cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ján VIII. (Byzantská ríša)
Životopis
Ján si bol vedomý, že Osmanov, ktorých moc v Európe bola v tom období už značná, bez pomoci neporazí. Obrátil sa preto so žiadosťou o pomoc na Západ, kde jednal s pápežom Eugenom IV. o cirkevnej únii. Keďže takýto krok musel byť z hľadiska Východu uskutočnený koncilom, zúčastnili sa Byzantínci v roku 1439 koncilu vo Florencii, kde bola uzavretá dohoda o únii (pozri: Cirkevná únia z Florentského koncilu). Dohoda znamenala početné ústupky voči požiadavkám Západu, čo v Konštantínopole vyvolalo značné rozhorčenie. Výsledkom koncilových jednaní bola križiacka výprava vedená uhorským magnátom Jánom Huňadim a poľským kráľom Vladislavom. Križiaci však boli v roku 1444 pri Varne porazení a Byzancia sa dostala do značného ohrozenia. Únia sa do praxe nepreviedla a sultán s vojskami v odvetnej akcii vtrhol do Grécka. Po bitke na Korintskej šiji v roku 1446 musela Osmanom platiť tribút aj byzantská Morea.
V roku 1448 zomrel. Napriek tomu, že bol trikrát ženatý, nemal ani jednoho potomka a moc preto prešla do rúk jeho brata Konštantína XI. Konštantín bol posledným byzantským cisárom, pretože Konštantínopol v roku 1453 obsadili Turci (pozri Pád Konštantínopola).
James Glaisher
náhľad|Pamätná doska na Gleisherovom dome v Dartmouth Hill James Glaisher (* 7. apríl 1809, Londýn† 7. február 1903, tamže) bol anglický meteorológ, astronóm a priekopník balónového lietania.
Životopis
Narodil sa v Londýne v štvrti Rotherhithe ako syn hodinára.
V rokoch 1833 až 1835 pracoval ako asistent v Cambridgeskej hvezdárni, pričom do tejto pozície ho menoval anglický matematik a astronóm George Biddell Airy. Neskôr sa stal vedúcim oddelenia meteorológie a magnetizmu v Royal Observatory, túto funkciu zastával až do roku 1874.
V roku 1856 je zvolený za člena Mikroskopickej spoločnosti v Londýne. Je zakladajúcim členom Meteorologickej spoločnosti, zakladajúcim členom a neskôr aj prezidentom Kráľovskej meteorologickej spoločnosti (v rokoch 1867 a 1868).
Známy je tiež ako priekopník balónového lietania. Medzi rokmi 1862 a 1866 vykonal, najčastejšie v spolupráci s anglickým vzduchoplavcom Henrym Traceym Coxwellom, mnoho vzostupov s balónom s cieľom merať teplotu a vlhkosť vzduchu v atmosfére. Jeho výstup 5. septembra 1862 prelomil svetový rekord v nadmorskej výške, posledné odčítanie výšky letu bolo okolo 8 800 metrov. Let pokračoval a odhady naznačujú, že balón vystúpil do nadmorskej výšky viac ako 9 500 alebo 10 900 metrov.
Glaisher žil na ulici Dartmouth Hill číslo 22 v Londýne, kde je na jeho počesť pamätná doska. Zomrel v Londýne v štvrti Croydon v roku 1903 vo veku 93 rokov.
Rodina
V roku 1843 sa oženil s Ceciliou Louisou Belvillovou, dcérou Henryho Belvilla. Spoločne mali tri deti:
Jablonický priesmyk (Ukrajina)
Jablonický priesmyk (staršie tiež Tatársky priesmyk;, ) je horský priesmyk vo Východných Karpatoch na Ukrajine, na hranici Ivano-Frankivskej a Zakarpatskej oblasti.
Polohopis a geografia
Priesmyk sa nachádza vo Východných Karpatoch. Prechádza ním hrebeň pohoria Horhany (tiež nazývané Gorgany), ktoré je celkom spadajúcim pod Východné Karpaty. Horhany sa prevažne rozprestierajú v bývalej Haliči, no ich bočné hrebene zasahujú aj na bývalú Podkarpatskú Rus. S výnimkou turistických usadlostí je pohorie takmer neobývané, je charakteristické dlhými a hlbokými údoliami, ktoré sa vinú na obe strany od Jablonického priesmyku. Krajina v oblasti priesmyku má charakter roztratených obydlí, značná časť hôr je odlesnená, viac zalesnené sú západné svahy priesmyku smerom na stranu Zakarpatskej oblasti. Priesmyk sa nachádza neďaleko podhorského mestečka Jasiňa, tvorí hranicu medzi Zakarpatskou a Ivanofrankovskou oblasťou. Je to jeden z viacerých priesmykov, ktoré spájajú Zakarpatsko so zvyškom krajiny. Na severných svahoch priesmyku pramení rieka Prut, na južných svahoch začína údolie rieky Tisa (Čierna Tisa).
Dejiny
Priesmyk tvoril stáročia zemskú severovýchodnú hranicu Uhorska. Počas prvej svetovej vojny bol dejiskom ťažkých bojov, kedy sa ruská armáda snažila preraziť do uhorskej nížiny. Medzi rokmi 1918-1939 tvoril štátnu hranicu medzi Česko-Slovenskom a Poľskom. Po anexii Podkarpatskej Rusi v marci 1939 Maďarským kráľovstvom na krátke obdobie tiež hranicu medzi Poľskom a Maďarskom a pred operáciou Barbarossa aj maďarsko-sovietsku hranicu.
Jablonický priesmyk bol dôležitým dejiskom bojov počas druhej svetovej vojny. Použili ho zvyšky poľskej 10. jazdeckej brigády (asi 1500 mužov), aby unikli postupujúcej Červenej armáde. Väčšina z nich bola internovaná v Maďarsku. Cez priesmyk podnikol 1. júla 1941 zo sektoru Jasine útok horský prápor Maďarskej kráľovskej armády na ZSSR, smerom na obec Jablonica na severovýchodnej strane sedla. Od roku 1941 do roku 1944 boli cezeň tiež zásobované maďarské vojská na východnom fronte a bol súčasťou obrannej Arpádovej línie, pričom dôležité dopravné tepny boli opevňované. Tzv. Tatársky priesmyk a údolie Čiernej Tisy po Jasiňu, ako aj Verecký priesmyk s údolím okolo Volovca, Užocký priesmyk s údolím Uhu a údolie Strihaľne s Torunským priesmykom boli hlavné oporné body maďarskej obrany počas bojov v roku 1944 v čase sovietskej ofenzívy. Velenie nad obranu Jablonického priesmyku prevzal 15. júla 1944 generálmajor István Kozma, ktorému sa podarilo odvážnym velením 28. júla 1944 odraziť ofenzívu Červenej armády. Priesmyk sovietske vojská obsadili až 27. septembra 1944 na úkor vážnych strát, a to nie pre úspešný prielom obrany, ale kvôli strategickému sa stiahnutiu maďarských obrancov v snahe vyhnúť sa obkľúčeniu, nakoľko na iných frontoch už sovieti postúpili oveľa ďalej a ohrozovali už Debrecín. Sovieti územie okupovali do roku 1945, kedy sa Československo sa de iure územia vzdalo podpisom Medzištátnej zmluvy o odstúpení Zakarpatskej Ukrajiny Sovietskemu zväzu 29. júna 1945 v Moskve.
náhľad|Jedno z turistických zariadení na vrchole priesmyku, „Berkut“.
Doprava a turistický ruch
Priamo cez priesmyk dnes vedie významná ukrajinská štátna cesta H-09 (N-09), ktorá vedie zo severu z Ľvova cez Ivano-Frankivsk cez Karpatský oblúk smerom k rumunským hraniciam, aby sa stočila na západ do Mukačeva. Taktiež železničná trať z rumunského mesta Sighetu Marmației do Ivano-Frankivsku prekonáva karpatský oblúk v priestoroch priesmyku, asi 6 km juhovýchodne od cesty H-09.
Na rozdiel od podobných priesmykoch v ukrajinských Karpatoch, ako je Užocký či Verecký priesmyk, v Jablonickom je oveľa rozvinutejší turistický ruch. Priamo v sedle sa nachádza trhovisko, ktoré býva častou zastávkou prechádzajúcich turistov – v stánkoch je možné nakúpiť rôzny tovar, predovšetkým keramické a drevené suveníry. Okolo trhoviska, na mieste pôvodných drevených huculských usadlostí, vyrástli viaceré ubytovacie kapacity.
Belizské národné futbalové mužstvo
Belizské národné futbalové mužstvo reprezentuje Belize na medzinárodných futbalových akciách, ako sú Majstrovstvá sveta a Zlatý pohár CONCACAF.
História
Futbalový zväz bol založený v roku 1980. Belize sa nikdy nekvalifikovali na Majstrovstvá sveta vo futbale. Na Zlatom pohári CONCACAF sa predstavili raz a to v roku 2013. Na turnaji skončili v skupine.
Externé zdroje
https://www.footballfederationbelize.com/
Pevnostné hradby starého Nesebaru
náhľad|Plán stredovekého [[Opevnenie|opevnenia starého Nesebaru, Bulharsko]] Pevnostné hradby starého Nesebaru je fortifikačný systém mestských hradieb starého Nesebaru. Prvé opevnenie pochádza z 8. storočia pred Kr. Z tohto obdobia sa zachoval iba opevnený múr s bránou. Po rozpade Západorímskej ríše v 5. storočí začali byzantskí vládcovia financovať prestavbu opevnenia Nesebaru. Hradby sú 2,20 m hrubé, vyplnené štrkom, hlinou a obložené kamennými kvádrami technikou opus mixtumstriedanie kameňov a tehál. Táto technika sa používala aj počas stredoveku. Kvôli častým útokom bola časť múrov zničená. Potom, čo bolo mesto v roku 1453 podrobené Osmanmi hradby stratili strategický význam a postupne upadali. Väčšina hradieb sa nedochovala alebo je v súčasnosti pod vodou. Najzachovalejšou časťou je práve najviac opevnený západný múr v blízkosti mestskej brány, ktorý dosahuje dĺžku 100 m a výšku 8 m.
História výstavby
vľavo|náhľad|Pohľad na časť západnej hradby Starý Nesebar sa nachádza na malom polostrove, dlhom 850 m a širokom 300 m, na celkovej ploche asi 24 hektárov. Jediným spojením s pevninou je úzka šija na západe s dĺžkou asi 400 m, vďaka čomu bola západná časť polostrova najviac opevnená. Možnosť ľahkej obrany lákala osadníkov na polostrov už v staroveku. Napriek svojej prírodnej ochrane bolo mesto opevnené už v staroveku. Počas nasledujúcich storočí sa vystriedalo niekoľko opevnených systémov, ktoré z polostrova vytvorili nedobytnú pevnosť. Prví obyvatelia polostrova boli Tráci, ktorí začali opevňovať osídlenie už v 8. storočí pred Kr. Z tohto obdobia sa našiel opevnený múr s bránou, ktorý bol vyrobený z tesaného kameňa a bahna. V 6. storočí pred Kr. počas helenistickej kolonizácie kolonisti z Megary nezačali okamžite budovať nový obranný systém. Nový múr postavili neskôr, na konci 5. storočia pred Kr. alebo na začiatku 4. storočia Kr. Podľa Hr. Prešlenova mesto chránili od 5. storočia pred Kr. až do 9. storočia tri opevnené hradby. Nesebar neskôr dobyli Rimania a obranný systém využili počas nasledujúcich storočí. V 5. storočí pred Kr. sa zmenil urbanistický plán mesta. Nesebar sa stal strategickým a duchovným centrom priamo spojeným s Konštantínopolom. Prvé opravne práce trvali až do 3. storočia pred Kr. Na výstavbu opevnenia boli použité veľké kamenné bloky, ktorých lícne strany boli špeciálne vyleštené, umiestnené v jednej línii, bez akejkoľvek štrbiny. Vnútorná časť múrov bola vyplnená kamením a zeminou. Západná časť hradby sa miestami prekrýva s neskoršou byzantskou prestavbou.
Západná hradba
Západný múr sa nachádza v západnej časti polostrova pri pevninskej šiji, ktorá je jediným pozemným spojením so starým Nesebarom. Táto časť bola najlepšie opevnená a patrí k najzachovalejším častiam fortifikácie až dodnes. Brána oproti úžine je ohradená dvoma päťuholníkovými vežami. Po bokoch od brány sa nachádzajú symetricky postavené polkruhové a okrúhle veže. Juhozápadná stena sa začína pri južnej veži západnej hradby a smeruje na juhovýchod až k vlnolamu južného prístavu pri južnej bráne.
Južná a východná hradba
Južný múr začína od vlnolamu južného prístavu alebo južnej brány a postupne kopíruje terén pobrežia, ktorý sa stáča na sever. Táto časť hradby je najmenej zachovalá. Juhovýchodný múr sa nachádzal medzi južným a východným výbežkom na ostrovčeku svätého Štefana. Na konci je asi 20 m zachovaná časť steny hrubej 2,50 m. Severovýchodná hradba sa tiahla od východného výbežku na ostrove svätého Štefana až k brehu pri Chráme svätej Bohorodičky Eleusy. Táto časť múra neprežila kvôli zosuvom pôdy. Podľa Škorpila sa na východnom pobreží nachádzajú kopy kameňov, ktoré by mohli byť ruiny bývalých veží. V tejto oblasti sa zachovala cisterna, ktorý bola ukrytá za hradbami.
Severná hradba
Severný múr začínal od Chrámu svätej Bohorodičky Eleusy a končil až pri severnom prístave či vlnolame tvorený vstupom západného múru do mora. V tejto oblasti si Škorpil všimol zvyšky mestských hradieb na štyroch miestach a to v okolí prístavu. Archeologické prieskumy objasňujú, že hlavná pozornosť sa sústredila na opevnenie mesta na západe, úžine spájajúcej polostrov s pevninou. Severná a južná strana starého Nesebaru bola vhodná predovšetkým na kotvenie lodí v prístave.
Morské hradby
Výskumné práce Hr. Prešlenovova ponúkajú nový pohľad na časť opevnenia mesta v severnom a južnom prístave. Dnes je táto časť hradieb pod vodou. Na severozápadnej a juhozápadnej strane pokračovali tzv. morské hradby do mora. V 11. storočí sa juhozápadnej strane zrútila obdĺžniková veža do mora, ktorá spájala suchozemské opevnenie s tzv. morskými hradbami v južnom prístave. Podľa L. Ognenovej a Hr. Prešlenova po zdokumentovaní trasy opevnenia sa zistilo, že polostrov za posledné dve a pol tisícročia stratil až dve pätiny svojho územia. Väčšina budov postavených v antike spolu s morskými hradbami boli v dôsledku tektonických procesov postupne zatopené. Okrem postupného zatopenia polostrova boli tieto časti hradieb poškodené zemetraseniami v rokoch 1037, 1063, 1688, 1778 a 1855.
Baračka (prírodná pamiatka)
Baračka je prírodná pamiatka ev. č. 2405, lokalita Kloboučky – časť mesta Bučovice v okrese Vyškov. Správa AOPK Brno. Ide Lesostepné stráne, obrátené na juhozápad. V minulosti bola lokalita poľnohospodársky využívaná ako sad s pastvou a kosením trávy. V súčasnej dobe je stepný charakter ohrozený zarastaním náletom hlohu, trnky a spontánnym rozširovaním susedného lesa.
Predmet ochrany
Predmetom ochrany je cenná lokalita stepnej kveteny. Rastie tu napríklad kavyľ vláskovitý (Stipa capillata), ďatelinovec nemecký (Dorycnium germanicum), poniklec lúčny český (Pulsatilla pratensis subsp. nigricans), hlaváčik jarný (Adonis vernalis) a iné.
Zoltán Farkas
JUDr. Zoltán Farkas (4. november 1881, Erdőbénye – † 22. marec 1945, Dachau) bol maďarský právnik židovského pôvodu a sociálnodemokratický politik v období medzivojnového Česko-Slovenska.
Po vzniku Česko-Slovenska sa angažoval v Maďarsko-nemeckej sociálnodemokratickej strane. Po jej zániku sa stal členom Československej sociálnodemokratickej strany robotníckej. Za ňu bol v parlamentných voľbách v roku 1929 zvolený za senátora v rámci IX. volebného kraja (Liptovský Sv. Mikuláš). V senáte zasadal v imunitnom a ústavnoprávnom výbore, prejavy prednášal po slovensky. Politicky sa angažoval aj na komunálnej úrovni. V obecných voľbách v roku 1923 a 1927 bol zvolený za poslanca košického mestského zastupiteľstva. Profesiou bol advokát v Košiciach. Zomrel v roku 1945 v koncentračnom tábore.
Formula E 2014–15
Sezóna 2014–15 Formuly E bola prvou sezónou šampionátu elektrických formulí, ktoré organizuje Medzinárodná automobilová federácia (FIA). Pozostávala z jedenástich pretekov, začala 13. septembra 2014 pretekmi v Pekingu a skončila 28. júna 2015 pretekmi v Londýne. Nelson Piquet Jr. sa stal vôbec prvým šampiónom jazdcov elektrických formulí.
Močidliansky potok (prítok Chvojnice)
Močidliansky potok je potok v regióne Horné Záhorie, na území obce Popudinské Močidľany v okrese Skalica v Trnavskom kraji. Nachádza sa v geomorfologickom celku Chvojnická pahorkatina. Má dĺžku a je tokom IV. rádu.
Prameň
Pramení v v južnej oblasti územia obce Popudinské Močidľany, v katastrálnom území Močidľany,  v poľnohospodárskom extraviláne, v okrese Skalica, na južnom okraji poľa Roviny.
Opis toku
Od prameňa tečie Močidliansky potok severozápadným smerom cez poľnohospodársky extravilán územím obce Popudinské Močidľany, pravým brehom obmýva pole Roviny, veľkým oblúkom sa stáča do smeru sever až východ, ľavým brehom obmýva pole Dolné lúky, stáča sa do smeru severovýchod, v kanalizovanom koryte v priamke v ústi do Chvojnice ako jej ľavostranný prítok. Močidliansky potok patrí do okresu Skalica v Trnavskom kraji. Nachádza sa v geomorfologickom celku Chvojnická pahorkatina v geomorfologickom podcelku Unínska pahorkatina. Nemá prítoky.
Pôvod názvu
Názov vodného toku Močidliansky potok má pôvod v názve niekdajšej samostatnej obce Močidľany (od roka 1975 zlúčená s obcou Popudiny do obce Popudinské Močidľany), na území ktorej vodný tok pramení, preteká a ústi. Z toponyma Močidľany bolo po rozšírení o formant -iansky a po kombinácii so všeobecným podstatným menom potok s významom menší prirodzený vodný tok utvorené dvojčlenné hydronymum atributívneho typu (dvojčlenný determinatívny názov so zhodou) zložené z prídavného mena a z podstatného mena Močidliansky potok ako súčasť početnej skupiny názvov v slovenskej toponymii, najmä hydronymii Názov niekdajšej samostatnej obce Močidľany v obci Popudinské Močidľany má pôvod v názve osadníkov bývajúcich v blízkosti charakteristických močidiel, močaristých priehlbín, ktoré sa používali na máčanie konopí alebo ľanu čiže motivantom bola charakteristická poloha obce pri močidlách. Najstarší dochovaný písomný doklad o existencii obce Močidľany sa viaže k roku 1392 v podobe Mochilan, Macholan → 1489 Mochydleny → 1773 Mocžidlany → 1808 Močidlany → 1957 Močidľany. Názov vodného toku Močidliansky potok bol štandardizovaný v roku 2009. V množine slovenskej hydronymie vodných tokov hydronymum Močidliansky potok nie je jedinečným hydronymom (november 2022). V povodí Hornádu je tiež Močidliansky potok (prítok Malej Svinky).
Níreďházska eparchia
Níreďházska eparchia je eparchia maďarskej gréckokatolíckej cirkvi sui iuris so sídlom v Níreďháze. Na jej čele stojí od roku 2018 eparcha Ábel Szocska (od roku 2015 ako apoštolský administrátor). Biskupská katedrála aj sídlo eparchie je v Níreďháze. Eparchia je sufragánnou k Hajdúdorožskej archieparchii.
História
Eparchia bola založená pápežom Františkom 20. marca 2015 apoštolskou konštitúciou In hac suprema pri reorganizácii gréckokatolíckej cirkvi v Maďarsku a vytváraní metropolie. Za prvého správcu - apoštolského administrátora, bol vymenovaný miškovecký eparcha Atanáz Orosz. Eparchia vznikla na vtedajšom území Hajdúdorožskej archieparchie, pričom farnosti ako aj kňazi, ktorí spravovali dané farnosti, prešli pod správu novej eparchie.
Súčasnosť
Územie eparchie sa zhoduje s administratívnou jednotkou Sabolčsko-satmársko-berežskou župou. Na území eparchie sa nachádza významné gréckokatolícke pútnické miesto Máriapócs, v ktorom sa nachádza kópia ikony, ktorá slzila v 17. storočí.
Isotta Fraschini TS 40
Isotta Fraschini TS 40 je označenie talianskeho dvojčlánkového trolejbusu, ktorý bol v niekoľkých kusoch v prevádzke aj v Moste a Litvínove.
Konštrukcia
Na výrobe týchto vozidiel sa podieľalo niekoľko spoločnosti: Officina Meccanica della Stanga, Padova (OMS) vyrobila podvozok, Isotta Fraschini zhotovila karosériu a spoločnosť Tecnamasio Italiano Brown Boveri (Tibbi) dodala elektrickú výzbroj.
Isotta Fraschini TS 40 je prvý dvojčlánkový (kĺbový) trolejbus prevádzkovaný na území Česko-Slovenska. Do Česka sa tieto vozidlá dostali ako ojazdené z trolejbusovej prevádzky v Miláne. Po druhej svetovej vojne boli trolejbusy rekonštruované v plzenskej Škode a v roku 1946 zahajovali trolejbusovú prevádzku v Litvínove.
Isotta Fraschini TS 40 je trojnápravový dvojčlánkový trolejbus podvozkovej konštrukcie. Hnacia náprava bola stredná, ostatné boli riadiace. Kostra karosérie zhotovená z oceľových profilov bola oplechovaná, v interiéri bola navyše pokrytá lakovanou preglejkou. Vstup do vozidla zaisťovali dvoje štvorkrídlové skladacie dvere v pravej bočnici. Sedadlá bola v interiéri umiestnené priečne.
Hexametyléntetraamín
Hexametyléntetraamín (iné názvy: urotropín, hexamín, meténamín; E číslo: E 239) je, za normálnych podmienok, tuhá biela kryštalická heterocyklická organická zlúčenina. Je dobre rozpustná vo vode a polárnych organických rozpúšťadlách.
Jeho chemická štruktúra je podobná adamantánu, pričom uhlíky, ktoré sa viažu s ďalšími troma uhlíkmi (uhlíky na kraji) sú v tejto zlúčenine nahradené za dusíky a uhlíky, ktoré sa viažu s ďalšími dvomi (metylénové mostíky) zostávajú nezmenené.
Výroba
Za objaviteľa tejto zlúčeniny sa považuje ruský chemik Alexandr Michajlovič Butlerov v roku 1859.
Priemyselne sa vyrába reakciou medzi amoniakom a formaldehydom stred|420px
V medicíne
V medicíne sa jeho soľ kyseliny mandľovej využíva na liečbu infekcií močovej sústavy, pretože pri kyslom pH sa rozkladá na amoniak a formaldehyd. Formaldehyd je bakteriocídny, pričom pričom tento účinok je zosilnený kyselinou mandľovou. Kyslosť v močovej sústave sa zabezpečuje podaním spolu s vitamínom C (kyselina askorbová). Okrem liečby je vhodný aj na dlhodobú profylaxiu, pretože baktérie si voči formaldehydu, na rozdiel od antibiotík, nedokážu vytvoriť odolnosť. Nemal by sa však používať pri poškodení obličiek.
Ako tuhé palivo
Hexamín sa spolu s 1,3,5-trioxánom používajú ako tuhé palivo, napríklad na ohrev jedla pri stanovaní atď. Výhodou je, že pri horení nevzniká dym ani popol a taktiež vysoká výhrevnosť tejto látky - 30 MJ/kg. Nevýhodou sú však jeho jedovaté výpary.
Ako potravinárska prídavná látka
Pod E číslom E 239 sa používa ako potravinárska prídavná latka v EÚ. V USA, Rusku, Novom Zélande ani Austrálii však jeho používanie nie je povolené.
Alexios V.
Alexios V. Dukas Murtzuflos (v preklade Zamračený;, ; * ?november/december 1204, Konštantínopol) bol byzantský cisár v roku 1204.
Cisárom bol prehlásený počas štvrtej križiackej výpravy. Po dobytí Konštantínopola v apríli 1204 bol zosadený a uchýlil sa k bývalému cisárovi Alexiovi III., ktorý sa stal jeho tesťom. Ten ho nechal zajať a oslepiť, čím ho zbavil možnosti vládnuť. Následne sa dostal do rúk latinským križiakom, ktorí ho popravili. Jeho prezývka podľa Nikétu Chóniata odkazovala na jeho veľké obočie.
Životopis
náhľad|Alexios V. v ilustrovanom rukopise kroniky Chroniké diégésis [[Nikétas Chóniates|Nikétu Chóniata, dnes Bildarchiv der Österreichische Nationalbibliothek, Viedeň, cod. hist. gr. 53 fol 219v.|vľavo]] O Alexiovej genealógii v rode Dukovcov sa nič nevie. S istotou sa tiež nič nevie o jeho živote pred rokom 1203. Možno pre účasť na povstaní Ióanna Komnéna proti Angelovcom bol niekedy v rokoch 1200/1201 uväznený.
Po tom, čo bol byzanský cisár Alexios III. v roku 1203 z Konštantínopola vyhnaný križiakmi štvrtej križiackej výpravy, sa moci ujali Izák II. a Alexios IV. Noví panovníci Murtzufla vytiahli z väzenia a udelili mu titul protovestiaria, vďaka čomu sa stal vplyvným na cisárskom dvore a mohol ovplyvňovať byzantskú politiku.
Aby cisári zohnali peniaze, zvýšili dane, čím si ale znepriatelili konštantínopolský ľud. Obyvatelia byzantského hlavného mesta proti nim povstali a za nového cisára prehlásili Nikolaa Kanaba. Cisári hľadali pomoc proti vzbúrencom u križiakov. Murtzuflos využil nepriateľskú situáciu v meste a s pomocou Varjagskej gardy povstal a ujal sa moci.
Po uzurpácii cisárskeho trónu odmietol splniť záväzky predchádzajúcich cisárov voči križiakom a začal proti nim vystupovať. Keď chystaná pasca proti križiakom nevyšla, opevnil hradby a pripravil sa na križiacky útok. V apríli križiaci zaútočili. Prvý útok obrancovia odrazili, no následne Alexios zo strachu z mesta utiekol do tráckeho Mosynopolu, kde navštívil predchádzajúceho cisára Alexia III. Spolu s Murtzuflom k bývalému cisárovi utiekla z Konštantínopola aj jeho žena a dcéra. Alexios III. Murtzufla najprv vrelo prijal a oženil ho dokonca so svojou dcérou Eudokiou Angelinou. Následne ale Murtzufla zajal a oslepil. Podľa niektorých zdrojov Alexia taktiež vydal križiakom. Iné zdroje píšu o tom, že ho zajal latinský rytier Thierry de Loos. Križiaci Alexia pre zradu odsúdili na smrť a zvrhli ho z Teodóziovho stĺpu v Konštantínopole.
Snehulienka a sedem pretekárov
Snehulienka a sedem pretekárov je slovenský muzikál autorov Libora Vaculíka a Vaša Patejdla. Mal premiéru v Slovenskom národnom divadle 3. mája 1991.
21. septembra 2002 uviedli muzikál v obnovenej premiére.
7. decembra 2013 sa v pražskom divadle Hybernia konala premiéra českej verzie muzikálu s názvom „Sněhurka a sedm závodníků“. Texty piesní preložil do češtiny Václav Kopta.
20. októbra 2018 sa odohrala 250. repríza baletného muzikálu.
Derniéra muzikálu sa konala 1. júna 2019.
V roku 1991 vznikol divadelný záznam z predstavenia, ktorý bol taktiež odvysielaný na Slovenskej televízii.
Dej muzikálu
V muzikáli na motívy klasickej rozprávky bratov Grimmovcov sa Snehulienka neocitla medzi trpaslíkmi, ale v chalúpke siedmich šibalských pretekárov. A ako to už v rozprávkach býva, zlo ostalo porazené a princ pomocou pretekárov zachránil jablkom otrávenú Snehulienku.
Nadhrebeňový sval
Nadhrebeňový sval je malý priečne pruhovaný sval, ktorý ovláda ramenný kĺb. Je jedným zo štyroch svalov ramenného pletenca.
Štruktúra
Nadhrebeňový sval je mierne sploštený sval, ktorý je umiestnený pri štyroch svaloch ramenného pletenca. Leží v nadhrebeňovej jame lopatky, z kade sa jeho svalové zväzky laterálne zbiehajú pod nadpleckom do šľachy. Pomocou tejto šľachy sa upína na hornú stenu puzdra ramenného kĺbu a plochu veľkého hrbolčeku ramennej kosti.
Inervácia
Sval je inervovaný nadlopatkovým nervom, ktorý leží priamo na kosti. Pri zlomeninách kľúčnej kosti alebo lopatky môže dôjsť k jeho poškodeniu a následnej atrofii nadhrebeňového svalu. Výsledkom môže byť zhoršená pohyblivosť ramenného kĺbu.
Krvenie
Do svalu privádza krv z podlopatkovej tepny.
Milan Šášik
Milan Šášik CM (* 17. september 1952, Lehota† 14. júl 2020, Užhorod, Ukrajina) bol gréckokatolícky eparcha Mukačevskej gréckokatolíckej eparchie na Ukrajine a člen Misijnej spoločnosti sv. Vincenta de Paul.
Životopis
V rokoch 19711976 študoval na Rímskokatolíckej cyrilometodskej bohosloveckej fakulte v Bratislave a Kňazskom seminári sv. Cyrila a Metoda v Bratislave. V roku 1971 tajne vstúpil do Misijnej kongregácie otcov lazaristov (vincentínov) kde v roku 1973 zložil večné sľuby.
Kňazskú vysviacku prijal 6. júna 1976 z rúk biskupa a apoštolského administrátora Trnavskej arcidiecézy Júliusa Gábriša. Pôsobil v Trnavskej arcidiecéze ako diecézny kňaz, najprv ako kaplán v Leopoldove, Preseľanoch a Stupave a neskôr ako farský administrátor, resp. farár v Banskej Belej, Vysokej a Jacovciach.
V roku 1990 ho provinciál slovenskej provincie Misijnej spoločnosti sv. Vincenta de Paul vyslal na ďalšie teologické štúdia do Ríma, kde v rokoch 19901992 absolvoval štúdium na Pápežskom teologickom inštitúte Teresianum.
Pôsobil na Apoštolskej nunciatúre na Ukrajine v Kyjeve v rokoch 19921998. Od roku 2000 pracoval ako rímskokatolícky farár v ukrajinskom Perečine.
Dňa 12. novembra 2002 ho pápež sv. Ján Pavol II. vymenoval za apoštolského administrátora Mukačevskej eparchie. Na Slávnosť Zjavenia Pána dňa            6. januára 2003 prijal ako rímskokatolícky kňaz biskupskú konsekráciu spolu s vladykom Jánom Babjakom SJ z rúk pápeža sv. Jána Pavla II. v Bazilike sv. Petra vo Vatikáne. Pápež Benedikt XVI. ho 17. marca 2010 povýšil za riadneho eparchiálneho biskupa Mukačevskej eparchie.
Zomrel náhle a nečakane zaopatrený sviatosťami v utorok 14. júla 2020 vo večerných hodinách na kŕčové žily a trombózu. Pochovaný bol 20. júla 2020 v krypte Katedrály Povýšenia svätého kríža v Užhorode. Pohrebné obrady viedol prešovský arcibiskup metropolita vladyka Ján Babjak SJ. Ukrajinský prezident Volodymyr Oleksandrovyč Zelenskyj udelil v deň pohrebu vladykovi Milanovi štátne vyznamenanie ''Za zásluhy II. stupňa In memoriam''. Zádušná svätá omša za dušu zosnulého vladyku Milana bola odslúžená v jeho rodnej obci Lehota, nitrianskym biskupom Mons. Viliamom Judákom a v Kostole sv. Vincenta de Paul v Bratislave, predsedom Konferencie biskupov Slovenska Mons. Stanislavom Zvolenským.
Dňa 25. septembra 2020 prezident Zelenskyj po svojom návrate zo Slovenska sa poklonil pamiatke vladyku Milana pri jeho hrobe v Užhorode.
Ľubomyr Huzar
Jeho Blaženosť vladyka Ľubomyr Huzar, M.S.U. (* 26. február 1933, Ľvov, Ukrajina – † 31. máj 2017) bol väčší arcibiskup Ukrajinskej gréckokatolíckej cirkvi.
V roku 1977 ho bez pápežského súhlasu kardinál Slipyj vysvätil v Ríme za biskupa. V nasledujúcom roku bol vymenovaný za archimandritu studitov v Európe a Amerike. V roku 1995 ho Synoda biskupov Ukrajinskej gréckokatolíckej cirkvi zvolila za Kyjevsko-Vyšhorodského arcibiskupského exarchátu. V roku 1996 bol Synodou vymenovaný za pomocného Ľvovského gréckokatolíckeho biskupa.
V roku 2000 sa stal apoštolským administrátorom Ľvovského väčšieho arcibiskupstva a v nasledujúcom roku bol zvolený za väčšieho arcibiskupa. V tomto úrade pôsobil až do roku 2011.
Guatemalské národné futbalové mužstvo
Guatemalské národné futbalové mužstvo reprezentuje Guatemalu na medzinárodných futbalových akciách, ako sú Majstrovstvá sveta a Zlatý pohár CONCACAF.
História
Futbalový zväz bol založený v roku 1919. Guatemala sa nikdy nekvalifikovala na Majstrovstvá sveta vo futbale. Na Zlatom pohári CONCACAF sa predstavujú pravidelne. Ich najväčší úspech je víťazstvo na Majstrovstvách vo futbale krajín CONCACAF 1967.
Externé zdroje
https://fedefutguate.gt/
Packard V-1650
náhľad|vpravo|Packard V-1650-7 Merlin
Packard V-1650 (známy aj ako Packard V-1650 Merlin alebo Packard Merlin V-1650, alebo Packard Merlin) bola verzia dvanásťvalcového vidlicového, kvapalinou chladeného lietadlového piestového motora s objemom 27 litrov Rolls-Royce Merlin, vyrábaného počas druhej svetovej vojny firmou Packard Motor Car Company na základe licencie v Spojených štátoch.
Veľká Británia nutne potrebovala Rolls-Royce Merlin pre svoje vojnové úsilie, a preto sa snažila zabezpečiť jeho výrobu mimo svojho územia. Zástupcovia Rolls-Royce navštívili niekoľko severoamerických výrobcov automobilov s cieľom zabezpečiť výrobu Merlinov v USA alebo Kanade. Potom čo Henry Ford v júli 1940 odvolal ponuku výroby Merlinov, bola následne vybraná firma Packard Motor Car Company pre úvodnú objednávku Merlinov v hodnote 130 000 000 dolárov. Dohoda bola uzavretá v septembri 1940 a prvý motor vyrobený Packard označený V-1650-1 sa po prvýkrát rozbehol v auguste 1941.
Názov zodpovedá názvosloviu lietadlových motorov v USA, kde V zodpovedá konštrukcii motora a číslo zodpovedá objemu v kubických palcoch. Vo Veľkej Británii sa pre tieto motory používali pôvodné názvy, len pred verziou motora sa používala číslica 2. A to z dôvodu, keďže motory vyrobené v USA vyžadovali iné servisné náradie (v USA vyrobený Merlin 66 bol vo Veľkej Británii označovaný ako Merlin 266).
UNM
UNM môže byť:
Portugalská ríša
Portugalská ríša (portugalsky: Império Português), známa tiež ako Portugalské zámorie (Ultramar Português) alebo Portugalská koloniálna ríša (Império Colonial Português), pozostávala zo zámorských kolónií a území spravovaných Portugalskom. Jedna z najdlhšie trvajúcich ríš vo svetových dejinách existovala takmer šesť storočí, od dobytia Ceuty v roku 1415 až po odovzdanie portugalského Macaa Číne v roku 1999. Ríša bola založená v 15. storočí a od začiatku 16. storočia sa rozprestierala po celej planéte s územiami v Severnej a Južnej Amerike, Afrike a v rôznych regiónoch Ázie a Oceánie.
Portugalská ríša vznikla na začiatku zámorských objavov a moc a vplyv Portugalského kráľovstva sa nakoniec rozšírila po celej planéte. V nadväznosti na Reconquistu začali portugalskí námorníci v rokoch 1418 - 1419 skúmať pobrežie Afriky a atlantické súostrovia pomocou najnovšieho vývoja v oblasti moreplavectva, kartografie a námorných technológií, ako je karavel, s cieľom nájsť námornú cestu k prameňu lukratívneho obchodu s korením. V roku 1488 Bartolomeo Diaz obišiel mys dobrej nádeje a v roku 1498 sa Vasco da Gama dostal do Indie. V roku 1500 dosiahol Pedro Álvares Cabral územie, ktoré sa dnes nazýva Brazília.
Morbidita
Morbidita môže byť:
Portugalská ríša
V nasledujúcich desaťročiach portugalskí námorníci pokračovali v skúmaní pobrežia a ostrovov východnej Ázie a zakladali pevnosti a továrne. Do roku 1571 spojila ríša niekoľko námorných základní Lisabon s Nagasaki pozdĺž pobrežia Afriky, Blízkeho východu, Indie a južnej Ázie. Táto obchodná sieť a koloniálny obchod mali podstatný pozitívny vplyv na hospodársky rast Portugalska (1500 - 1800), keď tvorili asi pätinu portugalského príjmu na obyvateľa.
Keď sa v roku 1580 španielsky kráľ Filip II. (portugalský kráľ Filip I.) zmocnil portugalskej koruny, začalo sa 60-ročné spojenie medzi Španielskom a Portugalskom, ktoré sa v súčasnosti nazýva Iberská únia. Ríše mali aj naďalej samostatné administratívy. Keďže španielsky kráľ bol zároveň aj portugalským kráľom, portugalské kolónie sa stali terčom útokov troch súperiacich európskych mocností nepriateľských Španielsku: Holandskej republiky, Anglicka a Francúzska. Vďaka svojej menšej populácii nebolo Portugalsko schopné účinne brániť svoju preťaženú sieť obchodných staníc a ríša začala dlhý a postupný úpadok. Brazília sa nakoniec stala najcennejšou kolóniou druhej éry ríše (1663 - 1825), až kým sa v rámci vlny hnutia za nezávislosť, ktorá sa prehnala začiatkom 19. storočia Amerikou, v roku 1822 neodtrhla.
Tretia éra ríše pokrýva posledné štádium portugalského kolonializmu po nezávislosti Brazílie v 20. rokoch 19. storočia. Od tej doby sa koloniálne statky zmenšili na pevnosti a plantáže pozdĺž afrického pobrežia (rozšírené do vnútrozemia počas delenia Afriky na konci 19. storočia), portugalský Timor a enklávy v Indii (portugalská India) a Číne (portugalské Macao). Britské ultimátum z roku 1890 viedlo k zníženiu portugalských ambícií v Afrike.
Za vlády Antónia Salazara (v úrade v rokoch 1932–1968), diktátora v ére Estado Novo urobila ríša niekoľko nešťastných pokusov udržať si svoje posledné zostávajúce kolónie. Podľa ideológie plurikantinentalizmu režim premenoval svoje kolónie na „zámorské provincie“, pričom si ponechal systém nútenej práce, z ktorého bola zvyčajne vyňatá iba malá pôvodná elita. V roku 1961 India anektovala územie Goa a Dahomey anektoval pevnosť São João Baptista de Ajudá. Portugalská koloniálna vojna v Afrike trvala od roku 1961 až do definitívneho zvrhnutia režimu Estado Novo v roku 1974. Karafiátová revolúcia v apríli 1974 v Lisabone viedla k unáhlenej dekolonizácii portugalskej Afriky a k anexii portugalského Timoru v roku 1975 Indonéziou. Dekolonizácia podnietila k exodusu takmer všetkých portugalských koloniálnych osadníkov a mnohých obyvateľov zmiešaných rás z kolónií. V roku 1999 Portugalsko vrátilo Macao Číne. Jediné zámorské majetky, ktoré zostali pod portugalskou vládou, Azory a Madeira, mali v drvivej väčšine portugalské obyvateľstvo, a Lisabon následne zmenil svoje ústavné postavenie zo „zámorských provincií“ na „autonómne oblasti“.
Plávanie 24 hodín v otvorenej vode
Preteky v plávaní 24 hodín v otvorenej vode (oficiálny názov je 24-hodinovka – festival vytrvalostného plávania v otvorenej vode, skrátene tu 24-hodinovka) sú jedným z amatérskych 24-hodinových plaveckých podujatí na Slovensku. Sú však jediným plaveckým podujatím v otvorenej vode (angl. open water, skrátene OW), sú verejne dostupné (po registrácii a s účastníckym poplatkom), pravidelne sa konajú v júni a začínajú sa na poludnie v sobotu (12:00) a končia na poludnie v nedeľu.
O pretekoch
Usporiadateľom pretekov je otužilecký klub ĽADOVÉ MEDVEDE Veľká voda, občianske združenie (OZ). Sloganom podujatia je text Plávame vo dne v noci.
História
Prvá súťaž 24-hodinovky prebehla 26.27. júna 2021 a konala sa na Veľkom jazere Rovinka v katastri obce Rovinka. Celkove sa jej zúčastnilo 69 plavcov/plavkýň, z toho 18 osôb súťažilo jednotlivo a 51 osôb plávalo v desiatich štafetách, celková odplávaná vzdialenosť bola 839,5 km. Ročníky 2022 a 2023 sa konali na jazere Nové Košariská v katastri obce Dunajská Lužná. Prehľad základných údajov o doterajších troch ročníkoch 24-hodinovky je v tabuľke nižšie.
Lokality pretekov a ich zázemie
Obe jazerá vznikli ako štrkoviská a sú známe svojou krásnou priehľadnou vodou. Obe majú na brehu lúku na stanovanie účastníkov pretekov a na parkovanie karavanov či obytných prívesov, parkoviská pre osobné automobily sú k dispozícii. Blízke bufety zabezpečujú stravovanie poskytnuté v rámci účastníckych poplatkov ako aj iné stravovanie podľa výberu hostí. Obe lokality majú vlastné toaletné zázemie. V júni sa teploty vody v uvedených jazerách pohybujú v rozmedzí 18 až 22 °C. Súťaž prebieha na dvoch okruhoch. Nočný okruh je vymedzený tromi veľkými osvetlenými bójami.
Kategórie v súťaži
24-hodinovka sa koná v kategóriách jednotlivcov a v kategóriách štafiet. Štafety plávajú podľa pravidiel kontinuálne 24 hodín. Muži a ženy súťažia v dvoch vekových kategóriách mladší (-ie) muži/ženy sú plavci/plavkyne do 50 rokov, súťažiaci jednotlivci vo veku 50+ patria do kategórií starší (-ie) muži/ženy. Kategória juniorov je vyhradená pre chlapcov/dievčatá vo veku do 18 rokov. Plavecké štafety môžu byť mužské, ženské alebo zmiešané (mix, t.j. muži aj ženy), a to v počte 4 alebo 6 osôb, teda celkovo sa v súťaži môže objaviť 6 kategórií štafiet.
Kněhyně (vrch)
Poloha
Nachádza sa v strednej časti pohoria, v geomorfologickom podcelku Radhošťská hornatina a jej časti Radhošťský hřbet. Leží v Moravsko-sliezskom kraji, v okrese Frýdek-Místek a na katastrálnom území obce Čeladná. Najbližšími sídlami sú severným smerom ležiaca Čeladná a Kunčice pod Ondřejníkem, západným Trojanovice a južne situované sú Prostřední a Horní Bečva.
Mikuláš Tóth
ThDr. Mikuláš Tóth (* 10. august 1833, Mukačevo - † 21. máj 1882) bol gréckokatolícky biskup Prešovskej eparchie.
Kněhyně (vrch)
Opis
Mohutná Kněhyně leží v rázsoche Radhošťského hrebeňa, vedúceho od Radhošťa východným smerom. Uzlovým vrchom je Čertův mlýn, kde sa rázsocha pripája na hrebeň, smerujúci južným smerom na Bukovinu. Severne susedí Malá a Velká Stolová, západne Nořičí hora , Zmrzlý vrch , Tanečnice  a Čertův mlýn, južne Bukovina a Magurka  a východne dominuje mohutný Smrk. Východne a južne sa zvažujúce oblasti odvodňujú prítoky Čeladenky do Ostravice, vodu zo západných odvádza Bystrý potok do Lubiny.
Mikuláš Tóth
Gymnázium absolvoval v rumunskom Satu Mare. Teológiu študoval v Budapešti.
Kněhyně (vrch)
Výhľady
Vrchol Kněhyně pokrýva riedky, emisiami narušený porast, umožňujúci obmedzený rozhľad. Z vhodných lokalít možno pozorovať najmä okolité vrchy Moravsko-sliezskych Beskýd, Hostýnsko-vsetínsku hornatinu a Ostravsko, no nezriedka tiež Biele Karpaty, Javorníky, Strážovské vrchy, Malú Fatru, Oravskú Maguru, Kysucké, Oravské a Sliezske Beskydy a Hrubý Jeseník.
Mikuláš Tóth
18. decembra 1857 ho mukačevský biskup Vasiľ Popovič v monastieri na Černečej Hore pri Mukačeve vysvätil za kňaza. O tri roky neskôr dosiahol titul doktor teológie a za krátky čas sa stal aj profesorom teológie v Užhorode. Onedlho bol vymenovaný za profesora na univerzite v Budapešti.
Kněhyně (vrch)
Prístup
V minulosti viedla na vrchol dlhá odbočka z  značeného turistického chodníka z Horní Čeladné na Pustevny, odbočujúca v sedle medzi Kněhyňou a Čertovým mlýnom. Od roku 2004 je ale odbočka zrušená, čím je prístup na vrchol oficiálne nemožný (na území rezervácie je povolený pohyb iba po značených cestách).
Mikuláš Tóth
3. apríla 1876 ho pápež Pius IX. vymenoval za prešovského eparchu. Biskupskú vysviacku prijal 21. mája 1876 v Užhorode z rúk Jána Pásztelyiho, mukačevského biskupa.
Mikuláš Tóth zomrel nečakane v roku 1882 v šiestom roku biskupskej služby. Pochovaný bol v krypte prešovskej katedrály.
Záhradná (prítok Selčianskeho potoka)
Záhradná je potok v regióne Horehronie na území obce Selce v okrese Banská Bystrica v Banskobystrickom kraji. Je ľavostranným prítokom Selčianskeho potoka a má dĺžku. Je vodným tokom IV. rádu.
Prameň
Pramení v v centrálnej časti územia obce Selce, v lesnom extraviláne na svahu lesa Dubiny. Patrí do okresu Banská Bystrica v Banskobystrickom kraji a nachádza sa v geomorfologickom celku Zvolenská kotlina v geomorfologickom podcelku Bystrické podolie.
Opis toku
Od prameňa tečie západným smerom cez lesný extravilán, veľkým oblúkom postupne mení smer na západ, severozápad, západ, juhozápad až juh, v priberá bezmenný pravostranný prítok, preteká úzkou strmou dolinou a poniže lesa Čachovo v Selciach ústi v  do Selčianskeho potoka ako jeho ľavostranný prítok. Vodný tok Záhradná má iba jeden bezvýznamný bezmenný prítok.
Ara Jerecjan
Ara Jerecjan (, angl. prepis Ara Jeretzian; * 23. február 1918, Konštantínopol, Osmanská ríša†27. december 2009, Viedeň, Rakúsko) bol arménsky mecenáš, ktorý počas holokaustu zachránil viac ako 400 Židov v Budapešti. V roku 1981 sa stal prvým z dvadsiatich štyroch Arménov, ktorým bol udelený čestný titul Spravodlivý medzi národmi.
Životopis
Ara Jerecjan sa narodil v roku 1918 v Konštantínopole do arménskej rodiny. Počas arménskej genocídy s ním jeho rodina utiekla z Turecka a presťahovala sa do Maďarska.
Vo svojej novej vlasti prijal meno György a zaoberal sa výrobou odevov. Začiatkom 30. rokov 20. storočia sa Jerecjan pripojil k mládežníckej organizácii pravicovej radikálnej Strany šípových krížov, avšak pre nesúhlas s politikou prenasledovania Židov z organizácie odišiel.
V roku 1944 bol Jerecjan vymenovaný za veliteľa civilnej obrany v šiestej štvrti Budapešti. Po prevzatí moci nacistami a nástupe Strany šípových krížov k moci Ara Jerecjan využil svoj vplyv na pomoc prenasledovaným Židom. Podarilo sa mu zachrániť približne 400 Židov v Budapešti. Po vstupe Červenej armády do Budapešti bol Ara Jerecjan zatknutý a strávil šesť mesiacov vo väzobnej väzbe. Petícii pozostalých Židov maďarským úradom so žiadosťou o oslobodenie Jerecjana nebolo vyhovené.
Jerecjan opustil Maďarsko v roku 1958 a usadil sa vo Viedni, kde zomrel v roku 2010.
Záchrana Židov
Využívajúc svoje kontakty v Strane šípových krížov a za použitia vlastných peňazí, zriadil Jerecjan v roku 1944 v Budapešti kliniku, ktorá bola pod kontrolou veľvyslanectva neutrálneho Švédska. Jerecjan sa obrátil na Gábora Vajnu, maďarského ministra vnútra, s návrhom bezplatnej pomoci zraneným vojakom a civilistom. MInisterstvo súhlas udelilo a Jerecjan mohol zhromaždiť najlepších lekárov a poskytnúť všetko potrebné pre novú nemocnicu. Kliniku viedol známy maďarský psychiater židovského pôvodu Ferenc Völgyesi.
Jerecjanovi sa podarilo získať falošné dokumenty, vďaka ktorým v nemocnici pracovalo 40 židovských lekárov. Okrem toho sa v nemocnici pod maskou pacientov skrývali rodiny týchto lekárov a ďalších Židov – spolu približne štyristo ľudí. V samotnej nemocnici Jerecjanovi pomáhal László Nagy, neskôr tiež uznaný ako Spravodlivý medzi národmi.
Kanadský lekár Norbert Kerenyi v knihe Memoirs of a Survivor uviedol, že v čase, keď mal 17 rokov, stretol v uliciach Budapešti bývalého spolužiaka, ktorý Jerecjanovi povedal, že videl vchádzať Žida do nemocnice a žiadal zatknúť ho. Jerecjan odpovedal, že tohto Žida osobne pozná a poradil donášačovi, aby prejavil vlastenectvo na fronte.
Krátko pred útokom Červenej armády na mesto niekto oznámil, že v nemocnici sa ukrývajú Židia. Vojaci prišli do nemocnice a žiadali, aby stráže odovzdali zbrane. Ara Jerecjan navrhol, aby počkali, kým sa neporozpráva s najvyšším vedením. O hodinu neskôr sa vrátil s listom od ministra, že ide o vojenskú nemocnicu a je mimo podozrenia. Jerecjan neskôr priznal, že list sfalšoval.
Rozpoznanie a pamäť
26. februára 1981 inštitút Jad va-šem udelil Jerecjanovi čestný titul spravodlivý medzi národmi. V roku 1982 izraelský veľvyslanec vo Viedni a biskup arménskej cirkvi odovzdali Jerecjanovi medailu na ceremónii, ktorá sa konala v arménskom kostole. Jad va-šem zaradil Jerecjana na zoznam spravodlivých medzi národmi v Arménsku.
Americká spisovateľka Julie Orringer vo svojom románe Neviditeľný most na niekoľkých stranách opisuje kliniku, kde sa skrývali Židia a samotného Aru Jerecjana. Sám Jerecjan vydal v roku 1993 útlu knihu spomienok v maďarčine A vedett haz.
Záhradná (prítok Selčianskeho potoka)
Pôvod názvu
Vodný tok Záhradná na území obce Selce má pôvod v apelatíve záhrada, v priestore ktorých preteká. Z apelatíva záhrada kombináciou s formantom -ná v ženskom gramatickom rode bolo utvorené jednoslovné hydronymum v podobe Záhradná ako súčasť veľmi početnej skupiny názvov v slovenskej toponymii, najmä hydronymii.
Názov vodného toku Záhradná bol štandardizovaný v roku 1987. V priestore slovenskej hydronymie potokov hydronymum Záhradná je jedinečným hydronymom (február 2022).
V. liga skupina C
Systém
14 družstiev, každý s každým 1x doma a 1x vonku. Družstvá na 12.,13. a 14. mieste vypadávajú do oblastných súťaží (ZH, ZV a BB). V prípade, že jedno alebo viac mužstiev neprejaví záujem o postup do V.Ligy C, môže riadiaci orgán súťaže určiť odohratie baráže o postup, ktorú odoharjú mužstvá z 2. miest zvyšných 2 najvyšších oblastných súťaží. Baráž sa odohrá na 1 zápas na neutrálenj pôde, ak sa nerozhodne v riadnom hracom čase, pokračuje sa pokutovými kopmi
Srdce temnôt
Srdce temnôt, taktiež Srdce temnoty , (v origináli 🏴󠁧󠁢󠁥󠁮󠁧󠁿󠁧󠁢󠁥󠁮󠁧󠁿; v čes. preklade Srdce temnoty ) je novela britského spisovateľa poľského pôvodu Josepha Conrada vydaná časopisecky v roku 1899 a knižne v roku 1902. V pochmúrnom a mystickom príbehu rozprávač Charles Marlow vykladá členom posádky svojej lode zážitky z jeho cesty do Konga, v ktorých do popredia vystupuje Kurtz – najúspešnejší obchodník so slonovinou, ktorý do čiernej Afriky odchádzal s idealistickým cieľom scivilizovať tamojších divochov, no pobyt v džungli ho natrvalo psychicky poznačil. Novela bola inšpirovaná Conradovými skúsenosťami z cesty do Konga v roku 1889.
Peter Novák
Peter Novák (prezývaný Šarkan; * 3. august 1971, Levice) je slovenský moderátor, skladateľ, gitarista, manažér a líder skupiny Žena z lesoparku. Od roku 2019 je spevákom skupiny Hex.
Majstrovstvá sveta v ľadovom hokeji hráčov do 18 rokov 2000
Majstrovstvá sveta v ľadovom hokeji hráčov do 18 rokov 2000 boli v poradí druhé MS tejto vekovej kategórie. Konali sa od 14. do 24. apríla 2000 vo švajčiarskych mestách Kloten a Weinfelden.
Peter Novák
Od roku 1997 vystupoval so skupinou Žena z lesoparku. V roku 1998 vydali svoj debutový album It’s OK. V máji roku 2000 bola táto kapela predskupinou na pražskom koncerte Cranberries. V roku 2000 vydali album Na výlete, v roku 2002 album Platňa, ktorý im na koncerte v Bratislave pokrstil Jay Kay, spevák z kapely Jamiroquai. Po vydaní tohoto albumu mala skupina Žena z Lesoparku prestávku. Jej členovia začali koncertovať so speváčkou Zdenkou Prednou a ako Žena z lesoparku už koncertovali len príležitostne. V rokoch 2012 a 2015 vystúpili na letnom festivale Žákovic Open. Po ochorení a smrti Petra (Ďuďa) Dudáka, Šarkan koncertuje a nahráva s kapelou Hex.
Srdce temnôt
Hoci si Srdce temnôt v čase svojho vydania nezískalo širšiu pozornosť kritikov ani verejnosti, postupne sa stalo jedným z najoceňovanejších diel anglickej literatúry. Dielo sa dočkalo mnohých vydaní, prekladov a adaptácií, napr. v podobe vojnového filmu režiséra Francisa Fordu Coppolu Apocalypse Now (1979) a počítačovej hry Spec Ops: The Line (2012).
Peter Novák
Peter Novák pôsobí ako moderátor vo Fun rádiu a v minulosti pôsobil aj v STV, kde moderoval reláciu Ruku na to. Príležitostne moderuje spoločensko-kultúrne akcie.
Majstrovstvá sveta v ľadovom hokeji hráčov do 18 rokov 2000
Skupina "B" MS 2000
Turnaj Skupiny "B" MS 2000 sa hral v Rige a Liepāji v Lotyšsku od 3. do 9. apríla 2000.
Peter Novák
Peter „Šarkan“ Novák bol viac ako tri roky vo vzťahu so speváčkou Zdenkou Prednou. V súčasnosti je ženatý. S manželkou Michaelou majú dve deti: dcérku Elu a syna Matyáša.
Majstrovstvá sveta v ľadovom hokeji hráčov do 18 rokov 2000
Európska I. divízia
Turnaj európskej I. divízie MS 2000 sa hral v Maribore v Slovinsku od 20. do 24. marca 2000.
Play-off
'''Zápas o 7. miesto''' '''Zápas o 5. miesto''' '''Zápas o 3. miesto''' Finále