cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Hôrky (chránené územie)
Fauna
Okrem predmetných cieľových druhov bezstavovcov sa na chránenom území vyskytujú aj húseničiar pižmový (Calosoma sycophanta). Z chránených druhov pavúkov sa na území vyskytuje Lycosa vultuosa. Z obojživelníkov v týchto oblastiach žije salamandra škvrnitá (Salamandra salamandra). Z plazov tu nachádza priaznivé podmienky užovka hladká (Coronella austriaca), užovka stromová (Elaphe longissima), jašterica múrová (Podarcis muralis) a jašterica zelená (Lacerta viridis).
Zo zástupcov cicavcov tu boli zistené drobné cicavce ako piskor obyčajný (Sorex araneus) a piskor malý (Sorex minutus).
Super Mario Bros.
Super Mario Bros. je japonská arkádová videohra vyrobená spoločnosťou Nintendo pre ich konzolu Nintendo Entertainment System. Vyšla v roku 1985. Dizajnérmi hry boli Šigeru Mijamoto a Takaši Tezuka, zvukové efekty vytvoril Kodži Kondo.
Ide o jednu z najpopulárnejších a najznámejších hier na svete. Už po svojom vydaní sa tešila obrovskej popularite a pomáhala predávať konzolu Nintendo Entertainment System, ku ktorej bývala pribalená.
Dej
Hubové kráľovstvo (angl. Mushroom Kingdom) bolo napadnuté armádou Koopa korytnačiek pod vedením zlého draka Bowsera. Ten uniesol vládnucu princeznú Peach a je na hrdinskom inštalatérovi Mariovi, aby prešiel cez nebezpečné krajiny, porazil Bowsera v jeho hrade a Peach zachránil.
Hra
Hra je rozdelená na 8 svetov, pričom každý svet je zložený zo 4 levelov. Levely majú 4 rôzne, graficky odlišné scenérie, ktoré sa počas hry striedajú: pozemný svet kráľovstva, podzemie, podvodný svet a Bowserove hrady. Mario (alebo jeho brat Luigi v prípade hry dvoch hráčov) musí prejsť každý level vyhýbajúc sa nebezpečným prekážkam a nepriateľom, pričom zbiera mince a bonusové predmety, ktoré mu dávajú rôzne superschopnosti.
V hre existujú 4 druhy zbierateľných predmetov: mince (ktoré zvyšujú hráčove skóre), červené huby (ktoré zväčšia Mariovu veľkosť a umožnia mu byť raz zranený nepriateľom bez toho, aby prehral level), kvetiny (ktoré Mariovi umožňujú strieľať ohnivé gule) a zelené huby (extra život).
Levely sú prejdené buď tak, že Mario vyskočí na vlajkový stožiar na ich konci, alebo v prípade každého štvrtého levelu tak, že Mario musí poraziť Bowsera v jeho hrade. Avšak každý Bowser, okrem posledného, je iba napodobeninou (čo sa dá odhaliť ak ich Mario porazí triafaním ohnivých gúľ). Na konci prvých siedmych hradov Mario stretne Toada, drobného obyvateľa Hubového kráľovstva, ktorý sa mu poďakuje za záchranu, ale informuje Maria o tom, že princezná je v inom hrade.
Ak Mario spadne do jamy, alebo sa zraní dotykom s nejakým nepriateľom či ohnivou prekážkou, hráč stratí jeden život a level sa reštartuje. Každý hráč začína hru s 3 životmi, po ktorých strate sa reštartuje celá hra, ale hráči majú možnosť získať viac životov zbieraním vzácnych zelených húb. Druhým spôsobom získania extra života je nazbieranie 100 mincí.
Režim hry dvoch hráčov funguje tak, že prvý hráč ovláda Maria a druhý ovláda Luigiho, pričom hráči sa v leveloch postupne striedajú (nie je možná súčasná hra dvoch postáv naraz).
Verzie
V nasledujúcich desaťročiach bola hra viackrát znovu vydaná na mnohých iných konzolách Nintenda, buď ako port, alebo ako graficky vylepšený remake (napríklad v kompilácii "Super Mario All-Stars" pre Super Nintendo Entertainment System).
McLaren Automotive
McLaren Automotive (predtým známa ako McLaren Cars) je britská automobilka, ktorú založil Bruce McLaren. Jej sídlo je v McLaren Technology Centre v meste Woking. Automobilka vyrába športové a luxusné automobily. Od roku 2017 je jej vlastníkom konglomerát McLaren Technology Group.
Automobilka tiež v roku 1999 spolupracovala na vývoji automobilu Mercedes-Benz SLR McLaren.
História
Automobilka McLaren Cars bola založená v roku 1985 Ronom Dennisom. V roku 1992 vyrábala športový automobil McLaren F1. Medzi rokmi 1994 až 2010 bola registrovaná ako "spiaca spoločnosť", až kým v roku 2010 nezmenila názov na McLaren Automotive.
Neaufles-Saint-Martin
Neaufles-Saint-Martin je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Eure, v regióne Horná Normandia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Herpelmont
Herpelmont je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Vosges, v regióne Lotrinsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Pastorálna teológia
Pastorálna teológia alebo praktická teológia je oblasť teológie, ktorá se zaoberá rôznymi aspektami pastoračného pôsobenia cirkvi. Pojem „pastorálna teológia“ prvýkrát použil Peter Kanizius v 16. storočí. Ako samostatná teologická disciplína vznikla až v 18. storočí.
Čilský zázrak
thumb|Čilské (modrá) a juhoamerické (oranžová) [[HDP na obyvateľa (PKS) v rokoch 1945 – 2003 ]] Čilský zázrak (ang. The Miracle of Chile) je termín prvýkrát použitý americkým ekonómom a nositeľom Nobelovej ceny Miltonom Friedmanom, v súvislosti s liberálnou reorientáciou čilského hospodárstva za vlády generála Augusta Pinocheta a krátko po nej.
Východiskový stav
V roku 1973, tesne po zvrhnutí prezidenta Salvadora Allendeho, zápasilo Čile s poklesom HDP, nedostatkom menových rezerv a hyperinfláciou, ktorá dosahovala až 700%.
Priebeh
Ekonomické reformy boli navrhnuté a uskutočnené skupinou čilských ekonómov známych pod prezývkou Chicago Boys, ktorú získali svojim štúdiom na University of Chicago. Plán mal 3 ciele: ekonomickú liberalizáciu, privatizáciu štátneho majetku a stabilizáciu inflácie. Úvodné reformy, boli implementované v troch etapách – v rokoch 1974 – 1983, 1985 a 1990. Naďalej prehlbované však boli aj po Pinochetovom odchode z čela krajiny.
Výsledky
V období 1985 – 1996 dosiahol priemerný rast HDP krajiny 5%. Miera inflácie sa postupne znižovala až na úroveň 1,5% v roku 2010.
V sociálnej oblasti bolo na prelome tisícročí percento obyvateľov žijúcich v chudobe znížené na 20% a v r. 2009 už len na 10%. Novorodenecká úmrtnosť klesla (v prepočte na 1000 živonarodených) z úrovne 76.1 v roku 1970 na 9.6 úmrtí v r. 2000.
Masívny ekonomický rozmach Čile tiež viedol k prijatiu historických hospodárskych zmlúv s hospodársky najsilnejšími krajinami a spolkami sveta – v r. 2002 s EÚ, v priebehu ďalších dvoch rokov s USA a Kórejskou republikou a v r. 2006, ako prvá krajina Latinskej Ameriky, s Čínou.
Mária Laskarisová
Mária Laskarisová (* asi 1206† 24. jún alebo 16. júl 1270) bola dcérou nikájského cisára Theodora I. Laskarida a jeho prvej ženy Anny Komnény Angelovej. V roku 1218 sa vydala za uhorského kráľa Bela IV. a v roku 1235 sa stala uhorskou kráľovnou.
Život
Mária bola mladšou sestrou Ireny Laskaridovej, ktorú v roku 1212 cisár Theodor nechal vydať za ním vybraného dediča nikájskeho trónu - Jána III. Duka Vatatza. V tom istom roku Theodor ovdovel a i napriek tomu, že sa neskôr ešte dvakrát oženil, najprv s Filipou Arménskou a potom s Máriou z Courtenay, nového dediča ríši nedal.
Ako mladšia dcéra si preto Mária nemohla vziať manžela, ktorý by si voči Jánovi mohol uplatňovať nárok na nikajský trón. Namiesto toho Theodor dohodol zväzok s uhorským princom Belom IV., najstarším synom Ondreja II. a Gertrúdy Meranskej. K svadbe došlo v roku 1218,keď obaja snúbenci mali v tej dobe len 12 rokov.
Ondrej II. zomrel v roku 1235 a na uhorskom tróne ho vystriedal Belo IV., ktorý vládol 35 rokov.Počas mongolského vpádu do Uhorska bola Mária a jej deti poslané kráľom Belom IV. do pevnosti Klis v Splite, spolu s mnohými ďalšími príslušníkmi uhorskej šľachty.
Júlia Gelleová
Júlia Gelleová (rodená Kocsisová; * 22. február 1889, Szin† 3. máj 1982, Košice) bola funkcionárka ženského robotníckeho hnutia známa v meste Košice aj ako „Gelle Mama“.
V roku 1949 ocenená Radom 25. februára 1948, dňa 22. februára 1964 bola v Prahe ocenená Radom práce.
Karas obyčajný
Živí sa planktónom, bentosom a rastlinami. Kŕmi sa hlavne v noci. Dožíva sa 10 až 15 rokov.
Júlia Gelleová
Rodina
Narodila sa 22. februára 1889 v Szine v Maďarsku. Matka Julianna rod. Barossová (18681940), otec Michal Kocsis (18611936), mala 4 bratov a 2 sestry. Manžel Ján Gelle, robotník (18861960), mali spolu 3 dcéry a 2 synov.
Karas obyčajný
Rozšírenie
Nie je veľmi konkurencieschopný a ak sa v prostredí nachádzajú ostatné druhy rýb (hlavne dravce) je jeho populácia malá.
Júlia Gelleová
Biografia
Ľudovú školu vychodila v Szögligete. Najprv bola pomocníčka v domácnosti v Turnianskom Podhradí. V r. 1908 - 1913 kuchárka, v r. 1924 - 1942 príležitostná robotníčka v Košiciach. Pre svoju revolučnú činnosť bola často prepúšťaná z práce. V r. 1945 - 1948 robotníčka Hydinárskych závodov v Košických Oľšanoch, v r. 1948 - 1952 pracovala v Mäsopriemysle v Košiciach, od roku 1953 na dôchodku. Od roku 1921 bola členkou KSČ, od r. 1923 členka predsedníctva KSČ.
Karas obyčajný
Rozšírenie
Na území Slovenska je zákonom chránený a jeho lov je celoročne zakázaný.
Júlia Gelleová
Biografia
S robotníckym revolučným hnutím sa zoznámila pod vplyvom svojho manžela Jána - funkcionára sociálnych-demokratov, neskôr Červených odborov. V roku 1914 sa stala členkou Sociálno-demokratickej strany Uhorska, po r. 1918 Československej sociálno-demokratickej strany robotníckej. Bola príslušníčka marxistickej ľavice. Zakladajúca členka KSČ. Pracovala v ženskom hnutí, známa pod menom „Gelle mama“. V rokoch 19231927 členka predsedníctva ženskej sekcie KSČ, v družstevnom hnutí - zakladajúca členka. Od roku 1939 členka predsedníctva robotníckeho konzumného družstva JEDNOTA. Účastníčka politických a hospodárskych triednych zápasov, kolportérka komunistickej tlače. V rokoch 19321936 obhajovala záujmy pracujúcich v košickom mestskom zastupiteľstve. Po roku 1938 účastníčka ilegálneho protifašistického hnutia. Za revolučnú činnosť prepúšťaná z práce a väznená. Po oslobodení funkcionárka miestnych straníckych orgánov. Zomrela v Košiciach dňa 3. mája 1982 a pochovaná je na verejnom cintoríne (parcela 15, riadok 26, miesto 84), ako čestná občianka Mesta Košice.
Karas obyčajný
Opis
Karas obyčajný je stredne veľký kapor, ktorého dĺžka tela je zvyčajne 15 centimetrov a zriedka presahuje hmotnosť viac ako 2 kilogramy. Jeho maximálna celková dĺžka u samcov bola 64 centimetrov a najťažšie jedince vážili 3 kilogramy.
Všeobecný opis jeho tela je „zlato-zelenej žiarivej farby“, ale presnejší zdroj uvádza, že mladé ryby sú zlato-bronzové , ale s dospelosťou tmavnú , až kým nezískajú tmavozelený chrbát, bronzové horné boky, zlaté brucho a dolné boky, červenkasté alebo oranžové plutvy aj keď existujú aj iné farebné variácie. Jednou z charakteristických vlastností je konvexne zaoblená plutva na rozdiel od hybridov Carassius gibelio, ktoré majú konkávne plutvy.
Tvarové variácie karasa môžu byť veľmi rôznorodé. Ak sú prítomné dravé ryby, ako sú šťuka alebo ostriež, dochádza k indukovanej zmene morfológie populácie zo štíhlej do kompaktnejšej formy a vysokej formy s dobre zaoblenými plutvami, a dravce ho nedokážu tak ľahko zhltnúť. Ak je v prostredí nedostatok potravy alebo kyslíka tvorí karas zakrpatené a pomaly rastúce populácie.
Karas obyčajný je typovým druhom rodu karas.
Existujú správy o hybridizácii medzi karasom obyčajným a karasom striebristým (Carassius auratus), ktorý bol overený produkciou životaschopných hybridov v laboratórnych podmienkach. Napriek tomu, že takto vyrobené hybridy boli sterilné alebo takmer podobné, vyvoláva znepokojenie genetická kontaminácia pôvodnej populácie; aj keď sa hybridy nemôžu ďalej množiť, hybridy F1 vykazujú hybridnú silu alebo heterózu, pretože sú oveľa schopnejšie pri hľadaní potravy a vyhýbaniu sa predátorom ako ktorýkoľvek z ich rodičov, čo môže predstavovať možnú hrozbu pre pôvodnú populáciu karasa.
Fyziológia
Karasy vykazujú niektoré pozoruhodné fyziologické adaptácie na svoje prostredie. Napríklad v zimných podmienkach bez kyslíka môže Carassius carassius prežiť značnú dobu anaeróbnou respiráciou, pričom hlavným konečným metabolickým produktom je etanol; schopnosť, ktorá je medzi stavovcami veľmi neobvyklá. Aj vďaka tomu môžu ryby prežiť anaeróbne podmienky aj počas leta, ale v oveľa obmedzenej miere; zimný fenotyp môže použiť kvasenie ako náhradu dýchania niekoľko týždňov. Pokusne sa ryby udržiavali v anoxických podmienkach 140 dní. Anoxia môže byť najdlhšie tolerovaná v chladných vodách, dokonca až do 0 °C, pretože chladné podmienky znižujú rýchlosť metabolizmu. Produkcia alkoholu sa vyskytuje hlavne vo svalových tkanivách, ale aj v pečeni, kde sa predpokladá, že tento proces vzniká. Aj karas striebristý môže podobne produkovať alkohol vo svalových tkanivách, ale v oveľa obmedzenejšej miere.
Rozmnožovanie
Pohlavne dospieva v 3. až 5. roku života. Neresí v od mája do júla vo viacerých dávkach. Kladie cca 300 tisíc ikier, ktoré lepí na rastliny. Ikry potom neochraňuje. Liahnu sa do 8 dní.
Houécourt
Houécourt je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Vosges, v regióne Lotrinsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Trolejbusová doprava vo Wałbrzychu
náhľad|Vo Walbrzychu boli prevádzkované okrem iného trolejbusy typu [[Škoda 9Tr]] V juhopoľskom meste Wałbrzych bola v rokoch 1944 až 1973 v prevádzke sieť trolejbusovej dopravy.
Pred druhou svetovou vojnou
Koncepcia trolejbusovej dopravy vo Wałbrzychu bola spracovaná už v 30. rokoch 20. storočia, realizácie sa ale dočkala až počas druhej svetovej vojny. Stavba prvej trate začala na prelome rokov 1942 a 1943, druhá trať bola rozostavaná počas roka 1943. Z dôvodu vojnových udalostí ale bola prvá linka sprevádzkovaná až 27. októbra 1944. Na tejto linke, ktorá bola dlhá 4,8 km, jazdili koristné trolejbusy z Talianska a Francúzska v intervale 5 – 10 min. Spočiatku sa tiež uvažovalo o zlikvidovaní električkovej trate, ktorá z časti viedla v rovnakej trase ako jazdili prvé trolejbusy. V roku 1945 ale mestská hromadná doprava (kvôli prechodu frontu) prestala fungovať.
Po druhej svetovej vojne
Po ukončení vojny sa začalo s obnovou trolejbusovej aj električkovej dopravy vo Wałbrzychu. V roku 1950 bola sprevádzkovaná nová trolejbusová vozovňa s kapacitou 100 vozidiel. Počas konca 40. rokov a prvej polovice 50. rokov bolo postavených niekoľko ďalších tratí, vozový park sa ale rozrastal pomaly (v roku 1957 iba 19 trolejbusov). V roku 1955 bol spracovaný projekt na nahradenie niektorých električkových tratí trolejbusovými linkami. Tento plán začal byť realizovaný o štyri roky neskôr, počas piatich rokov bolo postavených niekoľko trolejbusových tratí. V roku 1966 bolo v prevádzke celkom 11 liniek na tratiach s dĺžkou 82 km.
V roku 1968 bolo rozhodnuté o zrušení trolejbusovej dopravy vo Wałbrzychu. Ešte toho roku bola zrušená prvá trať. Likvidácia pokračovala na začiatku 70. rokov, takže v roku 1972 boli v prevádzke len 3 trolejbusové linky, ktoré boli novo označené písmenami A, B a C. Už v máji 1973 bola zastavená prevádzka na linke A a B. Linka C o moc dlhšie neprežila. Jej prevádzka bola ukončená 30. júna 1973.
Téthys (mytológia)
náhľad|vpravo|Tethys vyobrazená na rímskej mozaike Téthys (iné názvy: Tethys, Tethyda, Tetys, Tetyda, Tétys; gr. Τηθύς - Téthys, lat. Tethys) je v gréckej mytológii jedna z Titanov, dcéra Urana a Gaie, manželka Okeana. S Okeanom mala mnoho potomkov - všetky rieky a potoky, ktoré ústia do mora. Ich celkový počet nie je v antických ani neskorších zdrojoch uvádzaný.
Langue d’oïl
Langue d’oïl môže byť:
Neuilly (Eure)
Neuilly je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Eure, v regióne Horná Normandia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Tyndall Air Force Base
Ide o domovskú základňu 325. stíhacieho krídla (325th Fighter Wing), ktoré patrí pod Veliteľstvo vzdušného boja (Air Combat Command). Hlavnou úlohou 325. krídla je bojový výcvik pilotov na stíhacích lietadlách Lockheed Martin F-22 Raptor a výcvik technického personálu.
Noli me tangere
náhľad|Martin Schongauer, Noli me tangere, [[15. storočie, Museum Unterlinden, Colmar]] Noli me tangere (slovenská výslovnosť [nóli mé tangere]; v preklade z lat.: „nedotýkaj sa ma“ ) je ikonografický typ zobrazenia vzkrieseného Krista a Márie Magdalény, ktorý ma svoj pôvod v Markovom (Mk 16,9) a obzvlášť v Jánovom evanjeliu (Jn 20, 1418), keď učeníci a Mária Magdaléna našli prázdny Kristov hrob. Učeníci sa vrátili, ale Mária Magdaléna zostala pri hrobe plakať pokiaľ sa jej nezjavili dvaja anjeli a potom samotný Ježiš Kristus. V stredoveku je odetý do bieleho rúcha neskôr v novoveku je polodetý. Kristu je niekedy zobrazovaný ako záhradník so širokým klobúkom a motykou. Motív zmŕtvychvstalého Krista sa často rozširuje o strážcov alebo anjelov pri hrobe.
Tyndall Air Force Base
Základňa bola uvedená do prevádzky dňa 13. januára 1941, vtedy pod názvom Tyndall Field (Tyndallovo letisko). Bola pomenovaná na počesť nadporučíka Franka Benjamina Tyndalla (1894 – 1930), amerického pilota z prvej svetovej vojny, držiteľa tretieho najvyššieho vojenského vyznamenania Silver Star.
Noli me tangere
Stredovek
Ikonografický motív Noli me tangere sa objavuje už od raného stredoveku v rozsiahlych obrazových cyklov cirkevných rukopisov ako predstavenie Veľkonočnej udalosti. Príkladom môže byť miniatúra v Drogosakrmtr, ilustrácia v Meßperikope z konca 9. storočia, v Kódexe Egberti okolo roku 980, v Zlatom kódexe z Echternachu (Codex aureus Epternacensis) okolo roku 990 alebo z Knihy perikop Henricha III. z Brém.
Všetky tieto rané príklady vykresľujú scénu viac menej striktne podľa Jánovho evanjelia. Vľavo sedia dvaja anjeli oblečení v bielom rúchu pri prázdnom Kristovom hrobe, smerujú svoje gestá smerom k Márii Magdaléne ktorá sa už obracia ku Kristovi. Spoznáva v ňom vzkrieseného Ježiša. Kristus odtiahnutým gestom naznačuje Márii Magdaléne, aby sa ho už nedotýkala (Nedotýkaj sa ma..., Jn 20, 17) čím poukazuje na prítomnosť Boha. Zvyčajne má Kristus nad hlavou kríž vpísaný do nimbusu a je oblečený v tunike a páliu. V ľavej ruke drží zvitok a nad Máriinou hlavou je vpísané meno Mária. Scéna sa zvyčajne odohráva na mieste, ktoré je zreteľne označené stromami ako záhrada. Na jednom z bronzových reliéfov dverí z Hildesheimu, dokončenom v roku 1050, je zobrazenie scény Noli me tangere zvláštne živo „spojené“ s Nanebovstúpením Pána s porovnaním napríklad reliéfu miniatúry Evanjeliára biskupa Bernwardsa okolo roku 1000 alebo Elfenbeinského reliéfu okolo roku 1090.
vľavo|náhľad|Andrea da Firenze, freska Noli me tangere, [[13851405, Kaplnka Santa Maria Novella, Florencia]] Vyobrazenia z konca 11. až z prvej polovici 13. storočia obsahujú väčšinou len postavy Ježiša Krista a Máriu Magdalénu, napríklad Majster Gislebertus (kapitulná Katedrála Saint-Lazare v Autune) okolo roku 1130. Na miniatúre salzburskej maliarskej školy okolo roku 1140 sa Kristus znázorňuje s vlajkou kríža ako symbolom jeho víťazného zmŕtvychvstania, ako je to napríklad na prenosnom oltári svätého Maurícia, okolo roku 1150. Rovnaké vyobrazenie nájdeme na prednej strane Bleidenstädeterského kódexu z polovice 12. storočia alebo na slonovinovom reliéfe z väzby Kódexu 141 z prvej štvrtiny 12. storočia.
V byzantskom umení bola scéna Noli me tangere menej častým motívom. Ten môžeme nájsť v Tetraevanjeliu v ilustráciách k Markovmu či Jánovmu evanjeliu. Maliarske diela okolo roku 1300, hlavne v Itálii a Nemeckých krajinách, zas uprednostňujú rozšírený typ zobrazenia, pričom scéna Noli me tangere je zobrazená buď spolu s prázdnym hrobom vzkrieseného Krista alebo s návštevou žien pri hrobe. Takéto zobrazenie môžeme nájsť napríklad na Giottovej freske v Padove okolo roku 13051310. Na vlajke je nápis „Victor Mortis“, Kristove rany sú viditeľné na jeho pravej ruke a na jeho pravej nohe ako ikonografická paralela s tabuľovou maľbou Verdunského oltára, opátstva Klosterneuburg pri Viedni alebo na freske Andrea da Firenze v Santa Maria Novella vo Florencii.
Novovek
náhľad|Claude Lorrain, maľba krajiny so scénou Noli me tangere, olej na plátne, [[17. storočie, Städelsche Kunstinstitut und Städtische Galerie, Frankfurt nad Mohanom]] V novovekom umení, predovšetkým talianske a nemecké maliarstvo a sochárstvo, používa nový typ Noli me tangere obmedzený len na dve hlavné postavy. Zvlášť sa tu objavuje Kristove odmietavé gesto. Tento typ sa objavuje už od 13. storočia, ako napríklad v Arundelskom manuskripte alebo na tabuľovej maľbe od Majstra (zlatej tabule z prvej tretiny prvej tretiny 15. storočia. Na freske Fra Angelica vo florentskom kláštore San Marco medzi rokmi 14361445 je Kristus zobrazený ako záhradník s motykou podľa Jánovho evanjelia. Tento motív je charakteristický pre celé obdobie novovekého umenia a Majstra (zlatej tabule) z prvej tretiny 15. storočia. Tradícia zobrazovania Krista s vlajkou pretrváva naďalej, ako ukazuje napríklad Schongauerova maľba z druhej polovici 15. storočia či reliéf pravého oltárneho krídla z Münnerstdatu Tilmana Riemenschneidera okolo roku 14901492.
V baroku sa Kristus často objavuje bez vlajky či motyky. Na druhej strane je dominantný, smerujúci do neba pravou rukou, pričom zvyčajne ukazuje svoje rany nekrytou hornou časťou tela, ako napríklad kresba Correggia alebo Hendricka Goltziusa okolo roku 1602, maľba Francesca Albaniho z prvej polovici 17. storočia, Rembrandtova maľba z prvej polovici 17. storočia a mnohí ďalší, ako je Alonso Caño, Claude Lorrain či Städel. V 19. storočí je scéna Noli me tangere zobrazovaná zriedka, najmä v tvorbe Nazarénskeho okruhu, kde vyčnieva iba niekoľko charakteristických opisov.
Poissonovo rozdelenie
Poissonovo rozdelenie alebo Poissonovo pravdepodobnostné rozdelenie je v teórii pravdepodobnosti a štatistike diskrétne rozdelenie pravdepodobnosti, ktoré môžeme interpretovať ako rozdelenie pravdepodobnosti výskytu zriedkavých udalostí v sérii veľkého počtu n nezávislých pokusov. Patrí k pravostranne zošikmeným rozdeleniam.
Poissonovo rozdelenie sa často používa ako aproximácia binomického rozdelenia pre veľký počet pokusov, teda pre n\to\infty, a malú pravdepodobnosť výskytu sledovaného javu v jednom pokuse, teda pre p\to0. V takomto prípade sa stredná hodnota binomického rozdelenia rovná parametru \lambda.
Rozdelenie je pomenované podľa francúzskeho fyzika a matematika Siméona Denisa Poissona. Poissonovo rozdelenie má veľmi výhodné vlastnosti, a práve preto sa často používa pri modelovaní počtu poistných plnení v životnom aj neživotnom poistení.
Definícia
Diskrétna náhodná premenná X má Poissonovo rozdelenie s parametrom \lambda > 0, ak nadobúda hodnoty s pravdepodobnosťami p_{0}, p_{1}, p_{2}, ..., pričom pre tieto platí nasledovný vzťah:
Označujeme:
River Phoenix
River Jude Phoenix (* 23. august 1970, Madras, Oregon, USA – † 31. október 1993, Hollywood, Kalifornia) bol americký herec, hudobník a aktivista. Známy je z filmov Pri mne stoj! (1986), Čas zastaviť sa (1988), Indiana Jones a posledná krížová výprava (1990), Moje súkromné Idaho (1991) či Sliediči (1992).
Životopis
Narodil sa v meste Madras v štáte Oregon. Vyrastal v meste Micanopy na Floride, kde žil v chudobnej domácnosti. Rád hrával na gitaru, kde mu jeho sestra robila spevácky doprovod. Má štyroch súrodencov. Jeho babička z maminej strany sa narodila otcovi z obce Brehov v okrese Trebišov. Rodina bola židovského vierovyznania.
Kariéra
Detská agentka Iris Burton ho stretla spoločne s jeho súrodencami počas spievania v Westwoode v Los Angeles a bola tak očarená súrodencami, že čoskoro ich zastupovala súrodencov.
Časom začal River robiť reklamy pre Mitsubishi, Ocean Spray a Saks Fifth Avenue. Spoločne so svojou sestrou Rain boli okamžite obsadení do show Real Kids.
V roku 1980 sa ako herec prvýkrát objavil v televíznej show s názvom Fantasy, kde spieval so svojou sestrou Rain. V roku 1982 bol River obsadený do televízneho seriálu stanice CBS, Sedem neviest pre sedem bratov, v ktorej stvárnil najmladšieho brata Guthrieho McFaddena.
Po niekoľkých úlohách spolu so svojimi súrodencami sa stal obľúbeným detským hercom. V roku 1984 získal hlavnú úlohu vo filme Backwards: The Riddle of Dyslexia, kde stvárnil chlapca s dyslexiou. Tento film mu otvoril "brány" do sveta filmu a netrvalo dlho a objavil sa vo filme Explorers, a neskôr v dramatickom thrilleri Pri mne stoj!, ktorý hovorí príbeh dospievajúceho chlapca Chrisa Chambersa z Maine, ktorý sa v lete koncom 60. rokov s kamarátmi vyberie hľadať mŕtvolu v ďalekých lesoch. Film je podľa knižnej predlohy Stephena Kinga.
Vo filme Pobrežie moskytov si zahral syna Harrisona Forda a Helen Mirren. V roku 1988 si zahral vo filme Little Nikita spolu s hercom Sidney Poitierom. Nasledujúca dráma Čas zastaviť sa z roku 1988 mu vyniesla oscarovú nomináciu. V tej dobe mal len osemnásť rokov.
Režisér Steven Spielberg ho obsadil do dobrodružného dvojhodinového filmu Indiana Jones a posledná krížová výprava. Rivera každý považoval za skvelého herca so slušnou budúcnosťou. V roku 1991 spolupracoval s Keaneom Reevesom vo filme Moje súkromné Idaho, kde stvárnil chlapca, ktorý sa živí prostitúciou. Za film získal niekoľko ocenení, príklad Venezia IFF.
V roku 1993 si zahral po boku vtedy začínajúcej herečky Umy Thurman vo filme Aj na kovbojky občas doľahne smútok.
Úmrtie
Vo večerných hodinách dňa 30. októbra 1993 bol River Phoenix na vystúpení so svojimi blízkymi priateľmi v hollywoodskom nočnom klube Viper Room, kde vystupovali Red Hot Chilli Peppers, ktorý v tom čase čiastočne vlastnil herec Johnny Depp. Phoenix sa vrátil do Los Angeles začiatkom toho týždňa z Utahu, aby natočil zopár interiérových snímok, ktoré potreboval dokončiť v jeho poslednom projekte Dark Blood (film bol neskôr dokončený v roku 2012). Jeho mladšia sestra Rain a brat Joaquin boli tiež s ním.
Zomrel v skorých ranných hodinách 31. októbra 1993 na predávkovanie drogami, na chodníku pred nočným klubom. Keď jeho brat Joaquin volal tiesňovú linku, nebol schopný určiť, či Phoenix dýcha. Jeho sestra Rain mu podala resuscitáciu, dýchanie z úst do úst.
Keď sa táto smutná správa dostala do klubu Flea, (basgitarista zo skupiny RHCP) opustil pódium a vybehol von za Riverom. V tom čase prišli záchranári a zistili, že Phoenix nabral tmavo modrú farbu, ktorá vzniká pri zástave srdca. Podávali mu lieky v snahe oživiť ho. Neskôr bol prevezený do Cedars-Sinai Medical Center, všetky pokusy o jeho oživenie zlyhali. Do nemocnice ho sprevádzal jeho kamarát Flea. Bol vyhlásený za mŕtveho o 1:51 hod PST ráno 31. októbra 1993, vo veku 23 rokov.
Nasledujúci deň, pred klub na chodník fanúšikovia nosili kvety, obrázky a sviečky. Celý klub bol uzavretý kvôli úcte k Riverovi necelý týždeň. Johnny Depp pokračoval v zatváraní klubu každý rok 31. októbra až do jeho predaja v roku 2004.
Pitva z 15. novembra 1993 zistila, že príčinou smrti bola akútna intoxikácia viacerými drogami vrátane kokaínu a morfínu. Do jeho smrti bol River považovaný za zástancu zdravého štýlu, vegánstva a vyznávača holistickej medicíny, skutočnosť že zomrel práve predávkovaním drogami bola pre mnohých neuveriteľná.
Phoenix bol spopolnený a jeho popol bol rozsypaný na jeho rodinnom ranči v Micanopy na Floride. Krátko pred jeho kremáciou sa jeden reportér vlámal do domu smútku, kde naaranžoval mŕtve telo a urobil fotku, ktorú neskôr za 5 000 dolárov kúpil National Enquirer.
Houéville
Houéville je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Vosges, v regióne Lotrinsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Damon Richardson
John Damon Richardson, známy ako Damon Richardson alebo John Richardson je kanadský hudobník a spevák. Od roku 2000 do roku 2006 pôsobil ako bubeník kanadského rockového tria Danko Jones. V minulosti pôsobil v skupine Change of Heart a je členom skupín Outer Temple a Cookie Duster.
Josef Polák
JUDr. Josef Polák (* 3. februára 1886, Praha† 18. januára 1945, pravdepodobne Osvienčim), bol významným odborníkom v oblasti múzejníctva a pamiatkovej starostlivosti. Jeho pôsobenie je predovšetkým spojené s Východoslovenským múzeom v Košiciach a vojnovým pražským Židovským ústredným múzeom. náhľad|Portrét Josefa Poláka od Sándora Bortnyika, [[1924]] náhľad|[[Východoslovenské múzeum]]
Mladosť
Potom, čo získal základné vzdelanie na slovenskej všeobecnej škole a maturitu na českom gymnáziu na Stolárskej ulici, uvažoval o štúdiu dejín umenia, ktoré ho dlhodobo priťahovali. Na odporúčanie rodičov sa však nakoniec priklonil k odboru s všestrannejším možnosťami uplatnenia - právu. Aj napriek tomu si však neskôr našiel čas na kunsthistorické prednášky, najmä Karla Chytila.
Nezanedbával ani spolkovú činnosť - bol členom Zväzu českých pokrokových židov a Spolku českých akademikov - židov, kde bol dokonca podpredsedom. Napodiv mu zostával čas ešte na ochotnícke divadlo, písanie populárno-náučných článkov a organizáciu vychádzok po židovských pamiatkach. Okrem toho ešte stačil absolvovať dobrovoľnícku vojenskú službu u ''C.K. zeměbraneckého pluku č. 8.'' Po promócii, ktorá prebehla 23. októbra 1909, získaval síce právne skúsenosti v advokátskej kancelárii a v rôznych súdnych inštitúciách, no predovšetkým sa však venoval svojím umelecko-historickým záujmom, pracoval v múzeách a publikoval.
Prvá svetová vojna
Narukoval k ''12. streleckému pluku'' a s ním bol vyslaný na východný front. Čoskoro však utŕžil zranenia a po rekonvalescencii sa už do bojovej jednotky nevrátil. V zázemí mu bola zverená práca cenzora korešpondencie. Kvôli jeho samorostlému prístupu k predvojnovej politickej angažovanosti, bol ohodnotený ako nespoľahlivý a pre zdravotný stav, roku 1915 vyradený z činnej vojenskej služby. Vrátil sa k svojmu predvojnovému zamestnaniu v advokátskej kancelárii, vojnová mašinéria na neho však nezabudla - v júli 1916 bol povolaný k pomocnému nemocničnému personálu do vtedajšieho Horného Uhorska, teda na dnešné Slovensko.
Medzitým sa v apríli ešte stačil oženiť. O jeho neveste Pessel (Jozefína), nie je okrem toho, že pochádzala z Halíča a za slobodna sa volala Eisen, veľa známe. Aj jej osud je nejasný, zrejme zomrela, než sa Jozef Polák v júli 1918 oženil znova s ​​Margaret, rodenou Blau, ktorá pochádzala z Viedne, z rodiny záhrebského obchodníka s vínom.
Slovensko
Josef Polák slúžil na Slovensku aj po skončení vojny, tentoraz však novovzniknutému česko-slovenskému štátu, ako propagačný dôstojník. Pritom sa zaujímal aj osud múzeí, ktorý bol v neusporiadanej povojnovej dobe zraniteľný. V marci 1919 si z jedným z nich, tým košickým, spojil svoju profesijnú dráhu. Ujal sa ho ako dočasný správca. Múzeum bolo v zlom stave, keďže nebolo nijako zabezpečené pred rozkrádaním a jeho bývalý riaditeľ utiekol s cennými zbierkovými predmetmi aj inventárnymi knihami do Maďarska. Situáciu Polákovi iste príliš neuľahčila ani okolnosť, že väčšina pozostalého personálu ovládala iba maďarčinu.
V jeho vedení sa zmenil predovšetkým zmysel múzea. Hlavný dôraz už nespočíval v dokumentácii života maďarskej šľachty, pozornosť sa teraz stočila skôr na širšie, slovenské vrstvy. Tomu zodpovedal aj nový názov: z Rákocziho múzea sa stalo Východoslovenské múzeum v Košiciach.
Josef Polák pôsobil v múzeu v rokoch 1921 – 1926 ako správca a neskôr v rokoch 1926 – 1939 už ako riaditeľ. Od roku 1937 bol štátnym inšpektorom pre múzeá na území Slovenska a Podkarpatskej Rusi. V rokoch 1938 – 1939 bol úradníkom Ministerstva školstva a národnej osvety. Bol taktiež zamestnaný v štátnom referáte na ochranu pamiatok na Slovensku (bránil napríklad vývozu cenných umeleckých diel, radil s konzerváciou pamiatok i pri archeologických vykopávkach). Polák rozvíjal rozmanité aktivity, ktorých cieľom bolo rozšírenie múzejných zbierok. Niektoré predmety získal darom na svojich túrach po Slovensku, spoločnú reč dokázal nájsť aj s cirkvou aj s umelcami, pre ktorých usilovne hľadal podporu. V oblasti aukcií získal také skúsenosti, že v zahraničí na nich zastupoval aj rôzne iné múzeá. Novonadobudnuté aj existujúce súčasti zbierok evidoval taktiež veľmi starostlivo. Ako základ mu pritom poslúžili fragmenty staršieho maďarského systému, ktorý však sám ešte zdokonalil.
Stranou nezostávala ani zásadná úloha múzea – výstavná činnosť. Polák bol dôverne oboznámený so všetkými jej aspektmi, od vyjednávania s umelcami až po inštaláciu a propagáciu. Niektoré výstavy prehlbovali povedomie návštevníkov o ich novej vlasti (napr. Legionárska výstava z roku 1933), iné boli zamerané lokálejšie (Slovenské ľudové výšivky a keramika, 1919 či Cirkevné pamiatky Východného Slovenska, 1921). Osobitnú pozornosť venoval Polák výtvarnému umeniu, a preto napríklad priebežne usporadúval výstavy zamerané na súdobú grafiku z rôznych európskych krajín.
Múzeum tiež reprezentovalo nový štát, a mohlo teda získavať sympatie, pochopiteľne iba za predpokladu, že bude ponúkať zaujímavé príležitosti ku kultúrnemu vyžitiu. Z týchto dôvodov vznikla v priestoroch múzea knižnica s čitárňou a výtvarná škola. Ďalej Polák usporadúval rôzne prednášky, vlastivedné vychádzky a divadelné predstavenia.
Polákovaj osvetovej činnosti však dlhý čas chýbalo inštitucionálne zakotvenie. Riadnym riaditeľom múzea sa Polák stal až v roku 1926. Dôvody pre to boli jednak byrokratické, jednak nacionalistické: Český riaditeľ slovenské múzeá, ku všetkému ešte Žid (aj keď nábožensky úplne vlažný), sa nezdal všetkým ako vhodný riaditeľ. Praktickým dôsledkom týchto ťažkostí bolo, že Polák niekoľko rokov nepoberal žiadny plat. S byrokratickými problémami musel zápasiť takisto kvôli samotnému muzejnému rozpočtu.
Nič z toho ho však neprinútilo, aby všetky sily venoval výhradne svojmu múzeu. Vypomáhal pri zakladaní a uvádzaní do prevádzky múzea v Banskej Štiavnici aj židovského múzea v Prešove.
Polákove aktivity sa však nezameriavali len na Slovensko. Vzhľadom k svojim skúsenostiam s inventarizáciou bol požiadaný, aby spracoval vybavenie zámkov, ktoré po roku 1918 pripadli Československu (napr. Zákupy, Ploskovice, Bouzov, Topoľčianky). Tiež sa podieľal na výstavách, ktoré mali Slovensko predstaviť samotným Čechom.
Pokiaľ ide o rodinné pomery, roku 1921 sa Polákovi konečne narodil syn, ktorý dostal meno Tomáš. Nanešťastie osirel ešte ako chlapec, jeho matka totiž podľahla v marci 1929 črevnej chorobe. Josef Polák pre neho opatril pestúnku, Jiřinu Ševčíkovú, ktorú si neskôr, v roku 1934, vzal.
Druhá republika a protektorát
Slovensko musel Polák náhlivo opustiť, keď sa jeho východná časť pripojila na jeseň 1938 k Maďarsku. V Čechách bol znovu zamestnaný v Štátnom ústave fotoměřičském, avšak iba na jeden rok medzi februárom 1939 a marcom 1940, potom bol jeho židovský pôvod opäť pokladaný za prekážku. Keďže nechcel odísť sám, bol predčasne penzionovaný.
Od začiatku augusta 1942 spojil svoje sily s pražským Židovským ústredným múzeom, ktoré vzniklo preto, aby sústredilo a zároveň ochránilo židovské pamiatky z územia Čiech a Moravy. Polák pomáhal zvládnuť množstvo predmetov, ktoré do Prahy prichádzali z oslovených židovských obcí, a tak znovu prišli vhod jeho bohaté skúsenosti s inventarizáciou. Vypracoval koncepciu Židovského ústredného múzea, ktorého činnosť sa podľa Poláka nemala obmedzovať iba na zhromažďovanie, ale zahrnúť aj dodatočnú vedeckú prácu, a tak vytvoriť prehľad o najrôznejších aspektoch židovského života.
Sám Josef Polák pre múzeum v spolupráci s Františkom Zelenkom, vytvoril expozície v Klausovej synagóge, Staronovej synagóge a Obradnej sieni pohrebného bratstva. Pritom sa musel potýkať s najrôznejšími ťažkosťami: od požiadaviek nadriadeného nacistického orgánu na obsah výstav, cez obmedzené možnosti upraviť výstavné priestory tak, aby v nich mohli byť vystavené aj chúlostivejšie predmety, až po deportácii Františka Zelenku do Terezína v lete 1943.
Vojna však poznamenala aj jeho osobný život. Manželstvo s ženou árijského pôvodu ho síce do istej miery chránilo, aj tak však bol v ohrození, jednak kvôli svojmu pôvodu, jednak kvôli tomu, že podporoval odboj. Jeho syn Tomáš bol deportovaný do Terezína v auguste 1942. Paradoxne v septembri 1942 sa Polákovi narodila dcéra Milada.
18. augusta 1944 bol Jozef aj s manželkou zatknutý, pretože jeho spolupráca s odbojom bola odhalená. Jeho manželka bola čoskoro prepustená, napriek tomu však potratila ich druhé dieťa. Josef Polák bol v Petschkovom paláci držaný niekoľko týždňov, potom bol prevezený do Malej pevnosti Terezín. V novembri 1944 bol odtiaľto deportovaný do Osvienčimu. Týmto o ňom správy končia. Jiřina Poláková sa neskôr dozvedela od jeho spoluväzňov, že bol nažive ešte v januári 1945, domov sa však, na rozdiel od syna Tomáša, nevrátil. Dátum jeho úmrtia bol dodatočne úradne stanovený na 18. januára 1945.
Svety
Premeny je štvrtý štúdiový album slovenskej speváčky Katky Knechtovej. Album vydalo 20. októbra 2020 hudobné vydavateľstvo Sukuba.
Podľa vyjadrenia Katky Knechtovej, na albume pracovala štyri roky. Piesne sa naň zbierali postupne. Dve nahrala v spolupráci s Rakúšanom Christianom Eignerom, ktorý s ňou produkoval aj na predchádzajúcich albumoch.
Dňa 16. septembra 2020 vyšiel k nemu singel, duet s Adamom Ďuricom nazvaný „Takí sme“. Autorom hudby piesní na albume je Katka Knechtová, ako textári s ňou spolupracovali: Vlado Krausz, Martin Žúži, Silvia Kaščáková a autormi textu ďalšieho duetu s názvom „Akty XY“ na albume sú Vlado Krausz a český spevák Michal Hrůza, ktorý túto nahrávku s Katkou naspieval. Bonusom albumu je stručná hudobno-slovná etuda „Sloboda je pierko“, ktorú otextoval Stanislav Štepka.
Abdurrahmán Mómand
Abdurrahmán Mómand (prvé meno po paštsky : عبدالرحمان) alebo Rahmán Bábá (* 1632 alebo 1633, Bahadur – † 1706 alebo 1709, Péšávar) bol afganský básnik. Pochádzal z kmeňa Mómand a písal po paštsky. V jeho tvorbe dominovali mystické a ľúbostné motívy.
Housseras
Housseras je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Vosges, v regióne Lotrinsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Tatra 72
Tatra 72 bol ľahký vojenský nákladný automobil s pohonom 6 × 4 a nosnosťou 1,5 tony, vyrábaný podnikom Tatra v Kopřivnici. Vznikol modernizáciou typu Tatra 26 podľa požiadavky VTLÚ. Väčšinu vyrobených kusov odobrala Česko-slovenská armáda, okrem toho ho licenčne vyrábala francúzska firma Lorraine. Na podvozkoch Tatry 72 boli tiež osadené obrnené automobily vz. 30. Počas rokov 1933 – 1936 vzniklo v Kopřivnici zrejme 320 vozidiel Tatra 72 (vrátane podvozkov pre obrnené automobily) a ďalších zhruba 200 v licencii. Jeho nástupcom sa stal typ Tatra 82.
História
Vozidlo Tatra 72 vzniklo v roku 1933 úpravou automobilu Tatra 26/30 podľa požiadaviek Vojenského technického a leteckého ústavu. Hlavnou zmenou bol väčší a výkonnejší motor z vozidla Tatra 52, došlo tiež k zosilneniu podvozku a jeho úpravám, mechanické brzdy boli nahradené hydraulickými. Nákladné verzie dostali dvojmontáž kolies na zadných nápravách. Takto zdokonalený typ mal lepšie jazdné vlastnosti na ceste aj v teréne. Vozidlo Tatra 72 následne začala česko-slovenská armáda odoberať v počtoch a verziách, pôvodne uvažovaných pre jeho predchodcu Tatra 26/30. Najviac vozidiel, 100 kusov, vzniklo s valníkovou nadstavbou, ďalšími verziami boli veliteľská, spojárska a guľometná. Vzniklo tiež niekoľko vozidiel vo forme nosičov protileteckých svetlometov. Armáda vozidlá dostala v rokoch 1934 – 1935 a tie sa v jej službe osvedčili ako výkonné a spoľahlivé. Päťdesiatjeden podvozkov poslúžilo k stavbe sériových obrnených automobilov vz. 30, skonštruovaných už skôr na báze Tatry 26/30. Menší počet vozidiel s otvorenou karosériou bol vyvezený do Číny. vľavo|náhľad|Expedičná Tatra 72 Jiřího Bauma Tatra tiež vyrobila 30 samostatných podvozkov, určených pre karosovanie zákazník mi. Niekoľko ich zakúpili predstavitelia švajčiarskej armády. Menšie počty vozidiel získali civilní užívatelia. Jeden podvozok kúpil cestovateľ RNDr. Jiří Baum, ktorý na ňom nechal postaviť expedičné vozidlo, s ktorým potom v roku 1935 absolvoval spolu so svojou manželkou cestu naprieč niekoľkými svetadielmi. náhľad|Lorraine 72 v [[Musée des Blindés, Saumur]] Významnou kapitolou sa stala licenčná výroba vo francúzskej firme Lorraine, prebiehajúca od roku 1935. Vozidlá označené Lorraine 72 dodávala francúzskej armáde, niektoré z nich so skráteným rázvorom. Typickým znakom licenčných vozov bola dvojica malých nájazdových kolies vpredu, obmedzujúcich riziko uviaznutia v teréne. Jedno z vozidiel bol skúšobne vybavený pancierovou karosériou.
Celkom vzniklo 320 (podľa iných údajov 328 ) vozidiel, zrejme vrátane 51 podvozkov pre obrnené automobily vz. 30 . Ďalších vyše 200 vozidiel bolo postavených v licencii firmou Lorraine. Nástupcom Tatry 72 sa stal ďalej zdokonalený a robustnejší typ Tatra 82.
Motor a prevodovka
Tatru 72 poháňa plochý, vzduchom chladený zážihový štvorvalec s rozvodom OHV. Motor má zdvihový objem (vŕtanie valcov, zdvih ). Dosahuje najvyšší výkon 22 kW (30 k) pri 2650 ot./min. Palivovú zmes pripravuje karburátor Zenith 30T (U30) alebo Solex 30 BFVC. Umiestnenie motora je vpredu, nad prednou nápravou.
Mazanie je tlakové obežné, so suchou kľukovou skriňou. Chladenie vzduchom je podporené ventilátorom umiestneným na zotrvačníku za motorom. Palivová nádrž má objem 45 l. Za motorom je umiestnená suchá štvorlamelová spojka. Za ňou potom nadväzuje štvorstupňová prevodovka a dvojstupňová redukčná prevodovka v skrini diferenciálov zadných náprav.
Elektrická sústava pracuje s napätím 12 V. Vozidlo je vybavené magnetovým zapaľovaním Bosch alebo scintilla.
Podvozok
náhľad|Lorraine 72 z roku 1935, múzeum Central Garage GmbH Základ podvozku tvorí oceľová chrbticová rúra, vpredu opatrená prírubou pre blok motora a prevodovky. Vzadu sú dve hnacie nápravy s výkyvnými polosami. Tie sú na každej strane odpružené spoločným poleliptickým listovým perom. Predná náprava poháňaná nie je a je vybavená nezávislým zavesením polonáprav, odpružených priečnym poleliptickým listovým perom. Poháňané zadné nápravy majú uzávierky diferenciálov (prvej alebo oboch náprav). Rozchod predných kolies predstavuje, zadných (s dvojmontážou ). Rázvor náprav je (krátky) alebo  (dlhý) +. Svetlá výška pod nápravami je.
Vozidlo je opatrené hydraulickými bubnovými brzdami systému Lockheed na všetkých kolesách. Kolesá sú osemnásťpalcové diskové (pri vojenských verziách dvadsaťpalcové) s pneumatikami rozmeru 5,50 × 18 "alebo 6,50 × 20".
Karosérie
Kabína vozidla je zmiešanej konštrukcie, s drevenou kostrou potiahnutou oceľovým plechom.
Vojenské vozidlá niesli tieto nadstavby:
Technické údaje
Údaje sa líšia podľa prevedenia. Rozmery na veliteľský automobil :
Angels Aréna
alt=Športová hala Stará jazdiareň|náhľad|Športová hala Stará jazdiareň Športová hala Stará jazdiareň (bývalá Angels Aréna alebo Stará športová hala, v minulosti aj Infinity Aréna), je multifunkčná športová hala v Košiciach, v mestskej časti Staré Mesto.
História
Bola postavená ako posledná súčasť košického kasárenského komplexu. V čase svojho vzniku, v roku 1903, hala slúžila najmä ako objekt jazdiarní delostreleckých kasární. V roku 1950 túto nevyužitú jazdiareň prebudovali na športovú halu s hracou plochou. Tribúny mali vtedy kapacitu 2 500 divákov. Na južnej strane haly v roku 1962 pristavali administratívnu budovu telovýchovných orgánov. Prvotne niesla názov Stará športová hala (zaužívaný do dnes), neskôr Infinity Aréna, od roku 2015 už Angels Aréna a po rekonštrukcií z roku 2023 nesie názov Športová hala Stará jazdiareň. Pôvodný klub Good Angels Košice (dnes Young Angels Košice), v hale sídlil od 1. augusta 2015.
Komplexná rekonštruckia Angels Arény mala začať v prvom polroku 2021. Mala trvať 12 mesiacov a na rekonštrukciu bolo vyčlenených 1,4 milióna eur. Rokonštrukcia bola spustená vo februári 2022 a komplexná obnova bude nakoniec stáť 2,64 milióna eur. Rekonštrukcia trvala 16 mesiacov Kapacita haly je 846 miest na sedenie.
Noards
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Hurbache
Hurbache je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Vosges, v regióne Lotrinsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Neuville-sur-Authou
Neuville-sur-Authou je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Eure, v regióne Horná Normandia.
Hurbache
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Peter Kanizius
Svätý Peter Kanizius (iné názvy: Peter Canisius, Petrus Canisius, pôvodne Peter Kanis; * 8. máj 1521, Nijmegen, Holandsko† 21. december 1597, Freiburg im Üechtland, Švajčiarsko) bol významný jezuitský teológ a kazateľ, autor prvých katolíckych katechizmov a jedna z hlavných postáv katolíckej reformy v súvislosti s Tridentským koncilom. V roku 1925 bol vyhlásený za učiteľa cirkvi. V rámci rímskokatolíckej cirkvi sa jeho pamiatka slávi 21. decembra.
Neuville-sur-Authou
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Smrekovec
Smrekovec (staršie názvy: červený smrek, smrek , modrín ; lat. Larix) je rod drevín z čeľade borovicovité. Zahŕňa 10-14 druhov, ktoré sú rozšírené prevažne v miernom a boreálnom podnebnom pásme severnej pologule.
Vzhľad
vľavo|náhľad|Vetvičky so šiškami a ihlicami smrekovca opadavého Ide o dlhoveké, jednodomé, pomerne rýchlo rastúce, 15-50 metrov vysoké ihličnaté stromy s rovným priebežným kmeňom a rovnovážne odstávajúcimi alebo prevísajúcimi vetvami v nepravidelných praslenov. Vetvy sú dvojakého typu predlžovací (auxiblasty) a skrátené (brachyblasty), nesúce ihlice a šišky. Silná borka je v starobe hlboko rozpukaná, červenohnedej farby. Sprvu guľovito rastúci koreň sa čoskoro rozvetvuje na silné postranné korene, ktoré smrekovec dobre ukotvujú v pôde. Ako prevažná väčšina iných drevín využíva mykorízu (ektomykoríza).
Mäkké a tenké ihlice vyrastajúce na čerstvých letorastoch jednotlivo, na dvojročných a starších vetvách po zväzočkoch z brachyblasty. Ihlice sú ploché, u väčšiny druhov sviežo svetlozelené, na rube či obojstranne kýlnaté a majú dva článkované živicové kanáliky. Na jeseň sa farbia zlatožltej a opadávajú.
Šuška sa vytvára z púčikov na konci brachyblasty. Samčie sú previsnuté, žlté, samičie vzpriamené, ružové či červené, vzácne aj zelené alebo biele. Dozrievajú zvyčajne toho istého roku v okrúhle, vajcovité alebo kužeľovito ružičkové nerozpadavé šišky, ktoré na strome vytrvávajú niekoľko rokov.