cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vana Tallinn
náhľad|Likéry Vana Tallinn, 40 %, 45 % a 50 % alk., 500 mlVana Tallinn je tradičný estónsky silný alkoholický nápoj, likér. Má tmavohnedú farbu, je priehľadný a má redšiu konzistenciu. Je výrazne sladký a korenený, základná rumová príchuť je dotváraná rôznymi prírodnými zložkami (okrem iného citrusovými silicami, škoricou a vanilkou). Obsah alkoholu je na stredoeurópske pomery nezvykle vysoký – vyrába sa vo variantoch 40 %, 45 % a 50 %. V súčasnosti produkuje estónsky výrobca Liviko aj krémový variant likéru, tzv. Vana Tallinn Kooreliköör s obsahom alkoholu 16 % s príchuťami smotana a čokoláda. Podľa oficiálnych vyjadrení liehovaru je v západoeurópskych krajinách najžiadanejšou práve základný variant likéru s obsahom alkoholu 40 %.
Vďaka svojej jedinečnosti sa likér „Vana Tallinn“ stal svetoznámym symbolom nielen estónskeho hlavného mesta Tallinn, ale aj celého Estónska a je jedným z najvýznamnejších exportných artiklov Estónska.
Dejiny
Likér Vana Tallinn vznikol v septembri 1960 v tallinnskom liehovare Liviko. Za jeho vznikom stoja zamestnanci výskumu Bernhard Jurno, Jan Sijmo a Ilse Maarová. Postupnými experimentami sa snažili vyvinúť likér príjemnej chuti. Základom sa stal jamajský rum, vanilka, a silice citrusových plodov. Presná receptúra je prísne stráženým tajomstvom. Bolo vyrobených takmer 100 miliónov fliaš tohoto likéru. V časoch Sovietskeho zväzu sa likér do Ruska oficiálne vôbec nedovážal a celá produkcia sa spotrebovala v Estónsku. Až po rozpade ZSSR, v 90.tych rokoch 20. storočia sa likér začal dovážať do Ruska a v súčasnosti predstavuje pre estónskeho výrobcu najväčšie zahraničné odbytisko. Zahraničný export prekročil domácu spotrebu likéru prvýkrát v roku 2005.
Názov
Názov likéru „Starý Tallinn“ priamo odkazuje na miesto svojho vzniku, na estónske hlavné mesto Tallinn. Vana Tallinn je zároveň aj označenie historického centra mesta.
Použitie
Najčastejšie sa likér pije samostatne, zväčša chladený a s ľadom. Zvykne sa pridávať aj do kávy. V ostatných rokoch vzniká aj veľké množstvo miešaných nápojov, v ktorých sa likér používa. Najlepšie vynikne v koktailoch s vermutom, šumivým vínom a nesladenými džúsmi.
Ocenenia
Podľa oficiálnej stránky výrobcu, firmy Liviko, je likér držiteľom týchto ocenení:
Korok (materiál)
Korok je materiál získavaný z kôry duba korkového. Je tvorený mŕtvymi bunkami, ktoré sú impregnované nepriepustnou látkou suberín.
Vlastnosti
Vzduch tvorí asi 50% objemu korku, preto má výborné tepelnoizolačné vlastnosti. Dokáže tiež regulovať vlhkosť v interiéroch budov. Je mäkký, ale dokáže si držať svoj tvar aj po stlačení. Je odolný voči vode, chemikáliám, je málo horľavý.
Využitie
Korok sa v minulosti takmer výlučne využíval na výrobu zátok, najmä do vínových fliaš. Dnes ako moderný materiál sa kvôli jeho výborným izolačným vlastnostiam využíva už aj v stavebníctve na výrobu napríklad korkových podláh či rámov do okien.
Montauville
Montauville je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Meurthe-et-Moselle, v regióne Lotrinsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
4744 1988 RF5
4744 1988 RF5 je planétka s priemerom 81 km, ktorú objavil Henri Debehogne 2. septembra 1988.
Mor ošípaných
Mor ošípaných môžu byť jedno z týchto vírusových ochorení ošípaných:
Biggles
James Bigglesworth, známy v okruhu svojich priaznivcov ako "Biggles", je fiktívny pilot a dobrodruh, ktorého vytvoril britský spisovateľ W. E. Johns.
Biggles sa prvýkrát objavil v poviedke "The White Fokker", ktorá bola publikovaná hneď v prvom čísle novovzniknutého časopisu venovaného letectvu - "Popular Flying" - v apríli 1932. V krátkom čase nasledovali ďalšie poviedky o Bigglesovi a už koncom roka 1932 vychádza aj prvá kniha príbehov o Bigglesovi "The Camels are Coming".
Mousesports
Mouesesports, je profesionálna hráčska organizácia sídliaca v Nemecku. Spoločnosť stavia tímy v rôznych hrách, ale najznámejšie sú úspechy jej členov v hre Counter-Strike. Mousesports je jedným zo zakladateľov G7 Teams.
História
Mousesports bola založená v Berlíne ako Counter-Strikový tím pod rovnakým názvom. V roku 2006 bol vytvorený G7 Teams a Mousesports patrila k najväčším hráčskym organizáciám v Európe, ktorá sa zúčastňovala na turnajoch v Counter-Strike, Warcraft III, Quake 4 a Unreal Tournament.
Didius Julianus
Marcus Severus Didius Julianus (* 29. január 133 alebo 137, Mediolanum – † 2. jún 193, Rím) bol rímsky cisár. Vládol v roku 193 a jeho vláda trvala od 28. marca až do 1. júna.
Na trón sa dostal potom, ako zaplatil praetoriánskej garde za vraždu svojho predchodcu – cisára Pertinaxa. Tento čin podnietil občiansku vojnu v rokoch 193 – 197. Za tieto činy bol odsúdený na smrť svojím nástupcom Septimiom Severom.
Versace
Versace môže byť:
Živnostník
Živnostník môže byť:
Vieux-Thann
Vieux-Thann je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Haut-Rhin, v regióne Alsasko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
4659 Roddenberry
4659 Roddenberry je planétka s priemerom 18 km, ktorú objavil S. J. Bus 2. marca 1981.
Grandcamp-Maisy
Grandcamp-Maisy je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Calvados, v regióne Dolná Normandia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Gianni Versace
Gianni Versace môže byť:
Jevgenij Markovič Iršai
Jevgenij Iršai/Евгений Иршаи (* 15. január 1951, Petrohrad, Rusko) je slovenský hudobný skladateľ ruského pôvodu. Narodil sa v Petrohrade (vtedajší Leningrad) a obaja jeho rodičia boli profesionálni hudobníci. Otec pôsobil ako huslista v Mariinskom divadle, matka bola padagogička klavíra na špeciálnej strednej hudobnej škole pre mimoriadne talentované deti, ktorú ukončil aj Jevgenij Iršai.
Fiat Marea
right|thumb|270px|Fiat Marea Weekend so sklopeným zadným nárazníkom Fiat Marea (Typ 185) je automobil nižšej strednej triedy, ktorý v rokoch 1996 až 2002 vyrábala talianska automobilka Fiat. Tiež v rokoch 1999 až 2006 sa vyrábal v Turecku v závode Tofaş a v rokoch 1998 až 2007 sa vyrábali modely Marea a Marea Weekend v brazílskom meste Betim (Fiat Automóveis). V roku 1999 prešiel model Marea faceliftom. Modernizácia tak prebehla v interiéri pričom hlavnou zmenou bola upravená grafika palubnej dosky, namiesto polkruhových budíkov boli použité kruhové. Automobil Fiat Marea nahradil v roku 1996 model Fiat Tempra. Nasledovníkom modelu Marea Weekend sa stal v roku 2002 automobil Fiat Stilo Multiwagon a sedanu v roku 2007 model Fiat Linea.
Jevgenij Markovič Iršai
Život a kariéra
Iršai ukončil štúdium v roku 1969 na Špeciálnej hudobnej škole a v štúdiu ďalej pokračoval na Leningradskom Konzervatóriu Rimského Korsakova, kde študoval kompozíciu u A. A. Tchernova a V. Uspenskeho (1975) a klavír u P. A. Serebriakova (1978).
V roku 1991 Iršai emigroval na Slovensko, kde žije doteraz. V súčasnosti pôsobí na Vysokej škole múzických umení ako profesor kompozície a vedúci katedry skladby a dirigovania.
Iršaiove diela pravidelne znejú na slovenských a svetových pódiách. Komponuje aj na objednávku prominentných interpretov ako Sergej Roldugin (violončelo), Aleksander Gabryš (kontrabas), Milan Paľa (husle), Jozef Lupták (violončelo), Pavol Brešlik (tenor), Ján Kalinowski (violončelo), Marek Szlezer (klavír) a dirigentov (Peter Gribanov, Aleksander CHernushenko, Mark Kadin, Mario Košik, Viktoria Žaďko.
Fiat Marea
Prehľad
Automobil Fiat Marea používal pred faceliftom kolesá rozmerov 175/70 R14 (po facelifte 185/65 R14), čo celkovo viedlo k spojeniu automobilu so strednou triedou, tým viac, že šírka 1741 mm prekonala dokonca aj súčasné automobily strednej triedy, ako napríklad Volkswagen Passat. Marea mala oproti modelom Bravo/Brava odlišný dizajn, aj keď nieje viditeľný na prvý pohľad. Použitý bol iný predný nárazník a predné svetlomety. Verzie s päťvalcovým motorom mali predný nárazník s integrovaným spojlerom a väčším otvorom pre vzduch, avšak po facelifte bol tento nárazník sériovo použitý pri každej motorizácii.
Juraj Rajec
Juraj Rajec (* 25. október 1906, Dubnica nad Váhom – † 14. apríl 1987, Nitra) bol slovenský novotomistický filozof zameraný na filozofiu práva a filozofickú axiológiu, publicista.
Život
Počas vysokoškolských štúdií i po nich bol činný v autonomistickom krídle hnutia slovenských katolíckych akademikov, sústredených najmä vo vysokoškolskom internáte Svoradov. V roku 1940 obhájil dizertačnú prácu, ktorá vyšla aj knižne pod názvom Princípy hierarchie normovej. Od roku 1940 bol odborným radcom na MŠANO a redigoval v Trenčíne časopis Skaut. Oženil sa, jeho manželka bola sestrou Karola Murína. Od roku 1941 prednášal filozofiu práva na Právnickej fakulte Slovenskej univerzity a už o tri roky bol vymenovaný za profesora. Po vojne bol dva razy väznený, a to v roku 1946 (vyšetrovacia väzba a násilné preloženie do Trenčianskych Teplíc, kde prostredníctvom svojich bývalých študentov sprostredkovával kontakty s emigráciou, predovšetkým so svojím švagrom v zahraničí) a v rokoch 1950 – 1954 v Jáchymove (odsúdený údajne za rozvracanie republiky a úklady voči štátu). Po prepustení pracoval vo výrobe (predavač železiarskeho tovaru v Drutechne, vrátnik v Dopravnom závode v Bratislave). V roku 1969 emigroval spolu s manželkou do Švajčiarska, kde bol zamestnaný na pošte a manželka v lekárni. No po náhlej manželkinej smrti (srdcový infarkt) sa zlomený vrátil roku 1971 aj s jej urnou na Slovensko. O rok Krajský súd uznal oboch manželov za nevinných a bola mu prinavrátená polovica zo zhabaného majetku. Pracoval v prekladateľskom oddelení knižnice Vysokej školy ekonomickej v Bratislave. Dvakrát bol hospitalizovaný pre psychické depresie v Pezinku, odkiaľ ho občas zobral brat Anton na doliečenie do Nitry. Nechcel trvalejšie bývať u brata v Nitre, lebo nechcel sa oddeliť od bratislavského intelektuálneho prostredia sústredeného aj okolo univerzitnej knižnice. Na jar v roku 1987 ho brat pre veľmi zlý zdravotný stav vzal k sebe do Nitry, kde ešte toho istého roku zomrel. Pochovali ho v rodnej Dubnici. Profesor Rajec i v časoch nepohody a prenasledovania v 70. a 80. rokoch študoval najmä etické a ontologické diela nemeckých a scholastických filozofov.
Fiat Marea
Prehľad
Odpuženie automobilu bolo tvorené prednými vzperami MacPherson a spodnými priečnymi ramenami s priečnym stabilizátorom napojeným dlhými tiahlami priamo do tlmičov. Zadná náprava je viacprvková s vlečnými ramenami, odpružená vinutými pružinami a so stabilizátorom.
Skořenice
Skořenice je obec v Česku v okrese Ústí nad Orlicí v Pardubickom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 452 obyvateľov, z toho 235 mužov a 217 žien, pričom priemerný vek v obci bol 38,1 roka (muži 35,9 roka, ženy 40,6 roka).
Komunistická spoločenská samospráva
Komunistická spoločenská samospráva je organizácia spoločnosti v komunizme.
Alcalá de Henares
Alcalá de Henares je španielske mesto, ležiace približne 35 kilometrov severovýchodne od Madridu.
Sun d'Or
Sun d'Or (hebrejsky: סאן דור) je izraelská charterová letecká spoločnosť, ktorá má hlavnú základňu na medzinárodnom letisku Bena Guriona v Tel Avive. Ide o dcérsku spoločnosť spoločnosti El Al. Sun d'Or prevádzkuje pravidelné sezónne charterové lety, lietadlami prenajatými od El Al. Letecká spoločnosť je oprávnená na komerčnú prepravu osôb a nákladu na charterové lety, a od Izraela vlastní osvedčenie leteckého prevádzkovateľa prevádzkovať dve prenajaté lietadlá, ktoré sú plne zabezpečené spoločnosťou El Al. Spoločnosť prevádzkuje spojenia hlavne medzi Tel Avivom a európskymi destináciami. Sun d'Or lietal aj do Bratislavy na linke Tel Aviv – Bratislava – Tel Aviv, 3× týždenne. Dňa 1. apríla 2011 spoločnosť ukončila činnosť z dôvodu odobratia licencie kvôli nesplneniu medzinárodných predpisov. V tom čase mal Sun d'Or vo flotile tri lietadlá Boeing 757-200. Spoločnosť v súčasnosti existuje ako značka úplne začlenená do spoločnosti El Al bez právnej subjektivity.
Flotila
Flotila spoločnosti Sun d'Or (stav z mája 2015):
Alcalá de Henares
Dejiny
Okolie mesta bolo osídlené už v eneolite. Rimania dobyli toto územie v 1. storočí pred Kr. Založili mesto Complutum blízko predchádzajúceho keltského sídla Iplacea. Mesto bolo jediným rímskym osídlením v okolí Madridu a keď dosiahlo počet obyvateľov 10 000, stalo sa z neho Municipium a získalo svoju vlastnú vládu. Po rozpade Rímskej ríše a vpáde Vizigótov mesto upadlo.
V roku 711 prišli do oblasti Mauri a postavili nové sídlo s citadelou na blízkom vrchu, dnes známym ako Alcalá la Vieja. 3. mája 1118 bolo mesto znovudobyté arcibiskupom z Toleda v mene kastílskeho kráľovstva. Kresťania preferovali bývalú rímsku oblasť a arabská ostala opustená. Mesto následne získal toledský biskup a ten mu udelil všedné práva. Pod kresťanskou nadvládou až do konca Reconquisty.
Počas občianskej vojny v roku 1936 bolo mesto značne poškodené.
Autá 2
Autá 2 (angl. Cars 2) je animovaný film štúdia Pixar z roku 2011. Je to pokračovanie filmu Autá z roku 2006. Premiéra filmu sa uskutočnila 24. júna 2011 v USA. O réžiu 106 minútového filmu sa postaral John Lasseter.
Dej filmu
Hlavným hrdinom je tak ako v predchádzajúcom filme Autá pretekár Blesk McQueen.
Slovenský dabing
V slovenskom znení:
Neunkirchen (okres)
Neunkirchen je okres v rakúskej spolkovej krajine Dolné Rakúsko. Má rozlohu a žije tu 85 769 obyvateľov (2001). Hlavné mesto okresu je mesto Neunkirchen.
Village-Neuf
Village-Neuf je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Haut-Rhin, v regióne Alsasko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Talal Asad
Talal Asad (* 1933) je antropológ, orientalista a post-koloniálny teoretik pôvodom zo Saudskej Arábie.
Village-Neuf
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Talal Asad
Biografia
Narodil sa v Saudskej Arábii. Jeho otec bol rakúsko-pakistanský diplomat, spisovateľ a reformátor Muhammad Asad. Matka Munira Hussein Al Shammari pochádzala zo Saudskej Arábie.
Village-Neuf
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Kenmare Bay
Kenmare Bay (niekedy aj Kenmare River, ír. An Ribhéar, staršie tiež Inbhear Scéine) je záliv v severovýchodnej časti Atlantického oceánu, na juhozápadnom pobreží Írska. Do pevniny sa zarezáva medzi polostrovmi Iveragh na severe a Beara na juhu. Na severe, východe a juhovýchode ho obklopuje územie grófstva Kerry, na juhu najzápadnejšia časť územia grófstva Cork.
Záliv prebieha z vnútrozemia na severovýchode k otvorenému oceánu na juhozápade, na dĺžku meria približne 44 km, na šírku od 0,5 až 2 km v hlave zálivu po 8 km v jeho ústí. Záliv sa smerom na juhozápad postupne lievikovito rozširuje a jeho pobrežie je značne členité. Do pevniny sa vrezávajú menšie zátoky - Lehid Harbour, Kilmakilloge Harbour, Ardgroom Harbour na južnej a Coongar Harbour a Bunnow Harbour na severnej strane zálivu. V zálive tiež leží viacero ostrovov, z nich najväčšie sú: Rossmore Island, Rossdohan Island, Sherky Island, Garinish Island, Dinish Island, Ormond's Island, Illaundrame, Illaunleagh, Daniel's Island a súostrovie Greenane Islands. Ostrov Inishfarnard]oddeľuje záliv od susedného zálivu Coulagh Bay. Vstup do zálivu sa nachádza na línii mysov Lamb's Head - Cod's Head.
Najvýznamnejšie rieky pritekajúce do Kenmare Bay ústia v severovýchodnej časti: Roughty, Blackwater, Sneem.
V severovýchodnej, najužšej časti zálivu leží mestečko Kenmare. Na pobreží zálivu leží tiež niekoľko obcí: Ardgroom, Castlecove, Collorus, Lauragh, Parknasilla, Sneem, Tahilla, Templenoe.
4945 Ikenozenni
4945 Ikenozenni je planétka s priemerom 34 km, ktorú objavili japonskí astronómovia Kenzó Suzuki a Takeši Urata 18. septembra 1987.
Columbia (rieka)
Columbia je rieka v Kanade a Spojených štátoch amerických. Vyteká z jazera Columbia a ústi do Tichého oceánu.
Montenoy
Montenoy je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Meurthe-et-Moselle, v regióne Lotrinsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Dead By Sunrise
Dead By Sunrise je vedľajší projekt Chestera Benningtona, člena skupiny Linkin Park. Do kapely ďalej patria Amir Derakh, Ryan Shuck, Brandon Belsky, Elias Andra zo skupiny Julien-K a Anthony Valcic.
História skupiny
Skupina sa začala formovať v roku 2005, zatiaľ čo Chester Bennington písal piesne pre album Linkin Park Minutes to Midnight. Bennington to okomentoval slovami: "Vymyslel som pár piesní, ktoré zneli naozaj dobre, ale vedel som, že neboli štylisticky na tom ako piesne pre Linkin Park. Boli tmavšie. Bennington bol však natoľko vyťažený písaním Minutes to Midnight a následnými vystúpeniami, že CD od kapely nemohlo byť realizované skôr, ako v roku 2009.
Miestna územná samospráva
Miestna územná samospráva alebo skrátene miestna samospráva je územná samospráva na úrovni nižšej ako región. Pojem miestna samospráva sa niekedy trocha nepresne používa ako synonymum pojmu územná samospráva (teda vrátane regionálnej samosprávy).
Dead By Sunrise
História skupiny
Out of Ashes je názov prvého štúdiového albumu od tejto skupiny. Album sa umiestnil na 29. mieste v Billboard 200.
Miestna územná samospráva
Na európskej úrovni sa miestnou samosprávou ("local self-government" resp. v istých kontextoch "local authorities") zaoberá predovšetkým Európska charta miestnej samosprávy z roku 1985.
Miestna územná samospráva na Slovensku
Na Slovensku ju tvoria obce a mestá ako právnické osoby a ich prípadné združenia (štvrtá hlava Ústavy SR). Okrem miest Bratislava a Košice, ktoré majú dvojúrovňový systém samosprávy, majú ostatné obce jednoúrovňový systém samosprávy. Obce (a mestá) vykonávajú originálne (vlastné) kompetencie alebo prenesené kompetencie štátnej správy na konkrétne vymedzenom území.
Etnografické múzeum (Martin)
náhľad|Sviatočný ženský kroj z obdobia okolo roku 1925, zo Starého Tekova, okres Levice v múzeu náhľad|Etnografické múzeum v Martine Etnografické múzeum je múzeum v Martine. Patrí medzi najstaršie muzeálne pracoviská SNM. Obsahuje najväčšiu zbierku ľudovej kultúry na Slovensku.
Činnosť SNM-EM najväčšieho najstaršieho múzea na Slovensku je veľmi rozsiahla. Výsledkom snahy je najucelenejšia zbierka ľudovej kultúry na Slovensku.
Dejiny
Začiatky sa odvíjajú od Múzea Matice slovenskej (18701875), ktorého zbierky prevzalo do opatery. Vznik múzea bol prepojený so vznikom Muzeálnej slovenskej spoločnosti (MSS). Jej cieľom bolo zachraňovať a zhromažďovať všetky významné pamiatky Slovenska. Vďaka predsedovi MSS Andrejovi Kmeťovi bola postavená prvá budova (19061907), ktorú projektoval Milan Michal Harminc. Múzeum bolo slávnostne otvorené v roku 1908 (V roku 1994 bola budova vyhlásená za národnú kultúrnu pamiatku).
Z nedostatku výstavných priestorov bola iniciovaná myšlienka výstavby novej budovy SNM (19291932). Jej autorom bol taktiež Milan Michal Harminc (18691964). Realizácia bola ukončená v roku 1932, avšak inštalácia všetkých exponátov zabrala veľa času. Slávnostné otvorenie sa uskutočnilo až v roku 1938.
V múzeu boli sústredené mnohé zbierky: umeleckých remesiel, výtvarného umenia, slovenskej národnej histórie, archeológie, cirkevných pamiatok, numizmatiky, ľudového umenia, písomné i knižné fondy, pamiatky živej a tiež neživej prírody. Dokonca v rokoch 19421953 aj pozostalosti M. R. Štefánika.
K poštátneniu múzea došlo v roku 1948. V roku 1961 bolo administratívne zlúčené so Slovenským múzeom v Bratislave. V tom istom období sa z Martinského múzea stalo centrálne celoslovenské etnografické múzeum. To bol dôvod na prerozdelenie niektorých zbierok do iných múzeí.
Súčasnosť
V súčasnosti tvoria podstatnú časť zbierky etnografické fondy (včelárstvo, poľnohospodárstvo, keramika, rôzne remeslá, odev, bývanie...). Časť je prezentovaná v stálych expozíciách:
Zvyšok na príležitostných výstavách, či už v zahraničí alebo doma.
Odbornú činnosť prezentujú prostredníctvom vlastnej edičnej činnosti:
Prvá budova
Ide o tzv. „staré“ múzeum v Martine. Na túto stavbu bola vypísaná súťaž, ktorú Harminc vyhral. V tej dobe bola jeho práca ovplyvnená romantizujúcim pseudohistorizmom.
Druhá budova
Harminc koncom 20. storočia upustil od „zdobenej“ klasicizujúcej architektúry. S príchodom funkcionalizmu (už ako 60-ročný) nadobúdla jeho tvorba nový výraz. Do popredia sa dostali čisté formy, plochá strecha a tiež vlastnosti nového materiálu.
Na tento projekt bola vypísaná súťaž, ktorej sa Harminc zúčastnil s viacerými variantmi.
Nakoniec sa realizoval ten, kde navrhol dvojpodlažnú stavbu. Aj keď už tvoril v novom duchu, budova si zachovala monumentálny raz aj vďaka radom 18 priebežných kamenných pilastrov na hlavnom priečelí (obklad z prírodného kameňa, ryolitu), ktoré v prízemí, vynechaním priečky v interkolumniu, vytvárajú širokú arkádu. Pred nimi pri hlavnom vstupe navrhol predsadenú dvojicu sôch.
Nástupný priestor je preklenutý dlhým jednoramenným kamenným schodiskom, ktoré bolo rozdelené do 10 úsekov. Samotný objekt je riešený ako konštrukčný dvojtrakt v tvare písmena T, s variabilnými výstavnými priestormi. Hlavný komunikačný priestor sa nachádza v strede dispozície, čo ponúka dobre predpoklady pre voľné inštalovanie exponátov. Na vstupnú časť nadväzuje honosné trojramenné schodisko, ktoré vedie do výstavných miestností na poschodí. Na prízemí sú situované len pracovné priestory a potrebné vedľajšie vybavenie. Výstavné priestory na treťom podlaží sú zapustené do nízkej valbovej strechy zo železobetónu. Osvetlenie zabezpečujú strešné svetlíky. Budova zastrešuje 37 miestnosti s výstavnou plochou.
Laurits Andersen Ring
Laurits Andersen Ring, narodený ako Laurits Andersen, (* 15. august 1854, Ring, Dánsko - † 10. september 1933, Sankt Jørgensbjerg Sogn) bol jeden z popredných maliarov dánskeho symbolizmu.
Vyrastal v skromných pomeroch na malej farme. Ako maliar sa nikdy nedištancoval od svojho skromného pôvodu, ale túto skutočnosť urobil dominantnou témou svojej tvorby. Hlavnou témou jeho obrazov bol život na vidieku a vidiecka krajina. Krátko študoval na Akadémii výtvarných umení v Kodani, ale nikdy ju neukončil.
25. júla 1896 sa oženil s maliarkou Sigrid Kahlerovou, dcérou keramikára Hermana Kahlera.
Montaña Clara
náhľad|Montaña Clara
Columbia Pictures
Columbia Pictures je americká produkčná spoločnosť, založená v roku 1918 ako CBC Film Sales Corporation, patrí do skupiny Columbia TriStar Motion Picture Group, ktorú vlastní Sony Pictures Entertainment.
Montaña Clara
Montaña Clara (vyslov: [montaɲa klaɾa]) (španielsky znamená „svetlá hora“), je malý neobývaný ostrovček patriaci do tzv. súostrovia Chinijo, v severovýchodnej časti Kanárskych ostrovov, len kúsok (asi ) severozápadne od La Graciosa. Rozloha je len ². Najvyšší bod ostrova je nad morom.
Je to útočisko pre morské vtáky, ostrov je súčasťou integrovanej prírodnej rezervácie Los Islotes, ktorý je súčasťou prírodného parku súostrovia Chinijo. V auguste roku 2007 bol ostrov ponúknutý na predaj dedičom posledného majiteľa, ktorým je Mariano López Socas, ktorý bol starostom malého mesta Lanzarote. Požadovaná cena bola 9 miliónov eur.
Freudovo múzeum
Freudovo múzeum označuje viacero múzeí venovaných odkazu Sigmunda Freuda:
4565 Grossman
4565 Grossman je planétka s priemerom 32 km, ktorú objavil S. J. Bus 2. marca 1981.
Vestfjorden
náhľad|Vestfjorde medzi [[Lofoty|Lofotami na západe a pevninou na východe]] Vestfjorden je nórsky fjord. S dĺžkou 255 km ide o najmohutnejší fjord. Nachádza sa medzi súostrovím Lofoty a severozápadným pobrežím Nórska. Pobrežie je horizontálne veľmi členité, so skalnatým povrchom.
Fjord je známy aj lovom tresky, ktorá sa tu loví už od stredoveku. V súčasnosti tu počas zimy migrujú kosatky, ktoré sa stali turistickou atrakciou.
Citroën 55
náhľad|T55 s kabínou od Heulieza. Citroën 55 je univerzálny nákladný automobil, ktorý vyrábala francúzska automobilka Citroën v rokoch 1953 až 1965. Za 12 rokov produkcie bolo vyrobených 54 898 kusov. Automobil si pre svoj vzhľad vyslúžil prezývku "La Baunoise" (krasonos).
Popis
Nadväzuje na svojho predchodcu Citroën 45, z ktorého prebral aj prvé motorizácie. Terénny variant mal zvýšený podvozok a pohon 4x4, konkurovala východnému modelu Mercedes Unimog. K dispozícií boli 3 rozdielne rázvory. Úžitková nosnosť bola 5t. Diaľková verzia bola upravená pre ťahanie návesov. Pre armádu bola odvodená terénna verzia 46 FOM.
CH14 Bus
V 50. rokoch 20. storočia vznikla požiadala francúzska cestovná kancelária o výrobu vyhliadkového autobusu. Vznikla tak futuristická séria na podvozku U55, a autobusu Citroen CH14. Model dostal názov Currus Cityrama, podľa výrobcu karavanov Currus. Vďaka jeho futuristickému vzhľadu, bol použitý v niekoľkých filmoch. náhľad|Citroen U55 CH14 Currus Cityrama, poschodový autobus
Montigny (Meurthe-et-Moselle)
Montigny je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Meurthe-et-Moselle, v regióne Lotrinsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Kataster nehnuteľností
Kataster nehnuteľností je na Slovensku zoznam/databáza obsahujúci geometrické určenie, súpis a opis nehnuteľností a práva k nim. Sú v ňom zapísané a graficky zaznačené všetky pozemky a nehnuteľnosti a práva k nim.
Súčasťou katastra sú údaje o právach k týmto nehnuteľnostiam, a to najmä o vlastníckom práve, ale tiež záložnom práve, vecnom bremene, práve zodpovedajúcom vecnému bremenu a niekedy aj o predkupnom práve. Kataster slúži aj ako informačný systém, najmä na ochranu práv k nehnuteľnostiam a na daňové účely.
V Rakúsko-Uhorsku a prvej česko-slovenskej republike boli ekvivalentami tzv. pozemková kniha (na majetkoprávne účely) a pozemkový kataster (na daňové účely). Pozemkový kataster bol zrušený v roku 1949. Zápisy do pozemkovej knihy boli ukončené v roku 1964 a agenda prešla pod názvom „evidencia nehnuteľností“ na strediská Úradu geodézie. V evidencii nehnuteľností vznikol neporiadok, a tak bol v roku 1992 vytvorený „Kataster nehnuteľností“.
Vo väčšine vyspelých krajín sa dodnes rozlišuje „kataster“ a „pozemková kniha“, pričom sa obsahovo líšia spravidla buď ako v Rakúsko-Uhorsku, alebo tak, že v katastri sú uvedené najmä grafické záležitosti, kým v pozemkovej knihe práva.
Jaskyňa v Čertovej skale
Jaskyňa v Čertovej skale (Ľubochnianska jaskyňa) je jaskyňa vo Veľkej Fatre. Nachádza sa v Ľubochnianskej doline. Jaskyňa je inaktívna fluviokrasovo-rútivá. Je najväčšou jaskyňou Ľubochnianskej doliny. Okrem nej sa tu nachádza ešte 11 menších jaskýň. Druhou najväčšou jaskyňou je Previs v čertovej skale z dĺžkou 11 m.
Charakteristika
Celková dĺžka jaskyne je 28 m. Nachádza sa v nadmorskej výške a obsahuje krasovú výzdobu.
Vznik
Jaskyňa je stará niekoľko tisíc rokov, vznikla podmývaním materskej horniny riekou. Ďalším zvetrávaním sa vytvorili rútivé praskliny.
Sloupnice
Sloupnice je obec v Česku v okrese Ústí nad Orlicí v Pardubickom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 1 707 obyvateľov, z toho 820 mužov a 887 žien, pričom priemerný vek v obci bol 42,0 roka (muži 40,3 roka, ženy 43,6 roka).
Neunkirchen (Rakúsko)
Neunkirchen je okresné mesto v rakúskej spolkovej krajine Dolné Rakúsko a sídlo rovnomenného okresu.
Žije tu obyvateľov.
Alpine (Texas)
Alpine je americké mesto a sídlo Brewster County v západnom Texase. Bolo založené v roku 1882 robotníkmi, ktorí stavali železničnú trať, už predtým bolo miesto známe ako zastávka kovbojov.
Alpine rástlo veľmi pomaly až do otvorenia školy vyššieho vzdelávania, Sul Ross State Normal College (v súčasnosti je to univerzita Sul Ross State University), v roku 1921. Vyhlásenie národného parku Big Bend National Park v roku 1940 ďalej urýchlilo rozvoj mesta. Do roku 1959 bolo mesto "najväčším mestom v najväčšom okrese najväčšieho štátu USA".
Mesto disponuje letiskom Alpine-Casparis Municipal Airport. V posledných rokoch je známe ako zastávka cyklistov, križujúcich Spojené Štáty.
Grandchamp-le-Château
Grandchamp-le-Château je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Calvados, v regióne Dolná Normandia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 65 obyvateľov (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Kameno
náhľad|vpravo|Pamätník na počesť padlých vojakov počas [[Prvá balkánska vojna|balkánskej vojny (19121913)]] Kameno (🇧🇬) je mesto v Bulharsku, v Burgaskej oblasti. Tvorí rajón Kameno.
Geografia
Mesto leží na juhovýchode krajiny, 21,3 km severozápadne od centra oblastiBurgasu. Nadmorská výška sídla je 15 m n. m.
Vodstvo
Pri Kamene preteká Ajtoská rieka, ktorá zanedlho ústi do Čierneho mora.
Demografia
K 01.02.2011 tu žilo 4 784 obyvateľov.
Dejiny
Najstaršia písomná zmienka pochádza z roku 1498.
Ján Sambucus
náhľad|Ján Sambucus na grafike z roku 1565 s obľúbeným psom Bombom Ján Sambucus alebo Žámboky/Zsámboky (* 25. alebo 30. júl 1531, Trnava – † 13. jún 1584, Viedeň) bol uhorský básnik, polyhistor, lekár, autor príležitostnej latinskej poézie, alegorických obrázkov a úvah o rečníckom umení, príslušník slovenského etnika.
Narodil sa v Trnave, ktorá bola v tom čase malým mierumilovným a prosperujúcim mestečkom na severozápade vtedajšieho Uhorska. Bol jedným z mála Uhrov, ktorí pracovali na cisárskom dvore vo Viedni a mohli sa považovať za humanisticky vzdelanú komunitu. Sambucus patril svojho času k najväčším humanistom stredoeurópskeho charakteru, ale na Slovensku je málo známy, aj napriek tomu, že sa jeho meno vyskytuje vo všetkých slovníkoch 16. – 18. storočia. Sambucus patrí k druhej generácii európskych humanistov, ktorí si ešte okúsili opojenie humanizmu a renesancie v ich rozkvete, ale nevyhli sa ani búrkam, ktoré sprevádzali ich pomalý úpadok. Sambucus sa narodil do rozpolteného sveta, kedy mohol ešte pocítiť pravú renesančnú radosť zo života a skutočné nadšenie vedca, ktorý mal pocit, že prospieva ľudstvu. Sambucus dokázal vo svojom živote veľa, ale z toho, čo si vysníval, sa splnilo len málo. Jeho posledné roky a smrť vo veku 54 rokov boli takmer tragické.
Prvá prestávka vo Viedni
Po dosiahnutí titulu magister sa rozhodol vrátiť späť do Viedne, kde Sambucus vo veľmi mladom veku nadväzuje kontakt s panovníckym rodom Habsburgovcov. V r. 1552 ako 21-ročný študent venuje predslov 25-ročnému Maximillianovi II novozvolenému kráľovi Českého kráľovstva, ktorý sa vrátil so svojou španielskou manželkou na viedenský dvor zo Španielska. Sambucus si uvedomoval dôležitosť Maximillianovho debutu na viedenskom kráľovskom dvore a tak sa rozhodne publikovať komentovanú verziu nie dlho mŕtveho numizmatika Johannesa Huttichia – numizmatický album Images of Roman Emperors with Historical Notes[Obrazy ríšskych cisárov s historickými poznámkami], ktorá nám približuje životy rakúskych a nemeckých cisárov, vrátane rodu Habsburg. V predhovore možno vidieť Sambucov záujem o numizmatiku, ktorej sa okrem iného venoval počas celého svojho života. Sambucus ako rodený Trnavčan využil možnosť pripomenúť arcivojvodovi Maximillianovi svoju povinnosť ochraňovať Panóniu (Slovensko) pred Turkami: ''„Žiadam Vás, aby ste držali ochrannú ruku nado mnou a nad mojimi rodičmi, ktorí žijú v Trnave. Sme vystavení mnohým nájazdom Turkov.“'' Sambucus žiadal od Ferdinanda I. kráľovské štipendium a vďaka tejto publikácii si ho cisár všimol a dal mu príkaz, aby preložil  do latinčiny báseň Dobytie Szigetu o slávnom víťazstve nad Turkami pri meste Jáger, ktorú napísal maďarský básnik a poviedkar Sebestyén Tinódi,  čo aj ochotne spravil, hoci bez vnútorného záujmu. Báseň podľa jeho mienky nebola dosť vznešená a hodná cisára, preto ju skrátil a pozmenil, čo aj vysvetlil v predslove básne: „Keď mi tú prácu dali, niečo som skrátil, niečo pozmenil, niečomu dal pohodlnejší sled tak, aby sa pritom ani pravda, ani miesto nenarušili, a za niekoľko dní som to dokončil, ako som vedel.“ Vďaka tomuto prekladu nakoniec získal štipendium.
Druhá prestávka vo Viedni
Sambucus roku 1557 prerušil svoj taliansky pobyt na niekoľko mesiacov a vrátil sa do Viedne, keďže správca cisárskej knižnice Nydbruck náhle zomrel a Sambucus sa uchádzal o toto významné miesto. Bolo to miesto, po ktorom túžil, keďže jeho snom bolo vybudovať veľkú knižnicu, ktorá by sa stala základom pre rozvoj vzdelanosti v Európe. Ale miesto ostalo neobsadené na dlhé roky. Jedným z dôvodov, ktorý predĺžil Sambucov pobyt vo Viedni, bol Mikuláš Oláh, ktorý sa pokúšal reformovať mestskú školu a je dosť pravdepodobné, že sa radil aj so Sambucom. Týmto vstúpil Sambucus do služieb Ferdinanda, kedy cisár rozhodol o jeho stálom plate. Dokladom o tom je list pre Uhorskú kráľovskú komoru so sídlom v Bratislave, kde jej prikazuje vyplatiť Sambucovi 50 zlatých ako jeho plat „nášmu vernému Sambucovi, Aulae Nostrae familiaris pre jeho zmýšľanie a prednosti,“ kde ho oslovuje titulom najnižšieho stupňa dosiahnuteľnom na cisárskom dvore aulae familiaris – dvorný radca.
Usadenie vo Viedni
Z Nizozemska sa vrátil do Viedne niekedy na jar alebo začiatkom leta, čiže v čase, keď dni cisára Ferdinanda sa pomaly blížili ku koncu, keďže Ferdinand zomrel 25. júla 1564. Sambucus daroval Maximillianovi najmenej tri kódexy, z ktorý jeden boli Cicerónove Oratores, ktoré mu zrejme pomohli upevniť pozíciu na viedenskom dvore, keďže ešte nemal žiadnu oficiálnu funkciu. To, že si svoju pozíciu upevnil, vieme povedať iste, keďže mu zverili, aby predniesol smútočnú reč nad hrobom cisára Oratio cum epigrammatis aliquot epitaphiisin obitum Imp. Ferdinandi primi, ktorá bola označená ako najdlhšia a najprepracovanejšia spomedzi mnohých pohrebných rečí napísaných na počesť Ferdinanda. V tejto pohrebnej reči sa zmieňuje aj o novom nástupcovi trónu. Od tohto diela sa Sambucus stal pre Maximilliana, aj keď nie ešte oficiálnym, dvorným historikom. Sambucus sa nadchol novou pracovnou ponukou a ako sa o ňom vyjadril jeho bývalý študent Nicolas Istvánffy, že Sambucus bol vo svojej práci tak horlivo zanietený, že si nenašiel čas ísť pozrieť svojho otca na smrteľnej posteli. V roku 1565 prezentoval „Emblemata” spolu s dedikáciou (emblém Maximilliano II. Imperatori Augusto) a s ručne napísaným gréckym predslovom na úvodných stranách zbierky priamo Maximillianovi. Po darovaní zbierky emblémov bola Sambucova doživotná penzia vyplácaná Uhorskou kráľovskou komorou zvýšená na 200 zlatých. Jedným z mnohých Sambucových záujmov bola história. V r. 1552, ako sme už spomínali, Sambucus venoval predslov diela Images of Roman Emperors with Historical Notes, kde sa zaoberal spresňovaním a upravovaním histórie. O pár rokov neskôr venoval cisárovi Ferdinandovi a jeho synovi Maximillianovi dve ďalšie historické diela, ktoré komentoval (Ransanus – Epitome rerum hungaricarum a Goltzius, C. – Caesar sive historiae). V týchto dielach podčiarkol rolu a dôležitosť histórie, ktorá bola tvorená mužmi s veľkou mocou, ktorých či už zlé alebo dobré rozhodnutie formovalo históriu. Vo svojom prvom embléme, ktorý sa objavuje v Emblematách, venovanom Maximillianovi z r. 1564 môžeme vidieť veľký záujem o zaznamenávanie histórie svojej krajiny, ktorým sa pokúšal získať Maximillianovu priazeň pre svoje budúce zamestnanie dvorného historiografa, respektíve správcu dvornej knižnice. Keďže Sambucus túžil väčšmi po mieste dvorného knihovníka, daroval mnoho starých kníh a rukopisov do vtedajšej „chudobnej“ habsburgovskej knižnice, ale miesto nedostal, keďže ho získal jeho úhlavný nepriateľ Hugo Blotius. Oficiálnym dvorným historiografom sa stal dňa 3. septembra roku 1566, kedy ho vymenoval sám Maximillian. Na tomto poste vytvoril dekoratívny rodokmeň rodu Habsburgovcov a mapy Uhorska a Transylvánie.
1. septembra 1567 získal titul comes palatinus udelený cisárom Maximillianom, ktorý mu priniesol isté výhody. Titul dával Sambucovi významné právomoci v kultúrnej sfére a to odmeňovať a vyznamenávať ľudí. Keďže sa neuspokojil len s týmto, žiadal od cisára, aby mu udelil tzv. malý palatinát, v čom cisár vyhovel. Malý palatinát zahŕňal výsadu vymenovávať notárov a sudcov, legitimovať nemanželské deti a udeľovať meštianske armálesy. Taktiež zahrňoval aj akademickú právomoc, ktorá sa vzťahovala na všetky stupne akademických hodností, ktoré mohol udeliť (doctores, licentiatios, magistros, poetas, baccalaureos). Spolu s touto výsadou dostal Sambucus ešte diplom, ktorý mu umožňoval vyučovať jazyky na Viedenskej univerzite. Túto poslednú výsadu nie veľmi využíval, ale dielo Conspectus Historiae Universitatis Viennensis sa o ňom zmieňuje ako o „majstrovi slobodných umení a filozofie na našej fakulte (artistická fakulta) a historikovi veľmi známom, ako o zamorenom Lutherovými dogmami.“ Okrem artistickej fakulty prednášal aj na lekárskej fakulte, na ktorej prednášal až do svojej smrti.
Museolum
Počas svojho pôsobenia na Habsburgovskom dvore dosiahol mnohé pocty a tituly. K jeho obľúbeným činnostiam, ako sme spomínali, patrilo najmä zbieranie starých kníh, antických artefaktov a starých mincí. Sambucus sa do dejín knižnej kultúry Uhorska, teda aj Slovenska, zapísal ako nadšený a zapálený bibliofil, ktorý zhromaždil veľkú zbierku rukopisov a kníh. Sambucova knižnica bola známa takmer po celej Európe a svojho času bola jednou z najväčších privátnych knižníc v celej Európe. Sám ju hrdo nazýval „museolum.“ O tom, že bola Sambucova knižnica preslávená medzi učencami sa dozvedáme z listu Joachima Edelinga: ''„Je povinnosťou navštíviť Sambucovu súčasnú knižnicu preplnenú rozličnými knihami. Môžete si prezrieť grécke rukopisy a veľmi starých a zabudnutých autorov latinskej klasiky zozbieraných z rôznych kútov sveta, ktoré sú úžasným dielom obdivuhodnej vytrvalosti v zbieraní kníh. A môžem tiež spomenúť antické mince, ktoré taktiež pozbieral v rôznych častiach sveta.“'' Po jeho smrti sa slávna Sambucova knižnica stala majetkom viedenskej dvornej knižnice, ako sa to dozvedáme z katalógu Bibliothecae Clariss. Viri Io. Sambuci Catalogus. Librorum, ktorý vydal 13. apríla 1587 Hugo Blotius. Sambucov život na Habsburgovskom dvore pokračoval ďalej s rôznymi súdnymi i mimosúdnymi spormi, súbojmi medzi konkurentmi a rôznymi ťažkosťami a prekážkami: v 70-tych rokoch 16. storočia je to napríklad aféra s Hugom Blotiom, smrť Maximilliana a nástup jeho nasledovníka, syna Rudolfa II. na post ríšskeho cisára. Od 70-tych rokov jeho život pomaly začal upadať, či už hovoríme o jeho finančných alebo pracovných problémoch, ktoré trvali až do Sambucovej smrti dňa 13. júna 1584 vo Viedni. Svojim životným dielom sa Sambucus zapísal do análov európskej učenosti, ale najviac cenným a prínosným pre nás, Slovákov, je fakt, že pochádzal z Trnavy, ku ktorej sa vždy hlásil.V diele Obrazy starších a mladších lekárov a filozofov vydaných roku 1574 dáva znať svoju príslušnosť k slovenskému etniku.
Tretia vojna v Perzskom zálive
Tretia vojna v Perzskom zálive alebo aj "Vojna v Iraku", bol konflikt v blízko-východnej krajine Irak medzi irackou armádou a medzinárodnou „koalíciou ochotných“, ktorú viedli Spojené štáty a Spojené kráľovstvo.
Cesta k vojne
Od schválenia „Zákona o oslobodení Iraku“ (Iraq Liberation Act) z 31. októbra 1998 podpísaného ešte Billom Clintonom bolo oficiálnym cieľom americkej politiky zbaviť Saddáma Husajna moci v Iraku. Po útokoch z 11. septembra 2001 hľadala administratíva Georga Busha mladšieho spôsob, ako zabrániť ďalším možným útokom. Vytvorená koncepcia zahŕňala snahy obmedziť „manévrovací priestor“ pre teroristické skupiny (zmrazenie účtov,...), tlak na všetky krajiny, aby aktívne vyhľadávali teroristov a snaha zamedziť tomu, aby takzvané „neposlušné“ štáty mohli podporovať terorizmus, alebo aby teroristi mohli získať nebezpečné zbrane od týchto štátov. Ďalším z vybraných smerov bola aj zmena pomerov na Blízkom východe, odkiaľ pochádzali všetci útočníci.
Už na prvom stretnutí s Bushom začiatkom roku 2001 Národný bezpečnostný výbor (United States National Security Council - NSC, v ktorom vtedy boli okrem prezidenta Dick Cheney, Condoleezza Riceová, Colin Powell, Donald Rumsfeld, Paul O'Neill, George Tenet, Hugh Shelton a Andrew Card) preberal možnosť invázie do Iraku. Po útokoch z 11. septembra 2001 NSC navrhoval aby USA nezaútočili len na Afganistan ale hneď aj na Irak a to bez akejkoľvek analýzy dôsledkov vojenského zásahu v týchto štátoch. V tejto súvislosti spolupracovníčka kritika postupu USA Kofiho Annana tvrdí, že podozrenia, že niektorí z členov NSC rozhodovali na základe svojich záujmov, trvajú dodnes. Ako príklad uvádza, že viceprezident Dick Cheney rezignoval z pozície generálneho riaditeľa spoločnosti Halliburton v roku 2000 a táto firma na vojne v Iraku masívne zarobila.
Americká vláda vyhlásila, že situácia vo vzťahu k Iraku kvôli týmto dôvodom je vážna. Irak sa údajne snažil získať nukleárny materiál a neuviedol presnú dokumentáciu o svojom zbrojnom programe týkajúcom sa biologických a chemických látok, ktoré bolo potencionálne možné použiť ako zbrane hromadného ničenia (ďalej len ZHN). Tie mal podľa rezolúcií vydaných po invázii do Kuvajtu (Druhá vojna v Perzskom zálive) zakázané vyrábať alebo vlastniť. Medzi ďalšie uvádzané dôvody patrilo aj to, že Irak nedodržiaval podmienky dohodnuté v predchádzajúcich rezolúciách Bezpečnostnej rady, ktoré OSN vydalo po útoku na Kuvajt (uvádzali napríklad rezolúcie 1060, 949, 778, 715, 660,...).thumb|Americký prezident [[George W. Bush pred Valným zhromaždením OSN v New Yorku 12. septembra]] Medzi podporovateľmi a oponentmi vojenského zásahu do dnešných dní prebieha diskusia, či vláda USA mala dôkazy o vlastníctve zbraní hromadného ničenia a existencii blízkych väzieb medzi Irakom a Al-Káidou hoci 30. septembra 2004 skupina poverená preverením údajov používaných pred začatím invázie (Iraq Survey Group, ďalej len ISG, ktorú vyslalo Multi-National Force - Iraq, nadnárodné vojenské veliteľstvo na čele s USA riadiacim operáciu Iracká sloboda (Iraqi Freedom) a organizovaná Pentagonom a CIA) vo svojom záverečnom stanovisku vyhlásila: „ISG nenašla žiadne dôkazy o tom, že Saddám Husajn vlastnil zásoby zbraní hromadného ničenia v roku 2003, aj keď existujúce dôkazy z vyšetrovania vrátane interview so zadržanými a z objavených dokumentov ukazujú možnosť, že nejaké zbrane existovali, aj keď nie vo vojensky významnom množstve“.
Bush tvrdil, že Saddám môže dodať ZHN teroristom, ako napríklad Al-Káide. Od začiatku roka 2002 až do vyvrcholenia na jar 2003, Bush tlačil na OSN, aby viac naliehalo na odzbrojenie Iraku. Pod tlakom USA sa podarilo v OSN presadiť novú rezolúciu 1441 o Iraku. Hans Blix a Mohamed El Baradei viedli obnovené inšpekcie v Iraku. Počas nich sa vyskytlo niekoľko problémov a obmedzení pohybu inšpektorov irackou vládou, keď napríklad nemali sprístupnené niektoré miesta, atď. Problémy viedli k diskusii o účinnosti inšpekcií. Práve tieto problémy mali byť neskorším hlavným argumentom USA v zdôvodnení legality invázie do Iraku, pretože rezolúcia 1441 na konci obsahovala podmienku, že pokiaľ Irak sa naďalej bude vyhýbať plneniu svojich povinností a neinformovať inšpektorov bude čeliť vážnym následkom.
Minister zahraničných vecí USA Colin Powell sa snažil zabezpečiť pre operáciu podporu OSN. Administratíva sa pokúšala presadiť ďalšiu rezolúciu Bezpečnostnej rady, ktorá by povolila použitie vojenskej sily. Túto ideu zavrhli po tom, čo sa chceli vyhnúť zápornému rozhodnutiu, spôsobenému najmä použitím práva veta Francúzskom. Naopak, USA vytvorili skupinu približne 50 krajín, vrátane Spojeného kráľovstva, Španielska, Talianska, Poľska alebo aj Slovenska, ktorú Bush nazval „koalíciou ochotných“.
Priebeh vojny
thumb|Prezident George W. Bush pri prejave k námorníkom a národu z lode [[USS Abraham Lincoln (CVN-72)|USS Abraham Lincoln neďaleko pobrežia San Diega. Tu 1. mája 2003 oznámil koniec hlavných bojových operácií.]]
Koalícii sa dobre darilo pri porážaní konvenčných jednotiek irackej armády a rýchlo porazili oficiálnu armádu. Po 28 dňoch, pri minimálnych stratách vlastných vojakov a pri snahe minimalizovať straty životov civilistov bolo možné samotnú vojenskú akciu označiť za úspech. V porovnaní s Druhou vojnou v Perzskom zálive nebolo potrebné vytvoriť takú obrovskú armádu. V tom čase mali koaličné sily približne 500 tisíc vojakov, v roku 2003 si vystačili s približne polovicou.
Saddámova armáda nemala k dispozícii zbrane, ktoré by sa vyrovnali koaličným. Podarilo sa jej niekoľko minoritných úspechov, ktoré síce prilákali pozornosť médií, pre celkový výsledok však boli nepodstatné a postup koaličných síl neohrozili. Iracké tanky T-72, najlepšie obrnené vozidlá irackej armády boli zastarané a zároveň zle udržiavané. Pri stretoch s koaličnými vojskami boli pomerne rýchlo zničené, z veľkej časti vďaka ovládnutiu vzdušného priestoru koaličnými silami. Americké a britské vzdušné sily hladko pôsobili nad celou krajinou, vyhľadávali nepriateľské ciele a ničili ich pred tým, ako na miesto dorazili pozemné jednotky.
Bojové tanky koaličných síl, americký M1 Abrams a britský Challenger 2 sa osvedčili a umožnili rýchly postup po krajine. Aj napriek RPG útokom vedeným neregulárnymi irackými silami, len málo koaličných tankov bolo zničených a žiadny člen posádky nebol zabitý počas nepriateľskej paľby. Všetky tri nešťastia, ktoré sa stali britským tankovým posádkam boli výsledkom omylov a streľby na vlastných. Jediný stratený britský tank bol Challenger 2, ktorý bol zasiahnutý ďalším Challenger 2, keď zahynuli dvaja členovia posádky.
Iracká armáda trpela slabou morálkou, dokonca aj medzi elitnými Republikánskymi gardami. Dokonca sa často stávalo, že celé jednotky sa vzdali a opustili stanoviská pred príchodom koaličných síl. Časť irackých armádnych funkcionárov bola podplatená CIA alebo donútená vzdať sa koaličnými silami. Ďalej, iracká armáda mala nekompetentné vedenie – podľa niektorých údajov Kusai Husajn, poverený obranou Bagdadu, dramaticky zmenil pozície dvoch hlavných divízií chrániacich Bagdad niekoľkokrát počas dní predchádzajúcich príchodu amerických síl, čoho výsledkom bol zmätok a ďalšia demoralizácia keď americká armáda zaútočila. Podľa niektorých predpokladov, väčšina irackých vojakov buď opustila armádu a pripojila sa k irackému odporu alebo sa jednoducho vrátila domov.
1. mája 2003 Bush ohlásil koniec hlavných vojenských operácií, hoci povstalci spôsobovali väčšie problémy ako vláda a armáda USA pôvodne očakávali.
Úvodný útok
20. marca 2003 o približne 02:30 UTC alebo 90 minút po vypršaní 48-hodinového ultimáta, o 05:30 miestneho času, boli zaznamenané explózie v Bagdade; súbežne s inváziou austrálskych špeciálnych jednotiek do južného Iraku. O 03:15 UTC, americký prezident George W. Bush oznámil, že vydal povel koaličným silám na začiatok útoku proti cieľom v Iraku.
Kvôli tureckému rozhodnutiu oficiálne neumožniť využitie svojho územia boli Američania donútení zavrhnúť plány na simultánne útoky zo severu a juhu. Hlavné základne odkiaľ bola vedená invázia sa nachádzali v Kuvajte a v ďalších štátoch v Perzskom zálive. Dôsledkom bolo, že jedna z divízií plánovaných na nasadenie sa musela presunúť a invázie sa nezúčastnila počas prvých dní.