cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Nektár
Extraflorálne nektárium
Vylučuje nektár mimo kvet, býva najčastejšie na listovej stopke, okraji listu alebo jeho strednej žilnatine; v podstate však môže byť na takmer všetkých možných miestach rastliny, na gemách, kvetných stopkách, prílistkoch, v pazuchách listov alebo odbočujúcich stoniek. Ich nektár nie je určené pre opeľovačov, jeho význam je iný. Jednak láka niektorých hmyzožravých predátorov aby rastline pomohli v súperení s bylinožravcami a potom aby sa prítomný hmyz, väčšinou slabý opeľovači, nedostali k nektáru v kvete. Často sa to stopercentne nepodarí, mravce síce likvidujú húsenice ale zase roznášajú po rastline vošky.
Zoznam kultúrnych pamiatok v obci Kamenná Poruba
Zoznam kultúrnych pamiatok v obci Kamenná Poruba môže byť:
Hem-Hardinval
Hem-Hardinval je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Somme, v regióne Pikardia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Vlkovský potok (prítok Liešnice)
Vlkovský potok je potok v regióne Gemeri a v regióne Malohont na území obcí Lehota nad Rimavicou v Rimavská Sobota a Kokava nad Rimavicou v Poltár v Banskobystrickom kraji. Nachádza sa v geomorfologickom celku Revúcka vrchovina, v geomorfologickom podcelku Cinobanské predhorie. Je pravostranným prítokom Liešnice a má dĺžku. Je vodným tokom VII. rádu.
Prameň
Pramení v v lesnom extraviláne na území obce Lehota nad Rimavicou na západnom svahu vrchu Žabica s.
Opis toku
Od prameňa na území obce Lehota nad Rimavicou tečie západným smerom lesným extravilánom, priteká k obecnej hranici medzi obcami Lehota nad Rimavicou v Rimavská Sobota a Kokava nad Rimavicou v Poltár, veľkým oblúkom mení smer na sever, sleduje obecnú a zároveň aj okresnú hranicu ako aj železnicu Lučenec – Utekáč, preteká cez intravilán osady Liešnica, ďalej preteká východne od lesa Vlkovo v cez intravilán osady Vlkovo, sleduje priebeh obecnej hranice, na obecnej hranici medzi obcami Kokava nad Rimavicou a Lehota nad Rimavicou v  ústi do Liešnice ako jej pravostranný prítok v povodí Rimavice. Vlkovský potok má viacero nevýznamných bezmenných prítokov.
Pôvod názvu
Motivantom názvu vodného toku Vlkovský potok na území obcí Lehota nad Rimavicou v Rimavská Sobota a Kokava nad Rimavicou v Poltár v období pomenovacieho procesu bola poloha osady Vlkovo prípadne poloha susedného lesa Vlkovo v oblasti, cez ktorú Vlkovský potok pretekal. Z toponyma Vlkovo rozšírením o formant -ský, a kombináciou so všeobecným podstatným menom potok s významom menší prirodzený vodný tok bolo utvorené dvojslovné hydronymum atributívneho typu (dvojčlenný determinatívny názov so zhodou zložený z prídavného mena a z podstatného mena) Vlkovský potok ako súčasť veľmi početnej skupiny názvov v slovenskej toponymii, najmä hydronymii. Názov vodného toku Vlkovský potok bol štandardizovaný v roku 1992. V priestore slovenskej hydronymie potokov hydronymum Vlkovský potok nie je jedinečným hydronymom (máj 2022).
Zoznam kultúrnych pamiatok v obci Jablonové
Zoznam kultúrnych pamiatok v obci Jablonové môže byť:
Milan Augustín
Milan Augustín (* 21. august 1947, Banská Štiavnica) je slovenský výtvarník, umenovedec, historik, publicista, cestovateľ, autor literatúry faktu a spisovateľ.
Život
Narodil sa 21. augusta 1947 v Banskej Štiavnici, kde vychodil základnú školu a Banícku strednú školu, zmaturoval r. 1967. Roku 1968 pracoval v Slovenskej filmovej tvorbe Bratislava-Koliba. V rokoch 1969 – 1975 pracoval v Rudných baniach ako banský technik. V rokoch 1975 až 1979 študoval na FF UK v Bratislave estetiku a vedy o umení.
Súkromne študoval aj maliarstvo u národného umelca Jozefa Kollára a docenta Štefana Pruknera. Po skončení vysokoškolského štúdia pracoval ako historik umenia a projektant v Projektovom ústave kultúry v Bratislave. V rokoch 1980-1988 pôsobil v Štátnych reštaurátorských ateliéroch v Bratislave, od roku 1986 vo funkcii riaditeľa. V rokoch 1981-1993 bol pracovníkom Slovenského národného múzea v Bratislave, Úradu vlády SR a novinárom, v rokoch 1994-1995 bol v slobodnom povolaní. Od roku 1996 je odborným pracovníkom Národného literárneho centra v Bratislave, v súčasnosti je riaditeľom sekcie historických štúdií. Je dlhoročným členom a podpredsedom Banskoštiavnicko – hodrušského banského spolku a cechmajstrom Cechu Štiavničanov a rodákov z podsitnianskeho kraja v Bratislave.
Dielo
Štúdium ukončil diplomovou prácou Historický urbanizmus banských miest stredného Slovenska.
Ako historik stredovekej architektúry a urbanizmu stredoslovenských banských miest spracoval viac ako 60 výskumov stredovekej architektúry. Objavil nástenné maľby s románskom kostole sv. Ilju na Iliji pri Banskej Štiavnici.
Venoval sa fenoménu ľudského portrétu v dobe kamennej ako aj fenoménu ľudskej hlavy ("Za západoafrickými kovovými plastikami..." - nedávna publikácia z roku 2013).
Maliarsku tvorbu predstavil doteraz na viac ako dvadsiatich samostatných výstavách, v r. 2013 v rámci Košice-mesto európskej kultúry výber kresieb a malieb z Polynézie pod názvom: "Spomienky na Polynéziu" (doplnené o obrazy z rodného kraja Pohľad na Vyhniansku dolinu, Polnočná omša na Piargu, Pohľad na jesennú Vindšachtu a iné).
V rokoch 1992-1994 bol tajomníkom predsedu Svetového kongresu Slovákov Leopolda Danihelsa.
Je autorom libreta a scenára Múzea židovskej kultúry na Slovensku v rámci Slovenského národného múzea, ale aj autorom obnoveného židovského múzea – Bárkányiho zbierky v Prešove.
Roku 1997 bol komisárom výstavy Napísané zostáva na nádvorí Bratislavského hradu (výber faksimílií najstarších zachovaných písomných dokumentov viažúcich sa k obdobiu Veľkej Moravy).
Roku 1998 viedol expedíciu Ç98 do do Kláštora sv. Kataríny v Sinajskej skalnej púšti v Egypte (zdokumentovať hlaholské písomné pamiatky Euchológium a Sinajský žaltár). Výsledky boli predstavené na výstave v Banskej Bystrici.
Doposiaľ napísal a vydal viac ako 20 kníh od literárnych esejí cez literatúru faktu až po historické romány. Z polohy autora literatúry faktu v niektorých svojich knihách prešiel do formy doplnenej beletristickým rozprávaním. V románe Démon mesta (2011) vytvoril formu koindustriálneho románu. V roku 2013 vyšla monografická práca "Za západoafrickými kovovými plastikami, portrétne plastiky ifských oniov a beninských obov" a rozsiahly historický román "Templári" s podtitulom: Čo rozprával banskoštiavnický notár Christopforus Galicus.
Hodinka
Hodinka môže byť:
Zoznam kultúrnych pamiatok v obci Hrušov
Zoznam kultúrnych pamiatok v obci Hrušov môže byť:
Časy
Časy môže byť:
Saint-Just (Dordogne)
Saint-Just je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Dordogne, v regióne Nové Akvitánsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Mária Anna Bavorská (1551 – 1608)
Mária Anna Bavorská (* 23. marec 1551, Mníchov, Nemecko† 29. apríl 1608, Graz, Rakúsko) bola bavorská princezná a štajerská vojvodkyňa, manželka arcivojvodu Karola II. Štajerského.
Pavlik (priezvisko)
Pavlik je slovenské priezvisko odvodené od mena Pavol. Je rozšírené predovšetkým na východnom Slovensku, najviac v mestách Humenné, Spišská Nová Ves, Snina a Prešov. Vyskytuje sa aj v štátoch, ktoré nepoužívajú diakritiku slovanských jazykov (napr. Nemecko, Rakúsko a USA), kde je zväčša odvodené od priezviska Pavlík.
Mária Anna Bavorská (1551 – 1608)
Životopis
Narodila sa ako najstaršia dcéra bavorského vojvodu Albrechta V. a Anny Habsburskej, dcéry cisára Ferdinanda I. Matka ju vychovávala veľmi prísne a často telesne trestala. Výchova bola nábožensky založená a vedená v prísne katolíckom duchu. Okrem základného vzdelania bola vyučovaná latinčine a hudbe. Hrala na organ a mala rada duchovnú hudbu.
Pavlik (priezvisko)
Známi nositelia
Pozri v článku Pavlik
Mária Anna Bavorská (1551 – 1608)
Životopis
Mala sa vydať za sedmohradského vojvodu Jána Žigmunda Zápoľskeho, z tohto sobášneho projektu však zišlo. Nakoniec sa v roku 1571 ako dvadsaťročná vydala za svojho o jedenásť rokov staršieho strýka Karola II. Štajerského, ktorý vládol v tzv. Vnútornom Rakúsku. Karol bol mladší brat Máriinej matky Anny. Veľkolepé a mimoriadne svadobné slávnosti pripomínalo ešte v roku 1854 jazdecké defilé českej šľachty usporiadané v Prahe pri príležitosti sobáša cisára Františka Jozefa I. s Alžbetou Bavorskou.
Z manželstva, ktoré trvalo do Karolovej smrti v roku 1590, vzišlo 15 detí.
Politický a kultúrny vplyv
Ako presvedčená katolíčka podnecovala svojho muža ku krokom proti protestantskej šľachte v Štajersku. Starostlivo dbala na výchovu svojich detí pri ktorých uplatňovala podobné metódy ako jej matka. Dohliadala na to, aby boli deti vedené ku katolíctvu a ich vzdelanie zverovala jezuitom. Jej syn, neskorší cisár Ferdinand II. zostal pod jej vplyvom i v dospelosti. Dochovala sa ich korešpondencia, kde sa syn ako štajerský vojvoda so svojou matkou radil o všetkých svojich politických krokoch, najmä pri uplatňovaní rekatolizácie v Štajersku.
Mala záľubu v okázalej nádhere a rada sa zúčastňovala náboženských procesií a púti. Venovala sa charitatívnej činnosti. Do služieb katolíckej viery dávala i výtvarné umenie a hudbu.
Zomrela v Grazi v roku 1608. Pochovaná bola najskôr v kláštore klarisiek a neskôr v mauzóleu v Grazi, ktoré dal postaviť jej syn Ferdinand II.
Deti
Počas veľmi harmonického manželstva sa narodilo 15 detí, z ktorých sa štyri nedožili dospelosti:
Murianik (vrch v Čergove)
Murianik je vrch v pohorí Čergov, krajinnom celku Východných Beskýd. Leží nad obcou Ruská Voľa nad Popradom, približne východne od Starej Ľubovne. Lokalitou prechádza Medzinárodná diaľková turistická trasa E3.
Poloha
Nachádza sa v severnej časti pohoria, v Prešovskom kraji, na hranici okresov Stará Ľubovňa a Bardejov a zasahuje na katastrálne územie obce Čirč a Lukov. Najbližšími sídlami sú severne situované Obručné, severovýchodne sa nachádza obec Lenartov, východne Malcov a Lukov, juhovýchodne Livovská Huta, juhozápadne Šarišské Jastrabie a západne Ruská Voľa nad Popradom a Čirč.
Opis
Murianik leží v severnej časti hlavného hrebeňa, ktorý vedie od Malého Minčola k obci Obručné, kde nadväzuje na hrebeň Ľubovnianskej vrchoviny. Severne sa nachádza Kamenný hrb a Ostrý vrch, západne Foderiková , Dlhá  a Lazovský vrch , južne Minčol  a Malý Minčol a východne Krivá  a Jaseňov. Hrebeňom vedie európske rozvodie Visly a Dunaja; západne sa zvažujúce svahy odvodňuje Chotárny potok, južné Soliská do rieky Poprad, voda zo severných odteká Podrožným a Špankovským potokom do Tople. V blízkosti vrcholu vedie značený turistický chodník.
Výhľady
Vrchol pokrýva súvislý lesný porast, ktorý neumožňuje rozhľad. Z lokalít s redšou vegetáciou je možné pozorovať okolité vrcholy Čergova, no tiež Ľubovniansku vrchovinu, Busov, Levočské vrchy, vrcholy Vysokých Tatier, Spišskú Maguru, Pieniny a prihraničné vrchy južného Poľska.
Zoznam kultúrnych pamiatok v obci Horná Ves
Zoznam kultúrnych pamiatok v obci Horná Ves môže byť:
Pawlík (priezvisko)
Pawlík je priezvisko odvodené od mena Pavol. V Česku je veľmi zriedkavé, s najväčším výskytom v meste Poděbrady. Na Slovensku sa vôbec nevyskytuje.
Známi nositelia
Pozri v článku Pawlík
Zoznam kultúrnych pamiatok v obci Horná Lehota
Zoznam kultúrnych pamiatok v obci Horná Lehota môže byť:
Zoznam kultúrnych pamiatok v obci Haniska
Zoznam kultúrnych pamiatok v obci Haniska môže byť:
Kamenný potok (prítok Jakubianky)
Kamenný potok je potok v regióne Spiš, na území obce Jakubany v okrese Stará Ľubovňa v Prešovskom kraji. Nachádza sa v geomorfologickom celku Levočské vrchy a ústi do Jakubianky v povodí Popradu. Má dĺžku a je tokom V. rádu.
Opis toku
Tečie od prameňa lesným extravilánom severozápadoseverným smerom, mení smer na severovýchodný, v priberá ľavostranný bezmenný prítok z južného úbočia lesa Poľanová, mení smer na východný, v  ústi v lesnom extraviláne do vodného toku Jakubianka ako jej ľavostranný prítok.
Pôvod názvu
Názov potoka má pôvod v charakteristickom dne toku, ktoré je budované v skalnatom, kamenistom podloží. Z podstatného mena kameň po rozšírení o adjektívnu príponu -ný s významom niečo z kameňa alebo kamenný prírodný úkaz a po kombinácii so všeobecným podstatným menom potok s významom menší prirodzený vodný tok bolo utvorené dvojčlenné hydronymum atributívneho typu (dvojčlenný determinatívny názov so zhodou) zložené z prídavného mena a z podstatného mena Kamenný potok s významom potok v skalnatom teréne, v teréne pokrytom kamením ako súčasť početnej skupiny názvov v slovenskej toponymii, najmä hydronymii. Názov vodného toku bol štandardizovaný v roku 1976. V priestore slovenskej hydronymie vodných tokov hydronymum Kamenný potok nie je jedinečným hydronymom. V priestore Slovenska je 27 potokov so štandardizovaným názvom Kamenný potok (január 2023).
Pawlík
Pawlík je priezvisko, pozri Pawlik (priezvisko), napr.:
Zoznam kultúrnych pamiatok v obci Gerlachov
Zoznam kultúrnych pamiatok v obci Gerlachov môže byť:
Pawlik (priezvisko)
Pawlik je poľské priezvisko odvodené od mena Pavol. V Česku je najčastejšie v mestách Český Těšín, Kravaře (okres Opava) a Třinec. Na Slovensku je veľmi zriedkavé, vyskytuje sa len v Bratislave.
Český teplokrvník
thumb|Český teplokrvník Český teplokrvník je najrozšírenejšie plemeno koní domácich v Česku. Toto plemeno našlo široké využitie vo všetkých odvetviach športu a práce. Veľa týchto koní je zaradených do rekreačného jazdenia, no sú aj jedince na vysokých priečkach v športe.
Zoznam kultúrnych pamiatok v obci Dúbrava
Zoznam kultúrnych pamiatok v obci Dúbrava môže byť:
Andrzej Pawlik
Andrzej Pawlik môže byť:
Zoznam kultúrnych pamiatok v obci Dubové
Zoznam kultúrnych pamiatok v obci Dubové môže byť:
Zoznam kultúrnych pamiatok v obci Breznička
Zoznam kultúrnych pamiatok v obci Breznička môže byť:
Saint-Laurent-des-Bâtons
Saint-Laurent-des-Bâtons je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Dordogne, v regióne Akvitánsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Jan Pawlik
Jan Pawlik môže byť:
Stefan Pawlik
Stefan Pawlik môže byť:
Hem-Monacu
Hem-Monacu je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Somme, v regióne Pikardia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zoznam kultúrnych pamiatok v Prešove
Zoznam kultúrnych pamiatok v Prešove môže byť:
Club Atlético Lanús
Club Atlético Lanús, skrátene Lanús, je argentínsky športový klub so sídlom v meste Lanús. Lanús vyhral spolu 2 tituly v argentínskej najvyššej súťaži Primera División. Na medzinárodnej úrovni vyhral Lanús spolu 2 trofeje. Domáce zápasy hráva klub na štadióne Estadio Ciudad de Lanús-Néstor Díaz Pérez. V súčasnosti hráva najvyššiu argentínsku futbalovú súťaž Primera División.
História
thumb|left|Zakladatelia klubu. V roku 1854 dorazil do Argentíny z Francúzska Anacarsis Lanus, ktorý kúpil pozemky, kde v súčasnosti stojí mesto Lanús. Neskôr dostali meno "Lanús" dva subjekty. Jedným z nich bol športový klub Lanús Athletic Club. Tento sa pripojil v roku 1897 k argentínskej najvyššej futbalovej súťaži. V tejto sezóne skončil klub dokonca na výbornom druhom mieste, no následne začal klesať v tabuľke a v sezóne 1899 skončil posledný a klub opustil futbalovú súťaž. Druhý subjekt, ktorý niesol vo svojom názve názov mesta Lanús, bol športový klub Lanús United, ktorý sa v rokoch 1913 a 1914 zúčastnil súťaže Copa de la Confederación Argentina. Dňa 3. januára 1915 došlo k založeniu klubu Club Atlético Lanús. Tento vznikol spojením tímov Lanús United (ktorý sa v tej dobe dostal do zložitej finančnej situácie) a Club El Progreso. Názov tímu Club Atlético Lanús bol oficiálne schválený 27. januára 1915 na klubovej schôdzi.
Ligové začiatky
thumb|Tím v roku 1927 skončil na treťom mieste v prvej lige. Lanús začal svoje zápasy hrávať v druhej najvyššej argentínskej futbalovej súťaži na starom štadióne klubu Lanús United. Už v roku 1919 vybojoval klub postup do najvyššej súťaže. V tej dobe bola najvyššia argentínska liga rozdelená na dve súbežne hrané konkurenčné súťaže, pričom Lanús sa pripojil k tej, ktorú organizovala tradičná argentínska futbalová federácia. Ale už v priebehu sezóny opustil klub túto súťaž a pripojil sa ku konkurenčnej lige, kde obsadil predposledné osemnáste miesto. Zvyšných dvanásť zápasov v pôvodnej lige bolo skontumovaných v prospech súperov klubu. Napriek tomu obsadil v konečnej tabuľke pôvodnej súťaže jedenáste miesto. V nasledujúcich sezónach sa Lanús umiestňoval v spodnej časti tabuľky. V ročníku 1923 skončil klub dokonca posledný. V ďalších sezónach sa výkony tímu zlepšili a postupne s každým novým ročníkom sa posúval v tabuľke vyššie. V sezóne 1926 obsadil vo svojej lige už šieste miesto. O rok neskôr, keď sa obe ligy zjednotili, obsadil Lanús dokonca výborné tretie miesto, pričom ligu vtedy hralo až tridsaťštyri klubov. V roku 1929 otvoril klub nový štadión. V 20. rokoch sa klub usadil v hornej časti tabuľky. Ale v poslednej sezóne tejto dekády ročníku 1930 obsadil klub až 28 miesto. V ročníku 1931 sa futbalová liga v krajine profesionalizovala. Lanús znova opustil súťaž organizovanú futbalovou federáciou, ktorá zostala amatérska a pridal sa k novej profesionálnej súťaži "Liga Argentina de Football". V tej skončil klub predposledný. V sezóne 1933 skončil klub na pätnástom mieste, no táto pozícia bola zostupová. Následne vyzvala futbalová federácia dva kluby z mesta Lanús (druhý klub z mesta bol Talleres de Remedios de Escalada), aby sa spojili a hrali súťaž pod názvom Unión Talleres-Lanús. Predstavitelia futbalovej federácie dali klubom podmienku, že ak sa nespoja, oba zostúpia (oba kluby v danom ročníku skončili na zostupových pozíciách). Pod tlakom hrozby zostupu predstavitelia oboch klubov súhlasili a ročník 1934 tak hral spojený klub Unión Talleres-Lanús, ktorý obsadil dvanáste miesto. V ročníku 1935 sa znova hrala iba jedna súťaž, kluby sa znova osamostatnili a najvyššiu súťaž tak hrali separátne. Lanús obsadil jedenáste miesto. V sezóne 1938 klub Talleres de Remedios de Escalada z najvyššej súťaže zostúpil a v nej tak zostal už iba Lanús. 30. roky 20. storočia strávil klub v spodnej časti tabuľky.
Zostup a návrat do najvyššej súťaže
thumb|left|Tím v roku 1956 obsadil výborné druhé miesto. V sezóne 1943 sa hráč klubu Luis Arrieta stal jedným z troch najlepších strelcov ročníka. Aj 40. roky však klub trávil v spodnej časti tabuľky. Nevýrazné výkony sa negatívne prejavili v sezóne 1949, kedy skončil Lanús na poslednom mieste spoločne s klubom Huracán. Oba kluby tak museli hrať sériu barážových zápasov o udržanie sa. Po prvých dvoch zápasoch bol stav série vyrovnaný a tak sa hral tretí zápas, ktorý mal rozhodnúť. Skóre tohto zápasu bolo 3:3, keď rozhodca odpískal pokutový kop v prospech tímu Lanús. Na protest voči tomuto rozhodnutiu opustili hráči klubu Huracán ihrisko, čím bol zápas zrušený. Futbalová federácia však sa však rozhodla nepotrestať Huracán a nariadila nový zápas. Vo štvrtom zápase neodpískal rozhodca pokutový klub v prospech Lanúsu a Huracán tak zápas vyhral 3:2. Na protest tak tento raz opustili zápas hráči klubu Lanús. Futbalová federácia však následne rozhodla, že potrestá Lanús preradením do druhej najvyššej súťaže. V druhej lige však klub strávil iba jednu sezónu, keď vyhral tento ročník a postúpil tak späť do najvyššej súťaže. Hneď v prvej sezóne sa klubu darilo nad očakávania. Klub skončil na piatom mieste a hráč tímu José Florio, ktorý strelil v danom ročníku 21 gólov bol predaný do talianskeho klubu Torino. V ročníku 1954 obsadil klub štvrté miesto, o rok neskôr bol znova piaty. V sezóne 1956 skončil Lanús na výbornom druhom mieste. Vďaka výborným výkonom, ktoré vyplývali z vynikajúcej práce s loptou dostal vtedajší tím prezývku "The Globetrotters", čo vyplývalo z názvu slávneho basketbalového tímu. Nasledujúcu sezónu boli skoro všetci hráči klubu väčšinu sezóny zranení (iba jediný hráč odohral všetky zápasy sezóny), Lanús tak skončil predposledný. Klub však zvyšok 60. rokov obsadzoval miesta v spodnej časti tabuľky.
Ďalší zostup a klubová kríza
thumb|Tím v 60. rokoch. 60. roky začal klub veľmi zle, keď v zostupovej tabuľke obsadil Lanús predposledné miesto a zostúpil tak do druhej ligy. Ani v druhej najvyššej súťažil sa klubu vôbec nedarilo, keď dokázal obsadiť iba miesta v strede tabuľky. Až v ročníku 1964 vyhral klub finálový turnaj súťaže a postúpil tak znova do najvyššej súťaže. V prvej lige sa však klub opäť umiestňoval iba v spodnej časti, až v sezóne 1967 sa jeho výkony zlepšili a posunul sa o niečo vyššie. V roku 1970 však Lanús skončil na poslednom mieste v zostupovej súťaži a vypadol do druhej ligy. V ročníku 1971 Lanús jednoznačne druhú ligu vyhral a vrátil sa späť do prvej ligy. V sezóne 1972 podával klub v najvyššej súťaži katastrofálne výkony, získal rekordne nízky počet bodov a z predposledného miesta v tabuľke znova zostúpil. V druhej lige sa tímu vôbec nedarilo, končil buď v strede tabuľky, alebo neskôr tesne za postupovými miestami. Až v sezóne 1976 druhej ligy sa klub prebojoval cez niekoľko kôl postupových zápasov znova do najvyššej súťaže. V sezóne 1977 však klub skončil tretí od konca a vrátil sa tak naspäť do druhej ligy. Zlé výsledky na ihrisku mali vplyv aj na financie klubu. Lanús sa dostal do veľkých dlhov a čelil tak najhoršej kríze vo svojej histórií. V sezóne 1978 skončil aj v druhej lige až predposledný a v následnom barážovom stretnutí o udržanie sa prehral a šokujúco tak zostúpil dokonca až do tretej najvyššej súťaže. Počet členov klubu sa znížil na iba 2 tisíc členov. Politické skupiny, ktoré boli spojené s dlhmi klubu sa rozhodli, že pomôžu klubu znova napredovať. Tímu pomohli aj fanúšikovia, situácia sa zlepšila a Lanús vyhral tretiu ligu v ročníku 1981. Už v tomto roku sa počet členov klubu zvýšil až na 10 tisíc členov. V sezóne 1984 konečne dokázal Lanús bojovať o postup do prvej ligy, no nebol úspešný. V roku 1986 mal klub už 25 tisíc členov. V ročníku 1989/90 sa klubu podarilo po úspešnom play-off o postup po dlhej dobe vrátiť späť do prvej ligy.
Návrat do prvej ligy a prvé úspechy
V sezóne 1990/91 hral klub po dlhej dobe znova najvyššiu futbalovú súťaž. V nej sa mu však vôbec nedarilo, v časti Apertura skončil posledný, v časti Clausura dvanásty. To znamenalo posledné miesto v zostupovej tabuľke a návrat do druhej ligy. V druhej lige však bol tento raz klub iba jednu sezónu, keď vyhral ročník 1991/92 a postúpil opäť do prvej ligy. V prvej lige sa klubu už darilo viac, keď v oboch častiach sezóny skončil v strede tabuľky. V sezóne 1993/94 sa v časti Apertura umiestnil Lanús na šiestom mieste a kvalifikoval sa tak prvýkrát vo svojej histórií do nejakej kontinentálnej súťaže, konkrétne do Copa CONMEBOL. V roku 1994 debutoval v drese klubu odchovanec Ariel Ibagaza. V roku 1995 sa trénerom klubu stal bývalý argentínsky reprezentant Héctor Cúper. Pod jeho vedením skončil klub v oboch častiach sezóny 1995/96 na výbornom treťom mieste. Vďaka tomu sa klub znova kvalifikoval do Copa CONMEBOL. Tento pohár v sezóne 1996 vyhral, keď vo finále zvíťazil nad klubom z Kolumbie Independiente Santa Fe. V ročníku 1996/97 sa klubu darilo aj v lige, keď v časti Apertura skončil znova tretí. V roku 1997 sa Lanús dostal znova do finále Copa CONMEBOL, no tento raz prehral, keď nestačil na brazílsky klub Atlético Mineiro. V sezóne 1997/98 obsadil Lanús dokonca druhé miesto v časti Clausura. Túto dekádu ukončil klub v strede ligovej tabuľky.
Zlepšenie a prvé domáce úspechy
Nové tisícročie začal klub s tímom, ktorý bol postavený hlavne na odchovancoch. Lanús sa umiestňoval zväčša v strede tabuľky. V ročníku 2005/06 prišlo zlepšenie a v časti Clausura obsadil druhé miesto. Prvý domáci úspech prišiel v sezóne 2007/08, keď klub skončil na prvom mieste v časti Apertura a získal tak svoj prvý majstrovský titul. V nasledujúcej sezóne obsadil v časti Apertura štvrté a v časti Clausura tretie miesto. Dekádu však klub ukončil znova v strede tabuľky. V sezóne 2010/11 sa klubu opäť pomerne darilo, keď skončil druhý v časti Clausura. V ročníku 2012/13 v časti Inicial skončil klub štvrtý, v časti Final tretí. O rok neskôr v časti Inicial obsadil Lanús dokonca druhé miesto. V sezóne 2013 hral klub Copa Sudamericana, kde vo finále porazil brazílsky klub Ponte Preta a vyhral tak druhý medzinárodný pohár. V sezóne 2014 sa hrala už iba jedna súťaž, Lanús skončil na treťom mieste. Úspech sa dostavil o dva roky neskôr, keď Lanús najprv vyhral svoju skupinu č. 2 a následne vo finále súťaže porazil klub San Lorenzo, čím získal druhý majstrovský titul. Na začiatku roka 2017 hral Lanús tiež finále Supercopa Argentina, kde vyhral nad víťazom domáceho pohára klubom River Plate. V sezóne 2016/17 obsadil Lanús v najvyššej súťaži ôsme miesto.
Štadión
thumb|Domáci štadión klubu. Lanús hrával svoje prvé zápasy na starom štadióne svojho predchodcu tímu Lanús United, ktorý sa nachádzal na mieste Margarita Wield. V roku 1929 otvoril klub nový štadión Estadio Ciudad de Lanús-Néstor Díaz Pérez, ktorý však mal vtedy ešte drevené tribúny. V roku 1932 otvoril klub na svojom novom štadióne veľkú hlavnú tribúnu. V rokoch 1990 a 2003 prešiel štadión rekonštrukciou. Súčasná kapacita je 47 027 miest.
Rivalita a fanúšikovia
Tradičným rivalom z posledných desaťročí je klub Banfield. Tímy spolu hrávajú derby s názvom Clásico del Sur, teda derby juhu. O niečo úspešnejší je klub Banfield, ktorý vyhral viac vzájomných stretnutí. Prvý zápas odohrali kluby spolu už v roku 1920. V počiatkoch bol však rivalom iný klub z oblasti mesta Lanús Talleres de Remedios de Escalada, keďže však časom začali oba kluby hrať rozdielne súťaže, znížil sa aj význam ich vzájomných zápasov. Z dôvodu geografickej blízkosti sa k rivalom radí aj klub Quilmes.
Ruprecht Falcký
Ruprecht Falcký (nemecky Ruprecht von der Pfalz, anglicky Prince Rupert of the Rhine, (17. december 1619, Praha – 29. november 1682, Londýn) bol nemecký a anglický vojvodca, vedec, športovec, koloniálny guvernér a amatérsky umelec v 17. storočí. Bol jeden zo zakladateľov Spoločnosti Hudsonovho zálivu. Je po ňom pomenovaná Zem princa Ruprechta. Narodil sa v Prahe ako mladší syn Fridricha Falckého v dobe, keď bol Fridrich Falcký českým kráľom. Bojoval na strane protestantov v Tridsaťročnej vojne, na strane kráľa v anglickej občianskej vojne a po reštaurácii kráľovskej moci na strane Anglicka v anglo-holandských vojnách. Jeho plný titul znel princ Rupert falcgróf rýnsky, vojvoda bavorský, vojvoda z Cumberlandu a gróf z Holderness.
Ruprecht ako symbol udatnosti
Frederik Hendrik Oranžský, Ruprechtov príbuzný a hlava Spojených holandských provincií prizval Ruprechta do svojej armády. Napriek tomu že mu bolo iba šesťnásť rokov, osvedčil sa ako neohrozený bojovník. Potom strávil nejaký čas v Anglicku, kde vládol Karol I., syn Jakuba I. Stuarta a Ruprechtov strýko. Na kontinent sa vrátil v roku 1637 aby sa zúčastnil bojov o Rýnske či Dolné Falcko. Ako veliteľ pluku jazdectva slávil svoje prvé úspechy. Bohužiaľ 17. októbra 1638 v bitke pri Vlotho bol jeho pluk obkľúčený a Ruprechta vzal do zajatia víťazný Melchior von Hatzfeld. Vzácneho zajatca poslal Melchior cisárovi Ferdinandovi III., ktorý Ruprechta poslal do Linzu, kde bol držaný tri roky. Za sľub zložený cisárovi, že nikdy nepozdvihne zbraň proti Svätej ríši rímskej bol v roku 1641 prepustený. Cisár bol vraj pohnutý udalosťami na love, keď Ruprecht skolil priamo pred Ferdinandom III. diviaka, s ktorým si cisárski lovci neporadili. Po prepustení zo zajatia princ odcestoval do Holandska a odtiaľ do Anglicka. V Anglicku práve vrcholil spor medzi parlamentom a Karolom I. Konflikt sa zmenil na občiansku vojnu, bojovalo sa medzi zástancami monarchie absolútnej a monarchie parlamentnej. Karol I. bol nútený opustiť Londýn. Zobral armádu a v auguste 1642 vyrazil z Nottinghamu proti rebelom. Ruprecht prišiel Karolovi na pomoc, k vojsku royalistov sa pripojil pri Leicesterskom opátstve a bol vrelo privítaný. Karol I. svojmu vtedy dvadsaťtri ročnému synovcovi udelil hodnosť generála jazdectva. Ruprecht Falcký bol Angličanmi nazývaný Rupert Rýnsky. Prvú príležitosť ukázať svoju odvahu a taktické umenie dostal Ruprecht 23. septembra 1642 v bitke či skôr šarvátke za mostom cez rieku Teme nad obcou Powick juhozápadne od Worcesteru. Zástancovia parlamentnej monarchie mali v úmysle prepadnúť konvoj so striebrom určeným pre Karola I.. Ruprecht rozkázal svojim dragúnom zosadnúť z koní, ozbrojil ich mušketami a uschoval ich medzi typické anglické ploty. On sám so zvyšnými jazdcami vyčkal až nepriatelia prejdú cez most. Angličania nemali s vojnou mnoho skúseností. Kavaleristi bojovali tak, že počkali na útok protivníka na mieste, potom vypálili z pištolí a následne prišli na rad meče. Ruprechtova taktika bola iná: Zaútočil na tri nepriateľské jazdné pluky cvalom, v posledných metroch prešla jeho kavaléria do trysku. Zaskočení protivníci vypálili salvy z pištolí príliš skoro. Ich streľba teda bola menej účinná, Ruprecht do nich vošiel tryskom, a zaútočil mečmi. Pištole jeho jazdcov zostali nabité a mohli tak byť použité v osobných súbojoch, na ktoré sa boj rozpadol. Ruprecht pri Powick Bridge porazil parlamentiaristov na hlavu a royalisti písali o jeho neuveriteľnej a nezdolnej odvahe. Pre parlamentariánov sa Ruprecht stal symbolom kavalierov, urodzených jazdcov. Pre kráľových odporcov sa slovo cavalier stalo synonymom najhrubšej nadávky. Kráľovskí naopak puritánom - čo bola anglická varianta reformácie, ovplyvnená kalvinizmom - hovorili podľa ich ostrihaných vlasov roundheads, teda gulatohlavci.
Ruprechtova víťazná prehra
23. októbra 1642 došlo k bitke pod výšinou Edgehill na juhu grófstva Warwick. Ruprechtovo jazdectvo zaútočilo rovnakým spôsobom ako pri Powick Bridge. Podarilo sa mu rozvrátiť parlamentariánske jazdectvo. Nezaútočil avšak na bok stredovej jazdy Roberta Devereux, 3. grófa z Essexu. Namiesto toho prenasledoval utekajúce vojsko. Vypadalo to na víťazstvo Karola I.. Essexova pechota sa ale opäť sformovala, zaútočila na kráľovské a prebila sa až ku kráľovi. Royalisti sa museli brániť a o niečo ustúpiť. Boj teda skončil nerozhodne, ale vďaka Ruprechtovi mohol Karol I. tvrdiť, že vyhral a rozhodol sa tiahnuť na Londýn. Essexovi zostalo stále dosť síl ubrániť pri Brentforde Londýn za pomoci londýnskych milíc. V lete 1643 Ruprecht pre kráľa dobyl Bristol. Kráľovské vojsko tiahlo na Gloucester, mestu sa ponáhľal na pomoc gróf Essex. Karol zrušil obliehanie Glocesteru a vydal sa za Essexom, ktorý sa po ukončení obliehania mesta kráľovským vojskom rozhodol na cestu späť do Londýna. Protivníci sa stretli pri Newbury. Ruprecht sa chcel bitke vyhnúť, vyhodnotil situáciu ako nevýhodnú, ale kráľ dal na radu kráľovnej Henrietty Márie a prvého radcu Georga Digbyho, ktorí žiarlili na vplyv falckého princa na kráľa. Bitka skončila porážkou royalistov a cesta na Londýn bola pre rebelov voľná. Karol bol nútený utiecť do Oxfordu. Jeho situácia sa horšila, proti nemu vytiahli aj Škóti. Ruprechtovi sa podarilo oslobodiť obliehaný York, keď dostal zúfalý dopis od Karola, ktorý ho prosil o pomoc. Princ bohužiaľ poslúchol, a dňa 2. júla 1644 zviedol bitku neďaleko Yorku v slatinách Marston Moor. Ruprechtovo jazdectvo porazila Cromwellova dokonale vycvičená kavaléria a sám princ sa skryl vo fazuľovom poli.
V roku 1644 mu jeho strýko, kráľ Karol I. udelil anglický titul vojvody z Cumberlandu a s ním spojený titul grófa z Holderness.
Ruprecht opúšťa Anglicko a kráľa
V novembri 1644 bol princ Ruprecht, vojvoda z Cumberlandu vymenovaný generálom celej monarchistickej armády, čo zvýšilo už tak výrazné napätie medzi ním a radom kráľových radcov. Dňa 14. júla 1645 došlo k bitke v pahorkatine pri Naseby. Karol, ktorý vojne nerozumel, sa rozhodol zviesť bitku s omnoho silnejšou armádou sira Thomasa Fairfaxa a Olivera Cromwella. Ruprechtovo jazdectvo bolo opäť úspešné, ale útok kráľovskej pechoty skolaboval. To bol koniec Karolových nádejí na získanie všetkého, čo vojnou stratil. Po bitke Ruprecht odišiel brániť významný prístav Bristol. Nezostalo mu nič iné než kapitulovať pred presilou. Jeho nepriatelia využili situáciu a obvinili princa, že zbabelo vydal prístav a za peniaze. Karol ohováraniam uveril a Ruprecht sa ocitol v nemilosti. Situáciu riešil vo svojom štýle. So svojimi generálmi vpadol do kráľovských komnát, prinútil Karola vypočuť jeho obhajobu a zvolať čestný súd. Ruprecht bol zo všetkých obvinení očistený. Princ odporúčil kráľovi zahájiť jednania s parlamentom o mieri, čo Karol úplne odmietal. Ruprecht vyhodnotil kráľovský boj za stratený a odmietol za Karola ďalej bojovať. 29. októbra požiadal parlament o pasy pre seba a svojich druhov a 5. júla 1646 odplával z Doveru do Calais. Vo Francúzsku vstúpil Ruprecht Falcký do služieb Ľudovíta XIV., ktorý mu udelil hodnosť generála. Obdiv maršála Gassiona si získal v bojoch proti Španielom vo Vlámsku. V Anglicku Škóti vydali Karola I., Ruprechtovho strýka, parlamentariánom. Karolovi sa podarilo zo zajatia uniknúť a v Anglicku opäť vypukla vojna. Ruprecht sa rozhodol pro návrat do Anglicka. Požiadal o prepustenie zo služieb francúzskeho kráľa a odišiel do Holandska. Kráľovič Karol, princ z Walesu zveril Ruprechtovi velenie niekoľkých vojnových lodí, kotviacich v neutrálnom prístave v Helvoetsluys. Z kavaleristami sa tak Ruprecht stal admirálom. Cez značnú presilu parlamentariánskeho loďstva a nebezpečné holandské vody Ruprecht doplával v januári 1648 do írskeho prístavu Kinsale. Odtiaľ podnikal neobyčajne úspešné korzárske výpady. Podarilo sa mu takmer prerušiť spojenie parlamentariánov s Írskom. 30. januára 1649 nechal parlament Karola I. popraviť. Odhodlanie Ruprechta pomstiť sa tým len posilnilo. V Kinsale Ruprechta zablokovala anglická flotila. Pre nepriaznivé počasie sa angličania museli stiahnuť a toho Ruprecht využil k úniku so siedmimi loďami, na čele so štyridsaťdelovou vlajkovou loďou Constant Reformation a zamieril do Biskajského zálivu.
Stret v ústí rieky Teja
Pamätník udalostí boja zo dňa 13. septembra 1650 pri portugalských brehoch medzi Ruprechtovou loďou Constant Reformation (40 diel) a Blakeho St. Georges (54 diel) o boji napísal:
''Nasledujúceho dňa sme zdvihli kotvy a kvôli obavám zo znosu na breh stáli na mori. Križovalo sa sem a tam v hmle pred prístavom. Princ objavil St. George s vlajkou na hlavnom sťažni a dve fregaty, plávajúce s ňou na náveternej strane. Akonáhle mal jasno, plával k ich admirálovi, velil ale nevypáliť ani z jedného dela, pokiaľ nebudeme bokom k nemu, ale než sa stihlo vystreliť, bol na palubu nanešťastie zhodený vrch hlavného sťažňa lode Jeho Výsosti, a keď to nepriateľ uvidel, vypálil bočnú salvu, obrátil cez predok proti vetru a odplával na more. Princ, ktorý prišiel o možnosť naplno ovládať loď, prenasledovanie vzdal a zbytok floty sa nachádzal tak ďaleko na náveternej strane, že by nebol k ničomu dobrý.''
Ruprecht pirátom
Azyl mu poskytol portugalský kráľ Ján IV. v Lisabone. 10. marca 1650 zablokovala Ruprechta anglická eskadra Roberta Blakea. Z dôvodu neutrality portugalského prístavu v zálive rieky Teja sa tu bojovať nedalo. 13. septembra sa Ruprecht pokúsil vyplávať a došlo k boju medzi Ruprechtovou Constant Reformation a Blakeho St. Georges. Zvíťazila prevaha Blakeho štrnástich diel. Princ bol nútený ustúpiť. V októbri Ruprecht unikol do Stredozemného mora. Tu prepadal španielske aj anglicke lode. Ruprecht získal v Toulone francúzsku pomoc, ale ani to mu nepomohlo, angličania ho stále prenasledovali. Princ radšej unikol do Atlantiku a pokračoval k Azorským ostrovom. Jeho Constant Reformation sa pri Azorách potopila a princ sa skoro utopil. Napriek tomu pokračoval ku Kapverdám a ďalej do Karibiku. Stále sa mstil Anglicku, ukoristil ako pirát aj ako korzár, niektorými ukoristenými loďami doplňoval svoju eskadru, iné predával aj s nákladom. Pri Panenských ostrovoch prišiel o svoju loď Defiance a s ňou sa stratil aj jeho brat Maurice, ktorého Ruprecht týždne márne hľadal. Po troch rokoch na mori sa 4. marca 1652 cez Azory vrátil, chorý a vyčerpaný. S loďou Swalow a štyrmi ďalšími pristál vo francúzskom prístave St. Nazaire. Po zaplatení rôznych pohľadávok bol rovnako chudobný, ako pri vyplávaní.
Koniec blúdenia
Po zotavení odcestoval Ruprecht Falcký do Falcka, ktoré vrátil jeho najstaršiemu bratovi Ferdinand III.. Z Falcka odišiel do Viedne, krátko sa zúčastnil bojov v cisárskej službe. Na jeseň roku 1657 odišel zo služieb cisára Ferdinanda III.. Ruprecht sa vrátil do Falcka. Tu sa venoval vede a umenie, mimo iného zdokonalil techniku mezzotinty, tónované a škrabané rytiny. Britské múzeum je pyšné na jeho obraz Veľký popravca (The great Executioner), rovnako tak aj na jeho obraz Práporčík (Standart Bearer), olej, vytvorený podľa obrazu Pietra della Vecchii.
Návrat do Anglicla
V roku 1658 Oliver Cromwell zomrel a jeho syn Richard si dokázal udržať vládu len do roku 1660. Vtedy sa generál George Monck rozhodol ukončiť chaos a reštaurovať monarchiu. Z exilu do Anglicka povolal princa z Walesu, ktorý od smrti svojho otca Karola I. používal meno Karol II.. To umožnilo Ruprechtov návrat do Londýna. Jeho bratranec, teraz anglický kráľ, ho privítal s veľkou radosťou. Ruprechtovi potvrdil jeho anglické šľachtické hodnosti a dal mu vysoké úrady. Zároveň mu bola poskytnutá kráľovská penzia vo výške 4 000 libier ročne a princ sa tak stal skvelou partiou. Napriek tomu sa však nikdy neoženil, svoje dve deti, dcéru Rupertu a syna Dudleya počal s metresami. Od roku 1662 bol princ nositeľom titulu admirál a neskôr generál na mori aj na zemi. Keď v roku 1665 vypukla druhá anglo-holandská vojna, bolo Ruprechtovi zverené velení jednej z troch eskadier anglickej flotily. 13. júna 1665 zvíťazil v námornej bitke pri Lowestofte a 14. júna 1666 exceloval svojou agresívnou taktikou v takzvanej štvordňovej bitke, aj keď víťazom bitky sa stal holanďan de Ruyter. Ruprecht mu porážku oplatil 4. a 5. augusta 1666 v bitke pri North Forelande. Michiel de Ruyter sa v roku 1667, teda o rok neskôr, so svojou eskadrou pomstil prepadnutím lodenice v Chathamu, ktorú prakticky zničil a pripravil kráľa o štyri najväčšie vojnové lode.
Ruprecht a veda
Ku koncu života sa Ruprecht začal zaujímať o vedu. Venoval sa matematike, geometrii, umeniu a tiež aj laboratórnym výskumom. Stal sa spoluzakladateľom vedeckej Kráľovskej spoločnosti. Vylepšoval strelné zbrane, prispel k vývoju zbraní s bubnovým zásobníkom či kartáčových nábojov. Mnohých vedcov potrápil geometrickým hlavolamom nazvaným Kocky princa Ruprechta, špiónov prelamovaním ich šifier a kódov. Do sklárstva priniesol takzvané slzy princa Ruprechta, vyvíjal nové zliatiny kovov a mnoho ďalšieho.
Zomrel v Londýně 29. novembri 1682 a je pochovaný v krypte Westminsterského opátství.
Prix d'interprétation féminine
Prix d'interprétation féminine (doslova približne "Cena za ženský herecký výkon") je cena udeľovaná na Medzinárodnom filmovom festivale v Cannes. Je udeľovaná od 1. ročníka festivalu v roku 1946. Párkrát nebola udelená.
Majstrovstvá sveta v alpskom lyžovaní 2017 – Obrovský slalom žien
Obrovský slalom žien bola súťaž na Majstrovstvách sveta v alpskom lyžovaní 2017 a konala sa 16. februára 2017.
Kvalifikácia sa konala 13. februára 2017.
Výsledky
Prvé kolo začalo o 09:45 a druhé kolo o 13:00.
Saint-Laurent-des-Hommes
Saint-Laurent-des-Hommes je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Dordogne, v regióne Akvitánsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Zoznam jazier v Nemecku
Podľa rozlohy
Poznámky
Saint-Laurent-des-Hommes
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Pawlak (priezvisko)
Pawlak je poľské priezvisko odvodené od mena Pavol. V Česku je veľmi zriedkavé, s najväčším výskytom v Karvinej. Na Slovensku sa vyskytuje len v Lučenci a Vranove nad Topľou.
Známi nositelia
Pozri v článku Pawlak
Zoznam kultúrnych pamiatok v okrese Bratislava I
Zoznam kultúrnych pamiatok v okrese Bratislava I môže byť:
Zoznam kultúrnych pamiatok v obci Ždiar
Zoznam kultúrnych pamiatok v obci Ždiar môže byť:
Bitka pri Pavii
Bitka pri Pavii môže byť:
Zoznam kultúrnych pamiatok v Levoči
Zoznam kultúrnych pamiatok v Levoči môže byť:
Arménske kráľovstvo (starovek)
Arménske kráľovstvo (iné názvy: Veľké Arménsko, Veľká Arménia ) bol staroveký štátny útvar, monarchia na území juhozápadnej Ázie v oblasti Arménskej vysočiny. Počiatky formovania štátu siahajú do 6. storočia pred Kristom (Arménska satrapia), nezávislosť štátu sa však začala formovať až v 4. storočí pred Kristom v súvislosti s rozpadom ríše Alexandra Veľkého a príchodom Rimanov. Najväčší rozkvet dosiahlo za vlády Tigrana II. Veľkého (9556 pred Kristom), keď patrilo k najmocnejším štátom vtedajšieho sveta. Začiatkom nového letopočtu sa stala nárazníkovým štátom Rímskej ríše a Partskej ríše, pričom v krajine krajine sa striedal ich vplyv. Ku kompromisu veľmocí došlo v roku 63, keď na arménsky trón zasadla partská dynastia Arsakovcov, ktorá však vládla ako rímsky vazal. Spory medzi veľmoci ale trvali i naďalej. V roku 301/314 arménsky kráľ Trdat III. Veľký vyhlásil kresťanstvo za štátne náboženstvo, čím sa Arménsko stalo najstaršou kresťanskou krajinou na svete. Krajina ako celok existovala do roku 387, keď bola rozdelené medzi Novoperzskú a Východorímsku ríšu. V rámci Perzie následne ešte kráľovský titul existoval do roku 428, keď bol na žiadosť arménskej šľachty zrušený.
Historický kontext
V období 9. až 6. storočia pred Kristom ležala na území dnešnej Arménie pri jazerách Van a Sevan ríša Urartu. Urartu rozvrátili Médi a Médov vo vplyve nad územím už v 6. storočí pred Kristom vystriedali perzskí Achajmenovci (panovník Kýros II.). V tomto období bolo už územie osídlené Arménmi. Samotný názov Arménia (v tvare Armina) je doložený na behistúnskom nápise, kde ho nechal vytesať perzský kráľ Dareios I. (518 pred Kristom). V achajmenovskej Perzii bola na území Arménie vytvorená Arménska satrapia, ktorú pre perzských kráľov spravoval miestny správca - satrapa. Po smrti gréckeho dobyvateľa Alexandra Veľkého Arménsko získalo relatívnu samostatnosť, hoci dočasne naďalej platilo tribút Perzii, ktorá pripadla Seleukovcom.
Zoznam kultúrnych pamiatok v Banskej Bystrici
Zoznam kultúrnych pamiatok v Banskej Bystrici môže byť:
Arménske kráľovstvo (starovek)
Historický kontext
vľavo|náhľad|150x150bod|[[Tigran II. Veľký, najmocnejší arménsky kráľ na minci]]
Artašovci
Po porážke Antiochia III. Seleuka Rimanmi v bitke pri Magnesii na prelome tokov 190/189 pred Kristom vznikli na území dnešného Arménska a Turecka s rímskym súhlasom dve nové nezávislé kráľovstvá Arménia a Sóféné. V Arménii vládol Artaxias I. z rodu Artašovcov (známi aj ako Artaxovci ), ktorý zároveň nechal vystavať nové hlavné mesto Artašat na rieke Aras. Ďalší kráľ z rodu Artašovcov Artavazdes I. sa pokúsil Sóféné dobyť, no úspešný bol až jeho nasledovník Tigran II. Pod Tigranovou vládou sa z Arménska stal najsilnejší štát na východ od Rímskej ríše. Podarilo sa mu získať početné územia od Partskej ríše a jeho nadvládu uznali rozsiahle kraje v Sýrii. Jeho moc siahala až po mesto Akko v dnešnom Izraeli. Uzavrel spojenectvá s ďalšími iberskými národmi.
V krajine v tomto období prevládala perzská kultúra, no vítaní boli aj grécki učenci a umelci. Moc Arménie bola zlomená až Rímom. Po tom, čo sa Tigranes pridal na stranu pontského kráľa Mithridata VI. Rimania dobyli Tigranokertu (69 pred Kristom) a o tri roky neskôr Pompeiove légie prinútili Tigrana vzdať sa území v Sýrii a stať sa spojencom Ríma. Ďalší arménski panovníci mali byť potvrdzovaní Rímom, ktorý mal mocenské záujmy v Perzii. V nasledujúcom období sa tak Arménia stala nárazníkovým štátom medzi Rímom a Perziou. Už počas vlády Tigranovho syna Artavazda III. vypukla rímsko-perzská vojna, v ktorej Arméni striedavo podporovali Rimanov a Perziu. Samotný kráľ nakoniec skončil v reťaziach a bol Rimanmi usmrtený v Alexandrii. Panovníkov syn Artaxias II. nechal s perzskou pomocou povraždiť všetkých Rimanov v kráľovstve. Následne bol ale Rimanmi zavraždený a jeho nástupca Tigran III. vládol ako vazal Ríma niekoľko desiatok rokov.
vľavo|náhľad|Arménsko okolo roku 50
Arsakovci
Po Tigranovej smrti chceli na arménsky trón dosadiť svojich panovníkov ako Rím, tak aj Perzia. Keďže sa im však nepodarilo získať prevahu v boji, dohodli sa v roku 63 na kompromise. Arménsko sa malo stať vazalom Ríma, no vládnuť v ňom mala perzská dynastia Arsakovcov (aj Aršakovci). Dohodu o novom usporiadaní uzavreli v Rhandeii rímsky generál Gnaeus Domitius Corbulo a nový arménsky kráľ Trdat, brat partského kráľa Vologésa I. V roku 72 však do Arménska vpadli zo severu Alani a Trdata zajali. Parti následne za nového kráľa dosadili Axidara, na čo rímsky cisár Traján reagoval anexiou Arménie v roku 114/115. Ako rímska provincia Arménsko však zostalo len do roku 117, keď nový cisár Hadrián prikázal Arménsko opustiť a za novú rímsku hranicu určil rieku Eufrat. Za vlády Sohaema bolo hlavné mesto premiestnené do Vagaršapatu (Ečmiadzinu). I v nasledujúcom období bolo viacero arménskych panovníkov zvrhnutých Rimanmi alebo Partmi.
Okolo roku 200 začína do Arménska prenikať kresťanstvo. V roku 216 Arménsko od Vagharsaka (aj Husrav I.) dobyl cisár Caracalla, no jeho nástupca Macrinus za arménskeho kráľa uznal v roku 217 Vaharsakovho syna Trdata II. (známy aj ako Chosroes/Husrav Veľký). V roku 224 sa Perzii skončila vláda Arsakovcov a novými vládcami sa stali Sásánovci. Trdat ako príslušník rodu Arsakovcov sa snažil proti novej dynastii brániť a vytvoril proti Sásánovcom mocnú koalíciu. Nakoniec však bol perzským agentom zavraždený a Arménia bola v roku 252 dobytá kráľom Šápúrom I. Ako perzský vazal následne v Arménsku vládol Artavazd. V roku 287 sa Arménsko po vojne opäť dostalo pod nadvládu Ríma. Cisár Dioklecián za nového vládcu dosadil Trdata III., syna zavraždeného Trdata II. Trdatova vláda bola pre dejiny Arménska prelomová. Hoci spočiatku podobne ako Dioklecián prenasledoval kresťanov (známa je napríklad mučeníčka Hripsime), v roku 301 / iné zdroje hovoria o roku 314 prijal pod vplyvom Gregora Lusavoriča kresťanstvo za štátne náboženstvo.