cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Modrý Kameň
Kalvária
Miestna kalvária bola založená na začiatku 18. storočia grófom Pavlom Balašom. V roku 1855 sa podarilo s finančnou podporou baróna Antona Balašu a zbožných veriacich Kalváriu obnoviť. Plán zastavení kalvárie vypracoval Samuel Lániy, inžinier panstva. Obrazy podľa najlepších vzorov boli namaľované na železné platne v Pešti pod dohľadom Antona Szántofyho, prepošta a neskôr ostrihomského kanonika. Ostatné práce vykonávali modrokamenskí robotníci a nádenníci. Krížová cesta bola posvätená v roku 1857 Michalom Kempom, ostrihomským kanonikom, opátom a novohradským hlavným dekanom, za prítomnosti početných svetských pánov a množstva veriacich. Za farára Jána Munkayho roku 1859 bola na kalvárskom vrchu postavená kaplnka ku cti Bolestnej Matky. Obraz do kaplnky daroval Gabriel Pavlík, farár zo Slovenského Medera (Palárikova), maľoval ho maliar Pešky. Obraz predstavuje Bolestnú Pannu Máriu stojacu pod krížom a z kríža vyžarujúci meč zraňuje jej srdce. V rokoch 1862 – 1864 v priestore medzi Krížovou cestou a kaplnkou Bolestnej Matky bolo postavených 5 zastavení, ktoré zobrazujú: 1. očistec, 2. posledný súd, 3. zmŕtvychvstanie Krista, 4. anjela strážcu a 5. vyobrazuje blahoslavenú Pannu ako Útočište hriešnikov, Obrazy sú dielom Jána Hofrichtera. Hore od Bolestnej Matky na vzdialenosť 100 m vypína sa vo výške 6 m vysoký kríž. Kríž bol postavený v roku 1863 na pamiatku veľkého dobrodincu Kalvárie, kardinála Jána Szcitovského, ktorý v roku 1863 poctil Modrý Kameň svojou návštevou.
Mórrígan
Mórrígan (Morrígan, Morrighan, Morrigu, Mór-Rhioghain) je írska bohyňa bitky, konfliktu a plodnosti. Jej meno sa prekladá buď ako „Veľká kráľovná“, alebo ako „Fantómová kráľovná“, obe epitetá sú príhodné. Mórrígan sa objavuje ako jediná bohyňa alebo ako trio bohýň. Ostatné božstvá tria sú „Badb“ (Vrana), a buď Macha (takisto označuje vranu) alebo Nemain („zúrivosť“). Zvyčajne sa zjavuje nad bojiskom vo forme vrany.
Mórrígan je staroírska forma mena. Mor-Rioghain je moderný írsky tvar a vyslovuje sa mór rí-en.
2139 Makharadze
2139 Makharadze je planétka s priemerom 37 km, ktorú objavila Tamara Michailovna Smirnovová 30. júna 1970.
Mogota
thumb|Mogota na [[Kuba|Kube v oblasti Valle Viñales.]] Mogota je vápencový pahorok v krasových oblastiach vysoký do 300 metrov.
Jiří Šlégr
Jiří Šlégr (* 30. máj 1971, Jihlava) je bývalý český a československý reprezentant v ľadovom hokeji, člen prestížneho spolku Triple Gold Club (víťazstvo na MS v ľadovom hokeji, OH a zisk Stanleyho pohára), a politik.
Od februára 2010 do októbra 2011 bol členom ČSSD,, v súčasnosti miestopredseda strany LEV 21 - Národní socialisté. Od roku 2010 bol poslancom parlamentu ČR. V polovici júna 2013 sa mandátu vzdal.
V súčasnosti pôsobí vo vedení hokejového klubu HC Litvínov, kde súčasne vykonáva funkciu vedúceho realizačného tímu.
Jeho otcom je Jiří Bubla.
Klubový hokej
Jiří Šlégr bol obranca. Je 187 cm vysoký a váži 95 kg (údaj z roku 2005). V sezóne 2004/05 hral za HC Chemopetrol v českej hokejovej extralige. V sezóne 2005/06 hral za klub NHL Boston Bruins a mal uzavretú zmluvu na 950 tisíc dolárov ročne.
Konfirmacionizmus
Konfirmacionizmus je filozofia vedy kladúca hlavný dôraz na konfirmáciu.
Majstrovstvá Európy v softbale žien 2013
Majstrovstvá Európy v softbale žien 2013 boli v poradí 18. Majstrovstvá Európy v softbale žien, ktoré organizuje Európska softbalová federácia (ESF). Konali sa v Prahe, v Česku od 7.13. júla 2013, za účasti 19 tímov. V Česku sa konali ženské ME štvrtýkrát, predtým to bolo v rokoch 1997, 2001 a 2005 (všetko v Prahe). Titul obhájili Holanďanky, ktoré získali už svoj deviaty titul.
Medzinárodná basketbalová federácia
Medzinárodná basketbalová federácia (, skr. FIBA) je hlavný medzinárodný orgán pre basketbal. Je nezávislá asociácia združujúca 213 národných basketbalových organizácií z celého sveta so sídlom v Mies, Švajčiarsku. Medzinárodným olympijským výborom je pokladaná za jediný kompetentný orgán v oblasti basketbalu. Federácia sa do roku 1986 nazývala Medzinárodná federácia amatérskeho basketbalu, z čoho vznikla skratka FIBA, ktorá sa používa aj v súčasnosti.
Majstrovstvá Európy v softbale žien 2013
Zápasy sa hrali na 4 ihriskách dvoch pražských dejísk: Svoboda park (mestská časť Bohnice) a SaBaT (mestská časť Troja). Tieto ME boli zároveň kvalifikáciou na Majstrovstvá sveta v softbale žien 2014, ktoré sa uskutočnia v Holandsku. Kvalifikovali sa na ne 3 najlepšie družstvá.
Účastníci
Nasadenie družstiev:
Medzinárodná basketbalová federácia
FIBA určuje pravidlá basketbalu, špecifikuje potrebné vybavenie, organizuje medzinárodné súťaže, reguluje prestupy športovcov naprieč krajinami a kontroluje menovanie medzinárodných rozhodcov. 213 národných federácií je od roku 1989 rozdelených do piatich zón: Afrika, Amerika, Ázia, Európa a Oceánia.
Kompetencie FIBA
Medzi kľúčové kompetencie FIBA patrí:
Orgány FIBA
FIBA pre svoje potreby zriaďuje viaceré komisie, ktoré jej pomáhajú zabezpečovať stanovené ciele:
Rebríček FIBA
FIBA zostavuje rebríček, ktorý zoraďuje jednotlivé národné reprezentácie podľa ich dosiahnutých výsledkov. Zostavujú sa rebríčky mužov, žien, dorastencov, dorasteniek a kombinované. Slovensko v rebríčku k 13. októbru 2010 v mužskej časti nezískalo ani bod, v ženskej je medzi ženami na 26. mieste a medzi dorastenkami na 21. mieste, v kombinovanom rebríčku na 38. mieste.
Konfederácie
213 členských federácií je rozčlenených do 5 kontinentálnych konfederácií: 300px|náhľad|Mapa zón FIBA
Zliechovská hornatina
Zliechovská hornatina je geomorfologický podcelok Strážovských vrchov. Budovaný je horninami krížňanského príkrovu, pričom ide najmä o slieňovce a pieskovce.
Vymedzenie
Nachádza sa v centrálnej, najvyššej časti pohoria a obklopujú ju tieto podcelky: na severe Podmanínska pahorkatina (podcelok Považského podolia), Súľovské skaly (podcelok Súľovských vrchov), Domanižská a Rajecká kotlina (podcelky Žilinskej kotliny) a Lúčanská Fatra (podcelok Malej Fatry), na východe Prievidzská kotlina (podcelok Hornonitrianskej kotliny) a Malá Magura. Na juhu nadväzuje Rudnianska kotlina (podcelok Hornonitrianskej kotliny), Nitrické vrchy a Nitrianska pahorkatina (podcelok Podunajskej pahorkatiny) a na západe Strážovské vrchy pokračujú Trenčianskou vrchovinou.
Geomorfologické členenie
Podcelok sa delí na 10 častí:
Ochrana prírody
Územie je súčasťou Chránenej krajinnej oblasti Strážovské vrchy a Chráneného vtáčieho územia. Z viacerých chránených území možno spomenúť NPR Strážov a Vápeč, prírodnú rezerváciu Žihľavník a Žrebíky a prírodnú pamiatku Prielom Nitrice a Stará Bebrava.
Turizmus
Centrálna časť Strážovských vrchov s bralnatými lokalitami a sieťou turistických trás je obľúbeným cieľom stredne náročných túr. Oblasť Zliechovskej hornatiny je vyhľadávaná najmä kvôli prírodným krásam viacerých chránených území, historickým i kultúrnym pamiatkám a folklóru. Územím prechádza červeno značená Cesta hrdinov SNP (Trenčianske Teplice – Strážov – Fačkovské sedlo), v trase ktorej vedie Medzinárodná diaľková turistická trasa E8 i Medzinárodná Mariánska turistická trasa.
Inštrukčný súbor
Inštrukčný súbor, súbor inštrukcií alebo inštrukčná sada (, skrátene ISA) je všeobecný opis organizačných, funkčných a prevádzkových princípov procesora, z pohľadu programátora je to zoznam dostupných mechanizmov pre programovanie. Inštrukčný súbor sa často nazýva aj ako architektúra. Programový model procesora sa môže skladať napríklad z nasledujúcich prvkov:
Procesory majúce rovnaký programovací model sú inter-kompatibilné, čo znamená, že môžu vykonávať rovnaké programy rovnakým spôsobom (funkčne). V ranej histórii model programovania procesora závisel na fyzickom prevedení procesora. V súčasnej dobe sa tento trend obrátil, a používajú sa veľmi odlišné fyzikálne implementácie (mikroarchitektúry), pochádzajúce od rôznych výrobcov, a zároveň disponujú zhodnou ISA. Príklady takýchto architektúr a ich implementácií:
Keszthelyi-hegység
Keszthelyi-hegység (doslova Keszthelyské pohorie) je dolomitové pohorie v Maďarsku v Vesprémskej župe a Zalianskej župe. Má rozlohu. Najvyšší bod je Köves-tető s výškou
Bartošovce
Bartošovce sú obec na Slovensku v okrese Bardejov. Obec mala pri sčítaní ľudu v roku 2001 739 obyvateľov, z toho 367 žien, pri ostatnom sčítaní ľudu, v roku 2015 v obci žilo 713 obyvateľov, v roku 2019 sa tento počet zvýšil na 729.
Poloha
Leží v nadmorskej výške okolo 355 m n. m. v Bartošovskej kotline, neďaleko Čergovského pohoria. Susedí s obcami Hertník, Janovce, Osikov a Kobyly.
Dejiny
Prvá písomná zmienka o obci pochádza z roku 1408. Pre úrodné pôdy a blízkosť Bardejova sa tu usadili statkári, ktorí tu vybudovali majer s chovom hovädzieho dobytka a pestovaním poľnohospodárskych plodín a výrobou múky. Nachádzali sa tu dva mlyny – vyšný a nižný. Aj preto sa obec dodnes delí na časti Vyšný mlyn, Nižný mlyn a Podstavenec. Bartošovce majú bohatú históriu. Pretransformovali sa cez mnoho názvov, ako napr. Bartosfaula – až po súčasný. Krátko po vzniku obce tu vznikla papiereň. V 17. storočí tu vznikla škridliareň spolu s tehliarňou preslávená v širokom okolí východného Rakúsko-Uhorska. Spolu s obcou Kurima tvorila až do 19. storočia hlavné centrá Bardejovského okresu.
Okolo roku 1600 tu bol vybudovaný rímskokatolícky kostol, ktorý sa tu v tej istej podobe po mnohých rekonštrukciách (ostatná v roku 2010) zachoval dodnes a je obdivovaný mnohými turistami. Obcou pretekajú dva potoky – Sekčov a Vieska.
Erb
Erb obce tvorí: ''V modrom štíte zlaté položené brdo. ''
Súčasnosť
V súčasnosti je obec priemyselno-poľnohospodárska. Je tu aj poľnohospodárske družstvo zamerané na chov hovädzieho dobytka. V strede Bartošoviec sa nachádza novo-rekonštruovaný kultúrny dom a miestny obchod a pohostinstvo. O kultúrne vyžitie sa stará folklórny súbor Bartošovčan,ženský spevácky zbor, detský spevácky zbor Plamienok a roku 2010 tu vznikol aj mládežnícky folklórny súbor Bartošovské dzivčata i paropci. V obci sa nachádza aj futbalové ihrisko, na ktorom odohráva zápasy futbalový klub TJ Čergov Bartošovce.
Jozef Gutkaiss
Životopis
Jozef Gutkaiss sa narodil 1. marca 1834 v rakúskom mestečku Margarethen am Moos pri Linzi. Ako 14-ročný začal navštevovať vojenskú školu a v rokoch 1848 – 1863 narukoval do armády. O rok neskôr sa ako 30-ročný usadil v talianskom meste Bolzano. V rokoch 1865 – 1870 žil vo švajčiarskom Bazileji, kde tvoril v mestskej časti Klein-Basel na Klara Strasse 34 a patril k prvým fotografom mesta. V Bazileji, neskôr aj v Badene prevádzkoval fotoateliér s názvom Frau Gutkaiss. Na zadnej strane svojich fotografií si pravidelne uvádzal údaj: ''Photographie von Jos. Gutkaiss, Klarastr. 34, Basel+Baden, Ct. Aargau''. Kde sa v Badene nachádzal jeho fotoateliér nie je známe. Gutkaiss je však dodnes vo Švajčiarsku považovaný za priekopníka fotografovania a podľa encyklopedickej informácie „je jedným z prvých priekopníkov v oblasti fotografie v Badene“. Na zachovaných kolekciách fotografií sú zachytené väčšinou osobnosti mesta. Štátny archív mesta Baden udáva v roku 1868 prvé registrované miesto bydliska Jozefa Gutkaissa práve mesto Baden. Gutkaiss sa 9. marca 1869 oženil s 22-ročnou Salome Weiss, ktorá pochádzala zo švajčiarskeho mestečka Glarus, kde sa narodila v roku 1847. Salome bola vraj vždy milá, milujúca, chápavá a usmievavá. Prvé spoločné roky prežili manželia v meste Glarus, kde si Jozef otvoril fotosalón. Na zadnej strane svojich fotografií si odvtedy uvádzal autorizačný údaj: Josef Gutkaiss-Glarusbeim Glarnehof. Fotil väčšinou portréty, rodiny, deti a známa je jeho fotka Štyroch detí.
Zo Švajčiarska do Banskej Bystrice
V roku 1864 prišiel Jozef Gutkaiss do Banskej Bystrice. Nie je známe, čo ho do mesta priviedlo, ale vieme, že jeho život tu bol naplnený rodinným šťastím a do manželstva sa v priebehu 11 rokov narodili štyri deti. Pri narodení prvej dcéry Kataríny  Janky (3. februára 1882 a krstenej 1. marca) býval v dome č. 372 na rohu Krížnej uličky oproti Župnému domu. Pri narodení druhej dcéry Márie Boženy (25. januára 1884 a krstenej 21. februára) už býval na Dolnej ulici č. 77 (dnes č. 34). Tretia dcéra Malvína Helena prišla na svet v septembri roku 1885 a v dome na Dolnej ulici č. 84 (dnes č. 20) a krstená bola 7. októbra. Malvína Helena zomrela ešte v dojčenskom veku 12. januára 1886. Všetkým trom dcéram boli krstnými rodičmi učiteľ Andrej Droba s manželkou Boženou, ktorí bývali blízko nich, najprv v dome na terajšom č. 32 a neskôr na č. 24. Záznam o narodení syna Kálmana je z 3. marca v roku 1893. Krstený bol 5. marca. V matričnom zápise je zapísaný ako nemanželské dieťa a meno matky je Mária Majer, vedená ako slobodná matka. Manželia Gutkaissovci neboli rovnakej konfesie, Jozef bol rímsky katolík, manželka Salome Weisz bola evanjelička helvétskeho vyznania (kalvínka), preto boli ich dcéry krstené v evanjelickom kostole.
Dielo
Zo záberov mesta a okolia sú známe najmä Hradný areál a oprava veže z roku 1886, Dolná ulica okolo roku 1880, Dolné hrable v Radvani okolo roku 1880, alebo Mestský bitúnok vybudovaný v roku 1886. Z významných osobností sú to evanjelický kňaz, básnik, publicista a prekladateľ Andrej Sládkovič (1820 – 1872), slovenský národnokultúrny pracovník Ľudovít Bohdan Grossmann (1818 – 1890), národný buditeľ, evanjelický kňaz, básnik, jazykovedec Michal Miloslav Hodža (1811 – 1870), alebo upravovateľ slovenských ľudových piesní, zberateľ a pedagóg Emil Bohuslav Laciak (1852 – 1891 USA). Vďaka Jozefovi Gutkaissovi sa zachovali nádherné fotografie interiéru Radvanského kaštieľa: Veľká jedáleň, alebo Rákoczyho sieň, ako aj portréty baróna Antona Radvanského (1807 – 1882), krajinského hodnostára, statkára a jeho syna Jána Radvanského (1854 – 1899), krajinského hodnostára a statkára.
Cormicy
Cormicy je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Marne, v regióne Champagne-Ardenne.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Jarná ulica
Jarná ulica je ulica:
Linos (brat Orfea)
náhľad|[[genealógia (história)€Genealógia predkov Lina a jeho brata Orfea, tak ako ich uvádzajú mýty]] Linos (starogr. Λῖνος – Linos, ) je v gréckej mytológii syn boha Apolóna a Múzy Kalliopy. (Podľa najčastejšej verzie, alebo aj inej Múzy, ale uvádza sa aj ako syn Amfimara a Uranie )
Linos bol bratom najslávnejšieho pevca Orfea. Sám bol tiež vynikajúci spevák, ktorý vyučoval hudbu, medzi inými bol učiteľom i mladého Herakla. Ten však nebol najlepším žiakom a keď ho raz Linos pokarhal, Herakles sa nahneval a svojho učiteľa udrel lýrou do hlavy a takou silou, že na mieste skonal.
Iná verzia však uvádza, že Linovi vlastné spevácke umenie a sláva tak stúpli do hlavy, že sa chcel porovnávať so svojím božským otcom Apolónom. Ten vraj na jeho umenie potom žiarlil a vlastného syna usmrtil.
Courteron
Courteron je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Aube, v regióne Champagne-Ardenne.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 120 obyvateľov (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Závrt
right|thumb|Diablova diera neďaleko Hawthorne, Florida, [[Spojené štáty|USA.]] thumb|Zvláštny typ závrtu - vytvorený dažďovou vodou presakujúcou chodníkom a odnášajúcou zem do poškodenej odpadovej rúry. thumb|Závrt neďaleko [[Mŕtve more|Mŕtveho mora, vytvorené rozpustením podzemnej soli pritekajúcou čerstvou vodou ako výsledok postupného poklesu hladiny mora.]] thumb|Lievikovitý závrt Kržľa, [[Malé Karpaty]]
Závrt alebo krasová jama je veľmi rozšírená povrchová krasová forma.
Krasová jama predstavuje v krasovom reliéfe lievikovitú, misovitú, kotlovitú alebo prstencovitú depresiu (podrobnejšie členenie v podmienkach klasického krasu pozri napr. in J. Jakál, 1975 ) s hĺbkou niekoľko metrov až niekoľko desiatok metrov. Podobné rozmery (rádovo desiatky metrov) zvyčajne má aj šírka krasovej jamy, no v niektorých prípadoch môže ísť rádovo až o stovky metrov (klasický kras v Slovinsku i na Slovensku).
Zoznam podchodov a nadchodov v Bratislave
Toto je nekompletný zoznam podchodov a nadchodov v Bratislave.
Závrt
Vznik
Závrty  často vznikajú na križovaní tektonických štruktúr, systémov puklín a trhlín. Aktívne sa formujúce závrty mávajú najčastejšie lievikovitý tvar. Na dne lievika sa niekedy nachádza (v podmienkach Slovenska zriedkavo) otvor, ktorým je krasová jama spojená s podzemnými priestormi. Napríklad na planine Dolný vrch, ktorej plošina je posiata stovkami krasových jám, sú na slovenskej strane planiny známe z celkového počtu 159 len 3 jaskyne s ústiami, ktoré sa otvárajú v dnách krasových jám. Stabilizované krasové jamy majú zväčša misovitý tvar s plochým dnom, ktoré predstavuje upchatie pôvodného otvoru, resp. siete krasových kanálov splachom a soliflukciou zanesenými zvetralinami. Na dne misovitých krasových jám sa často vytvárajú krasové jazierka (napr. historické, dnes už zaniknuté krasové jazero Bikki na Silickej planine v Slovenskom krase alebo Jazero snov na Hornom vrchu). Vznik týchto makroforiem v krasovom reliéfe nie je dostatočne preskúmaný. Mechanizmus vzniku závisí od regionálnych či lokálnych podmienok (typ materskej horniny, jej litológia, miera porušenia, vertikálna vzdialenosť k úrovni eróznej bázy a pod.), v ktorých závrt vzniká. Možno povedať, že podobnosť foriem na povrchu nemusí vždy znamenať analogický mechanizmus vzniku a prejavy v podzemí. Rovnako komplikovaná je otázka obdobia vzniku závrtov či celých línií závrtov. Veľké skúsenosti s typológiou a genézou závrtov v Európe majú slovinskí karsológovia, ktorí hlavne v období intenzívneho budovania diaľničnej siete v Slovinsku, ktorá vo veľkej miere pretína významné krasové územia, intenzívne skúmali krasové jamy obnažené (niekedy v celom profile) trhacími prácami počas výstavby. Množstvo vedeckých štúdií a článkov o problematike krasových jám možno nájsť v zborníku Acta carsologica vychádzajúceho už 60 rokov. Od roku 1995 sú jednotlivé čísla zborníka voľne dostupné na internete vo formáte PDF.
Na Slovensku
Na území Slovenska rozčleňujú misovité aj lievikovité krasové jamy v hojnom počte (rádovo až v tisíckach) predovšetkým planiny Slovenského krasu. V súčasnosti sa najväčšia a zároveň najhlbšia známa krasová jama zvaná Hmlistý závrt nachádza na Plešiveckej planine v Slovenskom krase. Má elipsovitý pôdorys s rozmermi 373 x 300 m, a hĺbku až 44 m. Pokiaľ ide o objem, ten je takisto obrovský - cca 1 500 000 m³. Priamo v najnižšom bode závrtu sa nachádza ústie vertikálnej jaskyne s rovnakým názvom. Jaskyňa nebola známa až do roku 2006, kedy ju spriechodnili a začali v nej sondovať členovia Slovenskej speleologickej spoločnosti. Hmla, ktorá je dôsledkom situovania a termodynamiky jaskyne, a ktorá túto krasovú jamu sezónne vypĺňa, jej dala meno a vlastne predstavovala indíciu, vďaka ktorej bola v závrte objavená jaskyňa. Ozrutná krasová jama, ktorá sa nachádza na neďalekej planine Koniar (Koniarska planina), takisto v Slovenskom krase, ešte nie je podrobne speleologicky ani geomorfologicky preskúmaná, má približne rovnaké pôdorysné parametre ako Hmlistý závrt, ale hĺbku len 14 m, teda jeho objem v porovnaní s ním je približne tretinový, teda cca 500 000 m³. V Panskom lese na Silickej planine, takisto v Slovenskom krase, neďaleko Panskej priepasti, sa nachádza len o 5 m plytšia, a v oboch pôdorysných parametroch len cca o 10 m menšia krasová jama ako Hmlistý závrt. Obe sú výrazne tektonicky predisponované. Aj na planine Dolný vrch sa spomedzi 350 závrtov vyníma jeden z nich - tzv. Brezový závrt, mohutná ponorová krasová jama v katastrálnom území Hrhova, v bezprostrednej blízkosti slovensko-maďarskej štátnej hranice. Má rozmery 300 x 300 m a hĺbku 35 m. Ponor na jeho dne je speleologicky veľmi perspektívny.
Niki Lauda
Andreas Nikolaus „Niki“ Lauda (* 22. február 1949, Viedeň, Rakúsko – † 20. máj 2019, Zürich, Švajčiarsko) bol rakúsky pilot Formuly 1, trojnásobný majster sveta z rokov 1975, 1977 a 1984. Neskôr podnikateľ v oblasti leteckej dopravy, založil tri letecké spoločnosti (Lauda Air, Niki a Lauda Motion). Dva roky bol tiež manažérom pretekárskeho tímu Jaguar Formula One. Pred úmrtím pracoval ako odborný konzultant pre nemecké televízie počas Veľkých cien a fungoval ako nevýkonný predseda pre tím Mercedes AMG Petronas F1.
Lauda bol vážne zranený pri havárii v roku 1976 na Veľkej cene Nemecka na Nürburgringu, počas ktorej jeho Ferrari vzbĺklo, po vdýchnutí horúcich toxických výparov sa ocitol blízko smrti a utrpel vážne popáleniny. Avšak zotavil sa a vrátil sa znovu pretekať – iba o šesť týždňov neskôr na Veľkej cene Talianska. Jazvy po popáleninách, ktoré utrpel, zanechali trvalé stopy.
Pretekárske začiatky
Niki Lauda sa narodil v rakúskej Viedni, v zámožnej rodine. Jeho starým otcom bol viedenský rodák, podnikateľ Hans Lauda.
Lauda sa stal pretekárom aj napriek nesúhlasu jeho rodiny. 15. apríla 1968 sa ako 19 ročný zúčastnil svojich prvých pretekov do vrchu na aute Mini Cooper S 1300 a vo svojej skupine sa umiestnil na druhom mieste. V roku 1969 sa Lauda presunul do Formuly V. V roku 1970 prekonal v súťaži Formula 3 viacero pozoruhodných nehôd, súťaž opustil a nastúpil do Formuly 2.
Aby získal peniaze na vstup do Formuly 1, jazdil začiatkom 70. rokov preteky športových automobilov na Porsche 908/2 a preteky cestných automobilov. V roku 1973 vyhral okrem iných 24-hodinové preteky na Nürburgringu na aute BMW Coupé.
Formula 1
15. augusta 1971 sa Lauda zúčastnil na svojich prvých pretekoch Formuly 1 na Veľkej cene Rakúska za March-Ford, no v pretekoch vypadol. V roku 1972 si vzal v Raiffeisenbank pôžičku v hodnote dvoch miliónov Rakúskych šilingov na zakúpenie kokpitu v March-Ford. V roku 1973 jazdil za britský tím B.R.M., za ktorý sa na Veľkej cene Monaka umiestnil na treťom mieste. V roku 1974 mu dal ponuku Enzo Ferrari. V stajni Ferrari tvorili Niki Lauda, vedúci pretekárskeho oddelenia Luca di Montezemolo a konštruktér Mauro Forghieri úspešné trio. V roku 1974 slávila stajňa Ferrari úspech s novým modelom 312B3 – Lauda zvíťazil na Veľkej cene Španielska v Jarame, 28. apríla 1974, no sezónu ukončil na štvrtom mieste. Jeho tímový kolega Clay Regazzoni sa umiestnil na druhom mieste.
1975: Majster sveta
Na novom modeli 312T zajazdil Lauda, ako prvý a v tom čase jediný, okruh Nürburgring za čas 6:58,4 minút. Po tom čo bol v predchádzajúcej sezóne v tieni svojho tímového kolegu Regazzoniho, v roku 1975 šampionátu dominoval a stal sa po prvýkrát majstrom sveta.
1976: Nehoda na Nürburgringu
V prvej polovici sezóny 1976 bol Lauda opäť lepší, vyhral štyri z ôsmich pretekov a vďaka nesmierne spoľahlivému Ferrari 312T sa iba raz neumiestnil medzi prvými troma miestami, jasne dominoval Svetovému poháru. Napriek nehode na svojej usadlosti neďaleko Salzburgu, kde si na traktore zlomil dve rebrá, bol schopný zajazdiť Veľkú cenu Španielska s liekmi proti bolesti. Lauda, počas rehabilitačnej fázy spoznal Williho Dungla, ktorý v roku 1972 spolupracoval s rakúskym olympijským tímom. Dungl sa stal Laudovým fyzioterapeutom a v celej jeho pretekárskej kariére zohral významnú úlohu. Týždeň pred Veľkou cenou Nemecka 1976 na Nürburgringu, aj keď bol aktuálne najrýchlejším pilotom na tomto okruhu, Lauda vyzval svojich kolegov pilotov aby bojkotovali tento závod pre nedostatočné bezpečnostné opatrenia. (Nürburgringu vypršala licencia platná 6 rokov a toto mali byť posledné preteky F1 na trati Nordschleife). Väčšina jazdcov hlasovala proti bojkotu a tak závod prebehol. V tréningu Lauda zajazdil po Jamesovi Huntovi druhý najlepší čas. V deň pretekov 1. augusta 1976 pršalo. Okrem jediného pretekára (Jochen Mass) štartovali všetci na pneumatikách do dažďa. Po prvom kole väčšina vymenila pneumatiky za „slicky“ – pneumatiky s hladkým behúňom. Mechanikom stajne Ferrari trvala výmena dlhšie, preto sa Lauda prepadol do stredu pretekárskeho poľa, no onedlho sa mu podarilo niekoľko súperov obehnúť. V druhom kole, krátko po prejazde cez Breidscheid havaroval pred úsekom Bergwerk. Laudovo Ferrari 312T sa náhle otočilo doprava, odrazilo sa od skalnej steny späť na cestu a vzbĺklo. Následne do horiaceho monopostu vrazil Brett Lunger, ktorému sa, na rozdiel od Nikiho Laudu, podarilo dostať z vraku von vlastnými silami. Piloti Arturo Merzario, Brett Lunger, Guy Edwards a Harald Ertl, ktorí na mieste nehody zastavili, sa snažili Laudu z horiaceho vraku vyslobodiť. Než sa im to podarilo, utrpel Niki Lauda vážne popáleniny tváre a nadýchal sa horúcich toxických splodín. Po príchode sanitky bol odvezený do nemocnice.
Preteky boli zastavené a po novom štarte sa víťazom stal James Hunt. Ferrari, ako náhradu za Laudu, najalo Carlosa Reutemanna.
Už o 42 dní, po dvoch premeškaných pretekoch, zajazdil Lauda Veľkú cenu Talianska a skončil na štvrtom mieste s krvácajúcimi ranami. Nasledovalo množstvo operácií a transplantácií kože. Nasledujúce dva preteky v Amerike vyhral Hunt. V poslednom preteku, Veľkej cene Japonska vo Fuji, bol Lauda na treťom štartovacom mieste za Huntom, ktorý od Laudovej nehody vyhral štyri Veľké ceny a bol v šampionáte ešte o tri body pozadu. Štart bol dlhšiu dobu odkladaný, kvôli dažďu a hmle, ale nakoniec sa preteky odštartovali predtým než sa zotmelo. Lauda v druhom kole odstavil svoje vozidlo z bezpečnostných dôvodov, druhý stále aktívny bývalý majster sveta Emerson Fittipaldi urobil to isté, rovnako ako Carlos Pace a Larry Perkins. Forghieri Laudovi navrhol ako dôvod rezignácie technickú poruchu, no Lauda odmietol zavádzať médiá. Hunt v preteku viedol, ale v poradí sa prepadol po dlhej zastávke v boxoch. Myslel si, že titul stratil a až po dojazde do boxov sa dozvedel o svojom triumfe. Skončil tretí a získal titul majstra sveta o jediný bod.
1977: Druhý titul majstra sveta
V roku 1977 sa Lauda stal majstrom sveta Formuly 1 po druhýkrát. Už pred koncom sezóny však došlo medzi Nikim a Enzom Ferrari k nezhodám, čo v roku 1978 vyústilo v Laudov prestup do stajne Brabham, ktorej vlastníkom bol Bernie Ecclestone. Posledné dva preteky sezóny za Ferrari odjazdil namiesto Laudu jeho nasledovník Gilles Villeneuve. Túto sezónu, aj napriek zisku titulu, Lauda neskôr opísal ako svoju najhoršiu. V roku 1978 dosiahol Lauda niekoľko úspechov, no sezóne dominoval Lotus. Lauda skončil sezónu na štvrtom mieste. Počas tréningu pred Veľkou cenou Kanady, v sezóne 1979, Lauda odstúpil s odôvodnením, že stráca motiváciu „jazdiť do kruhu“, svoj záujem venoval budovaniu svojej leteckej spoločnosti.
1982: Návrat do Formuly 1
Kvôli podpore a propagácii svojej leteckej spoločnosti sa vrátil do Formuly 1, jazdil za McLaren. Zvíťazil už v treťom preteku sezóny – na Veľkej cene Long Beach a potvrdil tímovému sponzorovi Marlboro, že je stále schopným pretekárom. Pred pretekom v Južnej Afrike bol spolu s Didierom Pironi zodpovedný za štrajk pretekárov. Dôvodom bola nová FIA Superlicencia, ktorá vyžadovala príslušnosť ku konkrétnemu tímu, čím znevýhodňovala pretekárov, ktorí by ho chceli zmeniť. Pretekári sa zabarikádovali v hoteli Sunnyside Park v Johannesburgu (všetci okrem pretekára menom Teo Fabi), kým neboli ich požiadavky splnené.
1984: Tretí titul majstra sveta
Majstrovstvá sveta 1984 sa stali duelom medzi Laudom a jeho novým tímovým kolegom Alainom Prostom. Tím McLaren dominoval celú sezónu, keď zo šestnástich pretekov zvíťazil dvanásťkrát. Alain Prost bol v tréningoch a kvalifikácii rýchlejší ako Lauda, ktorý mu v rýchlosti nedokázal konkurovať. Sústredil sa preto na konštrukčnú stránku svojho vozidla a preteky. Nakoniec získal titul na Veľkej cene Portugalska najtesnejším rozdielom pol bodu (polovičné body sa udeľovali na skrátenej Veľkej cene v Monaku).
Rok 1985 nebol pre Laudu úspešný. Najmä kvôli technickým problémom nedokončil jedenásť zo štrnástich pretekov na ktorých štartoval. Vyhral len jedinú – Veľkú cenu Holandska – ktorá bola jeho 25. a zároveň posledná víťazná. Jeho posledným pretekom bola Veľká cena Austrálie, v ktorej bol na vedúcej pozícii, no kvôli defektu ju nedokončil. Na konci tejto sezóny ukončil svoju kariéru vo Formule 1. Majstrom sveta sa stal jeho tímový kolega Alain Prost. Niki Lauda odmietol ponuku Bernieho Ecclestona na sezónu 1986.
Život po F1
Po ukončení kariéry sa venoval svojej leteckej spoločnosti Lauda Air, ktorú založil v roku 1979. Niki Lauda bol držiteľom licencie pilota a sám občas pilotoval lietadlá spoločnosti. V roku 1999 odpredal svoj podiel Austrian Airlines. Lauda Air svoju činnosť ukončila v júli 2013. V roku 2003 prebral Lauda insolventnú Aero Lloyd Austria GmbH, ktorá sa v roku 2004 premenovaná na flyniki, neskôr na Niki. Spolupracoval pri tom s Air Berlin, ktorý získal 5. júla 2010 49,9 % na flyniki a 8. novembra 2011 previedol Lauda naň všetky akcie, čím sa zároveň stal Non-Executive Director v Air Berlin.
V rokoch 1993 až 1995 bol Lauda poradcom tímu Ferrari, zároveň bol spolukomentátorom pretekov Formuly 1 pre nemeckú televíziu RTL.
V roku 2005 vydala Rakúska pošta známku s jeho podobizňou.
V roku 2012 bol vymenovaný do dozornej rady tímu Formuly 1 – Mercedes AMG Petronas.
Osobný život a súkromie
Svoju prvú manželku Marlene Knaus spoznal v roku 1975, zosobášili sa v roku 1976. Rozviedli sa v roku 1991, majú spolu dvoch synov. Starší syn Lukas je manažérom mladšieho Mathiasa, ktorý je pretekárom. Tretieho syna Christopha má z nemanželského zväzku. V roku 2008 sa oženil s Birgit Wetzinger s ktorou sa im v roku 2009 narodili dvojičky – dievča Mia a chlapec Max. Po tom čo mu zlyhala oblička, ktorej donorom bol Laudov brat, mu obličku darovala Birgit.
Film Rivali/Rush (2013)
V roku 2013 bol súboj o post majstra sveta F1 z roku 1976 medzi Niki Laudom a Jamesom Huntom prevedený do filmovej podoby v snímke Rivali (anglický názov: Rush), kde Laudu stvárnil Daniel Brühl a Jamesa Hunta Chris Hemsworth.
Kultúra 18. storočia
'''Kultúra 18. storočia''' sa vyznačuje radom javov ohlasujúcich nástup modernej doby: všeobecný záujem o vedu a filozofiu, vychýrenosť osobností, ako bol Voltaire, obľuba umenia a historických vied, s ktorou súvisí vznik múzeí (Britské múzeum, 1753) a rozvoj zbierok (spristupnenie veľkých zbierok, napr. kráľovských v Lucemburskom paláci alebo zbierok Američana Ch. Wilsona Peala vo Philadelphii), rozšírenie tlače a akadémií, záujem o starovek v súvislosti s obajvom zasypaných miest Herculanea a Pompeí (1748) a klasicistické teórie Winckelmannove, Lessingove a Mengsove, ktoré mali základný význam pre nemeckú filozofiu 19. stor.
2140 Kemerovo
2140 Kemerovo je planétka s priemerom 35 km, ktorú objavila Tamara Michailovna Smirnovová 3. augusta 1970.
Coussegrey
Coussegrey je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Aube, v regióne Champagne-Ardenne.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 156 obyvateľov (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Mikšová (Bytča)
Mikšová je mestská časť Bytče, vzdialená asi 5 km v smere na Považskú Bystricu. S Veľkou Bytčou ju spája cesta II/507. Rozloha Mikšovej je 4 587 549 m².
Cormontreuil
Cormontreuil je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Marne, v regióne Champagne-Ardenne.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Lokomócia
Lokomócia alebo lokomočný pohyb môže byť:
Lokomócia môže byť aj:
2141 Simferopol
2141 Simferopol je planétka s priemerom 26 km, ktorú objavila Tamara Michailovna Smirnovová 30. augusta 1970.
Aboohéra
Aboohéra je neobývaný ostrov na atole Sínu na Maldivách.
Železničná stanica Podunajské Biskupice
Železničná stanica Podunajské Biskupice je železničná stanica v bratislavskej mestskej časti Podunajské Biskupice, predtým sa volala „Biskupice pri Dunaji“. Mestská časť ako i stanica sa stala súčasťou pri (asi len zatiaľ) poslednom rozširovaní Bratislavy v r. 1971, a tak ako aj žel.zast. Devínske Jazero, žst. Devínska Nová Ves a žst. Rusovce nemajú v názve uvedenú príslušnosť k hlavnému mestu.
Štefan Tichomír Gyárfás
Štefan Tichomír Gyárfás (* 14. december 1863, Levice – † 12. december 1916, Banská Bystrica) bol slovenský pedagóg a historik umenia. Pseudonym: Abonyi
Stuľany
Stuľany sú obec na Slovensku v okrese Bardejov.
Kožany
Kožany sú obec na Slovensku v okrese Bardejov.
Kultúra a zaujímavosti
V obci sa nachádza národná kultúrna pamiatka gréckokatolícky drevený chrám – Cerkov Stritiňa Hospoda (Stretnutia Pána) so Simeonom z roku 1698. Steny lode a svätyne sú vyzdobené výjavmi z Nového zákona. Zvon z roku 1406 patrí k najstarším na východnom Slovensku. Pamiatka bola obnovená v roku 2004 v rámci projektu Obnovme si svoj dom. Cerkev stále slúži svojmu liturgickému účelu, nedeľné bohoslužby sú o 8:00.
Edmund Gwerk
náhľad|Hrob Edmunda Gwerka v Banskej Bystrici Edmund Gwerk (* 15. február 1895, Banská Štiavnica – † 4. december 1956, Bratislava, pochovaný v Banskej Bystrici) bol slovenský maliar (umelec).
Životopis
Narodil sa do rodiny s nemeckým pôvodom, ale sám sa hlásil až do roku 1938 k maďarskej národnosti. Ako štvorročnému mu umrela matka, čo Gwerk ťažko niesol. Študoval na gymnáziu v Banskej Štiavnici, na VŠVU v Budapešti, na AVU v Prahe, dejiny umenia na Filozofickej fakulte UK v Bratislave. Absolvoval študijné pobyty vo Viedni, v Mníchove, v Berlíne, v Paríži, v Ríme a vo Florencii. V roku 19321938 maliar v Bratislave, od roku 1938 žil v Banskej Štiavnici. Gwerk bol veľmi vzdelaný a sčítaný človek, celý život sa venoval rozširovaniu svojich vedomostí. Hovoril plynulo nemecky, maďarsky a čiastočne aj francúzsky. Zaujímal sa aj o filozofiu a hudbu, blízke mu bolo učenie buddhizmu. Gwerk bol presvedčeným ateistom a od svojich vysokoškolských štúdií aj marxistom. Neskôr bol aktívnym komunistom a po druhej svetovej vojne sa stal podpredsedom a neskôr predsedom Miestneho národného výboru (MNV) v Banskej Štiavnici. Bol tiež funkcionárom Zväzu slovenských výtvarných umelcov. Gwerk bol významný predstaviteľ slovenského maliarstva v medzivojnovom a povojnovom období. Maľoval portréty, figurálne a najmä krajinárske diela s námetmi Banskej Štiavnice a okolia (zvlášť obľuboval Sitno). Účastník protifašistického hnutia aj príprav SNP. Zanechal aj množstvo článkov, prednášok, denníkových záznamov, korešpondencie. Veľkú pozornosť venoval záchrane pamiatok v Banskej Štiavnici. Jeho diela sú v SNG a v galériách viacerých slovenských miest.
Digital Video (formát)
Digital Video (DV) je digitálny videoformát, uvedený v roku 1994. Jeho nižšia verzia MiniDV sa stala takpovediac štandardom pre nakrúcanie domáceho videa a poloprofesionálnu produkciu, občas sa používa aj na profesionálne účely, napr. tvorbu filmov alebo nakrúcanie spravodajských materiálov. Špecifikácia DV (pôvodne známa ako Modrá kniha – Blue Book, v súčasnosti oficiálne IEC 61834) definuje kodek aj fyzický formát. K základným vlastnostiam DV patria: vnútrosnímková kompresia (umožňuje jednoduchšie editovanie, než medzisnímková), štandardizovaný spôsob prepojenia (FireWire, resp. IEEE 1394) s inými zariadeniami (hlavne nelineárnymi strihovými systémami) a pomerne dobrá kvalita obrazu (hlavne pri porovnaní so staršími amatérskymi analógovými formátmi, ako sú napr. Video8, Hi8, VHS(-C)). Formát DV podstatne znížil finančnú nákladnosť výroby filmov, preto je silno zviazaný s nezávislým filmom a občianskou žurnalistikou.
Existujú aj vylepšené verzie, najmä formáty Sony DVCAM a Panasonic DVCPRO, určené pre profesionálne použitie. Digital8 od Sony, pre amatérov, zaznamenáva informáciu rovnakej kvality a logickej štruktúry, ako DV, ale na kazetu Hi8. Ďalšie formáty, ako napr. DVCPRO50 a D-5 (HD) používajú paralelne bežiace enkodéry DV25.
DV má aj nasledovníka s vysokým rozlíšením, formát HDV. Ten síce nahráva na rovnaké kazety, MiniDV, ale s použitím kompresie MPEG-2 (t. j. medzisnímkovej). Tá je podstatne účinnejšia, čo dovoľuje do zhruba rovnakého dátového toku vtesnať obraz zložený zo 4 – 5x väčšieho počtu pixelov; problémom HDV však je o niečo náročnejšia editácia a výskyt kompresných artefaktov v dynamickejších scénach.
DVCPRO-HD (známy aj ako DV100) je iný formát s vysokým rozlíšením založený na rozšírení povodneho formátu DV. V tomto prípade je kodek veľmi podobný pôvodnému DV, ale používa 4x vyšší dátový tok. Rovnako vyššia musí byť aj rýchlosť posunu (a spotreba) pásky. Výhodou tejto metódy je jednoduchá editácia a nízky výskyt kompresných artefaktov.
Pred kompresiou
Aby sa zabránilo aliasingu, je potrebné (hoci nie u každej kamery aplikované) odfiltrovať príliš vysoké obrazové frekvencie obrazu (zbaviť ho príliš jemných detailov, inými slovami – rozostriť). Aj nízkokvalitná optika sa dá považovať za obrazový dolnopriepustný filter.
Svetelné lúče, prejdúc optikou, dopadajú na senzor (CCD alebo CMOS), kde sa svetelná energia premení na elektrické analógové signály. Tie sa v AD-prevodníkoch premenia na čísla – zdigitalizujú a sú spracované procesorom.
Prepočet surového výsledku z predchádzajúceho štádia na signály základných farieb RGB závisí od toho, aký typ senzora je v danej kamere použitý (napr. 1CCD vs 3CCD alebo Bayerovo rozloženie základných farieb vs Foveon).
Maticovanie: Signály základných farieb zosnímané kamerou nie vždy zodpovedajú dohodnutým základným farbám R, G,B, ináč povedané, nastáva farebný posun. Preto sa vykoná táto drobná korekcia – z každej z nich sa prileje vhodné množstvo (môže byť aj záporné) ostatným dvom, čo matematici označujú ako aplikáciu matice.
Súčasťou maticovania môže byť aj vyrovnanie bielej, používané vtedy, ak bola snímaná scéna osvetlená iným než bielym svetlom. Napríklad u scény osvetlenej mierne nažltlým svetlom bežnej žiarovky je vhodný mierne zmenšiť hodnoty červenej zložky a zosilniť modrú.
Na dosiaľ lineárne signály (linearita tu znamená, že napr. na pixel s hodnotou 150 naozaj dopadlo 5x viac svetla než pixel s hodnotou 30) sa aplikuje gama-korekcia. Tá sa používa už od začiatkov televízie, keď slúžila na kompenzáciu nelinearity televíznej obrazovky (v nej napr. 3násobne silnejšiemu napätiu nezodpovedá 3x jasnejší svit daného miesta obrazovky). Dôsledkom gama-korekcie je samozrejme aj zväčšenie kvantizačného šumu. Pôvodné lineárne signály sa označujú RGB, po korekcii R'G'B'.
Maticovanie, čiže prevod R'G'B' na Y'CbCr, čiže jeden signál nesúci informáciu o jase a dva farbonosné. Táto konverzia umožňovala v analógovej ére dosiahnuť kompatibilitu s čiernobielymi zariadeniami (stačilo, keď dokázali dekódovať len zložku Y) a tiež umožňuje realizovať nasledujúcu etapu spracovania signálu. Aj toto maticovanie pridáva ďalšiu kvantizačnú chybu.
Podvzorkovanie farebných zložiek: Ľudský zrak nedokáže rozlíšiť až také jemné farebné detaily, ako u jasu (t. j. čiernobielej resp. šedoškálovej zložky). Využíva sa to tak, že sa zaznamená menej informácií o farbe, než o jase – napríklad jedna snímka bude obsahovať 720x576 jasových a len 352x576 (alebo 352x288) farebných číselných hodnôt.
V tejto fáze sú už dáta pripravené na komprimovanie.
Kompresia obrazu
DV používa vnútrosnímkovú kompresiu, menovite DCT (diskrétna kosínusová transformácia), s pevným výsledným dátovým tokom 25 Mbit/s, ku ktorému sa ešte pridáva nekomprimovaný zvuk (1,5 Mbit/s), sprievodné informácie (subkód) a dáta pre detekciu a korekciu chýb (približne 8,7 Mbit/s). To dáva spolu 36 Mbit/s (resp. 1/4 GB/min). DV kodek dáva, porovnávajúc pri rovnakých bitových tokoch, o trochu kvalitnejší obraz než starší kodek MJPEG a je porovnateľný s verziou MPEG-2 používajúcou len I-snímky. Kompresia použitá v DV je stratová, občas môžu byť viditeľné artefakty okolo ostrých rozhraní, malých písmen, v zložitejších scénach apod., netrpí však dynamickými artefaktami typickými napr. pre MPEG.
Podvzorkovanie farieb
Vo oblastiach s normou NTSC sa aplikuje podvzorkovanie 4:1:1. V regiónoch používajúcich PAL je to 4:1:1 v prístrojoch DVCPRO a 4:2:0 v ostatných. Nie všetky analógové formáty videa majú horší obraz než DV. Napríklad Betacam SP má o niečo detailnejšie farebné zložky a netrpí artefaktami digitálnej kompresie.
Nižšie rozlíšenie farebnej zložky u formátu DV je dôvodom, prečo sa mu niekedy vyhýbajú, ak sa má nakrútený materiál použiť pri farebnom kľúčovaní. Pokrok v kvalite kľúčovacieho softvéru však už čiastočne zredukoval tento problém a umožňuje pomerne kvalitné kľúčovanie DV materiálu.
Zvuk
Na DV pásku sa dajú zaznamenať buď 2 zvukové kanály (obvykle to znamená stereo) s rozlíšením 16 bitov a vzorkovacou frekvenciou 48 kHz, alebo 4 kanály x 12 bitov x 32 kHz. Pre profesionálne účely sa takmer výhradne používa len 48 kilohertzová verzia (tá druhá má frekvenčný strop nižšie než 16 kHz). Špecifikácia formátu DV definuje aj možnosť vzorkovacej frekvencie 44,1 kHz (zhodnej s CD-Audio), ale používa sa len zriedka. DVCAM a DVCPRO majú zviazaný (locked) zvuk, DV nie. Znamená to, že na hociktorom mieste DV pásky môže zvuk predbiehať alebo meškať za obrazom až o ⅓ trvania jednej snímky. Uvedená hodnota je maximálna a počas nahrávania jednej scény sa nemení. V spomenutých dvoch formátoch je zvuk stále synchrónny s obrazom.
Prepájanie/konektivita
Sériové dátové rozhranie FireWire (tiež zvané IEEE 1394) síce nie je súčasťou technickej špecifikácie formátu DV, ale sa vyvinulo súčasne s ním. Majú ho takmer všetky kamery DV, podobne aj kompozitný a (dvoj-)komponentný analógový výstup. Profesionálnejšie DV rekordéry mávajú aj ďalšie výstupy, napr. SDI, SDTI alebo analógové komponentné výstupy. Všetky verzie DV majú časový kód, niektoré staršie amatérske strižne ho však nedokázali použiť.
Viaceré kamkordéry majú aj konektor USB, ktorý však (záleží to napr. od aplikovanej verzie USB) niekedy dokáže prenášať do počítača iba jednotlivé snímky (alebo MPEG4 videá z pamäťovej karty) namiesto plynulého videa DV.
V počítači sa dátový prúd DV obvykle ukladá do kontajnerových formátov, ako sú MXF, AVI alebo QuickTime.
Fyzická forma
Formát DV používa kazetu veľkosti L, zatiaľ čo MiniDV veľkosť S. V jednom aj druhom prípade je možné, aby kazeta obsahovala aj zabudovaný pamäťový čip zvaný MIC, veľký najviac 16 kilobitov. V ňom možno ukladať napr. zmenšeniny snímok zachytených pri každom stlačení tlačidla Record (t. j. začiatok novej scény). Formát DVCPRO S-veľkosť nepoužíva, jeho špecifikácia však definuje veľkosť M, ako aj XL (pre videorekordéry DVCPRO HD). Vo všetkých variantoch kazety DV nájdeme pásku širokú ¼ palca, čiže.
MiniDV
Existujú softvéry, pomocou ktorých sa na DV kazetu dajú (namiesto obrazu) nahrávať ľubovoľné počítačové dáta, a síce v množstve vyše 12 GB/hod.
Hoci výrobcovia pôvodne zamýšľali, že L-kazety sa stanú vysoko-kvalitným nástupcom spotrebiteľského formátu VHS, dnes ich v tejto oblasti takmer nenájdeme a používajú ich len profesionáli. Dokonca aj väčšina profi modelov kamkordérov DV pracuje len s kazetami MiniDV, zatiaľ čo väčšina profesionálnych videorekordérov DV podporuje obe veľkosti kazety.
DVCAM
Tento formát od Sony je profesionálnym variantom štandardu DV. Používa rovnaké kazety (DV a MiniDV), ale s posuvnou rýchlosťou o polovicu vyššou (čo skracuje nahrávaciu dobu danej kazety o tretinu). Záznamové stopy sú tým pádom široké 15 mikrometrov a viac odolné voči drop-outom. Režim LP nie je podporovaný. Kodek je rovnaký ako u DV. Všetky videorekordéry a kamery DVCAM dokážu prehrať materiál DV, zatiaľ čo DVCPRO len zopár novších modelov
DVCPRO
Tento formát od Panasonicu bol určený predovšetkým pre spravodajské účely (napr. spravodajská divízia NBC patrila ku hlavným odberateľom), s väčšou robustnosťou a lepšou vhodnosťou pre lineárne editovanie. Záznamová stopa je široká až 18 um a použitý je lepší typ povrchu pásky. Zvuk má len 16b/48 kHz veziu a pridaná bola pozdĺžna zvuková stopa. Žiaden dlhohrajúci režim. Vždy pracuje s podvzorkovaním 4:1:1 (v NTSC aj PAL-e). Odhliadnuc od toho, štandardný DVCPRO (známy aj ako DVCPRO25) je na úrovni bitového toku zhodný s DV. Na rozdiel od Sony sa Panasonic rozhodol propagovať tento variat formátu DV radšej vo sfére špičkových profesionálnych aplikácií.
Rhadamanthys
Rhadamanthys bol vraj múdry a spravodlivý a stal učiteľom Herakla. Jemu sa pripisuje výrok, že "na ranu je správne odpovedať ranou".
Jeho bratmi boli Minós, ktorý kraľoval na Kréte a Sarpédón bol kráľom Lykie. Homér vo svojom diele Iliada o ňom ako o kráľovi nehovorí, ale iní neskorší antickí autori píšu, že po smrti svojho nevlastného otca Asterionta zdedil tretinu Kréty, kde vydal zákony, ktoré sa stali vzorom dokonalosti.
Rhadamanthys sa oženil s Alkménou, matkou Hérakla potom, čo zomrel jej manžel, tirynthský kráľ Amfitryón. Z manželstva sa narodili synovia Alkaios a Sthenelos. Niektorí neskorší autori im pripisujú aj syna Gortya, ktorý ako jeho následník založil na Kréte mesto Gortynu.
Po svojej smrti sa Rhadamanthys spolu s bratom Minóom a tiež so statočným a spravodlivým Aiakom stali sudcami zomrelých v podsvetí. A tak tvorili súdny tribunál podsvetia, pred ktorý predstupoval každý zosnulý. Tribunál určoval miesta: do Elysia vstupovali spravodliví; nespravodlivých odovzdávali k potrestaniu bohyniam pomsty Erínyiam; a zvyšnú väčšinu tých, ktorí neboli ani dobrí, ani zlí, ponechávali v podsvetí ako tiene bez tela.
Alberdi (department)
Department Alberdi leží na severovýchode provincie Santiago del Estero na severozápade Argentíny a je jeden z 27 departmentov provincie.
Na severe hraničí s departmentom Copo, na východe s provinciou Chaco, na juhu s departmentmi Moreno a Figueroa a na západe s departmentmi Jiménez a Pellegrini.
Hlavné mesto departmentu Alberdi je Campo Gallo.
Manto
Manto môže byť aj:
Couvignon
Couvignon je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Aube, v regióne Champagne-Ardenne.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 235 obyvateľov (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Argelès-Bagnères
Argelès-Bagnères je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Hautes-Pyrénées, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Trenčianska vrchovina
Trenčianska vrchovina je geomorfologický podcelok Strážovských vrchov. Najvyšším bodom je vrch Hoľazne.
Vymedzenie
Podcelok zaberá západnú časť Strážovských vrchov, približne od Beluše po Jastrabské sedlo pri Trenčíne. Na severe susedí s Podmanínskou pahorkatinou, severozápadným smerom leží Ilavská a západným Trenčianska kotlina, všetko podcelky Považského podolia. Jastrabské sedlo na juhu oddeľuje Považský Inovec a jeho podcelok Vysoký Inovec, o niečo východnejšie krajina prechádza do Nitrianskej pahorkatiny, ktorá je podcelkom Podunajskej pahorkatiny. Východným smerom pokračujú Strážovské vrchy podcelkom Zliechovská hornatina.
Ochrana prírody
Východný okraj vrchoviny je súčasťou CHKO Strážovské vrchy, z maloplošných chránených území sa tu nachádza prírodná rezervácia Bindárka, Omšenská Baba, Ostrý vrch a Trubárka, prírodná pamiatka Jaskyňa pod Jeleňom, Machnáč a Mitická slatina.