cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
František Hlavička
V rokoch 1940 – 1945 pracoval ako robotník vo Vlčkovciach a v Trnave, po absolvovaní vojenskej služby (1946-1948) pracoval ako úradník Štátneho nakladateľstva v Bratislave. Od roku 1951 pôsobil ako učiteľ a riaditeľ na základných, učňovských a ľudových školách umenia na viacerých miestach (Beckov, Bošáca, Stará Turá, Šoporňa, Báb, Majcichov, Križovany, Šúrovce, Dolný Kubín, Brestovany). V roku 1952 externe maturoval na strednej škole v Novom Meste nad Váhom, v rokoch 1958 – 1963 študoval slovenčinu a dejepis na Vysokej škole pedagogickej a na Filozofickej fakulte UK v Bratislave. Jeho záverečnou prácou bola štúdia Nárečový slovník obce Opoj, ktorú doplnil v roku 1973. V rokoch 1969 – 1984 učil na stredných školách v Skalici, Senici a v Trnave. V rokoch 1978 - 1991 bol predsedom Miestneho odboru Matice slovenskej v Trnave. Od roku 1985 bol na dôchodku, v roku 1991 založil vydavateľstvo PEGAS, ktorého bol aj šéfredaktorom.
Od r. 1947 publikoval v novinách a časopisoch básne, krátke prozaické žánre a pedagogické články. Od 70. rokov sa venoval hlavne básnickej tvorbe.
Fall Out Boy
Fall Out Boy je americká punk rocková skupina pochádzajúca z Wilmette v Illinois, ktorá bola založená v roku 2001. Jej členmi sú vokálista, gitarista a skladateľ Patrick Stump, basgitarista a textár Pete Wentz, gitarista Joe Trohman a bubeník Andy Hurley.
S Petom Wentzom ako hlavným textárom skupiny a Patrickom Stumpom a hlavným skladateľom, skupina Fall Out Boy prelomila undergroundovú hudobnú scénu a dosiahla mainstreamový úspech z ich albumom From Under the Cork Tree. Vydaný v roku 2005 po albume Take This to Your Grave z roku 2003, vyhral niekoľko cien a získal status dvojitej platinovej platne za predaj viac ako 2,5 milióna kópií albumu v USA. V roku 2007 vydali album Infinity on High, ktorý skončil na prvom mieste v Billboard 200. Ich štvrtý album Folie à Deux vydali v roku 2008. Skupina koncom roku 2009 ohlásila neurčité prerušenie, hlavne kvôli bočným projektom jej členov a tiež oddychu. Fall Out Boy bola časopisom Billboard ohodnotená ako 93rd Best Artist desaťročia 2000-10. V roku 2013 sa dali dokopy a vydali album Save Rock and Roll, z ktorého pochádza singel "My Songs Know What You Did in the Dark (Light Em Up)", ktorý sa umiestnil v top 20 rebríčku singlov. Šiesty album American Beauty/American Psycho vydali v januári 2015, ktorý sa už ako ich tretí album dostal na prvé miesto v Billboard 200. Ich siedmy album Mania, po jeho preložení na neskorší dátum výjde 19. januára 2018.
Diskografia
Štúdiové albumy
DVD z koncertov
Remixy
EP
Jaromír Tůma
Jaromír Tůma (* 26. apríl 1946, Mělník) je český hudobný publicista, dramaturg a moderátor.
Život
Po absolvovaní mělnického gymnázia v roku 1964 pokračoval štúdiom ekonomiky zahraničného obchodu na Vysokej škole ekonomickej v Prahe, z ktorej odišiel v 4. ročníku, v roku 1968. Časť obsahu diplomovej práce na tému Hit-Parades, charts, žebříčky napriek tomu uverejnil v zborníku Taneční hudba a jazz 1968–69 (Praha, s. 162-175).
Od roku 1965 sa zameriava na publicistiku, pôsobil v časopisoch Melodie, neskôr Mladý svět (stránka Echo), ako dramaturg spolupracoval na pražských beatových festivaloch, uvádzal relácie v Česko-slovenskom rozhlase a televízii a pôsobil v Supraphone. Na singloch sa objavoval aj v pozícii rapera a do roku 1991 pracoval ako diskdžokej. V rokoch 19911993 zastával post šéfredaktora časopisu Melodie, od septembra 1993 potom šéfdramaturga hudobných relácií na TV Nova, v rokoch 1995-2002 bol zamestnaný v českej mutácii Playboya, potom prispieval do rôznych periodík, okrem iného bol redaktorom TEP regiónu. V súčasnej dobe (2014) moderuje reláciu Větrník na Rádiu Beat
Synapsidy
thumb|right|[[Archaeothyris, jedna z najstarších známych synapsíd.]] thumb|right|[[Cotylorhynchus (vzadu), Ophiacodon a Varanops.]] thumb|right|[[Moschops.]] Synapsidy (muž. alebo žen. rod)  alebo [ak nezahŕňajú cicavce, tak aj:] cicavcovité plazy  (lat. Synapsida; väčšinou sú synonymá aj názvy zverojaštery a teriomorfné praplazy -  pozri vysvetlenie v článku zverojaštery) sú taxón (obyčajne trieda) blanovcov (Amniota). Zahŕňa blanovce najviac príbuzné s cicavcami (a prípadne zahŕňa aj samotné cicavce).
Ojedinele sa synapsidy (ak zahŕňajú aj cicavce) označujú aj ako cicavce (Mammalia) v (naj)širšom zmysle.
Vzťah k cicavcom
V niektorých (novších) deleniach synapsidy zahŕňajú aj cicavce. V iných deleniach cicavce nezahŕňajú a zahŕňajú teda len tzv. cicavcovité plazy, čo je iný (aj formálny) názov pre synapsidy definované tak, že nezahŕňajú cicavce; cicavce sa vyvinuli z cicavcovitých plazov. Inak povedané: Synapsidy v širšom zmysle pozostávajú z cicavicovitých plazov (čiže synapsíd v užšom zmysle) a cicavcov.
Charakteristika
thumb|Pohľad na jednu stranu lebky synapsidov. Vyznačené otvory sú (zľava doprava): nozdra, očnica a spánkový otvor. Typická pre synapsidy je práve prítomnosť jedného spánkového otvoru. Synapsidy sa vyznačujú jedným spánkovým otvorom spánkovým otvorom v dolnej časti lebky (diapsidy majú naopak väčšinou dva spánkové otvory alebo jeden v hornej časti lebky). Synapsidy majú tiež sklon k diferencovaniu chrupu.
Najstaršie synapsidy sú známe z vrchného karbónu. Najväčší rozmach dosiahli počas permu a začiatkom triasu, vo forme cicavcov aj v treťohorách a štvrtohorách.
Systematika
Súčasná systematika (stav cca. 2016) je takáto     :
trieda synapsidy (Synapsida):
Poznámky:
Staršie sa (ako je už uvedené aj vyššie) všetky synapsidy okrem terapsíd označovali ako pelykosaury a okrem toho sa do synapsíd niekedy zahrňovali aj mesosaury (=mnohozubcotvaré; lat. Mesosauria; dnes sa zaraďujú v systéme mimo synapsíd). Z toho potom vyplýval veľmi jednoduchý systém synapsíd :
(pod)trieda synapsidy (Synapsida):
Poznámka: V súčasných systémoch synapsidy (presnejšie terapsidy, resp. cynodonty) často zahŕňajú aj cicavce. V hlavnom systéme používanom v tejto wikipédii sa cicavce nezaraďujú pod synapsidy, ale tradične, t.j. ako samostatná trieda mimo synapsíd.
Vodná veža (Bratislava)
Vodná veža je názov niekdajšej gotickej fortifikačnej stavby, situovanej na južnom úpätí hradného vrchu v Bratislave. Dnešné pozostatky architektúry Vodnej veže (Turris aquatica) na Nábreží armádneho generála Ludvíka Svobodu predstavujú jednu z najstarších a najhodnotnejších stavebných pamiatok na území Bratislavy. V roku 1964 boli na základe zisťovacieho výskumu stotožnené so stredovekou fortifikáciou.
Poloha
Zakonzervované zvyšky architektúry Vodnej veže sú situované do pomerne úzkeho priestoru medzi strmými svahmi hradného kopca a rieku Dunaj, v tesnej blízkosti starobylého dunajského brodu. V týchto miestach sa stretávali dve najdôležitejšie európske historické obchodné cesty - Podunajská, ktorá spájala západ s východom a Jantárová, smerujúca z juhu na sever. Dunaj bol v minulosti oveľa širší, jeho neregulovaný tok meandroval, vytváral neprístupné močiare a práve pri Bratislave, kde výbežky Malých Karpát spevňovali jeho brehy, bolo vhodné miesto pre vznik brodu. Táto skutočnosť spolu s geomorfologickými danosťami tejto časti bratislavského Podhradia, vytvorila základný predpoklad pre vznik historicky a strategicky významného objektu, ktorý mal vždy vojensko-strážnu funkciu, kontroloval brod a zároveň prístup k mestu a hradu.
Historické záznamy
Najstaršie správy o bratislavskom mýte pochádzajú z 11. až 12. storočia, z obdobia, keď sa pod hradným návrším začalo postupne rozvíjať podhradie kráľovského hradu. Napriek tomu, že sú kusé a neuvádzajú jednotlivé mýtne prechody na území Bratislavy, musíme predpokladať, že sa viažu k mýtu z brodu, ktoré prinášalo najväčšie zisky. Tieto patrili benediktínskemu arciopátstvu v Pannonhalme, pilišskému opátstvu (najskôr od konca 12. storočia) a bratislavskému hlavnému županovi.
Na ochranu pre mesto dôležitej lokality tu dal pilišský opát Ján postaviť stavbu, ktorá mala brod zabezpečovať. O jej existencii ako aj o jestvovaní riečneho brodu sa po prvý raz objavuje zmienka v listine kráľa Belu IV. z 28. júna 1254, v ktorej panovník potvrdzuje majetky, výsady a mýtne práva pilišského opátstva: „...et turre, seu domos, quas dilectus nobis in Christo abbas emoratus ... in castra Posoniesi construxit in loco qiu Wepruch vulgariter nuncupatur...“ Podľa týchto údajov sa rok 1254 pokladá za dátum vzniku Vodnej veže.
O ďalších osudoch Vodnej veže sa dozvedáme z listiny z roku 1361, v ktorej sa uvádza, že opát Henrich prenajíma „...turrem, seu domum aque...“ (vežu alebo vodný dom) prešporskému richtárov Jakubovi a jeho synovi Mikulášovi. Informácie, ktoré nám listina poskytuje sú dôležité nielen pre poznanie samotného objektu, ale aj jeho okolia. Veža bola v tom čase v dosť dezolátnom stave a preto podľa zmluvy boli noví majitelia povinní na vlastné náklady vykonať rozsiahle opravy. Kedy však k skutočnej realizácii rekonštrukčných prác prišlo nevedno. Existuje síce listina z roku 1367, ktorá by mohla na túto skutočnosť poukazovať, no jej text oboznamuje iba o finančnom vysporiadaní medzi pilišským opátstvom a richtárom Jakubom a je bez priameho vzťahu k objektu Vodnej veže. Listina z roku 1361 okrem prenajímacej formulácie obsahovala aj údaje, na základe ktorých je možno zrekonštruovať urbanistickú situáciu v bezprostrednom okolí stavby. Vodná veža už nebola samostatne stojacim objektom. Pravdepodobne z východnej strany sa k nej pripájali obytné domy, západný a južný priestor zostal nezastavaný zo strategických a komunikačných dôvodov. Južne od veže, pri Dunaji, sa nachádzal riečny prístav. Prvé pomenovanie Vodnej veže v nemeckom jazyku (Wasserturm) zatiaľ pochádza z roku 1380.
náhľad|vľavo|Celkový pohľad na areál Vodnej veže, pohľad z hradného vrchuV ďalších obdobiach pribúdalo správ, týkajúcich sa Vodnej veže. Okrem záznamov obsahujúcich údaje o opravách a úpravách stavby sa pomerne značné množstvo údajov viaže k opevneniu, ktoré sa síce nachádzalo v tesnej blízkosti Vodnej veže, ale tá nikdy nebola jeho súčasťou. Z poznatkov získaných zo správ však nie je možné jednoznačne určiť vlastníkov objektu. Vieme, že v rokoch 1440 - 1442 dochádzalo k sporom o vlastníctvo medzi mestom a hradom.
O tom, že Vodná veža v prvej polovici 15. storočia plnila významnú fortifikačnú úlohu, svedčí aj narastajúci záujem o jej plné funkčné zabezpečenie. Po nástupe účinných palných zbraní do vojenskej výzbroje vznikla potreba budovania samostatných predsunutých opevnení, ktoré umožňovali oddialenie palebnej línie nepriateľa. A práve Vodná veža týmto novým požiadavkám vyhovovala priam ideálne. Stala sa dôležitým nárazníkovým objektom pri prípadnom útoku nepriateľa od dunajského brodu.
K zdôrazneniu strategickej hodnoty fortifikácie prispelo aj vybudovanie dreveného mosta cez Dunaj. Bol umiestnený oproti Vodnej veži a dal ho postaviť kráľ Žigmund v roku 1430. Po opakujúcich sa poškodeniach vybudovali v rokoch 1472 - 1473 nový most, tentoraz oproti Rybárskej bráne. Tento nový, suchý, prechod cez Dunaj bol bezpochyby frekventovanejší ako starobylý brod. Vodná veža sa tak stala dôležitým predmostím jedného z najvýznamnejších strategických bodov celej oblasti.
Ďalšie zmienky o Vodnej veži pochádzajú z rokov 1491 - 1501, kedy boli na na objekte vykonané drobné opravy.
Fortifikačná funkcia veže
Vodná veža plnila dôležitú strategicko-obrannú funkciu takmer štyristo rokov. K jej zániku prišlo na jeseň roku 1620. Počas protihabsburského stavovského povstania sa hlavného mesta Uhorska 9. októbra 1619 zmocnil Gabriel Betlen. V druhej polovici nasledujúceho roku sa povstalci rozhodli obsadiť Viedeň. Generáli cisára Ferdinanda II. Karol Bonaventura Buquoy a Henri du Val de Dampierre zhromaždili žoldniersku armádu, ktorá sa vydala naproti prichádzajúcemu Betlenovi. Prešporok bol stále v rukách jeho spojencov. Časť cisárskeho vojska sa preplavila cez Dunaj pri Devíne, ďalšia postupovala pozdĺž južného brehu Dunaja.
Murivo z Vodnej veže bolo sekundárne použité ako stavebný materiál pri výstavbe objektov Vydrice v druhej polovici 17. storočia. Areál bol zastavaný troma budovami, ktoré sa zachovali až do asanácie Podhradia v šesťdesiatych rokoch 20. storočia. Objekt č. 46 na Vydrickej ulici bol v rokoch 1780 - 1813 sídlom kráľovského soľného úradu. Dom č. 48 bol postavený okolo roku 1655. V 18. storočí v ňom býval dozorca lodného tridsiatku. Dom č. 50 bol známy ako hostinec U modrej šťuky a vznikol taktiež v 17. storočí.
Archeologický výskum
Vďaka týmto radikálnym prestavbám Vodná veža upadla do zabudnutia. Jej lokalizácia mohla byť spoľahlivo určená až terénnym archeologickým výskumom.
Prvý archeologický výskum na Vydrickej ulici prebehol v roku 1964. Potvrdil lokalizáciu stredovekej fortifikácie do tohto priestoru v čase zmieňovanom v historických záznamoch.
Po asanácii bratislavského Podhradia došlo k odhaleniu stavebných zvyškov Vodnej veže, stupeň ich zachovania predčil všetky očakávania. V roku 1971 začal výskumné práce na lokalite prof. Alfréd Piffl. V nasledujúcich dvoch rokoch vykonal prof. Piffl detailné zameranie celého areálu a pokúsil sa o nový výklad stavebno-historického vývoja objektu. Po odstránení prímuroviek a mladších omietkových vrstiev určil dve základné vývojové etapy. Do prvej zaradil samotnú vežu s dvojicou oporných pilierov na južnej strane a zaoblený vonkajší múr. V ďalšej fáze prišlo podľa Piffla k predĺženiu objektu južným smerom o jeden priestor, vznikla schodišťová prístavba k severnému obvodovému múru.
Windows XP
Windows XP je počítačový operačný systém vyvinutý spoločnosťou Microsoft, určený na všeobecné použitie na domácich a firemných osobných počítačoch, laptopoch a mediálnych centrách. Skratka „XP“ vychádza z anglického slova experience (v preklade skúsenosť). Systém bol vytváraný pod kódovým označením Whistler, má číselné označenie verzie 5.1. Ide o priameho následníka operačného systému Windows 2000. Je tak prvým operačným systémom od spoločnosti Microsoft, ktorý je určený ako pre domáce použitie, ako aj pre nasadenie vo firmách. Je založený na 32bitovej architektúre IA-32 a na jadre systému Windows NT. Neskôr prišli dve verzie pre 64-bit procesory Intel Itanium, Windows XP 64-Bit Edition verzia 2002 a verzia 2003 postavená na jadre OS Windows Server 2003. V aprili roku 2005 vydal Microsoft verziu Windows XP Professional x64 Edition s podporou 64bitovej arcitektúry x86-64. Oficiálne ukončenie podpory Windowsu XP SP3 bolo 8. apríla 2014.
Verzie a varianty
Operačný systém Windows XP je k dispozícii v niekoľkých variantoch:
Systémy Windows označené písmenom „N“ sú bez integrovaného prehrávača Windows Media Player. Táto verzia je výsledkom antimonopolného nariadenia Európskej komisie, ktorá obvinila spoločnosť Microsoft z porušovania hospodárskej súťaže a okrem pokuty 497 miliónov eur musel softvérový gigant vydať verziu Windows XP bez integrovaného prehrávača Windows Media Player. Uvedená verzia sa však podľa očakávania nestretla so záujmom užívateľov.
Funkcie
Windows XP majú zásadne vylepšený vzhľad (od verzie Windows 95 až k Windows 2000 to boli skôr malé úpravy) a kompletne prepracovanú ponuku Štart. Bola tiež upravená celá rada maličkostí (iné ovládacie panely, prihlasovacia obrazovka). Tiež doba spúšťania systému sa oproti minulým verziám Windows výrazne skrátila. Windows XP bol prezentovaný ako stabilný multimediálny systém, schopný vykonať omnoho viac a rýchlejšie ako predchádzajúce verzie. Má veľkú kompatibilitu s programami.
Medzi ďalšie novinky patrí rýchle prepínanie používateľov, funkcia vzdialenej pomoci či integrovaná podpora napaľovania CD/DVD.
Systémové požiadavky
Systémové požiadavky pre Windows XP (edície Home a Professional) sú nasledujúce :
thumb|Informácie o ukončení podpory systému.
Aktualizácia operačného systému vyžaduje pripojenie na internet či už cez modem alebo LAN sieť.
Liptovská Ondrašová
Dejiny
Pôvodne samostatná obec bola pomenovaná podľa Ondreja, ktorý tu spolu s bratom Jánom postavili v roku 1419 kostol. Bola zemianskou osadou, v 16. storočí tu stálo sedem zemianskych kúrií a dvadsať želiarskych domov. Obyvatelia boli prevažne nádenníkmi, voziarmi, od konca 19. storočia aj robotníkmi a železničiarmi. V chotári obce boli objavené bronzové predmety lužickej kultúry a pohrebisko. K mestu bola pričlenená v roku 1960.
Zaujímavosti
Na bývalých ondrašovských lúkach stojí pamätník prvého slovenského národného zhromaždenia (tzv. Žiadosti slovenského národa, 10. mája 1848) z roku 1928. Na budove materskej školy je pamätná tabuľa pripomínajúca padlých v 2. svetovej vojne. V strede obce, medzi potokom a kultúrnym domom, stojí 100-ročná, 18 metrov vysoká lipa veľkolistá s obvodom kmeňa a priemerom koruny, ktorá bola v roku 1975 vyhlásená za chránený strom (Lipa v Ondrašovej).
Občianska vybavenosť
Obyvateľov mestskej časti slúži pošta (PSČ 031 05), nákupné stredisko, kultúrny dom, materská škola, ihrisko. Ubytovanie je možné v hoteloch Pyramída a Fénix, stravovanie v reštaurácii Via Mara, nachádza sa tu tiež vináreň U muzikantov. 1,5 km severozápadne sa rozprestiera Aquapark Tatralandia s westernovým mestečkom Šiklův mlyn. Do mestskej časti premávajú linky č. 1 a 6 miestnej MHD, k dispozícii sú tri zastávky (Jednota/most, kostol, otočka), na ktorých zastavujú aj prímestské autobusy smerujúce do okolitých obcí. Na východnom okraji obce sa nachádza tehelňa s dobývacím priestorom stavebných hmôt.
Ford Sierra
Ford Sierra je automobil strednej triedy, ktorý v rokoch 1982 až 1993 vyrábala automobilka Ford of Europe. Bol navrhnutý dizajnérmi Uwe Bahnsenom, Robertom Lutzom a Patrickom le Quémentom.
Po prvýkrát bol model Sierra odhalený dňa 22. septembra 1982 a do predaja sa dostal dňa 15. októbra 1982, kedy nahradil Ford Cortina. Jeho aerodynamický dizajn bol v tom čase prevratným, a mnoho konzervatívnych kupujúcich ho neprijalo ako nástupcu Fordu Cortina.
Vyrábal sa predovšetkým v Nemecku, Belgicku a Spojenom kráľovstve, hoci Sierry boli tiež kompletizované v Argentíne, Venezuele, Južnej Afrike a na Novom Zélande.
História
left|thumb|Ford Sierra 1983 left|thumb|Ford Sierra 1988 left|thumb|Ford Sierra 1993
1982–1986
Do Sierry prvej generácie sa montovali buď benzínové štvorvalce „Ford Pinto“ s rozvodom OHC, ktoré mali objem 1,3 l, 1,6 l, 1,8 l, a 2,0 l; alebo vidlicový šesťvalec OHV s objemom 2,3 l; v ponuke bol tiež 2,3-litrový naftový motor.
Karoséria sa predávala v prevedeniach 3-dverový a 5-dverový liftback a 5-dverové kombi.
Verzia XR4i bol trojdverový liftback s motorom 2,8i V6. Neskôr bola táto verzia nahradená verziou XR4x4, čo bol 5-dverový liftback s rovnakým motorom. V roku 1986 sa objavil 3-dverový liftback Sierra RS Cosworth s motorom 2,0i DOHC 16V Turbo s výkonom 150 kW/204 koní (bolo vyrobených 5 545 kusov).
1987–1989
V roku 1987 došlo k prvej modernizácii. Pribudol systém ABS, neriadené katalyzátory, hydraulický posilňovač riadenia apod. Prebehol kompletný facelift zahrňujúci zadní lampy, nárazníky a celú prednú časť automobilu.
V roku 1987 bola uvedená homologačná séria 500 kusov verzie Sierra Cosworth RS500 s motorom 2,0i DOHC 16V Turbo s výkonom 165 kW/224 koní. V roku 1988 sa začala vyrábať nová verzia modelu RS Cosworth ako 4-dverový sedan.
1990–1993
Ďalšou modernizáciou prešiel model Sierra v roku 1990. Prebehli drobné retuše zahrňujúce zmenenú prednú partiu, nárazníky a približne od roku 1992 aj pozmenený interiér.
Motory boli väčšinou s rozvodom OHC a boli v ponuke v objemoch od 1,8 do 2,0 l. Okrem toho bol k dispozícii aj motor 2,0i DOHC s výkonom 88 kW/120 koní, dva šesťvalce a naftový motor 1,8TD s výkonom 55 kW/75 koní.
Ponuka výbavy už zahrňovala aj klimatizáciu, automatickú prevodovku, elektrické vyhrievanie predného okna a pohon 4 × 4 pre verzie sedan a kombi.
V roku 1990 bol RS Cosworth nahradený verziou RS Cosworth 4x4.
Sierra sa predávala aj za oceánom pod značkou Merkur s motormi 2,3 l OHC „Lima“. Športový Merkur XR4Ti dosahoval vďaka použitiu prepĺňania výkon okolo 170 koní, kým argentínska GHIA SX 2,3 l bola vrcholom luxusu.
Pretekárske verzie
Sierry XR4i, XR4x4 a neskôr hlavne 3-dverové verzie RS Cosworth získali mnoho úspechov v rely. Okrem toho ale vydobyli rad úspechov aj pri pretekoch na okruhoch, kde excelovali najprv modely XR4Ti, ktoré boli neskôr nahradené modelmi RS Cosworth a RS500.
Technické údaje
right|thumb|Interiér Fordu Sierra right|thumb|Ford Sierra RS Cosworth 1992 right|thumb|Ford Sierra RS500
Kopýtkovité
Kopýtkovité alebo túlavcovité (lat. Dreissenidae) je čeľaď lastúrnikov z radu Heterodonta. Predstavujú prechodnú skupinu medzi morskými a sladkovodnými lastúrnikmi. Vývin prebieha cez zvláštnu trochofórovú larvu so základmi oboch lastúr.
Na južnom Slovensku sa v riekach miestami hojne vyskytuje kopýtko prirastené (Dreissena polymorpha). Tento lastúrnik, ktorý žil pôvodne v Čiernom a Kaspickom mori, vďaka lodnej doprave a vodnému vtáctvu iba nedávno (v 19. storočí) rozšíril svoj areál do európskeho vnútrozemia. Ako jediný lastúrnik v našej faune prisadá k podkladu výlučkom byssovej žľazy.
Jason White
Jason White (* 11. november 1973, North Little Rock, Arkansas, USA) je americký punk rockový gitarista a vokalista americkej punk rockovej skupiny Green Day, ktorej členom sa stal roku 2012. So skupinou však pravidelne hrával už od roku 1999 ako koncertný gitarista.
Tourtrès
Tourtrès je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Lot-et-Garonne, v regióne Akvitánsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Rœux
Roeux je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Pas-de-Calais, v regióne Nord-Pas-de-Calais.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Chantelle (kantón)
Chantelle je francúzsky kantón v obvode Moulins v departemente Allier v regióne Auvergne. Tvorí ho 15 obcí.
Minice
Minice je obec v Česku v okrese Písek v Juhočeskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 38 obyvateľov, z toho 19 mužov a 19 žien, pričom priemerný vek v obci bol 53,4 roka (muži 49,8 roka, ženy 57,1 roka).
Regny
Regny je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Aisne, v regióne Pikardia.
Poloha
Regny má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Regny má 212 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
Škľabky (Anodontinae)
Škľabky (lat. Anodontinae) je podčeľaď čeľade korýtkovité (Unionidae), z ktorej sú na Slovensku pôvodné tri druhy: škľabka riečna (Anodonta anatina), škľabka rybničná/veľká (Anodonta cygnea) a škľabka ploská (Pseudanodonta complanata). Škľabky si ľudia často zamieňajú s korýtkami (Unio), ktoré sú však vzrastom menšie a majú hrubostenné lastúry so "zámkom".
Morfológia
Mäkké telo škľabky je chránené schránkou pozostávajúcou z dvoch tenkostenných lastúr spojených vo vrcholovej časti pružným väzom odborne nazývaným ligament, od ktorého vyrastajú svaly z vnútornej strany lastúry, ktoré upínajú celé telo škľabky o vrcholovú časť schránky v blízkosti ligamentu. Otváranie a zatváranie schránky zabezpečujú dva zatváracie svaly uchytené o pravú a ľavú lastúru. Svaly pôsobia antagonisticky/protichodne. V prípade nebezpečia sa stiahnu a len postupne sa uvoľňujú. Tieto svaly sú veľmi silné a v prípade, že uzatvoria lastúru, táto sa nedá otvoriť ani hrubou silou. Škľabky, tak ako ostatné druhy našich lastúrnikov nemajú hlavu a potravu filtrujú z vody cez žiabre, a konzumujú ju prijímacím otvorom umiestneným v prednej časti nohy, ktorou sa pohybujú po substráte dna. Škľabky dýchajú žiabrami ku ktorým vedie príjmacia trubica/sifón, ktorý čerpá do žiabier okysličenú vodu spolu so živinami/planktónom, ktoré si škľabky dokážu na žiabrach zachytiť a priviesť k príjmaciemu otvoru, následne prefiltrovanú vodu vylúčia do vonkajšieho prostredia vylučovacou trubicou do ktorej je vyvedený análny otvor. Tak ako u korýtok aj u škľabiek je prijímacia trubica zakončená chĺbkami/výrastkami, ktoré majú za úlohu zabrániť vniknutiu hrubších nečistôt z vody do žiabier lastúrnika. Dôležitým rozlišovacím znakom medzi korýtkami a škľabkami je neprítomnosť zubov a líšt na vnútornej strane lastúr škľabiek, tento znak sa ale dá overiť len pri lastúrach po uhynutých lastúrnikoch. Vzájomné rozlišovanie škľabiek je zložité nakoľko tvar lastúr všetkých troch druhov je veľmi variabilný na viac obsadzujú podobné ekotopy/stanovištia v sladkovodných ekosystémoch. Škľabka rybničná (Anodonta cygnea) je náš najväčší lastúrnik, ktorý dorastá 22 cm dĺžky, pričom jeho lastúra si zachováva svetlohnedý až žltkavý povrch na rozdiel od škľabky riečnej (Anodonta anatina), ktorá je schopná dorásť 15 cm dĺžky a jej lastúra má často hnedú farbu. Škľabka ploská (Pseudanodonta complanata) dorastá do 8 cm dĺžky a jej schránka je oproti predošlým druhom o poznanie ploskejšia, čo je aj dobrým rozlišovacím znakom pre ľudí, ktorí majú skúsenosť s určovaním veľkých lastúrnikov.
Životný cyklus
Životný cyklus slovenských "najád" ku ktorým patria tak škľabky ako korýtka (Unio) je v skutku unikátny a predstavuje ekologickú spojitosť, a prepojenie medzi rôznymi skupinami vodných organizmov čo nám dáva možnosť komplexného pohľadu na sladkovodný ekosystém a jeho fungovanie. náhľad|Na obrázku je vyobrazená druhotná larva škľabiek nazývaná glochídium. Glochídie škľabiek majú trojhrannú lastúrovitú schránku na okraji ktorej sú ostré zakončenia/zúbky a z vnútornej strany od ligamentu vyrastá výrazné lepkavé vlákno (bisové vlákno), ktoré slúži spolu s ostrými okrajmi zárodku lastúry na uchytenie glochídie na hostiteľskej rybe. Glochídie korýtok toto vlákno nemajú Rozmnožovanie škľabiek prebieha koncom leta vo vodnom prostredí, kde samčie jedince uvoľňujú do vody spermie, ktoré spolu s vodou nasajú do žiabier samičie jedince. V žiabrach a v medzižiabrovom priestore (marsupiu) dochádza k oplodneniu približne 150 000 - 300 000 vajíčok. Oplodnené vajíčka ostávajú v tele samičky do najbližšej jari, kedy samička vylučuje do vonkajšieho prostredia nie celkom vyvinuté juvenilné/mladé štádiá škľabiek nazývané glochídie. Glochídie sa zachytávajú na koži a žiabrach rýb, na ktorých parazitujú a po nejakom čase (1-2 mesiace) počas ktorého dokončia svoj vývoj odpadnú z kože, či žiabier hostiteľskej ryby na dno jazera / vodného toku, kde sa snažia zahrabať do substrátu dna. Životný cyklus od vajíčka po dospelého jedinca absolvuje len zlomok z 300 000 počiatočných jedincov.
Ekológia
Všetky druhy škľabiek sú viazané na substrát dna (bahno, piesok, pôda) vodných tokov, či jazier v ktorých žijú. Potravu získavajú filtrovaním vody, pričom dospelý jedinec škľabky je schopný prefiltrovať za deň aj viac než sto litrov vody, čím ju v podstate čistí od rôznych organizmov (fyto a zooplankton) a pravdepodobne aj od čiastočiek detritu či mikroúlomkov hornín (stále sa len skúma, čo všetko je súčasťou jedálnička škľabiek). Škľabky sú viacej viditeľné len počas presunov, ku ktorým nedochádza často. V zimnom období sa škľabky zahrabávajú hlbšie do substrátu v ktorom prečkávajú zimné obdobie. Škľabka rybničná/veľká (Anodonta cygnea) žije v s stojatých vodách jazier najmä v teplejších oblastiach južného Slovenska. Škľabka riečna (Anodonta anatina) je z pohľadu ekologických nárokov veľmi variabilná a žije takmer na celom našom území od veľkých riek cez mŕtve ramená, potoky po priehrady a jazerá. Škľabka ploská (Pseudanodonta complanata) žije najmä v pomaly tečúcich vodách riek a potokov. Lastúry škľabiek bývajú pokryté nárastom machoviek zatiaľ čo lastúry príbuzných korýtok (Unio) bývajú obrastené riasami.
Ohrozenie a ochrana
náhľad|Pravdepodobne živý jedinec škľabky riečnej (Anodonta anatina) Ako všetky na Slovensku žijúce lastúrniky aj škľabky sú ohrozené znečistením a úpravou vodných tokov, najmä ich dna v substráte ktorého žijú. Napriek veľmi dobrej legislatíve zastrešujúcej ochranu prírody a environmentálne opatrenia pri správe vodných tokov sú neustále ničené stále ďalšie lokality výskytu týchto zvierat. Deje sa tak vďaka nekompetentnosti ľudí, ktorí majú aplikovať prijatú legislatívu do praxe, bohužiaľ často ju nepoznajú.
Invázny/introdukovaný druh škľabky
V slovenských riekach a jazerách sa približne od 70. rokov minulého storočia intenzívne šíri škľabka ázijská (Sinanodonta woodiana), ktorej juvenilné štádiá - glochídie sa sem dostali na žiabrach dovezených a vysadených rýb (amur, tolstolobik, hrúzovec).
Škľabka ázijská dorastá do 18 cm dĺžky a jej lastúra má kompaktný okrúhlastý tvar. Sfarbenie lastúry je výraznejšie a napohľad krajšie ako majú lastúry našich pôvodných druhov škľabiek. Dôležitým rozlišovacím znakom medzi lastúrou škľabky ázijskej a lastúrami našich druhov škľabiek je existencia 5 vypuklých línií vo vrcholovej časti lastúry škľabky ázijskej, tieto výrazné línie naše pôvodné druhy na lastúrach nemajú. náhľad|Pravá a ľavá časť schránky škľabky ploskej (Pseudanodonta complanata)
Referencie
náhľad|Recentné lastúry škľabky ázijskej (Sinanodonta woodiana)
Igor Drotár
S pretekaním začal už v roku 1973 po boku svojho kamaráta a stáleho spolujazdca Vladimíra Bánociho. V roku 2014 sa v 59tich rokoch stal absolútnym majstrom Slovenska v pretekoch automobilov do vrchu a stal sa tak jediným slovenským pretekárom, vyhral majstrovstvá Slovenska v rely a tiež majstrovstvá Slovenska v pretekoch automobilov do vrchu.
Igor Drotar dlhuje štátu na daniach milióny eur.
Začiatky
K rely ho priviedol jeho priateľ a dlhoročný spolujazdec Vladimír Bánoci. So svojou pretekárskou kariérou začal v roku 1973 na Rally Zemplínska Šírava na sériovej Škode 100, ktorú mu požičal jeho triedny učiteľ. Počas svojej kariéry vystriedal množstvo automobilov, ako BMW M3, Ford Escort RS Cosworth, Toyota Celicia GT-4 ST205, Škoda Octavia WRC, Subaru Impreza S12B WRC '07, Škoda Fabia WRC až po súčasnú Škoda Fabia R5. V roku 1997 sa stal majstrom Slovenska. Počas celej kariéry je ho spolujazdcom Vladimír Bánoci, ktorý je tiež viceprezidentom SAMŠ.
Skleróza multiplex
Skleróza multiplex alebo roztrúsená mozgovomiechová skleróza je chronické ochorenie centrálnej nervovej sústavy z doteraz neobjasnených príčin. Ide buď o autoimunitné ochorenie, pri ktorom ľudský imunitný systém (aktivované T-lymfocyty) napadá myelínové pošvy nervových vlákien mozgu a miechy a spôsobuje demyelinizáciu (rozpad myelínového obalu), alebo o apoptózu oligodendrocytov, ktorej príčinami môže byť nedostatok kyslíka, vírusy a podobne. Strata myelínovej pošvy výrazne negatívne ovplyvní prenos nervového vzruchu a klinicky sa prejaví neurologickými príznakmi typickými pre roztrúsenú sklerózu.
Choroba postihuje v prevažnej miere dospelých ľudí v aktívnom veku (od 20 do 40 rokov). Jej výskyt je častejší u žien (približne v pomere 2:1). Jej prevalencia sa pohybuje v rozmedzí od 2 do 150 pacientov na 100 000 obyvateľov. Ochorenie opísal v roku 1868 ako prvý Jean-Martin Charcot.
Klasifikácia
2) sekundárne progresívna
3) primárne progresívna
Relapsujúco-reminentná (RR) forma je charakteristická striedaním atakov a remisií a trvá spravidla niekoľko rokov. Jedná sa o najčastejšie formu RS, ktorou ochorenie začína až u 85-90% pacientov. Ataky u RR formy trvajú rôzne dlho (niekoľko týždňov až mesiacov). Dochádza po nich väčšinou k čiastočne až úplnej remisii. V počiatkoch tejto formy má približne polovica pacientov len nepatrné ťažkosti čo dotknutých neprinúti vyhľadať lekársku pomoc. U tejto formy je možné, že nastane iba jediný atak, ktorý je nasledovaný aj desaťročím remisie. Iba táto forma SM je dobre ovplyvniteľná liekmi.
Sekundárne progresívna (tiež chronicko-progresívna) forma nasleduje relapsujúco-reminentnú formu SM v niektorých prípadoch však k vývoju tejto formy dôjsť nemusí. K tejto forme SM dochádza vtedy, keď organizmus vyčerpá svoje regeneračné schopnosti. Dochádza pri nej k miernemu nárastu invalidity. Táto forma sa už horšie ovplyvňuje liekmi. Medián medzi začiatkom relapsujúco-reminentnej formy a jej prechodom do sekundárne progresívnej je 19 rokov.
Primárne progresívna forma postihuje približne 10 až 15% pacientov, ktorí po prvotných symptómoch RS nemali nikdy obdobia remisie. Je charakteristická pozvoľnou progresiou ťažkostí invalidita od začiatku ochorenia bez akýchkoľvek alebo Iba vzácnych a minimálnych, remisií prípadne remisií. Tie nie sú výrazne oddelené od atakov.Vzniká najmä u starších pacientov, približne vo veku okolo 40-50 rokov. Liekmi je väčšinou táto forma len ťažko ovplyvniteľná.
Relapsujúco-progresívna forma je veľmi vzácna a najmenej bežná forma SM. Pri tejto forme je ochorenie progresívne hneď od začiatku JE u ňu OD začiatku progresívna, Po atakoch nedochádza K žiadnemu alebo len minimálnemu zlepšeniu a každý relaps zanecháva trvalé Neurologické poškodenie. Ide o najhoršie liečiteľnú formu SM, ktorá počas obdobia niekoľkých rokov vedie k invalidite. Najčastejšie vyskytuje u ľudí starších ako 40 rokov.
Boli popísané aj prípady neštandardného správania choroby. Nekady sú označované ako hraničné formy sklerózy multiplex (prípadne ako iné demyelinizačné ochorenia). [Medzi ne patri Devicova choroba, Baloóva koncentrická skleróza, Schilderova difúzna skleróza či Marburgská roztrúsená skleróza. Roztrúsená skleróza sa tiež Inak prejavuje u detí. Prebieha debata nad tým, či sú atypické formy SM stále ešte sklerózou multiplex alebo už inou chorobou.
Bane Vyšné a Nižné Rudno v Ľubochnianskej doline
Bane Vyšné a Nižné Rudno v Ľubochnianskej doline je lokalita bývalých železných baní.
Nachádzal sa na mieste dnešnej Ľubochnianskej píly. Erárna železná huta s hámrom tu fungovala pred rokom 1806. Spracovávalo sa tu hlavne surové železo, vyrobené najmä erárnou hutou v Liptovskom Hrádku, no aj železo z miestnych hôr. To sa ťažilo v lokalitách Vyšné a Nižné Rudno (niekedy Rudné alebo Rudnô). Dátum ich vzniku nie je známy. V iných častiach doliny sa podľa Mateja Bela a jeho Notícií ťažilo zlato, no dnes nie je známe, kde (niektorí historici dokonca považujú túto informáciu za pochybnú).
Poloha
Nachádza sa asi 3 km vo vnútri doliny na mieste s názvom Huty. Budova je v súčasnosti využívaná ako horáreň. Strmou cestou hore popri záreze potoka, erodujúcom najmä červené, menej zelenkavé a žlté usadeniny karpatského keuperu možno prejsť k lokalite Vyšné Rudno. Južne od vrcholu Tlstého dielu (990,4 m n. m.) sa nachádza stará pinga', ktorá je dnes už veľmi zarastená. Podľa všetkého ide o povrchový lom. Severovýchodne od tohto miesta je malá plošina a v nej asi hlboký prepadový otvor do hlbšieho zasypaného priestoru. Asi 40 metrov nižšie je zavalená štôlňa.
Horniny a minerály lokality
Štôlňa bola vykopaná medzi vrstvami karpatského keuperu, fatranského súvrstvia a piesočnatého spodného liasu. Na piesočnatých vápencoch nájdeme tu ojedinelé vrstvičky limonitu. Obsah železa je vo zvyškovej hornine nízky a ekonomicky nerentabilný pre ťažbu.
Windows 95
náhľad|Windows 95
Windows 95 (pracovný názov Chicago) je zmiešaný 16-bitový / 32-bitový grafický operačný systém uvedený na trh 24. augusta 1995 spoločnosťou Microsoft Corporation a je priamym nasledníkom predtým oddelených produktov firmy Microsoft MS-DOS a Windows.
32-bitový systém
Vo Windows 95 sa upustilo od podpory starších 16-bitových x86 procesorov a vyžadovali sa procesory Intel 80386 (alebo kompatibilné) bežiace v chránenom móde. Medzi jeho vlastnosti patrí významné vylepšenie GUI a správy procesov, podpora 256-znakových mien súborov a preemptívny mnohoúlohový chránený mód 32-bitových aplikácií.
Windows 95 používa na spustenie MS-DOS 7.0, ktorý je v ňom obsiahnutý (ale väčšinou je pred užívateľom ukrytý). Windows 95 sa stal prvým produktom Windows pevne zviazaným s určitou verziou operačného systému DOS. Táto firemná politika umožnila nestratiť dominantnú pozíciu Windows 3.1x na poli s GUI a zabezpečiť, že softvér tretích strán viac-menej pobeží aj pod novým operačným systémom.
S príchodom 32-bitového prístupu k súborom vo Windows for Workgroups 3.11, namiesto DOSového 16 bitového reálneho módu, prestáva byť starší 32-bitový prístup k disku cez BIOS používaný. To okrem iného redukuje úlohu MS-DOS na obyčajný zavádzač pre chránený mód jadra Windows. DOS je stále používaný pre beh starých ovládačov, ale Microsoft ich použitie neodporúča, pretože nie sú pripravené na multitasking a nezaručujú príliš stability. Pomocou ovládacieho panela vidia užívatelia používané časti MS-DOS, ktoré sú zachované zo stavu pred inštaláciou. Jadro Windows zatiaľ používa ovládače MS-DOS v takzvanom núdzovom móde, ale väčšinou existuje lepšia možnosť - zohnať natívne ovládače, ktoré bežia v chránenom móde.
Prostredie
S príchodom Windows 95 sa objavuje tlačidlo "Start", Správca úloh, Hlavný panel (taskbar) a plocha, tieto prvky boli zachované aj v neskorších verziách.
Internet Explorer
Verzia Internet Explorer 1.0 bola distribuovaná v samostatnom rozšírení Microsoft Plus!, ktoré však nedosiahlo takú popularitu ako samotný systém.
S neskoršími verziami Windows 95 (OSR 2, OSR 2.1, OSR 2.5) bol tiež dodávaný Internet Explorer (IE 3, potom IE 4). Nebol však úzko integrovaný do systému ako v nasledujúcich Windows 98. Okrem tejto zmeny pribudla aj podpora USB zariadení a nový, vylepšený súborový systém FAT32.
Alfa Sextantis
Alfa Sextantis (α Sex/ α Sextantis/ Alpha Sextantis) je s magnitúdou 4,49 najjasnejšia hviezda v súhvezdí Sextant. Leží takmer na svetovom rovníku, na južnej oblohe. Jej povrchová teplota 9 900 K z nej robí bielu hviezdu. Má tri hmotnosti Slnka, svietivosť 122 Sĺnk a priemer 3,8 priemeru Slnka.
Allos-Colmars
Allos-Colmars je francúzsky kantón v obvode Castellane v departemente Alpes-de-Haute-Provence v regióne Provence-Alpes-Côte d'Azur. Tvorí ho 6 obcí.
Raillimont
Raillimont je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Aisne, v regióne Pikardia.
Poloha
Raillimont má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Raillimont má 90 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
Špeciálne protiteroristické jednotky
Protiteroristické jednotky majú menší počet členov – spravidla niekoľko desiatok mužov, ktorí sa vyberajú na základe veľmi prísnych kritérií po niekoľkoročnej službe v polícii alebo armáde. Vybavené sú špeciálnymi zbraňami a inou vojenskou technikou a majú aj zvláštny výcvik. Jednotky sa často nasadzujú aj pri zákrokoch proti ťažkým a nebezpečným zločincom, najmä z oblasti organizovaného zločinu, čo čiastočne prispieva k tomu, že v laických kruhoch sa terorizmus často prirovnáva k organizovanej zločinnosti.
Fytopatológia
Fytopatológia (gr.) je náuka o škodlivých činiteľoch rastlín a o ochrane proti nim; patológia rastlín.
Trémons
Trémons je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Lot-et-Garonne, v regióne Akvitánsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Mirotice
Mirotice sú mesto v Česku v okrese Písek v Juhočeskom kraji.
1. januára 2012 tu žilo 1 210 obyvateľov, z toho 609 mužov a 601 žien, pričom priemerný vek v meste bol 41,2 roka (muži 39,5 roka, ženy 42,8 roka).
Charles Darwin
Charles Robert Darwin (* 12. február 1809, Shrewsbury, Spojené kráľovstvo – † 19. apríl 1882, Downe) bol britský prírodovedec, ktorý sa zapísal do dejín ako pôvodca teórie evolúcie prirodzeným výberom.
Darwinov záujem o prírodné vedy sa rozvinul počas štúdia medicíny (ktoré nedokončil) a neskôr teológie na univerzite v Cambridge. Päť rokov na lodi Beagle (1831 – 1836) a jeho popis tejto cesty z neho urobilo známeho geológa a populárneho autora. Vlastné biologické pozorovania ho inšpirovali k štúdiu transmutácie druhov (premena jedného druhu na iný) a tak v roku 1838 rozvinul svoju teóriu prirodzeného výberu. Keďže si plne uvedomoval, že reakcie na tak „kacírsku“ myšlienku budú mimoriadne negatívne, zveril sa so svojou prácou iba najbližším spolupracovníkom, a ďalej pracoval na zhromažďovaní dôkazov na podporu svojej teórie. V roku 1858 ho však informácia, že Alfred Russel Wallace vypracoval podobnú teóriu, prinútila svoje myšlienky predčasne zverejniť. Jeho kniha O pôvode druhov (orig. názov: „On the Origin of Species by Means of Natural Selection, or The Preservation of Favoured Races in the Struggle for Life“), ktorá vyšla 24. novembra 1859 a ktorá vyvolala debaty na celom svete, dokazovala, že evolúcia zo spoločného predka je základným vedeckým vysvetlením pestrosti prírody.
Stal sa členom Kráľovskej spoločnosti; pokračoval vo svojich výskumoch a napísal sériu kníh o rastlinách a zvieratách, kde zahrnul už aj človeka – predovšetkým The Descent of Man and Selection in Relation to Sex (Pôvod človeka a pohlavný výber, 1871) a The Expression of the Emotions in Man and Animals (Prejavy emócií u človeka a zvierat, 1872). Jeho posledná kniha bola Tvorba rastlinnej vrstvy zeme činnosťou dážďoviek a pozorovanie ich života (1881).
Hlbokým prejavom uznania Charlesovi Darwinovi je i miesto jeho posledného odpočinku: je pochovaný vo Westminsterskom opátstve, blízko Johna Herschela a Isaaca Newtona.
Mladosť
thumb|Charles Darwin ako sedemročný v roku [[1816.]] Charles Darwin sa narodil v Shrewsbury v Shropshire v Anglicku v rodinnom sídle Mount House. Bol piatym zo šiestich detí Roberta a Susannah Darwinových, a vnukom Erazma Darwina z otcovej, a Josiaha Wegwooda z matkinej strany. Obidve rodiny patrili medzi prominentov, ktorí sponzorovali Unitariánsku cirkev.
Jeho matka zomrela, keď mal iba osem rokov. O rok neskôr nastúpil na školu v Shrewsbury. Po jej dokončení šiel Darwin v roku 1825 na Univerzitu v Edinburghu študovať medicínu.
V Edinburghu ho k zanedbávaniu medicínskych štúdií viedlo znechutenie z hodín anatómie profesora Alexandra Munroa III a jeho odpor k brutalite chirurgie, ale v druhom ročníku sa stal aktívnym v Student societies for naturalists. V Pilíniovej spoločnosti sa stal horlivým študentom Roberta Edmunda Granta, po ňom získal nadšenie pre teórie Jeana-Baptistu Lamarcka a Charlesovho starého otca Erazma o evolúcii pomocou získaných znakov. Pridal sa ku Grantovi ako priekopníkovi výskumu životného cyklu morských zvierat na pobrežiach Firth of Forth, kde Grant našiel dôkazy homológie, radikálnej teórie, že všetky zvieratá majú podobné orgány odlišujúce sa iba zložitosťou. V marci 1827 Darwin prezentoval Pilíniovej spoločnosti svoj objav, že čierne spóry, ktoré sa v priebehu histórie často vyskytovali, boli vajíčkami pijavice. Darwin tiež navštevoval kurz prírodnej histórie Roberta Jamesona, kde sa učil o stratigrafickej geológii a dostal sa i k zbierkam Múzea Edinburghskej univerzity, vtedy jedného z najväčších v Európe. V Wernerian Natural History Association Roberta Jamesona Charles videl, ako John James Audubon demonštruje svoj spôsob použitia drôtov na pridržanie vtákov, aby ich mohol kresliť v prirodzených polohách.
Jeho otec – nešťastný, že jeho mladší syn nemá záujem o lekárske povolanie – ho v roku 1827 prihlásil na Christ's College v Cambridge na Artium Baccalaurens, aby sa stal kresťanským duchovným. Bol to rozumný krok v dobe, kedy život anglikánskeho kňaza poskytoval pohodlný príjem a mnohí anglickí prírodovedci boli duchovnými, ktorí objavovanie zázračných Božích stvorení považovali za svoju povinnosť.
V Cambridge Darwin preferoval jazdectvo a streľbu pred štúdiom, a spolu so svojím bratancom Williamom Darwinom Foxom sa ponorili do – v tom čase módneho – (súťažného) zbierania chrobákov. Fox ho predstavil reverendovi Johnovi Stevensovi Henslowovi, profesorovi botaniky, ktorý mu radil pri ich zbieraní. Charles sa následne zapísal na Henslowov kurz prírodnej histórie. Henslowove stretnutia navštevovalo 78 ľudí vrátane reverenda Williama Whewella a Charles sa stal obľúbeným žiakom, známym ako „ten, čo kráča s Henslowom“. Keď sa priblížil čas skúšok, Charles sa zameral na štúdium a obzvlášť ho nadchli texty od Williama Paleyho, ktoré obsahovali argument Božského zámeru v prírode. Od Henslowa dostal doučovanie v matematike a teológii, v ktorej na skúškach v januári 1831 vynikal. Zvládol i klasiku – matematikou a fyzikou – a skončil ako desiaty zo 178 absolventov.
Keď Darwin robil vlastný prieskum geologických vrstiev vo Walese, dostal správu, že spoločník, s ktorým zamýšľal cestovať, zomrel. To prekazilo jeho plány navštíviť Madeiru, ale po návrate domov dostal druhý list. Henslow ho odporučil na miesto sprievodcu Roberta FitzRoya, kapitána HMS Beagle, ktorý odchádzal v decembri na dvojročnú expedíciu. Na nej chcel zmapovať pobrežie Južnej Ameriky, čo bola pre Darwina ako naturalistu veľká príležitosť. Jeho otec mal voči ceste námietky, myslel si, že je to strata času, ale Josiah Wedgwood ho nakoniec presvedčil, aby syna pustil i zaplatil za výpravu, ktorá sa nakoniec pretiahla na päť rokov.
Cesta na Beagle
Darwinova práca počas expedície Beagle mu umožnila študovať v prvom rade geológiu, fosílie a množstvo živých organizmov, ako aj stretnúť sa s domorodými obyvateľmi. Metodicky zbieral veľké množstvo exemplárov, z ktorých mnohé veda dovtedy nepoznala. To mu zabezpečilo reputáciu naturalistu a postavenie jedného z predchodcov ekológie. Detailné poznámky získané počas cesty tvorili základ jeho neskoršej práce a poskytovali aj sociálny, politický a antropologický pohľad na oblasti, ktoré navštívil.
Po prečítaní Princípov geológie od Charlesa Lyella, Darwin napísal domov, že „videl formovanie hornín akoby očami Lyella“. Stupňovité pláne lastúrnikov a mušlí v Patagónii považoval za vyzdvihnuté pláže. V Čile zažil zemetrasenie, ktoré zdvihlo zem, potom vysoko v Andách videl morské mušle. Teoretizoval, že koralové atoly sa tvorili na potápajúcich sa vulkanických horách, čo bolo neskôr potvrdené prieskumom na Kokosových ostrovoch.
Návrat k sláve a vede, pôvod teórie
Kým bol Darwin stále na cestách, profesor Henslow starostlivo pestoval reputáciu svojho bývalého žiaka tým, že umožňoval vybraným naturalistom prístup k fosílnym exemplárom, a dokonca nechal Darwinove geologické zápisky súkromne vytlačiť. Keď sa Beagle 2. októbra 1836 vrátil, Darwin bol už vo vedeckých kruhoch vyhľadávanou osobnosťou. Po návšteve svojho rodiska v Shrewsbury, vyzdvihol jeho otec peniaze z investícií, aby Charlesovi umožnil pokryť náklady. Po konzultácii s Henslowom v Cambridgei, ktorý pracoval s rastlinami, Darwin obchádzal Londýnske inštitúcie, aby našiel najlepších naturalistov, ktorí by napísali vedecké články o jeho zbierkach. Vedomý si rizík radikalizmu zamietol Charles vtedy kontroverznú ponuku Roberta Edmunda Granta katalogizovať bezstavovce.