cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Janko Kráľ
Manželka a deti
Jeho druhý syn Mladen Radivoj Blasilius sa narodil 2. augusta 1853. Výzorovo sa podobal na otca, na rozdiel od Vladimíra, ktorý sa ponášal na matku. Na parte sa podpísal ako Mlád, neskôr však používal verziu mena Vazul. V čase otcovej smrti mal 23 rokov a bol poslucháčom bratislavskej právnickej akadémie. Akadémiu nedokončil a tak sa stal len advokátskym osnovníkom na viacerých miestach v roku 1879 napr. v Martine (kde istý čas hrával v divadle) v kancelárii Matúša Dulu. Neskôr prešiel do Budapešti na colný úrad, kde sa aj oženil. Následne sa dostal do Nagy Enyedu a potom do Torda Aranyosi, teda do sedmohradskej Turdy. V Turde pracoval ako úradník, ostal tu aj ako penzista v umrel tu ako 87-ročný 27. novembra 1940. Už na ňom, ale hlavne na jeho potomkoch je vidieť pomaďarčenie. Jeho synovia Lajoš, Béla a Jánoš si už v roku 1913 pomaďarčili priezvisko na Szentkiráli.
26. októbra 1857 sa Márii narodila dcéra – Anastázia (meno dostala podľa ruskej arcikňažny). V čase otcovej smrti mala 19 rokov. V Zlatých Moravciach sa zoznámila s Edmundom Kacziánym. Edmund sa vyučil za maliara, pochádzal z neďalekej dediny Hostie. Edmundov otec (ktorý sa ešte písal Kocian) sa živil ako debnár a na Kráľov hrob urobil drevený kríž z topoľového dreva. Anastázia sa za Edmunda vydala už 15. augusta 1876 a následne odišla spolu s manželom do Zenty, kde sa stal Edmund profesorom kreslenia na strednej škole. Neskôr sa presťahovali do Segedína a potom do Budapešti. Spolu mali dve dcéry – Viola sa stala herečkou a Adriena maliarkou. Edmund Kacziány umrel 11. januára 1933 a o mesiac nato, 20. februára 1933 skonala aj Anastázia vo veku 76 rokov. Pochovaní sú na budapeštianskom cintoríne pri Kerepešskej ceste, zhodou náhod pri ulici, na ktorej v roku 1848 väznili jej otca. Adriena a Viola sa po sobáši odsťahovali do Nemecka.
Šógi
Hráči a materiál
Nasledujúca tabuľka zobrazuje znaky na figúrkach v ich japonskej reprezentácii a ich Slovenské ekvivalenty. Uvedené skratky sú používané pri zápise hier, prípadne pri diskusii o šógi v Japončine. right|thumb|Detail na šógi figúrky. Hore: +R, R, K (výšší status), K (nižší status), B, +B. Dolu: +L, L, +S, S, G, N, +N, p, +p. * Preklad uvedený v stĺpci "význam" je len hrubý prepis znakov uvedených na jednotlivých figúrkach. Mená figúrok fungujú ako dvojice spájajúce vlastnosť figúrky, či vzácny predmet (koreniny a drahokamy) a figúrku samotnú.
** Kandži 竜 je zjednodušený zápis 龍.
Hlubočky
Hlubočky sú obec v Česku v okrese Olomouc v Olomouckom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 4 341 obyvateľov, z toho 2 126 mužov a 2 215 žien, pričom priemerný vek v obci bol 41,3 roka (muži 40,0 roka, ženy 42,6 roka).
Janko Kráľ
Manželka a deti
Posledný syn Ivan Ján – János sa narodil 28. februára 1861. Meno dostal po otcovi, v čase jeho smrti mal iba 15 rokov a navštevoval levické gymnázium. Zmaturoval v Banskej Štiavnici a v štúdiu pokračoval na bratislavskej teológii, ktorú ukončil roku 1883. Venoval sa aj literatúre a v časopise Gondolat publikoval v roku 1882 úvahu o krvavej noci barolomejskej, ktorá sa odohrala roku 1572. Úvahu uverejnil v maďarčine. Pracoval ako vychovávateľ u baróna Uechtritza na Žitnom ostrove v Gabčíkove. V Gabčíkove spáchal ako 24-ročný samovraždu – zastrelil sa 20. júna 1885, vraj z nešťastnej lásky k barónke Amadé Uechtritozovej, ktorej vychovával malého syna.
Šógi
Počiatočné rozostavenie a hra
Rozložená doska z pohľadu hráča vyzerá takto alebo v znakoch
Janko Kráľ
Manželka a deti
8. mája 1867 v čase blížiaceho sa rakúsko-uhorského vyrovnania sa snaží zabrániť maďarizácii svojej rodiny a tak napísal list J. M. Hurbanovi, v ktorom mu predostieral prosbu o pomoc pri úmysle emigrovať do Srbska alebo Ruska. Hurban mu 13. mája odpovedá, aby „ostal tu, pri národe opustenom; vysťahovanie by len v masách prospelo: keď takí ľudia preč odídu, ako Kráľ – čo bude z národa?“. Kráľ sa nakoniec k emigrácii neodhodlal a ostal na Slovensku. vľavo|náhľad|Socha Janka Kráľa v [[Sad Janka Kráľa|Sade Janka Kráľa, Petržalka, Bratislava.]]
Šógi
Počiatočné rozostavenie a hra
Poriadie v akom sa rozkladajú figúrky je dané. Existujú dva tradičné spôsoby rozkladania ohaši a ito. V oboch prípadoch sa postupuje od kráľa a z ľava do prava. Pri ito sa ale pešiaci dokladajú pred vežou, strelcom a oštepmi. Počas rozkladania tak nepríde k ohrozeniu oponentovych figúr. Pri rozkladaní sa postupuje takto:
Hru začína čierny hráč v japončine označovaný ako sente. Ktorý z hráčov bude sente sa určuje pomocou furigoma. Ide o hod piatimi pešiakmi, ktorý urobí jeden z hráčov. V prípade, že padne viac nepovýšených pešiakov, sente je hráč ktorý hádzal. Ak padne viac povýšených, tak jeho oponent. V prípade remízy sa hádže znovu.
Janko Kráľ
Tvorba
Začal písať epické básne s historickou tematikou, postupne však nadväzoval na ľudovú slovesnosť, ako to zvykli štúrovci.
Do povedomia verejnosti vstúpil ako autor balád a piesní, no jeho tvorba bola oveľa širšia. Jeho balady, vychádzajúce z ľudovej slovesnosti, ktorými sa preslávil, ukázali novú cestu slovenskej poézii. Nikdy mu nešlo o prosté reprodukovanie ľudovej slovesnosti, ani o ich vecnú interpretáciu. Cez subjektívnu motiváciu konfliktov ich prenášal do najaktuálnejších morálnych a sociálnych relácií. Okrem iného dokazovali, že spisovná slovenčina je tvárny literárny jazyk, schopný vyjadriť aj najsubtílnejšie stavy lyrického subjektu. Sprítomňoval v nich svet mravného cítenia ľudu, úctu k ľudskej bolesti a odpor k panskej svojvôli.
Okrem balád a piesní vytvoril aj poéziu celkom iného charakteru, tzv. cyklické skladby. Básnická výpoveď tu využíva rozmanité prostriedky, postupy a formy: štylizované povesti, ponášky, dramatické monológy a dialógy, alegorické obrazy, reflexie, meditácie a programové výzvy. V snahe o celistvý pohľad kládol raz do popredia obraz imaginárnej skutočnosti, inokedy zase bezprostrednú realitu.
Kráľove improvizované básne sú poznačené jeho pesimizmom, ale aj demokratizmom a fatalizmom, prerastajúcim do mesianizmu či až chiliastického mysticizmu. Svojou tvorbou sa radí medzi básnikov z obdobia romantizmu a stal sa kľúčovou postavou vo vývine dobovej poézie.
Preklady
Janko Kráľ bol multilingválny človek, schopný hovoriť až 9 (prípadne 10) jazykmi. Popri svojej tvorbe sa okrajovo venoval aj prekladu. V jeho pozostalosti sa zachovali jeho ukrajinské výpisky zo Zaleského, ruské z Nestora a Pskovského letopisu, z Chomiakova a Puškina. Podľa ruského prekladu Alexandra A. Petrova zo sanskritu preložil do slovenčiny úryvky z Mahábháraty, Kálidásovu Šakuntalu, povesť o Ribe a o Nalovi a Damajante.
Listy
Z Kráľovej biografie, autobiografie a korešpondencie sa zachovali len útržky. Známych je jeho 10 listov. Všetky listy vyšli v kompletnom prepise v Literárnom archíve, 1971.
Okrem týchto listov sú 3 zmienky o Kráľových listoch, od osôb, ktorým ich poslal (Ľudovít Štúr v roku 1845, Karol Braxatoris v roku 1848 a Andrej Trúchly-Sytniansky v roku 1873).
Evektor EuroStar SL
Evektor EuroStar SL je model ultraľahkého lietadla vyrábaného českou spoločnosťou Evektor.
Janko Kráľ
Odkaz
Pri príležitosti 100. výročia Žiadostí slovenského národa mu odhalil bustu Ladislav Novomeský.
Časopisecky
Za svojho života uverejňoval Kráľ svoje básne časopisecky vo viacerých časopisoch. Spočiatku ich posielal do almanachu Nitra, neskôr do Orla tatranského a Sokola, zriedkavejšie sa objavovali i v časopisoch Černokňažník, Orol, Tábor, Concordia, Priateľ školy a literatúry a v iných. náhľad|Beletristický časopis Lumír, v ktorom vyšli Kráľovi 4 básne. Prvých 8 Kráľových básní uverejnil almanach Nitra v roku 1844. Boli to básne: Zverbovaný, Zabitý, Zakliata panna vo Váhu a divný Janko, Moja pieseň, Pieseň bez mena, Pesnička na kare ku cti zosnulému Jankovi Tomesovi, Vysokourodzenému pánu Ďurkovi Košuthovi a Povesť.
Do revolúcie publikoval ďalších 9 básní v Štúrovom Orle tatranskom, išlo o básne: Orol, Piesne, Potecha, Pán v tŕní, Pieseň, Duma bratislavská, Kríž a čiapka, Choč a jeden preklad Puškinovej básne Smrť Olegova. Na uverejnenie ponúkal viac, ale kvôli nedostatku publikačných možností, nekonvečnosti a radikalizmu tónu ostal zvyšok jeho poézie len v rukopise. Do revolúcie tak stihol publikovať len 17 básni, čo ale stačilo na všeobecné dobové uznanie jeho talentu.
Počas revolúcie publikoval anonymne 4 básne (Krajinská pieseň, Tri vŕšky, Pieseň slobodného sedliaka a Krvavá kosba).
Po revolúcii už básne takmer nepísal. Staré rukopisy spálil alebo postrácal, preto nemohol vyhovieť prosbám redakcie o ich uverejnenie. Občas poslali redakciám odpisy jeho veršov Kráľovi priatelia, proti niektorým sám protestoval. Po skončení revolúcie uverejnil len Dumu Kollárovu v Lumíre roku 1852 a 3 „memorandovské“ básne v roku 1861 (Slovo, Duma slovenská a Krakoviaky dobrovoľníkove).
Marta (futbalistka)
Marta je dvojnásobnou striebornou medailistkou z Olympijských hier (2004, 2008).
Janko Kráľ
Časopisecky
Závažnejší súbor odpisov starších Kráľových básní uverejnil Bedřich Rozehnal v Moravských národných novinách v roku 1851 mu odtlačili 6 básní (Hlásnik národa, Zverbovaný, Návrat, Dumy, Kvet, Dva orly – z nich 4 preložené do češtiny), v časopise Morava v roku 1864 9 básni (Hlásnik národa, Zverbovaný, Návrat, Dumy, Kvet, Dva orly, Jarná pieseň, Keby mohol ho postihnúť a Duma bratislavská – z nich tiež 4 preložené do češtiny).
Po Rozehnalovi uverejnil Viliam Pauliny-Tóth v Sokole v rokoch 18651866 10 básni, z nich 3 dovtedy neuverejnené v slovenčine (Kvet, Dva orly, Duma I. – III) preložil naspäť z češtiny do slovenčiny.
Marta (futbalistka)
Zdroje
thumb|300px|left|Marta pri úspešnej realizácii jedného zo svojich pokutových kopov
Janko Kráľ
Časopisecky
Peter Kellner-Hostinský počas revolúcie zachránil Kráľove rukopisy a pred skazou ich opatroval až do smrti. Uverejnil ich v Slovenskom pozorníku, 1854; Concordii, 1858 a Tábore, 1870. Išlo o 3 básne: Slovenčina, Slovenom, Vyslobodenie.
Pred koncom Kráľovho života vyšlo 5 jeho básni, ktoré ako sám povedal – „povypisoval z pamäti“, vyšlo v Sytnianskeho Orle v rokoch 18731874. Boli to básne: Orol vták, Kvietok, Pierko, Husár a Rodina slovanská.
Po odstupe času a uznaní jeho talentu sa mu donedávna pripisovali aj niektoré anonymné básne, ktoré nenapísal: Husár (Ach koníku) a Bojazlivá od Petra Kellnera-Hostinského, Dunaju náš tichý od Janka Matúšku, Túženie od Jána Kalinčiaka a Krivoprísažnica od Pavla Dobšinského.
Zahraničie
Poézia Janka Kráľa vychádzala v zahraničí v časopiseckých prekladoch. Preložili ju do češtiny, ruštiny, bulharčiny, ukrajinčiny, maďarčiny, nemčiny, angličtiny a poľštiny. Okrem toho vyšli aj v samostatných vydaniach v ruštine (Moja pesňa, Petrohrad 1957, kolektív prekladateľov), v češtine (Orel, Praha 1960, preložil V. Holan) a v maďarčine (Toborzó, Budapešť 1965, preložili T. Tóth a G. Végh). Kráľove básne sú v maďarskom preklade (popri Hviezdoslavovi, Sládkovičovi a Kollárovi) uvedené v ''Antológii svetovej literatúry XIX. storočia'', Budapešť 1956.
Súborné diela a výbery
Prvotné snahy o publikáciu Kráľových básní súborne stroskotávali na nepoznaní jeho stratených rukopisov. Ani dnes okrem Kráľových rukopisov Petra Kellnera-Hostinského (od roku 1873 sa nachádzajú v Matici slovenskej) a odpisov z Přerovského sborníka, ktoré z nenájdených moravských rukopisov Janka Kráľa urobil František Řepka. Nie sú známe rukopisy, ktoré mu odobrali po uväznení (napr. ním spomínaný revolučný substrát Podmanín) a tie ktoré mala Kráľova rodina po jeho smrti. Prví iniciátori o súborné vydanie boli Viliam Pauliny-Tóth, Andrej Trúchly-Sytniansky a Češi Július Grégr a Rudolf Pokorný.
Dielo
Pre Janka Kráľa je typický literárny synkretizmus, preto nemožno jeho dielo presne rozdeliť podľa žánrov. Toto usporiadanie je podľa rokov, v ktorých Kráľ dielo napísal – je orientačné.
1843 – 1845
náhľad|Informačný panel o J. Kráľovi.
18441845
náhľad|Tabuľa o [[meruôsmy rok|meruôsmom roku v čase pôsobenia Janka Kráľa.]]
Pamiatky a ocenenia
250px|náhľad|Tabuľa s menami významných osobností narodených v [[Liptovský Mikuláš|Liptovskom Mikuláši – medzi nimi je aj meno Janka Kráľa.]]
Káld
Káld je obec v Maďarsku vo Vašskej župe v obvode Sárvár.
Kám
Kám je obec v Maďarsku vo Vašskej župe v obvode Vasvár.
Má rozlohu 1 530 ha a žije tu 445 obyvateľov (2007).
Zoznam kultúrnych pamiatok v obci Hlboké
Toto je zoznam kultúrnych pamiatok v obci Hlboké v okrese Senica.
Kúty (Prešov)
Kúty sú mestská časť Prešova, nachádzajúca sa v severnej časti mesta. Nachádza sa tam štvrť rodinných domov a záhradkárska osada. V tejto mestskej časti žije okolo 65 ľudí. Sídli tu viacero subjektov, okrem iného aj prešovské pracovisko automobilových opravovní Ministerstva vnútra SR a športovo-rekreačný areál Ranč Pohoda. Štvrť začína ulicou K Surdoku, ktorú tvorí individuálna bytová výstavba a množstvo obchodných a výrobných spoločností. Cesta za Kútami pokračuje ďalej do štvrte Surdok. V súčasnosti prebieha na mieste bývalej záhradkárskej osady výstavba novej rezidenčnej štvrte Záhradné sady. Štvrte Kúty a Surdok sú obsluhované linkou 41 prešovskej mestskej hromadnej dopravy.
Karakó
Karakó je obec v Maďarsku vo Vašskej župe v obvode Celldömölk.
Má rozlohu 1035 ha a žije tu 213 obyvateľov (2007).
Dlhé pleso
Dlhé pleso môže byť:
Mlynárov potok
Mlynárov potok je potok na Hornom Považí, v okrese Žilina. Je to ľavostranný prítok riečky Rosinka. Potok má medzi obyvateľstvom obce Višňové zaužívaný názov Rybník, podľa čoho má pomenovanie i časť, kadiaľ potok preteká.
Prameň
Pramení na SZ úpätí pohoria Lúčanská Fatra, približne 2 km JZ od obce Višňové v lokalite Pod bukovcom na úpätí vrchu Mikušová. Nadmorská výška prameňa je cca a veľkú časť jeho vôd odvádza vodovod, čo je príčinou minimálnych prietokov počas vrcholného leta. Je významnou zdrojnicou kvalitnej pitnej vody.
Opis toku
Od prameňa tečie S až SZ smerom mierne sa zvažujúcou podhorskou lúkou smerom k obci. Pretína cestu do Turia a pokojným tokom vteká do Višňového. Celý horný tok slúži ako chovný revír Slovenského rybárskeho zväzu. Stáča sa na SZ a lemuje ulicu miestnej časti Rybník. Dolný tok preteká záhradami a po asi 4 km odovzdáva svoje vody na dolnom konci obce riečke Rosinka v nadmorskej výške
Mystery Readers International
Mystery Readers International  je najväčšia organizácia združujúca fanúšikov/čitateľov detektívneho žánru na svete. Založila ju Janet A. Rudolphová v roku 1987 v Berkeley v Kalifornii.
Organizácia vydáva štvrťročne vlastný časopis Mystery Readers Journal.
Z nominovaných kníh, ktoré vyšli v predchádajúcom roku, volia členovia každoročne víťaza ceny Macavity Awards v nasledujúcich kategóriách:
Cena, ktorá je nazvaná po gangsterskej mačke Macavity zo zbierky básní T. S. Eliota Old Possum's Book of Practical Cats, sa udeľuje na jeseň, počas najväčšieho krimifestivalu Bouchercon v USA.
Togo
Togo, dlhý tvar Togská republika, je štát v západnej Afrike. Ma podlhovastý tvar, na západe susedí s Ghanou, na východe s Beninom a na severe s Burkina Faso. Na juhu má krátke pobrežie Guinejského zálivu – bývalé Pobrežie otrokov, na ktorom sa nachádza hlavné mesto Lomé. Na ploche 56 000 km² tu žije 5 miliónov ľudí. Togo je jednou z najmenších afrických krajín.
Dejiny
náhľad|left|200px|Mapa Toga Togo bolo do roku 1914, resp. do roku 1919 nemeckou kolóniou, potom britsko-francúzskym mandátom britského Spoločenstva a potom francúzskym poručenským územím v rámci OSN. Nezávislosť získalo roku 1960 a podľa ústavy z roku 1980 je republikou v čele s prezidentom.
Pobrežie Toga dlhé 50 km objavili v 70. rokoch 15. storočia Portugalci a od 16. storočia sa stalo súčasťou Pobrežia otrokov. Roku 1852 tu začala vyvíjať svoju činnosť Severonemecká misionárska spoločnosť.
O niečo neskôr založili v Togu osady francúzski obchodníci, po nich nasledovali nemeckí obchodní osadníci.
Roku 1884 nemecký badateľ a kráľovský komisár Gustav Nachtigal uzavrel s niekoľkými kmeňovými náčelníkmi protektorátne zmluvy, ktorými sa Togo dostalo pod ochranu nemeckej ríše. Pobrežie sa stalo nemeckou kolóniou, vnútrozemie bolo po uzavretí delimitačných zmlúv so Spojeným kráľovstvom a Francúzskom začlenené do sféry mocenského vplyvu Nemecka.
Od roku 1901 patrilo celé územie dnešného Toga pod nemeckú správu. Po tom, čo Nemecko prehralo 1. svetovú vojnu sa konala mierová konferencia vo Versailles, pričom jeden z bodov mierovej zmluvy bolo odstúpenie všetkých kolónií v prospech víťazných štátov. Preto Česko-Slovensko žiadalo územie Toga ako svoju kolóniu, ale žiadna z bývalých nemeckých kolónií nebola pridelená nástupníckemu štátu a preto po prvej svetovej vojne roku 1919 získala v rámci mandátneho systému Britského spoločenstva Západné Togo (časť dnešnej Ghany) Spojené kráľovstvo a Východné Togo (dnešné Togo) získalo Francúzsko. Roku 1946 bolo Togo začlenené do poručenskej sústavy OSN pod správou Francúzska. Časť územia pod správou Spojeného kráľovstva sa na základe plebiscitu kontrolovaného OSN roku 1956 pripojila k Zlatonosnému pobrežiu (Ghana).
Roku 1956 získalo Togo vnútornú autonómiu v rámci Francúzskeho spoločenstva a roku 1960 sa stalo nezávislou republikou. Prvým prezidentom sa stal Sylvanus Olympio, ktorý bol roku 1963 zavraždený pri vojenskom puči. Jeho nástupca Nicolas Grunitzky bol roku 1967 zosadený pri druhom vojenskom puči vedenom plukovníkom Gnassingbéom Eyadémamom. Ústava bola zrušená, národné zhromaždenie a politické strany boli rozpustené. Eyadéma prevzal úrad prezidenta a predsedu vlády. Prevraty nevyvolali žiadne zmeny v prozápadne orientovanej zahraničnej politike. Togo je členom OSN a OAU.
Vnútorná politika uskutočňovaná Eyadémamom je orientovaná na návrat k špecifickým africkým kultúrnym tradíciam. Roku 1969 sa stal predsedom novo vytvorenej jednotnej strany Rassemblement du Peuple Togolais (RPT). Roku 1974 dal zoštátniť naleziká fosfátov, ktoré do tej doby väčšinou patrili Francúzom. Roku 1980, kedy vstúpila do platnosti nová ústava, bol zrušený výnimočný stav vyhlásený roku 1976. Roku 1983 došlo k návratu mnohých obyvateľov Toga z Nigérie po jej vyhostení všetkých ilegálnych prisťahovalcov. Návšteva francúzskeho prezidenta Françoisa Mitterranda v januári 1983 sa uskutočnila v období 20. výročia zavraždenia prvého togského prezidenta Olympia. Niekoľko hodín pred príletom Mitterranda Eyadéma oznámil, že bolo odhalené sprisahanie Olympiových synov. Roku 1986 sa v Togu uskutočnil prevrat namierený proti prezidentovi Eyadémovi, ktorý bol za pomoci francúzskych jednotiek potlačený. Vedenie štátu obvinilo susedné štáty Ghanu a Burkina Faso z podpory prevratu. Od apríla 1991 začali v krajine demonštrácie proti prezidentovi G. Eyadémovi, ktoré potlačila armáda. V auguste 1991 vzniká dočasná vláda v čele s K. Koffigohom, ktorý prevzal aj právomoci prezidenta. Pokus o štátny prevrat sa uskutočnil v októbri 1991, dočasná vláda bola rozpustená a moci sa chopila armáda. V marci 1992 bol v referende schválený návrh novej, pluralitnej ústavy a vo februári 1994 sa konali prvé pluralitné parlamentné voľby. Togo je jedným z najmenej zadlžených afrických štátov, ale zároveň stále patrí k najmenej rozvinutým krajinám sveta.
Obyvateľstvo
náhľad|Tradičné domy v Togu Obyvatelia sa členia do niekoľkých etnických skupín, z ktorých najpočetnejšia – okolo 2 mil. príslušníkov sú Adža-Ewovia, podiel ostatných je už pod 25 %. Skoro polovica obyvateľstva je gramotná. Úradným jazykom je francúzština, ale hovorí sa tu aj jazykmi jednotlivých kmeňov. Z náboženstva je najviac praktikovaný animizmus, kresťanov je tu 35 %, prevažne v mestách, ďalej tu je tiež moslimská menšina. Podľa sčítania ľudu v roku 2020 došlo k miernym zmenám v počte veriacich, ktoré sú nasledujúce: kresťania 42,3 %, moslimovia 14 % (väčšina sunnitov, malá menšina šiitov), ​​tradičné africké náboženstvá 36,9 %, bez vyznania 6 ,2 %, zostávajúce veľmi nízke počty patrí judaizmu, hinduizmu a budhizmu. Z tradičných náboženstiev prevláda thron a vodun. V Togu je bežné vyznávanie kresťanstva alebo islamu spolu s niektorým z tradičných náboženstiev (viacpočetná náboženská identita), existujú aj eklekticizmy a synkretizmu (konkrétne synkretizmus vodunu a kresťanstva).
Ekonomika
Togo je jedna z najchudobnejších krajín na svete, jej HDP dosahoval roku 1996 síce 300 USD na hlavu, ale hospodársky rast bol negatívny. Hospodárstvo je riadené autoritatívne, čo vedie k chabým ekonomickým výsledkom. Základom tonžského hospodárstva je vývoz vápenatých fosfátov a kakaa. Togo musí dovážať hlavne stroje a priemyselný tovar. Najčulejší obchod je so susedmi Toga a s Francúzskom. Menou je Frank CFA.
Bystruška potočná
Bystruška potočná (Carabus variolosus) je nelietavý druh chrobáka z rodu bystrušky (Carabus).
Patrí medzi najväčšie chrobáky v Európe. Dorastá do dĺžky 20 až. Jej telo je čiernej farby s miernym leskom. Krovky sú zvýraznené hlbokými jamami, čo ju ľahko odlišuje od ostatných druhov.
Vyskytuje sa zriedka a to najmä v juhovýchodnej, strednej a východnej Európe. Na Slovensku je jej výskyt roztrúsený. Prebýva vo vlhkých lesných spoločenstvách, močiaroch a na brehoch potokov od 300 do Je úzko naviazaná na potoky a vodné plochy. Zimuje v odumretom dreve alebo v podzemí na brehoch potokov. Loví aj pod vodou a to najmä slimáky, malé kôrovce, hmyz a jeho larvy, žubrienky a malé ryby. Je aktívna hlavne v noci.
The Curse of Blondie
The Curse of Blondie, je ôsmy album skupiny Blondie vydané 13. októbra 2003 hudobným vydavateľstvom Epic Records.
Zátoňská hora
Zátoňská hora môže byť:
Saint-Martin-sous-Montaigu
Saint-Martin-sous-Montaigu je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Saône-et-Loire, v regióne Burgundsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Pasiphae
Pasiphae môže byť:
Multiplex 3 (Česko)
Multiplex 3 bol jedným z definitívnych multiplexov DVB-T v Česku. Do 31. októbra 2008 vysielal ako dočasný multiplex B. Pôvodne bol prevádzkovaný spoločnosťou Czech Digital Group, ale v decembri 2010 kúpili túto spoločnosť České Radiokomunikace, ktoré už predtým pre ňu prevádzkovali vysielače. Od 28. októbra 2020 bol pri prechode na DVB-T2 nahradený multiplexom 23.
Pokrytie signálom
Prevádzkovateľ Multiplexu 3 deklaruje pokrytie 95,7% obyvateľstva Česka, hoci bez pokrytia zostávajú aj niektoré väčšie mestá (Břeclav, Mikulov, veľká časť Znojemska, Aš, a ďalšie).
Pražská mestská sieť 3
Súčasťou multiplexu 3 boli tiež 3 vysielače nízkeho výkonu (lokality Ládví, Strahov, Zelený pruh) bývalého prechodného multiplexu B na 46. kanále. Vysielanie z týchto vysielačov na rozdiel od ostatných technicky nezabezpečovali České radiokomunikace. Ich vysielanie obsahovalo oproti republikovej variante navyše program TV Noe a testovacie vysielanie Prima HD. Rozhodnutím ČTÚ z 22. júla 2010 CDG​​ o tento kanál prišla s odôvodnením, že išlo o zbytočné duplicitné vysielanie na dvoch kanáloch v jednom meste.
Hlušovice
Hlušovice je obec v Česku v okrese Olomouc v Olomouckom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 791 obyvateľov, z toho 401 mužov a 390 žien, pričom priemerný vek v obci bol 34,3 roka (muži 33,1 roka, ženy 35,5 roka).
Inekon 01 Trio
right|thumb|Električka typu Inekon 01 Trio (ev. č. 205) v Olomouci
Inekon 01 Trio je česká nízkopodlažná električka. Vyrába ju ostravská firma Inekon Trams, ktorá bola založená holdingom Inekon Groups spoločne so servisným a opravárenským strediskom Dopravného podniku Ostrava.
Konštrukcia
Vozidlá Trio koncepčne vychádzajú z električiek Škoda 03 T. Tie boli vyvinuté spoločne firmami Škoda a Inekon. Po rozporoch začala tieto električky vyrábať sama plzenská škodovka. Inekon po niekoľkých rokoch projekt vozidla prepracoval predovšetkým dizajnovo a začal električky vyrábať spoločne s DPO.
01 Trio je jednosmerný čtvornápravovoý motorový čiastočne nízkopodlažný električkový vozeň. Pozostáva z troch článkov, ktoré sú spojené kĺbmi a harmonikou. Vstup do vozidla zabezpečujú štvore predsuvné dvere, z toho dvoje jednokrídlové a dvoje dvojkrídlové na pravej strane vozňovej skrine.
Stredný nízkopodlažný článok s podlahou vo výške nad temenom koľajnice je zavesený medzi krajnými článkami, ktoré sú posadené na pevných podvozkoch. Elektrická výbava je umiestnená na streche.
Prototypy
Prvý prototyp bol vyrobený v roku 2002. Po nevyhnutných skúškach a po schválené Drážnym úradom bol nasadený pod ev.č. 1251 do bežnej prevádzky v Ostrave. Druhý prototyp bol dokončený v roku 2003 a toho roku bol zaradený do pravidelnej prevádzky pod ev.č. 1252.
Lussac (Charente-Maritime)
Lussac je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Charente-Maritime, v regióne Poitou-Charentes.
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Divizia Națională
Divizia Națională je najvyššia futbalová liga v Moldavsku. Založená bola v roku 1992 a v súčasnosti zoskupuje 10 najlepších klubov v krajine.
Najúspešnejším klubom je Sheriff Tiraspol, ktorý od vzniku samostatnosti Moldavska v roku 1992 dokázal získať majstrovský titul až 20-krát.
UEFA rebríček
''UEFA rebríček futbalových líg k 30. máju 2016:''
Prehľad víťazov
Zdroj:
Kráľovská írska polícia
Kráľovská írska polícia (,, skr. RIC) bola ozbrojená polícia Spojeného kráľovstva v Írsku od roku 1836 až do roku 1922. Asi 75 percent členov RIC bolo rímskokatolíckeho vyznania a asi 25 percent boli protestanti. Katolíci boli hlavne strážnici a protestanti úradníci. Úspešný policajný systém RIC ovplyvnil ozbrojenú kanadskú Severozápadnú jazdeckú políciu (predchodkyňa Kráľovskej kanadskej jazdnej polície), Viktóriansku políciu v Austrálií a Kráľovskú newfoundlandskú políciu v Newfoundlande. V dôsledku Britsko-írskej zmluvy v roku bola RIC rozpustená v roku 1922 a nahradená políciou Garda Síochána v Írskom slobodnom štáte a Kráľovskou ulsterskou políciou v Severnom Írsku.
Patrik Ouředník
Patrik Ouředník (vo Francúzsku tiež Patrick, * 23. apríl 1957, Praha) je česky a francúzsky tvoriaci spisovateľ a prekladateľ, žijúci vo Francúzsku.
Životopis
Narodil sa v rodine so silným intelektuálnym zázemím, otec bol lekár a matka profesorka francúzštiny. V sedemdesiatych rokoch sa angažoval v Jazzovej sekcii, organizácii, ktorá napriek nevôli normalizačného režimu organizovala jazzové, jazzrockové a neskôr punkové koncerty, a tiež sa venovala publikačnej a vydavateľskej činnosti. Keď sa v roku 1979 Ouředník podpísal pod petíciu VONSu za prepustenie politických väzňov v Československu, definitívne si zatvoril dvere k vysokoškolskému vzdelaniu. Pracoval ako kníhkupecký doručovateľ, archivár, sanitár, skladník a poštár.
Prekladateľského debutu sa dočkal ako dvadsaťjeden ročný, keď vydal najskôr samizdatovo a o tri roky neskôr v Jazzovej sekcii zborník Boris Vian: Kroniky, texty, povídky (1979) a oficiálne o päť rokov neskôr v literárnom magazíne Světová literatura texty šansoniéra Jacquesa Brela (1984). Okrem prekladania sa intenzívne venoval šachu. Vo Francúzsku, kam emigroval v roku 1984, pracoval najprv ako šachový konzultant, neskôr ako knihovník. Večerne vyštudoval francúzsku literatúru a ako voľný poslucháč dejiny ideí a dejiny náboženského myslenia. V rokoch 1986 – 1998 bol redaktorom a vedúcim literárnej rubriky v štvrťročníku L’Autre Europe. V roku 1992 inicioval založenie Slobodnej univerzity v Nouallaguete, kde od roku 1995 prednáša.
Vlastnú lexikografickú, esejistickú a prozaickú tvorbu začal uverejňovať až po odchode do emigrácie. Po česky publikoval literárne a spoločensko-kultúrne články v časopisoch Svědectví a 150 000 slov, po francúzsky prispieval do periodík L’Autre Europe, La Nouvelle alternative, Lettre internationale, Liber, či Cadmos. Vo Francúzsku tiež vydal zborník štúdií o Vladimírovi Holanovi. Je autor hesla „Kultúra v Československu“ v Encyklopedia Universalis (1992) a tiež lektor a spoluautor Slovníka autorov a Slovníka literárnych diel v nakladateľstve Robert Laffont (1994). Po Nežnej revolúcii začal publikovať aj v českých periodikách ako napríklad Respekt, Nová přítomnost, Kritická příloha, Souvislosti, Prostor, Aluze a i.
Dielo
Dielo Patrika Ouředníka – nekonvenčné slovníky, romány, poviedky, eseje, básne, divadelné hry, literárne experimenty a mystifikácie – z neho robí z ojedinelého a nezaraditeľného autora súčasnej českej literatúry.
Roku 1988 vydal v Paríži „slovník nekonvenčnej češtiny“ Šmírbuch jazyka českého, v ktorom spracoval viac ako šestnásťtisíc výrazov z oblasti argotu a slangu. Dielo však nie je slovníkom v pravom slova zmysle. Ouředník chcel, podľa vlastných slov, poukázať na farebnosť a vtip nekonvenčnej češtiny, na jej mnohotvárnosť. Napríklad: ''Vysunul sem si extra válec a zapraskal pahejlama. Povidám pigošovi: „Zašroubuj si, vole, nebudem tu dunět nasucho.“ sa do spisovnej češtiny prekladá: Ubalil jsem si pěknou cigaretu a slastně protáhl nohy. „Ubal si rovněž cigaretu, příteli,“ pravil jsem svému společníku romského původu. „Když už zde musíme poshovět, využijme toho a zakuřme si.“''
Prozaickou prvotinou vydanou po Nežnej revolúcii v Česku bola rozprávka O princi Čekankovi, jak putoval za princeznou a o všelijakých dobrodružstvích, která sa mu přitom přihodila. V rozprávke autor dokazuje svoju jazykovú brilantnosť. Klasická rozprávková schéma, v ktorej sa princ Čekanka a jeho verný koník Zagroškudla vydávajú na cestu za princeznou, je popretkávaná jazykovou hravosťou, slovnými hračkami, či nečakanými zvratmi.
V roku 1995 vydal Patrik Ouředník prózu Rok čtyřiadvacet, v ktorej obratne narába so spomienkami na obdobie 1965 – 1989, spája osobné s verejným a spoločenským, dôležité s nedôležitým. Svoje spomienky nekomentuje, nevysvetľuje a neposudzuje; obracia sa na tých čitateľov, ktorí majú rovnaký, alebo podobný pocit. V rozhovore publikovanom v revue Aluze Ouředník upresňuje: ''„Každá generace má, samozřejmě, své zasvěcenecké kódy. Rozdíl medzi západními a komunistickými generacemi je v tom, že individuál- ních prožitků je mnohem méně v komunismu, neboť vše je konotováno a interpretováno politicky, od volby kariéry až po milostný život. Prožitky jsou tudíž kolektivizovány na způsob zemědělské půdy a výsledkem je jakési JZD paměti.“''
V roku 2001 vydal Patrik Ouředník vo vydavateľstve Paseka svoju najúspešnejšiu prózu Europeana, s mystifikačným podtitulom Stručné dějiny dvacátého věku. Europeana je kniha balancujúca na pomedzí beletrie a esejistiky, napísaná v naivnom tóne. Je akousi bizarnou kronikou vojen, vraždenia, myslenia, vedy, vynálezov a myšlienkových prúdov, leporelom dokumentárnych prvkov, historických dát, úvah a fiktívnych epizód týkajúcich sa najvražednejšieho storočia v dejinách ľudstva. Rozprávač do deja nevstupuje, jeho prítomnosť je iba tušená. Silný emotívny účinok prózy vychádza z nenápadného stavebného princípu, v ktorom sa prelínajú dve obrazové roviny. Prvá hovorí o otrasných následkoch a dôsledkoch svetových vojen a revolúcií, o kolaborácii vedy a techniky so zlom, o nespútaných hrách s oslobodeným sexom, o mediálnom falšovaní skutočností, o šialenstve spásonosných utópií a ďalších prejavoch dokumentujúcich šialenstvo a hystériu ľudstva. Druhá rovina je prehliadkou rôznych intelektuálnych teórií, v ktorých autor objavuje bezradnosť a ničnehovoriace prázdno. Europeana, plná čierneho humoru, irónie, sarkazmu a mystifikácií, bola preložená do viac ako tridsiatich jazykov.
Román Ad acta, ktorý Ouředník vydal v tom istom roku, charakterizuje autor francúzskeho doslovu ako „falošnú detektívku a naozajstný metafyzický triler“. Vracia sa do Prahy, „hlavného mesta bezmennej zeme“. Ouředník siahol k detektívnemu románu, ale pod žánrovou zámienkou medituje o jazyku, ktorý je súčasne jediným prostriedkom k uchopeniu reality i princípom všetkých nedorozumení. Podľa autora doslovu sa Ouředníkovi podarilo uskutočniť starý flaubertovský projekt: napísať román o ničom. Ouředník sám k to mu podotýka: ''„Čo je to nič? Vákuum zaplnené jazykom v zmysle do- slovnom i prenesenom. Množte sa a hovorte. Zdanie existencie, ktorú stojí za to vyjadriť, zdanie príbehu, ktorý stojí za to napísať, zdanie súvislostí, na ktoré stojí za to poukázať. Ľudský život vo svojich troch polohách: existujem (viď existencia), spejem odniekiaľ niekam (viď príbeh), dáva to nejaký zmysel (viď súvislosti). Táto knižka by sa mohla tiež volať Len aby.“''
Anton Moravčík
Anton Moravčík (* 3. jún 1931, Komárno – † 12. december 1996, Bratislava) bol slovenský futbalista a reprezentant Česko-Slovenska.
Klubová kariéra
Rodák z Komárna hrával za Žilinu, ÚDA Praha a Slovan Bratislava a svoju kariéru zakončil v drese austrálskeho klubu FC Prague Sydney, ktorý založili vysťahovalci z vtedajšieho Česko-Slovenska. Najväčšie úspechy dosiahol v drese Slovana, kde v rokoch 19561964 odohral 177 zápasov a strelil 73 gólov. Jeho prednosťami boli rýchlosť, výborná technika v pohybe a pohotová strela.
Tristania
Tristania je názov nórskej hudobnej skupiny hrajúcej gotický metal. Bola založená koncom roku 1996 hudobníkmi Mortenom Velandom, Einarom Moenom a Kennethom Ølssonom.
Anton Moravčík
Úspechy
Reprezentácia
Tristania
Hudba
Hudobný štýl Tristanie býva najčastejšie považovaný za gotický metal s prvkami doom metalu, alebo sa tiež zvykne nazývať „temným“ gotickým metalom.
Anton Moravčík
Úspechy
Klubové
Tristania
Hudba
Na začiatku kariéry Tristania využívala black metalové riffy sprevádzané klávesmi, výraznou hrou na bicie a ženskými opernými vokálmi, čo prispievalo k temnej atmosfére piesní. Kombinácia týchto prvkov, klasických hudobných nástrojov (organu, fláut, huslí) a rýchlych black metalových riffov zabezpečila Tristanii výnimočné postavenie medzi skupinami príbuzných žánrov.
Katafa
Katafa je obec v Maďarsku vo Vašskej župe v obvode Körmend.
Tristania
Hudba
V hudbe Tristanie je okrem vyššie spomínaných prvkov takisto citeľná inšpirácia doom metalom, ktorá sa prejavuje najmä v občasných pomalých, melancholických gitarových riffoch. Za prvky gotického metalu sa zase okrem iného považujú veľkolepé chóry.
Katafa
Má rozlohu 481 ha a žije tu 399 obyvateľov (2007).
Anton Moravčík
Úspechy
Individuálne
Tristania
Hudba
Za zmienku stojí aj využívanie troch rôznych typov hlasov v ich tvorbe. Sú to už spomínané ženské operné vokály (spievané Vibeke Stene), death metalové vokály (Kjetil Ingebrethsen a tiež gitarista Anders Høyvik Hidle) a mužský čistý baritón (Østen Bergøy).
História skupiny
O vznik skupiny v roku 1996 sa zaslúžili Morten Veland, Einar Moen a Kenneth Ølsson, ktorí tým opustili ich predošlú kapelu nazvanú Uzi Suicide. Neskôr sa pridali Anders Høyvik Hidle (gitarista), Rune Østerhus (basgitarista) a speváčka Vibeke Stene a bolo vydané demo nazvané jednoducho Tristania, čoskoro (v tom istom roku – 1997) nasledované aj debutovým albumom Widow's Weeds.
Po singli Angina bol vydaný druhý album Tristanie nazvaný Beyond the Veil. Ten je dodnes mnohými považovaný nielen za najlepšie dielo skupiny, ale taktiež za nahrávku, ktorá najlepšie vystihuje ich hudobný štýl. V tomto čase bol zo skupiny vyhodený Morten Veland, ktorý do toho času písal texty piesní skupiny, komponoval jej hudbu, hral na gitaru a tiež spieval. Skupina svoje rozhodnutie odôvodnila „hudobnými a ľudskými rozdielmi“. Veland po svojom odchode z Tristanie založil skupinu známu ako Sirenia, ktorej tvorba sa obzvlášť vo svojich začiatkoch štýlom podobala nahrávkam Tristanie, na ktorých sa dovtedy Veland podieľal.
Po dlhšej prestávke bol v roku 2001 napokon vydaný tretí album skupiny – World of Glass, na ktorom sa odzrkadlil odchod Mortena Velanda. Death metalové vokály, dovtedy spievané ním, pre Tristaniu naspieval Ronny Thorsen zo skupiny Trail of Tears, čisté mužské vokály si zobrali na starosti Jan Kenneth Barkverd a Østen Bergøy. V tomto čase sa tiež Bergøy a Kjetil Ingebrethsen začínajú považovať za trvalých členov Tristanie.
Album Ashes vydaný roku 2005 bol prvou nahrávkou, ktorú Tristania vydala pod nahrávacou spoločnosťou SPV, keďže v tom čase vypršal ich kontrakt s Napalm Records. Album sa nesie v progresívnom duchu. Zaujímavosťou je, že texty k dvom piesňam na tomto albume, „Libre“ a „Circus“, boli napísané webmasterom stránky Tristania.com Kjartanom Hermansenom, zatiaľ čo skladba „The Wretched“ je založená na jeho básni „Ascending: Descending“. Na albume Ashes taktiež došlo k výmene pre Tristaniu typických huslí za violončelo, na ktoré hral Hans Josef Groh.
V roku 2006 sa k skupine pridal druhý gitarista Svein Terje Solvang, ktorý dovtedy Tristaniu doprevádzal iba na živých vystúpeniach. V apríli naopak kapelu opustil Kjetil Ingebrethsen.
Ich dosiaľ posledný album Illumination bol vydaný v januári roku 2007. O mesiac neskôr, 27. februára, oznámila speváčka skupiny Vibeke Stene svoj odchod zo skupiny. Ako príčinu uviedla osobné dôvody. Informácie o novej speváčke sa objavili na oficiálnej stránke kapely v októbri toho istého roku. Išlo o Talianku Mariangelu "Mary" Demurtas. Dva mesiace na to, v decembri, začala skupina uverejňovať dátumy prvých turné s novou speváčkou.
Hustomer
thumb|Hustomer Hustomer je ponorné teleso väčšinou tvaru banky s vystupujúcou stopkou, v ktorej je umiestnená stupnica. Hĺbka ponoru banky (a teda aj stopky so stupnicou) do kvapaliny je závislá na hustote kvapaliny. Hustomery slúžia na meranie hustoty kvapalín na základe Archimedovho zákona.
Aerometer je hustomer, ktorý zisťuje hustotu plynov alebo zloženie kvapalných zmesí.
Areometer je hustomer, ktorý zisťuje hustotu plynov, zloženie kvapalných zmesí a obsah rozpustených tuhých prímesí.
Hustomery slúžia na prevádzkové a orientačné merania pri zisťovaní hustoty alebo koncentrácie určitých druhov kvapalných látok. Vyrábajú sa v rôznych meracích rozsahoch. Označenie kvapaliny, pre ktorú je hustomer určený, je zvyčajne uvedené na zadnej strane stupnice.
Fyzicky je hustomer sklenená banka, na oboch koncoch zatavená. V dolnej časti sú uzatvorené kovové guľôčky, slúžiace na vyrovnanie hmotnosti banky vzhľadom na jej objem. Na zúženej časti rúrky je stupnica v jednotkách hustoty (kg/m3). Pri meraní hustoty pláva hustomer v kvapaline tak, že z kvapaliny vystupuje len stopka banky so stupnicou. Poloha hladiny kvapaliny vzhľadom ku stupnici ukazuje hustotu kvapaliny.
Kosmos-482
Kosmos-482 bola sovietska sonda, ktorá odštartovala 31. marca 1972, 04:02:33 UTC smerom k Venuši. Sonda bola neúspešná, pretože sa jej nepodarilo opustiť obežnú dráhu Zeme.
Od roku 1962 sa názov Kosmos dával sovietskym vesmírnym sondám, ktoré ostali na obežnej dráhe Zeme aj napriek tomu, aký bol ich pôvodný cieľ. Označenie tejto misie ako plánovanej planetárnej sondy je založené na evidencii od sovietskych a nesovietskych zdrojov a historických dokumentov. Typické sovietske planetárne misie boli pôvodne vynášané na parkovaciu orbitu okolo Zeme ako odpaľovacie platformy s raketovým motorom a pripojenou sondou. Sondy boli potom odpálené proti ich cieľom so zapáleným motorom po dobu približne 4 minúty. Ak motor zlyhal alebo úplne nedohorel, sondy boli ponechané na obežnej dráhe Zeme a označené ako Kosmos.
Kosmos-482 odštartoval 31. marca 1972 pomocou SL-6/A-2-e odpaľovacieho zariadenia štyri dni po atmosférickej sonde Venera-8 a pravdepodobne mal podobný dizajn a plán misie. Po dosiahnutí zemskej parkovacej orbity sa sonda pokúsila o štart smerom k Venuši. Roztrhla sa na štyri časti, dve ostali na nízkej obežnej dráhe Zeme a do 48 hodín sa zrútili na juh Nového Zélandu (známe ako Incident Ashburtonských gulí), zvyšné dva kusy sa dostali na 210 x vyššiu obežnú dráhu. Predpokladá sa, že sonda ostala na eliptickej obežnej dráhe Zeme z dôvodu poruchy spôsobenej zážihom motorov, ktoré nedosiahli dostatočnú rýchlosť pre štart k Venuši.
O 01:00 ráno 3. apríla 1972 štyri žeravé 13,6 kg vážiace gule z titánovej zliatiny spadli na Nový Zéland v oblasti Ashburton v okruhu 16 km. Pri havárii nebol nikto zranený.
Podľa vesmírneho práva, vesmírny odpad má byť navrátený jeho vlastníkovi, ale ZSSR odmietol vlastníctvo tohto satelitu. Tým pádom vlatníctvo získal farmár, na ktorého pôdu sonda spadla. Kosmos-482 bol preskúmaný vedcami z Nového Zélandu, kde sa zistilo, že skutočne pochádza zo Sovietskeho Zväzu, kvôli výrobným prvkom a pokročilému spôsobu zvárania titánu. Vedci prišli k záveru, že išlo o natlakované teleso používané v odpaľovacích raketách satelitov alebo vesmírnych lodí, ktoré sa rozpadlo v atmosfére.
NORAD ID: 05919
Aplikovaná kultúrna antropológia
Aplikovaná kultúrna antropológia je praktické využívanie antropologických poznatkov kultúrnej antropológie  v rôznych sférach spoločenského života. Aplikovaná kultúrna  antropológia  sa pôvodne zameriavala na riešenie problematiky koloniálnych správ, v  povojnovom období v nej dominujú otázky krajín  tzv. tretieho sveta. V súčasnosti sa prelína s antropológiou politiky, ekonómie a práva.
Kemeneskápolna
Kemeneskápolna je obec v Maďarsku vo Vašskej župe v obvode Celldömölk.
Má rozlohu 497 ha a žije tu 101 obyvateľov (2007).
Šumperk
Šumperk (nem. Mährisch Schönberg) je mesto v Česku ležiace na rieke Desná na juhozápadnom okraji Jeseníkov. Pretože leží na križovatke ciest a železničných tratí umožňujúcich prístup do rôznych časti Jeseníkov, je známy aj ako Brána Jeseníkov.
Keléd
Keléd je obec v Maďarsku vo Vašskej župe v obvode Celldömölk.
Má rozlohu 872 ha a žije tu 80 obyvateľov (2007).
Herakles (mytológia)
náhľad|Herakles, bronzová socha, rímska kópia gréckeho originálu z 2. stor. pred Kr. náhľad|upright=1.8|Voľba Herakla, autor: [[Annibale Carracci (1560 – 1609)]] Herakles (iné názvy: Hérakles, Héraklés; Hérakles/iný prepis Héraklés, ) je v gréckej mytológii syn boha Dia a Alkmény, dcéry mykénskeho kráľa Elektryóna. Bol najväčší hrdina gréckych mýtov a bájí.
Narodenie a detstvo
Najvyšší boh Zeus sa oženil so svojou sestrou Hérou, ale pritom prežíval mnoho ľúbostných dobrodružstiev s bohyňami i obyčajnými smrteľníčkami. Nevery Dia však vždy rozpútali Hérin hnev. Z takého cudzoložného vzťahu sa narodil aj najväčší hrdina antického sveta Herakles.
Herakles sa narodil v Tébach, kam jeho matka ušla so svojim manželom Amfitryónom z Tirynthu, keď Amfitryón nešťastnou náhodou zabil Alkméninho otca Élektryóna a obával sa pomsty jeho brata Sthenela. Zeus o jeho očakávanom narodení už vopred vedel a nielen ako vševediaci boh, ale aj preto, lebo mal na tom svoju zásluhu. Krásnu Alkménu, do ktorej bol zaľúbený totiž získal ľsťou, keď ju v podobe jej manžela zviedol. Po príslušnom čase potom Alkména porodila hneď dvoch synov, Diovho syna Herakla a o deň neskôr Ifikla, ktorý bol synom Amfitryóna.
Krátko pred narodením Herakla najvyšší boh Zeus v rade bohov hrdo vyhlásil, že „dnes uzrie svetlo sveta najväčší hrdina“. To však neušlo Hére a rozhodla sa manželovi pomstiť. Ľsťou vymámila z Dia prísahu, že kto sa toho dňa narodí, bude vládnuť nad všetkými a všetkým v Perseovom kráľovstve. Héra následne bez meškania zariadila, aby sa bohyne pôrodu nemohli v ten deň priblížiť k Alkméne a poslala ich k Sthenelovej manželke Nikippe, ktorej sa narodil syn Eurystheus, aj keď sa mal narodiť až o dva mesiace. A tak sa stalo, že sa Diov syn Herakles stal po rokoch sluhom Eurysthea, a ani sám najvyšší boh s tým nemohol nič urobiť. náhľad|Malý Herakles zabíja hada Herakles po narodení dostal meno Alkeides a až neskôr Hérakles, čo znamená "skrze Héru dosiahol slávu". Héra sa však o túto slávu pričinila nevedomky a proti svojej vôli a to ľsťou Dia, ktorý sa postaral o to, aby sa dieťa dostalo do jej náručia a napilo sa z jej prsníka. Hneď ako sa Herakles mlieka bohyne napil, získal nesmrteľnú slávu. Keď sa to Héra dozvedela, nahnevala sa a hneď toho istého dňa poslala za ním do kolísky dva hady, aby ho zahubili. Malý Herakles ich však zaškrtil.
Dospievanie
Keď Amfitryón uvidel v kolíske dva uškrtené hady, pochopil, že dieťa s takou silou a obratnosťou má veľkú budúcnosť a postaral sa o to, aby mal patričnú výchovu, dokonca lepšiu, akú mal jeho vlastný syn Ifikles. Sotvaže malý Herakles povyrástol Amfitryón mu vzal za učiteľa na boj so zbraňou Diovho syna Kastora zo Sparty, za učiteľa boxu jeho brata Polydeuka, za učiteľa lukostreľby oichalského kráľa Euryta. Herakles bol potom dobrým žiakom a vynikal v týchto i ďalších predmetoch, nešla mu len hra na lýre, ktorú ju učil Orfeov brat Linos. Keďže ho Linos preto pri výučbe neustále karhal, Herakles ho raz v návale hnevu, neuvedomujúc si svoju silu, udrel lýrou po hlave tak silno, že ho zabil. Takto nemohli zaobchádzať s učiteľmi ani synovia kráľa a Amfitryón ho preto poslal na vrch Kithairón, aby tam pásol jeho dobytok. Heraklovi sa toto zamestnanie celkom páčilo, len ho znepokojoval obrovský lev, ktorý sa ponevieral po okolí a hubil ľudí i dobytok. Keďže už bol dostatočne silný a obratný, vypravil sa za ním a na pamiatku si priniesol jeho kožu.
Vystopovanie a ulovenie leva trvalo Heraklovi mnoho dní, počas ktorých mu kráľ Thespios posielal zo svojich päťdesiatich dcér každý večer jednu do jeho spálne, aby splodili Heraklovych potomkov, silných a statočných. (Podľa inej verzie sa vyspal so všetkými počas jedinej noci ) A skutočne, po čase sa kráľ tešil z päťdesiatich dvoch vnúčat: dve z dcér totiž porodili dvojičky.
Herakles sa žení
Keď Herakles dosiahol osemnásty rok, rozhodol sa obzrieť po svete a zároveň po manželke. Na plecia si prehodil kožu kithairónskeho leva a s veľkým kyjakom sa vybral do rodných Théb. Cestou stretol orchomenských vyslancov, ktorí si išli do Téb po sto volov. Bola to potupná daň, ktorú im museli Tébania každoročne platiť. Keď sa Herakles od nich dozvedel, že aký je cieľ ich cesty, nahnevaný im odrezal uši i nos a zahnal ich domov. Onedlho sa preto rozpútala neľútostná vojna, v ktorej Herakles Orchomenčanov porazil a ich kráľa donútil, aby Tébanom vrátil dvojnásobok toho, čo od nich kedy dostal. Kráľ Kreón mu za to dal z vďaky za manželku svoju dcéru Megaru.
Vražda a trest
Ich manželstvo bolo dlho šťastné. Narodili sa im synovia, Thérimachos, Kreontiades a Déikoón. Rodina žila spokojne, až kým do ich šťastia nevstúpila pomstychtivá bohyňa Héra, ktorá ho neprestala prenasledovať. Kým bol Herakles pastierom videlo sa jej všetko v poriadku, ale keď dosiahol všetko, po čom môže túžiť smrteľný človek, zoslala na neho šialenstvo. Herakles potom v zatemnení mysle zabil svoje tri deti i dve deti svojho nevlastného brata Ifikla. To však nebolo všetko. Héra mu potom rozum vrátila, aby videl, čo urobil. Po tomto hroznom čine musel opustiť mesto i manželku a odísť do vyhnanstva.
Keďže mu tento čin neprestajne ťažil dušu, odobral sa do Delf, aby sa vo veštiarni dozvedel, ako svoj nešťastný skutok odčiniť. Boh Apolón mu ústami Pýtie oznámil, že musí vstúpiť do služieb mykénskeho kráľa Eurysthea a splniť dvanásť úloh, ktoré od neho dostane a tak zmyje zo seba hanbu i vinu. Herakles poslúchol a prihlásil sa u Eurysthea. Len čo ho Eurystheus zazrel dostal z neho strach a neodvážil sa mu nič rozkázať. Iba mu oznámil, že úlohy mu bude odkazovať po Kopreovi. Eurystheus mu potom o to odvážnejšie úlohy vymýšľal.
Dvanásť úloh
Než sa Herakles pustil do určených prác, dostal od bohov vzácne dary: Hermes mu daroval meč, Apolón luk a šípy, Héfaistos zlatý hrudný pancier, Aténa rúcho, boh Poseidón mu daroval konské záprahy a Zeus neprerazitelný štít. Napriek tomu sa vraj Herakles spoliehal viac na svoj kyjak, luk a šípy. náhľad|Herakles škrtí nemejského leva
Prvá úloha: nemejský lev
Bolo to obrovské zviera, ktoré poslala bohyňa Héra, aby sužovala Nemeu. Nemejský lev bol potomkom Echidny a obludného Tyfóna, alebo Orthra. Jeho koža bola nezraniteľná, preto ho musel Herakles uškrtiť.