cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Escornebœuf
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Fontaines
Fontaines môže byť:
Fontanès
Fontanès môže byť:
CERGE-EI
CERGE-EI (celým názvom angl. Center for Economic Research and Graduate Education - Economics Institute, Centrum pre ekonomický výskum a doktorské štúdium) je akademická institúcia, ktorá poskytuje ekonomické postgraduálne vzdelanie po vzore amerických univerzít, robí výskum v oblasti teoretickej ekonómie a hospodárskej politiky.
Funguje ako spoločné pracovisko dvoch samostatných entít: Centra pre ekonomický výskum a postgraduálne vzdelanie Karlovej univerzity v Prahe, a Národohospodárskeho ústavu Akadémie vied Českej republiky. Inštitúcia založili Jan Švejnar a Jozef Zielenec v roku 1991 s cieľom vychovať novú generáciu ekonómov z krajín bývalého východného bloku.
Fontanes
Fontanes môže byť:
CERGE-EI
V roku 2022 bol riaditeľom doc. Sergey Slobodyan, Ph.D.
Espaon
Espaon je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Gers, v regióne Midi-Pyrénées.
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Miroslav Cipár
Miroslav Cipár (* 8. január 1935, Vysoká nad Kysucou-Semeteš – † 8. november 2021, Bratislava) bol slovenský maliar, grafik, ilustrátor a sochár.
Životopis
Miroslav Cipár sa narodil v osade Semeteš, od roku 1902 časti obce Vysoká nad Kysucou. Pochádzal z rodiny živnostníka Štefana Cipára, jediného preživšieho semetešskej tragédie z 20. apríla 1945, kedy skupina vlasovcov zavraždila v osade 21 mužov a chlapcov vo veku 16 až 61 rokov a vypálila 13 domov. Jeho rodičia boli amerikáni, z USA sa na Kysuce vrátili v roku 1932. Po prevrate v roku 1948 komunisti Cipárovcom ako nepriateľom národa vyvlastnili dom aj obchod.
Základnú školu – jednotriedku absolvoval v osade Semeteš, gymnázium navštevoval od roku 1945 v Žiline. Od roku 1953 študoval slovenský jazyk a výtvarnú výchovu na Pedagogickej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave. V rokoch 19551961 absolvoval štúdium grafiky a monumentálnej maľby na Vysokej škole výtvarných umení v Bratislave (u profesorov Vincenta Hložníka a Petra Matejku). Po absolvovaní povinnej vojenskej služby v rokoch 19611963 pôsobil v Bratislave ako výtvarník v slobodnom povolaní. V rokoch 19711972 pracoval rok v Indii v Children´s Book Institute v Naí Dillí.
Stál pri zrode viacerých kultúrnych projektov, ako napríklad Bienále ilustrácií Bratislava (BIB), Trienále insitného umenia, Bienále Danuvius. V roku 1989 stál na čele mestskej pobočky Zväzu výtvarných umelcov.
Malijské národné futbalové mužstvo
Malijské národné futbalové mužstvo reprezentuje Mali na medzinárodných futbalových akciách, ako sú Majstrovstvá sveta a Africký pohár národov.
Externé zdroje
http://www.malifootball.com/ https://www.fifa.com/about-fifa/associations/MLI
Princove ostrovy
Princove ostrovy (po tur. Kizil Adalar) je skupina deviatich ostrovov v Turecku vo východnej časti Marmarského mora na juh od Istanbulu. Administratívne tvoria jeden z 39 okresov v provincii Istanbul.
Cestovný ruch a doprava
thumb|left|upright|Historický Hotel Splendid Palace z roku 1908 na Büyükade. Princove ostrovy sú počas letných mesiacov populárnym miestom pre denné výlety z Istanbulu. Na ostrovoch je takmer úplne vylúčená motorová doprava, jediné dopravné prostriedky sú bicykle a vozy ťahané koňmi. Z tohto dôvodu sú ostrovy pokojnejšie než zvyšok mesta. Na ostrovoch sa nachádza v zime asi 500, v lete asi 1000 koní do záprahov. Každoročne je nutné doviezť sem asi 400 koní. V roku 2019 do septembra za deväť mesiacov zahynulo 170 miestnych koní, najmä pre choroby a prepracovanosť. Na ostrovy sa dá dopraviť trajektmi, a to z ázijskej (Bostancı, Kartal a Maltepe) aj z európskej (Kabataş) strany. Väčšina z trajektov stojí postupne na štyroch najväčších ostrovoch v postupnosti Kınalıada, Burgazada, Heybeliada a Büyükada. Trajektové služby zabezpečuje šesť spoločností.
Počas jari a jesene je na ostrovoch menej turistov. More naopak vie byť rozbúrené, preto bývajú ostrovy pravidelne počas jesene, zimy a jari odrezané od okolitého sveta kvôli zrušeniu trajektov pre búrky a vysoké vlny. Počas zimy aj pre silné studené vetry a nevyspytateľné trajektové spojenia bývajú ostrovy takmer vyľudnené. Na ostrove Büyükada v zátoke svätého Mikuláša (Aya Nikola) sa nachádza Múzeum Princových ostrovov, prvé súčasné mestské múzeum v Istanbule.
Dejiny
thumb|left|Ulica na ostrove [[Büyükada.]] thumb|Prístav trajektov v [[Büyükada|Büyükade.]]
Počas byzantskej éry boli ostrovy známe ako miesto častého exilu mnohých vysokopostavených členov šľachty vrátane princov. Neskôr tu boli rovnako vysielaní aj členovia osmanskej sultánskej rodiny. Internovaní princovia dali aj ostrovom ich súčasný názov. Büyükada sa v gréčtine nazýval Prinkipos. Ostrovy počas obliehania Konštantínopola v roku 1453 okolo 18. apríla zabrala osmanská flotila. Počas 19. storočia sa ostrovy stali populárnym dovolenkovým miestom pre istanbulskú smotánku, pričom na najväčšom z ostrovov, Büyükade, sa stále zachovali vily z viktoriánskej éry.
Podľa osmanského všeobecného sčítania ľudu v rokoch 1881/82-1893 mala kaza (územná jednotka Osmanskej ríše) Adalar, pokrývajúce Princove ostrovy, 7 937 obyvateľov, z toho 5 501 Grékov, 533 Arménov, 254 moslimov, 133 katolíkov, 65 židov, 27 Latinov (hlásiacich sa k Latinskému cisárstvu), 7 protestantov, 3 Bulharov a 1 404 cudzích občanov.
1. októbra 1844 bol na druhom najväčšom ostrove, na Halki (Heybeliada) založený ortodoxný seminár Halki, oficiálne Teologická škola Halki (grécky: Θεολογική Σχολή Χάλκης a turecky: Ortodoks Ruhban Okulu). Halki slúžila ako hlavná škola teológie Konštantínopolského ekumenického patriarchátu pravoslávnej cirkvi až do roku 1971, kedy turecký parlament zákonom zakázal súkromné inštitúcie vyššieho vzdelávania. Teologická škola sa nachádza na vrchole Vrchu nádeje na mieste byzantského ortodoxného kláštora Svätej Trojice. Priestory školy sú naďalej udržiavané kláštorom a diskusia o jej opätovnom otvorení pokračuje.
V roku 1912 na ostrovoch žilo 10 250 Grékov a 670 Turkov. Etnická štruktúra ostrovov sa začala výraznejši poturčovať v prvých rokoch tureckej republiky po roku 1923. Na ostrovy sa sťahovalo veľké množstvo tureckej smotánky, pôvodný Britský jachtový klub, ktorý tu existoval, sa premenoval na Anadolu Kulübü a slúžil ako miesto letného oddychu v Istanbule pre tureckých poslancov. Ostrovy predstavovali až do polovice 20. storočia vzácnu ukážku multikultúrnej spoločnosti, aká bola kedysi typická pre celý marmarský región v okolí Konštantínopolu v časoch Osmanskej ríše. Po roku 1950 sa etnické skupiny, ktoré boli typické pre jednotlivé ostrovy, začali vytrácať. Väčšina Grékov opustila ostrovy po protigréckych nepokojoch v Istanbule v roku 1964, tureckej okupácii Severného Cypru v roku 1974 a súvisiacich diskriminačných zákonoch zameraných proti Grékom zo 60. rokov 20. storočia. V súčasnosti je predominantná časť obyvateľov tureckej národnosti a tak je dnes dedičstvo minulosti zachované skôr kultúrne než demograficky. V roku 2009 už na ostrovoch žilo asi iba 80 Grékov, väčšina z nich vo vysokom veku.
Známi obyvatelia
Zo známych osôb boli ostrovy v dejinách obývané politickými vyhnancami, ako aj umelcami, najmä spisovateľmi. V exile tu žili viacerí byzantskí cisári a cisárovné, ako aj konštantínopolskí patriarchovia. Turci ostrovy navštevujú ako bydlisko spisovateľa Saita Faika Abasıyanıka či futbalistu Leftera Küçükandonyadisa. Medzi rokmi 1929-1933 na ostrove Büyükada žil vo svojom prvom exile po odchode zo ZSSR Lev Davidovič Trockij. Námornú školu na Hebeliade v rokoch 1913-1918 navštevoval turecký básnik Nâzım Hikmet. Na ostrovoch tiež žili známi arménski literáti Zahrad a Zabel Sibil Asadour, ktorí obaja bývali na Kinaliade. Dom na Burgazade (Antigone) mal aj grécky vydavateľ Demetrius Nicolaides.
Büyükada
thumb|left|Jedna z početných víl z [[Osmanská ríša|osmanskej éry, ktoré lemujú ulice Büyükady.]] thumb|right|Grécky ortodoxný sirotinec Prinkipo z roku 1899, najväčšia drevená stavba v Európe.
Büyükada (po turecky "Veľký ostrov"; ) je najväčší z deviatich ostrovov súostrovia. Büyükada má geomorfolgicky dva kopce na severnom a južnom konci ostrova, medzi ktorými sa rozkladá údolie.
Podobne ako pri zvyšných Princových ostrovoch, aj tu je vylúčená automobilová doprava s výnimkou služobných vozov. Na prepravu po ostrove sa okrem chôdze využívajú početné bicykle alebo konské záprahy, tzv. phaetony, ktoré fungujú ako taxislužba pre miestnych aj vyhliadková služba pre turistov.
V kláštore na Büyükade bolo v exile minimálne päť byzantských cisárovien a princezien – Irena, Anna-Euphrosyna, Theophano, Zoe Porfyrogenéta a Anna Dalassene. Po deportácii zo Sovietskeho zväzu tu žil od februára 1929 štyri roky tiež Lev Davidovič Trockij. Narodila sa tu iracká princezná Fahrelnissa Zeid.
Na ostrove sa nachádza viacero historických budov vrátane kostola svätého Juraja (Aya Yorgi, Άγιος Γεώργιος)) a kláštora zo 6. storočia n.l., kostola svätého Demetera (Ayios Dimitrios) a mešity Hamidiye, postavenou sultánom Abdülhamidom II.. Na kopci Hristos, ktorý je bližšie k prístavu, sa rozkladá bývalý grécky sirotinec, obrovská drevená budova, v súčasnosti známa ako Environmentálne centrum Prinkipo, ktoré tu chce konštantínopolský patriarcha Vartholomeos I. kvôli záchrane budovy od roku 2012 zriadiť. Sirotinec, päťpodlažnú budovu s 206 izbami, postavili podľa projektu francúzskeho architekta Alexandrea Vallauryho v roku 1899. Ako sirotinec fungovala do roku 1964, kedy ju uzavreli. Bývalý sirotinec je druhá najväčšia drevená stavba na svete a najväčšia v Európe. Kvôli neochote tureckej vlády prenechať ho konštantínopolskému patriarchátu je v dezolátnom stave, najmä čo sa týka zastrešenia. V marci 2018 bola budova zaradená ochranárskou organizáciou Europa Nova medzi sedem najohrozenejších pamiatok v Európe. Podľa odhadov Európskej investičnej banky a nadácie Europa Nostra z júla 2019 si bude oprava sirotinca Prinkipo vyžadovať najmenej 40 miliónov €. Na základe výskumu oboch organizácií v máji 2019 by na stavbe malo nájsť prácu 250-300 ľudí, financie na rekonštrukciu musí vyzbierať Grécky ortodoxný patriarchát v Istanbule.
V centrálnom údolí medzi dvoma kopcami sa nachádza kostol a kláštor Ayios Nikolaos a bývalý zábavný park Luna Park.
Heybeliada
thumb|Turecká námorná stredná škola na Heybeliade. thumb|Teologická škola Halki na vrchole Vrchu nádeje.
Heybeliada (po turecky "Sedlový ostrov";, tiež nazývaný Halki) je druhý najväčší ostrov v súostroví. Má približne 2,7 kilometra zo severu na juh a 1,2 kilometra zo západu na východ. Najvýraznejším prvkom na ostrove je rozľahlý areál Námornej školy pre kadetov (Deniz Lisesi) v blízkosti prístavu, ktorá bola založená v roku 1773. Architektonicky sú významné dve miesta. Prvé je Kamariotissa, jediný zachovaný byzantský kostol na ostrove a zároveň posledný kostol v Byzancii vybudovaný pred dobytím Konštantínopola. Druhé je hrob druhého anglického veľvyslanca pri Vysokej porte, Edwarda Bartona. Toho vyslala do Konštantínopolu kráľovná Alžbeta I., avšak rozhodol sa žiť na Halki, aby unikol ruchu mesta. V prístavnej časti ostrova je dnes čulý ruch so službami pre turistov.
Na ostrove sa rozkladajú štyri malé kopce, najvyšší z nich, Degirmentepe, má 136 metrov. Na Vrchu nádeje v strede ostrova (85 m.n.m.) sa rozkladá grécky ortodoxný kláštor Hagia Triada pôvodom z 11. storočia, v priestoroch ktorého sídli od roku 1844 Seminár Halki, jediný grécky ortodoxný seminár v Turecku. Súčasná budova bola vybudovaná v roku 1894. Tento teologický seminár organizačne patrí pod Konštantínopolský ekumenický patriarchát, avšak v roku 1971 bol z dôvodu novej tureckej legislatívy, ktorá umožňovala zakladanie súkromných škôl iba armáde a polícii, zatvorený. Kláštor v súčasnosti láka turistov z Grécka či Turecka, napriek prísľubu tureckej vlády a diplomatickému tlaku z patriarchátu, Grécka, EÚ či USA však seminár stále nebol znovuotvorený. Pri návšteve Istanbulu vo februári 2019 grécky premiér Alexis Tsipras ako prvý grécky predseda vlády navštívil tiež seminár Halki a žiadal od prezidenta Erdoğana, aby bol opätovne otvorený. Erdoğan to podmienil zlepšením situácie Turkov žijúcich v západnej Trácii. Podľa Grékov záleží iba na Erdoğanovi, či a kedy sa Halki otvorí.
V novembri 2017 bola kaplnka Premenenia Pána zo 17. storočia v areáli semináru Halki, ktorá prežila zemetrasenie v júni 1894, takmer úplne zničená lesníkmi z Tureckej správy lesov. Kaplnka bola pritom čerstvo zrekonštruovaná. Nebolo žiadne predošlé varovanie o demolačných prácach, organizovaných so súhlasom tureckej vlády. Búranie zastavilo iba po naliehaní ekumenického patriarchu Bartolomeja I., budova však bola ťažko poškodená.
Na ostrove sa tiež po vzniku Tureckej republiky v roku 1923 otvorilo sanatórium na liečbu tuberkulózy, ktoré bolo neskôr zatvorené. Na ostrove prežil väčšinu života spisovateľ Hüseyin Rahmi, po ktorom je pomenovaná miestna stredná škola, v jeho dome sídli múzeum a má sochu v parku pri prístave.
Z dôvodu ochrany znečistenia ostrova majú povolenie na premávku iba vozidlá bezpečnostných zborov (sanitky, hasiči, polícia) či smetiari. Dopravu zabezpečujú konské povozy, na ostrov je nutné prepraviť sa loďou, rovnako ako na okolité. V zime dosahuje populácia ostrova asi 3 000 obyvateľov, na leto sem prichádza viac majiteľov letných domov a stúpa až na 10 tisíc. Hlavnými kultúrnymi a športovými lákadlami sú malé koncerty pod holým nebom, ktoré sponzoruje miestna samospráva a možnosť plávania. Hlavnou udalosťou je každoročný sprievod počas osláv Dňa nezávislosti Turecka, ktorého sa zúčastňuje miestna námorná kapela.
Burgazada
thumb|Prístav na ostrove Burgazada. thumb|left|Trajektový prístav na Burgazade.
Burgazada (vo význame "Ostrov Pevnosť"; ) je tretí najväčší ostrov súostrovia s priemerom 2 kilometre. Na začiatku 4. storočia pred n.l. tu Démétrios I. Macedónsky, jeden z diadochov – následníkov Alexandra Veľkého, nechal vybudovať pevnosť a pomenoval ju po svojom otcovi Antigonovi I. Jednookom. Odtiaľ pochádza grécke meno ostrova, ktoré sa zachovalo dodnes. Avšak bežné turecké pomenovanie je dnes len "Burgaz", teda "pevnosť". V roku 2003 bol na ostrove veľký lesný požiar, ktorý zničil 4 km² porastu.
Burgaz je známy ako dejisko a hlavná téma románov spisovateľa Saita Faika Abasıyanıka, ktorý tu tiež býval. Jeho dom slúži v súčasnosti ako múzeum. V jeho obľúbenej reštaurácii v Kapazankayi sa nachádza tiež jeho bronzová socha, užívajúca si výhľad na more s pohárom rakı, ktorí majitelia denne dopĺňajú. Architektonickou dominantou ostrova je grécky pravoslány kostol sv. Jána (Aya Yani Kilisesi) z roku 876. Na ostrove tiež funguje kláštor Hristos či mešita Burgazada, ktorá bola vybudovaná pri 500. výročia dobytia Konštantínopolu Turkami.
Ostrov bol etnicky grécky až do 20. storočia, kedy sem začali migrovať bohatí Turci. V nedávnej minulosti boli obyvatelia Burgazady prevažne Židia, obchodníci sa tu usídlili v 50. rokoch 20. storočia.
Kınalıada
Ostrov je dosiahnuteľný trajektom z európskej časti Istanbulu, z Kabataşu. Cesta trvá asi 25 minút pri rýchlom trajekte a 40 minút pri bežnom (tzv. vapur). Do Beşiktaşu pri Bospore trvá cesta trajektom asi 60 minút.
Sedef
thumb|Pohľad na Sedef z Büyükady. Sedef (, vo význame "Ostrov matky perál";, v modernej podobe Αντιρόβυθος, Antirovythos) je jeden z najmenších ostrovov súostrovia a najmenší trvalo obývaný. Nachádza sa na ňom 108 súkromných domov. Verejnosti je otvorená časť ostrova s plážou. Ostrov je takmer výlučne v súkromnom vlastníctve. Súčasné lesné borovicové porasty na Sedefe nechal zväčša zasadiť Şehsuvar Menemencioğlu, ktorý kúpil ostrov v roku 1956 a hral tiež dôležitú úlohu v ďalšom rozvoji ostrova. Zasadil sa o striktný stavebný regulatív zameraný na ochrany prírody a životného prostredia, na základe ktorého nemôžu na ostrove stáť budovy vyššie než dve podlažia. Grécky názov ostrova Terebinthos vo význame terpentínový naznačuje, že na ostrove v minulosti rástli borovice typu Pistacia palaestina, nazývané terpentina. V roku 857 sem bol na desaťročné vyhnanstvo uvrhnutý konštantínopolský patriarcha Ignatios I. dovtedy, kým bol v roku 867 opätovne zvolený za patriarchu.
Yassıada
thumbnail|Yassıada Yassıada (po turecky "Plochý ostrov"; ) má rozlohu asi 5 hektárov a rozmery približne 740 na 185 metrov. Bol využívaný Byzantíncami ako miesto exilu pre prominentné osoby. Ako jeden z prvých tu bol internovaný arménsky patriarcha Katolikos Nerses, ktorý bol tu, ako aj na Büyükade, väznený v 4. storočí n. l. V 11. storočí Byzantínci využívali ostrov pre politických väzňov. Zvyšky štyroch podzemných väzenských ciel sú stále viditeľné. Taktiež tu bol vybudovaný kostol, ktorý nechal postaviť počas svojhu exilu v roku 860 konštantínopolský patriarcha Ignatios I. a kláštor Platea, vybudovaný na príkaz cisára Teofila medzi rokmi 829-842. V roku 1204 bol ostrov dobytý latinskými križiakmi počas Štvrtej križiackej výpravy.
V roku 1857 kúpil ostrov britský veľvyslanec Henry Bulwer, brat spisovateľa Edwarda Bulwera-Lyttona, ktorý si tu vystaval sídlo a viacero ďalších stavieb, aby žil nerušený na vzdialenom ostrove. Bulwer tiež vybudoval na ostrove poľnohospodársku produkciu, aby bol sebestačný. Neskôr však ostrov predal egyptskému chedívovi Ismáílovi, ktorý sa o ostrov nestaral a nič tu nebudoval.
So vznikom Tureckej republiky v roku 1923 sa ostrov stal majetkom štátu. V roku 1947 vláda Yassıadu predala tureckému námorníctvu, ktoré tu vystavalo viaceré školiace objekty. V rokoch 1960-1961 sa tieto objekty stali miesto súdnych procesov s členmi Demokratickej strany po úspešnom puči. Viacerí z obvinených boli odsúdení na smrť, vrátane troch vrcholových politikov na čele s expremiérom Adnanom Menderesom. Následne boli prevezení na ostrov İmralı v južnej časti Marmarského mora, kde boli v roku 1961 popravení. Po ukončení súdnych procesov bol ostrov navrátený námorníctvu a výučba tu pokračovala až do roku 1978.
V roku 1993 sa ostrov stal majetkom Istanbulskej univerzity a jej katedry morského života a plodov mora, ktorá ho využívala na prednášky a výskum. Avšak, silné vetry na ostrove predstavovali nepriaznivé podmienky pre študentov a nakoniec bola výuka presunutá inde. S vyučovaním sa prestalo v roku 1995. Ostrov bol následne až do roku 2015 opustený. V tom čase sa stal ostrov obľúbeným miestom pre mieste potápačské školy a amatérskych potápačov.
V roku 2013 získal ostrov čestný názov „Ostrov demokracie a slobody“ na počet väznenia Adnana Menderesa. V roku 2015 prezident Recep Tayyip Erdoğan zrušil zákon, ktorý zakazoval výstavbu na ostrove. Ostrov sa z vlastníctva Ministerstva kultúry a cestovného ruchu Turecka dostal na 29 rokov do prenájmu Nevşehirskej obchodnej a priemyselnej komory. Následne sa rozbehol megalomanský developerský projekt Ostrov demokracie a slobody pod patronátom prezidenta Erdoğana, ktorého súčasťou bola úplná premena ostrova. Na ostrove boli vybudované ubytovacie kapacity vrátane hotela so 125 izbami a 30 bungalovov, kongresové centrum pre 600 ľudí, ako aj mešita s kapacitou 1 200 ľudí. Veľké kontroverzie vzbudzovali výruby stromov, ktoré pôvodne pokrývali takmer celý ostrov, no po finalizácii projektu v máji 2019 z nich ostalo len minimum. V súvislosti s diskusiami o stavebných úpravách a výstavbe na Princových ostrovoch sa kladie premena Yassıady ako odstrašujúci príklad, ktorému je nutné sa vyhnúť. Developer chce podobným spôsobom na kongresové centrum prestavať aj susednú Sivriadu.
thumb|right|[[Čajkovité|Čajky lietajú popri trajekte z Istanbulu na Princove ostrovy, v pozadí ostrov Büyükada a napravo Heybeliada, jún 2012.]]
Sivriada
thumbnail|Sivriada Ostrov Sivriada (po turecky "Ostrý ostrov"; ) je momentálne neobývaný. Geologicky je ostrov hornatý, predstavuje vrchol podmorského kopca, maximálna nadmorská výška dosahuje 90 metrov. Ostrov bol často využívaný byzantskými mníchmi ako vzdialené miesto pre modlitby a meditácie. Byzantskí cisári ho využívali ako väzenie pre prominentných oponentov. Na príkaz cisára Nikefora I. tu bol väznený Platón zo Sakkoudionu, strýko známeho mnícha a svätca Teodora Studitu, kvôli podpore svojho synovca v konflikte s cisárom. Ďalší známi väzni boli Gebon, Basileos Skleros, Nikeforitzes (vedúci minister cisára Michala VII. Dukasa) či konštantínopolskí patriarchovia Ján a Michaél II. Kourkouas. Hrobky tých, ktorí na ostrove zomreli počas byzantskej éry, sú stále zachované a viditeľné. V roku 1911 sa tu odohral obrovský masaker psov. Guvernér Istanbulu a minister vnútra z vtedajšej Mladotureckej strany prikázali pre modernizáciu mesta pochytať všetkých istanbulských túlavých psov a odviezť ich na Sivriadu. Tu až 80 000 z nich zahynulo, zväčša z hladu a smädu na ostrove bez jedla, vody či stromov, sčasti na utopenie pri pokuse o odplávanie.
Železničná stanica Šurany
Železničná stanica Šurany je železničná stanica v meste Šurany. Obsluhujú ju trate č. 140 Nové Zámky – Prievidza, 150 Nové Zámky – Zvolen a 151 Nové Zámky – Zlaté Moravce. Výpravná budova je v prevádzke od roku 1992. Má 7 dopravných koľají, 6 manipulačných a 1 ostatnú koľaj. Je elektrifikovaná striedavou sústavou 25 kV 50 Hz. Stanica disponuje vlastnou čakárňou a kúpou vnútroštátnych a medzinárodných cestovných lístkov.
K železničnej stanici sú pridelené nesamostatné stanice Komjatice a výhybňa Bánov.
Princove ostrovy
Sivriada
V blízkosti prístavného móla a príbytku pre rybárov je možné vidieť zrúcaninu rímskej usadlosti a byzantského kláštora z 9. storočia n. l. Na ostrove bol najväčší stavebný ruch v 9. storočí, kedy tu bol postavený kostol, kaplnka zasvätená svätým mučeníkom, kláštor na východnej strane ostrova a cisterna v strednej časti (taktiež sčasti zachovaná do súčasnosti).
Železničná stanica Šurany
Stanica má štyri hlavné nástupištia, ktoré sú vyvýšené obrubníkmi. Koľaj číslo č. 3 je dlhá 240 m, medzi koľajami č. 3 a č. 1 je dĺžka 380 m, medzi koľajami č. 1 a č. 2 je dĺžka 380 m a medzi koľajami č. 2 a č. 4 je dĺžka 240 m.
Príchod a odchod k nástupištiam je cez vestibul. Ponad koľajiskom je nadchod.
Princove ostrovy
Kaşık
thumb|Pohľad na ostrov Kaşık z Burgazady.
Kaşık, (, v preklade "Lyžičkový ostrov"; ) sa nachádza medzi Burgazadou a Heybeliadou. Je neobývaný, je druhým najmenším v súostroví, má rozlohu približne 0,006/0,008 km².
Tavşan
Ostrov Tavşan (, v preklade "Králičí ostrov";, pomenovaný podľa mytologickej postavy), je najmenší z Princových ostrovov, má asi 0,004 km².
Fontcouverte
Fontcouverte môže byť:
Fontenailles
Fontenailles môže byť:
Fontenay
Fontenay môže byť:
Espas
Espas je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Gers, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Moc bezmocných
Moc bezmocných je text Václava Havla, napísaný v októbri 1978 na Hrádečku. Autor bol jedným z prvých hovorcov Charty 77 a v tomto texte sa venoval jej myšlienkam i pôsobeniu a to na základe rozboru vtedajšieho politického režimu, pozície disidentstva. Bol preložený do viacerých jazykov (nie do slovenčiny). Pred Novembrom 1989 bol publikovaný prvýkrát knižne vo vydavateľstve Index v Kolíne nad Rýnom v roku 1980, v prvom preklade do cudzieho jazyka a to do poľštiny vyšiel v časopise Krytyka: kwartalnik polytyczny č. 5 v roku 1980 (v tomto časopise bol Havel členom redakčného kolektívu) pod názvom Siła bezsilnych. Po novembri 1989 vyšiel knižne po prvýkrát vo vtedajšom Československu vo vydavateľstve Lidové noviny v roku 1990.
Obsah
Uvedený text, ktorí viacerí autori označujú ako esej, bol venovaný „pamiatke Jana Patočku“. V úvode popisuje nový jav „disidentstva“ a charakterizuje ho ako politické pôsobenie skupín, ktoré sa v „post-totalitných režimoch“ snažia byť politicky aktívne, ale bez toho aby sa chceli priamo podieľať na výkone štátnej moci. Stadiaľ aj názov Moc bezmocných.
Pri charakteristike vtedajších východoeurópskych režimov, ktoré autor označuje ako „post-totalitné“ a odlišuje ich od známych diktatúr, použil príklad so zeleninárom, ktorý dá do výlohy heslo Proletári všetkých krajín, spojte sa! Heslo pre neho nemá žiadny význam a je len gestom prispôsobenia sa a vyjadrením lojality voči panujúcemu režimu. K tomuto príkladu sa autor opakovane vracia a ukazuje na ňom rozpor medzi „intenciami života“ a „intenciami systému“.
Proti tejto verejnej lži Havel stavia – nadväzuje tak na Alexandra Solženicyna – „život v pravde“ ako nárok a možný politický program, ktorý sa však nechce uchádzať o štátnu moc.
Autor rozoberá povahu možnej opozície a význam pojmu „disident“ vo vtedajších pomeroch, a to práve na príklade Charty 77.
Zmieňuje sa tiež o pojme „drobnej práce“ v reakcii na tézy Tomáša Garrique Masaryka a ukazuje na ich obmedzenia v daných pomeroch: i drobná poctivá práca tu musí naraziť na bariéry režimu. Ako protiklad tomu autor stavia možnosti „nezávislého spoločenského života“ či „spoločenskej sebaobrany“, v duchu formulácii poľského Výboru spoločenskej sebaobrany Výboru obrany robotníkov (KSS KOR).
Záver patrí otázkam mravnej obnovy spoločnosti, ekologického hnutia a pozitívneho programu samosprávnych disidentských skupín.
Posolstvom textu je, aby sa ľudia o verejné veci nielen zaujímali, ale aj sa snažili ich pravdivo poznať.
Zdeněk Mlynář (politik)
Zdeněk Mlynář, rodným menom do roku 1945 Zdeněk Müller (* 22. jún 1930, Vysoké Mýto – † 15. apríl 1997, Viedeň) bol český komunistický politik, právnik, signatár Charty 77, pedagóg, vedec a politológ.
Životopis
Od roku 1946 bol členom Komunistickej strany Česko-Slovenska v období­ 19501955 absolvoval Moskovskú právnickú fakultu Lomonosovej univerzity (kde sa stal priateľom kolegu, študenta Michaila Gorbačova). Následne vstúpil do Ústavu štátu a práva Česko-slovenskej akadémie vied, kde zostal až do 1968.
Podpísal Chartu 77 a podieľal sa na anti-režimovej činnosti. To bol dôvod pre represívny tlak štátnej moci na jeho osobu, v dôsledku čoho emigroval.
Po Nežnej revolúcii sa vrátil do Česko-Slovenska. Stal sa čestným predsedom a volebným lídrom strany Levý blok pre parlamentné voľby 1996. Po volebnom neúspechu strany zo svojho postu odstúpil a definitívne opustil politiku pre zhoršený zdravotný stav.
Zomrel vo Viedni v apríli 1997. Pohrebu v Prahe sa zúčastnil bývalý generálny tajomník KSSS a prezident Sovietskeho zväzu Michail Sergejevič Gorbačov.
Jeho manželka bola ekonómka a diplomatka, Rita Budínová-Mlynářová-Klímová. Dcéra Milena Bartlová je profesorka dejín umenia, syn Vladimíra Mlynář je novinár a politik.
Fos
Fos môže byť:
Forges
Forges môže byť:
Fossé
Fossé môže byť:
Železničná stanica Kozárovce
Železničná stanica Kozárovce je železničná stanica v Kozárovciach. Leží na tratiach 150 Nové Zámky – Zvolen a Leopoldov – Kozárovce. Je elektrifikovaná 25 kV striedavého prúdu.
Doprava
Stanica má 6 dopravných, 3 manipulačné a 2 ostatné koľaje. Na stanici sú tri vyvýšené nástupištia, medzi koľajami 2 a 4, 1 a 3 a tiež 1 a 2. V Kozárovciach je aj pracovisko ŽSR riadenia dopravy a opravovňa trakčného vedenia ŽSR.
Na stanici sa nachádza pokladňa ZSSK, ktorá vydáva vnútroštátne a medzinárodné cestovné lístky v ZSSK-ČD. Pri železničnej stanici je autobusová zastávka.
Dejiny
Stanica bola pôvodne zastávka. Na stanicu sa zmenila otvorením trate do Zlatých Moraviec 14. decembra 1912.
Fougerolles
Fougerolles môže byť:
Fougeré
Fougeré môže byť:
Estampes
Estampes je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Gers, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Metod Špaček
JUDr. Metod Špaček, Ph.D. (* 27. január 1975, Šaľa ) je slovenský diplomat, úradník, právnik a bývalý univerzitný pedagóg, ktorý od 16. januára 2021 pôsobí ako vedúci Kancelárie prezidenta Slovenskej republiky (SR). Známy je najmä tým, že sa dlhodobo venuje slovensko-maďarskému medzinárodnému sporu vo veci Sústavy vodných diel Gabčíkovo-Nagymaros.
Štúdium
Po gymnaziálnom štúdiu v Galante (19891993) absolvoval magisterské štúdium (19931998) a rigorózne konanie (19981999) v odbore právo na Právnickej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave (PraF UK). Neskôr absolvoval doktorandské štúdium medzinárodného, európskeho a ústavného práva na Právnickej fakulte Univerzity Karlovej v Prahe (20062012).
Diplomatická a úradnícka kariéra
V rokoch 19982021 pôsobil na Ministerstve zahraničných vecí Slovenskej republiky (od 1. októbra 2012 Ministerstvo zahraničných vecí a európskych záležitostí Slovenskej republiky [MZVaEZ SR]), a to v rokoch 19982001 ako referent odboru medzinárodného práva, v rokoch 20012005 ako právny poradca Stálej misie SR pri Organizácii Spojených národov v New Yorku, v rokoch 20052006 ako vedúci oddelenia všeobecného medzinárodného práva odboru medzinárodného práva, v rokoch 20072010 ako riaditeľ kancelárie štátnej tajomníčky a v rokoch 20102014 ako zástupca mimoriadneho a splnomocneného veľvyslanca SR v Budapešti, Petra Weissa (veľvyslancom v rokoch 20092013) a následne Rastislava Káčera (20132018). Napokon v rokoch 20142021 pôsobil ako riaditeľ odboru medzinárodného práva ministerstva.
Od roku 2000 sa aktívne venuje slovensko-maďarskému sporu vo veci Sústavy vodných diel Gabčíkovo-Nagymaros, pričom od roku 2005 bol členom vládnej delegácie SR pre rokovania o implementácii rozsudku Medzinárodného súdneho dvora (MSD) v Haagu a vedúcim slovenskej časti slovensko-maďarskej pracovnej skupiny pre právne otázky implementácie rozsudku MSD. 15. januára 2017 ho vláda SR vymenovala do funkcie svojho splnomocnenca v konaní pred MSD v tejto veci.
Od 16. januára 2021 je vedúcim Kancelárie prezidenta Slovenskej republiky, nahradzujúc tak diplomata Štefana Rozkopála, ktorý kanceláriu viedol od júla 2015.
15. decembra 2022 v podvečerných hodinách sa pokúsil, v mene Kancelárie prezidenta Slovenskej republiky, prijať podanie demisie vtedajšieho ministra financií SR Igora Matoviča. Od Matoviča prebral podpísanú listinu a potvrdil jej prijatie. Následne chcel Matovičovi odovzdať kópiu demisie, avšak Matovič mu z rúk vytrhol kópiu aj originál s tým, že „si to rozmyslel“. Následne bola vláde Eduarda Hegera, ktorej členom bol v tom čase aj Matovič, ešte v ten istý deň vyslovená nedôvera NR SR.
Pedagogické pôsobenie
Popri svojej práci na ministerstve zahraničia v rokoch 20172021 tiež pôsobil ako odborný asistent na Katedre medzinárodného práva a medzinárodných vzťahov PraF UK.
Konzervatívny denník Postoj
Konzervatívny denník Postoj je slovenský denník, ktorý vznikol v roku 2015 ako reakcia na verejnú diskusiu, ktorá sprevádzala tzv. referendum o rodine z februára 2015. Jeho predchodcom bol online magazín Postoy.sk, ktorý vznikol 1. júna 2005 (jeho zakladateľom a prvým šéfredaktorom bol Matúš Demko a mottom tohto magazínu bolo „dialógom k pravde“ ) a na ktorý Postoj.sk kontinuálne nadviazal – už s profesionálnou redakciou. Denník sa venuje politike, ekonomike, kultúre, náboženstvu a spoločenským otázkam, pričom sa otvorene hlási ku konzervatívnym hodnotám. Postoj publikuje predovšetkým online na vlastnej webovej stránke, čitateľom ponúka možnosť písania blogov na webe denníka. Šéfredaktorom Postoja je Martin Hanus.
Vznik
Vznik konzervatívneho denníka Postoj sa viaže na spoločenskú situáciu okolo slovenského referenda zo 7. februára 2015.
Internetový názorový web postoy.sk, ktorý prinášal najmä témy s kresťanským podtextom, uverejnil v januári 2015 sériu článkov Terézie Rončákovej, ktoré analyzovali mediálnu komunikáciu referenda a súvisiacich tém. Autorka v závere prvého článku uviedla „všetky skúmané médiá sú voči referendu nejako názorovo vyhranené, pričom v sledovanom týždni ho okrem Postoya ani jedno neprezentovalo pozitívne“. 16. februára zverejnil postoy.sk výzvu Vytvorme konzervatívny denník, ktorou myšlienkovo nadväzoval na spomínané analytické články. Autor výzvy a štatutárny zástupca občianskeho združenia Postoy Lukáš Melicher v ňom tvrdí, že „''medzi významnými slovenskými denníkmi, týždenníkmi či televíziami nie je ani jedno médium, ktoré by reprezentovalo konzervatívny pohľad na svet. Naopak, ukázalo sa, že proti takémuto videniu sveta bojujú.''“ Chýbajúci konzervatívny hlas na slovenskej mediálnej scéne bol teda hlavným dôvodom vzniku denníka Postoj. Zároveň však Melicher vylúčil užšiu spoluprácu na denníku s Alianciou za rodinu, ktorá v referendovej kampani na postoy.sk dostala väčší priestor, než odporcovania referenda.
Postoy.sk v deň uverejnenia výzvy tiež spustil nový web konzerativnydennik.sk a ohlásil crowfundingovú zbierku na získanie finančných prostriedkov. V júni 2015 ohlásil nový projekt posilu v podobe troch redaktorov, ktorí kvôli Postoju opustili redakciu .týždňa. Išlo o Jaroslava Danišku, Jozefa Majchráka a Martina Hanusa. Dôvodom odchodu boli názorové rozpory s redakciou .týždeň, ale aj blízkosť myšlienky konzervatívneho denníka v súvislosti s referendom o rodine.
Nový konzervatívny denník napokon vznikol pod názvom Postoj 17. septembra 2015 so šéfredaktorom Františkom Múčkom, ktorý v minulosti pracoval v týždenníkoch TREND, .týždeň a v denníku SME. V prípravných fázach sa na denníku podieľal aj bývalý hovorca Aliancie za rodinu a bývalý redaktor denníka SME Peter Kremský, ktorý z projektu ešte pred spustením odišiel.
Reakcie na vznik
Šéfredaktor.týždňa Štefan Hríb sa k odchodu redaktorov Danišku, Majchráka a Hanusa vyjadril, že ich odchod ho mrzí, ale vníma ho zároveň ako užitočnú výzvu. Na vyjadrenia odchádzajúcich, že.týždeň je pre nich príliš liberálny, zareagoval: „''Raz osobne kritizujem referendovú kampaň katolíkov, lebo mi prišla primitívna a zástupná, inokedy dám osobne za vzor Jána Pavla II, Benedikta a Františka. Vždy s priestorom pre iný názor. Ak toto naozaj považujú za liberálne, potom ich nový konzervatívny denník nezačína dobre.''“
Milan Krajniak, v čase vzniku denníka Postoj vydavateľ portálu Konzervatívny výber, ktorý existoval v rokoch 20152017, napísal: „''Konzervatívny výber vznikol podobne ako denník Postoj v reakcii na mediálne manipulácie liberálnych médií, ktorých sme boli svedkami pred februárovým referendom o rodine. Liberálne elity jednoducho povedané tak dlho tlačili na strunu, až prišla protireakcia. V tomto zmysle nevnímam ako vydavateľ Konzervatívneho výberu nový internetový denník Postoj ako konkurenciu, ale ako spojenca a partnera.“''
Financovanie
V októbri 2016 denník zverejnil výročnú bilanciu po prvom roku existencie. Financovanie je postavené predovšetkým na daroch, ktoré predstavuje približne desaťtisíc eur mesačne, pričom priemerný bežný dar je okolo osem eur. Kým predchodca Postoja, web postoy.sk fungoval na dobrovoľníckej báze bez príjmov z inzercie, denník Postoj sa o ne uchádza. V roku 2016 príjmy z inzercie predstavovali približne 1,5 tisíca eur meačne.
Redakcia odmieta tvrdenia, že denník financuje cirkev, investor alebo finančná skupina. Denník Postoj nemá spoplatnený obsah, všetky články sú prístupné zadarmo.
Svet kresťanstva
Súčasťou Postoja je aj web Svet kresťanstva, ktorý sa venuje náboženským udalostiam, dianiu vo Vatikáne a v kresťanských cirkvách, predovšetkým v Katolíckej. Jeho šéfredaktorom je cirkevný analytik Imrich Gazda.
Ocenenia
Konzervatívny denník Postoj získal v roku 2015 Novinársku cenu za najlepší komentár. Ocenené boli články Martina Hanusa: Procházka verzus Kiska, Čo zachránilo Andreja Kolesíka, Premiér je zbabelec, Zrušme to pravicové tabu, Musíme im pomáhať. Aby tu opäť neprepadli beznádeji, Ako to Haščák v zdraví prežil.
Denník bol ocenený aj v roku 2006 ešte ako postoy.sk, takisto v kategórií najlepší komentár. Vyhral príspevok Imricha Gazdu 11. september 2001: Je zodpovedný Západ?
Estang
Estang je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Gers, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Fouchécourt
Fouchécourt môže byť:
Foucherans
Foucherans môže byť:
Mauritánske národné futbalové mužstvo
Mauritánske národné futbalové mužstvo reprezentuje Mauritániu na medzinárodných futbalových akciách, ako sú Majstrovstvá sveta a Africký pohár národov.
Externé zdroje
https://www.ffrim.org/ https://www.cafonline.com/member-associations/mrt/
Fouchères
Fouchères môže byť:
Česko Slovenská SuperStar (2009)
Česko Slovenská SuperStar je séria častí medzinárodnej relácie z roku 2009.
Show sa začala vysielať 6. septembra 2009 a víťaza diváci vybrali pomocou SMS hlasovania na číslo 906 06 13 vo veľkom finále, ktoré sa vysielalo 20. decembra 2009. O víťazovi rozhodlo 1 272 853 SMS hlasov. .Stal sa ním Martin Chodúr.
Moderátori
Celú súťaž moderuje Leoš Mareš z Česka a Adela Banášová zo Slovenska.
Úvodné castingy
Do úvodných castingov sa prihlásilo celkom 11575 súťažiacich. Prebehli 4 castingové kolá, ktoré sa konali v Brne, Bratislave, Prahe a Košiciach.
Divadlo
Do tejto časti súťaže bolo postupným vyraďovaním vybraných 120 súťažiacich, z ktorých ďalším vyraďovaním porota vyberie 24 semifinalistov.
Semifinále
Do tejto časti postúpilo 24 semifinalistov, ktorých vybrala porota v časti „Dlhá cesta“. Od tejto časti, o osude súťažiacich rozhodujú len diváci svojimi SMS hlasmi.
Finále
Do finále postúpilo 12 súťažiacich zo semifinále. Týchto 12 súťažiacich tvoria 3 slovenskí chlapci, 3 českí chlapci, 3 slovenské dievčatá a 3 české dievčatá. Na konci každého finálového kola budú súťažiaci spievať hymnu Česko Slovenskej SuperStar s názvom „Príbeh nekončí“. Každé finálové kolo má nejakú tému.
5. finále: „Karel Gott a duetá“
V tomto kole bol ako hosť osobne prítomný Karel Gott.
Fouilloy
Fouilloy môže byť:
Česko Slovenská SuperStar (2009)
7. finále: „Michal David a filmové melódie“
V tomto kole bol ako hudobník a ako hosť osobne prítomný Michal David. Zostávajúci štyria finalisti s ním spievali spoločnú pieseň.
8. finále: „Richard Müller a unplugged“
V tomto kole bol ako hosť osobne prítomný Richard Müller. Deväť finalistov zaspievalo pieseň „Baroko“. Taktiež odznela celosvetová premiéra jeho skladby „Už“.
9. finále: „Veľké finále“
V tomto kole si superfinalisti zaspievali ešte raz jednu pieseň, ktorú už spievali, jednu vianočnú a jednu obľúbenú. O víťazovi sa rozhodlo hneď po priamom prenose.
Estipouy
Estipouy je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Gers, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Gemma Chanová
Gemma Chanová (* 29. november 1982, Londýn, Anglicko, Spojené kráľovstvo) je anglická herečka, čínskeho pôvodu.
Detstvo a mladosť
Chanová sa narodila v Londýne v Anglicku. Jej rodičia emigrovali do Londýna z Hongkongu.
Kariéra
Chanová si zahrala v roku 2015 v televíznom seriály Humans, kde účinkovala do roku 2018. V roku 2018 si zahrala po boku Margot Robbie a Saoirse Ronan vo filme Mária, kráľovná škótska. V roku 2021 dabovala postavu Namaari v animovanom filme Raya a posledný drak. O rok neskôr, si zahrala po boku Florence Pugh, Harryho Stylesa a Olivie Wilde, vo filme Neboj sa, zlatko.
Súkromný život
Chanová chodila v rokoch 2011 až 2017 s anglickým komikom Jackom Whitehallom. V roku 2018 začala chodiť s anglickým hercom Dominicom Cooperom. Spoločne bývajú v Londýne. Chanová sa venuje aktivizmu.
Poručík Columbo
alt=Peter Falk ako Columbo|náhľad|Peter Falk ako Columbo Poručík Frank Columbo je hlavná postava detektívneho seriálu Columbo. Ide o detektíva oddelenia vrážd losangelskej polície. Postavu vytvorili scenáristi Richard Levinson a William Link. Stvárnil ju predovšetkým herec Peter Falk, hoci ako prvý sa v role Columba predstavil Bert Freed v epizóde The Chevy Mystery Show v roku 1960 a v roku 1962 Columba v divadelnej hre stváril Thomas Mitchell.
Postava bola čiastočne inšpirovaná policajným vyšetrovateľom Porfirijom Petrovičom v Dostojevského románe Zločin a trest a otcom Brownom, hlavným hrdinom detektívnych poviedok Gilberta Keitha Chestertona.
Columbo je charakteristický svojím neupraveným vzhľadom (pokrčený béžový baloniak), nosením cigary, postarším autom Peugeot 403 a hlavne maniermi, ktorými sa u podozrivého snaží navodiť dojem "neškodnosti". Predstieranie nekompetentnosti používa na dolapenie páchateľa vraždy.
Kopolymér
Kopolymer je polymér, ktorý je tvorený viacerými druhmi monomérov. Polymerizácia monomérov na kopolyméry sa označuje ako kopolymerizácia. Kopolyméry možno charakterizovať mnohými chemickými metódami, napríklad NMR spektroskopiou alebo vylučovacou chromatografiou, pomocou ktorých možno zistiť ich veľkosť molekúl, hmtonosť, vlastnosti a zloženie materiálu.
Medzi komerčne dostupné kopolyméry patria akrylonitrilbutadiénstyrén (ABS), styrén-butadiénový kaučuk (SBR), nitrilová guma a iné. Všetky uvedené polyméry vznikajú reťazcovou polymerizáciou. Ďalším spôsobom výroby kopolymérov je postupná polymerizácia, pomocou ktorej vzniká napríklad kopolymér nylon-12/6/66, ktorý je tvorený nylonom 12, nylonom 6 a nylonom 66, a takisto kopolyestery.
Fourneaux
Fourneaux môže byť:
Estramiac
Estramiac je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Gers, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Fours
Fours môže byť:
Francières
Francières môže byť:
Gers (rieka)
Gers je rieka v južnom Francúzsku (Midi-Pyrénées, Akvitánia). Jej celková dĺžka je 178 km. Plocha povodia meria 1700 km².
Opis
Pramení na planine Lannemezan na úpätí Pyrenejí. Na dolnom toku tečie po rovine. Ústi zľava do Garonne.
Lodná doprava je možná na dolnom toku. Na rieke leží mesto Auch.
Tan kchun tche-ta čchiao
Most sa nachádza na železničnej trati medzi Šanghajom a Nankingom vo východčínskej provincii Ťiang-su. Je v delte rieky Jang-c’-ťiang kde sú charakteristickou geografiou ryžové polia, kanály, rieky a jazerá. Most je približne paralelný k rieke, približne 8 až 80 kilometrov na juh. Tiahne sa cez severné okraje miest (od západu na východ) Danjang, Čangžou, Wuxi, Sužou a Kunšan. Deväťkilometrová sekcia križuje Jazero Jangčen v Sužou.
Most bol dokončený v 2010 a otvorený v roku 2011. Na stavbe pracovalo 10 000 ľudí, trvala štyri roky a stála okolo 8,5 miliardy dolárov. Tan kchun tche-ta čchiao je držiteľom Guinessovho rekordu najdlhšieho mosta na svete v ktorejkoľvek kategórii (stav z júna 2011).
Franconville
Franconville môže byť:
John James Voll
John James Voll (* 3. máj 1922, Cincinnati – † 12. september 1987, Lexington) bol americký stíhací pilot, letecké eso počas druhej svetovej vojny a neskôr dôstojník Vzdušných síl Spojených štátov (United States Air Force, USAF). Lietal na stíhačkách P-51 Mustang ako príslušník 308. stíhacej letky v rámci 31. stíhacej skupiny. Oficiálne mu bolo priznaných 21 zostrelov nepriateľských lietadiel, čím sa stal najúspešnejším stíhačom 15. leteckej armády USA, ktorá pôsobila v oblasti Stredomoria, južnej, strednej a východnej Európy, a zároveň tretím najúspešnejším pilotom Mustangu počas druhej svetovej vojny.
Mladosť
John Voll sa narodil 3. mája 1922 v Cincinnati v štáte Ohio ako najstarší z piatich detí Johna a Almy May Vollových. Vyrastal však v malom meste Goshen, kde spolu so svojimi súrodencami začal chodiť do školy. Rád sa túlal v okolí mesta a v období štúdia na strednej škole s obľubou chodil na lov vtákov. Vo veku 18 rokov mu zomrel otec. Po maturite študoval na Miami College of Ohio. Dňa 5. augusta 1942 sa prihlásil do Záloh leteckého zboru (Air Corps Reserve) a v marci 1943 bol povolaný do Armádnych vzdušných síl USA (United States Army Air Forces, USAAF) k pilotnému výcviku, s ktorým začal 8. marca 1943. Počas výcviku nalietal takmer 136 hodín a úspešne ho absolvoval 7. januára 1944, pričom mu bola pridelená hodnosť podporučíka (second lieutenant). Následne bol pridelený k 84. stíhacej skupine, u ktorej lietal na stíhacích lietadlách P-47D Thunderbolt, na ktorých nalietal 94 a pol hodiny.
Druhá svetová vojna
Následne bol Voll prevelený do Talianska, kde sa 4. mája 1944 hlásil na letisku San Severo u veliteľa 31. stíhacej skupiny (31st Fighter Group, 31st FG), plukovníka Charlesa M. McCorklea. Veliteľ 31st FG pridelil Volla k 308. stíhacej letke (308th Fighter Squadron, 308th FS), ktorej v tom čase velil major James G. Thorsen. John Voll dostal od veliteľa 308th FS niekoľko dní na zoznámenie sa so stíhačkou P-51B Mustang a 14. mája ho poslal na prvý bojový let. V tento deň malo 42 Mustangov 31. stíhacej skupiny sprevádzať bombardéry B-24 Liberator 456. a 459. bombardovacej skupiny (459th Bombardment Group, 459th BG), z ktorých 75 potom zaútočilo na letisko v Reggio Emilia. Stíhačom 31st FG sa však stretnutie s bombardérmi 456th a 459th BG nepodarilo. Prvých približne 20 bojových letov absolvoval John Voll na pozícii „dvojky“ veliteľa roja a až potom sa stal číslom tri v štvorčlennom roji, resp. vedúcim pilotom druhej dvojice.
Koncom júna 1944 sa vo výzbroji 31st FG začali objavovať aj nové stíhačky P-51D Mustang. Verzia D sa od strojov P-51B a C líšila najmä kvapkovitým odsúvateľným prekrytom kabíny a zníženou zadnou časťou trupu, vďaka čomu mali piloti výrazne lepší rozhľad v hornej polosfére, a inštaláciou troch guľometov kalibru 12,7 mm v každom krídle, namiesto dvoch guľometov v každom krídle ako u P-51B a C. Johnov Mustang bol verzie P-51B-5-NA s výrobným číslom 42-106512 a kódovými písmenami HL-B. Pomenoval ho „American Beauty“. Tento ozdobný nápis bol červenou farbou namaľovaný na prednú časť lietadla a dopĺňala ho polovičná kresba ruže. V auguste 1944 pribudla medzi slová „American“ a „Beauty“ aj kresba sporo odetej sediacej ženy.