v sobotu 21. decembra 1918 bola vykonaná jeho kantáta „Sláva Tobě Masaryku“.
Čo sa týka skladieb dramatických, postupne vznikli opery Zvíkovský rarášek, Karlštejn, Lucerna a Dědův odkaz. Na samej hranici polytonality sa pohybujú dve baletné pantomímy z 20. rokov Signorina Gioventù a Nikotina.
V neskorom období, tj. od 30. rokov, prevažuje u Nováka vybrúsená skladobná virtuozita nad pôvodnosťou invencie. Vznikli postupne veľké symfonické diela Podzimní symfonie a Jihočeská suita. Za dusných protektorátnych rokov vytvoril Novák symfonickú báseň pre orchester a organ De profundis (1941) a Svatováclavský triptych (1941). Po vojne vznikla posledná Novákova rozsiahla skladba Májová symfonie pre sóla, zmiešaný zbor a orchester.
Chorvátske kniežatstvo
Chorvátske kniežatstvo (iné názvy: Dalmátske Chorvátsko, Prímorské Chorvátsko,, , ) bol stredoveký štátny útvar Chorvátov na Balkáne. Kniežatstvo zaniklo povýšením na kráľovstvo v roku 924/925 za vlády Tomislava I.
Historický kontext
Slovania na Balkán začali prenikať už v 6. storočí, keď, spolu s Avarmi útočili na byzantské územia a plienili bohaté mestá. Súčasťou týchto slovanských kmeňov boli aj Chorváti.
Pôvod Chorvátov je predmetom sporov. Podľa diela O správe ríše od byzantského cisára Konštantína VII. Porfyrogennéta z 10. storočia prišli Chorváti na územie dnešného Chorvátska zo svojich sídlisk vo Veľkom, či Bielom Chorvátsku na severe. Podľa jeho správ ich na pôvodne byzantské územie pozval cisár Hérakleios, ktorý tak chcel na severe získať protiváhu Avarskej ríši, ktorí prenikali na byzantské územia. Podľa byzantskej tradície mali Chorváti do ich novej vlasti prísť pod vedením siedmich súrodencov (spravidla päť bratov a dve sestry) niekedy v prvej polovici 7. storočia. Iné teórie hovoria o ich príchode do Dalmácie až v 8., či 9. storočí. Ako prvé osídlili okolie severnej Dalmácie (tzv. Dolná Dalmácia (Dalmatia Inferior). Na novom území sa stretli s pôvodným románskym - dalmátskym obyvateľstvo, s ktorým začali v neskoršom období splývať, až ho nakoniec v 19. storočí pohltili.
Cesta I. triedy 54 (Česko)
Cesta I. triedy 54 je česká cesta I. triedy, ktorá začína v Slavkove u Brna a končí na hraničnom prechode Moravské Lieskové–Strání.
Priebeh
Začína na križovatke s I/50 a E50 pri Slavkove u Brna, odkiaľ pokračuje cez Žarošice, Kyjov, Veselí nad Moravou (križuje I/55), Blatnice pod Svatým Antonínkem (križuje I/71).Pred obcou Boršice u Blatnice sa križuje s III\1004, v obci sa križuje s III\1003. V Slavkove sa križuje s II\499 a za obcou sa križuje s III\1002. V Blatničke sa križuje s III\1005 .Pred Stráňami sa križuje s III\1001 a v obci sa križuje s III/1000. Potom cesta pokračuje na štátnu hranicu so Slovenskom, kde končí a odkiaľ pokračuje slovenská cesta I/54.
Chorvátske kniežatstvo
Vznik kniežatstva
Menovite sa ako prvý chorvátsky panovník býva označovaný Porga, ktorý mal vládnuť v polovici 7. storočia. Niekedy ale býva stotožňovaný s neskorším vládcom Bornom. Chorváti už od čias Porgovho otca bojovali s Avarmi a v 8. storočí sa do oblasti dostali aj Frankovia, ktorí oblasť dolnej Panónie opanovali. Začiatkom 9. storočia, zrejme a vlády Višeslava, Frankovia opanovali aj Dalmátske Chorvátsko, na území však ponechali vládnuť miestnych panovníkov, hoci podliehali správe friulských markgrófov. V roku 819 franský nátlak však prinútili sávske knieža Ljudevíta povstať a vtedajší vládca v Chorvátsku, vojvoda Dalmácie a Liburnie (dux Dalmatiae atque Liburniae) a knieža Gatčanov (legati...ducis Guduscanorum) Borna sa pridal na stranu Frankov. V tomto období dochádza aj k definitívnemu krstu Chorvátov. Po Bornovi miestni veľmoži za vládcu zvolili jeho vnuka Vladislava, ktorého následne schválil aj franský panovník Ľudovít Pobožný. V nasledujúcom období však vplyv Frankov v krajine zrejme upadol, pretože sa krajina nespomína pri deleniach ríše v rokoch 817 a 843. Vladislavov nástupca Mislav, ktorý nemusel riešiť franskú nadvládu sa preto orientoval na boj s Byzanciou a Benátkami. Benátky sa v tomto období vďaka byzantskej slabosti prvýkrát v histórii ujali vlády nad časťou Dalmácie, ale narazili na Chorvátov a ich spojencov Neretvanov. Mislav podľa benátskeho kronikára Jána Diakona Benátky porazil a okolo roku 839 s nimi uzavrel mier. Centrum chorvátskej moci sa v tomto období presunulo z Ninu do Klisu neďaleko Splitu. vľavo|náhľad|[[Miniatúra (maliarstvo)|Miniatúra zobrazujúca delegáciu Chorvátov a Srbov u byzantského cisára Bazila I., Skylitzova kronika, Madridský kódex, folio 96, 11.13. storočie, Biblioteca Nacional de España, Madrid]]
Trpimírovci
vľavo|náhľad|Listina kniežaťa [[Mutimíra z roku 892]]
Zisk nezávislosti
náhľad|Nosník a štít s inskripciou kniežaťa [[Branimíra, 879]] Zdeslavova vláda netrvala dlho a už v tom istom roku sa moci v Knine ujal Branimír, ktorý bol podľa Jána Diakona nepochádzal z trpimírovskej dynastie. Branimír býva považovaný za prvého vládcu nezávislého kniežatstva. Branimír svoju politiku neviazal ani na Frankov, ani na Byzantskú ríšu, a aby si posilnil svoje postavenie, požiadal o patronáciu svätého Petra, ktorú mu Ján VIII. udelil. Podobne ako Zdeslavovi aj Branimírovi odvádzali dalmátske mestá daň za mier a podobne za slobodný obchod a prepravu tovaru platili aj Benátky. V roku 892 sa novým kniežaťom stal Trpimírov syn Mutimír, ktorý pokračoval v Branimírovej pápežskej politike. Za vlády Mutimíra zaniklo susedné, chorvátske Sávske kniežatstvo. Dobrým vzťahom s Pápežským štátom sa tešil aj knieža Tomislav I. Tomislav výrazne posilnil moc kniežatstva, vystaval silnú armádu a využil zmätku na Balkáne vyvolanom bojmi Bulharov s Byzanciou a Uhrami, a získal od Uhrov územie bývalého Sávskeho kniežatstva. V roku 924 mu pápež Ján X. udelil titul kráľa a jeho moc titulom prokonzula uznala aj Byzantská ríša. Ďalej pozri Chorvátske kráľovstvo (9251102).
Náboženstvo a kultúra
náhľad|[[Kostol svätej spásy (Cetina)|Kostol svätej spásy je jednou z najstarších sakrálnych stavieb v Chorvátsku, 9. storočie, Cetine]] Christianizácia nového etnika na Balkáne bola záujmom viacerých kresťanských centier, a preto sa tento zložitý proces započal už krátko po usadení Chorvátov v Dalmácii. Už za vlády cisára Hérakleia v 7. storočí prišli k chorvátskym kmeňom kňazi z Ríma a od roku 641 na ich panstve pôsobil opát Martin. Na prelome 7. a 8. storočia začala byť v Chorvátsku oživovaná staršia rímska cirkevná správa, v rámci ktorej bolo v Splite v polovici 7. storočia bolo obnovené Salonské biskupstvo neskôr povýšené na arcibiskupstvo. V tomto období nastáva aj krst časti Chorvátov z rúk Jána z Ravenny. Byzantský cisár Konštantín Porfyrogennét hovorí o christianizácii Chorvátov v 9. storočí za vlády kniežaťa Bornu (Porina), keď na území opäť operovali kňazi z Ríma. Chorvátsko nachádzajúce sa na rozhraní západného (franského) a východného (byzantského) sveta bolo miestom jurisdikčných sporov rímskeho pápeža a konštantínopolského patriarchu. Záujem o toto územie mal aj Akvilejský patriarchát sídliaci na severe Talianska. V rámci Akvileje bola situácia o to zložitejšia, že jeho klérus bol rozdelený na dva táboryjeden podporovaný Frankmi v Cividale a druhý zoskupený okolo gradského patriarchu podporovaný Byzanciou.
vľavo|náhľad|[[Kostol svätého Kríža (Nin)|Kostol svätého Kríža, 9. storočie, Nin, Chorvátsko]] Za vlády kniežaťa Trpimíra okolo roku 864 vzniklo zvláštne biskupstvo aj v meste Nin. Ninské biskupstvo nadväzovalo na starší archipresbyterát a pravdepodobne bolo založené Rímom. Biskupstvo bolo vyňaté z jurisdikcie Splitského arcibiskupstva, ktorý v tom čase uznával autoritu konštantínopolského patriarchátu, a priamo podliehalo Rímu. Vznikom biskupstva v krajine vznikla domáca cirkev podobne ako tomu bolo v iných slovanských štátoch Bulharsku, či na Veľkej Morave a spolu s ňou vzrástla i prestíž a vzdelanosť krajiny. V biskupstve však došlo k jurisdikčným sporom, pretože sa miestna cirkev snažila vymaniť z rímskej moci. Najprv sa tak udialo za episkopátu biskupa Theodosia, ktorý sa odmietol dostaviť na vysvätenie do Ríma a ktorého na ninského a salonského biskupa vysvätil akvilejský patriarcha Walbert. Spor sa však nakoniec podarilo urovnať. Druhýkrát sa biskupstvo osamostatnilo za episkopátu ninského biskupa Adelfreda a spory o jurisdikciu nad biskupstvom sa skončili až za vlády prvého chorvátskeho kráľa Tomislava I. v roku 925.
Zvláštnosť Ninského biskupstva spočívala aj v jeho slovansko-liturgických základoch. Po smrti moravského arcibiskupa Metoda v roku 885 boli žiaci Cyrila a Metoda z Veľkej Moravy vyhnaní a časť z nich sa usídlila aj v Chorvátsku. Jedným z ich útočísk bol aj Nin, kde krátko po svojom príchode začali rozvíjať chorvátske staroslovienske písomníctvo, zakladať slovanské kláštory a slúžiť omše v staroslovienčine. Táto skutočnosť neskôr spôsobila odpor latinského kléru a staroslovienčina začala byť potláčaná, viac pozri v článku Chorvátske kráľovstvo (9251102).
Centrami vzdelanosti boli kláštory a biskupské sídla. Z raného obdobia chorvátskeho štátu sa zachovalo pomerne málo pamiatok. Z latinsky písaných textov vyniká iluminovaný Splitský evanjeliár (Evangeliarium spalatense) z konca 8. storočia. V kláštornom prostredí vzniklo viacero legiend miestnych svätcov ako zápis o prenesení ostatkov svätého Trifóna do Kotoru, životopis svätého Hilaria, životopis rabského biskupa Gaudentia a ďalšie. Na chorvátskom území sa zachovalo aj viacero budov z raného obdobia chorvátskych dejín, ale ich presná datácia je zložitá a mnohé pamiatky, ktorým bol pripisovaný vznik v 9. storočí vzniklo podľa novších poznatkov o storočie neskôr.