cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Parthenón
Podoba miestností
Východná časť bola široká a  dlhá. Tejto časti sa v staroveku hovorilo Nový chrám stých stôp (Hekatompedos) vďaka rozmerom, ktoré ešte so stenou zodpovedalo sto atickým stopám. Hekatompedos bol rozdelený na tri lode dvoma radami dórskych stĺpov po stranách a tromi stĺpmi oproti vnútornej stene miestnosti. V prostrednej lodi bola umiestená kultová socha Atény Parthenos. Strop tejto miestnosti bol bohato maľovaný.
Do pokladnice Partenónu sa vstupovalo dvermi zo zadnej predsiene. Miestnosť bola hlboká. Jej kamenný kazetový strop bol nesený štyrmi iónskymi stĺpmi, čo delilo miestnosť na tri lode.
Optické korekcie
Pri stavbe chrámu bolo dbané na čo najvyšší estetický účinok. Preto je tu uplatnená celá rada optických korekcií, ktoré zvyšujú estetický účinok stavby. Posledný stupeň podstavy chrámu – stylobat sa od stredu zvažuje k nárožiam o a o  k bočným stranám. Kladie sú zaoblené smerom k stredu. Stĺpy sú mierne naklonené od stredu a tie na rohoch sú o niečo väčšieho priemeru než ostatné.
Dekoračné prvky
Vonkajší vlys bol typickým vlysom dórskeho slohu a skladal sa z 92 metop (dosiek opatrených výzdobou) oddelených triglyfmy (užšia doska s dvoma žliabkami uprostred a polovicou po stranách). Na každý medzistupeň pripadali dve metopy a dva triglyfy.
V oboch štítoch bola umiestená bohatá sochárska výzdoba a ďalšie sochy boli umiestnene na koncoch strešného hrebeňa a v rohoch štítov.
Vnútorný vlys okolo svätyne bol iónsky, tzn. neprerušovaný triglyfmy. Pre zmiernenie jeho iónskeho charakteru boli v pravidelných intervaloch umiestnené krátke lišty s kvapkami, ako pri dórskom vlyse. thumb|center|750px|Pôdorys chrámu v pôvodnej podobe. 1- predsieň (pronáos); 2- hlavná sieň (náos); 3- podstavec kultovej sochy; 4- partenón v už. zmysle – pokladnica; 5 – zadná predsieň (opisthodomos)
Sochárska výzdoba
Ideový obsah tejto výzdoby je daný účelom stavby a dobou, v ktorej bola postavená. Je to predovšetkým zdôraznenie večného svetového poriadku, ktorý zaštiťujú bohovia (gigantomachia – východné priečelie), oslava demokracie, obce a jej patrónky Pallas Atény (štíty a iónsky vlys), víťazstvo Atén v grécko-perzských vojnách (amazonomachia – západné priečelie a Pád Tróje – severné metopy) a nakoniec nevyhnuteľnosť boja s barbarmi a jeho neistý výsledok (kentauromachia – južné metopy).
Mýtické námety i znázornenie panaténajského sprievodu sústreďujú k oslave Atén a do legendárnej minulosti sústreďujú rozmach mesta a demokracie. V tomto má prvoradú rolu ochrankyňa mesta Aténa. V niektorých námetoch je ústrednou postavou, ale i v ostatných je zdôraznený jej podiel. Vo vzťahu k Aténám sú tu ukázaní i ostatní bohovia. Politickým hľadiskom je motivovaný i výber znázornených mýtických hrdinov. Uprednostňovanými sú tu hrdinovia z Atiky a zdôrazňuje sa u nich, že ich ochrankyňou je Aténa. Niekoľkokrát je tu hlavne Tézeus, zakladateľ mesta. Zato najslávnejší hrdina gréckych bájí – Herakles je znázornený iba v gigantomachii, kde jeho účasť nešlo opomenúť. Herakles totiž Aténčanom príliš pripomínal Spartu, kde bol považovaný za predka oboch panovníckych rodov. Veľmi dôležitý moment je na západnom štíte, kde sa Aténa a Poseidón v spore podriaďujú sudcovskému rozhodnutiu vládcu Atén. Výkon práva v Aténách je tak potvrdený a posvätený.
Z rozdielu jednotlivých dosiek možno rozpoznať, že výzdobu tvoril kolektív sochárov, ktorí sa líšili svojimi schopnosťami. Niektorí sochári nezvládli pôvodný návrh v otočení tiel a tvárí postáv smerom k divákovi, niekde došlo k nakopeniu končatín zápasiacich. Rozdiel je i v kompozíciách – vyskytuje sa tu jednoduchá uhlopriečna kompozícia, ale i pokročilá kompozícia kruhová s bohatším vyjadrením akcie. Rozmanitosť sa prejavuje i v pojatí akcie, detailoch drapérie a iných aspektoch. Tieto rozdiely sa najviac prejavujú na metopách dórskeho vlysu, konkrétne na výjavoch kentauromachie, a sledujú tak poradie, v akom bola výzdoba zhotovovaná. Je to obrazom toho, ako sa sochársky kolektív postupne dopracovával k jednotnému podaniu.
Východné priečelie – Gigantomachia
Námetom reliéfu na metopách východného priečelia je gigantomachia – súboj bohov s gigantmi. Tí boli potomkami predchodcov súčasných bohov. Porážkou týchto prvých bohov v čele s Kronom (otec Dia) začal súčasný poriadok sveta. Giganti neskôr proti bohom povstali a tento boj je námetom reliéfu.
Z východného priečelia sa zachovali iba základné dosky s obrysmi priliehajúcich figúr. Na každú zo 14 metop bol zobrazený vždy jeden súboj – jeden zástupca bohov bojujúci s gigantom. Vedľa dvanástich bohov sa boja zúčastnil i Herakles, ktorý podľa povestí boj rozhodol.
Súboj uvádza na štrnástej metope pri severnom rohu boh slnka Helios, ako sa vynára s vozom z mora. Vrcholom je naproti tomu, v súlade s určením budovy, tretia metopa od juhu, kde bohyňa víťazstva Niké kladie víťaznej Aténe veniec na hlavu. To upozorňuje na rolu Atény pri boji a svojím umiestením výjav korešponduje s tradíciou predávania peplu Aténe pri panaténajských slávnostiach, ktorá je zobrazená na iónskom vlyse. Námetom vyšívania na peplu bola práve gigantomachia.
Metopa s Aténou oživuje kompozíciu tým, že obsahuje tri postavy, spoločne so symetricky umiestnenou dvanástou metopou, kde za Heraklom a gigantom strieľa Eros z luku. Eros samozrejme strieľa na susednú metopu – na protivníka svojej matky Afrodity. Podobne sú významovo spojené i iné dvojice metop, keď vedľa bojujúcich bohov ich opatrujú spriaznené príslušné bohyne – Apolónovi sestra Artemis, Poseidónovi manželka Amfitrité a Héra Diovi na dvoch prostredných metopách. Tieto prvky zjednocovali celý výjav cez rozdelenie na jednotlivé metopy.
Giganti sú už napospol porazení a bohovia triumfujú. Výjav zdôrazňuje večnosť a posvätnosť vesmírneho poriadku, ktorý bohovia ochraňujú pred bezbožnými pokusmi o zmenu. náhľad|Detail západných [[metopa|metop, ilustruje súčasný stav chrámu po 2 500 rokoch vojen, plienenia, vandalizmu, reštaurátorských pokusov a erózii spôsobenej znečistením vzduchu.]]
Západné priečelie – Amazonomachia
Zobrazenie Amazonomachie oslavuje víťazstvo Atén v Grécko-perzských vojnách, pretože i Amazonky, ako Peržania, vtrhli na Akropolu, odkiaľ boli zahnané Tézeom. Tieto metopy boli značne poškodené. Na jednej krajnej doske sa zachovala časť reliéfu s osamoteným jazdcom. Na ostatných metopách, ktoré boli úplne otlčené bol zobrazený striedavo súboj pešiaka s jazdcom a súboj dvoch peších bojovníkov. Raz víťazil Grék, raz Amazonka. Víťazstvo teda nie je tak samozrejmé ako víťazstvo bohov v protiľahlom priečelí.
Severné metopy – Pád Tróje
Na severných metopách bol zobrazený pád Tróje. Z výjavu je zrejmé, že návrh vychádzal zo starého pojatia zobrazovania tohoto mýtu. Je možné, že sa Feidias nechal ovplyvniť maliarom Polygnotom z Thasu, ktorý podobným výjavom vyzdobil budovu v Delfách a pracoval taktiež v Aténách.
Výjav skazy mesta je uvedený zobrazením Hélia na prvej metope zo západu. V paralele s ním je na štvrtej doske z východu znázornená bohyňa Mesiaca Selene. To odkazuje na filozofiu Anaxagora z Klazomen, ktorý žil v Aténách a ktorého Feidias obdivoval.
Zostávajúce tri metopy pri východnom rohu boli venované ohlasom udalosti medzi bohmi. Na každej metope je zobrazené stretnutie Olympana prajúceho Grékom so stúpencom Trójanov. V dobrom stave sa zachovala metopa s dvoma aktérkami osudnej Paridovej voľby – Aténou a Afroditou. Výrazne ženská Afrodita sa obzerá v zrkadle, ľahostajná už k osudu mesta. S ňou kontrastuje jej odporkyňa – strohá, divoká Aténa – stelesnenie bojovej energie, energie ktorá dala Grékom zvíťaziť nad Trójou.
Na niektorých metopách sa pripomínal podiel Atén. Bol tu Meneláov kormidelník, ktorý zahynul pri návrate v Atike a mal tam svätyňu, uctievanú námorníkmi. Boli tu aj Tézeusovi synovia, ktorý oslobodzujú Tézeovu matku zo zajatia Trójanov. Výjav mal zrejme pripomínať podiel Atén pri oslobodení gréckych obcí v Malej Ázii od Peržanov.
K ďalším výjavom patrí stretnutie Meneláa s Helenou. Kráľ, okúzlený jej krásou, upúšťa meč a zabúda na jej vinu. Pripomínal sa tu i útek Aenea, mytologického prapredka Rimanov, z horiaceho mesta.
Južné metopy – Kentauromachia
Z 32 dosiek tejto rady sa väčšina zachovala, okrem dosiek uprostred, ktoré poznáme z Carreyho kresieb.
Na troch metopách je znázornený kentaur, ako unáša lapithskú ženu, na ostatných je vždy zápasiaca dvojica kentaura a lapithského muža. Miesto zbraní, ktoré neboli v dosahu, sa bojuje vybavením hodovnej siene, hlavne veľkými džbánmi. Boj nie je rozhodnutý a víťazstvá Lapithov sa striedajú s ich porážkami. To je narážkou na neistý výsledok bojov s barbarmi, ktorých kentauri predstavujú.
Na metopách sa striedajú rôzne pojatia boja, rôzne situácie atď. Skrútené a prepletené telá v divokom zápase sú striedané kŕčmi umierajúcich a triumfmi víťaziacich, zúfalstvo porazených, ale i súcitom s porazeným protivníkom. Na metope u západného rohu je zobrazený kentaur, ako zviera krk súpera ľavicou a pravicou sa ho chystá doraziť, zatiaľ čo inde sa jeden z Lapithov pokúša zneškodniť súpera mečom, keď ho zrazil na kolená a rozprahuje sa k smrtiacej rane. Na tretej metope Lapithov útok na kentaura ešte neprináša víťazstvo. Na ďalšej metope sa skrčený Lapithos bráni štítom, zatiaľčo kentaur sa ho snaží rozdrviť džbánom, pridržiac si ho kopytom. Tuhý boj je na siedmej metope, kde sa jeden z kentaurov postavil na zadné v očakávaní prudkého útoku. Inde vtisol Lapithos v poslednej obrane svoje prsty do oka svojho takmer triumfujúceho protivníka, ktorého výraz tváre sa zmenil na divokú bolesť. Nad telom Lapitha umierajúceho v mŕtvolnom kŕči sa vzpína víťaziaci kentaur. Inde Lapithos hrdo zviera bezmocného kentaura.
Tváre Lapithov sú viac menej rovnaké a zodpovedajú typu, ktorý je neskôr použitý na iónskom vlyse okolo cely (náu). Krásni, zdatní mladíci sú bez výrazu a osobnej charakteristiky – predstavitelia občianskeho ideálu. To je v protiklade k tváram kentaurov ktorých tváre majú značne rozmanité podoby. Od archaického pojatia divokých tvári po tváre zasiahnuté bolesťou, či starobou. V tvárach kentaurov sa prejavuje umenie sochárov vyjadriť vnútornú charakteristiku postáv – psychologický výraz, citovú a myšlienkovú zaujatosť, čo postavy idealizovaných Lapithov nedovoľujú. V tejto súvislosti je treba spomenúť, že znázornenie hlavy jedného z kentaurov vykazuje zhody s hlavou Daidala na štíte Atény Parthenos (viac Feidias), čo bol Feidiov pokus o akýsi autoportrét. Ďalšou pozoruhodnou vlastnosťou hláv kentaurov je to, že i zo strany odvrátenej od diváka spĺňajú vysoké estetické normy a zároveň sú si z tejto strany vzájomne podobné natoľko, že prezrádzajú jednotný (Feidiov) návrh.
Iónsky vlys
Význačným sochárskym a architektonickým prvkom na Partenóne je iónsky vlys venčiac celú svätyňu pod vonkajšou kolonádou. Tento prvok sa u dórskych chrámov používal iba veľmi zriedka. Aj keď je známych asi päť ďalších prípadov, vlys na Partenóne ich predčí svojím rozsahom.
Nie je to však iba dĺžka, ktorá činí Partenónsky vlys tak výnimočným, je to i námet jeho sochárskej výzdoby. Je ním totiž, na rozdiel od výzdoby ostatných chrámov a vonkajšieho vlysu Partenónu, výjav zo skutočného života aténskej obce a nie výjav mytologický. V dlhej línii ovinutý celou svätyňou približuje prípravy a priebeh panaténajského sprievodu, ktorý bol vyvrcholením panaténajských slávností – najvýznamnejšieho sviatku starovekých Atén. Aj keď výjav nie je mytologický, prístup k nemu sa nelíši. Nenájdeme tu znázornenie konkrétnych osôb, ale skôr ideálu občana bez individualizovaných charakteristík. Výjav je nadčasový a premieta sa doň, podobne ako u výjavov mytologických, viera vo večnosť obce.
Opis výjavu vlysu
Rozprávanie začína na západnom priečelí. Tu sa otvára pohlaď na prípravy sprievodu v aténskej štvrti Kerameikos. Aténski mladíci sa zoraďujú pod dohľadom skúsených veliteľov. Niektorí sú už na koňoch, iní sa rozprávajú, alebo dokončujú posledné prípravy. Na zvieratách je viditeľná netrpezlivosť. S bezstarostnosťou mladíkov a nervozitou ich koní kontrastuje prísna postava veliteľa jazdy. Nechýbajú tu ani hlásatelia a usporiadatelia slávností, rovnako ako v celom nasledujúcom sprievode.
Na severnej a južnej časti vlysu je sprievod zobrazený ako pokračuje aténskymi ulicami na Akropolu. Najskôr sú tu jazdci v usporiadaných útvaroch, ktoré na začiatku južnej strany pripomínajú vojenský jazdecký oddiel. Začiatok severnej strany je však venovaný ešte prípravám: jazdec v sprievode koniara si upravuje svoje šaty. Na niekoľkých miestach vyčnieva z rady jazdcov jediná postava takmer tak, ako jazdecká socha.
Pred vojenskými oddielmi kráča sprievod občanov. Vybraní starci nesú v sprievode olivové ratolesti, mládenci olej z posvätnej Aténinej olivy. Prítomní sú tiež hráči na kithary a flauty a zbory spevákov. V sprievode kráčajú tiež cudzinci, ktorí neboli občanmi Atén, a prinášajú bohyni tradičný dar – nádoby loďkovitého tvaru. V čele sprievodu na severnej i južnej strane je hnaný obetný dobytok – hovädzí dobytok pre obetovanie Aténe a niekoľko oviec pre Aténinu obľúbenkyňu Pandrosos, dcéru mýtického vládcu Atén. Niektoré kusy dobytka sa honcom vzpierajú.
Na východnej strane môžeme sledovať vyvrcholenie celého sprievodu. Čelo sprievodu už prešlo Propylajami – vstupnou bránou na Akropolu a zastalo pred východným priečelím Partenónu. Usporiadatelia z oboch strán usmerňujú zástup dievčat, ktoré nesú kadidelnice, vonné látky a nádoby. V čele kráčajú tie dievčatá, ktoré boli vybrané, aby ušili Aténe nové šaty – peplos s vyšívanou gigantomachiou – najvýznamnejšieho z darov. Dve skupiny starých mužov očakávajú sprievod. Znázorňujú mýtických hrdinov, podľa ktorých boli pomenované atické fýly. Zároveň však predstavujú aténskych archontov. Staroba nenarušuje ideálne zobrazenie ľudských tiel, len niektorí sa opierajú o palicu.
Vrcholný okamih je zachytený presne uprostred východnej strany vlysu. Dvanásť bohov prišlo na slávnosť Atény a jej ľudu. Rozdelení sú do niekoľkých debatujúcich skupiniek. Zo severu očakávajú sprievod Hermes s Dionýzom, Demeter a Areom, uprostred sedí na tróne Zeus s Hérou, o ktorú sa opiera Íris, z južnej Eros držiaci slnečník nad Afroditou ukazujúci na sprievod a za nimi Artemis a Apolón a dokonca i Poseidón, ktorý odhodil mrzutosť nad prehrou s Aténou. Dvojici Dia a Héry zodpovedá Aténa s Hefaistom. Zaujatá do rozhovoru nesleduje, ako najvyšší náboženský úradník obce – archón basileus, preberá od dievčat peplos a pripravuje ho. Jeho manželka s dievčatami medzitým umiestňuje sedadlá, na ktoré nato obaja zasadnú medzi bohov ako rovní s rovnými. Pripomína sa tu to, že bohovia i smrteľníci sú jednej krvi a sú viazaní putom občianskej súnáležitosti. Sú to demokratickí bohovia a ich znázornenie nie je odlišné od znázornení ľudí. Len veľkosťou ľudí prevyšujú – sediaci sú rovnako vysokí, ako stojaci ľudia.
Technické a umelecké detaily prevedení
Celý výjav je pozoruhodne včlenený do celkového pojatia chrámu. Je rozdelený na všetky štyri steny svätyne. Začína na západnom priečelí prípravami jazdcov k sprievodu. Po oboch stranách potom sprievod pokračuje smerom k východnému priečeliu. Najprv sú zobrazené vyrovnané oddiely jazdcov, vojnové vozy a svojou vážnosťou kontrastujúca procesia starcov a spevákov nasledované skupinou nepokojných obetných zvierat. Na východnom štíte nad pôvodným vstupom do chrámu je výjav uzavretý výjavom vyvrcholenia slávností, ktorému sústredene prihliadajú z oboch strán archonti. Rozhovor prihliadajúcich bohov pripomína zábavu jazdcov pred začatím sprievodu na protiľahlom priečelí.
Veľmi pôsobivé je znázornenie koní. Sú zobrazené veľmi ľudsky, ako keby inteligencia a vôľa jazdcov prestupovala i do nich. Tvorcom nešlo o zoologické zobrazenie, ale o vyjadrenie vzťahu človeka a zvieraťa a ich prospešnosť obci. Kone sú taktiež voči ľudským postavám menšie, než by tomu bolo v skutočnosti, keby sa postavy ľudí proti zvieratám strácali. Umelecké vyjadrenie je však natoľko kvalitné, že tento detail uniká na prvý pohľad pozornosti.
Aj keď pri bližšom skúmaní prevedenia vlysu z drobných rozdielov možno zistiť, že sa na ňom podieľalo viac sochárov, je celková úroveň prevedenia ďaleko vyrovnanejšia, než u zachovaných južných metopách vlysu dórskeho. Kolektív sochárov už bol v dobe realizácie iónskeho vlysu ďaleko skúsenejší a zohratejší.
Vlys je zložený z kamenných dosiek. Jednotlivé výjavy sú preto rozvrhnuté tak, aby neboli narušené škárami medzi týmito doskami. V hlavnom priečelí, kde sú najdôležitejšie scény záveru sprievodu, sú dosky preto omnoho dlhšie. Vďaka tomu sa toto priečelie skladá zo siedmich dosiek a dvoch malých postranných, zatiaľ čo protiľahlé, ktoré je rovnako dlhé, sa skladá zo šestnástich dosiek.
Rozdiely môžeme uvidieť v hĺbke reliéfu. Na západnej a východnej strane je vyšší, než na ostatných dvoch stranách. Je to čiastočne dané návrhom. Tam, kde sú figúry až v siedmich plánoch za sebou, nemožno uplatniť plastickosť a uplatňujú sa hlavne obrysy. Reliéf je taktiež ploskejší pri svojom spodnom okraji a v hornej časti o niečo vyššie. Tým získava lepší sklon pre pozorovateľa v hĺbke. V staroveku sa však reliéf skrýval v pološere stĺpového ochodzu.
U niektorých dosiek na severnej a južnej strane nie sú hlavy figúr, ktoré dosahujú až k okraju vlysu, úplne začistené. Je to pravdepodobne preto, že tieto dosky boli osadené až po zastrešení stavby v roku 438 pred Kr. a začisteniu ich horného okraja preto prekážal strop. Vlys teda nebol vytesaný naraz.
Výzdoba štítov
Výjavy v oboch štítoch oslavujú obec Atény a ich patrónku bohyňu Aténu. Vo východnom štíte bolo zobrazené zrodenie Atény a v protiľahlom víťazstvo Atény nad Poseidónom v ich spore o Atiku. Aténa zrodená z hlavy najvyššieho z bohov Dia za prítomnosti všetkých ostatných bohov stelesňuje presvedčenie o vzniku a nadradenosti aténskej demokracie nad celým gréckym svetom. A územie Atén – Atika je natoľko znamenitá, že o ňu sami bohovia súperia. To sú hlavné myšlienky výzdoby v štítoch.
Keďže sa do dnešného dňa z oboch štítov zachovali len zlomky, musíme sa pri ich rekonštrukcii spoliehať na novoveké kresby a staroveké ohlasy. K určitej predstave prispievajú i zachované úseky základne štítového poľa, kam boli sochy zapustené. Východiskovým materiálom je kresba z roku 1674, teda z doby pred výbuchom benátskej bomby. Zachycuje skôr západný štít. Môžeme na nej však vidieť, že stredná časť východného štítu chýbala už pred výbuchom. Ďalším materiálom sú ohlasy v neskorších starovekých pamiatkach.
Popis výjavov v štítoch
Celý výjav východného štítu – Zrodenie Atény, bol uvedený dvoma postavami – Heliom, ktorý sa v južnom rohu štítu vynáral so svojim vozom z vĺn oceánu a Selene, ktorá sa v opačnom rohu do nej norila spoločne so svojimi koňmi, ktorím nad hladinu vyčnievali len hlavy. Takéto rámovanie celej udalosti slnkom a mesiacom upomína na Feidiov vplyv na návrh. Podobný prvok bol použitý ako na výzdobe štítu chryselefantinovej sochy Atény Parthenos, ale i na tróne sochy Dia v Olympii a vychádza z filozofie Anaxagora z Klazomen. Spojoval významnú mýtickú udalosť zrodenie Atény so systémom vesmíru a pripomínať význam Atén, ktorým je patrónkou.
Vedľa Selene pohodlne sedel Dionýzos, ďalej tu sedeli bohyne Koré a Demeter, k nim pristupovala, akoby bežiac, poslankyňa bohov Íris. Ďalšia časť štítu je stratená. Smerom do stredu bola určite Héra, Poseidón a Hermes. Ústrednú skupinu tvorili postavy Dia, Atény a Nike v poradí z ľava do prava. Zeus, z ktorého hlavy sa bohyňa zrodila, sedel mierne pootočený. Pred ním v strede stála vo všetkej sláve Aténa a Nike jej kládla veniec na hlavu. Výjav pokračoval sochou Hefaista, ktorý pomohol rozštiepením Diovej hlavy Aténe na svet. Ďalej boli súrodenci Artemis a Apolón. Sediaca postava ich matky Létó sa zachovala. Vedľa nej bola Dioné, ktorej sa o lono opierala dcéra Afrodita.
Najlepšie uchovaná socha Dionýza ukazuje dômyselné využitie nepríhodného úzkeho úseku v rohu štítu. Jeho postava nevyplňuje pasívne tento zužujúci sa priestor, ale pôsobí veľmi prirodzene. Ľahko uvoľnený akoby sa chystal v nasledujúcom okamihu vykročiť k stredu štítu. Atletické idealizované telo Dionýza úplne zodpovedá typu mladíkov v iónskom vlyse i v južných metopách.
I výjav západného štítu bol, podobne ako východného, uvedený rohovými figúrami. V tomto prípade sa jednalo o rámec miestny, pretože týmito figúrami boli nymfy a nižšie božstvá predstavujúce Atické rieky a pramene. I ďalšie postavy pripomínali lokalizáciu výjavu. V južnej časti to boli predstavitelia mýtických Atických rodov a v severnej členovia vladárskeho rodu Atén.
Súperiaci bohovia – ústredné postavy, stáli proti sebe vejárovito k ose štítu. Aj keď sa zachovali len v niekoľkých zlomkoch, je podľa časti Poseidónovho tela zrejmé, že išlo o mimoriadne kvalitnú sochársku prácu. Mohutné telo boha stálo mierne naklonené v zápale súťaže a jeho prsia sa duli akoby v predtuche prehry. Postava trochu pripomína Siléna zo staršieho súsošia Aténa a Marsyás od sochára Myróna a potvrdzuje kontinuitu s aténskou sochárskou tradíciou a zároveň akým spôsobom bola zhodnotená. Proti Poseidónovi, ktorý je cez všetku svoju silu v tomto súboji bezmocný, stála Aténa stelesňujúca dôvtip a rozvahu. Tento protiklad určoval dynamickosť celej kompozície.
Pri oboch bohoch stáli ďalej ich spriaznení. Vozatajom Poseidónovým bola jeho manželka Amfitrité a Aténiným bohyňa víťazstva Nike, ktorá akoby predurčovala výsledok súťaže. Postavy týchto bohýň pomáhali určovať drapérie. Zatiaľčo šaty Nike zdôrazňovali dievčenskú postavu, Amfitritin pripomínal vlhkú látku, a teda more, ktoré bohyňa reprezentuje.
Za Aténou, v severnej polovici štítu stála skupina vladára Kekropa – rozhodcu sporu. Niektoré z týchto postáv sa zachovali priamo na Partenóne. Sochár naznačil Kekropovo hadie telo len jedným oblúkom. K nemu sa vinula jeho dcéra Pandrosos. Mýtus o vladárovi Kekropovi bol silnou súčasťou povedomia Aténčanov o dávnej histórii mesta a historickí Aténčania sa niekedy nazývali „Kekropoví potomkovia“.
thumb|left|450px|Východný štít, rekonštrukcia thumb|right|450px|Západný štít, rekonštrukcia
Detaily prevedenia
Kompozície štítov vykazujú použitie niekoľkých prvkov uplatňujúcich sa skôr v maliarstve. Na východnom štíte je to pomocou figúr Hélia a Seléne naznačené vymedzenie priestoru morom. Povrch bloku, z ktorého sa Hélios vynára, nesie dokonca jednoduchý reliéf vĺn. Ďalej je to prepojenie jednotlivých skupín ako významovo (napr. Dionýsos, Koré a Demeter, vých. štít), tak i dejovo (prebiehajúca Íris, vých. štít). Pootočenie postáv mimo prísnu priečelnosť, presah niektorých figúr (postáv) mimo rámec štítu (figúra Seleninho koňa, vých. štít) a tiež ľahké povysunutie rohových figúr vpred, ktoré dodáva výjavu dojem vzdušnosti, sú taktiež „maliarske“. V celom výjave sa taktiež veľmi umne strieda pokoj a pohyb. Je možné, že Feidias využil pri tvorbe návrhu oboch štítov vzor súčasného maliara Polygnota z Thasu. Napovedajú tomu správy o ňom a ohlasy jeho diel na keramike. Vzájomná dejová prepojenosť je pokrokom oproti skorším zobrazeniam mytologických výjavov, kde boli jednotlivé postavy prepojené len zjavne.
Beastie Boys
Beastie Boys bola americká hip-hopová skupina z New Yorku, založená v roku 1981. Počas väčšiny z jej existencie sa skladala z Michaela "Mike D" Diamonda (vokály, bicie), Adama "MCA" Yaucha (vokály, basová gitara) a Adama "Ad-Rock" Horovitza (vokály, gitara).
Pôvodne vznikla v roku 1981 ako hardcore punková skupina, pričom členmi boli Diamond (vokály), John Berry (gitara), Yauch (basová gitara) a Kate Schellenbach (bicie). Potom, ako získala skupina úspech s experimentálnym hip-hopovým 12" singlom „Cooky Puss“, Schellenbach ju opustila a skupina sa úplne zamerala na hip-hop a vydala rad úspešných singlov. V USA predala skupina celkovo 22 miliónov albumov a 40 miliónov po celom svete, čim sa podľa časopisu Billboard stala "najpredávanješou rapovou skupinou" od roku 1991.
So svojími siedmymi platinovými albumami vydanými medzi rokmi 1986 až 2004 bola skupina Beastie Boys najdlhšie existujúcou hip-hopovou skupinou. V roku 2011 vydala svoj ôsmy štúdiový album Hot Sauce Committee Part Two, ktorý získal pozitívne hodnotenia od hudobných kritikov. V apríli 2012 bola skupina uvedená do Rock and Roll Hall of Fame, čím sa stala treťou hip-hopovou skupinou uvedenou do tejto siene slávy, po Run–D.M.C. (2009) a Grandmaster Flash and the Furious Five (2007). Mesiac po uvedení zomrel Adam "MCA" Yauch na rakovinu príušnej žľazy. Mike D v roku 2014 uviedol, že Beastie Boys nebude viac pokračovať v tvorbe ako skupina ako sľub Adamovi Yauchovi. Dňa 19. mája 2016 zomrel vo veku 52 rokov zakladajúci člen a gitarista John Berry na následky frontotemporálnej demencie.
Ceny a nominácie
Grammy Awards
MTV Video Music Awards
MTV Europe Music Awards
Audun-le-Tiche
Audun-le-Tiche je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Moselle, v regióne Lotrinsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
NGC 2061
NGC 2061 je otvorená hviezdokopa v súhvezdí Holubica, ktorú objavil anglický astronóm John Herschel 9. januára 1836.
Villarodin-Bourget
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Kontrola (House)
Kontrola (anglicky: Control) je štrnásta epizóda z prvej série seriálu Dr. House.
Dej
Hlavným pacientom je 32-ročná Carly, ktorá je výkonná riaditeľka Sonyo Cosmetics. Housea prípad zaujme, pretože nemôže pohnúť nohou kvôli ochrnutiu stehenného svalu. Cameronovej napadne zrazenina v stehne a po chvíli zmanipuluje Foremana aj Chasea. House následne nariadi vyšetrenie. Po prvýkrát sa objavuje miliardár Edward Vogler, ktorý nemocnici venuje 100 miliónov dolárov a stáva sa predsedom správnej rady nemocnice. Od začiatku sa mu však House nepáči (jedným z dôvodov je nenosenie bieleho plášťa). Carlyne testy ukazujú, že je v poriadku, ale dostáva hrozné bolesti. House sa domnieva, že ide o rakovinu kosti a konzultuje to s Wilsonom. Testy však rakovinu neodhalia. Podozrenie ďalej padá na rakovinu konečníka. Carla však odmieta vyšetrenie (kolonoskopiu), ktorá by diagnózu potvrdila. Podstupuje miesto toho nákladnú virtuálnu kolonoskopiu, ktorá však žiadnu rakovinu neobjaví. Chase urobí angiogram, ktorý pokazí. House sa naňho preto nahnevá. Pri ďalšom z vyšetrení sa Carle v pľúcach začne hromadiť tekutina a ona sa topí. House navštívi jej izbu, keď spí a zistí, že sa rituálne reže do nôh, a že bude potrebovať transplantáciu srdca. Existuje však rizikový faktor, ktorý by transplantáciu znemožnil. Carla je bulimička a dlhodobo užíva Ipecac, ktorý spôsobil jej ochorenie srdca. Nakoniec ale House klame pred transplantačnou komisiou a Carla dostane nové srdce. Houseov tím však prehľadáva jej izbu a Chase nájde Ipecac, a tak ide udať Housea Voglerovi. Ten následne príde za Houseom a povie mu čo sa dozvedel.
Medzitým liečil v ambulancii House chlapca, ktorého otec je nemý, pretože mu operovali koleno. To sa Houseovi nezdá. Zistí, že pri operácii mu pri intubovaní čiastočne poškodili hlasivky, za čo dostal od nemocnice odškodné. Do hlasiviek mu injekciou pichne botox, ktorý by mal všetko napraviť, ale otec je stále nemý. Nakoniec House zistí, že po jeho liečbe je nemý nie preto, že by nemohol, ale preto, že nechce vrátiť peniaze. To si však nechá iba pre seba.
Kostol svätého Štefana (Beauvais)
náhľad|Kostol svätého Štefana Kostol svätého Štefana v pikardskom meste Beauvais je kostol postavený na mieste vyhoreného predchodcu.
So stavbou sa začalo po roku 1180 a dnešná podoba budovy je zmes románskeho a gotického umenia. Počas Francúzskej revolúcie došlo k rabovaniu a ničeniu mobiliára, poškodeniu sôch a veží. Ďalšie škody kostol utrpel v roku 1912, kedy ho poškodil orkán a počas prvej svetovej vojny, kedy ho poničili Nemci.
Od roku 1846 je zaradený medzi monument historique.
Francúzske cisárstvo
Francúzske cisárstvo môže byť:
Stockwell (stanica metra)
Stockwell je jednou zo staníc londýnskeho metra nachádzajúca sa v štvrti Stockwell na juhu Londýna, v mestskom obvode Lambeth. Obsluhujú ju dve linky, a to Victoria Line a Northern Line. Nachádza sa v tarifnej zóne 2.
Prekurzor
Prekurzor je východisková látka, častica, z ktorej vzniká chemickou premenou výsledný produkt, napr. droga alebo výbušnina.
Stockwell (stanica metra)
Linky
Stanicu v súčasnosti obsluhujú dve linky:
Adelaidin ostrov
thumb|Adelaidin ostrov na mape Antarktického polostrova (vyznačený červenou farbou) Adelaidin ostrov je ostrov vulkanického pôvodu v západnej Antarktíde. Je súčasťou ostrovného pásu pozdĺž Antarktického polostrova, ktorý sa tiahne z Viktóriinej zeme až k Južným Shetlandám. Jeho rozloha je 4463,1 km2 a maximálna nadmorská výška
Sérandon
Sérandon je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Corrèze, v regióne Limuzínsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
NGC 2062
NGC 2062 je otvorená hviezdokopa v súhvezdí Mečiar, ktorú objavil anglický astronóm John Herschel 3. januára 1837.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 12,7.
Hypocentrum
Hypocentrum môže byť:
Poznámka
V zahraničných (anglických, čiastočne nemeckých, ruských a pod.) textoch z oblasti vojenstva a pod. ekvivalent výrazu hypocentrum v príslušnom jazyku (napr. hypocenter v angličtine) znamená aj:
Beck (priezvisko)
Na Slovensku je najčastejšie v Poprade, Komárne a Iliašovciach (okres Spišská Nová Ves). V Česku je najrozšírenejšie v mestách Praha, Olomouc a Ústí nad Labem.
Známi nositelia
Pozri v článku Beck.
Vauxhall (stanica metra)
Vauxhall je jednou zo staníc londýnskeho metra nachádzajúca sa v štvrti Vauxhall na juhu Londýna, v mestskom obvode Lambeth. Obsluhuje ju Victoria Line. Nachádza sa v tarifnej zóne 2.
Linky
Na Victoria Line sa stanica nachádza medzi stanicami Stockwell a Pimlico.
Sérilhac
Sérilhac je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Corrèze, v regióne Limuzínsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Augny
Augny je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Moselle, v regióne Lotrinsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
NGC 2063
NGC 2063 je otvorená hviezdokopa v súhvezdí Orión, ktorú objavil britsko-nemecký astronóm William Herschel 26. decembra 1783.
NGC 2064
NGC 2064 je reflexná hmlovina v súhvezdí Orión, ktorú objavil nemecký astronóm Heinrich Louis d’Arrest 11. januára 1864.
Aulnois-sur-Seille
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Mercedes-Benz 450SEL 6.9
Mercedes-Benz 450SEL 6.9 je vysokovýkonná verzia luxusného automobilu triedy S, ktorá sa vyrábala v rokoch 1975 až 1981. Vyrábala sa vo výrobnej linke Daimler-Benz v Stuttgarte v Nemecku na základe verzie triedy S (W116) s predĺženým rázvorom z roku 1972.
Táto verzia bola prvýkrát predvedená motoristickým novinárom na Ženevskom autosalóne v roku 1974 a vyrábala sa od roku 1975 do roku 1981, a to v extrémne obmedzených počtoch. Bol verejnosťou prijatý ako vlajková loď automobilov Mercedes-Benz, a ako nástupca pôvodného vysokovýkonného sedanu 300SEL 6.3. Model 450SEL 6.9 bol tiež prvým, v ktorom bol použitý elektronicky riadený systém ABS. Nástupca modelu 450SEL 6.9 – vrchol ponuky – 500SEL – pokračoval v použití mimoriadneho samonastaviteľného hydropneumatického odpruženia ako extra príplatková výbava.
Medzi významných majiteľov modelu 450SEL 6.9 patria: Sir Bernard Ashley, James Hunt, John F. Kennedy ml., Frank Sinatra a Vladimir Semionovič Vysockij.
Cesare Zavattini
Cesare Zavattini [Dzavatýny] (* 20. september 1902, Luzzara, Taliansko – † 13. október 1989, Rím, Taliansko) bol taliansky prozaik a filmový scenárista, predstaviteľ talianskeho neorealizmu.
Študoval právo na univerzite v Parme, ale právu sa nikdy nevenoval. Roku 1930 sa odsťahoval do Milána.
V roku 1939 sa stretol Vittoriom De Sicom s ktorým spolupracoval na niekoľkých filmoch.
Villaroger
Villaroger je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Savoie, v regióne Rhône-Alpes.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zoznam kultúrnych pamiatok v Bánovciach nad Bebravou
Toto je zoznam kultúrnych pamiatok v meste Bánovce nad Bebravou v okrese Bánovce nad Bebravou.
Líška falklandská
Líška falklandská (iné názvy: líška južná, neformálne názvy: vlk falklandský, falklandský vlk; bohemizmus: pes bojovný; lat.Dusicyon australis) bol mäsožravý cicavec voľne žijúci na Falklandských ostrovoch, ktorý vyhynul v roku 1876.
Opis
Tento endemitský druh bol vysoký a dlhý 120-. Sfarbený bol podobne ako európsky vlk. Keďže líška falklandská nebola ako živočíšny druh nikdy poriadne zdokumentovaná, vie sa o jej spôsobe života pomerne málo. Pravdepodobne lovila vtáky hniezdiace na zemi (napr. tučniaky), larvy a húsenice.
Vymretie
Líška falklandská doplatila na svoj vlčí výzor a na to, že sa vyskytovala na pomerne malom území v neveľkom počte. Keď boli Falklandy okolo roku 1860 osídlené britskými chovateľmi oviec, líška falklandská začala byť bezohľadnými farmári nemilosrdne likvidovaná. Bola tiež hojne lovená pre svoju kožušinu. Vzhľadom k malej veľkosti ostrovov a nemožnosti sa pred ľuďmi poriadne schovať bola čoskoro vyhladená. V rokoch 1868 až 1870 bol neúspešne uskutočnený zúfalý pokus o záchranu druhu v londýnskej ZOO, keď sa tento predtým hojný druh dostal na zoznam druhov ohrozených vyhynutím. V roku 1876 bol ulovený posledný jedinec tejto líšky.
Martin z Opavy
náhľad Martin z Opavy (* † 1279, Bologna) známy aj ako Martin z Poľska bol významný kronikár z 13. storočia. V latinčine je známy aj ako Frater Martinus Ordinis Praedicatorum (brat Martin z Dominikánskeho rádu). Narodil sa v Opave, presný dátum nie je známy.
Vigdís Finnbogadóttir
Vigdís Finnbogadóttir (* 15. apríl 1930, Reykjavík, Island) je islandská politička, v rokoch 1980 – 1996 bola štvrtým islandským prezidentom. Stala sa prvou prezidentkou v Európe a vôbec prvou ženskou hlavou štátu na svete zvolenou v demokratických voľbách.
Martin z Opavy
Od polovice 13. storočia bol aktívny v Ríme ako kazateľ a kaplán pre pápeža Alexandra IV. a jeho následovníkov pápežov Urbana IV., Klementa IV., Gregora X., Inocenta V., Hadriána V. a pápeža Jána XXI., posledného pápeža, ktorý sa objavuje v kronike.
Vigdís Finnbogadóttir
Životopis
Študovala na univerzite v Grenobli a na Sorbone francúzsku literatúru, potom v Kodani a na islandskej univerzite dejiny divadla.
Pracovala v divadelníctve a vyučovala francúzštinu, neskôr sa stala známou ako aktivistka bojujúca proti ozbrojeným silám Spojených štátov so sídlom na územiach Islandu a vyžadujúca vystúpenie Islandu z NATO ("Ísland úr NATO, herinn burt").
Po zvolení za prezidentku pracovala na vytvorení dobrého mena svojej krajiny v zahraničí. Po odchode z funkcie sa podieľala na rôznych medzinárodných mierových projektoch, dodnes je vyslankyňou dobrej vôle UNESCO.
Majstrovstvá Európy v softbale žien 2015
Majstrovstvá Európy v softbale žien 2015 boli v poradí 19. majstrovstvá Európy v softbale žien, ktoré organizuje Európska softbalová federácia (ESF). Konali sa v Rosmalene, v provincii Severné Brabantsko, v Holandsku od 19.25. júla 2015, za účasti 20 tímov. Už po vyžrebovaní skupín sa z turnaja odhlásili 🇧🇪 a 🇧🇬. Holandsko bolo organizátorom európskeho šampionátu žien štvrtýkrát, predtým hostilo toto podujatie v rokoch 1981 (v Haarleme), 1992 (v Bussum) a 2007 (v Amsterdame). Zápasy sa odohrali na 3 ihriskách v Sportspark De Groote Wielen. Titul získalo 🇮🇹, ktoré vo finálovom zápase zvíťazilo nad obhajcom titulu a domácim družstvom z 🇳🇱.
Tieto majstrovstvá zároveň slúžili ako kvalifikácia európskych družstiev na Majstrovstvá sveta 2016, ktoré sa uskutočnia v Kanade. Kvalifikovali sa na ne 3 najlepšie družstvá.
1989 (album Taylor Swift)
1989 je piaty štúdiový album americkej speváčky Taylor Swiftovej, ktorý bol vydaný 27. októbra 2014 prostredníctvom Big Machine Records. Jedná sa o jej prvý rýdzo popový album inšpirovaný hlavne pop music osemdesiatych rokov minulého storočia. Doska tak dokončila prerod country folkovej speváčky, ktorý započala už niektorými hitmi predchádzajúceho albumu Red. Zmenu štýlov načrtol hneď prvý vydaný singel albumu „Shake It Off“, ktorý bol predstavený spoločne s uverejnením informácii ohľadom albumu 18. augusta 2014 a hneď nasledujúci týždeň debutoval na čele amerického rebríčka Billboard Hot 100.
Album zostavovala Swift spoločne s producentmi Maxom Martinom, Shellbackom, s ktorými spolupracovala už na dvoch predchádzajúcich singloch „We Are Never Ever Getting Back Together“ a „I Know You Were Trouble“. Okrem základného albumu vydala Swift taktiež jeho Deluxe edíciu. Na nej sa objavujú aj 3 ďalšie skladby („Wonderland“, „You Are In Love“, „New Romantics“) a demoverzie niektorých piesní.
Na 58. ročníku udeľovania cien Grammy v roku 2016 album 1989 vyhral v kategóriách Album roka a Najlepší vokálny popový album, čím sa Swift stala prvou sólovou umelkyňou, ktorá vyhrala Album roka 2-krát.
Zoznam skladieb
1989 – štandardná edícia 1989 – deluxe edícia (bonusové skladby) 1989 – CD deluxe edícia 1989 – japonská deluxe edícia (bonusové DVD)
Molárna tepelná kapacita
Ide teda o množstvo tepla, ktoré je potrebné k zvýšeniu teploty jedného mólu látky o jeden teplotný stupeň. Molárna tepelná kapacita je mierne teplotne závislá, preto je nutné pri presnejších hodnotách uvádzať, k akej teplote látky sa vzťahuje.
Výpočet
Hodnotu molárnej tepelnej kapacity je možné získať zo vzťahu kde M je molárna hmotnosť a c je merná tepelná kapacita látky.
Servières-le-Château
Servières-le-Château je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Corrèze, v regióne Limuzínsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Mauisaurus
Mauisaurus bol zrejme najdlhší známy plesiosaurus, jeho dĺžka mohla dosahovať až 20 metrov (z toho 15 metrov tvoril dlhý a ohybný krk). Jediným doteraz známym druhom tohto rodu je Mauisaurus haast, opísaný v roku 1874. Celkovo bolo objavených niekoľko jedincov Mauisaura, zvyčajne však nie príliš dobre zachovaných. Na Novom Zélande je tento praveký plaz natoľko populárny, že sa v roku 1993 dostal aj na miestne poštové známky.
Servières-le-Château
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Sadko
280px|right|thumb|[[Ilia Jefimovič Repin - Sadko v podmorskom kráľovstve, 1876]]
Sadko je bájnym hrdinom v slovanskej mytológii, ktorý pochádza z Novgorodu a hrá na gusle.
Príbeh
Podľa niektorých, ak je na mori alebo na rieke búrka, to v skutočnosti Sadko vyhráva na hostine morského boha a ten tancuje.
Socializmus v Česko-Slovensku
right|thumb|štátny znak ČSSR z rokov 1960–1990 right|thumb|mapa ČSSR, peniaze a cestovný pas ČSSR
Socialistický štát „de iure“ v Česko-Slovensku trval v období od roku 1960 do 29. marca 1990. De facto sa Česko-Slovensko stalo socialistickým štátom od februára 1948.
Medzníky
25. február 1948 – deň ukončenia parlamentnej a vládnej krízy ČSR, keď predseda vlády ČSR a predseda KSČ Klement Gottwald získal podpis od prezidenta ČSR Eduarda Beneša o schválení doplnenia členov vlády podľa jeho nominácie.
Ústava Česko-slovenskej republiky z rokov 1948 – 1960
Ústava vyhlásila víťazstvo robotníckej triedy. Česko-slovenská republika je v nej definovaná ako ľudovodemokratický štát vo forme diktatúry proletariátu, zdrojom moci sa stal pracujúci ľud pod vedením Komunistickej strany Česko-Slovenska. Zakotvuje predpoklady nového hospodárskeho zriadenia formou znárodnenia. Obsahuje sociálne práva (právo na prácu a odmenu za vykonanú prácu).
Ústava z 11.7.1960 – ústavný zákon 100/1960
Ústava definuje Česko-Slovensko už ako socialistický štát, v plnom znení Československá socialistická republika (ČSSR), založená na pevnom zväzku robotníkov, roľníkov a inteligencie; v jeho čele je robotnícka trieda. V článku 4 je definované, že vedúcou silou v spoločnosti a štáte je predvoj robotníckej triedy, Komunistická strana Česko-Slovenska, „dobrovoľný bojový zväzok najuvedomelejších a najangažovanejších občanov z radov robotníkov, roľníkov a inteligencie“.
Ján Juraj Rainer
Ján Juraj Rainer (Johann Georg Rainer, Rajner, Reiner; * 3. apríl 1800, Spišská Sobota, Habsburská monarchia† 23. február 1872, Spišská Sobota, Rakúsko-Uhorsko) bol uhorský podnikateľ, nájomca Starého Smokovca, vybudoval Rainerovu chatu.
Socializmus v Česko-Slovensku
Rok 1968
Počas obdobia tzv. Pražskej jari v roku 1968 bolo zvolené nové vedenie KSČ, ktoré na čele s Alexandrom Dubčekom v tzv. obrodnom procese smerovalo socialistický štát k širšej demokratizácii a angažovanosti občanov. Tieto snahy boli násilne zastavené vojenskou intervenciou Varšavskej zmluvy.
Ján Juraj Rainer
Životopis
Narodil sa v rodine Eliáša Rainera a jeho manželky Anny Kataríny rod. Johannÿovej. Základné školy vyštudoval v Spišskej Sobote, potom študoval na evanjelickom lýceu v Kežmarku. Tu ostal len dva roky. Vrátil sa do Spišskej Soboty a po vyučení prevzal otcovo mäsiarstvo. Po sobáši s podnikavou Alžbetou Bartschovou si mladí manželia prenajali hostinec v Poprade a zásobovali ho vlastnými mäsiarskymi výrobkami.
Socializmus v Česko-Slovensku
Rok 1968
Nepresadil sa odkaz Alexandra Dubčeka z obdobia snáh o socializmus s ľudskou tvárou na jar 1968 (interview v 1988 pre taliansky denník LÚnitá):
Ján Juraj Rainer
Tatranské aktivity
Jeho meno sa spája predovšetkým s Vysokými Tatrami. Veľkoslavskovský evanjelický farár Tomáš Mauksch poradil veľkostatkárovi grófovi Štefanovi Csákymu, ktorý vlastnil pozemky pod Slavkovským štítom, aby v roku 1793 vybudoval na mieste, kde vyvieral prameň kyselky, poľovnícku chatu. Onedlho, na Maukschov podnet, tam v roku 1797 vyrástli nové budovy pre hostí. Tomáš Mauksch po nezhodách s Csákym sa utiahol do Kežmarku. O prevádzku osady sa starali rôzni nájomníci. Gróf Csáky v roku 1833 prenajal Smokovec manželom Rainerovcom. Podmienkou bolo, aby osadu pretvoril na kúpele, ako grófovi radil hlavný fyzikus distriktu XVI spišských miest Samuel Posewitz. Rainerovi sa to nie veľmi páčilo. Prvá jeho nájomná zmluva bola na šesť rokov. Za ročné nájomné 240 zlatých. V zmluve mal zakotvené, že bude v letných sezónach (zimné vtedy ešte neboli) hospodárom Smokovca.
Na jar roku 1839 si Rainer v prospekte prečítal, že Samuel Posewitz, chce v Smižanoch postaviť vodoliečebné kúpele. Zmenil názor a rozhodol sa, že priláka do Smokovca hostí, ktorí si zvykli chodiť za podobnými aktivitami do rakúskych Álp. Rainerovci sa rozhodli využiť vysokohorské prostredie a kvalitnú kyselku na kúpeľnú liečbu a oddych. Pustili sa do pretvárania zanedbaného prostredia, o ktoré sa jeho predchodcovia nestarali, lebo si mysleli, že v tatranskom letovisku sa výhodne speňažuje len nocľah a strava.
Socializmus v Česko-Slovensku
Rok 1968
Pokus o vytvorenie „socializmu s ľudskou tvárou“ bol potlačený vojensky intervenciou spojeneckých armád Varšavskej zmluvy v suverénnom štáte ČSSR 21. augusta 1968 a následnou „normalizáciou“ politických a spoločenských pomerov od roku 1969.
Normalizácia
Po roku 1968 v „normalizačnom období“ bolo zabrzdené úsilie o demokratizáciu spoločnosti. Vznikali stranícke čistky, kontrolovali sa masovokomunikačné prostriedky, zároveň však platila nová Ústava ČSSR ako štátu dvoch rovnoprávnych národov, žijúcich vo federatívnom usporiadaní ČSR a SSR; centralizovaná štátna a vládna moc vychádzala ďalej z princípov vedúcej úlohy KSČ.
Ján Juraj Rainer
Tatranské aktivity
Nájomnícky pomer Rainerovcov s grófom Csákym netrval dlho. Hospodársky dobre fundovaní spišskí Nemci z Mlynice, ktorí si prenajímali pasienky v chotári Veľkého Slavkova, vzali roku 1841 za 15 000 rýnskych zlatých na 32 rokov do zálohu csákyovské benefíciá, práva a pozemky a všetky budovy v Mlynici a v Smokovci, aj s predkupným právom a s právom ich prenajatia ďalším záujemcom. Dňa 1. januára 1842 uzavreli s Rainerovcami novú nájomnú zmluvu na 30 rokov. Týkala sa letoviska a 50 katastrálnych jutár okolitých lesov. Podľa týchto dohôd sa Rainerovcom výslovne povolilo podľa vlastných potrieb hospodáriť v urbárskych lesoch. Mlyničania kuli železo za horúca a po vyplatení ďalších 12 000 zlatých rodine Czákyovej sa stali výlučnými majiteľmi kuriálnych majetkov v Mlynici, vrátane „kúpeľov Šmeks so všetkými budovami a s priľahlým lesom v karpatských vrchoch“. Reinerovci mali spoločensky bližšie k Mlyničanom, ako k Csákyovcom. Ale ani to Rainerovi nebránilo, aby sa proti nim v roku 1847 vzbúril, lebo boli pomalí vo svojich vlastníckych rozhodnutiach a prekážali mu v jeho rozhodných krokoch smerujúcich k zveľadeniu osady. Usiloval sa o zrušenie zmluvy. Chvíľu spravoval Smokovec istý Lajoš Kuszka, ale potom, ako sa Rainer s Mlyničami udobril, vrátil sa späť. Vďaka tejto epizóde sa vie, že Rainer sa zaujímal o zoológiu, lebo keď plánoval opustiť Smokovec, ponúkol Národnému múzeu v Budapešti desiatky vypchatých cicavcov a vtákov, liehové preparáty s hadmi a obojživelníkmi i rybami.
Socializmus v Česko-Slovensku
Uvoľnenie 1988 – 1989
Samotná spoločnosť vytvárala tlak na tzv. prestavbu podľa vzoru perestrojky M.Gorbačova v ZSSR. Nereflektovanie týchto snáh vedením KSČ v roku 1989 vyústili do všeobecnej nespokojnosti v spoločnosti (členov KSČ bolo 1,5 milióna, t. j. 10 % občanov).
Ján Juraj Rainer
Tatranské aktivity
Smokovecké kúpele boli bohaté. Ich hodnota bola vypočítaná v roku 1844 na 2 865 zlatých, v roku 1849 už na 4 627 zlatých. Za krátkych päť rokov stúpla o viac ako 60%. Až do roku 1867, kedy prestal byť nájomcom, Starý Smokovec prežíval zlaté časy. Rainerovci počas svojho pôsobenia dbali o životné prostredie, úpravu parkov, iniciovali výstavbu cesty medzi Smokovcom, Mlynicou, Veľkou Lomnicou a Kežmarkom. Po smrti jeho životnej partnerky v roku 1867 Rainer sa stiahol do úzadia. Prenajal si v Starom Smokovci dom, v ktorom prežil, ako osamelý vdovec štyri letné sezóny, potajomky pomáhajúc svojmu nástupcovi.