cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
31. marec
Narodenia
thumb|upright|[[Július Krempaský (* 1931)]] thumb|upright|[[Al Gore (* 1948)]] thumb|upright|[[Ewan McGregor (* 1971)]]
Úmrtia
thumb|upright|[[Isaac Newton († 1727)]] thumb|upright|[[Charlotte Brontëová († 1855)]] thumb|upright|[[Egon Erwin Kisch († 1948)]] náhled|upright|[[Clifford Shull († 2001)]] náhled|upright|[[Imre Kertész († 2016)]]
Arma Christi
náhľad|Roberto Oderisi, Bolestný Kristus (Vir dolorum), tempera na dreve, [[14. storočie, Fogg Art Museum]] Arma Christi (iné názvy pozri nižšie) je ikonografický typ nástrojov Kristovho umučenia/utrpenia. Ich zobrazenie vychádza z biblických textov, apokryfov či legiend k pašiám (podľa: Mt 27, 2750; Mk 15, 1636; Lk 23, 3336; Jn 19, 134). Latinské slovo arma znamená zbrane, čo vyjadruje paradox, že zbrane, ktoré boli použité proti Kristovi, boli aj zbraňami, ktorými zvíťazil nad hriechom, smrťou a diablom. Arma Christi boli najprv vnímané ako symbol Kristovho príchodu alebo majestátu vznešeného Krista. Neskôr sa stali predmetmi pašiových meditácii a ich zobrazovanie siaha od stredoveku až k ľudovému zobrazovaniu v 19.storočí. Hlavnou funkciou arma Christi bolo zapôsobiť na diváka, a tým prehĺbiť modlitby veriacich.
Nástroje Kristovho utrpenia
Nástroje Kristovho utrpenia nemajú presne ustálený počet. Podľa niektorých odborníkov majú svoj predstupeň v grécko-rímskej mytológií, ako napr. výzbroj vyrobená Héfaistom pre Pallas Aténu. Predmety arma Christi sú spojené s umučením Ježiša Krista t. j. Judášova zrada, krížová cesta, ukrižovanie a snímanie z kríža. Arma Christi zahŕňa: kríž, tŕňovú korunu, kopiju, tri klince, špongia na palici, tridsať strieborných mincí, bič, trstina, kliešte, sudarium (nezošívaná súkenica), nápis INRI, tri kocky, kladivo, vrták, povraz, Kristov hrob (väčšinou ako sarkofág) a rúcho. Niekedy sa objavuje hrob s postavou Bolestného Krista spolu s Pannou Máriou a evanjelistom Jánom, purpurový plášť, stĺp bičovania, metla, putá (okovy), rebrík, kohút, džbán, Veronikina šatka. Menej často sa objavujú prúty, protižidovská tematika (urážlivé gestá, posmievanie, pľuvanie alebo bitka), ruka, hlava s posmešným výrazom, Judášov bozk, lucerna (pochodeň), päť Ježišových rán, Malchusovo ucho, vedro s octom alebo Kristove vlasy. Nástroje neboli usporiadané do žiadnej jasnej naratívnej kompozície, ale mohli byť roztrúsené okolo postavy Krista (Imago Pietatis). Časté bolo spojenie s pietou alebo s omšou svätého Gregora Veľkého.
Opis
náhľad|[[Mozaika z Chrámu Sant Michele in Affricisco, na triumfálnom oblúku zo 6. storočia obklopuje Krista kopija a tyč, na ktorej je nastoknutá špongia, Bodemuseum (pôvodne Ravenna), Berlín]] Najstaršie zmienky o arma Christi sa nachádzajú v Pavlovom liste Efezanom (Oblečte si Božiu výzbroj, aby ste mohli čeliť úkladom diabla. Ef 6,11). Prvý písomný zdroj, De consummatione mundi od Pseudo-Hippolyta, ale aj viacero písomných zdrojov do 13. storočia, obzvlášť od Johannesa Vigueria v Institute ad naturalem et christlich philosophiam, uvádzajú kríž a klince. Arma Christi sa všeobecne považujú za Kristove relikvie alebo symbol zápasu Západu proti hriechu. Od 13. storočia sú prevažne považované za predmety pašiových meditácií. Arma Christi sa vyobrazovali v rukopisoch, nástenných maľbách, sochárstve/kamenárstve (reliéf), drevorezbách, drevorytoch, niekedy na vitráži alebo textíliách. Až do konca neskorého stredoveku sa používali ako amulety alebo heraldické motívy. Arma Christi boli náboženské motívy, ktoré neboli vnímané esteticky, ale predovšetkým duchovne.
Východiskom pre zobrazenie nástrojov Kristovho umučenia je text z evanjelia podľa Matúša (A vtedy sa ukáže znamenie Syna človeka na nebi..., Mt 24, 30). Námet nástrojov Kristovho umučenia pravdepodobne pochádza z palestínskeho kresťanského okruhu. Čiastočné vychádza z byzantského niketrionakresťanská forma antického tropaionu. Podľa legiend niketrion s vyobrazením arma Christi vztýčili križiaci po dobytí Jeruzalema na Golgote ako Oslávenie kríža. Samotné zobrazenie sa objavuje od 6. storočia, aj keď niesli význam ako symbol Kristovho majestátu t.j. zbrane, ktorými zvíťazil nad smrťou za spásu ľudí. Často sa objavuje v spojení s hetoimasiou. K zbraniam Krista patril hlavne kríž, ako symbol jeho triumfu. Objavuje sa v ranokresťanskej ikonografii ako špeciálny typ tzv. víťazný kríž (crux invicta), na sarkofágoch zo 4. storočia na ravennských mozaikách, ako napríklad na klenbe kupoly Mauzólea Gally Placidie alebo v presbytériu Baziliky San Apollinare v Classe či na triumfálnom oblúku zo 6. storočia v Sant Michele in Affricisco. Krista obklopuje kopija a tyč, na ktorej je nastoknutá špongia. V týchto súvislostiach sa toto zobrazenie objavuje aj v anglických miniatúrach okolo roku 1000. V Byzancii sa počas 11. storočia uplatňuje motív Posledného súdu (Hetoimasia). Na prázdnom oltári je položená kniha a nad ňou je kríž obklopený kopijou a tyčou s nastoknutou špongiou. Novinkou je tŕňová koruna nad krížom. Arma Christi je v tom to prípade symbolom Kristovho príchodu.
Kopija, tyč so špongiou a klinec sa objavuje okolo roku 1100 na prenosnom Braunovom oltári v pokladnici katedrály v Modene, podobne aj v manuskripte Hortus deliciarum okolo roku 1165/1190, na Klostenburgskom oltári z roku 1191 alebo na Marienschrein z Tournai z roku 1205. Západoeurópsky motív Posledného súdu, obzvlášť na francúzskych gotických portáloch, obsahuje motív anjelov, ktorí držia arma Christi. Nástenné maľby okolo roku 1250 v Santa Quatro Coronati v Ríme zobrazujú arma Christi pri spravodlivých ako aj na Cavalliniho freske z roku 1293 v Bazilike svätej Cecílie v Trastevere. Zmenu významu zdôrazňuje toskánsky obraz v Kaiser Friedrich Museum v Berlíne, ktorý pochádza z doby okolo roku 1300. Arma Christi tak získalo symbolickú a hlavne vnútornú duchovnú hodnotu. vľavo|náhľad|Geertegen tot Sin Jansen, Bolestný Kristus (Vir dolorum), tempera na dreve, [[1486, Museum Catharijneconvent, Utrecht]] Od 13. storočia sa objavujú predmety pašiových meditácií, ktoré sú inšpirované práve arma Christi. Ich prvé vyobrazenie nájdeme v Utrechtskom žaltári z roku 830 ako ilustrácia k Žalmu 21, 1719, aj keď formálne stále v nedostatočne vyriešenej kompozícii. Dokonca na portugalskom erbe od roku 1172 nájdeme 30 strieborných mincí, ktoré zodpovedajú týmto predmetom meditácie. Arma Christi je častá téma v umení 14. a 15. storočia. Námet sa objavuje v Pasionáli abatiše Kunhuty okolo roku 1320, kde sú na nástrojoch ešte stopy krvi. Ďalej sa objavujú aj na nástennej maľbe okolo roku 1400 v Bazilike svätého Jakuba v Levoči. Počas 14. storočia sa stále používal motív Vykupiteľa, ktorý lemovali nástroje Kristovho utrpenia. Prvá monumentálna kompozícia tohto motívu zodpovedá obrazovému tomuto typu z druhej polovice 13. storočia, ako sú napríklad nástenné maľby kostola v Oberwäldene (Württemberg). Ďalej vyobrazenie v pohrebnej kaplnke San Afra v Schelklingene okolo roku 1300. Všetky tieto staršie zobrazenia zobrazujú Krista, ako súčasť arma Christi.
Na maľbe Roberta Oderisiho z polovice 14. storočia je Kristus, Panna Mária a Ján obklopení symbolmi arma Christi. Toto zobrazenie nám ukazuje univerzálnosť utrpenia v duchu svätého Tomáša. Ďalej gregoriánsky alebo tzv. „rímsky“ obraz Bolestného Krista (Vir dolorum) z doby okolo roku 1410 v Innsbrucku, alebo na freske v Rhäzüne (Graubünden), kde Gregor Veľký uctieva nástroje Kristovho utrpenia. Námet posilňovalo ortodoxné učenie o transsubstanciáciaii. Najstaršia verzia tohto príbehu rozpráva o obrátení ženy, ktorá tesne pred svätým prijímaním pochybuje a smeje sa. Žena neskôr činí pokánie, keď sa svätý Gregor Veľký modlí za znamenie objaví sa Kristus s krvácajúcim prstom. Do polovice 14. storočia sa príbeh vyvinul, že namiesto Krista s krvácajúcim prstom sa objavuje Bolestný Kristus obklopený arma Christi. Toto vyobrazenie sa stalo v nasledujúcom období veľmi populárne, ako napríklad v na florentskom obraze v Palazzo Comunale v San Gimiganano z roku okolo 1460 alebo na obraze Geertegena tot Sin Jansena zo štvrtiny 15. storočia.
Mnoho nástrojov utrpenia je prezentovaných vo vzťahu k samotnému Kristovi alebo prostredníctvom svojich tzv. nositeľov, ale napriek tomu zostávajú „nástrojmi Kristovho utrpenia“. Taliansko-byzantská Madonnas de perpetuo succursu (Matka ustavičnej pomoci) sa objavila približne okolo roku 1400. Anjeli ukazujú dieťaťu (Ježiš) arma Christi. Na obraze Majstra z Delftu je zobrazená vízia svätostánku s arma Christi. Nástroje Kristovho utrpenia sa často zobrazujú aj na orámovaní stránok kníh (najmä v Anglicku), ako je napríklad Stundenbuch der Isabelle de Boussu pochádzajúca z doby okolo roku 1500. V Anglicku sa bežne mimo motívu Posledného súdu zobrazujú anjeli, ktorí nosia nástroje Kristovho utrpenia. Tento motív nájdeme v karmelitánskom kostole v Mohuči, ale aj v kostole Cölestine v Avignone okolo roku 1370.
V protireformačnom období boli obľúbené zobrazenia arma Christi vo výjavoch Ukladania do hrobu alebo Vzkriesenie Krista, ktoré bývajú spojené. Zvyčajne ich nesú anjeli, ktorí ukladajú mŕtve telo Krista. V dolnej časti sa väčšinou nachádza skupina postáv okolo hrobu a nad nimi postava vzkrieseného Krista, ktorého sprevádzajú anjelmi s arma Christi. Od 18. storočia sa nástroje Kristovho utrpenia objavujú na príveskoch, ružencoch, krížoch alebo ikonách.
Kult
Všetky arma Christi sú v devocionálom ponímaní účinnou zbraňou v boji proti zlu. Nástrojom ľudia často pripisovali ochranný až magický účinok či popis zvukov, ktoré vydávali. Kult arma Christi podporili pravdepodobne pašiové hry počas Veľkej noci v chrámoch a kláštoroch. Kult prispel ich obľube. V stredoveku sa relikvie spojené s Kristovým utrpením stali reliquiae imperialessymbolmi cisárskej a kráľovskej moci, ako napríklad Svätá kopija. Od najstarších dôb bol kult arma Christi spojený s Bazilikou Santa Croce di Gerusalemme v Ríme. Najvýznamnejšími ctiteľmi relikvií boli napríklad francúzsky kráľ Ľudovít IX. alebo rímskonemecký cisár a český kráľ Karol IV. Ľudovít IX. získal Tŕňovú korunu a nechal pre ňu postaviť Sainte-Chapelle v Paríži. Tŕne sa stali darmi pre panovníkov, ako napríklad pre Přemysla Otakara II., ktorý ho daroval novozaloženému kláštoru Zlatá Koruna. V roku 1353 pápež Inocent VI. usporiadal slávnosť De armis Christi. V Nemecku a Česku sa táto slávnosť slávi vždy v piatok po Veľkej noci (piatok po veľkonočnej oktáve) od roku 1735, ako „festum sequentes lanceae et clavorum D. N. I. Christilich“ ex indulto in Germania. Karol IV. nechal pre relikvie umučenia Pána postaviť kaplnku na Karlštejne. Nechal ustanoviť pre nový sviatok modlitbu. Časť dreva z kríža, dva tŕne z koruny, časť klinca, povrazu a špongie uložil do tzv. korunovačného kríža (dnes v pokladnici Katedrály svätého Víta v Prahe). Uctievanie relikvií v regiónoch sa od seba navzájom odlišuje. Kult arma Christi je možné uctievať len už vo vyššie spomenutom kostole.
Heraldika
Arma Christi sa objavujú v heraldike už od neskorého stredoveku prinajmenšom od začiatku 14. storočia. Čerpajú z rytierskych predstáv, rovnako ako príbuzná alegória Krista milujúceho rytiera, ktorý používa svoje zbrane na záchranu svojej duše. To umožňuje ich dvojitý výraz „arma“, ako napríklad epitaf v Kaplnke svätého Michala vo Fulde z polovice 14. storočia alebo speculum humanae salvationis v rukopise Saské zrkadlo (Saschenspiegel). Termín arma Christi je nesprávne označenie, ktoré pochádza práve od kartuziánov. Niekedy sa objavuje aj odlišná heraldická forma arma Christi korunovaná tŕňovou korunou. Jednotlivé nástroje Kristovho utrpenia nájdeme na podlahových dlaždiciach a základných kameňoch, najmä v anglických kostoloch, ako je napríklad v Great Malvern, Worcestershire, Bristole, Katedrále St. Mary v Redcliffe, ale aj na chóre vo františkánskom kláštornom kostole v Berlíne okolo roku 1500 alebo z prvej štvrtiny 16. storočia.
V náboženských insígniách sa až do 19. storočia arma Christi objavuje ako vyobrazenie umučenia Krista. Toto zobrazenie nájdeme od 15. storočia až po súčasnosť na paramente (typ liturgického rúcha) alebo na liturgických nádobách. Arma Christi ikonograficky súvisí so skladbou „Kristus trpí za hriechy sveta“, ako napríklad na freske kostola vo švajčiarskom Ormalingene z roku 1400.
Interval (hudba)
Interval v hudbe znamená vzdialenosť medzi dvomi tónmi (t. j. rozdiel ich výšky). Najmenšia vzdialenosť medzi dvoma tónmi v európskej hudbe je poltón. Vzdialenosť dvoch poltónov je celý tón.
Ak dva tóny znejú naraz, ide o interval harmonický, ak znejú za sebou je interval melodický. Ľubozvučné intervaly (ktoré lahodia nášmu sluchu) nazývame konsonantné tie sú tercia, kvarta, kvinta, sexta a oktáva, ostatné sú disonantné a to sekunda a septima. Aj keď ľubozvučnosť intervalov môže byť do istej miery subjektívna, vo všeobecnosti väčšinou platí, že čím jednoduchším zlomkom je možné vyjadriť frekvencie dvoch tónov, tým sú pociťované ako ľubozvučnejšie. (Preto napr. kvinta s pomerom frekvencií 3:2 zvykne byť považovaná za ľubozvučnejšiu ako malá sekunda s pomerom 16:15).
Základným intervalom je oktáva, ktorá má podiel frekvencií tónov 2 : 1, t. j. vyšší tón má frekvenciu dvojnásobnú, ako nižší. Oktáva je považovaná za najkonsonantnejší interval. V európskej hudbe je rozdelená na dvanásť poltónov.
Názvy intervalov
Názvy intervalov sú odvodené od toho, o koľko stupňov stupnice sú jednotlivé tóny od seba vzdialené. Názvy sú prevzaté z latinských poradových čísloviek. Sú to:
Druhy intervalov
Keďže európska diatonická stupnica má sedem tónov (v prípade C-dur sú to: C,D,E,F,G,A,H) ale až 12 poltónov, označenie „príma“ až „oktáva“ je nedostatočné. Na popis všetkých 12 poltónových vzdialeností existuje doplnkové označenie „čistá“, „zväčšená“ a „zmenšená“. Príma, kvarta, kvinta a oktáva sú vždy čisté, kým sekunda, tercia, sexta a septima sú buď malé, alebo veľké. Dôvod tohoto delenia je najlepšie viditeľný na klávesnici klavíra. V stupnici C-dur majú intervaly príma, kvarta, kvinta a oktáva rovnaký počet poltónov bez ohľadu na to, či hráme stupnicu zhora nadol, alebo zdola nahor. Na druhej strane intervaly sekunda, tercia, sexta a septima sú v stúpajúcom smere stupnice veľké a klesajúcom smere malé (v stúpajúcom smere narátame o jeden poltón viac, ako v klesajúcom). Toto pravidlo platí pre všetky intervaly tvorené pomocou durových stupníc. Prehľad týchto intervalov je v nasledujúcej tabuľke na príklade C-dur:
Všetky intervaly uvedené v tabuľke sú vrchné, pretože druhý tón je vyšší ako východiskový tón (v tomto prípade C). Ak tvoríme intervaly smerom nadol (t. j. druhý tón je nižší ako východiskový), ide o intervaly spodné.
Intervaly väčšie ako oktáva sa označujú ďalšími latinskými radovými číslovkami (napr. nona, decima ...). Sú to takzvané rozšírené intervaly.
Obraty intervalov
Obraty intervalov (len menších ako oktáva) robíme tak, že východiskový tón intervalu posunieme o oktávu. Vrchný tón intervalov posúvame o oktávu vyššie, spodný o oktávu nižšie. Napr. ak z vrchnej tercie C-dur 76px, posunutím prvého tónu o oktávu dostaneme sextu: 60px
Belgodère
Belgodère môže byť:
Lady Sovereign
Lady Sovereign, vlastným menom Louise Amanda Harman (* 19. december 1985, Wembley), je anglická MC.
Rodina
Jej matka je Lynette Parsons a otec Aden Harman. Má taktiež dvoch súrodencov, staršiu sestru Chloe a mladšieho brata Richie.
Calenzana
Calenzana môže byť:
Mil Mi-24
Mil Mi-24 a ďalšie verzie Mi-25 a Mi-35 (v označení NATO: Hind – laň) je viacúčelový bojový a prepadový vrtuľník sovietskej výroby používaný na priamu podporu pozemných vojsk (tzv. gunship).
Vznik a vývoj
náhľad|vľavo|Mil Mi-24A V priebehu 60. rokov sovietska konštrukčná kancelária M. L. Miľa rozpracovala plány viacerých vrtuľníkov pre priamu podporu pozemných vojsk. Typ V-22 nikdy neuzrel svetlo sveta, druhý experimentálny stroj V-24 sa podobal americkému UH-1 Huey. V tomto období však vo velení sovietskej armády nepanoval jednotný názor na to, či rozvíjať rovnakým tempom strategické (nukleárne) aj konvenčné zbrane. Milovi sa podarilo presvedčiť vtedajšieho zástupcu ministra obrany ZSSR A. A. Grečka aby vytvoril komisiu, ktorá by preskúmala potrebu nových bojových vrtuľníkov. Napriek rozdielnym názorom nakoniec komisia vyhlásila 6. mája 1968 súťaž na výrobu nového dvojmotorového vrtuľníka pre priamu podporu pozemných vojsk.
Prototyp V-24 uskutočnil prvý let 19. septembra 1969. Po dvoch prototypoch prišla 10 kusová predséria označovaná aj ako Hind B. Konštrukcia Mi-24 používala skúsenosti z existujúcich Mi-8 a Mi-14, skĺbila v sebe robustnosť, nosnosť aj vysokú rýchlosť. V júni 1970 sa začali armádne skúšky týchto strojov. V tomto období zomrel vo veku 61 rokov vedúci konštrukčnej kancelárie M. L. Miľ. Prvou výrobnou sériou, ktorá oproti predsériovým kusom prekonala rad úprav sa stala verzia Mi-24A (Hind A). Táto verzia ešte mala veľkú presklenú kabínu, v ktorej boli sústredení všetci členovia posádky.
Ďalšou sériou sa stala verzia Mi-24F ktorá zaznamenala prvú výraznú zmenu od pôvodnej konštrukcie a to presunutie chvostového rotora z pravej na ľavú stranu. Výcviková verzia označená Mi-24U (Hind C) mala zdvojené riadenie. Celkovo bolo vyrobených okolo 240 kusov verzie A, F a U. náhľad|vpravo|Mil Mi-24D Na základe skúseností z prevádzky sa začala vyrábať významná aj keď iba prechodná verzia Mi-24D (Hind D), ktorá zaznamenala ďalšie vylepšenia konštrukcie. Bola prepracovaná predná časť trupu, priestory pilota a operátora zbraňových systémov boli oddelené a mali tandemové usporiadanie, pričom pilot sedí v zadnom a operátor v prednom sedadle. Tretí člen posádky, palubný technik mal svoje miesto v spojovacom tuneli medzi kabínou pilota a nákladovým priestorom. Mi-24D začali schádzať z výrobných pásov v roku 1973. Stroje verzie D pre export boli označované ako Mi-25. Celkovo bolo vyrobených okolo 350 kusov. Stále sa zlepšujúca konštrukcia Mi-24 priniesla ďalšiu verziu označenú ako Mi-24V (Hind E). Táto verzia vyrábaná od marca 1976 až do roku 1986 bola výkonnejšia, disponovala vylepšenými zbraňovými systémami. Celkovo bolo vyrobených asi 1000 kusov tejto verzie. Stroje verzie V pre export boli označované ako Mi-35.
Medzi rokmi 1986 – 1989 bolo vyrobených ešte okolo 620 mierne odlišných Mi-24P (Hind F) a Mi-24G. Ich hlavnou zmenou a vizuálnou odlišnosťou bola zmena v hlavňovej výzbroji. Tieto verzie nepoužívali bežné otočné strelecké veže ale pevné dopredu strieľajúce kanóny. Ako ďalšie varianty boli prieskumné a zameriavacie modely Mi-24R (Hind G1) a Mi-24K (Hind G2) a veľa ďalších modernizovaných verzií a príbuzných variant. Objem výroby dosiahol 5200 kusov a Mi-24 slúžia alebo slúžili 45 štátoch. Stroje Mi-24 mali vo výzbroji aj vojenské letectvo Slovenskej republiky. Do roku 2013 bolo plánované ich postupné vyradenie. Všetky vrtuľníky Mil Mi-24 vzdušných síl SR boli napokon vyradené už 20. septembra 2011.
Dnes sa zaoberá modernizáciou stále používaných Mi-24 niekoľko firiem.
Nasadenie
Svetová verejnosť sa o existencii tohto typu dozvedela v roku 1974, kedy boli v odbornej literatúre publikované jeho prvé fotografie. Mi-24 sa zúčastnili intenzívnych bojov v Afganistane v 80. rokoch. Nasadenie sovietskych vrtuľníkov bolo spočiatku pre povstalcov veľmi nepríjemné. Mi-24 čoskoro získali od svojho nepriateľa prezývku „satanov koráb“. Nadvláda vrtuľníkov mala za následok, že USA dodali mudžahedínom protilietadlový komplet FIM-92 Stinger. Prvý Hind bol stratený v boji s mudžahedínmi 30. mája 1979. V Afganistane sa Mi-24 v dôsledku väčších nadmorských výšok, ako aj viacerých skúseností z bojov zväčša odľahčovali, často aj za cenu zníženého pancierovania. Špecializovali sa najmä na boj proti pozemným cieľom, prepravu pechoty zvyčajne zaisťovali stroje Mi-8.
Neskôr boli nasadené ruskou stranou počas viacerých vojen v Čečensku. Zúčastnili sa aj občianskej vojny v Sierra Leone. Počas iránsko-irackej vojny došlo k viacerým leteckým súbojom irackých Mi-25 s iránskymi vrtuľníkmi AH-1J SuperCobra. Irackí piloti si vo všeobecnosti stroje Mi-25 pochvaľovali, najmä pre ich vysokú rýchlosť, dolet, všestrannosť a veľkú nosnosť. Za neuspokojivé považovali najmä nízku efektivitu zbraňových systémov a malú obratnosť.
Varianty
Mi-24A
Prvá sériovo vyrábaná verzia vrtuľníku Mi-24. Jej produkcia prebiehala v rokoch 1971 až 1975 a celkovo bolo vyrobených 250 kusov.
Dvojica motorov TV3-117 poháňala hlavný päťlistý rotor a trojlistý chvostový rotor, ktorý bol na pravej strane. Operátor - strelec a pilot sedeli v jednom kokpite: strelec vpredu a pilot za ním mierne naľavo.
Nákladný priestor pre 8 výsadkárov bol vybavený dvojkrídlovými dverami, ktoré sa otvárali nahor a nadol. Okrem vojakov bolo možné prepraviť interne aj nákladu do hmotnosti 1500 kg. Nadmerný náklad s hmotnosťou do 2 500 kg sa mohol prepravovať na vonkajšom závese.
Mi-24U
Cvičná verzia, ktorá sa od Mi-24A odlišovala absenciou guľometu a riadených protitankových rakiet 9M17.
Mi-24D
Verzia s prepracovanou prednou časťou trupu. Pre pilota a operátora boli vytvorené dve separátne kabíny s tandemovým usporiadaním, pričom každá z nich sa nachádza v inej výške. Pre lepšiu manévrovateľnosť bol chvostový rotor presunutý z pravej na ľavú stranu a zmenil sa aj smer jeho otáčania.
Vrtuľník získal štvorhlavňový rotačný guľomet JakB-12,7 s palebným priemerom 1470 nábojov.
Sériová výroba prebiehala v rokoch 1973 až 1977 a v priebehu tohto obdobia bolo vyrobených 350 vrtuľníkov Mi-24D.
Mi-25
Exportná verzia Mi-24D pre krajiny tretieho sveta s mierne odlišným palubným vybavením.
Mi-24UD
Cvičná verzia Mi-24D.
Mi-24RChR
Špeciálna verzia Mi-24D, ktorá je určená na vykonávanie radiačného, chemického a bakteriologického prieskumu.
Mi-24V
Verzia vylepšená o protitankové rakety 9M114 kompletu 9K113 Šturm-V a zameriavací systém Raduga-Š, ktoré zvýšili pravdepodobnosť zásahu cieľa na 92 %. Rakety 9M114 boli vybavené bojovou časťou s hmotnosťou 6 kg a mali dolet 5000 m. Neriadené rakety S-5 neboli v boji príliš účinné, preto boli nahradené výkonnejšími S-8 (4 bloky po 20 rakiet) a S-13 (4 bloky po 5 rakiet). Na prelome 80. a 90. rokov sa arzenál Mi-24V rozšíril aj o neriadené rakety S-24. Achillovou pätou vrtuľníka Mi-24A bol rotor s nízkou účinnosťou. Aby sa dosiahol u Mi-24V väčší statický dostup (na 2100 m), dostal nový variant vylepšené motory TV3-117V.
Táto verzia bola zavedená do služby v roku 1976 a do roku 1986 bolo vyrobených asi 1000 kusov Mi-24V.
Mi-35
Exportná modifikácia vrtuľníku Mi-24V pre krajiny tretieho sveta, ktorá mala zjednodušené avionické vybavenie.
Testovanie tejto verzie začalo v roku 1975 a sériová výroba Mi-24P bola spustená v apríli 1981.
Mi-24VP
Ako vyplynulo z reálneho nasadenia Mi-24P, palebná sila GŠ-30K bola zbytočne veľká, preto bol nahradený pohyblivým dvojhlavňovým kanónom kalibru GŠ-23L. Sériová výroba tohto typu sa začala v roku 1989.
Mi-24PN
Modernizácia vrtuľníkov Mi-24P, ktorá prebehla v rokoch 2004 až 2005. Celkovo bolo takto modifikovaných asi 13 vrtuľníkov pre ruské letectvo a 1 pre Ugandu. Modernizácia mala predĺžiť životnosť vrtuľníkov o ďalších 10 rokov alebo 1000 letových hodín.
Stroje boli vybavené okrem denného zameriavacieho systému Raduga-Š aj infračerveným zameriavacím systémom Zarevo. Výzbroj vrtuľníkov pozostávala zo 16 riadených striel Šturm alebo Ataka, prípadne 4 blokov po 20 neriadených raketách S-8 alebo 4 blokov po 5 neriadených raketách S-13.
Bývalí používatelia
250 px|vpravo|thumb|Slovenský Mil Mi-24V
Takticko-technické údaje
Mi-24 je dvojmotorový vrtuľník celokovovej polškrupinovej konštrukcie. Dva turbohriadeľové motory TV3-117 poháňajú hlavný nosný päťlistý kovový rotor. Vyrovnávací trojlistový rotor je rovnako kovový. Posádku stroja tvoria 2 letci pilot a strelec – operátor a palubný technik. Priestor posádky a ďalšie dôležité časti stroja sú pancierované.
Do nákladného priestoru Mi-24 sa zmestí nákladu alebo 8 sediacich alebo 16 stojacich plne vyzbrojených vojakov. Stroj má zaťahovací podvozok pričom predná podvozková noha nie je celá schovaná.
Technické údaje Mi-24
vpravo|300px
Výzbroj
Výzbroj tvorí jeden štvorhlavňový guľomet s 1470 nábojmi v prednej otočnej streleckej veži. Pod krídlami unesie max. osem protitankových navádzaných rakiet 9M114 (AT-6 „Spiral“). Ďalej nosiče rôznych druhov neriadených rakiet vzduch-zem. Niektoré Mi-24 môžu byť vyzbrojené raketami vzduch-vzduch R-60 (AA-8 „APhid“).
Görbeháza
Görbeháza je obec v Maďarsku v Hajducko-bihárskej župe v obvode Polgár.
Má rozlohu 8020 ha a žije tu 2534 obyvateľov (2007).
Rebecca
Rebecca je americký film, ktorý nakrútil v roku 1940 Alfred Hitchcock podľa románu britskej spisovateľky Daphne du Maurier "Rebeka". Ide o jeho prvý hollywoodsky film.
Dej
Krásna a mŕtva Rebeka, prvá pani de Winter, dlho vrhá tieň na novú, mladú a neskúsenú paniu zámku v Manderley uprostred krásnej a tajomnej prírody na pobreží juhovýchodného Cornwallu. V dramatickom deji, ktorý sa v poslednej časti priam detektívne ženie k rozuzleniu, sa odhalí pravá príčina Rebekinej smrti.
Pozadie
Hitchcock mal dlhé roky snahu získať právo nakrútiť film Rebeka, čo sa mu nakoniec podarilo. Ide o jediný Hitchcockov film, ktorý obdržal Oscara za najlepší film. Dostal ho však producent David O. Selznick. Selznick prehľadal celú Ameriku, aby našiel to správne miesto pre nakrúcanie filmu. Keďže sa mu to nepodarilo, bol nútený pracovať s miniatúrami.
Jednou z najstrašidelnejších postáv filmu je bezpochyby pani Danversová, ktorú vo filme stvárnila Judith Andersonová. Na podčiarknutie hrôzostrašnosti postavy využíva chôdzu. Pani Danversová sa akoby vznáša po chodbách a znenazdajky sa objavuje na nečakaných miestach, čím naháňa strach nielen druhej pani de Winter, ale aj divákovi.
O stvárnenie postavy druhej pani de Winter si Hitchcock vyberal medzi herečkami zvučných mien, akými boli Anne Baxterová, či Vivien Leigh, ktorá mala v tom období prežívať búrlivý vzťah s Sirom Laurencom Olivierom, ktorý stvárňoval v Rebeke postavu Maxa de Wintera. Nakoniec bola vybratá Joan Fontaine, ktorá si pri nakrúcaní filmu užila svoje. Na to, aby Hitchcock dosiahol správny výraz na jej tvári, narozprával jej, že ju všetci nenávidia.
Joan Fontaine bola vďaka tejto role nominovaná na Oscara za najlepšiu ženskú hlavnú rolu. Cenu však dostala Ginger Rogersová.
Ani nominovaná Judith Andersonová, za najlepšiu vedľajšiu rolu, sa nedočkala tohto ocenenia.
Ceny
1941 - Academy Awards, USA:
Cameo
Hitchcock sa objavuje za telefónnou búdkou, potom, čo ju Jack Favell opúšťa. Pozri cameo rola.
Faucogney-et-la-Mer (obec)
Faucogney-et-la-Mer je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Haute-Saône, v regióne Franche-Comté.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Záhrebská župa (Chorvátsko)
Záhrebská župa je jedna z chorvátskych žúp. Žije tu 310 000 obyvateľov.
Charakter župy
Župa sa nachádza v okolí hlavného mesta Chorvátska, Záhrebu. Rovnako ako väčšina žúp na severe Chorvátska, aj táto patrí k tým menším. Na západe hraničí zo Slovinskom, na východe s mnohými ďalšími oblasťami. Jej územie tvorí väčšinou údolie rieky Sávy a rovina Moslavina a Turopolje. Celá oblasť profituje z blízkosti hlavného mesta; mnoho priemyselných závodov a novo sa rozrastajúcich satelitných miest sa nachádza práve tu, mimo Záhrebu.
Majstrovstvá Ázie vo volejbale žien 2013
Majstrovstvá Ázie vo volejbale žien 2013 boli v poradí 17. Majstrovstvá Ázie vo volejbale žien, ktoré organizuje AVC. Konali sa od 13.21. septembra 2013 v meste Nakhon Ratchasima, v Thajsku, za účasti rekordných 16 tímov. Thajsko bolo hostiteľom ázijského šampionátu žien piatykrát, keď predtým to bolo v rokoch 1991, 1995, 2001 a 2007. Nováčikmi turnaja boli družstvá Mjanmarska a Mongolska. Zápasy sa odohrali v dvoch arénachChatchai Hall a M.C.C Hall. Titul získali domáce Thajčanky, pre vo finále zdolali Japonky a vybojovali svoje 2. prvenstvo.
Turnaj bol zároveň kvalifikáciou na Pohár majstrov 2013 a Grand Prix 2014. Na Grand Prix sa kvalifikovali 2 najlepšie družstvá, na Pohár majstrov iba víťaz.
Nasadenie do výkonnostných košov
Družstvá boli nasadené podľa umiestnenia na predchádzajúcich majstrovstvách. Pozn: V zátvorke je uvedené aktuálne postavenie v medzinárodnom rebríčku FIVB k 2. septembru 2013.
Konečné poradie tímov
Pozn: Japonsko a Čína sa na Grand Prix 2014 kvalifikovali automaticky už skôr.
Anna Farisová
Anna Kay Farisová (* 29. november 1976, Baltimore, Maryland, USA) je americká herečka, známa najmä vďaka filmom Scary Movie ako Cindy Campbellová.
Životopis
Narodila sa ako dcéra Jacka Farisa (škótskeho/írskeho pôvodu) a Karen Farisovej (nemeckého, anglického a francúzskeho pôvodu). Má brata Boba. Vyrastala v Edmondse, Washington, na sever od Seattlu. Jej rodičia ju podporovali v hereckom snažení a v deviatich rokoch podala svoj prvý profesionálny herecký výkon v Seattle Repertory Theater. Po ukončení strednej školy (Edmonds Woodway), pokračovala v štúdiu anglickej literatúry na Washingtonskej univerzite.
V roku 2004 sa vydala za herca Bena Indru, s ktorým sa stretla, keď natáčala film Alej milencov, a s ktorým chodila už od roku 1999. 3. apríla požiadala o rozvod z dôvodu nezlučiteľných odlišností.
Filmová kariéra
Jej prvá významná filmová rola bola v malorozpočtovom filme Alej milencov (1999). Zlomovou sa však stala až rola v paródii na horory Scary Movie (2000). Tmavé vlasy si prefarbila kvôli nakrúcaniu Scary Movie, aby sa viac podobala na Neve Campbellovú, ktorá hrá rovnomennú postavu vo filme Vreskot, v jednom z filmov, ktoré Scary Movie paroduje.
Populárna sa stala aj vďaka stvárneniu Eriky v americkom sitcome Priatelia. Kritici sa pochvalne vyjadrili aj v súvislosti s jej účinkovaním vo filme Stratení v preklade. Objavila sa aj vo filme Hej, kamoš, kto tu varí? s Ryanom Renoldsom a Justinom Longom.
Calvi
Calvi môže byť:
Rohy
Rohy môže byť:
Marta Aibeková
Politická kariéra
Marta Aibeková bola poslankyňou Národnej rady Slovenskej republiky za Hnutie za demokratické Slovensko (HZDS) vo volebných obdobiach 1992–1994, 1994–1998 a 1998–2002. Marta Aibeková patrila k politikom HZDS, ktorí pred parlamentnými voľbami v roku 2002 vystúpili zo strany spoločne s Ivanom Gašparovičom a založili Hnutie za demokraciu. Spočiatku pôsobila vo vedení hnutia, neskôr z neho odišla, aby sa po roku vrátila do funkcie podpredsedníčky pre humanitné vedy, do ktorej ju zvolil kongres strany 18. februára 2006. Marta Aibeková kandidovala na poprednom mieste kandidátky Hnutia za demokraciu v parlamentných voľbách v roku 2002 aj 2006, jej strana sa však do parlamentu ani raz nedostala.
Bette Davisová
Ruth Elizabeth Davisová (* 5. apríl 1908, Lowell, Massachusetts, USA – † 6. október 1989, Neuilly-sur-Seine, Francúzsko) bola americká herečka.
Počas svojej dlhej kariéry hrala v 120 filmoch a stala sa jednou z veľkých hollywoodskych hviezd. Celkovo jedenásťkrát (naposledy v roku 1962) bola nominovaná na cenu Akadémie, Oscara si odniesla dva razy, za film Nebezpečná v roku 1935 a za Jezebel v roku 1938. V roku 1979 dostala aj cenu Emmy za hlavnú úlohu v televíznom filme Cudzinky (orig: Strangers: The Story of a Mother and Daughter).
Detstvo a mladosť
Ruth Elizabeth Davis, prezývaná od malička „Betty“, sa narodila 5. apríla 1908 v meste Lowell, v štáte Massachusetts. Bola dcérou Harlowa Davisa (1885 - 1938) a Ruth Davisovej (1885 - 1961). Mala mladšiu sestru Barbaru Harriet.
V roku 1915 sa Davisovej rodičia rozviedli. Davisová si neskôr zmenila krstné meno na Bette. Navštevovala internátnu školu Cushing Academy v Ashburnhame v štáte Massachusetts, kde sa stretla so svojím budúcim manželom Harmonom O. Nelsonom.
Kariéra
V roku 1930 sa presťahovala do Hollywoodu, aby si skúsila konkurzy na filmové plátna. V prvom konkurze neuspela, tak sa zúčastnila druhého konkurzu na jednu z úloh vo filme A House Divided. Znovu neuspela. Riaditeľ spoločnosti Universal Studios zvažoval ukončenie spolupráce s Davisovou, keď sa jej zastal kameraman Karl Freund, ktorý chválil jej oči a povedal, že by sa hodila do filmu Bad Sister z roku 1931. Do filmu ju obsadili ale film nebol úspešný.
Universal Studios následne obnovili svoju zmluvu s Davisovou na tri mesiace. Následne sa objavila v niekoľkých menej úspešných filmoch a Universal Studios sa nakoniec rozhodli ďalej zmluvu neobnoviť.
Davisová krátko pred odchodom do New Yorku bola oslovená hercom Georgeom Arlissom, ktorý chcel aby si s ním zahrala vo filme The Man Who Played God z roku 1932. Film bol od spoločnosti Warner Bros., ktorá neskôr s Davisovou uzatvorila zmluvu na päť rokov.
Davisovej sa začalo dariť. V roku 1934 hrala zápornú postavu vo filme Of Human Bondage. Mnoho herečiek sa obávalo hrania nesympatických postáv a niekoľko z nich úlohu odmietlo, ale Davisová to považovala za príležitosť ukázať rozsah svojich hereckých kvalít. Film dosiahol obrovský úspech a rola Davisovej získala pochvalu filmových kritikov. Davisová mala za to, že pozitívne hodnotenie jej filmovej roly povzbudí Warner Bros., a že bude získavať lepšie filmové roly. Nestalo sa tak. Warner Bros. protestovali aj proti nominácií Davisovej na Academy Awards v roku 1935. Niekoľko herečiek, ako napríklad Norma Shearer, sa zastalo Davisovej, ktorá nakoniec získala nomináciu.
Davisová sa objavila tiež vo filme Dangerous. Jej postava bola znova záporná ale získala kladné hodnotenie. Časopis The New York Times ju označil za sľubnú a najzaujímavejšiu herečku tej doby. Za jej rolu v Dangerous získala ocenenie Academy Awards, v kategórii Najlepšia herečka v hlavnej úlohe.
Davisová bola presvedčená, že jej filmová kariéra bola poškodená sledom priemerných filmov a preto prijala ponuku v roku 1936, aby hrala v dvoch filmoch vo Veľkej Británii. Keďže vedela, že porušila zmluvu s Warner Bros, utiekla do Kanady, aby sa vyhla doručeniu právnych dokumentov.
Jej ďalším úspešným filmom bol film Jezebel z roku 1938. Film bol natoľko úspešný, že Davisová získala ocenenie Academy Awards po druhý krát v rovnakej kategórii.
V roku 1940 sa objavila vo filme The Letter, ktorý bol v Hollywoode považovaný za „jeden z najlepších filmov roka“. Jej filmová rola Reginy Giddens vo filme The Little Foxes z roku 1941 bola tiež veľmi kladne ohodnotená. V rovnakom roku bola tiež ženskou prezidentkou Akadémie filmových umení a vied. Členovia organizácie s ňou však neboli veľmi spokojní pre jej hrubé správanie. Neskôr ju nahradil Walter Wanger. náhľad|Bette Davis a Gary Merrill vo filme [[All About Eve.]] V roku 1942 sa stala najlepšie platenou ženou v Spojených štátoch. Naďalej hrala v úspešných filmoch a jej kariéra rástla. V roku 1950 hrala vo filme All about Eve po boku Anne Baxter. Za svoju filmovú úlohu získala ôsmu nomináciu na Academy Awards. Počas natáčania si našla najlepšiu kamarátku Anne Baxter, s ktorou sa kamarátila po celý život. Davisová získala za svoju rolu ocenenie za najlepšiu herečku na filmovom festivale v Cannes a ocenenie New York Film Crit Circle Award. V tom období bola tiež pozvaná do Číny, kde sa dodnes nachádzajú jej otlačky rúk pred TCL Chinese Theatre. Počas tejto doby bola pozvaná, aby nechala svoje ručné odtlačky na nádvorí Graumanovho čínskeho divadla.
Jej ďalší herecký úspech prišiel v roku 1962, kedy prijala rolu Baby Jane v dráme What Ever Happened to Baby Jane? po boku Joan Crawfordovej. Davisová a Crawfordová hrali dve staršie sestry, bývalé herečky, ktoré sú nútené zdieľať rovnaký príbytok v Hollywoode. Počas natáčania medzi Davisovou a Crawfordou panovala rivalita. Robili si vzájomne napriek, tiež sa počas natáčania stala nehoda, keď Davisová kopla Crawfordovú tak silno do hlavy, že musela ísť do nemocnice. Nomináciu na Academy Awards získala len Davisová. V roku 1964 zahrala dvojičky vo filme Dead Ringer. V rovnakom roku účinkovala tiež vo filme Where Love Has Gone, v ktorom mala počas natáčania spory s herečkou Susan Hayward, ktorej vo filme stvárnila matku. V tom istom roku režisér Robert Aldrich chcel obsadiť do filmu Hush... Hush, Sweet Charlotte Davisovú a Crawfordovú. Crawfordová to okamžite odmietla a bola nahradená herečkou Oliviou de Havilland. Film získal značný úspech.
Začiatkom 70. rokov bola Davisová pozvaná, aby vystúpila v New Yorku v pódiovej prezentácii s názvom Great Ladies of the American Cinema. Počas piatich po sebe nasledujúcich nocí diskutovala o svojej kariére. Medzi ďalšími účastníkmi boli Myrna Loy, Rosalind Russell, Lana Turner, Sylvia Sidney a Joan Crawford.
V roku 1972 hrala jednu z vedľajších úloh vo filme Lo Scopone scientif Luigi Comencini s talianskym hercom Albertom Sordim a Josephom Cottenom. Po boku Faye Dunaway ovej hrala vo filme The Disappearance of Aimee, film mal premiéru v roku 1976.
V roku 1978 prijala rolu v kriminálnom filme podľa Agathy Christie Death on the Nile. V roku 1983 získala ocenenie Crystal Awards.
Davisová v roku 1985 s podlomením zdravím cestovala do Anglicka, kde hrala vo filme, Murder with Mirrors.
V roku 1986 sa Davisová objavila v televíznom filme As Summers Die a vo filme The Whales of August, ktorý vyšiel v roku 1987. Vo filme hrala slepú sestru herečky Lillian Gish.
Jej poslednou filmovou úlohou bola postava Mirandy, vo filme Wicked Stepmother z roku 1989. Film mal premiéru až po smrti Davisovej.
V rokoch 1988 a 1989 bola Davisová ocenená za svoje filmové úspechy. Získala ocenenie Kennedy Center Honor, Honor Legion of France, Campione d'Italia a Cenu filmovej spoločnosti Lincoln Center Lifetime Achievement Award.
Súkromný život
vľavo|náhľad|Bette Davis a [[Ronald Reagan, v roku 1987.]] Od roku 1932 do roku 1938 bola Davisová vydatá za hudobníka Harmona Nelsona.
V roku 1940 sa vydala za Arthura Farnswortha. Manželstvo trvalo až do jeho smrti v roku 1943.
Ďalším manželom herečky bol William Grant Sherry, a to od roku 1945 do roku 1950. Dňa 1. mája 1947 sa im narodila dcéra Barbara.
Štvrtým a posledným manželom Betty Davisovej bol herec Gary Merrill. Zosobášili sa v roku 1950. Manželia si osvojili dve deti - dievča Margot (* 1951) a chlapca Michaela (* 1952). Manželstvo sa rozpadlo v roku 1960. náhľad|Pomník Bette Davis v Forest Lawn Memorial Park
Academy Awards
V roku 1962 sa Bette Davisová stala prvou osobou, ktorá získala 10 nominácií na Academy Awards za svoj herecký výkon. Odvtedy ju prekonali iba traja ľudia, Meryl Streep, Katharine Hepburn a Jack Nicholson.
Düsseldorf
Düsseldorf (skrátene D´Dorf) je mesto v západnej časti Nemecka a hlavné mesto spolkovej krajiny Severné Porýnie-Vestfálsko. Mesto leží na rieke Rýn, na ktorej má dva vnútrozemské prístavy. Nadregionálne je mesto známe svojou nákupnou ulicou Königsallee, svojím Starým mestom a karnevalom. V meste sú štyri vysoké školy, medzi nimi Akadémia umenia a Univerzita Heinricha Heineho.
Obyvateľstvo
Mesto Düsseldorf je s populáciou 604 527 (k 31. decembru 2014) siedmym najväčším mestom v Nemecku. Z celkovej populácie mesta má 109 883 obyvateľov zahraničný pôvod, z nich väčšina (81,742) pochádza z iných krajín Európy. Najväčšie národnostné menšiny predstavujú Turci, Gréci a Taliani. Mesto Düsseldorf má tretiu najväčšiu japonskú komunitu v Európe. Düsseldorf má aj tretiu najväčšiu židovskú populáciu v Nemecku o počte 7 600 príslušníkov.
Irina Spîrleová
Irina Spîrleová ( * 26. marec 1974, Bukurešť, Rumunsko) je bývalá rumunská profesionálna tenistka. Počas svojej kariéry vyhrala 4 turnaje WTA v dvojhre a 6 turnajov vo štvorhre.
Rouvrois-sur-Meuse
Rouvrois-sur-Meuse je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Meuse, v regióne Lotrinsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Smrk
Smrk môže byť:
Svet (všetko)
Svet alebo univerzum (lat. mundus, universum) je súhrn všetkých skutočných a možných vecí a procesov; jedna z ústredných tém ľudského myslenia vôbec; obraz sveta závisí predovšetkým od kategórií, ktoré intervenujú v priebehu jeho tvorby: keď prevažujú špeciálnovedné kategórie v tvorbe obrazu sveta, možno hovoriť o špeciálnovednom obraze sveta (napríklad o astronomickom obraze sveta), ak filozofické kategórie, tak o filozofickom obraze sveta (napríklad o Heideggerovom obraze sveta), ak v tvorbe obrazu sveta intervenujú najmä náboženské významové útvary, hovoríme o náboženskom obraze sveta. Rôzne aspekty sveta možno tematizovať pomocou pojmu kozmu, vesmíru, univerza, prírody, fysis, diania atď.
Stvorenie sveta
Je vytvorenie sveta z niečoho alebo z ničoho?
Kabardsko-Balkarsko
Kabardsko-Balkarsko alebo Kabarda-Balkarsko, dlhý tvar Kabardsko-balkarská republika (po rusky: Кабарди́но-Балка́рская Респу́блика; po kabardsky: Къэбэрдей-Балъкъэр Республикэ, po balkarsky: Къабарты-Малкъар Республика), je federálny subjekt, presnejšie republika, Ruskej federácie. Nachádza sa na juhu európskej časti Ruska. Na juhozápade územia sa nachádzajú hrebene Veľkého Kaukazu s najvyšším vrchom Elbrus (5 642 m n. m.), smerom na severovýchod predhoria s krasovým reliéfom prechádzajúce do Kabardskej roviny.
Hajdúszovát
Hajdúszovát je obec v Maďarsku v Hajducko-bihárskej župe v obvode Hajdúszoboszló.
Má rozlohu 5801 ha a žije tu 3138 obyvateľov (2007).
Skalná časť spánkovej kosti
thumb|Skalná kosť, pohľad do vnútra lebky Skalná časť spánkovej kosti alebo (nepresne, resp. v širšom slova zmysle) skalná kosť (, v lekárskom slangu často "pyramída"), je jedna z troch hlavných častí spánkovej kosti. Je súčasťou lebečnej bázy a obsahuje zmyslové orgány pre sluch a zachovanie rovnováhy.
Skladá sa z týchto častí: Všetky osifikujú enchondrálne.
Bring
Bring je nórska poštová a logistická spoločnosť. V Nórsku tiež ponúka služby ako úvery pre firmy a preto má, na rozdiel od pošty, zelenú farbu na svojich vozidlách a produktoch. vlastníkom je spoločnosť Posten Norge.
Spoločnosť Bring vznikla v roku 2008, ako výsledok stratégie rastu spoločnosti Posten Norge v severských oblastiach. Vytvorená bola akvizíciou niekoľkých väčších a menších dopravných firiem. Kompletné financovanie a výlučné vlastníctvo patrí Posten Norge, avšak vystupuje pod značkou Bring. Medzi známe dopravné firmy, ktoré sú dnes súčasťou spoločnosti Bring, patria Nor-Cargo, Frigoscandia alebo Blomquist Trucking.
Sudice
Sudice môžu byť:
Châlons-en-Champagne-1
Châlons-en-Champagne-1 je francúzsky kantón v obvode Châlons-en-Champagne v departemente Marne v regióne Champagne-Ardenne. Tvorí ho časť mesta Châlons-en-Champagne.
Svatoslav
Svatoslav môže byť:
Santa-Maria-Siché
Santa-Maria-Siché môže byť:
Zicavo
Zicavo môže byť:
Daron Malakian
Daron Malakian (* 18. júl 1975, Hollywood, štát Kalifornia) je gitarista skupiny System of a Down. Napísal väčšinu piesní tejto skupiny a tiež naspieval vokály v pozadí; výraznejšie sa spevácky prejavil až na dvojalbume Mezmerize/Hypnotize.
Životopis
Jeho rodičia boli arménski prisťahovalci z Iraku a Iránu. Odmalička túžil hrať na bicie, ale rodičia mu to kvôli hlučnosti zakázali a namiesto nich mu kúpili gitaru, na ktorú niekedy hrával aj osem hodín denne. V detstve sa tiež stal fanúšikom hokejového tímu Los Angeles Kings.
Vo veľmi mladom veku ho očarila heavy-metalová hudba, počnúc KISS cez Iron Maiden, Judas Priest alebo Motörhead až po Ozzyho Osbournea. Neskôr si obľúbil skupiny ešte tvrdšieho rázu - Slayer, Venom, Metallica, Pantera, Sepultura, Cannibal Corpse. Okolo 17-tky začal počúvať The Beatles a Peter, Paul a Mary, ktorí mu boli inšpiráciou po textovej stránke.
Navštevoval školu Rose & Alex Pilibos Armenian school v Little Armenia, Hollywood, kam chodili aj Serj Tankian a Shavo Odadjian.
Je spevákom a frontmanom skupiny Scars on Broadway. V zozname 100 najlepších heavy metalových gitaristov časopisu Rolling Stone obsadil 30. miesto.
Bourg-Saint-Andéol
Bourg-Saint-Andéol môže byť:
Sinj
Sinj je mesto v Chorvátsku v Splitsko-dalmatínskej župe. Skladá sa zo 14 častí a v roku 2001 v ňom žilo 25 373 obyvateľov.
Polohopis
Mesto leží v Dalmatínskom Záhorí v nadmorskej výške, od Splitu je vzdialené približne 36 kilometrov na sever.
Doprava
Obcou prechádza významná štátna cesta 1, ktorá je alternatívnou trasou ku diaľnici A1 vedúcej k Jadranskému pobrežiu a na Dalmáciu. V jeho centre sa D1 križuje s cestou D219 vedúcou na bosniansko-hercegovinskú štátnu hranicu, ďalej s D56, ktorá vedie na západ do mesta Drniš a južne od mesta sa nachádza ešte križovatka s D60, ktorá vedie do miest Trilj a Imotski.
Synoda
Synoda (gr.) je cirkevný snem.
V Pravoslávnej cirkvi je synoda zhromaždením biskupov v rámci každej autonómnej cirkvi. Využíva sa pri voľbe biskupov a vytváraní cirkevných zákonov pre viacero eparchií. Podobne je to aj vo východných katolíckych cirkvách. Vo všetkých týchto cirkvách sa odlišuje od soboru, ktorý zhromažďuje okrem biskupov aj iných zástupcov cirkvi.
Synoda biskupov v Rímskokatolíckej cirkvi je poradným orgánom rímskeho pápeža. Bola vytvorená dekrétom Christus Dominus.
Synoda v Evanjelickej cirkvi a. v. na Slovensku je :
Châlons-en-Champagne-2
Châlons-en-Champagne-2 je francúzsky kantón v obvode Châlons-en-Champagne v departemente Marne v regióne Champagne-Ardenne. Tvorí ho 11 obcí.
Turniansky potok (prítok Váhu)
Turniansky potok je potok na Strednom Považí, tečie v centrálnej časti okresu Trenčín. Je to ľavostranný prítok Váhu, meria 12,3 km a je tokom III. rádu.
Prameň
Pramení v juhozápadnom výbežku Strážovských vrchov na juhojuhozápadnom svahu Mackovej (681,3 m n. m.), v lokalite Babie doly, v nadmorskej výške približne 495 m n. m.
Smer toku
Od prameňa tečie sprvu na krátkom úseku severojužným smerom, v osade Jarky sa prudko stáča na severozápad. Nad Mníchovou Lehotou sa stáča a obcou preteká severoseverozápadným smerom, pod obcou výraznejšie rozširuje koryto a stáča sa západným smerom. Medzi obcou Trenčianska Turná a sútokom so Soblahovským potokom tečie prechodne na západoseverozápad, odtiaľ pokračuje k sútoku so Sedličianskym potokom na juhozápad, potom už tečie k ústiu západojuhozápadným smerom.
Ústie
Do Váhu ústi západne od obce Trenčianske Stankovce v nadmorskej výške cca 197 m n. m.
Obce
Potok tečie cez katastrálne územia týchto obcí:
Chomérac
Chomérac môže byť:
Želnavská hornatina
Želnavská hornatina je geomorfologický podcelok v severovýchodnej časti Šumavy. Rozprestiera sa na ploche 179 km² a má priemernú nadmorskú výšku Na západe a na juhu susedí s Vltavickou brázdou, na severe s Prachatickou hornatinou a na východe s Českokrumlovskou vrchovinou. Hornatina je plochá. Ide o homogénnu vrasno-zlomový horský masív, so zvyškami zarovnaného povrchu vo vrcholových partiách a s príkrymi okrajovými svahmi (na východe zlomový svah). Vyskytujú sa tu početné skalné útvary periglaciálneho zvetrávania a odnosu žúl.
Geologická stavba
Želnavská hornatina je v severnej časti tvorená granulitmi moldanubika. V južnej časti sa nachádzajú porfyrovité žuly moldanubického plutónu.