cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vpád vojsk Varšavskej zmluvy do Česko-Slovenska
Časový priebeh udalostí pred inváziou
16. augusta – v Moskve na zasadaní politbyra KSSZ prebehla rozprava o situácii v Československu a bol schválený návrh na vyslanie vojakov. Potom bol schválený list politbyra prvému tajomníkovi ÚV KSČ (Dubčekovi). Podľa spomienok ruského diplomata v tento deň telefonoval Brežnev Dubčekovi a žiadal ho, aby on sám pozval vojská.
V rovnaký deň sa na neoficiálnom rokovaní „bez nejakého protokolu“ stretol János Kádár s Dubčekom v Komárne. Kádár tlmočil nespokojnosť Moskvy s vývojom v Československu a rozoberal chyby, ktorých sa údajne dopustila KSČ. Varoval Dubčeka, že ak nebude plniť závery rokovania z Čiernej nad Tisou a z Bratislavy, tak môže dôjsť k najhoršiemu. Kádar nehovoril priamo o vojenskej intervencii ale veľkou okľukou na ňu upozorňoval. Povedal, že Dubčekove sľuby (pozri 3. augusta), nazývané v rozhovore kompromisy, nie sú myslené čestne a Sovieti ich neberú vážne.
18. augusta – sa v Moskve uskutočnilo stretnutie vedúcich predstaviteľov ZSSR, NDR, Poľska, Bulharska a Maďarska. Aj na základe tamojšieho vystúpenia „zdravých síl“ KSČ so „žiadosťou o vojenskú pomoc“ bol schválený plán invázie. V liste prezidentovi Československa Svobodovi menom účastníkov stretnutia sa ako jeden z hlavných dôvodov invázie uvádza prijatie „žiadosti o pomoc zo strany ozbrojených síl československého ľudu a väčšiny členov predsedníctva ÚV KSČ a viacerých členov vlády ČSSR“. Sovietska tlač odôvodňovala v nasledujúcich dňoch vstup vojsk i existenciou pozývacieho listu, ktorý zostavili prívrženci konzervatívneho krídla KSČ, v ktorom žiadali o pomoc v boji proti „kontrarevolúcii“.
19. augusta – napriek Kádarovmu varovaniu zo 17. augusta si Dubček, podľa vlastných vyjadrení, intervenciu nevedel predstaviť ani si ju nepripúšťal, čoho dôkazom sú jeho verejné prejavy. Československé vedenie (strany aj štátu) totiž priamo nespochybňovalo kľúčové tézy marxizmu-leninizmu (komunizmu) ani spojenectvo so ZSSR. Navyše 19. augusta po 22.00 hodine dostal list od sovietskeho veľvyslanca Červoněnka, ktorý podľa Dubčeka nijako nesignalizoval možnosť vojenskej intervencie. ZSSR a USA si vymenili nóty o platnosti dohôd z Jalty a Postupimu s podmienkou, že v prípade vojenských akcií nepoužijú strategické zbrane a zaručia bezpečnosť svojich štátnych príslušníkov. Washington tým dal de facto Moskve voľnú ruku na zákrok v Československu.
20. augusta – V Prahe sa o 14.00 h začalo zasadanie predsedníctva ÚV KSČ. Hlavným bodom rokovania mala byť príprava septembrového XIV. zjazdu KSČ (ktorý sa potom už neuskutočnil). Počas zasadania prišla okolo 23.30 h správa od ministra Dzúra o obsadzovaní republiky cudzími vojskami. Podľa súčasných historikov : „Intervencia vojsk bola koordinovaná s postupom takzvaného zdravého jadra vo vedení KSČ. Plán spočíval v tom, že skupina „zdravých síl“ vyvolá na zasadnutí rozkol v predsedníctve, vysloví Dubčekovi a jeho prívržencom reforiem nedôveru a fakticky prevezme moc v krajine ustanovením takzvanej Robotnícko-roľníckej (revolučnej) vlády. Zároveň mala skupina vydať vyhlásenie, v ktorom by privítala vojenskú intervenciu piatich spriatelených štátov ako bratskú pomoc v záujme záchrany socializmu v Československu.“ vysvetľuje slovenský historik Michal Štefanský. Dubček však odkladal záverečné hlasovanie a jeho odporcovia (predstavitelia „zdravého jadra“) Vasiľ Biľak, Drahomír Kolder, Oldřich Švestka a Emil Rigo boli prehlasovaní v pomere 7 : 4 a bolo schválené komuniké, ktoré odsúdilo inváziu.
Pozri ďalej Časový priebeh invázie 21. augusta.
Vojská pripravené na inváziu
Pre akciu, označenú ako operácia Dunaj, vyčlenili jednotky Varšavskej zmluvy o sile 27 divízií (12 tankových, 13 motostreleckých, 2 výsadkové) a 1 leteckú armádu o celkovej sile 200 až 750 000 vojakov s 800 lietadlami, 2 až 6 300 tankmi a 2 000 delami a raketometmi. Tieto sily ako celok prevyšovali počtom Česko-slovenskú ľudovú armádu. Sily východného vojenského okruhu ČSĽA neboli v období vpádu v plnom počte a podľa niektorých odhadov na jednu česko-slovenskú divíziu pripadalo 6 intervenčných.
Na operácii sa zúčastnilo asi 28 000 poľských a asi 30 000 maďarských vojakov. Vojsko NDR bolo zastúpené len jedným veliteľsko-spravodajským oddielom.
Len na Slovenskom území bolo v prvých dňoch okupácie nasadených 48 055 sovietskych, 10 372 maďarských a asi 1 000 bulharských vojakov.
Intervenčné sily pod velením generála Pavlovského boli rozdelené do troch skupín. Skupina A (sovietske a poľské jednotky) prenikli na česko-slovenské územie z územia Poľska (Legnica – Krakov). Skupina B tvorená vojskami ZSSR a NDR vyrazila z NDR (oblasť Görlitz, Zittau, Drážďany a Klingenthal). Skupina C, ktorú tvorili sovietske, maďarské a bulharské jednotky vnikla do Česko-Slovenska z maďarského územia z oblasti Győru. Vojaci intervenčných vojsk boli propagandou informovaní, že zasahujú proti kontrarevolúcii a v prípade, že nevstúpia do krajiny ako prví, obsadia Česko-Slovensko západné mocnosti.
Priebeh invázie 21. augusta
náhľad|vpravo|Sovietsky obrnený transportér [[BRDM-1 prechádzajúci Prahou v prvých dňoch okupácie]]
20. augusta 1968 okolo 23:00 navštívil prezidenta Svobodu sovietsky veľvyslanec Červonenko a oznámil mu, že vojská Varšavskej zmluvy prekročili česko-slovenské hranice. Operácia sa začala 20. augusta 1968 o 23:20. Najdôležitejším prvkom operácie bol moment prekvapenia. Okolo 2:00 ráno pristálo na Ruzyňskom letisku v Prahe dopravné lietadlo Antonov An-12 s výsadkovou jednotkou, ktorá zaistila letisko, na ktorom začali pristávať ďalšie lietadlá s vojakmi a technikou.
Neinformovaní obyvatelia krajiny boli týmto aktom agresie šokovaní, mnohí zastavovali postupujúce jednotky a snažili sa vojakom vysvetliť, že na inváziu nebol žiadny dôvod. Na niektorých miestach obyvatelia strhli označenia ulíc a smerové tabule, aby okupačné sily dezorientovali. Česko-slovenská ľudová armáda nekládla odpor. Jednotky dostali zákaz vychádzania. Z vojenského hľadiska bola operácia uskutočnená veľmi efektívne, všetky významné miesta a priestory boli v priebehu jedného dňa obsadené bez boja a s minimálnymi stratami. Nepodarilo sa však uskutočniť predpokladaný politický prevrat a nastoliť robotnícko-roľnícku vládu, ktorú by zorganizovali odporcovia reforiem z konzervatívneho krídla KSČ.
Robotnícko-roľnícka vláda
20. augusta poobede počas zasadania predsedníctva ÚV KSČ sa otvorene Dubčekovi odporcovia Vasiľ Biľak, Drahomír Kolder, Oldřich Švestka a Emil Rigo sa označili za „zdravé jadro“. Alois Indra, ktorý mal prevziať vedenie tzv. robotnícko-roľníckej (revolučnej) vlády nezískal podporu (prezident Svoboda odmietol menovať), napriek tomu 21. augusta ráno bol Dubček a ďalší vedúci pracovníci zaistení „v mene robotnícko-roľníckej vlády vedenej súdruhom Indrom." Dubček, premiér Oldřich Černík, predseda parlamentu Josef Smrkovský, tajomník ÚV KSČ Josef Špaček (jeden z najbližších spolupracovníkov Dubčeka), predseda pražskej straníckej organizácie Bohumil Šimon a František Kriegel boli unesení a internovaní. Lietadlami boli najprv prevezení z Prahy na Ukrajinu, kde boli držaní na chate neďaleko Užhorodu. 23. augusta odletela do Moskvy ďalšia delegácia česko-slovenských politikov, na čele s prezidentom Svobodom. Ich cieľom bolo dosiahnuť dohodu so sovietskymi predstaviteľmi a najmä stiahnutie okupačných vojsk. Sovietskou podmienkou na prepustenie internovaných politikov však bolo podpísanie moskovského protokolu, ktorý fakticky znamenal kapituláciu.
Zatiaľ to nie je doložené písomnými dôkazmi z nedostupných archívnych fondov v Rusku, ale všetko svedčí o tom, že „maďarský" scenár potlačenia „kontrarevolúcie" v Československu sa nepodarilo zopakovať jednoduchým unesením vedenia. Počas maďarského povstania na jeseň 1956 Sovieti uniesli reformného lídra Imreho Nagya do Rumunska a v Budapešti dosadili robotnícko-roľnícku vládu Jánosa Kádára. Nagya potom dva roka revolučný tribunál za zatvorenými dverami odsúdil za zradu a nechal popraviť obesením. Sovietskym veľvyslancom v Budapešti bol vtedy Jurij Andropov, ktorý o dvanásť rokov neskôr šéfoval KGB. V Československu sovieti nenarazili na ozbrojený odpor „kontrarevolúcie", ale na pasívny odpor obyvateľstva a s tým si okupanti nevedeli poradiť. Alois Indra tiež nebol Kádár a zlyhal na celej čiare, tak ako aj ďalší pozývatelia takzvanej internacionálnej pomoci. Bývalý plukovník KGB Oleg Gordijevskij uvádza, že sovietske politbyro sa rozhodlo zmeniť kurz a vzdať sa scenára s „revolučnou robotnícko-roľníckou vládou" večer 22. augusta.
Šírenie informácií rozhlasom
Ráno vysielal Československý rozhlas výzvu Všemu lidu Československé socialistické republiky, v ktorom ÚV KSČ označil „tento akt“ (teda inváziu) za porušenie medzinárodného práva a informoval, že sa tak deje proti vôli ústavných orgánov a bez ich vedomia. Na rozkaz riaditeľa Československého rozhlasu Karla Hoffmanna bolo toto vysielanie sabotované. Od 2 hodiny rannej boli niektoré vysielače vypnuté a z vyhlásenia tak zaznela niekde len časť prvej vety. Funkčný však zostal rozhlas po drôte. Celá výzva bola odvysielaná v éteri až od 4.30, keď boli vysielače opäť zapnuté. Neskôr rozhlas informoval aj o prebiehajúcich bojoch. Okolo deviatej ráno bolo vysielanie ústredného rozhlasu umlčané zvukmi sovietskej pechoty a od 11 hodín pokračovalo vysielanie ilegálne tak, že sa striedavo hlásalo z tajných štúdií po celej krajine. Najostrejšie prejavy odporu boli preto spojené s pokusom sovietskych jednotiek obsadiť budovu pražského rozhlasu. Pri potýčkach v okolí rozhlasu zahynulo 30 ľudí a vyše 300 ich bolo ranených. Ilegálne vysielanie z rôznych miest pomocou prenosných zariadení pokračovalo ešte asi týždeň.
Straty na životoch
thumb|Sovietsky vojak, omylom postrelený spolubojovníkmi, ktorý neskôr zomrel V priebehu invázie bolo zabitých pri potýčkach s intervenčnými jednotkami alebo v dôsledku nehôd prišlo o život 108 Čechov a Slovákov. 29 ľudí prišlo o život na Slovensku, jeden Slovák (19 ročný Milan Lamper ) tiež zahynul pri stretoch okolo budovy rozhlasu v Prahe v prvý deň invázie a Slovenka (Anna Trechová) pri Brne. V roku 2017 českí historici aktualizovali počet priamych obetí invázie do konca roku 1968 na 137 a v roku 2019 vytvorili interaktívnu mapu (148 obetí za prvý rok).
Invázia mala za následok veľkú vlnu emigrácie do zahraničia. V nasledujúcom období emigrovalo asi 450 000 ľudí.
Straty na strane okupantov
Pri prejavoch odporu a niekoľkých útokoch na invázne sily zahynulo 12 sovietskych vojakov (1 dôstojník, 4 poddôstojníci a 7 vojakov), ďalších 87 bolo hospitalizovaných, z toho 25 v dôsledku ozbrojených potýčok s obyvateľstvom.
Okrem toho zahynulo 86 vojakov pri leteckých a dopravných nehodách. Celkovo však k výrazným ozbrojeným zrážkam nedošlo, čiastočne aj vďaka vyhláseniam Dubčeka a Svobodu na zachovanie pokoja.
Najmä vojaci prvej inváznej vlny, ktorá prekročila hranice v noci z 20. na 21. augusta, boli zaskočení správaním civilného obyvateľstva. Viacerí postupne začínali chápať, že boli oklamaní a vstup na česko-slovenské územie bol nezákonný a nesprávny. Do 20. septembra 1968 päť sovietskych vojakov spáchalo na česko-slovenskom území samovraždu. Sovietske velenie väčšiu časť vojsk prvej vlny už po niekoľkých týždňoch vystriedalo čerstvými jednotkami. Tie už nenarážali na prejavy odporu v takej miere ako ich predchodcovia, najmä kvôli postupnému otupeniu a v konečnom dôsledku aj upokojeniu verejnej mienky v krajine.
Politická dohra – normalizácia a jej začiatok
thumb|Fotografia bola odfotená z okna budovy bývalej česko-slovenskej ambasády v Štokholme 21. augusta 1974, protest proti sovietskej okupácii Česko-Slovenska
Napriek vojenskému úspechu vpádu a faktu, že Dubček, Černík a Smrkovský boli zatknutí okupačnými vojskami a odvezení do Moskvy, nepodarilo sa okupantom zabrániť uskutočneniu mimoriadneho XIV. zjazdu KSČ 22. augusta 1968 v budove Pražskej ČKD na Vysočanoch. Z 1543 riadne zvolených delegátov sa ich dostavilo 1219. Zjazd zvolil nový ústredný výbor na čele s Dubčekom, ktorý bol už v tom čase internovaný. Zjazd odmietol okupáciu a žiadal prepustenie zatknutých politikov a odmietal prerušiť reformný proces.
23. augusta odletel Ludvík Svoboda s Gustávom Husákom, Martinom Dzúrom a Bohuslavom Kučerom do Moskvy. Okrem nich sa na rokovania do Moskvy dostavil aj Vasil Biľak, Alois Indra a Jan Piller. Rokovania najprv prebiehali niekoľko dní s každým politikom osobitne. Sovietske vedenie pripravilo tzv. moskovský protokol, ktorý mal anulovať výsledok mimoriadneho zjazdu a zabezpečiť splnenie sovietskych požiadaviek z Čiernej nad Tisou.
24. august 1968 – Vyvrcholením občianskeho odporu proti invázii bol hodinový generálny štrajk. Minister zahraničných vecí ČSSR Jiří Hájek vo vystúpení na zasadnutí Bezpečnostnej rady OSN odsúdil okupáciu.
25. augusta 1968 – Sovietsky zväz vetoval rezolúciu Rady bezpečnosti OSN proti okupácii Československa.
31. augusta 1968 – Ústredný výbor KSČ schválil moskovský protokol, čím zlegalizoval pobyt vojsk a nuloval vysočanský zjazd a umožnil začať tzv. normalizáciu.
7. september 1968 – Ministerstvo vnútra zakázalo činnosť Klubu angažovaných nestraníkov.
8. september 1968 – Vo Varšave sa na protest proti okupácii ČSSR upáli úradník Ryszard Siwiec.
12. september 1968 – Vláda zastavila účinnosť paragrafu tlačového zákona, podľa ktorého bola v Československu zrušená cenzúra. Tá bola týmto opatrením fakticky znovu zavedená.
13. september 1968 – Národné zhromaždenie schválilo zákon obmedzujúci slobodu zhromažďovania, zákon obmedzujúci slobodu prejavu a zákon, ktorý povoľoval činnosť len politickým stranám a organizáciám zastúpeným v NF
13. september 1968 – Albánsko oficiálne vystúpilo z Organizácie Varšavskej zmluvy.
3. − 4. október 1968 – A. Dubček, O. Černík a G. Husák sa na ďalších rokovaniach v Moskve snažili obhájiť zvyšky reformnej politiky a požadovali odchod okupačných vojsk z ČSSR. Sovietska strana však trvala na úplnej likvidácii demokratizačného procesu a vynútila si uzavretie zmluvy o ponechaní kontingentu sovietskych vojsk na československom území bez časového ohraničenia.
7. október 1968 – Predseda ČNR Čestmír Císař a predseda SNR Ondrej Klokoč odovzdali predsedovi NZ Josefovi Smrkovskému návrh Zákona o československej federácii.
16. október 1968 – V Prahe bola podpísaná Zmluva o podmienkach dočasného pobytu sovietskych vojsk na území Československa.
18. október 1968 – Národné zhromaždenie ratifikovalo Zmluvu o podmienkach dočasného pobytu sovietskych vojsk na území Československa. Vojská Poľska, Maďarska a Bulharska, ktoré sa podieľali na augustovej intervencii, mali byť odsunuté avšak sovietske vojská mohli zostať bez obmedzení. Zo 242 poslancov len štytia hlasovali proti.
27. október 1968 – Národné zhromaždenie schválilo Ústavný zákon o Československej federácii, ako aj zákon o postavení menšín v Československu.
28. október 1968 – V Prahe, Brne, Bratislave a ďalších univerzitných mestách sa konali študentské protesty proti likvidácii slobôd a postupujúcej normalizácii.
30. október 1968 – Na Bratislavskom hrade podpísali najvyšší štátni predstavitelia (prezident Svoboda, predseda Národného zhromaždenia Smrkovský a predseda vlády Černík) Ústavný zákon o Československej federalizácii.
4. november 1968 – Československo opustili bulharské, poľské a maďarské okupačné jednotky.
7. november 1968 – V Prahe, Bratislave, Českých Budějoviciach a ďalších mestách protestovali tisícky občanov proti okupácii pri príležitosti výročia Veľkej októbrovej socialistickej revolúcie. Demonštrácie boli rozohnané Verejnou bezpečnosťou a Ľudovými milíciami.
17. − 21. november 1968 – Na všetkých československých vysokých školách sa konal okupačný štrajk za požiadavky Akčného programu KSČ.
Normalizácia od roku 1969
V apríli 1969 sa stal prvým tajomníkom ÚV KSČ Gustáv Husák. Dubček teda viedol komunistickú stranu ešte sedem a pol mesiaca po invázii. Ako píše vo svojich pamätiach Nádej zomiera posledná: „Až do apríla 1969, keď bol Husák uvedený do funkcie nového prvého tajomníka strany, nebolo čistiek, zatknutí a ani perzekúcií.“ Potom boli predstavitelia reforiem postupne odstránení z funkcií. Dubček do októbra 1969 ešte pôsobil ako predseda Federálneho zhromaždenia, potom krátko ako veľvyslanec v Turecku. Čistky (previerky) organizovalo tzv. „zdravé jadro strany“ – 165 tisíc členov „previerkových komisií“. Pred tieto komisie museli predstúpiť všetci komunisti v rámci výmeny straníckych legitimácií. Preverovaní (kádrovaní komisiami) boli však aj nestraníci. Byť prekádrovaný znamenalo vyjadriť (aj podpísať) predovšetkým súhlas s vpádom vojsk a tým aj s normalizačnou politikou KSČ. Skúmané boli štyri základné stanoviská:
Poučenie z krízového vývoja vyšlo v roku 1970. Z KSČ bolo v nasledujúcich rokoch vylúčených okolo 400 000 ľudí. Podľa vtedajších odhadov ministerstva financií bola výška priamych škôd spôsobených inváziou 1,4 miliardy korún. Neskôr boli priame škody odhadnuté na 4,48 miliardy korún. Nepriame škody však boli oveľa vyššie a neboli len ekonomické.
Reakcie obyvateľstva
thumb|Protesty v Prahe thumb|Utečenecký tábor pre Čechoslovákov pri Wiener [[Reichsbrücke (Rakúsko, 26. augusta 1968).]] Možnosť ozbrojeného odporu komunistické vedenie odmietlo a vyzývalo (prezident Svoboda) obyvateľstvo k zachovaniu pokoja, napriek tomu sa na viacerých miestach spontánne postavili ľudia do cesty tankom. Formou nenásilného odporu boli vojaci Varšavskej zmluvy vítaní výčitkami ako okupanti. Spočiatku sa niektorí civilisti snažil presviedčať vojakov ale to sa stretávalo s malým alebo žiadnym úspechom. Ľudia v uliciach protestovali so zástavami a obrazmi Dubčeka a Slobodu. Nápisy a graffiti na stenách a chodníkoch odsudzovali okupantov, sovietske vedenie a domácich kolaborantov. V snahe zastaviť alebo aspoň spomaliť postup vojsk ľudia strhávali alebo menili orientačné a smerové tabule a pribudli nové udávajúce smer nazad do Moskvy. Na takéto akcie odpovedali vojaci okupačných armád na niekoľkých miestach streľbou do davu protestujúcich, ktorej výsledkom boli obete na životoch. Protesty proti invázii trvali len asi týždeň. Okrem zastrašovania vojakmi a tankmi považovali mnohí podpísanie moskovského protokolu 26. augusta 1968 za definitívnu porážku a zradu komunistickým vedením. Protesty však spôsobili, že Dubček, ktorý bol zatknutý v noci 20. augusta a mal byť okamžite nahradený, mohol zostať ďalej vo svojej funkcii.
28. októbra 1968, pri príležitosti 50. výročia vzniku ČSR, protestovalo v Bratislave 300 mladých ľudí, ktorí žiadali odchod okupačných vojsk. 29. októbra 1968 už pochodovalo ulicami Bratislavy 1500 až 2000 ľudí. Protesty sa postupne rozšírili aj do iných slovenských miest. 5. novembra 1968 v Žiline protestovalo približne 500 študentov, ktorí strhávali sovietske zástavy. Výnimkou nebolo ani ich pálenie.
7. novembra 1968 (výročie VOSR) sa v Bratislave stretlo okolo 400 demonštrujúcich študentov. Sprievod mestom však postupne narástol na 3-tisíc ľudí. Polícia dav rozohnala obuškami a polievacími autami. V rovnaký deň protestovali ľudia aj v iných mestách, poškodených bolo asi 250 sovietskych zástav.
Do februára 1969 zachytila ŠtB 440 letákov a anonymných listov. Vyšetrovatelia začali celkovo 44 trestných stíhaní.
V marci 1969, po víťazstvách hokejistov ČSSR nad ZSSR na šampionáte vo Švédsku sa oslavy v uliciach zmenili na politické protesty. Po prvom zápase (21. marca 1969, víťazstvo ) sa v Bratislave zišlo zhruba 2 tisíc ľudí. Asi polovica z nich sa následne presunula z centra mesta na Miletičovu ulicu – pred budovu vtedajšieho veliteľstva sovietskej armády. Polícia ich násilím rozohnala, pričom zadržala niekoľko osôb. 28. marca 1969 po ďalšom víťazstve ČSSR nad ZSSR prišlo na námestie SNP asi 20-tisíc ľudí. Približne 10 tisíc ľudí odtiaľ pochodovalo k sovietskemu konzulátu a k veliteľstvu armády. Podobné protesty boli aj v ďalších slovenských mestách (v Košiciach asi 1 200 ľudí).
Reakcie v zahraničí
V noc invázie Kanada, Dánsko, Francúzsko, Paraguaj, Spojené kráľovstvo a Spojené štáty požiadali o mimoriadne stretnutie Bezpečnostnej rady (BR) Organizácie Spojených národov aby prerokovalo tzv. „česko-slovenskú otázku“. Zasadanie sa uskutočnilo od 21. do 24. augusta. Pretože bolo dovolenkové obdobie najvyšším prítomným československým predstaviteľom bol zástupca veľvyslanca v OSN Ján Mužík, ktorý však nemal z Prahy inštrukcie a preto prvé tri dni sa rokovalo bez prítomnosti zástupcov Československa. Najprv veľvyslanec ZSSR (Jakov Malik) zdôvodňoval inváziu tým, že bola „uskutočnená na pozvanie politických predstaviteľov, ktorých oslobodený národ hladko zvolí za robotnícko-roľnícku vládu“. Do New Yorku prišiel vtedajší minister stavebníctva Jozef Trokan a aj s jeho podporou vystúpil Mužík a poprel existenciu akéhokoľvek pozvania. 24. augusta 1968 prvýkrát a naposledy prehovoril na zasadaní vtedajší československý minister zahraničia Jiří Hájek, ktorý priletel z dovolenky v Juhoslávii. Hájek povedal, že ide o „akt použitia sily, ktorý nemôže byť nijako ospravedlnený“ a „... žiadna taká žiadosť nebola nikdy vydaná“. Dve navrhované rezolúcie odsudzujúce inváziu neboli prijaté, pretože Maďarsko a Sovietsky zväz (ako člen BR s právom veta) hlasovali proti. Pozícia predstaviteľov Česko-Slovenska v OSN sa po vyhrážkach v Moskve a podpísaní Moskovského protokolu „zmenila“ a 27. augusta 1968, československá stála misia pri OSN požiadala, aby Bezpečnostná rada prerokúvanie „česko-slovenskej otázky“ stiahla.
Spojené štáty na inváziu oficiálne nereagovali, keďže akceptovali dohody o povojnovom rozdelení Európy. Lyndon B. Johnson navyše nariadil stiahnuť všetky americké vojská v oblasti do vzdialenosti od česko-slovenských hraníc. Niektoré takzvané socialistické krajiny, ako Rumunsko a Juhoslávia, sa na invázii odmietli zúčastniť a vyjadrili vedeniu KSČ podporu. Rumunský prezident Nicolae Ceaușescu v deň vpádu vojsk predniesol v Bukurešti prejav pred 100 000 účastníkmi, v ktorom vpád označil za „hrubú chybu a ohrozenie mieru v Európe a budúcnosti socializmu“. Albánsko v dôsledku nesúhlasu s inváziou vystúpilo z Varšavskej zmluvy. Komunisti v Južnom Vietname vydali zvláštny obežník, ktorý nariaďoval objasniť v partizánskych jednotkách situáciu v Česko-Slovensku a nutnosť reakcie krajín Varšavskej zmluvy.
náhľad|Transparent sovietskych protestujúcich na Červenom námestí v Moskve s heslom: „Za vašu aj našu slobodu“. 25. augusta 1968 na moskovskom Červenom námestí protestovalo osem sovietskych občanov (Konstantin Babickij, Tatiana Bajevová, Larisa Bogorazová, Natalia Gorbanevská, Vadim Delone, Vladimír Dremľuga, Pavel Litvinov a Viktor Fajnberg, neskôr označovaní ako osem statočných ), ktorí niesli transparenty s nápismi: „Strácame najlepších priateľov“, „Hanba okupantom“, „Ruky preč od ČSSR“, „Za vašu a našu slobodu“, „Slobodu Dubčekovi“, „Nech žije slobodné a nezávislé Česko-Slovensko“ a česko-slovenskú vlajku. Po asi 15 minútach však boli zatknutí. Heslá na ich transparentoch boli označené súdom ako klebety a potom boli niekoľko rokov väznení (v priemere 4 roky vyhnanstva).
8. septembra 1968 sa na protest proti invázii upálil na celorepublikových dožinkách na varšavskom Štadióne desaťročia pred zrakmi 100 tisíc divákov Poliak Ryszard Siwiec. Skôr než sa podpálil, rozhodil do davu letáky s protestnou výzvou. Zomrel po 4 dňoch v nemocnici. Poľskej tajnej polícii (Służba Bezpieczeństwa) sa podarilo udalosť bagatelizovať tak, že ako prvá odvysielala správu o jeho čine poľská redakcia Rádia Slobodná Európa až v máji 1969.
Ďalšie udalosti od roku 1969 v časovom slede
1. január 1969 – Ústavný zákon o československej federácii vstúpil do platnosti.
25. februára1969 – Ešte 18. októbra 1968 bola schválená zmluva o tzv. "dočasnom pobyte vojsk". Právne ako Vyhláška č. 11/1969 Zb. Ministerstva zahraničných vecí o Zmluve medzi vládou Československej socialistickej republiky a vládou Zväzu sovietskych socialistických republík o podmienkach dočasného pobytu sovietskych vojsk na území Československej socialistickej republiky bola ako záväzny právny predpis účinná od 25. februára1969. Zmluva hovorila o zotrvaní neurčeného počtu sovietskych vojsk na neurčitú dobu. Sovietske vojská na území ČSSR, zostávajú podriadené sovietskemu vojenskému veleniu, aj keď majú dodržiavť zákony a nemiešať sa do vnútorných vecí. Sovietska strana bude znášať náklady spojené s vydržiavaním vojsk a ČSSR viaceré ostatné.
5. januára 1970 – Predsedníctvo ÚV KSČ rokovalo o výmene straníckych preukazov KSČ, ktoré mali de facto stranu očistiť od „revizionistických a pravicovo oportunistických živlov", teda od stúpencov Pražskej jari.
19. januára 1970 – Predsedníctvo ÚV KSČ schválilo návrh listu organizáciám KSČ o výmene členských preukazov v strane. Išlo o najväčšie čistky, ktoré postihli 500 000 členov KSČ.
29. mája 1970 – Parlament prijal Zmluvu o priateľstve, spolupráci a vzájomnej pomoci medzi ČSSR a SSSR (67/1970 Zb.).
24. júna 1970 – Alexander Dubček bol odvolaný z funkcie veľvyslanca v Turecku. O dva dni na to, 26. júna, bolo potvrdené jeho vylúčenie z KSČ.
Pobyt vojsk na česko-slovenskom území
náhľad|vpravo|Deti sovietskych dôstojníkov ubytovaných v oblasti Milovíc. V pozadí hangár pre tanky s transparentom, na ktorom bolo napísané: „Večné a nezničiteľné priateľstvo!“
Prítomnosť intervenčných vojsk na česko-slovenskom území vyvolávala veľkú vlnu nevôle v celej krajine a ich odsun sa stal jedným z hlavných bodov rokovaní vedení oboch krajín. Pretrvávala potreba odsunu intervenčných vojsk, ktoré zotrvávali na území ČSSR aj v zmysle 5. bodu Moskovského protokolu. Obe strany sa dohodli, že „len čo pominie vzniknuté ohrozenie vymožeností socializmu v Česko-Slovensku a ohrozenie bezpečnosti štátov socialistického spoločenstva, sa po etapách uskutoční odchod spojeneckých vojsk z česko-slovenského územia.“
A. Dubček, G. Husák a O. Černík podpísali 16. októbra 1968 v Prahe zmluvu o podmienkach „dočasného“ pobytu vojsk, ktorá legalizovala okupáciu. 18. októbra 1968 odhlasoval podpis zmluvy parlament. Proti jej prijatiu vtedy hlasovali len štyria poslanci (František Kriegel, František Vodsloň, Gertruda Sekaninová-Čakrtová a Božena Fuková) z 242 a ďalší desiati sa hlasovania zdržali. Podľa zmluvy malo byť v ČSSR rozmiestnených 75 000 sovietskych vojakov. Keď v roku 1991 odchádzali, bol ich stav stále ešte 73 500 a počet rodinných príslušníkov presahoval 30 000.
Od 18. októbra do 4. novembra 1968 opustili Česko-Slovensko armády Poľska, NDR, Maďarska a Bulharska. Časť sovietskych jednotiek po okupácii zostala na česko-slovenskom území až do roku 1991. Podľa odhadov bolo v Česko-Slovensku dislokovaných na 33 lokalitách okolo 150 000 osôb. Do užívania boli sovietskym vojskám ponechané celé vojenské priestory (napr. Milovice, Libavá, Ralsko, alebo Lešť), kasárne (napr. Horňátky, Rokytnice v Orlických horách), ako aj niektoré civilné objekty (napr. nemocnica Kostelec nad Černými lesy). V Miloviciach bolo zriadené veliteľstvo sovietskej Strednej skupiny vojsk a bolo tu vybudované v podstate celé nové mesto s tisíckou bytov. Na Slovensku sa usídlili sovietske vojská napríklad v Sliači, Zvolene, Častkovciach, Michalovciach, Skalke nad Váhom, Vlkanovej, Voderadoch. Vojenské posádky mali sídlo v Nových Zámkoch, Komárne (a strelnica Modrany), Štúrove, Lešti, Rimavskej Sobote, Jelšave, Rožňave, Ružomberku, Zvolene, Malackách, Nemšovej, Vrútkach, Novom Meste nad Váhom a v Bratislave. Na troch nešpecifikovaných miestach boli aj skladiská pre jadrové zbrane V roku 1983 bola sovietska 122. raketová brigáda na česko-slovenskom území vyzbrojená balistickými strelami TR-1 Temp známymi aj ako OTR-22 alebo SS-12 Scaleboard, ktoré mohli niesť konvenčné ale aj jadrové hlavice. Rozmiestnenie týchto sovietskych zbraní oznámila vláda ČSSR stručným vyhlásením z 24. októbra 1983. Velenie Česko-Slovenskej armády nemalo prístup do priestorov rozmiestnenia.
Odsun vojsk
thumb|[[Michael Kocáb ]] Odsun niektorých sovietskych vojsk sa začal už niekoľko mesiacov pred Nežnou revolúciou avšak až po nej bolo rozhodnuté o definitívnom a úplnom odsune všetkých cudzích vojsk z nášho územia. Michael Kocáb, poslanec vtedajšieho Federálneho zhromaždenia, presadzoval rýchly odsun vojsk. Aj jeho zásluhou bola už koncom februára 1990 podpísaná ministrami zahraničia zmluva medzi ZSSR a ČSFR, ktorá stanovila, že vojská budú odsunuté do konca júna 1991. Nepresadila sa teda radikálna požiadavka aby „odišli tak rýchlo ako prišli“ ale Václav Havel uspel s formulkou „do roka a do dňa“, čo sľubovalo odchod väčšiny jednotiek už do prvých slobodných volieb, teda do konca mája 1990. Na rokovaní Havla s Gorbačovom na ich stretnutí v Moskve 26. a 27. februára 1990, bola podpísaná deklarácia o vzťahoch medzi Československom a ZSSR a dohoda o odchode sovietskych vojsk z Československa.
Podľa Kocába názov „odsun vojsk“ namiesto „ukončenie okupácie“ si vymohli Sovieti. V tejto súvislosti však Kocáb ako poslanec Federálneho zhromaždenia dosiahol zrušenie samotnej dohody z 18. októbra 1968 o pobyte sovietskych vojsk, čím sa odhlasovalo, že zmluva je od začiatku neplatná. „Tým sme zneplatnili celý pobyt sovietskych vojsk u nás, čo nám, logicky, prinieslo lepšie pozície pri rokovaniach. Zároveň bola vytvorená komisia na dohľad nad odsunom sovietskej armády.“
Priebeh odsunu
Priebeh odsunu bol uskutočnený v troch etapách.
V priebehu 16 mesiacov opustilo Česko-Slovensko v 925 transportoch 73 500 vojakov, 39 000 rodinných príslušníkov, 1 220 tankov, 2 500 bojových vozidiel pechoty, 105 lietadiel, 175 vrtuľníkov a odviezli si so sebou 95-tisíc ton munície. Posledný železničný transport prekročil hranice 21. júna 1991 a o šesť dní neskôr 27. júna 1991 odišiel z územia Československa posledný sovietsky vojak. Nasledujúci deň, 28. júna 1991 podpísali v Orientálnom salóniku Černínskeho paláca v Prahe splnomocnenci pre odsun sovietskej armády z vtedy už Českej a Slovenskej Federatívnej Republiky (ČSFR), generálporučík Rudolf Ducháček a veliteľ Strednej skupiny sovietskych vojsk generálplukovník Eduard Vorobjov, protokol o ukončení odsunu sovietskych vojsk z československého územia.
Trvanie okupácie a škody
Od 21. augusta 1968 do odchodu posledného okupačného vojaka prebehlo 8 345 dní, čo je 22,85 roku. Krajina bola teda prakticky okupovaná cudzími vojskami skoro 23 rokov. Aj do oficiálneho začiatku odchodu okupačných vojsk 26. februára 1990 trvala okupácia 7 859 dní teda 21 a pol roka. Zaukrúhlene možno teda správne tvrdiť, že okupácia trvala 23 rokov alebo 20 rokov (zaokrúhlené na desiatky rokov).
Sovietske vojská uvoľnili 355 objektov, z toho 286 v Česku a 69 na Slovensku.
Dlhodobý pobyt sovietskych vojsk len na slovenskom území spôsobil veľké škody na životnom prostredí. Na základe nutných sanačných prác boli v rokoch 19901992 ohodnotené škody do výšky 825 986 568 825 Kčs.
Ukončenie okupácie ďalších spriatelených krajín
Na území NDR, Maďarska, Poľska a Československa mala sovietska armáda približne pol milióna vojakov (nepočítajúc civilný personál) a viac ako 9 000 tankov, 5 800 diel, 12 000 bojových vozidiel, 1 700 vojenských lietadiel, 700 vrtuľníkov, ako aj taktické raketové systémy. Ich odsun sa uskutočnil v rokoch 1990 až 1994.
Prvé jednotky južnej skupiny síl (spolu 70 000 vojakov) začali opúšťať Maďarsko v júni 1989 (skončilo 1990). Odchod Ústrednej skupiny síl (92 000 vojakov) z Československa sa začal 26. februára 1990 a v priebehu 486 dní (do 27. júna 1991).
Stiahnutie severnej skupiny síl z Poľska (45 000 vojakov) sa začalo 8. apríla 1991 a skončilo sa v septembri 1993.
Najpočetnejšou a najlepšie ozbrojenou sovietskou skupinou síl v Európe bola západná skupina dislokovaná v Nemecku. V roku 1990 pozostával okrem iného z viac ako 300 000 vojenského personálu, 200 000 civilistov, 5 000 tankov a 1 700 lietadiel. Odsun sovietskych vojsk z NDR bol ukončený 31. augusta 1994. Poľsko najprv odmietlo povoliť presun vojsk z NDR cez svoje územie.
Dohra po rokoch
thumb|[[Vasil Biľak|Biľak a Gustáv Husák počas normalizácie.]] V júni 2016 prezident Kiska odhalil pamätník odsunu sovietskych vojsk. Pamätník sa nachádza v Sliači na sídlisku, ktoré v rokoch 19681991 obývali sovietski dôstojníci. Oceľový pamätník má formu „zastávkového označníka s cestovným poriadkom“. Má ísť o prvý pamätník tejto udalosti vôbec.
V roku 1992 Boris Jeľcin odovzdal prezidentovi Havlovi kópiu pozývacieho listu, ktorý podpísalo viacero členov konzervatívneho krídla KSČ. V Česko-Slovensku nebol pre podporu zahraničnej intervencie, ktorá mala charakter vlastizrady, odsúdený ani jeden z týchto predstaviteľov. Vasil Biľak, vtedy posledný žijúci signatár pozývacieho listu, bol slovenskou prokuratúrou zbavený obvinenia pre chýbajúcich svedkov a nedostatok dôkazových materiálov.
Traja predstavitelia Sovietskeho zväzu resp. Ruskej federácie (Michail Gorbačov, Boris Jeľcin, Vladimir Putin) sa od invázie do Československa v roku 1968 dištancovali, nikdy sa však Čechom a Slovákom za tieto udalosti priamo neospravedlnili. V roku 2006 počas návštevy v Česku, Vladimir Putin vyjadril ľútosť a morálnu zodpovednosť za okupáciu Československa v roku 1968. Tvrdil však, že so Sovietskym zväzom nemá súčasné Rusko nič spoločné. "„S absolútnou úprimnosťou vám musím povedať, že nenesieme právnu zodpovednosť. Ale morálna zodpovednosť tu je“, vyhlásil Putin."
Odkaz a interpretácia
Vpád vojsk bol takým vážnym historickým medzníkom, že pre staršiu generáciu sa stal rok 1968 alebo len „68“ nezabudnuteľnou traumou a preto sa vpád a nasledovná okupácia takto zjednodušene označujú. O „1968“ alebo „šesťdesiatom ôsmom“ sa ani len nemalo rozprávať a preto napríklad číslo 68 na drese Jaromíra Jágra bolo symbolickým odkazom."23 mája 2015 odvysielala štátna ruská televízia Rossija 1. film Varšavská zmluva – odtajnené stránky, ktorý sa venoval aj Vpádu. Podľa poslanca Sineľščikova, ktorý vo filme vystupuje bolo základnou úlohou „potlačenie štátneho prevratu v ČSSR, ktorý pripravovala československá opozícia s podporou západných krajín“... Nešlo o agresiu, ale o snahu predísť „v konečnom dôsledku vpádu vojsk NATO“."V Ruskej dume traja poslanci komunistickej strany v lete 2016 predložili návrh zákona, podľa ktorého by mali ruskí vojaci, ktorí sa zúčastnili na invázii, získať postavenie a výhody vojnových veteránov.
V ankete Najväčší Slovák sa Gustáv Husák umiestnil na siedmom mieste. Jeho obhajcom bol súčasný predseda KSS Jozef Hrdlička, ktorý vpád vojsk zo životopisu Husáka vymazal. Podľa Ondreja Dostála tak „verejnoprávna televízia v hlavnom vysielacom čase vytvorila priestor pre ospevovanie a obhajobu zločineckého komunistického režimu a jeho vrcholného predstaviteľa jeho nasledovníkom“.
Hnutie OĽaNO chcelo 21. august vyhlásiť za pamätný deň. Predtým sa o to pokúšal poslanec Ján Budaj. Deň obetí okupácie Československa v roku 1968 sa zaradil medzi pamätné dni novelou zákona o štátnych sviatkoch, dňoch pracovného pokoja a pamätných dňoch, ktorú parlament schválil 3. novembra 2020.
21. augusta 1968 zomreli v Bratislave traja ľudia. Na Šafárikovom námestí 15 ročná Daniela Košanová, spolu s ňou aj kapitán Dunajplavby Ján Holík a robotník Stanislav Sivák. Peter Legner, 16 ročný študent chemickej priemyslovky, sa 22. augusta 1968 vybral s kamarátom do mesta. Na Námestií SNP bol s ďalšími dvoma postrelení a zomrel v rovnaký deň pri prevoze do nemocnice. Na miestach, kde ich smrteľne postrelili, majú pamätné tabule (budova UK na Šafárikovom námestí a budova pošty na Námestií SNP ) sa zvyknú konať 21. augusta spomienkové zhromaždenia v Bratislave. Ešte v auguste 1989 za výzvu uctiť si obete invázie, ktorú šírili stanice Slobodná Európa a Hlas Ameriky boli jej signatári uväznení. Dôvod zadržania bolo „poburovanie“. Miroslavovi Kusému a Jánovi Čarnogurskému pridali aj rozvracanie republiky. Obaja skončili vo vyšetrovacej väzbe, ostatných stíhali na slobode. Štátna bezpečnosť ich zadržala už 14. augusta 1989 potom, čo listom zo 4. augusta 1989 informovali slovenskú vládu o zámere uctiť si pamiatku obetí okupácie. Ešte predtým 21. júla 1989 ako päťčlenná skupina (tzv. Bratislavská päťka) stihli zorganizovať v obci Predmier, kde vtedy stála jediná socha M. R. Štefánika, verejné zhromaždenie, na ktorom o. i. požadovali slobodné voľby.
Podľa analytičky Globsecu Kataríny Klingovej je obsadenie Československa vojskami Varšavskej zmluvy jednou z historických udalostí, ktoré sú dlhodobo vnímané negatívne. Už v rámci výskumu Inštitútu pre verejné otázky v roku 2018 bola invázia vnímaná 61 percentami respondentov ako najnegatívnejšia historická udalosť z uvedených. Z výsledkov prieskumu, ktorý realizovala agentúra Focus pre spoločnosť Globsec od 27. apríla do 10. mája 2022 na vzorke 3 013 respondentov vyplynulo, že slabé poznatky o spomínaných udalostiach majú najmä mladí ľudia. Zatiaľ čo 78 percent respondentov starších ako 65 rokov vníma tieto udalosti negatívne, rovnako tak ich vníma 55 percent opýtaných vo veku 25 až 34 rokov. Veľké percento mladých Slovákov (každý tretí do 35 rokov) nevie, ako má dané historické udalosti zhodnotiť.
Poznámky
Vojská NDR (Nationale Volksarmee – NVA) v počte 15 000 (až 16 000) sa síce na inváziu tiež pripravili, ale v poslednej chvíli bola ich účasť (okrem špecialistov vojenskej skupiny NVA v počte niekoľko desiatok vojakov) odvolaná z Moskvy a zostali na hraniciach (v Saských lesoch) ako rezerva. V skutočnosti hranicu prekročila iba skupina štábnych dôstojníkov tejto armády s pozorovateľskou misiou. NDR však propagandisticky podporovala inváziu, dokonca sa šírili klamné informácie o tom, že NVA v skutočnosti do ČSSR napochodovala. V novinách sa objavovali fotografie oných štábnych dôstojníkov, ktorí boli na území ČSSR. Nelegálna rozhlasová stanica Vltava, ktorá začala vysielať na vlne 210 m okolo 5. hodiny ráno 21. augusta 1968 vysielala najprv z nemeckej obce Wilsdruff pri Drážďanoch a potom z Karl-Marx-Stadtu (Chemnitz) na frekvencii 1 322 kHz.
Archeologické náleziská Bát, Al-Chutm a Al-Ajn
Archeologické náleziská Bát, Al-Chutm a Al-Ajn sú archeologické náleziská v Ománe ležiace severozápadne od Bahlá a východne od Ibrí.
Náleziská sú dôkazom o ranom osídlení územia z kamennej doby. Zahŕňajú pohrebiská, hrobky vo forme zapletených úľov dosahujúcich výšku až 8 metrov, zrútené kamenné stavby v Báte a zachované hrobové veže v Al-Ajne.
V roku 1988 boli náleziská zapísané na zoznam svetového dedičstva UNESCO.
OMS Lighting
OMS Lighting je slovenský výrobca svietidiel a osvetľovacích zariadení. Spoločnosť patrí k lídrom v segmente osvetlenia v Európe. Je tvorcom a producentom priemyselných a dizajnových svietidiel a komplexných svetelných riešení pre interiér aj exteriér. Svietidlá OMS osvetľujú širokú škálu priestorov vo viac ako 120 krajinách sveta. Spoločnosť má vlastné výskumné a vývojové centrum. Interné oddelenie dizajnu v kombinácii s nadštandardným technickým zázemím umožňujú definovať nové trendy v osvetlení. Komplexné zabezpečenie celého procesu od predstavy až po realizáciu a servis, flexibilita a široká sieť partnerov umožňujú spoločnosti realizovať takmer akúkoľvek svetelnú víziu.
Spoločnosť OMS, spol. s r.o. je najväčším výrobcom priemyselných a dizajnových svietidiel v strednej a východnej Európe. Výrobný program je segmentovaný do troch značiek UNOLUX, ADVANCED a ELITE. Zahŕňa široké spektrum typov svietidiel pre administratívne a obytné priestory, hotely, reštaurácie, zdravotnícke zariadenia, výrobné a skladové priestory, banky, športoviská, historické a architektonické pamiatky, billboardy, verejné priestranstvá či cestné komunikácie. V OMS vyvinuli a v praxi aplikujú vlastný štandard kvality osvetlenia Lighting Quality Standard (LQS) a interaktívny softvér určený na výpočet jeho parametrov LQS Composer, ktoré v súčasnosti predstavujú najobjektívnejší spôsob hodnotenia kvality osvetlenia v svetlárskom priemysle. OMS je lídrom a priekopníkom v oblasti LED technológií a vlastníkom rozsiahleho know-how v oblasti ich výroby a využívania.
Členstvo v organizácii Zhaga
Zhaga je kooperácia širokého spektra priemyselných spoločností zameraná na vývoj špecifikácií a noriem pre rozhrania LED aplikácií. Umožňuje vzájomnú kompatibilitu medzi produktami rozdielnych výrobcov a zahŕňa fyzické rozmery ako aj fotometrické, elektrické a tepelné vlastnosti svetelného zdroja LED.
Hrtan
Hrtan alebo larynx (gen. laryngu, nom. pl. laryngy) je rúrkovitý, približne 5 –  dlhý, orgán tvorený radom chrupiek.
Topografia
Hrtan je umiestnený v krku cicavcov. V smere od pľúc je hrtan spojený s priedušnicou. Z druhej strany je spojený s hltanom. V prednej časti hrtana sa nachádza štítna chrupka, ľudovo nazývaná aj ohryzok. Nad hrtanom sa nachádza kosť jazylka, ktorá hýbe hrtanom, napríklad počas prehĺtania.
Chrupky hrtana
Hrtan tvorí niekoľko chrupiek. Najväčšie sú príklopková chrupka (cartilago epiglottis), štítna chrupka (cartilago thyroidea), párové hlasivkové chrupky (cartilagines arytenoideae) a prstencová chrupka (cartilago cricoidea). Tieto chrupky sú vzájomne pospájané väzivom a kĺbmi. V hrtane sa nachádzajú aj drobné chrupky: cartilago cornicuata (naväzuje na hrot hlasivkovej chrupky), cartilago cuneiformis (nad predchádzajúcou chrupkou), cartilago triticea (vo väze ligametum thyrohyoideum laterale). Príklopková chrupka má tvar lyžice a podmieňuje hrtanovú príklopku, čiže vstup do laryngu. Na príklopkovej chrupke popisujeme: Štítna chrupka je pod chrupkou príklopkovou a je to najväčšia chrupka hrtana. Popisujeme na nej: Na hlasivkových chrupkách sú zrejmé tieto útvary: Najnižšie uložená je prstencová chrupka. Na nej popisujeme:
Svaly hrtana
Predná skupina
Laterálna skupina
Zadná skupina
Funkcia
Primárnou funkciou hrtana je chrániť pľúca pred poškodením a umožniť prístup vzduchu do a von z pľúc. Hrtan pri prehĺtaní zatvára prístup do pľúc, čím ich chráni pred poškodením, ktoré by mohlo nastať vdýchnutím potravy alebo nečistôt. Ďalšou funkciou hrtana je tvorba zvuku (hlasu). Hlas vzniká prechodom vzduchu cez hlasivky umiestnené v hrtane. Vzniknutý zvuk je potom u ľudí pomocou zubov, jazyka a pier upravený na reč.
Hornský mys
thumb|Hornský mys, pohľad z juhu
Po mnoho rokov bol považovaný za hlavný míľnik pri plavbe z Atlantického do Tichého oceánu. Počas storočí získal povesť veľmi nebezpečného miesta pre lodnú dopravu z dôvodov častých silných búrok, mohutného vlnobitia, mocných prúdov a prítomnosti plávajúcich ľadovcov. Po otvorení Panamského prieplavu v roku 1914 sa veľmi zredukovala potreba lodnej dopravy okolo Hornského mysu.