cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ventil (piestový spaľovací motor)
Konštrukcia ventilov
Ventily sú pri práci zaťažované mechanicky a tepelne. Mechanicky na ventil pôsobia hlavne tlak spalín v spaľovacom priestore, zotrvačné sily pri jeho prerušovanom vratnom pohybe, ovládacie sily a trenie. Tepelne na ventil pôsobí najmä teplota v spaľovacom priestore. Tepelné zaťaženie je veľmi nerovnomerné, čo spôsobuje tepelné napätia. Z týchto podmienok vyplývajú niektoré požiadavky na konštrukciu ventilov.
Ďalšie požiadavky vyplývajú z podmienok práce spaľovacieho motora a jeho konštrukcie.
Rozmery
Priemer hlavy sacích ventilov býva väčší, ako u výfukových ventilov, resp. pri nepárnom počte ventilov na jeden valec je počet sacích ventilov vyšší ako výfukových. Dôvod je ten, že pre dosiahnutie vysokého merného výkonu je potrebné zabezpečiť dostatočné plnenie valca. Preto sa maximalizuje veľkosť sacích ventilov na úkor výfukových. Pomer tlaku spalín vo valci v čase otvárania výfukového ventilu a tlaku vo výfukovom potrubí je dostatočný na to, aby sa zabezpečilo vyprázdnenie valca aj cez menší prierez otvoreného výfukového ventilu.
Driek ventilu by mal byť čo najkratší, aby zbytočne nenarástla hmotnosť ventilu, ktorá nepriaznivo zvýši vplyv zotrvačných síl. Driek je tiež jedno z dvoch miest, ktoré zabezpečujú odvod tepla z ventilu, preto môže byť v závislosti od typu motora jeho priemer až 30% priemeru sedla ventilu.
Uhol skosenia dosadacej plochy ventilu býva najčastejšie 45° pri tejto hodnote sa dosahuje dobrá tesnosť pri uzavretom ventile a samočistenie dosadacej plochy. Sacie ventily majú niekedy uhol skosenia 30° pre lepšie prúdenie v priestore sedla. Sedlo ventilu býva široké.
Chladenie
Ventily, najmä výfukové u preplňovaných motorov, sú extrémne tepelne zaťažené. Miestna teplota môže dosiahnuť až 900°. Odvod tepla je možný do sedla pri zavretom ventile a do drieku ventilu. Prestup tepla z hlavy do drieku možno zvýšiť naplnením dutiny vo vnútri ventilu vhodným materiálom. Používa sa napríklad sodík, alebo niektoré soli, ktoré sú pri pracovnej teplote ventilu tekuté. Dutina je naplnená len do polovice, takže pri pohybe ventilu dochádza k intenzívnemu omývaniu vnútorného priestoru tekutou náplňou. Dutina sa vyrobí pri menších motoroch odvŕtaním stopky, pri väčších motoroch môže byť dutá aj hlava ventilu, takýto ventil sa ale vyrába komplikovanejšie, kovaním, alebo sústružením s následným navarením dna.
Pri väčších stacionárnych a lodných motoroch je možná realizácia s dutými ventilmi, cez ktoré preteká chladiaca voda.
Materiály
Menej tepelne namáhané sacie ventily sa vyrábajú z perlitických ocelí legovaných kremíkom, niklom, molybdénom, chrómom alebo volfrámom. Čelo drieku ventilu je zakalené. Niekedy sa vyrábajú zo zliatin titánu.
Karlheinz Stockhausen
Karlheinz Stockhausen (* 22. august 1928, Mödrath, Nemecko – † 5. december 2007, Kürten, Nemecko) bol veľmi významný, ale aj kontroverzný nemecký hudobný skladateľ. Preslávil sa najmä experimentami s elektronickou hudbou a serializmom.
Život
Narodil sa neďaleko Kolína nad Rýnom. Počas vojny bol ešte mladým mužom, matka mu zomrela na chorobu v sanatóriu, otec bojujúc na fronte. Po vojne sa vybral pracovať na farmu. Neskôr v roku 1947 išiel študovať do kolínskej školy Musikhochschule. Hrával na klavír v baroch a kluboch. Popri tom rozmýšľal o kariére spisovateľa.
Čoskoro absolvoval univerzity v Darmstadte a Paríži, kde k najdôležitejším patrili jeho stretnutia s Olivierom Messiaenom a Dariusom Milhaudom. Prvý menovaný mal na Karlheinza veľký vplyv. V roku 1953 sa stáva asistentom v novootvorenom elektronickom štúdiu pri rozhlasovej stanici Westdeutscher Rundfunk. V rokoch 1954 až 1956 pôsobil na univerzite v Bonne, kde sa okrem pedagogickej činnosti zaoberal aj výskumom v oblasti fonetiky, akustiky a informačnej teórie.
Ideál
Ideál môže byť:
Karlheinz Stockhausen
Život
Po tomto období Stockhausen absolvoval mnoho koncertných vystúpení v Európe, Severnej Amerike a Ázii. V roku 1963 založil a niekoľko rokov aj riadil „Štúdia novej hudby“. V roku 1971 sa stáva profesorom skladby na Národnom konzervatóriu v Kolíne nad Rýnom, kde pôsobil do roku 1977. Od roku 1998 organizoval každoročné tzv. „Stockhausenove kurzy“ v Kürtene.
Spiritualizmus
Termínom spiritualizmus sa niekedy myslí najdôslednejší idealizmus.
In the Shadows
In the Shadows je tretí štúdiový album skupiny Mercyful Fate. Je to prvý album po deviatich rokoch.
Bonusová pieseň Return of the Vampire pochádza ešte z raných dôb, skupina ju nahrala na jednu zo svojich demonahrávok. Počas natáčania tohto albumu si s nimi zahral Lars Ulrich z Metallicy, ktorý chcel hrať nejakú starú pieseň. Skupina sa rozhodla pre túto.
Zoznam skladieb
Texty napísal King Diamond
Ľudovít Filip Orleánsky
Ľudovít Filip Orleánsky (po francúzsky Louis-Philippe d'Orléans, * 6. október 1773, Paríž, Francúzsko – † 26. august 1850, Esher, Spojené kráľovstvo) bol posledný francúzsky kráľ. Vládol v rokoch 1830 až 1848. Obdobie jeho vlády sa označuje ako júlová monarchia.
Potomkovia
Dňa 25. novembra 1809 sa v Palerme oženil s dcérou sicílskeho a neapolského kráľa Ferdinanda I. Máriou Amáliou.
Vladimir Bartol
Vladimir Bartol (* 24. február 1903, Terst, Rakúsko-Uhorsko (dnes Taliansko) – † 12. september 1967, Ľubľana, Slovinsko) bol slovinský spisovateľ, dramatik, esejista a publicista. Jeho najznámejším dielom je kniha Alamut, ktorá vyšla v roku 1938 a odvtedy bola preložená do viacerých cudzích jazykov.
Životopis
Narodil sa ako tretie dieťa v meštianskej rodine otcovi Gregorovi Bartolovi, poštovému zamestnancovi a Marici Bartol-Nadliškovej, ktorá bola povolaním učiteľka, ale taktiež sa venovala písaniu. Rodičia mu poskytli výborné vzdelanie, pretože matka ho zoznámila s maľovaním, zatiaľ čo otec mu vysvetľoval biológiu. Vo svojej autobiografii sa opísal ako prehnane vnímavé dieťa, ktoré sa samému sebe zdalo trochu iné s bohatou predstavivosťou. Zaujímal sa o rôzne veci, najradšej mal biológiu, fyziológiu, psychológiu, umenie a samozrejme literatúru a tiež divadlo. Ako znalec zbieral a skúmal motýle.
Navštevoval školu v Terste a dokončil ju v Ľubľane. Potom sa zapísal na univerzitu a študoval biológiu a filozofiu. Nadchlo ho hlavne dielo Sigmunda Freuda. Štúdium úspešne dokončil v roku 1925 a pokračoval v štúdiu na Sorbonne v Paríži v rokoch 1926 – 1927. V roku 1928 slúžil v armáde v Petrovaradinu v Srbsku. Od roku 1933 do 1934 býval v Belehrade, kde viedol redakciu novín. Potom sa vrátil do Ľubľany, kde žil ako slobodný umelec do roku 1941. Po druhej svetovej vojne pracoval najprv ako tajomník Slovinského národného divadla (Slovensko narodno gledališče) v Ľubľane, potom odišiel späť do Terstu, kde sa živil ako pracovník v oblasti kultúry. V roku 1956 sa vrátil do Slovinska, kde sa stal zamestnancom Slovinskej akadémie vied a umenia (Slovenska akademija znanosti in umetnosti). V tejto organizácii pracoval až do svojej smrti 12. septembra 1967.
Dielo
V dielach vidno vplyv Friedricha Nietzscheho, ale aj tiež expresionizmu a psychoanalýzy. Preto v jeho dielach sledujeme psychologické a filozofické idei, ktoré najviac vypovedajú o vôli, sile, pravde a sklamaní, manipulácii s ľuďmi a o poznaní kozmolitného, intelektuálneho princípu. Pretože písal v čase sociálneho realizmu, jeho témy nie sú tak výrazné. Uplatnili sa predovšetkým v 80. rokoch 20. storočia. V minulosti sa stal veľmi známym vďaka románu Alamut, v ktorom opisuje situáciu veľmi podobnú súčasnej situácii na Blízkom východe.
Saint-Georges-en-Auge
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 96 obyvateľov (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Julien Vauclair
Julien Vauclair (* 2. október 1979) je bývalý švajčiarsky hokejový obranca. Väčšinu svojej kariéry odohral v švajčiarskej najvyššej súťaže za HC Lugano. V zámorí odohral tri sezóny, jeden zápas odohral v NHL za Ottawa Senators. Je dvojnásobným držiteľom švajčiarskeho titulu. Jeho bratia Geoffrey Vauclair a Tristan Vauclair sú tiež hokejisti.
Reprezentácia
Vauclair reprezentoval na deviatich majstrovstvách sveta a troch olympijských hrách. Na MS 2013 získal so Švajčiarskom striebornú medailu.
Růžená
Růžená je obec v Česku v okrese Jihlava v kraji Vysočina. 1. januára 2012 tu žilo 348 obyvateľov, z toho 188 mužov a 160 žien, pričom priemerný vek v obci bol 37,1 roka (muži 34,7 roka, ženy 40,0 roka).
Pamfýlia
Pamfýlia, gr. Παμφυλία, je krajina na juhu Malej Ázie, v dnešnom Turecku. Hraničí s krajmi Lýkia, Pizídia a Kilikia. Dnes sa nachádza v kraji Antalya, obľúbenej turistickej destinácii Turecka.
Meno
Názov Pamfýlia je grécky a je odvodený od slov pan (všetko) a fylé (kmeň), teda všetky kmene. Toto pomenovania môže odkazovať na mnoho gréckych kmeňov sídliacich v tomto kraji a tiež pôvodných, predgréckych obyvateľov. Herodotos meno pripisuje mýtickému kráľovi Pamfylovi.
Spracovanie informácií
Spracovanie informácií je operácia, ktorou sa v informačnom systéme informácie triedia a upravujú tak, aby boli vhodné na znázornenie pre prijímateľa, alebo na riadenie určitého procesu.
Pamfýlia
Dejiny
Kraj Pamfýlia sa zmieňuje už u Chetitov, kedy ho obývalo dnes neznáme indoeurópske obyvateľstvo, snáď jeden z národov anatólskej skupiny príbuzní Pizídom a Kilíkom. Prví Gréci sa tu usadzujú asi v 12. stor., po páde Mykénskej civilizácie. V 7. stor. tu boli vytvorené grécke kolónie na často už osídlených územiach a mestách. Vznikli mestá Aspendos, kolónia dórskeho gréckeho mesta Argos, Side, kolónia aiolských Grékov z mesta Kyme v Malej Ázie, mesto Perge bolo obývané pôvodnými gréckymi a možno aj negréckymi obyvateľmi. V klasickej antike bola teda Pamfýlia domovom viacerých kmeňov, Dórov, Aiolov, Achájcov a pôvodných negréckych obyvateľov. Je možné, že časť miestnych Grékov pochádzalo aj z dórskej Kréty. Jazykom kraja bola pamfýlčina, jeden zo starogréckych jazykov achájskeho (mykénskeho) pôvodu, ktorý bol obohatený o silné prvky gréckej a krétskej dórštiny, aiolčiny, achájskej cyperčiny, iónčiny a pôvodného negréckeho jazyka. V 2. stor. pred Kr. tu bolo založené helenistické mesto Attalia, kde sa usadili Gréci z rôznych končín. Z Pamfýlie sa stal dôležitý kraj helenistického sveta, mestá boli veľkolepo prestavané. V 1. stor. pred Kr. si kraj podmanili Rimania. V 1. stor. sa tu rozmohlo kresťanstvo. V tejto dobe upadol miestny grécky jazyk v prospech zjednocujúceho starogréckeho atického jazyka. Od roku 395 patrí Pamfýlia Východorímskej (Byzantskej) ríši. V 13. stor. kraj ovládli Seldžuckí Turci, neskôr Osmanskí Turci a Pamfýlia sa natrvalo stala súčasťou Osmanskej ríše. Počas tohto obdobia väčšina pôvodného, gréckeho obyvateľstva prestúpila na islam a poturčila sa. Ostali tu však grécky kresťania, ktorí však počas silného tureckého vplyvu prestali gréčtinu používať a začali rozprávať po turecky. Pamfýlia patrila do vylaetu Konya. V roku 1923 sa konala Grécko-turecká výmena obyvateľov, všetci miestni Gréci (tzv.Karamanlidi) sa vysťahovali do Grécka, v južnej Anatólii vtedy žilo asi 150.000 Grékov. V Pamfýlii sa usadili moslimovia z Grécka, väčšina z nich rozprávala po grécky.
Dnes
Dnes je územie Pamfýlie významnou turistickou lokalitou, nachádza sa tu turecká riviera a zachované antické pamiatky zo spomínaných gréckych miest. Jazykom kraja je turečtina, časť moslimského obyvateľstva stále hovorí po grécky.
Drago Jančar
Drago Jančar (* 13. apríl 1948, Maribor, Slovinsko) je slovinský spisovateľ, dramatik a esejista. Je jeden z najznámejších súčasných slovinských spisovateľov.
Životopis
Drago Jančar ukončil základnú školu a Technickú školu s chemickým zameraním v Rušah. Zapísal sa na mariborskú Vyšiu právnickú školu, kde sa stal taktiež hlavným  redaktorom študentského časopisu Katedra. Kvôli rozširovaniu nepriateľskej kultúry« ho v roku 1974 zatkli. Podnetom k obvineniu bola zakázaná kniha V Rogu ležimo pobiti, ktorú Jančar priniesol z Rakúska. Stratil prácu v novinách Večer a bol odsúdený na jeden rok odňatia slobody. Po podaní žiadosti ho predčasne prepustili po 3 mesiacoch a ešte toho istého roku bol povolaný na vojenskú službu do Srbska, kde zažil ponižovanie zo strany nadriadených. Po skončení vojenskej služby sa rozhodol venovať iba písaniu. Keďže to nestačilo na pokrytie mesačných výdavkov, opätovne sa zamestnal v novinách Večer, kde dal čoskoro výpoveď, pretože namiesto písania článkov vykonával iba administratívnu prácu. Presťahoval sa do Ľubľany a zamestnal sa vo Viba filmu. Po dvoch rokoch túto spoločnosť pre nezhody opustil. Získal miesto sekretára a tajomníka vo vydavateľstve Slovenska matica a od vtedy sa jeho cesta spisovateľa začala rozbiehať. Medzi rokmi 1987 a 1991 sa stal predsedom Slovinského centra PEN klubu,  v rámci ktorého prispel k slovinskej nezávislosti.
Dielo
Získal viac slovinských a medzinárodných ocenení, medzi inými Prešernovu cenu za celoživotné dielo (1993), európsku cenu za krátku prózu mesta Augsburg (1994), Herderovu cenu za literatúru (2003) a cenu Jeana Améryho za esej (2007). Je taktiež dvojnásobným držiteľom Kersnikovej ceny za romány Katarina, pav in jezuit ter Zvenenje v glavi. Dnes je zamestnaný v Slovinskej matici ako úradník a tajomník a je jedným z najplodnejších slovinských spisovateľov. Známy je tiež ako esejista; vo svojich esejách sa veľakrát venoval politickým a spoločenským problémom. Veľký ohlas zaznamenala výstava Temna stran meseca, ktorú pripravil spolu s Vaskom Simonitijem. Táto výstava vypovedá o charakteristikách autoritatívnej vlády v Juhoslávii po druhej svetovej vojne.
Ideál (filozofia)
Ideál je významový útvar obsahujúci predstavu niečoho dokonalého (napr. človeka, organizácie spoločnosti atď.) a požiadavku alebo prianie, aby sa toto dokonalé stalo skutočnosťou. Stav splnenie tohto priania sa označuje ako šťastie.
Ideál je spravidla súhrnom noriem, stelesneným v obraze určitej najvyššej hodnoty, ktorý sa stáva vzorom činnosti subjektu, jeho správania a konania, a teda aj stimulom a regulátorom jeho činnosti.
Filipp Ivanovič Golikov
Život
Narodil sa v dedine Borisova v Kamyšlovskom okrese Permskej gubernie v Rusku (dnešná Kurganská oblasť, Katajskij rajon). Pochádzal z ruskej roľníckej rodiny. V roku 1918 dokončil štúdium na gymnáziu v meste Kamyšlov. Vstúpil do boľševickej strany a červenej armády. Bojoval v občianskej vojne, slúžil ako politruk v streleckom pluku. Po skončení občianskej vojny naďalej pôsobil v armáde ako politický komisár na rôznych miestach. Po absolvovaní veliteľských kurzov bol v roku 1931 na vlastné želanie preradený na veliteľský post. Od novembra 1931 veliteľ streleckého pluku 61. streleckej divízie. V roku 1933 absolvoval štúdium na Vojenskej akadémii M. V. Frunzeho. Následne sa stal veliteľom 61. streleckej divízie v Povolžskom vojenskom okruhu. Od septembra 1936 velil 8. samostatnej mechanizovanej brigáde. V priebehu roka poverený velením 45. mechanizovaného zboru Kyjevského vojenského okruhu. V januári 1938 menovaný do funkcie člena vojenského sovietu Bieloruského vojenského okruhu.
V septembri velil jednotkám vinnickej skupiny Kyjevského vojenského okruhu, ktorá sa podieľala na sovietskom útoku na Poľsko. Od júla 1940 pôsobil ako zástupca náčelníka Generálneho štábu červenej armády a veliteľa rozviedky (GRU) červenej armády. V tejto funkcii, v súlade s mienkou Stalina, bagatelizoval informácie o sústredení nepriateľských vojsk na západných hraniciach Sovietskeho zväzu. Nebol schopný interpretovať informácie rozviedky o miestach sústredenia nemeckých síl a výrazne tým podryl obranyschopnosť krajiny v prvých dňoch sovietsko-nemeckej vojny.
Po prepuknutí vojny bol pozbavený funkcie veliteľa rozviedky a presunutý so sovietskou vojenskou misiou do Spojeného kráľovstva a neskôr do USA. V októbri 1941 stiahnutý späť do vlasti. Poverený formovaním a velením 10. armády, ktorá bola nasadená v bojoch proti 2. tankovej skupine generála Guderiana pri Tule. Od februára 1942 velil 4. údernej armáde kalininského frontu. Už v apríli bol však poverený velením brianského frontu a v júli voronežského frontu. Jeho vojská boli v júni a júli 1942 neúspešné pri rozvíjaní voronežsko-vorošilovgradskej operácie a utrpeli silné straty. Následne bol v auguste zbavený velenia a poverený velením 1. gardovej armády na juhozápadnom a stalingradskom fronte. Od septembra 1942 bol zástupcom veliteľa stalingradského frontu. V októbri prevelený k Leningradu, ako veliteľ severozápadného frontu.
Po krátkej dobe bol opäť poverený velením rozviedky červenej armády, ale toto rozhodnutie bolo po niekoľkých dňoch zmenené a Golikov bol vyslaný späť na južnú časť frontu ako veliteľ voronežského frontu. Jeho jednotky sa výraznou mierou podieľali na ostrogožsko-rossošanskej operácii v priebehu ktorej prelomili obranu 2. maďarskej armády a okrem nej zlikvidovali aj taliansky horský zbor a spôsobili ťažké straty nemeckému XXIV. tankovému zboru, pričom podľa sovietskych zdrojov zajali viac než 80 000 mužov. Následne počas voronežsko-kastornenskej operácie v januári a februári 1943 udrel na zvyšky maďarských vojsk a 2. nemeckú armádu. Jeho jednotky následne postupovali smerom na západ a oslobodili Charkov (charkovská útočná operácia). V tomto období Golikov precenil silu svojich jednotiek a po nemeckej protiofenzíve začiatkom marca 1943 stratil kontrolu nad svojimi jednotkami. Na veliteľstvo voronežského frontu bol preto rýchlo vyslaný maršal Žukov. Golikov bol pozbavený velenia a na front sa už v priebehu vojny nikdy nedostal. Bol poverený funkciou zástupcu veliteľa NKVD a neskôr zodpovedal za repatriáciu osôb z nepriateľského zajatia.
Žil v Moskve, so svojou ženou mal 6 detí. Zomrel 29. júla 1980 v Moskve. Je pochovaný na Novodevičom cintoríne.
Vila Pfeffer
Vila Pfeffer (tiež Vila Schwadron) je unikátna stavba umiestnená vo vilovej štvrti pod bratislavským Slavínom. Považuje sa za jedno z najvýznamnejších diel funkcionalisticky orientovaného architekta Fridricha Weinwurma a jeho ateliérového kolegu Ignáca Vécseia. Z hľadiska architektonických kvalít vilu Pfeffer mnohí odborníci prirovnávajú k slávnej brnianskej Vile Tugendhat od Miesa van der Rohe.
Filozofia
''„Vecnosť, ktorú v rámci dnešnej tvorby sledujeme, nám krok za krokom dokazuje myšlienkový pochod – vytvárať prvky (či už ide o dvere, osvetľovacie telesá, podlahy, steny, nábytok alebo samotný dom), ktoré by na každého pôsobili rovnako vecne, prakticky a samozrejme aj esteticky.“'' Fridrich Weinwurm, 1921
Architektonická dispozícia
Dom je dvojpodlažný, dôsledne členený podľa „funkčných skupín do akýchsi celkov, od seba vzdialených“2. Horné podlažie je poňaté ako hlavné a slúži prevažne bývaniu majiteľa, spodné podlažie obsahuje priestory spojené s prevádzkou domu. V pôdorysnom riešení je vnímateľný „voľný funkcionalistický pôdorys – plynúci priestor“2, ktorý je kombinovaný s pravouhlými stenami, vymedzujúcimi súkromné priestory jednotlivých členov rodiny. Hlavné vstupné podlažie pozostáva z troch samostatne prístupných úsekov. V južnej časti, orientovanej do záhrady, autor situoval dennú zónu s navzájom prepojenými miestnosťami, na východ orientoval rodičovskú a detské spálne. Sever bol určený pre služobníctvo a hospodársku prevádzku. Tieto tri úseky obklopovali z troch strán malý dvor. Strešnú terasu – vybavenú sprchou – sprístupňovalo schodisko z predsiene.
Dolné podlažie obsahovalo byt domovníka, byt pre šoféra, garáž a ďalšie hospodárske priestory. Zaujímavosťou bola tmavá komora na vyvolávanie fotografií. Prepojenie medzi podlažiami sa realizovalo schodiskovým ramenom so samostatným vstupom.
Východná časť domu je na stĺpoch zdvihnutá nad terén, čím vzniká v úrovni spodného podlažia príjemná prekrytá terasa.
Vo vzťahu k ulici je dom obrátený „chrbtom“ a hlavnú fasádu s veľkými okennými otvormi obytných miestností orientoval architekt do záhrady, čím zabezpečil súkromie obyvateľov.
Konštrukčné riešenie
Z konštrukčného hľadiska je vila kombináciou železobetónového nosného skeletu a tehlového muriva. Vertikálne nosné prvky stavby charakterizujú vnútorný priestor ako dispozičný a konštrukčný dvojtrakt. Použitý stĺpový nosný systém konštrukcie podporuje myšlienku plynúceho otvoreného priestoru. Veľké ústredné miestnosti sú navzájom prepojené a plynutie priestoru je ešte zdôraznené obrovským oknom v jedálni a pásovými oknami v centrálnom obytnom priestore.
Interiérové riešenie
Riešením interiéru vily Pfeffer bol poverený viedenský architekt Ernst Schwadron. (odtiaľ pochádza aj alternatívne pomenovanie stavby – Vila Schwadron). V interiéri boli použité hodnotné materiály. Interiér nemal charakter podobný exteriérovému stvárneniu domu, nepôsobil tak stroho. Podobne, ako aj u iných Weinwurmovych diel, aj tu je súhrn exteriérových znakov stavby (strohosť, jednoduchosť, a bezozdobná triezvosť „bielobou“3 svietiacich fasád) postavený do zásadného kontrastu so živším interiérovým prejavom (použitie exkluzívnych materiálov).
Dnešný stav
V čase svojho vzniku patrila vila Oskara Pfeffera medzi najluxusnejšie v Bratislave. Do dnešných čias sa však v pôvodnom stave nezachovala. V sedemdesiatych rokoch minulého storočia bola táto funkcionalistická stavba prestavaná bez zreteľa na výnimočnosť jej architektonických hodnôt. Dispozičné riešenie bolo upravené pre potreby administratívy a ani vonkajší vzhľad neostal nedotknutý. Boli pozmenené viaceré dverné a okenné otvory a dnešná budova iba torzovito pripomína slávnu budovu zo starých fotografií.
Budova do svojej privatizácie v roku 2020 slúžila ministerstvu vnútra SR, bolo v nej umiestnené bratislavské Prezídium Policajného zboru pre Úrad boja proti korupcii. Dnes patrí súkromnej spoločnosti, ktorá pripravuje jej komplexnú rekonštrukciu.
Zoznam nositeľov Nobelovej ceny za mier
Udeľuje sa podľa Nobelovho závetu: "osobe, ktorá urobí väčšinu práce pre priateľstvo medzi národmi, pre zrušenie alebo redukciu stálych vojsk a pre vytváranie a podporu mierových kongresov".
Kontroverzia
Nobelova cena mieru je nepochybne najkontroverznejšia z rodiny Nobelových cien a okolo jej udeľovania sa často rozpútavajú búrlivé debaty. Okrem sporov o zásluhy nominovaných a ocenených osobností, ktoré sú bežné pri všetkých ostatných cenách, sa tu vyskytlo niekoľko prípadov, keď ocenenie niektorých konkrétnych osôb alebo organizácií vyvolalo morálne pobúrenie v širšej verejnosti. Asi najväčší rozruch vypukol v roku 1994 po ocenení palestínskeho politika a teroristického vodcu Jásira Arafáta, keď na protest proti tomuto odstúpila celá tretina členov výboru, ktorý ceny udeľuje.
Spracovanie textu
Spracovanie textu je zostavovanie a úprava textu; v informatike sa má na zreteli zostavovanie a úprava textu (hovorí sa tu aj o dokumente) využitím počítača.
Jonas Hiller
Jonas Hiller (* 12. február 1982) je švajčiarsky hokejový brankár. Aktuálne hrajúci za klub zámorskej NHL, Anaheim Ducks. Nebol nikdy draftovaný hráč do NHL.
Začiatky
Svoj profesionálnu kariéru začal vo švajčiarskej najvyššej súťaže za klub HC Davos. Tu odohral šesť sezón v ktorých získal tri majstrovské tituly za rok 2002, 2005 a 2007. Tiež v roku 2004 a 2006 získal Spenglerov pohár. Svoju poslednú a zároveň najlepšiu sezónu mal v roku 2006-07, keď získal svoj posledný ligový titul a v základnej časti odohral 44 zápasov a 28 z nich vyhral. V máji 2007 podpísal zmluvu s NHL tímom Anaheim Ducks.
Anaheim Ducks
Svoj prvý zápas v NHL odohral 30. septembra 2007, v zápase proti Los Angeles Kings, v európskej tour v Londýne. V zápase chytil 23 striel a inkasoval len raz pri výhre Anaheimu 4 - 1.
Vedenie tímu mu začalo viac dôverovať a začal tvoril brankárskou dvojku z Jean-Sébastienom Giguèreom a vystriedal ruského brankára Iliu Bryzgalova ktorý prestúpil do klubu Phoenix Coyotes. V tejto sezóne odchytal 23 zápasov, v ktorých vychytal 10 zápasov s priemerom 2,06 góla na zápas a dosiahol 92,7% úspešnosti zákrokov.
Svoj prvé čisté konto v NHL zaznamenal v sezóne 2008-2009 dňa 16. novembra 200á v zápase proti Los Angeles Kings kde chytil všetkých 29 striel. V tejto sezóne dostal dôveru od vedenia tímu a bol menovanou jednotkou na play-off. Dňa 16. apríla 2009 odchytal svoj prvý zápas v play-off proti San Jose Sharks. V tomto zápase chytil všetkých 35 striel a dosiahol svoje prvé čisté konto v play-off. V tejto sérii nastúpil na všetkých šesť zápasov a aj vďaka nemu postúpil do semifinále konferencii. V semifinále sa stretli s tímom Detroit Red Wings kde Jonas odchytal všetkých sedem zápasov ale s tímom nepostúpil do ďalšieho kola.
30. januára 2010 podpísal štvorročné predlženie zmluvy z Anaheimom do sezóny 2013-14. Ďalšieho dňa prestúpil Jean-Sébastien Giguère do Toronta Maple Leafs a Jonas sa stal istou jednotkou Anaheimu.
Reprezentácia
Tréner Ralph Krueger ho nominoval na Majstrovstvá sveta v hokeji 2006 v lotyšskej Rige, do bránky sa však nedostal, pretože všetky zápasy odchytala švajčiarska jednotka David Aebischer. Nosí reprezentačný dres číslo 20.
Anton Pavlovič Čechov
Anton Pavlovič Čechov (* 29. január 1860, Taganrog, Ruská ríša – † 15. júl 1904, Badenweiler, Nemecká ríša) bol ruský lekár, spisovateľ a dramatik.
Ad hoc
Ad hoc (čítaj ad hok) je latinské slovné spojenie, ktoré znamená „na toto“, „na tento účel“, v doslovnom preklade „k tomu“. Vo všeobecnosti označuje riešenie navrhnuté na konkrétny účel, ako oblek na mieru od krajčíra, ručne vytvorený sieťový protokol alebo matematický vzťah pre konkrétne použitie, na rozdiel od všeobecných riešení, ktorými by boli v tomto prípade konfekčný oblek, štandardizovaný protokol a všeobecný matematický vzťah. Tiež môže hovoriť o improvizovanom a často impromptu riešení alebo udalosti na rozdiel od dobre pripravených.
Ad hoc počítačová sieť
V počítačových sieťach je ad-hoc metóda sieťového spojenia, často asociovaná s bezdrôtovými (wireless) zariadeniami. Spojenie sa nadväzuje na dobu trvania jednej relácie (session) a nevyžaduje základovú stanicu (base station). Namiesto toho zariadenie objavuje ostatné vo svojom dosahu a tieto navzájom komunikujú, aby vytvorili sieť. Zariadenia môžu po pripojení vyhľadať cieľové uzly, ktoré sú mimo dosahu posielaním broadcast požiadaviek, ktoré každý uzol posúva ďalej. Spojenia naprieč viacerými uzlami sú možné - multihop (viacskoková) ad-hoc sieť. Smerovacie protokoly potom poskytujú stabilné spojenie aj ak sa uzly pohybujú.
Pozri IEEE 802.11 alebo Bluetooth. Alternatívou je infraštruktúra, ktorá používa základovú stanicu na správu siete v jej dosahu.
Anton Pavlovič Čechov
Život
thumb|left|170px|Mladý Čechov v roku 1882
Ad hoc
Ad hoc počítačová sieť
Termín ad-hoc sieť môže tiež znamenať nezávislú množinu základných služieb (IBSS, independent basic service set).
Anton Pavlovič Čechov
Život
Po ukončení gymnázia sa presťahoval do Moskvy, kde na Fakulte medicíny Moskovskej univerzity získal diplom lekára. Zo svojich príjmov živil svojich rodičov a súrodencov. Čechov pracoval ako lekár, na svojom statku zadarmo ošetroval sedliakov. Vo svojom voľnom čase prispieval do humoristických časopisov. Jeho debut vyšiel v roku 1880 v petrohradskom týždenníku Strekoza. Od roku 1882 písal pre petrohradské noviny Peterburskaja gazeta a Novoje vremja. Napriek tomu, že v tej dobe bol považovaný za známeho spisovateľa, on považoval písanie iba za svoje hobby.
Ad hoc
Ad hoc hypotéza
Vo filozofii a vede, ad hoc často znamená pridanie vyplývajúcej hypotézy alebo úpravy filozofickej či vedeckej teórie, aby sa sťažilo jej vyvrátenie kompenzáciou anomálií, ktoré teória v pôvodnej forme neočakávala. Filozofi a vedci často podozrievavo alebo skepticky pozerajú na teórie, ktoré sa spoliehajú na neustále, neelegantné ad hoc úpravy. Pozri Skeptic's Dictionary: Ad hoc hypothesis. Množstvo vedeckého chápania a poznávania sa spolieha na modifikáciu existujúcich hypotéz a teórií, ale tieto sa odlišujú od ad hoc hypotéz v tom, že vysvetlenie anomálií odhaľujú nové spôsoby vyvrátenia.
Zaujímavým príkladom ad hoc hypotézy je pridanie kozmologickej konštanty Albertom Einsteinom do poľa rovníc všeobecnej teórie relativity, aby bol umožnený vznik modelu stacionárneho vesmíru. Hoci sa na to neskôr odvolával ako na svoju najväčšiu chybu, zistilo sa, že formálne dosť dobre zodpovedá teóriám temnej energie. Každopádne účel, pre ktorý Einstein kozmologickú konštantu zaviedol, právom považoval za chybné ulpievanie na tradičných predstavách o vesmíre. A to nielen preto, že aj v rámci teórií temnej energie naďalej považujeme vesmír za nestacionárny.
Anton Pavlovič Čechov
Život
V roku 1881 napísal svoju prvú divadelnú hru – aktovku Platonov. Ďalej písal najmä poviedky a k dráme sa vrátil v roku 1886 s dramatickým monológom O škodlivosti tabaku. Nasledovali hry Ivanov (1887) a séria jednoaktových frašiek: Labutia pieseň, Medveď, Pytačky, Tragikom proti svojej vôli, Svadba a Jubileum.
Koncom 80. rokov sa nakazil od jedného zo svojich pacientov tuberkulózou, ktorá ho sužovala až do konca života. V roku 1890 Čechov podnikol cestu na Sibír, už chorý na pľúca, aby písal o nútených prácach na väzenskom ostrove Sachalin. Cestovná správa opisuje otrasný „život“ vyhnancov v cárskej ríši.
V roku 1896 dokončil hru Čajka. V hre sa prepletajú motívy divadla a literatúry a ich vzťahu k životu. Čajka však v petrohradskom divadle úplne prepadla a Čechov veľmi nerád dával Stanislavskému povolenie na jej opätovné inscenovanie v Moskovskom umeleckom akademickom divadle (MCHAT). Čajka v Stanislavského a Dančenkovej réžii začala celú históriu MCHATu a zaznamenala obrovský úspech u divákov i kritiky. Čechov sa stal domovským dramatikom MCHATu a všetky jeho nasledujúce hry mali svoju svetovú premiéru práve v Moskve. Ujo Váňa (1900) vraví o tom ako obetovanie sa a neopätovaná láska ku klaviristke Jelene doženie Ivana Vojnického k zúfalému pokusu zastreliť jej manžela profesora Serebrjakova.
V roku 1901 sa Čechov oženil s herečkou Oľgou Knipperovou, ktorá stvárnila v MCHATe hlavné postavy v jeho hrách: Arkadinovú v Čajke, Jelenu v Ujovi Váňovi, Oľgu v Troch sestrách a Ranevskú vo Višňovom sade. Kvôli pľúcnej tuberkulóze sa presťahoval do Jalty (Krym).
Ten istý rok dokončil aj svoju tretiu veľkú drámu – Tri sestry. Hra rozpráva o úpadku rodiny Prozorovcov, žijúcich v ruskom malomeste, ktorých najväčšou túžbou je vrátiť sa nazad do Moskvy. Najstaršia setra Oľga je stará dievka, stredoškolská učiteľka, prostredná Máša je nešťastne vydatá za miestneho učiteľa a najmladšia Irina sníva o láske, ale po jej sklamaní ju čaká podobný osud ako Oľgu. Ich brat Andrej je zruinovaný jeho drakonickou ženou Natašou.
Poslednou Čechovovou hrou je “komédia v štyroch dejstvách” Višňový sad (1904). Krátko po premiére Višňového sadu, Čechov cestuje do kúpeľného mesta Badenweiler v Nemecku. Tu, 15. júla, ako 44-ročný, po pohári šampanského a slovách „Ich sterbe“ ("zomieram") umiera. Jeho hrob je v Moskve – na Novodevičom cintoríne.
Dielo
Vo svojej tvorbe Čechov naráža na tému tzv. „zbytočných ľudí“ – mladých talentovaných šľachticov bez zmyslu života, možnosti uplatnenia a budúcnosti. Prvým zbytočným človekom v ruskej literatúre sa stal Eugen Onegin z rovnomenného diela Alexandra Sergejeviča Puškina.
Najznámejšie Čechovove drámy sú Čajka (Чайка), Ujo Váňa (Дядя Ваня), Tri sestry (Три сестры), Višňový sad (Вишневый сад). Okrem týchto hier Čechov písal i jednoaktové hry a frašky.
Napriek tomu, že Čechov svoje hry písal ako komédie, v povedomí verejnosti zostáva skôr ako autor melancholických hier, najmä vďaka Stanislavského inscenáciám jeho hier. Čechov po premiére Troch sestier v januári 1901 napísal A. Tichonovovi: ''„Povedali ste, že ste nad mojimi hrami plakali. Nie ste jediný. Na to som ich však nenapísal. Stavislavskij z nich spravil sentimentálne hry. Ja som chcel niečo úplne iné. Chcel som len jednoducho a úprimne povedať: Pozrite sa sem, dívajte sa, aký zlý a nudný život vediete! Najdôležitejšie je, aby to ľudia pochopili. Keď to pochopia, budú musieť začať iný, lepší život. (...) Dovtedy však neprestanem ľuďom opakovať: Pozrite sa ako nudne a zle žijete! Nad čím tu plakať?“''
Čechov nezatváral oči pred spoločenskými a rodinnými príčinami krízy identity, ale zodpovednosť pri vytváraní vlastného života prisudzoval každému indivíduu. Ale pri Stanislavského inscenáciách sa meštiacke publikum utápalo v slzách a súcite nad sebou samým, namiesto toho, aby sa konfrontovalo s vlastným “zlým a nudným” životom. Čechovove drámy mali úspech, napriek tomu je však Čechov dramatikom, ktorého jeho súčasníci nepochopili väčšmi než kohokoľvek iného.
Témou väčšiny jeho poviedok (napr. Nemocničná izba č. 6 a Priepasť) je život malomeštiakov v Rusku, hriech, zlo, úpadok duchovného života a spoločnosti. Cítiť v nich hlboký povzdych. V ďalších, ako sú Študent alebo Step, oslavuje Boha, svet a ľudstvo. V slovenčine vyšiel výber poviedok pod názvom O láske. Taktiež navštívil ostrov Sachalin, kde písal o živote trestancov v románe Cesta na Sachalin.
Saint-Jean-la-Bussière
Saint-Jean-la-Bussière je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Rhône, v regióne Auvergne-Rhône-Alpes.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Brocourt-en-Argonne
Brocourt-en-Argonne je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Meuse, v regióne Lotrinsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdeněk Borovec
Zdeněk Borovec (* 7. január 1932, Praha – † 18. február 2001, Praha) bol český textár.
Životopis
Vyštudoval katedru dramaturgie a scenáristiky na FAMU, kde bol jeho spolužiakom Miloš Forman. Často spolupracoval s hudobným skladateľom Karlom Svobodom.
Tvorba
Zdeněk Borovec písal texty pre popredných českých interpretov (Waldemara Matušku, Karla Gotta, Helenu Vondráčkovú, Yvettu Simonovú a ďalších). Celkovo sa takto podieľal na viac ako 2500 piesňach a texty tvoril až na hotovú hudbu. Napísal tiež texty pre mnohé filmové a divadelné muzikály.
V posledných rokoch života sa preslávil hlavne javiskovými muzikálmi:
Niektoré piesňové texty:
Babinec
Babinec (Babaluska, Babarét) je obec na Slovensku v Banskobystrickom kraji, nachádzajúca sa v okrese Rimavská Sobota.
Polohopis
Obec sa nachádza v severovýchode Slovenského rudohoria na plošine medzi Rimavskou kotlinou a potokom Pápča, v nadmorskej výške 419 metrov a má rozlohu 491 hektárov. K častiam obce patrí aj Babinský mlyn a osada Klinovo. Krajina okolo Babinca nie je silne zalesnená, hlavne v severnej časti je oblasť s prevládajúcim zmiešaným dubovo-bukovým lesom.
Dejiny
Prvé osídlenie oblasti okolia obce Babinec pochádza z neskorej doby bronzovej. Náleziská z jednej z kultúr tohoto obdobia sa nachádzajú pri susednej obci Kyjatice. Súčasné osídlenie obce Babinec vznikalo v priebehu 13. storočia. Prvá historická zmienka o súčasnej obci pochádza z roku 1407 (1407 Babalawka, 1413 Babaluchka, 1427 Babafalva). Obec v 17. storočí patrila do vlastníctva šľachtických rodov Derenčéniovcov a Séčiovcov, od 17. storočia k muránskemu panstvu. V roku 1427 bolo v obci 13 osídlencov, z ktorých po tureckom pustošení v roku 1598 zostalo iba päť domov. V roku 1828 mala obec Babinec 270 obyvateľov v 35 domoch.
Obyvatelia obce sa zaoberali poľnohospodárstvom, neskôr pestovaním ovocia (hlavne jablká, slivky a hrušky). V zimnom období sa obyvatelia obce zaoberali košíkarstvom, vyrábali drevené náradie pre poľnohospodárstvo a domácnosť, jednoduché tkáčske náradie, drevené (dubových) vyrezávané skrine, súseky (bedne na uskladňovanie obilia), tkali látky a vyrábali koberce z trhaných textílií. V súčasnosti v obci dominuje poľnohospodárstvo a ovocinárstvo.
Medzinárodná rada letísk
Medzinárodná rada letísk (ACI) je asociácia svetových letísk. Zvykne sa označovať aj ako „hlas letísk“. Je to nezisková organizácia, ktorej hlavnou úlohou je hájiť záujmy letísk a podporovať vrcholový manažment v ich riadení. Vďaka spolupráci s väčšinou medzinárodných letísk, medzinárodnými leteckými organizáciami a s ich obchodnými partnermi významne prispela k tomu, aby sa letecká preprava stala dostupnou pre širokú verejnosť a pretransformovala sa do súčasnej podoby. Výrazným spôsobom sa podieľa aj na tom, aby sa stala bezpečnejšou, efektívnejšou a šetrnejšou ku životnému prostrediu.
Medzinárodná rada letísk má hlavné sídlo v Janove. Jej pôsobnosť je v geografických regiónoch: Afrika, Ázia, Európa, Latinská Amerika/Karibik, Severná Amerika a Pacifik/Tichomorie.
História
Letiská boli od vzniku letectva neoddeliteľnou súčasťou leteckej dopravy. Spoločnostiam, ktoré obsluhovali, pomáhali rozvinúť ich ekonomický potenciál, umožňovali rozvoj obchodu a vznik nových pracovných pozícií. Postupným rozvojom tejto sféry začali spoločnosti a letiskoví operátori pociťovať potrebu organizácie, ktorá by hájila ich záujmy a ktorá by im pomáhala presadzovať aj ich podnikateľské zámery.
V roku 1991 letiskoví operátori z celého sveta vytvorili Medzinárodnú radu letísk – prvú celosvetovú asociáciu, ktorá reprezentuje ich spoločné záujmy a podporuje spoluprácu s ich partnermi v leteckej preprave. Jej prostredníctvom môže letisková komunita konať jednohlasne v kľúčových veciach, nezávisle od regionálnej rozmanitosti.
Medzinárodná rada letísk presadzuje záujmy letísk v diskusiách s medzinárodnými organizáciami. Najdôležitejší vzťah má s Medzinárodnou organizáciou pre civilné letectvo (ICAO), s ktorou rokuje o medzinárodných štandardoch pre leteckú prepravu. Medzinárodná organizácia pre civilné letectvo tieto štandardy následne schvaľuje a uvádza do platnosti. Medzinárodná rada letísk vytvára smernice na zvýšenie ich bezpečnosti a pre ochranu životného prostredia v okolí letísk. Bráni taktiež záujmy letísk pri rokovaní s leteckými spoločnosťami o letiskových poplatkoch. Súčasne tvorí akýsi medzistupeň pre umožnenie konštruktívnej spolupráce a rokovaní medzi letiskami, leteckými spoločnosťami, vládami a regulačnými úradmi. Pri kritických otázkach (liberalizácia, majetkovo-právne vzťahy, plánovanie kapacít, regulačné opatrenia a zásahy do životného prostredia) háji záujmy letísk z hľadiska ich budúceho postavenia a možnosti zachovať konkurencieschopnosť v leteckej doprave aj v budúcnosti.
Ku dňu 1.1. 2007 má Medzinárodná rada letísk 573 členov pracujúcich na 1640 letiskách v 178 krajinách a teritóriách. Za rok 2006 s jej členmi cestovalo 4,4 miliardy cestujúcich a spoločnosti previezli spolu vyše 85 miliónov ton nákladu. To tvorí vyše 95 percent celkovej svetovej leteckej dopravy.
Štruktúra
Hlavným riadiacim orgánom Medzinárodnej rady letísk je Riadiaci výbor. Skladá sa z 29 hlasujúcich členov, ktorí sú zároveň oficiálni reprezentanti stálych členov Medzinárodnej rady letísk (ACI). Je vedený predsedom ACI a zasadá dvakrát do roka. Usmerňuje politiku Medzinárodnej rady letísk, ktorá ovplyvňuje rozhodnutia celej Rady. Taktiež menuje generálneho riaditeľa, ktorý rozhoduje o prijatí nových členov, o rozpočte organizácie a schvaľuje programové vyhlásenie a dlhodobé plány.
Úloha
Ako medzinárodná asociácia svetových komerčných letísk má Medzinárodná rada letísk nasledujúce úlohy, ktoré odzrkadľujú potreby a záujmy letiskovej komunity:
Okruh
Okruh môže byť:
Helenidy
Helenidy (Albánsko-grécke pohoria alebo Šarsko-pindská horská sústava) sú rozsiahly horský systém v južnej časti Balkánskeho polostrova. Najvyšším vrchom je olympský Mytikas a horstvo je provinciou Alpsko-himalájskej sústavy.
Polohopis
Pásmo Helenidy nadväzuje tektonickou líniou Drin - Peć na Dinársku sústavu a tiahne sa od južného Srbska cez západné Severné Macedónsko a Albánsko do Grécka. Zaberajú tak celú južnú časť Balkánskeho polostrova, pričom ich súčasťou je aj ostrov Kréta. Východným ohraničením Heleníd je línia údolí riek Ibar a Vardar v Srbsku a Macedónsku.
Delia sa na dva základné systémy; Šarský horský systém a Grécky horský systém. Jednotlivé pohoria oboch systémov sú malebné, plné vápencových štítov, priepastí, jaskýň a tiesňav.
Geografia
Rozkladá sa v macedónsko-srbsko-albánskom pohraničí. Na východnej strane spadá strmo do Pološskej, Kičevskej a Prespanskej kotliny, na západe pokračuje do Albánska a na juhu do Grécka. Delí sa na dve časti - východnú a západnú, pričom vymedzenie tvorí Ochridská kotlina a údolie Čierneho Drinu a Radiky. Východná časť začína pohorím Šar planina (Titov vrh, ) a pokračuje cez pohorie Bistra, Stogovo , Karaorman a Galičica  do Prespanskej kotliny. Západná časť tohto systému je vyššia a začína na severe Paštrikom, pokračuje cez Koritnik , Korab (, najvyšší vrchol masívu) a Jablanicu do Ochridskej kotliny.
Jedno z najrozľahlejších pohorí v Macedónsku je Jakupica, tvorené štyrmi lúčovito usporiadanými hrebeňmi - Karadžič, Golešnica, Jakupica a Dautica. Všetky sa zbiehajú na náhornej plošine, ktorej dominuje kužeľovitý vrchol Solunska glava. Pri macedónsko-gréckej hranici leží vysoké a členité pohorie Baba (Pelister, ).
Geologické zloženie
Horské oblasti Šarského systému sú vytvorené prevažne z paleozoických bridlíc, občas prestúpených kryštalickými horninami (Baba, Jakupica, Šar). Ale aj tu sa nájde vápenec (stred masívu Jakupica).
Podnebie
Subalpínske podnebie (v horstvách od 1 000 do ) je teplejšie, tiež rozdiely maximálnych a minimálnych teplôt sú menšie. Priemerná ročná teplota sa pohybuje okolo 57° C. Takéto podnebie je typické napr. pre oblasť Baby.
Vodstvo
Veľmi známe sú najväčšie jazerá v Macedónsku - Ochridské jazero, v ktorého hladine sa odráža pohorie Galičica, a Prespanské jazero v pohorí Baba. Voda Prespanského jazera mizne v krasových dutinách a napája nižšie položené Ochridské jazero.
Fauna
V mnohých horských oblastiach Šarského systému žijú medvede, vlky alebo líšky (Šar planina). Takmer všade sa dá stretnúť vysoká a diviačia zver a taktiež je možné zhliadnuť kamzíka. Hojne zastúpené sú hady a jašterice.
Rozmanitosť krajinných typov a mimoriadnu pestrosť životného prostredia pre živočíchy podmieňuje tiež rastlinstvo. Na mnohých miestach boli vyhlásené chránené územia a národné parky. Ide napr. o Pelister a Galičica na macedónsko-gréckej hranici. Národné parky sú tiež v Albánsku.
Pawn
Pawn (pôvodne vyvýjaný pod názvom Small) (chybne nazývaný Pawno) je skriptovací jazyk, ktorý nachádza využitie najmä v programovaní (skriptovaní) serverov do hry Grand Theft Auto: San Andreas či do hry Counter strike.
Pawn je dynamický jazyk, so syntaxou vychádzajúcou z jazyka C, no voľnejšou. Pôvodne bol vyvýjaný s cieľom vytvoriť jednoduchý, rýchly, moderný a prenosný jazyk. Na jeho použitie je potrebné "prostredie" - AMX, v ktorom je daný program spustený. Prostredie AMX je dostupné na viaceré operačné systémy, aj na 8-bitové prístroje.
História
Pôvodný názov Small-C bol čoskoro zmenený na Small, pretože autori považovali jazyk za niečo viac než len kópiu jazyka C. Došlo k fundamentálnym zmenám oproti jazyku C, napríklad odstránenie typov premenných, či nahradenie a prerobenie systému ukazovateľov (pointerov). Neskôr, keď jazyk nadobudol vyššiu komplexnosť, bol premenovaný ešte raz, na Pawn. Tento názov nesie už niekoľko rokov.
Technológia a AMX
Ako skriptovací jazyk potrebuje virtuálne prostredie - virtuálny stroj, na fungovanie. Toto prostredie autori nazvali AMX, zo skratky Abstract Machine eXecutor. AMX vo veľkej miere udáva vlastnosti jazyka.
Jazyk je beztypový, všetky údaje sa ukladajú do rovnako veľkých premenných, zväčša o veľkosti 4 Bajtov. Počas programovania je možné používať tzv. Tagy, ktoré umožňujú typovú kontrolu. Táto kontrola však neexistuje v reálnom čase, iba počas kompilácie je možné vytvárať vlastné typy, bežne dostupné sú Boolean či Float. U znakov a textových reťazcov sa tagy nepoužívajú.
AMX používa technológiu "stack-based", čiže vo virtuálnom stroji sú všetky údaje uložené v zásobníku (Stack). Toto vo veľkej miere negatívne ovplyvňuje rýchlosť jazyka Pawn. Kompilácia má tak ako v podobných jazykoch dva kroky - prvotná kompilácia, ktorá pozostáva z prekladu zdrojového kódu do byte-kódu. Byte-kód ešte nie je spustiteľný na danom stroji. Musí teda prejsť cez AMX, kde je v reálnom čase prekladaný na binárny kód spustiteľný na danom stroji.
Rybné
Rybné je obec v Česku v okrese Jihlava v kraji Vysočina. 1. januára 2012 tu žilo 123 obyvateľov, z toho 63 mužov a 60 žien, pričom priemerný vek v obci bol 40,5 roka (muži 41,6 roka, ženy 39,5 roka).
Saint-Germain-d’Ectot
Saint-Germain-d’Ectot je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Calvados, v regióne Dolná Normandia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 332 obyvateľov (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Majstrovstvá sveta v curlingu mužov 2013
Majstrovstvá sveta v curlingu mužov 2013 boli v poradí 58. Majstrovstvá sveta v curlingu mužov, ktoré organizuje Svetová curlingová federácia (WCF). Konali sa vo Victorii, v provincii Britská Kolumbia, v Kanade od 30. marca7. apríla 2013, za účasti 12 tímov. Po 21-krát sa konali mužské MS mužov v Kanade, z toho piatykrát v štáte Britská Kolumbia. Dejiskom všetkých zápasov bola hal Save-on-Foods Memorial Centre s kapacitou 6 500 divákov. Švédi sa po šiestykrát v histórii stali víťazmi MS, keď získali titul po 9 rokoch. Vo finále zdolali domácu Kanadu a prerušili jej hegemóniu troch víťazstiev za sebou.
Tohtoročné MS mužov boli jedným z kvalifikačných podujatí na Zimné olympijské hry 2014. Po skončení tohoto podujatia bolo známych 8 účastníkov mužského olympijského turnaja: Rusko, Kanada, Švédsko, Škótsko, Nórsko, Dánsko, Čína a Švajčiarsko. Ďalších 8 družstiev má ešte šancu v olympijskej kvalifikácii v nemeckom Füssene v decembri 2013: USA, Nový Zéland, Česko, Francúzsko, Japonsko, Nemecko, Fínsko a Kórejská republika.
Kvalifikácia
Pozn: V zátvorke je uvedené umiestnenie v medzinárodnom rebríčku WCF k decembru 2012.
Adolf Láng
Adolf Láng (* 15. jún 1848, Praha, Rakúske cisárstvo – † 2. máj 1913, Viedeň, Rakúsko-Uhorsko) bol uhorský architekt, významný predstaviteľ eklektického slohu.
Životopis
Vyštudoval Architektúru vo Viedni. Ako 26-ročný vyhral medzinárodnú architektonickú súťaž na postavenie budovy múzea výtvarného umenia (Műcsarnok) v Budapešti. Po krátkom učiteľskom pôsobení v Prahe a v Bukurešti sa usadil v Budapešti. Posledné roky života prežil vo Viedni, kde pôsobil ako učiteľ na Akadémii umenia, ale naďalej aj ako architekt. Jeho najvýznamnejšie dielo na Slovensku je budova košického národného divadla.
Prirodzený satelit slnečnej sústavy
Najväčšie mesiace slnečnej sústavy (tie, ktoré majú priemer väčší ako ) sú:
Porovnávacia tabuľka klasifikuje mesiace slnečnej sústavy podľa priemeru. Obsahuje tiež stĺpec pre niektoré asteroidy, planéty a objekty Kuiperovho pásu.
Na doplnenie treba uviesť, že k týmto planetárnym mesiacom poznáme viac ako 30 mesiacov asteroidov, t. j. asteroidy obiehajúce iné asteroidy.
Poznámky
Hold (égitest) Satelit alam Natierleche Satellit Satelit semulajadi ดวงจันทร์บริวาร 衛星 (天體)