cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Človek (Homo)
Vývoj taxonómie rodu
Do polovice 19. storočia bol známy len človek dnešného typu, ktorého Linné v 18. storočí nazval Homo sapiens (ojedinelé nálezy iných druhov človeka, ktoré už vtedy existovali, neboli vtedy ešte správne identifikované).
V roku 1863/64 bol prvýkrát nález hominina (nález z Neandertalu z roku 1856) klasifikovaný ako ďalší druh človeka, a to ako druh Homo neanderthalensis. Odvtedy až do začiatku 90. rokov 19. storočia teda ľudia poznali len človeka dnešného typu a neandertálcov a neandertálcov považovali za najstarší doložený typ človeka (t. j. rodu Homo) na Zemi. Treba však dodať, že na čisto hypotetickej úrovni bol už v roku 1863/66 navrhnutý aj starší typ "človeka" (vtedy sa chápal ako medzičlánok medzi ľudoopmi a ľuďmi), pre ktorého bol navrhnutý názov pitekantrop (=opočlovek).
Na začiatku 90. rokov 19. stor. bol na Jáve objavený a opísaný pitekantrop (tentoraz už nie len hypoteticky), z roku 1907 pochádza nález z Maueru (Homo heidelbergensis v užšom zmysle), z rokov 1908 – 1915 nález z Piltdownu (ktorý sa neskôr ukázal byť podvodom), z roku 1921 nález z lokality Broken Hill/Kabwe (Homo rhodesiensis v užšom zmysle) a v 20. rokoch bol objavený a opísaný sinantrop. Spojením a premenovaním rodov pitekantrop a sinantrop bol v roku 1940 formálne vytvorený druh Homo erectus, do ktorého boli následne postupne pridávané aj všetky ostatné (minulé aj nové) nálezy, ktoré nepatrili pod ľudí dnešného typu ani pod neandertálcov (napr. vyššie spomínaný nález z Maueru a Broken Hillu, ale aj mnohé ďalšie). Z hľadiska veku nálezov sa od objavenia pitekantropa (90. roky 19. stor.) do začiatku 60. rokov 20. stor. za najstarší typ človeka pokladal Homo erectus (resp. do cca 1940 pitekantrop).
Začiatkom 60. rokov 20. storočia bol objavený a opísaný nový druh Homo habilis, a tento bol odvtedy považovaný za najstarší známy typ človeka. Zároveň sa v 60. rokoch definitívne presadilo klasifikovanie neandertálcov už nie ako samostatný druh, ale ako poddruh Homo sapiens neanderthalensis (človek dnešného typu sa podľa tohto prístupu klasifikoval ako Homo sapiens sapiens). Celkovo sa teda zhruba od 60. rokov človek delil len na 3 druhy: Homo habilis, Homo erectus a Homo sapiens.
V roku 1975 bol na základe nových nálezov (nájdených od roku 1970) opísaný ďalší druh – Homo ergaster, veľa autorov ho však neuznáva a považuje ho za súčasť druhu Homo erectus. V roku 1978 (ale pre anglicky hovoriaci svet až v roku 1986) bol opísaný ďalší druh – Homo rudolfensis; vznikol vyčlenením niektorých nálezov z druhu Homo habilis; ani tento druh niektorí autori neuznávajú. Pre tých, ktorí ho uznávajú, sa Homo rudolfensis z hľadiska veku stal najstarším známym typom človeka.
Zhruba začiatkom 90. rokov (najmä jedným textom od Rightmira z roku 1995) bol „vytvorený“ druh Homo heidelbergensis (v najširšom zmysle), ktorý zahŕňa rôzne nálezy, ktoré sa dovtedy klasifikovali sčasti ako neskorý Homo erectus a sčasti ako raný Homo sapiens. Niektorí autori z neho vyčleňujú africké nálezy ako samostatný druh Homo rhodesiensis (v najširšom zmysle). Formálne ale taxón Homo heidelbergensis existoval už pred 90. rokmi 20. storočia, najprv ako označenie nálezu z Maueru a neskôr u niektorých autorov ako poddruh (väčšinou druhu Homo sapiens), ktorý zahŕňal skupinu nálezov príbuzných s nálezom z Maueru (nie nepodobnú druhu vytvorenému v roku 1995). Podobne aj Homo rhodesiensis existoval už predtým – najprv ako označenie nálezu z Kabwe a neskôr ako poddruh zahŕňajúci skupinu nálezov.
Zhruba v rovnakom čase, v rokoch 1995 a 1997, bolo presvedčivo ukázané, že neandertálci sú predsa len samostatný druh človeka (a nie poddruh Homo sapiens neanderthalensis) a odvtedy sa teda klasifikujú (tak ako kedysi) ako Homo neanderthalensis (človek dnešného typu sa potom tak ako kedysi klasifikuje ako druh Homo sapiens a nie ako poddruh Homo sapiens sapiens). Okrem toho sa od konca 20. storočia u menšiny autorov presadilo klasifikovanie nálezov, ktorí iní zaraďujú ako Homo habilis a Homo rudolfensis, pod rod australopitek namiesto pod rod Homo (takýto postup ale existoval už v 70. rokoch).
Od konca 90. rokov 20. stor. a v prvých rokoch 21. storočia bolo navrhnutých niekoľko ďalších samostatných druhov, konkrétne to sú druhy (v zátvorke je rok opisu): Homo antecessor (1997), Homo georgicus (2002), Homo cepranensis (2003), Homo floresiensis (2004), Homo sp. Altai (2010), Homo gautengensis (2010). Vo všetkých prípadoch (snáď okrem Homo antecessor) je zatiaľ viac či menej sporné, či ide o samostatné druhy a vo všetkých prípadoch okrem Homo gautengensis boli druhy vytvorené na základe novo objavených nálezov.
V prvých rokoch 21. storočia menšina autorov do rodu Homo presunula aj druhy, ktoré iní klasifikujú ako Kenyanthropus platyops a Australopithecus garhi, a menej často aj niektoré alebo viaceré z druhov, ktoré iní klasifikujú ako rody australopitek, parantrop, gorila a šimpanz.
Scenár
Scenár je textová predloha (teda libreto) pre vznik filmového, televízneho, rozhlasového príp. aj divadelného a komiksového diela, resp. len náčrt textovej predlohy so scénickými poznámkami.
Autor scenára sa nazýva scenárista, scenáristka.
Človek (Homo)
Vývoj taxonómie rodu
Od začiatku 21. storočia niektorí autori klasifikujú druh Homo rudolfensis ako druh Kenyanthropus rudolfensis.
Scenár
Tvorba scenára k dokumentárnemu filmu
Podľa teoretika Petra Mihálika je „Scenár literárny program realizácie filmového diela. Vždy ponúka paradigmu možností realizačných riešení na rozličných úrovniach, pričom režisér, ako hlavný a rozhodujúci člen tvorivého štábu, rozhoduje o definitívnom výbere jednotlivých riešení tak, aby vytvoril celostný umelecký obraz, tvar, ucelený sujet a zachoval jednotu východiskového dramaturgického zámeru.“
Človek (Homo)
Vývoj taxonómie rodu
Malá menšina autorov klasifikuje (už od konca 20. storočia) ako Homo sapiens všetko to, čo iní klasifikujú ako Homo ergaster. erectus atď. až po človeka dnešného typu, a niektorí dokonca ako Homo sapiens klasifikujú všetky nálezy Homo vrátane Homo habilis/rudolfensis.
Quintus Trabea
Quintus Trabea bol rímsky dramatik, autor komédii z 1. storočia pred Kr.
Scenár
Tvorba scenára k dokumentárnemu filmu
V našej práci sme sa snažili držať týchto rád, a tak sme si vytvorili vlastnú predstavu o tom, ako má približne vyzerať situácia, ktoré chceme natočiť. V priebehu toho sme boli menej prekvapení zmenami, ale snažili sme sa pracovať s detailami a slovnými výpoveďami. Nahliadali sme do scenára, no nebránili sme sa nový situáciám, ktoré vyplynuli priamo z priebehu demonštrácií. Ďalej sme si stanovili problematiku hrdinu. Spočiatku v našom príbehu nemal figurovať hlavný hrdina. Mala to byť masa, ktorá sa búri. Ale ako sme už spomenuli, vyplynulo z kontextu natáčania, že jeden z ľudí akosi viac vytŕčal z radu. Rozhodli sme sa teda postaviť príbeh akoby na jeho osobe, ktorá tlmočí názory skupiny, ale vystupuje aj ako svojbytná bytosť. Snažili sme sa ukázať fragment obyčajného človeka, ktorý sa svojimi postojmi viac stotožní s divákom ako neosobná masa. Celkový scenár je preto postavený aj na jeho výpovediach, obrazoch zo života, ktoré sú poprepletané archívnymi a reálnymi zábermi. Tak ako je dokumentárny film postavený na čase a priestore, tak aj naše postavy sú zoradené v reálnom čase a priestore a k nim prináležiacim situáciám. Scenár sa podľa Mihálika nedá napísať podľa receptu z kuchárskej knihy. Scenár patrí medzi dramatické umenie a vychádza z faktickej reality. Všetko vraj záleží od talentu, šikovnosti a nápadov. Scenárista musí byť do určitej miery aj psychológom, tak dúfame, že sme prenikli do hlbín študentskej duše dostatočne.
Scénosled
Scénosled slúži ako predpríprava na písanie scenára. Upresňuje, čo všetko by malo byť a nemalo byť v scenári. V scénoslede sa rozpráva príbeh po vetách od začiatku až do konca. Príbeh je rozdelený do jednotlivých sekvencií. Scénosled je dôležitý hlavne pri dlhších časových úsekoch, aby sa režisér mal čoho počas nakrúcania pridŕžať. V našom prípade hoci sa dlhšie časové úseky v scenári nenachádzajú, sme napísali krátky scénosled.
Človek (Homo)
Stručná verzia súčasnej systematiky
Súčasná (stav apríl 2019) najrozšírenejšia systematika (klasifikácia) je takáto:
rod človek (Homo):
(*)Druhy označené hviezdičkou boli opísané až od roku 2015, a preto nie sú zatiaľ zohľadnené v ostatných častiach tohto článku.
Scenár
Literárny scenár
Predovšetkým je projektom pre systém rozprávania a pre tematický plán výsledného artefaktu. Literárny scenár sa viaže na film, jeho interpretáciu a na fonotografické dotvorenie. Ako slovesný výtvor smeruje intecionalitou k filmu. Uzatvára literárno- dramatickú fázu príprav. Obsahuje podrobne rozpracovanú fabulu, rozdelenú na obrazy s podrobnými inštrukciami pre výstavbu jednotlivých plánov sujetu. Je vytvorený v materiáloch slovesnosti najmä v opisoch. Tiež sa uplatnia zložky hudobnosti a architektonickosti. Ide o monoúčelový výtvor určený pre jednu filmovú záležitosť. Literárny scenár funguje ako ideovo-estetický projekt, program realizácie a svojím spôsobom zabezpečuje ideovo-umeleckú, žánrovú a štýlovú jednotu výsledného diela a celistvosť jeho kompozície. Literárny scenár uzatvára fázu literárno-dramaturgickej prípravy filmového diela. V scenári sa vytvára obraz reality, mimetická štruktúra slovesnými prostriedkami s ohľadom na ikonickosť a plastickosť novej filmovej reality.
Emitrón
Emitrón (lat.+ gr.) je televízna snímacia elektrónka.
Scenár
Technický scenár
V ňom sa definitívne formuje fabula, sujetové inštrukcie a dialógy, náplň a kompozícia jednotlivých záberov, veľkosť a dĺžka záberov a ich nadväznosť. Téma a fabula sa zobrazuje v jednotlivých segmentoch. Z literárnej podoby sa stáva dramaturgická príprava. V technickom scenári pretrváva jedinečný a jednotný obrazový systém dramaturgie do obrazovej štruktúry filmu. Režisér musí vidieť svoje dielo vo fantázii tak, ako keby už bolo zobrazené na plátne. Až potom sa môže odhodlať na písanie technického scenára.
Forma, štruktúra a text scenára
Z historického hľadiska sa štruktúra scenára výrazne menila. Prešla premenami od schematických línií, cez veršové formy, filmové poviedky a dramatické dialógy so scénickými poznámkami až po zohľadnenie možností filmového zobrazenia a zachovanie literárnych hodnôt. Základom, ktorý bol a aj zostane pre všetky scenárové formy, určovanie obsahu. Scenár vyjadruje akúsi makroštruktúru budúceho filmového diela. V scenári je slovesnosťou vyjadrený ideovo- umelecký zámer a naprogramovaná obrazová výstavba filmového diela. Spočiatku to boli iba jednoduché popisy, ba dokonca sa stretávame aj s dielami, ktoré popis na papieri vôbec nevyžadovali. Tento popis sa vyvinul neskôr z divadelných popisov, ktoré prešli aj do filmového priemyslu. Scenár sa uplatnil hlavne v melodrámach a žánroch nadväzujúcich na pantomímu. Najrozšírenejšou formou v tomto nemom období bolo protokolárne vyčíslenie objektov v jednotlivých záberoch. Nazýval sa železným scenárom, ktorý síce mal dobrý literárny základ, ale spájali sa v ňom dve protichodné myslenia: filmové a literárne. Časom sa film obohatil o zvuk a teda aj forma scenára sa pod týmto vplyvom zmenila. Vzrástol význam slova, hudby a dialógu. Kostrou scenára sa stal dialóg a vznikli nové pozície – tvorcovia dialógov. V tridsiatych rokoch 20storočia vznikol teda scenár ako svojbytná literárna forma. Interpretoval text ako výsledný filmový artefakt, ktorý sa zo znakovej podoby transponuje do podoby fotofonografickej. Jazyk (text) sa zhmotňuje a realizuje sa všetko to, čo bolo pomenované alebo opísané. Scenár je rozdelený na dve časti – na pravú a ľavú stranu. Ľavá strana scenára je dôležitá hlavne preto, lebo je nositeľkou rozprávania, epického princípu a inštrukcií pre kameru. Na pravej strane sa nachádzajú technické komentáre ku natáčaniu. Ide hlavne o kameru, svetlo, zvuk a pod. Podľa nich sa riadia hlavne kameramani a osvetľovači, prípadne aj sám režisér. Okrem toho sa scenár rozčleňuje na niekoľko epizód (sekvencií), ktoré sa vždy skladajú z istého počtu scén (obrazov). Obrazy sú tvorené zo záberov, ktoré sú tvorené z plánov a tie zo znakov.
Človek (Homo)
Podrobnejšia verzia súčasnej systematiky
Vysvetlivky:
Tabuľka synoným k názvom použitým v prehľade uvedenom vyššie (zoradené sú nie podľa abecedy, ale podľa poradia výskytu v prehľade uvedenom vyššie):
Alternatívne systematiky
Druhým faktorom, v ktorom sa systematiky vzájomne líšia, je rozsah samotného taxónu človek – Homo:
Tabuľka alternatívnych systematík (klasifikácií) rodu človek (Homo):
Vysvetlivky:
Neformálne delenie
Existuje tradičné, skôr neformálne, delenie človeka (podrobnosti pozri v jednotlivých článkoch):
Alternatívne existuje neformálne delenie: Toto delenie je odrazom staršieho systému, v ktorom boli jednotlivé taxóny definované širšie než dnes. V detailoch sa to, ktoré dnešné druhy sa zahrnú pod habilini resp. erekti resp. sapienti líši podľa autora.
Tretia možnosť je takáto:
Cournon-d’Auvergne
Cournon-d’Auvergne môže byť:
Celebrita
thumb|Medzinárodne známa celebrita Drew Barrymore Celebrita je osoba, ktorá sa stala známou prostredníctvom masovokomunikačných prostriedkov.
Turnpike Lane (stanica metra)
Turnpike Lane je jednou zo staníc londýnskeho metra nachádzajúca sa v londýnskej mestskej časti West Green v obvode Haringey. Stanicu obsluhuje Piccadilly Line a nachádza sa v tarifnej zóne 3 neďaleko ulice Turnpike Lane.
Dejiny
Stanica bola otovrená 19. septembra 1932 v prvej etape predĺženia Piccadilly Line z Finsbury Parku do Cockfosters. Ako všetky stanice na tomto predĺženom úseku, aj táto obdržala estetické prvky, ktoré predtým v metre vidieť nebolo. Pi projektovaní stanice sa uvažovalo aj názvami North Harringay a Ducketts Green. Budova stanice je pomerne zachované architektonické dielo Charlesa Holdena z 30. rokov., postavené z tehiel v tvare kocky, s dvoma ventilačnými vežami. Vestibul je z polovice pod zemou a vysoké okná umožňujú množstvu denného svetla prenikať do stanice. Večerné svetlo vytvára efekt podobný tomu, aký vidieť v katedrálach. Dva z východov zo stanice smerovali k zastávkám električiek do Alexandra Palace. V roku 1938 električky nahradili autobusy a až do roku 1968 zastavovali v električkových zastávkach, kedy boli odstránené.
Autobusová stanica za stanicou bola zakrytá v roku 1968 ako súčasť premodelovania autobusovej dopravy v Londýne. Strecha však zmizla pri rekonštrukcii stanice v 90. rokoch.
V súčasnosti sa budova stanice podrobuje obnove k jej pôvodnej kráse. Zničené dlaždice v interiéri sú dôkladne opravované, ako aj značné škody po zatekaní vody do stanice.
Hiketaón (syn Laomedóna)
Hiketaón (Hiketaón) je v gréckej mytológii syn trójskeho kráľa Laomedóna. Keď trójsky princ Paris uniesol spartskému kráľovi Menelaovi jeho manželku Helenu, Hiketaón sa chcel vyhnúť vojne a preto na porade navrhol, aby ju vrátili. Paris však nebol ochotný Helenu vrátiť a keď sa za neho postavil aj jeho otec Priamos, Achájci Tróji vypovedali vojnu. Vojna potom trvala desať rokov a priniesla Tróji skazu. V tejto krvavej vojne zahynul aj Hiketaónov syn Melanippos, ktorého zabil Nestorov syn Antilochos.
Panenské ostrovy
Panenské ostrovy sú ostrovy v Malých Antilách. Politicky sú rozdelené na:
Pont-du-Château
Pont-du-Château môže byť:
Zuzka Zguriška
Zuzka Zguriška, vlastným menom Ľudmila Dvořáková, rod. Šimonovičová (* 13. apríl 1900, Myjava – † 24. september 1984, Praha) bola slovenská prozaička, dramatička a prekladateľka.
Životopis
Vyrastala v rodine myjavského evanjelického učiteľa Michala Šimonoviča, rodné meno dostala po matke Ľudmile, rodenej Valáškovej. Jej predkovia patrili k známym myjavským rodinám s obchodníckou a mydlárskou tradíciou. Ján Valášek, pradedo Zuzky Zgurišky, zorganizoval počas Slovenského povstania v rokoch 18481849 „bandérium“ 40 dobrovoľníkov, ktorí bojovali v radoch hurbanistov, za čo neskôr strávil 10 mesiacov vo väzení.
Vzdelanie získavala v Myjave, Modre, jeden ročník absolvovala v Himmelkrone (Bavorsko), neskôr študovala na učiteľskom ústave v maďarskom Hódmezővásárhelyi, odtiaľ prestúpila na učiteľský ústav v srbskej Subotici, napokon maturovala v roku 1920 v Ústave ku vzdělání učitelek v Brne.
V rokoch 19201924 pracovala ako učiteľka v Myjave, vydala sa za Jaroslava Dvořáka a presťahovala do Bratislavy, kde žila až do roku 1945. Počas druhej svetovej vojny vyštudovala Filozofickú fakultu Univerzity Komenského v Bratislave, odbor filozofia a dejiny umenia a získala titul PhDr.
Tvorba
Svoje prvé dielo uverejnila v roku 1922 v Slovenskom denníku a postupne začala prispievať i do ďalších časopisov a denníkov (Robotnícke noviny, Živena, Elán, Slovenské pohľady a i.). Spolupracovala tiež s Československým rozhlasom, ktorý pravidelne uverejňoval jej diela, venovala sa i divadlu, no zo zdravotných dôvodov odmietla stály angažmán, hoci mala ako herečka veľký úspech (vystupovala i v Slovenskom národnom divadle). Vo svojich literárnych dielach sa snažila predstaviť rázovitý svet myjavských kopaníc, ktorý podávala z tej humornejšej stránky. V krátkych literárnych útvaroch zachytila veľa charakteristických stránok života v svojom rodnom kraji, vykreslila mnoho zaujímavých postáv a použila tiež veľa humorných príhod. Pri písaní vychádzala z vlastných poznatkov a zážitkov.
Štátna rada (Rumunsko)
Štátna rada (po rumunsky: Consiliului de Stat) bol najvyšší orgán štátnej moci v Rumunskej ľudovej republike (30. december 1947 - 21. marec 1961/9. december 1967) a Rumunskej socialistickej republike v období od 21. marca 1961 do 28. marca 1974. Potom sa tento orgán zlúčil do funkcie prezidenta Rumunskej socialistickej republiky, ktorým sa stal Nicolae Ceauşescu.
Členovia rumunskej štátnej rady boli do svojich funkcií volení predstavenstvom orgánu moci (parlament, Národná komora, Veľké národné zhromaždenie).
Corbehem
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Lachapelle-Auzac
Lachapelle-Auzac je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Lot, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Zoznam kultúrnych pamiatok v obci Krivany
Toto je zoznam kultúrnych pamiatok v obci Krivany v okrese Sabinov.
Rochefort-Montagne
Rochefort-Montagne môže byť:
Leoš Janáček
Leoš Janáček (* 3. júl 1854, Hukvaldy – † 12. august 1928, Ostrava )) bol český hudobný skladateľ.  Spolu s Antonínom Dvořákom a Bedřichom Smetanom patrí k najvýznamnejším českým skladateľom.
Životopis
Narodil sa v Hukvaldoch na severovýchodnej Morave. Už ako sedemročný spieval v chóre. Neskôr ho prijal učiteľ Pavol Křížkovský za fundatistu augustínskeho kláštora na Starom Brne. Janáček pod jeho vedením nadobudol základy hudobného vzdelania, lebo osnova a spôsob vyučovania boli podobné ako neskôr na konzervatóriu. Popri hudobnom vzdelaní vo fundácii dostával Janáček aj všeobecné vzdelanie absolvovaním troch tried reálky a učiteľského ústavu, kde sa v roku 1872 stal učiteľom. Teoretické vzdelanie získal v rokoch 1874 až 1890 na pražskej organovej škole u Františka Blažka a u Zdeňka Skuherského, neskôr tieto štúdiá dokončil v rokoch 1879 až 1890 na konzervatóriách v Lipsku a Viedni. Po štúdiách sa vrátil do Brna, kde dirigoval spevokol Svätopluk, neskôr súbor Brněnskej besedy a zaoberal sa štúdiom ľudovej hudby.
V roku 1881 sa oženil s dcérou riaditeľa učiteľského ústavu Zdeňkou Schulzovou. V tomto ústave pomáhal pri založení organovej školy, ktorá sa neskôr stala Štátnym konzervatóriom. O osem rokov neskôr, v roku 1889, sa zoznámil so zberateľom moravských ľudových piesní Františkom Bartošom. Neskôr s ním a Pavlom Vášom zostavil zbierku moravských ľudových piesní.
Svojou tvorbou nemohol dlho preniknúť ani do Prahy, ani do cudziny. Obrat nastal až v roku 1916, keď Karel Kovařovic uviedol v pražskom Národnom divadle jeho operu Jej pastorkyňa. O dva roky neskôr v roku 1918 ju uviedli vo Viedni a tak sa mu otvorila cesta najprv do Nemecka a neskôr do celého sveta.
Janáčkova rozsiahla skladateľská činnosť sa ešte spájala s veľkou prácou organizačnou a výchovnou. Od r. 1919 do r. 1925 bol vyučujúcim profesorom Majstrovskej školy pražského konzervatória s pôsobiskom v Brne; členom Českej akadémie (1912); dopisujúcim členom The School of Slavonic Studies (1928) i členom významných českých spolkov. Masarykova univerzita mu v Brne udelila v roku1925 čestný doktorát filozofie za jeho celoživotný tvorivý odkaz.
Zomrel nečakane na zápal pľúc 12. augusta 1928 v ostravskej nemocnici.
Je po ňom pomenovaný impaktný kráter Janáček na planéte Merkúr.
Rozdelenie tvorby
Janáčka môžeme orientáciou tvorby prirovnať k Stravinskému, Bartókovi i Hindemithovi. Podobne ako Bartók bol uznávaný veľmi dlho ako folklorista. Nielenže zbieral piesne, ale ich aj študoval a poukázal na ich zvláštnosti. Spolu s Františkom Bartošom spolupracoval na dvoch vydaniach zbierky Národní písně moravské a práve túto zbierku podložil i teoretickou štúdiou O hudobní stránce písně moravské. Janáček na základe folklóru vytvoril systém nazývaný nápevková teória. Od roku 1922 používal v záznamoch nápevov Hippov chronoskop, čím dosiahol efektívnejšiu metódu záznamu. Jeho tvorbu môžeme rozdeliť do troch charakterovo odlišných období:
Operná tvorba
Janáček bol skladateľ takmer výlučne programový. Preto najrozsiahlejšia a umelecky najmohutnejšia je jeho operná tvorba. V operách odmietol dôsledné využitie príznačných motívov známych z Wagnerových romantických opier a použil svoju nápevkovú teóriu. Napísal deväť opier:
Symfonická tvorba
V jeho raných skladbách nájdeme vplyv Antonína Dvořáka. Pozoruhodné je, že nenapísal ani jednu symfóniu.
Kantátová tvorba
Kantátovú tvorbu obohatil Janáček netradičnými dielami tak námetovým zameraním, ako aj hudobnou rečou a formou:
Fier (okres)
Fier je známe antické grécko mesto, známe ako Apollónia (Apollonia), ktoré Cicero, slávny rímsky filozof a rečník, navštívil na krátku dobu počas svojho štúdia.
Ryby
Ryby môže byť:
Ryba môže byť:
Lavína
náhľad|Lavína v [[Himaláje|Himalájach.]]
Lavína je rýchly zosun hmôt (prachový, mokrý alebo doskovitý sneh, jemnozrnný či hrubozrnný firn, kamene alebo ich kombinácie) po strmom, spravidla holom, svahu.
Spravidla je spôsobená odtrhnutím sa nahromadeného snehu a je jedným z významných nebezpečenstiev, ktoré hrozia na horách v zime.
Rozlišujeme:
Na Slovensku sú lavíništia 1 200 v Tatrách, Nízkych Tatrách a oboch Fatrách. Najčastejšie na Slovensku sú lavíny z doskovitého, vetrom naviateho snehu. Lavíny sleduje Stredisko lavínovej prevencie v Jasnej pod Chopkom, ktoré aj vyhlasuje lavínové nebezpečenstvo, keďže lavíny v zime ohrozujú ľudí pohybujúcich sa vo vysokohorskom teréne. Turisti, skialpinisti a horolezci, ktorí sa pohybujú v lavínami ohrozenom teréne, by mali ovládať náuku o snehu, aby vedeli posúdiť, aké riziko im bezprostredne hrozí, a pre prípad pádu lavíny nosiť lavínový výstroj ako vyhľadávací prístroj, lavínovú sondu, lopatku, ABS batoh.
Owen Willans Richardson
Owen Willans Richardson (* 26. apríl 1879, Dewsbury, Spojené kráľovstvo – † 15. február 1959, Alton) bol britský fyzik.
V roku 1928 dostal Nobelovu cenu za fyziku za výskum tepelnej emisie.
V roku 1900 promoval na Trinity College v Cambridge. V roku 1906 sa stal profesorom fyziky na Princeton University v americkom Princetone.
V roku 1911 dokázal, že elektróny sú emitované priamo z horúcich kovov a neskôr formuloval Richardsonov zákon nazývaný aj Richardsonova-Dushmanova rovnica. V roku 1914 bol menovaný profesorom fyziky na King´s College v Londýne.
Od roku 1910 bol členom American Philosophical Society. , v roku 1930 dostal Royal Medal od Royal Society, ktorej členom bol od roku 1913. V roku 1939 bol povýšený do šľachtického stavu.
Fermáta (hudba)
náhľad|Značka fermáty náhľad|Použitie fermáty v Beethovenovom 3. klavírnom koncerte c mol
Fermáta (iné názvy: koruna, korunka) je značka v notovom zápise nad (výnimočne pod) notou alebo pomlčkou, ktorá predpisuje, že zahraná nota alebo pomlčka má trvať dlhšie, než je jej normálne trvanie podľa zápisu.
Toto predĺženie fermátou nie je presne určené, ale malo by byť primerané charakteru skladby (piesne), tempu, nálade; prípadne závisí od vkusu interpreta. Spravidla sa predĺženie noty rovná dvojnásobku jej pôvodnej hodnoty. Skladateľ môže fermátu do istej miery špecifikovať tým, že ku nej pripojí označenie lunga (dlhá) alebo brevis (krátka).
Gjirokastër (okres)
thumb|Poloha okresu Gjirokastër v Albánsku
Gjirokastër (alb. Rrethi i Gjirokastrës, grécky Επαρχία Αργυροκάστρου-Eparchia Ajyrokastru) je okres v Albánsku. Počet obyvateľov je 56 000 (2004) s početnou gréckou menšinou, s rozlohou 1 137 km². Nachádza sa na juhu krajiny. Jeho hlavné mesto je Gjirokastër. Okrem hlavného mesta má okres Gjirokastër ešte mesto Libohovë. Spoločne s okresom Përmet a Tepelenë, sa nachádza v kraji Gjirokastër.
Saint-Amant-Tallende
Saint-Amant-Tallende môže byť:
Gramsh (okres)
thumb|Poloha okresu Gramsh v Albánsku
Gramsh (alb.: Rrethi i Gramshit) je okres v Albánsku. Počet obyvateľov je 36 000 (2004 odhad), a rozloha 695 km². Nachádza sa v centre krajiny. Hlavné mesto je Gramsh.
Zoznam kultúrnych pamiatok v obci Lúčka (okres Sabinov)
Toto je zoznam kultúrnych pamiatok v obci Lúčka v okrese Sabinov.
Emmerám
Svätý Emmerám alebo Emmeramus (* ? - † 652) bol misijný biskup, ktorý začiatkom 8. stor. odišiel z južnej Galie do Bavorska, kde zomrel ako mučeník.
V 9. storočí patrón baziliky v Regensburgu, odkiaľ sa pravdepodobne za Vichinga (asi 880) Emmerámov kult dostal do Nitry (bazilika sv. Emmeráma). R. 915 - 935 bol kult Emmeráma známy aj na kniežacom dvore v Prahe.
Cormont
Cormont je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Pas-de-Calais, v regióne Nord-Pas-de-Calais.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Saint-Dier-d’Auvergne
Saint-Dier-d’Auvergne môže byť:
Ladirat
Ladirat je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Lot, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Letecká nehoda
náhľad|Letecká nehoda
Letecká nehoda je v letectve v zmysle prílohy 13 dohovoru o medzinárodnom civilnom letectve (Chicagsky dohovor) udalosť spojená s prevádzkou lietadla, ku ktorej dôjde od momentu, kedy ľubovoľná osoba nastúpi do lietadla s úmyslom vykonať let po moment, kedy všetky takéto osoby vystúpia a pri ktorej sa smrteľne alebo vážne zraní osoba, alebo lietadlo utrpí značné poškodenie prípadne konštrukčné zlyhanie alebo dôjde k zničeniu alebo zmiznutiu lietadla.
Na Slovensku
V slovenskej legislatíve sa leteckou nehodou v zmysle Zákona č. 143/1998 Z. z. o civilnom letectve (letecký zákon) rozumie udalosť: Incidentom sa rozumie iná udalosť, ako je letecká nehoda súvisiaca s prevádzkou lietadla, ktorá mala alebo mohla mať vplyv na bezpečnosť leteckej prevádzky.
Joseph Barbera
Joseph Roland "Joe" Barbera (* 24. marec 1911, New York, New York, USA – † 18. december 2006, Los Angeles, Kalifornia) bol americký animátor, režisér, scenárista, kresliar a producent.
So svojím najbližším spolupracovníkom a spoluautorom Williamom Hannom sa zoznámil v roku 1937 v štúdiu MGM, v roku 1957 potom spoločne založili produkčnú firmu Hanna-Barbera. Medzi ich vôbec najúspešnejšie kreslené postavičky patrí dvojica myšiaka a kocúra Tom a Jerry, ktorá získala celkom osem Oscarov.
Karabiner 98k
Karabiner 98k (skrátene Kar98k, K98 alebo K98k, skratka pre Karabiner Modell 1898 Kurz - Karabína vzor 1898 krátka) je opakovacia puška nemeckej firmy Mauser, ktorá tvorila hlavnú pechotnú výzbroj nemeckých ozbrojených síl v druhej svetovej vojne. Zbraň používa náboj 7,92 x Mauser.
Puška Gewehr 98, predchodca Kar98k, bola nemeckým vojskom používaná už počas prvej svetovej vojny. Jej mierne upravená verzia bola známa ako Karabiner 98b. Napriek názvu táto zbraň mala stále príliš dlhú hlaveň a nebola skutočnou karabínou. Skrátená verzia označovaná ako Karabiner 98k (Kurz – krátky) sa začala vyrábať roku 1935. Dĺžka jej hlavne dosahovala. Podobne ako jej predchodcovia aj K98k bola známa pre svoju spoľahlivosť, presnosť a dostrel viac než s kovovým cieľnikom, resp. s teleskopickým zameriavačom (s 8x priblížením).
Na konci druhej svetovej vojny sa objavila aj veľmi zjednodušená verzia Volkssturmkarabiner 98 (VK.98). Pušky Kar 98k boli v druhej polovici vojny nahradzované zbraňami Gewehr 43 a Sturmgewehr 44.
Včela
Včela môže byť:
Včely môže byť:
Rozoy-sur-Serre (obec)
Rozoy-sur-Serre je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Aisne, v regióne Pikardia.
Poloha
Rozoy-sur-Serre má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Rozoy-sur-Serre má 1029 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
Rádiová galaxia
Rádiová galaxia je galaxia, ktorá je intenzívnym zdrojom rádiového žiarenia. Typická rádiová galaxia sa vyznačuje dvoma obrovskými mrakmi hmoty ďaleko od hlavnej časti galaxie. Sú to vlastne aktívne galaxie, ktoré vyžarujú silné rádiové vlny.
Astronómovia našli prvé rádiové vlny asi pred 50-timi rokmi, keď začali hladať rôzne typy energie prichádzajúcich z vesmírnych objektov.
Veyre-Monton
Veyre-Monton môže byť:
Eurypón
Eurypón bol kráľom Sparty (možno mýtickým) kráľovskej línie Eurypontovcov. Vládol pravdepodobne na začiatku deviateho storočia pred Kr. Jeho spolukráľom mohol byť Agis I. z kráľovského rodu Agiovcov.
Ďalšie zaujímavé informácie nám zanechal Ploutarchos, ktorý píše, že aj napriek tomu, že Sóos bol slávnejší kráľ ako Eurypón a bol mu prejavovaný väčší obdiv, kráľovská rodová línia bola pomenovaná po Eurypónovi hoci ten bol demagógom a jeho vláda priniesla do Sparty na dlhú dobu bezprávie a zmätok. Tento stav v Sparte sa kráľovi Eurypónovi stal osudným, keď pri jednej roztržke bol výtržníkom ubodaný mäsiarskym nožom na smrť. Podľa Plutarcha sa jeho nástupcom stal syn Polydektes, ale väčšina starovekých historikov (Herodotos, Pausanias a iní) označila za nástupcu Eurypóna jeho syna Prytana.
Vic-le-Comte
Vic-le-Comte môže byť:
4444 Escher
4444 Escher je planétka s priemerom 33 km, ktorú objavil H. U. Norgaard-Nielsen, L. Hansen, P. R. Christensen 16. septembra 1985.
Xenofón (rozlišovacia stránka)
Xenofón alebo Xenophon (Xenofón, ) môže byť:
Xenophon môže byť aj:
Bodová digitalizácia
Bodová digitalizácia alebo digitalizácia bodov objektov je spôsob digitalizácie objektov z grafickej predlohy po bodoch na číslicový záznam vo forme účelovo usporiadaných pravoúhlych súradníc.
Dóžov palác (Benátky)
Dóžov palác (tal. Palazzo Ducale) je goticko-renesančná palácová stavba v hlavnom meste talianskeho regiónu Benátsko Benátkach. Palác bol od svojho vzniku sídlom Benátskej republiky na čele s dóžom. Stal sa svedkom zrodu veľkého a prosperujúceho štátu, jeho najväčšej slávy, ako aj jeho pádu. Palác bol nielen sídlom najvyšších úradov republiky, súdneho dvora, štátneho archívu či miestom temných väzení, ale predovšetkým symbolom a stelesnením veľmocenského postavenia mesta a republiky. S existenciou Dóžovho paláca sú spojené všetky dôležité okamihy v ich dejinách.
Je to budova mimoriadnej krásy a vznešenosti. Elegancia nad sebou ležiacich arkád a lodžií, ružová farba fasád zjemnená precízne prevedenými geometrickými motívmi robia z tohto paláca jeden z najoriginálnejších príkladov stredovekej architektúry.
V roku 1923 boli palácové priestory sprístupnené ako umeleckohistorické múzeum. Dnes je jedným z jedenástich múzeí patriacich do siete Nadácie benátskych civilných múzeí (Fondazione Musei Civici di Venezia)
Stavebné dejiny
left|thumb|300px|[[Canaletto, Slávnosť na móle na deň Nanebovstúpenia Pána, 1745, olej na plátne, Philadelphia Museum of Art, Philadelphia]]Prvý kamenný palác bol vybudovaný za vlády dóžu Sebastiana Zianiho (1172 – 1178). Zasypaním malého prístavu vzniklo priestranstvo umožňujúce rozšírenie Piazzetty. Nezachovalo sa síce žiadne vyobrazenie Zianiho paláca, predpokladá sa však, že išlo o stavbu v benátsko-byzantskom slohu. V priebehu stáročí neustálymi prestavbami stavba čoraz viac strácala charakter stredovekého hradu a nadobúdala podobu vznešenej rezidencie.
Eau Claire (Wisconsin)
Eau Claire je mesto v americkom štáte Wisconsin. Je to sídlo Eau Claire County. V roku 2000 tu žilo takmer 62-tisíc obyvateľov.
Dóžov palác (Benátky)
Stavebné dejiny
Prvou významnejšou prestavbou prešiel palác v 14. storočí. Vzhľadom na značný počet členov Veľkej rady (asi deväťsto) bolo nevyhnutné, aby palác disponoval priestrannou zasadacou sálou. Tá sa nachádzala v južnom krídle, ktoré bolo založené v roku 1340. Začiatkom 15. storočia bola prevedená prístavba západného krídla a úprava východného, kde sa nachádzali apartmány dóžu. V roku 1424 dal dóža Francesco Foscari novo vybudovať časť paláca na Piazzette. Za panovania tohto dóžu vznikol v roku 1443 aj terajší hlavný vchod do paláca – Papierová brána (Porta della Carta)
Stavbe sa v jej histórii nevyhýbali ani živelné udalosti, predovšetkým požiare. Prvý zdokumentovaný poškodil v 10. storočí ešte pôvodnú drevenú stavbu. Ťažkú ranu zasadil palácu požiar, ktorý vypukol v roku 1483. Rekonštrukcia poškodených častí prebiehala podľa plánov veronského architekta Antonia Rizza. Na obnove zničených interiérov sa podieľali napr. Vittore Carpaccio, Giorgione či Giovanni Bellini.
V 16. storočí palác zasiahol požiar až dvakrát. Prvý raz v roku 1547 oheň zničil niektoré miestnosti na druhom poschodí. Ešte sa nestihli poriadne odstrániť následky tejto pohromy, keď v roku 1577 stavbu zasiahol veľký požiar, ktorý veľkú časť paláca zničil. V tej dobe predložil architekt Andrea Palladio návrh na renesančnú prestavbu paláca. Veľká rada však pod vplyvom konzervatívnych hlasov rozhodla o rekonštrukcii v podstate v pôvodnej podobe. Táto prestavba určila dnešný vzhľad paláca.
Dóžov palác disponuje jednou podstatnou odlišnosťou od iných vládnych budov – nikdy nebol opevnený a bol voľne prístupný. To svedčilo o dôvere vládnej oligarchie v jej nenapadnuteľné právo na vládu nad benátskym obyvateľstvom.
Prehliadka paláca
right|thumb|260px|Detail vrchnej časti Papierovej brány (Porta della Carta); dóža Francesco Foscari kľačí pred levom svätého Marka right|thumb|260px|Schody obrov (Scala dei Giganti)I keď rôzne časti paláca na seba komplexne nadväzujú, každá z nich má špecifickú funkciu: časť obrátená ku kanálu Rio di Palazzo slúžila ako obydlie dóžu; palácové krídlo smerom k lagúne hostí rozľahlú Sálu Veľkej rady (Sala del Maggior Consiglio). V krídle smerom k Piazzete sa nachádza Volebná sála (Sala dello Scrutinio), ktorá do postavenia Knižnice Marciana slúžila aj ako bibliotéka.
Stavba stojaca na obdĺžnikovom pôdoryse obsahuje tri krídla – západné, južné a východné, medzi ktorými leží palácové nádvorie (Cortile del Palazzo). Štvrté krídlo – severné – chýba a nahrádza ho stavba Baziliky svätého Marka, ktorej juhovýchodné nárožie zasahuje do severozápadnej časti palácového nádvoria.
Exteriér
Charakteristickým znakom palácovej stavby sú jeho dve priečelia – južné a západné. Obe voči sebe stoja v pravom uhle. Prízemie a prvé poschodie po celej šírke priečelí obiehajú arkády a lodžie. Ich dokonalú geometrickosť balustrád a stĺpov ukončených kružbovým motívom narúšajú iba skulptúry umiestnené na palácových nárožiach. Severozápadné nárožie (medzi Námestím svätého Marka a Piazzettou) ozdobujú sochy archanjela Gabriela a výjav Šalamúnov súd. Juhozápadné nárožie – medzi Piazzettou a prístavným mólom – obsahuje súsošie Adam a Eva (na prízemí) a nad ním sochu archanjela Michala. Juhovýchodné nárožie (medzi prístavným mólom a kanálom Rio di Palazzo) zdobí súsošie Svätý Tobiáš a archanjel Rafael; pod ním sa nachádza známy výjav Opitý Noe. Pozorudoné dielo, pochádzajúce z obdobia okolo roku 1344, vytvoril Filippo Calendario, ktorý bol v roku 1355 popravený ako spojenec dóžu Marina Faliera. Pôvodne bol vedúcim architektom Dóžovho paláca, no vytvoril aj množstvo sôch v časti arkád.
Hladká fasáda priečelí obložená ružovkastým mramorom je prerušená radom okien s lomenými oblúkmi. Stredom oboch priečelí dominujú balkóny svojou architektúrou prevyšujúcich strechu paláca. Oba majú nádhernú sochársku výzdobu obsahujúcu skulptúry svätcov (napr. sochy oboch patrónov Benátok, svätých Petra a Pavla, svätého Juraja zabíjajúceho draka). Západný balkón (nad Piazzettou) ozdobuje reliéf dóžu kľačiaceho pred okrídleným levom svätého Marka. Balkóny završujú sochy personifikujúce Spravodlivosť so svojimi tradičnými atribútmi – mečom a váhami. Papierová brána (Porta della Carta) bola hlavným vchodom do paláca. Ňou sa vstupovalo do paláca z Piazzetty; spája palác s Bazilikou svätého Marka. Bola vybudovaná v nádhernom gotickom slohu medzi rokmi 1438 – 1443 staviteľmi Giovannim Bonom a jeho synom Bartolomeom (Bartolomeovo meno je doložené na architráve – OPVS BARTHOLOMEI). Nad horným okrajom brány sa nachádza súsošie predstavujúce kľačiaceho dóžu Francesca Foscariho pred okrídleným levom, symbolom Benátok. Bránu po stranách lemujú sochy personifikujúce štyri Cnosti; celú stavbu korunuje, podobne ako oba balkóny, socha Spravodlivosti.
Po prechode Portou della Carta sa návštevník ocitne na nádvorí (Cortile del Palazzo). Dve priečelia z červených tehál, zodpovedajúce Sále Veľkej rady (Sala del Maggior Consiglio) a Volebnej sále (Sala dello Scrutinio) pochádzajú zo 14. a 15. storočia. Tretie priečelie je renesančné; bolo postavené po veľkom požiari v roku 1483.
left|thumb|300px|Pohľad na Dóžov palác z [[Kampanila (Benátky)|Kampanily]]Východné krídlo paláca bolo po veľkom požiari znovu vybudované v roku 1483. Dlho bolo bohato zdobené priečelie považovné za dielo staviteľa Antonia Rizza a jeho nasledovníka Pietra Lombarda. Medzitým sa však zistilo, že priečelie budovy navrhol popredný predstaviteľ benátskej renesancie Mauro Codussi. Na žiadnu inú stavbu neumiestnil toľko nákladných ozdôb ako na východné krídlo. Až okolo roku 1600 sa otvorili arkády v západnom a južnom krídle paláca a tým sa vzhľad dvora zjednotil.
Nádvoriu dominuje posledné z niekdajších štyroch schodísk, ktoré viedli k úradným miestnostiam na prvom poschodí, renesančné Schodisko obrov (Scala dei Giganti). Staval ho od roku 1484 veronský architekt a sochár Antonio Rizzo. Meno schodiska je odvodené od dvoch kolosálnych sôch v nadživotnej veľkosti od Jacopa Sansovina, ktoré tu boli nainštalované v roku 1567. Stelesňujú Merkúra, rímskeho boha obchodu, a Neptúna, boha mora, a poukazujú tak na pôvod benátskeho bohatstva a moci a súčasne symbolizujú vládu Benátok nad zemou i morom. Rovnako tak jednoznačný význam má Markov lev nad vstupným oblúkom do lodžie, ako symbol patróna mesta a benátskeho štátu. Na hornom odpočívadle schodov sa odohrávala oficiálna investitúra dóžu, ktorý bol následne predstavený zhromaždeným obyvateľom mesta.
Nádherne zdobenými Zlatými schodami (Scala d'Oro) uprostred východnej lodžie sa vystupuje na obe poschodia paláca. Ich výstavba bola začatá podľa plánov architekta Jacopa Sansovina, ale dokončil ich v roku 1549 Antonio Abbondi. Meno dostali podľa výzdoby z bieleho a pozláteného štuku a fresiek, ktoré mali symbolizovať moc Benátok. Ich výzdoba pochádza od Alessandra Vittoriu a Giovanniho Battistu.
Zrážka galaxií
thumb|right|Zrážka dvoch galaxií Zrážka galaxií je spôsob mohutnej interakcie galaxií. Pri zrážke galaxií dochádza k prudkým deformáciám ich tvaru, v niektorých prípadoch tiež k postupnému splynutiu zrážajúcich sa galaxií do jedinej väčšej galaxie.
Dóžov palác (Benátky)
Interiér
Severovýchodnú časť prvého poschodia zaberajú dóžacie apartmány (Stanze del Doge). Slúžili ako súkromné priestory dóžu a tvorilo ich niekoľko miestností, ktorých názvy boli odvodené podľa ich funkcií.
Zrážka galaxií
V preplnených oblastiach galaxií sa jednotlivé galaxie môžu ocitnúť vedľa seba a zraziť sa. Trvá milióny rokov kým jedna galaxia prejde druhou. príťažlivá sila galaxií naruší disky a spôsobí, že prúdy hviezd sa uvolnia do volného priestoru. Je nepravdepodobné, že by sa narazili dve hviezdy, pretože sú malé oproti vzdialenostiam medzi nimi. Oveľa častejšie dochádza pri zrážke galaxií k zrážkam obrovských mračien medzihviezdnej hmoty, čo spustí búrlivú tvorbu hviezd.
Známym príkladom zrážajúcich sa galaxií sú Galaxie Tykadlá. Uvoľnili sa z nich hviezdy, ktoré tvoria dve dlhé stopy, vyzerajúce ako hmyzie tykadlá.
Dóžov palác (Benátky)
Interiér
Cez miestnosti južne od dóžacích apartmánov (najvýznamnejšia z nich bola Sála starého civilného súdu – Sala della Quarantia Civil Vecchia) sa vstupovalo do najväčšej siene celého paláca – Sály Veľkej rady.
Sála Veľkej rady
Sála Veľkej rady (Sala del Maggior Consiglio), na južnej strane prvého poschodia, bola miestom zhromaždení kam mali prístup všetci Benátčania šľachtického pôvodu starší ako pätnásť rokov. Sála je päťdesiatštyri metrov dlhá, dvadsaťpäť metrov široká a dvanásť metrov vysoká. Tu sa schádzala Valná rada, najvyšší magistrát štátu, ktorej počet členov postupne vzrástol z tristo na tisícšesťsto. Patricijovia tu schvaľovali zákony a volili najvyšších úradníkov mestského stavu. Miestnosť sa využívala aj na slávnostné príležitosti.
left|thumb|300px|Pohľad do interiéru Sály Veľkej rady. V pozadí čelo miestnosti s [[Tintorettovým obrazom Raj]]Svetlo preniká siedmimi oválnymi a dvoma obdĺžnikovými oknami a ožaruje očarujúci pozlátený strop. Pri veľkom požiari v roku 1577 v nej boli zničené všetky umelecké diela vrátane vzácnej freskovej výzdoby (diela Gentileho da Fabriana, Pisanella, Antonia Vivariniho, Tiziana, Vittoreho Carpaccia a ďalších umelcov). Po krátkom čase bolo rozhodnuté o jej obnove a prestavbe. Tá bola zverená architektovi Antoniovi da Pontemu. Obnovenie výzdoby prebehlo vcelku rýchlo, medzi rokmi 1578 – 1595. Zo všetkých maliarov, ktorých diela boli požiarom zničené, sa na vyhotovení novej výzdoby podieľali iba Veronese a Tintoretto. Väčšina nových obrazov, už nie fresiek, ale pláten, tematicky napodobňovala predchádzajúce maľby.
Plátna na strope miestnosti predstavujú velebenie Republiky a epizódy bojov a dobývania, napr. Triumf Benátok medzi bohmi Olympu od Veroneseho, Dóža Da Ponte prijíma olivovú ratolesť od Benátok od Tintoretta. Dominantným umeleckým dielom v miestnosti je však Tintorettov obraz Raj umiestnený na čelnej stene. Pred požiarom sa na tomto mieste, od druhej polovice 14. storočia, nachádzala fresková maľba Korunovácia Panny Márie od padovského renesančného umelca Guarienta, ktorá bola tiež označovaná ako Raj.
Tintorettov obraz z rokov 1588 – 1594 je považovaný za jeho najslávnejšie dielo a so svojimi rozmermi 700 x je dodnes najväčším plátnom aké kedy bolo namaľované. Obraz, na zhotovení ktorého sa s veľkou pravdepodobnosťou podieľal i umelcov starší syn Domenico a majstrova dielňa, zachytáva Tintorretovu predstavu neba. Ústrednými postavami sú žehnajúci Ježiš Kristus a Panna Mária, ktorým robí spoločnosť obrovské množstvo ľudí, túžiacich po spáse svojich duší.
Pod skvostným vyrezávaným stropom obieha po obvode miestnosti vlys s portrétmi benátskych dóžat. Pred návštevníkmi defilujú tváre sedemdesiatišiestich dóžov od počiatkov republiky až do roku 1556 (portréty ostatných nasledujú v susednej miestnosti Sala dello Scrutinio). Najčastejšie sa všetci pristavia pri zlatom ráme, kde však nie je žiaden portrét. Ide o rám, kde mala byť podobizeň päťdesiateho šiesteho dóžu Marina Faliera. Tu však v ráme miesto portrétu visí čierny závoj s nápisom HIC EST LOCUS MARINI FALIERI DECAPITATI PRO CRIMINIBUS (Tu je miesto Marina Faliera, sťatého pre zločiny). Dóža bol v roku 1355 pre sprisahanie proti republike odsúdený na smrť.
V Sále Veľkej rady sa naplnil osud Benátskej republiky, keď 12. mája 1797 posledný benátsky dóža Lodovico Manin oznámil prijatie Napoleonovho ultimáta. O tri dni nato opustil Lodovico Manin navždy palác a nasledujúceho dňa stáli po prvý raz v histórii Benátok cudzie vojenské oddiely na Námestí svätého Marka.
Volebná sála
right|thumb|200px|Zlaté schodisko (Scala d'Oro)Susediacou miestnosťou (s výhľadom na Piazzettu) a druhou veľkou miestnoťou na prvom poschodí je Volebná sála (Sala dello Scrutinio''). Bola postavená o niečo neskôr ako predchádzajúca Sala del Maggior Consiglio, keď dóža Francesco Foscari v 15. storočí rozširoval palác. Sála je pomenovaná podľa toho, že v nej počítali hlasy po voľbách. Rokovali tu tiež rôzne komisie, pokiaľ dóža alebo vysoký štátny úradník nebol zvolený. Aj táto sieň bola po požiari v roku 1577 ťažko poškodená. Už v nasledujúcom roku však bola jej výzdoba postupne obnovovaná. Strop zdobia maľby zachytávajúce boje Benátok z Pisou a Janovom; pod ním prebieha vlys s potrétmi dóžat.
Po Zlatých schodoch sa návštevník dostane na druhé poschodie paláca, ktoré tvoria miestnoti slúžiace orgánom spravujúcim chod verejných vecí Benátskej republiky. Tu zasadali najvyššie orgány – Senát, vládne grémium i tzv. Rada desiatich (Consiglio dei Dieci).
Prvou z miestností druhého poschodia, vpravo od schodiska je tzv. Sála štyroch brán.
Sála štyroch brán a Anticollegio
Sála štyroch brán (Sala delle Quatro Porte) nesie pomenovanie podľa štyroch dvier, vedúcich do úradných miestností – Sala dei Consiglio dei Dieci, Sala del'Anticollegio a Sala del Senato. Aj táto miestnosť bola poškodená požiarom v roku 1577. Obrazy na klenutom strope odkazujú na vládu Benátok nad morom (napr. Tiepolov obraz Neptún obdarúva Benátky), ich silu, nezávislosť a bohatstvo. Okrem toho sú tu vyobrazenia miest, ktoré patrili k územiam ovládaným Benátkami, napr. Istria a Verona. Nad portálmi boli v roku 1589 umiestnené sochy od Alessandra Vittoriu a Girolama Campagnu odkazujúce na funkcie miestností, ktoré sa za nimi nachádzajú.
Najvýznamnejšou nástennou maľbou v miestnosti je maľba Andreu Vicentina, ktorá zobrazuje návštevu francúzskeho kráľa Henricha III., štvrtého syna Kataríny Medicejskej, v Benátkach. Pozoruhodosťou Vicentiovej maľby okrem zaznamenania historického okamihu je fakt, že na obraze je zachytená slávnostná výzdoba siene, vytvorená na počesť kráľovej návštevy, najmä triumfálneho oblúka, ktorý navrhol Palladio.
Cez Sala delle Quatro Porte sa dostaneme do ďalšej, ešte bohatšie vyzdobenej siene, menšej tzv. Anticollegia. Je to predsieň miestnosti, kde sa zhromažďovalo najvyššie vládne grémium. Skvostný štukový strop navrhol a vytvoril Andrea Palladio v rokoch 1576 – 1577. Nástropné fresky, pôvodne od Veroneseho a jeho dielne, boli v 17. storočí prepracované. Ukazujú moc a bohatstvo Benátčanov. Štyri obrazy od Tintoretta, ktoré vznikli v rokoch 1577 – 1578 a pôvodne viseli na pozdĺžnej stene, boli neskôr umiestnené vedľa dverí.