cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Babiččino údolí
História
Názov údolia je odvodený od názvu diela Boženy Němcovej – Babička, ktorého dej sem spisovateľka umiestnila. Krajinu babičkiným údolím nazval prvýkrát roku 1878 spisovateľ Otakar Jedlička pôsobiaci vo Smiřiciach ako lekár. Babiččino údolie je národná prírodná pamiatka a národná kultúrna pamiatka v okrese Náchod v turistickom regióne Kladské pomezí v Královohradeckom kraji. V roku 1388 bola uvedená prvá písomná zmienka o panskom sídle a dedine Ratibořice s majiteľom rytierom Vaňkom ze Žampachu. Od roku 1464 patrili Ratibořice k panstvu Rýzmburk, ďalej roku 1582 kupuje Ratibořice a Rýzmburk rod Smiřických zo Smiřic, ktorí tým rozširujú svoje náchodské panstvo. Po bitke na Bielej hore sa ako konfiškát pripisujú generálovi Adamovi Trčkovi. Roku 1634 je vlastníkom cisársky generál František Oktavián Piccolomini. V rokoch 17021707 je v Ratibořiciach vystavaný jednoposchodový barokový kaštieľ s kaplnkou, v štýle talianskych letohrádkov, s novou záhradou s ochrannou vysokou stenou a záhradným domčekom. V roku 1792 ich kupuje Petr Biron, vojvoda Kuronský a Zaháňský. Po jeho smrti ho v roku 1800 dedí jeho dcéra Katarína Wilhelmína, vojvodkyňa Zaháňská a princezna Kuronská. Dochádza k prestavbe väčšiny stavieb v Ratibořickom údolí. Vojvodkyňa zriadi jazierko a na lúke pred zámkom anglický park ktorý voľne prechádza do lúčneho porastu, lovecký pavilón a palmový skleník, kúsok od mlyna je postavená kuchynská záhrada. Z historického merítka došlo k revitalizácii v prospech ochrany prírody práve za doby vojvodkyne, ktorá sa zamerala predovšetkým na ochranu lesných suťových strání, vyhnutiu sa holorubom a vysokému veku drevín. Práve ona založila krajinnú skladbu, ktorá viedla k neskoršej formálnej ochrane. Roku 1842 kupuje náchodské panstvo Karel Octavio z Lippe Bisterfeldu a už roku 1842 ho predáva Jurajovi Wilhelmovi zo Schaumburg-Lippe, ktorý v rokoch 18601864 upravil Ratibořický zámok tak, ako ho poznáme dnes. V roku 1945 bol zámok zoštátnený.
Rezervácia „Babiččino údolí u Ratibořic“ bola zriadená 9. júna 1952 vyhláškou československého Ministerstva školstva, vied a umení. Roku 1978 bol tento krajinný celok vyhlásený národnou kultúrnou pamiatkou. Od 1. januára 2008 spadá pod správu Národného pamiatkového ústavu – územné odborné pracovisko Josefov. Chránené územie je od 1. júna 2015 v správe regionálneho pracoviska AOPK ČR – Východní Čechy.
Prírodné pomery
vľavo|náhľad|Jemnozrnné usadeniny vrchnej kriedy-opuky
Hydrológia
Údolím preteká rieka Úpa ktorá tvorí chrbticu NPP Babiččino údolí. Povodím spadá celé územie do povodia Úpy. Do rieky priteká niekoľko malých prítokov, ktoré v údolí vytvárajú rokliny a postranné údolia. V údolí bol vytvorený Viktorčin splav od ktorého bola rieka regulovaná a slepé ramená uprostred údolia boli zasypané. Táto regulácia siaha až k mestu Česká Skalice. Na juhu údolia bola v rokoch 18741876 vybudovaná rozsiahla sieť závlah na melioráciu lúk. Medzi dvoma súbežnými prívodnými kanálmi bol vybudovaný systém privádzačov, zberných jarkov, prepustí a preronových tabúľ. Ktorý sa ale do dnešných čias nezachoval.
Flóra
V údolí nájdeme dva základné typy vegetácie: lesné porasty a lúčne porasty. Takmer polovicu chráneného územia tvoria lúčne porasty, ktoré sú vďaka rekultivácii botanicky veľmi chudobné. V minulosti boli využívané intenzívne, teraz sú opäť využívané extenzívne. Zaujímavé rastliny možno nájsť na okrajoch lúk, či v starých sadoch, najmä rebríček bertrámový (Achillea ptarmica), jesienka obyčajná (Colchicum autumnale), praslička roľná (Equisetum pratense), prvosienka vyššia (Primula elatior). V ochrannom pásme sú staré sady, ktoré boli zanedbané, ale teraz sú opäť udržiavané. Nadpolovičnú plochu tvoria lesy, ktoré sú zložené prirodzeným porastom s prevažným zastúpením javora horského (Acer pseudoplatanus), lipy (Tilia) a buka (Fagus) s roztrúseným dubom (Quercus), hrabom (Carpinus) a jedľou (Abies). Vďaka zmiešanej skladbe lesa, je les menej náchylný ku kalamitám a je botanicky bohatý. Možno v nich nájsť samorastlík klasnatý (Actaea spicata), pižmovku mošusovú (Adoxa moschatellina), orlíček obyčajný (Aquilegia vulgaris), konvalinku voňavú (Convallaria majalis), lykovec jedovatý (Daphne mazareum), kruštík neskorý (Epipactis aldensis), pečeňovník trojlaločný (Hepatica nobilis), veterník žltuškovitý (Isopyrum thalicroides), ľaliu zlatohlavú (Lilium martagon), mesačnicu trvácu (Lunaria rediviva ), papraďovec laločnatý (Polystrichum aculatum). Ďalej tu môžeme nájsť zaujímavé horské rastliny, ktoré sa sem dostali splavením Úpou sú napr. trebuľka lesklá (Anthriscus nitida), zvonček širokolistý (Campanula latifolia), žerušničník Hallerov (Cardaminopsis halleri), ruža ovisnutá (Rosa pendulina), žltuška orlíčkolistá (Thalictrum aquilegifolium) ai. náhľad|Lúčny porast so sukulentnými stromami
Zaujímavosťou je na skalných odkryvoch vyskytujúca sa štrbinová vegetácia vápnitých skál a drolín, alebo silikátových skál a drolín v závislosti od podkladu. Na vývery silne vápnitej vody (hlavne pod Rýzmburkom) sú viazané unikátne penovcové prameniská. Machorastov bolo v NPP zaznamenaných celkom 123 taxónov, konkrétne pečeňovky, drobuľka (Chiloscyphus pallescens) a ploskolist prerušovaný (Pedinophyllum interruptum) a machy pŕchavka (Ephemerum serratum) a pošvatec adiantovitý (Fissidens adianthoides). Pokiaľ ide o lišajníky rastie v NPP bacídia (Bacidia incompta) a bradatec obyčajný (Usnea barbata), akrokordia púčiková (Acrocordia gemmata), čiarovnica čierna (Arthonia atra), stopkovnica (Chaenotheca chlorella), Enterographa hutchinsiae, šáločka (Mycobilimbia epixanthoides), porina (Porin leptalea). V lokalite bolo zistených 187 makromycét, napríklad chránené: pošvovec menší (Volvariella caesiotincta) a plávka jelšová (Russula alnetorum) a ďalšie významné druhy: čiaška sivohnedá (Peziza echinospora) a bedlička Grangeova (Lepiota grangei). Ak porovnáme historické údaje so súčasným stavom jasne vyplýva, že druhová rozmanitosť flóry klesla, a to aj vďaka intenzívnemu využívaniu krajiny.
Fauna
Najvýznamnejšie druhy ktoré sú obzvlášť chránené podľa červeného zoznamu a dajú sa v NPP zahliadnuť sú zo cicavcov netopier veľký (Myotis myotis), uchaňa čierna (Barbastella barbastellus). Z vtákov je to potápač veľký (Mergus merganser). Ďalej možno na lúkach zahliadnuť významné lúčne motýle, zriedkavé v celej Európe – modráčika bahniskového (Phengaris nausithous) a modráčika krvavcového (Phengaris teleius), ktorí sa tu udržali, vďaka nedôslednej úprave lúčneho porastu v priekopách historického zavlažovacieho systému. Zoogeograficky je tiež veľmi významný výskyt vlahovky karpatskej (Moachoides vicina) a hmyzu pižmovec hnedý (Osmoderma eremita).
Vďaka rôznorodému prostrediu je NPP Babiččino údolí vhodné pre život mnohých druhov živočíchov, aj pre tie, ktoré majú špecifické nároky na málo antropogénnymi vplyvmi narušené územia. Ide tiež o migračný koridor, ktorý prepája horské a podhorské oblasti Krkonôš s nížinným Polabím, a tak sa tu možno stretnúť s teplomilnejšími druhmi. Pri brehoch rieky Úpy hniezdia rybárik riečny (Alcedo atthis), trasochvost horský (Motacilla cinerea), vodnár potočný (Cinclus cinclus) a svrčiak riečny (Locustella fluviatilis). V toku je možné vidieť raka riečneho (Astacus astacus), alebo hlaváča bieloplutvého (Cottus gobio), čerebľu pestrú (Phoxinus phoxinus) na brehoch nájdeme stopy vydry riečnej (Lutra lutra) a nad vodou okrem vtákov lieta chránená vážka klinovka hadia (Ophiogomphus cecilia). V lesoch nájdeme dravé vtáky ako sú jastrab krahulec (Accipiter nisus), jastrab veľký (A. gentilis), alebo naša najväčšia sova výr skalný (Bubo bubo). V dutinách stromov hniezdia tesár čierny (Dryocopus martius), ďateľ prostredný (Dendrocopos medius) i malý (D. minor), žlna sivá (Picus canus), alebo holub plúžik (Colimba oenas). Vzácnejšie vtáky stredoeurópskej krajiny sú muchárik čiernohlavý (Ficedula hypoleuca) i bielokrký (F. albicollis), sýkorka chochlatá (Parus cristatus), alebo krivonos smrekový (Loxia curvirostra). Ďalšie vtáky sú zastúpené bocianom bielym (Ciconia ciconia), bocianom čiernym (Ciconia nigra), lastovičkou obyčajnou (Hirundo rustica). Druhotne najbohatšou skupinou je skupina mäkkýšov (Mollusca), bolo tu zaznamenané 86 druhov. Lúky zdobia staré solitérne stromy, v ktorých nájdeme najrôznejšie živočíchy, ako sú vzácne druhy chrobákov, pižmovec hnedý (Osmoderma eremita), zlatoň obyčajný (Cetonia aurata). Na území možno nájsť veľké množstvo hmyzu, napríklad dúhovec väčší (Apatura iris), bielopásovec topoľový (Limenitis populi), strehúň (Atherix ibis), čmeliak (Bombus sp.), májka fialová (Meloe violaceus), májka (Meloe rugosus), ohniváčik veľký (Lycaena dispar), vidlochvost feniklový (Papilio machaon), bystruška zlatomedená (Carabus ulrichii). Plazy sú zastúpení najmä jaštericou krátkohlavou (Lacerta agilis), jaštericou živorodou (Zootoca vivipara), slepúchom lámavým (Anguis fragilis) a užovkou obojkovou (Natrix natrix). Obojživelníky sú zastúpení mlokom hrebenatým (Triturus cristatus), mlokom horským (Triturus alpestris), mlokom bodkovaným (Triturus vulgaris), salamandrou škvrnitou (Salamandra salamandra), skokanom štíhlym (Rana dalmatina) a ďalšími. náhľad|Odumreté drevo na pôvodnom stanovišti
Predmet ochrany
Hlavným predmetom ochrany je krajina prírodného a krajinného rázu a miesto kultúrno významné. Na tomto území sa nachádzajú komplexy biotopov približne 18% rozlohy územia zaberajú kultúrne lúky s prvkami mezofilných lúk. Predovšetkým sa jedná o lúky obnovené s nižšou druhovou diverzitou v najjužnejšej časti NPP. Približne 25% rozlohy zaujímajú kultúrne lesy s vysokým podielom ihličňanov s dominantným smrekom a s prímesou smrekovca, jedľe obrovskej a douglasky atď. V údolí sa nachádzajú aj technické pamiatky, najmä zavlažovací a odvodňovací systém z 19. storočia, teraz nie je plne funkčný. Niektorí odporcovia ochranársko-prírodovednej hodnoty územia poukazujú, že sa využíva kultúrneho odkazu spisovateľky Boženy Němcovej pre ochranu prírody. Ale je pravdou, že sa kultúrno-historická hodnota zišla spolu s ochranárskou-prírodovednú hodnotou na zhodnom území.
Cieľ ochrany
Cieľom ochrany je zlepšenie a zachovanie hodnoty celkového rázu chránenej krajiny, najmä pestro mozaikovito extenzívne využívanej krajiny so zmiešanými lesmi, solitérnymi stromami a s poloprírodnými nivnými lúkami. Na lesných pozemkoch je cieľom zachovanie veľmi cenných lesných porastov s využitím samovoľných samoregulačných procesov a prírode blízke druhové, vekové a priestorové zloženie. Ďalej je kladený dôraz na zachovanie lesných a lúčnych penovcových pramenísk a skalných odkryvov. Jedná sa predovšetkým o ochranu pred eróziou pôsobením ľudskej činnosti. Pri lúčnych porastoch je dôležité zachovať zvýšenie biodiverzity flóry a fauny s čo najväčším množstvom zástupcov hmyzu. K harmonickému vzhľadu krajiny je potrebné udržiavať tiež geologické a geomorfologické útvary. Najväčším problémom NPP Babiččino údolí môžu byť nelegálne skládky, na skládkach sa objavuje najčastejšie suť zo stavieb, alebo bioodpadu a hliny. Ďalšou hrozbou ktorá by mohla zmeniť zloženie fauny a flóry sú ďalšie úpravy vodného toku a pravdepodobne aj obnova historického systému zavlažovania. Posledná a najvýznamnejšia hrozba je samotný turizmus a jeho následky, najmä pohyb turistov mimo vyznačených trás a nelegálne táborenie a z toho plynúce škody. Tiež je potrebné do budúcnosti monitorovať vodnú turistiku a jazdu na koňoch, balónové lietanie a preteky horských bicyklov, ktoré môžu byť potencionálnym rizikom.
Hospodárenie
V polovici 19. storočia bolo povolené časť lesov vyrúbať a plocha bola využitá na poľnohospodárstvo, ďalšia časť bola využívaná pre ťažbu. Lúky boli až do roku 1997 intenzívne obhospodarované a väčšina zavlažovacích systémov z 19. storočia bola rozoraná. Poľovníctvo bolo prevádzkované už odpradávna, šľachtické rody prevádzkovali poľovníctvo aktívne, svedči o tom vystavaný poľovnícky pavilón. V minulosti dochádzalo na území k ťažbe nerastných surovín. Pôvodná skladba listnatých lesov bola narušená smrekovou výsadbou, preto dnešná správa volí jemný spôsob hospodárenia s cielenou podporou obnovy pôvodných listnatých drevín a postupným obmedzením smrekov. Odumreté drevo je ponechané na pôvodnom stanovišti pre zachovanie biodiverzity lesných porastov a pre ochranu biotopu (hmyzu), rovnako tak suché a solitérne stromy. Najmä listnaté stromy na lúkach, ktorých vek sa pohybuje okolo 250 rokov. Pri starostlivosti o lúky je potreba skĺbiť protichodné požiadavky. Vykonáva sa čiastočné kosenie lúk, aby nedošlo k prerušeniu životného cyklu motýľov a porušeniu mravenísk. Na lúkach je obmedzené hnojenie a bola vykonaná likvidácia nechceného porastu. Ďalej sa zavádza pastva oviec, ktoré zaisťujú pestrejšiu biodiverzitu, ktorá sa vyskytovala v minulosti.
Turizmus
Babiččino údolí je najčastejšie navštevované v letných obdobiach. V NPP vedie mnoho turistických trás, ale najzaujímavejšie pamiatky spája náučný chodník, ktorý už od roku 1981 vedie z Ratiboříc až na Rýzmburk, meria 7,5 km a má 25 informačných tabúľ s literárnymi a prírodovedeckým zastaveniami. Chodník je v prevádzke od mája do októbra. Celkovo je Babiččino údolí známe hlavne vďaka knihe Babička Boženy Němcovej. Takže hlavným cieľom turistov sú miesta spomenuté najmä v knihe a významné prírodné biotopy vytvárajú iba kulisu ku kultúrnym pamiatkam. Využitie tu nájdu aj cyklisti, ktorých trasy prevažne kopírujú tie turistické. Tiež možno babiččiným údolím preplávať na lodiach, a to najmä v jarnom období, vďaka nízkym stavom vôd. vľavo|náhľad|Ratibořický zámok
Ratibořický zámok a zámocký park
Ratibořický zámok a jeho stála expozícia je situovaná do doby Kataríny Vilemíny, vojvodkyňe Zaháňskej a princeznej Kurónskej. V rokoch 19841991 došlo k rozsiahlej generálnej oprave zámku. Zámocký park sa rozkladá na ploche 5,58 ha. Hlavnou dominantou zámku sú severoamerické dreviny napr. jaseň americký (Fraxinus americana), ľaliovník tulipánokvetý (Liliodendron tulipipera), kentucký kávovník (Gymnocladus dioicus), borovica hladká (Pinus strobus), jedľovec kanadský (Tsuga canadensis) a kalykant floridský (Calycanthus floridus) a vďaka týmto stromom Ratibořický park patrí k najvýznamnejším historickým záhradám vo východných Čechách.
Staré bielidlo
Dostavané bolo 17. júla 1797 mlynárom Antonino Ludrom. Vzhľadom na to, že Božena Němcová zasadila dej Babičky i do tohto miesta, bola v ňom vytvorená expozícia zariadená podľa písomnej predlohy, tak aby zodpovedala príbytku rodiny Panklových. Hoci žili v starom bielidle, neďaleko starého zámockého skleníka v blízkosti sadu, ktoré bolo zbúrané už roku 1830. náhľad|Rudrův mlyn
Rudrův mlýn
Z najväčšej časti tvorený mlynicou, na prízemí boli pekárne a klenuté komory, V prvom poschodí bol byt mlynára. Mletie bolo ukončené roku 1914 a bol zavedená textilná prevádzka (úprava plátien), ktorá fungovala až do roku 1949. Dnes funguje v mlyne expozícia mlynárskeho remesla a v priľahlom mangli je zavedená expozícia plátenickej výroby s mechanickým zariadením. vľavo|náhľad|Pomník „Babička s vnúčatami“, dielo sochára [[Otto Gutfreund|Otto Gutfreunda]]
Babičkin pomník
Babičkin pomník so sochami v nadživotnej veľkosti mal byť pôvodne umiestnený uprostred lúky. Postavy mali budiť dojem, že sa navracajú zo zámku na Staré bielidlo; pozdvihnuté hlavy detí potom mali akoby vyzerať prvé hviezdy. Vtedajší majiteľ lúky však nesúhlasil, aby mu ľudia nepošliapali trávu na lúke, preto bola socha umiestnená hneď pri ceste. Autorom je akad. sochár Otto Gutfreunda a autorom architektonického riešenia prof. akad. arch. Pavel Janák.
Lovecký pavilón
Empírová stavba z roku 1800 stojí neďaleko zámku pri lesnej ceste, tzv. bažantnici, ktorá spája Českú Skalicu s Ratibořice. Za povšimnutie stojí dominantný stred budovy s dvoma dórskymi stĺpami a okná so zelenými drevenými žalúziami.
Prameny Haničky
Proti prúdu rieky, necelé 3 km severne od ratibořického zámku a cca 400 metrov od krytej drevenej lávky, pred stúpaním ku zrúcanine hradu Rýzmburk, sa na ľavom brehu Úpy nachádza lokalita, nazývaná prameny Haničky. Jedná sa o strmú zvodnatelú stráň, kde v páse dlhom asi 150 metrov vyviera množstvo priesakov a pramienkov. Presakujúca voda vyplavuje z miestnych hornín – fylitov, pieskovcov, bridlíc a slieňovcov – vápenaté spojivo, ktoré tu následne vytvára penovcový masív, ktorého vrstva miestami dosahuje mocnosti až niekoľko metrov. V minulosti miestni sedliaci tieto penovce (travertíny) ťažili a používali takto získaný materiál ako vápnité hnojivo na svojich poliach.
Ióannes Italos
Italos sa narodil v južnej Itálii, v ranom živote však dlhšie žil na Sicílii, odkiaľ neskôr odišiel do Lombardie. V roku 1049 prišiel do Konštantínopola, kde začal študovať na univerzite u Michaela Psella. Obzvlášť vynikal v dialektike a rád viedol učené dišputy, pričom často polemizoval so Psellom. Po odchode svojho učiteľa z univerzity sa vďaka podpore Michala VII. stal hlavným profesorom filozofie (hypatos tón filosofón). V roku 1082 upadol do nemilosti cisára Alexia I. Komnéna a spolu so svojimi žiakmi čelil obvineniu z herézy a následnému vyhnanstvu. Za jeho odsúdením však mohli byť aj politické príčiny, pretože Ján bol chránencom Dukovcov. O konci jeho života nemáme zmienky. Jeho žiakom bol mimo inými Eustrátios Nikejský.
Dielo
Italos sa zaoberal dielami Platóna, Aristotela a novoplatonikov. Podobne ako iní byzantskí filozofi aj Italos hľadal syntézu kresťanského zmýšľania a gréckej pohanskej filozofie. Zaoberal sa v nich rétorikou, logikou a dialektikou. Pretože boli jeho diela spálené, zachovali sa iba zlomky. Jeho učenie je čiastočne známe aj z anathemy, ktorá sa zachovala v Synodikone pre Nedeľu ortodoxie. Hlavnými bodmi jeho obžaloby bolo, že chcel rozumom vysvetliť dogmu o vtelení Slova Božieho, a jeho snahy o oživenie pohanských náuk o duši a jej prevtelovaní, ako i popieranie nesmrteľnosti duše a zmŕtvychvstania a za stavanie pohanských filozofov nad cirkevných otcov a svätých. Italos v antických dielach nevidel len priestor pre formálne vzdelávanie, ale vnímal ich i ako prameň skutočného poznania a pravdy. Nevyužíval v Byzancii zaužívanú dvojitú metodológiu, podľa ktorej filozofia skúma otázky stvorenej reality, čo viedlo k tomu, že nerozlišoval vedeckú teológiu od charizmatickej a kresťanskú skúsenosť vymenil za filozofické kategórie.
BTR-80
BTR-80 je sovietske, resp. ruské obojživelné obrnené vozidlo 8x8. Je určené na prepravu mechanizovaných jednotiek, ako aj ničenie živej sily protivníka.
Pri vývoji BTR-80 sa hojne využívali skúsenosti s prevádzkou obrnených transportérov BTR-60 a BTR-70 v rôznych klimatických podmienkach a ich bojové využitie v rôznych krajinách sveta.
Vznik a vývoj
Nový stroj si zachoval usporiadanie BTR-70, ale od svojho predchodcu sa v mnohom líšil. Namiesto dvojice karburátorových motorov bol nainštalovaný jeden dieselový motor s väčším výkonom, v bokoch trupu boli zavedené veľké dvojkrídlové prielezy na nastupovanie a vystupovanie posádky. Samotný trup je o vyšší a dlhší a o  širší, hoci celková výška stroja narástla len o. Hoci hmotnosť GAZ-5903 sa zvýšila o 18% v porovnaní s BTR-70, pancierovanie obrneného transportéra sa zvýšilo len mierne. Mobilita vozidla ako celku zostala nezmenená a dojazd sa zvýšil.
Konštrukcia
Korba je zváraná z oceľových plátov s tupým čelom, mierne zošikmenými bokmi, kolmým zadkom a vodorovnou strechou. Korba je prispôsobená na obojživelné operácie, vo výbave sú pumpy na odčerpávanie vody a na prove umiestnený sklopný vlnolam. Pancierovanie poskytuje ochranu proti strelám kalibru, predok až do kalibru. Na bokoch sú umiestnené dvojdielne dvere, z ktorých spodná časť sa vyklápa dole a tvorí nástupnú rampu, vrchná časť sa potom otvára do strany smerom vpred a je vybavená strieľňou. V oboch bokoch korby v priestore výsadku sú tri strieľne, ďalšia strieľňa je potom na pravom boku v priestore veliteľa. Strieľne sú riešené tak, že umožňujú vedenie paľby do prednej polosféry, čo však znamená problémy s pokrytím zadnej polosféry. Ďalej je na streche korby nad treťou nápravou umiestnená dvojica prielezov s poklopmi odklápanými k osi vozidla. Vozidlo je vybavené automatickým hasiacim protipožiarnym systémom a pretlakovým systémom ochrany pred zbraňami hromadného ničenia.
Vodič sedí v prednej časti korby vľavo, veliteľ potom napravo od neho ak výhľadu každému slúži malé okno so sklopným pancierovaným krytom a trojica periskopov. Oba majú k dispozícii pozorovacie prístroje s nočným ifračerveným videním. Strelec sedí za nimi a obsluhuje manuálne otáčanú vežičku. Má k dispozícii zameriavač TKN-4GA na zabezpečenie presnej streľby zo zbraní vo dne aj v noci. Výsadok sedí v zadnej časti vozidla a môže pozostávať zo siedmych mužov.
V plne otočnej veži je umiestnený guľomet KPVT as ním spriahnutý  guľomet PKT. Zásoba munície je 500 nábojov kalibru a 2 000 kalibru. Námer je oproti BTR-70 v rozpätí -5° až +60° a umožňuje tak paľbu aj na vzdušné ciele. Na zadnej stene veže je umiestnená šestica dopredu namierených vrhačov dymových granátov.
Na samovyťahovanie uviaznutého obrneného transportéra je k dispozícii navijak s ťažnou silou 4-6 ton.
BTR-80 je poháňaný motorom KamAZ 7403 s výkonom 191 kW (260 konských síl). Vozidlo dokáže na ceste vyvinúť maximálnu rýchlosť /h a jeho dojazd je. BTR-80 vie prekonať zvislú prekážku o výške a zákopy so šírkou. Zvláda svah s uhlom stúpania 30°. Vysoká mobilita obrneného transportéra je dosiahnutá použitím osemkolesovej pohonnej jednotky s pohonom všetkých kolies (8x8). Nepriestrelné bezdušové pneumatiky KI-80N alebo KI-126 majú regulovateľný tlak. Umožňujú BTR-80 pokračovať v jazde aj po zásahu guľkami a vyfučaní vzduchu, pričom by vozidlo malo byť schopné prejsť ešte.
Hugh Jackman
Hugh Michael Jackman (* 12. október 1968, Sydney, Austrália) je austrálsky herec, filmový producent a spevák. Známy je vďaka stvárneniu Wolverina vo filmovej sérii X-men, no hral aj vo filmoch Austrália, Dokonalý trik, Van Helsing a Bedári. Za rolu Jeana Valjeana bol nominovaný na Oskara za najlepší mužský herecký výkon a získal ocenenie Zlatý glóbus za najlepší mužský herecký výkon v komédii/muzikáli.
Crouzilles
Crouzilles je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Indre-et-Loire, v regióne Centre-Val de Loire.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Miroslav Radačovský
JUDr. Miroslav Radačovský (* 24. september 1953, Ľutina) je slovenský politik a bývalý sudca, v súčasnosti poslanec Euópskeho parlamentu, kde pôsobí ako nezávislý a nezaradený poslanec. Do širšieho povedomia verejnosti sa dostal v súvislosti s jeho vyjadreniami na adresu Andreja Kisku v kauze Veľký Slavkov, kde rozhodol v jeho neprospech.
Život
Miroslav Radačovský sa narodil 24. septembra 1953 v obci Ľutina, v súčasnosti žije v obci Hnilec. Má dvoch bratov, Františka a Petra. Je ženatý s Máriou Radačovskou, s ktorou má dvoch synov. Jeho otec Peter Radačovský bol aktívnym účastníkom protifašistického zahraničného odboja v I. Československom armádnom zbore. Vo voľnom čase sa spolu s manželkou venuje chovu jazdeckých koní.
Profesionálna kariéra
Po ukončení strednej školy pracoval ako učiteľ a vychovávateľ detí rómskej komunity. V roku 1978 absolvoval Právnickú fakultu Univerzity Pavla Jozefa Šafárika s titulom Mgr.. Nasledujúce tri roky vykonával justičnú prax na okresnom súde v Poprade v štátnom notárstve a advokátskej poradni na okresnej prokuratúre v Prešove. Počas tohto obdobia, v rokoch 19781979, slúžil v Česko-slovenskej armáde. V roku 1981 vykonal rigoróznu skúšku s titulom JUDr. V nasledujúcich rokoch pracoval ako sudca odvolacieho súdu Krajského súdu v Košiciach, až do roku 1987. Od roku 1987 do 1990 bol predsedom odvolacieho senátu Krajského súdu v Košiciach. Následne, až do konca svojej kariéry sudcu v roku 2018, bol predsedom okresného súdu v Poprade. Ako sudca bol všestranný a nešpecializoval sa len na určitý odbor práva. Po vzdaní sa funkcie sudcu úspešne kandidoval za poslanca Európskeho parlamentu, kde pôsobí od roku 2019.
Politická činnosť
Kandidoval za poslanca vo voľbách do Európskeho parlamentu ako nestraník na kandidátke ĽSNS. Jeho kandidatúra bola úspešná a do Európskeho parlamentu bol zvolený na volebné obdobie 2019 - 2024. V Európskom parlamente je zaradený vo Výbore pre zamestnanosť a sociálne veci, a v delegáciách pre Ruskú federáciu a Moldavsko. Krátko po zvolení sa od strany ĽSNS dištancoval. Dôvodom bol predvolebný sľub, podľa ktorého mali zvolení kandidáti tejto strany venovať časť svojho platu pre ľudí v núdzi na Slovensku podľa vlastného výberu. Radačovský to odmietol s tým, že poskytovať finančné príspevky prostredníctvom nejakej strany považuje za neetické a nemorálne. Na začiatku roka 2020 skupina mladých občanov Slovenska oslovila JUDr. Miroslava Radačovského, aby pod jeho záštitou založili politickú stranu Slovenský PATRIOT. V roku 2020 prebiehala podpisová akcia, pri ktorej bolo zozbierané dostatočné množstvo podpisov na to, aby 10. februára 2021 strana oficiálne vznikla. Na prvom sneme vo februári 2021 bol za predsedu tejto strany zvolený Miroslav Radačovský.
Rapid
Rapid môže byť:
Chránené vtáčie územie Parížske močiare
Chránené vtáčie územie Parížske močiare vzniklo s cieľom zachovať biotopy pre európsky významné druhy vtákov a biotopy sťahovavých druhov vtáctva, aby boli zabezpečené podmienky ich prežitia a reprodukcie. Je to jeden z typov chráneného územia členskej krajiny Európskej únie s názvom NATURA 2000.
Územie bolo vyhlásené vládou Slovenskej republiky dňa 1. februára 2008 nadobudla účinnosť vyhláška Ministerstva životného prostredia Slovenskej republiky č. 23/2008 Z.z. Výmera chráneného územia predstavuje a nachádza sa na území okresov Nové Zámky a katastrálnych území Gbelce, Svodín, Nová Vieska a Strekov.
Spišské modlitby
Spišské modlitby (iné názvy: Spišské kázňové modlitby , Kázňové modlitby zo Spiša  či v skrátenom tvare ako SM ) sú súbor modlitieb a prosieb. Patria k najstarším literárnym pamiatkam v slovenčine z 15. storočia. Vznikli v Spišskej Kapitule okolo roku 1479, ako koncept liturgickej modlitby. Za autora modlitieb sa považuje spišský prepošt Gašpar Bak. Autor textu využíva východoslovenské, stredoslovenské, české alebo poľské jazykové prvky a ich forma nasvedčuje, že vznikli na základe starších prameňov pod značným vplyvom byzantskej liturgie. Spišské modlitby sa nápadne podobajú na ekténie, ktoré sú typické pre gréckokatolícku a pravoslávnu cirkev. Obsahujú základné modlitby ako: Otčenáš, Zdravas' Mária a Verím v Boha. Text modlitieb je dôkazom, že v tej dobe sa v neliturgickej náboženskej oblasti ešte používal domáci jazyk a prežívala cyrilo-metodská tradícia. Spišské modlitby neskôr patrili Kláštorisku a od 16. storočia sa nachádzajú v Olomouci.
História
Spišské modlitby vznikli ako koncept liturgickej modlitby v Spišskej Kapitule okolo roku 1479. Za autora sa považuje kartuziánsky mních Gašpar Bak, ktorý bol v rokoch 14641493 spišským prepoštom. Funkciu prepošta získal vďaka zásluhám v čiernom pluku uhorského kráľa Mateja I., kde dokonca velil delostrelectvu. V Spišských modlitbách sa nachádzajú nepriame zmienky, kde Gašpar Bak ďakuje uhorskému kráľovi Matejovi alebo pápežovi Sixtovi IV., ktorý ho po štúdiách v Bologni a Ríme vysvätil za kňaza. Podľa niektorých historikov Spišské modlitby vznikli po vysvätení dokončenej Katedrály svätého Martina a prednesení kázne spišského prepošta Gašpara Baka. Poukazujú pri tom na štvrtú prosbu, ktorá vyzýva veriacich, aby sa modlili za pápeža Sixta IV. a cisára Fridricha III. a za Mateja Korvína. Text modlitieb tak mohol vzniknúť medzi rokmi 14771480. Približne keď v roku 1477 uznal cisár Fridrich III. Mateja Korvína za českého kráľa, ale tri roky neskôr medzi nimi opäť vypukli.
Istá časť odborníkov je naklonená teórií, že autorom modlitieb mohol byť pravdepodobne prepošt alebo kňaz byzantského obradu. Túto teóriu potvrdzuje fakt, že autor nepoznal dobre český jazyk, pretože sa do textu dostalo viacero jazykových prvkov ako sú bohemizmy, slovakizovaná čeština, poľština, stredoslovenské alebo východoslovenské nárečia či nemčina. Prepis prepoštovej písomnej prípravy Spišských modlitieb bol vytvorený v Červenom kláštore, ako pomôcka pre znenie modlitieb a prosieb, ktoré sa budú prednášať v nelatinskej časti omše. Následne prepis modlitieb slúžil na duchovnú výchovu pre kartuziánskych frátrov. Modlitby neskôr patrili Kláštorisku, odtiaľ sa dostali do Levoče a následne do Olomouca, kde boli v rokoch 15361572 prepísané a vložené do kódexu kartuziánskeho kláštora neďaleko Olomouca. Spišské modlitby boli v 19. storočí znovu objavené. Text modlitieb je na fóliách 339v342v v kódexe M(anuale) pro predicatione conversorum/Miscelanea de materiis diversissimis pochádzajúceho z Dolan pri Olomouci, ktorý je uložený v rukopisnom oddelení Vedeckej knižnici v Olomouci pod signatúrou číslo 406. Kódex obsahuje okrem modlitieb aj texty piesní, napríklad svätováclavský chorál, o Márii Magdaléne alebo svätej Kataríne či Blahoslavenej Panny Márie, ktoré vznikli pravdepodobne pred 16. storočí.
Obsah
V stredoveku bola latinčina bohoslužobným jazykom, ale niektoré náboženské úkony ako napríklad modlitba, kázeň či krstný sľub boli zväčša v domácom jazyku, aby veriaci lepšie pochopili obsah textu alebo posolstva. Spišské modlitby sú radom modlitieb, oslovení či prosieb, ktoré sa používali pri čítaní evanjelia a počas kázni. Prakticky ide o obrad kázne, spoločných modlitieb alebo spoločnej spovede. Obsahujú modlitby alebo prosby za živých (Post evangelium, Post sermonem) alebo za mŕtvych a ich duše, prosby za otca, matku, siroty, Otčenáš, Zdrávas' Mária a Verím v Boha. Tieto základné modlitby sa v takmer nezmennej podobe zachovali dodnes. Zmenám podliehali iba spoločné prosby. V Spišských modlitbách sa nachádzalo široké spektrum prosieb, ako napríklad za šľachtu, za uhorského kráľa Mateja Korvína, za duchovenstvo, za pápeža, za pokoj, mier, za počasie, za pútnikov, zosnulých, osamelých, za vojakov, za dobrodincov, nevoľných a za donátorov chrámu.
Zdroje a pramene modlitieb
V Spišských modlitbách sa odrážalo viacero starších prameňov z dôb, keď sa v neliturgických náboženských textoch ešte používal domáci jazyk, ktorý obsahoval veľa slov zo spišského nárečia alebo stredoslovenské, východoslovenské, české a poľské jazykové prvky. Podľa Gabriela Povalu existujú určité obsahové paralely medzi Spišskými modlitbami a poľskými modlitbami (Teksty modlitewne zo zbierky Ewangelia a Episa a Post sermonem fólio 340 b), ktoré obsahujú rovnaké spoločné prosby. Na Spiš sa tieto modlitby zrejme dostali pod vplyvom byzantskej liturgie. Pravdepodobný zdroj je liturgia Jána Zlatoústeho, čo dokladá aj pridržiavanie sa vernejšie gréckeho textu v prosbe za kráľa. Naopak spoločné prosby za živých sú pravdepodobne postavené na základe ústnej tradície a nesledujú grécky či slovanský text. Vznik spoločných prosieb za živých sa spája priamo s cyrilo-metodskou tradíciou z 9.10. storočia.
Podľa odborníkov sa na konci 12. storočia v oblasti Spiša zachovala byzantsko-slovanská bohoslužobná tradícia. Túto hypotézu potvrdzuje skutočnosť, že počas prvej vlny valašskej kolonizácie sa tu nachádzalo latinské centrumSpišská Kapitula, ale aj ortodoxný archimandrita s právomocami biskupa, ktorý slávil byzantský obrad pre svojich veriacich.
Spišské modlitby sa nápadne podobajú na ekténie v byzantskej liturgii a predstavujú špecifickú syntézu latinského a byzantského obradu. Podľa Gabriela Povalu rovnako existujú priame paralely medzi Spišskými modlitbami, byzantskými liturgiami cyrilo-metodskej tradície a latinskými textami neskorého stredoveku. Do 12. storočia sa v byzantskom obrade používala liturgia Jána Zlatoústeho len druhorado a počas zvyšku roka sa používala liturgia Bazila Veľkého. Svedčí o tom aj usporiadanie byzantských euchologionov z 8.11. storočia, kde je liturgia Bazila Veľkého umiestnená pred liturgiu Jána Zlatoústeho. Pravdepodobným zdrojom prosieb za živých by mohli byť obe liturgie. V latinských liturgiách v predtridentskom období strednej Európy sa používalo niekoľko ďalších modlitieb veriacich, najmä gregoriánske a galikánske. Galikánska liturgia rovnako ovplyvnila od 10. storočia aj rímsku liturgiu. Ordo Romanus, obdoba byzantského typikona, ovplyvňuje liturgiu Európy od 11. storočia, avšak neurčuje použitie jednotného sakramentára (obdoba byzantského euchologionu). Práve preto sa v latinskej liturgii nachádzajú modlitby, ktoré nie sú spojené s gregoriánskym sakramentárom ale galikánskym. Podľa Jána Stanislava sú určité spojitosti medzi Spišskými modlitbami a galikánskou liturgiou. Obdobne ako liturgia, aj modlitby sú zrejme určené na piatkové slávenie.
Text
Spišské modlitbyúryvky textu:
Cussay
Cussay je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Indre-et-Loire, v regióne Centre-Val de Loire.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Ostrý vrch (vrch v Štiavnických vrchoch)
Ostrý vrch je vrch v Štiavnických vrchoch. Leží nad obcou Štiavnické Bane, približne juhozápadne od centra Banskej Štiavnice.
Poloha
Masív sa nachádza v strednej časti pohoria, v geomorfologickom podcelku Hodrušská hornatina. Vrch leží v Banskobystrickom kraji, na hranici okresov Banská Štiavnica a Žarnovica a zasahuje na katastrálne územie obcí Štiavnické Bane a Hodruša-Hámre. Najbližším sídlom je na východe ležiaca obec Štiavnické Bane, severne sa nachádza Banská Hodruša a juhozápadne osada Kopanice (Hodruša-Hámre). Vrch patrí do Chránenej krajinnej oblasti Štiavnické vrchy.
Opis
Ostrý vrch leží v bočnom hrebeni, ktorý vedie od sedla Pleso západným smerom na Kohútov. Severným smerom susedí Jaseňová a Kamenný závoz, východným Kanderka  a Buková hora , južným Šípová  a Haviarsky vrch  a západným Hrb. Masív patrí do povodia Hrona, kde vodu odvádzajú prítoky Hodrušského potoka. Na vrchol nevedie značený chodník.
Výhľady
Vrchol Ostrého vrchu pokrýva súvislý lesný porast, ktorý neumožňuje rozhľad. Z malých lokalít s riedkou a nižšou vegetáciou je vidieť najmä okolité vrchy Štiavnických vrchov, pri vhodných podmienkach zriedkavo tiež Pohronský Inovec, Vtáčnik, Kremnické vrchy a Javorie.
Talianske národné futbalové mužstvo do 21 rokov
Tím je určený výhradne pre futbalistov, ktorí majú na začiatku dvojročného ťaženia majstrovstiev Európy do 21 rokov aspoň 21 rokov, čo znamená, že hráč môže reprezentovať národný tím až do 23. roku života.
Taliansko je spolu so Španielskom najúspešnejším tímom Majstrovstiev Európy vo futbale hráčov do 21 rokov keď túto súťaž ovládli päťkrát v rokoch 1992, 1994, 1996, 2000 a 2004.
Dame-Marie-les-Bois
Dame-Marie-les-Bois je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Indre-et-Loire, v regióne Centre-Val de Loire.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Detekcia hrán
Detekcia hrán je dôležitou oblasťou spracovania obrazu. Hrany sú miesta, kde sa prudko mení hodnota jasu. Typicky sa vyskytujú ako hranica medzi dvoma odlišnými regiónmi. Hrany sú jedny z dôležitých čŕt, ktoré môžu byť z obrázku extrahované. Detekcia hrán má preto časté použitie v úlohách počítačového videnia.
Hrana
náhľad|Typy hrán Hrana v obrázku je oblasť, kde sa rapídne mení jeho intenzita. Hrany môžeme rozdeliť na skokové (step) a impulzné (line). Pri skokovej hrane sa intenzita prudko mení z jednej hodnoty na inú. Pri impulznej hrane sa hodnota taktiež rapídne zmení, ale po istej vzdialenosti sa opäť vráti do počiatočnej hodnoty. Skokové a impulzné hrany sa však v reálnom svete vyskytujú veľmi zriedka. Na fotkách sú bežnejšie nábežné (ramp) a strechové (roof) hrany, pri ktorých zmeny jasu nie sú okamžité ale nastávajú postupne.
Kroky detekcie
náhľad|Kroky v detekcii hrán: (a) pôvodný obrázok, (b) gaussovo rozmazanie, (c) kandidátske hrany (Sobelov detektor), (d) detekcia hrán (globálnym prahovaním)
Metódy založené na prvej derivácii
stred|bezrámu|290x290bod Gradient sa v polárnych súradniciach vyjadruje svojou veľkosťou a smerom :
,
Hranu je potom možné určiť hodnotou tohto gradientu, čo je smerom a veľkosťou. stred|bezrámu|265x265bod ,
Smer \psi s hodnotou 0 indikuje vertikálnu hranu, ktorá je tmavšia na ľavej strane. Hodnota 180 indikuje vertikálnu hranu s opačným smerom a hodnoty 90 a 270 ° indikujú zase hrany horizontálne.
Sobelov operátor
,, atď.
V praxi sa používajú aj väčšie konvolučné jadrá. Pri zvýšení jeho veľkosti sa totiž hranový detektor stáva viac odolný voči šumu. Výhodou to taktiež býva u nízko kontrastných obrázkoch, kde sú hrany ťažko detegovateľné.
Príklad Sobelovho jadra 5x5:
,  atď.
==== Príklad výpočtu ==== Konvolúciou zo vstupného obrázku a Sobelových jadier vypočítame G_x a G_y. Z nich je následné možné dopočítať smer a veľkosť G. (Na rozšírenie obrázku sú použité krajné hodnoty.)
Následne je potrebné ešte dopočítať. Keďže v G_ysú samé nuly G bude vyzerať rovnako ako G_x. Čím väčšie čísla budú v G tým je väčšia šanca že patria hrane.
Ako sa počíta konvolúcia:
bezrámu|435x435bod
(-1*0)+(-2*0)+(-1*0)+(0*0)+(0*0)+(0*0)+(1*10)+(2*10)+(1*10) = 40
Pri konvolúcii sa najprv preklopí jadro v x-ovom aj y-ovom smere. Následne sa odpovedajúce dvojice z pôvodného obrázku a jadra vynásobia a sčítajú.
Prewittov operátor
, atď.
Kirschov operátor
, atď.
Robinsonov operátor
, atď.
Robertsonov operátor
,
Metódy založené na druhej derivácii
Metódy založené na druhej derivácii hľadajú priechod s nulou. Využíva sa tu to, že nájdenie priechodu s nulou je jednoduchšie ako hľadanie extrémov. Nevýhodou druhej derivácie je väčšia citlivosť na šum.
Laplaceov operátor
Laplaceov operátor (skrátene Laplacián) je invariantný voči rotácii (izotropný) a nedetekuje orientáciu.Je taktiež viac citlivý na šum. Laplacián môže byť implementovaný použitím jadra:
Laplacian-of-Gaussian (LOG)
Z dôvodu vysokej citlivosti druhej derivácie na šum, je vhodné výpočet kombinovať s vyhladením. V praxi zaviedol Laplacián Gaussianu, ktorý kombinuje Laplacián a Gaussove rozostrenie:
Keďže druhá derivácia a konvolúcia sú lineárne operácie, preto je možné zmeniť postup výpočtu na:
Derivácia Gaussovského filtru môže byť predpočítaná dopredu keďže je nezávislá na vstupnom obrázku. Príklad LOG jadra 5x5:
Cannyho detektor
Navrhol ho John Canny v roku 1986. Navrhol ho tak aby spĺňal 3 základné kritériá:
Cannyho detektor je realizovaný v niekoľkých krokoch:
H-x diagram
Diagram bol publikovaný nemeckým vedcom Richardom Mollierom v rokoch 19231929. .
Využitie diagramu
Mollierov h-x diagram má využitie pri úpravách vlhkého vzduchu najmä v klimatizačných zariadeniach. Konštruuje sa pre konštantný tlak, najčastejšie barometrický. Okrem veličín na súradnicových osiach sú v ňom zakreslené čiary konštantnej teploty, konštantnej relatívnej vlhkosti prípadne hustoty vlhkého vzduchu. Stav vlhkého vzduchu je možné charakterizovať šiestimi parametrami: špecifickou entalpiou (h), špecifickou vlhkosťou (x), teplotou (t), relatívnou vlhkosťou (φ), tlakom (p) a parciálnym tlakom nasýtenej pary (pp``). Z diagramu skonštruovaného pre daný tlak je možné odčítať 4 veličiny (h,x,t,φ), pričom posledná piata pp`` je funkciou teploty. Okrem nich je možné odčítať teplotu rosného bodu a teplotu mokrého teplomera.
Dom múzeum Rajny Kňagine
Dom múzeum Rajny Kňagine,    prípadne Rodný dom Rajny Kňagine , alebo Dom Rajny Kňagine  je dom z konca 17. storočia,   ktorý sa nachádza v meste Panagiurište v Pazardžickej oblasti v južnom Bulharsku.
Budova má pridelený štatút kultúrnej pamiatky národného významu. Je jedným z objektov panagiurského Historického múzea. Budova je rodným domom Rajny Kňagine, vlajkonosičky aprílového povstania v Panagiurišti.
Lokalita
Dom múzeum Rajny Kňagine sa nachádza v centrálnej časti mesta Panagiurište. na ulici „Oborište“ č. 5.
Dejiny
Z nápisu na jednom z trámov pri vstupných dverách vyplýva, že dom bol postavený v roku 1673. Prvými majiteľmi domu boli podľa nápisu Taso a Micho. 18. januára 1856 sa v dome narodila budúca vlajkonoška aprílového povstania v Panagiurišti, Rajna Kňagiňa (Rajna Popgeorgieva Futekova),  ktorej otca, kňaza Georgiho Futekova, v dome počas potláčania aprílového povstania v roku 1876 Turci zabili.
Charakteristika
Architektonicky je dom predstaviteľom srednogorského typu asymetrického domu.
Na nádvorí domu múzea sa nachádza mramorová socha Rajny Kňagine, pod ktorou sú uložené jej telesné pozostatky. V areáli domu sú pochovaní aj rodičia Rajny Kňagine.
Múzeum
Múzeum bolo otvorené 3. mája 1950.
V bývalej remeselnej dielni na prvom poschodí domu sa nachádza dokumentárno-materiálová expozícia venovaná životu, ako aj úlohe Rajny Kňagine počas aprílového povstania. Na druhom poschodí domu sa nachádza etnografická expozícia, ktorá približuje prostredie, v ktorom sa Rajna Kňagiňa narodila a vyrastala.
Medzi cenné exponáty v múzeu patrí hlavná vlajka povstalcov, ktorú Rajna Kňagiňa reprodukovala v roku 1901 pri príležitosti prvej oficiálnej oslavy aprílového povstania. V archíve múzea sa nachádza aj dobová fotografia s autogramom, zobrazujúca Rajnu Kňagiňu s touto reprodukovanou vlajkou v Sofii, po tom, čo ju dokončila.
Turizmus
Dom múzeum Rajny Kňagine v Panagiurišti je zapísané v zozname 100 národných turistických objektov Bulharska. Objekt je v zozname uvedený pod číslom 36.
Štatút a dôvod pamiatkovej ochrany
Kategória: kultúrna pamiatka národného významu
Rok vyhlásenia: 1964
Dôvod pamiatkovej ochrany: architektonicko-staviteľská hodnota budovy
Oficiálny názov na zozname kultúrnych pamiatok: Kăštata na Rajna Kňagiňa (, doslovne Dudekovov dom)
Lekárska terminológia
Lekárska terminológia je súhrnný súbor pojmov a ich pomenovaní v medicíne. Využíva väčšinou klasickú latinčinu a klasickú gréčtinu. Hlavným dôvodom je už nemeniaca sa slovná zásoba a gramatický systém, historické korene medicíny v období starovekého Grécka a Rímskej ríše, celosvetová zrozumiteľnosť a platnosť bez uprednostňovania „živých“ jazykov, obsahová presnosť. Veľkou výhodou je možnosť takmer ku každému latinskému podstatnému menu vytvoriť prídavné meno a schopnosť gréčtiny tvoriť zložené slová, ktoré by v živom jazyku vyžadovali viacslovný a zložitý opis. Nezanedbateľný význam má i nezrozumiteľnosť pre laika.
Anatomická nomenklatúra ()
Z viac ako 80% ju tvoria latinské výrazy, zvyšok predstavujú termíny grécke. Prvou systematickou nomenklatúrou bola tzv. Bazilejská anatomická terminológia z roku 1895. Medzinárodný kongres anatómov ju však neprijal, preto ju v roku 1935 nahradila Jenská anatomická terminológia. V roku 1955 bola inovovaná na kongrese v Paríži, kde bolo prijaté Parížske anatomické názvoslovie, ktoré s menšími úpravami a dodatkami platí aj v súčasnosti (terminológia sa v pravidelných intervaloch reviduje).
Základné pravidlá súčasnej anatomickej nomenklatúry:
Klinická lekárska terminológia
Klinická lekárska terminológia je na rozdiel od anatomickej nomenklatúry jazykovo pomerne nesúrodá a značne neprehľadná. V krajinách Európy sa presadzuje názvoslovie WHO a to najmä v podobe Medzinárodnej klasifikácie chorôb, anglosaské krajiny a USA majú klasifikácie vlastné (ICD, MeSH a ďalšie). Hlavným problémom je veľké množstvo používaných eponým a problematická systemizácia v dôsledku neustále pribúdajúcich nových medicínskych termínov. Takisto je zrejmý silný vplyv angličtiny, ako súčasného medzinárodného jazyka medicíny.
Slovenská lekárska terminológia
Prvé pokusy o slovenskú lekársku terminológiu mali spočiatku charakter prekladových slovníkov (Polákovič, 1920; Halaša, 1926). Za prvé komplexné dielo možno však považovať až Nomina anatomica - Slovenské telovedné názvoslovie profesora J. Ladzianského z roku 1935. Anatomické názvoslovie z roku 1962 vychádzalo práve z tohto diela, pričom jeho autormi boli pracovníci Ústavu slovenského jazyka SAV na čele s J. Horeckým.
Športovec
náhľad|V detskom veku hrá futbal väčšina chlapcov, len máloktorí to ale dotiahnu k profesionálnej kariére Športovec je človek, ktorý sa venuje športu. Bežne sa tak ale označujú predovšetkým tí, ktorí sa venujú športu vrcholovému alebo aspoň výkonnostnému, nie iba športu pre radosť.
Anna Paquinová
Anna Helene Paquinová (* 24. júl 1982, Winnipeg, Manitoba, Kanada) je kanadsko-novozélandská herečka. V jedenástich rokoch, sa stala najmladšou držiteľkou Oscara, za film Piano (1993) a roku 2008 získala Zlatý glóbus za postavu Sookie Stackhouse zo seriálu True Blood: Pravá krv.
Športovec
Profesionálny športovec
Nie všetci vrcholoví športovci sú platení profesionáli. Povolanie športovca je v modernej spoločnosti podľa prieskumu z roku 2004 jedenáste z dvadsiatich šiestich hodnotených povolaní z hľadiska prestížnosti.
Anna Paquinová
Detstvo a mladosť
Anna sa narodila do učiteľskej rodiny, Brianovi a Mary Paquinovím. Keď mala štyri roky sa s rodičmi presťahovala na Nový Zéland v ktorom získala v roku 2001 aj občianstvo. Má dvoch starších súrodencov. V detstve sa venovala gymnastike, baletu, plávaniu, lyžovaniu, hre na violoncello a klavír. V rokoch 1994 až 1995 dokončila štúdium na Novom Zélande a po rozvode rodičov sa spoločne s matkou presťahovala do Spojených štátov.
Športovec
Profesionálny športovec
Hoci vo väčšine olympijských športov je teraz svetová špička profesionalizovaná, len v niektorých športoch je možné nájsť skutočnú obživu, v niektorých je profesionálny kariéra aktívneho športovca sprevádzaná viac či menej reálne ďalšou činnosťou (športového inštruktora, trénera atď.). Rozdiel medzi zabezpečením napr. vrcholového futbalistu a zástupcu malých športov je obrovský. 25 najlepšie platených športovcov sveta zarobilo v roku 2006 dohromady 700 miliónov dolárov.
Naftali Bennett
Štúdium
Rodičia Naftaliho Bennetta prišli do štátu Izrael zo San Francisca po šesťdňovej vojne v roku 1967. Vojenskú službu absolvoval u elitných špeciálnych jednotiek Sajeret Matkal a Sajeret Maglan. Po vojenskej službe navštevoval Hebrejskú univerzitu v Jeruzaleme, kde získal titul z práv.
Športovec
Profesionálny športovec
Kariéra profesionálneho športovca je u rôznych športov rôzne dlhá. Do vysokého veku možno prevádzkovať na špičkovej úrovni napr. športovú streľbu, na opačnom póle je napr. moderná gymnastika. Vo väčšine športov však býva horná hranica medzi 30 a 40 rokmi.