cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Eva Ľuptáková
Život
Je autorkou koncepcie a generálnou komisárkou expozícií umenia 15.-20. stor. zo zbierok OG v Župnom dome a Dolnom Kubíne, pripravila rad autorských výstav slovenského výtvarného umenia na Slovensku, v Česku, Maďarsku a Poľsku, profiluje výstavnú dramaturgiu Oravskej galérie a štvrté desaťročia buduje jej zbierkový fond. Organizuje medzinárodné sympózium maľby, vďaka ktorým sa podarilo do zbierok OG získať darom diela od autorov z Poľska, Francúzska, Kanady, Česka a Slovenska.
Grand Staircase-Escalante National Monument
Grand Staircase-Escalante National Monument je veľké chránené územie na juhu štátu Utah v USA. Má rozlohu a za národnú pamiatku (National Monument) bola vyhlásená prezidentom Billom Clintonom v roku 1996.
Toto miesto je známe tiež ako kraj plný paleontologických lokalít so skamenelinami dinosaurov. Od roku 2000 tu bolo objavené veľké množstvo fosílií starých asi 75 miliónov rokov (krieda). Medzi významné objavy patrí hadrosaurid druhu Gryposaurus monumentensis alebo ceratopsidi Kosmoceratops a Utahceratops.
Chronologický prehľad dejín Byzantskej ríše
náhľad|[[Byzantská ríša|Byzantská, palaiologovská vlajka zo 14. storočia]] Chronologický prehľad dejín Byzantskej ríše obsahuje chronologicky (časovo postupne) usporiadané údaje o historických udalostiach Východorímskej, resp. Byzantskej ríše a významnejších udalostiach susedných krajín, ktoré mali dosah na Byzantskú ríšu.
Neskorá rímska ríša (3.7. storočie)
náhľad|Socha cisára [[Konštantín I. (cisár)|Konštantína I., prvého kresťanského cisára, zakladateľa mesta Konštantínopol]] náhľad|Rozdelenie Rímskej ríše za tetrarchie náhľad|[[Justinián I. obnovil rímsku moc na západe, vydal zbierku rímskeho práva Corpus Iuris Civilis a položil základy nového byzantského umeleckého slohu]] náhľad|Približný rozsah Byzantskej ríše za vlády [[Justinián I.|Justiniána I., žltou územné zisky na západe]]
Arabi a obrazoborectvo (7. storočie843)
náhľad|Cisár [[Hérakleios (Byzantská ríša)|Herakleios sa k moci dostal v čase, keď Byzantská ríša čelila zložitej situácii. Musel odvrátiť útoky byzantských rivalov - Peržanov, ktorí ovládali východnú časť ríše a následne musel ríšu brániť proti novému nepriateľovi, Arabskej ríši. Aktívny bol aj pri riešení pretrvávajúcich náboženských problémov v ríši, ktoré sa mu však vyriešiť nepodarilo]] náhľad|Expanzia islamu, červenou expanzia za proroka [[Mohameda 622632, oranžovou expanzia prvých 4 kalifov 632661, žltou expanzia v rokoch 661750]] náhľad|Byzantsko-arabské námorné bitky náhľad|Obrazoborci boli proti uctievaniu ikon (ikonofílii), pretože v ňom videli modloslužobníctvo (idolatriu)
Macedónska renesancia a prechodné obdobie (8671081)
náhľad|[[Bazil I. (vľavo) bol zakladateľom Macedónskej dynastie, ktorej sa po mocenskom úpadku a období obrazoborectva podarilo obnoviť byzantskú autoritu na Balkáne a v Sýrii.]] náhľad|[[Bazil II.|Bazilovi II. sa po dlhých rokoch podarilo poraziť Bulharov a pripojiť južný Balkán späť k ríši, úspechy dosiahol aj na východe, kde Byzancia získal vplyv nad Aleppským emirátom. Nadviazal tak na úspechy predchádzajúcich nedynastických cisárov Nikefora II. a Jána I. Tzimiska]] náhľad|Byzantská ríša za vlády [[Bazil II.|Bazila II. a posledných členov Macedónskej dynastie]] náhľad|Cisárovné [[Zóé (Byzantská ríša)|Zoé a Teodora sa k moci dostali po ľudovej revolúcii v roku 1042, Ako panovníčky následne spolu krátky čas vládli, pre nezhody sa však cisárovná Zoé rozhodla po tretíkrát oženiť za Konštantína Monomacha, ktorý sa následne ujal vlády]]
Komnénovci a Angelovci (10811204)
náhľad|Prvým členom dynastie [[Komnenovci|Komnénovco Alexiovi I., Jánovi II. a Manuelovi I. sa podarilo zastaviť úpadok ríše, ktorý nastal po bitke pri Mantzikerte v roku 1071, neskôr však boli Komnénovci zvrhnutí a moci sa ujal rod Angelovcov. Na obrázku Alexios I.]]
Rob Edwards
Rob Edwards môže byť:
Chronologický prehľad dejín Byzantskej ríše
Nicejské cisárstvo a okolité krajiny (12041261)
náhľad|Balkán po IV. ktižiackej výprave
Obnovená Byzantská ríša a epilóg (12611475)
náhľad|[[Michal VIII.|Michalovi VIII. Palaiologovi sa v roku 1261 podarilo obnoviť Byzantskú ríšu dočasne zrušenú v dôsledku dobytia Konštantínopola križiakmi počas IV. križiackej výpravy, avšak následné občianske vojny i zahraničné problémy krajinu natoľko oslabovali, že sa už nedokázala znovu postaviť na nohy.]] náhľad|Rozmach [[Osmanská ríša|Osmanskej ríše]] náhľad|Posledný byzantský panovník [[Konštantín XI. (Palaiologos)|Konštantín XI. ani napriek uskutočneniu tzv. cirkevnej únie so Západom nedokázal zabrániť Pádu Konštantínopola a zániku Byzantskej ríše]]
Mana (Francúzska Guyana)
Mana je francúzska obec, ktorá sa nachádza v zámorskom departemente a zámorskom regióne Francúzska Guyana.
Polohopis
Mana má rozlohu. thumb|left
Obyvateľstvo
Mana má 8823 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
Klasy (folklórny súbor)
Folklórny súbor Klasy pôsobí pri Slovenskom kultúrno–umeleckom spolku hrdinu Janka Čmelíka v Starej Pazove, v Srbsku.
História a súčasný stav
Od samého založenia roku 1948 spolok má aj folklórnu odbočku. Od roku 1992 táto odbočka pôsobí pod názvom Folklórny súbor Klasy. V rámci súboru je činné niekoľko generačných skupín tanečníkov. Hlásia sa k nemu deti materskej škôlky (detská folklórna skupina Pukance), žiaci základných škôl, stredoškoláci, študenti, ako aj osvedčení tanečníci a veteráni.
FS Klasy sa zúčastnil početných lokálnych a medzinárodných festivalov. Okrem v Srbsku a na Slovensku, vystupoval aj v Austrálii, Česku, Grécku, Maďarsku, Rakúsku, Slovinsku. Pravidelne sa zúčastňuje Slovenského vojvodinského folklórneho festivalu Tancuj, tancuj v Hložanoch. V minulosti sa zúčastňoval aj Akademickej Nitry, Hontianskej parády v Hrušove, Horehronských dní spevu a tanca v Heľpe, Jánošíkových dní v Terchovej, Matičného svetového festivalu slovenskej mládeže v Martine, Medzinárodného festivalu slovenského folklóru Jánošíkov dukát v Rožnove pod Radhoštěm, Medzinárodného folklórneho festivalu na Myjave, Podpolianskych folklórnych slávností v Detve, Podroháčskych folklórnych slávností v Zuberci, Zemplínskych slávností v Michalovciach. Vystupoval aj v Bratislave, Liptovskom Hrádku, Slovenskej Ľupči, Ostrave.
FS Klasy má nacvičený rôznorodý repertoár, ktorý obsahuje viac ako 20 choreografií staropazovských tancov, ale aj tancov z rôznych regiónov Slovenska.
Tiene hriechu
Tiene hriechu ( Da Cor do Pecado) je brazílska telenovela z produkcie spoločnosti Rede Globo v roku 2004. Je jednou z najúspešnejších telenoviel tejto televíznej spoločnosti z hľadiska sledovanosti a celosvetovej distribúcie. Vysielacie práva boli predané do takmer 100 krajín. Hlavné úlohy stvárnili herci Taís Araújo a Reynaldo Gianecchini. Na Slovensku túto telenovelu vysielala verejnoprávna Jednotka prvýkrát od 17. januára 2006 do 31. augusta 2006 a druhýkrát od 31. augusta 2007 do 18. júla 2008.
Čierťaž (vrch vo Veporských vrchoch, 1102 m)
Čierťaž je vrch vo Veporských vrchoch, krajinnom celku Slovenského rudohoria. Leží nad obcou Lom nad Rimavicou, približne severovýchodne od Hriňovej.
Poloha
Nachádza sa v strednej časti Veporských vrchov, v geomorfologickom podcelku Sihlianska planina. Leží v Banskobystrickom kraji, na hranici okresov Brezno a Detva a zasahuje na katastrálne územie obce Lom nad Rimavicou a Látky. Najbližšími sídlami sú severne situovaný Lom nad Rimavicou, Drábsko a Sihla, južne sa nachádzajú Látky a východne osady obce Kokava nad Rimavicou.
Opis
Čierťaž leží na juhu centrálnej časti Veporských vrchov, v hrebeni, vedúcom z Dlhého grúňa južným a neskôr východným smerom na Drahovú. Severne sa nachádza Obrubovanec, Tlstý javor , Dlhý grúň a Sedmák , východne Tri chotáre , Železná brána , Drahová  a Pálenica , južne Sokolovo , Bykovo  a Skalka  a západne Magura  a Pätina. Na západnom úboči pramení rieka Ipeľ, ktorá odvodňuje južné svahy hrebeňa, voda zo severných odteká Rimavicou a jej prítokom Zálomka do rieky Rimavy. Vrcholom vedie červená turistická značka.
Výhľady
Severnú časť hrebeňa pokrýva horská lúka, ktorá umožňuje rozhľad. Pri vhodných podmienkach je tak možné pozorovať okolité vrchy Veporských vrchov, Poľanu, Nízke Tatry, Spišsko-gemerský kras, Stolické vrchy a Javorie, no tiež prihraničné vrchy v Maďarsku.
Notre-Dame-de-l’Osier
Notre-Dame-de-l’Osier je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Isère, v regióne Rhône-Alpes.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Slanisko
náhľad|Prímorské slanisko na pobreží [[Connecticutu]] náhľad|Slanisko v [[Poľsko|Poľsku, neďaleko továrne na sódu]] Slanisko je zvláštny typ mokradí, pre ktoré je typická veľká salinita (obsah soli v pôde a vode). Existuje niekoľko spôsobov vzniku slanísk. V blízkosti morí je samozrejme na vine morská voda, ale slaniská môžu vznikať aj vo vnútrozemí. V týchto prípadoch obvykle vzniká zasolenie vďaka minerálnym prameňom (teda prameňom bohatým na minerály, ako sú rôzne soli). Inokedy sa v pôde hromadí soľ vďaka striedavému vlhkému a suchému počasiu – voda sa vyparuje a vťahuje tým do pôdy minerálne látky.
Priehrada Desná
Priehrada Desná (známa tiež pod označením Pretrhnutá priehrada) bolo vodné dielo vybudované na Bielej Desnej v Jizerských horách. Impulzom pre jej výstavbu sa stali záplavy, ktoré postihovali oblasť podhorí týchto hôr v druhej polovici 19. storočia. Projekt na výstavbu priehrady spracoval pražský inžinier Wilhelm Plenkner, ktorý navrhol sústavu priehrad na Bielej a Čiernej Desnej, ktoré by spájala štôlňa umožňujúca presun vody z jednej priehrady do druhej. Obe spomínané priehrady boli navrhnuté ako zemné sypané. Ich výstavba prebiehala v rokoch 1912 až 1915 súčasne. Počas stavby však oblasť postihli intenzívne dažde, ktoré budované dielo poškodili, a navyše začala prvá svetová vojna, ktorá si vynútila úsporné opatrenia, ktoré sa premietli do kvality stavby.
Priehrada na Bielej Desnej, vrátane spojovacej štôlne, bola dokončená počas septembra 1915 a v novembri prebehla jej kolaudácia. O zhruba desať mesiacov neskôr zbadali dvaja lesní robotníci popoludní 18. septembra 1916 pramienok vytekajúci z telesa hrádze. O svojom náleze informovali hrádzneho a ten o situácii informoval správcu stavby, od ktorého dostal príkaz na okamžité otvorenie uzáverov v telese priehrady. Prameň vytekajúci z hrádze ale naberal na intenzite a robotníci otvárajúci uzávery sa báli o svoje životy. Miesto preto radšej opustili, kvôli čomu zostali uzávery otvorené len z časti. Sedemdesiat minút po spozorovaní pramienku sa celá hrádza priehrady pretrhla a z nádrže sa vyvalila nazhromaždená voda. Tá svojou intenzitou ničila domy stojace v údolí pod priehradou a vyžiadala si aj obete na ľudských životoch. Navyše, valiacej sa vode pomáhali ako baranidlo polená, ktoré pôvodne ležali uskladnené pri píle nad Desnou. Katastrofa si vyžiadala 65 ľudských životov, 33 zničených a 69 poškodených domov; 307 osôb zostalo bez prístrešia.
Za príčinu nešťastia sa považoval nevhodne zvolený materiál telesa hrádze spolu s jeho nedostatočným hutnením. Štúdia spracovaná roku 1996 avšak tieto príčiny vylúčila a ako príčinu pretrhnutia hrádze identifikovala priesak vody telesom priehrady, lebo jeho tesnenie nebolo projektantom navrhnuté dostatočne. Súdny proces vedený kvôli pretrhnutiu priehrady trval 17 rokov a skončil oslobodením obžalovaných s odôvodnením, že za príčinou katastrofy stála geologická porucha nachádzajúce sa v takej hĺbke, kde vtedy už nebolo vyžadované vykonávanie skúšobných sond.
Z pretrhnutej priehrady sa dochovala šupátkova veža spolu so štôlňou k Soušskej priehrade. V štôlni našli svoje zimovisko netopiere. Evidovaných ich tu bolo celkom jedenásť druhov. Vstup do štôlne je zakázaný a od roku 2005 je zimovisko vyhlásené za územie európskeho významu. Turistom je v okolí priehrady k dispozícii náučný chodník so šiestimi zastaveniami.
Lokalita
Priehrada sa nachádzala v juhovýchodnej časti Jizerských hôr, severozápadne od miest Desná a Tanvald, v katastrálnom území Albrechtice v Jizerských horách. Juhozápadne od priehrady sa nachádza samota Mariánskohorské búdy, v ktorej bývali ubytovaní robotníci pracujúci v okolitých lesoch. Lokalita je súčasťou chránenej krajinnej oblasti Jizerské hory, pričom štôlňa spájajúca priehradu na Bielej Desnej so Soušskou nádržou je od roku 2005 z dôvodu tamojšieho zimovania netopierov zaradená medzi územia európskeho významu.
alt=Vodní tok tečúci korytom plným obnažených balvanov. Za korytom potoka sa nachádza lesná čistinka a v pozadí ihličnatý les|náhľad|Koryto Bielej Desnej nad pretrhnutou priehradou Lokalita priehrady sa radí k úmoriu Severného mora a preteká tadiaľ Biela Desná, ktorá sa vlieva do Čiernej Desnej a tá do Kamenice, ktorá sa u Spálova vlieva do Jizery. Táto rieka je u Kúpeľov Toušeň pravostranným prítokom Labe. Z klimatického hľadiska je územie bývalej priehrady podľa Quittovej stupnice radené do chladnej oblasti označovanej kódom CH7 vyznačujúcej sa 120 až 140 dňami s teplotou aspoň 10° C. Priemerná januárová teplota sa v tejto oblasti pohybuje medzi -3 a -4° C, v apríli býva medzi 4 a 6° C, počas júla sa najčastejšie vyskytuje v rozmedzí od 15 do 16° C a v októbri je priemerná teplota udávaná medzi 6 a 7° C. Zvyčajne v 120 až 130 dňoch sa vyskytujú zrážky s celkovým úhrnom aspoň 1 mm na meter štvorcový. Počas 100 až 120 dní sa v oblasti vyskytuje snehová pokrývka.
Dôvody výstavby
V Jizerských horách dochádzalo počas druhej polovice 19. storočia k intenzívnym prívalovým dažďom, ktorých následkom na tunajších potokoch vznikali povodne. Najhoršia z nich sa udiala v júli 1897. Sedemnásteho toho mesiaca začalo výdatne pršať a o 12 dní neskôr - 29. júla 1897 - zaznamenala meteorologická stanica na Nové Lúke najvyšší denný úhrn zrážok, kedy za 24 hodín napadlo na plochu 1 m² celkom 345,1 litrov vody. Následkom týchto výdatných zrážok sa rozvodnili rieky a pod vodou sa ocitla aj časť Liberca. Na povodí Jizery a Nisy došlo k škodám vyčísleným na českej strane na 9,5 milióna rakúskych korún a v Sasku na 1,2 milióna. Povodeň si navyše len na českej strane vzala 120 ľudských životov.
alt=Snímka muža s plnofúzom a viazankou v saku|vľavo|náhľad| Nemecký odborník na výstavbu priehrad dr. Otto Intze Tieto udalosti si vyžiadali nutnosť výstavby protipovodňových opatrení. Roku 1899 sa v Liberci uskutočnila prednáška univerzitného profesora Dr. Ing. Otta Intzeho z nemeckého Aachenu na tému "Výstavba údolných priehrad a ich národohospodársky význam". Následne 25. septembra toho roku vzniklo "Vodné družstvo pre reguláciu tokov a výstavbu údolných priehrad v povodí Zhořeleckej Nisy pre mesto Liberec a zemské okresy Jablonec nad Nisou, Chrastava a Frýdlant ", ktorého členmi sa stali popri miestnych priemyselníkoch aj zástupcovia tunajších obcí a okresov. V polovici januára 1901 predniesol profesor Intze v libereckom múzeu ďalšiu prednášku, tentokrát o projekte priehrad v povodí Lužické Nisy a aj na základe tejto prednášky vzniklo nasledujúci rok "Vodné družstvo pre stavbu priehrady na Čiernej Desnej", ktorého predsedom bol zvolený priemyselník Wilhelm Riedel.
Družstvo spracovalo projekt priehrady, ale po jeho dokončení Zemská komisia pre reguláciu vodných tokov rozhodla, že je ho potrebné celý prepracovať alebo aspoň nechať posúdiť profesorom Intzom. To sa uskutočnilo na prelome septembra a októbra 1904, kedy profesor do Rakúska-Uhorska prišiel a zoznámil sa vtedy nielen s projektom, ale súčasne si tiež prezrel lokality na Souši a v povodí Bielej Desnej. Naviac ešte v hoteli Sklár v Dolnom Polubnon predniesol prednášku za účasti podnikateľov z okolia. Prítomní poslucháči začali následne do družstva vstupovať, a to potom zmenilo svoj názov na "Vodné družstvo pre reguláciu tokov a stavbu priehrad na Čiernej Desnej, Bielej Desnej a Kamenici v Dolnom Polubnom". Pri prehliadke Kamenice profesora v Hornom Tanvaldu postihla cievna mozgová príhoda a bol prevezený do miestnej nemocnice. Jeho zdravotný stav sa však už potom nezlepšil a po návrate späť do Nemeckej ríše 28. decembra 1904 vo veku 61 rokov v Aachene zomrel.
alt=Vodní hladina vpredu snímky ohradená kamenným bezpečnostným prelivom a v pozadí sa vypína vrchol Jizery.|náhľad|Priehrada Souš, s ktorou bola priehrada na Bielej Desnej spojená štôlňou Ďalšie práce na priehrade družstvo zverilo Ing. Wilhelmovi Plenknerovi z Prahy. Ten v roku 1906 navrhol celú sústavu priehrad v povodí rieky Kamenice. Jedna mala vyrásť na Bielej Desnej, druhá na Čiernej Desnej a tieto dve priehrady mali byť prepojené štôlňou, ktorá by počas povodní zaisťovala prevod vody z jednej do druhej. Podobnú dvojicu vodných diel naplánoval tiež na Blatnom potoku a na Kamenici a aj tu ich mala spájať štôlňa. Počas rokovaní o technickom riešení a žiadostiach o subvencie sa nakoniec podarilo presadiť iba jednu dvojicu priehrad, a síce tú v povodí Desnej. Obe priehrady boli navrhnuté ako zemné sypané, pretože skalný masív, do ktorého by sa umiestnili základy gravitačnej hrádze, sa nachádzal príliš hlboko pod vrstvou sedimentov. Koruna hrádze na Bielej Desnej dosahovala dĺžku 172,8 metrov a šírku 5,5 (iné zdroje uvádzajú len 5,2) metrov. U päty dosahovala hrádza šírku 54 metrov. Výška koruny hrádze nad terénom činila 17,5 metra a rovnaká bola aj maximálna hĺbka vody. Objem nádrže predstavoval 400 000 kubických metrov vody a priehrada zatopila plochu o rozlohe 8,4 hektára.
Výstavba
Vodné diela - ako na Bielej, tak na Čiernej Desnej - sa stavali súbežne. To na Bielej Desnej spolu s prepojovacou štôlňou budovala pražská firma Franz Schön a synovia, ktorá svoje práce začala 17. októbra 1912. Riadil ich Ing. Emil Gebauer a dozor vykonávali Ing. August Klammt spolu s Ing. Karlom Podhajským. V dne údolia bola vybudovaná betónová štôlňa, ktorá ležala na dvoch pozdĺžnych betónových pásoch založených na zarazených drevených pilótach. Ňou sa počas výstavby prevádzala cez stavenisko voda Bielej Desnej. Základy priehrady boli uložené v hĺbke až 5 metrov. Na výstavbu vlastnej sypanej hrádze sa používala zemina získaná zo zemníkov v plánovanom zatopenom území. Do miesta hrádze sa zemina nasypávala po štyridsaťcentimetrových vrstvách a následne sa zhutňovala trojtonovým valcom. Pri návodnom svahu, ktorý mal sklon 1:2, bol vybudovaný tesniaci plášť s kamennou dlažbou na povrchu. Korunu hrádze a vzdušný líc (majúce sklon 1:1,5) spevňovalo zatrávnenie. K prevádzaniu veľkých vôd počas povodní bol na pravom brehu priehrady postavený bezpečnostný prepad, na ktorý do údolia nadväzoval odtokový kanál s kaskádou stupňov. Hrana tohto bezpečnostného prelivu sa nachádzala o 40 centimetrov vyššie, než u druhého bezpečnostného prelivu, ktorý bol vybudovaný na ľavom úbočí. Jeho spadisko ústilo do spojovacej štôlne vedúcej k Čiernej Desnej.
alt=Vymurované koryto prepadu, do ktorého vpravo ústí štôlňa vedúca k Soušskej priehrade. Koryto je pokryté trávou a aj v jeho okolí rastú ihličnaté stromy.|vľavo|náhľad|Bezpečnostný prepad spolu s ústím štôlne k Soušskej priehrade Razenie tejto výpustnej štôlne, ktorá dosahuje dĺžku 1150 metrov a je vedená v nadmorskej výške 810 metrov, prebiehalo súbežne so stavbou priehrady. Štôlňa o priereze 3×3 metre je vyrazená v skale a iba v krátkych úsekoch je opatrená obmurovkou. Kanál je úplne priamy a mierne klesá v smere od západu na východ. Výpustná štôlňa spolu so šúpatkovou vežou bola uložená na betónovom rošte.
Výstavbu priehrady sprevádzali ťažkosti. V dňoch 18. až 20. augusta 1913 zasiahli oblasť intenzívne dažde, ich následkom došlo k poškodeniu rozostavaného diela. Približne v polovici letných prázdnin roka 1914 (26. júla) vypukla prvá svetová vojna, v rakúsko-uhorskej monarchii došlo k inflácii, ktorá si počas stavby vynútila úsporné opatrenia, ktoré sa následne premietli do kvality budovanej priehrady.
Stavba priehrady aj spojovacej štôlne bola dokončená počas septembra 1915, avšak už 1. júna toho roku došlo k jej prvému skúšobnému napusteniu, kedy zadržala vody z letných prívalových dažďov. Náklady na stavbu dosiahli 484 tisíc rakúskych korún. Dňa 18. novembra 1915 prebehla za nepriaznivého počasia kolaudácia priehrady komisiou vedenou Ing. Karlom Podhajským. V rovnaký deň prebehla aj kolaudácia priehrady na Čiernej Desnej.
Pretrhnutie
alt=Pohled do interiéru chodby. Vlevo je vidět kovový uzávěr, v pozadí je vstup do chodby, jíž je vedena kovová roura.|náhľad|Pohľad do šupátkovej veže Svojmu účelu slúžila skolaudovaná priehrada približne desať mesiacov, až do pondelka 18. septembra 1916. Vtedy bola nádrž asi z dvoch tretín naplnená vodou (nachádzalo sa v nej 260 000 m³ vody). Popoludní, v 15.30 hodín, si dvaja náhodne okoloidúci lesní robotníci všimli pramienok vody o hrúbke približne 2 centimetre, ktorý prýštil z telesa hrádze. Na svoj nález ihneď upozornili hrádzneho, ktorý, hoci stav priehrady pred chvíľu kontroloval, si ničoho neobvyklého nevšimol. Okamžite preto volal telefónom do kancelárie Vodného družstva v Dolnom Polubnom, aby ich informoval o situácii. Správca stavby Ing. Emil Gebauer nariadil na priehrade otvoriť oba uzávery. Tento príkaz sa pokúšal hrádzny splniť spolu s robotníkmi. Lenže už v 15.55 tryskala voda tak intenzívne, a zo stále sa zväčšujúceho otvoru metal tlak vody piesok a kamene, že robotníci v strachu o svoje životy miesto opustili, a uzáver tak zostal otvorený len z troch štvrtín.
O 16. hodine dostali poštové úrady obcí nachádzajúcich sa na toku potoka pod priehradou informáciu, aby odovzdali majiteľom hatí a náhonov upozornenie, že teraz "nejaký čas potečie korytom viac vody". Za ďalších 15 minút sa už začala prepadať dlažba na návodnej strane hrádze a do obcí pod priehradou prišlo hlásenie: "Alarmujte hasičov, hrádza sa pretrhla!" Za sedemdesiat minút po spozorovaní pryštiaceho pramienku robotníkmi, teda v čase 16.40 hodín, sa hrádza pretrhla a z priehrady sa otvorom o šírke 18 metrov začala naplno valiť voda. Krátko pred 17. hodinou sa už z lesa začalo ozývať temné dunenie, vrcholky stromov sa chveli a nad nimi sa vznášali oblaky prachu.
alt=Čelní pohľad (z bývalého vzdušného lícu) na pôvodné teleso priehrady po jej pretrhnutí. Z telesa priehrady stojí iba šupátková veža (v strede snímky) a na jeho okrajoch sú pozorovateľné zbytky priehradného valu.|vľavo|náhľad|Pohľadnica zachytávajúca priehradu na rieke Desnej krátko po jej pretrhnutí 18. septembra 1916 Prvým objektom, na ktorý masa vody narazila, bola panská píla s horárňou, pri ktorej sa nachádzali zložené zásoby spracovaného dreva. Objekt voda zmietla tak dokonale, že nebolo možné rozpoznať, kde domy stáli. Tu navyše živlu padol za obeť aj prvý človek, a síce dvanásťročná dcéra majiteľa, ktorá ako jediná zostala doma. Drevo zložené pri píle (o objeme 5 tisíc plnometrov ), ktoré vzala voda so sebou, následne pôsobilo ako baranidlo a spolu s balvanmi, ktoré voda unášala, likvidovalo všetko, čo im stálo v ceste. Ľudia zo svojich domov utekali na okolité stráne a v ohromení sledovali katastrofu. Tí, ktorí z domov neutiekli alebo sa ešte snažili zachrániť niečo zo svojho majetku, za svoju snahu zaplatili životom. Domy aj s ľuďmi sa totiž nárazom povodňovej vlny rúcali ako domčeky z kariet.
Železničná trať a viadukt v dolnej časti Desnej zachytávali časť pevného obsahu, ktorý voda priniesla, a miernili tak jej intenzitu. V Tanvalde (vzdialenom od priehrady približne 8,5 kilometra) už voda zaplavovala "iba" pivnice, odnášala kôlne a ničila vybavenie tunajších tovární. Pozemky blízko rieky zaplavovala voda ešte v Železnom Brode (vzdialenom asi 25 kilometrov) a v Mladej Boleslavi, ktorá je od priehrady vzdialená cca 80 kilometrov, stúpla hladina vody v Jizere o 20 centimetrov.
alt=Pretrhnuté teleso priehrady, ktorým pretekajú vody Bielej Desnej a stojí tu šupátková veža. Celá krajina je zasnežená.|náhľad|Pretrhnutá priehrada s tokom Bielej Desnej (stav v zime 2013) Po asi pol hodine, počas ktorej každú sekundou z priehrady do údolia vytekalo 150 kubických metrov vody, bola priehrada prázdna. Údolie Jizerských hôr, ktorým riečka pretekala, lemovali trosky budov, lúky i záhrady pokryli nánosmi piesku alebo kamenia a po stromoch viseli telá obetí či uhynutých zvierat. Okolo toho zmätene pobehovali ľudia, ktorí sa zháňali po svojich blízkych. Aj počas nasledujúcej noci sa medzi troskami pohybovali svetla sviečok a lampášov, ako ľudia stále pátrali po svojich známych. Nasledujúci deň (19. september) zdravotný oddiel prehľadával oblasť a hľadal obete, ktoré následne premiestňoval do márnice. Do postihnutého územia bol povolený vstup len držiteľom špeciálnych povoleniek. Ďalšieho dňa prišiel do Desnej oddiel 200 ženistov zo 44. maďarského pešieho regimentu, ktorí začali s budovaním nových ciest a mostov. Trosky zas odstraňovali ruskí vojnoví zajatci. Dvadsiateho prvého septembra o 14. hodine sa na miesto nešťastia prišiel pozrieť zemský miestodržiteľ gróf Max Julius Coudenhove, vyjadril postihnutým súcit a prisľúbil im finančnú pomoc. V sobotu 23. septembra 1916 sa od 15.30 konal na cintoríne v Desnej pohreb obetí katastrofy, ktorých bolo celkom 62 (podľa výskumov uskutočnených v 21. storočí kronikárkou z Desnej a uverejnených roku 2015 si však nešťastie vyžiadalo 65 obetí), a o deň neskôr, v nedeľu, sa v meste za účasti tisícov ľudí slúžili smútočné omše.
Následky
alt=Dobová fotografia spolovice strhnutého domu v Desnej|vľavo|náhľad|Obec [[Desná (okres Jablonec nad Nisou)|Desná potom, čo ňou 18. septembra 1916 prešla veľká voda z pretrhnutej priehrady]] Katastrofa popri 65 obetiach na ľudských životoch pripravila o všetok majetok 370 obyvateľov. Celkom 95 rodín zostalo bez prístrešia a 1020 osôb stratilo zamestnanie. Voda totiž úplne zničila 29 obytných domov a 11 brusiarní skla. Popri tom navyše ešte ďalších 69 domov vážne poškodila. Ľudia v celom štáte boli prekvapení mierou katastrofy, ktorá ešte zmnožila dovtedajšie vojnové útrapy obyvateľov, a postihnutým zasielali finančnú pomoc. Ďalšie príspevky prichádzali aj z tovární, od vlády i zo zahraničia. Keď sa o katastrofe dozvedel c. k. dvorný radca Ing. Karel Podhajský, prednosta technického oddelenia c. k. miestodržiteľstva, ktorý na stavbe priehrady vykonával vrchný štátny dozor, spáchal samovraždu zastrelením.
Po konci prvej svetovej vojny došlo kvôli obavám z opakovania katastrofy k vypusteniu Soušskej priehrady, ktorej stavba prebiehala rovnakým spôsobom. Zhodnotil sa stav vypusteného vodného diela a skúmalo sa aj jeho podložie. Technické oddelenie Zemského úradu v Prahe spracovalo projekt a podľa neho sa v rokoch 1924 až 1927 vykonala rekonštrukcia priehrady, počas ktorej sa zvýšila tesnosť zemného telesa aj podložia a zväčšil sa aj objem nádrže pre účinnejšie zachytávanie povodní.
Súdny proces trval 17 rokov a ukončil ho až oslobodzujúci rozsudok Okresného súdu v Tanvalde z 29. septembra 1932. Za príčinu katastrofy súdni znalci označili geologickú poruchu nachádzajúcu sa v takej hĺbke, kde vtedajšie normy už nevyžadovali vykonávať skúšobné sondy.
alt=Balvan na bielom podstavci, do ktorého je umiestená čierna doska s textom „Poutníče – Postůj! Dne 18. září 1916 protrhla se hráz údolní přehrady. Rozpoutané živly proměnily naše chudé, ale krásné údolí v sutiny. 62 obětí na životech, 33 zničených a 69 poškozených domů, 307 osob bez přístřeší. Tento balvan, vlnami připlavený, jest svědkem onoho soudného dne.“|náhľad|Pamätný kameň v Desnej Dňa 10. októbra 1937 bol za hojnej účasti občanov v Desnej odhalený pamätník katastrofy. Má podobu pamätnej dosky osadenej do balvanu, ktorý sem doplavila voda po pretrhnutí priehrady. Na doske je nápis:
Priehrada nebola po katastrofe nikdy obnovená, hoci existovalo celkom päť návrhov riešiacich jej znovupostavenie. Z priehrady doteraz stoja pozostatky pretrhnutej hrádze spolu so šupátkovou vežou, ktorá sa nezrútila. Vody Bielej Desnej, ktoré pôvodne tiekli vpravo od tejto veže, si po katastrofe upravili svoje koryto a teraz vežu obtekajú zľava. Dňa 24. mája 1996 došlo k vyhlásenie lokality za kultúrnu pamiatku Českej republiky.
Nešťastie, ku ktorému na priehrade došlo, je považované za najväčšie nešťastie v histórii českého vodohospodárstva a viedlo k spomaleniu vývoja a stavby sypaných zemných hrádzí po celom svete.
Dôvody pretrhnutia
Za príčinu pretrhnutia býva uvádzaných niekoľko faktorov. Vina sa dávala nevhodne zvolenému materiálu využitému pri sypaní hrádze a spochybňovala sa tiež dostatočnosť hutnenia tohto materiálu, pretože výška hutnených vrstiev (40 centimetrov) sa zdala s ohľadom na hmotnosť používaného hutniaceho valca (3 tony) príliš značná. Súdni znalci tiež vinili vodu, ktorá mala do telesa hrádze vnikať nedostatočne účinným tesnením na návodnom líci priehrady. Ďalší experti prisudzovali príčinu pretrhnutia hrádze podzemným vodám, o čom mali svedčiť nálezy dutín a kanálov vymletých týmito vodami.
alt=V zalesnenej krajine prúdi potok Biela Desná, na ktorého brehu stojí osamotená šupátková veža. Za ňou je viditeľný val hrádze Pretrhnutej priehrady.|vľavo|náhľad|Zvyšky priehrady v roku 2009 Roku 1917 spracoval Ing. Antonín Smrčka analýzu príčin pretrhnutia priehrady, v ktorej identifikoval nedostatky ako v samotnom projekte vodného diela, tak aj počas jeho výstavby. Vedľa nedostatočného zhutňovania ukladaných vrstiev zeminy videl príčiny tiež v malej šírke hrádze v jej základni, ktorá tak umožňovala neprijateľnú rýchlosť presakovania vody v podloží. Problémom mal byť aj chybne zvolený materiál telesa hrádze, ktorý nemal vhodné tesniace parametre. Pochybenie videl tiež v umiestnení výpustného objektu, ktorý pretínal tesnenie hrádze pod vodnou hladinou na návodnej strane. Výpustnej štôlni vytýkal jej založenie na pilotovom rošte, ktorý podľa Smrčka umožňoval nerovnaké sadanie hrádze a výpustnej štôlne, čo zapríčinilo vznik priečnych trhlín v telese hrádze. Navyše, tesniaca štetová stena v návodnej päte hrádze podľa tejto analýzy nemohla byť vodotesná, pretože bola budovaná do kamenistého materiálu, ktorý sa v týchto miestach nachádzal. Za problematické označil tiež hĺbenie ryhy pre výpustnú štôlňu a baranenie pilot pri jej zakladaní, pri ktorom mohlo dôjsť k zvýšeniu priepustnosti zeminy v okolí.
Pri príležitosti 80 rokov od pretrhnutia (roku 1996) spracovala pražská spoločnosť "Stavební geologie – Geotechnika" štúdiu, v ktorej stanovila príčinu havárie priehrady. Vylúčila v nej ako príčinu pretrhnutia predtým uvádzané nedostatočné zhutňovanie nevhodného (príliš priepustného) materiálu použitého pri budovaní telesa hrádze. Naopak, za príčinu označila eróziu v podloží hrádze či na kontakte hrádze s podložím, a tiež eróziu vlastnej hrádze a výpustnej štôlne. Hutnenie materiálu síce nebolo úplne dokonalé, ale sadanie hrádze o 40 až 80 milimetrov nebolo pre hrádzu kritické. Aj priepustnosť (udávaná koeficientom filtrácie hodnotou 10-6 metrov za sekundu) nepredstavovala problém.
Zo štúdie vyplýva, že skalný podklad sa nachádzal v pomerne veľkej hĺbke pod základmi hrádze (minimálne 25 metrov). Priestor medzi hrádzou a touto skalou vyplňovali aluviálne náplavy a eluvia, ktoré sa prejavovali veľkou stlačiteľnosťou. V pozdĺžnej osi údolia ešte navyše prebieha tektonický zlom tvorený horninou majúcou horšie vlastnosti ako okolitý masív. To mohlo zapríčiniť rozdielne sadanie oboch častí hrádze oddelených týmto zlomom. Výpočty ukázali, že sadanie koruny hrádze (o zhruba 300 milimetrov) bolo zapríčinené z takmer 80% stlačením jej podložia. Najväčšie sadanie prebehlo pod šupátkovou vežou (veža s ventilmi) stojacou na výpustnej štôlni a štôlňa následkom toho popraskala. Táto skutočnosť by nemala na pretrhnutie priehrady významnejší vplyv, ak by telesom hrádze pozdĺž štôlne nepresakovala voda. S ohľadom na mocnosť stlačujúceho sa podložia hrádze preukázali výpočty neúčinnosť pilótového roštu, na ktorom bola štôlňa založená, pretože vinou priťaženia od hrádze sadal spolu s hrádzou aj tento rošt. Nemohlo teda dôjsť k odlišnému sadaniu častí hrádze a tým k vzniku trhlín v jej telese, ktoré by umožnili presakovaniu vody, ako sa do tej doby tvrdilo. Problematickým sa teda ukázalo presakovanie vody priepustným štrkovým podložím hrádze, ktoré bolo navyše veľmi úzke, takže sa voda rýchlo dostala z návodnej strany hrádze na vzdušný líc. Vplyvom tohto presakovanie sa už pri nízkych hladinách vody v nádrži začala trhlinami v betóne dostávať do štôlne voda. To viedlo k ešte výraznejšiemu skráteniu priesakovej dráhy vody. Projektantom navrhnuté tesnenie sa tak ukázalo ako nedostatočné a dlhodobo by pravdepodobne aj tak tlak presakujúcej vody nevydržalo.
Štúdia tiež odmieta tézu, že k pretrhnutiu hrádze došlo postupným presakovaním vody telesom hrádze vplyvom jeho nedostatočného zhutňovania počas výstavby. Ak by to tak skutočne bolo, potom by malo dochádzať k postupnému plošnému zamokreniu vzdušného lícu predovšetkým v jeho horných častiach, čo malo spôsobovať postupné zosúvanie podmáčanej zeminy vzdušného svahu, k čomu však v skutočnosti nedochádzalo. Príčinu havárie tak štúdia vidí v absencii dostatočného geotechnického prieskumu, čo malo za následok základné chyby v projekte neuvažujúcom mocnosť stláčanej vrstvy pod základom hrádze spolu s jej nevhodnou priepustnosťou.
Zimovisko netopierov
alt=Netopier Brandtov (Myotis brandtii) ležiaci na drevenej podložke.|náhľad|Jedinec Brandtovho netopiera prezimoval v lokalite medzi rokmi 1980 a 2009 Prepúšťacia štôlňa medzi Soušskou a Pretrhnutou priehradou na Bielej Desnej je zimoviskom netopierov. V stenách štôlne sa vyskytujú vedľa hlbokých štrbín či dutín tiež otvory po vŕtacích tyčiach dosahujúcich rôzne dĺžky a priemeru 3 až 4 centimetrov, ktoré jedincom zaisťujú bezpečný a vhodný úkryt. Po katastrofe nebol kanál v prevádzke a prúdila ním iba priesaková voda. Medzi rokmi 1971 a 1973 prebiehali v štôlni opravy, ktoré do nej zaústili prívod vody zo vzdúvacej hate, ktorá sa vystavala nad zvyškami telesa hrádze pôvodnej priehrady. Voda, ktorá v prípade potreby štôlňou prúdi, tak nadlepšuje stav vody v Soušskej priehrade.
V lokalite bolo zistených celkovo jedenásť druhov týchto cicavcov. Najhojnejší z nich je netopier vodný (Myotis daubentonii), ďalej netopier veľký (Myotis myotis), netopier fúzatý (Myotis mystacinus), netopier svetlý (Plecotus auritus), netopier severný (Eptesicus nilssonii) a netopier nariasený (Myotis nattereri). Vzácnejšie možno pozorovať netopiera Brandtovho (Myotis brandtii), netopiera čierneho (Barbastella barbastellus), netopiera pestrého (Vespertilio murinus), netopiera velkouchého (Myotis bechsteinii) či netopiera pobrežného (Myotis dasycneme). Jedinci tu zimujú aj niekoľko rokov. Najdlhší pobyt bol zaznamenaný u jedinca netopiera Brandtova, ktorý na tejto lokalite strávil viac ako 29 rokov. Vzhľadom na tomu, že netopiere sú zákonom chránené, nie je do štôlne povolený prístup.
Turistika
Priehrada bola po svojom pretrhnutí vyhľadávanou atrakciou, ku ktorej chodili na výlety turisti. U jej päty preto roka 1917 vznikla Krömerova búda, ktorá však bola po roku 1945 vypálená.
Miestom prechádza žltá turistická značka, na ktorej je rozcestník turistických trás pomenovaný "Protržená přehrada". Je tadiaľ tiež vedený náučný chodník vybudovaný pri osemdesiatom výročí pretrhnutia, v roku 1996. Je dlhý 1 kilometer a je na ňom zriadených celkom šesť zastavení osadených informačnými panelmi obsahujúcimi základné informácie o katastrofe doplnenými dobovými fotografiami. Pre záujemcov je dostupná aj turistická známka (číslo 1694) s motívom pretrhnutia priehrady. V marci 2005 došlo v blízkosti hrádze k umiestneniu geocachky označenej GCQE9B a pomenovanej "Protržená přehrada".
Pri príležitosti stého výročia katastrofy (v roku 2016) bolo v pláne miesto zvelebiť a urobiť z neho dôstojnú pripomienku nešťastia. Skupina miestnych nadšencov v spolupráci so starostami okolitých obcí a spoločnosťami Lesy Českej republiky a Povodie Labe chceli vyrúbať stromy rastúce na torze hrádze, opraviť informačné tabule, náučný chodník i chodníky zo smrekových guľatín. Uvažovali aj o vybudovaní mostíku cez Bielu Desnú a o postavení objektu s občerstvením. Finančné náklady na úpravu lokality sa mali podľa odhadov z roku 2013 pohybovať medzi tromi a piatimi miliónmi korún. S plánovanými úpravami sa započalo počas jari roku 2014, kedy drevorubači vyrúbali približne tristo smrekov, ktoré rástli v okolí pôvodnej priehrady a zakrývali tak pohľad na jej dochované torzo. Spolu s tým došlo k výstavbe nového mostíku cez Bielu Desnú a k vybudovaniu päťkilometrového náučného chodníka z Desnej až k priehrade, ktorý začína takmer štvormetrovou zvonicou vytvorenou z kmeňa stromu rezbárom Lukášom Rókom zo Smržovky, do ktorej je vsadený zvon od umeleckého kováča Jaroslava Zívala. Súčasne s tým sa plánovala obnova schátralých informačných tabúľ na náučnom chodníku okolo priehrady. Dňa 22. júna 2015 bola otvorená útulňa v miestach, kde predtým stávala Krömerova búda. Vybudovaný bol aj pamätník všetkým obetiam nešťastia, ktorého podobu navrhli študenti spolu so svojimi učiteľmi zo Strednej umeleckopriemyselnej školy v Jablonci nad Nisou. Tí tiež k výročiu pripravili pamätnú medailu, ktorej bolo vyrobených 200 kusov. V roku 2015 Jaroslav Zeman, starosta Albrechtíc v Jizerských horách, do ktorých katastra torzo priehrady patrí, odhadoval jej návštevnosť na tridsať až päťdesiat tisíc turistov ročne.
Z obcí Albrechtice a Desná vedú k Pretrhnutej priehrade dve zhodne dlhé cesty. Od roku 2016 ich dopĺňa dvanásť drevených sôch z niekoľkých ročníkov Dřevosochání v Desnej. Cestám ich venovalo sedem darcov, ktorí sochy pri akcii vydražili. Výťažok bol použitý na úpravy okolia niekdajšej priehrady. Prvú cestu, ktorá stúpa z Albrechtíc severným smerom k Mariánskohorským búdam, lemujú sochy nazvané Smírčí kříž, Kapr z Protržené přehrady, Skřítek od Protržené přehrady, Páv z Krömerovy boudy alebo Zjevení z Protržené přehrady. Druhú cestu vedúcu z Desnej lemujú sochy pomenované Židle hrázného, Ryba na suchu, Ruka tonoucího či Úprk. K prístupovým cestám boli sochy umiestnené pri úpravách okolia priehrady pri príležitosti stého výročia jej pretrhnutia (2016). V tom istom roku zároveň pracovníci Výskumného ústavu vodohospodárskeho T. G. Masaryka spracovali stokrát zmenšený model priehrady na Bielej Desnej ešte pred jej pretrhnutím.
O rok neskôr, pri 101. výročí udalosti, sa uskutočnil Pochod proti prúdu, ktorý na miesto katastrofy priviedol pútnikov z rôznych miest Jizerských hôr a ich podhorí. Mal tri trasy, a síce z Albrechtíc v Jizerských horách, z Desnej a od turistickej chaty Smědava. Na záver pochodu potom u torza nádrže viedol vojenský kaplán Petr Šabaka spomienkovú bohoslužbu. Autori turistickej akcie, starostovia Albrechtíc Jaroslav Zeman a Frýdlante Dan Ramzer, takto chceli nadviazať a postupne utužovať priateľstvo medzi inak ťažko dostupnými miestami z rôznych strán hôr.
Odraz v kultúre
Roku 2018 vydal Zdeněk Svěrák knihu Strážce nádrže. Pri jej písaní sa nechal inšpirovať osudom dvoch jizerskohorských priehrad, Priehrady Desná a Souš, ktoré ale vo svojom diele pomenoval Magda a Hedviga. Knihu Svěrák koncipoval ako listy správcu nepretrhnutej priehrady Jiřího Smrčka, ktorý stráži existujúce vodné dielo, aby ho nestretol osud druhej priehrady. Jednotlivé listy Smrčka adresuje svojmu nadriadenému, riaditeľovi povodia.
Notre-Dame-de-Mésage
Notre-Dame-de-Mésage je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Isère, v regióne Rhône-Alpes.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Lanslevillard
Lanslevillard je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Savoie, v regióne Auvergne-Rhône-Alpes.
Polohopis
Lanslevillard má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Lanslevillard má 466 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
Maripasoula
Maripasoula je francúzska obec, ktorá sa nachádza v zámorskom departemente a zámorskom regióne Francúzska Guyana.
Polohopis
S rozlohou, Maripasoula je najväčšia francúzska obec. thumb|left
Obyvateľstvo
Maripasoula má 7568 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
Montsinéry-Tonnegrande
Montsinéry-Tonnegrande je francúzska obec, ktorá sa nachádza v zámorskom departemente a zámorskom regióne Francúzska Guyana.
Polohopis
Montsinéry-Tonnegrande má rozlohu.
Obyvateľstvo
Montsinéry-Tonnegrande má 2131 obyvateľov (2009).
Rob Edwards (futbalista, 1982)
Robert Owen Edwards (* 25. december 1982, Telford, Anglicko) je profesionálny futbalový tréner a bývalý hráč, ktorý hral ako stopér. V súčasnosti je trénerom klubu Luton Town, ktorý pôsobí v Premier League.
Edwards začal svoju kariéru v Aston Ville a debutoval medzi seniormi v Premier League. Následne v roku 2004 prestúpil do Wolverhamptonu Wanderers v susedstve Midlands, kde strávil štyri sezóny v Championship. Pomohol Blackpoolu aj Norwichu k postupu do Premier League a v roku 2013 hral za Barnsley v Championship, ale z klubu pre zranenie odišiel. Hral medzinárodný futbal za Wales, debutoval v roku 2004 a vyhral celkovo 15 zápasov. Jeho otec tiež hral za Wales na úrovni U18.
Edwards riadil akadémiu Wolves a dočasne pôsobil v prvom tíme. Následne sa ujal trénovania AFC Telford United a anglického tímu do 16 rokov. Následne trénoval Forest Green Rovers a doviedol ich k postupu do vyššej ligy keď s nimi v sezóne 2021/2022 vyhral EFL League Two. Watford vymenoval Edwardsa za trénera v máji 2022, ale o štyri mesiace neskôr v septembri bol prepustený. Do Luton Town sa pripojil neskôr v tom istom roku a priviedol klub k postupu do Premier League cez play-off.
Začiatky
11. októbra 2013 Edwards vo veku 30 rokov oznámil odchod z profesionálneho futbalu. Stal sa trénerom Wolves do 18 rokov a jeho prvú sezónu vo vedení (2014/2015) považovali miestne noviny Express & Star za veľmi úspešnú. Následne bol povýšený, a pomáhal hlavnému trénerovi seniorov Kennymu Jackettovi na posledné dva mesiace sezóny. Následne sa v lete 2015 stal asistentom trénera na plný úväzok.
25. októbra 2016 bol Edwards vymenovaný za dočasného hlavného trénera Wolves po prepustení Waltera Zengu. Mal na starosti dva zápasy – remízu 1:1 proti Blackburn Rovers, po ktorej nasledovala porážka 2:3 proti Derby. Následne bol do funkcie hlavného trénera vymenovaný Paul Lambert. Edwards ostal v klube v úlohe asistenta trénera prvého tímu až do konca sezóny. Následne z klubu spoločne s Lambertom odišiel.
28. júna 2017 bol Edwards vymenovaný za nového trénera svojho rodného klubu AFC Telford United. The Bucks skončili na 14. mieste v National League Sever, 10 bodov mimo play-off. Edwards odišiel po vzájomnej dohode na konci sezóny.
20. júla 2018 bol Edwards vymenovaný za hlavného trénera Wolverhampton Wanderers U23. Vo svojej prvej sezóne vo vedení ich po prvý raz v histórii priviedol k postupu do Premier League 2 Division 1, najvyššej úrovne mládežníckeho futbalu.
V októbri 2019 Edwards opustil Wolves, aby prevzal „prestížnu úlohu“ v anglickom futbalovom zväze, kde pracoval ako tréner anglickej reprezentácie do 20 rokov. 24. septembra 2020 bol vymenovaný za hlavného trénera anglickej reprezentácie do 16 rokov.
Forest Green Rovers
Edwards následne v januári 2022 po tretíkrát získal ocenenie trénera mesiaca po tom, ako získal 14 bodov zo šiestich zápasov, vrátane výhry 4:0 vonku proti druhým v tabuľke Tranmere Rovers, čím sa posunul s náskokom desiatich bodov na čelo ligy. 23. apríla Forest Green remizoval na ihrisku Bristol Rovers 0:0, a to znamenalo, že po prvýkrát v histórií klub postúpil do League One. Nasledujúci deň bol Edwards vymenovaný za trénera sezóny 2021/2022 EFL League Two na slávnostnom odovzdávaní cien ligy. 11. mája opustil klub po tom ako sa dohodol na prestupe s Watfordom.
Watford
11. mája 2022 bol Edwards vymenovaný za nového hlavného trénera Watfordu, ktorý na konci sezóny 2021/22 prevzal vedenie po Royovi Hodgsonovi. Jeho prvým zápasom bolo 1. augusta domáce víťazstvo 1:0 nad Sheffieldom United.
26. septembra 2022 bol Edwards prepustený z funkcie hlavného po tom ako vyhral iba tri z desiatich ligových zápasov. Watford bol v tabuľke na 10. mieste.
Luton Town
17. novembra 2022 bol Edwards vymenovaný za trénera Luton Town, rivala Edwardsovho predchádzajúceho klubu Watford. Vo svojej prvej sezóne v klube doviedol Luton do Premier League, cez finále EFL Championship play-off po výhrach nad Southamptonom v semifinále a Coventry City vo finále na Wembley.
Hráčske
Blackpool
Trénerské
Forest Green Rovers
Luton Town
Individuálne
Vladimír Šucha
Prof. RNDr. Vladimír Šucha DrSc. (* 20. apríl 1961, Zvolen) je slovenský politik, vedec, vysokoškolský pedagóg a manažér.
Mladosť a štúdium
Narodil sa vo Zvolene, ale na strednú školu musel z politických dôvodov dochádzať do Krupiny. Pri štúdiu geológie začal organizovať kultúrne podujatia a vstúpil do ochranárskeho hnutia Strom života. Podieľal sa na záchrane Čiernohronskej železnice v Čiernom Balogu a banských vodných ekosystémov okolo Banskej Štiavnice.
V roku 1985 ukončil vysokoškolské štúdium na Prírodovedeckej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave, v rovnakom roku absolvoval rigoróznu skúšku.
Kariéra
Počas Nežnej revolúcie pôsobil na Geologickom ústave SAV, kde ho zvolili za predsedu štrajkového výboru a bunky VPN. Ponuku ísť do politiky vtedy odmietol, aby sa sústredil na vedu.
Prepracoval sa medzi svetovú špičku v oblasti výskumu ílov. Bol najmladší držiteľ titulov DrSc. a profesor na Slovensku. Prednášal na Univerzite Komenského, zaoberal sa mineralógiou, prírodnými nano-materiálmi, či dopadmi ťažby na životné prostredie.
David Kozma
David Kozma, prezývaný „Pink Panther“ (* 13. august 1992, Karviná, Česko) je český profesionálny bojovník zmiešaných bojových umení (MMA) súťažiaci vo welterovej váhe (do 77 kg) aktuálne pôsobiaci v organizácii Oktagon MMA.
Osobný život
Od siedmich do sedemnástich rokov sa venoval džudu. Po úprave pravidiel v džude prestúpil na MMA, ktoré mu vyhovovali viac.
Vladimír Šucha
Kariéra
V roku 1995 sa habilitoval, v roku 2002 bol menovaný za profesora, čím sa stal najmladším profesorom na Slovensku.
David Kozma
Osobný život
Hoci je profesionálnym zápasníkom, privyrába si ako nočný strážca. Tvrdí, že sa v uliciach nikdy nebil a zápasy berie ako súťaženie.
Vladimír Šucha
Práca v Eurokomisii
Od roku 2006 pracoval pre Európsku komisiu v Bruseli. Do roku 2012 pôsobil ako riaditeľ direktoriátu pre vzdelávanie a kultúru, následne sa stal zástupcom generálneho riaditeľa Spoločného výskumného centra Európskej komisie, ktoré poskytuje vedecké podklady k novej európskej legislatíve. V roku 2014 sa stal jeho generálnym riaditeľom.
David Kozma
Osobný život
Svoju prezývku má už od mala. Rád totiž nosil ružovú farbu a bol - podľa svojich slov - „šampónik“.