cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Volbeat
Outlaw Gentlemen & Shady Ladies (2013 – 2016)
V júni 2013 skupina Volbeat potvrdila, že budú hrať na Download Festivale. V decembri skupina Volbeat oznámila, že ich nový album výjde v priebehu roka 2013. Jarné turné so skupinami Danko Jones a Spoken bolo vyhlásené v decembri. V januári 2013 odhalila skupina Volbeat názov nového albumu Outlaw Gentlemen & Shady Ladies, ktorý vyšiel na jar 2013.
Dňa 4. februára 2013 oznámili, že Rob Caggiano, bývalý člen skupiny Anthrax, oficiálne vstúpil do skupiny ako druhý gitarista. Vytváral a nahrával hosťujúce sóla na nadchádzajúcom albume Outlaw Gentlemen & Shady Ladies, ktorý skupina tiež oznámila, že výjde 8. apríla 2013 (GSA 5. apríla a USA 9. apríla) predtým ako ho požiadali, aby sa pripojil ako člen na plný úväzok. Spevák a gitarista Michael Poulsen povedal o chémii medzi Caggianom a zvyškom skupiny:'' ,,Spolupráca s Robom v štúdiu bola tak inšpirujúca a v dobrom duchu, že sme sa rozhodli ho udržať. V podstate sme išli do štúdia ako traja a vyšli ako celá skupina!“''
thumb|[[Michael Poulsen, Rob Caggiano a Anders Kjølholm na festivale Rock im Pott v roku 2013]]
V roku 2005 potvrdil Michael Poulsen počas turné skupiny so skupinami Anthrax a Crobot, že sa robí na novom albume s náznakom, že výjde v roku 2016 a že počas turné predvedú novú skladbu s názvom „The Devil's Bleeding Crown“.
V novembri 2015 skupina oznámila, že Kjølholm odchádza zo skupiny Volbeat. Zdôraznili, že so skupinou zanechal dobré vzťahy. Poulsen a Larsen uviedli, že'' ,,Anders bol od roku 2001 lojálnym priateľom a spoluhráčom. [...] Sme veľmi vďační za to a Andersovi želáme všetko najlepšie do budúcna.“ '' Kjølholm tiež prial všetko najlepšie zvyšku skupiny.
Seal the Deal & Let's Boogie (2016 – 2018)
Dňa 3. apríla 2016 vydala skupina Volbeat ukážku svojho nadchádzajúceho albumu na YouTube a naznačili, že ho čoskoro vydajú. Dňa 7. apríla 2016 odhalili, že ich šiesty celovečerný album sa bude volať Seal the Deal & Let's Boogie a výjde 3. júna 2016. Prvým singlom z albumu bol „The Devil's Bleeding Crown“. Druhý singel vyšiel 29. apríla 2016 a bol ním singel „For Evigt“ (dán. Navždy) s jeho anglickou verziou „The Bliss“.
Kaspar Boye Larsen bol 13. mája 2016 vyhlásený za nového basgitaristu skupiny. V roku 2016 skupina Volbeat cestovala po Spojenom kráľovstve so skupinami Alter Bridge, Gojira a Like a Storm.
thumb|Basgitarista [[Kaspar Boye Larsen na festivale Nova Rock v roku 2016]]
Skupina Volbeat bola otváracou skupinou na turné skupiny Metallica s názvom WorldWired Tour 2017, štadiónovom turné v USA, spolu so skupinou Avenged Sevenfold.
Dňa 26. augusta 2017 skupina Volbeat vypredala štadión Telia Parken v Kodani. So 48 250-timi predanými vstupenkami držia odvtedy rekord za najväčšiu šou miestneho umelca. Na oslavu tohto vrcholného bodu svojej kariéry vydali 14. decembra 2018 svoj nový koncertný album a sprievodný koncertný film Let's Boogie! Live from Telia Parken.
Rewind, Replay, Rebound (2018 – 2020)
V novembri 2018 začala skupina nahrávať svoj siedmy štúdiový album, Rewind, Replay, Rebound, ktorý bol oficiálne ohlásený 15. mája 2019, a ktorý bol vydaný 2. augusta 2019. V apríli a máji 2019 odohrali severoamerické turné so skupinou Godsmack a v lete sa zúčastnili turné Tickets To Rock spolu so skupinami Alice in Chains, Breaking Benjamin, Behemoth, Chevelle, Gojira, Korn, Slipknot, Underoath a ďalšími (vo vybraných mestách sa turné zúčastnili aj skupiny Shinedown a Slayer) a turné Knotfest so skupinami Slipknot, Behemoth a Gojira.
Dňa 10. mája 2019 vyšiel prvý singel pripravovaného albumu s názvom „Parasite“, 15. mája k nemu pribudol aj druhý singel „Leviathan“ a v rovnaký deň, kedy skupina vydala singel „Leviathan“ a oficiálne ohlásila svoj album Rewind, Replay, Rebound, ohlásila aj svoje jesenné svetové turné Rewind, Replay, Rebound World Tour spolu s podpornými skupinami Baroness a Danko Jones.
náhľad|Koncert skupiny Volbeat konajúci sa [[29. júna 2019 na štadióne Ceres Park v Aarhuse]]
Dňa 10. júna skupina zverejnila na svojej oficiálnej stránke na sociálnej sieti Facebook krátke video bez zvuku, čím fanúšikom prvý krát naznačila, že sa chystá nový, už tretí, singel albumu s názvom „Last Day Under the Sun“, ktorého 21-sekundovú ukážku zverejnili 12. júna. Singel vyšiel 13. júna 2019 spolu s hudobným videom, ktoré bolo odpremiérované o 14:00 hodín stredoeurópskeho času a o 8:00 hodín času východného pobrežia USA.
Dňa 28. júna 2019 vystúpila skupina Volbeat ako jeden z headlinerov festivalu Tons of Rock v meste Oslo a 29. júna odohrala svoj koncert s názvom Returns Home (dán. Vender Tillbage) na štadióne Ceres Park v meste Aarhus spolu s podpornými skupinami Anthrax a Magtens Korridorer, na ktorom sa zúčastnilo 38 000 ľudí.
Dňa 18. júla 2019 vyšiel štvrtý singel albumu s názvom „Cheapside Sloggers“. a 26. júla nasledoval piaty singel „Pelvis on Fire“.
Počas svojho turné dňa 1. novembra 2019 vydali šiesty singel albumu s názvom „Die to Live“.
Kvôli pandémii nového koronavírusu boli nútení zrušiť severoamerickú a európsku druhú časť turné Rewind, Replay, Rebound World Tour na rok 2020 a koncerty preložili až na október 2021 až jún 2022. Počas karantény začala skupina písať nové skladby pre nadchádzajúci štúdiový album, ktorý má vyjsť buď koncom roka 2021.
Servant of the Mind (2021 – súčasnosť)
Dňa 2. júna 2021 vydali dvojsingel „Wait a Minute My Girl“ / „Dagen Før“.
Neskôr, 23. septembra, skupina Volbeat oficiálne ohlásila ôsmy štúdiový album s názvom Servant of the Mind, ktorý vyjde 3. decembra 2021, spolu s novým singlom „Shotgun Blues“.
Kapela prispela coverom piesne Metallica „Don't Tread on Me“ k charitatívnemu albumu The Metallica Blacklist, ktorý vyšiel v septembri 2021. Dňa 23. septembra 2021 skupina vydala novú pieseň „Shotgun Blues“. Spolu s vydaním singla skupina potvrdila vydanie svojho ôsmeho štúdiového albumu Servant of the Mind naplánované na 3. decembra 2021. V septembri 2021 skupina oznámila, že v roku 2022 bude spoluheadlinerom turné so skupinou Ghost. Dňa 28. októbra 2021 skupina vydala štvrtý singel z ich nového albumu „Becoming“ a 11. novembra 2021 vydala videoklip k piesni „Shotgun Blues“.
Dňa 28. januára 2022 bol bubeník Jon Larsen pozitívne testovaný na ochorenie COVID-19. V dôsledku toho skupina musela zrušiť jedno vystúpenie. Skupina tiež oznámila, že bude pokračovať vo svojom turné s bývalým bubeníkom skupiny Slayer a členom skupiny Ghost, Jonom Dettem, ktorý s nimi hral na turné až do Larsenovho návratu.
Dňa 13. apríla 2022 skupina vydala video k piesni „Temple of Ekur“.
Dňa 5. júna 2023 skupina Volbeat prostredníctvom sociálnych sietí oznámila odchod sólového gitaristu Roba Caggiana, ktorý bol nahradený Flemmingom C. Lundom zo skupiny The Arcane Order.
Hudobný štýl a vplyvy
Hudobný štýl skupiny sa dá opísať ako heavy metal, hard rock, psychobilly, rockabilly, groove metal a rokenrol. Chris True z internetovej stránky AllMusic poznamenal, že „zvuk [skupiny] spája hard rock, klasický metal, glam, punk, a rockabilly“. Medzi vplyvy skupiny patria okrem iného Elvis Presley, Johnny Cash, Metallica, AC/DC a Social Distortion.
Členovia
Aktuálni členovia
Bývalí členovia
Hudobníci na turné
Časová os
Diskografia
Štúdiové albumy
Koncertné albumy
Kompilácie
EP
Naturalizovaný druh
Naturalizovaný druh podľa definície č. 1 a 2 (príp. 3 -4)
Nepôvodný druh je naturalizovaný, keď má všetky vlastnosti divorastúceho domáceho druhu, t. j. rast a reprodukciu prirodzenými spôsobmi reprodukcie (napr. u rastlín: semená, cibule, hľuzy, podzemky…) bez priamej pomoci človeka, pravidelne a často sa vyskytuje na vhodných miestach a udržuje sa veľa rokov (vrátane rokov, v ktorých nastanú nezvyčajné klimatické javy).
Tento typ definície pôvodne pochádza od Thellunga zo začiatku 20. storočia (vyššie je označená ako definícia č. 2), ktorý ho uviedol len pre rastliny. Jeho vlastnými slovami znie nasledovne: Ako „úplne naturalizovaný“ alebo skrátene „naturalizovaný“ označujeme druh rastliny, ktorý bol v nejakej oblasti zavedený od „historickej“ epochy (historickej z hľadiska botanického preskúmania!) vedomým alebo neúmyselným sprostredkovaním človeka alebo aj neznámym faktorom, a ktorý sa následne vyskytuje so všetkým znakmi domácej rastliny tým, že sa bohato rozmnožuje prostredníctvom svojich prirodzených rozmnožovacích prostriedkov (plodmi a semenami alebo vegetatívne, v závislosti od životného zvyku daného druhu) bez priamej súčinnosti človeka, [a] ktorý sa v dôsledku toho s viac-menej veľkou pravidelnosťou vyskytuje na stanovištiach, ktoré mu konvenujú, a pretrval aj klimaticky abnormálne periódy.
Naturalizovaný druh podľa definície č. 5 či 6
Najmä v spojení „stupeň naturalizácie“ sa výraz naturalizácia v stredoeurópskej literatúre používa pomerne široko. Napríklad u rastlín (čiže nielen nepôvodných rastlín) sa podľa stupňa naturalizácie rozlišujú: Z týchto typov rastlín sú úplne naturalizované resp. naturalizované v pravom slova zmysle (t. j. podľa definície č. 1 a 2) len agriofyty a epekofyty.
Glaukos (syn Epidaura)
Glaukos ( - Glaukos) bol grécky sochár v 2. storočí pred Kr. Sochár Glaukos, syn Epidaura z Atén, tvoril v 2. polovici 2. storočia pred Kr. Zo skulpturálnej tvorby tohto gréckeho umelca sa nič nezachovalo. V roku 1889 sa však na ostrove Délos našiel jeho menom signovaný malý podstavec z bieleho mramoru, ktorý bol zrejme základňou sochy bohyne Afrodity.
Podstavec je umiestnený v archeologickom múzeu na ostrove Délos. Jeho mierne poškodený nápis, datovaný do roku 107 pred Kr., hlása:
Catherine Sambová-Panzová
Catherine Sambová-Panzová (* 26. jún 1954, Fort Lamy, Čad   ) je stredoafrická politička, od 23. januára 2014 do 30. marca 2016 dočasná prezidentka krajiny a prvá žena v tejto funkcii.
Do svojich osemnástich rokov žila v Čade. Jej otec pochádzal z Kamerunu a matka zo Stredoafrickej republiky. Vyštudovala právo vo Francúzsku na Panthéon-Assas University. a pred vstupom do politiky bola úspešnou obchodníčkou a firemnou právničkou.
Od 14. júna 2013 do zvolenia prezidentkou bola starostkou hlavného mesta Bangui.
Dočasnou prezidentkou ju zvolil parlament po tom, čo kvôli neprestávajúcemu násiliu rezignoval na svoju funkciu samozvaný prezident Michel Djotodia i premiér Nicolas Tiengaye. Zem mala viesť viedla do nových prezidentských volieb vo februári 2015. Termín volieb bol síce pôvodne určený na 18. október 2015, ale prvé kolo sa uskutočnilo až 30. decembra 2015 a druhé 14. februára 2016.
Marie Dubois
Jej filmovým debutom bola rola v Truffautovom filme Strieľajte na pianistu. V šesťdesiatych rokoch potom hrala v rade ďalších filmov francúzskej novej vlny, ale aj v úspešných komédiách ako Veľký flám Gérarda Ouryho z roku 1966, alebo Those Daring Young Men in Their Jaunty Jalopies od Kena Annakina z roku 1969.
V sedemdesiatych rokoch sa dočkala ocenenie v podobe ceny César za vedľajšiu úlohu vo filme La Menace, ktorý natočil v roku 1977 režisér Alain Corneau. Na Césara za vedľajšiu rolu bola nominovaná aj za Zostup do pekiel (réžia Francis Girod v roku 1986 (cenu ale získala Emmanuelle Béartová za svoju rolu vo filme Manon od prameňa).
Od osemdesiatych rokov trpela roztrúsenou sklerózou a vo filmoch účinkovala len výnimočne.
Kolba
Kolba môže byť
Etymológia
1. Významy „pažba pušky“, „banka“ a „črpák“ (a pod.) sú prevzaté z nemčiny, konkrétne zo strednohornomeckého (ale ešte aj v 19. storočí bežne používaného) slova kolbe (v dnešnej nemčine Kolben), ktoré znamenalo okrem iného kyjakovitý či zhlukovitý predmet. 2. O významoch súvisiacich so zápasom (rytierov a pod.) sa obyčajne uvádza, že sú domáceho pôvodu, konkrétne, že domáce slovo kolba pochádza od slovesa klať (ktoré pochádza z praslovanského slovesa *kol-ti =klať, bodať, štiepať, sekať), resp. možno domáce slovo kolba pochádza už z praslovanského *kol-ьba, ktoré pochádza od slovesa *kol-ti. Prinajmenšom v špecifickom význame „bitka dvoch skupín jazdcov s kyjakmi a v plnej zbroji (od. 14. stor.)“ však preráža aj nemecké slovo kolbe (pozri vyššie), pretože tento druh rytierskeho turnaja sa v nemčine volal Kolbentournier a príslušný kyjak rytiera sa volal kolbe.
Potápač prostredný
Potápač prostredný (iné názvy: potápač chochlatý, potápač dlhozobý ; lat. Mergus serrator) je druh z čeľade kačicovité. Obýva Holarktídu, kde hniezdi v dutinách stromov na brehoch veľkých jazier, pri potokoch v lesoch a na brehu západnom pobreží Atlantického oceánu. Na Slovensku je vzácnejší zimný hosť a migrant. Podľa Medzinárodnej únie na ochranu prírody a prírodných zdrojov potápač prostredný patrí medzi najmenej ohrozené druhy, celková populácia je stabilná, európska populácia poklesla o 30% v priebehu troch generácií (21.9 rokov). V severnej Amerike bol v priebehu 40 rokov zaznamenaný stabilný stav populácie.
Opis
Potápač prostredný meria asi 51 -, s rozpätím krídel 70 - , váži 700 - 1350 g. Samček má vo svadobnom šate čiernu hlavu so zeleným leskom a od samca potápača veľkého ho odlišuje celkovo tmavý dojem a čierne pásiky na gaštanovej hrudi. Svadobný šat stráca v máji a potom sa podobá na samicu. Naďalej ho od nej odlišuje červené oko, tmavšie farby a biele ramenné krovky. Samica potápača stredného sa líši od samice potápača veľkého tým, že má chrbát s hnedastým nádychom, prechod farieb na hlave a krku má rozmazaný a zobák má rovnako úzky po celej dĺžke. Biele polia na krídlach sú rozdelené čiernou čiarou.
Hlas
Potápač prostredný sa ozýva len málo. Samec počas toku vydáva dvojité hlasy a samica má tlmené árrk, árrk, árrk.
Výskyt a stav na Slovensku
Odhadovaný počet zimujúcich jedincov 0 – 30. Ekosozologický status v roku 1995 Im – nezaradený migrant, resp. nehniezdič. V roku 1998 žiadny. V roku 2001 žiadny. V roku 2014 žiadny. Európsky ochranársky status nezaradený SPEC. Stupeň ohrozenia S – vyhovujúci ochranársky status.
Tempo (hudba)
Tempo (z 🇮🇹 – čas) v hudbe označuje rýchlosť striedania jednotlivých dôb za určitú časovú jednotku (obyčajne za minútu), a teda aj rýchlosť samotnej hudobnej skladby.
Tempo sa väčšinou uvádza na začiatku skladby pomocou zaužívaných talianskych výrazov. Okrem tohto relatívneho určenia môžeme tempo upresniť číslom, ktoré udáva presný počet dôb za minútu, tzv. BPM, čo je skratkou anglického beats per minute. Napríklad pri predpise 60 BPM pripadá na každú sekundu práve jedna doba.
Na presné určenie tempa sa niekedy využíva metronóm. Tento prístroj zostrojil viedenský mechanik Johann Nepomuk Mälzel, a preto sa pri udaní tempa namiesto BPM používa aj označenie „M.M.“ – skratka od „Mälzlov metronóm“.
Dolina Pięciu Stawów Polskich
náhľad|Wielki a Przedni Staw Polski náhľad|Chata PTTK v Doline Pięciu Stawów náhľad|Dolina Piatich poľských plies – mapa Dolina Pięciu Stawów Polskich (doslova Dolina piatich poľských plies,, ) je dolina v poľských Vysokých Tatrách.
Poloha
Je hornou časťou veľkej doliny, ktorá je odnožou Bielovodskej doliny a vo svojej dolnej časti sa volá Dolina Roztoki. Horná časť Doliny Piatich poľských plies spadá strmou stenou, cez ktorú vedie Potok Roztoka (potok Ráztoka) prameniaci z Wielkeho Stawu (Veľkého poľského plesa) a vytvárajúci najväčší tatranský vodopád  zvaný Siklawa. Dolina Piatich poľských plies je polkruhovitá vyvýšenina, asi dlhá, s dvoma bočnými odnožami: Dolinka Pusta (Pustá dolinka), na úrovni Zamarłej Turne a Dolinka pod Kołem.
Opis doliny
Dolina Pięciu Stawów Polskich je vysokohorská poľadovcová dolina, vo výške, dlhá , o rozlohe. Je súčasťou poľského Tatranského národného parku. Ohraničujú ju žulové štíty, vypĺňajú skalné suťoviská s veľkými balvanmi, zrkadlia sa v nej plesá a spestrujú ju trávnaté a kosodrevinové porasty. Jej údolia vyhĺbil ľadovec, po ktorom tu ostalo niekoľko plies. Najväčšie z nich je Wielki Staw Polski vo výške (, hĺbka ). Ďalšie veľké plesá: Zadni Staw Polski, Czarny Staw Polski, Mały Staw Polski, Przedni Staw Polski a Wole Oko. Ďalšie sú menšieho významu.
V minulých časoch dolinu využívali pastieri a bola súčasťou Hali Pięć Stawów. Towarzystwo Tatrzańske pred druhou svetovou vojnou začalo od goralov vykupovať pozemky. Neskôr dolina bola zahrnutá do poľského Tatranského národného parku. Kravy sa tu pásli do roku 1968.
Príroda
Úbočia doliny sú porastene kosodrevinou a vysokohorskými rastlinami. Rastie tu napríklad prilbica tuhá pravá (Aconitum firmum subsp. maninense), pabodliak nízky (Saussurea pygmaea Spreng), jarabina mišpuľková (Sorbus camamesplilus (L.) Crantz), všivec karpatský (Pedicularis hacquetii Graf), lyžičník tatranský (Cochlearia tatrae Borbás), ostrica Lachenalova (Carex lachenalii Schkuhr), ostrica málokvetá (Carex pauciflora L.) a mnohé iné rastúce väčšinou len v Tatrách. V doline sa objavujú medvede, kamzíky, svište, jelenia zver aj rysy.
Turistika
Turisti objavili dolinu na začiatku 19. storočia. Okrem iných ju navštívili Stanisław Staszic a Seweryn Goszczyński. Na konci 19. storočia v doline bolo vybudovaných niekoľko turistických chodníkov. V zime 21.22. januára 1894 prvými známymi návštevníkmi boli Jan Grzegorzewski a horský vodca Bartłomiej Obrochta.
Nad Przednim Stawem Polskim (Predným plesom) je Chata PTTK v Doline Pięciu Stawów Polskich. Prvú chatu v doline postavilo Towarzystwo Tatrzańskie v roku 1876 nad Małym Stawem (Malým plesom). V roku 1898 k nej pristavili drevenú chatku, ktorú preniesli z Czerwonych Brzeżków (neďaleko Rusinowej Polany). Tretiu chatu Towarzystwo Tatrzańske, postavilo v rokoch 19241927 na severozápadnej moréne Małeho Stawu. Chata niesla meno Leopolda Świerza, neskôr Leopolda i Mieczysława Świerzówcov. V roku 1945 zhorela. V rokoch 19461947 na svahu Wyżniej Kopy Towarzystwo Tatrzańskie vybudovalo provizórny príbytok pre turistov. Chata stojaca nad Przednim Stawem Polskim (Predné poľské pleso), ktorá bola postavená v rokoch 19481953, je najvyššie položenou chatu na poľskej strane Vysokých Tatier. Nesie meno Leopolda Świerza.
Slovenský zväz kuchárov a cukrárov
Slovenský zväz kuchárov a cukrárov (SZKC) je jedným z prvých profesijných zväzov po zániku ČSSR. Je dobrovoľnou, cechovskou, nepolitickou záujmovou organizáciou, v ktorej sa dobrovoľne združujú občania, ktorí sa na profesionálnej úrovni zaoberajú gastronómiou alebo sú priateľmi a propagátormi gastronómie. Na čele zväzu momentálne stojí Vojto Artz. Sídlo má v Bratislave. Od roku 2000 je riadnym členom Svetovej asociácie kuchárskych združení (WACS).
História zväzu
Organizácia vznikla v apríli 1990. V čase založenia na čele stál Ondrej Antovszký. V roku 2000 ho na poste prezidenta zväzu vystriedal František Janata, ktorý vo funkcii prezidenta zväzu pôsobil do mája 2013. Od mája 2013 do novembra 2017 vo funkcii prezidenta SZKC pôsobil Branislav Križan. Na základe rozhodnutia Valného zhromaždenia SZKC od novembra 2017 na čele zväzu stojí Vojto Artz.
Činnosť
V súčasnosti SZKC vyvíja svoju činnosť prostredníctvom ôsmich stabilne pôsobiacich regionálnych i odborných klubov SZKC (bratislavský klub, banskobystrický klub, žilinský klub, tatranský klub, košický klub, prešovský klub, klub cukrárov a klub mladých kuchárov a cukrárov) v ktorých združuje kuchárov a cukrárov z celého Slovenska. Prostredníctvom klubov sa zväz usiluje šíriť moderné trendy gastronómie v praxi, na domácich aj zahraničných výstavách a súťažiach.
SZKC nadväzuje na historickú tradíciu, zaoberá sa gastronómiou v jej širších súvislostiach, a podporuje všetky formy spolupráce, ktoré vedú k plneniu jeho hlavných cieľov.
Dolina Roztoki
Dolina Roztoki je odvetvie Bielovodskej doliny na poľskej strane Vysokých Tatier. Je dolným predĺžením Doliny Pięciu Stawów Polskich.
Poloha
Dolina je dlhá, jej plocha zaberá 7,0 km². Spolu s Dolinou Pięciu Stawów Polskich meria a má plochou 13,6 km². Dolinu Roztoki od Doliny Pięciu Stawów Polskich oddeľuje prah jazernej steny. Obe doliny sú najväčším odvetvím Bielovodskej doliny na poľskej strane Vysokých Tatier pod hlavným hrebeňom Vysokých Tatier na úseku SvinicaHrubý štít. Dolina Roztoki je prostrednou s troch veľkých odvetví Bielovodskej doliny na poľskej strane Vysokých Tatier. Na severozápade hraničí s Dolinou Waksmundzka a na juhovýchodnej strane s Dolinou Rybiego Potoku. Od Doliny Waksmundzką ju oddeľuje hrebeň Wołoszyna a od Doliny Rybiego Potoku severovýchodný hrebeň Hrubého štítu. Horná časť Doliny Roztoki spolu s Dolinou Pięciu Stawów Polskich hraničí na severe s Dolinou Gąsienicowou a Dolinou Pańszczyca – oddeľuje ju dlhý východný hrebeň Svinice.
Dolná časť doliny, ktorá je oproti Polany Biała Woda vo výške približne. Prah Doliny Pięciu Stawów Polskich je vo výške asi. V hornej časti doliny sú jej dve bočné vetvy: Dolinka Buczynowa a Świstówka Roztocka. V doline sa nachádzajú tri neveľké jaskyne: Dziura nad Roztoką, Dziura nad Nową Roztoką a Gowoniowa Nyża.
História
Dolina bola navštevovaná už od dávnych čias. V 19. storočí tu bol Stanisław Staszic, Seweryn Goszczyński, Ludwik Zejszner a mnohí iní. Turistická cesta vedúca do doliny bola označkovaná v roku 1899. Blízko Doliny Roztoki, v Bielovodskej doline na poľane Stara Roztoka v roku 1876 postavili Chatu PTTK Wincenta Pola v Doline Roztoki, ktorá nesie meno Wincenta Pola.
Bad Ems
K 31. decembru 2015 tu žilo 9 229 obyvateľov.
Poloha
Bad Ems sa nachádza cca 40 km západne od biskupského mesta Limburg an der Lahn a cca 20 km východne od Koblenzu. Leží na oboch brehoch rieky Lahn, na juhu ho obklopuje pohorie Taunus, na severe Westerwald. Okrem toho sa vyznačuje krásnym okolím, ktoré vytvára kľukaté riečne údolie.
Dejiny
V rímskej dobe sa v priestore dnešného centra nachádzal kastel po ktorom sa však nezachovali žiadne pozostatky. V okolí sú dodnes viditeľné zvyšky antického limitu, oddeľujúceho v 1. - 3. storočí provincie rímskeho impéria od slobodnej Germánie.
Prvá písomná zmienka o meste pochádza z roku 880. V roku 1324 mu cisár Ľudovít IV. udelil mestské práva. Roku 1913 bol mestu pridaný dodatočný názov Bad (kúpele).
V 16. a 17. storočí nadobudol Bad Ems význam ako kúpeľné mesto a v 19. storočí sem zavítala celá rada vtedajších prominentných osobností, napr. ruskí cári Mikuláš I. a Alexander II., cisár Viliam I., alebo umelci ako Richard Wagner či Dostojevskij.
V roku 1870 bola z kúpeľov odoslaná emžská depeša, ktorá napomohla k rozpútaniu prusko-francúzskej vojny.
V roku 1947 sa stal Bad Ems sídlom Štatistického úradu spolkovej krajiny Porýnie-Falcko a roku 1969 sídlom novozaloženého okresu Rhein-Lahn.
V okolí mesta sa dlhú dobu ťažili striebro, olovo, meď a zinok.
Glaukos z Argosu
Glaukos ( - Glaukos) bol grécky sochár v 5. storočí pred Kr. Glaukos, sochár z Argosu, tvoril v polovici 5. storočia pred Kr. Grécky cestovateľ Pausanias uvádza, že jeho sochárske diela videl medzi votívnymi darmi od Mikytha pri Diovom chráme v Olympii: „''Veľký počet Mikythových darov som našiel v rade za sebou. Vedľa élidského Ifita a Ekecheirie, ktorá ho korunuje vencom, teda vedľa týchto sôch sú tieto Mikythove dary: Amfitrité, Poseidón a Hestia. Ich tvorcom je argoský Glaukos.''“ Pausanias tiež zaznamenal, že Mikythos venoval tieto dary do Olympie hlavne preto, aby splnil daný sľub pre záchranu svojho syna, ktorý mal smrteľnú chorobu (túto informáciu dokazuje aj nápis objavený v Olympii ).
Pri týchto bronzových sochách (zrejme značných rozmerov) stála skupina ďalších sôch venovaných od Mikytha, ktorých autorom bol Glaukov rodák Dionysios. Zvyšky podstavcov z týchto sôch sa našli vedľa ruín severnej steny Diovho chrámu. Mikythos, ktorý bol správca v mestách Rhégion a Messéna, bol zároveň opatrovníkom detí tyrana Anaxila a po jeho smrti aj vládcom (tyranom) Rhégia.
Vampyrum
Vampyrum (po slovensky listonos alebo vampír) je rod z čeľade listonosovité (Phyllostomidae) podčeľade Phyllostominae. Zahŕňa len jeden druh - listonos upírovitý (iné názvy: listonos vampírovitý, vampír nosatý , netopier upír , Linného falošný vampír ; lat. Vampyrum spectrum, staršie synonymá: Vampyrus spectrum, Phyllostomus spectrum, Vespertilio spectrum).
Vyskytuje sa v Strednej Amerike a severnej Južnej Amerike. Je to najväčší netopier Ameriky (rozpätie krídiel 1 meter). Váži 150200 g. Dlhý je okolo 14 cm. Neživí sa krvou. Konzumuje napríklad iné netopiere, malé hlodavce a loví niektoré vtáky. Cez deň odpočíva v skupinách tvorených do 5 jedincov v dutých stromoch.
Aksum
Aksum (iné prepisy: Aksúm, Axum, Axúm; po latinsky: Axomis    ) je mesto v severnej Etiópii, v štáte Tigraj. V roku 2007 malo 44 647 obyvateľov.
Na území mesta sa nachádzalo hlavné mesto Aksumského kráľovstva. Aksum je významným strediskom etiópskej ortodoxnej cirkvi. V areáli kostola sv. Márie Sionskej sa nachádza kaplnka, v ktorej je údajne uschovaná Archa zmluvy.
Neďaleko mesta sa nachádza medzinárodné letisko Johannesa IV.
V roku 1980 bola historická časť mesta zapísaná na zoznam svetového dedičstva UNESCO.
Amfiteáter (stavba)
náhľad|Amfiteáter v [[Arles]] Amfiteáter (gr. amfi - okolo a theatron - divadlo; lat. Amphitheatrum) je staroveká rímska stavba s elipsovitým pôdorysom.
V amfiteátroch sa odohrávali gladiátorske zápasy, štvanice dravých zvierat a ukážky námorných bitiek (tzv. naumachie). Tieto aktivity prebiehali v jej prostrednej časti, aréne, okolo ktorej sa na vyvýšenom stupni nachádzali rady sedadiel pre divákov. Amfiteáter sa líšil od hipodrómu a cirkusu určených primárne pre preteky konských záprahov, a štadiónu pre atletické súťaže.
Najstarší amfiteáter, ktorý bol postavený na začiatku 1. storočia pred Kr. sa dochoval v Pompejach. Najznámejším amfiteátrom je Koloseum v Ríme (pôvodne nazývaný Amphitheatrum Flavium). Bolo vybudované medzi rokmi 70 - 80. Jeho kapacita bola asi 50 000 divákov, jeho dlhšia os mala dĺžku 188 m a kratšia 156 m.
Dnešné amfiteátre predstavujú priestory s výnimočnou akustikou vhodné najmä pre koncerty a divadelné predstavenia. Mnoho z nich už nemá pôvodné oválny charakter, ale je polkruhový.
Za slovenským ľudom
Za slovenským ľudom je československý národopisný dokumentárny film režiséra Karola Plicku z roku 1928. Zobrazuje ľudovú architektúru, kroje, prácu, zvyky a obyčaje, tance a iné prejavy tradičného života na slovenskej dedine.
Vznik filmu
Profesor Karol Plicka na podnet Leoša Janáčka a Vítězslava Nováka začal v roku 1924 pracovať pre Maticu slovenskú ako zberateľ hudobného folklóru. Spočiatku zaznamenával fotoaparátom, no čoskoro so sebou začal nosiť aj filmovú kameru. Od roku 1926 do roku 1928 cestuje po Slovensku a zbiera materiál, ktorý potom transformuje do svojho debutového dlhometrážneho filmu Za slovenským ľudom.
Ľubica Kázmerová v decembri 1999 pre denník Pravda píše: „...nezaznamenával si len piesne, ale fotoaparátom dokumentoval aj ich nositeľov, spolu s autentickosťou a malebnosťou miest, kde sa s nimi stretával. Paralelná tvorba fotografických snímok s popisom slúžili najskôr ako doplňujúci obrazový záznam, ale postupne sa fotografovanie stalo významnou zložkou Plickovho kreatívneho života. Jeho úsilie v čase pôsobenia v Matici slovenskej viedlo k založeniu archívu dokumentárnych fotografií, ktorý obsahuje niekoľko tisíc záberov ...Impulzom k vytvoreniu filmového záznamu, ako si spomína, bola hravosť folklórneho prejavu detí v Heľpe, ktorá si v umelcových očiach žiadala viac než fotografické stvárnenie. Film chápal nielen ako prostriedok na zachovanie záznamu detských hier, tradičných obradov, sviatočných zvykov, osobitej ľudovej architektúry, ktoré boli neodmysliteľnou súčasťou života roľníka či remeselníka v slovenskej dedine, ale tiež ako prostriedok umeleckého výrazu. Nasnímaný materiál sústredil do viacerých etnografických filmov. Prvým bol film Za slovenským ľudom, spracovaný v druhej polovici dvadsiatych rokov...“
Podpora u prezidenta
Kamera, v období, ktoré zaznamenával, bola v slovenských dedinách absolútnou raritou. Nebolo preto jednoduché získať si dôveru najmä u starších ľudí. Ešte zložitejšie to bolo s financiami a technickým vybavením. „V roku 1926 Plicka kúpil pre divíziu Československého červeného kríža v Turčianskom Sv. Martine od Karla Smrža filmovaciu kameru značky Pathé. Odvtedy mohla Matica okrem zapisovania ľudových piesní a fotografovania krojov filmovať ľudové slávnosti a zvyky." Jeho debut vznikol aj vďaka podpore prvého prezidenta Československa Tomáša Garrigua Masarika.
„200 000 korún podpory venoval v roku 1928 prezident na film, ktorý mal zachytiť obrazy zo života ľudu na východnom Slovensku, ale aj inde...“ na konci šesťdesiatych rokov píše Kveta Bednárová a dodáva: „Film má dĺžku 2000 metrov a vzbudzuje neobyčajný záujem domácich, ale aj zahraničných odborníkov. Prosím, dôkazy – dvakrát Praha: Medzinárodný kongres ľudového umenia a Medzinárodný kresliarsky kongres.“
Reflexia filmu
To, že bol film veľmi dobre prijatý kritikou a divákmi dokladajú dobové literárne reakcie, z ktorých dodnes čerpajú filmoví historici. „Dielo je počiatkom programovej tvorby Matice slovenskej, ktorá si predsavzala dokumentovať filmom miznúce etnografické javy a zároveň konštituovať národnú kinematografiu. Pretože sa toto predsavzatie uskutočnilo pod strechou vrcholnej kultúrnej inštitúcie, vo vtedajších pomeroch živnostenského podnikania, bola to snaha neuveriteľne prezieravá a progresívna. V súlade s týmito cieľmi prekročil Plickov film hranice etnografickej dokumentácie. Podarené spojenie národopisných faktov a estetických obrazových hodnôt vzbudilo zaslúžený obdiv etnografov i výtvarníkov – ako je možné posúdiť z dobovej tlače aj zachovalých častí filmu.“
„Premiéru mal v roku 1928 a sprevádzal ho veľký ohlas verejnosti. Odborné kruhy ho oceňovali ako z hľadiska národopisného, tak i umeleckého. Film však obmedzene premietali iba v niekoľkých mestách. Nevedno, či preto, aby si ho verejnosť nevykladala ako odhaľovanie zaostalosti a tým degeneráciu Slovenska, alebo ho chceli skutočne prezentovať predovšetkým v zahraničí. Tam kdesi, za ‚veľkou mlákou‘ sa film nenávratne stratil.“
„Nezachoval sa, ale vieme, že mal úspech v zahraničí a vtedajšia kritika ho vysoko oceňovala. Vyzdvihovala hlavne jeho výtvarnú zložku a úspešné spojenie dokumentárneho záznamu s umeleckým zobrazením.“
Iba torzo
Z filmu sa zachovalo iba torzo vynášania Moreny, detské hry a sekvencia s gajdošom z Heľpy.
Bezprostredná filmová tvorba
V jeho ďalšej tvorbe bol mimoriadne úspešný. V roku 1929 uviedol film Po horách, po dolách, ktorého názov odvodil z básní Štefana Krčméryho. Ten získal ocenenie vo Florencii aj Benátkach. Jeho vrcholným a najslávnejším filmovým dielom bola snímka Zem spieva z roku 1933.
Marie Louise Coleiro Preca
Životopis
Narodila sa v meste Qormi. Na maltskej univerzite získala titul BA v právnych a humanitných štúdiách (medzinárodné štúdium) diplom notára.
Po vstupe do Labouristickej strany pracovala ako členka Národnej exekutívy, asistentka generálneho tajomníka a neskôr generálna tajomníčka. Je zatiaľ jedinou ženou, ktorá sa vypracovala do takej vysokej politiky. Okrem toho bola tiež členkou Národnej kancelárie socialistickej mládeže (teraz Fórum mladých labouristov), ​​prezidentkou Ženského krídla strany (19962001), zakladajúcou členkou nadácie Ġużè Ellul Mercer a publicistkou v straníckom týždenníku Il-Helsien (v súčasnej dobe už zaniknutom).
V rokoch 19982014 bola poslankyňou maltského parlamentu. Ako členka opozícia zastávala post tieňovej ministerky sociálnej politiky a členky Stálej komisie sociálnych vecí od roku 1998. Od 11. marca 2013 do 29. marca 2014 zastávala funkciu ministerky pre rodinu a sociálnu solidaritu.
Potom čo Alfred Sant rezignoval na post predsedu Labouristickej strany v roku 2008 sa Coleiro Preca neúspešne pokúsila spochybniť novú voľbu predsedu strany.
Prezidentka
1. marca 2014 prijala nomináciu na úrad prezidenta. Po odchode George Abela ju parlament dňa 1. apríla 2014 jednohlasne zvolil s nástupom od 4. apríla 2014. Vo veku 55 rokov sa stala najmladším maltským prezidentom a druhou ženou zastávajúcou úrad prezidenta po Agathe Barbare.
V roku 2014 založila Prezidentskú nadáciu pre všeobecné dobro spoločnosti, čo je nezisková konzultatívna a výskumná organizácia pomáhajúca maltským prezidentom uskutočňovať politiku sociálnej inklúzie a zvyšovania životnej úrovne obyvateľov.
V septembri 2016 dostala ocenenie „priekopníčka zmeny“ na konferencii žien pri OSN za jej podiel na rodovej rovnosti a väčšom uplatnení žien v stredomorskom regióne. Výkonná riaditeľka žien pri OSN Lakshmi Puri opísala Coleiro Preca ako naozajstného víťaza rodovej rovnosti, nielen na Malte, ale v celom Commonwealthe.
Veterný mlyn (Kuželov)
thumb|Veterný mlyn v Kuželove Veterný mlyn v Kuželove v okrese Hodonín v Juhomoravskom kraji v Česku je mlyn holandského typu.
Bol postavený v roku 1842 ako obecný mlyn. V roku 1906 boli pristavané obytné budovy pre mlynárovu rodinu, ktorá dovtedy obývala spodné poschodie mlyna. Posledným mlynárom, od roku 1904, bol Bedřich Kašík. S mletím sa definitívne skončilo v roku 1946. Od roku 1963 je mlyn pamiatkovo chránený, v roku 2010 sa stal národnou kultúrnou pamiatkou. Od roku 1973 je majetkom Technického múzea v Brne. Od 60. rokov 20. storočia prebiehali rekonštrukcie, ktoré ho znovu uviedli do prevádzkyschopného stavu, a od roku 1977 je prístupný verejnosti.
Kuželovský mlyn je jediným mlynom holandského typu na Morave. Má kužeľovitú kamennú konštrukciu, ktorá nesie otočnú strechu so šindľovou krytinou a štyrmi krídlami veterného kolesa upevnenými na hriadeli.
August Krogh
Schack August Steenberg Krogh (* 15. november 1874, Grenaa, Dánsko† 13. september 1949, Kodaň) bol dánsky lekár a fyziológ čiastočne rómskeho pôvodu.
V roku 1920 získal Nobelovu cenu za fyziológiu alebo medicínu za "objav mechanizmu kapilárnomotorickej regulácie".
Karol Fridrich Bádenský
Karol Fridrich Bádensky (* 22. november 1728, Karlsruhe, Rímsko-nemecká ríša† 10. jún 1811, Karlsruhe, Pruské kráľovstvo) bol zjednotiteľ Bádenska, markgróf bádensko-durlašský (17381771), bádensko-bádensky (17611771), neskôr markgróf bádensky (17711803/1806), ešte neskôr kurfirst bádensky (18031806) a nakoniec prvý bádensky veľkovojvoda (18061811).
Životopis
Narodil sa ako starší z dvoch synov dedičného princa Fridricha Bádensko-durlašského a Amálie Nasavsko-dietzskej.
Vláda
Bádensko bolo od 12. storočia po väčšinu času s krátkymi výnimkami rozdelené medzi vetvy rodu Zähringenovcov. V roku 1771 sa Karol Fridrich ako markgróf Bádenska-Durlachu rozhodol, potom čo zdedil susedné markgrófstvo Báden-Bádensko, prijať dlhšiu dobu nepoužívaný titul markgrófa bádenského a postupne zjednotiť Bádensko vrátane okolitých biskupstiev, čo sa mu definitívne podarilo medzi rokmi 18051810.
V roku 1803 mu Napoleon Bonaparte udelil kurfirstský hlas (v tom čase ním zjednocované Bádensko malo menej ako polovicu z budúceho územia). Bádenské markgrófstvo a zároveň kurfirstvo zaniklo v roku 1806 povýšením na veľkovojvodstvo a zánikom Svätej ríše rímskej.
Deti
28. januára 1751 sa oženil s Karolínou Lujzou Hesensko-darmstadtskou (* 1723† 1783). Narodilo sa im päť detí:
24. novembra 1787 uzavrel morganatické manželstvo s Lujzou Karolínou z Hochbergu (* 1768† 1820). Mali päť detí:
Slovenský amatérsky film do roku 1989
Téma slovenského amatérskeho filmu je zaujímavá nielen z pohľadu absencie sumarizujúcich materiálov tohto napredujúceho odvetvia, ale aj z pohľadu prakticky neexistujúcej profesionálnej tuzemskej hranej tvorby. V minulosti sa na Slovensku objavilo mnoho významných tvorivých osobností, ktoré svojou tvorbou a jednotlivými dielami, mnohokrát ocenenými aj na zahraničných súťažiach, tvorili dejiny amatérskeho filmu.
Čo je to amatérsky film
Podľa definície samotných filmových amatérov takýto autor nerobí svoje filmy na objednávku pre iného za účelom zisku. Je to tvorba, ktorú autor nakrúca pre vlastné potešenie či pre potešenie iných. Filmový amatér je tvorca, ktorý nemá špeciálne filmové vzdelanie, tvorí vo svojom voľnom čase a film nie je jediným spôsobom jeho obživy. Pri tvorbe filmového diela používa vlastnú techniku a investuje vlastné finančné prostriedky. Amatér tvorí z vlastného záujmu a pre vlastné potešenie, nie pre komerciu a distribúciu. Témy amatérskych filmov sa neustále vyvíjajú a svojim spôsobom sú vždy prioritne odrazom stavu spoločnosti, kultúrneho zázemia a hlavného kinematografického prúdu. Neprofesionálna tvorba autorov v 40-60 rokoch bola tematicky a kvalitatívne úplne iná, ako tvorba dnešných amatérskych autorov. Jedným z dôvodov bola dostupnosť a finančná náročnosť výroby a postprodukcie filmového materiálu s ktorým sa pracovalo.
História amatérskeho filmu na Slovensku
Amatérsky film má na Slovensku dlhú a bohatú históriu. Jeho počiatky siahajú až do tridsiatych a štyridsiatych rokov 20. storočia. Niekoho k filmu priviedol záujem o techniku, hľadanie a skúmanie jej možností, iného zasa záujem zaznamenať najprv udalosti v rodine, neskôr aj zo širšieho okolia a pre niekoho je to snaha vysloviť svoj názor a postrehy práve filmom, lebo vyjadrovacie prostriedky iných druhov umenia mu na to nestačia alebo mu nevyhovujú. Preto amatéri, podobne ako profesionáli, tvoria rôzne žánre filmu – dokumenty, reportáže, animované a hrané filmy, experimenty, videoklipy, každý podľa svojich technických a finančných možností, ako aj podľa tvorivých schopností a umeleckých ambícií.
Počiatky organizovaného amatérskeho hnutia boli prakticky už v rokoch 1942 - 1946, aj keď išlo o viac-menej súkromné združenie niekoľkých jednotlivcov (z tých najvýznamnejších sú to Jurkovič, Lizschuer, Kukubmerg a iní). Nakoľko takýchto činnosť nebola oficiálne povolená, schádzali sa v súkromných bytoch, kde voľne holdovali svojmu filmovému hobby. Popri rodinných filmoch, ktoré stáli a stoja na začiatku amatérskej tvorby a nielen jej, vznikol aj jeden z prvých hraných amatérskych filmov Valachov sen, nakrútený na farebný materiál v exteriéroch na Horehroní. Tento film bol definitívne dokončený po vojne a zúčastnil sa vôbec ako prvý slovenský film na prvej celoštátnej prehliadke v Prahe. A práve vďaka tejto prehliadke, o ktorej neexistujú žiadne oficiálne doklady, nadviazali naši tvorcovia prvé dôležité a inšpirujúce kontakty s českými filmovými amatérmi.
Inštitucionálna podoba amatérskeho filmu
Inštitucionálna podoba amatérskeho filmu sa datuje vznikom celoštátnej inštitúcie pre amatérsku tvorbu - Osvetového ústavu v roku 1953. Tejto v porovnaní s okolitými krajinami ojedinelej systematicky organizovanej celoplošnej štátnej starostlivosti predchádzala tvorba a činnosť jednotlivcov a filmových klubov, združujúcich amatérskych filmových tvorcov. Do roku 1989 podstatná časť amatérskej filmovej tvorby vznikala predovšetkým vo filmových kluboch pri domoch kultúry, ktorých zriaďovateľmi boli prosperujúce továrne a závody, poskytujúce priestorové, technické zázemie a mnohokrát aj finančné prostriedky. Zánikom viacerých veľkých klubov, technickými a inými zmenami sa tvorba z pôvodnej kolektívnej a klubovej podoby tvorby čiastočne individualizovala. Niektoré filmové kluby vyvíjali činnosť pri jednotlivých regionálnych osvetových strediskách.
UNICA
V roku 1931 sa v Bruseli uskutočnila medzinárodná súťaž amatérskych filmov, ktorá dala podnet na vznik medzinárodnej spolupráce filmových amatérov a na usporiadanie každoročných súťaží. Prvý medzinárodný kongres sa uskutočnil v máji 1935 v Barcelone. V septembri 1937 sa na 3. medzinárodnom kongrese delegáti z 18 národných zväzov dohodli na založení Union Internacionale du Cinema d'Amateur - UNICA, ktorej členmi môžu byť len štáty, respektíve ich celoštátne organizácie filmových amatérov. Odvtedy UNICA každoročne usporadúva kongres a medzinárodnú súťaž amatérskych filmov.
UNICA a Slovensko
Slovensko je samostatným členom UNICA viac ako desať rokov. Všetky administratívne a organizačné práce zabezpečuje Národné osvetové centrum a Asociácia filmových amatérov a videoamatérov. Kolekciu slovenských filmov na svetovú súťaž UNICA zostavuje porota a členovia poradného zboru NOC a ocenených filmov na celoštátnej súťaži CINEMA.
Súťaže a prehliadky
Podujatia vo sfére amatérskeho filmu nie sú len súťažami, vždy obsahujú aj vzdelávaciu časť, predovšetkým rozborové semináre. Slovenskí autori môžu svoje filmy prezentovať aj na zahraničných súťažiach v rôznych európskych aj mimoeurópskych krajinách. Vôbec prvou registrovanou celoslovenskou prehliadkou bola prehliadka amatérskych filmov v roku 1960 v Bratislave, aj keď to bola vlastne súťaž obidvoch bratislavských krúžkov (Slovenský klub kinoamatérov SKK Bratislava a Filmový krúžok pri Fakultnej nemocnici v Bratislave).
Oravská osmička
Oravská osmička vznikla v roku 1965 ako prvá celoslovenská súťaž filmov formátu 8 mm. Má dvojročnú periodicitu. Hlavným poslaním súťaže je vytvoriť podmienky na zhodnotenie a prezentáciu slovenskej filmovej tvorby a videotvorby; poskytnúť možnosť na porovnávanie produkcie amatérskych filmov a videí v jednotlivých krajoch Slovenska a oboznámenie sa s tvorbou autorov rôzneho tematického, žánrového zamerania a technického spracovania. Účastníci môžu zhodnotiť slovenskú produkciu za predchádzajúce dva roky a porovnať ju v rámci nesúťažnej projekcie s tvorbou amatérov v Česku a iných krajinách sveta. Má tiež popularizovať a propagovať amatérsku filmovú tvorbu najmä medzi mladou generáciou. Podujatie plní nielen prezentačnú funkciu, ale neoddeliteľnou súčasťou podujatia je aj vzdelávacia časť, ktorá sa skladá z  rozborového seminára a tvorivej dielne.
Tatranský kamzík
Táto súťaž je najstaršou svojho druhu na Slovensku a je neoddeliteľne spätá s Liptovským Hrádkom, kde už v roku 1973 vznikla myšlienka na jej usporiadanie. Druhá najstaršia súťaž amatérskych tvorcov zameraná predovšetkým na dokumentárnu tvorbu z oblasti ekológie, etnografie, prírody, kultúry a súčasného spôsobu života ľudí v rôznych regiónoch a aglomeráciách. Podujatie má dvojročnú periodicitu a koná sa vždy v párnych rokoch. Posledné štyri ročníky boli aj s medzinárodnou účasťou a minuloročná súťaž bola v plnom zmysle slova medzinárodná. Po prvýkrát sa uskutočnila pod patronátom medzinárodnej mimovládnej organizácie pre amatérsky film UNICA.
Urtica
Od svojho vzniku v roku 1975 klub vytvoril desiatky filmov, s ktorými sa pravidelne zúčastňuje a získava ocenenia na súťažných filmových prehliadkach doma i v Česku. Klub sa zameriava predovšetkým na tvorbu hraných filmov (komédie, paródie, westerny), ale venuje sa aj reportážam z kultúrnych a spoločenských udalostí regiónu. Od roku 1991 významne prispieva k organizovaniu letného filmového festivalu HAH (Hraný amatérsky humor) v Dolnej Strehovej. Zakladateľom a vedúcim Filmového klubu Urtica je Ing. Ivan Vredík.
Nicolaus
Vznikol v roku 1983 pri Vysokej vojenskej technicke škole v Liptovskom Mikuláši, zakladajúci členovia však klubovú činnosť organizovali dávno predtým počas vysokoškolských štúdii v Bratislave od roku 1979. Počas štúdií vytvorili filmy ako Žobrák, U zubára a Slovenská story. V ich tvorbe prevládajú hrané, satirické a humorné diela, ale natočili aj niekoľko hodnotných dokumentov.
Karolína Lujza Hesensko-darmstadtská
Karolína Lujza Hesensko-darmstadtská (* 11. júl 1723, Darmstadt, Rímsko-nemecká ríša† 8. apríl 1783, Paríž, Francúzske kráľovstvo) bola bádenská markgrófka, amatérska umelkyňa, vedkyňa, zberateľka a salonierka.
Životopis
Narodila sa ako dcéra Ľudovíta VIII. Hesensko-darmstadtského a Šarloty z Hanau-Lichtenberg. 28. januára 1751 sa vydala za bádenského markgrófa Karola Fridricha Bádenského.
Je popisovaná ako učená, hovorila piatimi jazykmi, písala si s Voltairom a urobila z Karslruhe kultúrne centrum Nemecka, ktoré okrem iných navštívil Johann Gottfried von Herder, Johann Kaspar Lavater, Johann Wolfgang von Goethe, Friedrich Gottlieb Klopstock, Christoph Willibald Gluck a Christoph Martin Wieland. Bola členkou markgrófského dvorného orchestra, dánskej akadémie výtvarných umení, kreslila, maľovala vodovými farbami a v paláci v Karlsruhe mala laboratórium. Carl Linné pomenoval Glückskastanie Carolinea Princeps L. po nej a Friedrich Wilhelm von Leysser pre ňu zbieral rastliny. Podporovala a riadila továreň na mydlo a sviečky.
Jej zdravotný stav sa zhoršil v roku 1779 a 8. apríla 1783 zomrela na výlete so svojím synom.
Debra Wingerová
Debra Lynn Wingerová (* 16. máj 1955, Cleveland Heights, Ohio, USA) je americká herečka, ktorá bola trikrát nominovaná na Oscara, štyrikrát na Zlatý glóbus a raz na cenu Emmy.
Životopis
Pochádza z rodiny židovského obchodníka. Ako šestnásťročná odišla do Izraela ako dobrovoľník do kibucu, a neskôr tu absolvovala vojenský výcvik v izraelskej armáde.
Po návrate do USA vyštudovala sociológiu na Kalifornskej štátnej univerzite v Nortridge. Počas rekonvalescencie po autonehode v roku 1973 sa rozhodla presťahovať do Kalifornie a stať sa herečkou. Herectvo študovala ďalšie 3 roky súkromne.
Svoju hereckú kariéru začala v roku 1975 účinkovaním v televíznom seriáli Wonder Woman.
Súkromný život
V roku 1986 sa stal jej manželom herec Timothy Hutton s ktorým má syna Noaha (* 1987), filmového dokumentaristu. Manželstvo skončilo rozvodom v roku 1990.
Mary Leakeyová
Mary Leakeyová (* 6. február 1913, Londýn, Spojené kráľovstvo† 9. december 1996, Nairobi, Keňa ) bola britská archeologička a antropologička.
Veľkú časť svojej kariéry pracovala spoločne so svojím manželom, Louisom Leakeyom, v rokline Olduvai, kde spolu odhalili nástroje a fosílie dávnych homininov. Tu našla ​​aj robustnú lebku jedinca druhu Paranthropus boisei, ktorého pôvodne pomenovala rodovým názvom Zinjanthropus. K ďalším významným nálezom patria odtlačky stôp pliocénnych homininov v neďalekom Laetoli.
Debra Wingerová
Súkromný život
Jej druhým manželom je od roku 1996 herec a režisér Arliss Howard s ktorým sa zoznámila pri natáčaní filmu Wilder Napalm. V roku 1997 sa im narodil syn Gideon Babe Ruth.
Mary Leakeyová
V roku 1948 objavila aj prvú skamenenú lebku vyhynutého primáta rodu prokonzul,  ktorý je modelovým príkladom toho, ako asi mohol vyzerať spoločný predok všetkých moderných hominidov.