cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kalliteles (sochár)
Kalliteles bol grécky sochár v 5. storočí. Kalliteles, grécky sochár neznámeho rodiska, bol činný v 5. storočí pred Kr. Podľa Pausania bol spoluautorom sochy boha Herma umiestnenej na posvätnej pôde Olympie: „''Hermes, nesúci jahňa v podpazuší a s prilbou na hlave, odetý v chitóne a plášti, nie je dar Formida, ale ho bohu darovali Arkáďania z Fenea. Nápis hlása, že ho vytvoril aigínsky Onatas a s ním Kallitelés, a zdá sa mi, že Kallitelés bol Onatov žiak alebo syn.''“
Národné futbalové mužstvo Amerických Panenských ostrovov
Národné futbalové mužstvo Amerických Panenských ostrovov reprezentuje Americké Panenské ostrovy na medzinárodných futbalových akciách, ako sú Majstrovstvá sveta a Zlatý pohár CONCACAF.
História
Futbalový zväz bol založený v roku 1987. Americké Panenské ostrovy sa nikdy nekvalifikovali na Majstrovstvá sveta vo futbale alebo na Zlatý pohár CONCACAF. Národný tím patrí medzi najhoršie tímy na svete. Momentálne im patrí až 207. miesto v rebríčku FIFA.
Kopec (Košecké Podhradie)
Kopec je miestna časť obce Košecké Podhradie, do roku 1968 samostatná obec. Nachádza sa viac ako 10 kilometrov od okresného mesta Ilava a 5 kilometrov od Košeckého Podhradia (časti Veľké Košecké Podhradie a Malé Košecké Podhradie geograficky tvoria spojenú obec).
História
Prvá písomná zmienka o Kopci pochádza z roku 1397, vtedy sa uvádza ako Kopech . Názvy: 1773/1786 - Kopecz; 1808 - Kopecz; 1863-1902 - Kopec; 1907-1913 - Tóthalom; 1920-1976 - Kopec. V roku 1968 došlo k zlúčeniu obcí Kopec a Veľké Košecké Podhradie.
Podľa legendy Kopec založil drevorubač menom Turza. Táto povera sa traduje medzi obyvateľmi ale zdroj, ktorý by ju potvrdil chýba.
Ďalšia povera sa viaže k názvu obce. Variácií tohto príbehu je viacero ale jedno majú všetky spoločné - jedlo. Podľa danej povery pútnici (v jednej verzii mnísi) cestovali po obciach a zavítali do Zliechova, tu im obyvatelia naložili málo jedla a tak vznikol názov Zlíchov - Zliechov. Ďalej na svojej ceste zavítali do obce Košecké Rovné, kde im naložili jedlo do roviny s tanierom, odtiaľ názov Rovné. Ich treťou zastávkou bola malá dedinka Stredná (Horná a Dolná Stredná). V tejto obci pútnici dostali strednú porciu jedla, od toho názov Stredná. Nakoniec zavítali do Kopca, kde im naservírovali kopce jedla, na základe toho sa vraj dedina pomenovala Kopec. Skutočný pôvod názvu sa však stratil v čase.
Kat Rocket
Kat Rocket (spočiatku Catrocket) bola kanadská indie rocková hudobná skupina založená v roku 1993 v Toronte. Poslednú zostavu tvorila Stella Panacciová (klávesy/spev), Darren Danish (gitara/spev), Paul Pfisterer (basgitara/spev), Dave Sera (gitara) a Geoff Hen (bicie).
História
Skupina vznikla v roku 1993 pod názvom Catrocket a založili ju Stella Panacciová, Mikko Malinick, David Solursh a Darren Donaghey. Spoluvlastníkom a manažérom skupiny bol strýko Stelly Panacciovej, Mario Panacci, ktorý v roku 1991 spolu so svojou neterou Stellou zakladal vlastné hudobné vydavateľstvo Hoodwink Records. Malinicka a Solursha neskôr nahradili John Calabrese a Justin Peroff.
Záhradný potok
Záhradný potok je potok v regióne Zemplín na území obce Stakčín v okrese Snina v Prešovskom kraji.
Nachádza sa v geomorfologickom celku Bukovské vrchy a geomorfologickom podcelku Bukovce. Je ľavostranným prítokom Cirochy a má dĺžku. Je vodným tokom VII. rádu.
Prameň
Pramení v vo východocentrálnej časti územia obce Stakčín, v lesnom extraviláne na juhozápadnom svahu vrchu Kučalata.
Opis toku
Od prameňa tečie západným smerom cez lesný extravilán, veľkým oblúkom a postupne mení smer na juhozápad, západ a severozápad. Priberá viacero bezmenných prítokov a popri lese Záhrady a Brište pokračuje v západnom smere k ústiu do rieky Cirochy ako jej ľavostranný prítok.
Pôvod názvu
Vodný tok Záhradný potok na území obce Stakčín má pôvod v toponyme lesa Záhrady, v priestore ktorého preteká. Z toponyma kombináciou s formantom -ný a všeobecným podstatným menom potok s významom menší prirodzený vodný tok, bolo utvorené dvojčlenné hydronymum atributívneho typu (dvojčlenný determinatívny názov so zhodou), zložený z prídavného mena a z podstatného mena v podobe Záhradný potok ako súčasť veľmi početnej skupiny názvov v slovenskej toponymii, najmä hydronymii.
Názov vodného toku Záhradný potok bol štandardizovaný v roku 1990. V priestore slovenskej hydronymie potokov hydronymum Záhradný potok je jedinečným hydronymom (marec 2022).
Boeing P-8 Poseidon
P-8 Poseidon je americké protiponorkové a námorné hliadkové lietadlo, vyvinuté pre americké námorníctvo. Vzniklo modifikáciou civilného dopravného lietadla Boeing 737-800.
P-8 Poseidon je určený na boj proti ponorkám a hladinovým plavidlám. Nesie rôzne sonarové bóje, torpéda ako aj protilodné riadené strely AGM-84 Harpoon. Lietadlo je skonštruované tak, aby operovalo spolu s dronmi MQ-4C Triton.
Vo viacerých krajinách nahradí zastarané lietadlá P-3 Orion.
Vznik a vývoj
thumb|right|Slávnostné predstavenie verejnosti
V 80-tych rokoch začalo americké námorníctvo analyzovať možnosť obmeny zastaraných lietadiel P-3 Orion, lebo v dôsledku zvýšenia hmotnosti sa skrátil ich dolet a blížil sa aj koniec ich životnosti. Požiadavky námorníctva na nové protiponorkové lietadlo obsahovali aj znížené prevádzkové náklady. V roku 1989 bola podpísaná zmluva s firmou Lockheed, ktorej predmetom bol vývoj lietadla P-7. Tento kontrakt bol však hneď v nasledujúcom roku zrušený.
V roku 2000 bola vyhlásená nová súťaž, do ktorej sa zapojil Lockheed Martin s vylepšenou P-3 označovanou ako Orion 21. Spoločnosť Boeing prišla s návrhom založenom na dopravnom lietadle 737-800. Do súťaže vstúpila aj britská firma BAE Systems so svojou verziou hliadkovacieho lietadla Nimrod MRA4, táto ponuka však bola politicky nepriechodná. BAE Systems by musela pribrať k spolupráci výrobného partnera so sídlom v Spojených štátoch a preto sa zo súťaže stiahla. Dňa 14. mája 2004 bol za víťaza označený Boeing a v júni tohto istého roka podpísalo námorníctvo s touto spoločnosťou zmluvu o vývoji. Hlavnými subdodávateľmi sú Raytheon, Northrop Grumman, Spirit AeroSystems, GE Aviation Systems, Marshall Aerospace and Defence Group, CFMI, BAE Systems a Marotta.
Pôvodný plán počítal s tým, že americké námorníctvo si objedná najmenej 108 lietadiel. Ďalšie objednávky by mohli prísť od iných krajín, ktoré v minulosti úhrnne nakúpili viac ako 200 lietadiel P-3. V júli 2004 si americké námorníctvo objednalo prvých päť viacúčelových námorných lietadiel a 30. marca 2005 získal tento typ oficiálne označenie P-8A. Prvý let jedného z týchto lietadiel sa konal 25. apríla 2009.
Prvé lietadlo z počiatočnej sériovej výroby bolo americkej armáde dodané 4. marca 2012. Stroje P-8A dosiahli US Navy počiatočnú operačnú spôsobilosť v novembri 2013.
Konštrukcia
thumb|right|Stanovisko operátorov P-8 thumb|right|Kokpit P-8A
P-8 je militarizovaná verzia Boeingu 737-800ERX. Lietadlo má kvôli operáciám v nízkej nadmorskej výške zosilnený trup. 90kVA generátory z civilných 737 boli nahradené silnejšími. Na každom motore je až 180kVA elektrický generátor, aby bolo možné napájať dodatočnú palubnú elektroniku. To si vyžadovalo prepracovanie gondol a aj krídel. P-8 dokáže letieť plynulejšie a vystavuje posádky menším turbulenciám ako predchádzajúce P-3, čo im umožňuje lepšie sa sústrediť na misie.
Päť obslužných staníc pre operátorov je namontovaných v rade pozdĺž bočnej strany kabíny. V priestore operátorov nie sú okná, jedno pozorovateľské okno sa nachádza na každej strane trupu v prednej časti kabíny. Za krídlami je krátka bombovnica, v ktorej sú nesené torpéda a iné vybavenie. P-8 by mal mať spôsobilosť viesť protiponorkový boj aj z veľkej nadmorskej výšky. Zabezpečiť by to mala úprava torpéda Mark 54 na kĺzavú bombu, vďaka čomu ho bude možné vypúšťať z výšky až.
P-8 je vybavený viacúčelovým vyhľadávacím radarom Raytheon APY-10. Na rozdiel od lietadiel P-3 Orion nová P-8 nemá detektor magnetických anomálií (MAD). Dôvodom bolo zníženie hmotnosti za účelom dosiahnutia väčšieho dostupu, ale aj fakt, že akustický senzorový systém je údajne účinnejší ako samotný MAD. Výnimku tvoria indické P-8I, ktoré sú týmto zariadením vybavené na základe požiadavky indického námorníctva.
Lietadlo je vybavené infra-červeným senzorom MX-20HD EO/IR, ktorý je vylepšením pôvodného MX-20, nachádzajúcim sa na P-3 Orion. Novinkou, ktorá sa nenachádzala ani na P-3C, je systém elektronických opatrení, vyvinutý na základe systému z EA-18G Growler. Pre vlastnú ochranu pred tepelne navádzanými raketami má systém AAQ-24.
Pohon P-8A zabezpečujú dva dvojprúdové motory CFM56-7B27A, každý s výkonom 121 kN. Maximálny dolet stroja je. Akčný rádius lietadla je 2200 km, vrámci čoho dokáže na požadovanom mieste ešte 4 hodiny viesť protiponorkový boj. Dolet môže byť predĺžený pomocou tankovania počas letu, P-8 však nedokáže natankovať prostredníctvom klasickej hadice s košom. Poseidon je tak odkázaný len na doplnenie paliva pomocou tankovacieho ramena, ktorým sú vybavené lietadlá KC-135 Stratotanker, KC-10 Extender a KC-46 Pegasus.
P-8A má v porovnaní so svojim predchodcom dvojnásobnú kapacitu sonarových bójí. Môže niesť až 120 bójí a spracovávať údaje zo 64 z nich súčasne prostredníctvom piatich vzájomne prepojených pracovných staníc. Lietadlo využíva tri rovnaké typy bójí ako P-3: pasívne smerové SSQ-53 (DIFAR), aktívne smerové SSQ-62 (DICASS) a aktívny prijímač SSQ-101 (ADAR).
USA a Austrália budú lietadlá P-8A prevádzkovať spolu s prieskumnými dronmi MQ-4C Triton. V kombinácii s týmito bezposádkovými lietadlami dokážu Poseidony vrámci hliadkovania pokryť obrovské morské plochy.
Používatelia
thumb|right|P-8I so strelami Harpoon pod krídlami a detektorom magnetických anomálií thumb|right|P-8A zhadzuje torpédo Mark 46
Súčasní používatelia
Austrália India Spojené kráľovstvo USA
Budúci používatelia
Nórsko Nový Zéland Kórejská republika
Špecifikácie
thumb|right|P-8 Poseidon (vpredu) počas letu s turbovrtuľovým P-3C Orion thumb|right|Porovnanie amerického P-8A (vľavo) a japonského Kawasaki P-1 (vpravo) thumb|right|Tankovanie P-8 počas letu prostredníctvom KC-135
Cukuba sákitto
Cukuba sákitto  je motoršportový pretekársky okruh, ktorý sa nachádza sa v Šimocuma v susedstve s mestom Cukuba v prefektúre Ibaraki v Japonsku. Je dlhý 2,045 kilometra a najdlhšia rovina má 437 metrov. Na okruhu je aj malá šikana používaná iba pre motocykové preteky, ktorá zväčšuje dĺžku na 2,070 kilometra. Okruh bol postavený v roku 1966 a v súčasnosti sa na ňom konajú súťaže každý týždeň.
Okruh sa objavil v mnohých videohrách, vrátane Forza Motorsport Forza Motorsport 2, Forza Motorsport 3 a Forza motorsport 4, Gran Turismo 4, Gran Turismo PSP, Gran Turismo 5, Tourist Trophy, Enthusia Professional Racing a D1 Grand Prix. Okruh sa zvyčajne používa na tuningové súťaže a preslávilo ho použitie časopisom Best Motoring na testovanie a preteky rôznych vozidiel.
Time attack
2007 17. ročný Revspeed Super Battle na Cukuba sákitto
Matuška
Matuška, Matúška (Matuska, Matuschka, Mattuschka), Matušková, Matúšková:
Ullmann
Ullmann (Ullmannová), Ullman, Ulmann, Ulman:
Bohumila Zástěrová
PhDr. Bohumila Zástěrová CSc. (* 5. február 1915, Mladá Boleslav† 23. jún 1987) bola česká historička a byzantologička, pracovníčka Slovanského ústavu Česko-slovenskej akadémie vied. Bola žiačkou a asistentkou Milady Pavlovej. V 50-tych tokoch 20. storočia zaisťovala redakčnú prácu časopisu Byzantinoslavica, od roku 1975 až do svojej smrti stála na jeho čele. Zaujímala sa najmä o tematiku Avarov, byzantsko-slovanských vzťahov a najstaršie ruské dejiny. V 80-tych rokoch koordinovala autorský kolektív knihy Dějiny Byzance. Podľa obsahu knihy sama pracovala najmä na kapitole Zrod středověké Byzance. Vydania knihy sa však už nedožila.
Dielo
Monografie podľa:
Životný cyklus (rozlišovacia stránka)
Životný cyklus môže byť:
ThinkPad
V súčasnosti ich vyrába čínska firma Lenovo, ktorá kúpila divíziu firmy IBM na výrobu PC a notebookov. Podpis zmluvy o predaji bol uskutočnený 7. decembra 2004.
História a súčasnosť
Vonkajším poznávacím znakom týchto notebookov bol zvyčajne konzervatívny čierny hranatý dizajn, ktorý sa od predaja divízie začína pomaly meniť. Tieto zmeny sú zrejme dané technologickým pokrokom a tiež rozdielnu filozofiou spoločnosti Lenovo. Za zmeny možno považovať nasledovné:
Aj napriek týmto zmenám si ale notebooky radov ThinkPad stále ponechávajú svoje základné vlastnosti, ako je výkon a stabilita. Tieto prvky sú dané pokrokovou ochranou jednotlivých komponentov (napr. aktívna ochrana disku a pod.).
Výbava
Výbava pri rade ThinkPad býva nadštandardná, oproti iným výrobcom, avšak líši sa pri jednotlivých radoch a modeloch.
Active Protection System
Aktívna ochrana disku - Active Protection System, pracuje na systéme odstavenia čítacích hláv hard disku, či jeho uspania, na základe dát získaných zo vstavaného akcelerometra (G-snímač). V ponuke originálneho software je výber z troch úrovní nastavenia citlivosti - Low, Medium a High, ďalej potom možnosť ignorovania stálych otrasov, napríklad pri jazde vlakom či autom, nastavenie pre verziu Tablet, pri použití stylusu, a možnosť suspendovania hard disku manuálne, či po uplynutí nastaveného času. Ako zaujímavosť je potrebné ešte spomenúť, že je tu možnosť sledovania blokácie hard disku v reálnom čase priamo v ovládacom programe, či na ikone v oznamovacej oblasti.
Predchodcom tohto systému u starších modelov bol skutočný mini airbag, ktorý chránil disk pri páde počítača atď.
Ďalej je potrebné ešte spomenúť, že hard disk je štandardne uložený v gumových puzdrách, na oboch stranách disku.
Ochrana proti poliatiu klávesnice
Funguje pri státí notebooku vo vodorovnej polohe tak, že keď dôjde k poliatiu klávesnice kvapalinou, je zvedená odvodnými kanálikmi z klávesnice, z ktorých putuje otvormi v šasi pod notebook. V návode sa uvádza kapacita až jeden deciliter pri jednom postriekaní.
Roll Cage
Šasi je vyrobené zo zliatiny horčíka, ktorá je situovaná vo vnútri prístroja, a to aj pod displejom, pričom okolité plasty majú iba krycí a dizajnový efekt. Obe časti sú potom spojené kovovými pántami.
UltraBay
UltraBay slot umožňuje pripojenie viacerých komponentov, teda štandardnú DVD mechaniku možno nahradiť druhým hard diskom, prídavnou batériou, ale aj druhou grafickou kartou. Pre odpojenie zariadenia je dodávaný originálny softvér EasyEject.
UltraConnect
Je súbor antén okolo displeja, umožňujúci bezdrôtové pripojenie k sieťam Wi-Fi v štandarde a, b, gn, k sieťam WiMAX, a k bezdrôtovému USB WUSB
Kurzor
Na ovládanie pohybu myši slúži štandardný touchpad, ale aj trackpoint, ide o mini joystick umiestnený medzi klávesmi G, H a B, v súčinnosti s tromi tlačidlami.
Fingerprint
Spolu s originálnym Biometric Software slúži čítačka odtlačkov prstov na prihlasovanie do systému, či pre rôzne webové aplikácie.
DisplayPort
Je alternatívou HDMI, pričom prenos nestráca na kvalite i pri použití dlhšieho a menej kvalitného kábla.
Docking Port & amp; Port Replicators
Port umiestnený zospodu prístroja je určený na zasunutie notebooku do dokovacej stanice, či replikácie stanice. Tieto obohacujú notebook o ďalšie konektory, či jednotky CD ROM.
Pozoruhodným konštrukčným riešením, ktoré sa objavilo v modeli ThinkPad 701C (rok 1995), bola klávesnica, ktorá sa automaticky rozložila súčasne s otvorením notebooku (tzv. TrackWrite alebo butterfly keyboard).
Birieux
Birieux je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Ain, v regióne Rhône-Alpes.
Polohopis
Birieux má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod.
Obyvateľstvo
Birieux má 225 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
Korean Broadcasting System
Korean Broadcasting System (KBS) je národným vysielateľom v Južnej Kórei. Spoločnosť bola založená v roku 1927 a je jedným z popredných juhokórejských televíznych a rozhlasových vysielateľov.
Staroveská kotlina
Staroveská kotlina je geomorfologickou časťou Veterného vrchu, podcelku Spišskej Magury. Leží v jej severnej časti, v okolí mesta Spišská Stará Ves v kežmarskom a staroľubovnianskom okrese.
Polohopis
Hierarchia Alpsko-himalájska sústava → Karpaty → Západné Karpaty → Vonkajšie Západné Karpaty → Podhôľno-magurská oblasť → Spišská Magura → Veterný vrch → Staroveská kotlina ***
Kotlina sa nachádza v severnej časti Spišskej Magury a zaberá severozápadnú časť Veterného vrchu, zvažujúcu sa k rieke Dunajec. Zjednodušene zasahuje územie od Spišských Hanušoviec na juhozápade a Spišskej Starej Vsi na severozápade, po Červený Kláštor a Veľký Lipník na východe. Severný a severozápadný okraj vymedzuje štátna hranica s Poľskom, juhozápadne susedí Repisko, podcelok Spišskej Magury. Juhovýchodným smerom pokračuje podcelok Veterný vrch a severovýchodne vedie údolím Lipníka hranica s Pieninami.
Územie Staroveskej kotliny je súčasťou povodia Dunajca, ktorý tečie severným okrajom tejto časti pohoria a na východnom okraji vytvára Prielom Dunajca. Najväčšími prítokmi z kotliny sú Starovinský a Hardinský potok, Rieka, Jordanec, Havka a Lipník.
Doprava
Centrálnou časťou kotliny vedie cesta II/542 zo Spišskej Belej (napojenie na I/66) cez Magurské sedlo, Spišské Hanušovce a Matiašovce do Spišskej Starej Vsi, kde križuje cestu II/543 (Spišská Stará Ves – Červený Kláštor – Haligovce – Veľký Lipník) do Hniezdna (napojenie na I/77).
Chránené územia
Celý Veterný vrch a teda i Staroveská kotlina leží v ochrannom pásme Pieninského národného parku. Samotný národný park leží severovýchodne, oddelený potokom Lipník. Osobitne chránené lokality sa na území kotliny nenachádzajú.
Turizmus
Táto časť Spišskej Magury tvorí najmä východisko do susedného Pieninského národného parku. V rámci kotliny sú atraktívne predovšetkým pamiatky v okolí Červeného Kláštora, kde sa nachádza rovnomenný kartuziánsky kláštor. V blízkosti obce začína jedinečný Prielom Dunajca, no zaujmú tiež obnovené kúpele Smerdžonka.
Čistý diel
Čistý diel je vrch v pohorí Levočské vrchy. Leží nad obcou Torysky, približne severovýchodne od Levoče.
Poloha
Nachádza sa v strednej časti pohoria, v geomorfologickom podcelku Levočská vysočina. Leží v Prešovskom kraji, v okrese Sabinov a na katastrálnom území obce Tichý Potok. Najbližšími sídlami sú južne situované Torysky a Nižné Repaše, východne leží Tichý Potok, severným smerom Šambron a Jakubany a západným Ihľany.
Opis
Čistý diel leží v rázsoche, ktorá vybieha východným smerom z kóty, medzi Javorinou a Derežovou , cez Škapovú. Severne sa nachádza Jankovec, Piesočný vrch a Čiernohuzec , východne Chmelov , Javorinka  a Na Bielkach , južne Obšar  a Uhlisko  a západne Škapová , Javor  a Derežová. Oblasť patrí do povodia Torysy, kam vodu zo severných svahov odvádza potok Škapová a z južných jej prítok Čistý potok. Na vrchol nevedie značený turistický chodník.
Výhľady
Vrchol pokrýva súvislý, miestami riedky les, ktorý neumožňuje rozhľad. Z vhodných lokalít s redšou vegetáciou možno vidieť okolité vrcholy Levočských vrchov, ojedinele tiež Čergov, Bachureň, Slanské vrchy, Branisko a Volovské vrchy.
Prístup
Na vrchol nevedie značená turistická trasa, preto prístup je možný neznačenými lesnými cestami a chodníkmi z okolitých údolí. Západne vedúcim hrebeňom vedie sedlom Václavák červeno značená turistická trasa, vedúca z Levočskej doliny severným smerom do Nižných Ružbách.
Claude Bénard
Claude Bénard (* 5. október 1926, Cholet† 19. júl 2016, Angoulême) bol francúzsky maliar, grafik a sochár.
Životopis
Narodil sa v mestečku Cholete 5. októbra 1926. Jeho rodina sa presťahovala do mesta Angoulême v roku 1928, kde aj zomrel 19. júla 2016. Maľovať začal vo veku 10 rokov.
Stredoškolské štúdium absolvoval na Lycée Guez de Balzac v Angoulême, neskôr študoval na École des Beaux-Arts v Paríži (pod vedením Jeana Dupasa) a čiastočným vedením profesorov G. Cheyssiala a E. Fougerata.
Prvú výstavu mal v Salon des artistes français vo veku 21 rokov.
Po niekoľkých študijných cestách v zahraničí sa vrátil do Angoulême, kde navštevoval maliara Josué Gaboriauda, od ktorého získal po úmrtí stojan, ktorý nepochybne patril slávnemu maliarovi Renoirovi.
Od roku 1957 do roku 1980 bol profesorom na škole výtvarných umení v Angoulême.
Zúčastnil sa mnohých výstav vo Francúzsku a v zahraničí a bol vystavujúcim členom v Salon des artistes français, Salon des indépendants a v Salon d’automne v Paríži.
Je držiteľom viac ako sedemdesiatich ocenení a vyznamenaní.
V roku 1978 založil Kruh umelcov nazývaný Cercle Angoumoisin des Arts a v roku 1979 organizoval (s Monique Bussac) veľtrh súčasného umenia v Angoulême, spájajúci potvrdené talenty s mladými umelcami Charentais.
V Angoulême v rokoch 1972, 1984, 2001 a 2017 mu boli venované ako pocta 4 výstavy.
Kreslil až do svojich posledných týždňov. Jeho manželka Anne Bénardová bola jeho vernou asistentkou, mal s ňou dcéru Annie Reuff-Bénard. V jeho štúdiu v meste Angoulême sa v súčasnosti nachádza spoločnosť ABC, Atelier Bénard Cousset, kde sú vystavené jeho diela a diela umelkyne Charente Jean-Marie Cousset.
Štýl
Jeho štýl bol až do konca šesťdesiatych rokov klasický obrazový. Neskôr sa vyvinul do symbolizmu. Bénard vytvoril niťové postavy, ktoré ho charakterizujú. Jeho logom sa stal motív „učiteľ a žiak“. Preskúmal rôzne techniky tvorby: olejomaľbu, maľbu akrylom, kreslenie, medené gravírovanie na drevo, litografiu, sieťotlač. Jeho majstrovstvo ocenil aj Albert Decaris. Na vlastných lisoch v dielni vyrábal litografie, medené dosky a rytiny do dreva. Od roku 1998 vytvoril niekoľko sôch zo svojich slávnych nití, vyrobených z tepaného železa.
Fabrègues
Fabrègues je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Hérault, v regióne Languedoc-Roussillon.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Biziat
Biziat je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Ain, v regióne Rhône-Alpes.
Polohopis
Biziat má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod.
Obyvateľstvo
Biziat má 788 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
Harald I. (Nórsko)
Život
Harald bol syn Halfanada Gudrodssona, vládcu malého kráľovstva Vestfod na juhovýchode Nórska. Podľa Heimskrinla sa zaprisahal, že sa neostrihá ani neučeše pokiaľ sa nestane kráľom celého Nórska. Odvtedy ho nazývali Strapatý. Od roku 866 začal systematicky dobýjať krajinu. V roku 872 po bitke v Hafrsfjorde sa prehlásil za kráľa Nórska. Po tejto bitke sa údajne dal ostrihať a učesať. Následne mu zmenili prezývku na Krásnovlasý.
Mal 8 žien a 23 detí. V roku 930 odovzdal moc svojmu najobľúbenejšiemu synovi Erikovi Krvavá sekera.
Espondeilhan
Espondeilhan je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Hérault, v regióne Languedoc-Roussillon.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Legenda 1
Legenda 1 je názov kompilácie, ktorú slovenskej pop rockovej skupine Elán v roku 1992 vydalo hudobné vydavateľstvo Musica.
Súdny palác (Sofia)
Súdny palác je budova súdu z prvej polovice 20. storočia, ktorá sa nachádza v meste Sofia, v Sofijskej oblasti, v západnom Bulharsku. Kultúrna pamiatka národného významu.
Dejiny
Myšlienky na výstavbu špeciálnej budovy v Sofii pre potreby súdneho aparátu siahajú do roku 1880. V budove sa mali pod jednou strechou nachádzať všetky nižšie aj vyššie súdne inštitúcie lokalizované v Sofii.
Prvé miesto na výstavbu (na mieste sa v súčasnosti nachádza hlavná budova Bulharskej národnej banky) bolo vybrané v priebehu roku 1906. V rokoch 19061907 prebehol prvý konkurz na zhotovenie projektu, tento prvotný projekt bol však nakoniec zrušený, keďže pôvodne vybrané miesto pre výstavbu bolo nakoniec zhodnotené ako nevyhovujúce. Ešte v roku 1907 bol vyhlásený nový konkurz na zhotovenie plánu budovy, pričom tentoraz bolo ako miesto vybrané priestranstvo oproti budove vojenského klubu, aj tento projekt bol však nakoniec zastavený.
Nakoniec bola ako miesto pre výstavbu budovy určená lokalita, kde sa budova v súčasnosti nachádza a v roku 1912 bol vyhlásený nový konkurz na zhotovenie projektu budovy. Konkurz na zhotovenie projektu na výstavbu bol prerušený v dôsledku prvej balkánskej vojny a následne sa uskutočnil v roku 1914. Konkurz vyhral architekt Nikola Lazarov, celý projekt bol ale nakoniec zastavený v dôsledku začiatku prvej svetovej vojny. K začiatku realizácie projektu tak nakoniec došlo až v roku 1928. Projekt bol pridelený na upravenie a dokončenie architektovi Penčovi Kojčevovi, napriek protestom pôvodného autora projektu Nikolu Lazarova. Samotná výstavba budovy sa uskutočnila v rokoch 19291940.
V roku 1978 budova získala štatút kultúrnej pamiatky národného významu. V rokoch 19801998 bola⁪ časť budovy využívaná ako sídlo bulharského Národného historického múzea.
V roku 2007 sa na budove uskutočnili reštauračné práce.
V súčasnosti je budova opätovne sídlom súdu.
Charakteristika
Stavba je postavená v neoklasicistickom štýle. V zhotovení sú dobre viditeľné odkazy na byzantskú a románsku architektúru.
Ide o veľkú masívnu budovu o rozlohe približne 8500 m², ktorá zaberá priestranstvo celého uličného bloku. Predná fasáda stavby sa vyznačuje výzdobou v podobe stĺporadia a veľkým schodiskom ktoré vedie k hlavnému vchodu do budovy. Schodisko je v spodnej časti z oboch strán lemované dvomi sochami levov, ktoré boli odhalené v roku 1985 a ktorých autorom je sochár Veličko Minekov.
Interiér
Výzdoba interiéru je poňatá, tak ako exteriér budovy v neoklasicistickom štýle. Interiér sa vyznačuje bohatou výzdobou, ktorá pozostáva napríklad z obkladov z leštenej žuly, mramorových stĺpov, kazetových stropov. Architektonické dekoračné doplnky sú predovšetkým v podobe baldachýnov a bronzových reliéfov. Steny sú zdobené freskami a okná sú vyplnené dekoratívnymi vitrážami. Táto výzdoba je dielom umelcov Dečka Uzunova a Ivana Penkova.
Štatút a dôvod pamiatkovej ochrany
Kategória: kultúrna pamiatka národného významu
Budova bola vyhlásená za kultúrnu pamiatku národného významu v roku 1978. Ako dôvod ochrany bola stanovená architektonicko-staviteľská hodnota budovy. Štatút bol potvrdený aj v roku 1988, pričom k dôvodom ochrany pribudla aj umelecká hodnota budovy. Názov budovy ako je uvedený na zozname kultúrnych pamiatok národného významu je Sădebna palata (, doslova Súdny palác).
Blyes
Blyes je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Ain, v regióne Rhône-Alpes.
Polohopis
Blyes má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod.
Obyvateľstvo
Blyes má 883 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
Villers-le-Bouillet
Villers-le-Bouillet je obec vo Valónskom regióne v provincii Lutyšsko.
Obyvateľstvo
Villers-le-Bouillet má približne obyvateľov (2010).
Časti obce
Od 1. januára 1977 obec Villers-le-Bouillet pozostáva z týchto častí (bývalých obcí):
Faugères (Hérault)
Faugères je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Hérault, v regióne Languedoc-Roussillon.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Legenda 2
Legenda 2 je názov kompilácie, ktorú slovenskej pop rockovej skupine Elán v roku 1992 vydalo hudobné vydavateľstvo Musica.
Fléron
Fléron je belgická obec vo Valónskom regióne v provincii Lutyšsko.
Obyvateľstvo
Fléron má približne 16,110 obyvateľov (2010).
Časti obce
Od 1. januára 1977 obec pozostáva z týchto častí (bývalých obcí):
Anguillské národné futbalové mužstvo
Anguillské národné futbalové mužstvo reprezentuje Anguillu na medzinárodných futbalových akciách, ako sú Majstrovstvá sveta a Zlatý pohár CONCACAF.
História
Futbalový zväz bol založený v roku 1990. Anguilla sa nikdy nekvalifikovala na Majstrovstvá sveta vo futbale alebo na Zlatý pohár CONCACAF. V rebríčku FIFA im patrí momentálne až 209. miesto. Za týmto tímom je v rebríčku už iba 🇸🇲.
La Boisse
Polohopis
La Boisse má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod.
Obyvateľstvo
Graf vývoja obyvateľstva:
Partizánska brigáda Jana Žižku – Pola
Partizánska brigáda Jana Žižku – Pola je partizánska brigáda z obdobia Slovenského národného povstania (september 1944 až apríl 1945) vedená Teodorom Polom, ktorá bojovala hlavne v Strážovských vrchoch.
Počas druhej svetovej vojny bojovali tri partizánske brigády s menom Jan Žižka. Dve z nich v Československu a tretia v Juhoslávii. 1. čs. partizánska brigáda Jana Žižku (z Trocnova) vedená Jánom Ušiakom bojovala na Morave na Vsetínsku a Valašsku.
Partizánska brigáda Jana Žižku vedená Teodorom Polom vznikla z partizánskych oddielov a skupín, ktoré vznikli pred a po vypuknutí Slovenského národného povstania (ďalej SNP) hlavne v oblasti Uhrovca a Zliechova. V oblasti Uhrovca bola základom partizánska skupina zložená prevažne zo sovietskych zajatcov, ktorí ušli z nemeckých koncentračných táborov a ktorej činnosť zabezpečoval Okresný výbor Komunistickej strany so sídlom v Uhrovci. Na jeho čele stál Ján Repka. Ten pripravoval protifašistické vystúpenie spolu s organizáciami komunistickej strany na Hornej Nitre vedenými Albínom Grznárom už od jesene 1943.
Na území, kde pôsobila brigáda Jana Žižku, obsadili 22 obcí, v ktorých vyhlásili obnovenie Československej republiky a prestal tu pracovať aparát slovenského štátu a neboli rešpektované nariadenia vtedajších politických a vládnych orgánov. Činnosť zastavila HSĽS, HG a HM bola zakázaná. Centrom tejto povstaleckej oblasti bola obec Uhrovec.
Obsadenie Bánoviec nad Bebravou povstalcami
Partizánske oddiely zložené z občanov uhrovskej doliny a Miezgoviec obsadili ráno 30. augusta 1944 Uhrovec a po vyzbrojení sa zbraňami zo Zemianskych Kostolian spolu s partizánmi zo Slatinskej doliny, hlavne z Podlužian, popoludní Bánovce nad Bebravou. Veliteľmi boli žandársky dôstojnícky zástupca Mikuláš Aujesky z Miezgoviec a sovietsky dôstojník Ivan Časnyk. Okresný náčelník Minárik skúšal zorganizovať pred blížiacim sa obsadením mesta partizánmi aj asistenčnú jednotku POHG, ale zistil jej nedostatočnú vyzbrojenosť a neochotu bojovať. Partizáni medzitým obsadili mesto. Miezgovčania obsadili z juhovýchodu križovatku ciest na Topoľčany a prešli k nádražiu, proti nim smerom od západu, keď predtým obsadila železničnú zastávku v Ozorovciach, po ceste a trati prišla jednotka z Podlužian. Hlavný prúd smeroval po doline okolo potoka Radiše a po ceste do stredu Bánoviec nad Bebravou, obsadili obecný dom, poštu, okresný úrad, žandársku stanicu, sklady Hlinkovej gardy, odzbrojili gardistov a žandárov. Na dôležitých bodoch postavili povstalci stráže. Držali v rukách železničnú trať Trenčín - Topoľčany, spojovaciu cestu Trenčín - Zvolen a opevnili sa na nich. Ďalšia skupina z Podlužian kontrolovala cestu Bobot - Motešice a odzbrojovala vojakov, ktorí nechceli bojovať. V Bánovciach nad Bebravou sa zastavovali vojaci, ktorí utekali z Piešťan, Nového Mesta nad Váhom a z Trenčína, ale aj chlapci a dievčatá z Moravy a Čiech, totálne nasadení v Dubnici nad Váhom, i tí, ktorí prešli protektorátnu hranicu. Na požiadanie okresného náčelníka poslali z Trenčína vojenskú jednotku na potlačenie partizánov, ale tá sa k nim pridala. V celom okrese Bánovce nad Bebravou bolo vyhlásené obnovenie Československej republiky a moc prevzal Okresný revolučný národný výbor na čele s Jánom Repkom, ktorý vyhlásil mobilizáciu. Partizáni ovládli celé územie okresu. Do Uhrovca prišiel aj minister obrany Ferdinand Čatloš ktorý sa tam vzdal partizánom. Odoslali ho do Banskej Bystrice. Boje proti nemeckým fašistom v okrese Bánovce nad Bebravou sa začali 10.septembra pri Rybanoch. Vzhľadom na nedostatok síl a prostriedkov povstalcov bola hlavná časť miestnych partizánskych oddielov odvelená na pomoc obrane na úseku Skačany-Veľké a Malé Bielice- Brodzany-Malé Uherce, kde bojovali až do 13. septembra 1944, kedy bola táto obrana prelomená. Časť partizánov sa vrátila do uhrovskej doliny, ostatní zostali bojovať v 1. čs. armáde na Slovensku. Bánovce nad Bebravou boli niekoľkokrát obsadené nemeckými vojskami a od 13.septembra prišla ako posádka nemecká letecká škola z Malaciek. Mesto bolo obsadené nemeckým vojskom a okolité obce ovládali partizáni, ktorých hlavný štáb bol v uhrovskej doline.
Vznik Partizánskej brigády Jana Žižku (ďalej PBJZ)
Partizánska organizátorská skupina vedená Teodorom Polom, bola vysadená na rozkaz Hlavného štábu partizánskeho hnutia v Kyjeve v noci z 27. na 28. augusta 1944 pri obci Sklabiňa v okrese Martin na základňu partizánskeho veliteľa Veličku. Jej pôvodnou úlohou bolo prejsť na územie Moravy s možnosťou činnosti okolo Moravskej Ostravy a tam rozvíjať partizánske hnutie. Po pešom prechode Martinských holí prišli do Fačkova v podvečer 4.septembra 1944 a stretli sa tu s Karolom Bacílkom, ktorý im vysvetlil situáciu a poprosil ich aby išli do priestoru Bánoviec nad Bebravou a spojili tam miestne partizánske oddiely a útvary slovenskej armády, ktoré odišli z považských posádok. Na základe toho prišla organizátorská skupina do Uhrovca. Na rokovaní s veliteľmi partizánskych skupín sa dohodli na vytvorení partizánskej brigády pod jednotným velením. Na základe súhlasu partizánskeho štábu v Kyjeve pomenovali partizánske skupiny 20. septembra 1944 na Partizánsku brigádu Jána Žižku. Partizánsky boj v tomto kraji tým dostal pevnú organizáciu, vojenskú disciplínu a koordináciu činnosti. Mal spojenie alebo ho nadviazal so susednými partizánskymi skupinami a svoju bojovú činnosť mohol s nimi koordinovať. Cez svoju rádiostanicu mal pravidelné spojenie s Ukrajinským štábom partizánskeho hnutia v Kyjeve. Pri svojom vzniku brigáda registrovala 900 bojovníkov. Okrem toho Okresný revolučný národný výbor a Okresný výbor Komunistickej strany Slovenska disponovali v každej obci s 20 až 30-člennou skupinou ozbrojených dobrovoľníkov, ktorí plnili strážnu a poriadkovú službu, pre jednotlivé partizánske skupiny pôsobili ako spojky a vykonávali i funkciu rozviedky vo svojom obvode. Na území, kde pôsobila vo svojich začiatkoch partizánska brigáda Jána Žižku, bolo 22 obcí, v ktorých bola vyhlásená Československá republika. Prestal tu pracovať aparát fašistického slovenského štátu - notariáty, žandárstvo, vládni komisári, nikto nerešpektoval nariadenia štátnych a politických orgánov a organizácií, prestala jestvovať Hlinková slovenská ľudová strana. Hlinková garda a Hlinková mládež. Občania rešpektovali základné organizácie a bunky KSS a plnili nariadenia revolučných národných výborov. Partizánov začali považovať za svoju ozbrojenú moc a poskytovali jej všemožnú materiálnu pomoc, a to i za cenu vlastných životov a životov svojich najbližších, ako sa to neskôr ukázalo.
Velenie brigády
Veliteľom brigády bol Teodor Pola z Opavy, prvým zástupcom hrdina ZSSR Dmitrij Rezuto, druhým zástupcom Arnošt Krpec (krycím menom Václav), španielsky interbrigadista z Ostravy, politickým komisárom Štefan Kaščák z Bukoviec, náčelníkom štábu hrdina ZSSR Vsevolod Ivanovič Klokov z Kyjeva, náčelník zdravotnej služby Alexander Tarakanov z Moskvy a ďalší.
Roty brigády
1. rota - veliteľ Ivan Klimeš Romanov do 30. septembra 1944 (zbavený funkcie, Boris Suchotin od 30. septembra 1944 do 4. októbra 1944 kedy padol), komisár: Vladimír Sedlář, náčelník štábu: Alexander Kurlejev. Rota vznikla: 15. septembra 1944. Priestor pôsobenia: Motešice, Trenčianske Teplice, Slatina nad Bebravou.
2. rota – veliteľ – Tomáš Lisko, komisár – Július Turek, náčelník štábu – Ivan Makarovský. Rota vznikla 13. septembra 1944. Jej operačným pásmom bol Uhrovec a blízke okolie.
3. rota - veliteľ – Vladimír Žalman, komisár – Edita Hanzelová-Katzová (po jej zastrelení Viliam Hanzel (Roháček)), náčelník štábu – Alexej Samonov. Vznikla 15. septembra 1944. Držala obranu v pásme Trenčín, Trenčianske Jastrabie. Z rozhodnutia štábu 14. októbra 1944 sa premiestnila do Zlatník a odtiaľ do Považského Inovca, ktorý sa stal jej novým operačným pásmom.
4.rota - veliteľ Pavol Dolný, komisár: Helina, náčelník štábu: Ondrej Ďuračka. Výcviková rota.
5.rota - veliteľ František Kočkár, komisár: Marcel Gogola, náčelník štábu: Ajdarov. Rota vznikla: 10. septembra 1944. Operačný priestor Valaská Belá.
7. rota - veliteľ – Štefan Buchel, zástupca – Samuel Bachar. Rota vznikla 29. septembra 1944. Operačné pásmo od Bánoviec nad Bebravou po Trenčianske Jastrabie. Sídlo Podlužany - Zlobiny.
8. rota - veliteľ – Michal Masaryk, komisár – Michal Kováčik, náčelník štábu Cyril Dřinek, sídlo Miezgovce. Operačné pásmo Miezgovce - Vysočany - Pravotice- Bánovce nad Bebravou.
Štáb brigády už pri zostavovaní bojových rôt vytvoril podmienky, aby každá rota plnila úlohy v určitom priestore, a tak zabezpečila prirodzenú ochranu uhrovskej doliny, kde boli sústredené riadiace orgány, t. j. revolučný okresný národný výbor a okresný výbor KSS. V doline bolo sídlo štábu a sem sústredili i potrebné zásoby potravín, výstroja a sčasti výzbroje a liečiv. Brigáda vydávala samostatný partizánsky časopis „Partizánsky vestník” ktorého redaktorom bol Vojtech Deneš Dolinský.
Náčelník štábu veliteľstva 1. československej armády Július Nosko vo svojom hlásení Hlavnému Štábu partizánskych oddielov na Slovensku uvádza, že v Strážovskej hornatine pôsobí partizánska skupina, ktorá má určené úlohy:
Okrem príslušníkov slovenskej (najviac z miezgovskej, uhrovskej a slatinskej doliny), českej a ruskej národnosti v brigáde bojovali Ukrajinci, Poliaci, Juhoslovania, Bulhari, Maďari, Francúzi a Nemci.
Diverzné akcie a boje brigády
Diverzné akcie uskutočňovala na železničnej trati Nové Mesto nad Váhom - Považská Bystrica a na trati Trenčín - Chynorany. Prepadávali nemecké kolóny, ktoré smerovali z Trenčína a z Trenčianskych Teplíc smerom na Nováky. Plnila aj iné úlohy ako napríklad zabezpečenie prechodov zostrelených amerických a anglických letcov cez územie ovládané brigádou do Banskej Bystrice, ktoré sa uskutočňovali až do obsadenia letiska Tri duby. Traja letci, ktorí boli zostrelení neskôr boli pričlenení k štábu až do oslobodenia. Partizáni niekoľkokrát prepadli nemeckú posádku v Bánovciach nad Bebravou, tieto prepady slúžili na doplnenie zásob zbraní, potravín a hlavne liekov.
Časť vojakov, hlavne zo Zliechova, odišla po obsadení Turca k bojujúcim jednotkám na stredné Slovensko. Na ich miesto prijali nových dobrovoľníkov z radov miestneho obyvateľstva. Výcvik v rote, ktorej velil Pavol Dolný, pokračoval, ale menšie skupiny odchádzali plniť čiastkové bojové úlohy do vzdialenejších priestorov na Považie i na Ponitrie spolu s mínermi, pripravenými Dmitrijom Rezutom, Jozefom Saganom a Štefanom Alušíkom. Tieto skupiny vykonávali bojové krytie mínerov.
Prechod cez Machnáč pri Trenčianskych Tepliciach bol pre nemecké jednotky veľmi ťažký a preto sa hovorilo, že „na Machnáči strieľa každý strom“. Najväčší otvorený boj s nemeckými nacistami bol 4. októbra 1944 pri Letnom majeri neďaleko Motešíc, keď viaceré roty zastavili prechod nemeckej kolóny smerujúcej na Bánovce. V boji o motešickú cestu padlo desať partizánov a sedemnásť bolo ranených. Nacisti mali oveľa väčšie straty. Po vojne bolo v Trenčianskych Tepliciach 189 hrobov nemeckých vojakov. Na bojisku zanechali len pri Letnom majeri šesť nákladných a jedno osobné auto, množstvo výstroja a výzbroje, muníciu a iný materiál.
Nemecké velenie na aktivity brigády reagovalo sústredeným útokom na Slatinskú dolinu 18.októbra od Valaskej Belej cez Čiernu Lehotu a od Motešíc a Timoradze cez Krásnu Ves, Slatinku nad Bebravou odkiaľ vytlačili 9.prápor brigády, ktorý ustúpil do Trebichavy. Partizáni získali koncom októbra v motešickom kaštieli archív prezidenta slovenského štátu Jozefa Tisu. Velenie sa pokúsilo odoslať nájdený materiál za frontovú líniu, ale pre trvale nepriaznivé počasie a nepriaznivé bojové podmienky sa ho rozhodlo ukryť. Dokumenty z neho, ktoré dokladovali jeho vedomosti o likvidácii Židov v koncentračných táboroch boli použité v súdnom procese proti nemu v roku 1947.
Taktiež tam bol ukoristený osobný automobil prezidenta Tisa. Úspešnou diverznou akciou bolo 1. novembra 1944 vyhodenie vozňov električky na trati Trenčianske Teplice-Trenčianska Teplá, ktorú partizáni zastavili, nechali vystúpiť pasažierov cestujúcich do práce v zbrojovke a po zamínovaní ich zničili. V Trenčianskych Tepliciach bola nemecká posádka a Trenčianska Teplá bola silne opevnená, zabezpečovala protilietadlovú obranu zbrojovky v Dubnici nad Váhom. Ako odvetu za tieto aktivity protipartizánska jednotka Josef so sídlom v Trenčianskych Tepliciach, ktorej velil Werner Pawlovski, uskutočnila neľudskú akciu. Vydávajúc sa za povstalcov, prišla 7. novembra 1944, do Šípkova. Podarilo sa im presvedčiť dvoch bratov Alojza a Jána Holého, že sú povstaleckí vojaci ustupujúci od Banskej Bystrice. Tí pre nich zaobstarali auto a potraviny a odviedli ich na salaš Lupenice, kde boli partizáni. Po vypočúvaní a mučení bratov Holých na salaši Lupenice popravili strelou do zátylku. Podobne tak vykonali aj s ďalšími tam zajatými partizánmi. Keďže nechceli mať žiadnych očitých svedkov svojho zločinu, zavraždili piatich pastierov zo Šípkova, ktorí sa v tom čase nachádzali na salaši. Všetkých zavraždených nahádzali do koliby a tú podmínovali. Na druhý deň vyzvali občanov Šípkova, aby išli telá odpratať. Pri vstupe do koliby nálož explodovala a zabila ďalších občanov. Pri pohrebe obetí zaistili príslušníci jednotky Josef ďalších občanov. Vypočúvali ich v dome Holých. Časť odviezli do väznice v Trenčíne a štyri osoby zatvorili do skríň, obložili slamou, poliali horľavinou a zaživa upálili. Celkom zahynulo v Šípkove 19 občanov a štyria partizáni.
Revolučné národné výbory
Súčasne s vytvorením oslobodeného územia sa na ňom vytvorili aj národné výbory, ktoré riadili život na oslobodenom území až do jeho obsadenia koncom novembra. Aj po obsadení územia neprestali v niektorých obciach svoju činnosť národné výbory. V mnohých obciach boli vládni komisári obce súčasne aj predsedami Revolučných národných výborov. Tieto mali významný podiel na zabezpečovaní života partizánov. Príkladom sú vykonanie pozemkovej reformy na veľkostatku v Šišove, výroba lodiek na prepravu partizánov a povstalcov cez Váh, keďže mosty cez Váh strážili Nemci. Výrobu lodiek zabezpečovali v obciach Duchonka, pri Zlatníkoch na Bielej Bukovine, Malých Hostiach, Podhradí, Prašiciach. Národné výbory zabezpečovali zásobovanie partizánov, rozdeľovanie obilia, kože a látok, ktoré partizáni získali zo skladov. V rímskokatolíckom kostole v Slatine sa 15.októbra 1944 uskutočnila partizánska svadba. VHA PH191,305 .V Omastinej a Uhrovskom Podhradí boli obuvnícke dielne. Budovanie bunkrov a zásobovacích základní vykonávali občania podhorských obcí spolu s partizánmi. Ošetrovanie ranených a chorých zabezpečovali v partizánskych nemocniciach a ošetrovniach, ktoré boli v Uhrovskom Podhradí, Závade pod Čiernym vrchom v časti Dupnica, v Temeši a inde. Tam vo veľmi ťažkých podmienkach uskutočňovali aj ťažké operácie.
Fašistické represálie-vypálenie obcí
Fašisti spolu s príslušníkmi Pohotovostných oddielov Hlinkovej gardy sa za podporu obyvateľov partizánom kruto pomstili. V rámci prípravy veľkej protipartizánskej ofenzívy postupne vypaľovali a rabovali podhorské dediny v uhrovskej doline. Ako prvú 29. októbra 1944 vypálili a vyrabovali Miezgovce, všetkých chytených obyvateľov odvliekli do Bánoviec nad Bebravou, odkiaľ ženy s deťmi večer prepustili a z mužov 36 odvliekli do Nitry, kde ich dva týždne vypočúvali a mučili. Po dvoch týždňoch ich prepustili, ale dvaja na následky mučenia zomreli. Keď boli obyvateľky Miezgoviec, dve mníšky, prosiť u vtedajšieho prezidenta Tisu (keď bol dekan v Bánovciach boli väzni jeho farníkmi) za ich prepustenie, tak im povedal, že pánboh poslal na Miezgovčanov Nemcov, ako štipľavých hadov zato, že podporovali partizánov. A takto postupne vypálili a vyrabovali Uhrovec a ďalšie obce v uhrovskej doline (pozri mapu).
Pokračovanie bojov v horách
Medzi najodvážnejšie činy brigády patrilo zorganizovanie prechodu 160 Francúzov zo zbrojovky v Dubnici k partizánom 6. februára 1945, čím sa prestali v Dubnici vyrábať letecké motory. Ich veliteľmi boli poručík Pierre Berniot a poručík Kartal. Velenie brigády po príchode do Strážovských vrchov zhodnotilo situáciu a rozhodlo brigádu na laze Bukovec vo Valaskej Belej rozdeliť na menšie útvary. Z brigády sa vyčlenila brigáda Suvorov, ktorá odišla smerom na Moravu, avšak pre silnú nemeckú obranu sa vrátila a pôsobila v Rajeckej doline. Deviaty prápor sa vrátil nad Kšinnú, 8. prápor pri Miezgovce a ostatné oddiely odišli cez Gápeľ- Čičmany- Rajeckú Lesnú(Frývald) - Valču do Necpalskej doliny pri Martine, kde pokračovali v partizánskej činnosti až do oslobodenia. Uskutočňovali diverzné akcie ako napríklad zničenie obrneného transportéra priamo v nemeckej posádke v Pravoticiach miezgovskou rotou. Celkom uskutočnili 28 diverzných akcií. Zhromažďovali informácie o vybudovaných obranných postaveniach nemeckej armády, pomáhali pri prechode prieskumným oddielom Červenej armády a zapojili sa po boku Červenej a Rumunskej kráľovskej armády do bojov pri oslobodení Bánoviec nad Bebravou.
Prechody cez front a spájanie sa s jednotkami Červenej a Rumunskej kráľovskej armády
Jedenásty prápor pod velením Vasila Stanku prešiel až k Donovalom a na Kalište, kde sa zapojil do partizánskej vojny. Pri prepade Kališťa 11.decembra 1944 bola ťažko ranená Elena Chuťková (neskôr Litvajová), jediná z troch sestier Chuťkových, ktoré sa zapojili  so SNP a dožila sa oslobodenia. Jedenásteho marca 1945 sa prápor prebojoval v priestore Podbrezovej k rumunskej armáde. Príslušníci práporu boli následne odvelení do 1. československého armádneho zboru a zúčastnili sa bojov za oslobodenie Československa. V jeho zostave zostali až do konca druhej svetovej vojny.