cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Noviny pre hospodárstvo, remeslo a domáci život
Časti novín
Osobitné postavenie v Lichardových novinách mala rubrika Kukučka, v ktorej uverejňoval „všelijaké novinky z behu sveta a ľudského života“. Boli to zaujímavé aktuality rôznorodého obsahu, ktoré preberal pravda, bez udania prameňa, z peštianskych, viedenských, pražských alebo i zo zahraničných novín a časopisov. Išlo tu väčšinou o správy a glosy, týkajúce sa napr. správ o zrušení otroctva v Turecku, strojovej rentabilnej výrobe v Anglicku, prvom vysťahovaleckom spolku v Pešti, zriadení parnej pekárne vo Viedni a pod. Oočiatočná náhodnosť a určitá chaotičnosť v preberaní a v zaraďovaní správ do tejto rubriky, neskoršie ustúpila cieľavedomej koncepcii. Lichard aj túto rubriku postavil do celospoločenského demokratického hnutia v Uhorsku, do boja proti feudalizmu a jeho prežitkom, ako aj agitácii na slovenské národné požiadavky. Vítal napr. s nadšením správu o plánovanom budovaní všeobecne- vzdelávacích a priemyselných škôl v Čechách a na Morave s vyučovacím jazykom českým a dodal: “Školy na základe národnom, príď aj prostred nás kráľovstvo vaše!”. Z takých istých pozícií privítal aj zrušenie cenzúry a vládny výnos z 25. marca 1848 o zákaze porušovania listového tajomstva. V dobe metternichovského absolutizmu vznikol vo Viedni rozsiahly úrad, ktorý mal na starosti aj otváranie úradnej i súkromnej korešpondencie, vyzvedanie a udávanie tajnou políciou a jej konfidentmi – čo bola jedna z najpodlejších foriem, prostredníctvom ktorej sa chcel nenávidený feudálny režim udržať pri moci.
Stúpenci maďarizácie s veľkou pozornosťou sledovali Lichardove hospodárske noviny a snažili sa ich redaktora obviniť pred nadradenými úradmi z porušenia predpisov. Tvrdili, že v nich uverejňuje napriek zákazu politické články. Ak by mu to boli dokázali a noviny by boli oficiálne označili za politické, nebol by sa ubránil povinnosti zložiť za ne neobyčajne vysokú kauciu a to v súlade s novým „stocentovým zákonom o tlači“. Lichard však toľko peňazí nemal, a preto z obavy pred zastavením novín sa radšej zriekol publikovania vojnového a politického spravodajstva.
Súvis so zrušením poddanstva 1848
Po zrušení poddanstva v marci roku 1848 sa mnohí poslanci krajinského snemu i šľachtické predstavenstvá stolíc, ako aj jednotliví zemskí páni, snažili preťahovať uskutočnenie tohto zákona, alebo ho sabotovať. Dokonca niektorí úradníci stoličnej správy na ľudových zhromaždeniach popierali existenciu zákona o zrušení poddanstva, alebo tvrdili, že vstúpi do platnosti oveľa neskoršie. Robili tak preto, lebo chceli využívať ako sa len dalo, lacné pracovné sily poddaných a upevňovať feudálnu tyraniu. Lichard preto uverejnil vo svojich novinách presné znenie krajinských zákonov o zrušení dežmy, o spoločnom znášaní obecných poplatkov a daní, o slobodných kráľovských mestách, o stoličných voľbách a súdnictve, ktoré nikoho nemohli nechať v pochybnostiach o skutočnom stave vecí.
Lichard chcel pôvodne do svojich novín dať aj zoznam vrchnosti o stave slovenských cechov aj s cechovými predpismi. Snažil sa pomáhať oživeniu obchodu s remeselníckymi výrobkami, zmodernizovať cechovú sústavu a rozširovať poznatky o racionalizácii a modernizácii výroby. Tým chcel tiež prekonávať stredovekú strnulosť cechového zriadenia a jeho obmedzenosť. Upustil však od toho a v týchto novinách publikoval len úradnú správu ministra hospodárstva, priemyslu a kupectva zo dňa 9. VI. 1848, v ktorej sa uvádzali opatrenia na zamedzenie najhrubšieho vykorisťovania učňov a tovarišov, ale aj rozšírenia výroby istých druhov tovarov mimo cechov. Boli to opatrenia, ktoré si hospodársky vývoj v krajine už dávno vyžadoval.
Žáner
Žáner môže byť:
Noviny pre hospodárstvo, remeslo a domáci život
Súvis so zrušením poddanstva 1848
Lichard na tomto mieste, podobne ako Štúr v úvodníku “Nový vek” uverejnenom v Slovenských národných novinách 31. III. 1848, hodnotí zrušenie poddanstva ako významný historický medzník. Charakterizuje ho ako začiatok novej epochy v živote slovenského ľudu. Lichard sa tu stáva stúpencom základných občianskych slobôd, ktoré už formulovali vodcovia Veľkej francúzskej buržoáznej revolúcie. V spomínanom úvodníku Lichard vyslovuje presvedčenie, že “sebavôľa všetkých malých aj veľkých pánikov pri stolici, či pri meste, počnúc od pána hajdúch až po vicišpána, prestať musí". Dovolával sa tu rovnosti pod zákonom, demokratizácie verejného života a dôslednej likvidácie feudálnych prežitkov. Ako vidno, v tejto dobe nebolo v sociálnej i národnej politike diferencii medzi Danielom Lichardom a stúpencami Ľudovíta Štúra.
Situácia slovenskej ekonomiky v 30-tych a 40-tych rokoch 19. storočia
Lichard, ako aj ostatní predstavitelia slovenského národného života pred revolúciou roku 1848/49, správne videli, že hlavnou prekážkou rozvoja Slovenska je feudalizmus a s ním spojený zaostalý spôsob výroby, ktorý nevládal zabezpečiť spoločnosti dostatok výživy, viedol k stagnácii výroby, k hladomorom a k pauperizáciii širokých roľníckych más. Preto bolo potrebné zintenzívnenie poľnohospodárskej výroby, spriemyselnenie krajiny, zlepšenie obchodu a dopravy, ale aj rozšírenie sociálnych a politických práv na všetky triedy spoločnosti. Výstižne to formuloval už Ľudovít Štúr: “Vec je z histórie a z každodennej skúsenosti dostatočne známa, že len tam, kde priemysel a obchod kvitol, rástla i sloboda politická a naopak, zase v zemiach nepriemyselných, v zemiach len orbou sa zapodievajúcich, býva vždy chudoba, služobnosť, poddanstvo a otroctvo".
Hospodársky a sociálny stav Uhorska bol v tridsiatych a štyridsiatych rokoch minulého storočia neutešený. Kým v rakúskych a českých zemiach boli už vtedy početné manufaktúry a rozširovala sa aj priemyselná výroba, Uhorsko zápasilo s ťažkosťami cechovej výroby, ktorá stagnovala a nemohla sa rozvinúť aj preto, lebo bola ochromená zahraničnou konkurenciou. Na Slovensku len v štyridsiatych rokoch minulého storočia vznikajú prvé cukrovary, parné mlyny, liehovary, octárne a garbiarenské podniky, pričom niektoré z nich využívali ešte nútenú prácu poddaných.
Pôvodná akumulácia sa prejavuje postupným koncentrovaním pôdy v rukách feudálov na úkor poddaných. Na latifundiách veľkostatkov sa síce rozširuje výroba, no spôsob obrábania pôdy bol extenzívny, založený na poddanských pracovných silách a na ich primitívnych výrobných nástrojoch. Zaberanie poddanskej pôdy šľachtou i rýchly rast populácie roľníckeho obyvateľstva zapríčinili tiež jeho prenikavé zbedačovanie.
Majetková diferenciácia roľníctva na Slovensku sa veľmi prehĺbila. Urbárska pôda, t. j. pôda v dedičnej držbe poddaných tvorila pred revolúciou necelých 23 % celkovej slovenskej pôdy. V niektorých stoliciach bol tento pomer ešte horší. Napr. v zemplínskej stolici tvorila len 12 %, v turčianskej 14 % atď. Pôda, ktorá podľa zákona patrila poddanému roľníctvu, bola veľmi rozdrobená. Noviny Magyar gazda takto opisovali v tejto dobe zbedačovanie slovenského roľníctva: „V Hornom Uhorsku drobenie pozemkov dosiahlo taký stupeň, že roľnícke usadlosti na mnohých miestach rozdelili na 32, 64, ba aj 128 častí a na takých miestach, kde sa sotva jedna rodina môže uživiť, bývalo 30 a 40 slovenských rodín“.
Okrem toho musíme mať na zreteli, že počet želiarov – bezzemkov dosahoval vtedy až 210 000 (hláv rodín), t. j. o 50 000 viacej, ako urbárskych roľníkov, čo predstavuje obrovský počet dedinskej chudoby. Pôda slovenských stolíc bola menej úrodná, ako v strednej časti Uhorska a spôsob hospodárenia bol na nízkej úrovni. Aj podľa toho možno posúdiť, že situácia na slovenských dedinách pred zrušením poddanstva bola viac ako kritická.
Časté epidémie chorôb a hlad boli na slovenskom vidieku v tejto dobe častým hosťom. Ondrej Klonkay píše v štúrovských politických novinách, že podľa úradných správ tesne pred revolúciou v Uhorsku za jedno leto zomrelo pre hlad a epidémie 274.000 ľudí. Často vraj vtedy na Slovensku bolo vidieť nielen “prázdne domy, ale aj odpoly pusté dediny". Zo strachu pred hladom a epidémiami utekali roľníci z ohrozených oblastí do iných stolíc. Magistrát Budapešti napr. ustanovil na obvode hlavného mesta stráže, ktoré nemilosrdne zaháňali biedou tlačených Slovákov, putujúcich stovky kilometrov pešky, aby ušli pred smrťou hladom.
Zrušenie poddanstva nezmenilo veľa na postavení nášho roľníctva. Veď v jeho rukách zostalo také malé množstvo z celkovej rozlohy ornej pôdy, že sme, ako výstižne povedal Štefan Janšák významný politik z rokov 1918 – 1948 a rodák z obce Osuské, vstúpili do storočia pary a elektriny s veľmi zlými ašpiráciami, takrečeno ako národ bezzemkov. Rozdrobenosť a extenzívne obrábanie pôdy, slabý rozvoj priemyslu a obchodu, surové vykorisťovanie ľudových más, to boli najzávažnejšie nedostatky, ktorých sa Slovensko nezbavilo ani do konca prvej svetovej vojny.
Podpora slovenských roľníkov
Lichardove hospodárske noviny vychádzajúce v prevratnom historickom roku 1848 mali osobitne významné poslanie. Mali zainteresovať roľníka zbaveného poddanstva na zvyšovaní výnosov pôdy, na lepšom chove dobytka, modernizácii poľnohospodárskej výroby a pod. Lichard v nich úspešne spájal kultúrny a nacionálny program štúrovcov so sociálnymi potrebami ľudových más. Treba však zdôrazniť, že svojimi novinami chcel slúžiť hlavne remeselníkom a tým roľníkom, ktorí mali vlastný hospodársky inventár, ťažný dobytok a pôdu. Na týchto dvoch spoločenských vrstvách totiž veľmi záležalo štúrovcom.
Veľký význam mali aj Lichardove články v Novinách pre hospodárstvo, týkajúce sa kultivácie pôdy, pestovanie plodín a zavádzanie rôznych agrotechnických opatrení v časoch na Slovensku ešte málo rozšírených. Valec na drvenie hrúd na poli, brány so železnými zubami, kosa miesto kosáka, železné osi na vozoch namiesto drevených, využívanie tzv. valcového klinu na štiepanie dreva, výroba gleja, dreveného uhlia, boj proti trojpoľnému systému a pod. (Bojoval proti úhorovému hospodáreniu v presvedčení, že “každý čistý úhor je zjavná škoda pre hospodára". Radil roľníkom, aby si zaviedli pevný osevný postup, polia dôkladne hnojili a kultivovali ich aj bránením a podmietkou.
O jeho nezištnosti a úprimnej snahe pomôcť ľudu svedčí aj to, že kúpil za značnú sumu vo Viedni kvalitné osivo tzv. svätoilonskú pšenicu, ktorú zasial v Skalici a dočkal sa z nej dobrej úrody. Chcel, aby sa toto kvalitné osivo na Slovensku čo najviac rozšírilo, a preto vo svojich novinách vyzýval roľníkov – záujemcov. Žiadal ich, aby sa prihlásili, ak majú záujem, kde im má bezplatne toto osivo poslať. Snažil sa tiež v našich krajoch udomácniť sadenie morušových stromov, zaviesť chov hodvábnika a výrobu hodvábu.
Zánik novín
Lichard takýchto i podobných návrhov vo svojich hospodárskych novinách publikoval veľa. Jeho novinárska činnosť mala významné poslanie. Bola mostom, po ktorom sa štúrovci chceli dostať k roľníkom a získavať ich postupne pre svoj hospodársky, politický i národný program. Preto Lichard, aj keď vydával len hospodárske noviny, zdal sa mnohým prívržencom odnárodňovania slovenských krajov byť nebezpečným protivníkom, ktorého sa chceli čo najskôr zbaviť.
V časopise Egyházi lap (Cirkevné listy) objavil sa vtedy zlostný pamflet Ladislava Jesenského, v ktorom bol Lichard obvinený z búrenia dedinského ľudu proti vrchnosti, z panslavizmu, prebúdzania sympatií širokých vrstiev slovenského obyvateľstva k Prahe, Záhrebu, alebo „práve ku Moskve“. Jesenského útok proti Lichardovi bol organickou súčasťou pohonu proti slovenským národovcom roku 1848.
Udalosti sa však potom už valili búrlivým tokom. Po pamätných Žiadostiach slovenského národa vyhlásených 10. mája 1848 v Liptovskom Mikuláši, Štúr, Hurban a Hodža, na ktorých bol vydaný zatykač, sa pred smrťou zachránili len útekom za hranice. Perzekúcie slovenských národovcov boli vtedy na dennom poriadku. Ich priamym dôsledkom bolo aj zastavenie prvých politických Slovenských národných novín.
V bezradnosti a dezorientovanosti zapríčinenej nedostatkom informácií, zastrašovaním a prenasledovaním, štúrovci pociťovali stranu svojich novín, dvojnásobne ťažko. Videli, a na každom kroku sa mohli vtedy presvedčovať, aký nesmierny význam pre život národa majú politické noviny, ak ho pravda dobre vedú, usmerňujú a informujú. Hľadali osobnosť, ktorá by v týchto kritických chvíľach zastúpila na Slovensku Ľudovíta Štúra. Práve vtedy bolo treba, aby niektorý zo slovenských novinárov odrážal útoky maďarskej tlače, ale aj slovenských novín, vydávaných cez revolúciu kossuthovskou vládou.
Najvhodnejším pre túto úlohu sa im zdal byť popredný slovenský novinár, príslušník staršej generácie národovcov – Daniel Lichard. Do jeho redakcie Novín pre hospodárstvo dochádzalo vtedy veľa žiadostí čitateľov, aby sa čo chytil najskôr tejto zodpovednej úlohy. Sám o tom napísal: “Jedno po druhom dostávali sme dopisy, k tomu nás ponúkajúce, aby sme aj politickým novinám v tomto tak veľmi pamätnom veku jednu čiastku listov našich otvorili".
Pohotový skalický redaktor bol ochotný splniť tieto požiadavky slovenskej verejnosti. Chcel 1. októbra 1848 zastaviť vydávanie Novín pre hospodárstvo, remeslo a domáci život a začať vydávať politické noviny Slovenská Zorňica s hospodárskou prílohou Žitva. V prílohe sa mali podľa neho, “tie veci podávať, ktoré sa dosiaľ v novinách našich (t. j. v Novinách pre hospodárstvo), podávali". Slovenská Zornica mala brániť slovenské národné práva s prihliadaním na „skutočné zákony našej vlasti“. Išlo o novú koncepciu novinárskeho programu, ktorú chcel podrobne vysvetliť v úvodníku prvého čísla nádejných novín.
Licharda od úmyslu vydávať slovenské politické noviny neodradili ani vyhrážky maďarských šovinistov, ani nepriazeň úradnej vrchnosti, ani obavy pred finančnými stratami. Skalický kníhtlačiar Škarnicel mu už aj poskytol peniaze na potrebnú kauciu. Začal robiť všetky potrebné prípravy na vydanie ich prvého čísla. Život však skrížil jeho plány.
27. septembra 1848 bol nútený vo svojich Novinách pre hospodárstvo uverejniť takýto ohlas: “... Od toho času, čo sme pred týždňom premenu v ohľade Novín pre hospodárstvo, remeslo a domáci život urobiť sa majúcu oznámili, do cesty nám vkročili nepredvídané prekážky v tom, že potrebná kaucia zase pod otázkou prišla, takže nielen onú premenu odložiť, ale aj celý tento časopis na čas pretrhnúť a zastaviť musíme". Lichard sa domnieval, že ide len o prechodné opatrenie a že onedlho začne politické noviny predsa len vydávať, ako to aj z ďalšieho textu „ohlasu“ vyplýva.
To bolo posledné 26. číslo Lichardových Novín pre hospodárstvo, remeslo a domáci život. Tento znamenitý hospodársky týždenník vychádzal iba pol roka. Aj keď už nikdy nebol obnovený, nezabudol naň ani Lichard, ani jeho čitatelia a to ani po dvadsiatich, tridsiatich rokoch. Mal pokrokovú tradíciu a aj preto jeho vydavateľ a redaktor dal neskôr svojmu Obzoru ten istý podtitul: Noviny pre hospodárstvo, remeslo a domáci život.
Bytie vo svete
Bytie vo svete je základná štruktúra tu bytia (Grundverfassung des Daseins), fundament pôvodného fenoménu pravdy.
Párok v rožku
thumb|Klasický typ párku v rožku thumb|Slovenský typ párku v rožku (s kečupom) Párok v rožku  (iné názvy: hotdog, hot dog , hot-dog ) je jednoduchý druh jedla (rýchleho občerstvenia). Je to varený párok (príp. iný podobný väčšinou údený mäsový výrobok), ktorý je vložený do pečiva, čo je najčastejšie rožok s otvorom, rozkrojený rožok, bageta alebo iný druh pečiva. Obyčajne je dochutený horčicou, kečupom alebo iným dochucovadlom. V rôznych častiach sveta sa používajú rôzne druhy pečiva, mäsových výrobkov a prísad, základný princíp však ostáva takmer rovnaký. Predáva sa hlavne v mestách v stánkoch podobne ako ostatné druhy rýchleho občerstvenia.
Niektorí autori nepresne rozlišujú medzi hotdogom (t.j. typicky americký typ - párok je vložený do narezaného rožku či žemle a bohato obložený) a párkom v rožku (t.j. typicky slovenský, český a pod. typ - párok je zasunutý do vnútornej diery v rožku a spravidla s horčičou alebo kečupom).
Sourribes
Sourribes je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Alpes-de-Haute-Provence, v regióne Provence-Alpes-Côte d’Azur.
Poloha
Sourribes má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Sourribes má 173 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
Milhosť
Milhosť je obec na Slovensku v okrese Košice-okolie.
Polohopis
Leží 166 m nad morom na východnom Slovensku, v južnej časti Košickej kotliny, 21 km na juhu od Košíc v susedstve dedín Kechnec a Seňa. Zároveň je aj hraničným priechodom Milhosť-Tornyosnémeti. Katastrálne územie obce má rozlohu 7,70 km².
Deň vojnových veteránov
náhľad| Snímka z compiègneského lesa po dosiahnutí dohody o prímerí. Maršal Foch je druhý sprava.
Milhosť
Dejiny
Milhosť sa prvýkrát spomína v roku 1220, kedy bola súčasťou desiatich obcí patriacich kráľovnej, v ktorých žili nemeckí osadníci prichádzajúci počas rokov 1205-1209. Milhosť v 13. storočí ešte nebola samostatná dedina, bola iba osada (majer), patriaci k dedine Középnémeti. Prvé písomné správy sa objavujú v 14. storočí. Tak sa spomína kaplnka sv. Michala z roku 1322, o ktorej nevieme kde stála.
Deň vojnových veteránov
Deň vojnových veteránov alebo Deň veteránov alebo aj Deň červených makov je pamätný deň venovaný pamiatke vojnových veteránov. Pripomína sa celosvetovo 11. novembra. 11. november bol vybraný symbolicky, pretože tento deň roku 1918, vo vlakovom vozni v Le Francport pri severofrancúzskom meste Compiègne podpísali prímerie Spojenci a Nemecko, čím sa na západnom fronte ukončili boje 1. svetovej vojny. Hlavnými signatármi prímeria boli vrchný veliteľ spojeneckých síl maršal Ferdinand Foch a nemecký zástupca Matthias Erzberger.
Milhosť
Dejiny
V roku 1450 rodina Hegyaljai získala pozemky v obci. Od začiatku 15. storočia sa používa už názov Milhosť. Dedina predtým mala rôzne názvy ako: Középnémeti, Kisnémeti alebo Középkisnémeti. Preto je aj v dnešnom období Milhosť spomínaná po maďarsky ako aj Miglécnémeti. Do roku 1500 na území obce žili len Nemci, iba začiatkom 16. storočia prišli prvé maďarské rodiny, dôsledkom toho Nemcov ubudlo.
Po roku 1600 už nie sú záznamy o nemeckých obyvateľoch, ale pribúdajú slovenské rodiny. V roku 1720 bol počet Maďarov a Slovákov rovnaký. V roku 1787 prichádzajú prví Židia, po roku 1850 Rómovia. V roku 1861 okolo obce na východnej strane začala premávať železnica Miškovec-Košice.
Deň vojnových veteránov
História
Tradícia osláv konca 1. svetovej vojny sa začala rodiť už pri prvom výročí dňa prímeria, 11. novembra 1919, keď sa tento deň pripomínal v Londýne, Paríži aj ďalších mestách dohodových štátov. Americký prezident Woodrow Wilson v tom roku oficiálne vyhlásil 11. november za Deň prímeria. Oficiálnym sviatkom sa stal v roku 1926. Roku 1954 premenoval Kongres Deň prímeria na Deň veteránov.
Milhosť
Dejiny
300px|thumb|right|Začatok dediny s dvojjazyčnou tabuľou So vznikom ČSR po roku 1918 sa Milhosť stala pohraničnou dedinou medzi Maďarskom a Slovenskom. Po Viedenskej arbitráži, v roku 1938 obec pripadla Maďarsku a dostala názov Miglécnémeti. Po skončení 2. svetovej vojny obec znova pripadla ČSR a v rokoch 1945–1947 mala názov Migléc. V období 1948–1964 sa nazývala Milhosť.
V roku 1964 bol Milhosť zlúčený so susednou obcou Kechnec a dostal názov Hraničná pri Hornáde, časť Milhosť. V roku 1986 Hraničnú pri Hornáde pripojili k obci Seňa, a tak dostala novú názov Seňa, časť Milhosť. Na žiadosť občanov získala obec 1. januára 1993 samostatnosť a dvojjazyčný názov Milhosť-Migléc, keďže 50 % obyvateľov je maďarskej národnosti.
Pečať
Historická pečať obce pochádzajúca z roku 1839 stala východiskom pri tvorbe obecného erbu v 90 rokoch 20. storočia. Nesie maďarský nápis „Miglécz helység petsétye 1839“ (pečať obce Milhosť 1839).
Erb
Erb obce, ktorý bol vytvorený v 90. rokoch 20. storočia, je odvodený zo vzoru ktorý sa nachádza na pečati. Na erbe sú dve postavy stojac na zelenej tráve s klobúkmi na hlavách. Jedna drží v ruke cep, druhá kosu. Medzi nimi sú umiestnené lemeš a čerieslo, ktoré sú zlatej farby. Medzi postavami, na červenom pozadí, svieti slnko.
Ľudová izba
Nábytok v jednoduchých domoch (1. polovica 20 st.) sa skladala z „komody so šuflíkmi“, kde bola uložená dcérina výbava, ktorá pozostávala zo sukní, posteľnej bielizne, uterákov... V izbe často boli vstavané skrine v stenách ktoré volali „slepé okná“ („vakablak“). Kvôli tomu, že v izbách spali spolu až tri generácie, pod posteľou bola ešte jedna posteľ na kolieskach ktorú večer vysúvali a ráno zase aby nezavadzala, zasunuli. Vrchnú dosku stola sa dalo odtlačiť. Tam bol uložený chlieb, alebo v stole boli zásuvky, aj pre chlieb. Pri stole sa zvyčajne nachádzala drevená lavička s operadlom a s priestorom, rozdeleným na 3-4 časti, na oblečenie pod sedadlom. Súčasťou izby bola aj kolíska vyrezaná z dreva. Vianočný stromček visel z hradového stropu.
Ľudový odev
Obyvatelia v 19. storočí nosili ešte oblečenie krojové. U žien a hlavne u dievčat dôležitú funkciu hrala farebnosť šiat. Oblečenie vydatých žien bolo tmavšie. Nosili blúzky a dlhé, široké sukne po členky, stiahnuté v páse pod ktorými boli 1-2 naškrobené spodničky. Súčasťou oblečenia boli ešte aj vlnené šatky so strapcami, zvyčajne tmavšie, kockované alebo jednofarebné. Sviatočné šaty boli z kvalitnejších látok, pracovné sukne z kartónu, flanelu alebo z barchetu. Odevy neboli výšivkami zdobené ani krikľavej farby. V lete sa nosili poltopánky s pračkou, v zime celé topánky a čižmy.
Mladšie ženy a dievčatá mali svetlejšie farby.Dievčatá nosili biele šatky, ktoré sa prehodili cez plece a vpredu konce si zaviazali alebo držali. Deti mali šité šatky, ktorých konce sa viazali vzadu. Vydaté ženy šatky nosili stále. Pri práci mali kartúnové ale mali aj niekoľko kvalitnejších s jemnými vzormi. Šatky sa viazali pod bradou do upraveného uzla.
Dievčatá mali vlasy zapletené do vrkoča a spustený na chrbát. Vydatá žena vrkoč mala zakrútený na záhlaví do kruhu, upevnený sponkami a zakrytý šatkou. Na vlasoch sa tu nenosili čepce ako napríklad v neďalekej slovenskej dedine v Belži.
Muži nosili dlhé nohavice zúžené do kolien s čiernymi alebo hnedými čižmami bez šnurovania alebo šnurovacie so sárou (birgerli). Na vrch nosili biele košele a sako. Cez pracovné dni mali na sebe vestu z ovčej kožušiny, takzvaný bekecs (bekeč). Klobúk tiež nesmel chýbať z oblečenia. V lete mužmi nosili široké nohavice z konope.
Od 2. polovice 20. storočia odev, hlavne mladých, sa prispôsobuje móde. Na začiatku 21.st. oblečene mestského obyvateľstva sa neodlišuje od šiat dedinského. Staršie ženy z Milhosťa zvyky v obliekaní ešte stále držia istým spôsobom - uprednostňujú tmavšie farby, nosia šatky na hlave...
Miestny cintorín
thumb|right|Dvojica historickýc náhrobných kameňov Cintorín v Milhosti má troch majiteľov. Západná strana patrí obci, ľavá katolíckej cirkvi a pravá reformovanej. Na cintoríne sa nachádzajú hrobky zdobené starými drevenými pamätníkmi ktorých volali „gombfa“. Hroby reformovaných boli označený troma tipmi drevených náhrobníkov, rozdielny pre mužov, ženy i mladých. Katolíci používali drevený kríž. Okrem drevených náhrobníkov sa tu nachádzajú aj kamenné z prelomu 19. a 20. storočia. K najstarším patrí dvojica, asi 1,50 m vysokých, náhrobných kameňov ktorých na vrchu sú vytesané lebky s otvorom.
Loucé
Loucé je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Orne, v regióne Dolná Normandia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Jabkenice
Jabkenice je obec v Česku v okrese Mladá Boleslav v Stredočeskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 373 obyvateľov, z toho 196 mužov a 177 žien, pričom priemerný vek v obci bol 45,4 roka (muži 43,6 roka, ženy 47,5 roka).
Roňavská brána
Roňavská brána je geomorfologický útvar a zároveň geomorfologická časť Zemplínskych vrchov.
Polohopis
Hierarchia Alpsko-himalájska sústava → Karpaty → Západné Karpaty → Vnútorné Západné Karpaty → Matransko-slanská oblasť → Zemplínske vrchy → Roňavská brána *** Nachádza sa v juhozápadnej časti okresu Trebišov, približne medzi Čerhovom a Boršou a oddeľuje slovenskú a maďarskú časť pohoria. Zníženinou preteká rieka Roňava, vytvárajúca na tomto úseku štátnu hranicu s Maďarskom.
Zoznam kultúrnych pamiatok v Kežmarku (Hv – T)
Toto je zoznam kultúrnych pamiatok v meste Kežmarok v okrese Kežmarok s názvami ulíc od Hv do T.
Pyramída Pepiho II.
Pyramída Pepiho II. alebo Lepsius XLI je kráľovská hrobka, ktorá sa nachádza na južnom okraji pohrebiska pri dedine Sakkára v Egypte.
Pyramídu dal postaviť faraón Pepi II. (okolo 2246 – 2152 pred Kr.), posledný panovník 6. dynastie, syn faraóna Pepiho I. a mladší brat faraóna Merenreho.
Pyramída
Pyramída je poslednou, ktorá je „postavená v najlepších tradíciách stavebného umenia Starej ríše.“ Konštrukcia komplexu nevybočuje zo zaužívaného spôsobu, akým sa stavali pyramídy z konca 5. a celú 6. dynastiu. Päťstupňovité jadro z malých vápencových kvádrov, spájaných hlinenou maltou, je dnes obnažené. Obklad bol z kvalitných blokov z jemného vápenca. Jedinou zvláštnosťou je 7 metrov široký pás muriva, ktorý prebieha okolo pyramídy vo výške tretieho radu obkladu. Bol prirobený dodatočne a kvôli nemu sa musel posúvať múr uzatvárajúci pyramídový areál. Vnútorné priestory opakovali štruktúru Džedkareho pyramídy: Vstup spod severnej steny, zo vstupnej (severnej) kaplnky, zostupujúca chodba do vestibulu s reliéfnou výzdobou hviezdneho neba a Textov pyramíd, kde sa vyrovnávala a vodorovne pokračovala pod základňou pod vrchol pyramídy, tri granitové bloky uzáveru chodby (porticullis), ďalej predsieň, západne od nej pohrebná komora, východne serdab (zásobné priestory) s troma výklenkami. Strop predsiene a komory bol sedlový, z troch vrstiev veľkých vápencových blokov, zdobený reliéfom s motívom hviezdnej oblohy. Na stenách predsiene a komory sa nachádzali nápisy Textov pyramíd. V pohrebnej komore sa pri západnej stene nachádzal sarkofág z čierneho granitu a prázdný zapustený priestor v podlahe pre kanopy. Vo vestibule sa našlo niekoľko črepov z nádob a pár ďalších predmetov.
Pyramídový komplex
Predpokladá sa, že rovnako ako u niektorých iných komplexov sa v okolí rozkladalo sídlisko, tzv. pyramídové mesto. Kultová pyramída má obvyklú konštrukciu, rozmery a umiestnenie (juhovýchodné nárožie pyramídy). Zádušný chrám leží v osi pri východnej stene pyramídy a vychádzal z tradičnej schémy: Vstupná sieň, otvorené nádvorie, priečna chodba, päť výklenkov pre sochy a svätyňa s falošnými dverami. Obsahuje však niektoré nové prvky v usporiadaní dispozície, napr. tri priečne miestnosti medzi vstupom a vstupnou sieňou. Niektoré časti priestorov sa zachovali dodnes, napr. pilier na nádvorí z ružového kremenca s reliéfom, ktorý dnes stojí na svojom pôvodnom mieste, alebo reliéfna výzdoba priečnej chodby, ktorá zvykla rozdeľovať verejnú a súkromnú (intímnu) časť chrámu. Na reliéfoch sa nachádzajú tradičné výjavy, napr. beh panovníka počas slávnosti Sed. Forma niektorých reliéfnych vyobrazení zádušného chrámu pochádza zo Sahureho pyramídy a je dokladom kopírovania starších predlôh. Zachovali sa aj časti prvkov z červenej žuly zo súkromných miestností chrámu, rovnako ako reliéfy výzdoby. Po bokoch hlavných priestorov sa nachádzali skladové priestory chrámu. Do areálu pyramídy sa vstupovalo dvakrát zalomenou vzostupnou cestou, ktorej výzdoba sa zachovala len na malých častiach fragmentov bočných stien. Údolný chrám bol jedinečný, rešpektoval orientáciu vodnej plochy pred ním. Mal veľkú terasu s nástupnými rampami, z ktorej sa vstupovalo do chrámu, stĺpovú sieň alebo skladové priestory. Aj v údolnom chráme sa zachovalo niekoľko fragmentov reliéfnej výzdoby.
Pyramídy kráľovien
V okolí areálu hlavnej pyramídy za múrom sa našli tri pyramídy kráľovských manželiek, ktoré boli súčasne aj sestrami Pepiho II. Pyramídy Neit a Iput II. pri severozápadnom nároží areálu a pyramída Vedžebten pri južnom múre. Pyramídy majú vlastné malé zádušné chrámy, kultové pyramídky a ich areály sú obohnané múrmi, takže tvoria autonómne pyramídové komplexy. Pyramída Neit je postavená podobným spôsobom ako hlavná pyramída, jej jadro má tri stupne, chodbu zo severu, pohrebnú komoru s fragmentami reliéfov, pri západnej stene sarkofág a zásobný priestor na východe. Boli nájdené pozostatky pohrebnej výbavy kráľovnej. Pred pyramídou bol jednoduchý zádušný chrám s kultovou pyramídou. V areáli sa našlo 16 rituálne pochovaných drevených modelov lodí. Neit bola pravdepodobne hlavnou manželkou Pepiho II. Pyramída Iput II. je dnes skoro úplne zničená. Je podobná predchádzajúcej, len o niečo menšia a má horšiu kvalitu výzdoby. Podobnú má aj podzemnú štruktúru. Dispozícia zádušného chrámu je však atypická a dokonca v jednej zo zásobných komôr bola dodatočne pochovaná ďalšia Pepiho manželka Anchesenpepi, ktorá svojho manžela prežila. V tejto pyramíde sa našiel zápis, ktorý osvetľuje niektoré fakty k panovaniu faraónov 5. a 6. dynastie. Pyramída Vedžebten je dnes zdevastovaná, kedysi ju však pokrývali zlaté pláty. Vraví to text, ktorý sa našiel v priľahlom zádušnom chráme. Skladba podzemných priestorov bola podobná predchádzajúcim, chýbal zásobný priestor. Našla sa desatina pôvodných reliéfnych textov Textov pyramíd alabastrový obetný stôl z chrámu.
Výskum
Prieskum pyramídy urobil Perring a Maspero ako prvý vnikol do podzemných priestorov. Systematický ju skúmal Jéquier v prvej polovici 20. storočia (1926 – 1936), odkryl aj tri pyramídové komplexy kráľovien.
Koválovecký potok
Koválovecký potok je potok na Záhorí, preteká východnou časťou okresu Skalica. Je to pravostranný prítok Chvojnice, má dĺžku 6,5 km a je tokom IV. rádu.
Prameň
Pramení na južnom okraji Bielych Karpát (podcelok Žalostinská vrchovina) na juhozápadnom úpätí vrchu Čupy (574,3 m n. m.), v lokalite Cerovina, v nadmorskej výške približne 380 m n. m.
Opis toku
Najprv tečie juhozápadným smerom, vstupuje do Chvojnickej pahorkatiny, sprava priberá prítok z lokality Staré hory a zľava občasný tok spod Richtárky (509,0 m n. m.). Ďalej sa stáča na západ, preteká obcou Koválovec a ústi do vodnej nádrže Radošovce (235,0 m n. m.). Z pravej strany sa do nádrže vlieva Hlboký potok, Koválovecký potok následne vyteká z nádrže a na krátkom úseku pokračuje na juhozápad. Z pravej strany následne priberá Čaňov a ďalej už tečie smerom na juh. Na dolnom toku preteká intravilánom obce Radošovce, podteká štátnu cestu č. 51 a juhozápadne od centra obce sa v nadmorskej výške cca 213 m n. m. vlieva do Chvojnice.
Alrai
Alrai (arab. kalb al-rá`í – pastierov pes), Errai alebo Gama Cephei (γ Cep/γ Cephei) je dvojhviezda v súhvezdí Cefeus. Hlavná zložka je podobor zdanlivej jasnosti 3,22m, spektrálneho typu K1, triedy svietivosti IV. Vzdialenosť od Zeme je približne 45 ly.
Mikrofón je ručná zbraň
Mikrofón je ručná zbraň je debutový sólový album petržalského rapera Molocha Vlavo.
Moloch sa na albume prezentuje trochu odlišným štýlom, ako na predchádzajúcich albumoch Druhej Strany. Taktiež sa tu vyskytlo menej hostí, konkrétne Jedno Agresívne Oko, Kady-Šon, Korytnák, N. Muratovič, Vrabec, Tomi Popovič, Sáva Popovič a Orálny Signál Kako. Dá sa povedať, že album vznikol z veľkej časti za spolupráce 2 ľudí, producenta Umelca a repera Moloch Vlavo.
Mnohé skladby z tohto albumu sa objavili vo filme Bratislavafilm, na ktorý tiež odkazuje posledná skladba "Tu".
Unterfladnitz
Unterfladnitz je obec v Rakúsku v spolkovej krajine Štajersko v okrese Weiz.
Unterbergla
Unterbergla bola do 31. decembra 2014 samostatná obec v Rakúsku v spolkovej krajine Štajersko v okrese Deutschlandsberg. 1. januára 2015 bola obec Unterbergla spojená s trhovou obcou Groß Sankt Florian. Spojená trhová obec má názov Groß Sankt Florian.
Obec mala rozlohu a 1. januára 2014 v nej žilo 1 338 obyvateľov.
Australian Open
Australian Open je prvý zo štyroch grandslamových tenisových turnajov. Hrá sa každý január v Melbourne Park. Turnaj sa prvýkrát uskutočnil v roku 1905. Tak ako na ostatných grandslamových turnajoch aj na Australian Open sa zúčastňovali najvyššie postavení amatérski tenisti a do otvorenej éry (1968) bol známy ako Australian championships. Pôvodne sa hral na trávnatých dvorcoch štadióna Kooyong v juhovýchodnej časti Melbourne až kým bol v roku 1988 presunutý do Melbourne Park, kde sa hrá na tvrdom povrchu (Rebound Ace). Jediným hráčom, ktorý vyhral Australian Open na oboch povrchoch je Mats Wilander.
Jizerní Vtelno
Jizerní Vtelno je obec v Česku v okrese Mladá Boleslav v Stredočeskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 342 obyvateľov, z toho 165 mužov a 177 žien, pričom priemerný vek v obci bol 40,4 roka (muži 38,0 roka, ženy 42,6 roka).
Bytostný
Bytostný znamená týkajúci sa bytosti, podstaty, vnútorný.
Riaillé
Riaillé je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Loire-Atlantique, v regióne Pays-de-la-Loire.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Chropovský potok
Chropovský potok je potok na Záhorí, vo východnej časti okresu Skalica. Je to pravostranný prítok Chvojnice, meria 6 km a je tokom IV. rádu.
Pramení v Bielych Karpatoch, v podcelku Žalostinská vrchovina, na južnom svahu Richtárky (509,0 m n. m.) v nadmorskej výške okolo 440 m n. m. Tečie juhozápadným smerom tzv. Chropovskou stržou (rovnomenná PP na výmere 47,66 ha, vyhlásená v roku 1993 na ochranu skamenelín živočíchov z poslednej transgresie mora). Vstupuje do Chvojnickej pahorkatiny, tečie cez obec Chropov, sprava priberá prítok z oblasti Ciňačky a zľava prítok od osady Kamenec (spod kóty 271,9 m). Za obcou ďalej priberá dva ľavostranné prítoky, najprv z oblasti Pustých sadov, potom zo severozápadného úpätia Novej hory (317,4 m n. m.) a následne napája Radošovský rybník. Z rybníka vyteká západným smerom, z pravej strany ešte priberá krátky prítok a na okraji obce Radošovce sa stáča k svojmu ústiu na juh. Do Chvojnice sa vlieva juhovýchodne od stredu obce v nadmorskej výške okolo 221 m n. m.
Unterlamm
Unterlamm je obec v Rakúsku v spolkovej krajine Štajersko v okrese Südoststeiermark.
Žije tu obyvateľov.
Nadporučík
Ozbrojené sily Slovenskej republiky
Po zrušení hodnosti podporučík v roku 2002 je nadporučík druhá najnižšia dôstojnícka hodnosť. Najbližšia vyššia hodnosť je kapitán. Už na získanie hodnosti poručík je podmienkou ukončené bakalárske vzdelanie. Toto vzdelanie môže byť uskutočnené na Akadémii ozbrojených síl generála Milana Rastislava Štefánika v Liptovskom Mikuláši. Príkladom funkcie nadporučíka je zástupca veliteľa 1. mechanizovanej roty. V OSSR má nadporučík na náplecníku dve zlaté hviezdy bez lemovania.
Lougé-sur-Maire
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Byzantinizmus
Byzantinizmus môže byť:
Tartonne
Tartonne je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Alpes-de-Haute-Provence, v regióne Provence-Alpes-Côte d’Azur.
Poloha
Tartonne má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Tartonne má 136 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
Železničná trať Čop – Čierna nad Tisou
náhľad|Kilometer 0,000, štátna hranica s Ukrajinou Širokorozchodná trať z Čopu do Čiernej nad Tisou bola budovaná na základe dohody o vzájomnom styku železníc medzi bývalým Česko-Slovenskom a Sovietskym zväzom prijatej roku 1946 v Moskve. Touto dohodou sa Česko-Slovensko zaviazalo vybudovať prekládkovú stanicu v Čiernej nad Tisou. Prekladisko pozostávalo z koľají, kde boli vedľa seba širokorozchodná a normálnerozchodná koľaj.
Dankácky potok
Dankácky potok je potok na Záhorie, preteká územím okresov Myjava a Senica. Je to ľavostranný prítok Myjavy, má dĺžku 5,7 km a je tokom IV. rádu.
Prameň
Preteká Myjavskou pahorkatinou, pramení na západnom svahu Vrchhája (462,9 m n. m.), južne od obce Bukovec, v nadmorskej výške okolo 375 m n. m.
Opis toku
Od prameňa tečie na severozápad k osade Dankovci, sprava priberá krátky prítok a oblúkom sa stáča na juhozápad. Ďalej tečie cez osadu Horné Paseky, kde sprava priberá prítok spod Záhumenice (415,8 m n. m.) a zľava od osady Brožkovci. Pokračuje cez osadu Dolné Paseky, z ľavej strany priberá najprv prítok od osady Zuščíkovci a následne z tej istej strany aj prítok spod Varákovej (441,6 m n. m.). Za osadou napája vodnú nádrž Prietrž, z nej vyteká na západ a južne od obce Prietrž sa v nadmorskej výške 222,7 m n. m. vlieva do Myjavy.
Pavol Habera
Pavol Habera (*12. apríl 1962, Brezno, Česko-Slovensko), rodený Pavel Habera a v súčasnosti viac známy ako Paľo Habera, je slovenský spevák, hudobník, hudobný skladateľ a muzikálový herec. Výraznú popularitu nadobudol v 80. rokoch ako líder skupiny Team, neskôr prostredníctvom sólovej dráhy, ale aj ako kritický porotca v televíznej hudobnej show, Slovensko hľadá Superstar.
Biografia
Študoval ekonómiu na Vysokej školy ekonomickej (VŠE) v Bratislave, ale profesionálne sa venuje hudbe. Pred nástupom na základnú vojenskú službu pôsobil v kapele Tristo hrmených – 300 R (Andrej Šeban  – gitara, Pavol Habera – spev, A. Andrašovan – basgitara, M. Binder – klávesové nástroje, T. Krnáč – bicie) neskôr v skupine Burčiak (Paľo Daněk – basgitarista, Andrej Šeban – gitara, Martin Karvaš – klávesy, Ivan Jombík – bicie). Po vojenskej službe pôsobil v skupine Avion (Fero Griglák – gitara, Peter Peteraj – gitara, Pavol Kozma – bicie, Martin Karvaš – basová gitara, Pavol Habera – spev). Od roku 1988 hrá s martinskou skupinou Team. Najčastejším Haberovým textárom je Daniel Hevier. Pavol Habera žil istý čas aj v USA, momentálne býva v Prahe. Hrá v muzikáli Traja mušketieri v pražskom divadle Broadway. Jeho životnou partnerkou je česká modelka Daniela Peštová, s ktorou má dcéru Elu a syna Paula. Pavol Habera bol členom poroty súťaže Slovensko hľadá SuperStar a v súčasnosti je porotcom v súťaži Česko Slovenská Superstar. Je známy predovšetkým ako spevák, uplatňuje sa však aj ako skladateľ. Zložil napríklad hudbu k hitu Karla Gotta „Když muž se ženou snídá“. Z jeho dielne sú aj pesničky „Kým vieš snívať“ a „Príbeh nekončí“, hymny súťaží Slovensko hľadá SuperStar a Česko Slovenská Superstar. V roku 1991 vyhral Zlatého slávika. V roku 1993 hral hlavnú postavu vo filme Fontána pre Zuzanu 2. 28. júna 2021 si zahral v seriáli Susedia.
Heuvelland
Heuvelland je belgická obec vo Flámskom regióne v provincii Západné Flámsko.
Obyvateľstvo
Obec má približne 8 125 obyvateľov (2010).
Unterpremstätten
Žije tu 3 605 obyvateľov (1.1.2007).
Japonské národné futbalové mužstvo
Japonské národné futbalové mužstvo reprezentuje Japonsko na medzinárodných futbalových akciách, ako sú Majstrovstvá sveta alebo Majstrovstvá Ázie vo futbale.
História
Zápasy Japonska na MS:
Majstrovstvá sveta vo futbale 1998: Skupina - Argentína (0:1), Chorvátsko (0:1), Jamajka (1:2)
Majstrovstvá sveta vo futbale 2006: Skupina - Austrália (1:3), Chorvátsko (0:0), Brazília (1:4)
Majstrovstvá sveta vo futbale 2010: Skupina - Kamerun (1:0), Holandsko (0:1), Dánsko (3:1); Osemfinále - Paraguaj (0:0[3:5pen.)
Majstrovstvá sveta vo futbale 2014: Skupina - Pobrežie Slonoviny (1:2), Grécko (0:0), Kolumbia (1:4)
Majstrovstvá sveta vo futbale 2018: Skupina - Kolumbia (2:1), Senegal (2:2), Poľsko (0:1) ; Osemfinále - Belgicko (2:3)
Copa America
Japonsko je prvou krajinou mimo Ameriky ktoré si zahralo na Copa América, keďže boli pozvaný na Copa América 1999. Na Copa América 2011 bolo pozvané Japonsko ale kvôli zemetraseniu a cunami v Tóhoku účasť stiahlo nahradila ich na turnaji Kostarika. Japonsko bolo pozvané aj na Copa América 2013 ale účasť odmietlo kvôli problémom s plánovaním. Na Copa América 2019 už Japonsko pozvanie prijalo a zúčastnilo sa turnaja.
Externé zdroje
http://www.jfa.jp/eng/
Thèze
Thèze môže byť:
Cobus 2700
thumb|Cobus 2700 na [[Letisko Varšava-Okecie|letisku Varšava-Okecie]] Cobus 2700 je model letiskového autobusu, vyrábaného spoločnosťou Contrac Cobus.
Josefův Důl (okres Mladá Boleslav)
Josefův Důl je obec v Česku v okrese Mladá Boleslav v Stredočeskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 464 obyvateľov, z toho 232 mužov a 232 žien, pričom priemerný vek v obci bol 37,3 roka (muži 35,7 roka, ženy 38,9 roka).
Sokoľ
Sokoľ je obec na Slovensku v okrese Košice-okolie.
Na území obce sa nachádza aj hrad Sokoľ.
Burlaci na Volge
I. J. Repin, významný predstaviteľ umeleckého združenia ruských výtvarníkov peredvižnici, bol známy svojimi žánrovými scénami a námetmi vychádzajúcimi z historických udalostí svojej vlasti. K jeho všeobecne najznámejším dielam patrí obraz Burlaci na Volge.
Myšlienkou na vytvorenie tohto diela sa Repin začal zaoberať už v roku 1868. Podnetom mu bola scéna, ktorej bol svedkom pri jednom z výletov parníkom po rieke Neve. Tu sa prvý raz mal možnosť stretnúť s tzv. burlakmi. Tak nazývali tých, ktorí po brehu rieky ťahali lode proti jej prúdu. Rozsiahly materiál na tento obraz zhromaždil Repin v rokoch 1870 - 1872 (jeho súčasťou bola aj skica ceruzkou vystavená dnes v Tretiakovskej galérii).
Z postáv, ktoré sú na obraze zachytené, upútajú pozornosť predovšetkým traja muži v popredí, pravdepodobne akýsi predáci. Jeden z nich pripomína svojou mohutnou postavou a sklonenou hlavou so strapatými vlasmi bohatiera či hrdinu starých ruských bylín. Uprostred je muž, ktorého Repin namaľoval podľa niekdajšieho kňaza, človeka veľmi rozhľadeného, s neuveriteľnou hĺbkou a bohatstvom svojho duševného sveta. Predák, ktorý je k divákovi najbližšie je bývalý námorník. Muži sa zo všetkých síl zapierajú do hrubých popruhov a ich pohľady plné vzdoru a nenávisti najlepšie vypovedajú o ich ťažkom údele.
Interpretácia námetu prekročila u Repina rámec žánrového diela. Maliar tu dosiahol skvelé výtvarné a spoločenské zovšeobecnenie zobrazovanej témy. Viacerí z Repinových súčasníkov videli v tomto obraze ostrú morálnu výčitku za život ľudí na periférii spoločnosti, no súčasne presvedčenie, že úcta k prostému ľudu nie je iba frázou.
Po dokončení bol obraz vystavený v roku 1873 na umeleckej výstave v Petrohrade a hneď nato opustil územie krajiny, aby mohol byť prezentovaný na Svetovej výstave vo Viedni. Ako doma tak aj v hlavnom meste Rakúsko-Uhorska zožal veľký úspech. Ešte na výstave ho za tritisíc rubľov (ekvivalent 10-ročnej priemernej mzdy) kúpil veľkoknieža Vladimir Alexandrovič a zavesil ho v biliardovom salóne svojho paláca. Tu obraz visel až do roku 1917, kedy sa v rámci konfiškácií umeleckých predmetov po Októbrovej revolúcii dostal do Štátneho ruského múzea.
Thèze (Alpes-de-Haute-Provence)
Thèze je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Alpes-de-Haute-Provence, v regióne Provence-Alpes-Côte d’Azur.
Obyvateľstvo
Thèze má 216 obyvateľov (2009).
Kvantový počítač
náhľad|IBM Q System One Kvantový počítač je zariadenie na vykonávanie výpočtov, ktoré priamo využíva pri svojej činnosti kvantovomechanické fenomény, ako napríklad superpozíciu alebo kvantové previazanie častíc, na vykonávanie operácií nad dátami.
V klasickom počítači sa pracuje s bitmi (dvojstavová hodnota 0 alebo 1), v kvantovom počítači sa používajú qubity, tiež kvantové bity. Qubit môže byť vo dvoch stavoch súčasne. Tento prístup umožňuje kvantovým systémom riešiť určité úlohy výrazne rýchlejšie oproti klasickým systémom, čo je výhoda, ktorá sa exponenciálne zvyšuje s pridávaním ďalších qubitov.
Základným princípom kvantových výpočtov je to, že kvantové vlastnosti častíc sa môžu použiť na reprezentáciu a štruktúru dát a kvantové mechanizmy sa môžu použiť na vykonávanie operácií s týmito dátami. Počítanie reálnych úloh pomáha napr. v ekonómii a vesmírnom výskume.
Realizácie
Prevádzkovateľmi kvantových počítačov sú tiež firmy Google AI a NASA. V roku 2020 vláda Spojeného kráľovstva prispela k vybudovaniu kvantového počítača aj pre verejnosť v Londýne za 13 mil. eur. V roku 2021 takto vzniklá ORCA Computing potvrdila nákup ďalších qubitov a spoluprácu s partnermi.
Slanské Nové Mesto
Slanské Nové Mesto (v minulosti Nové Mesto, ) je obec na Slovensku v okrese Košice-okolie.
Polohopis
Slanské Nové Mesto leží v južnej časti Slanských vrchov v nadmorskej výške Územie má charakter mierne kopcovitého terénu a intravilán obce obmývajú potoky Roňava a Slančík. V okolí obce prevládajú bukovo-dubové lesy a žije tu pestrá skladba flóry a fauny.
Dejiny
Prvá písomná zmienka o obci pochádza z roku 1332. Predpokladá sa, že obec bola založená na kráľovskej pôde nemeckými kolonistami. Koncom 14. storočia sa dostala do vlastníctva šlachticov Lossonczyovcov a v 16. storočí prešlo do rúk Forgáchovcom. V 17. storočí bolo Slanské Nové Mesto známe výrobou drevených sudov. V 19. storočí zas prevádzkou mlyna a neskôr aj krčmou Fiálka, ktorá je dnes v prevádzke pod názvom Stodola na rázcestí.
Bývalé Slanské Nové Mesto ležalo v údolí potoka Roňava. Pravdepodobne výpadmi Turkov bolo zničené. Bývalá zničená obec bola väčším mestečkom, o čom svedčí aj miestna farská kronika. V 18. storočí bola obec opätovne založená pod názvom Uj-Város, ktorý s malou obmenou Újváros vydržal až do roku 1907, keď bol zmenený na Szaláncújváros.
V uhorskom geografickom lexikóne z roku 1851 sa obec spomína ako prevažne rusko-slovenská (resp. rusínsko-slovenská) so 489 obyvateľmi. Štatistika z roku 1910 vykazovala v Slanskom Novom Meste 531 obyvateľov, z toho bolo 356 Slovákov, 166 Maďarov a 9 Nemcov.
Po prvej svetovej vojne pripadla obec na základe Trianonskej mierovej zmluvy Česko-Slovenskej republike. V medzivojnovom období sa používal úradne preložený názov Nové Mesto. V roku 1948 došlo k doplneniu názvu obce podľa maďarského vzoru do podoby Slanské Nové Mesto.
Obyvateľstvo
V súčasnosti má obec 473 obyvateľov, z ktorých je takmer 62% rímskokatolíkov, zvyšok tvorí gréckokatolíci, evanjelici a obyvatelia bez, resp. s nezisteným vierovyznaním.
Školstvo
V obci sídli jedna materská škola.
Partnerské obce
Niekoľko obcí susediacich so Slanským Novým Mestom tvorí Slanský mikroregión (Blažice, Bohdanovce, Kalša, Nižný Čaj, Nový Salaš, Rákoš, Ruskov, Slančík, Slanec, Slanské Nové Mesto, Slanská Huta a Vyšný Čaj).
Cobus 2400
Cobus 2400 je model letiskového autobusu vyrábeného spoločnosťou Contrac Cobus.
Louvières-en-Auge
Louvières-en-Auge je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Orne, v regióne Dolná Normandia.