cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Elite Women’s Hockey League
Play-off
28. 2. 2016 EHV Sabres Vienna – DEC Salzburg Eagles 5:4
Myrón (sochár)
náhľad|Bronzová rímska kópia Diskobola z 2. storočia Myrón (Myrón) (* okolo 500 pred Kr., Eleutherai – † okolo 440/430 pred Kr.) bol jeden z najvýznamnejších sochárov starovekého Grécka.
Myróna pri tvorbe po prvýkrát v dejinách gréckeho antického umenia zaujala prirodzená podoba vecí, pohyb života a fyzická senzibilita človeka a tak vytvoril diela, ktorým vdýchol skutočný život.
Biografia
Narodil sa v boiótskych Eleuterách a za vlasť si zvolil Atény. V staroveku ho pokladali za žiaka argejského sochárskeho majstra Agelada. Spočiatku v Eleuterách a neskôr hlavne v Aténach tvoril diela, určené prevažne na odlievanie do bronzu. Bol prvý, kto prelomil staré konvencie a vyriešil problém, ako docieliť, aby boli postavy jeho sôch znázornené v pohybe a preto sa jeho diela odlišovali od diel ostatných súvekých umelcov. Zomrel okolo roku 430 pred Kr. na neznámom mieste.
Sochárske diela
náhľad|Aténa a Marsyas, [[Puškinovo múzeum v Moskve]] Z antických literárnych prameňov je známych devätnásť jeho sôch, z ktorých sa v origináli nezachovala ani jedna, v kópiach len dve. Najznámejšou jeho sochou je Diskobolos (cca 460 pred Kr. ), ktorá sa zachovala vďaka viacerým starovekým kópiam. Je to mladý atlét, vrhajúci disk. Obdivuhodný je najmä jeho dynamický postoj. Celé jeho telo sa nakláňa vpred, aby mohlo prudkým švihom pravej ruky vyhodiť disk. Ľavá ruka akoby sa zľahka dotýkala kolena, ktoré Diskobolos vysunul tak ako dnešní atléti, ktorí sa pred vrhom raz alebo dva razy obrátia okolo vlastnej osi. Zaujímavé sú aj jeho krátke vlasy, ktoré netvoria prstence, čo vyhovovalo technike odlievania. Z jej kópii je najlepší Diskobolos Lancelotti z parského mramoru, vyhotovený podľa originálu v 1. stor. pred Kr. (dnes spolu s torzom z rovnakých čias v Rímskom národnom múzeu v Termách). Antickí kritici sa o tomto diele vyjadrovali rozdielne. Kým jedni, ako napríklad Lukianos hovorili o Myrónovom Diskobolovi ako o veľdiele, iní, ktorí akoby nevideli jej technickú dokonalosť, ako rímsky rétor Marcus Fabius Quintilianus sa o ňom vyjadrovali pohŕdavo: „Môže byť ešte niečo väčšmi vyumelkované a kŕčovitejšie ako Myrónov Diskobolos?" náhľad|Aténa a Marsyas, reprodukcia gréckej červenofigurálnej maľby na keramike vo vlastníctve Národného múzea v Berlíne
Nemenej uchvacujúce je aj ďalšie jeho dielo, súsošie zvané Aténa a Marsyas, ktoré vytvoril okolo roku 450 pred Kr. Jeho postavy sa zachovali v kópiách, ale oddelene. Bolo objavené aj ich spoločné vyobrazenie na Finlayovej váze z 1., stor. pred Kr., takže predstavu ako dielo kedysi vyzeralo máme. Bohyňa Aténa tu odhadzuje dvojitú píšťalu (diaulos, flautu), ktorú práve vymyslela, lebo hra na tento nástroj jej „kriví" tvár a Silén Marsyas nástroj nadšene dvíha. Jeho tvár dokonale odráža údiv a nadšenie poločloveka, ktorý túži po tomto hudobnom nástroji, kým si ho bohyňa sotva všíma.   (Námet bol odrazom vtedajších sporov medzi zástancami tradičnej gréckej kithary a barbarskej píšťaly.) V obidvoch týchto dielach ešte badať vplyv dórskej tradície a školy archaických bronziarov, ale vyhotovením a ideovým obsahom už patria medzi diela vrcholného obdobia.  Myrónovi sa v antike pripisovali aj iné diela, ktoré sa ale žiaľ stratili. Bola to napríklad socha Dia, ktorá stála v Ríme, v edikule, čo dal postaviť cisár Augustus na Kapitole, alebo sochy bohov a atlétov, o ktorých píšu antickí autori. V staroveku bol obdivovaný jeden z jeho bronzov, znázorňujúci kravu, ktorá bola ako živá, píšu básnici v Palatískej antológii. Aj v Olympii stáli štyri Myrónove bronzové sochy. Staroveký cestovateľ a spisovateľ Pausanias o dvoch Myrónových sochách dvojnásobného olympijského víťaza Lykina zo Sparty, umiestnených v olympijskej Altide, uvádza: „Lykinos si priviedol do Olympie žriebätá, a pretože jedno z nich nebolo pripustené, zaradil žriebätá do preteku dospelých koní a zvíťazil s nimi; i venoval do Olympie dve sochy, diela Aténčana Myróna.“
Odraz v kultúre
Pred Myrónom vznikli veľkolepé umelecké diela v Egypte, v Oriente či v Grécku, ale boli to len diela neosobné a ostali preto pre ľudstvo anonymné. Myrón ako „majster sochárskej momentky" otvoril dvere do sveta klasického sochárstva. Bol svojim vkusom a záujmami nielen veľký umelec, ale aj, ako by sme to dnes povedali, „modernista".
NGC 1742
NGC 1742 je hviezda v súhvezdí Orión, ktorú objavil írsky astronóm Robert Stawell Ball 29. decembra 1866.
Veľký Manín
Veľký Manín je najvyšší vrch Súľovských vrchov. Leží približne východne od Považskej Bystrice, na území CHKO Strážovské vrchy.
Výhľad
Veľký Manín je pomerne husto zalesnený, vápencové bralá vystupujú vo východnej časti masívu. Na vrchol nevedie ani značený chodník a prístup je tak možný len lesným chodníkom. Dominantný vrch, viditeľný zo širokého okolia tak poskytuje len obmedzené výhľady z menších nezarastených častí. Okrem susedných vrchov možno vďaka nadmorskej výške pozorovať najmä Malú Fatru a Strážovské vrchy.
Dia
Dia môže byť:
DIA je skratka pre:
Západná Sahara
Západná Sahara môže byť:
Demografická štatistika na Slovensku
Údaje pre demografickú štatistiku sa na Slovensku získavajú z vyčerpávajúceho štatistického zisťovania o prirodzenom a migračnom pohybe obyvateľstva, o jeho rozmiestnení, stave, štruktúrach, ako aj charakteristikách v konkrétnom časovom období. Údaje sú založené na skladobnosti od úrovne obcí až po úroveň republiky. Štatistické zisťovanie organizuje Štatistický úrad Slovenskej republiky. Zabezpečuje zber, spracovanie a prezentáciu získaných údajov podľa požiadaviek užívateľov na národnej i medzinárodnej úrovni. Zisťovanie je založené na individuálnych hláseniach o jednotlivých demografických udalostiach u každého občana s trvalým pobytom na území Slovenska. Sú to:
Dejiny
Demografická veda na Slovensku, ale aj v bývalém Česko-Slovensku, nemá dlhú históriu. Za zakladateľa českej a teda ja československej demografie sa pokladá doc. Dr. Antonín Boháč, ktorý začal pracovať pracovať v Státním úřadu statistickém v roku 1921 a v roku 1931 organizoval sčítanie ľudu.
Na Slovensku jeden z prvých demografov, ktorý sa ucelene venoval problematike slovenskej demografie a vývoja demografickej štruktúry obyvateľstva v bývalom Uhorsku a na Slovensku bol profesor PhDr. Ján Svetoň. Uverejňoval svoje práce v rokoch 1946-1961. Keď v roku 1952 vydal vysokoškolské skriptá "Demografická štatistika" položil základy novému vysokoškolskému vzdelávaniu budúcich štatistikov a demografov.
Predchodcom demografickej štatistiky boli súpisy a sčítania ľudu. Československá historiografia má pre štúdium vývoja hospodárskych a sociálnych pomerov v Českých zemiach k dispozícii rad údajov od roku 1754. Avšak vývin obyvateľstva Slovenska sa v štatistických publikáciách sleduje zvyčajne len od roku 1880, resp. 1870 a iba v ojedinelých prípadoch sa uvádza odhad pre rok 1848. Za prvý, na celé Uhorsko sa rozprestierajúci súpis, sa pokladá konskripčná akcia nariadená v Uhorsku po satmárskom mieri Karolom III. Podľa maďarského historika Ignáca Acsádyho, ktorý čerpal z týchto dokumentov, malo byť v rokoch 1715-1720 v Uhorsku spolu so Sedmohradskom 2 582 598 obyvateľov. Z nich, keďže údaje sú uvedené podľa obcí - možno pre územie Slovenska vypočítať stav približne 658 000 ľudí.
Potreba podrobnejších znalostí o obyvateľstve dozrieva v Rakúsku až zosilnením absolutistického centralizmu v druhej polovici 18.storočia. Mária Terézia síce vydala rad predpisov krajinským úradom na pravidelné konsignácie obyvateľstva, ale pre prudký odpor šľachty sa takmer nevykonávali. Bol to až Jozef II., ktorému sa násilným vykonaním sčítania v rokoch 1785-1787 podarilo zlomiť odpor šľachty. I keď sa týmto sčítania pripisoval vojenský charakter, nemožno pochybovať, že sčítania mali poskytovať aj údaje pre poznanie hospodárskej sily krajiny. Tieto demografické štatistiky mali poslúžiť ako nástroj na uplatnenie úsilia absolutistickej Viedne pre zdanenie uhorskej šľachty a bezkonkurenčného umiestnenia produktov rakúskeho priemyslu v Uhorsku.
Jozefínsky súpis našiel roku 1787 v celom Uhorsku 9 394 300 civilných obyvateľov. Podľa prepočtov, ktoré uvádza Ján Svetoň v diele Vývoj obyvateľstva na Slovensku (Svetoň Ján: Vývoj obyvateľstva na Slovensku - Výber z diela k nedožitým 65. narodeninám. Bratislava: Nakladateľstvo Epocha 1970, s.265), na území Slovenska žilo 1 953 000 ľudí. V tom istom roku sa napočítalo v Českých zemiach 4 355 000 civilných obyvateľov. Teda obyvateľstvo Slovenska tvorilo 20% obyvateľstva Uhorska. Z tejto Jozefínskej "demografickej štatistiky" vyplývajú zaujímavé údaje. Napríklad na Slovensku kňazstvo tvorilo 0,4 %, šľachta 4,6 %, úradníctvo 0,1%, mešťania 11,4%, roľníci 52,6%, domkári a ináč zamestnaní 24,4% a ostatní 6,5%. Najväčším mestom na Slovensku v rokoch 1720-1850 bola Bratislava, i keď ju v roku 1720 predbehlo s počtom obyvateľov 8321 Komárno.
Z jozefínskeho súpisu vyplýva, že slovenské roľníctvo už pred začiatkom kapitalizmu bolo na značne vysokom stupni rozkladu. Násilné lúpeže pôdy feudálnymi zemepánmi, neskoršie "úpravy" vlastníctva pôdy  komasáciami zmenšili urbariálnu pôdu, na ktorej hospodárili nevoľníci, na minimálnu rozlohu. Podľa údajov sčítania z roku 1869 bolo na Slovensku v poľnohospodárstve 292 tisíc majiteľov pôdy, 8 tisíc nájomcov, 4 tisíc úradníkov, 274 tisíc ročných sluhov a 226 tisíc nádenníkov. Uhorská štatistika napríklad v roku 1871 priniesla aj takéto údaje: Na Orave bolo 16 055 samostatných poľnohospodárov. Pri súpise strojov sa v župe nenašiel ani jeden poľnohospodársky stroj s parným pohonom. Z 12 187 pluhov bolo 10 064 drevených. V Liptove na 12 550 poľnohospodárov pripadalo len 6 590 pluhov, z ktorých bolo 5 952 drevených. V celej župe sa našla iba jedna parná mláťačka. V Trenčianskej župe ani 50% roľníkov nemalo pluhy. Štatistické údaje poskytoval dobrý prehľad aj o priemyselnej výrobe. Podľa údajov sčítania z roku 1857 na Slovensku tvorili remeselníci a robotníci v priemysle a vo výrobných živnostiach 11,1% všetkých zárobkove činných osôb. Slovensko v období kapitalistickej industrializácia zaujímalo len periférne miesto a v rozvoji priemyslu značne zaostávalo. Zatiaľ čo v ostatnom Uhorsku rástol počet zarábajúcich v priemysle v rokoch 1890 až 1910 o 67%, na Slovensku zaostával práve rozvoj továrenského priemyslu. Dochádzalo k vyvlastňovaniu časti malých živnostníkov, ktorých počty v úhrne poklesli v celom priemysle zo 45 na 32%. V roku 1910 bolo v Uhorsku 36 priemyselných závodov s viac než 1000 robotníkmi. Na Slovensko z nich pripadalo 8: železiareň v Krupine s 5 157 robotníkmi, textilka v Ružomberku s 2 469, súkenka v Žiline s 1 160, tabaková továreň v Košiciach s 1 123, cukrovar v Šuranoch s 1 073, železničné dielne na Vrútkach s 1 099 robotníkmi a štiavnické banské závody s 1 162 baníkmi. Aj takáto štatistika slúži na ilustráciu pomalého a obmedzeného rozvoja továrenského priemyslu na Slovensku v období najväčšieho rozvoja kapitalistickej industrializácie Uhorska. Samotná Budapešť v roku 1910 sústredila práve toľko činných osôb v priemysle, ako celé Slovensko dovedna.
Pomaďarčovanie Slovákov
Pred rokom 1880 sa rozhodla štatistická rada v Budapešti urobiť sčítanie ľudu, pri ktorom sa malo popísať civilné obyvateľstvo na území Uhorska aj podľa materinskej reči. Podľa výsledkov tohto sčítania osoby s maďarskou materinskou rečou počtom 6 445 487 ľudí tvorili 41,2%, počítajúc do toho aj Chorvátsko a Slavónsko. Slovákov podľa tohto sčítania bolo 1 864 529 a netvorili viac ako 11,9% civilného obyvateľstva v Uhorsku. Podľa rakúskeho sčítania v roku 1850 žilo na území Uhorska (spolu s Chorvátskom a Slavónskom) 4 818 000 Maďarov, tvoriacich 36,5% obyvateľstva. Za ďalších 30 rokov vzrástli Maďari skoro o 34%, hoci celkový počet obyvateľstva sa zvýšil ani nie o 19%. Slováci, ktorí v roku 1850 participovali 13.2% na celkovom počte obyvateľstva, vzrástli za uvedený čas iba o 7%. I pri populačnej stagnácii získali Maďari pri priemernom 19% raste obyvateľstva len za spomenutých 30 rokov najmenej 350 000 osôb maďarizáciou inonárodných osôb. Dr. O. Jászi uvádza, že od roku 1787 do 1880 sa pomaďarčilo 2 057 000 Nemaďarov. Medzi nimi, podľa odhadu Jána Svetoňa, bolo v tom čase najmenej 400 000 Slovákov. Od roku 1773 do roku 1880 sa v celom Uhorsku pomaďarčilo 103 slovenských obcí. Slovenské etnikum podľa prvého maďarského popisu presahovalo súvislými výbežkami na východe medzi Hornádom a Bodrogom až na južné a juhozápadné svahy pohoria Tokaj a okrem veľkého výbežku slovenskej národnej pôdy okolo Nových Zámkov boli slovenské ostrovy - silné kompaktné celky - v Honte, Novohrade, okolo Pešti, v Zadunajsku a v Békešskej Čábe. Slovenské etnikum stratilo maďarizačným úsilím okrem desiatich slovenských miest ďalších 160 obcí. Slováci v roku 1880 mali vo všetkých stoliciach južného Slovenska ešte relatívnu väčšinu. Stratili ju štatisticky hneď v nasledujúcom desaťročí. V rokoch 1890-1910 stratili južné stolice najmenej ďalších 70 000 Slovákov. Ján Svetoň uvádza, že z 1 028 293 Slovákov hovorilo po maďarsky v roku 1910 už 299 935, t.j. 29,3%, a z 1 131 382 Maďarov vedelo po slovensky 148 423, t.j. 13,1%.
Rozhodnutím arbitrážnej komisie vo Viedni dňa 2.11.1938 bolo Maďarsku odstúpených 8 celých a čiastočne 21 slovenských okresov s 838 celými obcami a 20 obcami z časti. V týchto obciach žilo podľa sčítania v roku 1930 874 054 občanov bývalej ČSR a 27 909 cudzích štátnych príslušníkov. Približne 50 000 ľudí opustilo územie pred odstúpením a po jeho obsadení. Ak sa skutočne toľko obyvateľov vysťahovalo, tak v roku 1938 maďarskí sčítací komisári našli na tomto území iba 121 603 Slovákov a po teoretickom pripočítaní Slovákov v okrese Sobrance a Snina bolo ich dovedna 138 603, t.j. približne o 115 000 menej. Tento štatistický pokles slovenského živlu neprekvapí, ak sa zoberie do úvahy akým spôsobom a s akým cieľom bolo sčítanie v roku 1938 nariadené. Známy teoretik maďarskej štatistiky Dr. A. Kovács píše doslova: "Hoci správnosť dát povojnových maďarských sčítaní uznali medzinárodné fóra - ako viedenský rozhodcovský súd, ktorý ich bral za základ nového usporiadania, predsa sme mali na tom záujem, aby sme správnosť našich dát znova dokázali novým sčítaním." Sčítanie roku 1938 teda malo potvrdiť výsledky maďarského sčítania z roku 1910, a nie zistiť skutočný stav.
Rekapitulácia všetkých dát o počte Slovákov v jednotlivých oblastiach Maďarska ukázala, že v roku 1941 žilo v Maďarsku najmenej 640 000 Slovákov.
Chorvátsko
Na územie Chorvátska sa začali Slováci sťahovať koncom 18. storočia. Vábila ich lacná a úrodná pôda, v tom čase už Turkami opustená, ale tlačila ich aj veľká populácia a preplnenosť slovenských obcí v Báčke. Núdza o pracujúcich bola v spustošenom Srieme taká veľká, že úrady povolili prisťahovanie slovenským evanjelikom, hoci sa v tom čase uhorské zákony o náboženskej slobode na Chorvátske kráľovstvo nevzťahovali.
Roku 1770 vyžiadal Slovák Ján Bohn, profesor na srbskom gymnáziu v Novom Sade, povolenie Márie Terézie usadiť sa na území Vojenskej hranice v Srieme slovenských evanjelikov z Báčky. Po súhlase cisárovnej priviedol v tom istom roku na pustatinu Pazova prvých 1000 Slovákov.
Priaznivé správy o úrodných končinách privábili ďalších osadníkov do Iloku, Erdeviku a Binguli. Od začiatku 19. storočia sťahujú sa už do Slavónska a zakladajú v roku 1811 prvú katolícku slovenskú osadu Lednik ( dnes v obci Podgorač). Osadníci prišli z čadčianského okresu. Podmienky na kolonizáciu boli veľmi výhodné. Malí slovenskí obchodníci, roznášajúci domáce priemyselné výrobky po celom Chorvátsku, prinášajú stále lákavé správy z juhu. Život na Slovensku sa oproti roku 1700 stále nezlepšil. Chrováti neradi videli nových prisťahovalcov, ale sťahovanie Slovákov z Báčky a ani zo Slovenska neustávalo. Emigračný pohyb neustal ani po I. svetovej vojne, rastie Malá Pazova, založená Slovákmi zo Starej Pazovy. Počet Slovákov v Chorvátsku v roku 1931 bol 21 782.
Rumunsko
Trianonská mierová zmluva rozdelila Slovákov, usadených na Dolnej zemi v Zátisí do troch štátov. Časť ostala na území Maďarska v békéšskej stolici a vo zvyškoch čanádskej, aradskej a torontálskej župy. Časť pripadla bývalej Juhoslávii a konečne tretia, najmenšia časť, sa dostala do Rumunska.
Prví Slováci prišli do aradskej stolice v roku 1748 z Čaby. Zemepán Ján Péterffy ich osadil na svahu hory Mokrá a poveril ich založením osady. Slobodné vyznanie viery, slobodné poľovanie a rybolov, pomerne malé hmotné bremená a veľké práva, ktoré Slovákom poskytoval zemepán, privábili ďalšie rodiny zo Sarvaša, neskôr aj z gemerskej a hontianskej župy. Hromadné sťahovanie nastalo až začiatkom 19. storočia, keď na Čabiansku noví prisťahovalci nenašli už také výhody, aké mali pôvodní kolonisti. Roku 1800 uzavreli komlóšski a sarvašskí Slováci zmluvu so zástupcami kráľovskej komory, podľa ktorej časť chotára Nadlak sa rozdelila medzi 200 slovenských rodín. K nim prišli neskoršie Slováci zo zvolenskej, novohradskej a liptovskej stolice, takže v roku 1806 bol počet Slovákov 3335. V roku 1880 tvorili Slováci podľa uhorského sčítania z 10 646 obyvateľov Nadlaku 52%, v roku 1890 53% a v roku 1910 54% obyvateľov. Ostatní boli Rumuni. Nadlak bol príkladom etnickej sily kompaktného osídlenia, kde i napriek veľkému asimilačnému úsiliu Maďarov o pomaďarčovanie obyvateľstva pred rokom 1918 slovenský živel zosilnel.
Bývalý juhoslovanský Banát
Trianonská mierová zmluva rozdelila územie Banátu a juhozápadnú časť župy torontálskej pripojila k územiu bývalého kráľovstva Juhoslovanského. V tejto časti Banátu žilo počas II. svetovej vojny približne 18 000 Slovákov. Prisťahovali sa sem koncom 18. a začiatkom 19. storočia z blízkej Báčky, ale aj zo Slovenska. Prví slovenskí osadníci prišli v roku 1784 z novohradskej a peštianskej župy a na vyzvanie grófa Buttlera sa usadili na panstve Bardáň. Dlho tu však nevydržali. Časť sa vrátila do svojich domovov, časť odišla v roku 1786 do slovenského Aradáča a posilnená novými prisťahovalcami vytvorila pri srbskom Aradáči čisto slovenskú osadu. Zvyšok prvých slovenských osadníkov z Bardáňa si vyžiadal od panovníka Kovačicu pustatinu, ležiacu vo Vojenskej hranici neďaleko Ečka|Ečky. Osadu založili spolu so Slovákmi z Békešskej v roku 1803. V roku 1941, na základe sčítania, žilo v Banáte, v obciach Kovačica, Hajdučica, Beloblato, Vojlovica, Potiský Sv. Mikuláš (dnes Ostojičevo), Veľký Bečkerek, Pančevo, Slovenský Aradač, Alexandrovac, Petrovgrad, Debeljača, Sakule, Padina, Botoš a v ďalších obciach 18 500 Slovákov.
Súčasnosť Slovákov v Banáte
Najväčšie zoskupenie Slovákov v Banáte sa nachádza v Kovačickej obci (12 376 Slovákov). Dve veľké slovenské osady - Kovačica a Padina, ktoré ležia akoby v strede osídlenia Slovákov v Banáte - spolu so 77 Slovákmi v osade Debeljača, spolu predstavujú 62,51% všetkého slovenského osídlenia v Banáte. Hoci v obci žije najviac slovenského obyvateľstva v Banáte, skutočnosť, že tu popri sebe žijú okrem Slovákov aj Srbi, Maďari a Rumuni spôsobila, že, ani tento pomerne vysoký počet Slovákov nezabezpečil, aby boli počtom silnejší.
Na severozápad od Kovačickej obce, v Zrenjaninskej obci žije 2 918 Slovákov, t. j. 14,74 % z celkového počtu Slovákov v Banáte. Počtom slovenských obyvateľov vynikajú osady Aradáč (1 702 Slovákov) a Biele Blato (735 Slovákov). Pri sčítaní v roku 1991 v samotnom Zrenjanine žilo len asi 400 Slovákov. Celkom malý počet Slovákov žije aj v Perlezi.
V juhozápadnej časti Banátu, v Pančevskej obci žije 1 744 Slovákov, t. j. 8,81% z celkového počtu Slovákov v Banáte. Najviac ich je vo Vojlovici. Vojlovica však splynula s mestom Pančevo, a preto údaje o tam žijúcich Slovákoch sa zvlášť neevidujú. V roku 1981 žilo vo Vojlovici 1 275 Slovákov. V Pančeve žije okolo 500 Slovákov, malá skupina ich žije tiež v Starčeve a celkom malá aj v Kačareve, v ktorej sa počet Slovákov neustále zmenšuje.
V Alibunárskej obci sa Slováci sústredili najmä v osade Jánošík, kde ich žije 1 151. V susednej, severnejšie postavenej obci Plandište, v osade Hajdučica, sa nachádza 673 Slovákov. Podľa výsledkov posledného sčítania obyvateľstva sa počet Slovákov v tejto obci zvyšuje najmä v osade Jermenovci. Okrem tohto, už aj tak rozptýleného slovenského osídlenia v Banáte, v jeho severnej časti, v obci Čoka, trochu izolovane žije 213 Slovákov v osade Ostojičevo a malá skupina aj v samotnej Čoke. Slovákov možno nájsť, okrem vyššie spomínaných obcí a osád aj vo Vršaci, Bielych Kostoloch(Belej Crkve), banátskom Karlovci, Kovine a na severe aj v Kikinde. Veľmi malý počte ich je v osade Sakule. V ostatných častiach Banátu možno sa so Slovákmi stretnúť už iba ako s jednotlivcami a aj to len v ojedinelých prípadoch.
Podobne ako v Báčke aj v Banáte veľká väčšina Slovákov, 96,58 % z celkového počtu, žije na území, ktoré má elipsovitý tvar a v smere juhovýchod - severozápad sa rozprestiera v strednom a južnom Banáte. Územie je väčšie, ale počet Slovákov je menší ako v Báčke. Slovenské osídlenie v Banáte je sústredené v štyroch skupinách osád. Najväčšiu skupinu tvoria osady Kovačica a Padina, potom osady Aradáč a Zrenjanin so 14,74 % banátskych Slovákov, tretiu skupinu tvoria osady Jánošík a Hajdušica s 10,52 % Slovákov a najmenej ich je na juhu vo Vojlovici a Pančeve, len 8,81 % všetkých Slovákov v Banáte. Aj národnostné zloženie banátských osád, v ktorých žijú Slováci, je pestrejšie ako v Báčke. Padina, Kovačica a Jánošík sú slovenské osady. Aradáč je slovensko-srbská osada, v ktorej Slováci tvoria 47,64 % z celkového počtu obyvateľstva. V ostatných osadách žijú Slováci spolu s Maďarmi, v Hajdušici tiež s Macedóncami, resp. s Bulharmi. V Hajdušici tvoria Slováci 46,22 % zo všetkých obyvateľov osady a v Bielom Blate je to 41,71%. V ďalších osadách je pomer ešte menší. Strediskom Slovákov v Banáte je Kovačica.
Bulharsko
Slovenská národná skupina v tomto štáte je najmladšia zo všetkých kolonizovaných slovenských skupín v cudzine. Slováci sa prisťahovali do Bulharska koncom 19. a začiatkom 20. storočia z Padinej, Kovačice, Hajdučice, Petrovca a Kysáča v bývalej Juhoslávii a z Nadlaku v Rumunsku.
Prvých 9 rodín sa vybralo z Padinej v roku 1880 do Ruska, ale dostali sa po Dunaji len do Smederova, odkiaľ po 4 rokoch ťažkého života odišli 4 rodiny do Bulharska, kde sa výhodne rozdeľovala pôda. Osadili sa v Mrtvici (dnešný Podem) na Plevensku, neďaleko železnice Sofia-Varna. Ďalšie rodiny prichádzali len veľmi pomaly, lebo už pred nimi cudzí vysťahovalci rozobrali pôdu. Do roku 1900, keď sa už sťahovanie do Bulharska skončilo, bolo v troch dedinách - Gornej Mitropolji 100, v Brašljanici 48 a v Mrtvici 58 slovenských rodín. V roku 1910 v celom Bulharsku žilo 1530 Slovákov podľa materinského jazyka a 1553 podľa národnosti.
Príslušníci slovenského etnika v Bulharsku neboli a nie sú objektom štatistického zisťovania. Zo súpisu rodín publikovaného v monografii J. Michalka Naši v Bulharsku však vyplýva, že ku koncu roku 1935 žilo v administratívnej oblasti Plevensko okolo 1 600 Slovákov.
V jednotlivých obciach bol ich počet nasledovný: Po druhej svetovej vojne ich počet prerástol 2-tisíc osôb.
Slováci v Bulharsku dnes
Po vzniku Česko-Slovenska začala jeho vláda oficiálne a organizovane podporovať krajanov žijúcich v zahraničí. V Bulharsku tak postupne vznikali slovenské školy, cirkevné zbory a národnostné spolky. Učitelia a kňazi boli vysielaní z Československa. Situácia sa zmenila počas 2. svetovej vojny, keď bolo vysielanie učiteľov a kňazov do zahraničia obmedzené, čo komplikovalo ďalší národno-kultúrny život. Po skončení vojny k už aj tak zlej situácii pribudla socialistická kolektivizácia poľnohospodárstva, ku ktorej krajania neprechovávali dôveru. Začalo sa obdobie hospodárskeho, národnostného aj genetického ohrozenia (časté sobáše vnútri enklávy).
V tom čase vláda ČSR vyzvala všetkých krajanov k návratu do vlasti. Slováci v Bulharsku reagovali na výzvu Mať volá najmasovejšie zo všetkých slovenských minorít vo svete a v priebehu dvoch desaťročí reemigrovalo z Bulharska 95 % krajanov. Na prelome 50. a 60. rokov tam slovenská komunita jednoducho prestala existovať. V krajine ostali len Slováci, ktorí žili v etnicky zmiešaných rodinách. Reemigranti z troch pôvodných dedín v Bulharsku boli po príchode na Slovensko rozptýlení do mnohých lokalít. Ani to však nenaštrbilo pocity skupinovej identity a aktuálnou sa stala ich potreba vzájomných kontaktov a krajanskej sebarealizácie. Z týchto dôvodov sa roku 1990 v Bratislave sformoval Spolok Slovákov z Bulharska.
Rakúsko
Kedy sa začali Slováci sťahovať do Rakúska, resp. do Viedne, nie je známe. Začiatkom 19. storočia však už existujú správy o študentoch a slovenskom spolku. Najmä fabrickí robotníci z Nitrianskej a Bratislavskej župy, pracujúci v zahraničných fabrikách, vytvorili už pred rokom 1900 silnejšie a trvalejšie jadro slovenskej skupiny vo Viedni. Dá sa predpokladať, že v roku 1900 v Rakúsku žilo približne 65 - 70 000 Slovákov.
Rakúska súčasnosť
Štatistika oficiálne uvádza 8-tisíc Slovákov, pričom pri sčítaní ľudu roku 2001 sa k hovorovej slovenčine prihlásilo vo Viedni 4 741 občanov (z nich 1 775 malo rakúske občianstvo). Odhady uvádzajú približne 30-tisíc Slovákov žijúcich v Rakúsku, hlavne vo Viedni a v prihraničných regiónoch. V posledných desiatich rokoch sa Slováci usádzajú v rakúskom pohraničí, kde si kupujú domy a byty (v Rakúsku je možnosť získať výhodnejšie úvery na nehnuteľnosti ako na Slovensku). Využívajú aj priaznivejšie sociálne zabezpečenie (vyššie rodinné prídavky na deti) a infraštruktúru s možnosťou dochádzania za prácou aj na Slovensko. Z Hainburgu premáva do Bratislavy v hodinových intervaloch mestský autobus, čo podporuje účelový „exodus“ Slovákov.
Odhaduje sa, že v pohraničných mestečkách a obciach Hainburg, Kittsee, Wolfsthal a iné, žije približne 800 Slovákov s rodinami. Ich počet narastá. V uvedených obciach majú materskú a základnú školu aj slovenského pedagóga.
Francúzsko a Belgicko
Francúzsko bolo po I. svetovej vojne jedným z najvyhľadávanejších štátov slovenského vysťahovaleckého hnutia. Pracovná príležitosť v priemyselných podnikoch, baniach a možnosť prenajímať a zoskupovať menšie roľnícke majetky boli príčinou, že sa tam Slováci, najmä z bývalej Nitrianskej župy, sťahovali. V Résultáts statistiques du Recensement général de la Population z roku 1931 sa uvádzajú len dáta o počte československých štátnych príslušníkov bez rozlíšenia národnosti. Podľa týchto údajov bolo v roku 1926 vo Francúzsku 32 992 a v roku 1931 už 47 401 československých štátnych príslušníkov. Tri štvrtiny z tohto počtu sú Slováci, lebo prisťahovalecká štatistika udáva, že v rokoch 1922-1930 sa zo Slovenska do Francúzska vysťahovalo 32 855 osôb. Počet vysťahovalcov v ďalších 7 rokoch dosiahol 12 553 osôb. Možno teda rátať, že spolu s naturalizovanými Slovákmi bolo do roku 1940 vo Francúzsku vyše 40 000 Slovákov.
V Belgicku, podľa správ belgického štatistického úradu z roku 1935, bývalo 9618 československých štátnych príslušníkov. Zo Slovenska sa tam vysťahovalo v rokoch 1928 - 1937 do 5000 osôb.
Celkový počet Slovákov v zahraničí v roku 1941
Spolu Európa a zámorie - 1 610 000
Voivres-lès-le-Mans
Voivres-lès-le-Mans je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Sarthe, v regióne Pays-de-la-Loire.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Lorenzo Manta
Lorenzo Manta (* 16. september 1974, Winterthur, Švajčiarsko) je bývalý švajčiarsky profesionálny tenista.
Mystery Writers of America
Mystery Writers of America je stavovská organizácia amerických spisovateľov detektívok so sídlom v New Yorku s počtom viac ako 3000 členov. Združuje väčšinu spisovateľov literatúry faktu a detektívky, vydavateľov, redaktorov, scenáristov, literárnych agentov a iných odborníkov z danej oblasti.
Organizáciu založili 26. marca 1945 v New Yorku spisovatelia Clayton Rawson, Anthony Boucher, Lawrence Treat, a Brett Halliday.
V roku 2010 predsedá organizácii spisovateľka Laura Lippmanová.
Grand Master Award
Grand Master Award je najvyššie ocenenie udeľované organizáciou za celoživotné dielo a konzistentnú kvalitu. (Do roku 1978 sa cena odovzdávala nepravidelne.)
Mikko Hirvonen
Mikko Hirvonen (* 31. júl 1980) je fínsky jazdec rely, momentálne (2010) jazdiaci za továrenský tím Ford na majstrovstvách sveta WRC. V roku 2006 a 2007 skončil tretí v absolútnom poradí a pomohol tímu Ford k zisku titulu v pohári konštruktérov. V roku 2008 a 2009 skončil ako vicemajster sveta za Sébastienom Loebom. Hirvonenovým navigátorom je od roku 2003 Jarmo Lehtinen.
Kariéra
Hirvonen vyhral Fínske majstrovstvá v raly v roku 2002 v kategórii pod 2000 cc. V roku 2003 sa ako z najmladších účastníkov debutoval v továrenskom tíme Ford. Svoj prvý bodový zisk získal na Rally Cyprus, kde sa umiestnil na 6. mieste.
Tento výsledok bol dostačujúci na to, aby v roku 2006 podpísal zmluvu na celú sezónu ako tímová dvojka továrenského tímu Ford. Hirvonen v roku 2006 riadil úplne nový Ford Focus WRC 06 a partnerom mu bol dvojnásobný majster sveta, Marcus Grönholm. Hirvonen zaznamenal svoje prvé víťazstvo na Rally Austrália 2006 a druhé miesta na Rally Sardínia, Rally Turecko a Rally Nový Zéland. Celkovo mu šesť umiestnení v prvej trojke zaistilo tretie miesto v absolútnom poradí.
Sezónu 2007 Hirvonen začal piatym miestom na Rally Monte Carlo, a tretím miestom na Rally Švédsko. Získal svoje druhé víťazstvo na Rally Nórsko a neskôr vyhral Rally Japonsko a Rally Veľká Británia. Znovu sa umiestnil na treťom mieste v absolútnom poradí, o 17 bodov za Sébastienom Loebom. Spoločne s Marcusom Grönholmom si zaistili titul v pohári konštruktérov druhýkrát po sebe.
Sezóna 2008
17. decembra 2008 bol Hirvonen oficiálne menovaný jednotkou tímu BP Ford World Rally Team pre rok 2008, po Grönholmovom odchode z aktívnej činnosti. Ako tímová dvojka bol do tímu angažovaný Jari-Matti Latvala, ktorý je ešte mladší ako Hirvonen.
Sezónu 2008 začal druhým miestom na Rally Monte Carlo. Vo Švédsku bol horúcim favoritom, ale nedokázal byť rýchlejší než jeho mladší tímový kolega Jari-Matti Latvala. Po sklamaniach na Rally Mexico (kde dostal defekt a musel meniť koleso) a Rally Argentína (kde musel odstúpiť z vedenia a následne znovu nastúpil len vďaka pravidlám SuperRally a skončil piaty) Hirvonen získal svoje prvé víťazstvo v sezóne na Rally Jordánsko. Následne zvíťazil aj na Rally Turecko. Vo Fínsku bol jasným favoritom, no opäť nedokázal poraziť Sébastiena Loeba. Na Rally Nový Zéland viedol, ale dostal defekt a prepadol sa až na tretie miesto za Sébastiena Loeba a tímovú dvojku Citroenu Daniela Sorda. Hirvonen tak nabral štyri preteky pred koncom sezóny osem bodovú stratu na svojho najväčšieho rivala Sébastiena Loeba. Loeb získal titul v kategórii jazdcov na Rally Japonsko, ale boj o titul v kategórii konštruktérov stále prebiehal. Nádeje skončili, keď Hirvonen na Rally Veľká Británia havaroval a prevrátil sa na strechu. Prepadol sa na 44. miesto, ale dokázal sa nakoniec prebojovať na konečné 8. miesto.
Sezóna 2009
Hirvonen začal sezónu 2009 tretím miestom na úvodnom podniku Rally Írsko, hneď za dvojicou Citroenov (Sébastien Loeb a Daniel Sordo). Na Rally Nórsko, kde v roku 2007 vyhral, skončil tesne druhý. Na ďalších dvoch podujatiach skončil na tej istej pozícii. Na Rally Argentína bol po 14. rýchlostných skúškach šesť sekúnd za Loebom, keď jeho Ford Focus WRC zasiahla porucha motoru. Jeho odstúpenie posunulo Loeba na rozdiel dvadsiatich bodov v absolútnom poradí. Na Rally Sardínia, Hirvonen a Loeb stratili čas vďaka taktike pribrzďovania pred cieľom aby nemuseli nasledujúci deň plniť nevďačnú úlohu „čističa“ trate. Po tom ako Loeb dostal defekt, Hirvonen už nestačil na Jariho-Mattiho Latvalu, ktorý túto rally vyhral. Na nasledujúcej Rally Grécko Hirvonen získal svoje prvé víťazstvo v sezóne 2009; Sébastien Loeb mal ťažkú haváriu. Zmenšil tak náskok Loeba na sedem bodov. Na Rally Poľsko Loeb trafil kolesom peň skrytý pod nánosom hliny a poškodil záves kolesa. Hirvonen vyhral, Loeb skončil siedmy. Rally Fínsko Hirvonen vyhral. O pár týždňov neskôr na Rally Austrália opäť tvrdo bojoval o prvé miesto z Loebom; nakoniec bol úspešnejší jeho súper. Nanešťastie pre Loeba však bola na jeho aute nájdená súčiastka, ktorá nezodpovedala homologácii. Loeb dostal 1-minútovú penalizáciu, čo v konečnom poradí posunulo Hirvonena na prvé miesto. Na nasledujúcej Rally Španielsko Hirvonen na svojich súperov v Citroenoch nestačil. Rozdiel Hirvonena a Loeba pred poslednou súťažou vo Walese bol len jeden jediný bod. Na tejto Rally vyhral po divokom boji Loeb, ktorému pomohlo aj to, že z Hirvonenovho auta odletela kapota a ten musel spomaliť.
NGC 1743
NGC 1743 je emisná hmlovina v súhvezdí Mečiar, ktorú objavil austrálsky astronóm James Dunlop 3. augusta 1826.
Rians (Cher)
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Sýkorkovité
Sýkorkovité  je čeľaď vrabcotvarých vtákov.
Všetky rody tejto čeľade v užšom zmysle (ale okrem rodu Pseudopodoces) sa v slovenčine nazývajú sýkorka, čo vyplýva z toho, že sa v minulosti tieto rody (okrem rodov Sylviparus a Melanochlora) všetky zaraďovali pod rod Parus (po slovensky sýkorka) a len nedávno boli z neho vyčlenené.
V širšom zmysle zahŕňa čeľaď sýkorkovité aj čeľade kúdeľníčkovité a/alebo čiernonôžkovité (sýkorkovité v užšom zmysle potom tvoria podčeľaď Parinae, kúdeľníčkovité podčeľaď Remizinae a čiernonôžkovité podčeľaď Stenostyrinae).
Rusín
Rusín (nem. Rausen) je obec v Česku v okrese Bruntál v Moravskosliezskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 146 obyvateľov, z toho 80 mužov a 66 žien, pričom priemerný vek v obci bol 44,0 roka (muži 42,7 roka, ženy 45,5 roka).
Sýkorkovité
Charakteristika
Čeľaď zahŕňa asi 50 druhov. Sýkorkovité sú väčšinou drobnejšie (merajú 9 - 20 cm a vážia 6 - 50 g), majú pomerne veľkú hlavu, takmer priamy špicatý zobák a silné nohy a pazúry. Krídla majú krátke a zaoblené, chvost stredne dlhý. V potrave prevláda hmyz, ktorý zbierajú na stromoch, preto sú hojnými pomocníkmi v boji s hmyzími škodcami. Krídla majú desať ručných letiek, z ktorých prvá je silno skrátená. Operenie je veľmi husté a kontrastne a pestro sfarbené, u oboch pohlaví veľmi podobné.
NGC 6738
NGC 6738 je otvorená hviezdokopa v súhvezdí Orol, ktorú objavil anglický astronóm John Herschel 29. júla 1829.
Aruküla SK
Aruküla SK je estónsky mužský hádzanársky klub z Aruküly. Vznikol v roku 1996. Hrá najvyššiu domácu súťaž, Eesti meeste meistriliiga.
Okorág
Okorág je obec v Maďarsku v Baranskej župe v Sellyskom okrese.
Má rozlohu 1185 ha a žije tu 178 obyvateľov (2007).
Margaréta Habsburská (1346 – 1366)
Margaréta Habsburská (* 1346 – † 14. november 1366) bola tretia dcéra rakúskeho vojvodu Albrechta II. Múdreho a Jany z Pfirtu.
Už ako malé dieťa bola Margaréta zasľúbená synovi vládkyne Tirolska Margaréty Tirolskej, Meinhardovi. Od roku 1361 bol Meinhard matkiným spoluvládcom a o dva roky neskôr zomrel. Manželstvo bolo bezdetné a Margaréta sa vydala druhý raz.
Zomrela ako dvadsaťročná a je pochovaná v Brne.
Moÿ-de-l’Aisne (obec)
Moÿ-de-l’Aisne je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Aisne, v regióne Pikardia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Ófalu
Ófalu (nem. Ohwala) je obec v Maďarsku v Baranskej župe v Pécsváradskom okrese.
Horst Matthai Quelle
Horst Matthai Quelle, (* 30. január 1912, Hannover, Nemecko – † 27. december 1999, Tijuana) bol nemecký filozof, ktorý emigroval v polovici 30-tych rokov do Mexika.
Ófalu
Má rozlohu 985 ha a žije tu 314 obyvateľov (2011). Patrí medzi obce s najvyšším percentuálnym zastúpením obyvateľov nemeckej národnosti na území Maďarska.
Horst Matthai Quelle
Vyšiel z Hegela, patril k hegelovskej ľavici. Niekedy ho považujú za solipsistu.
Ófalu
Národnostné zloženie
zdroj: ksh.hu
Náboženské zloženie
zdroj: ksh.hu
Pont Neuf
thumb|upright=1.5|Pont Neuf s Île de la Cité
Pont Neuf (písané aj Pont-Neuf) je navzdory svojmu názvu (fr. Nový most) najstarší dochovaný most v Paríži. Od roku 1889 je historickou pamiatkou. Nábrežie Seiny od Quai Branly pri Eifelovej veži po Pont de Sully pri Ostrove sv. Ľudovíta, teda územie s Pont Neuf, je od roku 1991 zapísané na Zozname svetového kultúrneho a prírodného dedičstva UNESCO.
Dejiny
Už v roku 1556 uvažoval kráľ Henrich II. o stavbe nového mosta cez Seinu, plány ale nakoniec prerušila jeho náhla smrť v roku 1559 a následné náboženské vojny. Až o 20 let neskôr jeden z jeho synov, Henrich III. stanovil 2. novembra 1577 komisiu pre výstavbu mosta, na ktorom nesmel stáť žiadny dom ani obchod. Stavba bola povolená kráľovským patentom 16. marca 1578 a 31. mája toho istého roku bol za prítomnosti kráľovnej matky Kataríny Medicejskej a kráľovnej Lujzy Lotrinskej položený základný kameň.
Výstavba pokračovala i za Henrichovho nástupcu Henricha IV. do roku 1607. Táto dlhá doba výstavby bola spôsobená pokračujúcimi náboženskými vojnami, kvôli ktorým bola stavba v rokoch 1588 – 1598 prerušená. V roku 1599 Henrich IV. nariadil pokračovať vo výstavbe.
23. augusta 1614, štyri roky po atentáte na Henricha IV., bola uprostred mosta inštalovaná jeho jazdecká socha. Bronzová socha bola v roku 1792 počas Francúzskej revolúcie roztavená na výrobu kanónov. Novú sochu odhalil kráľ Ľudovít XVIII. v roku 1818.
Architektúra
thumb|Detail kamenných masiek Pont Neuf je kamenný most s 12 oblúkmi, ktorý spája Quai du Louvre a Quai de la Mégisserie na pravom brehu v 1. obvode s Quai de Conti a Quai des Grands-Augustins na ľavom brehu v 6. obvode. Zhruba uprostred most pretína západný cíp ostrova Cité. Na pravom brehu most pokračuje ulicou Rue du Pont-Neuf, na ľavom sa naň napája Rue Dauphine. Neďaleko mosta sa na pravom brehu nachádza rovnomenná stanica linky č. 7 parížskeho metra.
Ako prvý most v Paríži spájal oba brehy (dovtedajšie drevené mosty len jeden breh a ostrov). Na moste boli ako prvé v Paríži vybudované chodníky. Od ostatných mostov sa líšil aj tým, že nebol zakrytý a nestáli na ňom žiadne stavby. Nad každým pilierom bol vybudovaný balkón, ktorý do roku 1854 slúžil ako tržné miesto pre obchodníkov. Stred mosta zdobí jazdecká socha Henricha IV. Po obvode mosta je 385 konzol doplnených kamennými divadelnými maskami, z ktorých je každá iná.
Pont Neuf je po mostoch, po ktorých vedie cez Seinu mestský obchvat (Pont aval a Pont amont), tretí najdlhší most v Paríži. Je dlhý a  široký (11,5 vozovka a 4,5 každý chodník). Severná časť mosta má sedem oblúkov, ktorých rozpätie je 16,4 –  a jej dĺžka je 154 metrov. Južná časť mosta sa skladá z piatich menších oblúkov s rozpätím 9 –  a meria.
Pont Neuf v umení
Vedľa množstva obrazových stvárnení sa most objavil aj vo filmoch. V roku 1971 natočil na moste režisér Robert Bresson Štyri noci jedného snílka (Quatre nuits d'un rêveur) a v roku 1991 sa most stal ústrednou kulisou vo filme Milenci z Pont-Neuf (Les Amants du Pont-Neuf) režiséra Leosa Caraxa s Juliette Binoche a Denisom Lavantom v hlavných úlohách.
V roku 1994 dal návrhár Kenzo vyzdobiť Pont Neuf kvetinami.
Rad nemeckého orla
thumb|Rad nemeckého orla (exemplár udelený Charlesovi Lindbergovi)
Fitnes
Fitnes sú športové aktivity a celkový životný štýl, ktorý má za cieľ všeobecnú telesnú kondíciu, zdatnosť, zlepšenie držania tela, zlepšenie konceptu postavy a pod. pri súčasnom pôsobení na upevňovanie zdravia a rozvoji sily. Na fitnes cvičeniach sa používajú okrem tradičných činiek aj rôzne špeciálne stroje, trenažéry a pod., ktoré sú bežne k dispozícii vo fitnes centrách. Okrem cvičenia záujemcovia obyčajne dodržiavajú aj určitý diétny režim, prípadne používajú rôzne doplnky výživy.
Medzi najznámejšie osobnosti a predstaviteľky ženského fitnes na Slovensku patria Zora Czoborová alebo Marietta Žigalová. Najvýraznejší predstaviteľ mužského fitnes je Daniel Medo.
Torre Mayor
náhľad|Torre Mayor Torre Mayor je mrakodrap v Ciudad de México, hlavnom meste Mexika. S výškou a 55 poschodiami je najvyššou budovou v meste a 15. najvyššou v Latinskej Amerike.
Budova sa nachádza na jednej z najvýznamnejších tried v metropole, Paseo de la Reforma. Najvyššou budovou mesta je od dokončenia v roku 2003, kedy predbehla Torre Ejecutiva Pemex vysokú z 80. rokov 20. storočia. Výstavba sa začala v roku 1999 a bola ukončená na konci roku 2003.
Vzhľadom na nebezpečenstvo seizmických otrasov boli do stavby zakomponované viaceré prvky, ktoré znižujú následky zemetrasení. Budova je označovaná ako najodolnejšia proti zemetraseniam; spolu s mrakodrapom U.S. Bank Tower v Los Angeles má vydržať otrasy o sile 8,5 stupňa Richterovej stupnice.
NGC 6739
NGC 6739 je galaxia v súhvezdí Páv, ktorú objavil anglický astronóm John Herschel 7. augusta 1834.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 12,1.
Fernando Morientes
Fernando Morientes Sánchez (* 5. apríl 1976, Cilleros, Cáceres) je španielsky futbalista ktorý hrá za francúzsky prvoligový klub Olympique Marseille. Hrával aj za kluby Valencia CF, Liverpool F.C., AS Monaco, Albacete, Real Zaragoza a hlavne Real Madrid kde hrával v rokoch 1997 až 2005. Bol súčasťou úspešného tímu Realu, ktorý vyhral Ligu majstrov trikrát v rokoch 1998 až 2002 (2. miesto v 2004 s Monacom) a španielsku ligu dvakrát.
Klubová kariéra
Vo veku 17, Morientes začal so svojou profesionálnou kariérou za klub Albacete v 1993. Tu odohral dve sezóny, pričom strelil 5 gólov v 22 zápasoch. Morientes prestúpil do Real Zaragoza v 1995, kde odohral dve sezóny. Tu hrával aj strielal góly pravidelne - 30 gólov v 66 zápasoch.
Jeho výkony za Zaragozu prilákali vedenie bohatého klubu Real Madrid. V lete 1997 prestúpil do tohto klubu za približne 6,6 milióna eur. Tu tvoril úspešnú útočnú dvojicu s Raulom Gonzálezom. V jeho prvej sezóne strelil 12 gólov v 33 zápasoch. Tiež v tejto seźone triumfoval Real v Lige majstrov.
Na začiatku sezóny 2003-04 prebehli viaceré rokovania s nemeckým klubom Schalke 04 neúspešne, no Morientes nakoniec odišiel na hosťovanie do francúzskeho klubu AS Monaco. Tu sa Morientesovi darilo, v lige strelil v 28 zápasoch 10 gólov a zažiaril hlavne v Lige majstrov. AS Monaco sa prekvapujúco stretlo vo finále s FC Portom, ktorému ale podľahlo. Morientes sa 9 gólmi stal najlepším strelcom súťaže a ironicky jeho gól rozhodol o postupe Monaca cez Real Madrid v štvrťfinále.
Po návrate do Realu boli jeho možnosti na návrat do základnej zostavy obmedzené aj príchodom Michaela Owena. V januári 2005 za 6,3 miliónov libier prestúpil do anglického klubu Liverpool F.C. Počas pôsobenia v Reale dokázal Morientes streliť 72 gólov v 128 zápasoch.
Za Liverpool debutoval proti rivalom z Manchestru United a jeho prvý gól strelil 1. februára 2005 proti Charltonu Athletic. Liverpool v tejto sezóne triumfoval v Lige majstrov, ale Morientes nehral vo finálovom zápase proti A.C. Milánu.
Aj keď mal Morientes pri príchode do Liverpoolu výbornú reputáciu, nedarilo sa mu tak, v sezóne 2004-05 strelil len 3 góly.
V júli 2006 prestúpil do španielskeho klubu Valencia CF za približne 3 milióny libier.
NGC 1744
NGC 1744 je galaxia v súhvezdí Zajac, ktorú objavil anglický astronóm John Herschel 20. novembra 1835.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 11,1.
Céline Dionová
Céline Marie Claudette Dion Angélil (* 30. marec 1968, Charlemagne, Kanada) je kanadská speváčka. Typ jej hlasu je soprán.
Od jednoduchých začiatkov sa vypracovala na medzinárodnú hviezdu. Na celom svete získala ocenenia hudobného priemyslu: Grammy v USA, Juno a Félix v Kanade a World Music Awards v Európe.
1968–1989
Céline Dionová sa narodila 30. marca 1968 v nemocnici Le Gardeur v Repentigny. Vyrastala v Charlemagne (mesto asi 50 km severovýchodne od Montrealu v provincii Quebec) ako najmladšia zo 14 detí hudobne založenej rodiny. Jej rodičia, obaja muzikanti, viedli malý klub Le vieux Barril v meste bydliska, v ktorom cez víkendy celá rodina vystupovala a bavila miestnych obyvateľov. Céline od piatich rokov spievala spolu so súrodencami a rýchlo získala schopnosť živo vystupovať.
V auguste 1973 slávnostne vystúpila pred početnou rodinou na svadbe jej brata Michela skladbou Du fil des aiguilles et du coton. Keď mala dvanásť, zložila spoločne s matkou francúzsku pieseň Ce n'était qu'un rêve, ktorá navždy zmenila smer jej života.
Céline začala byť známa pre svoj talent v roku 1982, kedy vyhrala zlatú medailu na festivale Yamaha World Popular Song v japonskom Tokiu za skladbu Tellement j'ai d'amour pour toi. V tom roku vyšiel i druhý, veľmi úspešný singel D'amour ou d'amitié z pera Eddyho Marnaya.
Keď 11. septembra 1984 navštívil Kanadu pápež Ján Pavol II., Céline reprezentovala mladú generáciu krajiny na špeciálnom ceremoniále v Montreal Olympic Stadium. Mladá speváčka zaspievala pred vyše 65-tisícovým obecenstvom skladbu Une colombe z jej aktuálneho albumu Mélanie. O šesť dní neskôr v Kanade vyšiel výber najúspešnejších singlov na platni Les plus grands succés de Céline Dion.
V tom istom roku (1984) vyšiel nový singel Mon ami m'a quittée, ktorý bol predzvesťou albumu Les chemins de ma maison. Céline pozbierala dve ceny Félix na Gala predstavení ADISQ a v novembri dostala pozvánku zaspievať v prestížnej Olympia Music Hall v Paríži na otvorení show Patricka Sébastiena.
V roku 1985 získala Céline do svojej zbierky päť hudobných ocenení Félix. V nasledujúcom roku nahrala nový singel Billy. Ihneď po vydaní singlu, 18-ročná Dionová oznámila prestávku v kariére. Začala sa venovať učeniu anglického jazyka a malej zmene vizáže.
Po krátkej prestávke sa Céline vrátila na hudobnú scénu nahrávkou Je ne veux pas, ktorú napísal taliansky textár Romano Musumara. Bol to posledný singel, ktorý vzišiel z pásu nahrávacej spoločnosti Pathé-Marconi.
Všetky podstatné a úspešné single z raného obdobia vyšli na kompilácii hitov Les chansons en or v roku 1986, vrátane bonusovej skladby - nikdy predtým nezverejneného singla Fais ce que tu voudras.
V roku 1987 upevnila Dionová svoju pozíciu v rodnej provincii Quebec vydaním albumu Incognito (Sony Music). Z albumu vznikli single On traverse un miroir, Incognito, Lolita (trop jeune pour aimer), Comme un cœur froid, Délivre-moi a D'abord, c'est quoi l'amour.