cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Dejiny Bulharska
Druhá národná katastrofa
Dôsledky prvej svetovej vojny sa v nasledujúcom období na Bulharsku veľmi jasne prejavili v tzv. druhej národnej katastrofe. Krajina bola troma vojnami, z ktorých dve za päť rokov prehrala unavená a demoralizovaná. Bulharský ľud už neveril buržoáznym stranám, ktoré určovali politiku krajiny od roku 1878. Tieto strany bojovali za vznik Veľkého Bulharska, snažiac sa obnoviť hranice, ktoré boli dočasne ustanovené v roku 1878. Vojaci a roľníci, ktorí sa vracali z vojny sa snažili o vznik Radomírskej republiky a o obsadenie Sofie, ale ich pokus bol potlačený. Dňa 3. októbra 1918 cár Ferdinand I. abdikoval na post cára Bulharska a prenechal trón svojmu synovi Borisovi III. (1918 – 1943) a Alexader Stambolijski, ktorého cár Ferdinand I. v roku 1915 uvrhol do väzenia, založil masové roľnícke hnutie – Bulharský národný poľnohospodársky zväz (po bulharsky: Български земеделски народен съюз, БЗНС), s ktorou vyhral parlamentné voľby a stal sa premiérom Bulharska. Podpísal dohodu so štátmi Trojdohody, podľa ktorého sa Bulharsko vzdalo územia Západnej Trácie a stratilo tak východ k Egejskému moru. Toto územie získalo Grécko. Okrem tejto oblasti Bulharsko stratilo aj iné pohraničné oblasti, ktorých sa zrieklo v prospech Juhoslávie. Krajina tiež musela platiť reparácie z obdobia vojen a znížiť počet svojich vojakov na 33 000.
Ale politika, ktorú Alexader Stambolijski viedol si rýchlo našla medzi obyvateľmi svojich mnoho odporcov. Medzi nimi bolo aj okolo pol milióna emigrantov z oblastí, ktoré Bulharsko stratilo po roku 1913. Práve oni boli na ťarchu v tom čase 6 000 000 agrárnemu Bulharsku, ktoré Stambolijského strana nedokázala uživiť. Ľudia sa dožadovali takej politiky, ktorá by im vrátila späť pôdu, domy a rodiny. V júni 1923 vláda Alexadra Stambolijského bola po niekoľkých dňoch krvavých bitiek zvrhnutá Vnútornou macedónskou revolučnou organizáciou (po bulharsky: Вътрешна македонска революционна организация). Alexader Stambolijski bol 9. júna 1923 brutálne zavraždený. V septembri 1923 vypuklo povstanie komunistov (tzv. Septembrové povstanie), ktorí chceli vytvoriť jednotnú frontu s BNPZ. Bolo však potlačené a komunistická strana sa ocitla mimo zákona.
V rokoch 1923 – 1931 bulharskému parlamentu predsedal premiér Alexander Cankov (do roku 1926) a Macedónec Andrejom Ljapčevom. Vojenské sily VMRO vládli v krajine, ktorá bola politicky nejednotná. Táto nejednotnosť, ktorá bola neskôr výsledkom krvipreliatia, sa dokonca objavila aj v samotnej strane. Obeťou atentátu sa stal Todor Alexandrov, ktorého zavraždili pre jeho antikomunistickú politiku. VMRO presedlalo na umiernenú politiku na čele s Alexandrom Protogerovom, ktorý podporoval Balkánsky zväz otvárajúci cesty k riešeniu macedónskeho problému a extrémistickému krídlu Ivana Michajlova, ktorý zastával ideu Veľkého Bulharska. Po jeho zavraždení v roku 1928 sa Michajlovove pozície vo VMRO upevnili. Stovky členov tejto organizácie však boli postupne ničení použitím gangsterských metód. Nakoniec sa aj celá VMRO sama rozpadla. V roku 1934 sa ocitla mimo zákona a Ivan Michajlov musel z Bulharska ujsť.
Vzťahy Bulharska s Juhosláviou a Gréckom boli čím ďalej tým viac napäté, pretože tu mala krajina rozmiestnených agentov VMRO. Počas jedného z častých pohraničných incidentov, ktoré sa odohrávali na bulharsko-gréckej hranici v októbri roku 1925, Gréci prenikli do pohoria Pirin, čo pre Bulharov znamenalo isté nebezpečenstvo vypuknutia vojny s Gréckom. Bulharsko sa pred Ligou národov bránilo tým, že Grécko porušilo bulharské hranice. Grécko muselo teda ustúpiť a svoj úmysel zopakovať inokedy. V rokoch 1926 a 1928 Liga národov ponúkla Bulharsku finančnú pomoc pre utečencov, obete zemetrasení a na stabilizáciu štátnych financií.
V roku 1931 sa po voľbách v Bulharsku utvorila koalícia Národného bloku, ktorej súčasťou bolo päť strán: demokratická, národno-liberálna, radikálna a na dve časti rozdelený BPNZ. Predsedom tejto vlády bol najprv Alexander Malinov, neskôr Nikola Mušanov. Obaja predsedovia vlád sa snažili zastaviť prehlbujúcu sa ekonomickú krízu v krajine, ktorá bola výsledok prehratých vojen v roku 1913 a 1918. Boli však neúspešní. Na túto ekonomickú krízu navyše vplývala aj celosvetová ekonomická kríza v roku 1929. V krajine nebolo dostatok nerastných surovín, a tak sa priemysel nemohol dostatočne rozvíjať. Zahraniční hospodárski obchodní partneri Bulharska utrpeli veľké straty, pretože 90 % export poľnohospodárskych výrobkov z nej bol príčinou zníženia cien a druhu tejto produkcie v partnerských krajinách Bulharska na polovicu. Na dedinách aj v mestách sa zvýšila nezamestnanosť a dlhy krajiny rýchlo narastali.
Zahraničná politika Bulharska sa v tomto období znova orientovala na zblíženie sa s Juhosláviou a postupné obnovenie vzťahov s Rumunskom a Gréckom. Toto obnovenie vzťahov so susednými krajinami zaručilo Bulharsku účasť na Balkánskej konferencii v rokoch 1931 – 1933. V decembri toho roku (1933) cár Boris III. a premiér Nikola Mušanov oficiálne navštívili Juhosláviu. Keď sa Hitler dostal k moci nad krajinami juhovýchodnej Európy visel mrak hrozby fašizmu. Preto vo februári 1934 Grécko, Rumunsko, Turecko a Juhoslávia vstúpili do zväzu, v bulharských dejinách známeho ako Balkánsky zväz (po bulharsky: Балканска антанта), ktorým sa garantovala nedotknuteľnosť hraníc.
Ekonomická kríza a izolácia Bulharska si vyžadovala uskutočnenie dôležitých reforiem. Organizátorom diskusií na túto tému sa stal politický krúžok Zvon (po bulharsky: Звено). Dňa 19. mája 1934 krúžok pod vedením Kimona Georgieva a Tajného vojenského zväzu na čele s Damianom Velčevom uskutočnili štátny prevrat, zvrhli vládu premiéra Mušanova a v krajine ustanovili autoritatívny režim. Národná rada bola rozpustená, činnosť politických strán zakázaná, všade sa zavádzala cenzúra. Vzťahy s Juhosláviou sa znormalizovali, ale, nadviazali sa aj nové – s Veľkou Britániou, Francúzskom a ZSSR.
Vláda pochopila, že monarchia, ktorá mala vzťahy s Nemeckom a Talianskom (v roku 1930 sa cár Boris III. oženil s dcérou talianskeho kráľa), by mohla zničiť krajinu. Preto chceli založiť republiku. Už v roku 1935 sa však cárovi podarilo zbaviť vládu moci a nastoliť autoritatívny režim za pomoci jemu poddajných ľudí akými boli Penčo Zlatev, Andrej Tošev, Bogdan Filov a diplomat Georgi Koseivanov. Cár Boris III. pokračoval v politike zblíženia sa s Juhosláviou a v roku 1937 s ňou podpísal zmluvu (tzv. Zmluva o večnom priateľstve). Zároveň sa upevnili vzťahy s Nemeckom a Talianskom. Rozvoj a rozšírenie nemecko-bulharského obchodu upevnilo závislosť Bulharska na Nemecku. V marci roku 1938 cár Boris III. podpísal s Nemeckom tajnú zmluvu o dodávke nových zbraní a v júli toho roku bol Balkánsky zväz v Solúne prezbrojený bulharskou armádou.
Cár sa chcel zaručiť vnútornou podporou svojho režimu a v roku 1938 uskutočnil voľby. Nakoľko však boli politické strany aj naďalej zakázané, ich kandidáti mohli prezentovať svoje vlastné programy. Prívrženci opozičných strán však boli značne oslabení, pretože nemali podporu u poslancov BPNZ a komunistickej strany, ktorých vylúčili z parlamentu. O dva roky neskôr (1940), v predčasných voľbách, sa do parlamentu dostalo z opozičných poslancov iba niekoľko.
Po Mníchovskej konferencii v septembri roku 1938, na ktorej sa prehodnocovali politické hranice východnej Európy, sa cár Boris III. obrátil na Hitlera s pomocou, aby mu vrátil oblasť južnej Dobrudže, ktorú Bulharsko stratilo v roku 1913. Hitler, pamätajúc na zachovanie pokoja na Balkánskom polostrove, aby sa nenarušili ekonomické zdroje Nemecka, prosbu odmietol. Cár Boris III. sa pokúsil lavírovať medzi západnými demokraciami, fašistickou osou a ZSSR, ktoré sa premenilo na nebezpečnú silu. Táto pozícia čakania a neutrality sa zachovala aj po vypuknutí druhej svetovej vojny a priniesla svoje ovocie. Keď v roku 1939 vypukla, Bulharsko vyhlásilo neutralitu. Jej vzťahy s Nemeckom a Talianskom sa však aj naďalej upevňovali. Po tom ako Rumunsko s odobrením Nemecka ustúpilo oblasť Besarábie Sovietskemu zväzu, Hitler za podpory ZSSR a Veľkej Británie vrátil v septembri 1940 na základe Krajovskej dohody oblasť južnej Dobrudže Bulharsku. V krajine sa tento akt prezentoval ako zásluha Hitlera a Mussoliniho. Sovietsky zväz ponúkol Bulharsku pakt vzájomnej pomoci a podpory územných nárokov v Grécku a Turecku. Cár Boris III. si však už dávno vybral svoj smer a odklonil sa od ponuky ZSSR. Porážka Juhoslávie a Grécka Wehrmachtom viedla ku konečnému zaviazaniu sa Bulharska silám Osi. Dňa 1. marca 1941 sa k Osi Rím – Berlín – Tokio krajina oficiálne pripojila. Bulharské vojská dostali právo okupovať Bielomorie, Vardarské Macedónsko a časti východného Srbska, ktoré sa považovali, že sú osídlené alebo boli osídlené etnickými Bulharmi. Nemecké vojská, ktoré mali napadnúť Grécko boli na území Rumunska pripravené na začiatok operácie (tzv. operácia Marica) a vstúpili na územia Bulharska.
Druhá svetová vojna
Operácia Marica sa rozšírila aj na územie Juhoslávie a Grécka. Po tom ako v roku 1941 nemecká armáda obsadila tieto krajiny, Bulharsko na základe predchádzajúcej zmluvy podpísanej s Nemeckom, vstúpilo na územie Západnej Trácie v Grécku a na juhoslovanské Vardarské Macedónsko. Cár Boris III. sa v očiach bulharskej propagandy stal cárom-zjednotiteľom. Ale pripojenie nových území k Bulharsku malo ťažké dôsledky. Po rýchlom ústupe nemeckých vojsk z tejto oblasti, ktoré podnikali vojenské operácie proti ZSSR, Juhoslávii a Grécku vzniklo nové hnutie Protiútok a bulharská armáda musela bojovať proti partizánom.
Po napadnutí Sovietskeho zväzu Nemeckom v roku 1941 sa Hitler neraz dožadoval pomoci bulharských vojsk na východnom frone. Cár sa však obával ruského nebezpečenstva a nesúhlasil s požiadavkou Hitlera. Týmto rozhodnutím cára Borisa III. Bulharsko prakticky uchránil krajinu od vojny proti ZSSR. Keď v decembri roku 1941 Japonsko vyhlásilo vojnu USA, cár Boris III. sa rozhodol Nemecku ustúpiť a poskytol bulharskú pomoc Hitlerovi vo vojne proti USA. Dňa 13. decembra 1941 Bulharsko vyhlásilo vojnu USA a Veľkej Británii. Cár sa celkom podriadil Hitlerovi a jeho súčasnej všeobecnej mienke – vysťahovával Židov z krajiny a deportoval ich do koncentračných táborov v Nemecku.
Keď sa Nemecku vo vojne prestalo dariť, cár Boris III. sa pokúšal vystúpiť zo zväzu s Hitlerom. Hitlerovi špióni ho však 28. augusta 1943 zavraždili. Regentská rada, ktorej členmi boli brat Borisa III., premiér Bogdan Filov a generál Nikola Michov, sa ujala vlády v krajine. Syn Borisa III. – Simeon II. – mal totiž iba šesť rokov a nemohol vládnuť. Nová vláda na čele s Bogdanom Filovom a Dobrim Božilovom proklamovali progermánsku cestu rozvoja Bulharska, propagujúc tzv. politiku lojálnosti vo vzťahu k Nemecku.
Sovietsky zväz dožadujúci sa pomoci prinútil bulharských komunistov k sabotáži a partizánskej vojne na území Nemecka. V krajine postupne narastal vplyv hnutia Protiútok. Jeho členmi boli väčšinou komunisti, ale aj agrárnici a socialisti, členovia krúžku Zvon a iných protivníkov zväzu s Nemeckom. V roku 1942 tieto politické zoskupenia z iniciatívy bulharského komunistu Georgia Dimitrova vytvorili koalíciu Vlasteneckého frontu. Víťazstvo Červenej armády v bitke pri Stalingrade a jej presun na západ vo veľkej miere vplývali na rozvoj Bulharska a hnutia Protiútok. V roku 1943 Bulharská strana práce vytvorila spoločenstvo Národnoosloboditeľskej povstaleckej armády. V septembri o rok neskôr (1944), keď vojská Červenej armády prišli k hraniciam Bulharska, členmi hnutia Protiútok bolo už 30 000 partizánov.
Vojnový stav a bombardovanie Sofie prinútili Božilova odstúpiť. Dňa 1. júna 1944 ho nahradil agrárnik Ivan Bagrjanov. Nová vláda sa snažila upokojiť vzťahy vnútri opozície, vzťahy so Sovietskym zväzom a tiež o prímerie s USA a Veľkou Britániou. Dňa 26. augusta 1944 Bulharsko vyhlásilo úplnú neutralitu a nemecké vojská boli nútené z krajiny odísť. Sovietsky zväz však bol nespokojný s krokmi Bagrjanovovej vlády, preto bol jej premiér nútený odstúpiť. Nasledujúca – agrárna – vláda na čele s Konstantinom Muravievom začala vládnuť od 2. septembra 1944. Svojou vládou chcela získať plnú kontrolu na Bulharskom. Tri dni po jej nástupe (5. september 1944) jej ZSSR vyhlásil vojnu. Červená armáda začala okupáciu krajiny. V dňoch 8. – 9. septembra 1944 v Bulharsku vypukol štátny prevrat, výsledkom ktorého bola vláda Vlasteneckého frontu na čele s Kimonom Georgievom. Koncom októbra roku 1944 (28. október) bola v Moskve medzi Bulharskom a ZSSR podpísaná mierová zmluva. Medzičasom sa vláda Vlasteneckého frontu postupne zmenila na komunistickú diktatúru.
Komunistická diktatúra
„Všetko plynie, všetko sa mení“ – táto starodávna sentencia sa opätovne potvrdzuje v 80. rokoch 20. storočia v svetových dejinách i v dejinách východnej Európy.
Bulharské komunistické hnutie vzniklo v 80. rokoch 19. storočia. Na čele prvého zoskupenia komunistov stál Dimităr Blagoev (1856 – 1924). V roku 1883 v Rusku založil prvý marxistický krúžok za čo bol o dva roky neskôr (1885) vyhostený z krajiny a vrátil sa do Bulharska. V roku 1891 tu založil Bulharskú sociálnodemokratickú stranu. Spory medzi revolucionistami a reformistami nakoniec doviedli stranu k rozkolu, a tak v roku 1903 Blagoev so svojimi prívržencami založil Bulharskú sociálnodemokratickú stranu práce známu pod názvom Strana úzkych socialistov (po rusky: Партия тесняков), ktorá bola najvplyvnejšou marxisticko-revolučnou stranou na Balkáne a spojencom ruských boľševikov. V roku 1919 sa stala zakladateľkou Tretej (komunistickej) Internacionály a zmenila názov na Bulharskú komunistickú stranu (po bulharsky: Българска комунистическа партия).
Po prvej svetovej vojne sa predsedom strany stali Vasil Kolarov (1877 – 1950) a Georgi Dimitrov (1882 – 1949). V rokoch 1922 – 1924 sa Kolarov stal ústredným tajomníkom ÚV KSB, ale po nepokojoch vyvolaných bulharskými komunistami bol spolu s Dimitrovom a inými v septembri roku 1923 nútený utiecť do ZSSR, kde založili zahraničný úrad (pobočku) Bulharskej komunistickej strany. V dôsledku týchto nepokojov krajine strana prežila obdobie boja medzi zahraničným úradom a tzv. ľavými prívržencami v Bulharsku. Ich výsledkom bola strata množstva členov komunistickej strany (1922 – 38 000 a 1923 – 3 000). Po zvolení Georgia Dimitrova za generálneho tajomníka strany v roku 1935 zahraničný úrad komunistickej strany Bulharska v boji zvíťazil a pod vedením predsedu strany Trajča Kostova (1897 – 1949) sa pobočka komunistickej strany vrátila do Bulharska, kde očistila stranu od ľavých prívržencov a založila stranu boľševického typu. V roku 1944, keď komunisti prišli k moci, ich vedúcimi osobnosťami boli Georgi Dimitrov a Vasil Kolarov v Sovietskom zväze a Trajčo Kostov v Bulharsku. V septembri toho roku (1944) sa strana premenovala na Bulharskú robotnícku stranu komunistov (po bulharsky: Българска работническа партия на комунисти).
Komunisti obsadili kľúčové posty ministerstva vnútra a spravodlivosti a zbavili sa všetkých protivníkov z vlády Vlasteneckého frontu. Pod vedením ministra vnútra vznikla v Bulharsku tzv. Národná milícia (po bulharsky: Народна милиция) a líder partizánov Todor Živkov po celej krajine organizovali súdne procesy proti nepriateľom štátu. Týmto procesom predsedal Národný tribunál. Podľa oficiálnych údajov bolo v roku 1945 odsúdených vyše 2800 ľudí a okolo 7000 bola odňatá sloboda. Hoci bulharská armáda bola spočiatku pod vedením vojenského ministra Damiana Velčeva, komunistická strana si aj sem postupne dosadzovala svojich ľudí (bývalých veliteľov partizánskych oddielov), ktorí slúžili v sovietskej Červenej armáde alebo v internacionálnych brigádach v Španielsku v rokoch 1936 – 1939. Damian Velčev rýchlo skončil. Úlohou nového vedenia bulharskej armády a jej členov, podriadenej sovietskemu veleniu, bola účasť v bojových operáciách proti ustupujúcim nemeckým vojskám v Juhoslávii, Maďarsku a Rakúsku.
Drsný kurz komunistickej strany v boji o moc v krajine bol príčinou rozpadu koalície Vlasteneckého frontu. Príznaky rozpadu sa začali objavovať po emigrácii predsedu BZNP do USA. V rokoch 1945 – 1946 sa nepokoje vo vláde frontu prehĺbili a predseda BPNZ Nikola Petkov vyhlásil tzv. tretiu opozíciu, ktorá združovala socialistov a tiež predstaviteľov iných strán. Ako vláda, tak aj opozícia chcela v krajine zlikvidovať monarchiu a vytvoriť republiku. Po referende dňa 15. septembra 1946 bolo Bulharsko vyhlásené za Národnú republiku Bulharsko. Maloletý cár Simeon II. bol spolu s matkou poslaný do vyhnanstva. Vo voľbách do Veľkého národného zhromaždenia (po bulharsky: Велико народно събрание) dňa 27. októbra 1946 opozícia získala 99 kresiel zo 465 a komunisti 277. Vláda sa nachádzala pod plnou kontrolou jej predsedu Georgia Dimitrova, ktorý sa v roku 1945 zo Sovietskeho zväzu vrátil. Jej hlavnou úlohou bolo vypracovať novú ústavu novej republiky.
Členovia komunistických strán balkánskych štátov sa dohodli na vzniku Balkánskej federácie komunistických strán, ktorá by vyriešila všetky balkánske problémy, vrátane macedónskeho. Ale Bulharsko a Juhoslávia išli vlastnou cestou a založili bulharsko-juhoslovanské jadro, ku ktorému sa mali ostatné bulharské krajiny pripojiť. Bulharsko sa však dožadovalo vytvoriť spoločenstvo s Juhosláviou, ktorá chcela Bulharsko pripojiť k Juhoslovanskej federácii, aby sa tak stala jej siedmym členom. Rokovania o tomto pripojení sa však v roku 1944 – 1945 skončili neúspechom. O dva roky neskôr (1947) sa proces zjednocovania začal. Jeho výsledkom bol vznik colného zväzu, zníženie cla na hraniciach Bulharska s Macedónskom a obnovenie kultúrnych vzťahov s bulharským Macedónskom a Macedónskom v členskom zväze s Juhosláviou.
Mierová zmluva, ktorá bola v účinnosti od 2. októbra 1947, zaručila hranice Bulharska z obdobia 1. januára 1941 – upevnila pripojenie južnej Dobrudže k Bulharsku a zrušila územné nároky Grécka na niektoré oblasti v Bulharsku. Podľa zmluvy muselo Bulharsko vyplatiť reparácie vo výške 45 miliónov dolárov v prospech Grécka a 25 miliónov pre Juhosláviu.
Po podpise mierovej zmluvy a voľbách začal Georgi Dimitrov likvidovať opozíciu. Nikola Petkov bol 23. septembra 1947 zatknutý a napriek protestom západných krajín zavraždený. Ostatní členovia opozície boli uvrhnutí do väzenia. Všetky opozičné strany, okrem časti BPNZ, ktorá sa dobrovoľne pridala k spolupráci s komunistami, boli zrušené alebo pripojené ku komunistickej strane. Po likvidácii opozície Veľké národné zhromaždenie dňa 4. decembra 1947 prijalo Dimitrovskú ústavu. Bulharsko bolo reorganizované na sovietsky obraz.
Nepriateľstvo, ktoré vypuklo v roku 1948 medzi Stalinom a Titom malo oveľa väčšie dôsledky. Dimitrov bol na strane Stalina, čo ochladilo vzťahy medzi Bulharskom a Juhosláviou. Kurz zjednotenia Macedónska bol pozastavený a Bulharsko sa stalo jedným z najenergickejších hlásateľov antititovskej kampane začatej Stalinom. V Bulharsku sa začali represie macedónskeho obyvateľstva, prívržencov zväzu s Juhosláviou, protestantských a katolíckych spoločenstiev a škôl a všetkých, ktorí udržiavali kontakty so západnými krajinami. V krajine sa konali procesy s protestantskými kňazmi, ktorí sa pod nátlakom priznávali k špionáži v prospech USA a boli väznení. Vzťahy s Vatikánom boli prerušené a bulharská pravoslávna cirkev bola nútená zvrhnúť zo svojho postu patriarchu ekzarchu Štefana.
Smrť Georgia Dimitrova v roku 1949 a rozhorenie konfliktu medzi Stalinom a Titom bol príčinou krízy vo vedení komunistickej strany, ktorá sa od decembra roku 1948 znova začala nazývať Bulharská robotnícka strana komunistov. Okrem tejto krízy vypukol aj dávny konflikt medzi komunistami, ktorí sa v roku 1944 vrátili zo ZSSR a miestnymi komunistami. Kandidátom na post generálneho tajomníka sa po Dimitrovovi stal Trajčo Kostov. On však bol proti sovietskej politike krajiny, čo si Stalin vysvetľoval Kostovým nacionalizmom. Preto podporoval kandidatúru Dimitrovovho zaťa Vălka Červenkova, ktorý väčšinu svojho života prežil v Sovietskom zväze. V roku 1949 Červenkov zorganizoval súd, v ktorom obvinil Trajča Kostova a jeho prívržencov z pokusu o štátny prevrat na základe dohovoru s Titom a amerikánskymi diplomatmi. Kostov bol zavraždený. Vălko Červenkov sa stal generálnym tajomníkom a od februára 1950, po smrti Vasila Kolarova, aj premiérom Bulharska.
Po smrti Stalina v roku 1953 sa Červenkove pozície v krajine postupne oslabovali. Predzvesťou zmien v Bulharsku bola jeho abdikácia z postu generálneho tajomníka ÚV KSB v marci roku 1954. Jeho následníkom sa stal Todor Živkov. Vălko Červenkov odhalil plnú nespôsobilosť adaptovať krajinu k politike destalinizácie, akú v Sovietskom zväze začal Nikita Chruščov. V apríli 1956 bol Červenkov zosadený z postu predsedu Štátnej rady ministrov Bulharskej národnej republiky. Nový režim nastolený v krajine sa po Červenkovom odchode prispôsobil k vtedajšej situácii v ZSSR a Chruščovove kroky začal aplikovať aj na svojom území. V krajine sa začal proces liberalizácie. Trajčo Kostov bol v roku 1956 posmrtne rehabilitovaný.
Po období tzv. frakčnej vojny a čistiek Todor Živkov za pomoci Nikitu Chruščova vyhral v novembri v roku 1962 voľby a stal sa predsedom štátnej rady ministrov a generálnym tajomníkom ÚV KSB. Po páde Chruščova v roku 1964 vnútrostranícka politika Todora Živkova lavírovala medzi revizionistami (zástancovia projuhoslovanských metód) a dogmatikmi (prívrženci stalinskej teórie). Snažil sa o vznik širokej základne pre svoju podporu medzi straníckymi kádrami a národom, prizývajúc k umierneniu situácie v krajine. Živkovova politika však nebola dokonalá. V oblasti zahraničnej politiky Bulharsko kopírovalo kroky Sovietskeho zväzu, ktorý vystúpil proti demokratickým reformám v Česko-Slovensku a v auguste 1968 spolu s vojskami ZSSR, Maďarska, Poľska a NDR sa zúčastnila intervencie vojsk Varšavskej zmluvy do Česko-Slovenska.
V roku 1971 bola na základe referenda prijatá nová ústava, ktorá uzákonila ekonomickú, politickú a ideologickú moc komunistov v krajine. Začiatkom 70. rokov 20. storočia vypukla kampaň proti právam niektorých národnostných menšín – bulharských moslimov, Rómov a Turkov. Táto kampaň dostala podporu na X. zjazde Bulharskej komunistickej strany v roku 1971, ktorá vydala dokument O rozvoji socialistickej spoločnosti. V rokoch 1973 – 1974 nútili bulharských moslimov (tzv. pomakov) zmeniť si moslimské priezvisko na bulharské. Účinnosť tohoto aktu sa pričinila o zatvorenie tureckých škôl a mešít. Znížil sa aj počet vydaných časopisov v tureckom jazyku a začal sa boj proti islamu. Výzva k bulharskému nacionalizmu, ktorý sa pokúšal o demografické zvýšenie obyvateľstva (bulharské rodiny mali po jednom alebo dve deti, zatiaľ čo turecké tri až štyri) sa prejavila v roku 1981 na oslavách 1300 výročia založenia bulharského štátu. Táto kampaň dosiahla svoj vrchol v rokoch 1984 – 1985, keď všetkých Turkov prinútili prijať slovansko-bulharské mená a priezviská.
Po tejto kampani, ktorá bola sprevádzaná represiami, sa komunistický režim dostal do postupnej ekonomickej, politickej a morálnej krízy. Situácia bola zložitejšia aj tým, že sa Bulharsko ocitlo v medzinárodnej izolácii a tiež s dlhom, ktorý v roku 1990 dosiahol 10 miliárd dolárov. Reformy začaté Michailom Gorbačovom, začaté po jeho nástupe v roku 1985, však nenašli podporu u Todora Živkova.
Kroky k demokracii
Všeobecná nespokojnosť vyvrcholila po zatknutí 20 členov EKOGLASNOSTI v októbri 1989 a po demonštrácii zorganizovanej začiatkom novembra jej členmi pred budovou Národnej rady Bulharskej republiky, ktorí sa tu zišli, aby vyjadrili nespokojnosť so situáciou v krajine. Výsledok demonštrácie sa dostavil 10. novembra 1989, keď Todor Živkov abdikoval na post generálneho tajomníka a predsedu Štátnej rady ministrov Bulharskej národnej republiky.
Po jeho abdikácii politická aktivita bulharského obyvateľstva vzrástla. Premiér bulharského parlamentu Andrej Lukanov a predseda Štátnej rady Petăr Mladenov, ktorý na tomto poste nahradil Todora Živkova uskutočnili rad reforiem smerujúcich k demokratizácii pomerov v krajine:
Bližšie informácie o období rokov 1989 – 2002 v článku Pád komunizmu v Bulharsku.
Vstup Bulharska do Rady Európy
Politické problémy, spojené s budovaním a uznávaním nových demokratických síl, nedokázali zabrániť zmene orientácie bulharskej zahraničnej politiky od Východného bloku k európskym inštitúciám. Bulharsko sa stáva členom Rady Európy (7. máj 1992), 1. februára 1995 asociovaným členom Európskej únie a 6. apríla 1996 sa zapája do programu NATO Partnerstvo za mier. Dôkladné prepracovanie legislatívy vytvára zákonné možnosti pre potvrdenie parlamentnej demokracie a trhovej ekonomiky.
21. storočie
Na začiatku roku 2001 sa z exilu do vlasti vracia bývalý bulharský cár Simeon II. a šikovne využíva situáciu. Zakladá novú liberálnu politickú formáciu Národné hnutie Simeon II. (po bulharsky: Национално движение Симеон II.). Jeho vpád do predvolebného Bulharska zastihol nepripravených všetkých politikov, politológov, monarchistov, republikánov a dokonca aj samotného Simeona. Júl 2001 priniesol vo voľbách jeho víťazstvo. Obyvateľstvu krajiny dal sľub, že za 800 dní citeľne zlepší materiálnu situáciu Bulharov. Jeho vláda je v poradí druhou vládou obdobia prechodu, ktorá dokončila svoj mandát. No zároveň je aj prvou, ktorá sa po sklamaní z nesplnených sľubov opäť stáva atraktívnou pre bulharského voliča.
Zadosťučineniu sa dostáva aj Bulharskej socialistickej strane. Politická umiernenosť jej nového lídra, ktorým sa stal Georgi Părvanov dokázala prekonať krízu v strane a výsledkom jeho politickej činnosti je jeho zvolenie za prezidenta roku 2001.
V parlamentných voľbách v roku 2005 jeho strana s nepatrnou prevahou víťazí. Po náročných rokovaniach je zostavená koaličná vláda vedená mladým lídrom Sergejom Staniševom. Trojkoalíciu, ktorá zabezpečuje parlamentnú väčšinu kabinetu, tvoria BSP, Národné hnutie Simeon II. a Sociálna demokratická strana. Rozdrobené pravicové sily sa snažia o zjednotenie v predvečer prezidentských volieb, naplánovaných na október 2006. Ale voľby opäť vyhráva prezident Georgi Părvanov, podporovaný BSP.
Vstup Bulharska do NATO a Európskej únie
Bulharsko sa 2. apríla 2004 stáva plnoprávnym členom NATO, končia sa i vstupné rozhovory o jej pričlenení k Európskej únii a 25. apríla 2005 podpisuje príslušnú dohodu o vstupe Bulharska do Európskej únie. Bulhari očakávajú svoj oficiálny vstup do únie, ktorý sa 1. januára 2007 stáva skutočnosťou.
Cesta II. triedy 512 (Slovensko)
'''Cesta II. triedy 512' (II/512'') je cesta II. triedy na Slovensku, ktorá spája obec Oslany na hranici okresov Partizánske a Prievidza so Žarnovicou. Vedená je na rozhraní pohorí Tribeč a Vtáčnik. Jej celková dĺžka je 32,221 km.
Priebeh
thumb|vľavo|Vedenie č. 492 [[Slovenská elektrizačná prenosová sústava|Slovenskej elektrizačnej prenosovej sústavy križuje cestu II/512 medzi Žarnovicou a Hornými Hámrami.]] II/512 sa začína v Trenčianskom kraji v okrese Partizánske pri obci Oslany na križovatke s I/64, prechádza do okresu Prievidza, kde sa v Hornej Vsi križuje s III/1795. Ďalej pokračuje II/512 v Banskobystrickom kraji, kde sa v okrese Žarnovica najskôr križuje s III/1622, III/2513 a III/2523 a končí sa v Žarnovici na križovatke s II/428.
Betoncourt-Saint-Pancras
Betoncourt-Saint-Pancras je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Haute-Saône, v regióne Franche-Comté.
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Gedeon Majunke
Gedeon Wilhelm Majunke (* 9. máj 1854, Spišská Sobota, Slovensko – † 10. apríl 1921) bol slovenský architekt a predstaviteľ architektúry na prelome 19. a 20. storočia s prevahou neoklasicismu, neorenesancie a secesie.
Štúdium
Po predkoch pochádzal z Talianska, celý jeho život je spojený s Vysokými Tatrami Jeho otec Áron bol obchodníkom. Bol jediným synom. Po absolvovaní základnej školy v Spišskej Sobote sa v rokoch 1866–1873 ďalej vzdelával na Štátnej hlavnej reálnej škole v Košiciach. V rokoch 1873–1881 absolvoval štúdium vo Viedni nielen na Vysokej škole technickej, ale aj na Hansenovej majstrovskej umeleckej škole, kde sa dostalo uznania už jeho študentskému projektu ,,ideálneho múzea“. Napriek tomu, že mu vo Viedni ponúkali miesto pedagóga, vrátil sa domov.
Rodina
Usadil sa v Spišskej Sobote a založil si rodinu. Za manželku si Majunke vzal Alicu zo zámožnej nemeckej protestantskej rodiny Hergesselovej (ženích bol katolík), ktorá sa okrem starostlivostí o ich troch synov a dcéru duševne venovala humanitárnej činnosti. Pracovala v Červenom kríži, ktorému na zriadenie nemocnice poskytla dom s dvorom. Ministerstvo zdravotníctva ocenilo jej nezištnosť udelením Zlatého kríža za zásluhy. Majunkeovský dom na námestí v Spišskej Sobote aj po mnohé desaťročiach zostal sídlom Červeného kríža.
Tvorba
Pre Dolný Smokovec projektoval hrazdené a zrubové stavby. V štýle neoklasicizmu kombinovaného s neorenesanciou a secesiou projektoval administratívne a školské budovy, vily a rodinné domy pre spišské mestá. Reštauroval niektoré tamojšie kaštiele, je autorom niekoľkých náhrobkov na spišských cintorínoch, podľa jeho návrhov vznikli záhrady a parky. V rodnom meste zastával síce aj tradičnú funkciu veliteľa dobrovoľného hasičského zboru, viac sa však usiloval o jeho modernizáciu. Veľmi mu záležalo na tom, aby v Spišskej Sobote zaviedli elektrický prúd, vďaka nemu tu pracovala jedna z prvých parných píl u nás. Najväčšiu časť svojej životnej energie však venoval Vysokým Tatrám, kde sa po otvorení Košicko–bohumínskej železnice začínalo s rozsiahlou výstavbou. Poznatky z alpských turistických centier uplatnil pri riešení letovísk, chát, kúpeľných, spoločensko – pohostinských zariadení aj romanticky pôsobiacich kostolíkov. Vždy vychádzal z konkrétneho prostredia, stavby doň komponoval ohľaduplne, nerušivo. Preferoval prírodné materiály odolné voči možným klimatickým vplyvom. Jedine tak sa mohol pustiť aj do stavania Téryho chaty.
Kója (vrch)
náhľad|Pagoda Kompon Daitó v komplexe Dandžogaran náhľad|Kongóbudži náhľad|Mauzóleum Okunoin mnícha Kúkai náhľad|Cintorín na hore Kója-san Kója alebo Kójasan alebo Kója-san je vrch na polostrove Kii na západnom Honšu v prefektúre Wakajama. Vo výške sa rozkladá na vrchole vrchu najuctievanejší komplex budhistickej sekty Šingon. Každoročne vrch navštívi cez milión pútnikov.
Dejiny
Tento kláštorný komplex založil v roku 816 mních Kúkai (774-835) známy pod menom Kóbó Daiši. V období Edo (1600-1868) mal komplex vyše tisíc chrámových budov, no z dôvodu tajfúnov a požiarov ich dnes zostalo iba 123.
Kongóbudži
Hlavným chrámom na Kója-san je Kongóbudži, ktorý dal v roku 1592 postaviť Tojotomi Hidejoši. Pozornosť si zaslúžia aj rododendrony a posuvné dvere vo vnútorných sálach, ktoré sú krásne maľované - práca umelcov školy Kanó v 16. storočí.
Dandžogaran
V komplexe Dandžogaran sa nachádza budova Fudodó, najstaršia budova na vrchu Kója z roku 1197. Rovnako sa v komplexe nachádza aj dvojposchodová pagoda Kompon Daitó, ktorá bola v roku 1937 opäť postavená a považuje sa za symbol vrchu Kója.
Reihókan
Reihókan je pokladnica vrchu Kója, v ktorej sa nachádza vyše 5000 obrazov, sôch a mandál, ktoré sa nachádzajú v dvoch budovách.
Daimon
Daimon - Veľká brána je vstup do komplexu na vrchu Kója. Návštevníci odtiaľ majú výhľad na okolité vrchy a niekedy aj na ostrov Šikoku.
Cintorín a Okunoin
Na vrchu Kója sa nachádza cintorín s vyše 200 000 náhrobkami. V strede cintorínu sa nachádza Okunoin, mauzóleum mnícha Kúkai. Kedysi bola česť byť pochovaný na vrchu Kója. Na cintoríne sú pochovaní najvyšší panovníci, ale aj bežný ľud. Pri mauzóleu Okunoin sa nachádza Tóródó - Sieň lampášov. Cez deň a v noci je tam rozsvietených 11 000 lampášov, vrátane dvoch, o ktorých sa traduje že svietia už od 11. storočia.
Věžná (okres Pelhřimov)
Věžná je obec v Česku v okrese Pelhřimov v kraji Vysočina. 1. januára 2012 tu žilo 128 obyvateľov, z toho 66 mužov a 62 žien, pričom priemerný vek v obci bol 39,5 roka (muži 35,5 roka, ženy 43,6 roka).
Xerez Club Deportivo
Xerez Club Deportivo, S.A.D. je španielsky futbalový klub so sídlom v Jerez de la Frontera, Andalúzia. Bol založený 24. septembra 1947 a v sezóne 2009/10 hrá po prvýkrát španielsku najvyššiu futbalovú súťaž, Primera División.
Hráči klubu
Súčasná zostava:
Gussainville
Gussainville je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Meuse, v regióne Lotrinsko.
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Iura novit curia
Iura novit curia (lat. "súd pozná právo") je zásada rímskeho práva (ktorá je ale platná dodnes), podľa ktorej počas (občianskeho súdneho) konania právne predpisy nie sú predmetom dokazovania, pretože ich súd musí poznať. Dokazovať sa musia len relevantné skutočnosti.
Táto veľmi dôležitá zásada sa nevzťahuje len na predmet dokazovania zákonných noriem, ale určuje aj zodpovednosť súdu za jeho konanie a úradný postup - teda aj prípadné pochybenia. Jednoducho povedané, súd si musí byť vedomý toho, aký účinok a dopad majú jeho jednotlivé rozhodnutia resp. úradný postup na hmotnoprávne a procesnoprávne postavenie účastníka konania.
Z judikatúry Ústavného súdu Slovenskej republiky:
''S ohľadom na zásadu iura novit curia sa ústavný súd nemôže považovať za viazaného právnou kvalifikáciou, ktorú skutkovému základu veci dal navrhovateľ alebo druhý účastník konania. Nemôže sa preto vzdať posúdenia návrhu podľa článku ústavy alebo jeho odseku len preto, že ho navrhovateľ výslovne neoznačil. Tým viac tak nemôže urobiť, ak systematika ústavy nevyžaduje nevyhnutne taký výklad, že každým jej ustanovením sa osobe priznáva osobitné právo alebo sloboda (PL. ÚS 43/95).''
''Súd musí pri rozhodovaní o zastavení konania o návrhu takéhoto navrhovateľa z dôvodu litispendencie podľa § 83 Občianskeho súdneho poriadku prihliadať aj na to, aké dôsledky toto jeho rozhodnutie môže mať s ohľadom na súvisiace hmotné (§ 149 ods. 4 Občianskeho zákonníka) a procesné predpisy (§ 96 ods. 1 a 3 Občianskeho súdneho poriadku) a na jeho vlastnícke právo k veciam, ktoré boli predmetom bezpodielového spoluvlastníctva. Zásada iura novit curia totiž neznamená len to, že súd pozná právo, ale aj to, že si je zároveň vedomý účinkov, ktoré právo v podobe, v ktorej ho súd aplikuje, vyvoláva vo vzťahu k procesnoprávnemu alebo hmotnoprávnemu postaveniu nositeľa práva na súdnu ochranu svojich práv.(Nález Ústavného súdu Slovenskej republiky sp. zn. I. ÚS 59/00 z 20. decembra 2001)''
Stochastika
Stochastika je vedný odbor, ktorý vznikol z počtu pravdepodobnosti a štatistiky a ich aplikácií. Predmetom stochastiky sú náhodné závislosti systémov a procesov.
Nantua (kantón)
Nantua je francúzsky kantón v obvode Nantua v departemente Ain v regióne Rhône-Alpes. Tvorí ho 12 obcí.
Vilová ulica
Vilová ulica je ulica:
Lévi (kmeň)
Lévi alebo Levi je jeden z kmeňov izraelského národa, ktorý sa spomína v Starom zákone v Biblii.
Členovia kmeňa Lévi mali za úlohu slúžiť Bohu za izraelský národ. Z kmeňa Lévi pochádzal aj Mojžiš, ktorý vyviedol izraelský národ z Egypta.
Ako leviti sa označujú v širšom zmysle všetci príslušníci kmeňa (rodu) Lévi, v užšom zmysle len tí členovia tohto kmeňa, ktorí nepochádzali z kňazskej rodiny Árona a rodine Árona, teda vlastným kňazom kmeňa, len pomáhali pri jej kňazských činnostiach na najnižšej úrovni.
Marek Kulič
Marek Kulič (* 11. októbra 1975 Hradec Králové) je profesionálny český futbalista, útočník, ktorý v súčasnej dobe hrá za mladoboleslavský tím FK. Je ženatý, má dcéru Nikolu.
Aššur
Aššur (iné názvy: Assur, Ašur , staršie Asur , zriedkavo Aššúr ; po akkadsky: Aššur, Ašur, Aššir, Ašir, v najstarších textoch aj Ašuur ; po hebrejsky אַשּׁוּר - Aššur/prepis zo starohebrejšiny: Aššúr, po arabsky أَشور - Ašúr) , dnes Kal'a Šarkát (prepis podľa miestnej výslovnosti: Kal'a Šerkát, arab. písmom: قلعة شرقاط), je historické mesto na severe dnešného Iraku, južne od dnešného Mosulu.
V roku 2003 bol Aššur zapísaný na Zoznam svetového dedičstva UNESCO a zároveň aj na Zoznam svetového dedičstva v ohrození.
Dejiny mesta
Mesto Aššur bolo osídlené od prvej polovice 3. tisícročia pred Kr do 3. storočia.
Archeologické vykopávky z rokov 1903–1914 odkryli na území mesta Aššur chrámové komplexy miestneho boha Aššura (do 20. stor. pred Kr. bol chrám zasvätený Enlilovi), bohyne Ištar (najstarší z chrámov) a bohov Anu a Adada. V Aššurovom chráme sa našli hlinené tabuľky s textami popisujúcimi všetky vedomosti potrebné na výkon funkcie veľkňaza – rituálne texty, magické formulky, praktické lekárske návody.
Politické dejiny
Okolo roku 2300 pred Kr. sa Aššur a (geografická) Asýria stali súčasťou akkadského štátu, potom boli na južných štátoch opäť nezávislí a okolo roku 2070 pred Kr. sa zas stali súčasťou štátu III. uruckej dynastie. Okolo roku 2000 pred Kr. sa Aššur opäť stal nezávislým mestským štátom, ktorý zatiaľ ovládal len malé územie okolo mesta.
Až od začiatku 2. tisícročia máme o Aššure a jeho štáte bližšie informácie. V 19. a 18. storočí (k 1860 – 1730 pred Kr.) sa v Malej Ázii – mimo asýrskeho štátu - rozvíjali početné asýrske obchodné kolónie s centrom v Kaneši. Asýrsky štát mal z nich veľké zisky. Obchodovalo sa s meďou, cínom a látkami (kappadocké tabuľky). O prvých vládcoch samotného Asýrskeho štátu (vtedy s hlavným mestom Aššur) sa dozvedáme len z neskoršieho nespoľahlivého Asýrskeho kráľovského zoznamu. Prvým známym vládcom bol podľa neho zrejme okolo roku 1960 Puzur-Aššur I. Viac už vieme o amorejskej dynastii, ktorá sa zmocnila vlády v Aššuri roku 1815 pred Kr. (k1750). Zakladateľom tejto dynastie bol Šamší-Adad I. (1815 – 1782 pred Kr. / k 1750 - 1717). Tento postupne ovládol celú severnú Mezopotámiu vrátane dôležitého mestského štátu Mari. Novým hlavným mestom sa stal Šubat Enlil (asi dnešný Tell Lejlán).
Po smrti Šamší-Adada bola ríša rozdelená medzi jeho synov Išme-Dagana (oficiálne kráľ), ktorý vládol z Ekallátumu (dnes neznáme mesto) a Jasmach-Adada, ktorý dostal Mari. Išme-Daganova moc sa obmedzila na centrálnu časť Asýrie. Nasledujúce dejiny asýrskeho štátu asi do roku 1500 sú prakticky neznáme. Išme-Daganovi nástupcovia vládli zrejme z Aššuru, ich mená sú známe, ale inak už prakticky nič. Vieme však, že okolo roku 1700 (k 1635) sa v Aššure dostal k moci Adasi, a tým aj nová dynastia.
V roku 614 pred Kr. mesto dobyli Médi. V tej dobe už nebolo hlavným mestom, vládci novoasýrskej ríše dali prednosť mestu Kalach (Nimrúd) a ešte neskôr mestu Ninive.
Krupinská ulica (Bratislava)
Krupinská ulica je ulica v Bratislave, v mestskej časti Petržalka. Je pomenovaná podľa mesta Krupina.
MAC adresa
MAC (Media Access Control - riadenie prístupu k médiu) adresa je identifikačné číslo sieťového adaptéra slúžiace na jednoznačnú identifikáciu sieťového rozhrania v lokálnych počítačových sieťach typu Ethernet, Token Ring a mnohých ďalších.
MAC adresa je spravidla 48-bitové číslo, ktoré sa kvôli prehľadnosti uvádza ako 12-miestne hexadecimálne číslo (napr. 08:00:69:02:01:FC, ako oddeľovače dvojíc sa používajú dvojbodky alebo pomlčky, prípadne sa číslo píše bez oddeľovania dvojíc číslic). V niektorých technológiách má MAC adresa dĺžku nie 48, ale 64 bitov. Hovoríme o plochom adresnom priestore. Nie je možné robiť subnetting.
Každý sieťový adaptér (sieťová karta) má zaručenú jedinečnú MAC adresu. Jedinečnosť prvých troch bajtov (ID výrobcu) zaručuje IEEE, jedinečnosť posledných troch zabezpečujú jednotliví výrobcovia.
MAC adresa je obsiahnutá v dátach ktoré sú posielané sieťou Ethernet (takže väčšinou aj Internet). V každom balíku dát (rámci) sa nachádza zdrojová (ktorá karta posiela) a cieľová adresa MAC (ktorej karte posiela). Podľa cieľovej MAC adresy môže byť prenos dát:
''Pevná a nemenná adresa zabezpečuje jednoznačnú identifikáciu počítača, na ktorej sú založené aj mnohé bezpečnostné prvky sietí - len z daného počítača je možné pripojenie ... Aby nič nebolo také jednoduché, mnohí výrobcovia zariadení (hlavne základných dosiek s integrovanou sieťovou kartou), WiFi zariadení - AP, bridge a pod. umožňujú editáciu internej MAC adresy, resp. umožňujú napísať si vlastnú MAC adresu. Využíva sa to hlavne pri WiFi zariadeniach, kde sa môže účastník tváriť "ako niekto iný". Na túto skutočnosť je potrebné myslieť už pri návrhu bezpečnosti siete!''
EBCL
European Business Competence* Licence (EBC*L voľne preložené ako Medzinárodný certifikát pre základné ekonomické kompetencie) predstavuje medzinárodne uznávaný certifikát ekonomického vzdelania. Jeho držitelia disponujú základnými vedomosťami z podnikovej ekonomiky. EBC*L je aktuálne rozšírené v 33 krajinách, na 3 kontinentoch a študovať je možné v 22 jazykov. Certifikát EBL*L získalo už viac ako 40 000 účastníkov. Na Slovensku je národným koordinátorom projektu spoločnosť die Berater Slovensko.
Cieľová skupina
Hlavnou cieľovou skupinou sú ľudia, ktorí zatiaľ neabsolvovali žiadne ekonomické vzdelávanie, prípadne si chcú doplniť vedomosti, alebo existujúce vedomosti potvrdiť medzinárodným certifikátom. Vzdelávanie je určené tým, ktorí majú záujem rozšíriť svoje technické, prírodovedné, humanitné vzdelanie o vedomosti z podnikovej ekonomiky, manažmentu, financií, ľudských zdrojov, práva a pod.
Cieľové skupiny:
Úrovne
Obsah medzinárodného certifikátu je rozdelení do 3 na seba nadväzujúcich úrovní, ktoré sa odlišujú témou, obsahom a rozsahom znalostí.
Po získaní certifikátov zo všetkých troch úrovní získa absolvent certifikát "Certified Manager".
Giovanni Battista Alliprandi
náhľad|Alliprandiho zámok v Liblici pri Mělníku náhľad|Lobkovický palác, [[Praha (sídlo nemeckého veľvyslanectva)]] thumb|Kláštor, [[Litomyšl]] Giovanni Battista Alliprandi (* asi 1665, asi Val d'Intelvi, Taliansko – † 13. marec 1720, Litomyšl, Česko) bol významný barokový architekt talianskeho pôvodu, pôsobiaci v Čechách.
Sukhásana
Sukhásana (sans.) je príjemný sed, jedna z ásan.
Giovanni Battista Alliprandi
Vplyv
Popri Janovi Blažejovi Santini-Aichelovi a Kryštofovi Dientzenhoferovi bol Alliprandi najvýznamejším českým barokovým architektom. Významne bol ovplyvnený viedenskou architektúrou svojej doby, Domenicom Martinellim, Johannom Lukasom von Hildebrandt, a predovšetkým Johannom Bernardom Fischerom von Erlach, ktorého osobité poňatie architektúry Alliprandi priniesol do Čiech. Ovplyvnený bol však tiež dielom Jeana-Baptistu Matheya a Jana Blažeja Santini-Aichela.
Tvorba
Špecializoval sa predovšetkým na projektovanie zámkov a pražských šľachtických palácov, v menšej miere bol ale tiež autorom sakrálnych stavieb. Pôsobil predovšetkým v Prahe, stredných a východných Čechách.
Betoncourt-sur-Mance
Betoncourt-sur-Mance je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Haute-Saône, v regióne Franche-Comté.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zoznam chemických článkov/K
Tento index bol automaticky vygenerovaný podľa tejto kategorizácie. Obsahuje 251 článkov. Aby sa nové články zobrazili v tomto indexe, musia byť zaradené aspoň do jednej z vymenovaných kategórii. Nové a upravené kategórie sa zohľadnia pri nasledujúcom generovaní.
ka
Kadmium · Kakaové maslo · Kalciol · Kalcit · Kalcitonín · Kalifornium · Kalitelnosť · Kalomel · Kameň mudrcov · Kamil Cejpek · Kamil Matiašovský · Kankrinit · Kaolinit · Kaolín · Kaprolaktám · Kapsaicín · Karagén · Karamel · Karamelizácia · Karbamoylfosfát · Karbid · Karbid kremičitý · Karbid tetrabóru · Karbid vápenatý · Karbid volfrámu · Karbonylová skupina · Karboxamid · Karboxyhemoglobín · Karboxylová kyselina · Karboxylová skupina · Karcinogén · Karl Barry Sharpless · Karl Waldemar Ziegler · Karmín · Karnitín · Karnotit · Karnozín · Karol Olszewski · Karotén · Karst Hoogsteen · Kartit · Kary Mullis · Kasiterit · Katabolizmus (metabolizmus) · Katal · Katalyzátor (chémia) · Katalýza · Katecholamín · Katión · Katóda · Kazimierz Funk
ke
Keniči Fukui · Keratín · Kermezit · Kerogén · Ketamín · Ketogenéza · Ketogénna aminokyselina · Ketolátka · Ketón · Ketóza (metabolizmus) · Ketóza (sacharid) · Kevlar
kl
Klatrát metánu · Klinoklas
ko
Kobalt · Kodeín · Kodón · Koeficient tepelnej vodivosti · Koenzým A · Koenzým B · Koenzým M · Kofaktor (biochémia) · Kofaktor F430 · Kofeín · Koks · Kolagén · Kolísavé párovanie báz · Kolofónia · Koloid (chémia) · Koncentrácia · Konformér · Kongočervená · Koniín · Konjugovaný pár · Konrad Emil Bloch · Konštantán · Konzervant · Koordinačná reakcia · Koordinačná väzba · Koordinačná zlúčenina · Kopernícium · Kopulačná reakcia · Kortikoid · Kortikotropín · Kortizol · Kortizón · Korund · Korydalín · Kov · Kov alkalických zemín · Kovalentná väzba · Kovalentný polomer · Kovová väzba
Vráskavec
Vráskavec (zastarano: plýtvak, plytvák, plutviak, plávač [z toho minimálne prvé tri sú bohemizmy - čes. plejtvák]  ) môže byť:
Zoznam chemických článkov/K
kó
Kóiči Tanaka
kr
Krakovanie · Kreatinín · Kreatín · Kremeň · Kremičitan · Kremík · Kriminalistická chémia · Kritický bod · Krivka rastu · Krokoit · Krugerrand · Kryoskopia · Kryoskopická konštanta · Kryptón · Kryštalizácia · Kryštálová štruktúra
ku
Kumén · Kuprit · Kurkuma pravá · Kurt Alder · Kurt Wüthrich
kv
Kvantitatívna analýza (chémia) · Kvantová chémia · Kvapalina · Kvapalinová chromatografia · Kvapalný kryštál · Kvapalný kyslík · Kvarkovo-gluónová plazma · Kvartácia · Kvartovanie · Kvasenie · Kvasinka