cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ezra Pound
Rané obdobie
Ezra Pound sa narodil Homerovi Loomisovi a Isabel Weston Poundovej v Hailey, v americkom štáte Idaho. Keď mal osemnásť mesiacov, jeho rodina sa presťahovala na predmestie Philadelphie. Dva roky študoval na Pensylvánskej univerzite, potom prestúpil na Hamilton College, kde v roku 1905 získal titul Ph.B. (Bachelor of Philosophy). Následne sa vrátil na Pensylvánsku univerzitu, kde pokračoval štúdiom románskych jazykov, ktoré ukončil v roku 1906 s titulom M.A. (Master of Arts).
Londýn
Pound sa vo svojej ranej poézii nechal inšpirovať predovšetkým čítaním diel preraffaelistov a ďalších básnikov 19. storočia, ako aj stredovekými romancami a neoromantickou a okultnou filozofiou. Po príchode do Londýna sa v snahe o básnický prerod pod vplyvom Forda Madoxa Forda a T. E. Hulma začal postupne oprosťovať od archaizovaného jazyka a foriem.
V roku 1914 sa Pound oženil s umelkyňou Dorothy Shakespearovou, dcérou spisovateľky Olivie Shakespearovej, ktorá mala istý čas ľúbostný vzťah práve s Yeatsom.
V predvojnovom období mal Pound z veľkej časti zásluhu na sformovaní imaginizmu. Okrem toho to bol práve on, kto dal meno vorticizmu (na čele ktorého stál maliar Wyndham Lewis). Vynorenie týchto dvoch smerov možno chápať ako základný pilier pri zrode modernizmu v anglicky hovoriacej sfére. Vďaka nim sa na scéne objavili mená ako James Joyce, Wyndham Lewis, Rabíndranáth Thákur, Robert Frost a mnohé ďalšie. Okrem toho Pound editoval svojmu priateľovi T. S. Eliotovi jeho prelomovú zbierku Pustatina (The Waste Land), ktorá priniesla do povedomia verejnosti novú schopnosť porozumieť poézii.
V roku 1915 Ezra Pound vydal malú zbierku Cathay. Bol to preklad čínskej poézie, predovšetkým diela Li Po. Pound sa pri prekladaní nedržal, na rozdiel od svojich amerických predchodcov, striktných zásad ohľadom zachovania prozódie a strofy, ale rozhodol sa pre voľný verš, ktorý čitateľovi prináša výhody ľahkého prednesu a celkovej prístupnosti. Mnohí kritici sú toho názoru, že básnikov imaginistický profil sa najúspešnejšie vykryštalizoval práve v zbierke Cathay. Či sú však básne hodnotným prekladom, je dodnes otázne. Ani Pound, ani Fellonosa, z ktorého prác čerpal, totiž čínsky jazyk neovládali na profesionálnej úrovni a Poundovi sa neraz vytklo, že v básňach niektoré pasáže vynechával a iné, ktoré sa v pôvodnom texte nenachádzali, pridával. Mnohí však naopak argumentujú, že cieľom zbierky Cathay nemá byť vernosť originálu. Kritik Hugh Kenner napríklad tvrdí, že zbierka je v prvom rade knihou o Prvej svetovej vojne, zamyslením nad priateľstvom a násilnosťou, nie presným prekladom starých východných básní. Dielo tak spadá do kategórie básnických experimentov anglického jazyka.
Paríž
V roku 1920 sa Pound presťahoval do Paríža, kde sa pohyboval v kruhu umelcov, ktorí v tom čase prinášali revolúciu do sveta rôznych oblastí moderného umenia. Boli to predovšetkým predstavitelia surrealizmu a dadaizmu ako Marcel Duchamp, Tristan Tzara či Fernand Leger. Spriatelil sa dokonca aj s Ernestom Hemingwayom (ktorý ho okrem iného učil boxovať). Ďalej pokračoval vo svojom diele Cantos (v tomto období napísal väčšiu časť kľúčovej sekvencie „Malatesta“), ktoré čoraz viac odrážalo jeho záujem o politiku a ekonomiku. Okrem toho v tomto čase písal kritické práce, prekladal a tiež komponoval: s pomocou skladateľa Georga Antheila zložil dve celé opery a niekoľko ďalších husľových skladieb. V Paríži stretol aj huslistku Olgu Rudgovú, s ktorou nadviazal ľúbostný vzťah. Do konca života potom žili spolu s jeho manželkou Dorothy Shakespearovou v akejsi ťažkopádnej milostnej trojici.
Taliansko
Na jeseň roku 1924 Pound natrvalo opustil Paríž a usadil sa v talianskom meste Rapallo. S manželkou žili istý čas aj na Sicílii, ale čoskoro sa vrátili naspäť do Rapalla. Naďalej pokračoval v poskytovaní svojej podpory mladým umelcom. Medzi nimi bol aj sochár Heinz Henghes, ktorý bol v čase stretnutia s Poundom úplne bez prostriedkov. Pound mu zabezpečil ubytovanie i materiál na sochársku prácu. Inšpirovať sa nechal aj básnik James Laughlin. Ten v tomto období založil svoje vydavateľstvo New Directions (Nové smery), v ktorom malo možnosť publikovať svoje práce mnoho nových autorov.
Pound v Rapalle každoročne organizoval sériu koncertov klasickej aj vtedajšej modernej hudby. Podarilo sa mu takto vyniesť na svetlo sveta jedinečné dielo Antonia Vivaldiho, o ktorého prakticky nikto nejavil záujem od čias jeho smrti v roku 1741.
Prvú cestu domov do Spojených štátov podnikol Pound až v roku 1939, v čase, keď sa schyľovalo k vypuknutiu druhej svetovej vojny. Zvažoval, že sa v Amerike usadí natrvalo, ale napokon sa rozhodol pre návrat. Stála za tým jednak jeho podpora Mussoliniho, jednak mal na to osobné dôvody. Jeho starnúci rodičia v tom čase už žili s ním v Taliansku a krehké zdravie im nedovoľovalo, aby podnikli takú náročnú cestu naspäť do vlasti. Okrem toho tu mal svoju dospievajúcu dcéru Mariu, ktorú mu porodila jeho milenka Olga. Maria žila v Taliansku celý svoj život a adaptovanie sa na americké prostredie by jej mohlo spôsobiť nemalé ťažkosti.
Pound teda zotrval v Taliansku aj po vypuknutí vojny, dva roky predtým, než sa do konfliktu zapojili aj Spojené štáty. Stal sa z neho jeden z vedúcich propagandistov štátov osi. Publikoval odborné práce a napísal mnohé články do novín. So vstupom Spojených štátov do vojnového konfliktu nesúhlasil a snažil sa využiť svoje kontakty vo Washingtone, aby k nemu nedošlo. Vystupoval tiež v talianskom rozhlase, kde diskutoval na rôzne kultúrne témy. Ostro kritizoval koncepciu národných (centrálnych) bánk, obviňujúc ich z príživníctva na demokratických vládach prostredníctvom úžery, ktorej výsledkom bolo podľa neho odčerpávanie financií zo štátnych pokladníc súkromnými bankami vo forme vysokých úrokov. Tvrdil dokonca, že možnosť národnej banky vyrábať peniaze „z ničoho“ umožňovala podplácanie amerických a britských médií, ktoré následne šírili propagandu v prospech vojny a bankovníctva. Táto myšlienka nebola nová a Pound rozhodne nebol jediný, kto zastával názor že americká tlač je pod vplyvom medzinárodných bankérov. Veril, že slobodný štát nemôže jestvovať bez ekonomickej slobody. Vo svojich vystúpeniach sa teda nevyhnutne dotkol aj politických otázok a v jeho protivojnových postojoch sa objavovali i antisemitistické myšlienky.
Ťažko povedať, či sa niektoré z Poundových rozhlasových prejavov dostali aj k americkému poslucháčovi, keďže rozhlasová technika v Taliansku umožňovala len slabý a nespoľahlivý prenos. Jeho články v novinách, ako aj niektoré jeho knihy a pamflety, však rozhodne mali istý vplyv na taliansku verejnosť. Spomínané rozhlasové programy boli ostro sledované americkým úradom zaoberajúcim sa informačným materiálom vysielaným v zahraničných médiách (The Foreign Broadcast Intelligence Service of the United States government) a robili sa z nich prepisy. V roku 1943 musel tak Pound následne čeliť obvineniam z vlastizrady.
10. júla 1943 sa vojenské sily Spojencov vylodili na Sicílii a rýchlo začali obsadzovať južnú časť Talianska. Kráľ Viktor Emanuel III. si dal predvolať Mussoliniho a odvolal ho z funkcie premiéra Talianskeho kráľovstva. Mussolini bol zatknutý a poslaný do izolácie v Gran Sasso. Dva mesiace nato ho však oslobodili Nemci, s pomocou ktorých sa mu na severe Talianska podarilo utvoriť novú Republiku Saló, na čele ktorej stál on sám ako prezident. Počas celého trvania republiky sa Pound živo zúčastňoval na kultúrnom i propagandistickom dianí, ktoré v nej prebiehalo. 2. mája 1945 ho zajali talianski partizáni; krátko nato ho však prepustili a Pound sa sám odovzdal do rúk amerických síl. Uväznili ho v trestaneckom tábore neďaleko Pisy, kde bol 25 dní držaný pod holým nebom, kým napokon dostal stan. Je pravdepodobné, že v tom čase utrpel nervové zrútenie. Zároveň však v tábore napísal svoje Pisan Cantos, ktoré predstavovali významný posun v jeho tvorbe. Ústrednou témou týchto „spevov“ bola skaza, ktorá postihla Európu i jeho samého, a tiež zamyslenie sa nad tým, aké je jeho miesto v prirodzenom svete. Pisan Cantos bolo prvé dielo, ktorému roku 1949 Kongresová knižnica udelila ocenenie Bollingen.
Nemocnica sv. Alžbety
Po skončení vojny Pounda transportovali späť do Spojených štátov, kde ho čakalo súdne konanie kvôli obvineniam z vlastizrady. Tie sa týkali výlučne obdobia, keď boli Spojené štáty oficiálne vo vojne s Talianskym kráľovstvom. Existenciu Mussoliniho republiky Spojené štáty nikdy oficiálne neuznali, čo bol s vysokou pravdepodobnosťou dôvod, prečo Pounda nesúdili aj za „promussolinské“ aktivity tohto obdobia. Zvláštna federálna porota však rozhodla o Poundovej nespôsobilosti čeliť súdnemu konaniu, a tak bol namiesto toho prevezený do washingtonskej Nemocnice sv. Alžbety, kde prežil dvanásť nasledujúcich rokov (1946-1958). Dodnes je otázkou diskusie, na čom sa tvrdenia o jeho duševnej nespôsobilosti zakladali. Jeho aktivity a práce z vojnového obdobia totiž nevyzerajú ako diela duševne narušeného človeka. Za vlastizradu hrozil obvinenej osobe až trest smrti – polemizuje sa teda o tom, či Poundova nespôsobilosť nebola výsledkom snahy zmätených autorít zachrániť život významného umelca.
Keď sa Pounda po prepustení z nemocnice pýtali na jeho postoj k svojej rodnej krajine, odpovedal im slávnym výrokom: „Amerika je blázinec“. Následne sa vrátil späť do Talianska, kde zotrval v exile až do svojej smrti v roku 1972.
Americký psychiater E. Fuller Torrey bol presvedčený, že na základe tajnej spolupráce autorít sa Poundovi dostalo zvláštnej starostlivosti. Riaditeľ nemocnice Winfred Overholser bol údajne obdivovateľom Poundovej poézie a zabezpečil pre neho na klinike súkromnú izbu, kde mohol básnik v pokoji napísať tri knihy, prijímať návštevy rôznych literárnych osobností či dokonca intímne spolunažívať so svojou ženou. Tento názor na Overhoslerovo správanie voči slávnemu básnikovi nezdieľajú všetci. Je ale pravda, že u Sv. Alžbety bol Pound obklopený básnikmi a obdivovateľmi, a že tam pokračoval v práci na diele Cantos a v prekladaní klasickej konfuciánskej literatúry.
Pounda často navštevoval jeho chránenec Eustace Mullins, zamestnanec Kongresovej knižnice. Pound ho poveril napísaním histórie federálnej rezervy. Kniha mala byť písaná detektívnym štýlom. Vyplývalo to z Poundovho presvedčenia, že osoby na čele federálnej rezervy, spolu so zástupcami Bank of England, boli zodpovední za vtiahnutie Spojených štátov amerických do oboch svetových vojnových konfliktov v snahe dostať štát do nezvádnuteľného dlhu. Kniha vyšla pod názvom Secrets Of The Federal Reserve a objavili sa v nej tvrdenia, že bankéri ukrytí za oponou národných bánk využívajú svoj politický vplyv na to, aby vtiahli svoju krajinu do vojny, čo im prináša obrovské zisky vyplývajúce z vojnových dlhov. Pound trval na tom, že by sa malo upustiť od systému, v ktorom sú peniaze produkované súkromným bankovým sektorom. Jeho vízia ekonomickej stability bola postavená na menovom systéme kontrolovanom štátom, ktorý fungoval v Pennsylvánskej kolónii v rokoch 1723 až 1764 a značne sa osvedčil.
V nemocnici sa Pound zoznámil s Hughom Kennerom, ktorého kniha The Poetry of Ezra Pound (1951) zohrávala neskôr veľký význam pri prehodnocovaní Poundovho básnického diela. Ďalší odborníci začali vydávať Pound Newsletter, ktorý napokon vyústil do publikácie Annotated Index to the Cantos of Ezra Pound (1957), čo bol prvý „sprievodca“ dielom Cantos. Pounda chodilo navštevovať mnoho priateľov a obdivovateľov z radov básnikov, napríklad Robert Lowell či Elizabeth Bishopová, ktorá dokonca o návštevách nemocnice napísala báseň („Visits to St. Elizabeth's“). Sheri Martinelli údajne inšpirovala Pounda k ľúbostným motívom v spevoch Cantos XC-XCV. K Sv. Alžbete prichádzali aj William Carlos Williams, Louis Zukofsky, Guy Davenport (ktorý na téme Poundovej poézie dokonca založil svoju harvardskú dizertačnú prácu) a maliar René Laubies, prvý prekladateľ Poundovho diela do francúzštiny. Častým návštevníkom bol aj Charles Olson. Toho však časom tak znechutili Poundove antisemitistické narážky, že s chodením prestal. Po zborovom naliehaní mnohých básnikov a umelcov bol napokon Pound z nemocnice prepustený. Jeho duševná porucha sa považovala za nevyliečiteľnú, nie však za nebezpečnú pre okolie.
Smrť
Po prepustení a návrate do Talianska Pound pokračoval v práci na diele Cantos. Zomrel v roku 1972, dva dni po svojich 87. narodeninách, v Benátkach, kde je aj pochovaný.
Poézia ako hudba
Názov poetickej skladby Cantos v preklade znamená „piesne“ – nikdy sa tak však neprekladá. Verše, ktoré obsahuje, v sebe nesú melódiu príznačnú pre trubadúrsku tradíciu. Zvukové charakteristiky básne sa tu snúbia s myšlienkou, ktorú vyjadruje. Pound vo svojich esejách tvrdil, že rytmus nemožno len tak „sfalšovať“. Začínajúcim básnikom radil, aby si pomocou prekladateľskej práce cibrili svoj sluch a učili sa, ako správne kombinovať výber slov a ich „pohyb“.
Pound prekladal do angličtiny z 10 rôznych jazykov. Sám však tvrdil, že nie každého autora dokáže „preložiť“ v pravom slova zmysle. Takým bol napríklad François Villon. Ako tvrdil, jediné, čo mohol urobiť s jeho tvorbou, bolo „zhudobniť“ ju, nie však ju preložiť. Pound si mnohokrát rozpisoval rytmy veršov, akoby šlo o melódiu; vlastnú poéziu však nezhudobňoval.
Keď mal 34 rokov, začal sa sám živšie zaujímať o komponovanie. Predstavoval si to ako akúsi vzburu proti impresionistickej hudbe Clauda Debussyho. Pound bol predovšetkým samouk a oficiálnych hodín komponovania absolvoval iba niekoľko. Jeho prác v tejto oblasti teda tiež bolo len málo. Najvýznamnejšie z nich sú dve opery: jedna z nich, Le Testament, na tému rovnomennej básnickej skladby Françoisa Villona, druhá, Cavalcanti, na tému jedenástich básní od talianskeho básnika 13. storočia Guida Cavalcantiho. Notový záznam pre obe opery napísala Agnes Bedfordová, londýnska klaviristka, ktorá Poundovi pomohla pri komponovaní Villona. Jeho žiak Robert Hughes však s istotou tvrdil, že celkový dramatický a zvukový rámec skladieb sú Poundovým dielom.
Počas pobytu v Paríži sa Pound spriatelil s americkým skladateľom a klaviristom Georgom Antheilom, a koncertnou huslistkou Olgou Rudgeovou, ktorá s ním bola na koncertnom turné. Básnik uznával Antheilovu hudbu a požiadal ho o pomoc pri utvorení rytmického systému pre Le Testament, ktorý by lepšie zodpovedal rečovému rytmu villonovskej starofrancúzštiny. Výsledkom bola značne zložitá konštrukcia nepravidelných taktov. (V jednej z kľúčových árií sa napríklad takt mení z 2/8 na 25/32, odtiaľ na 3/8 a 2/4. Pre spevákov je tak mimoriadne ťažké odhadnúť, v akom takte sa hudobný podklad práve hrá a aký bude nasledujúci. Aj Olga Rudgová sa Pounda pokúšala presvedčiť, že rytmický systém skladby je značne nepraktický.)
V opere Le Testament nejestvuje žiadna predvídateľnosť toho, čo bude nasledovať, a tiež žiadne voľnejšie miesta, ktoré by spevákom či poslucháčom dopriali čo i len chvíľkové útočisko. Rytmus skladby je nositeľom emočného náboja. Okrem toho sa na vytvorenie rytmických zvláštností miestami využívajú veľmi zvláštne prostriedky: škrabanie, štikútanie, podivné zvuky „telesného pôvodu“. Celá skladba akoby bola jedným veľkým súbojom melódií a rytmov, utvárajúc spleť polyfónie a polyrytmie, ktorá úplne ignoruje tradičné zákonitosti harmónie. Takýmto spôsobom sa Pound zrejme snažil priblížiť svojmu ideálu „nesfalšovateľného“ absolútneho rytmu – možno až príliš laboratórnym spôsobom. Americký skladateľ Virgil Thomson však Poundovu prácu ocenil – nie až tak ako dielo hudobníka, ale určite ako dielo vynikajúceho básnika.
Opera Cavalcanti, postavená na lyrickej ľúbostnej tvorbe Guida Cavalcantiho, v sebe na druhej strane nesie viac melodických než rytmických zvláštností. Pound na nej pracoval už bez Antheilovej pomoci a zakomponoval do nej prvky príznačné pre tvorbu Verdiho a neoklasicizmus Igora Stravinského. Skladba stavia svoju zvláštnosť na hre s oktávami a využívaní rôznych spádov, vytvárajúc akúsi surrealistickú atmosféru postavenú proti zaužívaným zákonitostiam, a to nie len v oblasti hudobnej kompozície.
Pound tvrdil, že rytmus je „forma vyrezaná do času“. Vo svojej tvorbe bol otvorenejší než Antheil, ktorý ostával verný svojmu konceptu modernej hudobnej kompozície, postavenom na inováciách a prekvapivých zvratoch. Okrem asymetrie a elaborovaných rytmov dával Pound priestor aj tradícii, zakladajúcej sa na symetrii, opakovaní a väčšej uniformite.
Význam a dedičstvo
Ezra Pound si v 2. polovici 20. storočia vďaka tomu, že podporoval Mussoliniho, odmietal centralizované bankovníctvo a musel čeliť obvineniam z antisemitizmu, vytvoril mnoho nepriateľov. Historici a akademici sa však zhodujú na tom, že ako predstaviteľ moderny zohrával veľmi dôležitú úlohu v literárnej revolúcii v anglicky hovoriacom svete. Túto jeho poprednú pozíciu ocenil v prvom rade kritik Hugh Kenner vo svojej publikácii zaoberajúcej sa modernizmom, ktorú nazval príznačne The Pound Era. Kenner však nebol jediný, kto Poundovi priznal túto ústrednú dôležitosť. Ako básnikovi sa Poundovi ako prvému podarilo efektívne využiť voľný verš v rozsiahlejších skladbách. Jeho imaginistická poézia ovplyvnila okrem iného aj básnikov objektivizmu. Allen Ginsberg, ktorý sa intenzívne zaoberal Poundovým prístupom vo využívaní parataxy, i ďalší príslušníci generácie beatnikov, čerpali inšpiráciu z jeho skladby Cantos rovnako ako z mnohých ďalších jeho básní. Poundovej stopy sa možno dopátrať azda u každého anglicky píšuceho „experimentálneho“ básnika zo začiatku 20. storočia.
Ako kritikovi, redaktorovi a propagátorovi mu patrí uznanie za to, že povytiahol na svetlo sveta niekoľko z najpoprednejších literárnych mien 20. storočia. Stačí spomenúť niekoľko z nich: W. B. Yeats, T. S. Eliot, James Joyce, Wyndham Lewis, Robert Frost, William Carlos Williams, H.D., David Herbert Lawrence a ďalší. Krátko pred vypuknutím Prvej svetovej vojny sa Pound začal zaujímať o umenie a vymyslel názov pre jeden z nových umeleckých smerov – vorticizmus. Okrem toho sa veľmi živo podieľal na propagácii tohto smeru, ktorý sa spolu s menami ako Henri Gaudier-Brzeska či Wyndham Lewis dostal do povedomia verejnosti aj vďaka jeho úsiliu.
Vo svojej prekladateľskej práci bol Pound prínosom pre svoj rodný jazyk v tom, že sprostredkoval kontakt anglicky hovoriaceho čitateľa s čínskou a provensálskou poéziu. Okrem toho rozšíril obzory verejnosti aj v iných oblastiach: predstavil čitateľom mená významných zahraničných básnikov, zoznámil ich s konfuciánskym a japonským literárnym dedičstvom, pomohol udržať pri živote záujem o gréckych, latinských i anglosaských klasikov.
Ďalej sa tento nevšedný básnik zaoberal i hudbou: bol napríklad jedným z prvých, ktorí po dvoch storočiach skutočne ocenili dielo Antonia Vivaldiho, a pomohol na scénu skladateľovi Georgovi Antheilovi, s ktorým spolupracoval na niekoľkých projektoch.
Je známe, že Pound sa zaujímal aj o okultné praktiky a mysticizmus, avšak jeho práce v tejto oblasti doposiaľ neboli dostatočne zdokumentované.
Preklad Poundovej poézie vyšiel v slovenskom jazyku v podobe zbierky Jazerný ostrov.
Personifikácia
Personifikácia alebo zosobnenie vzniká tým, že sa neživým predmetom či abstraktným pojmom prisudzujú vlastnosti a schopnosti ľudí.
Gabriella Cilmiová
Gabriella Lucia Cilmiová (* 10. október 1991, Melbourne, Austrália) je austrálska speváčka a textárka. Známa je svojim debutovým singlom „Sweet About Me“, uvedeného v roku 2008.
Biografia
Gabriella Cilmiová sa narodila 10. októbra 1991 v melbournskom predmestí Dandenong. Má taliansky pôvod, z regióna Calabria. Žije so svojim psom Tonim, bratom Josephom a rodičmi Paulou a Joeim. Navštevovala dievčenskú školu Sacred Heart Girls' College, ale teraz pokračuje v štúdiu korešpondenčne. V mladom veku prejavovala záujem o širokú škálu hudobných štýlov, vrátane Nina Simone, Led Zeppelin, Janis Joplin, The Sweet, T.Rex a Cat Stevens. Napriek jej prirodzeným schopnostiam a hlasového talentu, hovorí sa o nej, že neurobila skúšky potrebné na vytvorenie speváckej kariéry. Počas toho, ako obdivovala Janis Joplin, spievala v skupine, ktorá prespievávala piesne od Led Zeppenin, Jet, Silverchair a iných. Nahrala vlastné piesne s textármi/producentmi Barbarou a Adrianom Hannanovými z The SongStore.
V roku 2004 upútala pozornosť Michaela Parisiho, manažéra nahrávacej spoločnosti Warner Music, keď improvizovane predviedla pieseň od Rolling Stones „Jumpin' Jack Flash“ na Lygon Street Festa, festivale v Melbourne. V trinástich Cilmi odišla do USA a Spojeného kráľovstva spolu s Adrianom Hannanom a dostala ponuky od štyroch hlavných amerických nahrávacích spoločností. Nakoniec podpísala zmluvu s Island Records UK.
Kereki
Kereki je obec v Maďarsku v Šomoďskej župe v obvode Balatonföldvár.
Zubrík (priezvisko)
Zubrík je slovenské priezvisko odvodené od slova zubor. Je zriedkavé, s najväčším výskytom v obciach Šiba (okres Bardejov) a Podolie (okres Nové Mesto nad Váhom). V Česku sa vôbec nevyskytuje.
Známi nositelia
Pozri v článku Zubrík.
Tojama
Tojama môže byť v Japonsku:
Milón z Krotónu
náhľad|Umierajúci Milón, autor: [[Joseph-Benoît Suvée (1743 – 1807)]] Milón (Milón), syn Diotima z Krotónu, bol najslávnejší zápasník starovekého Grécka. V Olympii dosiahol v 6. storočí pred Kr. až šesť víťazstiev.
Milón zaujíma medzi legendárnymi športovcami starovekého Grécka prvé miesto. Tento obor, ktorého súčasníci zrovnávali s mýtickým Heraklom, zvíťazil v zápasení už ako dorastenec na 60. olympijských hrách v roku 540 pred Kr., ako dospelý muž si ďalšie olivové ratolesti odniesol z Olympie na 62. až 66. hrách v rokoch 532, 528, 524, 520 a 516 pred Kr., na pýtických hrách vyhral sedemkrát, deväťkrát na nemejských hrách, desaťkrát na isthmiských hrách. Svojho premožiteľa si našiel už ako takmer štyridsaťpäťročný muž na olympijských hrách v roku 512 pred Kr., kde ho porazil jeho mladší rodák Timasitheos. Zápasnícke súboje (palé) trvali v starovekom Grécku tak dlho, pokým bol súper trikrát zvalený na zem, alebo dovtedy, kým sa jeden z účastníkov súboja nevzdal.
Antický autor Pausanias sa v druhom storočí zastavil v olympijskej Altide pri jeho kolosálnej soche, ktorú zhotovil Dameas z Krotónu, a zaznamenal, čo sa o ňom hovorilo. O Milónovi kolovalo mnoho historiek, nevedno do akej miery pravdivých. Údajne si vraj Milón do Altidy sám dopravil svoju sochu, granátové jablko držal v ruke tak pevne, že mu ho nevedeli vytrhnúť a pritom ho stiskom nepoškodil. Keď sa postavil na naolejovaný železný disk, tým čo ho chceli sácaním z neho zhodiť, sa iba smial. Strunu, uviazanú okolo čela, zadržaním dychu, navretím žíl roztrhol. Do rámca týchto historiek patrí aj správa o jeho smrti, zaznamenaná Pausaniom. Keď sa Milón prechádzal po krotónskej krajine, zazrel v poli dub rozštiepený klinmi a spoliehajúc sa na svoju silu strčil do škáry ruky a chcel ho roztrhnúť. Uvolnené kliny ale vypadli a kmeň mu ruky uväznil. Milón bol tak vydaný napospas vlkom, ktorí sa v krotónskej krajine zdržiavali vo veľkom množstve. Takýchto a podobných historiek sa o Milónovi popísalo v staroveku mnoho, ale Milóna si nesmieme predstaviť len ako horu mäsa, je hodnoverne doložené, že bol žiakom a prívržencom slávneho matematika Pytagora zo Samu, ktorý na svoju školu upevnil nápis „Neznalý matematiky sem nevstupuj". Milón sa teda vyznal v matematike, ba čo viac, napísal vraj aj knihu O fyzike, ktorá sa stratila. Podľa Diogena Laertského a iných antických autorov, Milón umrel potom, ako jeho dom zapálili politickí odporcovia Pytagora, vo chvíli, keď Pytagoras a jeho žiaci u neho večerali. Pytagorovi sa podarilo ujsť, ale Milón a väčšina prítomných padla za obeť ohňu a ozbrojencom. V olympijskom parku soche Milóna náleží pravdepodobne zvyšok guľatého podstavca východne od buleotéria, objavený archeológmi počas vykopávok.
Zúbrik
Zúbrik je priezvisko, pozri Zúbrik (priezvisko), napr.:
Dedinka
Polohopis
Obec leží vo východnej časti okresu, v mierne zvlnenej časti Podunajskej pahorkatiny. Dedinkou preteká Dedinský potok, ktorý napája južne od obce ležiacu vodnú nádrž. Obcou vedie cesta III/1530, ktorá je južným smerom napojená na cestu I/75, vedúcu z Nových Zámkov na Veľký Krtíš. Okresné mesto je vzdialené, Šurany západne a Levice  severovýchodne.
Dejiny
Najstaršie dôkazy pobytu ľudí v okolí obce pochádzajú z mohýl z mladšej doby bronzovej, ktoré odhalili okrem iného kostru dievčiny z 13. storočia pred Kr. so stovkou bronzových predmetov, ako náramky, sponky, ihlice či náhrdelníky. Ďalšie tri ženské žiarové hroby obsahovali šperky a bronzové súčastí odevu – čelenky, spony, ihlice, náhrdelníky, náramky, náušné kruhy, kruhy do vlasov, terčovité puklice, amulety a iné. V blízkosti mohyly sa predpokladá aj osada z rovnakého obdobia.
Najstaršia písomná zmienka o osade „Nagy Fajkurt“ pochádza z roku 1227, kedy toto územie patrilo ostrihomskej kapitule. V 14. storočí bola obec v majetku komárňanského panstva, ktoré spravoval hradný župan ako kráľovský splnomocnenec. Po dobití Levického hradu spadala osada Nagy Fajkurt práve pod toto panstvo. Počas osmanského ohrozenia bola obec v roku 1669 zničená počas bojov cisárskych vojsk s Turkami. K oslobodeniu oblasti prišlo až v roku 1683, po ktorom sa začalo s obnovou kedysi obsadených oblastí. Nepokojné povstalecké roky 18. storočia opäť priniesli prechody a drancovanie cisárskych či Rákociho (kuruckých) vojakov. Majetky Kürthyovcov cisár poukázal František Szluka, ktorý do oblasti pozval kolonistov z iných slovenských žúp. Po dlhom pobyte Kürthyho v žalári napokon cisárovná Mária Terézia rodine majetky vrátila.
Nový kostol s kryptou Kúrthovcov a samostatne stojacou vežou si obyvatelia postavili v roku 1784. V minulosti stáli v obci až štyri kaštiele, z ktorých sa zachoval jediný. Obyvatelia sa zaoberali najmä pestovaním pšenice, kukurice, konope a ďateliny, no pestovalo sa aj ovocie a hrozno. Život obce bol poznačený veľkostatkami, kde pracovala väčšina obyvateľov. Spevnená cesta bola do obce vybudovaná až v roku 1938 a v tomto období bola napojená na elektrickú sieť. Obec mala richtára a farára, no tiež hostinec a tri obchody, krajčíra a obuvníka. Počas obsadzovania juhu Slovenska Maďarmi bola časť miestnych, pôvodne slovenských kolonistov, vyhnaných a ich domy zabrali maďarskí prisťahovalci. Prítomná nemecká posádka obec opustila až 7. februára 1945, k oslobodeniu obce však došlo až 24. marca 1945 po príchode vojakov II. Ukrajinského frontu.
Po roku 1945 tvorili Fajkurt miestne časti Dedinka a Hurbanovce, notársky úrad však sídlil v susedných Plavých Vozokanoch, no jeho kompetencie onedlho prevzal novovzniknutý MNV. Po oslobodení odišlo mnoho obyvateľov za prácou do miest, no častý bol odchod do Česka. Zo starého Lévayovského kaštieľa si obyvatelia urobili kultúrny dom so sálou pre divadlá a zábavy, čitárňou a bytom pre správcu. Obľúbené boli divadelné predstavenia domácich ochotníkov, no i hereckých súborov z okolia.
V obci bol vybudovaný obchod so zmiešaným tovarom, predajňa textilu a hostinec. Pravidelné autobusové spoje premávali od roku 1955, čím sa zjednodušil aj prístup na železničnú zastávku v Pozbe na trati Nové Zámky – Levice. zveľaďovala, po vojne pribúdali nové domy i služby obyvateľom.
Adrian Wichser
Reprezentácia
Wichser reprezentuje Švajčiarsku už od juniorských kategórií.
Wakajama
Wakajama môže byť v Japonsku:
Zubrík
Zubrík môže byť:
Koordinovaný svetový čas
náhľad|Modrý región používa [[západoeurópsky čas alebo GMT alebo UTC. Ostatné európske časové pásma: červená stredoeurópsky čas, kaki východoeurópsky čas, zelená Moskovský čas ]]
Koordinovaný svetový čas alebo Coordinated Universal Time (UTC) je časový štandard založený na Medzinárodnom atómovom čase s priestupnou sekundou, ktorá sa aplikuje nepravidelne, aby sa dosiahla synchronizácia so spomaľujúcou sa rotáciou Zeme.
Niekedy sa nazýva aj ako Zulu time, označovaný písmenom Z za časovým údajom. UTC je základ systému občianskeho času, jednotlivé časové pásma sa definujú svojimi odchýlkami od UTC. UTC je ako základ systému merania času nástupcom GMT (Greenwich Mean Time – greenwichský stredný čas) a v neformálnom vyjadrovaní sa s ním niekedy zamieňa. Na rozdiel od GMT, ktorý udáva čas platný v časovom pásme základného poludníka, ktorý sa zakladá na rotácii Zeme, sa UTC zakladá na atómových hodinách, tzn. od rotácie Zeme nezávisí.
Keďže rotácia Zeme sa mierne spomaľuje, GMT sa oproti UTC postupne oneskoruje. Aby sa UTC dal používať v praktickom živote, ktorý je s rotáciou Zeme spätý, udržiava sa v rozhraní ±0,9 sekundy od UT1; ak sa táto odchýlka prekročí, o polnoci najbližšieho 30. júna alebo 31. decembra sa pridá alebo (teoreticky) odoberie tzv. priestupná sekunda, takže tento deň sa končí v čase 23.59:60, resp. 23.59:58 (na rozdiel od bežného 23.59:59). K tomuto dochádza v priemere raz za rok až rok a pol. Keďže sa rotácia Zeme spomaľuje, priestupné sekundy sa vždy pridávajú, ale teoreticky sa ráta aj s možnosťou odobratej priestupnej sekundy. O tom, či sa v patričnom termíne priestupná sekunda použije, rozhoduje podľa merania rotácie Zeme International Earth Rotation and Reference Systems Service.
Medzinárodný štandard času UTC sa určuje v národných časových laboratóriách, ktoré sú vybavené atómovými hodinami. Z týchto meraní Bureau International des Poids et Mesures (Medzinárodný úrad mier a váh) určí úplne presnú hodnotu UTC, lebo jednotlivé atómové hodiny sa môžu o niekoľko nanosekúnd navzájom odlišovať.
Názov
Skratka UTC nie je v pravom zmysle slova skratkou. Bola vytvorená ako názov ďalšieho variantu systému UT, pridaním prípony C (označujúcu Coordinated). Dá sa chápať aj ako kompromis medzi anglickou skratkou CUT pre Coordinated Universal Time a francúzskou skratkou TUC pre temps universel coordonné.
Výpočet zo stredoeurópskeho času
Aktuálny UTC čas je možné vypočítať odpočítaním jednej hodiny od stredoeurópskeho času (stredoeurópsky čas je UTC+1), prípadne dvoch hodín pri použití letného času. Ak je v bežnom čase na Slovensku 9 hodín, prípadne 10 hodín v letnom čase, zodpovedá to ôsmim hodinám UTC.
Zdroj
Aikajärjestelmä
Lukavice (okres Šumperk)
Lukavice je obec v Česku v okrese Šumperk v Olomouckom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 901 obyvateľov, z toho 449 mužov a 452 žien, pričom priemerný vek v obci bol 38,9 roka (muži 38,3 roka, ženy 39,5 roka).
Saint-Sever-de-Saintonge
Saint-Sever-de-Saintonge je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Charente-Maritime, v regióne Poitou-Charentes.
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Ďaďo
Ďaďo je priezvisko, pozri Ďaďo (priezvisko), napr.:
Kéthely
Kéthely je obec v Maďarsku v Šomoďskej župe v obvode Marcali.
Má rozlohu 4906 ha a žije tu 2401 obyvateľov (2007).
Zoologická záhrada Bratislava
náhľad|Samburu, mláďa mačiaka Brazzovho, narodený v roku 2020 Zoologická záhrada v Bratislave (ZOO Bratislava, zoologická záhrada Bratislava) je mestská príspevková organizácia, ktorej zriaďovateľom je Hlavné mesto Slovenskej republiky Bratislava. Ročne ju navštívi okolo 320 tisíc návštevníkov. Po prvýkrát otvorila svoje brány pre návštevníkov 9. mája 1960.
Misiou ZOO Bratislava je spájať svet zvierat, ľudí a prírody cez poznanie a pozitívne zážitky. Prostredníctvom vysokej úrovne starostlivosti o zvieratá, programov záchrany ohrozených druhov a kvalitného vzdelávania plní významnú úlohu v aktívnej ochrane prírody.
Ide o prírodnú zoo na úpätí Malých Karpát s rozlohou 96 ha, v ktorej sa stretáva listnatý les, lúka, chladné údolie a prírodné jazierka.
Vo svojej starostlivosti má 1104 jedincov zo 185 druhov. K najvzácnejším patria adax núbijský, diviak visajanský, orangutan sumatriansky, kulan turkménsky, gibon zlatolíci, hrošík libérijský, leopard cejlónsky. ZOO Bratislava je tiež jedinou zoo na Slovensku, v ktorej nájdete šimpanzy, žirafy či nosorožce. náhľad|Nosorožec tuponosý južný
1948 Hľadanie lokality
Prvé úvahy a myšlienky týkajúce sa vybudovania zoologickej záhrady v Bratislave začali dávno pred oficiálnym otvorením, ešte v roku 1948. Pôvodné návrhy hovorili o výstavbe v oblasti Železnej studničky, avšak na základe rôznych expertíz a geologických prieskumov bola táto lokalita označená za nevhodnú. Prijala sa nová alternatíva - vystavať zoo v Mlynskej doline, pôvodne na ploche cca 9 ha, s perspektívou rozšírenia areálu až na 90 ha.
1959 – 1960 Prvé chovateľské úspechy
Už v prvom desaťročí svojej existencie zaznamenala zoo prvé chovateľské úspechy (odchovy makakov, paviánov, dikobrazov, nutrií, leopardov, púm a dingov). Ako jednej z prvých zoo v Európe sa nám podarilo odchovať mláďatá rysa ostrovida. Tento chovateľský úspech sa pretavil i do loga ZOO Bratislava. Hlava rysa ostrovida dominuje logu aj v súčasnosti. Z výchovno-vzdelávacích aktivít bola veľmi úspešná poradenská služba chovateľom malých zvierat a záujmové krúžky - jazdecký, sokoliarsky, zoologický, chovateľský a krúžok ochrancov prírody.
Roky 70-te: Rozširovanie kolekcie zvierat
Kolekcia zvierat sa doplnila o mnohé vzácne druhy. Desať rokov po otvorení zoo už disponovala kolekciou 117 druhov v počte jedincov 515. V roku 1972 sa začalo stavať vivárium a terárium, v lesnej časti zase výbehy pre zubry a srnčiu zver.
Prichádzajú aj ďalšie významné chovateľské úspechy. Prvý umelý odchov leopardov škvrnitých (čierna forma) v roku 1971, vyliahnutie ôsmych mláďat ohrozených korytnačiek močiarnych v roku 1971, ale i hyen pásavých v rovnakom roku. ZOO Bratislava bola jedinou zoo v Európe a jednou z dvoch zoo na svete, kde sa podaril takýto odchov hyen pásavých.
Likvidácie expozícií a stavba diaľnice v 80-tych rokoch
Zlikvidované boli viaceré obslužné zariadenia (skleníky, pareniská), vstupný areál pre návštevníkov či objekty služieb (reštaurácia).
Aj napriek ťažkému obdobiu sa v 80-tych rokoch mohla ZOO Bratislava pochváliť významnými odchovmi. Za zmienku stojí odchov kengury parma, ktorú v tej dobe chovali ako jediná zoo v bývalom Československu. Úspešné boli tiež odchovy priamorožca šabľorohého, gibona bielorukého či somára ázijského. Ako prví v spolupráci so ZOO Praha odchovali aru zlatokrkú a v tej dobe mali aj najväčšiu kolekciu papagájov v ČSSR. V roku 1981 sa v bratislavskej zoo narodilo historicky prvé mláďa šimpanza učenlivého – samica Uschi.
V roku 1986 na Slovensko doviezli prvýkrát nosorožce tuponosé. Dve samice Sena, Ada a jeden samec Toby boli odchytené ako približne dvojročné v Namíbii, v rezervácii Oiwa. Odvtedy je ZOO Bratislava jedinou zoo na Slovensku, ktorá chová tieto majestátne zvieratá.
Bratislavská zoo sa ešte nestihla spamätať z tvrdých zásahov do areálu, keď v roku 1995 padlo rozhodnutie o výstavbe diaľnice D2 Bratislava Lamačská cesta – Staré Grunty.
Úspechy 90-tych rokov
Za významné úspechy tohto obdobia môžeme považovať dokončenie ubikácie pre plameniakov ružových a dovoz celej skupiny týchto vzácnych vtákov, alebo aj otvorenie nového chovného zariadenia pre nosorožce tuponosé.
Výnimočným medzinárodným úspechom bol v roku 1999 úspešný projekt na záchranu sahelo-saharských antilop – priamorožca šabľorohého, ktorý pod patronátom CMS (Bonnský dohovor o ochrane migrujúcich druhov voľne žijúcich živočíchov) pripravila a realizovala ZOO Bratislava spolu s Marwell Zoological Park (U.K.). Po viac ako ročnej príprave sa uskutočnil transport skupiny priamorožcov z vybraných európskych zoo do Národného parku Sidi Toui v Tunisku. Z nášho chovu sme poskytli jedného samca a tri gravidné samice, ktoré porodili svoje potomstvo na mieste pôvodného výskytu tohto kriticky ohrozeného druhu.
Začiatok milénia, tunel Sitina a nové atrakcie
V roku 2004 pribudla v bratislavskej zoo nová jedinečná expozícia druhohorných plazov v strednej Európe - DinoPark, ktorá je od svojho vzniku veľmi atraktívna pre všetky vekové kategórie návštevníkov.
Papa (Samoa)
Papa je dedina na ostrove Savai’i v Samoe. Nachádza sa na juhovýchode ostrova. Patrí pod volebný obvod Palauli Le Falefa, ktorý je súčasťou okresu Palauli.
Zoologická záhrada Bratislava
Začiatok milénia, tunel Sitina a nové atrakcie
Rok 2006 bol pre ZOO Bratislava významným medzníkom – sprístupnili pre verejnosť nový pavilón šeliem, ktorého obyvatelia – leopardy, jaguáre, tigre a levy – patria k návštevnícky najobľúbenejším zvieratám. V roku 2008 bol otvorený nový Zooshop a dva detské ihriskové komplexy.
Papa (Samoa)
Geografia
Dedina sa nachádza v juhovýchode ostrova Savai’i.
Populácia
Dedina ma podľa posledného sčítania (2011) 322 obyvateľov.
Amy Grantová
Amy Lee Grant (* 25. november 1960, Augusta, Georgia, USA) je americká speváčka a textárka, známa predovšetkým vďaka jej súčasnej kresťanskej hudbe a pop hudbe. Patrí medzi bestsellerov New York Times, je televíznou osobnosťou a príležitostnou herečkou.
Zoologická záhrada Bratislava
Úspechy nasledujúcich rokov
Po pavilóne šeliem nasledovala výstavba nového pavilónu pre primáty. Pre verejnosť bola táto unikátna expozícia otvorená v roku 2010. Pavilón primátov je historicky najväčšou stavbou nielen v ZOO Bratislava, ale i v rámci všetkých slovenských zoo.
Amy Grantová
Je považovaná za jednu z priekopníčok štýlu gospel a súčasnej kresťanskej hudby.
Zoologická záhrada Bratislava
Úspechy nasledujúcich rokov
Začiatok tretieho tisícročia sa nesie v duchu ďalších chovateľských úspechov. Spomenúť môžeme narodenie mláďat gibona zlatolíceho či tigra bieleho. V roku 2003 bola dovezená skupina surikát vlnkavých, ktoré v tom čase chovali ako jediná zoo na Slovensku. V roku 2009 sa vyliahli historicky prvé štyri mláďatá plameniaka ružového.
V roku 2011 sa narodila samička šimpanza učenlivého, samec hrošíka libérijského či samička žirafy Rothschildovej. Ako prvá zoo na Slovensku v tom istom roku začali s chovom pandy červenej. O dva roky neskôr sa chovnému páru narodilo prvé mláďa. V 2014 pôvodný pár ibisov červených odchoval prvé mláďa v ZOO Bratislava.
V roku 2016 bola obohatená kolekcia zvierat o nové druhy ako pichľavec ozdobný, pytón zelený, kurička bieločelá, daniel škvrnitý, diviak visajanský, ktorý patrí medzi kriticky ohrozené druhy a je zaradený do Európskeho záchranného programu. Diviaka visajanského dodnes chová ako jediná zoo na Slovensku.
Kisasszond
Kisasszond je obec v Maďarsku v Šomoďskej župe v obvode Kadarkút.
Má rozlohu 784 ha a žije tu 189 obyvateľov (2007).
Trenčianska elektrická železnica
thumb|Vozidlo TREŽ thumb|Voz prechádzajúci cez križovatku v Trenčianskej Teplej
Trenčianska elektrická železnica (TREŽ) je názov úzkorozchodnej trate železničnej dopravy medzi obcou Trenčianska Teplá a mestom Trenčianske Teplice s prvkami električkovej dopravy. Je dlhá približne 5,5 km a tvorí ju jeden medzistaničný oddiel, pričom jediná výhybňa s názvom Kaňová bola v 2. polovici 90. rokov zrušená.
Dejiny
Do prevádzky bola trať uvedená 27. júna 1909 po menej ako roku výstavby. Stala sa spojnicou hlavnej železničnej trate z Bratislavy do Košíc (5. koridoru TEN-T) a kúpeľného mesta Trenčianske Teplice. Prestup zo štandardných vlakov Železničnej spoločnosti Slovensko je v Trenčianskej Teplej. Systém bol postavený ako úzkorozchodný, rozchod koľají je 760 mm a elektrifikovaný. Napájacie napätie bolo pri sprevádzkovaní 750 V, v roku 1942 bolo zvýšené na 950 V a v roku 1984 znížené na 600 V. Trať spočiatku vlastnila spoločnosť Miestna úzkorozchodná elektrická železnica Trenčianska Teplá – Trenčianske Teplice (maď. Hólak – Trencsénteplitzi Villamos Vasút), ktorá však nemala prostriedky na zakúpenie vozňov. Preto prevádzku zaisťovali štátne železnice na účet vlastníka, najprv uhorské a potom česko-slovenské.
V 80. rokoch bol jeden z úsekov pri Trenčianskych Tepliciach preložený, vzhľadom na výstavbu sídliska. V roku 2000 došlo k menšej modernizácii celej trate, avšak v ďalších rokoch začiatku 21. storočia celému systému hrozil zánik, ktorý je zatiaľ oddialený. V súčasnosti zabezpečujú prevádzku trate ŽSR a dopravu na tejto trati nezisková organizácia TREŽ, n.o.
Conlie (obec)
Conlie je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Sarthe, v regióne Pays-de-la-Loire.
Trenčianska elektrická železnica
Dejiny
Zvláštnosťou tejto trate je, že sa dodnes zachovali napríklad aj drevené stožiare trakčného vedenia, vymenené za betónové len na jej časti.
Je najstaršie trakčné vedenie v strednej a východnej Európe.
Conlie (obec)
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Trenčianska elektrická železnica
Budúcnosť železničky
Zlá nadväznosť na vlakové spojenie v Trenčianskej Teplej a množstvo autobusov jazdiacich popri trati malo za následok už niekoľkoročné úvahy o jej zrušení pre neefektívnosť. Dňa 10. decembra 2011 bola pravidelná osobná doprava vlakmi ZSSK na trati prerušená a následne ju prevzala a od 1. januára 2012 do 8.marca 2013 opätovne oživili dobrovoľníci pod licenciou spoločnosti, prevádzkujúcu Čiernohronskú železnicu v Čiernom Balogu.
Conlie (obec)
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Trenčianska elektrická železnica
Budúcnosť železničky
8. marca 2013 založila obec Trenčianska Teplá neziskovú organizáciu Trenčianska elektrická železnica, n.o / TREŽ, n.o., ktorá začala už samostatne fungovať a v lete 2015 získala licenciu na prevádzkovanie dopravy na dráhe a tiež povolenie na prevádzkovanie dráhy, depo TREŽ.
Trať Trenčianska Teplá – Trenčianske Teplice zostala v správe ŽSR a na základe zmlúv o styku dráh a prístupe k infraštruktúre s TREŽ, n.o ako dopravca 9064. Do leta 2015 bola na trati prevádzkovaná nepravidelná doprava, nostalgické jazdy cca 1 krát mesačne.
Získaním licencie v lete 2015 a s finančnou podporou Trenčianskeho samosprávneho kraja spustila TREŽ, n.o. okrem nostalgických celoročných jázd aj pravidelnú letnú víkendovú prevádzku železničky, s nadväznosťou na vlakové a autobusové spojenie a túto prevádzku postupne predlžuje.
Spoje Trenčianskej elektrickej železnice si môžete nájsť aj vo vyhľadávačoch spojenia, cestovnom poriadku ŽSR a na stránkach neziskovej organizácie TREŽ, n.o. či už na FB, alebo na stránke http://www.trez.sk/index.php
TREŽ, n.o. buduje v budove depa TREŽ v Trenčianskej Teplej dopravnú expozíciu nielen zameranú na železničnú dopravu, ale aj na cestnú dopravu a je počas podujatí prístupné verejnosti.
Park vozidiel
V súčasnosti tvoria park vozidiel tri elektrické motorové vozne radu 411.9 (bývalé EMU 46.1). Všetky vozne boli vyrobené v rokoch 1951 a 1952, avšak v 80. rokoch prešli rekonštrukciou, pri ktorej došlo k výrazným úpravám.
TREŽ, n.o. získala podnikovú lokomotívu zo ZVS v Dubnici nad Váhom /pre potreby podniku upravenú z výroby/ lokomotívu DH 100. Ostatné lokomotívy tohto typu jazdia na OLŽ.
Zároveň má TREŽ, n.o. vo vlastníctve dva autobusy a to Karosu B 732 pochádzajúcu z DPMŽ a Karosu LC 937 /GT 11/ zo série vyrobených 16 ks. Tieto vozidlá využíva TREŽ, n.o. ako náhradnú dopravu v prípade mimoriadnych udalostí, ako výpomoc na zvládnutie náporu návštevníkov pri podujatiach a na návoz a odvoz skupín pre návštevu železničky. /jazdy na objednávku/
Riadiace vozne 911 901 a 911 902 boli odpredané ZSSK na OLŽ a ČHŽ a na TREŽ v súčasnosti veľmi chýbajú.
Po viac ako 100 rokoch bola necitlivo z TREŽ „odstránená“ drevená plošina pre opravy trakčného vedenia a aj motorová lokomotíva BNE 50. O množstve historickej opravárenskej techniky, náradia a dielov z pôvodných vozidiel na TREŽ nehovoriac. Boli by to v súčasnosti skvelé exponáty v depe TREŽ.
Depá
Jediné depo na trati je v Trenčianskej Teplej.
TREŽ, n.o. buduje v budove depa TREŽ v Trenčianskej Teplej dopravnú expozíciu nielen zameranú na železničnú dopravu, ale aj na cestnú dopravu a je počas podujatí prístupné verejnosti.
Čapkovič
Čapkovič je slovenské priezvisko. Najčastejšie je v okrese Trnava, najviac v Trnave, Kátlovciach a Špačinciach.
Filain (Aisne)
Filain je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Aisne, v regióne Pikardia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Klára Melíšková
Klára Melíšková (* 29. november 1971, Kladno) je česká divadelná a filmová herečka, bývalá manželka herca Lukáša Hlavicu, nevesta herca a maliara Miloša Hlavicu a herečky Růženy Merunkovej, švagriná zosnulej herečky Anny Bendovej.
Vyštudovala herectvo na Katedre alternatívneho a bábkového divadla Divadelnej fakulty Akadémie múzických umení v Prahe v roku 1999. Jej ročník pod vedením Miroslava Krobota vytvoril v roku 1997 základ dnešného divadelného súboru Dejvického divadla.
Divadelné roly
náhľad|Klára Melíšková ako Irina Arkadinová v [[Anton Pavlovič Čechov|Čechovovej Čajke, Dejvické divadlo, 2013]]
Malá Morava
Malá Morava je obec v Česku v okrese Šumperk v Olomouckom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 545 obyvateľov, z toho 273 mužov a 272 žien, pričom priemerný vek v obci bol 39,8 roka (muži 39,1 roka, ženy 40,6 roka).
Crystal Bernardová
Crystal Bernardová (30. september 1961, Garland, Texas, USA) je americká herečka a speváčka, známa predovšetkým vďaka jej sedemročnej filmovej úlohe v situačnej komédii Wings.
Kisbajom
Kisbajom je obec v Maďarsku v Šomoďskej župe v obvode Nagyatád.
Má rozlohu 1367 ha a žije tu 419 obyvateľov (2007).
Zákon kontinuity
Zákon kontinuity je zákon súvislosti – Leibnizova zásada, podľa ktorej sa nič neodohráva naraz, že príroda nikdy nerobí skoky.
La Mure (kantón)
La Mure je francúzsky kantón v obvode Grenoble v departemente Isère v regióne Rhône-Alpes. Tvorí ho 19 obcí.
HAARP
HAARP môže byť:
Saint-Séverin-sur-Boutonne
Saint-Séverin-sur-Boutonne je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Charente-Maritime, v regióne Poitou-Charentes.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Square Jean-XXIII
thumb|Square Jean-XXIII Square Jean-XXIII je parížske square v 4. obvode. Nachádza sa na juhovýchodnom cípe ostrova Cité. Bolo založené v roku 1844 a pomenované po pápežovi Jánovi XXIII. Zaberá. Z priestranstva je výhľad na sochársku výzdobu, rozetová okná a oporný systém východnej časti katedrály Notre Dame. Námestie má parkovú úpravu, uprostred stojí novogotická fontána Panny Márie z roku 1845. Neďaleko sa nachádza pamätník Mémorial de la Déportation.