cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Srdce (orgán)
Srdcový skelet
Oporu srdca tvorí väzivová kostra – srdcový skelet. U človeka ho tvorí pevné kolagénové a elastické väzivo, ktoré oddeľuje svalovinu komôr a predsiení a vytvára väzivové prstence okolo chlopní. Väzivo tak tvorí oporu srdcových chlopní. U niektorých živočíchov (pes, králik) je srdcový skelet tvorený chrupkou a u jeleňov dokonca kosťou. <
Srdcový skelet u človeka tvoria:
Prevodový systém srdca
Svalovina srdca sa pravidelne zmršťuje – systola, a ochabuje, diastola. Tieto kontrakcie umožňujú pumpovanie krvi do malého aj veľkého obehu. Srdce teda funguje ako čerpadlo riadené elektrickými impulzmi, ktoré generuje prevodový systém.
Niektoré svalové bunky (kardiomyocyty) majú schopnosť generovať elektrické napätie. Tieto bunky v srdci vytvárajú tzv. prevodový systém srdca, ktorého súčasťami sú:
Za normálnych okolností vzniká vzruch (akčný potenciál) v srdci v sínusovom uzle. Odtiaľ sa šíri tzv. miestnymi prúdmi, interatriálnym zväzkom (do ľavej predsiene) a troma internodálnymi zväzkami (k AV uzlu). V AV uzle dochádza k spomaleniu šírenia akčného potenciálu. Je to preto, aby sa stihli komory naplniť krvou z predsiení. V komorách sa šíri akčný potenciál Hissovým zväzkom a nakoniec sieťou Purkyňových (subendokardiálnych) vláken.
Prevodový systém srdca však nepracuje úplne „nezávisle“ od celého organizmu. Prispôsobovanie činnosti srdca potrebám organizmu zabezpečuje autonómny nervový systém (sympatikus a parasympatikus).
V prípade porúch funkcie prevodového systému srdca vznikajú poruchy srdcového rytmu – arytmie (tiež dysrytmie). Tieto môžu byť spôsobené poruchami tvorby vzruchu (vzruch sa tvorí inde ako v sínusovom uzle), poruchou vedenia vzruchu (vzruch sa šíri inak ako normálnymi dráhami) alebo kombinované poruchy (porucha postihuje tvorbu aj vedenie vzruchu). Normálna frekvencia činnosti srdca je asi 70 úderov za minútu. Ak je frekvencia nižšia ako 60/min hovoríme o bradykardii. Naopak, zrýchlená činnosť srdca pri frekvencii nad 100/min sa označuje ako tachykardia.
Cievne zásobenie srdca
Krvné zásobenie srdca zabezpečujú vencovité (koronárne) tepny (arteriae coronariae), ktoré vystupujú priamo zo srdcovnice. Vencovité tepny privádzajú kyslík a živiny jednotlivým bunkám myokardu. Odkysličená krv sa potom zo srdca odvádza srdcovými žilami (venae cordis) do koronárneho splavu (sinus coronarius). Koronárny splav je žila, ktorá ústi do pravej predsiene.
Prívod a odvod krvi
Celkové množstvo krvi v tele dospelého človeka je 57 litrov. Veľká strata krvi ohrozuje život. Úbytok krvi pri väčších stratách, napríklad pri operáciách, úrazoch, sa nahrádza krvným prevodom ... čiže transfúziou.
Zaujímavosti
U normálneho človeka srdce vydá za život 2,5 miliardy rytmických sťahov. Dospelý muž má 46 litrov krvi, žena 45 litrov. Zhruba stotisíckrát za deň sa srdce naplní krvou, ktorú potom vytláča do obehovej sústavy. Spojené krvné cievy nášho tela by merali 96 000 km. Pre porovnanie – obvod rovníka je 40 075 km.
Leudelange
Leudelange je luxemburská obec, ktorá sa nachádza v kantóne Esch-sur-Alzette v okrese Luxemburg.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Leudelange má 2151 obyvateľov (2011).
Graf vývoja obyvateľstva:
Ekonomika
S 4.60% bolo v Leudelange nezamestanosť nižšia o 2.37 % ako luxemburský priemer v roku 2010.
Pavol Láni
Pavol Láni (Lányi, Lány) (* okolo 1670† 1733) bol uhorský právnik, krajinský úradník a podnikateľ.
Životopis
Pochádzal zo starej uhorskej rodiny pôvodom Jacobi-Lányi. Bol synom mäsiara. Po ukončení štúdia sa stal stoličným gemerským úradníkom. V roku 1696 bol s bratom Jánom aj rodinou povýšený do šľachtického stavu na večné časy.
Bol prívržencom kniežaťa Františka II. Rákociho. Od roku 1704 bol vojenským komisárom a o dva roky neskôr aj krajinským železiarskym inšpektorom. Politické postavenie používal na podnikanie vo vlastnej réžii. Významnú úlohu zohrával v Dobšinej, kde dal v rokoch 1706 až 1716 vybudovať vlastné huty a podarilo sa mu tam vybudovať rozsiahly železiarsky komplex - dnes chatová osada Lányiho huta. Počas povstania Františka II. Rákociho sa pridal ako evanjelický protestant ku kuruckému povstaniu a významnou mierou mu pomáhal. Dodával pre kurucké vojská kvalitnú oceľ a zriadil zbrojárske dielne, kde sa kovali meče a odlievali delové gule i hlavne pušiek. Po uzavretí Satmárskeho mieru v roku 1711   prijal podmienky kapitulácie a v stanovenom časovom limite sa vrátil z emigrácie z Poľska, kde sa  uchýlil spolu s Františkom II.Rákoczim. Boli mu navrátené majetky a stal  sa malohontským podžupanom v Rimavskej Sobote v rokoch 1711-1714, tabulárnym sudcom a r. 1712 poslancom krajinského snemu. Pričinil sa o prepustenie Jánošíka a Uhorčíka z väzenia v Hrachovskom kaštieli po ich prvom zatknutí. Na súdnom procese s Jurajom Jánošíkom v L. Mikuláši svedčil v jeho prospech. V rokoch 1720-1722 dal postaviť saskými odborníkmi vysokú pec podľa holandského vzoru na Hnilci v dnešnej Dobšinskej Maši. Počas povstania Františka II. Rákociho si dal tlačiť vlastné papierové peniaze, prvé v Uhorsku. Spolupracoval s Matejom Belom   z Očovej - slovenským polyhistorom, hlavne v oblasti geografie. Roku 1725 podnikol s vedcom Georgom Buchholtzom mladším  cestu na Gemer, kde preskúmali  jaskyňu pri Aggtelek
Filozofia budúcnosti
Filozofia budúcnosti je súbor filozofických úvah o budúcnosti, súčasť futurológie.
Lü-ti kuang-čchang c’-feng ta-ša
Lü-ti kuang-čchang c'-feng ta-ša (绿地广场·紫峰大厦) alebo C'-feng ta-ša (紫峰大厦), po anglicky Greenland Square Zifeng Tower alebo Nanjing Greenland Financial Center, je 450 metrov vysoký mrakodrap v čínskom meste Nanking. Budova bola dokončená v roku 2010. Celkovo má 66 poschodí, pričom v nižších podlažiach sú obchody a kancelárske priestory a v najvyšších je reštaurácia a vyhliadková plošina.
Architektmi budovy boli Adrian Smith a Marshall Strabala zo spoločnosti SOM, ktorí navrhli aj najvyššiu budovu na svete Burdž Chalífa. Dizajn spracoval Gordon Gill pod dozorom Smitha.
Šavit
Štarty
Šavit bola vypustená zatiaľ sedemkrát:
Počas štvrtého a šiesteho štartu raketa zlyhala predtým ako dosiahla obežnú dráhu. V septembri 2004 viedlo zlyhanie rakety Šavit k zničeniu špionážneho satelitu Ofek 6 v hodnote 100 miliónov $. Izrael potom oznámil, že pre vypúšťanie ďalších satelitov Ofek bude používať indickú raketu PSLV. Toto rozhodnutie bolo veľmi kritizované a zaznievali hlasy, že kvôli národnej hrdosti, by maly byť používané iba rakety Šavit.
Mary Parker Follettová
Mary Parker Follettová (* 3. september 1868, Quincy, Massachusetts, USA – † 18. december 1933, Boston, Massachusetts, USA), bola americká sociologička, konzultantka a priekopníčka v oblasti organizačnej teórie a organizačných schopností.
Napísala niekoľko kníh a mnoho esejí, článkov a prejavov o demokracii, ľudských vzťahov, politickej filozofie, psychológie, organizačného správania a riešenia konfliktov. Spolu s Lillian Gilbrethovou, bola Mary Parker Follettová jednou z dvoch veľkých žien manažmentu v raných dobách klasickej manažérskej teórie.
Narodila v Massachusetts a strávila tu väčšinu svojho života. V septembri 1885 nastúpila do spoločnosti Anny Ticknorovej (The Society to Encourage Studies at Home), ktorá podporovala domáce štúdium. V roku 1898 absolvovala Radclifovu vysokú školu, ale jej doktorát bol na Harvarde popieraný z toho dôvodu, že bola žena. V najbližších troch desaťročiach však publikovala mnoho prác, vrátane:
Otto I. (Svätá rímska ríša)
Otto I. Veľký (* 23. november 912 – † 7. máj 973) bol syn Henricha I. Vtáčnika a Matildy z Ringelheimu, bol saský vojvoda, východofranský kráľ a prvý cisár Rímskonemeckej ríše (korunovaný za cisára v roku 962).
Počiatky vlády
Otto nastúpil na trón po svojom otcovi ako východofranský kráľ v roku 936. Korunovaný bol 7. augusta toho istého roka. Zariadil, aby sa jeho korunovácia konala v Aachene, niekdajšom hlavnom meste Karola Veľkého. Pomazal ho mohučský arcibiskup, ktorý bol hlavným arcibiskupom ríše. Podľa saského historika Widukinda z Corvey figurovali pri jeho korunovácii aj štyria vojvodovia ako jeho dvorskí služobníci (Arnulf I. ako stajniar, Herman Švábsky ako čašník, Eberhard III. ako stolník a Gilbert, vojvoda lotrinský ako komorník). Na začiatku vlády vyhlásil, že bude následníkom Karola Veľkého, ktorého posledný dedič Ľudovít Dieťa zomrel v roku 911, a ako oporu bude používať biskupov a opátov. Otto chcel panovať nad cirkvou a využiť jej schopnosť zjednocovať, aby v nemeckých krajinách založil inštitúciu s veľkou teokratickou mocou.
V roku 938 sa v saskom meste Rammelsberg podarilo objaviť bohatú žilu striebra. Vyťažené množstvá striebra, medi a olova boli 200 rokov značnou časťou celkovej produkcie kovov v Európe. Nerastné bohatstvo dopomáhalo Ottovi financovať všetky jeho aktivity.
Začiatky Ottovej vlády boli poznačené radom povstaní miestnych vojvodov. V roku 938 Eberhard, nový bavorský vojvoda, odmietol vzdať Ottovi hold. Keď ho Otto zosadil a dosadil strýka Bertholda, povstal proti Ottovi Eberhard Franský spolu s niektorými saskými šľachticmi. Snažili sa Otta zvrhnúť a dosadiť Eberhardovho staršieho nevlastného brata Thankmara (syna Hatheburgy, manželky Henricha I. Vtáčnika). Revolta pokračovala aj nasledujúci rok. Gilbert, lotrinský vojvoda, prisahal lénnu vernosť západofranskému panovníkovi Ľudovítovi IV. a Ottov mladší brat Henrich pripravoval sprisahanie spolu s mohučským arcibiskupom s cieľom zavraždiť Otta. Povstanie skončilo v roku 939 Ottovým víťazstvom v bitke pri Andernachu, v ktorej Eberhard s Gilbertom padli. Henrich utiekol do Západofranskej ríše a onedlho tam vpadol Hugo Veľký s armádou na rozkaz Otta. V roku 941 prišlo k dohode medzi bratmi a keď Ľudovít uznal zvrchovanosť Otta nad Lotrinskom, Ottova armáda sa zo Západofranskej ríše stiahla.
V tom čase sa Taliansko nachádzalo v politickom chaose. Po smrti Lothara, ktorého pravdepodobne otrávili, zdedila trón jeho žena Adela, vlastná dcéra, nevesta a vdova posledných troch kráľov Talianska. Šľachtic Berengar z Ivrey sa vyhlásil za kráľa Talianska, uniesol Adelu a pokúšal sa legitimovať svoju vládu svadbou Adely s jeho synom Adalbertom. Adele sa však podarilo utiecť do Canossy a poprosila nemecké krajiny o intervenciu. Liutdolf a Henrich nezávisle vpadli do severného Talianska, aby využili situáciu, ale ich ambície zmaril Otto, ktorý tam vpadol tiež a donútil Berengara prisahať lénnu vernosť. Krátko nato sa oženil s Adelou.
Dňa 2. februára 962 bola jeho doterajšia politika korunovaná najväčším úspechom. V bazilike svätého Petra v Ríme ho korunoval pápež Ján XII. za rímskeho cisára.
Ottovský systém vlády
Otto obdarúval biskupstvá a opátstva rozľahlými pozemkami, nad ktorými svetské autority nemali daňovú ani súdnu právomoc. Napríklad, keď bol Konrád Červený zbavený svojho vojvodcovského titulu v Lotrinsku, Otto ustanovil svojho brata Bruna, ktorý už bol arcibiskupom v Kolíne, novým vojvodcom Lotrinska. V krajinách, ktoré Otto vydobyl od Polabských Slovanov a ostatných slovanských kmeňov na východných hraniciach jeho ríše, založil niekoľko nových biskupstiev.
Keďže Otto osobne vymenúval biskupov a opátov, posilňoval si tým svoju ústrednú moc a vrchné stavy nemeckej cirkvi plnili úlohu akéhosi ramena cisárskej byrokracie. Konflikt medzi mocnými biskupstvami a rastúca sila pápežského dvora najmä počas obdobia Gregoriánskych reforiem, vyústil o storočie neskôr do boja o investitúru a rozpadu centrálnej moci Východofranskej ríše.
Zoznam planétok 60001 – 60250
Dáta použité s dovolením / Data used with permission © IAU: Minor Planet Center.
Otto I. (Svätá rímska ríša)
Rodina
Otto bol celkom trikrát ženatý. Jeho prvou manželkou bola neznáma slovanská žena, druhú potom Eadgith, dcéra anglosaského kráľa Eduarda I. Staršieho. Po jej smrti v roku 946 sa oženil s Adelou z Burgundska, vdovou po talianskom kráľovi Lotharovi.
Manželstvo s neznámou ženou:
Manželstvo s Eadgith Anglickou:
Manželstvo s Adelou z Burgundska:
Počítač (rozlišovacia stránka)
Počítač môže byť:
Cyprichova ulica
Cyprichova ulica je ulica v Bratislave, v mestskej časti Rača. Nachádza sa v miestnej časti Krasňany. Je pomenovaná podľa Ondreja Cypricha († 1945), účastníka protinacistického odboja.
Tiahne sa od Hnilickej po Černockého, je rovnobežná s Hubeného a Račianskou, križuje Peknú cestu. V blízkosti sa nachádza zastávka MHD Pekná cesta.
Katarínska Huta
Katarínska Huta je v súčasnosti časť obce Cinobaňa na Slovensku v okrese Poltár.
Dejiny
1841 – založenie sklárne
Fotografická platňa
Fotografická platňa alebo nespisovne fotografická doska bola jedna z najskorších foriem fotografického filmu, v ktorej bola svetlocitlivá emulzia strieborných solí aplikovaná na sklenenú dosku. Táto forma fotografickej emulzie sa vytratila zo spotrebiteľského trhu v skorých rokoch 20. storočia, pretože boli uvedené pohodlnejšie a menej krehké filmy. Napriek tomu sa fotografické dosky používali profesionálnou astronomickou komunitou ešte do 90. rokov 20. storočia. Takéto dosky reagujú na približne 2 % svetla, ktoré sa k nim dostane.
Vysvetlenie
Sklenené dosky boli v porovnaní s filmom ďaleko lepšie pre kvalitu výskumného zobrazovania, pretože boli extrémne stabilné a menej náchylné k ohnutiu alebo skriveniu, špeciálne pri veľkoformátových políčkach širokouhlého zobrazovania. Mnohé známe astronomické prieskumy boli zobrané pomocou fotografických dosiek, vrátane prvej Palomar Observatory Sky Survey (POSS) v 50. rokoch, následneho POSS-II prieskumu v 90. rokoch a UK Schmidt prieskumu južných deklinácií. Mnoho observatórií, vrátane Harvardovej univerzity a Sonneberg Observatory, udržujú veľké archívy fotografických dosiek, primárne pre historický výskum premenlivých hviezd.
Astronómia
Mnoho objektov slnečnej sústavy bolo objavených pomocou fotografických dosiek. Objavovanie planétiek použitím fotografických dosiek pionieroval Max Wolf, začínajúc jeho objavom 323 Brucia v roku 1891. Prvý prirodzený satelit objavený pomocou fotografických platní bol Phoebe v roku 1898. Pluto bolo objavené pomocou fotografických platní v blikacom porovnávači; jeho mesiac Cháron bol objavený opatrným preverením vydutia na obrázku Pluta na doske.
Fyzika
Fotografické dosky boli taktiež veľmi dôležitý nástroj v skorej vysokoenergetickej fyzike, pretože sčernejú ionizujúcim žiarením. Napríklad Victor Franz Hess objavil v 10. rokoch 20. storočia kozmické žiarenie podľa toho ako zanechávalo stopy na kope fotografických dosiek, ktoré za tým účelom priniesol na vysoké hory alebo nechal vystúpiť do ešte vyššej atmosféry pomocou balónov.
Medicínske zobrazovanie
Citlivosť určitých typov fotografických dosiek na ionizujúce žiarenie (zvyčajne röntgenové lúče) je užitočná v medicínskom zobrazovaní a aplikáciách materiálovej vedy, aj keď boli zväčša nahradené znovu použiteľnými a počítačom čítateľnými detektormi obrazových dosiek a inými typmi röntgenových detektorov.
Použitie fotografických dosiek výrazne upadlo od skorých 80. rokov 20. storočia, kedy boli nahradené CCD zariadeniami. CCD fotoaparáty majú niekoľko výhod oproti skleneným platniam, vrátane vysoko účinnej, lineárnej odozvy na svetlo a jednoduchosti zachytenia obrazu a spracovania. Napriek tomu aj najväčšie formáty CCD (napr. 8 192 × 8 192 pixelov) stále nemajú rozlíšenie väčšiny fotografických dosiek, čo donútilo moderné prieskumové kamery používať veľké polia CCD čipov. Životnosť elektronických dát a dátových formátov (ako napríklad FITS) je tiež neistá.
Mauzóleum Andreja Hlinku
thumb|Mauzóleum Andreja Hlinku a Kostol sv. Ondreja
Mauzóleum Andreja Hlinku alebo Pamätník Andreja Hlinku sa nachádza v Ružomberku priamo pod kostolom sv. Ondreja. V roku 2007 prijala Národná rada Slovenskej republiky zákon o zásluhách Andreja Hlinku, podľa ktorého sa mauzóleum považuje za pietne miesto. Telo Andreja Hlinku sa v ňom nenachádza. Ako hrobka slúžilo mauzóleum len v rokoch 1939 až 1945. Dodnes sa nevie, prečo je sklo, pod ktorým bolo uložené telo Andreja Hlinku, prestrelené guľkou. Priestrel vznikol v roku 1968 v Dóme sv. Martina, kde bola dočasne umiestnená Hlinkova rakva. Osud Hlinkových pozostatkov je dosiaľ neznámy, avšak niektorí historici tvrdia že pozostatky sú uložené v krypte Dómu Sv. martina v Bratislave kvôli blížiacej sa Červenej armáde. Jeho vyobrazenie sa tiež nachádzalo na slovenskej bankovke s nominálnou hodnotou 1 000 Sk.
Dejiny mauzólea
Andrej Hlinka bol 5.8.1938 pochovaný do krypty jezuitov v Ružomberku. Mestská rada sa rozhodla transformovať vznikajúci pamätník obetiam prvej svetovej vojny na mauzóleum, ktoré by tak pripomínalo jednu z najvýznamnejších osobností Slovenska. Napokon po viac ako roku boli Hlinkove ostatky prenesené do mauzólea 31. októbra 1939. Tam boli až do 4. februára 1945, keď ich previezli - z obáv pred poškodením prichádzajúcim sovietskym frontom - na dosiaľ neznáme miesto.
Autormi návrhu Hlinkovho mauzólea sú Gažo Olejník, Jozef Švidroň a Jozef Glončák. Pamätné miesto vybudovala firma Uhlár a Martoník z Ružomberka, spolupracovalo tiež kamenárstvo Vinduška zo Spišských Vlách a kováč Fero Milan z Ružomberka.
Bulharská filozofia
Bulharská filozofia je európska filozofia, ktorej začiatky spadajú do 9. stor. a súvisia s kritikou náboženstva Jána Exarchu a bogomilov.
Lintgen
Lintgen je luxemburská obec, ktorá sa nachádza v kantóne Mersch v okrese Luxemburg.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Lintgen má 2567 obyvateľov (2011).
Graf vývoja obyvateľstva:
Ekonomika
S 4.76% bolo v Lintgen nezamestanosť nižšia o 2.21 % ako luxemburský priemer v roku 2010.
Aisépos (mytológia)
Aisépos (Aisépos) je v gréckej mytológii syn Boukolióna z Tróje a najády Abarbareé.
V Homérovom epose Iliada je Aisépos trójsky bojovník, ktorý umiera na trójskej pláni aj so svojim bratom dvojčaťom Pédasom v boji s Achájcami. Obaja umreli rukou argejského bojovníka Euryala, syna Mékistea.
Básnik Homér v šiestom speve Iliady poeticky opisuje posledné chvíle ich života: „''Achájec Euryalos usmrtil Ofeltia a Drésa, potom sa na Aisépa a Pédasa vrhol – tých synov hrdina Búkolión mal s najádou Abarbareou. Búkolión bol synom kedysi slavného Láomedonta, zrodením najstaršieho, ale matka ho zrodila tajne; s ňou sa pri pasení oviec kráľ v láske na lôžku združil, tá potom otehotnela a zrodila dvojčatká chlapcov. Tým ale ochromil silu syn Mékisteov, preťal ich nádherné údy a z pliec im odňal ich zbroje."''
Olešnice
Olešnice môže byť:
Žimutice
Žimutice sú obec v Česku v okrese České Budějovice v Juhočeskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 598 obyvateľov, z toho 300 mužov a 298 žien, pričom priemerný vek v obci bol 40,9 roka (muži 39,8 roka, ženy 42,1 roka).
V obci sa nachádza hasičský a poľovnícky spolok, škola (1. stupeň) a materská škôlka.
Žimuticami preteká potok Židova strouha, na ktorom leží Žimutický rybník.
Dejiny
Prvá písomná zmienka o obci Žimutice (Zimenticz) pochádza z roku 1261.
Časti obce
Kuriozitou je roztrieštenosť území obce, spôsobená osamostatnením niektorých predtým začlenených častí (Bečice, Dobšice, Horní Kněžeklady a Modrá Hůrka). Obec Žimutice tak v súčasnosti pozostáva z troch nesúvislých území: Smilovice na severe, Krakovčice, Hrušov, Žimutice a Sobětice na východe, Třtim, Pořežany a Tuchonice na juhozápade.
Piatychatka (Piščanský rajón)
Piatychatka je dedina na Ukrajine v Piščanskom rajóne Vinnyckej oblasti. Žije tu 54 obyvateľov.
Mestská radnica (Ružomberok)
thumb|Ružomberská radnica thumb|[[Priečelie Ružomberskej radnice]] Mestská radnica v Ružomberku je historická neobaroková budova, ktorá vznikla v rokoch 1895-1898, a ktorá bola vyhlásená za národnú kultúrnu pamiatku a v ktorej dnes sídli Mestský úrad Ružomberok. Nachádza sa na historickom Námestí Andreja Hlinku. V minulosti budova slúžila ako mestský dom a fara Andreja Hlinku.
Na budove je umiestnená pamätná tabuľa na počesť britskému publicistovi R. W. Seton-Watsonovi.
Isbergues
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Dausse
Dausse je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Lot-et-Garonne, v regióne Akvitánsko.
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Planá
Planá môže byť:
Zoznam kultúrnych pamiatok v obci Štefanovce (okres Vranov nad Topľou)
Toto je zoznam kultúrnych pamiatok v obci Štefanovce v okrese Vranov nad Topľou.
Karol Petroš
Karol Petroš (* 4. august 1931, Vratimov, Česko-Slovensko – † 5. január 2013, Stará Ľubovňa, Slovensko) bol česko-slovenský futbalista.
Reprezentačná kariéra
Jediný štart zaznamenal v drese ČSR B 8. júna 1955 v Luxembursku, kde s A tímom Luxemburska remizovali 2:2
Trénerská kariéra
Po ukončení hráčskej kariéry vyštudoval II. trénerskú triedu a až do roku 1994 pôsobil ako tréner.
Zoznam divadelných článkov/L
Tento index bol automaticky vygenerovaný podľa tejto kategorizácie. Obsahuje 73 článkov. Aby sa nové články zobrazili v tomto indexe, musia byť zaradené aspoň do jednej z vymenovaných kategórii. Nové a upravené kategórie sa zohľadnia pri nasledujúcom generovaní.
la
La Barraca · La Scala · Ladislav Farkaš · Ladislav Frej · Ladislav Hrušovský · Ladislav Hyža · Ladislav Chudík · Ladislav Konrád · Ladislav Mňačko · Ladislav Pešek · Ladislav Smoljak · Ladislav Stroupežnický · Ladislav Ťažký · Lakomec (komédia) · Langston Hughes · Larissa Riquelmeová · Larry Linville · Laura Linneyová · Lauren Bacall · Laurence Fishburne · Laurence Olivier · Laurie Holdenová · Laurie Metcalfová
le
Lee Grant · Lee Remicková · Lenka Krobotová · Lenka Termerová · Lenka Vlasáková · Leopold Ahlsen · Leopold Branislav Abafi · Leopold Haverl · Leopold Lahola · Lesia Ukrajinka · Lesley Manville · Letitia Wrightová
li
Libretista · Libreto · Libuše Havelková · Libuše Šafránková · Liev Schreiber · Lili Taylorová · Lillian Gish · Lily Rabe · Lin Shayová · Lion Feuchtwanger · Lionel Barrymore · Lisa McCune · Liv Ullmannová
lj
Ljuba Hermanová
lo
Lodovico Ariosto · Lois Smith · Lorenzo Da Ponte · Louis de Funès · Loutkář
lu
Luba Skořepová · Lubomír Lipský · Lucia Gažiová · Lucia Hurajová · Lucia Piussi · Lucia Vráblicová · Lucie Bílá · Lucie Vondráčková · Lucy Lawlessová · Luděk Munzar · Luděk Sobota · Ludwig Ganghofer · Luigi Illica · Lujza Garajová Schrameková · Lujza Grossová · Lukáš Latinák · Lukáš Vaculík · Luke Kirby · Lupita Nyong'o
Budhistická filozofia
Budhistická filozofia je náboženská filozofia tvoriaca filozofickú zložku budhizmu. Jedným zo základných učení sú nasledujúce štyri vznešené pravdy.
1. Celý ľudský život je utrpením, pretože všetko je pominuteľné. V oblasti nami uchopiteľného niet nijakého pevného prazákladu, nijaká substancia, všetko je iba dianie; neexistuje ani nijaké substanciálne ja. Opätovné zrodenie nespočíva v návrate tej istej pozemskej osobnosti, ale v prísnej kauzálnej súvislosti ovládajúcej prechod od jednej existencie k druhej i prechod medzi stavmi tej istej existencie.
2. Pôvodcom utrpenia je túžba a nevedomosť. Utrpenie sa podrobne opisuje v učení o dvanásťstupňovom kauzálnom nexe. Predpokladom staroby a smrti je zrodenie. Zrodenie je ale len vtedy, keď je vznikanie. Vznikanie má opäť svoju podmienku – pochopenie, pretože bez pochopenia zmyslového sveta by bol život smerujúci k novému zrodeniu nemožný. Pochopenie sa však deje len na základe túžby alebo žiadostivosti. Žiadostivosť sa živí vnímaním. To je zapríčinené stykom zmyslov s vecami. Zmysly majú svoj predpoklad meno a tvar, ktoré sa tvoria, keď je vedomie rodiaceho sa človeka počaté v matke. Nové vedomie je ďalším pôsobením tvarovania predchádzajúceho vedomia. Tieto tvarovania majú však svoju príčinu v nevedomosti. Treba teda zrušiť túto nevedomosť, čím sa zrušia medzipríčiny i posledný účinok – utrpenie.
3. Koniec utrpenia vyplýva z bezozvyškového zrušenia túžby. Iba čiastočné zrušenie túžby vedie k nebeskej alebo pozemskej existencii, z ktorých môže byť dosiahnutý posledný stupeň – nirvána. Tento stav však môže nastať aj pred smrťou, ak plameň žiadostivosti celkom vyhasne. Nirvána nie je ničota, lež úplné odpútanie sa od všetkého pominuteľného a strastiplného. Čo je mimo tohto negatívneho určenia, nemožno povedať vzhľadom na to, že prekračuje všetku skúsenosť a každý pojem. Názorné vylíčenia, ktoré sa pokúšajú prispôsobiť rozumeniu širších vrstiev, exponujú nirvánu často ako rajský stav.
Štěpánovice
Štěpánovice môžu byť:
Buržoázna filozofia
Buržoázna filozofia bola filozofia na Západe resp. v Česko-Slovensku a v ďalšich krajinách pred nástupom komunistických režimov. Výraz buržoázna filozofia sa v Česko-Slovensku používal v období 1948-1989 v oficiálnej filozofii a s degradujúcim významom na odlíšenie nemarxistickej filozofie, považovanej za chybnú a nebezpečnú, od marxistickej filozofie resp. marxisticko-leninskej filozofie, vyhlasovanej za jedine správnu.
Ján Faith
Ján Faith (* 31. marec 1948, Poprad, Slovensko) je bývalý slovenský hokejista a tréner. Je otcom hokejového útočníka Juraja Faitha.
Klubový hokej
Je odchovanec HK Poprad. Od roku 1967 až do roku 1983 hral za klub VSŽ Košice celkovo 544 zápasov a strelil 178 gólov, čim sa stal 7. najlepším strelcom VSŽ Košice v histórii.
Reprezentácia
V reprezentácii Česko-Slovenska odohral 2 zápasy v ktorých strelil 1 gól.
Trénerská kariéra
Jeho trénerská kariéra začala v sezóne 1987/1988 v Košiciach, kde skončil hráčsku kariéru. Trénerská premiéra mu vyšla a dopomohol hokejistom Košíc k zisku druhého titulu majstra Česko-Slovenska. Po skončení sezóny 1988/1989 odišiel z Košíc. V sezóne 1991/1992 vystriedal v priebehu sezóny popradského trénera Milana Skokana, kde zotrval až do konca sezóny 1994/95. V ďalšej sezóne sa vrátil do majstrovských Košíc, ktoré mali jasný cieľ obhájiť titul majstra Slovenska. Úlohu aj splnil a podpísal s klubom kontrakt na jednu sezónu. V ďalšej sezóne ho vystriedal Vincent Lukáč a Peter Slanina. V sezóne 1998/99 trénoval Trenčín. Okrem týchto tímov trénoval kluby HK Spišská Nová Ves, MHk 32 Liptovský Mikuláš. Od 26. novembera 2008 tréoval klub HK 36 Skalica. Momentálne pôsobí v klube HC 07 Prešov
Jacques Gaillot
Jacques Gaillot (* 11. september 1935, Saint-Dizier, Francúzsko† 12. apríl 2023, Paríž) bol francúzsky kňaz a aktivista, nazývaný niekedy Červený kňaz. V rokoch 1982 až 1995 bol biskupom v Évreux. V roku 1995 bol pre svoje neortodoxné názory z rozhodnutia pápeža Jána Pavola II. degradovaný. Následne bol ustanovený titulárnym biskupom Partenie – zaniknutej diecézy na území dnešného Alžíra, ktorá bola v 5. storočí pohltená Saharou.
Život
Od roku 1965 bol profesorom v seminári v Reims. Predsedal mnohým zasadnutiam, ktorých cieľom bolo zavádzanie výsledkov Druhého vatikánskeho koncilu. V roku 1977 bol menovaný generálnym vikárom diecézy Langres. O štyri roky neskôr bol zvolený kapitulárnym vikárom. V máji 1982 bol ustanovený biskupom v Évreux.
V roku 1984 spôsobil rozhorčenie radu katolíckych predstaviteľov tým, že odmietol svoju podporu farským cirkevným školám. V roku 1985 podporil prvú intifádu a stretol sa s Jásirom Arafátom v Tunise. V tom istom roku si prvýkrát vyslúžil väčšiu mediálnu pozornosť podpisom výzvy zle platených učiteľov katolíckych škôl. Podpísal ju totiž tiež vtedajší predseda Francúzskej komunistickej strany Georges Marchais. Proti Gaillotovi sa potom zdvihla kampaň z pravicových pozícií.
Opakovane sa vyslovil proti jadrovým zbraniam, odzbrojenie podporil napr. na zasadnutí OSN v roku 1987.
O rok neskôr podporil vysviacky ženatých mužov na kňazov. Tým, že sa vyslovil za revíziu kňazského celibátu a používanie kondómov, spôsobil značné napätie vnútri francúzskej biskupskej konferencie.
Počas roka 1989 toto napätie stúplo do tej miery, že jej členovia hlasovali pre jeho pokarhanie. Stalo sa tak potom, čo Gaillot poskytol interview francúzskemu erotickému časopisu. Na konci toho istého roku sa pokúsil o zmierlivé kroky a podpísal dohodu, v ktorej pápežovi Jánovi Pavlovi II. sľúbil „lojalitu a poslušnosť“. Dohoda však nevydržala dlho; do týždňa sa Gaillot objavil v televízii, pričom kritizoval „slabú vnútornú diskusiu v cirkvi“ a vyjadril smútok nad tým, že od Druhého vatikánskeho koncilu nedošlo k pokroku.
Kryolipolýza
Kryolipolýza je neinvazívny kozmetický zákrok, zameraný na redukciu podkožného tuku. Princípom je deštrukcia buniek podkožného tuku chladom. Patent a registrované obchodné názvy „cryolipolysis™“ a „CoolSculpting™“ vlastní americká firma Zeltiq.
Jacques Gaillot
Život
V roku 1991 sa postavil do opozície proti vojne v Zálive a vydal knihu s názvom Otvorený list tým, ktorí hlásajú vojnu, ale viesť ju nechajú druhých. Odsúdil tiež uvalenie embarga na Irak. Koncom toho istého roka ho biskupská konferencia pokarhala trikrát, napr. za jeho kroky na Haiti, ktoré viedli k podpore zástanca teológie oslobodenia Jeana-Bertranda Aristida.
Gaillot tiež zaujímal zhovievavý postoj k ženám, ktoré sa rozhodli pre interrupciu. Uviedol, že nie je kompetentný posudzovať ženy, ktoré sa v takejto situácii ocitli.
Kryolipolýza
Nežiaduce účinky
Pretože technika sa objavila prvýkrát v roku 2009, je zatiaľ málo poznatkov o vedľajších účinkoch. Otázny je predovšetkým vplyv na krvné elementy a lipidy: ich chladová premena by mohla spôsobiť nebezpečné komplikácie. Podchladenie by mohlo napr. spôsobiť poškodenie periférnych nervov, ktoré sa prejaví až s odstupom. Väčšina odborných štúdií bola vykonávaná na zvieratách (napr. sviniach) a dlhodobé výsledky na ľudskej populácii zatiaľ nie sú známe.
Jacques Gaillot
Život
Dňa 13. januára 1995 dostal Gaillot na výber: buď rezignuje a stane sa emeritným biskupom Évreux, alebo bude zo svojho úradu odvolaný. V takom prípade sa stane titulárnym biskupom Partenie, africkej diecézy pochovanej pod pieskom púšte, zaniknutej tak dávno, že ani nie je známe, kedy a kde presne existovala. Gaillot rezignáciu odmietol. Na jeho poslednú omšu v katedrále v Évreux prišlo asi 20 tisíc ľudí.
Kryolipolýza
Nežiaduce účinky
Niektorí prevádzkovatelia v reklamách neoprávnene sľubujú chudnutie bez jojo efektu. Chudnutie pasívnou metódou bez aktívnej úpravy životosprávy zákonite vedie k opätovnému pribratiu hmotnosti, pretože nie sú odstránené príčiny, ktoré nadváhu spôsobili.
Profitabilita
Z obchodného hľadiska je kryolipolýza profitabilná služba. Aplikácie pre klientov sa pohybujú v stovkách eur, najvyššiu nákladovú položku tvorí samotný prístroj od firmy Zeltiq.
Eden a potom
Eden a potom (angl. Eden and Afterwards) je slovensko-francúzsky koprodukčný film.
Prepad colnice v Habarticiach
Prepad colnice v Habarticiach bola teroristická akcia vykonaná počas ranných hodín dňa 21. septembra 1938 príslušníkmi sudetonemeckého Freikorpsu v Habarticiach, hraničnej obci vo Frýdlantskom výbežku na severe vtedajšieho Česko-Slovenska. Udalosť patrila k umelo vyvolaným nepokojom v českom pohraničí naplánovaným ako reakcia na prejav Adolfa Hitlera prednesenom 12.septembra 1938 na zjazde Národno-socialistickej nemeckej robotníckej strany (NSDAP ), v ktorom hovoril o utláčaní nemeckej menšiny v Česko-Slovensku.
Situácia pred prepadom
Habartice boli obcou na česko-slovensko nemeckej (dnes česko-poľskej) štátnej hranici, ktorá je tu tvorená Kočičím potokom. Priamo na česko-slovenskú obec nadväzovalo za hranicami mesto Seidenberg (dnes Zawidów). Habartická colnica sídlila v objekte čp. 32, čo je poschodový murovaný dom s polvalbovou strechou, stojaci východne od cesty I / 13 vo vzdialenosti asi 200metrov od hraničného prechodu. Colnicu bránilo družstvo Stráže obrany štátu (SOS) číslo 125 s počtom 22 mužov, z ktorých bolo 14 príslušníkov finančnej stráže (podľa iných zdrojov sa jednalo o oddiel číslo 126 majúci trinásť členov, ktorý počas leta 1938 posilnili štyria vojaci z Liberca). Počas dňa aj noci strážili obec hliadky umiestnené jednak priamo pred colnicou a ďalej tiež na významných miestach v Habarticiach. O niekoľko dní skôr totiž jednotke SOS prišlo varovanie, že sa chystá prepadnutie tunajšej colnice. Niekoľkokrát preto boli povolávané z Frýdlantu posily. Tie do Habartíc prišli vždy navečer, strávili tu noc a ráno odchádzali späť do Frýdlantu. Počas nočných výjazdov frýdlantskej jednotky však v predchádzajúcich dňoch k ničomu nedošlo, a preto na noc z 20. na 21. septembra, kedy k napadnutiu colnice došlo, už nikto neprišiel. Okná v prízemí objektu a vstup do budovy chránili vrecia s pieskom, ktoré sem boli umiestnené počas predchádzajúceho dňa. V budove samotnej sa v tú noc nachádzalo 16 príslušníkov družstva. Zvyšní hliadkovali v teréne alebo sa zdržiavali na blízkej četníckej stanici.
Prepad
V priebehu noci (približne o 3.30 ráno v stredu 21.septembra) prešla skupina asi sto útočníkov cez most na štátnej hranici zo Seidenbergu do Habartíc. Oblečení boli do plášťov sivozelenej farby, na hlavách mali rakúske prilby a ich výzbroj tvorili rakúske pušky a násadcové granátomety. Dozorca finančnej stráže Ladislav Krásny, ktorý práve hliadkoval pri hraničnej závore, vyzval útočníkov česky i nemecky "Stoj!". Bol ale napadnutý paľbou jednotky Freikorpsu útočiacej zo Seidenbergu. Krásny paľbu opätoval, zaútočil ručnými granátmi a začal sa sťahovať do budovy colnice. V nej sa medzitým stačil na prípadný útok pripraviť zvyšok členov družstva SOS, teda príslušníkov finančnej stráže aj vojakov. Vonku, blízko budovy colnice, však Krásneho zranili do očí črepiny z nepriateľského granátu.
Desať minút po začiatku nemeckého útoku telefonovali členovia družstva SOS, ktorí sa nachádzali v četníckej stanici, do Frýdlantu a potom aj do Liberca so žiadosťou o pomoc. V telefóne bola z Habartíc zreteľne počuť prudká paľba. Na pomoc preto ihneď vyrazil oddiel podporučíka Kreissingera spolu s frýdlantským četníckym pohotovostným oddielom a z Liberca vyrazila čata tančíkov, sprevádzaná oddielom vojakov s obrneným autom od polície.
Krátko po začatí útoku na Habartickú colnicu obkľúčili jednotky Freikorpsu celú budovu a strhla sa prudká prestrelka. Počas nej sa podarilo ešte dozorcovi Janovi Bednářovi prestrieľať sa z hliadky do budovy colného úradu. Utrpel pri tom však ľahké zranenia. Obrancovia sa bránili streľbou z pušiek a vrhaním ručných granátov z okien v prvom poschodí budovy. Hneď ako pri prvom ataku útočníci neuspeli, pripevnili na stenu prístavku colnice zväzok ručných granátov. Ich detonácia síce zbúrala múr prístavku, ale ďalej sa už útočníci nedostali. Nepodarilo sa im ani vyhodiť do povetria vstupné dvere budovy.
Streľba proti colnici bola vedená aj z okolitých domov. Členovia freikorpsu navyše pri dobývaní pravdepodobne použili aj mínomet. Útočníci vykonali celkovo štyri vlny atakov po asi 40 mužoch, ale ani pri jednej znich neuspeli. Po odrazení posledného z útokov sa nemecké jednotky začali sťahovať za Mačací potok, ktorý tu tvorí štátnu hranicu.
Posily z česko-slovenského vnútrozemia dorazili do Habartíc za svitania. Len čo vyšli južne od obce z lesa, začal ich ohrozovať nemecký ťažký guľomet ostreľujúci prístupovú cestu. Vojaci sa preto museli do obce preplížiť priekopou pozdĺž cesty a k colnici sa dostali okolo šiestej hodiny rannej. V tej dobe už Nemci krytí paľbou z pušiek ustupovali späť. Objekt colnice bol však výrazne zničený. V jeho okolí navyše nezostalo ani jedno okno vcelku. Pri colnici sa našli štyri pušky patriace útočníkom a niekoľko nevybuchnutých granátov. Pri zadnom rohu budovy bola objavená asi jeden meter hlboká jama, v ktorej sa nachádzala zakrvavená lopata s krompáčom a asi 30 kilogramov výbušniny svedčiace o zabití alebo zranení útočníka, ktorý sa umiestnením nálože pokúšal vyhodiť budovu colnice do povetria.
Prepadnutie si na česko-slovenskej strane vyžiadalo štyroch zranených. Ťažko bol ranený dozorca Ladislav Krásny, ktorý prišiel o zrak a nevrátila mu ho ani operácia, ktorú podstúpil v Prahe. Ďalší traja príslušníci finančnej stráže (Nebeský, Sovják a Bednář) utrpeli ľahké zranenia. Útočníci mali straty vyššie, a síce troch mŕtvych a 16 ťažko zranených.
Následky prepadu
thumb|Pamätná tabuľa na colnici|alt=Kovová pamětní deska s nápisem „Na památku statečných obránců československých hranic, kteří zde v září 1938 bojovali proti nacistickým vetřelcům. 21. 9. 1938 21. 9. 1982“ umiestnená na svetlú vonkajšiu omietku budovy. Pod doskou je patrný úchyt k poveseniu venca či kvetiny. Ešte počas dňa, keď došlo k prepadu, boli do Habartickej colnice dovezené zásoby streliva a ručných granátov spolu s vrecami plnými piesku a miestnu posádku doplnili čerstvé sily. V ten istý deň popoludní odohrali v blízkosti štátnej hranice českí obrancovia colnice volejbalový zápas, aby demonštrovali svoju neohrozenosť voči útočníkom. Niektorí z hráčov mali ešte hlavu omotanú zakrvaveným obväzom. Nemecká agentúra Deutsche Nachrichtenbüro o udalosti vydala správu, v ktorej opisovala, že československé komunistické tlupy "Rote Wehr" zaútočili v sile niekoľkých stoviek mužov na utečenecký tábor v Seidenbergu a postrelili pri tom dve osoby ťažko a 15 ľahko. Jedným zo zranených mal podľa nemeckej agentúry byť aj seidenbergský starosta, ktorý v tú chvíľu bojoval o život. V skutočnosti však richtár v tej dobe sa zdržiaval v hostinci, kam si zašiel na pivo. Popoludní toho dňa nemecký colný úrad v Jindřichoviciach pod Smrkem vykonal evakuáciu svojich pracovníkov z česko-slovenského územia. V reakcii na prepadnutie Habartickej colnice došlo 20.septembra večer k vyhláseniu stanného práva i v okrese Frýdlant, pod ktorý Habartice spadali. Nasledujúci deň - 22.september - prepadol Freikorps Heřmanice a ďalší deň potom colnicu v Srbskej.
Dňa 6.decembra 1982 (v roku 44.výročia) bola na budove Habartickej colnice odhalená pamätná tabuľa a súčasne prebehla tiež beseda s tromi obrancami colnice - s Ladislavom Krásnym, s Františkom Beerom a s Jozefom Sivkom. Na doske je napísané:
Iľanovo
Iľanovo (maď. Illanó) je mestskou časťou Liptovského Mikuláša, 3 km južne od centra mesta. K 30. júlu 2009 tu žilo 499 obyvateľov.
Polohopis
Iľanovo leží v Liptovskej kotline, na severnom úpätí Nízkych Tatier, vo vyústení Iľanovskej doliny. Stred obce sa nachádza v nadmorskej výške 653 m n. m. a obcou preteká potok Iľanovianka v smere JJZ - SSV. Katastrálne územie hraničí na východe s obcou Závažná Poruba, na západe s mestskou časťou Ploštín.
Dejiny
Je jednou z najstarších liptovských obcí, prvá písomná zmienka pochádza z roku 1233. Názov obce je odvodený z latinského Villa Nova. Na Poludnici a Končitom v blízkosti obce sa našli nálezy z doby halštattskej. V Iľanovskej doline sa zachovali partizánske bunkre z obdobia SNP, ktoré boli zrekonštruované do pôvodného stavu. V minulosti sa obyvatelia zaoberali poľnohospodárstvom, neskôr murárstvom. Od roku 1976 je súčasťou mesta.
Občianska vybavenosť
Obyvateľom mestskej časti slúži obchod, kultúrny dom a evanjelický kostol. Premáva sem linka č. 4 MAD Liptovský Mikuláš. V ústí Iľanovskej doliny sa nachádza chata Nezábudka a cca 400 m dlhý lyžiarsky vlek, dolinou vedie zeleno-značkovaná turistická trasa do Iľanovského sedla (1 253 m n. m.) a lyžiarska značkovaná trasa z Opaliska do Sedla pod Kúpeľom (1 131,1 m n. m.), modro-značkovaná turistická trasa vedie na Poludnicu (1 548,7 m n. m.).
Katal
Katal je jednotka katalytickej aktivity enzýmu.
Označuje sa pomocou značky kat. Je odvodenou jednotkou sústavy SI. Nahrádza enzýmovú jednotku U, ktorá sa však stále používa častejšie než katal, hlavne v biochémii. Jej rozmer je [s−1.mol].
Definícia
Enzýmový preparát má katalytickú aktivitu 1 kat, ak je schopný pri nasýtení substrátom za definovaných podmienok (teplota, pH, zloženie a koncentrácia) za prítomnosti aktivátorov a neprítomnosti inhibítorov premeniť 1 mol substrátu za sekundu.
Katal je pomerne veľká jednotka, preto sa často sa používajú odvodené jednotky nanokatal (nkat), mikrokatal (μkat) a pod.
Pôvod
Názov katal sa používal desaťročia a oficiálnou jednotkou SI sa stal v roku 1999.
Záboří
Záboří môže byť:
Gabčíkovo (okres Dunajská Streda)
Gabčíkovo (historicky, , od roku 1948 premenovaná na počesť Jozefa Gabčíka) je mesto na Slovensku v okrese Dunajská Streda.
Polohopis
Mesto sa nachádza v centrálnej časti Podunajskej roviny, cca 10 km južne od Dunajskej Stredy, 40 km juhovýchodne od Bratislavy a 3 km severne od rovnomenného vodného diela. Mestom preteká Čiližský potok a v okolí je viacero zavlažovacích kanálov.
Dejiny
Opevnený kaštieľ s vodnou priekopou a baštami, stojaci dodnes, sa spomína v roku 1402. Po prisťahovaní nemeckých kolonistov v 16. storočí sa postupne začínajú používať dva názvy; v roku 1565 listiny uvádzajú Magyarbős ( a Németbős, ). V katastri obce sa nachádzalo niekoľko mlynov, no tiež liehovar, pivovar a cukrovar, ktorý patril v rokoch 18551876 k najväčším v Uhorsku. V rokoch 1861 a 1867 obec zasiahli požiare.
Po rozpade Uhorska a vzniku prvej ČSR sa používal názov obce Beš, ktorý bol po roku 1948 zmenený na počesť Jozefa Gabčíka, ktorý v operácii Anthropoid vykonal atentát na zastupujúceho ríšskeho protektora Protektorátu Čechy a Morava, Reinharda Heidricha. . V povojnovom období bol Gabčíkovu odňatý mestský štatút a tým sa stalo strediskovou obcou miestneho významu. Verejnosti známou sa vtedajšia obec stala po začatí výstavby vodného diela, sprevádzanej medializovaným medzinárodným sporom s Maďarskom. K 1. januáru 2016 sa Gabčíkovo stalo opäť mestom.
Šport
== Partnerské obce ==
Hepatitída typu C
Hepatitída typu C je infekčná choroba spôsobená vírusom hepatitídy C (HCV). Na rozdiel od hepatitídy typu B má kratší inkubačný čas, miernejší priebeh a častejšie prechádza do chronickej formy ochorenia (až 80 %), v priebehu ktorej môže dôjsť k ťažkému poškodeniu pečene (cirhóze pečene a rakovine pečene). Prenáša sa krvou. Možnosť liečby je obmedzená (v závislosti od genotypu vírusu hepatitídy C).
O závažnosti tejto choroby vypovedajú aj nasledujúce čísla. Hepatitída typu C predstavuje:
Z dlhodobej štúdie rakúskych vedcov vyplýva, že infekcia hepatitídou C môže skrátiť život človeka až o 18 rokov.
História
Termín hepatitis prvýkrát použil už v 5. storočí n.l. rímsky lekár Coelius Aurelianus. Pôvodcu ochorenia objavil však až v rok 1989 výskumný tím doktora Michaela Houghtona zo spoločnosti Chiron Corporation. Dovtedy boli známe len dva základné typy vírusových hepatitíd – typ A a typ B. Nie všetky prípady vírusových zápalov pečene však bolo možné takto zaškatuľkovať. V sedemdesiatych rokoch sa začali množiť prípady nevysvetliteľných zápalov pečene u pacientov po krvnej transfúzií. Choroba si pre svoj neznámy pôvod vyslúžila názov non-A non-B hepatitis. Podľa vedcov ju malo na svedomí hneď niekoľko vírusov súčasne. V roku 1990 sa podarilo vyrobiť protilátky.Až do roku 1992 však neexistovali dostupné testy na jeho detekciu. Do tohto roku sa teda test krvi darcov na hepatitídu C neuskutočňoval. Väčšina osôb sa preto infikovala transfúziou krvi alebo krvných derivátov. Do tejto skupiny patria predovšetkým hemofilici, pacienti v dializačnom programe, alebo tí, ktorí prekonali operácie.
Do 40. rokov 20. storočia sa krvná transfúzia vykonávala len ojedinele. Ich rozšírenie si vynútili až potreby druhej svetovej vojny. S ďalším vývojom medicíny sa krvné transfúzie stali rutinou. 60. roky v znamení spoločenskej revolúcie priniesli masívne rozšírenie užívateľov drog. Používanie spoločnej ihly viacerými ľuďmi bolo bežným javom. Pozvoľný nástup choroby a jeho vleklý priebeh s minimom viditeľných príznakov spôsobilo, že sa mnoho pacientov z tejto generácie dozvedá o svojej chorobe až dnes.
V roku 1995 sa prvýkrát podarilo zobraziť vírus pomocou elektrónového mikroskopu. Od objavu vírusu v roku 1989 zaznamenávame tri dôležité etapy vo vývoji terapeutických postupov liečby chronickej hepatitídy C. Prvou je zavedenie monoterapie interferónom alfa (IFN-alfa). Trvalá odpoveď (neprítomnosť vírusových častíc 6 mesiacov po skončení liečby) pri monoterapii IFN- alfa bola nízka a pohybovala sa v závislosti od dĺžky liečby od 6 – 16%.
Dôležitým prelomom v liečbe chronickej hepatitídy typu C bolo zavedenie kombinovanej liečby ribavirínom (prípravok s antivírusovými vlastnosťami) a IFN-alfa. Terapeutická účinnosť sa touto kombináciou zvýšila na 41%.
V roku 2001 sa začala tretia etapa liečby chronickej hepatitídy C zavedením pegylovanej formy IFN-alfa v kombinácii s ribavirínom. Táto nová lieková forma zvýšila nielen účinnosť liečby na 60 – 75% v závislosti od genotypu HCV a trvania liečby, ale zlepšila compliance pacientov (ochotu pacientov spolupracovať) a znížila frekvenciu a závažnosť tzv. očakávaných nežiaducich účinkov liečby. Celkové trvanie liečby závisí od typu genotypu a pohybuje sa od 24 do 48 týždňov. Liečba IFN-alfa a ribavirínom v dlhodobom horizonte znižuje počet potenciálnych pacientov s cirhózou pečene a hepatocelulárnym karcinómom a zlepšuje aj kvalitu života postihnutých jedincov.
Pôvodca ochorenia
Vírus hepatitídy C (HVC) bol prvýkrát objavený v roku 1989 s pomocou geneticko-technických metód (potvrdenie dedičného materiálu). HCV je 45 nm veľký v bielkovinovom obale zabalený RNA-vírus patriaci do skupiny hepatotropných vírusov čeľade Flaviridae. Rozlišujeme 6 genotypov (označované veľkými písmenami A až G) a 30 subtypov tohto vírusu. V Európe a USA sa vyskytujú prevažne genotypy 1, 2 a 3 a v Afrike Typ 4. Jediným jeho prirodzeným hostiteľom je človek.
Prenos vírusu
Pri asi 30% ochorení nie je možné spätne zistiť, akým spôsobom došlo k prenosu infekcie. Zvýšené riziko nakazenia je predovšetkým u tých, ktorí užívajú drogy intravenózne (t. j. vpichovaním do žíl, napr. heroín) a injekčné striekačky používajú spolu s ďalšími drogovo závislými. V prípade používania znečistených nástrojov sa stáva rizikovým aj tetovanie či piercing. Často dochádza k prenosu infekcie pri zraneniach ostrými predmetmi (zranenie spôsobené ihlou), ak dôjde k súčasnému prenosu kontaminovanej krvi.
Približne do roku 1990 sa nakazilo aj mnoho pacientov trpiacich hemofíliou, ktorí boli pri operatívnych zákrokoch odkázaní na krv či krvnú plazmu darcov, alebo na preparát podporujúci zrážanlivosť krvi, ktorý sa vyrábal z ľudskej krvi. Vtedy bola hepatitída C a aj B často na týchto pacientov nepozorovane prenesená. Zavedením moderných testov, s ktorých pomocou dnes možno identifikovať 99 % darcov nakazených vírusom hepatitídy C, existuje už len minimálne riziko prenosu vírusu krvou.
Riziko prenosu vírusu z tehotnej matky na ešte nenarodené dieťa je pri normálnom pôrode asi 5 %, pričom toto riziko závisí od titra protilátok proti HCV v sére matky a v pupočníkovej krvi. Prenos HCV dojčením zatiaľ u HCV-pozitívnych a HIV-negatívnych matiek nebol zaznamenaný.
Vírus hepatitídy sa taktiež neprenáša objímaním, bozkávaním, kýchnutím a kašľom, príležitostným kontaktom s nakazenou osobou, jedlom alebo vodou ani používaním spoločného riadu.