cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Atentát na Johna Fitzgeralda Kennedyho
Kritika vyšetrovania FBI
Vyšetrovanie Federálneho úradu vyšetrovania bolo v roku 1979 preskúmané výborom HSCA, ktorý dospel k záveru, že: FBI bola navyše podrobená vyšetrovaniu z dôvodu možného spojenia agenta Jamesa Hostyho s osobou Oswalda, v ktorého adresári bolo objavené Hostyho meno. FBI poskytla Warrenovej komisii najprv prepis ručne písaného Oswaldovho adresára, kde bolo Hostyho meno vymazané. Dva dni pred atentátom sa mal Oswald stretnúť s Hostym v jeho kancelárii a keď zistil, že Hosty nie je prítomný, mal mu tu zanechať obálku s listom. Dva dni potom, čo bol Oswald zastrelený Jackom Rubym, bol Hostyho nadriadený poverený zničením zmieneného listu, čo urobil roztrhaním a spláchnutím do toalety. O niekoľko mesiacov neskôr, keď Hosty vypovedal pred Warrenovou komisiou, nepriznal žiadnu spojitosť s Oswaldom. Informácie o tejto možnej spojitosti boli zverejnené až neskôr počas vyšetrovania HSCA.
Nedostatočné opatrenia tajných služieb
Seržant Davis z oddelenia vrážd dallaskej polície sa pred spáchaním atentátu domnieval, že zaistil dostatočne prísne bezpečnostné opatrenia k ochrane prezidentskej kolóny. Agent tajnej služby Winston Lawson, toho času zodpovedný za plánovanie bezpečnostných opatrení, dallaskú políciu uisťoval, že nie je potrebné, aby bezprostredne za prezidentskou limuzínou išiel sprievod skúsených policajtov z oddelenia vrážd, ktorých prítomnosť bola pri návštevách dôležitých osobností a politikov obvyklá. Policajný veliteľ Jesse Curry neskôr uviedol, že pokiaľ by mal na mieste svojich mužov vybavených samopalmi a puškami, mohlo sa atentátu zabrániť alebo by policajti prinajmenšom mohli zabrániť úteku vraha z miesta atentátu. Ďalšiu bezpečnostnú medzeru predstavovala skutočnosť, že dallaská polícia nemala v čase atentátu vlastnú jednotku ostreľovačov. Tá by mohla byť, s cieľom ochrániť prezidenta, nasadená pozdĺž trasy prejazdu kolóny.
Pochybnosti o prejazde cez Dealey Plaza
thumb|Plánik trasy jazdy prezidentskej kolóny Prezidentská kolóna, ktorá opustila ulicu Main Street musela hneď pri vjazde na Dealey Plaza zabočiť najprv doprava pod uhlom 90° a po približne štyridsiatich metroch musela pri budove Knižného veľkoskladu zatočiť prudko vľavo. V tomto bode došlo k jednej z mnohých ďalších neštandardností: kolóna zabočila doľava pod uhlom 120°, pričom ale počas návštev vysokých štátnych činiteľov bola považovaná za bezpečnú iba taká zákruta, ktorej uhol nepresahoval 90°. V dôsledku nutnosti vybrať takto ostrú zákrutu prezidentská limuzína výrazne spomalila na rýchlosť približne /h. Trasa prejazdu bola týmito „manévrami“ značne skomplikovaná, aj keď to nebolo zďaleka nutné. Kolóna mohla pri vjazde do priestoru Dealey Plaza pokračovať ďalej po prostrednej komunikácii ulice Main Street, ktorá viedla priamo cez park a nevyžadovala tak jeho zdĺhavé obchádzanie, ako tomu bolo v prípade ulice Houston Street a Elm Street. Ostatne podľa trasy, zverejnenej v miestnych denníkoch Dallas Times Herald a Dallas Morning News, mala prezidentská kolóna skutočne prejsť komunikáciou priamo skrz stred námestia Dealey Plaza a pokračovať ďalej až za železničný viadukt, kde sa všetky ulice (Elm, Main a Commerce Street) stretali do jedného veľkého deväťprúdového cestného toku smerujúceho k Dallas Trade Mart.
Warrenova komisia
Prvá vyšetrovacia komisia bola ustanovená prezidentom Johnsonom 29. novembra 1963, týždeň po spáchaní atentátu. Na jej čele stál Earl Warren, najvyšší sudca Spojených štátov. Z tohoto dôvodu sa táto komisia neoficiálne nazýva Warrenova.
Po desaťmesačnom vyšetrovaní bola na konci septembra 1964 zverejnená záverečná správa Warrenovej komisie. Komisia v nej uviedla, že nezistila žiadnu spojitosť atentátu s domácim či zahraničným sprisahaním, ani zapojenie žiadnych iných osôb či skupín do atentátu. Komisia dospela k záveru, že Oswald konal sám, a že Jack Ruby Oswalda zabil tiež „na vlastnú päsť“. Potvrdila, že všetky tri strely boli vypálené Lee Harvey Oswaldom z budovy Texaského knižného veľkoskladu, ktorá sa v tej dobe nachádzala za chrbtom prezidentskej kolóny. Komisia tiež ustanovila časové rozmedzie, počas ktorého boli vypálené všetky tri strely. Toto rozmedzie malo činiť 4,8 až 7 sekúnd.
Komisia ďalej uviedla, že:
Už bolo zmienené, že v budove Texaského knižného veľkoskladu boli objavené tri prázdne nábojnice a použitá zbraň, 6,5x Model 91/38 Carcano, bola objavená ukrytá v blízkosti miesta činu. Komisia vysvetlila zranenie guvernéra Connallyho tak, že rovnaká guľka, ktorá Kennedyho poranila na krku spôsobila aj všetky zranenia Connallyho. Táto teória je známa ako „teória jednej guľky“.
Warrenova komisia tiež skúmala ostatné okolnosti atentátu a vyslovila kritiku nedostatočného zaistenia bezpečnosti prezidenta Kennedyho. Ďalšie dokumenty, chránené lehotou pre zverejnenie, aby nedošlo k poškodeniu práv nevinných osôb zapojených do prípadu, majú byť zverejnené v najbližšej dobe.
Rockefellerova komisia
V roku 1975, za vlády prezidenta Geralda Forda, bola ustanovená Komisia prezidenta Spojených štátov pre aktivity CIA na území Spojených štátov (ang. U.S. President's Commission on CIA activities within the United States) s úlohou prešetriť aktivity CIA vykonávané na území USA. Komisia bola vedená viceprezidentom USA Nelsonom Rockefellerom.
Časť komisie priamo vyšetrovala okolností atentátu na Johna F. Kennedyho. Pracovala predovšetkým na analýze Zapruderovho filmu a zisťovala činnosť a možnú prítomnosť agentov CIA E. Howarda Hunta a Franka Sturgisa v Dallase v čase spáchania atentátu. Agent Hunt bol podozrivý kvôli listu objavenému v roku 1975, ktorý mal krátko pred atentátom obdržať od Oswalda. V liste mal byť zmienený Huntov zámer stretnúť sa s Oswaldom pred tým, než bude pokračovať v prípravách na atentát. Komisia však došla k záveru, že ani jeden z agentov nebol v čase atentátu v Dallase. Neskôr sa zistilo, že list je s najväčšou pravdepodobnosťou falzifikát vytvorený KGB, ktorá tak chcela zdiskreditovať americké tajné služby. Komisia tiež prehlásila, že zásah prezidentovej hlavy, ako je zaznamenaný v Zapruderovom filme, mohol byť skutočne spôsobený strelou vypálenou zozadu.
V roku 2007 však syn E. Hunta zverejnil zvukovú nahrávku, v ktorej sa Hunt na smrteľnej posteli priznáva k tomu, že bol zapojený do atentátu na Kennedyho. Ďalej tvrdí, že atentát bol spáchaný na priamu objednávku vtedajšieho viceprezidenta Johnsona, ktorý sa mal navyše postarať o zametenie stôp po skutočných iniciátoroch atentátu.
Vyšetrovanie HSCA
Šestnásť rokov po spáchaní atentátu zrevidoval Zvláštny výbor pre vyšetrenie atentátu Snemovne reprezentantov, skrátene nazývaný HSCA, záverečnú správu Warrenovej komisie a správu FBI, z ktorej správa Warrenovej komisie z veľkej časti vychádzala. HSCA vyslovila kritiku obom správam, pretože vraj dostatočne nepreverili možnosť, že bol Oswald článkom sprisahania proti prezidentovi Kennedymu.
Správa komisie ďalej konštatovala, že:
HSCA tiež konštatovala, že Lee Harvey Oswald skutočne vypálil tri strely na prezidenta Kennedyho. Podľa komisie zasiahli prezidenta strely č. 2 a 3. HSCA uviedla domnienku, že v pozadí atentátu stalo sprisahanie. Podľa HSCA padli počas atentátu celkom štyri výstrely, Oswald mal vystreliť prvú, druhú a štvrtú (smrteľnú) a neznáma osoba, nachádzajúca sa v oblasti trávnatého pahorku, mala vystreliť tretiu strelu, ktorá ale Kennedyho minula. Komisia HSCA, na ktorej čele stál G. Robert Blakey, svoje závery postavila predovšetkým na prieskume magnetofónových pások, na ktorých bola nahraná rádiová prevádzka dallaskej polície z inkriminovaného dňa 22. 11. 1963.
Magnetofónový záznam
Predstaviteľ komisie HSCA Robert Blakey uviedol, že jeho záverečná správa vychádzala zo svedeckých výpovedí a z rádiových záznamov dallaskej polície: „''Teória o strelcovi ukrytom na trávnatom pahorku (anglicky: Grassy Knoll) je podporená záznamom zvuku z vysielačky policajného motocykla, ktorý sa v inkriminovanú dobu nachádzal na Dealey Plaza. Je však podopretá aj častými výpoveďami svedkov, ktorí sa v blízkosti miesta činu nachádzali. Vieme prinajmenšom o dvadsiatich ľuďoch, ktorí streľbu počuli prichádzať práve od trávnatého pahorka.''“ Jediným vierohodným záznamom, ktorým HSCA podporila svoju teóriu o druhom strelcovi, bol záznam rádiového vysielania policajného motocykla, ktorý sa mal v dobe atentátu nachádzať na Dealey Plaza. Zvukový záznam bol verejnosti predstavený expertmi pre akustické javy Markom R. Weissom a Ernestom Aschkenasym z Queens College, City University of New York, známych mimo iným aj svojou teóriou z roku 1974, v ktorej vyjadrili názor, že 18,5 minút trvajúce hluché miesto na dôkazných páskach z Aféry Watergate bolo vytvorené cieleným vymazaním. Potom, čo HSCA dokončila svoju správu, vyslovil jeden z amatérskych výskumníkov názor, že zvuk prisudzovaný štvrtej strele mohol byť vytvorený skrížením signálov z viacerých zdrojov. O niekoľko rokov neskôr, v roku 1981, spochybnil odborný panel Národnej akadémie vied Spojených štátov (NAS) vierohodnosť záznamu predpokladanej štvrtej strely, pretože vyslovil názor, že proste ide o nejaký náhodný zvuk, možno spôsobený statickou elektrinou a že bol navyše zaznamenaný prekrížením s druhým policajným kanálom až minútu po streľbe.
Závery tohto panelu však boli roku 2001 odmietnuté D. B. Thomasom, vládnym expertom a súkromným výskumníkom okolností atentátu, v odbornom časopise Science & Justice, v ktorom bol zverejnený jeho článok „Echo correlation analysis and the acoustic evidence in the Kennedy assassination revisited“ (slovensky: Analýza zvukových ozvien a akustických dôkazov v prípade atentátu na Kennedyho zrevidovaná). Thomas zistil, že záver HSCA týkajúci sa druhého strelca bol správny a správa NAS bola úplne chybná. Thomas predpokladá, že zmienené minútové „oneskorenie“ bolo spôsobené preskočením záznamovej hlavy na kanál jedna, čo viedlo k následnej mylnej interpretácii. V odpovedi na Thomasove závery bola iným výskumníkom, Michaelom O'Delleom, vyslovená domnienka, že mnohé správy vychádzali z chybnej časovej línie udalostí a nejde teda pomocou nich úplne preukázať existenciu výstrelov na zmienených páskach.
V roku 2003 odvysielala americká televízna stanica ABC News svoju dokumentárnu reláciu s názvom Peter Jennings Reporting: The Kennedy Assassination — Beyond Conspiracy (slovensky: Reportáž Petra Jenningsa: Atentát na Kennedyho – pozadie sprisahania), v ktorom predstavila výsledky vlastného vyšetrovania. Na základe počítačových diagramov a rekonštrukcie Petra K. Myersa došla ABC News k záveru, že zvuk na páske považovaný za výstrel skrytého strelca bol chybne interpretovaný a nemohol pochádzať z priestoru Dealey Plaza. Policajt H.B. McLain, z ktorého vysielačky pochádza zmienená pasáž navyše sám potvrdil, že sa v dobe atentátu na Dealey Plaza nenachádzal.
Panel Ramseyho Clarka
V roku 1968 bola generálnym prokurátorom Spojených štátov Ramsey Clarkom vytvorená skupina štyroch lekárskych expertov (tzv. „panel“), ktorí sa zišli vo Washingtone, D.C. s cieľom preskúmať všetky záznamy súvisiace so smrťou prezidenta Kennedyho (röntgenové snímky, fotografie, dokumenty atď.). Ramseyho panel došiel k záveru, že prezident bol zasiahnutý dvoma strelami vypálenými zozadu a zhora (z pohľadu Kennedyho), pričom prvá strela prešla jeho krkom na pravej strane bez toho aby zasiahla kosť, druhá mala Kennedyho zasiahnuť do lebky a vytvoriť už zmienenú fatálnu fraktúru v oblasti pravého spánku.
Vyšetrovanie Jima Garrisona
Do hľadáčika už skôr zmieneného neworleanského štátneho zástupcu Jima Garrisona sa dostal mimo iného aj dom, nachádzajúci sa na adrese 544 Camp Street v New Orleans, ktorý počas roku 1963 slúžil k schôdzkam kubánskych, proticastrovsky zameraných emigrantov a agentov spravodajských služieb; na tejto adrese bol často vídaný aj Lee H. Oswald. Oswald sa tu mal svojho času stýkať s bývalým najvyšším veliteľom civilnej protivzdušnej hliadky Davidom W. Ferriem. Ferrie sa zúčastnil plánovania invázie do Zátoky svíň a bol úzko spätý s proticastrovským hnutím. V roku 1961 bol napríklad často vídaný v spoločnosti Sergia Archaca-Smitha, ktorý bol členom vedenia extrémistickej organizácie kubánskych emigrantov menom Kubánsky demokratický revolučný front. thumb|left|„Neworleanský štátny zástupca odmieta pomoc FBI pri vyšetrovaní sprisahania na JFK“ – výstrižok z novin Dallas Times (27. február 1967) thumb|left|Svedok William Newman padá zo strachu pred streľbou k zemi spolu s dieťaťom a manželkou Vzájomné kontakty Oswalda a Ferrieho viedli Garrisona k začatiu vyšetrovania vplyvného neworleanského obchodníka Claya L. Shawa, ktorý bol často vídaný v spoločnosti Davida Ferrieho a ktorého podozrieval ako jedného z možných sprisahancov vo veci atentátu na Kennedyho. Zapojenie samotného Ferrieho do sprisahania sa ale priamo preukázať nepodarilo a to aj napriek tomu, že ho Garrison začal vyšetrovať už 25. novembra 1963, tri dni po atentáte na Kennedyho. Keď Ferrieho požiadal o vysvetlenie prečo išiel v deň atentátu do Houstounu počas silnej búrky, odpovedal mu, že si tam chcel len zakorčuľovať na miestnom umelom ľade. Garrison ho síce po celú dobu vyšetrovania podozrieval zo zapojenia do sprisahania proti Kennedymu, bol si však vedomý, že doterajšie zistenia a dôkazy nepreukazujú akúkoľvek Ferrieho vinu. Ďalšie výsluchy nebolo možné urobiť, pretože 22. februára 1967 bol Ferrie objavený mŕtvy vo svojom apartmáne. Jeho telo bolo pokryté prázdnymi fľaštičkami od liekov s obsahom látky Proloid, čo je droga vo väčšom množstve spôsobujúca krvácanie do mozgu. Aj keď všetko na prvý pohľad vyzeralo ako samovražda, uviedla neskôr pitevná správa nález pomliaždeniny na Ferrieho spodnej pere, ktorá naznačovala, že bol k prehltnutiu liekov donútený násilím. Garrison sa rovnako počas šetrenia Davida Ferrieho stretával s menom „Clay Bertrand“, čo mal byť istý Ferrieho obchodný partner.
Totožnosť tohto muža bola dlho neznáma až do času, keď sa Garrison dozvedel, že ide práve o pseudonym vyššie zmieneného neworleanského obchodníka Claya L. Shawa. Clay Shaw pôsobil počas tridsiatych rokov 20. storočia ako jeden z čelných pracovníkov Western Union Telegraph Company. V roku 1941 vstúpil do armády, pričom pôsobil ako styčný dôstojník v spravodajskej službe OSS (Office of Strategic Services) a to priamo v štábe vtedajšieho britského ministerského predsedu Winstona Churchilla. Po vojne sa stal vplyvným obchodníkom na poli realít a ďalej tiež pôsobil ako člen predstavenstva talianskej finančnej spoločnosti Centro Mondiale Commerciale, ktorá údajne slúžila CIA ako úložisko peňazí určených k financovaniu politicko-špionážnych aktivít. Je treba poznamenať, že táto spoločnosť neskôr fúzovala so spoločnosťou Schlumberger Tools Company z Louisiany, ktorá dodávala protikastrovským exilovým skupinám zbrane a výstroj. Pod pseudonymom „Clay Bertrand“ najal Shaw neworleanského advokáta Deana Andrewsa, ktorý mal obhajovať L. H. Oswalda pri prípadnom súdnom procese. Garrison si síce nebol úplne istý Shawovým zapojením do atentátu, vedel ale, že úplne evidentne klamal svojim tvrdením, že Oswalda ani Ferrieho nepozná a v živote ich nevidel. Existovalo totiž mnoho svedkov, ktorí ich opakovane videli v spoločnosti oboch zmienených mužov. Z tohto dôvodu Garrison predvolal do svojej kancelárie Claya Shawa k výsluchu a to priamo na deň Božieho hodu veľkonočného roku 1967. Počas neho „medzi štyrmi očami“ obvinil Shawa zo zapojenia do sprisahania proti prezidentovi a ďalej ho obvinil zo zneužívania svojich medzinárodných konexií s cieľom zásobovať protikastrovské exilové komunity zbraňami. K samotnému súdnemu procesu však došlo až 29. januára 1969, keď bol Shaw predvolaný pred Neworleanský trestný súd a tu mu bolo oznámené obvinenie z vyššie uvedených zločinov. Aj keď porota pri súde uznala Claya Shawa vinným vo veci krivej výpovedi a uznala, že Garrison dostatočne preukázal možnú existenciu sprisahania proti prezidentovi, dôkazy zapojenia samotného Shawa do sprisahania pre ňu ale dostatočné neboli a zbavila ho teda obvinenia.
Garrison ďalej hovoril o svojom presvedčení, že sa mal Oswald v New Orleans stretnúť niekoľko dní pred atentátom so svojim budúcim vrahom, Jackom Rubym a že si títo muži neboli úplne cudzí. Podľa Garrisona mal byť na tejto schôdzke naplánovaný Oswaldov útek na Kubu, ku ktorému malo dôjsť po úspešnom prevedení atentátu. Rubyho právny zástupca Phil Burleson však nad touto teóriou vyslovil silné pochybnosti. Osudného dňa 22. novembra sa potom mali v jednom z neworleanských barov stretnúť nad pohárikom alkoholu dvaja muži zapojení do atentátu – Guy Banister, bývalý príslušník FBI a toho času vedúci súkromnej detektívnej firmy a ďalej Jack Martin, zamestnaný ako jeden z jeho vyšetrovateľov. Toho večera sa obaja silno podnapití muži vydali z baru do Banisterovej kancelárie a tu malo medzi nimi dôjsť k slovnej a fyzickej potýčke, keď Banister v opilosti obvinil Martina z odcudzenia niektorých dôležitých dokumentov. Martin mal naopak Banisterovi pripomenúť, že bol svedkom návštev prapodivných osôb v jeho kancelárii počas leta 1963; Banister mal potom v afekte Martina udrieť rukoväťou svojho revolveru Magnum do hlavy, načo podľa policajného protokolu Martin vykríkol smerom k Banisterovi vetu: „Chceš ma zabiť tak, ako si zabil Kennedyho?“ Hypotézu o vzájomnom prepojení Oswalda s Rubym ale podporuje aj svedectvo Beverly Oliverovej, toho času zamestnankyne nočného klubu „Colony“. Tá vypovedala, že sa v spomínanom klube dva týždne pred atentátom stretla s Jackom Rubym, ktorý jej tu predstavil Lee Oswalda slovami: „Toto je Leon Oswald zo CIA.“
Jim Garrison sa ďalej pozastavoval nad spôsobom, akým Warrenova komisia zanedbala výpovede niektorých svedkov. Podľa neho neboli dostatočne vzaté na vedomie alebo boli úplne ignorované výpovede nasledujúcich svedkov: Julie Ann Mercerovej, Leea Bowersa, J. C. Pricea, S. M. Hollanda, O. V. Campbella, Jamesa Taquea, Billa Loveladyho, Abrahama Zaprudera, L. C. Smitha z úradu dallaského šerifa a Williama Newmana, technika z Dallasu, ktorý po atentáte vypovedal: "„Akurát sme stali na obrubníku a dívali sa na prvé prichádzajúce auto a náhle sa niečo ozvalo, asi to bol výstrel. Prezident, sediaci na sedadle zrazu ako keby povyskočil, v tú chvíľu som si myslel, že to bola nejaká oslavná petarda. Zrazu bola jeho limuzína pred nami a ja som sa pozeral priamo na neho, keď mu naraz odstrelili celú polku hlavy aj s uchom...potom sme všetci padli na zem, pretože sme sa domnievali, že sme priamo v dráhe streľby... myslím, že tá strela bola vypálená zo záhrady za mnou, nespomínam si, že by mňa nejako zaujal sklad učebníc, v úľaku som sa neustále díval za seba na travnatý pahorok.“"
Assassination Records Review Board
Assassination Records Review Board (približne po slovensky: Úrad pre kontrolu záznamov týkajúcich sa atentátu) nemal za úlohu skúmať fakty alebo vytvárať akékoľvek závery. Mal iba za úlohu zaistiť postupné zverejnenie všetkých dokumentov o atentáte tak, aby si verejnosť na ich základe mohla o tejto udalosti vytvoriť vlastné závery. ARRB medzi rokmi 1992 až 1998 zhromaždil približne 60 000 rôznych dokumentov o súhrnnom rozsahu cca 4 miliónov strán A4. Ostatné dokumenty, chránené lehotou, by mali byť zverejnené počas roku 2017.
Théodore Géricault
Jean-Louis André Théodore Géricault (* 26. september 1791, Rouen - † 26. január 1824, Paríž) bol maliar a grafik, hlavný predstaviteľ francúzskeho romantizmu.
Atentát na Johna Fitzgeralda Kennedyho
CIA a exilové komunity
Za jeden z možných motívov je považované značné nepriateľstvo medzi Kennedym a CIA, na ktorej čele stál do 29. novembra 1961 Allen Dulles, datované od neúspešného vylodenia v Zátoke svíň. Svoj negatívny postoj voči CIA Kennedy potvrdil výrokom: „Najradšej by som CIA rozbil na tisíc kúskov a rozfúkal ju po vetre.“ Od neúspechu v Zátoke svíň sa odvíjal aj ďalší možný motív, a to odpor voči Kennedymu zo strany proticastrovských kubánskych exilových komunít, u ktorých upadol v nemilosť kvôli svojmu rozhodnutiu nepodnikať žiadne ďalšie vojenské akcie voči Castrovmu režimu. Kennedy navyše nechal ihneď potom uzavrieť niekoľko ich výcvikových stredísk na Floride a v New Orleans a to za pomoci miestnych ozbrojených zložiek a FBI. Je nutné zmieniť, že tieto výcvikové strediska boli financované a organizované už spomínanou CIA. Bez povšimnutia ale nezostala skutočnosť, že dňa 22. novembra v 12.32, teda iba dve minúty po atentáte, došlo k totálnemu výpadku telefónnych liniek vo Washingtone, D.C., ktoré trvalo celú nasledujúcu hodinu. Podľa tvrdení autorov knihy JFK: conspiracy of silence z roku 1992 však telefónna linka riaditeľa FBI Edgara Hoovera zostala „záhadne“ funkčná.
Théodore Géricault
Život a kariéra
Narodil sa v Rouen vo Francúzsku. Pochádzal z bohatej rodiny a na maľovaní bol materiálne úplne nezávislý. V detstve prejavoval výtvarné nadanie, ktoré potom zdokonaľoval u slávneho maliara Carla Verneta, bol priateľom jeho syna Horace Verneta, a neskôr u Pierra Guerrina.
Atentát na Johna Fitzgeralda Kennedyho
CIA a exilové komunity
Prezident Kennedy si CIA veľmi znepriatelil aj svojim zámerom zreorganizovať ju a presunúť pod priamu kontrolu Armády Spojených štátov, pretože v CIA videl akýsi „štát v štáte“, ktorý nie je v podstate nikým kontrolovaný a môže si „robiť čo chce“.
Théodore Géricault
Život a kariéra
Roku 1811 sa zapísal na École des Beaux-Arts v Paríži. Už nasledujúci rok podniká na vlastné náklady študijnú cestu do Talianska, kde ho ohromilo umenie talianskej renesancie a najmä dielo Michelangela. Je tiež priťahovaný plátnami Petera Paula Rubensa. Po návrate do Francúzska tvorí stále pod vplyvom školy Dávidovej obrazy s tematikou koní, jazdecké scény, portréty prostých ľudí, krajiny. Postupne však si vytvára osobitý štýl maľovania, z ktorého vyžaruje aj celá jeho duša-farebná, energická, extravagantná osobnosť.
Atentát na Johna Fitzgeralda Kennedyho
Sovietska KGB
Ďalšie možné vysvetlenie motívu atentátu poskytol bývalý člen sovietskej rozviedky Ion Mihai Pacepa, v súčasnosti žijúci v Spojených štátoch, ktorý podal svedectvo o svojom rozhovore s Nicolaem Ceauşescu. Ceauşescu sa mal zmieniť o zozname pre Kremeľ nepohodlných svetových politikov, ku ktorým patrili napr. Imre Nagy, Rudolf Slánský, Jan Masaryk alebo tiež John Fitzgerald Kennedy. Podľa výpovedí Pacepu mali byť tieto osoby odstránené prostredníctvom KGB.
Ropní magnáti a zbrojárske firmy
Podozreniam sa nevyhli ani americkí ropní magnáti, ktorí sa mali systematicky dopúšťať krátenia štátu na daniach a Kennedy pripravoval mimo iných návrh zákona na potlačenie takéhoto správania. K ďalším subjektom, ktorým bol Kennedy do značnej miery nepohodlný, patrili americké zbrojárske firmy. Tím sa nepáčil Kennedyho plán na postupné stiahnutie 18 000 amerických vojenských „poradcov“ z Južného Vietnamu. Spomínané Kennedyho nariadenie je známe pod názvom National Security Action Memorandum 263 a možno v ňom nájsť mimo iného výslovný príkaz, že už do konca roku 1963 musí byť stiahnutá prvá tisícka armádnych špecialistov. Týmto by zbrojárske firmy prišli o obrovské zisky z dodávok zbraní a ďalšieho vojenského materiálu. V nasledujúcom dokumente National Security Action Memorandum 273 zo dňa 26. novembra 1963, ktorý bol vydaný tri dni po Kennedyho smrti jeho nástupcom Lyndonom Johnsonom, bol ale Kennedyho plán prehodnotený a de facto aj zrušený.
Théodore Géricault
Život a kariéra
Z jeho diel sála extatické napätie v ktorom tvoril, kompozície vzbudzujúce vždy silné emócie. Pod vplyvom politických udalostí vytvára svoje prvé nesmrteľné diela tvoriace už prechod od neoklasicizmu k romantizmu.
Atentát na Johna Fitzgeralda Kennedyho
Oswaldova cesta do Mexico City
Dňa 27. mája 1982 prišiel denník Dallas Morning News s informáciou, podľa ktorej mal roku 1964 Fidel Castro bližšie nešpecifikovanému agentovi FBI vysvetliť, že sa na politických predstaviteľov Kuby obrátil Lee H. Oswald s ponukou zavraždiť prezidenta Kennedyho; ku kontaktu malo podľa Castra dôjsť približne dva mesiace pred atentátom. Americká televízna stanica ABC News informáciu zanedlho doplnila s tým, že mal niekdajší riaditeľ FBI J. Edgar Hoover vyslať člena Komunistickej strany Spojených štátov amerických (CPUSA) Morrisa Childsa, aby od Castra získal bližšie informácie týkajúce sa Oswaldovej ponuky. Agent dallaskej pobočky FBI James Hosty, ktorý bol v dobe pred atentátom s Childsom v kontakte, potvrdil, že Childs pod krycím menom „Solo“ získal informácie o Oswaldovom napojení na kubánsku ambasádu v Mexico City. Hosty k tomu uviedol: „Vieme, že takzvaný Solo podnikol krátko po atentáte cestu na Kubu a hovoril tu s Castrom. Castro mal Solovi vysvetliť, že približne dva mesiace pred atentátom Oswald navštívil kubánsku ambasádu v Mexico City a tu sa ponúkol, že pre Kubu zabije Kennedyho.“
Théodore Géricault
Život a kariéra
Najslávnejším dielom jeho života je Vor Medúzy (1819) dramaticky znázorňujúci skutočný príbeh katastrofy lode Medúza, ktorá sa roku 1816 potopila a cestujúci, ktorých sa zachránilo 147, boli opustení posádkou lode a vydaní bez jedla aj pitia napospas moru a podnebiu. Po 2 týždňoch plavby, počas ktorých sa vyskytli aj prípady kanibalizmu sa zachránilo 15 pološialených ľudí (ďalších 5 zahynulo na palube lode Argus, ktorá ich zachránila). Príhoda, ktorá mala veľkú odozvu verejnosti aj politickú dohru, je na plátne podaná s takou drásavosťou a zmyslom pre tragiku, že dielo vyvolalo na Parížskom salóne roku 1819 spoločenský škandál.
Atentát na Johna Fitzgeralda Kennedyho
Mafia
Svoje dôvody k odstráneniu oboch bratov Kennedyových mala aj už spomínaná mafia, ktorej odpor voči nim sa datoval od 50. rokov 20. storočia. John sa v tom čase stal členom senátneho výboru vedeného senátorom MacClellanom, pričom v ňom Robert Kennedy pôsobil ako právny poradca. Cieľom zmieneného výboru bolo vyšetrovanie nezákonných praktík v amerických odborových zväzoch. Robert Kennedy sa stal mimo iného aj vedúcou osobnosťou vyšetrovania odborovej organizácie vodičov a pretekárov Teamsters Union. Zameral sa predovšetkým na jeho bossa Jimmyho Hoffa, ktorý bol najprv zbavený viny, po veľkom tlaku Roberta Kennedyho na orgány činné v trestnom konaní bol na istú dobu uväznený a to spolu s ďalšími skorumpovanými odborovými predákmi. Na bratov Kennedyovcov mali tiež zálusk mafiánski bossovia Carlos Marcello, Santos Trafficante alebo tiež Johnny Roselli. Marcello, ktorý sa časom stal mafiánskym kmotrom celého amerického juhu, bol na popud Roberta Kennedyho niekoľkokrát vyhostený z územia Spojených štátov. Carlos Marcello na adresu Kennedyovcov predniesol napríklad: „Robert je chvostom psa (Johna) a jediným spôsobom, ako zamedziť jeho vrteniu, je odseknúť psovi hlavu“. Santos Trafficante, boss floridskej mafie, na adresu Johna Kennedyho predniesol, že „...sa nedožije budúcich volieb, pretože to schytá ešte pred ich konaním.“ Túto vetu mal povedať Joseovi Alemanovi, jednému z predných činiteľov kubánskej exilovej komunity v Miami.
Théodore Géricault
Život a kariéra
V rokoch 1820-1821 sa zdržiava Géricault v Anglicku - odtiaľ pochádza séria obrazov Dostihy v Epsome (1821). Neskôr maľuje Géricault rad portrétov duševne chorých v psychiatrickej liečebni (olej i grafika). Podľa svojich obľúbených tém bol Géricault nazývaný aj maliarom koní a bláznov. Niektorými expertmi je označovaný za najnadanejšieho maliara, akého svet kedy mal.
Atentát na Johna Fitzgeralda Kennedyho
Smrť policajta Tippita
Ďalšie nejasnosti do prípadu prinieslo aj svedectvo, podľa ktorého bol policajt Tippit videný dva dni pred atentátom, teda 20. novembra, v spoločnosti Lee Oswalda v jednej z dallaských reštaurácií. O policajtovi Tippitovi je navyše známe, že udržoval styky s mafiou, hlavne s ľuďmi z okruhu Jacka Rubyho, ktorý sa poznal aj s Oswaldom.
Théodore Géricault
Život a kariéra
Géricault trpel tuberkulózou chrbtice - tzv. mallum Potti, napriek tomu rád jazdil na koni. A tento koníček mu bol osudný - zomrel na následky pádu z koňa. Je pochovaný na parížskom cintoríne Père-Lachaise (vpravo od centrálnej kaplnky) - na jeho náhrobku je na medenej doske vyrytý v malom formáte obraz Vor Medúzy.
Atentát na Johna Fitzgeralda Kennedyho
Muž s epilepsiou
Existuje rovnaké podozrenie, týkajúce sa Jerryho T. Belknapa, zamestnanca novín Dallas Morning News, ktorého krátko pred príjazdom prezidentskej kolóny (približne v 12.15) postihol epileptický záchvat neďaleko rohu ulíc Houston a Elm Street. Podľa niektorých špekulácií mal Belknap záchvat predstierať s cieľom odviesť pozornosť polície, aby tak mohli páchatelia atentátu v pokoji zaujať strelecké pozície. Belknap bol po záchvate odvezený do rovnakej nemocnice ako neskôr John Kennedy – teda do Parkland Memorial Hospital, pričom však neexistuje žiadny lekársky záznam o jeho ošetrení. Jerry Belknap túto skutočnosť neskôr vysvetlil tým, že práve vo chvíli, keď čakal na lekársku prehliadku, dorazil voz s ťažko raneným Kennedym a v tom zmätku odišiel šokovaný preč.
Muž s dáždnikom
Rola tzv. „muža s dáždnikom“ (ang.: Umbrella Man), ktorého je zreteľne vidieť mimo iného aj na Zapruderovom filme, zostáva tajomstvom po viacej než štyridsiatich rokoch. Ako jeden zo stoviek svedkov stal v osudnú chvíľu na ulici Elm Street na námestí Dealey Plaza, pár krokov od miesta, kde bol prezident zasiahnutý poslednou smrtiacou strelou.
Aj keď toho dňa panovalo slnečné a teplé počasie, držal tento muž v ruke veľký čierny dáždnik, pričom ho počas samotného prejazdu prezidentskej limuzíny opakovane otváral a zatváral. Robert Groden, súkromný vyšetrovateľ atentátu, vyslovil vo svojej knihe The Killing of a President dve hlavné otázky: „Mal snáď byť tento dáždnik nejakou formou vizuálneho signálu, ktorým by prípadnému strelcovi či strelcom dával pokyn k zahájeniu paľby?“ „Alebo bol tento dáždnik nejakou dômyselnou tajnou zbraňou?“ Je však isté, že toho času nebolo v Dallase obvyklé, aby sa muži pred ostrým slnkom chránili slnečníkom. Tento muž krátko po streľbe zložil svoj dáždnik a sadol si na obrubník k dvom ďalším osobám. Chvíľu nato sa všetci rozdelili a každý odišiel sám preč. Muž s dáždnikom bol po pätnásťročnom pátraní identifikovaný komisiou HSCA ako Louis Steven Witt. Počas výsluchu vypovedal, že „rodinu Kennedyových neznášal a otvoreným dáždnikom chcel vyjadriť svoje pohŕdanie touto rodinou.“ Dáždnikom vraj chcel Kennedymu pripomenúť jeho otca Josepha Kennedyho, ktorý, k Wittovej nevôli, podporoval politiku appeasementu voči nacistickému Nemecku zo strany niekdajšieho britského ministerského predsedu Nevilla Chamberlaina. Práve čierny dáždnik bol totiž akýmsi nepísaným Chamberlainovým symbolom (podobne ako bola napr. cigara symbolom Winstona Churchilla).
Traja trampovia
Zatiaľ čo polícia následne po atentáte prehľadávala námestie Dealey Plaza a bezprostredné okolie, všimol si už skôr spomínaný pracovník železnice Lee Bowers vlak, ktorý sa začal rozbiehať smerom k železničnému prejazdu. Bowers si však bol istý, že tomuto vlaku neudelil povolenie k odjazdu a bezodkladne ho teda zastavil a privolal políciu. V jednom z vagónov boli objavení traja muži, tzv. „traja trampovia“, ktorí boli okamžite zatknutí. Oficiálne záznamy dallaskej polície, snímky a otlačky prstov, sa však stratili a jediným dôkazom o ich zatknutí zostala séria niekoľkých fotografií, odfotografovaných na Dealey Plaza. Bez povšimnutia nezostal ani fakt, že aj keď boli títo muži prezývaní „traja trampovia“ alebo tiež „traja bezdomovci“, boli všetci podľa svedeckých výpovedí starostlivo oholení a ich oblečenie a topánky boli vo viac než dobrom stave.
V polovici 70. rokov bolo urobených niekoľko pokusov o ich identifikáciu. Podľa oficiálnych záznamov týkajúcich sa väzby, malo ísť o mužov menom Gus Abrams, Harold Doyle a John Gedney. Podľa výskumníka Roberta Grodena však v prípade najvyššieho z nich (na fotografii prostredný z trampov) mohlo ísť o odsúdeného vraha Charlesa Harrelsona či bývalého agenta CIA Franka Sturgisa. Ďalší z trampov, muž drobnejšej postavy (pozri na fotografii úplne vpravo), mohol byť Howard Hunt, ktorý bol počas aféry Watergate vyšetrovaný kvôli odcudzeniu dôležitých dokumentov zo sídla Demokratickej strany USA. Muž robustnej postavy (prvý napravo od policajta) sa navyše, podľa neskoršieho tvrdenia denníka Dallas Times Herald, výrazne podobá popisu muža, ktorý v roku 1968 spáchal atentát na Martina Luthera Kinga.
Postava v budove Dal-Tex
Na vonkajšom požiarnom schodisku budovy Dal-Tex, ktorá sa nachádza hneď naproti Texaskému knižnému veľkoskladu, sedel v dobe atentátu neznámy muž, ktorého je zreteľne vidieť na snímke fotografa Ika Altgensa. Niekoľko sekúnd potom, čo bol Kennedy zasiahnutý do chrbta a do krku, stratil tento muž, evidentne úľakom, rovnováhu a spadol o niekoľko schodov nižšie, načo sa snažil znovu vstať. Bližší prieskum Altgensovej fotografie neskôr odhalil postavu ďalšieho muža, ktorý sa v dobe streľby vykláňal z okna na druhom poschodí budovy Dal-Tex, nachádzajúcej sa priamo pod zmieneným schodiskom. Muž mal ľavú ruku položenú na okennom parapete, pravá ruka bola schovaná v šere za oknom. Výskumník Groden vyjadruje presvedčenie, že toto okno bola perfektná palebná pozícia pre minimálne dva výstrely. Podľa Garrisonovej schémy streľby mala byť odtadiaľ vypálená druhá guľka v celkovom poradí, ktorá Kennedyho minula a zasiahla chodník a potom štvrtá, ktorá Kennedyho zasiahla do chrbta.
Exekutívne nariadenie č. 11110
4. júna 1963 vydal Kennedy exekutívne nariadenie 11110, ktoré ministrovi financií (angl.: Secretary of the Treasury) na novo umožňovalo emisiu certifikátov striebra vzťahujúcich sa priamo na striebro držané americkou vládou, čo bolo v tej dobe úplne proti monetárnej politike razené Federálnym rezervným systémom, ktorý od roku 1934 presadzoval výrazné obmedzenie fyzického zlata a striebra v držaní bežných Američanov. Novo zvolený prezident Lyndon B. Johnson navyše o pár mesiacov neskôr zrušil ako toto nariadenie, tak strieborné certifikáty ako také (ktoré boli vydávané už od roku 1878). V komunite ľudí, zaujimajúcich sa o atentát na JFK, sa vtedy špekulovalo o súvislosti medzi Kennedyho odporom voči FEDu v tejto záležitosti a jeho následnou smrťou. V roku 1989 na túto tému napísal Jim Marrs knihu Crossfire: The Plot that Killed Kennedy (Krížová paľba: Komplot, ktorý zabil Kennedyho). Na druhej strane v roku 2000 vznikla esej Debunking the Federal Reserve Conspiracy Theories (Odhalenie konšpiračných teórií o Federálnom rezervnom systéme) profesora ekonomiky Edwarda Flahertyho, ktorý naopak toto spojenie považuje za chybné.
Svetová reakcia na atentát
Atentát vyvolal celosvetový ohlas potvrdený kondolenciami mnohých štátnikov. 23. novembra vyjadril československý prezident Antonín Novotný sústrasť novému prezidentovi Lyndonovi B. Johnsonovi a uviedol, že „sa Kennedy stal obeťou kriminálneho sprisahania“. 23. novembra bol na titulnej strane československého denníka Rudé právo uverejnený článok nasledujúceho znenia (titulok a úvod): '''Prezident Kennedy zavraždený pri atentáte v Texase O páchateľoch dosiaľ nie je jasno – Prezidentský úrad preberá úradujúci viceprezident L. Johnson – Krajná pravica v pozadí zločinu?'''
''V piatok o 20-tej hodine stredoeurópskeho času zomrel prezident Spojených štátov John Fitzgerald Kennedy na následky atentátu, ktorý bol krátko predtým na neho spáchaný v Texase (USA). Do neskorých nočných hodín nášho času nedošli presnejšie spravy o páchateľovi alebo páchateľoch. Bolo zatknutých niekoľko podozrivých osôb. K atentátu došlo v blízkosti texaského mesta Dallas, kde minulý mesiac napadli rasisti a ultrapravicové kruhy Adlaia Stevensona, predstavitelia liberálnejšieho krídla Demokratickej strany.''
Dňa 24. novembra potom Rudé Právo vydalo článok s odkazom na americkú pobočku ČTK, v ktorom uviedlo, že: „Kolujú rôzne protichodné zvesti o silách stojacích za atentátom a existujú dohady, že za tým stojí FBI a CIA.“ Bez povšimnutia táto udalosť nezostala ani vo vtedajšom Sovietskom zväze. Boris Ivanov, vtedajší náčelník rezidentúry KGB v New Yorku, sa mal zmieniť o svojom presvedčení, že skôr išlo o čin organizovanej skupiny než o čin osamotenej osoby. Sovietska vláda poprela akékoľvek napojenie Lee Oswalda na organizácie v ZSSR a popísala ho ako čudáckeho neurotika. Prvé spravy o atentáte boli odvysielané Domácim Rádiom 22. 11. v 19.28 UT. 24. novembra zverejnila Nědělja, týždenná príloha denníka Izvěstija, veľkú fotografiu prezidenta Kennedyho s titulkom informujúcim o jeho smrti. Zábery z miesta tragédie boli tiež prenášané z Washingtonu priamo do Moskvy pomocou prvej telekomunikačnej družice Telstar. Predseda rady ministrov ZSSR Nikita Chruščov sa po obdržaní informácie o atentáte vrátil zo svojej služobnej cesty späť do Moskvy a pomocou špeciálnej telefónnej linky kontaktoval tunajšieho amerického veľvyslanca s vyjadrením najhlbšej sústrasti. Atentát označil ako „ohavný čin, ktorý je tvrdou ranou pre všetkých, ktorí oslavujú svetový mier a Americko-Sovietsku spoluprácu. Potom, ako odoslal kondolenčné listy Kennedyho manželke Jacqueline a viceprezidentovi Lyndonovi Johnsonovi, sa osobne dostavil do rezidencie vtedajšieho amerického ambasádora Foya D. Kohlera, aby tu vlastnoručne podpísal kondolenčnú knihu. V liste Jacquline Kennedyovej Chruščov okrem iného uviedol: „Všetci, ktorí ho poznali, ho veľmi rešpektovali a ja osobne budem vždy spomínať na svoje stretnutia s ním.“ Tými stretnutiami mal Chruščov na mysli rokovania s Kennedym v priebehu eskalácie studenej vojny v rokoch 1961 – 62.
Na prichádzajúce správy o atentáte zareagovala aj Newyorská burza cenných papierov (skr. NYSE), pretože väčšina na nej obchodovaných akcií skokovo oslabila súhrnne o 10,6 miliardy amerických dolárov. Z obáv pred ešte väčším prepadom akcií a počínajúcou panikou investorov, bolo piatkové obchodovanie na burze v 14.07 newyorského času uzavrené. Vedenie burzy následne ohlásilo, že budú zrušené všetky príkazy investorov, ktoré neboli vykonané najneskôr v dobe uzavretia burzy. Ako reakciu na zastavenie obchodovania na neworskej burze ohlásili koniec obchodovania aj trhy s bavlnou a ovčou vlnou. Obchodovanie neskôr ukončila aj Stredozápadná burza cenných papierov (Midwest Stock Exchange) a bolo zastavené aj obchodovanie s poľnohospodárskymi komoditami ako napr. kakaom, kávou a cukrom. Napríklad hodnota Indexu Dow-Jones činila v piatok 22. novembra v 13.00 735,81 bodu, v 14.07 už činila iba 711,49 bodu.
Atentát bol nielen pre Severnú Ameriku, ale aj pre zvyšok sveta veľkým šokom. Správa o atentáte bola krátko po spáchaní odvysielaná na živo na televíznej stanici Dallas TV, kvôli čomu bolo prerušené vysielanie pravidelného programu. Školy po celých Spojených štátoch a Kanade prepustili v ten deň svojich žiakov skôr domov a 54 % Američanov zanechalo svojich bežných denných aktivít. Mnohí ľudia v nasledujúcich dňoch pociťovali silný smútok, nevoľnosť, nervozitu a mali problémy so spánkom. Hovorí sa, že si v podstate každý americký pamätník udalostí spomenie, kde práve bol, keď zachytil správu o atentáte na prezidenta Kennedyho.
Rapsódia na Paganiniho tému
Rapsódia na Paganiniho tému a-mol pre klavír a orchester, Op. 43 je dielo ruského skladateľa Sergeja Rachmaninova.
Vznik
Skladateľ dielo zložil po Variáciách na Corelliho tému pre sólový klavír. Priaznivé ohlasy mu vnúkli nápad napísať aj rozsiahlejšie dielo pre klavír a orchester založené na variáciách. Tak začal v roku 1934 vo Švajčiarsku pracovať na Rapsódii na Paganiniho tému. Touto témou je slávne Paganiniho ''Capriccio č. 24'' ktoré vo svojích skladbách použilo množstvo skladateľov od Brahmsa až po Lutoslawského. Práve Rachmaninova rapsódia sa však stálo najslávnejšou spomedzi skladieb inšpirovaných nákazlivou husľovou melódiou. Okrem nej Rachmaninov využil aj svoju obľúbenú tému Dies Irae z katolíckej omše, ktorá sa objavuje vo viacerých jeho skladbách. Po vlažnom prijatí (v rámci jeho diela viac-menej experimentálneho) Klavírneho koncertu č. 4 sa v Rapsódii, ktorá je akýmsi Rachmaninovym piatym "klavírnym koncertom" skladateľ vrátil späť k tomu, v čom sa cítil doma - emocionálnemu postromantizmu vychádzajúceho z Čajkovského a Griega. Poslucháči mu dali za pravdu na úspešnej premiére diela v novembri 1934 v Baltimore. Skladbu za klavírom predstavil Rachmaninov, svetovo známy ako klavírny virtuóz, orchester dirigoval Leopold Stokowski.
Charakteristika
Názov "rapsódia" poukazuje na voľnú, fantazijnú stavbu skladby, hoci ide v prvom rade o formu variáciií. To, že skladbu však možno skutočne považovať za akýsi typ klavírneho koncertu dokazuje nielen skvele napísaný part pre sólový nástroj, ktorý Rachmaninov dokonale ovládal, ale tiež dĺžka diela a charakter variácií, ktoré možno rozdeliť na tri celky približne zodpovedajúce tradičnej trojvetej forme koncertu - dve rýchle okrajové časti a stredná pomalá.
Analýza
Začiatok skladby je vyplnený vtipnou introdukciou, po ktorej – netradične – nenasleduje téma v základnom tvare, ale prvá, krátka variácia. Paganiniho melódia zaznie až po nej v podaní huslí a vzápätí jednoduchom klavírnom prevedení. Klavír je dominantný aj v tretej a nasledujúcich variáciách, je expresívne dofarbovaných orchestrom. Šiesta prináša spomalenie tempa a vážnejšiu náladu s už spomínanou témou Dies irae. Po nej idúca variácia sa jej však vzoprie s podmanivou staccatovou myšlienkou. Nasledujúce dve variácie udržujú živú a sviežu atmosféru celej časti. Desiata štipľavo uzatvára prvý celok skladby. Druhý celok, ktorý zodpovedá pomalej koncertnej vete začína jedenástou variáciou. Je lyrická, snivá a celá jej myšlienka je doprevádzaná slákmi v pianissime. Ďalšie dve variácie sa nesú v podobnom duchu, avšak štrnásta a pätnásta prináša oživenie. Postupne sa prechádza k menej extrovertnej téme. V tomto duchu sú skomponované nasledujúce dve variácie. Je to príprava na slávnu osemnástu v ges-dur, ktorá je, nepochybne, najznámejšou časťou diela a patrí medzi autorov najslávnejšie melódie. Prináša ju najskôr klavír, v krásnej, nežnej podobe a neskôr ju preberá orchester, prezentujúci jej emocionálnu hĺbku a nostalgiu, ktorá je pre Rachmaninova typická. Ide o jeden z posledných prejavov plnokrvného romantizmu v hudbe, v ktorom autor nezaprel Čajkovského školu. Variácia XIX už otvára záverečný celok diela, ktorý sa od zasnívaných myšlienok vracia k vtipu a delikátnosti z úvodu diela. V ďalších variáciách môžeme sledovať brilantnú klavírnu hru a odľahčené hudobné nápady, až pokým variácia XXII neprinesie temne zafarbenú hudbu. Variácia XXIII pripomína vo fragmentoch Paganiniho tému, zatiaľ čo záverečná variácia XXIV prináša späť tému Dies irae. Dramatický záver vychádza z oboch základných tém intenzívne vystupňovaných, avšak je opäť vtipne zakončený dvoma jemnými akordami klavíra.
Rapsódia na Paganiniho tému vďaka svojej sviežosti a melodickej vynaliezavosti prekonala aj niektoré Rachmaninove tradičné klavírne koncerty a stala sa vďačným a žiadaným kusom klavírneho repertoáru. Slávna osemnásta variácia sa stala dokonca známejšou než povodná Paganiniho téma a je často využívaná vo filmoch alebo napríklad aj na krasokorčuliarských podujatiach.
Drásov (okres Příbram)
Drásov je obec v Česku v okrese Příbram v Stredočeskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 402 obyvateľov, z toho 201 mužov a 201 žien, pričom priemerný vek v obci bol 40,9 roka (muži 41,2 roka, ženy 40,7 roka).
Anglars
Anglars je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Lot, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Prezumpcia neviny
Prezumpcia neviny znamená, že každý občan, ktorý je obvinený zo spáchania priestupku alebo trestného činu, je považovaný za nevinného dovtedy, kým sudca nevznesie právoplatné rozhodnutie o jeho vine (pričom nezáleží na tom, či ho naozaj spáchal, alebo nespáchal).
V takýchto prípadoch je veľmi dôležité správne oslovenie občana, a to takto:
Priestupkové konanie
Občan je obvineným z priestupku, len čo správny orgán vykonal voči nemu prvý procesný úkon. Na takého občana sa hľadí ako na nevinného, kým jeho vina nebola vyslovená právoplatným rozhodnutím. Obvinený z priestupku má právo vyjadriť sa ku všetkým skutočnostiam, ktoré sa mu kladú za vinu a k dôkazom o nich, uplatňovať skutočnosti a dôkazy na svoju obhajobu, podávať návrhy a opravné prostriedky. K výpovedi ani k priznaniu ho nemožno donucovať.
Preto je dôležité rozoznávať pomenovania osoby, ktorá sa dopustila priestupku, a to tak, že v štádiu objasňovania ide o podozrivého zo spáchania priestupku, v štádiu začatia samotného konania o priestupku o obvineného z priestupku a až po právoplatnosti rozhodnutia (ak ním bola uznaná jeho vina) môže byť takáto osoba označovaná za vinného. Inštitút prezumpcie (predpokladu) neviny má však i oveľa ďalekosiahlejšie dôsledky ako formálne oslovovanie; napríklad osoba po splnení ostatných podmienok môže byť členom rybárskej stráže, hoci sa už objasňuje jej priestupok na úseku rybárstva, a to až do dňa, keď nadobudne odsudzujúce rozhodnutie právoplatnosť.
Európska liga UEFA
Európska liga UEFA (orig. UEFA Europa League), predtým Pohár UEFA (orig. UEFA Cup), je európska futbalová súťaž organizovaná Európskou futbalovou federáciou (UEFA). Po Lige majstrov je to druhá najprestížnejšia futbalová súťaž v Európe.
Prvý ročník sa konal v roku 1971, v roku 1999 bol zrušený Pohár víťazov pohárov a následne bol integrovaný do Pohára UEFA.
Európska liga UEFA
Od sezóny 2009/2010 sa zmenil názov Pohára UEFA na Európska liga UEFA a hlavná súťaž prebieha v skupinách za účasti 32 mužstiev (osem skupín po štyri tímy). Víťazi skupín, ako aj tímy z druhých miest, sa kvalifikujú do vyraďovacej fázy. V nej vstupujú do hry aj tímy z tretích miest zo skupinovej fázy Ligy majstrov.
Cieľom reforiem je priblížiť súťaž Lige majstrov. Nielen formátom či organizá­ciou, ale aj finančne. Finančné zabezpečenie má výrazne zlepšiť centrálny predaj televíznych a reklamných práv, tak ako to funguje v Lige majstrov.
Odmeny
Víťazstvo v skupine klubom vynesie 630 000 eur a remíza 210 000 eur. Každý víťaz skupiny si zarobil 1 100 000 EUR a každý na druhom mieste 550 000 EUR.
Postup do vyraďovacej fázy spúšťa ďalšie bonusy: 500 000 € za postup do šestnásťfinále, 1 200 000 € za osemfinále, 1 800 000 € za štvrťfinále a 2 800 000 € za semifinále. Porazení finalista dostane 4 600 000 € a víťaz 8 600 000 €.
Hráč sezóny Európskej ligy UEFA
Počnúc sezónou 2016 – 2017 zaviedla UEFA ocenenie Hráč sezóny Európskej ligy UEFA. Porotu tvoria tréneri klubov, ktoré sa zúčastňujú skupinovej fázy súťaže, spolu s 55 novinármi vybranými skupinou European Sports Media (ESM) - po jednom z každej členskej asociácie UEFA.
Víťazi