cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tomáš Špidlík
Životopis
Tomáš Špidlík absolvoval základnú školu a gymnázium v rodných Boskoviciach. V roku 1938 začal študovať latinčinu a českú literatúru na filozofickej fakulte v Brne. Po uzatvorení českých vysokých škôl nacistami na jeseň roku 1939 vstúpil 23. septembra 1940 do jezuitského noviciátu v Benešove. Keď aj tento obsadili nacisti, pokračoval v rokoch 19421945 v štúdiu filozofie na Velehrade. Tu zložil 24. septembra 1942 rehoľné sľuby. Jeho prípravu niekoľkokrát prerušili nútené práce nariadené najprv nemeckými, potom rumunskými a nakoniec ruskými vojakmi.
Po skončení štúdia sa Špidlík stal prefektom velehradského gymnázia. Vyučoval tu češtinu a ruštinu. V roku 1946 ho poslali na štúdium teológie do holandského Maastrichtu, kde 22. augusta 1949 prijal kňazské svätenie. V roku 1950 doplnil svoje jezuitské formačné štúdiá v talianskej Florencii. V roku 1951 už bolo zrejmé, že sa do vlasti nebude môcť vrátiť. Prizvali ho k spolupráci s Vatikánskym rozhlasom. V rokoch 195153 teda pokračoval v štúdiu na Pápežskom orientálnom inštitúte v Ríme a v roku 1954 tu obhájil doktorskú prácu ''Joseph de Volokolamsk. Un chapitre de la spiritualité russe (Josef Volokolamský. Úvod do ruské spirituality)'' pod vedením jezuitu prof. Irenea Hausherra. Od roku 1954 vyučoval ako docent východnú a patristickú teológiu v Ríme na Pápežskom orientálnom inštitúte, na Pápežskej gregoriánskej univerzite, na karmelitánskom inštitúte Terezianum a hosťoval na mnohých európskych i svetových univerzitách, okrem iného v St. Paul v Spojených štátoch, v Indii a v Kinshase (Zaire). V roku 1961 získal hodnosť profesora. V rokoch 19511989 bol špirituálom v rímskom Pápežskom kolégiu sv. Jána Nepomuckého (Nepomucenum). Špidlíkove české piatkové príhovory na vlnách Rádia Vatikán boli preložené do mnohých ďalších jazykov.
Tomáš Špidlík je strýkom študenta a kresťanského aktivistu Pavla Švandy, ktorého v októbri 1981 našli po augustovej návšteve Ríma a Tomáša Špidlíka mŕtveho v priepasti Macocha. Podľa niektorých názorov bol zavraždený Štátnou bezpečnosťou.
V júli 1992 navštívil Moravu, predsedal v Pustiměři Medzinárodnému stretnutiu mládeže a o týždeň nato viedol exercície mladých v Drysiciach.
V marci 1995 viedol duchovné cvičenia (exercície) pápeža Jána Pavla II. a rímskej kúrie.
Kardinálske kolégium ho vybralo, aby 18. apríla 2005 v Sixtínskej kaplnke predniesol posledný prejav ku konkláve pred voľbou pápeža, v ktorej bol nakoniec zvolený Benedikt XVI.. Prvú exhortáciu predniesol Raniero Cantalamessa. Tento zvyk zaviedla apoštolská konštitúcia Universi Dominici Gregis. Ku kardinálom, ktorí budú voliť nového pápeža, majú prehovoriť dve významné cirkevné osobnosti o situácii, v ktorej sa v súčasnosti cirkev nachádza, a o výzvach, ktoré pred ňou stoja do budúcnosti. Sám kardinál Špidlík vzhľadom k svojmu veku nebol oprávnený voliť.
Ocenenia
V Ríme kardinála Špidlíka navštívili Alexander Dubček i Václav Havel. 28. októbra 1998 ho český prezident Václav Havel za vynikajúce zásluhy o demokracii a ľudské práva vyznamenal Rádom T. G. Masaryka.
V roku 1989 ho Institute of Raleigh (North Carolina) zvolil za „Muža roka“, roku 1990 mu ten istý inštitút udelil titul „Najobdivuhodnejší muž desaťročia“ ako ocenenie významného vplyvu na americkú spoločnosť. Taliansky prezident Carlo Azeglio Ciampi 22. novembra 2003 Špidlíkovi predal najvyššie vyznamenanie za zásluhy v oblasti kultúry a umenia. (Podľa TS ČBK prijal „Zlatú medailu za zásluhy o kultúru a umenie“ 26. novembra 2003 z rúk talianskeho ministra kultúry Giuliana Urbaniho).
16. júna 2005 prevzal Špidlík v Neapoli prvú cenu „Corrada Ursiho“ za svoj prínos k porozumeniu medzi národmi prostredníctvom médií.
Pri príležitosti 400. výročia narodenia učiteľa národov Jana Amosa Komenského ho 26. júla 1992 mesto Uherský Brod poctilo zlatou medailou Jana Amosa Komenského. Po vydaní Opus Magnum (L‘idée russe) mu v roku 1994 francúzske mesto Troyes udelilo medailu čestného občianstva. O knihu prejavil osobne záujem i francúzsky premiér. 6. augusta 2005 prevzal čestné občianstvo Pustiměře.
Pri príležitosti 600. výročí úmrtia Sergeja Radonežského (13141392) ho prijal moskovský patriarcha Pimen aj prezident Michail Gorbačov. V roku 1993 bol vymenovaný za čestného člena Spoločnosti byzantských štúdií v Petrohrade.
V roku 1997 dostal dva čestné doktoráty. V máji od rumunskej univerzity v Cluj-Napoca, ktorá v ňom ocenila jedného z najväčších znalcov východnej teológie a spirituality, a v decembri od teologickej fakulty Univerzity Palackého v Olomouci. V máji 1999 získal čestný doktorát od Karlovej univerzity v Prahe.
V roku 2002 udelila Česká biskupská konferencia Tomáši Špidlíkovi Rád sv. Cyrila a Metoda za celoživotné dielo.
Pápež Ján Pavol II. menoval 21. októbra 2003 prof. Špidlíka kardinálom. Do svojho kardinálskeho erbu si Špidlík vložil heslo Ex toto corde (z celého srdca). Titulárnu baziliku svätej Agáty prevzal 5. februára 2004, v deň jej pamiatky. Keďže v čase svojho kreovania za kardinála mal už takmer 84 rokov a nemohol už zastávať žiadny úrad, v jeho prípade nebola potrebná biskupská konsekrácia.
Dielo
Špidlík sa zameriaval na teológiu kresťanského Východu. Mnohí oceňujú hĺbku, poctivosť i umelecký cit jeho bádania, jeho porozumenie histórii i súčasnosti, schopnosť urobiť dávne myšlienky inšpiratívnymi pre súčasnosť.
V češtine boli vydané tieto jeho publikácie:
Duchovná literatúra
Kresťanský Východ
Jezuistika
Rozprávky a knižky pre deti
Iné
Ján Piroh
Ján Piroh (* 17. december 1946, Považská Bystrica† 30. január 2003, Bratislava) bol slovenský dokumentarista, známy predovšetkým filmami s horolezeckou tematikou a cestopisnými reportážami.
Štúdium a začiatky
Ján Piroh študoval v rokoch 1961 až 1965 umeleckú fotografiu na SŠUP v Bratislave. Po ukončení štúdia sa pokúšal dostať na FAMU a dva roky pracoval ako fotograf pre Duslo Šaľa. V roku 1969 bol prijatý na filmovú a televíznu kameru do Prahy. Po absolvovaní štúdia v roku 1973 získal miesto kameramana v Spravodajskom filme Štúdia krátkych filmov v Bratislave a do roku 1982 sa podieľal na tvorbe žurnálov Týždeň vo filme a Sonda. Medzi jeho vtedajších spolupracovníkov patril Igor Dobiš, Štefan Bujna, Mikuláš Fodor, Ľudovít Veselý a iní. V roku 1976 sa mu podarilo nakrútiť prvú samostatnú reportáž Výstup na Rysy, ktorá sa objavila v deviatom čísle filmového žurnálu Sonda.
Charakteristika tvorby
Už v reportážach bola u Jána Piroha prítomná autorská invencia, schopnosť vyťažiť z udalosti jej humorné i kritické aspekty. Táto spravodajská skúsenosť ovplyvnila aj dokumentárnu tvorbu. Piroh spája pozitívnu publicistickú zanietenosť, ktorá pripomína Kudelkove diela zo šesťdesiatych rokov, s dokumentaristickou vyváženosťou tvaru. Poetiku Pirohovej tvorby charakterizujú občiansky angažované témy, napríklad ekológia, ale aj reportážna kameramanská štylizácia. K forme jeho diel patrí aj prelínanie hraných prvkov s dokumentárnymi.
Dokumentárne filmy
Vo filme Malebná cesta dolu Váhom (1983) pokračoval Ján Piroh v ekologických témach - sleduje znečisťovanie Váhu od prameňa až k ústiu, funkčne využíva kontrast s textom o Váhu zo začiatku 19. storočia. Oproti jeho predchádzajúcim dielam je zrejmé stupňovanie štylizačných postupov (najmä v epizódach - vízách). Príkre kontrasty, irónia a expresívna štylizácia podmieňujú sugestívnosť známych faktov. Aj v tejto snímke spája dokumentárne a hrané prvky.
K vrcholom Pirohovej tvorby patrí celovečerný film Kangchenjunga (1981) zaznamenávajúci prípravy, cestu a výstup horolezeckej expedície na himalájsky vrchol. Na rozdiel od predchádzajúcich i nasledujúcich podobných filmov Piroh nekládol dôraz na turisticko-estétske zábery hôr či takzvanú objektívnosť reportáže, ale uprednostnil obrazový denník. Autor pokračoval v úsilí o odkrytie skrytých obsahov horolezeckých expedícií ako ho naznačil už Druhý výstup na Nanga Parbat (Dušan Trančík). Piroh expedíciu do Himalájí ani nekomentuje, ani neopisuje, ale zobrazuje dôsledne prizmou osobných skúseností. Pre Kangchenjungu je príznačná rovnováha zážitku a vyčerpávajúcej informácie o priebehu udalosti.
Snímka Volanie v tiesni (1984) sa pohybuje vo sfére publicistiky, ktorá približuje prácu príslušníkov Verejnej bezpečnosti na Silvestra a Nový rok 1984. V nasledujúcom období sa Piroh venoval už iba hranému filmu a k dokumentu sa vrátil až v deväťdesiatych rokoch, kedy pracoval v STV Bratislava (1992 - 1994). Od roku 1995 nakrúcal dokumentárne filmy pre Českú televíziu a českú filmovú spoločnosť Febio (Jak se žije, OKO, Zpověď, Cestománie či GEN – Galerie elity národa).
Hraná tvorba
Ján Piroh spolupracoval ako druhý kameraman na hraných filmoch režiséra Juraja Jakubiska Dovidenia v pekle, priatelia! (1970/90), Tisícročná včela (1983), Pehavý Max a strašidlá (1987).
Režijný debut Jána Piroha v hranom filme Sagarmatha (1988) - supervízia Juraj Jakubisko - nadväzuje na dokumentárny film Kangchenjunga. Piroh nakrútil dramatický príbeh o horolezeckej výprave na Mount Everest. Film sa pokúša o realistické zachytenie atmosféry vo výprave, o odhaľovanie zložitých medziľudských vzťahov vo vypätých nebezpečných situáciách a o zachytenie dramatického zápasu ľudskej vôle a túžby po prekonaní nebezpečenstva.
Aswán (mesto v Egypte)
Pamiatky v Aswáne
Medzi najznámejšie aswánskej pamiatky patria vykopávky mesta Abú na ostrove Elefantína. Abú existovalo nepretržite od 3. tisícročia pred Kr. až do 14. storočia po Kr. a nálezy, umiestnené v blízkom Aswánskom múzeu, ukazujú na bohatosť a význam tohto miesta. Na Elefantíne sa nachádzajú aj núbijské dediny so svojbytnou kultúrou. Ostrov Džazíra al-Malik (angl. Kitchener's Island) je známy svojou botanickou záhradou. Na západnom brehu Nílu možno navštíviť hrobky faraónskych hodnostárov, zhliadnuť mauzóleum Agu Chána či sa vydať ku o niečo vzdialenejším rozsiahlym zrúcaninám kláštora sv. Simeona. Na východnom brehu zaujme návštevníkov predovšetkým moderné Núbijské múzeum a starovek0 lomy. Žula z aswánskych lomov sa používala po celý starovek a nájdeme ju takmer na každej egyptskej stavbe. Turisticky populárny je nedokončený obelisk kráľovnej Hatšepsut, ktorého výška mala byť 42 metrov a hmotnosť 1168 ton. Obelisk počas výroby praskol a práce boli zastavené. Pri lome s obeliskom sa nachádza aj aswánsky cintorín s fátimovskými hrobkami z 11. a 12. storočia. Na skale blízo prvého nílskeho kataraktu sa týči hotel Old Cataract, v ktorom bývala spisovateľka Agatha Christie, ktorá sem umiestnila časť deja svojho románu Smrť na Níle.
Pamiatky v okolí
Z pamiatok ležiacich mimo vlastného Aswánu je najbližšie (asi 4 km) chrám bohyne Eset na ostrove Philae, založený v roku 350 pred Kr. Chrám bol presťahovaný v 70. rokoch 20. storočia na ostrov Agilika z dôvodu zvýšenia hladiny vody v starej Aswánskej priehrade, ktoré spôsobovalo zaplavenie pôvodnej lokality. O niečo ďalej stojí rozsiahla hrádza novej Aswánskej priehrady s pamätníkom sovietsko-egyptského priateľstva. Asi kilometer od hrádze sa nachádza ostrov, kam boli presťahované niektoré núbijské pamiatky (chrámy Kalabša a Kertassi), aby boli ochránené pred zatopením. Takmer nedostupné vzhľadom k bezpečnostným opatreniam v oblasti sú chrámy a hrobky v Amado a zámoček Kasr Ibrím, ku ktorým sa možno dostať iba v rámci organizovanej plavby po Násirovom jazere.
Nedostupnosť našťastie neplatí pre Abú Simbel, chrámový komplex asi 250 km na juh od Aswánu, blízko hraníc so Sudánom. Bol vybudovaný faraónom Ramessem II. (1290 pred Kr. - 1224 pred Kr.) a je súčasťou listiny svetového dedičstva UNESCO.
Aswán je aj východiskovým bodom pre plavby po Níle na sever do Luxoru či Káhiry alebo pre cesty na juh po Násirovo jazero a do Sudánu.
Podnebie
Aswán je jedno z najsuchších stále obývaných miest na Zemi, v priemere tu prší len niekoľkokrát za 10 rokov. Nielen že je Aswán veľmi suchý, ale je aj jedným z najteplejších miest v Egypte. Teploty tu v lete zvyčajne dosahujú 40-50°C, v noci klesajú na 35°C. Najchladnejším mesiacom je január, kedy teploty zvyčajne cez deň dosahujú 25-27°C, v noci potom 15°C. Toto obdobie je zrejme najlepšie na cestovanie do tejto oblasti. Vo februári totiž denné teploty presahujú 30°C a v marci začína obdobie piesočných búrok, trvajúci približne 2 mesiace, ktoré sú veľmi nepríjemné.
Doprava
Okrem riečnej dopravy po Níle je Aswán dostupný aj cestnou a železničnou sieťou. Má aj medzinárodné letisko.
Ženská dvojhra na French Open 2007
Súťaže sa zúčastnilo 128 hráčov, z toho 32 nasadených, 12 kvalifikantiek, 8 hráčok s divokou kartou a 2 náhradníčky. Víťazkou sa po tretíkrát po sebe stala Justine Heninová, ktorá vo finále porazila Anu Ivanovićovú 6–1 6–2.
Nasadenie hráčok
<li>🇸🇮 Katarina Srebotniková ''(Tretie kolo) <li>🇫🇷 Marion Bartoliová ''(Štvrté kolo) <li>🇮🇹 Tathiana Garbinová ''(Štvrté kolo) <li>🇦🇹 Sybille Bammerová ''(Štvrté kolo) <li>🇯🇵 Ai Sugijamová ''(Tretie kolo) <li>🇺🇦 Aľona Bondarenková ''(Druhé kolo) <li>🇮🇹 Francesca Schiavoneová ''(Tretie kolo) <li>🇪🇸 Anabel Medinová Garriguesová ''(Štvrté kolo) <li>🇨🇿 Lucie Šafářová ''(Štvrté kolo) <li>🇺🇸 Venus Williamsová ''(Tretie kolo) <li>🇦🇺 Samantha Stosurová ''(Tretie kolo) <li>🇮🇹 Mara Santangelová ''(Tretie kolo) <li>🇦🇷 Gisela Dulková ''(Druhé kolo) <li>🇺🇦 Julija Vakulenková ''(Prvé kolo) <li>🇫🇷 Séverine Bremondová ''(Prvé kolo) <li>🇩🇪 Martina Müllerová ''(Druhé kolo) </ol>
Augusto César Sandino
Augusto Nicolás Calderón "César“ Sandino (* 18. máj 1895 – † 21. február 1934) bol nikaragujský revolucionár, v rokoch 19271933 líder povstania proti americkej okupácii Nikaraguy, ktorá prebiehala takmer nepretržite medzi rokmi 19121933.
Životopis
Sandino sa narodil v roku 1895 v mestečku Niquinohomo na západe krajiny. Jeho otec pochádzal z bohatej statkárskej rodiny, jeho mama pôvodne pracovala v tejto rodine ako slúžka. Už v júli roku 1912 bol mladý Sandino svedkom vojenskej intervencie USA v Nikaraguy, ktorou sa začala dlhoročná okupácia zeme Spojenými štátmi (pozri Banánové vojny). V r. 1921 postrelil Sandino pri hádke miestneho prominentného mešťana, ktorý urážal jeho matku. Keďže bol obvinený z pokusu o vraždu, musel zo svojho rodného mesta utiecť a niekoľko následných rokov sa zdržiaval v Guatemale, Hondurase a v Mexiku. Do Nikaraguy sa vrátil v roku 1926, keď ubehla premlčacia doba jeho obvinenia. Zamestnal sa ako úradník v zlatej bani San Albino v horách pri hraniciach s Hondurasom.
Krátko po Sandinovom príchode vypukla vzbura časti armády pod vedením liberálneho generála José María Moncadu proti konzervatívnemu prezidentovi Adolfovi Diazovi, ktorý bol všeobecne pokladaný za „bábku“ dosadenú Spojenými štátmi. Sandino zorganizoval z miestnych baníkov a roľníkov vlastnú ozbrojenú skupinu, ktorá začala ozbrojenými akciami proti konzervativistickej armáde podporovať liberalistickú armádu generála Moncadu. Od roku 1927 Sandinova skupina výrazne nabrala na sile a popularite a v apríli zohrala dôležitú rolu pri podpore postupu hlavnej časti liberalistickej armády na Managuu. Avšak na nátlak Spojených štátov, ktoré sa vyhrážali ráznym vojenským zásahom, boli liberalistickí generáli donútení v máji uzavrieť s konzervatívcami mier, podľa ktorého mal bábkový prezident Diaz dokončiť svoje funkčné obdobie a pod dohľadom USA bola zároveň zavedená nová armáda, tzv. Národná garda. vľavo|náhľad|Sandino (v strede) na ceste po Mexiku Sandino túto dohodu odmietol, jej signatárov označil za vlastizradcov a rozhodol sa pokračovať v boji, pričom začiatkom júla toho roku vydal manifest, v ktorom vyhlásil vojnu Spojeným štátom. Uviedol, že sa nevzdá boja, „pokiaľ títo pirátski okupanti a vrahovia slabých ľudí nebudú vyhnaní z jeho krajiny“. Sandino začal podnikať útoky na vojenské hliadky a menšie základne americkej námornej pechoty a Národnej gardy. Hoci z vojenského hľadiska jeho útoky neboli veľmi úspešné a Sandinove sily pri nich často utrpeli oveľa väčšie straty ako americkí vojaci, Sandino si získava v Nikarague veľkú popularitu a na vrchole svojich aktivít malo jeho partizánske vojsko údajne až 3 000 mužov (iné odhady hovoria iba o niekoľko stovkách). Americká armáda označila Sandinu za banditu a rozbehla veľkú kampaň na jeho dolapenie a zničenie jeho skupiny. Hoci sa námornej pechote podarilo v januári 1928 odhaliť a dobyť jeho základný tábor v horách v Quilali, Sandinu ani väčšinu jeho mužov nikdy nechytili. vpravo|náhľad|Americká námorná pechota so zajatou vlajkou Sandinových povstalcov, Nikaragua, 1932 Jeho boj mu priniesol popularitu aj inde vo svete a hoci Sandino boľševizmus odmietal, symbolickú podporu mu vyjadrila napr. aj Kominterna. Sandino vystupoval predovšetkým ako vlastenec a usiloval sa o spojenie Stredoamerických krajín v boji proti americkému imperializmu. V roku 1929 mu Mexický prezident Emilio Portes ponúkol v Mexiku azyl, načo tam Sandino v rámci hľadania medzinárodnej podpory strávil niekoľko mesiacov, no čoskoro sa vrátil späť do Nikarague.
Sandino napriek snahám americkej námornej pechoty pokračoval vo svojich ozbrojených aktivitách až do januára 1933, keď sa americké vojská z Nikaraguy definitívne stiahli. Sandino následne uznal novozvoleného prezidenta Juana Bautistu Sacasa, stále mu však prekážal veľký vplyv USA na Nikaraguu, odmietol svoju armádu odzbrojiť a spochybňoval legitímnosť Američanmi vytvorenej Národnej Gardy a jej veliteľa Anastasia Somozu. Kvôli urovnaniu sporov pozval vo februári 1934 prezident Sacasa Sandinu do Managui, kde sa malo diskutovať o obmedzení vplyvu Národnej gardy a Sandinovom odzbrojení. Somoza však v skutočnosti akékoľvek obmedzovanie svojho vplyvu odmietal a pripravil (bez vedomia prezidenta) Sandinovi pascu. Keď sa Sandino večer 21. februára 1934 vracal s niekoľkými svojimi spoločníkmi (vrátane svojho otca a brata) z rokovaní s prezidentom, pri hlavnej bráne prezidentského paláca jeho auto obkľúčil oddiel Národnej Gardy. Donútili ich vystúpiť a ešte tej noci ich na Somozov príkaz za mestom popravili. Nasledujúci deň Národná garda zaútočila na tábor Sandinovej armády a väčšinu jej členov zabila. Somoza dva roky na to uskutočnil prevrat, pri ktorom zosadil prezidenta Sacasu a začal niekoľko desiatok rokov dlhé obdobie, počas ktorého jeho rodina držala nad krajinou úplnú moc.
Sandinov odkaz neostal zabudnutý a na jeho počesť sa pomenovala veľká partizánska organizácia Sandinovský front národného oslobodenia, ktorá v revolúcii v r. 1979 zvrhla Anastaziu Somozu Debayla, posledného predstaviteľa rodiny Somozovcov.
Flexografia
thumb|Flexografický desaťfarbový stroj Novoflex CM, ktorého hlavnou časťou je CI sekcia s centrálnym tlakovým valcom a satelitne usporiadanými tlačovými jednotkami. Flexografia (iné názvy: gumotlač, flexotlač ) je technológia tlače z výšky, pri ktorej sa používa pružná tlačová forma a nízkoviskózne tlačové farby. Flexografia je veľmi podobná kníhtlači. Flexografia je významnou tlačovou technikou v priemysle, ktorý sa zameriava na výrobu obalových fólií.
Flexografické formy
thumb|Tlačová forma flexografie, tzv. štočok Vo flexografii sa používajú flexibilné (pružné) fotopolymérne tlačové formy, ktoré majú tlačiace miesta vyvýšené nad netlačiacimi podobne, ako je to pri kníhtlači. Flexografické formy sa pripravujú z fotopolymérnych kompozícií fotochemickou cestou, teda chemickou reakciou pri pôsobení svetelného žiarenia. Metódy stereotypie (gumotypy, plastotypy) sa používajú zriedkavo, najnovšie sa začínajú používať metódy CTP.
Automobilový koncept
right|thumb|200px|Škoda Joyster right|thumb|200px|Opel Astra GTC Paris Concept Automobilový koncept je automobil vyrobený prevažne vo forme prototypu, určený na prezentáciu novej koncepcie, technológie alebo dizajnu. Je väčšinou štylisticky veľmi odlišný od obyčajných automobilov. Má vlastný tvar a pokročilé moderné technológie. To vyplýva z voľnej vízie dizajnérov a nie z ekonomickej kalkulácie automobiliek.
Flexografia
Flexografické formy
Flexografická forma (štočok) nie je len prenášacím médiom farby, ale tiež deformovateľným prvkom tlakovej sústavy (pri kníhtlači je to poťah tlakového valca). Deformovateľným je z toho dôvodu, že vyrovnáva nerovnosti medzi povrchom tlačovej formy s filmom farby a povrchom potláčaného materiálu.
Automobilový koncept
Dizajnérske firmy ako Bertone, Italdesign Giugiaro, Pininfarina pracujú na konceptoch známych svetových automobiliek. Zvyčajne automobilové koncepty sú predstavované počas veľkých autosalónov (v Ženeve, Frankfurte, Paríži či Detroite).
Flexografia
Príprava flexografickej formy z fotopolymérnej kompozície
V súčasnosti sa najviac využívajú fotopolymérne flexografické formy. Základom pre ich prípravu je fotopolymérna kopírovacia vrstva požadovanej hrúbky, často asi 3 milimetre (pri potláčaní vlnitých lepeniek majú hrúbku 6 milimetrov). Základnou zložkou polymerizácie je schopný monomér. Druhou zložkou je polymér, ktorý sa väčšinou nezúčastňuje fotochemickej reakcie. Medzi ďalšie zložky patria senzibilizátor a iniciátor.
Kopírovanie sa vykonáva v pneumatickom kopírovacom ráme, pretože aj tu je dôležitý kontakt kopírovacieho zariadenia s vrstvou. Kopírovacie podklady majú byť na vrstve ako stranovo správne (čitateľné) negatívy.
Pri nalepení štočka na formový valec je v dôsledku zakrivenia oblúka v rovine tlačiacich prvkov väčšia ako dĺžka oblúka základne. Táto veľkosť rozdielu vzrastá so zvyšujúcou sa hrúbkou štočka a poklesom priemeru formového valca.
Ďalšie špecifikum flexografie sa týka viacfarebnej tlače. Prenosným médiom farby na formu je rastrovaný kovový alebo keramický valec. Jamky sú zhotovené tak, aby ich os bola vytočená o 45 stupňov voči osi valca. Je to kvôli správnej funkcii stierky, ktorá odstraňuje prebytočnú farbu.
Príprava flexografických foriem systémom CTP
Existujú dva typy prípravy flexografických foriem digitálnou, bezfilmovou cestou:
Flexografické stroje
Väčšina flexografických strojov je kotúčových, pretože takéto usporiadanie je lepšie kvôli povahe produktov tlačených touto technikou. Farba sa nanáša na tlačovú formu (štočok) pomocou kovového valca, ktorý sa nazýva aj aniloxový valec. Tento aniloxový valec je rastrovaný, teda má vyleptané jamky, pomocou ktorých prenáša farbu na flexibilnú tlačovú formu (štočok). Najčastejšie sa používajú viacfarbové tlačové stroje vhodné na plnofarebnú tlač.
Spoločným znakom všetkých flexografických strojov je, že v prípade prerušenia tlače musia byť valce odstavené z tlaku a farebníková jednotka sa v prípade disperzných a rozpúšťadlových farieb musí stále otáčať, aby farba na povrchu aniloxového valca nezaschla.
Flexografické stroje sa rozdeľujú na:
Farebníky flexografických strojov
V praxi je možné stretnúť rôzne riešenia farebníkov. Najhlavnejšou časťou je rastrovaný kovový dávkovací valec (aniloxový valec). Jeho povrch je pokrytý jamkami, ktoré prenášajú tlačovú farbu na tlačovú formu (štočok). Hustota jamiek je od 60 do 500 lpc. Tieto jamky sa zhotovujú pri nižších hustotách buď moletovaním, chemickým leptaním alebo elektromechanickým rytím. Valce s vyššou hustotou jamiek (nad 200 lpc) sa zhotovujú vypaľovaním pomocou urýchlených elektrónov a infračerveného laserového lúča. Časom sa oderom povrchu valca zmenšuje objem jamiek a musí sa valec vymeniť. Aby sa tomu zabránilo, povrch valca sa chrómuje, nitriduje alebo karbiduje.
Farba sa nanáša na rastrový valec buď z otvorenej, alebo uzavretej kazetovej farebnice. Prebytočná farba sa odstraňuje pomocou stierky z tenkej kovovej alebo plastovej lišty, ktorá je upevnená v držiaku. Stierka môže byť súbežne alebo protibežne voči rastrovému valcu. Pri kazetovej farebnici je stierka jej súčasťou. Prednosťou kazetovej farebnice je nízka úroveň odparovania rozpúšťadla z tlačovej farby.
Flexografické farby
Flexografické farby sú širokou skupinou výrobkov vzhľadom na rozmanitosť oblastí využitia flexografie(od tlače novín až po potlač obalov). Delia sa podľa mechanizmu schnutia na farby na vodnom základe, rozpúšťadlové farby a UV flexofarby.
Flexografické farby sa dodávajú vo forme koncentrátov s viskozitou 0,1 až 0,25 pas. Pred ich použitím sa ich viskozita upravuje pomocou riedidla, zároveň sa tak upravuje aj ich výsledná sýtosť vyfarbenia.
Využitie flexografie
Flexografia sa využíva najmä v obalovom priemysle pri tlači na celofán, plastové a kovové fólie. V podstate sa dá potlačiť akýkoľvek materiál, ktorý fyzicky prejde tlačovým strojom. Flexografia sa využíva aj pri tlači lacnejších časopisov, ako aj lokálnych novín. Výtlačky sa sušia odparovaním, farba schne okamžite a neodtláča sa na prsty ako sa bežne stáva pri ofsetovej tlači.
Výhody a nevýhody flexografie
Medzi výhody flexografie patrí to, že je to relatívne lacná tlačová technika, tlačové formy sú lacné a čas potrebný na prípravu je krátky. Sušenie je tiež krátkodobý proces a rotačný princíp umožňuje použiť vyššiu rýchlosť tlače.
Medzi nevýhody patrí problematická reprodukcia jemných detailov a tendencia k farebnej odchýlke.
Plesiosaury
Plesiosaury (iné názvy: pleziosaury, veslojaštery ; lat. Plesiosauria) je vyhynutá skupina morských plazov z taxónu jašteroplutvé (Sauropterygia).
Existujú ešte plesiosaury?
Posledné plesiosaury zmizli zo zemského povrchu pred asi 65,5 mil. rokov spolu s ďalšími skupinami organizmov. Existujú však legendárne kryptozoologické príšery, ktorých opis tela sa podobá opisu tela plesiosaurov. Patrí medzi ne napríklad lochnesská príšera, cadborosaurus atď. Pokiaľ však nebudú k dispozícii rukolapné dôkazy namiesto pochybných svedectiev, plesiosaury oficiálne zostanú vyhynutá skupina.
Bialikova cena
náhľad|Zalman Šneor pri slávnostnom udelení Bialikovej ceny; po jeho ľavici stojí izraelský premiér [[David Ben Gurion a po jeho pravici telavivský starosta Jisrael Rokach ]] Bialikova cena je ocenenie za mimoriadny prínos hebrejskej literatúre, ktoré každoročne udeľuje mesto Tel Aviv v Izraeli. Cena je pomenovaná po spisovateľovi Chajimovi Nachmanovi Bialikovi. Bola založená v januári 1933 pri príležitosti Bialikových 60. narodenín.
Medzi nositeľov ceny patria napríklad Šmuel Josef Agnon, Šaul Černichovski, Max Brod, Amos Oz, David Ben Gurion, Martin Buber či Geršom Scholem.
La Montagne (Loire-Atlantique)
La Montagne je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Loire-Atlantique, v regióne Pays-de-la-Loire.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Zoznam planétok 30251 – 30500
Dáta použité s dovolením / Data used with permission © IAU: Minor Planet Center.
Muezín
náhľad|[[Jean-Léon Gérôme: Un Muezzin Appelant du Haut du Minaret les Fidèles à la Prière (1879)]] Muezín (z ) je služobník mešity, ktorý z minaretu zvoláva moslimov v piatok na verejnú bohoslužbu a päťkrát denne ku každodennej modlitbe (salát). Muezínovo volanie sa nazýva azán.
Prvého muezína vybral prorok Mohamed osobne, stal sa ním prepustený etiópsky otrok Bilál ibn Ribáh. V minulosti sa za muezínov často ustanovovali slepci. Dnes sa volanie muezína z praktických dôvodov zosilňuje ampliónom alebo nahrádza zvukovým záznamom.
Urvillers
Poloha
Urvillers má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Urvillers má 607 obyvateľov (2009).
Asellus Borealis
Asellus Borealis (lat., severný oslík) alebo Gama Cancri (γ Cnc / γ Cancri) je hviezda v súhvezdí Rak zdanlivej jasnosti 4,66m, spektrálneho typu A0. Vzdialenosť od Zeme je približne 158 ly.
My Country, 'Tis of Thee
„My Country, 'Tis of Thee“, tiež známa pod názvom „America“, je americká vlastenecká pieseň, ktorej text napísal Samuel Francis Smith. Melódia je rovnaká ako u britskej národnej hymny God Save the Queen. Táto pieseň slúžila ako národná hymna Spojených štátov pred tým, než bola prijatá ako oficiálna hymna „The Star-Spangled Banner“.
História
Samuel Francis Smith napísal text piesne „My Country, 'Tis of Thee“ v roku 1831, ako študent Andover Newton Theological School, Andover, Massachusetts. Jeho priateľ, organista a skladateľ Lowell Mason ho požiadal, aby preložil text z nemeckej školskej knižky hudobných textov alebo napísal nový text. Smitha zaujala jedna melódia, nikdy predtým ju nepočul a nemal tušenie, že je to obdoba britskej hymny „God Save the Queen“. Neprekladal text z nemčiny, ale počas pol hodiny napísal svoj​vlastný text. Pieseň bola prvýkrát zahraná na verejnosti 4. júla 1831, na detskom dni nezávislosti (Independence Day celebration) v Park Street Church v Bostone. Prvýkrát bola publikovaná v roku 1832.
Goa
Goa alebo zriekavo Góa (po kónkánsky: गोंय - Gonja, po maráthsky : गोवा - Govā, po hindsky: गोआ - Góá, po anglicky Goa) je bývalá portugalská kolónia (Portugalská India, spolu s dŕžavami Daman a Diú), dnes najmenší federálny štát Indie, patrí k najviac prosperujúcim štátom Indie. Hlavným mestom je Panadží (-hind.; predtým Nova Goa; angl. Panaji), ďalšie väčšie mestá sú Madgánv (-hind.; angl. Margao), Mápusa (-hind.; angl. Mapusa) a Váskó da Gámá (-hind.; angl. Vasco da Gama).
Pôvod názvu
Starý indický epos Mahábhárata sa o Goe zmieňuje poukázaním na národ Goparaštra, známym ako chovatelia kráv; objavuje sa tu aj meno Gomant. Okrem ďalšieho mena Govaraštra pre južnú časť kónkánskeho územia sa vo svätých hinduistických sanskrtských spisoch zachovali aj mená Gopakapuri a Gapakapattana. Neskôr sa objavuje aj názov Gomanchala, ešte neskôr (v epických básňach nazývaných purana) potom mená Gove, Govapuri alebo Gopakpattan. Antický učenec Ptolemaios uvádza meno Gouba, arabské názvy zo stredoveku znejú Sindabur resp. Sandabur. V 15. storočí v súvislosti s portugalskou kolonizáciou sa objavuje názov Goa, najskôr pre prístav v ústí rieky Mandovi, dnes mesto Velha Goa, neskôr pre celé Portugalcami ovládané územie.
Geografia
left|thumb|Mapa okresov Goa leží na západnom pobreží indického subkontinentu a hraničí so štátmi Maháraštra a Karnátaka, západné pobrežie tvorí Indický oceán (Arabské more). Celková plocha štátu je 3 702 km², najvyšším bodom je Sonsogor s výškou 1 167 m nad morom (v pohorí Západný Ghat), pobrežie je dlhé 101 km s mnohými veľkými plážami. Goa je bohatá na vodu, pretekajú ňou dve väčšie rieky Mandovi a Zuari a veľký počet ďalších. Goa sa administratívne delí na dva okresy (Severná Goa a Južná Goa), ktoré sa skladajú z jedenástich okresov, nazývaných taluka (od severu na juh: Pernem, Bardez, Bicholim, Satari, Tiswad resp. skôr Ilhas, Mormugao, Ponda, Salcete, Sanguem, Quepem, Canacona).
Juvigny-sous-Andaine
Juvigny-sous-Andaine je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Orne, v regióne Dolná Normandia.
Wiesbaden
Wiesbaden je hlavné mesto nemeckej spolkovej krajiny Hesensko. Po Frankfurte nad Mohanom je Wiesbaden druhé najväčšie mesto Hesenska a s 27 termálnymi prameňmi je jedným z najstarších kúpeľných miest Európy. Vo Wiesbadene je sídlo nemeckého Spolkového kriminálneho úradu. V roku 2008 malo mesto 275 422 obyvateľov.
Goa
Geografia
Klimatické podmienky v Goe: horúce leto (s teplotami medzi 30 °C a 39 °C) spojené s extrémnou vlhkosťou v dôsledku monzúnov (medzi júnom a septembrom) a pre Európanov príjemná zima (v decembri a januári sa denné teploty pohybujú medzi 20 °C a 30 °C, zrážky sú výnimočné).
Wiesbaden
Dejiny
Wiesbaden, ktorého dejiny začínajú už v staroveku, je síce metropolou Hesenska, ktorého súčasťou sa však stal až po skončení druhej svetovej vojny 19. septembra 1945. Pôvodne bol do roku 1866 hlavným mestom Nasavska, potom centrom vládneho obvodu Wiesbaden v pruskej provincii Hesensko-Nasavsko.
Juvigny-sous-Andaine
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Goa
Flóra a fauna
Prvým dojmom pri pohľade na pláže a na zázemie sú množstvá kokosových paliem. Vďaka hojným zrážkam v monzúnovom období a existencií mnohých riek a riečok má Goa bujnú vegetáciu. Na rozdiel od niektorých iných štátov v Indii, kde boli lesné porasty z veľkej časti vyrúbané, je asi jedna tretina územia v Goe zalesnená pôvodným džungľovým porastom. Okrem rôznych listnatých stromov a vzácnych drevín (ako napr. teakový strom) sú tu zastúpené stromy s orechmi kešu, s mangom, ďalej ananás a pod.
Juvigny-sous-Andaine
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Goa
Flóra a fauna
Okrem všadeprítomných kráv vykazuje príroda značnú populáciu líšok a divých prasiat; na pobreží a vo vnútrozemí žije množstvo vtáctva, či domáceho alebo sťahovavého. Goa je tiež známa veľkým počtom hadov, ktoré prispievajú ku zníženiu počtu rozšírených hlodavcov.
Dejiny
Známe dejiny Goy siahajú do 3. storočia pred Kristom, kedy Goa bola časťou severoindickej maurijskej ríše. V neskorších storočiach sa tu vystriedali vládcovia dynastií satavahanov, čalukyanov, silharov a kadambdov. Roku 1312 pripadla Goa na krátku dobu sultanátu z Dillí, karnátakskí vládcovia z Vijayanagaru ju následne znovu dobyli. Od roku 1469 tu vládli bahmánski sultáni a Mughalovia (Moguli) z Gulbargy, neskôr z Bižapuru.
V roku 1498 na západoindickom pobreží po oboplávaní Afriky pristál moreplavec Vasco da Gama. Portugalsko nechcelo iba ovládnuť lukratívny obchod s korením, ale robilo si nárok aj ako nová koloniálna moc. Portugalský admirál Afonso de Albuquerque potom v marci a znova v novembri 1510 porazil vojská bižápurského mogula, obsadil Gou a tým položil základný kameň budúcej kolónie Portugalská India. right|thumb|Bazilika Bom Jesus
K dejinám Goy patrí meno Františka Xaverského. Tento spoluzakladateľ jezuitského rádu pricestoval do Goy v roku 1542, kde sa – napriek svojej neblahej úlohe počas inkvizície – tešil povesti dobromilného misionára. Xavier cestoval ďalej do Japonska a Číny, zomrel 1552 krátko pred dosiahnutím Číny a bol pochovaný neďaleko Kantonu. Podľa legendy bol jeho hrob neskôr otvorený, jeho údajne neporušené telo bolo potom 16 mesiacov po jeho smrti prevezené do Goy a tu pochované; roku 1622 bol Xavier vylásený za svätého a znovu pochovaný v bazilike Bom Jesus v meste Velha Goa.
Po získaní svojej nezávislosti 1947 sa India bezvýsledne pokúšala diplomatickou cestou dosiahnuť pripojenie Goy a ďalších portugalských osád k únii, nepomohli ani uznesenia Valného zhromaždenia OSN. V decembri 1961 Gou India násilne obsadila, zle vyzbrojená a nepripravená portugalská armáda nekladie žiadny väčší odpor. Goa bola (spolu s oblasťami Daman a Diú) zo začiatku ústredne ovládaná ako zväzové teritórium, od 30. mája 1987 sa stala 25. federálnym štátom.
Obyvateľstvo
Obyvateľstvo Goy, takmer 1,4 milióna obyvateľov, má prírastok 14,9 %, hustota obyvateľstva je 363 na km², takmer 50 % obyvateľov žije v mestách. Miera alfabetizácie sa pohybuje okolo 82 %. Miestnym jazykom je kónkánčina (väčšina obyvateľov hovorí aj anglicky, portugalsky dnes hovorí iba medzi 3 % a 5 % obyvateľov).
Približne 2/5 obyvateľov sú kresťanského vierovyznania, aj keď s mnohými prvkami hinduizmu, ktoré sa nepodarilo odstrániť ani portugalským misionárom; časť obyvateľov má portugalské mená (portugalská koloniálna správa od začiatku podporovala zmiešané manželstvá). Vlastné moslimské obyvateľstvo je málo početné, počas turistickej sezóny tu žije a pracuje značný počet obchodníkov a iných síl (najmä z Kašmíru).
Vplyv portugalskej koloniálnej nadvlády sa prejavuje vo zvykoch obyvateľstva dodnes. Pracovný čas patrí k najkratším v Indii. Goania dodržujú denne predĺženú poludňajšiu siestu), obľúbenými sviatkami sú karneval, Vianoce a Nový rok.
Hospodárstvo
Najdôležitejším odvetvím je turistika, nasledovaná poľnohospodárstvom. K ďalším dôležitým odvetviam patrí ťažba nerastov, konzervárenský priemysel, výroba umelých hnojív, lodná doprava, rybolov a výroba alkoholických nápojov. Istým motorom hospodárstva je aj skutočnosť, že Goa má relatívne bujnú štátnu správu a vysokú mieru emigrácie, čo ďalej znižuje mieru nezamestnanosti. V rebríčku hospodársky najúspešnejších štátov indickej únie zaujíma Goa tretie miesto. V ťažobnom priemysle je to ťažba železnej rudy, bauxitu a mangánu, okrem toho sa ťaží hrnčiarska hlina, vápenec a silikáty. Iná výroba, prevádzkovaná často v malých a zastaraných manufaktúrach (výroba prírodného kaučuku, spracovanie sisalu), má iba lokálny význam, prispieva hlavne ku koloritu krajiny. V poľnohospodárstve hrá významnú úlohu aj pestovanie ryže, ovocia a rybolov zeleniny, prosa, kokosových orechov a kešu, ďalej rybolov (s približne 40 000 pracovníkmi), ktorý je spravidla robený tradičným spôsobom (stále viac mechanizovaný používaním vlečných sietí). Poľnohospodárstvo poskytuje pracovné príležitosti značnej časti obyvateľstva. right|thumb|Pláž Anjouna
Turistika
Celkovo 101 km pobrežia, z väčšiny dlhé, široké a viac menej prázdne pláže, lákajú už desaťročia turistov z celého sveta. Označenie sun'n'sand (po slovensky: slnko a piesok), sa stalo príslovečným pre pobrežie Goy. Roku 2004 navštívilo Gou okolo dvoch miliónov turistov, z toho okolo 400 000 zahraničných turistov (prevažne v zimných mesiacoch; turisti z Indie navštevujú Gou najmä v lete).
Ďalším magnetom sú priaznivé klimatické podmienky predovšetkým v zime, architektúra, početné portugalské koloniálne stavby z minulých storočí, ale aj hindské chrámy, ako aj pre Európana nie celkom cudzie civilizačné dedičstvo bývalej portugalskej kolónie a neproblematická symbióza hinduizmu, kresťanstva a islamu.
Kuchyňa v Goe, ktorá je známa juhoindickými, arabskými a portugalskými vplyvmi, patrí k najznámejším v Indii (Goa je jedným z mála území v Indii, kde si v jednej reštaurácii možno objednať okrem hydiny a rýb bravčové a hovädzie mäso, najčastejšie mierne korenené; alkoholické nápoje sú voľne predajné). Goa temer nepozná chudobu, žobrákov, procesie chorých leprou, ani katastrofálne chudobné štvrte, ako sú známe z miest ako Čénnaí (Madrás), Kalkata alebo Bombaj. Mesto má dobrú turistickú infraštruktúru.
Rape Me
„Rape Me“ je skladba americkej grunge skupiny Nirvana, ktorú napísal frontman Kurt Cobain. Skladba bola vydaná v roku 1993 ako druhý singel z ich tretieho štúdiového albumu In Utero. Bola vydaná ako dvojitá A-strana spolu so singlom „All Apologies“. V britskom rebríčku UK Singles Chart dosiahla 32. miesto.
Časopis Kerrang! zaradil skladbu „Rape Me“ na 90. miesto vo svojom zozname "100 Greatest Rock Tracks Ever!" (1999).
Zoznam skladieb
Vydaná ako dvojitá A-strana s „All Apologies“.
Kazeta a 7" vinyl
Belorítka obyčajná
Belorítka obyčajná (iné názvy: belorítka domová, staršie: lastovička mestská ; ľudovo alebo zastarano: belorítka [varianty tohto názvu pozri v článku belorítka] , lastovička [varianty tohto názvu pozri v článku lastovička] , jurík ; lat. Delichon urbicum) je malý vták z čeľade lastovičkovité, jediný druh z rodu belorítka (Delichon) vyskytujúci sa na Slovensku. Hniezdi v Európe, severozápadnej Afrike, Malej Ázii, južnej Sibíri až po Tichý oceán. Hniezdi v obciach a horských chatách na celom Slovensku. Podľa Medzinárodnej únie na ochranu prírody a prírodných zdrojov belorítka obyčajná patrí medzi najmenej ohrozené druhy, celková populácia klesá. V európskej populácii bol v rokoch 19802013 zaznamenaný mierny pokles.
Opis
Belorítka obyčajná meria 16 – s rozpätím krídel  a váži 18 – 20,5 g.
Samček i samička majú hlavu, chrbát, krídla a chvost modrastočiernej farby s výnimkou trtáča, ktorý je biely Spodná časť tela je biela. Chvost je vykrojený. Mláďatá sú matné s hnedým nádychom na vrchnej i spodnej časti tela.
Hlas
Ich spev je príjemné švitorenie, menej melodické ako u lastovičky obyčajnej. Varovný hlas znie ako ostré "čiip", kontaktný hlas ako "pritt".
Výskyt a stav na Slovensku
Hniezdenie belorítok bolo na Slovensku dokázané v 94,6 % mapovacích kvadrátov. Najvyššie hniezdenie bolo zistené v Nízkych Tatrách. Najväčšie počty dosahuje na sídliskách z panelových domov. Je sťahovavá, prilieta v polovici apríla a odlieta koncom augusta, začiatkom septembra. Ak je teplá jeseň, ojedinele sa vyskytnú ešte v októbri. Belorítky zo Slovenska migrujú do Afriky cez Balkánsky polostrov.
Odhadovaný počet hniezdiacich párov je 500 000 - 1 000 000. Veľkosť populácie i územie na ktorom sa vyskytuje sú stabilné, maximálna zmena do 20%. Ekosozologický status v roku 1995, 1998 a 2001 žiadny. V roku 2014 NT* A2bc - takmer ohrozený. Európsky ochranársky status nezaradený SPEC. Stupeň ohrozenie S, vyhovujúci ochranársky status.
Hniezdenie
thumb|alt=Dve hniezda belorítok na stene, v oboch sedí pri vletovom otvore belorítka|Hniezdo má tvar štvrť gule s malým vchodom Belorítky si stavajú svoje hniezda z hliny. Samec i samička svorne stavajú hniezdo pomocou mokrej pôdy, ktorú zbierajú na okrajoch mlák a potokov. Hniezdo má tvar štvťgule s malým vletovým otvorom. Celá stavba je hotová asi za týždeň. Vajíčka sú biele, býva ich 4 - 5 a sedia na nich obaja rodičia asi 12 - 13 dní. Po vyliahnutí ich spoločne kŕmia. Za rok majú dve hniezdenia, začínajú v máji.
Biotop
Belorítky žijú najmä v sídliskách miest a v obciach s murovanými domami. Často hniezdia aj v kolóniách.
Potrava
Lovia lietajúcie hmyz, hlavne muchy. Reagujú na počasie a lovnú taktiku si prispôsobia, pri zlom počasí lovia tesne nad vodnou hladinou, pri inverzii lovia vo veľkých výškach na hrebeňoch hôr, napríklad v Malej Fatre až alebo sa zdržujú pri pasúcom sa dobytku.
Ochrana
thumb|alt=|Hniezdo s podložkou ako ochrana steny pred znečistením trusom. [[Choňkovce]] Je zákonom chránená, spoločenská hodnota je 500 € (Vyhláška MŽP č. 170/2021). . Belorítky negatívne ovplyvňuje nepriaznivé počasie a to nielen počas hniezdenia ale aj počas migrácie. Vrabec domový obsadzuje jej hniezda, čo môže viesť k opusteniu lokality. Na túto tému bola vykonaná štúdia v Poľsku. Na budovách, kde nie sú prekážkou, je možné podporiť ich hniezdenie lištami. Pod existujúce hniezda, kde je znečisťovanie trusom problémom, je vhodné umiestniť pod tieto hniezda podložky.
Dedičstvo v Pekle
Dedičstvo v Pekle je krátky kriminálny príbeh Květoslava Matějku, ktorý vyšiel vo vydavateľstve Naše vojsko, v edícii Magnet.
Dej
Príbeh sa odohráva na viacerých miestach súčasne jedna perspektíva zobrazuje udalosti v Pullach im Isartal, ďalšia v Prahe a neskôr sa príbeh prenesie do Libereckého kraja do okolia obce Lázně Libverda.
Po nečakanom násilnom usmrtení nenápadnej staršej ženy, miestneho príjmateľa a vyhodnocovateľa informácií pre nemeckú tajnú službu Bundesnachrichtendienst tzv. rezidenta, jedným agentom z lokálnej siete, generál nemeckej tajnej služby, ktorému okolnosti odmlčania rezidenta nie sú známe, nariadi vyšetrenie udalostí a prípadné nahradenie rezidenta. Predtým je potrebné získať dvojča - železnú schránku s dôležitým obsahom, ktorú rezident uschoval. Redaktor, ktorý je rezidentovým dedičom chalupy v prírodnom parku Peklo pri obci Lázně Libverda, je zamotaný do sledu neočakávaných udalostí, spojených so snahou nemeckej tajnej služby získať schránku ukrytú v pivnici. Budovu v noci navštívi neznámy návštevník a neskôr do nej násilne vniknú. Súčasne Národná bezpečnosť odhalí odmlčanie sa rezidenta a šikovnou prácou v akcii "Nemý" vypátra súvislosti a podozrivé zahraničné osoby v Libereckom kraji. Začnú sledovať redaktorovu chalupu a sledované osoby ich dovedú k tzv. mŕtvym schránkam (úložný priestor na výmenu informácií) a tým sa podarí odhaliť štruktúru organizačnej bunky nemeckej tajnej služby na území ČSSR. Dôležitá schránka uschovaná v komíne chalupy v Pekle skončí v rukách Národnej bezpečnosti.
Architektúra začiatku 20. storočia
Tento článok je o '''architektúre začiatku 20. storočia'''. V prvej štvrtine 20. storočia došlo ako v inom tak aj v architektúre k rozhodujúcim výbojom. Na dlhú dobu sa však revolúcia v architektúre obmedzovala len na sféru teoretickú. Prevažná väčšina budov, ktoré boli postavené vychádzala z neurčitej estetiky, ktorá ovládala architektúru už asi jedno storočie dozadu a čerpala bez výberu z rôznych štýlov minulosti. Originálne konštrukcie dosahovali iba stavby úžitkové ako – továrne, skladištia mosty alebo nádražia, a to vďaka tomu, že využívali nové technické prostriedky a technológie. Architekti v Spojených štátoch ako aj v Belgicku a Nemecku vyhlasovali, že je nutné konečne prejsť na nové technológie a tvoriť tak novú súdobú architektúru vyjadrujúcu moderný životný štýl človeka.
Technológie
Železobetón, ktorý sa doteraz používal za účelom čisto praktickým sa začína využívať aj ako prvok estetizujúci. Priekopníkmi takéhoto používania sa stal Auguste Perret alebo aj Toni Garnier, odporučil využitie betónu už v roku 1902 v projekte priemyselného mesta, ktorý je i dnes príkladom urbanistického plánovania. Železo a betón si vyžiadali konštrukciu s viditeľnou kostrou, bez nosných stien, a táto konštrukcia mala dať stavbám priemyselnej spoločnosti prostotu, celkom v protiklade so slohovými napodobeninami, ktoré sa dosiaľ všade presadzovali.
Bauhaus
Tu sa plne uplatnil „funkcionalizmus“. Každá konštrukcia, či už budova alebo predmet dennej potreby mala byť užitočná. Mala mať presnú funkciu a mala dokonale slúžiť svojmu účelu. To samozrejme predpokladá štrukturálnu podobu, ktorá je viditeľná a nestráca sa pod nánosom dekoratívnych prvkov. Ľudia ale stále lipli na dekorativizme a ornamenty sa teda strácali pomaly. Stretli sa dve protichodné tendencie.
Ornament
Na Výstave úžitkového umenia roku 1925, ktorá nepripustila napodobeniny akéhokoľvek štýlu, sa objavili nové „moderné“ dekoratívne prvky. Tieto prvky potom ozdobovali priečelia domov, koberce, tkaniny šperky a sklo. Bol to ornament, ktorý presadzoval ešte kubistické vplyvy (priznané alebo len vytušené) a vyznačujúce sa bohatosťou kvetov, štylizovaných geometrických motívov a kontrastným zoskupením farieb.
Objavovala sa snaha nahradiť oblúky priamymi líniami a ostrými uhlami, čo bol manifest proti secesii. Svoje nadanie ukázal aj Auguste Perret na architektúre kostola Notre-Dame-du-Raincy v Paríži a Múzea verejných prác.
Moderná architektúra
Tendenciu označovanú vtedy slovom „nudiste“ (obnaženosť) hlásal Le Corbusier. Bol to umelec, ktorý pod vplyvom Bauhausu publikoval v časopise L´Esprit Nouveau radikálne myšlienky o budúcnosti architektúry.
Aby bolo poskytnuté zadosťučinenie modernej dobe a spoločnosti, mali sa začať budovať nie len stavby ale celé mestá pretvorené modernými konštrukciami na mestá budúcnosti, tiahnúce sa do výšky, stojace značnou mierou na stĺpoch a pilótach uvoľňujúc tým priestor pod sebou.
V Amerike nabádal Frank Lloyd Wright k návratu k prírode. Odmietal vysoké stavby a prehlasoval, že iba ak má človek dostatok priestoru tak môže dosiahnuť harmonické spojenie s prírodou. Preto mu bola blízka, odvážna „organická architektúra“ v ktorej tvoril a ktorej hmoty sa podriaďovali prísnym plánom aby zapadali do prírodnej scenérie.
V Holandsku, k rozšíreniu architektúry jasných línii a prísnej vyváženosti (Rotterdam) značne prispel Jacobus Oud. Princípy tejto estetiky prebral Dudok, ale dal svojím stavbám viac ľahkosti (Hilversum).