cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Karolina Lanckorońska
Životopis
V Krakove začala pracovať v poľskom Červenom kríži, starala sa ako ošetrovateľka o ťažko chorých prepustených vojnových zajatcov. Nadviazala tu kontakty s poľským odbojom, jej veliteľom bol Tadeusz Bór-Komorowski (neskorší hlavný veliteľ zemskej armády). Po ukončení práce v poľskom Červenom kríži prešla do legálnej organizácie Hlavná rada sociálnej starostlivosti (Rada Główna Opiekuńcza), kde dostala na starosť vytvoriť systém doživovania väzňov, šlo najmä o politických väzňov, ale s tým by Nemci nesúhlasili, preto sa doživavanie malo týkať všetkých väzňov – i nepolitických. Do tejto starostlivosti bolo zahrnutých celkom asi 27 tisíc väzňov v celom tzv. Generálnom gouvernemente, teda poľských územiach, ktoré boli pod nemeckou okupáciou a neboli pričlenené k Tretej ríši (ako napr. Poznaň).
Pri organizovaní miestneho výboru pre doživovanie v Stanislavove (teraz Ivano-Frankivsk) na Ukrajine bola zatknutá gestapom a uväznená. Pri výsluchu sa jej v domnienke, že bude čoskoro popravená, šéf miestneho gestapa Hans Krüger pochválil, že niekoľko dní po obsadení Lvova Nemeckom nechal zavraždiť 25 poľských profesorov ľvovských vysokých škôl. Pretože však v jej prospech intervenovala talianska kráľovská rodina, bola Lanckorońska prevezená mimo dosah Krügera do lvovského väzenia a neskôr do koncentračného tábora v Ravensbrücku (severne od Berlína). Mesiac pred skončením vojny bola po intervencii predsedu Medzinárodného Červeného kríža Carla Burckhardta spolu so skupinou 299 Francúzok prepustená a odvezená do Švajčiarska, kde sa dočkala aj konca vojny.
Do Poľska sa už nikdy nevrátila, pretože bol v ňom nastolený komunizmus. V zahraničí sa venovala podpore poľskej vedy a kultúry. Založila v Ríme Poľský historický ústav (Polski Instytut Historyczny), ktorý v roku 1954 začal vydávať spravodaj Antymurale (Predhradie), venujúci sa poľským dejinám. V roku 1960 sa ukázal prvý zo 76 zväzkov rady Elementa ad Fontium Editiones, obsahujúci v Poľsku nedostupné materiáli k dejinám Poľska.
V roku 1994 profesorka Karolina Lanckorońska darovala Poľsku, po 50 rokoch opäť nezávislému, nádherný a nesmierne cenný dar: zbierku umeleckých diel, pochádzajúcu z rodinných zbierok. Predmety obohatili fondy krakovského hradu Wawel, Kráľovského hradu vo Varšave, Knižnice Jagelonskej univerzity v Krakove, Národného múzea a Múzea Poľskej armády vo Varšave. Podľa poľských kunsthistorikov to bol najcennejší dar v dejinách poľského múzejníctva.
Svoje zážitky z celej vojny popísala v knižke Wspomnienia wojenne (Vojnové spomienky), ktorú napísala prvé dva roky po vojne, ale bola vydaná až v roku 2001, rok pred jej smrťou.
NGC 7534
NGC 7534 je galaxia v súhvezdí Ryby, ktorú objavil nemecký astronóm Albert Marth 1. októbra 1864.
Šinano
Šinano môže byť:
Hoheneich
Hoheneich je trhová obec v Rakúsku v spolkovej krajine Dolné Rakúsko v okrese Gmünd.
Žije tu obyvateľov.
Slovinské národné hádzanárske mužstvo
thumb Slovinské národné hádzanárske mužstvo je národné mužstvo, ktoré reprezentuje Slovinsko na medzinárodných podujatiach, napr. Majstrovstvách sveta, Majstrovstvách Európy či Letných olympijských hrách, a medzinárodných zápasoch v hádzanej.
Bernières
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Lacour-d’Arcenay
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Gap-Sud-Ouest
Gap-Sud-Ouest je francúzsky kantón v departemente Hautes-Alpes v regióne Provence-Alpes-Côte d'Azur. Tvorí ho iba juhozápadná časť mesta Gap.
Zdroj
Kanton Gap-Sud-Ouest
Bitka o Tarawu
Bitka o Tarawu bolo ozbrojené stretnutie americkej a japonskej armády počas druhej svetovej vojny, 20.23. novembra 1943. Vyčistenie celého atolu trvalo až do 28. novembra 1943.
Po niekoľkodennom bombardovaní vylodila americká bojová skupina 53 (Task Force 53) na ostrove Betio 18 600 vojakov. Vybudovaná sieť bunkrov na Betiu obsadená 4800 japonskými obrancami odolala prípravnému bombardovaniu. Vylodenie bolo rušené odhodlanou posádkou a tiež tým, že vyloďovacie plavidlá sa nedokázali dostať cez pobrežné útesy obklopujúce ostrov. To znamenalo, že sa útočiaci vojaci museli dlho brodiť cez plytčiny a stali sa tak ľahkým cieľom pre paľbu obrancov. Ostrov bol dobytý 23. novembra a padlo pri tom viac ako 1000 amerických vojakov, ďalších viac než 2000 bolo ranených. Z japonskej posádky ostrova prežilo iba 110 mužov.
Počas tejto operácie bol tiež dobytý blízky atol Makin.
Tikehau
Geografia atolu
Atol má oválny tvar s veľmi úzkym prstencom súše v pomere k celkovej rozlohe. Má približne na dĺžku a  na šírku. Voda sa z okolitého oceánu do a z lagúny dostáva množstvom plytkých prieplavov prakticky zo všetkých strán atolu, ale jediný väčší a splavný je na západnej strane (Tuheiava Pass), ktorý je široký približne a vybavený štandardným navigačným označením pre lode. Lagúna je pomerne plytká, jej hĺbka nepresahuje. Z dna stúpajú k hladine desiatky koralových hláv, z niektorých sa stali malé ostrovčeky aj s vegetáciou, napr. Motu Puarua, Motu Mauu alebo Tohuarei.
Z geologického hľadiska je to koralový atol, umiestnený na vrchole podmorskej sopky, ponorenej blízko pod hladinu mora. Sopka z oceánskeho dna na výšku meria a jej vek sa odhaduje na 63,5 až 65,1 mil. rokov.
Dejiny
Prvú písomnú zmienku do lodného denníka o tomto atole vykonal nemecký moreplavec Otto von Kotzebue, plaviaci sa pod vlajkou Ruského cárstva, dňa 25. apríla 1816. Atolu dal názov „Krusenstern Island“ podľa admirála ruského cárskeho námorníctva Ivana Fiodoroviča Kruzenšterna, veliteľa prvej ruskej výpravy, ktorá oboplávala svet. Po ňom to bol 8. septembra 1839 Charles Wilkes so svojou veľkou americkou expedíciou z rokov 1838 – 1842.
V roku 1987 sa tu zastavil na prieskum aj francúzsky oceánograf a priekopník v prístrojovom potápaní, Jacques-Yves Cousteau, ktorý označil podmorský život Tikehau za najbohatší na Zemi.
V 19. storočí, keď sa Tikehau stala francúzskym územím, mala len 10 obyvateľov.
V súčasnosti je najobývanejšou osadou Tuherahera, kde žije drvivá väčšina obyvateľov atolu. Je situovaná na južnom cípe atolu. Hneď v susedstve osady je aj letisko, vybudované v roku 1977, ktorého asfaltová pristávacia dráha je dlhá.
Ekonomika
vľavo|náhľad V roku 2012 žilo na atole 529 obyvateľov. Donedávna boli tradičné spôsoby, ako rybolov alebo produkcia kopry hlavnou činnosťou a obživou obyvateľov atolu. V poslednom čase ho vďaka hotelovému rezortu, certifikovanému centru pre prístrojové potápanie, ružovej farbe piesku, relatívne blízkej polohe k Tahiti a kvalitnej infraštruktúre s letiskom nahrádza turizmus.
Fauna a flóra
Atol je extrémne bohatý na široké spektrum vodnej aj suchozemskej fauny. Z často videných a aj dokumentovaných potápačmi sú to napríklad dravé barakudy (Sphyraena barracuda) z radu ostriežotvarých, tuniaky, raje Manty, rôzne druhy žralokov, napríklad šedých alebo kladivohlavých, korytnačky, delfíny.
Z vtáctva sa okrem bežných vodných a morských vtákov na atole sa vyskytujú endemické druhy vtákov, napríklad vzácny spevavý vták z čeľade trsteniarikovitých, Ptilope des Tuamotu(, – atolový ovocný holub), alebo vzácny Lori zafírový.
Bežnou vegetáciou na atole je kokosová palma, ktorá bola intenzívne vysádzaná po celej Francúzskej Polynézii v prvej polovici 19. storočia s cieľom ťažiť kopru. Z ostatných plodín, ktoré slúžia najmä na obživu obyvateľstva, sú to taro, jam, sladké zemiaky a banány.
Džuzur al-Álam
thumb|Stav 18. októbra 2007
Tikehau
Administratívne a geografické členenie
Geograficky patrí atol Tikehau k Palliserovým ostrovom. Tie tvoria ešte atoly Fakarava, Niau, Toau, Arutua, Apataki, Kaukura, Mataiva, Rangiroa a Makatea.
Administratívne patrí atol do komunity Rangiroa, do ktorej, okrem rovnomenného atolu, patrí ešte atol Mataiva a oddelený ostrov Makatea.
Džuzur al-Álam
Charakteristika projektu
thumb|Satelitná snímka Veľkosť jednotlivých ostrovov je plánovaná na 23 226 m² až 83 613 m², od seba budú oddelené vždy 50 až 100 metrami vody. Celé súostrovie bude na dĺžku merať 9 km a na šírku potom 6 km. Medzi ostrovmi nie sú plánované žiadne mosty, jediným spôsobom dopravy bude loď alebo helikoptéra. Cena predávaných ostrovov bude začínať na 6,85 miliónoch dolárov, v priemere sa však bude pohybovať okolo 25 miliónov.
Vývoj výstavby
V novembri 2009 sa prejavili ťažkosti vyplývajúce z globálneho ekonomického prepadu. Práca sa na ostrovoch úplne zastavila. Jediné, čo sa ešte dokončilo, sú vlnolamy a z 300 ostrovov je zastavaný len jeden modelový. Ak sa práca na týchto ostrovoch neobnoví a nebude ich konštrukcia posilnená, skĺznu po čase pod hladinu mora a stane sa z nich iba hromada piesku na dne perzského zálivu. Vlnolam okolo súostrovia tento proces spomaľuje a vďaka tomu, že je vytvorený z kamenia, bude aj po poklese piesočných ostrovov chrániť okolité lode pred nebezpečenstvom.
Villefranche-sur-Saône (obvod)
Villefranche-sur-Saône je obvod v departemente Rhône a regióne Auvergne-Rhône-Alpes vo Francúzsku. Člení sa ďalej na 11 kantónov a 131 obcí.
Suruga
Suruga môže byť:
Kaga
Kaga môže byť:
NGC 7535
NGC 7535 je galaxia v súhvezdí Pegas, ktorú objavil americký astronóm Lewis A. Swift 29. septembra 1886.
Hohenruppersdorf
Hohenruppersdorf je trhová obec v Rakúsku v spolkovej krajine Dolné Rakúsko v okrese Gänserndorf.
Stargard
Stargard je poľské mesto v Západopomoranskom vojvodstve. Mesto leží nad korytom rieky Ina. Počet obyvateľov: 71 tis. (2005). Rozloha:.
85389 Rosenauer
85389 Rosenauer je planétka objavená 22. augusta 1996 Janou Tichou a Milošom Tichým na hvezdárni Kleť.
Manom
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Taylor Wang
Taylor Gun-Jin Wang (* 16. jún 1940, Šanghaj, Čína) je americký vedec a astronaut čínskej národnosti, ktorý v lete roku 1985 zúčastnil sedemdňového letu v raketopláne Challenger.
Zita Furková
Zita Furková, vyd. Veselá (* 6. marec 1940, Hradište pod Vrátnom) je slovenská herečka a režisérka.
Taylor Wang
Životopis
Rodina sa odsťahovala v roku 1952 na Taiwan, kde tiež vyštudoval. Potom sa odsťahoval do Hongkongu a odtiaľ odišiel študoval do Kalifornie. Na tamojšej univerzite získal v rokoch 1968-1971 dva doktoráty v odboroch fyziky. V USA už zostal a roku 1975 získal americké občianstvo. Oženil sa, má dvoch synov.
Zita Furková
V roku 1962 absolvovala štúdium herectva na Vysokej škole múzických umení v Bratislave. Po skončení školy pôsobila dva roky (1962-1963) ako členka činohry Divadla Jozefa Gregora Tajovského vo Zvolene. Ďalšie sezóny strávila v Krajskom divadle v Trnave a v Divadle Andreja Bagara v Nitre. Od roku 1968-1971 bola členkou činoherného súboru Divadelného štúdia (Divadlo na korze) v Bratislave. Do roku 1990 pôsobila v Divadle Nová scéna v Bratislave.
Taylor Wang
Životopis
Po absolvovaní výcviku astronautov v Houstone a letu v raketopláne (mal necelých 45 rokov) sa venoval výučbe na univerzite Vanderbild v Nashville, štátu Tennessee. Je autorom 22 patentov a približne 200 vedeckých statí v odbornej tlači.
Let do vesmíru
Bol na palube raketoplánu Challenger štartujúceho zo základne na Myse Canaveral na Floride spolu s ďalšími šiestimi astronautmi. Išlo o misiu označenú neskôr v COSPAR ako 1985-034A. Na palube sebou viezli aj laboratórium Spacelab 3, dve družice Nusat a GLOMR a klietky s pokusnými zvieratami. Veliteľom raketoplánu bol Robert Overmyer, okrem dr. Taylora Wanga na poste špecialistu pre užitočné zaťaženie, leteli aj Frederick Gregory, William Thornton, Norman Thagard, Don Lind a Lodewijk van den Berg. Vedecký program sa vcelku podarilo splniť, len u niektorých prístrojov sa objavili neopraviteľné poruchy a vypustiť sa nepodarilo družicu GLOMR. Pristáli na základni a kozmodróme Edwards v Kalifornii.
Zita Furková
Zita Furková je výrazná charakterová herečka, ktorá vynikajúco stvárňuje najmä rozporuplné, netransparentné charaktery, často v tragikomických situáciách.
Je zakladateľkou Divadla Astorka Korzo '90. V rokoch 1990-1991 bola aj jeho umeleckou šéfkou. Je majiteľkou dabingových štúdií – Atiz a Artefakt a majiteľkou videoštúdia Artkrea.
Okrem herectva sa venuje aj réžii a autorskej tvorbe. V divadle režírovala hru Frederica Garcíu Lorcu: Dom Bernardy Alby. Je nositeľkou ceny Igric za rok 1998 za herecký výkon v kategórii televízna dramatická tvorba (hra Priateľstvá padajúceho lístia).
Kai
Kai môže byť:
Stanislava Reparová
Stanislava Chrobáková Repar (rod. Kvapilová; * 5. máj 1960, Bratislava) je slovenská poetka, spisovateľka a prekladateľka, literárna vedkyňa, redaktorka a vydavateľka.
Život
Vyštudovala filozofiu a estetiku na Univerzite Komenského v Bratislave (1984), doktorát z literárnej vedy získala na SAV (1995), na docentku literatúry sa habilitovala na Univerzite v Novej Gorici (UNG) v Slovinsku (2010). Na Slovensku pomáhala zakladať nezávislú spisovateľskú platformu pred i po r. 1989, neskôr vystúpila zo všetkých spisovateľských združení. Pracovala ako vedecko-výskumná pracovníčka na FF Univerzity Komenského a v ÚSlL SAV, od roku 2001 žije v Ľubľane, od r. 2009 oficiálne v slobodnom povolaní; v ostatných rokoch sa pohybuje medzi Slovenskom, Slovinskom a Fínskom.
V Ľubľane po celý čas intenzívne spolupracuje s vydavateľstvom KUD Apokalipsa, takmer dve desaťročia sa koncepčne spolupodieľala na jeho programoch a celkovom smerovaní. Ako výskumníčka tiež externe spolupracovala s FF Univerzity v Ľubľane, Peace Institute Ljubljana, Ministerstvom kultúry Slovinskej republiky a prednášala na UNG. Je spoluzakladateľka medzinárodného projektu „Časopis v časopise“ (2002), Medzinárodného filozofického sympózia Miklavža Ocepka (2007) a Ženské ho odboru Slovinského centra PEN Mira (2013), členka Spolku slovinských spisovateľov a Slovinského centra PEN. V rokoch 2007 – 2008 bola zamestnaná na Piece Institute Ľubľana, kde sa venovala výskumu rodových politík v rámci medzinárodného projektu "Quality in Gender + Equality Policies".
V roku 2016 pracovala ako šéfredaktorka literárneho mesačníka Romboid (v rokoch 1997 – 2003 bola jeho zodpovedná, do roku 2010 externá redaktorka), po nezhodách s vydavateľom v r. 2017 na Slovensku založila občianske združenie Fraktál, pod jeho strechou bilaterálny projekt „Fraktály SK/SI“ a v januári 2018 aj literárny štvrťročník Fraktál, ktorý odvtedy vedie. Je aktívna organizačne aj edične, zostavovateľka a editorka mnohých antológií a výberov zo slovenskej i slovinskej literatúry doma aj v zahraničí (USA, Mexiko, Veľká Británia, krajiny V4 a bývalej Juhoslávie a i.), prekladateľka literatúry, filozofie a humanistiky zo slovinčiny do slovenčiny a vice versa.
S. Chrobáková Repar píše v slovenčine aj slovinčine poéziu, prózu, esejistiku a kultúrnu publicistiku, a tiež literárnovedné žánre. Autorsky doteraz uverejnila 29 samostatných kníh, monografií a rozsiahlych expertíz, preložila 26 knižných titulov, najmä výberov z poézie, ale aj románovú tvorbu, pripravila tiež špeciálne slovinské číslo časopisu Filozofia (FÚ SAV) a ucelené prekladové bloky v literárnych a odborných časopisoch Revue svetovej literatúry, Romboid, Fraktál, Acta Kierkegaardiana a Glosolália; preklady takisto publikovala v časopisoch Vlna, Vertigo a i. Príležitostne spolupracuje s Radiom Ars (SIovinsko) a Rádiom Devín (Slovensko), pre ktoré píše literárne kritiky, pásma a eseje. Na základe jej autofikcie Slovenka na kvadrát (2009, 2011, druhé vydanie 2013) vznikla rovnomenná kabaretná monodráma v medzinárodnej koprodukcii (réžia N. Upper), ktorá bola na jeseň r. 2013 premiérovo uvedená na divadelnom festivale ExPonto v Ľubľane a v A4 – Nultom priestore v Bratislave, úspešne hosťovala aj v zahraničí.
Texty Stanislavy Chrobákovej Repar sú preložené do šestnástich jazykov. Na Slovensku jej udelili Prémiu Alexandra Matušku za literánokritické texty (1995), Cenu OSS za najlepšiu knihu roka (2003 – za monografiu o poézii M. Haugovej) a Prému Literárneho fondu za preklad (2019 – za preklad výberu z poézie B. Korun) ; nominovaná bola aj na Cenu Bibliotéky (2011 – za básnickú zbierku Tichožitia). V Slovinsku získala Literárnu cenu Mira (2018 – za autorskú tvorbu a osobnostné postoje); nominovaná bola aj na Cenu M. Rožanca za najlepšiu esejistickú knihu roka (2016 – za eseje a články Agonija smisla)  a medzinárodnú Pretnarovu cenu (2017). V roku 2014 ju na European Institute for Gender Equality (EIGE) zaradili medzi „Women and Men inspiring Europe“.
V rokoch 1982 – 1991 bola vydatá za architekta Ondreja Chrobáka, v rokoch 2001 – 2015 za slovinského básnika a filozofa Primoža Repara. Má dospelého syna Ondreja.
Okataina (sopka)
Okataina je vulkanický komplex, nachádzajúci sa na Severnom ostrove Nového Zélandu. Komplex je tvorený viacerými lávovými dómami prevažne ryolitového zloženia, ktoré sú rozdelené do dvoch väčších skupín: skupina Haroharo, nachádzajúca sa v rámci pleistocénnej kaldere Haroharo na severnom okraji komplexu a Tarawera na južnom okraji komplexu. Kaldera Haroharo sa vytvorila vo viacerých fázach v období pred 300 000 až 50 000 rokmi, skupina dómov v oblasti Tarawery je mladšia. Jej vznik sa datuje na 17 000 rokov pred súčasnosťou a posledný dóm vznikol približne v roku 800 pred Kr. Komplex bol v nedávnej minulosti pomerne aktívny, len v 20. storočí bolo zaznamenaných vyše 15 menších freatických erupcií, posledná začiatkom roka 1973.
NGC 7536
NGC 7536 je galaxia v súhvezdí Pegas, ktorú objavil americký astronóm Lewis A. Swift 29. septembra 1886.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 13,3.
Hohenwarth-Mühlbach am Manhartsberg
Hohenwarth-Mühlbach am Manhartsberg je obec v Rakúsku v spolkovej krajine Dolné Rakúsko v okrese Hollabrunn.
Žije tu obyvateľov.
Kalendárny rok
Kalendárny rok je priemerná dĺžka občianskeho roka. Podľa druhu kalendára sa rozoznáva gregoriánsky rok, juliánsky rok. Občiansky rok má 365 alebo 366 dní.
Ellison Shoji Onizuka
Ellison Shoji Onizuka (* 14. jún 1946, Kealakekual, Havaj, Spojené štáty – † 28. január 1986, nad Floridou) bol americký dôstojník, letec a astronaut. Pri svojom druhom štarte do vesmíru tragicky zahynul na palube raketoplánu Challenger.
Život
V decembri 1969 úspešne ukončil štúdium na univerzite v Colorade a získal titul majstra letectva. Potom nastúpil na leteckú základňu Edwards v Kalifornii - Mohavská púšť, kde pracoval v škole testovacích pilotov. V roku 1978 bol vybraný medzi kandidátov na astronautov ako potencionálny astronaut - špecialista. V tom čase bol ženatý a otec troch detí. .
Lety do vesmíru
Po prvýkrát letel v septembri 1985, keď mal 39 rokov, v raketopláne Discovery. Išlo o krátku vojenskú misiu STS-51-C, posádka bola zložená z piatich dôstojníkov a na obežnej dráhe vypustila špionážnu družicu. Štart aj pristátie boli na myse Canaveral - Kennedyho vesmírne stredisko na Floride. V COSPAR bola katalogizovaná ako 1985-010A.
Druhý let skončil tragicky 73 sekúnd po štarte z Floridy, celá posádka zahynula.
Lety v skratke:
Býčí skála (národná prírodná rezervácia)
Býčí skála je národná prírodná rezervácia v chránenej krajinnej oblasti Moravský kras, rozkladajúca sa medzi mestom Adamov a obcou Křtiny na hraniciach okresov Blansko a Brno-venkov. Vznikla v roku 2003 zlúčením pôvodnej národnej prírodnej pamiatky Býčí skála (vyhlásenou v roku 1975) a národnou prírodnou rezerváciou Josefovské údolí (vyhlásená 1977). NPR sa rozkladá na ploche o rozlohe 181,58 ha.
Ochrana
Predmetom ochrany sú druhovo bohaté prírodné spoločenstvá dubového, bukovo-dubového, dubovo-bukového a bukového vegetačného stupňa, vzniknuté prevažne pôsobením prírodných síl v údolí Křtinského potoka v strednej časti Moravského krasu, a tiež krasové javy a jaskyne.
Montbrison (obvod)
Montbrison je obvod v departemente Rhône a regióne Rhône-Alpes vo Francúzsku. Člení sa ďalej na 10 kantónov a 138 obcí.
Ladoix-Serrigny
Ladoix-Serrigny je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Côte-d’Or, v regióne Burgundsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Šinano (provincia)
thumb|Mapa japonských provincií so zvýraznenou provinciou Šinano Provincia Šinano (🇯🇵) bola stará japonská provincia, na území ktorej sa dnes rozkladá prefektúra Nagano. Jej skrátený názov je Šinšú (信州).
Provincia Šinano susedila s provinciami Ečigo, Eččú, Hida, Kai, Kózuke, Mikawa, Mino, Musaši, Suruga a Tótómi.
Starodávne hlavné mesto sa nachádzalo v blízkosti súčasného moderného mesta Macumoto, ktoré sa stalo dôležitým provinčným mestom.
Počas druhej svetovej vojny bola japonská lietadlová loď Šinano pomenovaná podľa tejto starej provincie.
Dejiny
V šiestom roku obdobia Wadó (713) bola cesta, ktorá pretínala Mino a Šinano rozšírená, aby mohla pojať rastúci počet cestujúcich.
V období Sengoku sa Šinano no kuni sa často delilo na niekoľko lén a na jeho území bolo vybudovaných niekoľko hradných miest, medzi ktoré patrili Komoro, Ina a Ueda. Šinano bolo jedno z najväčších centier moci Šingena Takedu počas jeho vojen proti Kenšinovi Uesugovi a iným.
V období Meidži, v roku 1871 boli súčasne so zrušením feudálnych panstiev a vytvorením prefektúr (Haihan Čiken) po reformách Meidži z provincie Šinano administratívne vytvorené prefektúry Nagano a Čikuma. Tieto dve pokusné vládne a územné jednotky boli opäť spojené v roku 1876 do súčasnej prefektúry Nagano, ktorá zostala v podstate nezmenená až do dnes.
We'll Be Coming Back
„We'll Be Coming Back“ je skladba škótskeho producenta Calvina Harrisa a anglického speváka Example. Skladba bola vydaná ako štvrtý singel z Harrisovho albumu 18 Months dňa 27. júla 2012. Skladba sa udržala dva týždne na 2. mieste v britskom rebríčku UK Singles Chart, čim sa stal štvrtým Harrisovým singlom posebe na 2. mieste v Spojenom kráľovstve. Takisto sa skladba objavila ako posledná na Examplovom albume The Evolution of Man.
Kompozícia
Úvod skladby začína melodickou gitarovou časťou a prechádza do "tvrdého elektronického syntetizátorového refrénu" s Examplovými vokálmi.
Hudobné video
Videoklip bol natočený v Hollywood Hills v Los Angeles v júni 2012. Režíroval ho iránsky filmár dokumentov Saman Keshavarz. Videoklip mal svoju premiéru dňa 6. júla 2012.
NGC 7537
NGC 7537 je galaxia v súhvezdí Ryby, ktorú objavil britsko-nemecký astronóm William Herschel 30. augusta 1785.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 13.
Manuel Gálvez
Manuel Gálvez (* 18. júl 1882, Paraná, Argentína - † 14. november 1962, Buenos Aires) bol argentínsky spisovateľ, básnik, esejista, historik a životopisec.
Rodina Baptistina
Rodina Baptistina je skupina asteroidov, ktorá vznikla zničením väčšieho asteroidu (170 km) pred 160 mil. rokov pri zrážke s menším telesom. Najväčším pozostatkom pôvodného telesa je 298 Baptistina, po ktorom je pomenovaná táto skupina.
Množstvo menších úlomkov kolízie sa dostalo do vnútornej časti Slnečnej sústavy vďaka Dráhovej rezonancii s Jupiterom a Marsom, čo spôsobilo množstvo meteoritických dopadov pred 100 až 50 mil. rokmi. Rodina Baptistina sa skladá zo zriedkavých uhlíkato-chondritových asteroidov a meteoroidov s rovnakými obežnými dráhami. Koncentrácia chrómu v usadeninách (65 mil. rokov staré) na K-T hranici na Zemi naznačuje, že meteorit ktorý vytvoril Chicxulubský kráter pochádzal z tejto rodiny. Meteorit, ktorý pred 108 mil. rokmi vytvoril mesačný kráter Tycho, môže pochádzať tiež z tejto skupiny asteroidov.
William Pailes
William Arthur Pailes (* 26. jún 1952, Hackensack, New Jersey, USA) je americký vojak, astronaut, 186. človek vo vesmíre po lete v raketopláne.
Krátky životopis
Jeho život je úplne venovaný službe v armáde. V roku 1974 ukončil úspešne United States Air Force Academy v odbore informatika, kde získal titul bakalára. V roku 1981 získal titul magistra v rovnakom odbore na Texas A&M University. Bol vojenským letcom na viacerých základniach v USA a Veľkej Británii. V roku 1982 bol zaradený do armádneho výcvikového strediska budúcich astronautov, po troch rokoch absolvoval let raketoplánom a potom sa vrátil k vojenskej službe. Zo strediska kozmonautov USAF odišiel v roku 1988. Používal prezývku Bill.
Let do vesmíru
Zúčastnil sa rýdzo vojenskej misie, špionážnej a tiež veľmi utajovanej, s označením NASA STS-51-J, podľa evidencie COSPAR 1985-092A. V posádke boli samí vojaci-dôstojníci: plukovník Karol Bobko, podplukovník Ronald Grabe, major David Hilmers, plukovník Robert Lee Stewart a major William Pailes z kozmickej divízie USAF. Počas letu, ktorý štartoval na kozmodróme Cape Canaveral Air Force Station na Floride 3. októbra 1985 vypustili dve vojenské družice typu DSCS-3 s desaťročnou životnosťou a po štyroch dňoch sa vrátili v poriadku na leteckú základňu Edwards v Kalifornii. Počas letu raketoplán dosiahol výškový rekord 515 km nad Zemou.
Rita Hayworth
Rita Hayworth, vlastným menom Margarita Carmen Cansino (* 17. október 1918, Brooklyn, New York, New York – † 14. máj 1987, New York), bola americká tanečnica a herečka.
Životopis
Narodila sa ako Margarita Carmen Cansino rodičom Eduardovi Cansinovi a Volge Hayworthovej. Rodičia boli tanečníci. Otec pochádzal z malého mesta blízko španielskej Sevilly, Castilleja de la Cuesta. Matka bola Američanka s írsko-anglickými koreňmi. Margarita bola najstaršia z troch súrodencov. Mala dvoch mladších bratov, Eduarda a Vernona. V roku 1927 sa celá rodina presťahovala do Hollywoodu.
Kariéra
Margarita spolu so svojimi rodičmi a súrodencami tancovali v nočných kluboch, kde si ju všimli filmoví producenti. Filmové štúdio 20th Century Fox s ňou v roku 1935 podpísalo dvojročnú zmluvu. Keď v roku 1937 prešla k spoločnosti Columbia Pictures, zmenila si meno na Rita Hayworth.
V roku 1939 natočila prvý významný film po boku Caryho Granta, Len anjeli majú krídla (Only Angels Have Wings). Hereckým prejavom vzbudila záujem aj u iných filmových spoločností, ako Metro-Goldwyn-Mayer alebo Warner Bros.
Najväčšie uznanie získala v roku 1941 vo filme Krv a piesok (Blood and Sand) po boku Tyrona Powera a Lindy Darnellovej. Odvtedy sa stala najznámejšou červenovláskou Holywoodu a obdivovanou filmovou hviezdou. Nasledovali úspešné filmy po boku známych mužských a ženských hereckých hviezd: Tales of Manhattan, You’ll Never Get Rich, My Gal Sal a muzikál Dievča mesiaca (Cover Girl). Tancovala po boku perfekcionistu Freda Astaira.
Za svoju najslávnejšiu filmovú rolu považovala film Gilda z roku 1946. Filmoví kritici vysoko hodnotili jej výkon vo filme Dáma zo Šanghaja (The Lady from Shanghai) z roku 1947. V roku 1947 navštívila aj Česko-Slovensko.
V roku 1948 si dala od nakrúcania pauzu a presťahovala sa do Európy. Po návrate sa objavila v ďalších filmoch: Affair in Trinidad, Salome, Miss Sadie Thompson, Pal Joey, Separate Tables, The Story on Page On, Cesta do Texasu (They Came to Cordura).
Posledným filmom v jej kariére bol western The Wrath of God. Za dlhoročnú prácu a prínos v kinematografii bola ocenená cenou National Screen Heritage Award.
V roku 1983 mal premiéru životopisný film o Rite Hayworth s názvom Rita Hayworth: The Love Goddess, v ktorom hlavnú úlohu stvárnila Lynda Carter.
Smrť
Vo februári 1987 upadla do bdelej kómy. Zomrela 14. mája 1987 vo veku 68 rokov. Trpela na Alzheimerovu chorobu. Pohreb sa konal 19. mája 1987 v Beverly Hills. Pochovaná je na Holy Cross Cemetery v Culver City v Kalifornii.
Súkromný život
náhľad|Svadba [[Orson Welles|Orsona Wellesa a Rity Hayworth, 7. september 1943]] Rita sa vydala a rozviedla celkovo päťkrát:
Čajovníkový olej
right|thumb|Čajovníkový olej
Čajovníkový olej je éterický olej, ktorý sa používa v kozmetických výrobkoch vďaka svojim mnohostranným účinkom. Tento olej má antiseptické vlastnosti, slúži teda ako výborná dezinfekcia. K jeho efektom patrí protizápalový účinok, je používaný v boji proti baktériám, mikróbom, plesniam, pri poraneniach. Odstraňuje tiež infekcie na pokožke i slizniciach. Má aj stimulačný a regeneračný účinok na imunitný systém a poškodené tkanivá.
Sliezska abeceda
Sliezska abeceda je súbor písmen, ktoré sa používajú v grafickej sústave (hornej) sliezštiny.
Je to modifikovaná latinka (modifikovaná použitím diakritických znamienok ˇ, ´, ` ).
Zoznam
I.
Malé písmená: a, b, c, ć, č, d, e, f, g, h, i, j, k, l, m, n, ń, o, p, r, ř, s, ś, š, t, u, ů, w, y, z, ź, ž.
dz, dź, dž, ch
Veľké písmená: A, B, C, Ć, Č, D, E, F, G, H, I, J, K, L, M, N, Ń, O, P, R, Ř, S, Ś, Š, T, U, Ů, W, Y, Z, Ź, Ž.
II.
Malé písmená: a, b, c, ć, č, d, e, è, f, g, h, i, ì, j, k, l, ł, m, n, ń, o, ò, ô, p, r, ř, s, ś, š, t, u, w, y, ỳ, z, ź, ž.
Dz, Dź, Dž, Ch
Silesian language
Haskala
thumb|Maskilim, predstavitelia haskaly
Haskala alebo židovské osvietenstvo je ideologický smer rozšírený medzi židovskými obyvateľmi Európy v 18. a 19. storočí. Cieľom bolo pretvorenie židovského kultúrneho a náboženského života v duchu moderných ideí, integrácie do európskej spoločnosti a vzrast miery sekulárneho vzdelania, výuky hebrejčiny a židovskej histórie. Predstaviteľ sa označuje slovom maskil.
Osvietení Židia sa nazývali maskilim (plurál). Za hlavného predstaviteľa haskaly je považovaný Moses Mendelssohn (1729–1786), pruský Žid žijúci v Berlíne a autor mnohých závažných filozofických prací. Medzi hlásateľov tejto myšlienky sa radili predovšetkým emancipované židovské vrstvy. V oblasti, kde dominovala nemčina, patrili osvietenci k odporcom jazyka jidiš a požadovali výuku v nemčine a v hebrejčine. Vo východnejšie položených oblastiach (Poľsko, Rusko) však bola situácia iná.
Za kľúčový prvok haskaly bolo osvietencami považované školstvo a vzdelanie. Kládli dôraz na vznik nových židovských škôl v strednej Európe s výukou v nemčine a v osvieteneckom duchu. Vo vzťahu k náboženstvu bol zachovávaný umiernený postoj (tzn. uznanie základných náboženských hodnôt), ale vo výklade preferovania rozumového prístupu a moderných vedeckých poznatkov.
Židovský verejná debata sa presunula zo synagóg, z náboženských škôl, rabínskych odpovedí, kníh o etike či kázňach do periodík, literárnych klubov, komunity intelektuálov či do súkromných domovov.
Oravcová (prítok Hrona)
Prameň
Pramení v Nízkych Tatrách, v geomorfologickom podcelku Kráľovohoľské Tatry, na JJZ úpätí Kolesárovej (1 508,0 m n. m.) v nadmorskej výške približne 940 m n. m.
Opis toku
Od prameňa tečie severojužným smerom cez lokalitu Drôťačka, sprava priberá prítok prameniaci severovýchodne od horárne Kolesárová, prechodne sa stáča na juhovýchod a vteká do Horehronského podolia. Tu sa opätovne stáča smerom na juh, sprava priberá prítok (661,6 m n. m.) vznikajúci východne od horárne Kolesárová a tečúci cez lokalitu Vyšné rakytiny, a následne zľava priberá aj Bartkovú. Na severovýchodnom úpätí vrchu Pivarčovské (673 m n. m.) ďalej priberá pravostranný prítok prameniaci severne od obce Závadka nad Hronom, potok tečie územím východne od intravilánu spomenutej obce cez priemyselný areál, kde podteká štátnu cestu č. 66 i železničnú trať Banská Bystrica – Červená Skala. Do Hrona sa vlieva východne od centra obce Závadka nad Hronom v nadmorskej výške cca 614 m n. m.
Tarawa
náhľad|Mapa atolu
Tarawa je atol Gilbertových ostrovov. Administratívne je súčasťou republiky Kiribati. Je sídlom jedného z najväčších miest Bairiki.
Tarawa bola počas druhej svetovej vojny dôležitou základňou japonských vojsk na Gilbertových ostrovoch. V novembri 1943 o ňu viedli Američania tvrdé boje.
Hollenstein an der Ybbs
Hollenstein an der Ybbs je obec v Rakúsku v spolkovej krajine Dolné Rakúsko v okrese Amstetten.
Žije tu obyvateľov.
Twist
Twist je druh spoločenského tanca.
Autorom twistu je americký skladateľ a spevák Hank Ballard, autor skladby „The Twist“ z r. 1958. Twist sa vo svete začal tancovať v roku 1961.
Charakteristickým znakom twistu je rotácia bedier okolo vertikálnej osi. Niektoré z prvkov tanca majú pôvod v tradičnom ľudovom africkom tanci - v tanci plodnosti.
NGC 7538
NGC 7538 je emisná hmlovina v súhvezdí Cefeus, ktorú objavil britsko-nemecký astronóm William Herschel 3. novembra 1787.
Kapteynov vesmír
Kapteynov vesmír je jedna z prvých schém Galaxie, ktorú odvodil v roku 1922 Jacobus Cornelius Kapteyn z pozorovaných zdanlivých jasnosti, stredných paraláx, vlastných pohybov a funkcie svietivosti hviezd.
Slnko sa v Kapteynovom vesmíre nachádza v strede Galaxie, kde je najvyššia priestorová hustota hviezd (45 hviezd na 1 000 pc³); plochy rovnakej priestorovej hustoty hviezd sú elipsoidy so stredným sploštením 1:5. Pohyb hviezd sa v Kapteynovom vesmíre vysvetľuje teóriou dvoch prúdov (hviezdny prúd).
8. december
Narodenia
thumb|upright|[[Thomas Robert Cech (* 1947)]] thumb|upright|[[Nancy Meyersová (* 1949)]] thumb|upright|[[Kim Basingerová (* 1953)]] thumb|upright|[[Sinéad O’Connor (* 1966)]]
Bertheauville
Bertheauville je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Seine-Maritime, v regióne Horná Normandia.
8. december
Úmrtia
thumb|upright|[[Golda Meirová († 1978)]] thumb|upright|[[John Lennon († 1980)]]
Bertheauville
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Josef Rosenauer
Detstvo
Josef sa narodil v Chvalšinách ako nemanželské dieťa Voršily Traxlerovej, dcéry tesára Martina Traxlera. Hoci by mal niesť meno po slobodnej matke, bol 26. februára pokrstený s priezviskom Rosenauer; otec sa k nemu však nikdy nepriznal.
Mladosť a vzdelanie
Od 13 rokov sa učil u lesníka Petra Lambechara, ktorý spravoval bažantnicu v neďalekom Červenom Dvore. Počas učenia asi preukázal mimoriadne schopnosti pre lesníctvo, možno i pre prácu geodeta, pretože vyhoveniu jeho žiadosti o služobné povýšenie z roku 1758 bránil len nemanželský pôvod. Listina Márie Terézie z 20. novembra odstránila aj túto prekážku a v roku 1759 Rosenauer nastúpil ako lesný adjunkt do schwarzenberského lesného úradu v Českom Krumlove. Na počiatku 60. rokov študoval na náklady zamestnávateľa na tzv. inžinierskej akadémii vo Viedni, ktorú ukončil v máji 1770 s výborným prospechom. V následujúcom roku získal titul schwarzenberského kniežacieho lesného inžiniera. V roku 1774 sa Josef Rosenauer po zložení zememeračských skúšok stal tiež prísažným zemským zememeračom.
Dielo
Ako zamestnanec vrchnostenskej správy schwarzenberského panstva vypracoval návrh umožňujúci lacnú dopravu dreva z neprístupných pralesov Šumavy v povodí Vltavy svahovým plavebným kanálom cez hlavné európske rozvodie do rieky Große Mühl a ďalej do Dunaja. Odvážny návrh predložil kniežaťu Jozefovi I. Adamovi zo Schwarzenbergu v roku 1774, ale schválený bol až kniežaťom Jánom zo Schwarzenbergu v roku 1779. Samotná realizácia začala po desiatich rokoch v roku 1789 a prvá časť – dlhý tzv. starý kanál vedúci od potoka Zwettelbach k Jeleniemu potoku – bola celkom dokončená v roku 1793. Rosenauer sa obával nedostatku vody z prítokov plavebného kanála a radšej v stavbe nepokračoval, druhá časť (nový kanál) bola postavená podľa Rosenauerovho projektu až v rokoch 1821–1822.
Josef Rosenauer tiež vypracoval projekt kanála, ktorý by obchádzal nesplavné časti Vltavy: pri dnešnej lipenskej hrádzi mal opustiť riečne koryto a pokračovať v trase, ktorej zodpovedá dnešná cesta do Vyššieho Brodu. Kanálom by sa mohli plaviť plte, drevo i polená, súčasne mohla voda poháňať okolo dvadsiatich píl. Hoci bol kanál schválený v roku 1785, realizácia sa odložila pre výšku pozemkových daní a projekt sa nakoniec nikdy nerealizoval.
Knieža Josef Schwarzenberg na začiatku 19. storočia poveril skúseného Rosenauera, vtedy už riaditeľa schwarzenberskej plavby, navrhnutím systému plavenia dreva z oblasti Modravy a Roklanu. Návrh Vchynicko-tetovského plavebného kanála, ktorý obchádzal nesplavný úsek rieky Vydry pod Antýglom spojením s Křemelnou, knieža schválil a okamžite ho začali budovať.
Josef Rosenauer stál tiež pri zriadení plavebného kanála pre plavenie dreva na rieke Aist v Hornom Rakúsku.
Pavel Josef Vejvanovský
Pavel Josef Vejvanovský (* okolo 1633, Hukvaldy, Morava – † 24. jún 1693, Kroměříž), bol český skladateľ, trubkár a regenschori (»Cori praefectus« v kostole svätého Mauritia).
Vejvanovský študoval v rokoch 1656 až 1660 na jezuitskom kolégiu v Opave a zoznámil sa tam s Heinrichom Ignazom Franzom Biberom.
Josef Rosenauer
Dielo
Zomrel na jar 1804 v 69 rokoch vo svojom dome na následky neúspešnej operácie močových ciest, zanechal vdovu s ôsmimi deťmi.
Pavel Josef Vejvanovský
Od roku 1664 bol členom orchestra olomouckého kniežaťa-biskupa Karla, grófa von Liechtenstein-Kastelkorn (1624–1695) v ktorého letnej rezidencii v Kroměříži, Heinrich Ignaz Franz Biber pôsobil do roku 1670 ako vedúci tohto Ensemblu. Po Biberovom nečakanom odchode do Salzburgu sa stal Vejvanovský jeho následníkom v tejto funkcii. Bol ním až do svojej smrti v roku 1693. Ako poľný trubkár(tubicen campestris) nikdy oficiálne neobdržal titul dvorného kapelníka.
Josef Rosenauer
Dielo
V Chvalšinách sú na dome čp. 118 umiestnené dve Rosenauerove pamätné tabule, prvá z roku 1928, druhá z roku 1991. V rokoch 1999-2000 bol v Chvalšinách realizovaný projekt zriadenia Múzea Schwarzenberského plavebného kanála.
Pavel Josef Vejvanovský
Skoro sto diel, medzi nimi omše, motetá, ofertóriá, vešpery a inštrumentálne diela sa dodnes zachovalo, z nich skoro polovica ako rukopisy v Kroměřížskom zámockom archíve a v hudobnom oddelení Národného múzea v Prahe.
Marange-Silvange (obec)
Marange-Silvange je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Moselle, v regióne Lotrinsko.
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
5379 Abehiroshi
5379 Abehiroshi (1991 GH) je asteroid pásma planétok, ktorý objavil Satoru Otomo a Osamu Muramacu v Kiyosato 16. apríla 1991.
5379 Abehiroshi má inklináciu 3,80391.
Rydlo (súhvezdie)
Hviezdy
Nepomenovaná alfa Caeli dosahuje iba neveľkú jasnosť 4,46 mag. U nás nad obzor nevystupuje. Sprevádza ju spoločník magnitúdy 12,5, červený trpaslík.
Beta Caeli je žltobiela, voľným okom sotva viditeľná hviezda. U nás dosahuje nad obzorom výšku len 4°. Je o desatinu magnitúdy slabšia ako alfa Caeli. Dvojhviezdou je aj gama Caeli vystupujúca u nás o niečo vyššie, do výšky 6°: Hlavnú žltú zložku sprevádza vo vzdialenosti 3″ biely sprievodca s magnitúdou 8,5.
Objekty
Súhvezdie obsahuje len slabšie hviezdy a nijaké výrazné objekty. Nachádza sa tu len niekoľko veľmi slabých galaxií, napríklad NGC 1701 s magnitúdou 14.
20-centimetrovým ďalekohľadom možno južne od nášho územia vidieť na juhu Rydla trojicu galaxií NGC 1595, NGC 1598 a ESO 202-23. Za temnej noci sa javia ako tri rozmazané fliačiky s nepatrne svetlejšími stredmi. Tretia menovaná galaxia sú v skutočnosti dve kolidujúce málo svietivé galaxie.
Poloha
Súhvezdie leží pod Zajacom, medzi Holubicou a Eridanom. Možno ho nájsť na spojnici hviezd z Orióna – Bellatrix a Rigel – predĺženej smerom na juh. U nás vystupuje nad obzor iba sčasti. Najjužnejšie časti Rydla sa dajú pozorovať len v juhoeurópskych zemepisných šírkach. Súhvezdie je plošne veľmi malé a jeho hviezdy netvoria nijaký výrazný obrazec.
Hollenthon
Hollenthon je obec v Rakúsku v spolkovej krajine Dolné Rakúsko v okrese Viedenské Nové Mesto-vidiek.
Žije tu 1 034 obyvateľov (1. 1. 2010).
Why Does My Heart Feel So Bad?
„Why Does My Heart Feel So Bad?“ je skladba amerického hudobníka Mobyho, vydaná ako štvrtý singel z jeho albumu Play (1999). Na skladbe vokálne spolupracoval The Shining Light Gospel Choir. V britskom rebríčku UK Singles Chart dosiahol singel 16. miesto.
NGC 7539
NGC 7539 je galaxia v súhvezdí Pegas, ktorú objavil anglický astronóm John Herschel 17. augusta 1828.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 12,6.
Laignes
Laignes je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Côte-d’Or, v regióne Burgundsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Juventus FC
Juventus Football Club S.p.A. (z lat. iuventus – mladosť), často označovaný ako Juventus alebo skrátene Juve, je taliansky profesionálny futbalový klub sídliaci v meste Turín, v metropole regiónu Piemont na severozápade Talianska. Je tretím najstarším klubom v krajine a s výnimkou sezóny 2006/07 pôsobí počas celej svojej histórie v najvyššej súťaži (od roku 1929 známej ako Serie A).
Založený bol v roku 1897 ako Sport Club Juventus skupinou turínskych študentov. Medzi nimi bol aj prvý klubový prezident Eugenio Canfari a jeho brat Enrico, autor klubových memoárov. Od roku 1923 je neodmysliteľne spojený s priemyselnou rodinou Agnelliovcov. Ich spolupráca predstavuje najstaršie športové partnerstvo v Taliansku a práve vďaka nej sa stal Juventus prvým profesionálnym klubom na Apeninskom polostrove. Časom sa z neho stal symbol národnej kultúry a súčasť národnej identity. Najvyšší počet talianskych reprezentantov vzišiel práve z tohto klubu. Jeho hráči mali výrazný vplyv na víťazstvách talianskej reprezentácie na Majstrovstvách sveta v rokoch 1934, 1982 a 2006. Vzhľadom na ideologickú politiku a sociálno-ekonomický pôvod si získal veľkú popularitu doma aj v zahraničí, najmä v krajinách s vysokým počtom talianskych prisťahovalcov, medzi ktorými má viac priaznivcov ako ktorýkoľvek iný taliansky futbalový klub. Je jedným z najpopulárnejších futbalových klubov na svete.
Juventus je historicky najúspešnejším klubom v talianskom futbale a jedným z najúspešnejších a najviac oceňovaných v globálnom ponímaní. Na domácej a medzinárodnej scéne získal celkovo 53 rôznych trofejí, čo je viac než ktorýkoľvek iný taliansky klub. Na svojom konte má rekordných 32 ligových titulov, rekordných 9 Talianskych pohárov a 7 národné superpoháre. S jedenástimi medzinárodnými trofejami (2x Interkontinentálny pohár, 2x Liga majstrov UEFA, 1x Pohár víťazov pohárov UEFA, 3x Pohár UEFA, 1x Pohár Intertoto UEFA a 1x Superpohár UEFA) je momentálne na 4. mieste v Európe a na 7. mieste vo svete. V rokoch 1976 – 1986 pod vedením trénera Giovanniho Trapattoniho získal trinásť trofejí, vrátane šiestich ligových titulov a jedného víťazstva v Európskom pohári majstrov. Juventus sa stal prvým klubom v histórii európskeho futbalu, ktorý vyhral všetky tri hlavné súťaže organizované Úniou európskych futbalových zväzov: Pohár európskych majstrov, Pohár víťazov pohárov UEFA a Pohár UEFA. Po víťazstve v Interkontinentálnom pohári v roku 1985 sa stal prvým a dodnes jediným klubom, ktorý získal všetky kontinentálne a medzikontinentálne trofeje. Podľa rebríčka, ktorý zostavila v roku 2009 Medzinárodná federácia futbalových historikov a štatistikov (IFFHS) na základe výkonnosti klubov v medzinárodných súťažiach je Juventus najlepším talianskym a druhým najlepším európskym klubom 20. storočia.
História
thumb|right|Historicky prvý tím Juventusu z roku 1898 Juventus vznikol ako Sport Club Juventus koncom roka 1897. O jeho založenie sa zaslúžili študenti prestížneho lýcea Massima D'Azeglia v Turíne. Na Foot-Ball Club Juventus bol premenovaný o dva roky neskôr. Klub sa zapojil do Talianskych futbalových majstrovstiev v roku 1900. Počas tohto obdobia nosili hráči Juventusu na sebe ružovo-čierne dresy. Prvý titul získali v roku 1905, ich domácim štadiónom bol vtedy Velodromo Umberto I. V ďalšom období sa zmenili farby klubu na bielu a čiernu, inšpiráciou boli dresy anglického tímu Notts County.
V roku 1906 nastal v klube rozkol po tom, čo niekoľko čelných predstaviteľov uvažovalo presťahovaní Juventusu do iného mesta. Klubový prezident Alfredo Dick z toho bol nešťastný a tak s niektorými významnými hráčmi založil FBC Torino. Začala sa rivalita dvoch turínskych klubov, ktorých vzájomné zápasy sú dodnes označované ako Derby della Mole. V ďalších rokoch pokračovala prestavba hráčskeho kádra, ktorú prerušila 1. svetová vojna.
Ligová dominancia
V roku 1923 získal kontrolu nad klubom prezident automobilovej spoločnosti FIAT Edoardo Agnelli a začal s výstavbou nového štadióna. Táto skutočnosť dopomohla Juventusu k zisku druhého scudetta (ligový triumf) v sezóne 1925/26 po finálových víťazstvách nad Alba Roma s celkovým skóre 12:1. Výrazný podiel na ňom mal najlepší strelec mužstva Antonín Voják. V 30. rokoch sa klub z Turína definitívne zaradil medzi špičku talianskeho klubového futbalu. Stal sa zároveň prvým profesionálnym klubom na Apeninskom polostrove, vybudoval si širokú základňu priaznivcov. Výsledkom týchto udalostí bolo päť po sebe idúcich titulov majstra Talianska. Prvé štyri získal Juventus pod vedením trénera Carla Carcana. Jeho hráči vytvorili jadro národného mužstva na Majstrovstvách sveta 1934, kde získalo Taliansko vedené trénerom Vittoriom Pozzom prvý titul svetového šampióna. Hviezdami víťazného mužstva boli okrem iných Raimundo Orsi, Luigi Bertolini, Giovanni Ferrari a Luis Monti. thumb|left|200px|Sivori, Charles a Boniperti
V tom období už hrával Juventus svoje domáce zápasy na Stadio Comunale, ale koncom 30. rokov a ani na začiatku 40. rokov nedokázal nadviazať na predchádzajúce úspechy.
Po 2. svetovej vojne bol Gianni Agnelli vymenovaný za čestného prezidenta klubu. V tomto období pôsobili v klube aj dvaja slovenskí futbalisti Július Korostelev a Ján Arpáš. V sezónach 1949/50 a 1951/52 získal ďalšie dva ligové primáty. Trénerom tímu bol v tom období Angličan Jesse Carver.
Počas sezóny 1958/59 prišli do klubu dvaja noví útočníci. Boli nimi Walesan John Charles a Talian s argentínskymi koreňmi Omar Sivori. Spoločne s dlhoročnou oporou Giampierom Bonipertim vytvorili silné útočné trio. V tej istej sezóne získal Juventus právo nosiť na dresoch zlatú hviezdu za desať získaných ligových titulov. V nasledujúcom ročníku vyhral Seriu A aj Taliansky pohár a získal tak premiérové double. Omar Sivori sa stal v roku 1961 držiteľom ocenenia Zlatá lopta určeného pre najlepšieho hráča pôsobiaceho v Európe. V tom istom roku odišiel z klubu Boniperti, so 182 gólmi vo všetkých súťažiach najlepší strelec klubu. Jeho rekord vydržal až 45 rokov.
Na európskej scéne
thumb|right|[[Giovanni Trapattoni viedol Juventus v rokoch 1976 – 1985]] Trapattoniho éra priniesla pre Juventus množstvo úspechov. V prvej polovici 80. rokov získal tri ligové tituly. V roku 1984 to bol už 20. titul v histórii, čo umožnilo Juventusu nosiť na dresoch aj druhú zlatú hviezdu. Dodnes je jediným talianskym klubom, ktorému sa to podarilo. Viacero hráčov dosiahlo individuálne úspechy. Paolo Rossi získal v roku 1982 Zlatú loptu, za čo vďačil najmä skvelým výkonom na Majstrovstvách sveta v Španielsku, kde sa stal najlepším hráčom i strelcom celého turnaja.