cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jalta
Jalta je prímorské letovisko na severnom pobreží Čierneho mora a na južnom pobreží polostrova Krym (t.j. na uzemí, ktoré si v súčasnosti nárokuje Rusko aj Ukrajina). Mesto sa nachádza na mieste starej gréckej kolónie založenej gréckymi námorníkmi, jednej z mnohých krymských zátok obklopené Krymskými vrchmi.
V meste je stredomorské podnebie, takže mesto je obklopené početnými vinicami a ovocnými sadmi v jeho okolí. Na severozápad od mesta sa nachádza najvyšší vrch Krymu – Roman-Koš.
Zloženie obyvateľstva
Podľa sčítania ľudu v roku 2007, v meste bývalo 79 400 obyvateľov. Podľa etnika v meste žije až 48,3 % Rusov; 25,7 % Ukrajincov; 21 % krymských Tatárov; 2 % Bielorusov a iné etnické skupiny.
Dejiny
Mesto sa prvýkrát spomína v 12. storočí ako prístav a rybárska osada. V 14. storočí sa stala súčasťou siete Janovských obchodných kolónií. Na konci 15. storočia bolo toto územie obsadené Osmanskou ríšou a stalo sa súčasťou Krymského chanátu. V roku 1783 sa mesto pripojilo k Ruskej ríši. V Livadijskom paláci na južnom predmestí Jalty sa počas II. svetovej vojny konala Jaltská konferencia zástupcov ZSSR, Spojeného kráľovstva a USA. Medzi najkrajšie architektonické pamiatky mesta patrí Chrám svätého Alexandra Nevského (Jalta).
Doprava
Do mesta nevedie žiadna železnica; najbližšia stanica je v Simferopoli. S Aluštou a Simferopoľom je Jalta spojená najdlhšou trolejbusovou traťou na svete.
Tyndareós
Tyndareós alebo Tyndareos (Tyndareós, ) je v gréckej mytológii spartský kráľ, syn kráľa Periéra (alebo Oibala) a Gorgofony, dcéry Persea.
Keď ho jeho brat Hippokoón vyhnal z rodnej Sparty a vládol v nej sám so svojimi dvanástimi synmi, trávil Tyndareós svoju mladosť u aitólskeho kráľa Thestia, kde sa potom oženil s jeho dcérou Lédou. Hippokoón a všetci jeho synovia neskôr v boji s Heraklom padli a Tyndareós sa mohol vrátiť späť do Sparty a opäť sa ujať vlády.
Tak ako mu preukázal pohostinnosť kráľ Thestios, urobil aj Tyndareós: na svoj hrad ​​prijal Agamemnóna a Menelaa, synov mykénskeho kráľa Atrea, keď boli na úteku pred svojim strýkom Thyestom. Obaja utečenci sa potom stali manželmi jeho dvoch dcér.
Pravdepodobne známejšie sú mená jeho potomkov, z toho jeho vlastné deti s manželkou Lédou boli: a zo spojenia najvyššieho boha Dia a jeho milenky Lédy vzišli
Obaja bratia Kastor a Polydeukes sa preslávili svojimi hrdinskými činmi vždy spoločne, sú známi ako Dioskurovia, hovorí sa im tiež Blíženci alebo Gemini.
Kostol Reformovanej kresťanskej cirkvi v Plešivci
Kostol Reformovanej kresťanskej cirkvi je gotická sakrálna stavba v obci Plešivec v rožňavskom okrese v Košickom kraji. Jednoloďový kostol, pôvodne zasvätený svätému Jurajovi, patriaci dnes miestnemu zboru Reformovanej kresťanskej cirkvi sa nachádza v centrálnej polohe uprostred obce. Vďaka zachovanej freskovej výmaľbe výnimočnej kvality patrí medzi významé kultúrne pamiatky.
Dejiny
Mestečko Plešivec bolo rodovým sídlom miestneho rodu Bubekovcov od 13. storočia. Tí získali majetky od kráľa Bela IV. po bitke s Mongolmi v ktorej mu údajne zachránili život. Miestny kostol s pôvodným patrocíniom sv. Juraja bol ich rodovým kostolom. Prvá písomná zmienka o ňom pochádza z roku 1314. Pôvodný jednoloďový kostol bol Bubekovcami rozšírený na dvojlodie. V tejto etape nechali kostol vymaľovať freskami v interiéri a aj v exteriéri. Neskorogotickú kaplnku, ktorá sa nachádza pri severnej stene hlavnej lodi nechali vybudovať začiatkom 15. storočia. Inšpirovali sa pravdepodobne príkladmi pohrebných kaplniek zo Spiša. V kaplnke je pochovaný len jediný člen rodu, Ladislav Bubek. Kostol bol zničený po nájazde Turkov, ktorí ho vypálili v roku 1558. Ďalších šesťdesiat rokov ležal ako ruina bez strechy. K jeho obnove došlo už za pôsobenia kalvínskeho cirkevného zboru začiatkom 17. storočia. Vtedy došlo k skráteniu lodi a novému zastrešeniu, strop je odvtedy riešený plocho, nie ako klenba. V tomto období vytvorili aj drevenú emporu.
Anteuil
Anteuil je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Doubs, v regióne Franche-Comté.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Kostol Reformovanej kresťanskej cirkvi v Plešivci
Architektúra kostola
Kostol sa nachádza uprostred obce. Je to reprezentatívna jednoloďová stavba s polygonálne ukončenou svätyňou a severne orientovanou kaplnkou. Je dokladom vyspelosti gotickej architektúry v prostredí stredovekého Gemera. Z gotického obdobia sa dochovala najmä severná kaplnka s gotickými oknami s kružbou, fragmentmi klenby a sedíliou v tvare oslieho chrbta. V jej interiéri je sekundárne osadený gotický náhrobok Ladislava Bubeka z ružového mramoru. Dochoval sa aj hodnotný gotický portál prepájajúci kaplnku a loďou. Fresky, dodnes odkryté len čiastočne, sa nachádzajú v presbytériu, kde zobrazujú Ukrižovanie a Poslednú večeru. Ďalšie fresky boli nájdené aj na exteriérovej strane presbytéria, zobrazujú sv. Štefana a sv. Ladislava Samostatne stojaca zvonica pochádza z roku 1748. Odborníci usudzujú, že fresky sú dielom skúseného majstra z Talianska a boli vzorom pre ďalšie podobné realizácie v kostoloch v okolí (Štítnik, Ochtiná). Patria k najkvalitnejším freskám na území Slovenska.
Anteuil
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Maloměřice
Maloměřice sú katastrálne územie, jedno zo štyridsaťosem katastrálnych území štatutárneho mesta Brna a do 16. apríla 1919 samostatná obec. Katastrálne územie má rozlohu 407,9 ha a je rozdelené medzi dve mestské časti. Väčšina leží v mestskej časti Brno-Maloměřice a Obřany a malá časť územia v mestskej časti Brno-Vinohrady.
Externé odkazy
Maloměřice na stránkach Encyklopedie dějin města Brna
Július Pázmán
Život
V roku 1917 začal študovať na evanjelickom lýceu v Banskej Štiavnici, zmaturoval roku 1925. Študoval na Vysokej škole obchodnej v Prahe, ktorú ukončil štátnou skúškou zo súkromnej ekonomiky a národného hospodárstva a stal sa komerčným inžinierom. Do októbra 1929 pôsobil na tejto škole ako pomocný asistent. Od jesene roku 1931 až do konca leta roku 1933 si dopĺňal vzdelanie najprv na parížskych školách, kde sa venoval štúdiu francúzštiny, matematiky, psychológie a súčasne získal diplom na odbornej škole pre bankových úradníkov, neskôr sa zdokonaľoval v anglickom jazyku v Londýne. Odtiaľ sa vrátil späť do Paríža, kde popri štúdiu pôsobil aj ako predseda spolku československých študentov. Po návrate na Slovensko 1. februára 1934 nastúpil ako úradnícky ašpirant do Hlavného ústavu NBČS v Prahe. O pár dní neskôr, zrejme vďaka svojmu vzdelaniu i jazykovým schopnostiam bol pridelený do devízového oddelenia a 1. júla 1935 menovaný definitívnym úradníkom. V januári 1936 ho preložili do filiálky v Tepliciach. Od roku 1938 pracoval ako samostatný referent v oddelení pre platobný styk s cudzinou. V roku 1939, na tretí deň po etablovaní Slovenského štátu požiadal riaditeľ NBČS Martin Kollár na základe príkazu slovenskej vlády o preloženie rezidenta Ing. Júliusa Pázmana do Bratislavy, kde už ako 32-ročný dosiahol post riaditeľa Národnej banky. Od tej doby žil a pôsobil v Bratislave, kde napokon zomrel 15. júna 1982.
Dielo
Pázman vytvoril devízový odbor Slovenskej národnej banky (SNB ). 25. augusta 1939 sa stal jeho riaditeľom. S guvernérom Karvašom, viceguvernérom Jozefom Fundárkom a s riaditeľom úverového odboru Jozefom Tmovcom realizovali úverovú a devízovú politiku SNB, ktorej cieľom bolo zmiernenie nemeckého ekonomického a finančného tlaku na vojnové Slovensko. Jeho odbor vypracovával a uskutočňoval rôzne opatrenia zamerané na zníženie obchodného obratu s Nemeckou ríšou a naopak uprednostňoval slovenský export do neutrálnych krajín, resp. krajín obchodujúcich vo voľných devízach. V roku 1945 pracoval na úlohách súvisiacich s jednotnou úpravou pomerov v obidvoch dovtedy oddelených častiach štátu, a to predovšetkým pri obnove československej meny. V roku 1946 pôsobil ako zástupca predsedu kuratória Fondu pre vyrovnanie devízových obchodov a zástupca československého guvernéra Medzinárodnej banky pre rekonštrukciu a rozvoj. V marci 1946 sa z poverenia vlády zúčastnil ako predstaviteľ Československej republiky na konferencii o Medzinárodnom menovom fonde a Medzinárodnej banke pre rekonštrukciu a rozvoj. Pázmán sa popri výkone funkcie riaditeľa banky venoval aj pedagogickej činnosti. Od roku 1940 prednášal účtovníctvo na Vysokej škole obchodnej v Bratislave a neskôr tu pôsobil ako člen profesorského zboru i skúšobnej komisie. Ku dňu 1. júla 1946 bol vymenovaný za riadneho profesora na Vysokej škole obchodnej – od roku 1949 bol tento názov zmenený na Vysoká škola hospodárskych vied a od roku 1952 na Vysoká škola ekonomická (VŠE) – dnes Ekonomická univerzita v Bratislave, kde pôsobil dvadsaťpäť rokov, teda až do roku 1972, pričom v rokoch 19481949 vykonával aj funkciu rektora.
Pandia diplomacia
náhľad|Ruský prezident [[Vladimir Vladimirovič Putin|Vladimir Putin a čínsky prezident Si Ťin-pching počas odovzdania dvoch pánd Moskovskej zoo, 2019]] Pandia diplomacia je výraz popisujúci čínsku praktiku darovania a prenajímania zraniteľných pánd veľkých ostatným štátom za účelom upevňovania dobrých diplomatických vzťahov.
Existujú záznamy, podľa ktorých mala cisárovná dynastie Tchang Wu Ce-tchien v roku 685 zaslať na japonský dvor cisára Temmua pár medveďov, pravdepodobne pánd. Tiež Čankajšek odoslal počas druhej svetovej vojny dve pandy do zoo v newyorskom Bronxe ako poďakovanie za americkú pomoc. Pandy veľké boli ale po dlhú dobu aj v Číne relatívne neznáme a o „pandej diplomacii“ sa začalo hovoriť až počas Studenej vojny. V roku 2017 bolo takto umiestnených do zahraničných zoologických záhrad 70 zvierat.
Obdobie Studenej vojny
náhľad|Prvá dáma USA Pat Nixonová si prezerá pandy v Pekinskej zoo, 1972 Čínska ľudová republika začala častejšie používať pandy ako nástroj diplomacie v 50. rokoch 20. storočia. Medzi rokmi 1957 až 1983 bolo celkom 24 pánd darovaných deviatim štátom ako symbol priateľstva. Medzi nimi napríklad Severná Kórea, Sovietsky zväz, Spojené kráľovstvo alebo Spojené štáty americké.
Počas Nixonovej prezidentskej návštevy Číny v roku 1972 Mao Ce-tung prisľúbil previezť dve pandy do americkej zoologickej záhrady. Na oplátku Nixon daroval Číne pár pižmoňov severných. Po ich príchode v apríli 1972 prvá dáma Pat Nixonová pandy Ling Ling a Sing Sing oficiálne darovala National Zoo vo Washingtone, DC. Pandy si pri prvej príležitosti prezrelo cez 20 000 návštevníkov a odhadom 1 100 000 ľudí ich videlo počas ich prvého roku v USA. Pandy sa tešili veľkej obľube a ich darovanie bolo považované za významný úspech čínskej diplomacie a dôkaz ochoty nadviazať so „Západom“ oficiálne medzinárodné vzťahy. V roku 1974, motivovaný týmto úspechom, požiadal premiér Spojeného kráľovstva Edward Heath o darovanie pánd pri návšteve Číny. Pár Ťing Ťing a Ťia Ťia dorazil do Londýnskej zoo o niekoľko týždňov neskôr. V rovnakej zoo v rokoch 19581972 sa zdržiavala veľmi populárna panda Ťi Ťi, ktorá sa stala inšpiráciou pre logo WWF.
Zapožičanie
V roku 1984 pozmenil reformátor a de facto vodca Číny Teng Siao-pching politiku tak, že všetky ďalšie pandie transakcie majú charakter zapožičania, nie daru. Prvý takýto obchod prebehol počas LOH v Los Angeles toho istého roku a Čína si nechala platiť za dve pandy celkom 100 000 dolárov mesačne. Od roku 1991 sa začali pandy požičiavať na dlhšiu, vopred stanovenú dobu (1015 rokov). Štandardné podmienky prenájmu obsahujú poplatok až 1 milión dolárov za rok a klauzulu o vlastníctve prípadne narodených mláďat Čínskou ľudovou republikou. Výnimkami z prenájmu bolo darovanie do Hongkongu v roku 2007 pri príležitosti 10. výročia návratu pod čínsku správu.
V roku 2008 silné zemetrasenie v S’-čchuane zničilo zariadenie chovajúce pandy a bolo potrebné premiestniť 60 zvierat. Časť z nich bola postupne prepravená do krajín, s ktorými Čína uzavrela výhodné obchodné dohody (napr. Škótsko resp. Spojené kráľovstvo, Japonsko, Kanada, či Francúzsko) alebo ktoré jej poskytovali strategické suroviny ako napríklad urán (Austrália).
Medzinárodné ohlasy
Počas návštevy v máji 2008 čínsky prezident Chu Ťin-tchao oznámil zapožičanie dvoch pánd Japonsku so slovami „Pandy veľké sú v Japonsku veľmi populárne a sú symbolom priateľských vzťahov medzi Japonskom a Čínou“. Samotné zaobchádzanie s pandami môže ovplyvniť zahraničnú politiku – britskí diplomati sa napríklad obávali, že presun pandy z londýnskej zoo do Moskvy v roku 1964 by mohol zhoršiť napäté čínsko-sovietske vzťahy. V januári 2006 bol americký námestník ministerstva zahraničných vecí Robert Zoellick počas návštevy S’-čchuanu vyfotografovaný s päťmesačným pandím medvedíkom v náručí. Nasnímaný obrázok bol čínskymi médiami iterpretovaný ako Zoellickova podpora pre lepšie americko-čínske vzťahy. Podobne sú čínskymi médiami používané fotografie mnohých zahraničných štátnikov. náhľad|Jedna z dvoch pánd veľkých v zoo vo fínskom Ähtäri, 2018 V roku 2014 bolo kvôli zmiznutiu letu MH370 o mesiac odložené doručenie páru pánd (Fu Wa a Feng-i) do Malajzie k oslave 40. výročia nadviazania diplomatických vzťahov medzi krajinami.
Indonézia získala v roku 2017 pre zoo Taman Safari v metropolitnej oblasti Jakarty dve pandy Cchaj Tchao a Chu Čchun k 60. výročiu čínsko-indonézskych vzťahov.
V roku 2018 sa Fínsko zaviazalo k rešpektovaniu politiky jednej Číny vďaka čomu boli poskytnuté zoo v meste Ähtäri dve pandy Ťin Pao a Chua Pao (miestnymi menami Lumi a Pyry).
V júni 2019 počas štátnej návštevy Ruska zapožičal čínsky prezident Si Ťin-pching dve pandy Žu Ji a Ting Ting pre novo postavený pandí pavilón Moskovskej zoo na 15 rokov. Prezident Putin ich prijal s „veľkým rešpektom, ako znak Číny a známku priateľstva a dôvery.“
Katalánske národné korfbalové družstvo
náhľad|Katalánske národné družstvoEurópean Bowl 2005 Katalánske národné korfbalové družstvo reprezentuje Katalánsko v medzinárodných korfbalových súťažiach a podujatiach a priateľských zápasoch. Funguje pod záštitou Federació Catalana de Korfbal (FCK). Jeho najvýraznejším úspechom je 4. miesto na MS 2011, bronz na ME 2016 a European Bowl v roku 2005. V januári 2023 mu patrilo v medzinárodnom rebríčku IKF 9. miesto.
41 (číslo)
41 je číslo, ktoré nasleduje po čísle 40 a predchádza číslu 42. Je to prvočíslo.
Theodora (6. storočie)
Theodora alebo Teodora (* okolo 497/500† 28. jún 548) bola byzantská (východorímska) cisárovná (augusta), manželka cisára Justiniána I. Spolu s jej manželom je východnými pravoslávnymi cirkvami považovaná za svätú a to i napriek jej sympatiám k monofyzitizmu (resp. miafyzitizmus). Jej pamiatku si východné cirkvi pripomínajú 14. novembra.
Raný život
Theodora sa narodila okolo roku 497 na neznámom mieste. Historici najčastejšie hovoria o Cypre, avšak vyskytujú sa i úvahy o Sýrii, Paflagónii, či Konštantínopole. Podľa sýrskeho monofyzitského kronikára Michala Sýrskeho sa narodila sýrskemu kňazovi a až do svadby s Justiniánom žila zbožným a pokorným životom, čo je však málo pravdepodobné. Naopak isté je, že už v ranom detstve žila v Konštantínopoli. Podľa Prokopiových dejín bol Theodorin otec Akakios krotiteľom medveďov za frakciu Zelených v konštatinopolskom hipodróme a matka bola herečkou, akrobatkou a kurtizánou. Akakios zomrel v Theodorinom ranom detstve a Theodorina matka, ktorá sa musela postarať o tri dcéry bola situáciou prinútená k druhému manželstvu. Vodca strany Zelených Asterios odmietol podporiť Theodorinu rodinu. Theodorina matka spolu s dcérami preto predstúpila pred dav v konštatinopolskom cirku, kde sa jej dostalo podpory od rivalskej strany Modrých, ktorá jej a jej dcéram poskytla živobytie. Na zradu Zelených Theodora nikdy nezabudla a podobne ako jej neskorší manžel cisár Justinián i ona bola prívrženkyňou strany Modrých.
Pretože pochádzala z chudobných pomerov, pracovala ako herečka a podľa Prokopia, keď dospela tak i ako prostitútka. Ako herečku ju podľa Prokopia preslávila hra s motívom antickej báje o Léde zvádzanej Diom v podobe labute. Prokopius ďalej Theodoru v jej ranom živote vykresľuje veľmi povoľne a zvrhlo. Mala sa podľa neho zúčastňovať oplzlých orgií a tvrdí, že vraj bola niekoľkokrát aj tehotná a podstúpila viacero potratov. Isté je, že z mladosti mala minimálne jednu dcéru Theodoru, ktorá neskôr mala najmenej troch synov. Prokopius spomína taktiež Theodorinho syna Jána, ktorého mal jeho otec vziať so sebou do Arábie, jeho existencia ale býva spochybňovaná. Moderní historici sú k Theodorinej mladosti a údajnej zvrhlosti miernejší, pretože Prokopiov vzťah k Theodore bol zjavne negatívne zaujatý.
Ako násťročná sa Theodora vášnivo zaľúbila do sýrskeho úradníka menom Hekebolos, ktorý bol menovaný guvernérom v lýbijskom Pentapolise (Päťmestí). Theodora Hekebola nasledovala do lýbijskej púšte, kde s ním zhruba štyri roky žila. Nie je isté, čo spôsobilo rozvrat ich vzťahu, no po niečo vyše štyroch rokoch Hekebolos Theodoru nemilosrdne odohnal. Theodora sa sama musela prebíjať životom v severoafrickou Afrikou, až sa nakoniec na istý čas sa usadila v centre kresťanskej filozofie Alexandrii. Tu sa Theodora spoznala s alexandrijským patriarchom Timotejom III. a vďaka jeho vedeniu sa výraznejšie začala zaujímať o náboženstvo. Pravdepodobne v tomto období konvertovala k monofyzitizmu. Krátko pobudla aj v druhej bašte kresťanskej filozofie Antiochii až sa nakoniec v roku 522 vrátila do Konštantínopolu.
Manželka cisára
Podľa dobových správ bola Theodora veľmi krásna, jemná a koketná žena, ktorá výrazne dbala o svoj vzhľad. V neskoršom období, keď mala dostatok financií si často dopriavala vonné kúpele a rada nosievala bohaté zlatom vyšívané rúcha a drahé klenoty. Nevie sa kedy a ako sa zoznámila s cisárom Justiniánom, avšak ten okúzlený jej krásou a osobnosťou si ju v roku 525 vzal v Chráme Božej Múdrosti za ženu. Aby tak mohol urobiť, požiadal Justinián i napriek odporu cisárovnej Eudoxie svojho strýka cisára Justína, aby zrušil zákony cisára Augusta, ktoré zakazovali sobáše senátorov s herečkami, kurtizánami a inými nízko postavenými ženami a ktoré zakazovali takýmto osobám udeliť vysoké tituly. Krátko na to bol Theodore udelil vysoký patricijský titul a a na Veľkú noc v roku 527 ju Justinián dokonca urobil cisárovnou - augustou. Theodora sa stala Justiniánovou najbližšou radkyňou, s ktorou sa radil vo všetkých oblastiach vlády a často dal jej úsudok. Theodorin vplyv na Justiniána Prokopius videl v akomsi nápoji lásky, či čarodejníctve.
Následkom Theodorinho prejavu bola zmena cisárových plánov. Theodora prikázala Justiniánovmu vojvodcovi Belisariovi a kapitánovi dunajských vojsk Mundovi, aby zajali vodcu povstania Hypatia, ktorí sa dostal na čelo povstania. Generáli na čele germánskych žoldnierov kruto rozprášili povstanie, pričom pobili vyše 30 000 príslušníkov znepriatelených strán Modrých a Zelených. Výsledkom bojov a predchádzajúcich nepokojov bolo spustošenie hlavného mesta. Cisárovná Theodora spolu s Justiniánom následne stáli na čele obnovovania mesta i pri výstavbe chrámu Božej Múdrosti (Hagie Sofie).
Theodora sa taktiež čiastočne podieľala na Justiniánovych zákonných reformách. V roku 535 boli ako protikorupčné opatrenie na Theodorin podnet zrušené suffrágie - poplatky, ktoré museli platiť uchádzači o správne úrady v provinciách. Ďalej Theodora vydala výnos proti hazardu a počas celého svojho života sa snažila zlepšiť postavenie kurtizán, herečiek a žien v krajine - presadila mimo iné i zrovnoprávnenie mužov a žien pri dedení.
vľavo|náhľad|Cisárovná Theodora so sprievodom, Bazilika San Vitale, [[Ravenna (6.stor.)]]
Náboženstvo a politika
Počas svojho života sa Theodora javila ako veľká ochrankyňa orientálnych kresťanských smerov, najmä monofyzitov. V roku 532 bolo jej pričinením zastavené prenasledovanie monofyzitov a cisársky dvor sa snažil dospieť k teologickému zmieru, ktorého výsledkom bolo Justiniánobo vyznanie viery z roku 533, ktoré sa ale neujalo. Znovu sa vzkriesila sýrska národná cirkev, mnohí disidenti sa smeli vrátiť do svojich funkcií. Monofyzitské misie aj napriek cisárovej nevôli zakladali nové kresťanské obce v Núbii, Abysínii a Arábii. Theodora sama sa živo zaujímala teologickými záležitosťami a prostredníctvom listov živo komunikovala s vysokými cirkevnými autoritami orientálnych smerov a často prijímala návštevy sýrskych a egyptských mníchov ako Jakub Baradai. V samotnom cisárskom paláci Hormidas vytvorila monofyzitský kláštor, v ktorý poskytol útočisko okolo 500 mníchom.
náhľad|Cisárovná Theodora ([[1887) Benjamin-Constant]] V roku 535 Justinián na Theodorin popud menoval monofyzitu Anthima na post konštatinopolského patriarchu, čo však nahnevalo pápež Agapeta I. pretože Anthimos bol preňho kacírom, ktorý bol navyše nekánonicky premiestnený z Trebizonda. Antimus bol pápežom odvolaný z úradu a Agapet za konštatinopolského patriarchu vysvätil Ménosa. Nový pápež Silverius bol takisto ostrým kritikom Theodory a jej náboženskej politiky. Theodora preto nariadila Belisarovi, aby Silveria z Ríma vyhnal (9. decembra 536). Zmier neprinisol ani pre monofyzitov pôvodne nádejný pápež Vigilius, ktorý odmietol stiahnuť anathemu z Theodorinho obľúbenca patriarchu Anthima. Theodorin obraz na západe i pre tieto konflikty nikdy nebol vnímaný pozitívne a západná cirkev Theodoru dodnes za svätú neuznáva. Podobne živo sa Theodora zaujímala aj o dianie v ostatných patriarchátoch.
Svojich protivníkov dokázala Theodora intrigami šikovne odstaviť a naopak tých, ktorí boli jej obľúbencami požívali ochranu aj pred samotným cisárom Justiniánom. Vďaka jej pričineniu o svoje postavenie prišli významné osoby vtedajšej správy v Byzantskej ríše ako štátny sekretár Priscus, či cisárov synovec Germanos. Theodorinym veľkým protivníkom bol Justiniánov obľúbenec, prétorský prefekt a minister financií Ján Kapadócky. Ten priamo pred cisárom vystupoval proti Theodore a Justinián sa i napriek tomu, že Ján bol jednou z príčin povstania Niká odmietal zbaviť. Theodora chcela Jána dokonca pripraviť o život, čo sa jej pri niektorých je odporcov i podarilo, avšak Ján bol ostražitý a v každom okamihu strážený. Napokon sa jej podarilo s pomocou jej priateľky Antónie, ženy veliteľa Belisara obviniť Jána z komplotu proti cisárovi a tak bol Ján vyhnaný do exilu v Malej Ázii.
Ďalších cisárskych služobníkov si Theodora zaviazala poslušnosťou prostredníctvom ich žien, vydierania alebo úplatkov. Veľký vplyv mala cisárovná na veliteľa Belisaria, ktorého oženila s jej priateľkou Antóniou a na ktorého manželstvo starostlivo dohliadala. Theodora býva v historických prameňoch vykresľovaná ako intrigujúca žena, ktorá sa neštítila žiadnych prostriedkov na dosiahnutie svojich a Justiniánových cieľov. Prokopius v Skrytých dejinách taktiež popisuje Theodorinu širokú sieť špehov v paláci i v hlavnom meste.
Smrť cisárovnej
O Theodorinej smrti sa dozvedáme z diela severoafrického biskupa Viktora z Tunnuny. Theodora zomrela 29. júna 548 pravdepodobne na rakovinu. Jej telo bolo pochované v pre tento účel vystavanej kaplnke Chrámu svätých Apoštolov v Konštantínopole. Hoci Theodora nemala s cisárom Justiniánom žiadne deti, Justinián ani počas jej života ani po jej smrti nevyhľadával inú ženskú spoločnosť. Každý, kto sa chcel dostať do Justiniánovej pozornosti musel byť voči Theodorinej pamiatke úctivý a v prípade skladania slávnostného sľubu i po jej smrti nesmel zabudnúť pridať jej meno.
Vecquemont
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Avitus
Eparchius Avitus bol rímsky cisár Západorímskej ríše od júla 455 do októbra 456. Po zvrhnútí slúžil ako biskup v meste Piacenza. Avitus bol energický a schopný vládca, ktorý sa snažil obnoviť moc Ríma a za jeho krátkej vlády sa mu skutočne podarilo stabilizovať rímsku moc.
Vecquemont
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Avitus
Pôvod a raná kariéra
Eparchius Avitus pochádzal z váženej aristokratickej senátorskej rodiny z narbonskej Galie (dnešná Provance), z mesta Narbo. Jeho otec bol Flavius Iulius Agricola, pretoriánsky prefekt Galie a konzul. Avitus sa narodil v galskom meste Augustonemetum (dnes Clermont-Ferrand). Avitus slúžil v armáde pod velením Flavia Aetia a zúčastnil sa na jeho najslávnejších výpravách proti Vizigótom, Frankom a Burgundom. Bol to práve Avitus, ktorý presvedčil vizigótskeho kráľa Teodoricha I. aby sa pridal k Rimanom v bitke na Katalaunských poliach proti Atilovi.
Vláda
Avitus dosiahol titul veliteľ vojska (Magister militum) za vlády Petronia Maxima, ktorý ho poslal za vizigótskym kráľom Teodorichom II. Tu ho zastihla správa o vyplienení Ríma Vandalmi a o smrti cisára Petronia Maxima. Kráľ Teodorich II. ho nato menoval rímskym cisárom. Avita uznal aj rímsky senát. Počas svojej cesty do Ríma sa Avitovi podarilo upevniť moc v provincii Noricum. Za veliteľa vojska vymenoval Góta Remista. Počas jeho vlády sa začali vyostrovať spory medzi ním a dvoma vplyvnými generálmi, Majorianom a germánom Ricimerom. Avitovi sa spočiatku nedarilo vyriešiť problémy ani s Vandalmi, ktorí neustále útočili z Afriky na Itáliu. Avitus však zmobilizoval sily a Vandalov porazil, raz na Sicílii a konečnú porážku im uštedril v námornej bitke pri Korzike. Počas Avitovej vlády prestali uznávať aspoň formálnu moc germánski Svébi v Hispánii. Rímsky generál Fronto poveril susedných Vizigótov aby Svébov donútili k poslušnosti, čo sa aj podarilo, no Vizigóti sa z Hispánie už nikdy nestiahli, čím fakticky zväčšili svoju ríšu.
Avitus sa stal nepopulárnym hlavne v očiach bohatých italských veľkostatkárov, aristokratov a senátorov, ktorí boli v 5. stor. zvyknutí zastávať najvyššie miesta. Avitus však dával prednosť rímskej aristokracií z Galie. Avitus musel platiť aj vizigótskym vojakom slúžiacim v rímskom vojsku a nato musel často použiť zlaté sochy a umelecké pamiatky, čo sa nepáčilo obyvateľom. Túto nespokojnosť využil Ricimer, ktorý donútil Avita k úteku do Galie. Následne bol popravený aj Remistus. Avitus však získal vizigótske vojsko a vrátil sa do Itálie. Pri meste Placentia (dnes Piacenza) ho však vzbúrenci porazili.
Exil a smrť
Ricimer ustanovil Avita biskupom Placentie, no neskôr rímsky senát odhlasoval jeho popravu. Avitovi sa však podarilo utiecť do Galie. Cestou tam ale zomrel na dodnes nezistené príčiny.
Primal Fear
Primal Fear je nemecká heavy metalová hudobná skupina, ktorá je aktívna od roku 1997.
Markos Aurélios Abas
Markos Aurélios Abas bol starogrécky bežec. Markos Aurélios Abas z Adady bol niekoľkonásobný víťaz v bežeckých disciplínach na začiatku 3. storočia (možno v 220 až 230-tych rokoch). Pripomína to nápis na podstavci z jeho sochy, objavený v archeologickom nálezisku starovekého mesta Adada v Pisídii (neďaleko tureckej dediny Sağrak v mestskej časti Sütçüler v provincii Isparta ). Tento nápis uvádza, že zastupiteľstvo obce (boulé, búlé) a ľud (démos, komunita Adany) si ctí Abasa ako občana a predovšetkým ako športovca, paradoxa (paradoxos - neporazený, výnimočný šampión ) a vymenúva jeho víťazstvá (dosiahnuté hlavne v dolichu). Podľa nápisu (zčasti poškodeného) bol Abas víťazom na kapitolských hrách v Ríme, na Eusebeiach v Potioloise, na neapolských hrách Sebasta, v hrách na Aspide v Argu (usporiadanych na počesť Apolóna Deiradiotisa na vrchu Aspida na severozápade Argu ), na Asklépeiach v Epidaure, na olympiáde (v Pise na Peloponéze? Nápis je tu poškodený), na hrách (Urania?) v Sparte, na súťaži koinonu Bitýnie v Nikomédeii. Z hier Artemisia v Efeze si okrem víťazstva v dolichu odniesol aj veniec z behu diaulos, zvíťazil aj v ďalších efezských hrách Hadrianeia, Balbilleia a Epinikeia, na hrách Koina Asias usporiadanej v maloázijskom meste Kyzikos a aj na aténskych panhelénskych hrách. M. Aurélios Abas bol teda nespochybniteľne významný muž, preto mu bolo zrejme umožnené dostať od cisára rímske občianstvo a byť vplyvným členom ekumenického „cechu“ športovcov, ktorý sponzorovali rímski cisári od začiatku antonivskej éry (keď sa celé Stredomorie stalo jednotným politickým a ekonomickým systémom pod záštitou Ríma. Odrazilo sa to i na gréckych hrách, od helenistických čias rozšírených po celom východnom Stredomorí, ktoré sa integrovali do „medzinárodnej“ siete hier, chránených rímskym mierom ). Taliansky historik Luigi Moretti nezaradil Abasa do zoznamu olympijských víťazov staroveku. Zdôvodňuje to tým, že na poškodenom (nečitateľnom) mieste lokality jeho víťazstva na olympiáde Ὀλύμπει[α ......], písomnými zdrojmi uvedenom ako víťazstvo v élidskej Pise (Pisa alebo Pisatis bola oblasť v Elide, kde sa nachádzala Olympia ), by si podľa významu zrejme zaslúžilo byť na nápise uvedené už na začiatku zoznamu jeho víťazstiev a uvádza, že pravdepodobnejšie zvíťazil na olympiáde v Aténach.
Velennes (Somme)
Velennes je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Somme, v regióne Pikardia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Appenans
Appenans je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Doubs, v regióne Franche-Comté.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Svetový pohár v biatlone 2010/2011 – muži
Svetový pohár v biatlone 2010/2011 mužov bol 34. ročník Svetového pohára v biatlone. Začiatok tohto ročníka bol 1. decembra 2010 a koniec 20. marca 2010 v nórskom Osle.
Socha jednoty
Socha jednoty je socha bojovníka za nezávislosť Indie Sardára Vallabhbháího Patéla (1875 – 1950) v okrese Narmada v indickom Gudžaráte. V súčasnej dobe drží rekord pre najvyššiu sochu na svete s výškou 182 metrov. Vallabhbháí Patél bol jedným z najvýznamnejších lídrov indického hnutia za nezávislosť a prvý podpredseda vlády Indie. Socha je na riečnom ostrove s výhľadom na priehradu Narmada pri Rajpiple, 100 kilometrov juhovýchodne od mesta Vadodara.
Pamätník a jeho okolie zaberajú viac ako 2 hektáre a sú obklopené umelým jazerom s rozlohou. Socha bola postavená spoločnosťou Larsen & Toubro, ktorá v októbri 2014 podpísala zmluvu na projektovanie, výstavbu a údržbu v hodnote 420 miliónov amerických dolárov. Stavba sochy sa začala 31. októbra 2014 a ukončila sa v polovici októbra 2018. Sochu navrhol indický sochár Ram V. Sutar.
Socha bola dokončená za 33 mesiacov. Doteraz najvyššou sochou na svete bol 128 metrov vysoký Budha v čínskej provincii Che-nan. Nové dielo je takmer dvakrát vyššie ako newyorská Socha slobody.
Ondřej Kepka
Mgr. Ondřej Kepka (* 28. september 1969, Praha) je český herec, režisér, scenárista, moderátor a fotograf, synovec herca Jaroslava Kepku, syn herečky Gabriely Vránovej a Jiřího Kepku, profesora matematiky.
Kariéra
Začínal ako detský herec od šiestich rokov, účinkoval nielen v detských filmoch, ale aj Československom rozhlase. Mimo iného hral v seriáli Arabela a Arabela sa vracia. Po maturite na gymnáziu vyštudoval najprv herectvo na pražskej DAMU, kde absolvoval v roku 1992, potom študoval réžiu na pražskej FAMU, tu absolvoval v roku 1996. Vystupoval v Divadle pod Palmovkou a v Studiu GAG Borisa Hybnera. Pravidelne moderuje program Noční Mikrofórum na Dvojke Českého rozhlasu.
V novembri 2017 sa stal prezidentom českej Hereckej asociácie.
Oceánsky pohár národov 1996
Oceánsky pohár národov 1996 bol tretím ročníkom Oceánskeho poháru národov. Finálový turnaj v ktorom hrali štyri tímy nemal hostiteľa a hral sa na dvojzápasy v semifinále a finále. Turnaj sa pretiahol od 10. novembra 1995 až do 1. novembra 1996.
Víťazom turnaja sa stala 🇦🇺, ktorá zdolala vo finále v súčte oboch zápasov 11:0.
Semifinále
Austrália vyhrala v súčte oboch zápasov 3:0
Tahiti vyhrali v súčte oboch zápasov 3:1
Finále
Austrália vyhrala turnaj v súčte oboch zápasov zo skóre 11:0
Svetový pohár v biatlone 2010/2011 – ženy
Svetový pohár v biatlone 2010/2011 žien bol 34. ročník Svetového pohára v biatlone. Začiatok tohto ročníka bol 1. decembra 2010 a koniec 20. marca 2010 v nórskom Osle.
Behemoth
Behemoth je poľská black/death metalová skupina, založená v roku 1991.
Majstrovstvá sveta v alpskom lyžovaní 2017 – Národná tímová súťaž
Tímová súťaž bola súťaž na Majstrovstvách sveta v alpskom lyžovaní 2017 a konala sa 14. februára 2017.
FIS Celkové postavenie národov
Zúčastnené krajiny boli nasadené podľa klasifikácie celkového postavenia národov pred majstrovstvami sveta:
Výsledky
Preteky začali o 12:00.
Vercourt
Vercourt je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Somme, v regióne Pikardia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Vergies
Vergies je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Somme, v regióne Pikardia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Manavgat
Manavgat je mesto a okres v provincii Antalya v Turecku, 72 km od mesta Antalya. Neďaleko mesta sa nachádza vodopád.
Turizmus
So 64 kilometrami horúceho, slnečného pobrežia, väčšinou piesočnatými plážami, s dlhou riekou a vodopádom, dobre chránenou krajinou vrátane hôr a lesov, má Manavgat dôležitý turistický priemysel. Na pobreží je veľa ubytovania a veľa miest na preskúmanie, vrátane historických pamiatok, riek, potokov a jaskýň.
História
Starobylé mestá Side a Selge pochádzajú zo 6. storočia pred naším letopočtom. Manavgat obsadili v roku 1220 seldžuckí Turci a v roku 1472 Osmanská ríša.
Arbouans
Arbouans je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Doubs, v regióne Franche-Comté.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Evita pre FEMINITY
Evita pre FEMINITY je internetový sitcom, vysielaný formou online televízie na portáli ženského magazínu FEMINITY a následne Telkáč.TV. Hlavnú postavu stvárnila Michaela Čobejová, ktorá projekt zastrešovala aj ako producentka, pod hlavičkou svojej umeleckej spoločnosti Sardinka Production. Jednotlivé epizódy seriálu sa nakrúcali v priestoroch interiérového štúdia Brik v Bratislave.
Tutovky
Tutovky je deviaty štúdiový album slovenskej rockovej skupiny Metalinda. Album v roku 2003 vydalo hudobné vydavateľstvo Meta Music. Album Tutovky vyšiel na dvoch CD nosičoch: jeden bol zostavený z nových nahrávok, druhý bol kompilačným albumom, ktorý nadväzoval na kompiláciu Hitovky (Best Of), ktorá kapele Metalinda vyšla v roku 1999.
Pozemková reforma v Čínskej ľudovej republike
náhľad|Muž číta zákon o pozemkovej reforme Pozemková reforma bol sociálny prevrat v Čínskej ľudovej republike vedený Komunistickou stranou Číny v rokoch 19461952. Počas tejto reformy bolo prerozdelených približne 2,8 miliónov m2 pôdy medzi 310 miliónov farmárov.
Obdobie občianskej vojny
Po skončení vojny s Japonskom v roku 1945 sa Čína opäť ocitla v občianskej vojne, kedy pokračoval nevyriešený spor Komunistickej strany Číny a nacionalistickej strany Kuomintang. Čankajšek požadoval okamžité vyriešenie sporov s komunistami v Číne, Mao Ce-tung si bol touto skutočnosťou vedomý a dal rozkaz na tzv. ''Direktívu 4. mája''. Tento rozkaz bol predobraz pozemkovej reformy, ktorý slúžil ako skúška, či bude pozemková reforma efektívna. Pre Mao Ce-Tunga bola otázka reformy a prerozdelenia pôdy medzi roľníkmi jednou z najdôležitejších, ktoré bolo potrebné vyriešiť. V júni 1946 bola direktíva zavedená v regióne Čcha-cha-er, po prvotnom uistení bola zavedená aj v regiónoch Ťi-ťin, Ťi-nan, Ťi-čung a Ťi-tung. V roku 1947 sa táto direktíva dotkla ďalších 10 regiónov. 1. apríla 1948 Mao Ce-tung adresoval kádrom, aby sa spoľahli na chudobných farmárov, aby spojili roľníkov a aby odstránili pozostatky feudálneho systému. Týmto spôsobom sa mohla reforma šíriť oveľa rýchlejším spôsobom. V priebehu občianskej vojny bolo v tejto direktíve zahrnutých 145 miliónov poľnohospodárskej populácie.
Po založení Čínskej ľudovej republiky
V januári 1950 bola Ústredným výborom Komunistickej strany Číny zavedená inštrukcia na zriadenie pozemkovej reformy na celom území Čínskej ľudovej republiky. 30. júna bol štátnou radou Čínskej ľudovej republiky tento návrh schválený a uznesený zákon o pozemkovej reforme. Podľa novo prijatého zákona sa zrušilo vlastníctvo pôdy založené na feudálnom vykorisťovaní a zaviedlo sa roľnícke vlastníctvo pôdy s cieľom rozvíjať poľnohospodársku výrobu a pokračovať v industrializácii Číny. To v praxi znamenalo, že pôda veľkostatkárov, ale i kláštorov bola skonfiškovaná. Ďalej, pôda bohatých roľníkov, čo bola skupina definovaná vlastníctvom väčšieho množstva pôdy, ako potrebovala, avšak na rozdiel od veľkostatkárov na nej pracovali sami, prípadne si najímali pomocné sily, skonfiškovaná nebola, prípadne im bola zabavená len tá časť, ktorú už sami nevedeli obhospodáriť. Zákon potom zaručoval nedotknuteľnosť majetku stredných roľníkov a rozdelenie skonfiškovanej pôdy medzi chudobných roľníkov, ktorí mali menej pôdy, ako potrebovali na obživu a bezzemkov. Tento zákon sa začal aplikovať v zime 1950. Začiatkom roka 1953 bolo v Číne dôsledkom pozemkovej reformy prerozdelených viac ako 90% poľnohospodárskej pôdy čítajúc 2,8 miliónov m2 vrátane veľkého množstva poľnohospodárskych zariadení medzi viac ako 300 miliónov farmárov a poľnohospodárov, feudálne vlastníctvo pôdy bolo týmto počinom odstránené.
Vplyv pozemkovej reformy
Po skončení Druhej čínsko-japonskej vojny patrilo 7080% kultivovanej pôdy 10% obyvateľov, zvyšných 90% obyvateľov sa utápalo v chudobe a zaberalo zvyšných 2030% kultivovanej pôdy, na ktorej nebolo možné vyprodukovať dostatok potravín pre také veľké množstvo obyvateľov. V dôsledku pozemkovej reformy bola pôda rozdelená medzi väčšinu obyvateľov, čím komunistická strana získala na svoju stranu takmer všetkých chudobných dedinčanov a poľnohospodárov, tí pociťovali nadobudnutím novej pôdy zadosťučinenia a plne podporovali komunistickú stranu ako v občianskej vojne, tak i v Kórejskej vojne.
Edie Falcová
Edie Falcová (* 5. júl 1963, New York, New York, USA) je americká herečka, známa zo seriálov ako Oz (19972000), Sopranovci (19992007) či Sestrička Jackie (20092015).
Detstvo a mladosť
Edith Falcová sa narodila v New Yorku do rodiny herečky a jazzového bubeníka, ktorý neskôr pracoval pre reklamnú agentúru. Má anglický, taliansky a švédsky pôvod. Má dvoch bratov, Josepha, Paula a sestru Ruth. Jej strýko je spisovateľ, dramatik a básnik Edward Falco.
Vyrastala na Long Islande, potomr sa presťahovali do North Babylon. Neskôr sa jej rodina znovu presťahovala, do Northportu, kde Falcová navštevovala strednú školu. Vyštudovala Northport High School v roku 1981 a zúčastnila sa herectva na Suny Purchase, kde promovala v roku 1986.
Kariéra
Jej prvá veľká úloha bola vo filme Woody Allena, Výstrely na Broadwayi z roku 1994.
V roku 1997 prijala úlohu väzenskej dôstojníčky v seriáli Oz.
Od roku 1999 do roku 2007 hrala manželku mafiánskeho bossa Tonyho Soprana v kriminálnom seriáli Sopranovci. Za svoju rolu v seriáli získala tri ceny Primetime Emmy, dve ceny Zlatý glóbus a päť cien Guild Awards.
Súkromný život
V roku 2003 jej bola diagnostikovaná rakovina prsníka, z ktorej sa úspešne vyliečila. Tiež priznala, že mala v minulosti problémy s alkoholom. V roku 2004 si adoptovala syna menom Anderson a o štyri roky tiež dcéru, ktorú pomenovala Macy. Jej vierovyznaním je budhizmus.
Arc-et-Senans
Arc-et-Senans je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Doubs, v regióne Franche-Comté.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Vermandovillers
Vermandovillers je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Somme, v regióne Pikardia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Imogen Pootsová
Imogen Gay Poots (* 3. jún, 1989, Londýn, Spojené kráľovstvo) je anglická herečka a modelka. Je známa z filmov ako 28 dní neskôr (2007), Trhliny (2009), Noc hrôzy (2011), Skutočný príbeh Jimiho Hendrixa (2013), Vivárium (2019) či Otec (2020).
Detstvo a mladosť
Poots sa narodila do rodiny producentka publicistiky a novinárky. Má staršieho brata Alexa, ktorý sa venuje modelingu. Imogen vyrastala v západnom Londýne, kde navštevovala aj školy.
Kariéra
Jej prvá herecká skúsenosť bola v roku 2005, vo filme V ako Vendetta. Jej postava bola vedľajšia a vo filme vôbec nehovorila. V roku 2007 získala o niečo väčší priestor vo filme O 28 dní neskôr, kde za svoj herecký výkon získala nomináciu na filmové ocenenie British Independent Film Awards. V roku 2011 sa po boku herečky Toni Collette či herca Antona Yelchina objavila v remaku filmu Noc hrôzy. O rok neskôr stvárnila postavu huslistky vo filme Posledné kvarteto po boku Phillipa Seymoura Hoffmana a Christophena Walkena.
V roku 2013 sa objavila vo filme Sviniar, po boku Jamesa McAvoya. V rovnakom roku si tiež zahrala vo filme Kráľ zo Soho, kde za svoje herecký výkon získala filmové ocenenie Independent Film Awards. V roku 2016 sa pripojila k hereckému obsadeniu ako Luke Wilson, Christina Hendricks, Carla Gugino a Rafe Spall v televíznom seriáli Roadies.
V roku 2017 sa objavila v divadelnej hre Kto sa bojí Virginie Woolfovej?, kde za svoj herecký výkon bola nominovaná na prestížne divadelné ocenenie, Laurencea Oliviera. V roku 2019 sa objavila vo filme Vivárium, kde za svoj herecký výkon bola ocenená festivalovou cenou Sitges, pre najlepšiu herečku. V roku 2020 sa objavila v dráme Otec, ktorá získala šesť nominácii na Academy Awards, z čoho sa jej dve podarilo premeniť v ocenenie.
Súkromný život
Jej partnerom je od roku 2017 herec James Norton.
Juraj Bartusz
Juraj Bartusz (* 23. október 1933, Kamenín) je slovenský sochár, grafik, performer, neoavantgardný umelec.
V 60. rokoch 20. storočia vystavoval s výtvarnou skupinou Konkrétistov (vedenou teoretikom umenia A. Pohribným). Bol manželom (19611984) sochárky Márie Bartuszovej. Jeho súčasnou manželkou je poetka Jana Bodnárová. Pôsobil ako profesor na Vysokej škole výtvarných umení v Bratislave (19901999), neskôr založil a pedagogicky od roku 1999 pôsobí na Katedre výtvarných umení a intermédií na Fakulte umení Technickej univerzity v Košiciach. V roku 1992 bol na Akadémii výtvarných umení v Prahe vymenovaný za profesor a. V roku 2004 dostal Munkácsyho cenu.
Dielo
„''Tie princípy, ktoré sú zavedené, treba porušiť. To aj v umení. Keď neporušíte, tak zostanete stáť na jednom mieste.''“
Juraj Bartusz v 60. a na začiatku 70. rokov rozvíjal princípy abstraktného geometrického umenia v priestorových realizáciách. Jeho raná tvorba reflektovala princípy medzinárodných konštruktívnych tendencií, zároveň odpovedala na nové dobové používanie nových sochárskych materiálov a ich možností spracovania. V 60. a 70. rokoch sa radia k atraktívnym jeho alumíniové ohýbané abstrakcie z plechu a následne priestorové plastiky inšpirované témou vesmíru a kozmonautiky – Hlava kozmonauta, Časopriestorové plastiky realizované z rezaného alebo liateho hliníka. V 80. rokoch sa začal venovať s performatívnymi formami tvorby v podobe hádzania tehiel do tuhnúcej sadry, vytváraniu autorských techník akčnej podoby umenia a maľby, grafiky. Je účastníkom a organizátorom niekoľkých ročníkov Medzinárodného sochárskeho sympózia v kove, usporiadaných Východoslovenskými železiarňami v Košiciach (1967, 1968), ktoré založil spolu s Františkom Patočkom. Z toho vzišli realizácie veľkorozmerných, verejných sôch v priestore: napr. Súhvezdie veľký voz, ktoré bolo v roku 1978 úradne odstránené, Vesmírna brána (teraz osadená pri vchode do Technickej univerzity na Letnej ulici v Košiciach). Spolupracoval s architektom Pavlom Merjavým na realizácii Pamätníka Krompašskej vzbury (Krompachy, Slovensko). V roku 1966 vytvoril súsošie Brána kozmonautov (Sídlisko Podhradová, Košice). Je autorom nadrozmernej sochy Pocta Gagarinovi (19761979), ktorá sa nachádza v Košiciach v mestskej časti Šaca. Je autorom bronzovej sochy – pocty maliarovi Júliusovi Jakobymu 19771980, osadenej v priestore Alžbetinej ulice, v centre Košíc.
Cayambe
Cayambe môže byť:
Kozmická medicína
náhľad|Ultrazvuková prehliadka oka na [[Medzinárodná vesmírna stanica|Medzinárodnej vesmírnej stanici]] Kozmická medicína alebo kozmické lekárstvo je samostatný medicínsky vedný odbor (pôvodne súčasť leteckej medicíny), ktorý sa venuje skúmaniu fyzikálnych a chemických vplyvov pôsobiacich počas kozmického letu na ľudské telo, teda najmä vplyvy spojené s preťažením pri štarte a pristávaním kozmickej lode, s beztiažovým stavom, s účinkami žiarenia, s rytmom života a problémy stravovania a uzavretého ekologického systému.
Podľa smernice Ministerstva školstva Slovenskej republiky č. 27/2006-R z 21. decembra 2006 o sústave odborov vedy a techniky a číselníku odborov vedy a techniky sa kozmická medicína spolu s leteckou medicínou zaraďuje do odboru letecké a kozmické lekárstvo, ktorý patrí do podskupiny zdravotných vied, patriacej do skupiny lekárskych vied.
Amaterasu Ómikami
thumb|Amaterasu Ómikami vychádza z jaskyne
Pôvod
Amaterasu Ómikami sa zrodila z oka Izanagiho potom, ako nemohol zachrániť svoju ženu Izanami. Jej bratmi boli boh Mesiaca Cukujomi a boh búrok Susanoo. Niektoré mýty vykresľujú Tsukuyomi ako mužskú a niektoré ako ženskú postavu. Spolu s Amaterasu Ómikami boli stvorení, keď Izanagi zo seba zmyl nečistoty Podsvetia. Izanagi dal Amaterasu Ómikami svoje posvätné korálky. Susanoo však po čase začal na Amaterasu Ómikami žiarliť a vyzval svoju sestru na súboj. Bohyňa zjedla bratov meč a z troch jeho úlomkov sa zrodili traja bohovia. On rozhryzol jej korálky a z nich vzniklo päť bohov. Vyhlásil sa za víťaza, ale Amaterasu Ómikami mu odpovedala, že sa bohovia narodili z jej korálok a vyhrala teda ona. Susanoo sa nahneval, Amaterasu Ómikami sa utiahla do jaskyne a nechcela vyjsť. Napokon sa zemskí bohovia rozhodli Amaterasu Ómikami z jaskyne vyvábiť. Podarilo sa to až, keď bohyňa Uzume začala tancovať pred jaskyňou, čo vytvorilo rámus. Amaterasu Ómikami sa chcela pozrieť, čo sa deje, vykukla von a uvidela sa v zrkadle. Ostatní bohovia jej povedali, že je to jej náhrada. Amaterasu Ómikami sa zadívala do svojej krásy, vyšla z jaskyne a Slnko začalo opäť svietiť vo svete.
Dejiny
Zvýšenie dôrazu na Amaterasu Ómikami v Kodžiki v porovnaní s mierne neskorším dielom Nihonšoki je považované za priamy dôsledok viery a preferencie cisára Tenmu, ktorý nariadil kompilovať Kodžiki. Vládcom sa stal v roku 672, potom ako zosadil svojho synovca po bratovej smrti, svoje víťazstvo pravdepodobne pripísal Amaterasu Ómikami. V rovnakom čase sa zvýšil tiež vplyv Veľkého chrámu v Ise.
Symboly
Hlavným symbolom Amaterasu Ómikami je zrkadlo. Zrkadlo symbolizuje jasnosť a čistotu. Zrkadlo uložené vo Veľkom chráme v Ise nie je prístupné verejnosti. Zrkadlo Amaterasu Ómikami je symbolizované aj na vlajke Japonska. Ďalšie symboly sú náhrdelník a meč. Náhrdelník je spájaný so ženským umením pradenia a meč je spájaný s bojovými vlastnosťami Amaterasu Ómikami.
Spolu so zrkadlom sa vo Veľkom chráme v Ise nachádza drahokam z náhrdelníka. Sú považované za najdôležitejšie objekty náboženstva.