cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Električková trať na Václavskom námestí
Dejiny v 19. storočí
Už pred zavedením konskej električky po dĺžke námestí jazdila konská železnica v priečnom smere po Příkopech (od roku 1875) a Vodičkovou a Jindřišskou ulicou (od júna 1883).
Električková trať po dĺžke Svätováclavského námestí sa objavila 20. mája 1884. Išlo vtedy o konskú električku prevádzkovanú spoločnosťou Generální ředitelství Pražské tramwaye. Trať bola napojená dole na Můstku na trať medzi námestím Republiky a Jungmannovým námestím. Uprostred sa krížil s ďalšou traťou medzi dnešnou Jindřišskou a Vodičkovou ulicou, na ktorú však nebola napojená.
Koľaje trati boli umiestnené v strednom pruhu námestí a medzi nimi stála veľká aleja. Osová vzdialenosť medzi koľajami bola vtedy takmer 9 metrov. Napriek tomu zvyšujúce sa miera dopravného ruchu nakoniec viedli postupne k odstráneniu aleje a presunutie koľají až k okrajom chodníkov. Osová vzdialenosť sa tak zvýšila až na 19 m, čo bol v celej sieti pražských električiek rekord. V polovici 90. rokov 19. storočia boli predložené aj plány na spojenie trati s križujúcou traťou medzi Jindřišskou a Vodičkovou, k realizácii však už nedošlo.
Dejiny do 70. rokov 20. storočia
vpravo|náhľad|Elektrické električky na Václavskom námestí na začiatku 20. storočia V roku 1900 bola celá trať v súvislosti s likvidáciou konskej električky a postupným rozširovaním siete Elektrických podnikov elektrifikovaná. Zároveň sa koľaje o niečo viac priblížili stredu námestia (osová vzdialenosť sa zmenšila na 16 m).
K poslednej revolučnej zmene ale došlo v roku 1927. Vtedy bolo celé námestie rekonštruované tak, že električková trať bola premiestnená do stredného pruhu na vyvýšené teleso; po bokoch námestí viedli pruhy pre automobilovú dopravu. Pomník svätého Václava potom obchádzala po každej strane jedna koľaj. Osová vzdialenosť sa znížila na 2,8 m, okolo sochy sa zvyšovala až na 12 metrov. Električkové teleso malo šírku 5 metrov, v priestore zastávok až 7 metrov.
Stavba metra a zrušenie trate
vpravo|náhľad|Kaviarenské električky Predchádzajúce problémy neboli ničím v porovnaní so stavom počas stavby metra v 70. rokoch. Postupne boli jednotlivé časti námestia uzatvárané a električky vedené po drevených provizórnych dvojkoľajných mostoch nad staveniskom. Tak sa tomu dialo najprv u Múzeá (1969 – 1973) (napríklad koľaje okolo sv. Václava sa dokonca podľa toho, ako postupovala výstavba, striedali; niekedy viedli obe naľavo od pamätníka, niekedy napravo a inokedy na každej strane jedna), neskôr (1976 – 1978) aj u Můstku.
Po rekonštrukcii námestia a sprevádzkovaniu prvej časti linky metra A bola električková prevádzka obnovená do pôvodného stavu pred rekonštrukciou. Podľa novej koncepcie sa však už s električkovou traťou v samom srdci veľkomesta nepočítalo a očakávalo sa jej plného zastúpenia podzemnou dráhou. 13. decembra roka 1980 tak bola prevádzka na nej ukončená; trať samotná tu však stále zostávala. Koľaje boli odstránené až o dva roky neskôr a nahradené súčasnou parkovou úpravou.
Od roku 2003 sú zhruba uprostred námestia umiestnené dve historické električky slúžiace ako kaviareň; zároveň tiež ako pripomienka minulých čias.
Úvahy o obnovenie trate
náhľad|80 metrov električkových koľají bolo u [[Národní muzeum|Národného múzea postavených v roku 2018 pri vybudovaní Múzejnej oázy]] Zrušenie električkovej trate však ešte neznamenalo, že sa o električkové doprave v pozdĺžnom smere prestalo hovoriť. Prvé plány na znovuobnovenie trati sa objavili okolo roku 1990 a podobné hlasy zneli aj v ďalších rokoch. Na začiatku 21. storočia sa pomaly zdá, že trať bude v horizonte pätnástich až dvadsiatich rokov obnovená, aspoň v hornej polovici námestí. Trať zostáva stále veľmi kontroverznou témou, ktoré rozdeľuje verejnosť v Prahe na dva tábory. Znovuzavedenie podporila aj nová koncepcia rozvoja námestí, ktorá bola publikovaná na jeseň roku 2005.
V auguste 2011 radnica Prahy 1 rozhodla, že sa na Václavské námestie električková doprava nevráti. Nesúhlasila so „zadrotováním“ nutným pre výstavbu trolejov a oneskorenou a predraženou prestavbou námestia, ktoré by výstavba električkovej trate priniesla. V apríli 2014 boli schválené zmeny územného plánu, ktoré majú umožniť obnovu električkovej trate z horného okraja Václavského námestia cez Vrchlického sady okolo Hlavnej stanice do Bolzanova ulice, kde by sa napojila na stávajú trať vedúcu Jindřišskou a Vodičkovou ulicou, čím by bol horný okraj a stred Václavského námestia pre električkovú dopravu prepojený o niečo kratšia cestou, než Ječnou ulicou.
V januári 2019 odsúhlasila rada hlavného mesta Prahy na čele s radným pre dopravu, Adamom Scheinherrem, plán postavenia električkovej trati spájajúcej Národné múzeum s ulicami Vodičkovou a Jindřišskou. Projekt má vypracovať Dopravný podnik hl. m. Prahy ešte v roku 2019. Stavať by sa podľa plánov malo začať v roku 2021 a na začatie prevádzky by malo dôjsť v roku 2022.
Gmina Rudna
Gmina Rudna je vidiecka gmina v Poľsku v Dolnosliezskom vojvodstve.
Má rozlohu 216,6 km² a žije tu 7151 obyvateľov (2006), priemerná hustota zaľudnenia je 33,01 osôb/km².
Sídlom powiatu, v ktorom sa gmina nachádza, je mesto Lubin.
Hallov motor
náhľad| 2 kW Hallov motor v prevádzke ako súčasť experimentu Hall Thruster v Laboratóriu fyziky plazmy na [[Princetonská univerzita|Princetonskej univerzite ]] Hallov motor (po anglicky Hall(-effect) thruster – HET) je typ iónového motora pre pohyb kozmických sond, v ktorom je hnací plyn urýchľovaný elektrickým poľom. V motore dochádza k ionizácii plynného paliva (obvykle xenónu) urýchlenými elektrónmi, ktoré sú produkované na katóde a urýchľované magnetickým vírivým poľom. Nárazom urýchlených elektrónov do xenónových atómov vznikajú kladne nabité ióny Xe+. Vzniknutá plazma je potom elektrostaticky urýchlená a rýchlosťou 10 – /s opúšťa trysky motoru. Vytvára tak vlastný ťah v sile rádovo stotín až jednotiek newtonu. Od 60. rokov 20. storočia ťaží z bohatého teoretického a experimentálneho výskumu.
Charakteristika
náhľad| 6-kW Hallov motor v prevádzke v [[Jet Propulsion Laboratory NASA]] Hallove motory pracujú s rôznymi pohonnými látkami, najčastejšie sú xenón a kryptón. K ďalším patria argón, bizmut, jód, horčík a zinok.
Arachthos
Arachthos je vnútroštátna rieka v pevninskom Grécku. Najdlhšia rieka v regióne Epirus a ôsma najdlhšia rieka v Grécku. Arachthos pramení v pohorí Pindos a v priebehu svojho toku vytvára v epirských pohoriach veľkolepé horské rokliny, až sa nakoniec vlieva deltou do Artského zálivu v Iónskom mori. Spolu s riekou Luros vytvára v zálive najväčší grécky pobrežný trstinový močiar, resp. systém slaných močiarov, známy ako mokrade Amvrakikos. Voda v rieke je kvôli vysokým zrážkam len málo mineralizovaná, zásobuje vodou celý Epirus. Na rieke sa nachádza významné historické mesto Arta.
Hallov motor
Charakteristika
Hnacie motory sú schopné urýchliť výtokový plyn na rýchlosti medzi 10 a /s (špecifický impulz (ISP) 1 000 – 8 000 s), pričom väčšina modelov pracuje niekde medzi 15 a /s (špecifický impulz 1 500 – 3 000 s). Výsledný ťah závisí od úrovne výkonu. Zariadenia s výkonom 1,35 kW produkujú asi 83 mN ťahu. Modely s vysokým výkonom preukázali v laboratórnych podmienkach výkon až 5,4 N.
Arachthos
Dĺžka rieky v literatúre rôzne kolíše od 105 / 110 kilometrov (hlavný prameň Metsovitikos prameniaci neďaleko Metsova až ústie) alebo 140 /149 kilometrov (tento údaj zrejme započítava druhé koryto rieky, ktoré vzniká sútokom tokov Zagorytikos a Vardas, tzv. Dipotamos, a neskôr sa vlieva do hlavného toku).
Hallov motor
Charakteristika
Vstupné výkony hnacích motorov s Hallovým efektom sa pohybovali od roku 2009 v úrovniach od 1,35 do 10 kilowattov, mali výtokové rýchlosti 10 – 50 kilometrov za sekundu, s ťahom 40 – 600 milinewtonov a účinnosťou v rozsahu 45 – 60 percent.
Arachthos
Tok
náhľad|vľavo|Rieka ArachthosArachthos pramení v pohorí Pindos, neďaleko mesta Metsovo, pričom následne prechádza malebnými roklinami cez menšie pohoria Epiru. Povodie pozostáva predovšetkým z flyšu (68%). Západnú a severozápadnú časť pokrývajú vápence a dolomity (23%). Horný tok odvodňuje flyšové územia, v dôsledku čoho v oblasti dochádza k častým zosuvom pôdy. Vznikajú tým pobrežné zóny s úzkymi zalesnenými pásmi s početnými druhmi drevín, vrátane jelší a vŕb.
Hallov motor
Charakteristika
Aplikácie Hallových motorov zahŕňajú riadenie orientácie a polohy satelitov obiehajúcich na obežných dráhach a použitie ako hlavný hnací motor pre stredne veľké robotické vesmírne sondy.
Arachthos
Tok
Priehrada na rieke|náhľad|vľavo Rozmanitou flórou sa tiež pýši asi 30 km dlhá horská roklina medzi menšími pohoriami Tzumerka a Xerovuni, v ktorej rastie napríklad vavrín pravý či dub cezmínový. V horských častiach povodia rieky sú ľudské aktivity obmedzené na malé dediny či odľahlé monastiere. Najvýznamnejšími prítokmi sú toky Kalarrytikos, Metsovitikos, Zagoritikos, Vardas a Kalentinis.
Hallov motor
História
Hallové motory boli študované samostatne v Spojených štátoch a v Sovietskom zväze. Prvýkrát boli verejne popísané v USA na začiatku 60. rokov. Hallov motor pre sondu bol ako prvý vyvinutý v Sovietskom zväze, v USA sa vedci zameriavali na vývoj mriežkových iónových motorov.
Arachthos
Tok
Výraznejší ľudský kontakt s riekou nastáva v južnom toku. Rieka prijíma upravenú odpadovú vodu z mesta Arta, neupravené odpadové vody z malých miest a dedín, ako aj čiastočne upravený odpad z malého agropriemyslu. Z koryta rieky sa ťaží piesok, voda je využívaná na zavlažovanie citrusov, olivovníkov, kukurice a bavlny. V dolnej časti rieky sú umiestnené dve vodné priehrady, ktoré majú významný vplyv na vodstvo rieky.
Hallov motor
História
V Sovietskom zväze boli vyvinuté dva typy Hallovho motora:
Arachthos
Delta a mokrade Amvrakikos
Údolie rieky a deltu tvoria aluviálne sedimenty, v dôsledku čoho sa darí mokraďovým rastlinám. Rastie tam napríklad marica pílkatá. Vyššie rastlinstvo tvoria jasene, bresty, vavríny a vŕby. Riečne mokrade sú domovom veľkých kolónií vodných vtákov. Veľká je populácia divých kačíc (priemer 100 000, max. 170 000 jedincov), ako aj rôzne druhy volaviek, ktoré v delte hniezdia a rozmnožujú sa. Oblasť podporuje bohatú faunu plazov a obojživelníkov. Z hľadiska populácie cicavcov je oblasť rieky dôležitou pre vlky. V oblasti delty kedysi žijúci šakal zlatý bol začiatkom 90. rokov 20. storočia vyhubený. Rozšírená je populácia vydier. V minulosti menil dolný tok rieky často svoje koryto. Oblasť je chránená Ramsarským dohovorom.
História
V stredoveku tvorilo povodie rieky Arachthos jednu z najbohatších a najúrodnejších častí byzantského i nezávislého Epiru. Rieka bola splavná pre menšie lode. V modernom období, tvorila rieka v rokoch 1881 až 1912 hranicu medzi Gréckym kráľovstvom a Osmanskou ríšou. V 80. rokoch 20. storočia bola rieka prehradená a regulovaná. Zvláštnosťou rieky je 55 kamenných mostov, najznámejšie sa nachádzajú v Arte a Plake.
Hallov motor
História
Medzi sovietske a ruské motory typu DAS patria D-38, D-55, D-80 a D-100.
Sovietsky motory boli predstavené na Západe v roku 1992 po tom, čo tím špecialistov na elektrické pohony z NASA Jet Propulsion Laboratory, výskumného centra Glenn Research a laboratória Air Force Research Laboratory pod záštitou Organizácie protiraketovej obrany navštívil ruské laboratóriá a experimentálne hodnotil SPT-100 (t. j.  priemer SPT motora). Za posledných tridsať rokov bolo na sovietskych/ruských satelitoch použitých viac ako 200 Hallových motorov. Na obežnej dráhe sa nikdy nevyskytli žiadne zlyhania. Hallove motory aj naďalej používajú na ruských kozmickej sondách a tiež leteli na európskej a americkej kozmickej sonde. Space Systems/Loral, americký komerčný výrobca satelitov, teraz používa Fakel SPT-100 na svojich GEO komunikačných satelitoch.
Od ich zavedenia na Západe začiatkom deväťdesiatych rokov minulého storočia boli Hallove motory predmetom veľkého množstva výskumných aktivít v Spojených štátoch, Francúzsku, Taliansku a Japonsku (s mnohými menšími snahami roztrúsenými v rôznych krajinách po celom svete). Výskum Hallových motorov v USA sa vykonáva v niekoľkých vládnych laboratóriách, univerzitách a súkromných spoločnostiach. Vládne a vládou financované centrá zahŕňajú NASA Jet Propulsion Laboratory, výskumné centrum NASA Glenn Research Center, Laboratórium pre výskum vzdušných síl (Edwards AFB, CA) a The Aerospace Corporation. K univerzitám patria technologický inštitút US Air Force Institute, University of Michigan, Stanford University, Massachusetts Institute of Technology, Princeton University, Michigan Technological University a Georgia Tech. Značný objem vývoja sa realizuje v priemysle, ako napríklad IHI Corporation v Japonsku, Aerojet a Busek v USA, SNECMA vo Francúzsku, LAJP na Ukrajine a SITAEL v Taliansku.
Prvým použitím Hallových motorov v oblasti prieskumu Mesiaca bola mesačná misia Európskej vesmírnej agentúry (ESA) SMART-1 v roku 2003.
Rakety s Hallovým motorom boli vyvíjané nezávisle v USA a ZSSR od roku 1950 a ďalej potom 60. rokoch.
Princíp
Základný princíp Hallovho motora je, že využíva elektrostatický potenciál na urýchlenie iónov na vysoké rýchlosti. V Hallovom motore je záporný náboj zabezpečený elektrónovou plazmou na otvorenom konci trysky namiesto mriežky. Radiálne magnetické pole približne 100 – 300 G (0,01 – 0,03 T) sa používa na obmedzenie smeru prúdenia elektrónov, kde kombinácia radiálneho magnetického poľa a axiálneho elektrického poľa spôsobí, že elektróny sa posunú v azimute, čím sa vytvorí Hallov prúd, podľa ktorého zariadenie získalo svoje meno. náhľad|400x400bod| Hallové motory sú prevažne axiálne symetrické. Medzi anódou a katódou je aplikovaný elektrický potenciál medzi 150 až 800 voltov. Centrálny hrot tvorí jeden pól elektromagnetu obklopený prstencovým priestorom, okolo neho je druhý pól elektromagnetu s radiálnym magnetickým poľom medzi nimi.
Hnací plyn, ako je napríklad xenón, sa privádza cez anódu, ktorá má v sebe množstvo malých otvorov pôsobiacich ako rozdeľovač plynu. Xenónový hnací plyn sa používa z dôvodu jeho vysokej atómovej hmotnosti a nízkeho ionizačného potenciálu. Keďže neutrálne xenónové atómy difundujú do kanála trysky, sú ionizované kolíziami s cirkulujúcimi vysoko energetickými elektrónmi (typicky 10 – 40   eV, alebo približne 10% výstupného napätia). Po ionizácii majú ióny xenónu typicky náboj +1, hoci malá frakcia (~ 20%) má +2.
Xenónové ióny sa potom urýchľujú elektrickým poľom medzi anódou a katódou. Pre výbojové napätie 300 V ióny dosahujú rýchlosti okolo /s a špecifický impulz 1 500 sekúnd (15 kN·s/kg). Pri odchode však ióny vytiahnu s nimi rovnaký počet elektrónov, čím sa vytvorí plazma s nulovým nábojom.
Radiálne magnetické pole je navrhnuté tak, aby bolo dostatočne silné na vychýlenie elektrónov s nízkou hmotnosťou, ale nie iónov s vysokou hmotnosťou, ktoré majú oveľa väčší gyrorádius a sotva prekážajú. Väčšina elektrónov je teda prilepená na obežnej dráhe v oblasti vysokého radiálneho magnetického poľa v blízkosti výstupnej roviny výtoku. Táto orbitálna rotácia elektrónov je cirkulujúcim Hallovým prúdom. Zrážky s inými časticami a stenami ako aj nestabilita plazmy umožňujú, aby sa niektoré elektróny uvoľnili z magnetického poľa a driftovali smerom k anóde.
Približne 20 – 30% výbojového prúdu je elektrónový prúd, ktorý nevyvoláva ťah, čím sa obmedzuje energetická účinnosť hnacieho zariadenia; ďalších 70 – 80% prúdu je v iónoch. Pretože väčšina elektrónov je zachytená v Hallovom prúde, vnútri trysky zostávajú dlhšie a sú schopné ionizovať takmer všetku xenónovú hnaciu látku. Účinnosť hnacieho ústrojenstva je teda okolo 90%, zatiaľ čo účinnosť výbojového prúdu okolo 70%; kombinovaná účinnosť hnacieho zariadenia je okolo 63% (= 90% × 70%). Moderné Hallove motory dosiahli vďaka vyspelým dizajnom efektívnosť až 75%.
V porovnaní s chemickými raketami je ťah veľmi malý, rádovo 83 mN pre typický hnací motor pracujúci pri 300 V, 1,5 kW. Pre porovnanie: hmotnosť mince ako je americký štvrťdolár alebo 20-centová eurová minca, je približne 60 mN. Rovnako ako u všetkých foriem elektricky poháňaných kozmických lodí, ťah je obmedzený dostupným výkonom, účinnosťou a špecifickým impulzom.
Hallove hnacie motory však pracujú pri vysokých špecifických impulzoch, ktoré sú typické pre elektrický pohon. Zvláštnou výhodou Hallových trysiek v porovnaní s mriežkovým ionizačným motorom je to, že generovanie a urýchľovanie iónov prebieha v kvázi neutrálnej plazme. To umožňuje oveľa menšie trysky v porovnaní s mriežkovými iónovými tryskami.
Ďalšou výhodou je, že tieto motory môžu používať širšiu paletu pohonných látok dodávaných do anódy, dokonca kyslík, hoci na katóde je potrebné niečo ľahko ionizovateľné.
Valcové Hallove motory
Hoci konvenčné (prstencové) Hallove motory sú účinné v režime kilowattového výkonu, ich zmenšené verzie sú neefektívne. Je to spôsobené ťažkosťami spojenými s udržiavaním konštantných parametrov škálovania výkonu pri súčasnom znižovaní veľkosti kanála a zvyšovaní použitej sily magnetického poľa. To viedlo k vytvoreniu valcového hnacieho zariadenia. Valcová Hallova raketa môže byť vďaka svojej netradičnej geometrii výbojovej komory a príslušnému profilu magnetického poľa ľahšie zmenšená na menšie veľkosti. Lepšíe sa hodí na miniaturizáciu a nízko energetickú prevádzku ako konvenčný (prstencový) Hallov motor. Primárnym dôvodom pre cylindrické Hallové motory je, že je ťažké dosiahnuť Hallov motor, ktorý pracuje na širokej škále od ~ 1   kW až do ~ 100 W pri zachovaní účinnosti 45 – 55%.
Vonkajší výbojový prepínač
Rozprašovacia erózia stien výpustných kanálov a pólových nadstavcov, ktoré chránia magnetický obvod, spôsobuje po určitom čase poruchu činnosti hnacieho zariadenia. Preto prstencové a valcové Hallové motory majú obmedzenú životnosť. Hoci sa ukázalo, že magnetické tienenie dramaticky znižuje eróziu steny výpustného kanála, erózia pólového nadstavca je stále problém. Ako alternatíva bola zavedená konštrukcia hnacieho ústrojenstva nazývaná externý výbojový Halter alebo externý výbojový plazmový motor (XPT). Vonkajší výbojový hallový pohon nemá žiadne steny výpustného kanála alebo pólové nadstavce. Plazmový výboj sa vyrába a udržiava v úplne otvorenom priestore mimo štruktúry prítlačného zariadenia, čím sa dosahuje prevádzka bez erózie.
Aplikácie
Hallove motory lietajú vo vesmíre od decembra 1971, keď Sovieti spustili SPT-50 na meteorologickom satelite. Od tej doby lietalo vo vesmíre viac ako 240 zariadení so 100% úspešnosťou. Hallove motory sa v súčasnosti bežne používajú na komerčných geostacionárnych komunikačných satelitoch, kde sa používajú na umiestnenie na orbitu a udržanie polohy.
Prvý Hallov motor na západnom satelite bol ruský D-55 postavený TsNIIMASH na satelite NRO's STEX, ktorý bol vypustený 3. októbra 1998.
Systém slnečného elektrického pohonu kozmickej lode SMART-1 Európskej vesmírnej agentúry používal Hallov motor Snecma PPS-1350 -G. SMART-1 bola technologická demonštračná misia, ktorá obiehala okolo Mesiaca. Toto použitie PPS-1350-G, počnúc 28. septembrom 2003, bolo prvým použitím Hallov ho motora mimo geosynchrónnej orbity Zeme (GSO). Na rozdiel od väčšiny propulzných systémov používaných v komerčných aplikáciách, Hallov motor na SMART-1 mohol mať variabilný rozsah sily, špecifický impulz a ťah. Mal výkon 0,46 – 1,19 kW, špecifický impulz 1 100 – 1 600 s a ťah 30 – 70 mN.
Vo vývoji
Najväčší plánovaný Hallov motor je 40 kW pokročilý elektrický pohonný systém NASA (AEPS), určený na podporu rozsiahlych vedeckých misií a nákladnej dopravy v hlbokom vesmíre.
Peios z Daldis
Epigrafický nález CIG 3427 (editoval ho turecký epigrafik Hasan Malay ) objavený v archeologickej lokalite lýdskej Filadefie uvádza, že Markos Aurélios Peios, syn Sókrata z lýdskeho mesta Daldis, dosiahol v neznámej disciplíne na aténskych hrách jedno a na miestnych hrách dve víťazstvá a aj to, že na olympijských hrách získal čestný titul paradoxos (paradoxos alebo paradoxonikés „prekvapujúci (nezvyčajný) víťaz“, bol pôvodne titul pre športovcov, ktorí v jednom dni zvíťazili v zápasení i pankratiu. ) a v Aténach čestné občianstvo.
Peios si olympijský veniec víťaza (alebo vence víťaza v zápasení a pankratiu) vydobyl pravdepodobne na 257. hrách v roku 249.
Domblans
Domblans je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Jura, v regióne Franche-Comté.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Gmina Rudnik (powiat krasnostawski)
Gmina Rudnik je vidiecka gmina v Poľsku v Lubelskom vojvodstve.
Má rozlohu 88,4 km² a žije tu 3521 obyvateľov (2006), priemerná hustota zaľudnenia je 39,83 osôb/km².
Sídlom powiatu, v ktorom sa gmina nachádza, je mesto Krasnystaw.
Imrich Ozorák
Imrich Ozorák (* 25. júl 1948, Bratislava ) je bývalý slovenský atlét, športový funkcionár a organizátor športových podujatí.
Ako aktívny atlét bola jeho disciplína beh: šprint aj beh na diaľku. Pôsobil v športovom klube Slovan Bratislava.
Na jeseň 1971 bol ako prvý tajomník súčasťou zakladajúceho výboru atletického oddielu Interu Bratislava. Následne pôsobil na viacerých funkcionárskych pozíciách. Spoluorganizoval atletické preteky Pravda-Televízia-Slovnaft (známe ako P-T-S), ktoré sa stali súčasťou IAAF Grand Prix. Neskôr organizoval aj rôzne ďalšie podujatia a preteky: „Zo školských lavíc do atletickej haly Elán“, halové preteky talentov Vyšehradskej štvorky, Mládežnícka atletika – brána k olympiáde.
Mestre
Mestre je najľudnatejší obvod pevninskej časti mesta Benátky v severnom Taliansku. Žije tu takmer 90 tisíc obyvateľov. S ostrovnou časťou Benátok je spojených asi 3,5 km dlhým železničným aj cestným mostom slobody (Ponte della Libertà) cez Benátsku lagúnu. Historické mestečko prešlo koncom 20. storočia prudkým rozvojom jednak v dôsledku rozvoja susednej priemyselnej štvrte Marghera a jednak ako východisko turistov, ktorí prichádzajú do Benátok. Ako Mestre sa niekedy chybne označuje celá pevninská časť Benátok.
História
Miesto pri ústí rieky Marzenego bolo osídlené už v praveku, rímske oppidum na tomto mieste zničil Attila a sídlo bolo obnovené až v 10. storočí. Prístav v Mestre profitoval z rastúceho bohatstva a významu Benátok, roku 1323 mesto dobyli veronskí Scaligerovci a roku 1337 Benátčania. Roku 1797 ich dobyl Napoleon a od roku 1808 bolo slobodným mestom. V roku 1923 dostalo titul mesta, ale roku 1926 sa stalo súčasťou Benátok.
Hospodárstvo
Mestre je pevninským zázemím Benátok, kde žije viac stálych obyvateľov ako na historickom ostrove. Pretože je tu podstatne lacnejšie bývanie a aj ostatné životné náklady sú nižšie ako na ostrove, žijú tu robotníci a zamestnanci, ale aj menej zámožní turisti, ktorí využívajú dobré dopravné spojenie autobusmi aj štvorkoľajnou železničnou traťou po Moste slobody. Zájazdové autobusy tiež často parkujú v Mestre. V Mestre je obchodný prístav a dôležitá železničná aj diaľničná križovatka.
Zaujímavosti
Mestre, podobne ako ostatné pevninské štvrte Benátok, sú väčšinou dosť chaoticky vzniknuté sídliská. Historické jadro v Mestre je malé, sústredené okolo námestia Piazza Ferretto a nie príliš bohaté.
Gmina Rudnik nad Sanem
Gmina Rudnik nad Sanem je mestsko-vidiecka gmina v Poľsku v Podkarpatskom vojvodstve.
Má rozlohu 78,71 km² a žije tu 10124 obyvateľov (2006), priemerná hustota zaľudnenia je 128,62 osôb/km².
Dompierre-sur-Mont
Dompierre-sur-Mont je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Jura, v regióne Franche-Comté.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Gmina Rudniki
Má rozlohu 100,52 km² a žije tu 8547 obyvateľov (2006), priemerná hustota zaľudnenia je 85,03 osôb/km².
Sídlom powiatu, v ktorom sa gmina nachádza, je mesto Olesno.
Trinitron
thumb|Logo Trinitron thumb|27-palcový televízor Sony Trinitron z roku 1985 Trinitron je ochranná známka spoločnosti Sony a značka CRT obrazoviek pre televízory a monitory tejto spoločnosti.
Produkciu technológie vyvinuli špecialisti z firmy Sony v 60. rokoch 20. storočia. Prvé televízory značky Trinitron boli uvedené na trh v októbri 1968. Táto technológia sa pôvodne používala v televízoroch spoločnosti a s rozvojom trhu osobných počítačov v 80. rokoch 20. storočia bola prispôsobená na počítačové monitory.
Zjednodušený popis konštrukcie
Na obrazovkách Trinitron je aplikovaný fosfor vo forme zvislých pruhov, nie malých bodiek ako u bežných obrazoviek. Na druhej strane tieniaca maska ​​má namiesto otvorov pozdĺžne vertikálne zárezy. Nepriehľadná časť matrice zaberá menšiu plochu, vďaka čomu je zobrazený obraz väčší jas a kontrast. Masku, ktorá je tvorená stovkami jemných vlákien, však drží pohromade jedno alebo dve horizontálne vlákna, ktoré sa rozprestierajú po celej šírke obrazovky. Horizontálne vlákna pôsobia ako tlmič vibrácií a zároveň chránia masku pred zmenami veľkosti spôsobenými zahrievaním počas prevádzky. Jednou nevýhodou je, že sa môžu javiť ako tenká horizontálna čiara, ale iba pri zobrazení jasného a jednotného pozadia. Okrem toho boli vlákna vždy umiestnené mimo centrálnej časti obrazu, pod alebo dodatočne nad – pri veľkých obrazovkách. Počet viditeľných riadkov závisí od uhlopriečky obrazovky. Pre TV obrazovky do 21 palcov je viditeľný jeden riadok, pre väčšie dva. V prípade obrazoviek počítačového monitora boli dve horizontálne vlákna namontované v obrazovkách od 17 palcov diagonálne.
Najdôležitejšími výhodami obrazoviek Trinitron sú tvar obrazovky blízko valcovej časti alebo úplná plochosť a redukcia zmien veľkosti masky v dôsledku tepla, ako aj zvýšenie jasu obrazovky pri nezmenenom výkone dodanom do zariadenia.
Koncom 90. rokov 20. storočia vypršal patent na výrobu CRT obrazoviek technológie Trinitron. Odteraz mohli iné spoločnosti navrhovať svoje produkty touto technikou bez licencie vydanej firmou Sony, no evidentne nemohli používať značku Trinitron. Výsledkom bolo, že koncern Mitsubishi touto technológiou vyrábal obrazovky pod názvom DiamondTron a PerfectFlat od ViewSonic boli adaptáciou riešenia Mitsubishi.
Hlavným rozdielom medzi produktmi Sony a ostatnými je počet elektrónových del. Obrazovky Sony boli vybavené tromi elektrónovými delami, jednou pre každú zo základných farieb, zatiaľ čo produkt Mitsubishi mal jedno spoločné delo pre všetky farby.
Spoločnosť Sony bola tiež výrobcom televízorov a monitorov High Black Trinitron a Wega.
V súčasnosti je technológia katódových trubíc úplne nahradená LCD, plazmovými displejmi a ich nástupcami.
Gmina Rudziniec
Gmina Rudziniec je vidiecka gmina v Poľsku v Sliezskom vojvodstve.
Má rozlohu 160,39 km² a žije tu 10644 obyvateľov (2006), priemerná hustota zaľudnenia je 66,36 osôb/km².
Sídlom powiatu, v ktorom sa gmina nachádza, je mesto Gliwice.
Kekrops I.
thumb|Kekrops Kekrops (starogr. Κέκροψ – Kekrops, latinsky Cecrops) je v gréckej mytológii zakladateľ Atén a prvý aténsky kráľ.
Kekrops sa narodil bez rodičov zo zeme. Bol bytosťou, ktorá bola napoly človekom a napoly hadom, hornú časť tela mal ľudskú, nohy mal však zrastené v podobe hada. V mýtoch figuruje ako zakladateľ mesta Atény.
Keď Kekrops mesto zakladal, vznikol medzi bohom Poseidónom a bohyňou Aténou spor o vládu nad týmto krajom. Bohovia aby tento problém vyriešili zišli sa na Akropole. Najvyšší boh Zeus pozval aj Kekropa a vyhlásil, že vládu dostane ten z bohov, ktorý dá mestu cennejší dar. O tom, ktorý dar je cennejší mal rozhodnúť Kekrops. Poseidón zapichol trojzubec do skaly a v tom okamihu z neho vytryskla morská voda. Aténa vrazila do zeme oštep s ktorého vyrástla oliva. Kekrops sa rozhodol pre dar bohyne Atény, lebo jej dar bol užitočnejší, mohol totiž budúcim Aténčanom poskytnúť plody olív prinášajúce bohatstvo. Po prehratom spore bol Poseidón taký nahnevaný, že nechal morskými vlnami zaplaviť planinu pred Aténami. Aby bol Poseidónov hnev zmierený, boli budúce aténske ženy zbavené práva voliť a mužom bolo zakázané nosiť meno svojej matky.
Kekrops dal krátko nato víťaznej Aténe postaviť na Akropole chrám, kde sa jeho tri dcéry – Aglauros, Hersé a Pandrosos stali jeho prvými kňažkami. Jeho dcéram zverila bohyňa Aténa do opatery malého Erichthonia, ktorého pôvod bol nejasný a jeho údajný otec boh Hefaistos sa k nemu nehlásil. Malý Erichtónios mal totiž namiesto nôh hadí chvost, takže bola rozšírená tá domnienka, že Kekrops je jeho otcom.
Aténa dieťa uložila do posvätného košíka a trom dcéram Kekropa prísne nariadila košík neotvárať. Najstaršia Aglauros však nezvládla svoju zvedavosť a košík otvorila. Keď dievčatá videli dieťa s hadím chvostom, navyše vedľa neho ležal veľký had, vydesili sa k smrti a z panickej hrôzy sa vrhli z Akropole do priepasti. Erichtónios sa stal neskôr aténskym kráľom.
Aténčania zasvätili Kekropovi na Akropole posvätný okrsok tzv. Kekropion, kde sa údajne mal nachádzať jeho hrob. V blízkosti tohto miesta zasadila Kekropova dcéra Pandrosos olivu Aténinu olivu, ktorá rastie dodnes. (naposledy ju zasadili v roku 1917)
Gmina Ruja
Gmina Ruja je vidiecka gmina v Poľsku v Dolnosliezskom vojvodstve.
Má rozlohu 73,37 km² a žije tu 2670 obyvateľov (2006), priemerná hustota zaľudnenia je 36,39 osôb/km².
Sídlom powiatu, v ktorom sa gmina nachádza, je mesto Legnica.
Ján Eudes
Ján Eudes, CIM (* 14. november 1601, Ri, Francúzske kráľovstvo – † 19. august 1680, Caen, Francúzske kráľovstvo) bol francúzsky rímskokatolícky kňaz, ľudový misionár, spisovateľ a zakladateľ Rádu Panny Márie v roku 1641 a Kongregácie Ježiša a Márie v roku 1643. Do roku 1643 bol tiež členom Oratória Ježišovho. Ján Eudes hlásal misie po celom Francúzsku, vrátane Paríža a Versailles, pričom si získal uznanie ako populárny kazateľ a spovedník. Venoval sa aj obracaniu prostitútok a žien, ktoré viedli nemravný život. Eudes bol tiež plodným spisovateľom, pričom často písal o Najsvätejších Srdciach napriek odporu jansenistov. Keďže bol horlivým ctiteľom Najsvätejších sŕdc Ježiša a Márie, na ich počesť vytvoril propriá, aby mohla byť slúžená omšu ku ich cti. Tieto omše a osobitnú úctu propagoval celý život; postupne ich prebrala celá Katolícka cirkev. Počas svojho života spísal viacero náboženských diel.
Eudes bol vyhlásený za svätého v roku 1925 pápežom Piom XI. Jeho sviatok sa slávi 19. augusta. Od 10. rokov 21. storočia silnie vo viacerých diecézach a rehoľných rádoch túžba, aby bol vymenovaný za učiteľa cirkvi. Vatikán túto požiadavku v súčasnosti (2023) stále skúma.
Na ceste ku kňazstvu
Ján Eudes sa narodil 14. novembra 1601 na farme blízko dediny Ri v Normandii roľníkovi a dedinskému lekárovi Isaacovi Eudesovi (* asi 1566) a Marthe Corbinovej. Mal štyri sestry a dvoch bratov, pričom jedným z nich bol historik François Eudes de Mézeray (* 1610 – † 10. júl 1683). Jeho otec sa pôvodne tiež chcel stať kňazom, ale keďže celá jeho rodina vymrela kvôli moru, nakoniec si založil rodinu. Ján prijal prvé sväté prijímanie na Turíce 26. mája 1613 a vo veku 14 rokov zložil súkromný sľub cudnosti. V roku 1618 vstúpil do Mariánskej kongregácie.
Eudes študoval u jezuitov v Caen a 25. marca 1623 sa rozhodol vstúpiť k oratoriánom v Paríži, čomu spočiatku jeho rodičia neboli naklonení. Jeho majstrami a vzormi v duchovnom živote boli zakladateľ oratoriánov Pierre de Bérulle (ktorý ho osobne privítal v reholi) a kontemplatívny a asketický Charles de Condren. Ako Bérullov študent sa Ján stal členom francúzskej školy spirituality, ktorá presadzovala kristocentrický prístup k duchovným záležitostiam. Ten bol charakteristický najmä adoráciou a snahou o osobný vzťah s Ježišom Kristom, ktorý sa rozšíril aj na Ducha Svätého. Biskup Jacques Camus de Pontcarré vysvätil 21. decembra 1624 Eudesa za subdiakona.
Kňaz a misionár
Eudes bol vysvätený za kňaza 20. decembra 1625 a na Vianoce slúžil svoju primičnú omšu. Takmer okamžite po vysvätení ochorel a bol pripútaný na lôžko až do roku 1626. Potom bol poslaný do Aubervilliers na teologické štúdiá a vrátil sa do Séez v roku 1627. Následneh ho však otec Isaac poprosil, aby prišiel pomáhať počas moru. S povolením predstaveného sa Ján staral o postihnutých vo vlastnej diecéze v rokoch 1627 a 1631. Vysluhoval tiež sviatosti a zabezpečoval riadny pohreb zosnulých. Aby v tomto období nenakazil svojich kolegov, býval v obrovskom sude uprostred poľa.
Prvé farské misie viedol v roku 1632 a bol taký zapálený v kazateľskej a spovednej službe, že si veľmi rýchlo vyslúžil všeobecné uznanie. Potom však odišiel študovať a až následne sa v roku 1633 stal zodpovedným za misie oratoriánov v Normandii. Počas svojej hlavnej misionárskej činnosti (1633 – 1641) nakoniec kázal vo viac ako sto farnostiach vo svojom vlastnom regióne, ale aj v Ile-de-France, Burgundsku či v Bretónsku. Jean-Jacques Olier označil Eudesa za „zázračné dieťa svojej doby“. Eudes mal cit pre evanjelizáciu a jeho misie často trvali niekoľko týždňov až niekoľko mesiacov; tri mesiace kázal v Paríži a jeden vo Versailles. Eudes dokonca raz kázal pre Annu Habsburskú, hoci jej syn kráľ Ľudovít XIV. mal podozrenie, že Eudes bol nepriateľský voči jeho galikánskej politike.
V roku 1671 sa povrávalo, že Eudes bude vymenovaný za pomocného biskupa v Évreux a že kráľ Ľudovít XIV. podporí nomináciu na základe Eudesovej povesti. V roku 1674 dostal od pápeža Klementa X. šesť pápežských odpustkových búl pre bratstvá a semináre zasvätené Najsvätejším srdciam.
Kongregácia Ježiša a Márie
náhľad|Sv. Ján Eudes s bratmi a sestrami zakladá novú kongregáciu. Maľba vytvorená v roku [[1909 pri príležitosti blahorečenia.]] Počas svojej misionárskej činnosti si Eudes uvedomil, že napriek jeho počiatočnému úsiliu sa veriaci rýchlo vracajú k pôvodnému správaniu, z čoho vinil hlavne nedostatočné vzdelanie miestnych kňazov, ktorí nepokračovali v jeho úsilí. Povzbudený kardinálom Richelieuom a niekoľkými ďalšími biskupmi Ján po dvadsiatich rokoch prerušil svoje spojenie s oratoriánmi, aby založil Kongregáciu Ježiša a Márie (eudistov). Jej cieľom bola dôslednejšia výchovu a vzdelávanie kňazov. Ján Eudes ju založil v univerzitnom meste Caen 25. marca 1643,  pričom medzi prvými miestami boli Coutances, Lisieux a Rouen. On a jeho spoločníci založili v rokoch 1643 až 1670 dokopy šesť seminárov. Eudesova činnosť bola mnohými pochvaľovaná, ale niektorí ho kritizovali a závideli mu. Eudes tiež založil Spoločnosť najobdivuhodnejšej Matky, ktorá pôsobila ako druh tretieho rádu a neskôr sa medzi jej členky zaradila Jeanne Jugan či Amélie Fristel.
Rád Panny Márie Útočiska
Počas misií ho znepokojilo, keď videl nevyhovujúce prístrešky pre tie prostitútky, ktoré sa tomuto životu snažili uniknúť. Madeleine Lamyová – ktorá sa starala o niektoré z týchto žien – za ním pri jednej príležitosti prišla a vyzvala ho, aby sa touto otázkou zaoberal. V roku 1641 Ján založil v Caen Rád Panny Márie Útočiska, aby poskytol priestor prostitútkam, ktoré chceli konať pokánie. Na krátku dobu mu na jeho žiadosť prišli na pomoc tri mníšky vizitantky a v roku 1644 bol v Caen otvorený prvý dom. Pridali sa k nim ďalšie ženy a 8. februára 1651 biskup z Bayeux udelil inštitútu diecéznu aprobáciu. Kongregácia dostala 2. januára 1666 pápežský súhlas od pápeža Alexandra VII. Neskôr k nemu patril aj kláštor, z ktorého Mária Eufrázia Pelletierová v roku 1829 založila Kongregáciu kresťanskej lásky Panny Márie Dobrého Pastiera. K obvyklým trom rehoľným sľubom pridali aj štvrtý, ktorým sa zaväzovali obracať padlé ženy.
Úcta k Najsvätejším Srdciam
Eudes bol ovplyvnený učením francúzskej školy, Františkom Saleským a zjaveniami Gertrúdy Veľkej a Mechtildy. Bérulleho oddanosť vtelenému Slovu si ho získala a spojil s ňou jemnosť a oddanosť Františka Saleského.
Počas celého života prechovával hlbokú úctu k Najsvätejším Srdciam Ježiša a Márie. Na Ježišovo srdce sa pozeral ako na kňazské srdce a Máriine považoval za materinské. Zároveň v celom učení o úcte k Najsvätejšiemu Srdcu presadzoval myšlienku, že práve Kristus je stredobodom všetkého v každom čase. Ján preto napísal ofícium a omšové liturgické texty k Najsvätejším Srdciam, čím sa postupne súkromné uctievanie preklenulo do verejného. Nové liturgické texty postupne schválili viacerí biskupi a potom sa rozšírili do celej cirkvi, pričom sú dodnes jeho pevnou súčasťou.
Eudes zasvätil kaplnky seminárov Caen a Coutances Najsvätejšiemu Srdcu Ježišovmu. Sviatok Nepoškvrneného Srdca Panny Márie sa prvýkrát slávil 8. februára 1648 a sviatok Najsvätejšieho Srdca Ježišovho 20. októbra 1672. Ján skladal aj rôzne varianty ružencov a modlitby venované Najsvätejším Srdciam. Jeho kniha Obdivuhodné Srdce Najsvätejšej Bohorodičky je prvou publikáciou, ktorá bola kedy napísaná o oddanosti Najsvätejším Srdciam.
Smrť
Eudesa v posledné roky trápili viaceré choroby, napriek tomu sa venoval misijnej činnosti s dôrazom na spovedanie. Kvôli svojmu stavu sa v roku 1680 rozhodol vzdať pozície generálneho predstaveného. Eudes zomrel v Caen 19. augusta 1680. Svoju poslednú vôľu vypracoval v apríli 1671, keď sa jeho zdravie začalo zhoršovať. Eudesove pozostatky boli exhumované a prenesené v roku 1810 a naposledy 6. marca 1884.
Uctievanie
vpravo|náhľad|240x240bod| Svätyňa s [[Relikvia|relikviami Jána Eudesa v kláštore Notre-Dame de Charité v Caen.]]
Kanonizačný proces
Kanonizácia sa začala v diecéze Séez informatívnym procesom, ktorý sa začal 19. augusta 1868. Formálne uvedenie do veci prišlo 7. februára 1874 za pápeža Pia IX., ktorý Eudesa nazval Božím služobníkom. Pápež Lev XIII. neskôr 6. januára 1903 potvrdil, že Eudes žil život v hrdinskej cnosti, a preto ho menoval za ctihodného. Pápež Pius X. neskôr potvrdil dva zázraky pripisované Eudesovmu príhovoru a 25. apríla 1909 ho v Bazilike sv. Petra vyhlásil za blahoslaveného. Ratifikácia ďalších dvoch zázrakov umožnila pápežovi Piovi XI. predsedať Eudesovej kanonizácii 31. mája 1925.
Sviatok a zobrazenie v umení
náhľad|360x360pixelů| Socha Jána Eudesa stojí v [[Bazilika svätého Petra|Bazilike sv. Petra od roku 1932.]]Jeho ľubovoľná spomienka je podľa Rímskeho martyrológia 19. augusta. Býva zobrazovaný v kňazskom oblečení, s knihou alebo Srdcom Ježišovým.
Učiteľ Cirkvi
Eudesovi priaznivci prvýkrát navrhli myšlienku, aby bolvymenovaný za učiteľa cirkvi v čase druhej svetovej vojny. Tento konflikt ako aj Druhý vatikánsky koncil spôsobili pozastavenie skúmania takejto cesty.
Oživenie tejto myšlienky priniesla Kongregácia Ježiša a Márie, ako aj Kongregácia sestier dobrého Pastiera. Obe požiadali, aby bol Ján Eudes vyhlásený za učiteľa cirkvi. V priebehu rokov 2014 – 2015 biskupské konferencie Francúzska, Mexika, Venezuely, Ekvádoru, Beninu, Hondurasu a Kolumbie plne podporili tento návrh. Dňa 3. decembra 2016 sa vtedajší generálny predstavený eudistov Camilo Bernal Hadad a biskup z Le Puy-en-Velay Luc Crépy stretli s pápežom Františkom, aby prediskutovali túto myšlienku.
Poverení pracovníci zhromaždili dôkazy potrebné na podporu myšlienky a zostavili ich do dokumentácie positio. Tento spis bol predložený Kongregácii pre kauzy svätých v apríli 2017 na posúdenie.
Postcrossing
Postcrossing je projekt inšpirovaný bookcrossingom. Jeho cieľom je, aby ľudia mohli dostávať pohľadnice z celého sveta. Človek, ktorý sa zaregistruje v systéme a pošle pohľadnicu do zahraničia, by mal na odplatu za každú odoslanú pohľadnicu dostať aspoň jednu od systémom náhodne vybraného používateľa z inej krajiny. Pretože je každá poslaná pohľadnica do systému následne registrovaná, môžu si používatelia vytvoriť mapu, na ktorej sú znázornené všetky miesta, z ktorých dostali alebo na ktoré poslali pohľadnicu. Každý registrovaný člen má vlastnú stránku so štatistikami odoslaných a prijatých pohľadníc, kde sú uvedené vzdialenosti a čas, ktorý každá pohľadnica precestovala a používateľ si môže na svojej stránke vytvoriť galériu prijatých a odoslaných pohľadníc. Taktiež tu môže uviesť niečo o sebe a aké pohľadnice by rád dostal. Členovia, ktorí sa zaregistrovali na začiatku vzniku projektu (júl 2005), majú v súčasnosti na svojom konte už okolo 2500 odoslaných a rovnako prijatých pohľadníc.
Ku septembru 2012 bolo registrovaných 331 749 používateľov z celkového počtu 208 krajín, je už doručených vyše 13 miliónov kusov pohľadníc a na ceste je vyše 397 000. Tieto pohľadnice prešli celkovú leteckú cestu vyše 70 miliárd kilometrov, najväčšie zastúpenie v počte členov majú USA (vyše 39 tisíc registrovaných členov odoslalo už vyše 1 649 000 pohľadníc), ďalej nasleduje Fínsko (vyše 13 tisíc členov a vyše 1 430 000 odoslaných pohľadníc), Nemecko (vyše 23 tisíc členov a 1 431 000 odoslaných pohľadníc). Zo Slovenska bolo v septembri 2012 zaregistrovaných 432 používateľov, ktorí do sveta odoslali vyše 18 000 kusov odoslaných pohľadníc.
V závere augusta 2010 oslávili účastníci projektu (vtedy bolo registrovaných už vyše 200000 účastníkov) dosiahnutých počte 5 miliónov prijatých pohľadníc, keď toto číslo dosiahla pohľadnica odoslaná z Talianska do Thajska, ktorá za štyri dni cesty prešla celkovo. Počet 10 miliónov registrovaných pohľadníc bol dosiahnutý 27. januára 2012. Pohľadnica cestovala z Japonska do Nemecka.
Fórum
Stránky majú oficiálne fórum, ktoré členom umožňuje rozobrať všetky aspekty projektov s ostatnými, zúčastňovať sa na rôznych hrách alebo sa dohodnúť na priamej výmene pohľadníc, známok a v podstate čohokoľvek.
„Hry“ na fóre
Na fóre sa hrá veľa „hier“. Mnoho z nich spočíva vo vzájomnom posielaní pohľadníc alebo iných predmetov. Organizátorom novej hry sa môže stať ktokoľvek založením novej témy na fóre.
Bingo
Bingo je na fóre veľmi obľúbená hra. Keď chcete bingo vyhrať, musíte získať pohľadnice z čo najviac rôznych miest. Umiestnenie „bing“ je rôzne. Keď napríklad hráte novozélandské bingo, musíte získať aspoň jednu pohľadnicu z každého zo 14 novozélandských regiónov. To isté platí pre odoslané pohľadnice.
Tagy
Prvý používateľ zvolí tému tagu (napríklad Vianoce) a spravidla ponúkne prvému, kto ho „tagne“, že mu pošle pohľadnicu k danej téme. Pod „tagnutím“ rozumieme, že ďalší účastník tagu napíše „tag“ a meno predchádzajúceho hráča (napr. tag Lucy). Tým sa zaviaže k tomu, že danému používateľovi (v tomto prípade Lucy) pošle pohľadnicu k danej téme. Musí ju preto požiadať o adresu a v rozumnom časovom intervale pohľadnicu poslať.
Niektoré tagy fungujú aj opačne. Namiesto toho, aby ste pohľadnicu posielali, ju od „tagnutého“ používateľa dostávate a posielate ju tomu, kto vás „tagne“.
Okrem pohľadníc si však pomocou tagov posielať veľa vecí od čokolád, cez fotografie až napríklad po ponožky.
Round robins
Organizátor založí tému, na ktorú sa vytvorí skupinka 4 – 10 hráčov, ktorí si vzájomne vymenia adresy. Potom si pošlú pohľadnice navzájom. V inej variante organizátor vyšle putovnú obálku so sadou pohľadníc a tá sa postupne zastaví u každého člena, ktorí si môžu niektoré pohľadnice z obálky vymeniť a obálku pošlú ďalšiemu hráčovi zo skupiny.
Putovné poznámkové zošity (Travelling notebooks)
Organizátor založí tému a vytvorí skupinu 4 – 10 hráčov. Postupne každý hráč dostane poznámkový zošit, do ktorého doplní vlastnú tvorbu na vybranú tému a zošit pošle ďalšiemu v poradí.
Lotérie
Organizátor vyhlási súťaž alebo jednoduchú zábavnú hru a víťazovi (najčastejšie náhodne vybranému) pošle sľúbenú výhru (napr. pohľadnicu alebo poštové známky).
Doucier
Doucier je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Jura, v regióne Franche-Comté.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Winnetou (2016)
Winnetou je trojdielny televízny film voľne založený na dobrodružných románoch Karla Maya. Film bol premietaný počas vianočného týždňa 2016 v nemeckej i slovenskej televízií. Hlavné postavy stvárnili Nik Xhelilaj ako Winnetou a Wotan Wilke Möhring ako Old Shatterhand. Sama Hawkensa stvárňuje herec Milan Peschel. Nové vydanie série Winnetou televízie RTL je vyrobené v koprodukcii s Rat Pack, Rialto Film, Tabbenoca. Film bol vydaný v troch častiach, ktorých názvy sú: „Nový svet“, „Tajomstvo strieborného jazera“ a „Posledný boj“.
Obsah
Všetky tri filmy hovoria o priateľstve nemeckého imigranta Karla Maya alias Old Shatterhanda a náčelníka kmeňa Apačov Winnetoua. Séria filmov vracia diváka na cestu Divokého západu Ameriky.
Gmina Rusiec
Gmina Rusiec je vidiecka gmina v Poľsku v Lodžskom vojvodstve.
Winnetou (2016)
Obsah
Centrálne železnice Pacifik chcú predĺžiť železničnú trať na americkom západe. Avšak trasa vedie cez indiánske územie kmeňa Apačov. Nemecký inžinier, Karl May, ktorý pracuje na trati a náčelník Apačov Winnetou, hľadajú mierové urovnanie sporu o územie. Čoskoro sa stanú priateľmi, Karl May ako Old Shatterhand bojuje spolu s Winnetouom proti staviteľom zo železničnej firmy Pacifik.
Mexičan El Mas Loco sa dozvie o legendárnom poklade Apačov v Striebornom jazere. Preto napadne Winnetouov kmeň a vezme Winnetouovu sestru Nšo-či, ako rukojemníčku, ktorá je šamanka a ktorú El Mas Loco vydiera tým, že apačské ženy a deti z jej kmeňa predá do otroctva. Preto je Nšo-či nútená pomocou starodávnych indiánskych duchovných metód nájsť cestu k jazeru, ktorý ukrýva apačský poklad. Old Shatterhand oslobodí zajatého Winnetoua a spolu sa pustia do prenasledovania banditov až k Striebornému jazeru.
Gmina Rusiec
Má rozlohu 99,73 km² a žije tu 5389 obyvateľov (2006), priemerná hustota zaľudnenia je 54,04 osôb/km².
Winnetou (2016)
Obsah
Pri hľadaní vody na území Apačov nájdu Winnetou a Old Shatterhand ropu. To uvidí Santer mladší, ktorý chce získať kvôli rope apačské územie, bohatstvo z ťažby ropy a moc. Santer, Jr. sa snaží odohnať Old Shatterhanda a Nšo-či z pozemku Apačov, na ktorom majú svoj zrub a malú farmu, a to tak, že Apačov obviní zo zabitia troch Poliakov, ktorí Old Shatterhandovi a jeho manželke Nšo-či pomáhajú pri stavbe stodoly. A tak Winnetou a Old Shatterhand chcú zjednotiť súperiace kmene Apačov a Komančov, aby spolu bojovali proti ropným magnátom.
Gmina Rusiec
Sídlom powiatu, v ktorom sa gmina nachádza, je mesto Bełchatów.
Winnetou (2016)
Produkcia
Ide o filmy voľne založené na príbehoch Winnetou I, Poklad na Striebornom jazere a Winnetou III.
Trojdielna filmová verzia Karla Maya, Winnetou, bola nafilmovaná vďaka Christianovi Beckerovi a Christophovi Müllerovi z RatPack Film Productions. Koproducenti sú Matthias Wendlandt a Felix Wendlandt z Rialto Film a Marcus Englert z Mythos Film. Jan Mojtos Beta Film bude distribuovať ako medzinárodný partner, filmy v zahraničí.
Projekt série filmov o Winnetouvi podporili Film Media Foundation NRW a chorvátsky HAVC (Croatian Audiovisual Centre).