cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Štefan Nadzam
Trénerská kariéra
V roku 1971 začal s trénerskou kariérou v klube Spartak Vihorlat Snina. Pokračoval v Michalovciach, Veľkých Kapušanoch a ďalších 6 rokov v Michalovciach. Úspešne si počínal aj v 1. SNL v Trebišove, odkiaľ sa po ročníku 1988/89 presťahoval do Prešova. Tu zažil najkrajšie roky svojej činnosti. V Dolnom Kubíne, 13. mája 1992, vyhral Slovenský pohár, keď jeho zverenci porazili Lokomotívu Košice 2:0.
407 Arachne
407 Arachne je planétka v hlavnom páse planétok.
Verrières (Aube)
Verrières je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Aube, v regióne Champagne-Ardenne.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 1740 obyvateľov (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Juliánsky kalendár
Juliánsky kalendár je kalendár, ktorý zaviedol v roku 46 pred Kr. Gaius Iulius Caesar. V niektorých častiach sveta bol platný až do 20. storočia, v cirkevných kruhoch čiastočne dodnes. So spätnou platnosťou je dnes uplatňovaný aj na roky pred pôsobením Caesara. Od 16. storočia bol postupne nahrádzaný gregoriánskym kalendárom. V súčasnosti (v rokoch 19002099) je medzi oboma kalendármi rozdiel 13 dní, pričom gregoriánsky predbieha juliánsky. Ak napr. podľa kalendára gregoriánskeho máme 7. januára, tak podľa juliánskeho máme 25. decembra (preto na 7. januára pripadá Vianočný sviatok ortodoxných cirkví: Patriarchát Jeruzalemský, Arménska, Ruska, Srbska, Macedóska, Gruzínska a staroorientálnej cirkvi Sýrie, cirkvi Koptskej, Eritrejskej a Etiópskej).
Dejiny
Históriu predchodcu juliánskeho kalendára opisuje Censorinus, ako Rímsky kalendár s dvanástimi mesiacmi, odvodený podľa fáz Mesiaca. Tento bol podľa potreby a nepravidelných rozdielov prispôsobený Slnečnému roku. Caesarova kalendárna reforma: Gaius Iulius Caesar Appian, Cassius Dio a Macrobius v spisoch zaznamenali, že Julius Caesar v roku 47 pred Kristom výpočet cyklov pre neskorší juliánsky kalendár spoznal v helenizovanom Egypte v Alexandrii. Spisy Macrobiusa pripúšťajú možnosť, že Julius Caesar cestoval do Egypta, aby konzultoval s vtedajšími znalcami egyptského kalendára novú reformu plánovaného juliánskeho kalendára, pravdepodobne medzi inými s egyptským astronómom menom Sosigenes, keď cez Acoreusa mal možnosť spoznať egyptský kalendár. Tento nový kalendár – neskôr k jeho pocte nazvaný „juliánsky“ – vstúpil do platnosti v roku 45 pred Kr.. Pozostával z jedenástich mesiacov s 30 a 31 dňami a jedného 28-dňového mesiaca. Staré označenia z rímskeho kalendára boli najskôr ponechané. Popletený rok 708 a.u.c. bol predĺžený na 445 dní a začal 14. októbra roku 47 pred Kr.. V starom rímskom kalendári bol v priestupných rokoch mesiac február skrátený najskôr na 23 dní a pridaný priestupný mesiac Mensis intercalaris, ktorý rozšírený obsahoval skrátené prebytočné februárové dni. Po reforme bol priestupný mesiac zrušený.
Mnoho počítaných priestupných rokov korigoval cisár Augustus tak, že v roku 5 pred Kr., 1 pred Kr. a 4|4 po Kr. ich vynechal a až v 8. storočí znovu zaviedol. Následkom tohto pravidelného zavedenia jedného priestupného roka sú odvtedy roky každé 4 roky priestupné.
Začiatok roka
Začiatok roka v juliánskom kalendári bol prijatý v celej Rímskej ríši, avšak od regióna k regiónu používaný s rozdielmi. Začiatok roka podľa Rímskeho kalendára bol až do roku 153 pred Kr. 1. marca. Tento deň bol v starom Ríme pôvodný začiatok roka, keď bol v svätom chráme Vesty zapálený svätý oheň. V roku 153 pred Kr. rímski Konsuli predĺžili svoje panovanie na 1. január, so začiatkom nastúpenia do úradu bol spojený aj nový rok. V Egypte zmena roka bola 29. augusta, v Konstantinolpole a neskôr i v Rusku 1. septembra, v západnom Stredozemnom mori tak ako v Anglicku, Nemecku a Švajčiarsku 25. decembra, neskôr Veľká Británia 25. marca a v iných krajinách aj v iných dňoch. Až od skorého Novoveku sa presadil 1. január na Západe viacmenej všeobecne. Vo Východnej časti až od raného 18. storočia.
Názvy mesiacov
V Rímskej ríši v roku 44 pred Kr. bol premenovaný mesiac Quintilis (pôvodne „piaty mesiac“, od 153 pred Kristom siedmy) Lexom Antoniom de mense Quintili Julius Caesar na počesť Juliusa. Neskôr dostal Sextilis (pôvodne „šiesty mesiac“, od 153 pred Kristom ôsmy) svoje nové meno k pocte Cisára Augusta. Kalendár v čase Rímskej ríše poznal nasledujúcich dvanásť resp. trinásť mesiacov: Ianuarius Februarius Mensis intercalaris (nahradený zavedením juliánskeho kalendára) Martius Aprilis Maius Iunius Iulius (pôvodne Quintilis) Augustus (pôvodne Sextilis) September October November December. Tiež iné mesiace boli čiastočne nazvané podľa rímskych vládcov, ale viditeľne po ich smrti žiaden neostal v platnosti. Caligula nazval (siedmy mesiac) Germanicus; Nero nazval Aprilis (druhý mesiac) Neroneus, Maius (tretí mesiac) Claudius a Iunius (jún) Germanicus; Domitian nazval September Germanicus a Oktober (ôsmy mesiac) Domitianus. September bol premenovaný na Antoninus a Tacticus, November (deviaty mesiac) dostal meno Faustina a Romanus. Commodus bol v tom jedinečný, všetkých dvanásť mesiacov nazval svojimi prijatými menami (Januar až Dezember): Amazonius, Invictus, Felix, Pius, Lucius, Aelius, Aurelius, Commodus, Augustus, Herculeus, Romanus und Exsuperatorius.
Prechod na gregoriánsky kalendár
Rok juliánskeho kalendára je voči astronomickému tropickému roku o 11 minút a 14 sekúnd dlhší. To viedlo ku kumulujúcej sa odchýlke od slnečného kalendára, ktorá v 14. storočí dosahovala už viac než 7 dní. Ďalšia udalosť Gregoriánskej reformy je starou Veľkonočnou formulou (prepočtom) chybne sprostredkovanie Jarného splnu mesiaca, ktorý súvisí so stanovením Veľkonočného dátumu. Pápež Gregor XIII. preto v roku 1582 zaviedol nový kalendár („nový štýl“, neskôr po ňom pomenovaný ako gregoriánsky kalendár) s vylepšenými priestupnými pravidlami. Tieto povediac, plné storočia (ako 1700, 1800, 1900, atď.) sú len vtedy priestupnými rokmi, ak sú deliteľné 400 (preto bol rok 2000 priestupným rokom, ale 1900 naproti tomu nie). Na prechod odsúhlasil Gregor XIII. naďalej, štvrtok 4. október 1582 (juliánsky) priamo nasledoval piatok, 15. októbra 1582 (gregoriánsky), čím preskočil 10 dní (pri dodržaní následnosti dní v týždni). Kalendár zavedený pápežom používali prevažne rímsko-katolícke štáty. Väčšina protestantských štátov si ponechala juliánsky kalendár až do 18. storočia, čo najmä v konfesionálne miešaných územiach Nemecka viedlo paralelne používaniu „starého štýlu“ a „nového štýlu“. V protestantských vyšších bohatých vrstvách v Rímskej ríši nasledovalo prispôsobenie 18. februára roku 1700, následne 1. marca prevzatie „nového štýlu“. Väčšina reformovaných oblastí Švajčiarskeho spoločenstva po 31. decembri 1700 prevzalo 12. januára 1701 „nový štýl“, posledné oblasti Schiers a Grüsch sa pridali až v roku 1812.
V Rusku, kde až do 17. storočia platilo byzantské meranie času, neprešiel Peter Veľký koncom roku 1699 na nový gregoriánsky, ale na juliánsky (platný od 1. januára 1700). Bol ponechaný až do Októbrovej revolúcie, potom boľševikmi 1. februára/14. februára 1918 nahradený gregoriánskym. Spojené štáty, boli do roku 1776 anglická kolónia a preto podľa britského nariadenia do 1752 podriadený juliánskemu kalendáru, uzákonili po nezávislosti gregoriánsky kalendár.
Dnešné požívanie juliánskeho kalendára
Časť ortodoxnej Cirkvi (napr. arménska, ruská, sýrska, srbská, georgien, macedónska, ukrajinská) slávi všetky svoje sviatky podľa juliánskeho kalendára. Vianočný sviatok (25. december) preto pripadá súčasne na 7. január (gregoriánsky). Na stanovenie Veľkonočného termínu a ostatných pohyblivých sviatkov je vo všetkých ortodoxných (okrem fínskej) používaný juliánsky a s tým spojený Veľkonočný výpočet, pripadajú tak niekedy spoločne na sviatky západných Cirkví, s rozdielom jeden až päť týždňov neskôr. Nasledujúce autokefálne a autonómne ortodoxné Cirkvi používajú juliánsky kalendár : Patriarchat Jerusalem, Patriarchat Moskva, Patriarchat Srbsko, Patriarchat Georgien, Cirkev Sinai, Cirkev Japonsko, Cirkev Čína, Cirkev Ukraina, Diecéza Ohrid, Cirkev Albánsko, Svätý vrch Athos. Okrem toho sú používané odnožami grécko-ortodoxnej Cirkvi ako aj sýrskej, koptskej, etiópskej, arménsko-apoštolského Patriarchátu Jeruzalema. Nezávisle v čase uzákonenia Zavedenia gregoriánskeho kalendára v rôznych krajinách Európy sú všetky historické dáta od 15. októbra 1582 prepočítavané gregoriánsky.
Juliánske storočie
Juliánsky kalendárny rok trvá 365,25 dní resp. 365 dní a 6 hodín. V juliánskom kalendári trvá priestupný cyklus štyri roky. V trvaní 100 rokov juliánskeho kalendára (napr. od 12. apríla 1424 obeda až po 12. apríl 1582 obeda) obsahuje početné číslo priestupných rokov s počtom 36 525 dní. Naproti tomu storočie v gregoriánskom kalendári buď 36 524 dní (napr. od 12. apríla 1724 obeda po 12. apríl 1824 obeda) alebo 36 525 dní (napr od 12. apríla 1924 obeda po 12. apríl 2024 obeda). Pre túto pochopiteľnú jednoznačnosť a praktickú blízkosť trvania 100 tropických rokov (36 524,219... dní) používame tzv. juliánske storočie s 36 525 dňami ako pohodlnú časovú jednotku v astronomickej forme. Tak sa dá pomocou tabuliek príkladne vidieť, že poloha zemskej dráhy sa pri rýchlosti 0,323 stupňa počas juliánskeho storočia, vychýli z dráhy. Podľa tabuliek chápeme spojitosť dňa spravidla ako 86 400 sekúnd, čo nám podľa juliánskeho storočia predstavuje časový priestor 3 155 760 000 sekúnd.
José Luis Chilavert
José Luis  Félix  Chilavert González (* 27. júl 1965, Luque) je bývalý paraguajský futbalový brankár. Bol známy pre jeho výbušnú povahu a zároveň bol považovaný za špecialistu na priame kopy a často zahrával aj penalty. Držal rekord v počte gólov strelených brankárom až do roku 2006, keď ho predbehol brazílsky brankár Rogério Ceni. Strelil 62 gólov, viacero z nich bolo dôležitých aj v zápasoch reprezentácie. Štyri z jeho reprezentačných gólov strelil na kvalifikácií na Majstrovstvá sveta vo futbale v 2002. José Luis Chilavert patril tiež ku kontroverzným hráčom, známy bol jeho incident s kolumbijským útočníkom Tinom Asprillom.
Daniel Kellner
Daniel Kellner (* 1758, Banská Bystrica† 1824, tamže) bol slovenský farbiar.
Životopis
Zakladateľ farbiarskej vetvy rodu Kellnerovcov v Banskej Bystrici. V roku 1785 bol prijatý za mešťana Banskej Bystrice, zapísaný do knihy majstrov farbiarskeho cechu siedmich banských miest (1786). Člen Vonkajšej mestskej rady v Banskej Bystrici. Na evanjelickom cintoríne v Banskej Bystrici dal postaviť mauzóleum.
Neuvy (Marne)
Neuvy je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Marne, v regióne Champagne-Ardenne.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Lizos
Lizos je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Hautes-Pyrénées, v regióne Midi-Pyrénées.
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
408 Fama
408 Fama je planétka v hlavnom páse planétok.
Agnes Monica
Agnes Monica, vlastným menom Agnes Monica Muljoto (* 1. júl 1986, Jakarta, Indonézia) je indonézska speváčka, herečka a moderátorka. Jej kariéra začala v šiestich rokoch. Vydala tri detské albumy. Okrem spevu sa venuje moderovaniu detských televíznych programov. Ako teenager sa začala venovať herectvu.
Prvý album ako dospelá vydala v roku 2003 s názvom A Story Goes. Jeho úspech v Indonézii vzbudil aj záujem v zahraničí a tak začala jej kariéra na medzinárodnej scéne. Druhý album s názvom Whaddup A'..?! vyšiel v roku 2005. Potom začala spolupracovať s americkým spevákom Keithom Martinom. Tiež sa podieľa na natáčaní dvoch ázijských drám.
2570 Porphyro
2570 Porphyro je planétka s priemerom 29 km, ktorú objavil Edward L. G. Bowell 6. augusta 1980.
Antrain (kantón)
Antrain je francúzsky kantón v obvode Fougères-Vitré v departemente Ille-et-Vilaine v regiónu Bretónsko. Tvorí ho 10 obcí.
Catholic Encyclopedia
Catholic Encyclopedia je anglická encyklopédia, ktorú v roku 1913 vydalo americké vydavateľstvo Encyclopedia Press. Jej cieľom bolo poskytnúť čitateľom spoľahlivé informácie o katolíckej teórii, vierouke, praxi a o dejinách katolíckej cirkvi.
V encyklopédii sú tiež uvedené významné katolícke osobnosti, vrátane vychovávateľov, umelcov, básnikov a vedcov.
Catholic University of America vydala v rokoch 1967 a 2002 aktualizovanú verziu encyklopédie pod názvom New Catholic Encyclopedia.
409 Aspasia
409 Aspasia je planétka v hlavnom páse planétok.
Dánsko
right|thumb|Mapa Dánska z roku 1890
Dánsko, dlhý tvar Dánske kráľovstvo, je štát v severozápadnej Európe.
Geografická charakteristika
Krajina má členité pobrežie. Vnútrozemie je nížinné. Povrch krajiny formoval pevninský ľadovec, je mierne zvlnený a rovinatý. Dánsko je najhustejšie zaľudneným štátom v severnej Európe. Dánsko má vďaka prírodným podmienkam (pôdy) a oceánskemu podnebiu dobré podmienky pre poľnohospodárstvo. Z celkovej rozlohy má Dánsko 55 % ornej pôdy, najviac zo všetkých krajín Európy.
Hospodárstvo
V súčasnosti má Dánsko vysokú životnú úroveň a vyspelé hospodárstvo.
Krajine chýbajú nerastné suroviny, preto sa rozvíjajú také odvetvia, ktoré majú nízke nároky na suroviny, ale vyžadujú si kvalifikovanú prácu (prístrojová technika a technika pre domácnosti). Významné zdroje surovín sú napr. úžitkové drevo v lesoch a ryby v okolitých moriach. Ulovené ryby, prevažne slede, sa spracovávajú a predstavujú i zložku vývozu.
Poľnohospodárstvo tejto krajiny sa orientuje predovšetkým na živočíšnu výrobu. Pestujú sa predovšetkým obilniny a krmoviny, na ktorých sa zakladá chov hospodárskych zvierat (hovädzí dobytok pre mlieko, ošípané, hydina).
Z priemyslu je tu rozvinutý hlavne strojársky, chemický, textilný a potravinársky priemysel. Veľkým prínosom do ekonomiky Dánska je export potravinárskych produktov (mlieko a mliečne výrobky, hovädzie mäso, bravčová šunka, slanina, hydina, vajcia).
Pre ekonomiku krajiny je dôležitá aj námorná doprava. Vyše tri štvrtiny poľnohospodárskej výroby pripadajú na živočíšnu výrobu.
Z Dánska pochádza aj stavebnica Lego.
Politický systém
Z politického hľadiska je Dánsko od roku 1849 konštitučnou monarchiou, pod ktorú spadajú aj dve samosprávne oblasti: Faerské ostrovy a Grónsko. Faerské ostrovy získali autonómiu v roku 1948 a Grónsko získalo štatút medzinárodnej autonómie až v roku 1979. Kráľ je formálnou hlavou štátu, výkonnú moc má vláda, na čele ktorej je ministerský predseda menovaný kráľom. Zákonodarnú moc má jednokomorový parlament, nazvaný Folketing, zložený zo 179 poslancov. Dánske súdy sú nezávislé. Voľby do parlamentu sa konajú každé štyri roky.
Administratívne členenie
Dánsko je rozdelené na päť regiónov s 98 obcami (dán. kommune, mn.č. kommuner). Faerské ostrovy a Grónsko sú autonómne regióny, ktoré nepatria ani do EÚ.
Náboženské zloženie
V Dánsku je stále štátnou cirkvou od reformácie Dánska (evanjelická) cirkev. Jej vplyv v spoločnosti klesá, podobne aj pomaly klesá počet jej príslušníkov. V roku 2013 to bolo 4 430 643 obyvateľov, čo predstavovalo 79,1 % obyvateľstva (v roku 1990 to bolo 89,3 %). Znižuje sa aj návštevnosť bohoslužieb a členstvo v cirkvi je viac formálne. Naopak narastá počet obyvateľov bez vyznania. S príchodom emigrantov stúpa počet moslimov (Turci, Arabi, Albánci). Islam je dnes druhým najrozšírenejším náboženstvom v Dánsku a počet jeho prívržencov stále stúpa. V roku 2009 žilo v Dánsku 3,7 % obyvateľov, ktorí sa hlásia k islamu. Okrem nich žije v krajine aj skupina budhistov (20 000, t. j. 0,1 %). Pomaly stúpa aj počet príslušníkov rímskokatolíckej cirkvi. Je ich 39 000, čo predstavuje asi 0,7 % obyvateľov. Do reformácie bolo Dánsko rímskokatolíckou krajinou. V krajine žijú aj skupinky hinduistov, pentekostalistov, mormónov, baptistov či pravoslávnych.
Vzdelávanie
Štúdium na univerzite v Dánsku je pre študentov z EÚ/EHP alebo s trvalým pobytom v Dánsku bezplatné. Pre ostatných zahraničných študentov sa poplatky pohybujú od približne 6 000 do 18 000 EUR ročne v závislosti od študijného programu.
Ochrana životného prostredia
Dáni sa ako jedni z prvých začali vážne zaoberať ochranou životného prostredia, čo im neskôr v rámci EÚ začalo prinášať výhody. V roku 1971 vytvorili ministerstvo venujúce sa environmentálnym otázkam a v roku 1974 ako prví schválili zákon na ochranu životného prostredia. Odvtedy samozrejme prijali množstvo dodatkov, ktoré tento zákon sprísnili. Keďže dánsky model pre environmentálnu legislatívu sa stal vzorom pre EÚ, dánske podniky boli oproti ostatným vo výhode. Dnes Dáni predávajú know-how svojho environmentálneho modelu do ďalších štátov mimo EÚ.
Dejiny
Osídlenie územia dnešného Dánska sa začalo už v 10. storočí pred Kr. Vývoj kultúry v podobe prvého hláskového písma je doložený počas trvania železnej doby. Výrazným posunom vpred možno nazvať obdobie od 6. storočia po Kr., odkedy začali vznikať kráľovstvá. Dánsko je pravdepodobne najdlhšie trvajúce kráľovstvo na svete. Dáni si do dnešných čias zachovali tradičnú úctu ku kráľovskej rodine. Historicky známe sú vikingské výpravy, ktoré sa uskutočňovali hlavne v 8. a 9. storočí. Neskôr nastalo obdobie budovania hradov a vzniku šľachty. V 16. storočí Dánsko prijalo luteranizmus, ktorý sa stáva jediným štátnym učením v náboženstve a oficiálnym štátnym náboženstvom pod názvom Dánska ľudová cirkev (Den danske folkekirke). 13. až 16. storočie sa vyznačovalo bojom o moc. O niečo miernejšie boli v dejinách Dánska nasledujúce storočia, pretože sa postupne vytváralo jeho silné ekonomické postavenie. V 20. storočí sa Dánsko začlenilo do európskych štruktúr, stalo sa tiež členom OSN, NATO. Z hľadiska turistického ruchu je atraktívnou krajinou.
Faerské ostrovy
Ostrovy objavili približne v roku 600 írski mnísi. Vikingské obdobie sa podľa severských ság začínalo v roku 825, keď na ostrovy v dnešnom Funninguri prišiel Grímur Kamban. Neskôr ostrovy osídlili prisťahovalci z Nórska a oblastí okolo Írskeho mora. Na ostrovoch s rozlohou  žije 49 000 ľudí, z čoho je 90 % Faerčanov. Úradnými jazykmi sú dánčina a faerčina. Faerské ostrovy boli dŕžavou Nórska od roku 1035, lénom Dánska z roku 1816 a po druhej svetovej vojne dostali v roku 1948 autonómiu. Faerské ostrovy reprezentujú v dánskom parlamente dvaja stáli zástupcovia. Faerský parlament Løgting má 33 členov a volí sa každé štyri roky.
Grónsko
Ostrov objavil roku 875 vikingský moreplavec Gunnbjorn. V rokoch 982 – 985 preskúmal juhozápadné pobrežie Erik Červený. Neskôr ostrov osídlili prisťahovalci z Islandu. Na tomto najväčšom ostrove na svete s rozlohou 2,175 mil. km² žije iba 56 000 ľudí, z čoho je 48 000 Inuitov. Úradnými jazykmi sú dánčina a inuitčina vytvorená z troch eskimáckych dialektov. Grónsko bolo kolóniou od roku 1380 a až keď sa roku 1953 stalo súčasťou Dánska, získalo autonómiu. Aj Grónsko reprezentujú v dánskom parlamente dvaja stáli zástupcovia. Grónsky parlament Inatsisartut (dán. Landstinget) sa volí každé štyri roky a má 31 členov.
Akizuki (trieda lodí, 1942)
Trieda Akizuki  pozostávala z 12 dokončených torpédoborcov imperiálneho loďstva, postavených v rokoch 1940 až 1945 v troch sériách a bojujúcich v druhej svetovej vojne. Pôvodne malo ísť o protilietadlové sprievodné plavidlá a až neskôr boli do návrhu zapracované inštalácie štvorhlavňového torpédometu, čím vznikla trieda najlepších a najväčších japonských torpédoborcov v druhej svetovej vojne. Cisárske námorníctvo jednotky tejto triedy označovalo ako „torpédoborce typu B“ ( Otsu-gata kučikukan).
Z dvanástich jednotiek boli posledné štyri dokončené príliš neskoro, než aby sa zapojili do bojov. Po japonskej kapitulácii boli tieto štyri jednotky predané Spojencom. Z ôsmich zostávajúcich, ktoré sa zapojili do bojov, bolo šesť jednotiek potopených. Dve zostávajúce jednotky (Suzucuki a Fujuzuki) zastihla kapitulácia Japonska poškodené a po nej boli potopené ako vlnolamy.
Všetky jednotky niesli mená vzťahujúce sa k Mesiacu: japonský znak (cuki) znamená Mesiac i mesiac.
Vznik a vývoj
Vznik projektu rýchleho protilietadlového plavidla pre sprievod zväzov lietadlových lodí spadá do obdobia pred druhou svetovou vojnou a bol vypracovaný na základe analýzy pôsobenia japonského námorného letectva v druhej čínsko-japonskej vojne. Na vznik nových plavidiel mali vplyv aj konštrukcie špecializovaných protilietadlových krížnikov v Royal Navy (trieda Dido). Na rozdiel od Britov sa ale Japonci rozhodli použiť ako základ pre protilietadlové plavidlo nie krížnik, ale torpédoborec. Jedným z dôvodov pre toto rozhodnute bola absencia úspešného typu moderného ľahkého krížniku, z ktorého by japonské námorníctvo mohlo vychádzať, a dĺžka stavby ľahkých krížnikov.
V roku 1938 bol navrhnutý nový protilietadlový kanón kalibru 100 mm typu 98 s dĺžkou hlavne 65 kalibrov. Ten bol zvolený ako hlavná výzbroj novej triedy plavidiel.
Návrh z júla 1938 počítal s výtlakom 2 200 t, rýchlosťou až 35 uzlov a výzbrojov 4xII 100mm a 2xII 25mm. Lodi chýbala torpédová výzbroj, čo bolo u japonských lodí (torpédoborcov aj krížnikov) neobvyklé. Ďalší návrh zo septembra 1938 už rátal s obmedzením rýchlosti na 33 uzlov, zvýšením výtlaku na 2 350 t a inštaláciou torpédometu. Výsledný projekt F 51 z apríla 1939 mal štandardný výtlak 2 700 t, čím sa už blížil starším ľahkým krížnikom (Júbari mal 2 890 t). Čo do výtlaku tak boli za druhej svetovej vojny jednotky triedy Akizuki najväčšími japonskými torpédoborcami a tretími najväčšími torpédoborcami na svete (po francúzskej triede Mogador a sovietskom Taškente).
Roku 1939 bola v rámci „programu štvrtého kruhu“ schválená stavba prvých jednotiek podľa projektu F 51, ktorá prebiehala súčasne so stavbou jednotiek triedy Júgumo. Celkom bolo do mája 1943 postavený šesť jednotiek s trupovými číslami 104 až 109. Predpokladaná cena jedného torpédoborca v roku 1939 bola 12 090 000 ¥.
Na sérii prvých šiestich plavidiel mala nadviazať séria desiatich torpédoborcov podľa programu z roku 1941. Išlo o modifikovaný projekt F 53, ktorý sa od F 51 líšil zjednodušením konštrukcie (napríklad tvar provy) a iným tvarom mostíku. Jedna jednotka mala stáť 17 820 400 ¥. F 53 z roku 1941 sa ďalej delil na dve podtriedy: Šimocuki/Fujuzuki (čísla 360 až 364). Zaradenie Šimocuki je nejasné. Všetky pramene sa zhodujú, že Šimocuki mal trupové číslo 360, čo by ho radilo do programu z roku 1941 a tak ako prvú jednotku podtriedy Fujuzuki, kam ho zaraďuje napríklad Nevitt. Nippon kaigun kantei šašinšú ale zaraďuje Šimocuki ešte do podtriedy Akizuki (ktorá by tak mala sedem jednotiek a podtrieda Fujuzuki len štyri). Vzhľadom na nejasné zaradenie nemožno ani povedať, aký bol vzhľad Šimocuki (rozmiestnenie protilietadlových platforiem, tvar provy, atď.…) a ani jeden zo zdrojov neuvádza žiadnu fotografiu Šimocuki a Mičizuki (365 až 369). Z tejto série sa ale do bojov zapojili už len Šimocuki a Fujuzuki. Ďalšie štyri jednotky (okrem jednej z podtriedy Mičizuki) boli dokončené príliš neskoro a pred koncom vojny uskutočňovali výcvik vo Vnútornom mori, prípadne sa len zúčastnili bojov s lietadlami útočiacimi na zvyšky cisárskeho námorníctva v japonských domácich vodách. Mičizuki bol koncom vojny dokončený len zo 16 % a stavba zostávajúcich troch jednotiek bola zrušená 14. decembra 1944. Materiál a zdroje boli využité na stavbu samovražedných člnov Šinjó a kaitenov.
Mala nasledovať stavba ďalších ôsmich jednotiek (777 až 785, alebo tiež šestnástich: 770 – 785) podľa programu z roku 1942, ktorá bola 30. júna 1942 nahradená plánom na stavbu 22 jednotiek (5061 až 5083) podľa modifikovaného programu z roku 1942. Celý projekt z roku 1942 bol ale najprv 9. júna 1944 zredukovaný na päť jednotiek (5061 až 5065) a následne 14. decembra 1944 zrušený úplne.
Konštrukcia
thumb|right|Akizuki na skúšobnej plavbe 17. mája 1942 tesne pred dokončením. Všimnite si pôvodného „neradarového“ predného stožiaru a druhého diaľkomeru typu 94 vzadu – takto boli vybavené len prvé jednotky triedy Akizuki. [[Katakana|Katakanou písané meno lodi na bokoch bolo neskôr odstránené.]] Trieda Akizuki znamenala skok vo veľkosti japonských torpédoborcov. V porovnaní so súbežne produkovanými jednotkami triedy Júgumo boli Akizuki o 15 metrov na vodoryske dlhšie (132 vs. 117 m), o 0,8 metra širšie (11,6 vs. 10,8 m) a o 1180 ton plného výtlaku ťažšie (3700 vs. 2520 T). Zväčšenie trupu potom poskytlo dostatočne stabilnú základňu pre umiestnenie štyroch dvojhlavňových veží hlavnej batérie. Tie boli umiestnené po dvoch na prove a korme. Delové veže číslo dva na predku a tri vzadu boli umiestnené v superpozícii. Charakteristickou siluetu dotváral jediný komín (všetky predchádzajúce japonské konštrukcie mali komíny dva), ktorý odvádzal splodiny zo všetkých troch kotlov. Jednotky triedy Akizuki tak získali charakteristickú siluetu.
Pohon
Hoci sa predĺžil trup, usporiadanie pohonnej sústavy zostalo zachované, ako pri predchádzajúcich jednotkách tried Kageró a Júgumo. Pridanú dĺžku trupu spotrebovala barbeta druhej delovej veže na prove (predchádzajúce jednotky mali na prove len jednu delovú vežu). Strednú sekciu plavidla zaberali (od predku) dve kotolne (predná č. 1 o dĺžke 17 metrov a zadná č. 2 o dĺžke 9,2 metra) a dve strojovne (predná č. 1 s dĺžkou 13 metrov a zadná č. 2 d dĺžkou 12,3 metra).
Predná kotolňa obsahovala dve vodotrubné kotle Ro-gó Kanpon šiki, ktoré dokázali vyvíjať prehriatu paru s tlakom /cm2 a teplotu 350 °C. V zadnej kotolni sa nachádzal len jeden kotol rovnakého typu.
Hlavné palivové nádrže sa nachádzali v dvojitom dne. Priestor na pravoboku na úrovni prednej strojovne a na ľavoboku na úrovni zadnej strojovne vypĺňali ďalšie palivové nádrže. Na lodiach sa nachádzali ešte ďalšie nádrže, takže celková kapacita nádrží bola nadpriemerných 25 % štandardného výtlaku.
Výzbroj
Hlavnú delostreleckú výzbroj tvorilo osem viacúčelových 100mm diel typu 98. Hoci sa sami o sebe vyrovnali (či boli dokonca lepšie) americkým 127mm kanónom, postrádali výhodu riadenia paľby radarom a streľby muníciou s približovacími zapaľovačmi. Napriek tomu, že 100mm typ 98 bol od začiatku zvolený ako protilietadlová zbraň, nedošlo na žiadnej z jednotiek triedy Akizuki k redukcii veží hlavnej batérie v prospech 25mm kanónov, ako u väčšiny starších tried. Všetky jednotky tak niesli štyri dvojhlavňové veže po celú dobu služby.
Torpéda boli odpaľované z jedného otočného zakrytovaného štvorhlavňového 610mm torpédometu typu 92 model 4, ktorý bol otáčaný motorom na stlačený vzduch. Torpédomet bol umiestnený nad prednou strojovňou, medzi protilietadlovou plošinou za komínom a zadnou nástavbou. Lode niesli štyri torpéda nabité v torpédomete a ďalšie štyri kusy mohli byť uskladnené na podávači za torpédometom na ľavej strane zadnej nástavby. Išlo o torpéda typu 93 – obávaná „dlhá kopija“.
Ľahkú protilietadlovú výzbroj spočiatku tvorili len dva dvojhlavňové 25mm kanóny typu 96 na plošine medzi komínom a torpédometom. Uprostred tejto plošiny sa nachádzal 2,5metrový diaľkomer. Neskôr bol počet 25mm hlavní zvyšovaný a nové jednotky vstupovali do služby už s posilnenou výzbrojou.
Spočiatku boli pre protiponorkový boj jednotky vybavené len štyrmi vrhačmi hlbinných bômb v zadnej časti lode.
Radary
thumb|left|Detail umiestnenia centimetrového prehľadového radaru 22 Gó s vysielacej (dolnej) a prijímacej (hornej) antény v tvare lievika a prehľadového metrového radaru 13 Gó pre sledovanie vzdušných cieľov na torpédoborci [[Harucuki]] Japonsko v radarové technike zaostávalo za Spojencami. V roku 1942 boli prvé experimentálne radary namontované na niektoré lode cisárskeho námorníctva a na triede Akizuki sa prvý radar objavil na torpédoborcoch Suzucuki a Hacuzuki alebo Niizuki. Išlo o prehľadový radar proti vzdušným i hladinovým cieľom a to buď metrový 21 Gó, alebo centimetrový 22 Gó. Radar 21 Gó mal otočnú anténu (buď modelu 6 s rozmermi 3,6 x 2 metre, alebo modelu 7 s rozmermi 3,6 x 3 metre) a jeho inštalácia je doložená minimálne na jednotkách Akizuki, Suzucuki, Hacuzuki a Fujuzuki. Radar 22 Gó používal anténu v tvare dvoch lievikov a neskôr na jednotkách triedy Akizuki nahradil radar 21 Gó. Tieto radary boli namontované na plošine upraveného predného stožiaru.
Neskôr (cca 1944) sa inštaloval aj metrový prehľadový radar proti vzdušným cieľom 13 Gó. Jedna anténa sa montovala na prednú stranu zadného stožiaru a niektoré jednotky dostali aj druhú aparatúru na predný stožiar nad radar 22 Gó.
Neskoršie modifikácie
thumb|right|[[Joizuki po vojne v Kure. Všimnite si protilietadlovú plošinu vedľa mostíka. 25mm kanóny boli – tak ako aj delová veža číslo dva – po kapitulácii odstránené.]] Neskoršie modifikácie (na neskorších jednotkách uskutočnené rovno pri stavbe) sa sústredili hlavne na posilnenie protiponorkovej a ľahkej protilietadlovej výzbroje a na inštaláciu radarov. Protiponorková výzbroj bola posilnená inštaláciou dvoch sklzov hlbinných bômb v zadnej časti lode. Dvojhlavňové 25mm kanóny boli nahradené za trojhlavňové. V roku 1943 sa (poprvé na Suzucuki a Hacuzuki už koncom 1942) objavili ďalší dve protilietadlové hniezda pre 25mm trojčatá: u podtriedy Akizuki sa nachádzala po stranách komína, zatiaľčo na Šimocuki/Fujuzuki a Mičizuki na platforme za torpédometom. V roku 1944 bolo na miesto zadného diaľkomeru montované piate 25mm stanovisko. Koncom roku 1944 sa objavili aj ďalšie dve protilietadlové hniezda pre 25mm trojčatá na bokoch mostíku. Okrem trojhlavňového usporiadania sa na palubu montovali aj 25mm kanóny v jednohlavňovej lafetácii.
V júni 1944 sa objavili na palubách štyri 13,2mm guľomety typu 93.
Pri podtriedach Šimocuki/Fujuzuki a Mičizuki došlo k zjednodušeniu konštrukcie, ktoré sa prejavilo napríklad zmenou tvaru provy. Na Harucuki bol (ako dokladá fotografia) mostík zväčšený pretiahnutím prostredného poschodia až ku stožiaru.
Jednotky triedy Akizuki
V jednotkách triedy Akizuki získalo cisárske námorníctvo vynikajúce jednotky, ktoré sa vyrovnali svojim protivníkom. Ako jedny z málo japonských lodí netrpeli jednotky triedy Akizuki preťažením nástavieb a mali výborné plavebné vlastnosti. Napriek tomu, že predstavovali to najlepšie čo v danej kategórii Japonsko vyprodukovalo, zaostávali za svojimi americkými náprotivkami (hlavne tried Fletcher a Allen M. Sumner) v radarovej, protiponorkovej i protilietadlovej výzbroji. Ich opticky zameriavané 100mm delá a 25mm kanóny sa v protilietadlovom boji nemohli merať s radarom zameriavanými 127 a 40 milimetrovými kanónmi, ktoré používali muníciu s približovacími zapaľovačmi. No aj tak lode a ich posádky odviedli v boji skvelý výkon. Nevitt prirovnáva vytrvalosť a obetavosť Hacuzuki v jeho poslednom boji počas bitky pri myse Engaño, kde čelil presile amerických krížnikov, k akcii amerických torpédoborcov počas bitky pri Samare.
Programy z roku 1942
Osem (ak prvá jednotka niesla číslo 777) alebo šestnásť (v prípade prvej jednotky 770) plánovaných jednotiek podľa programu z roku 1942 bolo 30. júna 1942 zrušených v prospech modifikovaného programu 1942 (5061 až 5083).
Tešedíkovo
Tešedíkovo (historicky, ) je obec na Slovensku v okrese Šaľa.
Názov
Obec je pomenovaná od roku 1948 po Samuelovi Tešedíkovi. V referende v roku 2012 väčšina obyvateľov hlasovala za premenovanie obce na historický názov Pered.
Obyvateľstvo
80% obyvateľov je maďarskej a 19% slovenskej národnosti.
Komu zvonia do hrobu
Komu zvonia do hrobu je román amerického spisovateľa Ernesta Hemingwaya z roku 1940. Opisuje príhody Roberta Jordana, mladého Američana, člena Interbrigády spolupracujúceho s republikánskou partizánskou skupinou počas Španielskej občianskej vojny. Ako odborníkovi na výbušniny mu bola pridelená úloha vyhodiť do povetria most počas útoku na mesto Segovia.
Pozadie
Román „Komu zvonia do hrobu“ písal Ernest Hemingway v Havane na Kube, v Key West na Floride a v Sun Valley v Idahu roku 1939. Na Kube žil v hoteli Ambos-Mundos, kde pracoval na rukopise. Dorobil ho v júli 1940 v hoteli Barclay InterContinental v New Yorku a v októbri vyšiel. Je založený na skúsenostiach Hemingwaya počas Španielskej občianskej vojny a hlavným protagonistom je Američan menom Robert Jordan, ktorý bojuje so španielskymi vojakmi na strane republikánov. V románe vystupujú postavy jednak čisto fiktívne, jednak založené na skutočných osobách no zbeletrizované, jednak skutočné osoby pôsobiace vo vojne. Dej sa odohráva v pohorí Sierra de Guadarrama medzi Madridom a Segoviou v časovom rozmedzí štyroch dní a troch nocí. Krátko po vyjdení sa román „Komu zvonia do hrobu“ stal knihou mesiaca, v priebehu prvých mesiacov sa z neho predalo pol milióna kópií, bol nominovaný na Pulitzerovu cenu a pre Hemingwaya znamenal literárny triumf. Prvé vydanie z 21. októbra 1940 vyšlo v počte 75 000 kópií za cenu 2,75 amerických dolárov.
Hlavný hrdina
Hlavným hrdinom je Robert Jordan – Američan, profesor španielčiny, antifašista. Volali ho „súdruh Dynamitero“, pretože strážil výbušniny. Je to hrdina, ktorý aj napriek veľkej láske k Márii obetuje pre spoločenskú spravodlivosť aj vlastný život. Uvedomuje si nevyhnutnosť disciplíny a podriadenia sa vyšším cieľom.
Ako dobrovoľník sa pripojí na stranu republikánov. Jeho úlohou je vyhodiť do vzduchu most a znemožniť tak prísun nepriateľských posíl v čase útoku. Počas troch dní sa zaľúbi do Márie. Je to žena, ktorá trpela, lebo fašisti jej zavraždili otca a i ju samotnú zneužili. Bola citlivá. Robert však pochybuje o úspechu akcie, ale veľmi disciplinovane a dôsledne plnil úlohu. Most zničia, akcia sa podarí, ale Jordan si zlomí nohu, posiela partizánsku skupinu do bezpečia uvedomujúc si bezmocnosť. Očakáva nepriateľa a chce ich aspoň na chvíľu zastaviť. Chce bojovať do konca života: „Bojoval som vyše roka za to, v čo verím. Ak vyhráme tu, vyhráme všade. Svet je pekné miesto a oddá sa zaň bojovať a veľmi nerád ho opúšťam.“
Charakteristika diela a pointa
Motto knihy – prevzaté od anglického básnika Johna Donna:
''„Nikto nie je ostrovom samým pre seba; každý je kusom pevniny, kusom súše; a ak more odmyje hrudu, Európa sa zmenší, akoby sa stratil výbežok zeme alebo sídlo tvojich priateľov či tvoje vlastné; smrť každého človeka umenší mňa, lebo ja som súčasťou človečenstva: a preto sa nikdy nepýtaj, komu zvonia do hrobu; zvonia Tebe.“''
Kostomlaty pod Řípem
Kostomlaty pod Řípem sú obec v Česku v okrese Litoměřice v Ústeckom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 456 obyvateľov, z toho 241 mužov a 215 žien, pričom priemerný vek v obci bol 40,8 roka (muži 39,9 roka, ženy 41,8 roka).
Roger David Kornberg
Roger David Kornberg (* 24. apríl 1947, St. Louis, Missouri, USA) je americký vedec a profesor štrukturálnej biológie na Standfordovej univerzite. V roku 2006 získal Nobelovu cenu za chémiu „za jeho štúdie molekulovej stavby eukaryotickej transkripcie“, ktoré vysvetľujú proces, ktorým sa genetická informácia kopíruje z DNA na RNA. Jeho otec, Arthur Kornberg, ktorý bol taktiež profesorom na Standfordskej univerzite bol ocenený Nobelovou cenou za medicínu v roku 1959.
Viâpres-le-Petit
Viâpres-le-Petit je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Aube, v regióne Champagne-Ardenne.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 125 obyvateľov (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Operácia Barbarossa
Operácia Barbarossa je kódové označenie pre inváziu vojsk Osi do ZSSR, ktorá otvorila východný front a začala vojenskú kampaň označovanú taktiež ako Veľká vlastenecká vojna.
Operácia Barbarossa sa začala 22. júna 1941 a skončila v decembri 1941, kedy vyčerpaná nemecká armáda nedokázala v ťažkých zimných podmienkach a za silnejúceho odporu Červenej armády pokračovať vo svojom postupe a prešla do obrany. Aj keď možno nemecké ťaženie v priebehu Barbarossy považovať za víťazné, pretože Sovietsky zväz utrpel katastrofické porážky a ťažké straty, ktorého pripravili o najsilnejšie armádne celky, čím bola jeho schopnosť viesť vojnu silne naštrbená, išlo o nemecké víťazstvo veľmi draho zaplatené a nedostačujúce, pretože nestačilo na to, aby bol ZSSR zlomený, keďže Veľkonemecká ríša a jej spojenci (hlavne Rumunsko, Taliansko, Maďarsko) si dlhodobú vojnu nemohli dovoliť. V nasledujúcich rokoch sa začala presadzovať prevaha priemyslu Spojencov (hlavne ZSSR, USA a Spojené kráľovstvo) a ich rastúce bojové skúsenosti takým spôsobom, že mu Nemecko a jeho satelity nakoniec nedokázali vzdorovať. Bojové operácie však rovnako podlomili bojaschopnosť Sovietskeho zväzu. Krajina sa z ťažkých porážok leta a jesene 1941 a ich dôsledkov spamätávala až do roku 1943, kedy sa sovietskym vojskám podarilo definitívne získať iniciatívu nezvratne na svoju stranu.
Prípravy
Nacistické Nemecko bolo od začiatku ideologickým nepriateľom Sovietskeho zväzu. Tento fakt sa prejavil napríklad už počas občianskej vojny v Španielsku. Nebolo tomu tak ale po celú dobu. Medzivojnová nemecká Weimarská republika nemohla prevádzkovať plnohodnotnú armádu. V roku 1922 však došlo k podpisu tzv. Rapallskej zmluvy medzi oboma krajinami. V tajných dodatkoch k zmluve obe krajiny spolupracovali na vývoji zbraní. Na sovietskom území mohli nemecké sily testovať tanky a cvičiť letcov, čo im priamo zakazovala Versailleská zmluva. Spolupráca Nemecka a Sovietskeho zväzu bola však výhodná obojstranne. Sovietski inžinieri aj fabriky získali pri spolupráci na vývoji tankov veľa vlastných skúseností, nehovoriac o skúsenostiach dôstojníkov, ktorí si mohli vymieňať poznatky so svojimi nemeckými kolegami.
Vzájomné vzťahy sa postupne ochladzovali po Hitlerovom nástupe k moci. Krátko pred koncom leta 1939 však Stalin a Hitler našli spoločnú reč v zahraničnej politike a v priebehu krátkej doby pripravili spoločný plán útoku na Poľsko a rozdelenie sféry vplyvu vo Východnej Európe (tzv. pakt Ribbentrop-Molotov). Obe krajiny sa od tejto dohody a najmä jej tajných dodatkov postupne odkláňali.
náhľad|vľavo|Originál nemeckého plánu útoku na Sovietsky zväz v rozkaze č. 21. 18. decembra 1940 vydal Hitler tajný rozkaz č. 21, ktorý hovoril o napadnutí Sovietskeho Ruska. Ospravedlnením mal byť fakt, že sa ich Červená armáda chystá napadnúť a drží v blízkosti hraníc 190 divízií. To, či boli prípravy na útok na Nacistické Nemecko skutočným dôvodom sústredenia sovietskych vojsk na Sovietsko-Nemeckých hraniciach, dodnes nebolo celkom dokázané. Hitler o napadnutí ZSSR písal aj vo svojej knihe Mein Kampf, ako o zákonitom práve na životný priestor nemeckého národa (nem. Lebensraum). Lákalo ho najmä nerastné bohatstvo, či už išlo o ropu na Kaukaze, uhlie a železnú rudu na Ukrajine, či úrodnú pôdu, ktorej plody mohli živiť jeho rastúcu ríšu. Nemenej podstatná bola likvidácia ZSSR ako potenciálneho geopolitického a ideologického nepriateľa, či možnosť získania miliónov Slovanov a ostatných národov tejto časti sveta ako lacnej pracovnej sily.
Spočiatku nebol Hitler a generálny štáb (OKW) zajedno ohľadom cieľov operácie. Základom nemeckého úspechu mali byť hlboké prieniky tankových jednotiek, ktoré by paralyzovali sovietsku obranu. Hlavné sily Červenej armády mali byť obkľúčené a zničené západne od riek Dneper a Západná Dvina. Po čom mala nasledovať postupná likvidácia zvyšku obkľúčených sovietskych vojsk. Nemecké jednotky mali postúpiť na líniu Archangeľsk – Volga – Astrachaň, čo by nemalo trvať dlhšie ako 2 až 3 mesiace. Hitler predpokladal, že Červená armáda nebude klásť efektívny odpor a nemecký blitzkrieg ju v krátkej dobe načisto vyradí z boja, čo by znamenalo, že bojové operácie budú ukončené ešte pred začiatkom zimy.
Sovietske najvyššie velenie na čele so Stalinom ignorovalo všetky varovania, že sa ho Nemecko chystá napadnúť. Tupo sa spoliehal na pakt, ktorý s Nemeckom uzavrel Molotov v auguste 1939 a akékoľvek spravodajské informácie považoval za dezinformáciu a britskú propagandu. V súlade so Stalinovým názorom potom napr. považoval za dezinformáciu všetky správy o nepriateľskej činnosti aj veliteľ rozviedky červenej armády gen. Golikov. V tomto ho podporovali aj nemecké dezinformácie, ktoré napr. tvrdili, že nemecké jednotky sa presunuli do Poľska, aby boli mimo dosahu britského letectva. Rovnako tvrdili, že ide o krycí manéver pred útokom na Britské ostrovy.
5. marca 1941 sovietsky špión Richard Sorge zhotovil a zaslal do ZSSR fotokópie prísne tajných Ribbentropových telegramov nemeckému veľvyslancovi Ottovi v Tokiu o plánovanom útoku Nemecka proti ZSSR v druhej polovici júna. O niečo neskôr, 19. mája Sorge oznámil do Moskvy presné správy o sústredení 150 nemeckých divízií na západných hraniciach ZSSR. 15. júna, týždeň pred nemeckým útokom dokázal napriek veľkému nebezpečenstvu a ohrozeniu vlastného života zaslať krátku správu, ktorá hovorila, že Nemci zaútočia 22. júna. Na presvedčenie Stalina to však nestačilo. Nestačilo ani to, že od októbra 1940 do júna 1941 narušilo západné štátne hranice ZSSR 185 nemeckých lietadiel. Tieto lietadlá zámerne prenikali nad územie Sovietskeho zväzu, aby fotografovali vojenské objekty. Len v máji a júni 1941 sovietski pohraničníci zadržali 461 narušiteľov hraníc. Nemci navyše vysadzovali na sovietskom území diverzné skupiny so zbraňami a rádiostanicami. Jeden deň pred vpádom do krajiny informoval pohraničné jednotky o pláne vpadnúť do krajiny nemecký dezertér, komunista Alfred Liskow (zajatca onedlho sovietske orgány na Stalinov príkaz zlikvidovali ). Ale po tom, čo podobné informácie podal aj špión na nemeckom veľvyslanectve v Moskve, napokon Stalin na nátlak generálneho štábu nariadil bojovú pohotovosť, ale s poznámkou, že možno ide iba o provokáciu. Táto informácia sa však dostala k jednotkám neskoro – v skorých ranných hodinách v nedeľu 22. júna. Na väčšine úsekov len niekoľko hodín pred začiatkom útoku. Pohotovosť tak pred začiatkom nemeckého útoku Sovieti na mnohých miestach fakticky nestihli vyhlásiť.
Nemecké sily
Nacistické Nemecko spolu so svojimi európskymi spojencami zhromaždilo 191 divízií, ktoré zahrnovali 5,5 milióna mužov 4 300 tankov, 47 200 diel a mínometov, okolo 2255 až 3664 bojových lietadiel. Rozkaz k útoku očakávali v dobre vybudovaných východzích postaveniach. Ich prieskumné lietadlá už pol roka prelietavali nad západnou časťou ZSSR a získavali tak informácie o rozmiestnení sovietskej obrany. Sovietska strana proti tomu podnikla iba čiastkové kroky, pretože Stalin potieral akúkoľvek iniciatívu veliteľov jednotiek v pohraničných oblastiach, aby ich činnosť nepôsobila ako provokácia. Je však zarážajúce, že prevažná časť sovietskych zásob a letísk sa nachádzala v relatívnej blízkosti hraníc. Tak okamžite po začiatku útoku padli do rúk okupantom.
Nemecké velenie organizovalo svoje sily do troch silných skupín, ktoré útočili z Poľska, Slovenska, Maďarska a Rumunska. Menšia skupina útočila z oblasti Fínska a Nórska. Veliteľom nemeckých vojsk na bojisku bol maršal Walther von Brauchitsch.
Sovietske sily
Samotné sovietske ozbrojené sily mali krátko po začiatku bojov v 187 divíziách na bojisku necelé 3 milióny mužov, 38 000 diel a mínometov, vyše 9 917 vojenských lietadiel a až 13 100 tankov. Červená armáda sa však práve v tejto dobe nachádzala v štádiu prestavby a modernizácie. Len málo z jej skoro desaťtisíc lietadiel sa dalo porovnať s modernými strojmi Luftwaffe. Navyše takmer polovica strojov bola v nevyhovujúcom technickom stave. Na nové stíhacie stroje Jak-1, či MiG-3, ktoré sa v tom čase začali dodávať vzdušným silám, sa piloti sotva začali precvičovať. Podobne to bolo i s bombardovacími a bojovými Pe-2 a Il-2. Základom boli nemoderné I-16, alebo ešte zastaranejšie I-153.
Sovietske tankové jednotky boli v tej dobe vybavené najmä tankmi BT-5, BT-7 a hlavne T-26. Aj keď nešlo o najmodernejšie konštrukcie boli tieto tanky „papierovo“ rovnocenné nemeckým strojom PzKpfw II, PzKpfw 35 a PzKpfw 38, takisto väčšine starších typov PzKpfw III. Nasadenie sovietskych tankových vojsk bolo poznačené mnohými chybami. Závažné bolo najmä to, že pred vojnou Stalin zlikvidoval väčšinu dôstojníckeho zboru Červenej armády. Tankové, či mechanizované zbory boli zrušené a ich tankové jednotky rozdelené medzi pechotné divízie. Keď sa začala vojna, neboli sovietske vojská schopné postaviť proti nemeckým tankovým klinom väčšie množstvá svojich obrnencov. Ak sa to aj podarilo, boli sovietske tanky rýchlo ničené útokmi nemeckých strmhlavých bombardérov. Až polovica tankov Červenej armády bola v nevyhovujúcom technickom stave, chýbali náhradné diely, viazli aj dodávky pohonných hmôt. Chýbala kvalitná protitanková munícia. To všetko sa podpísalo pod ich slabosť. Významný bol i fakt, že dôstojnícky zbor nemal prakticky žiadne skúsenosti s vedením operácií veľkého rozsahu, striktne sa pridržiaval nezmyselných smerníc a príkazov vyššieho velenia, ktoré nemalo v prvých dňoch bojov dostatok presných informácií o dianí na fronte. Pod neúspechy v počiatočných fázach bojov sa podpísala i slabá koordinácia vojsk, spôsobená okrem chýb velenia aj nedostatkom rádiostaníc, veľmi pálčivým najmä u tankových jednotiek.
Takzvaná Stalinova línia, ktorú ZSSR budoval začiatkom 30. rokov na svojich západných hraniciach nebola pri nemeckom vpáde taktiež bojaschopná. Sčasti preto, že jej výzbroj bola demontovaná a odvezená do oblastí, ktoré ZSSR obsadil v roku 1939 a 1940, tamojšie opevnenia sa však v dobe napadnutia krajiny iba začínali stavať. Druhým problémom bola vtedajšia sovietska vojenská doktrína, tá počítala s tým, že ZSSR nikto nemôže nečakane napadnúť. Ak by sa aj tak stalo, jednotky Červenej armády ho mohutným protiútokom vytlačia na jeho vlastné územie a tam zničia. Neúspešná realizácia tohto plánu vyšla Sovietsky zväz v lete 1941 veľmi draho.
Sovietske sily čeliace vpádu vojsk osi na hraniciach boli rozčlenené do šiestich frontov v troch smeroch:
Oba fronty brániace severný smer boli podporované severnou a baltskou flotilou.
Do bojov pri Čiernom mori zasiahla aj sovietska Čiernomorská flotila.
Začiatok útoku
Samotný útok bol veľmi dobre pripravený a utajený. Medzi vojakmi pred začiatkom kolovali domnienky, že cieľom je prechod územím Sovietskeho zväzu (so Stalinovým požehnaním) a útok na kolónie Veľkej Británie. Sovietsky zväz bol do poslednej chvíle radovými vojakmi považovaný za spojenca Nemecka. Až večer 21. júna bol vojakom prečítaný Hitlerov propagandistický oznam vysvetľujúci dôvody napadnutia Sovietskeho zväzu.
O 3:15 (5:15 moskovského času) sa ako prvá začala nemecká delostrelecká príprava v oblasti Brestu. 3:40 nasledovali útoky nemeckých strmhlavých bombardérov. O 4:15 začali nemecké vojská prekračovať rieku Západný Bug (úderná jednotka 3. tankovej divízie predtým dobyla Kodenský most), čím fakticky vstúpili na územie Sovietskeho zväzu.
Samotnému útoku na mnohých miestach predchádzali diverzné akcie nemeckých špeciálnych jednotiek Brandenburg tajnej služby Abwehr. Viaceré z nich boli vykonané vojakmi prezlečenými do sovietskych uniforiem. Tieto jednotky mali zväčša za úlohu zaistiť dôležité mosty alebo sa zamiešať medzi ustupujúce sovietske jednotky a poskytovať spravodajské informácie.