cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Dejiny Uruguaja
Prvé demokratické vlády
Nová demokratická vláda už nebola v rámci zahraničnej politiky výrazne proamerická, ako vlády počas vojenského vplyvu. Prezident Sanguinetti dokonca vyjadril solidaritu s Kubou, ktorá bola vystavená americkému embargu. Napriek tomu sa však nedá konštatovať obrátenie zahraničnej politiky na protiamerickú stranu, keďže Uruguaj zostal v podstatných otázkach stále proamerický, avšak nie až tak výrazne ako pred tým. V roku 1989 sa konali nové voľby. Víťazom sa pre zmenu stala Národná strana a jej kandidát na prezidenta Luis Alberto Lacalle. Ten sa 1. marca 1990 ujal úradu prezidenta. Keďže však Národná strana nezískala vo voľbách absolútnu väčšinu, vytvorila koaličnú vládu so stranou Colorado. Prezident Lacalle čelil v minulosti pokusu o atentát, ktorý však nebol úspešný. Nová vláda presadila reformu daní, ktorá znamenala zvýšenie daňovej záťaže. V tomto období sa Uruguaj stal jedným zo zakladajúcich členov juhoamerickej obchodnej organizácie Mercosur. Ekonomické reformy sa však vláde nepodarili podľa jej predstáv, keďže v roku 1992 odmietli občania snahu vlády o privatizáciu štátnych podnikov.
Pokus o stabilizáciu a nové konflikty
vpravo|náhľad|Generál [[Venancio Flores viedol nové povstanie proti vláde a pričinil sa o návrat strany Colorado k moci.]] Po vojne sa v novembri 1851 uskutočnili nové voľby. Tým sa malo ukončiť dvojvládie, nakoľko obe bojujúce strany počas konfliktu vytvorili vlastnú vládu s vlastným prezidentom. Na novom prezidentovi sa dohodli obe hlavné politické strany a stal sa ním Juan Francisco Giró z Národnej strany. Ten sa funkcie ujal 1. marca 1852. Hlavnou úlohou nového prezidenta bolo uzmierenie bývalých nepriateľov, no predovšetkým obnova vojnou poničeného štátu, ktorý nemal prakticky žiadne finančné zdroje. K tomu sa pridal aj veľký úbytok obyvateľstva, ktoré pred vojnou odišlo do susedných štátov. Koniec uruguajskej občianskej vojny nastal vďaka významným ústupkom v prospech Brazílie a Argentíny, ktoré však Uruguaj výrazne znevýhodňovali. Nový prezident sa preto ako diplomat pokúsil so susedmi vyjednávať, no neúspešne. Hlavná oblasť ekonomiky štátu, teda chov dobytka, bola kvôli vojne a zmluvnému zvýhodneniu brazílskych chovateľov, vo veľmi zlom stave. Jediným príjmom Uruguaja sa tak stal zmluvne dohodnutý príspevok od Brazílie, čo iba prehĺbilo podriadenosť Uruguaja na jeho susedoch. Úpadok štátu bol až taký veľký, že kriminalita sa prakticky dostala až na úroveň z čias Banda Oriental, kedy sa sem presúvali kriminálnici z celého regiónu. Moc tak získavali tí vodcovia (caudillos), ktorí dokázali reálne chrániť svoje záujmy a obyvateľov. Bezpečnostná situácia sa natoľko zhoršila, že v júli 1853 sa medzi sebou stretli v boji uruguajské vojsko a uruguajská národná garda. V septembri 1853 stratil prezident Giró aj zvyšky autority a požiadal o azyl na francúzskom veľvyslanectve. K moci sa dostal generál Venancio Flores, ktorý vytvoril novú vládu. Inšpiroval sa v histórii susednej Argentíny a vytvoril triumvirát. Okrem Floresa ho tvorili ešte bývalí nepriatelia z občianskej vojny Fructuoso Rivera a Juan Antonio Lavalleja. Avšak keďže obaja zomreli v priebehu krátkej dobe v rokoch 1853 a 1854, získal moc sám Flores.
Dôvody konfliktu
V priebehu mája 1810 bola chunta v Seville donútená pred Francúzmi odísť do Cádizu. To bola zámienka, na ktorú čakali mnohí obyvatelia Buenos Aires, ktorí žiadali autonómiu. Na miestokráľovi Cisnerosovi si vynútili zvolanie cabilda (mestskej rady). Zasadanie Cisneros zvolal na 22. mája 1810. Tu obyvatelia odhlasovali vytvorenie vlastnej chunty, ktorá neuznávala autoritu novej vlády z Cádizu. Na čelo chunty bol dosadený miestokráľ Cisneros. O krátky čas však bol Cisneros z čela vlády odvolaný. Udalosti v Buenos Aires sa nepozdávali španielskej vláde, ktorá v roku 1811 presunula hlavné mesto miestokráľovstva do lojálneho Montevidea a na čelo dosadila Francisca Javiera de Elía. Nový miestokráľ okamžite vyhlásil Buenos Aires a jeho vládu za zradcov.
Návrat strany Colorado a nástup Tupamaros
Na katastrofálnu bezpečnostnú situáciu zareagovala vláda, ktorá pristúpila na tvrdé represie. Tieto sa zamerali proti celej opozícii ako celku, teda nie iba proti gerilovým skupinám, ktoré skutočne spôsobovali problémy. Na tieto reštrikcie zareagovala opozícia zjednotením, kedy sa všetky menšie opozičné strany spojili do tzv. Širokého frontu (Frente Amplio). Nová strana mala radikálny ľavicový program. V roku 1971 sa uskutočnili nové voľby. Za stranu Colorado kandidoval Juan María Bordaberry, ktorý následne voľby vyhral. Na čele neúspešnej Národnej strany bol Wilson Ferreira Aldunate, ktorý síce osobne získal najviac hlasov, no jeho strana v celkovom súčte s červenými prehrala. Veľkú podporu však získala aj ľavicová Široká fronta. Nová vláda však od začiatku čelila problémom, ktoré de facto zdedila. Nasledovali viaceré stávky. Na tieto reagovala vláda vyhlásením výnimočného stavu.
Pokus o stabilizáciu a nové konflikty
Keďže Flores nemal silu na to, aby bez spojencov presadil svoje záujmy, obrátil sa na Brazíliu so žiadosťou o podporu. Brazília skutočne vyslala do Uruguaja armádu na podporu Floresa. Na to reagovali obe hlavné politické strany, ktoré sa začali štiepiť a z bývalých nepriateľov sa stali spojenci v dvoch nových stranách. Časť vytvorila Liberálnu úniu (Unión Liberal) a časť sa združila v tzv. Dohode o jednote (Pacto de la Uníon). Tieto pokusy však vydržali iba krátko, lebo bývalí nepriatelia spolu nedokázali reálne fungovať v rámci jednej strany. Po krachu týchto projektov sa všetci vrátili do svojich bývalých strán. Flores chcel predísť novému konfliktu a rozhodol sa dohodnúť s Oribem na mene nového prezidenta. Obaja sa zhodli, že prezidentom sa stane Gabriel Antonio Pereira. Pereira bol kompromisný kandidát a účastník Artigasových bojov za nezávislosť. V roku 1858 sa prezidenta pokúsil zvrhnúť generál César Díaz zo strany Colorado, no bol neúspešný, keď prehral v bitke pri Quinteros. Revolucionári boli bez súdu popravovaní, čo vyvolalo v krajine nové napätie. Strana Colorado následne využívala popravy po bitke pri Quinteros ako zámienku pri svojom ďalšom politickom boji.
Prvé konflikty s Portugalcami a založenie Montevidea
Napriek negatívam však Banda Oriental získala významné postavenie z dôvodu, že tvorila hranicu medzi Španielskom a Portugalskom. Portugalci využili, že Španieli obsadzovali región iba veľmi pomaly a navyše tu nemali dostatočnú autoritu. Na južnom pobreží Banda Oriental tak v roku 1680 založili osadu Colonia del Sacramento. Keďže sa táto osada nachádzala prakticky oproti Buenos Aires, teda centru španielskej vlády v oblasti, rozhodli sa Španieli hneď v roku 1681 novú osadu obsadiť a vyhnať Portugalcov na sever. Útok viedol guvernér Río de la Plata José de Garro. Tento bol úspešný, zajal portugalského guvernéra a následne vyhnal Portugalcov. Ako reakciu Portugalci pohrozili Španielsku vojenským konfliktom, na čo Španieli ustúpili a Portugalci sa tak mohli v roku 1683 znova vrátiť do Colonia del Sacramento, ktoré sa stalo pašeráckym centrom oblasti. Avšak následne sa počas vojny o španielske dedičstvo pridali Portugalci na stranu, ktorá bojovala proti Španielom. Španieli tak zorganizovali novú výpravu, ktorá Portugalcov znova vyhnala z Colonie del Sacramento. Po skončení tejto vojny bol podpísaný tzv. Utrechtský mier, ktorý osadu opätovne vrátil Portugalsku.
Španieli sa tak dostali do situácie, keď priamo oproti ich najvýznamnejšiemu prístavu v regióne, fungoval nepriateľský prístav, ktorý jednak poskytoval útočisko pirátom, no predovšetkým podporoval nelegálny obchod a pašovanie do celej oblasti Río de la Plata a bol východiskovým bodom pre možný útok na Buenos Aires. 22. novembra 1723 portugalský poľný maršal Manuel de Freitas da Fonseca postavil pevnosť Montevieu na mieste súčasného mesta Montevideo. Toto sa už Španieli rozhodli riešiť okamžite a z Buenos Aires bola vyslaná vojenská výprava. Túto zorganizoval španielsky guvernér Bruno Mauricio de Zabala. 22. januára 1724 prinútili Španieli Portugalcov opustiť danú oblasť a začali osídľovať miesto, kde dnes stojí Montevideo, najprv so šiestimi rodinami, ktoré prišli z Buenos Aires. No už čoskoro potom prišli rodiny z Kanárskych ostrovov, ktorých miestni nazývali "guanches", "guanchos" alebo "canarios". Následne došlo k posilneniu vojenskej posádky, aby sa zabránilo návratu Portugalcov. Nové mesto dostalo názov San Felipe y Santiago de Montevideo.
Pokus o stabilizáciu a nové konflikty
V roku 1860 sa konali ďalšie voľby. Prezidentom sa stal Bernardo Prudencio Berro z Národnej strany, ktorý tak nahradil neúspešného Pereiru. Ten sa rozhodol krajinu stabilizovať tým, že zakáže obe najsilnejšie politické strany. Tie považoval za hlavnú a jedinú príčinu nestability Uruguaja. Nový prezident začal postupne situáciu v krajine zlepšovať a stabilizovať. Proti Berrovi však povstal Venancio Flores, ktorý si ako zámienku vybral pomstu za popravy po bitke pri Quinteros. V skutočnosti však tieto nespáchali priaznivci Národnej strany, ale vojaci pravidelnej armády na rozkaz vlády nestraníka Pereiru. Flores si získal podporu Argentíny, ktorá mu dokonca poskytla vojnovú loď. Flores sa vylodil v Uruguaji, čím začal nový konflikt. Prezident Berro hľadal podporu v Paraguaji. Lenže tým sa uruguajský konflikt stal znova medzinárodným tak ako pred tým. Paraguaj mal totiž v danom období spory s Argentínou a Brazíliou o územia a otázky voľnej plavby po riekach. Flores si tak získal aj podporu Brazílie, ktorej sľúbil ešte väčšie výhody, než mala. Guvernér Buenos Aires (a neskôr argentínsky prezident) Bartolomé Mitre mal taktiež záujem na potlačení paraguajského vplyvu a tiež začal podporovať Floresa. Berro však svoje plány nestihol uskutočniť, keď bol 1. marca 1864 nahradený novým prezidentom Atanasiom Cruz Aguirrem. Floresa následne Brazílčania podporili blokádou dôležitej rieky Uruguaj. Prezident Aguirre ako odpoveď vyhlásil dohodu s Brazíliou z roku 1851 za neplatnú. Aguirre vydržal vo funkcii necelý rok, keď ho nahradil Tomás Villalba. Flores však mal už v tej dobe veľkú silu a tak bol prezident Villalba prinútený pristúpiť na mierovú zmluvu s Brazíliou. Túto však už za Uruguaj podpísal Venancio Flores, ktorý sa stal vo februári 1865 s podporou Brazílie novým prezidentom Uruguaja. To znamenalo návrat strany Colorado k moci, ktorú si udržala až do polovice 20. storočia.
Tridsaťtri orientálcov
vľavo|náhľad|Tridsaťtri orientálcov sa pričinilo o konečné získanie nezávislosti Uruguaja. vpravo|náhľad|[[Juan Antonio Lavalleja bol jedným z vodcov boja za nezávislosť, neskôr sa stal dočasným guvernérom Uruguaja.]] Portugalci tak vládli nad Banda Oriental prakticky bez odporu. Sústredili sa však hlavne v Montevideu, takže zvyšok územia nemali pod priamou stálou kontrolou. V júli 1821 oficiálne odobril portugalskú okupáciu kongres v Montevideu a vyhlásil vytvorenie tzv. Provincie Cisplatina ako súčasti Portugalska. V roku 1822, po tom, čo vzniklo nezávislé Brazílske cisárstvo, sa táto provincia stala jeho súčasťou. Aj v Brazílii však ešte niekoľko rokov prebiehala vojna za nezávislosť s bývalou európskou materskou krajinou. Táto vojna za nezávislosť sa čiastočne preniesla aj do provincie Cisplatina. Bývalý portugalský guvernér Montevidea Carlos Frederico Lecor sa pridal k bojovníkom za nezávislosť Brazílie a začal so svojim vojskom obliehať Montevideo, ktoré nakoniec v roku 1824 portugalskí rojalisti opustili. Zmena vlády Portugalcov za Brazílčanov však znamenala zmenu správania sa vládcov voči obyvateľstvu v provincii Cisplatina. Bol zavedený tvrdý vojenský režim, ktorý znamenal veľké represie. To znova zvýšilo počet ľudí, ktorí volali po opätovnej nezávislosti.
Vodcovia hnutia za nezávislosť však žili v exile v Buenos Aires. Na ich čele stáli Juan Antonio Lavalleja a Manuel Oribe, obaja bývalí Artigasoví dôstojníci. Títo zorganizovali malú vojenskú výpravu, ktorá dostala pomenovanie Treinta y Tres Orientales, teda Tridsaťtri orientálcov, resp. Tridsaťtri východniarov. Toto meno dostala skupina z dôvodu nízkeho počtu členov, ktorých bolo skutočne iba niekoľko desiatok, v skutočnosti však viac ako tridsaťtri. Túto skupinu tvorilo 21 členov pochádzajúcich z Banda Oriental, zvyšok boli ľudia z iných regiónov Río de la Plata a niekoľko bývalých čiernych otrokov. K tejto skupine sa nakoniec pridal aj Fructuoso Rivera, ktorý bol najskôr Artigasov dôstojník, no neskôr spolupracoval s Portugalcami. V roku 1825 sa táto skupina vylodila na pobreží Banda Oriental. Medzi miestnymi obyvateľmi si myšlienka získania slobody na Brazílii získala takú podporu, že tridsaťtri orientálcov sa veľmi rýchlo rozrástlo na skutočnú armádu, ktorá už v polovici roka 1825 dokázala zahájiť obliehanie samotného Montevidea. Už v júni 1825 došlo k vytvoreniu novej chunty, ktorú viedol Manuel Calleros. Následne bolo 25. augusta 1825 zvolané zhromaždenie, na ktorom bola vyhlásená nezávislosť Banda Oriental a opätovné pripojenie tejto provincie k Spojeným provinciám La Platy. Do týchto udalostí sa rozhodli zapojiť aj Briti, ktorí mali v oblastí vlastné záujmy, ktoré spočívali v snahe nepripustiť regionálnu dominanciu ani Spojených provincii a ani Brazílie. Banda Oriental mala podľa ich predstáv slúžiť ako zóna, ktorá bude pod ich vplyvom a bude vyvažovať silu oboch susedných štátov podľa britských predstáv. Briti taktiež považovali Montevideo za vhodné miesto, z ktorého by mohli posielať svoje tovary do celého regiónu.
Vojenské vlády
Novým prezidentom sa 18. novembra 1886 stal Máximo Tajes. Tajes umožnil opozícii pracovať na návrate k civilnej vláde. Nový prezident sa stal na rozdiel od Santosa pomerne populárny, keďže okrem skončenia represii, začali do krajiny prichádzať nové zahraničné investície. To znamenalo zakladanie množstva nových spoločností a aj bánk, čo konečne pomohlo ekonomike Uruguaja.
José Gervasio Artigas a boj za nezávislosť
V roku 1813 sa malo uskutočniť zasadnutie tzv. zhromaždenia roku 13 (Asamblea del Año XIII). Tu vyslal Artigas zástupcov z Banda Oriental, ktorí priniesli tzv. inštrukcie z roku 13, ktoré predstavovali ním navrhovaný projekt federálneho usporiadania Miestokráľovstva Río de la Plata bez prisahania vernosti španielskemu kráľovi, teda fakticky nezávislosť. Banda Oriental nebola v zmysle tohto návrhu ochotná jednať o inom usporiadaní, pričom súčasťou návrhu bola aj požiadavka, aby hlavné mesto nebolo Buenos Aires. To vyvolalo veľký nesúhlas v rámci zhromaždenia, najmä však zo strany zástupcov Buenos Aires. Práve toto je začiatok konfliktu medzi federalistami a unitaristami (centralistami). Artigasove návrhy tak boli jasne odmietnuté, ten tak stiahol svoje vojsko od Montevidea, na základe čoho bola na neho vypísaná v Buenos Aires odmena a bol zbavený všetkých hodností a vyznamenaní. Buenos Aires sa dostalo do vojenského stretu s Artigasom a jeho spojencami. Artigas mal však veľkú podporu nie len v Banda Oriental, ale i v iných provinciách Spojených provincii La Platy. V roku 1814 Montevideo aj bez Artigasovej účasti padlo, čo znamená koniec španielskej nadvlády nad oblasťou Río de la Plata. Na začiatku roka 1815 v bitke pri Guayabos vyhral Artigas nad vojskom Buenos Aires. Následne jeho oddiely obsadili aj Montevideo, kde sa nestretli so žiadnym odporom, pretože vojsko Spojených provincii radšej ustúpilo, keďže predchádzajúce bitky jasne prehralo. Artigas tak získal kontrolu nad celým územím Banda Oriental. K Artigasovi sa pridali aj niektoré provincie Spojených provincii a spoločne vytvorili tzv. Federálnu ligu, čo znamenalo ich odtrhnutie sa od Spojených provincii.
José Batlle y Ordóñez a jeho vlády
1. marca 1907 sa novým prezidentom stal Claudio Williman. Batlle y Ordóñez následne odcestoval do Európy, kde sa snažil získať nové skúsenosti, ktoré by využil pri svojej ďalšej prípadnej vláde. Nový prezident podporoval zahraničných investorov, hlavne britské železničné spoločnosti. Na presadenie ich záujmov bez problémov potlačil aj stávky robotníkov. S ľavicovými politikmi sa vysporiadal tak, že niektorých vyhostil z krajiny a iných nechal zavrieť do väzenia. Aj keď prezident Williman nesúhlasil s mnohými reformami svojho predchodcu, väčšinu z nich presadil práve on, keďže Batlle y Ordóñez to počas svojej vlády nestihol.
Banková kríza a príchod ľavice k moci
vpravo|náhľad|[[Tabaré Vázquez vyhral v roku 2004 prezidentské voľby a ukončil tak vládu dvoch tradičných politických strán v Uruguaji.]] Jorge Batlle sa ujal funkcie 1. marca 2000. Rovnako aj tento prezident Batlle začínal ako novinár, kde si postupne vybudoval svoje meno. Batlle bol výrazne proamerický, čo sa prejavilo aj na jeho zahraničnej politike. Vďaka tomu dosiahol nárast export Uruguaja do USA, čo sa pred tým nedarilo. V roku 2002 však musel Uruguaj čeliť novej kríze. Túto však nevyvolal samotný Uruguaj, ale susedná Argentína, kde pred tým začala veľká hospodárska kríza, ktorá vyvrcholila zmrazením bankových účtov a následným štátnym bankrotom. Keďže si Argentínčania nemohli svoje peniaze vyberať v Argentíne, začali cestovať do susedných štátov. Práve do Uruguaja mieril najväčší počet Argentínčanov, čím sa banková kríza v roku 2002 presunula aj do Uruguaja. To malo za následok nie len veľké ekonomické problémy Uruguaja, ale aj zhoršenie vzťahov s Argentínou, keďže Batlle ostro kritizoval vtedajšieho argentínskeho prezidenta Eduarda Duhaldeho za neschopnosť jeho vlády riešiť vlastné problémy. Všetky pôvodné plány prezidenta Batlleho skončili so začiatkom bankovej krízy, kedy väčšina bánk nemala zrazu žiadne peniaze, niektoré dokonca úplne skrachovali. Prezident Batlle síce kritizoval argentínskych predstaviteľov, no jeho vláda voči hrozbe, ktorá sa vzhľadom na počet argentínskych klientov uruguajských bánk dala predpokladať, prakticky vôbec nezasiahol. Keď banková kríza vrcholila, rozhodla vláda na týždeň zatvoriť všetky banky. Kríza (na rozdiel od Argentíny) však neprerástla do násilností. Aby vláda vyriešila problémy, požičala si peniaze v USA. Vláda následne vďaka tomu prijala nový zákon, ktorý mal riešiť vzniknuté bankové problémy. Tento síce znemožňoval Uruguajcom vybrať si svoje peniaze naraz, no garantoval im, že o svoje peniaze neprídu. Napriek tomu, že Uruguaj sa vyhol veľkým problémom, aké postihli Argentínu, nezamestnanosť sa výrazne zvýšila a znova sa zvýšil aj podiel chudobných v spoločnosti. V roku 2004 sa konali nové prezidentské voľby. Po bankovej kríze sa popularita prezidenta Batlleho a jeho strany Colorado výrazne prepadla. Kandidát červených dostal vo voľbách iba 10% hlasov, čo bol rekordný prepad popularity pre Colorado. Národná strana síce získala oveľa viac % ako pred tým, no obsadila iba druhé miesto. Voľby vyhral Tabaré Vázquez, kandidát ľavicovej Širokej fronty, ktorý tak ukončil viac ako 170 rokov trvajúcu vládu dvoch tradičných (skôr pravicových) politických strán.
Vláda Národnej strany (1959-1967)
Uruguaj sa tak dostal do veľkej krízy, keďže projekty oboch najväčších strán stratili dôveru verejnosti. Obe strany tak začali hľadať nové politické filozofie, ktoré by prestavili voličom. Strana Colorado sa tak stala pravicovou liberálnou stranou. K liberalizmu sa nakoniec priklonila aj Národná strana. Aby odbory dokázali lepšie presadzovať svoje záujmy, spojili sa do jednej veľkej organizácie CNT. Svoje pozície však začali posilňovať aj ľavicové strany, no hlavne ľavicové myšlienky. Z tých vzniklo najznámejšie uruguajské gerilové hnutie Tupamaros, teda Hnutie národného oslobodenia (Movimiento de Liberación Nacional-Tupamaros). Jednalo sa o radikálne marxistické hnutie, ktoré verilo v ozbrojený boj, ktorý by viedol k zmenám v spoločnosti k socializmu. Toto situáciu iba zhoršilo. Výsledkom bolo odmietnutie systému kolektívnej vlády. V roku 1966 tak v referende Uruguajci odhlasovali prijatie novej ústavy, ktorá znamenala návrat k prezidentskému systému a koniec kolektívnej vlády. Súčasne sa konali aj voľby, po ktorých sa k moci dostala späť strana Colorado. 1. marca 1967 sa tak prezidentom stal Óscar Diego Gestido zo strany Colorado.
Koniec vlády strany Colorado
Prvá Národná vládna rada sa ujala funkcie 1. marca 1952, čo znamenalo, že prezident Martínez Trueba bol vo funkcii iba jeden rok. V skutočnosti však Martínez Trueba vládol krajine ďalej do roku 1955, keďže prvej vládnej rade predsedal práve Martínez Trueba. Prví skutočne priamo volení členovia tejto rady mali byť zvolení až v roku 1954 v priamych voľbách. V susednej Argentíne sa na začiatku 50. rokov 20. storočia zhoršovala situácia prezidenta Juana Peróna, ktorý v snahe upevniť si moc pristupoval k represiám. Montevideo sa tak stalo cieľom mnohých opozičných predstaviteľov, ktorí tu hľadali útočisko pred Perónom. Perón tak zakázal Argentínčanom navštevovať Uruguaj a vzájomné vzťahy sa začali výrazne zhoršovať. Uruguajskí predstavitelia sa z obavy pred Perónom obrátili na Spojené štáty, s ktorými podpísali dohodu o vojenskej pomoci. Hrozbou pre Uruguaj však nebola Argentína, ale neschopnosť Uruguaja vysporiadať sa s narastajúcimi ekonomickými problémami. Stále sa znižujúca miera exportu a neustále oslabovanie pesa viedlo ku krachom viacerých veľkých podnikov. To zvýšilo nezamestnanosť. V roku 1954 sa uskutočnili voľby a následne od roku 1955 začala fungovať vládna rada. Prvým prezidentom na rok sa stal Luis Batlle Berres. V ďalších ročných mandátoch ho nasledovali Alberto Fermín Zubiría, Arturo Lezama a Carlos Fischer. Ani nový orgán nezastavil ekonomický úpadok Uruguaja. Európa sa postupne spamätávala z vojny a začala masívne dotovať svoje poľnohospodárstvo, čo situáciu Uruguaja zhoršilo ešte viac. Vláda sa preto ešte viac snažila podporiť priemysel, no to sa jej vôbec nedarilo. To začala využívať armáda, ktorá postupne preberala kontrolu nad niektorými priemyselnými odvetviami, aby si zaistila väčší vplyv. Nasledovalo tlačenie nových peňazí a zvýšenie inflácie. Nespokojnosť obyvateľstva výrazne narástla, čo spôsobilo prvé konflikty medzi rôznymi spoločenskými triedami. Bohatí, obchodníci, priemyselníci a statkári obviňovali vládu, že nezasahuje proti odborom, naopak odbory obviňovali vládu, že robotníkom nepomáha a žiadali vyššie mzdy. To využila Národná strana, ktorá vláde strany Colorado začala vyčítať dôsledky ľavicových opatrení. V roku 1958 sa uskutočnili nové voľby. Národná strana ťažila zo zlej situácie a dokázala vyhrať voľby s programom, ktorý sľuboval koniec ľavicovej štátnej politiky voči Uruguajcom.
Vláda Národnej strany (1959-1967)
vpravo|náhľad|[[Daniel Fernández Crespo (vľavo) bol jedným z prezidentov druhej vlády Národnej strany.]] Veľké ekonomické a sociálne problémy Uruguaja pomohli Národnej strane dostať sa k moci prvýkrát od roku 1865. Po prehratých voľbách bola strana Colorado rozdelená na dve skupiny, konzervatívnu a ľavicovú batllistickú. Najväčšiu popularitu si získal člen vedenie Národnej strany Benito Nardone. Aj on, podobne ako Batlleovci, budoval svoju politickú kariéru najprv v médiách, konkrétne v rozhlase. Vďaka svojim rozhlasovým vystúpeniam si získal veľkú popularitu predovšetkým na vidieku, pretože kritizoval reformy a skupiny, ktoré mali negatívny vplyv na poľnohospodárstvo a chov dobytka. Aj Národná strana vládla v rámci Národnej vládnej rady. Prvým prezidentom na rok sa v roku 1959 stal Martín Echegoyen, toho nasledovali postupne Benito Nardone, Eduardo Víctor Haedo a Faustino Harrison. Nová vláda sa podľa tradície Národnej strany zameriavala viac na vidiek, teda na poľnohospodárstvo, no najmä na chov dobytka. Chovatelia žiadali devalváciu meny, aby mohli dosiahnuť lepšiu konkurencieschopnosť na zahraničných trhoch. V skutočnosti však dobytkári zaostávali hlavne pre zastarané metódy. Proti uprednostňovaniu vidieka sa však postavilo mesto, obchodníci a priemyselníci. Národná strana sa tak dostala do rovnakých problémov, aké mala pred tým strana Colorado, teda neschopnosti vyhovieť všetkým častiam spoločnosti. Žiadne opatrenie nepomohlo a ekonomika bola stále v zlom stave, zahraničný obchod bol stále nevyrovnaný v neprospech Uruguaja a dlh krajiny sa ešte zvýšil. Na druhej strane sa podarilo znížiť infláciu a naštartovať ekonomický rast.
Občianska vojna
27. marca 1845 sa uskutočnila ďalšia významná bitka, keď sa pri India Muerta stretol Rivera a vojsko Argentínskej konfederácie na čele ktorého stál Justo José de Urquiza. Argentínčania Riverove vojsko drvivo porazili a Rivera musel utiecť do Brazílie. Obyvateľstvo už bolo dlhým konfliktom unavené a krajina ekonomicky úplne zdecimovaná. Rosas začal navyše vyjednávať s Francúzmi (ktorí podporovali obranu Montevidea). Uruguajskí obrancovia Montevidea tak začali rokovať s Brazílčanmi o možnej podpore. Obe strany spolu skutočne podpísali zmluvu v roku 1851. Táto zmluva bola pre Uruguaj veľmi nevýhodná, nakoľko Brazília získala niektoré územia patriace Uruguaju a mohla si tiež na jeho území vybudovať pevnosti s vojenskou posádkou. Zahraničné mocnosti tak začali rozhodovať o ďalšej existencii uruguajského konfliktu. Obe bojujúce strany museli pod tlakom svojich zahraničných spojencov urobiť ústupky a pristúpili k prímeriu. Aby sa predišlo budúcim konfliktom, bol výsledok občianskej vojny zmluvne spísaný tak, aby nikoho neurazil. Oribe dostal zmluvne potvrdené, že bojoval za nezávislosť Uruguaja proti európskym mocnostiam. Riverovi stúpenci na druhej strane dostali taktiež zmluvne potvrdené, že bojovali za nezávislosť Uruguaja proti Rosasovi. Keďže však konflikt skončil porážkou Oribeho spojenca Rosasa, občiansku vojnu v Uruguaji vyhrala strana Colorado, no už bez Riveru.
Banková kríza a príchod ľavice k moci
Prezidentom sa Tabaré Vázquez stal 1. marca 2005. Tento pochádzal z robotníckej rodiny, na štúdium medicíny si musel privyrábať ako robotník. Vázquez sa zameral na pomoc chudobným, zlepšenie sociálnej situácie v krajine a rozvoj školstva. Jeho ľavicová vláda sa okrem toho zamerala aj na zrovnoprávnenie nezosobášených rodín s deťmi s tradičnými rodinami. Vláde sa podarilo výrazne znížiť nezamestnanosť vďaka rôznym rekvalifikačným programom a podpore zamestnanosti. Vázquez postupne presadil obnovenie vyšetrovania zločinov poslednej vojenskej vlády. Vyšetrovanie nakoniec viedlo k odsúdeniu niektorých čelných predstaviteľov režimu, vrátane dvoch vtedajších prezidentov. Na medzinárodnej scéne prestala ľavicová vláda s výraznou proamerickou politikou Uruguaja a zamerala sa na spoluprácu s ostatnými ľavicovými vládami v Latinskej Amerike. Nedá sa však povedať, že Vázquez bol ľavičiarom klasického latinskoamerického typu, keďže vychádzal aj z tradície západnej ľavice. Preto aj odklon od proamerického zamerania bol iba mierny, keďže pre Uruguaj sú Spojené štáty stále veľmi dôležitým partnerom (najdôležitejším obchodným partnerom). Vzťahy so susednou Argentínou sa nezlepšili ani počas vlády Vázqueza, naopak v roku 2006 poznačili vzájomné vzťahy veľké blokády vzájomných hraníc zo strany argentínskych demonštrantov. Títo protestovali proti ekologickému ohrozeniu rieky Uruguaj, ktorého sa podľa ich názoru Uruguaj dopúšťal. Veľkú domácu nespokojnosť vyvolali Vázquezove rozhodnutia, ktorými udelil široké amnestie. Súčasne s tým vzrástla v Uruguaji aj kriminalita, keďže bezpečnostné zložky boli za jeho vlády finančne poddimenzované. V roku 2009 sa uskutočnili nové voľby. Tu však vzhľadom na ústavné obmedzenie opakovaného mandátu po sebe nemohol Vázquez napriek veľkej popularite kandidovať. Široká koalícia napriek tomu jednoznačne vyhrala, úspešným prezidentským kandidátom sa stal jej člen José Mujica.
1. marca 2015 sa tak Tabaré Vázquez vrátil do úradu prezidenta.
José Mujica sa prezidentom stal 1. marca 2010. Mujica bol v minulosti aktívnym členom teroristickej skupiny Tupamaros, kvôli čomu bol 15 rokov vo väzení. Niekoľkokrát bol postrelený. Hneď na počiatku svojej vlády zaujal rozhodnutím, že sa odmietol presťahovať do prezidentského paláca a rozhodol sa dávať 90% svojej mzdy chudobným. So svojou manželkou zostali žiť na malej farme a vlastnia iba veľmi skromný majetok. Mujica vytvoril vládu z celého spektra, ktoré tvorí Široký front. Do vlády sa tak dostali aj členovia komunistickej strany. Na konci roka 2011 rozhodol prezident Mujica o zákaze prijímania lodí, ktoré sa plavia z Falklandských ostrovov v rámci prejavenia podpory susednej Argentíne. Toto rozhodnutie zhoršilo vzťahy Uruguaja a Spojeného kráľovstva. Ďalšou udalosťou, ktorá poznačila medzinárodné vzťahy krajiny, bolo v marci 2012 rozhodnutie prezidenta o nákupe iránskej ropy napriek sankciám zo strany USA na Irán (napriek tomu, že Uruguaj je blízkym spojencom USA v regióne). Za túto mal Uruguaj zaplatiť ryžou, ktorú by poskytol Iránu. V roku 2012 prijala vláda pod vedením Mujicu zákon, ktorý legalizoval užívanie marihuany, čo bolo aj na svetové pomery pomerne kontroverzným rozhodnutím. Vláda však toto opatrenie odôvodnila potrebou bojovať proti drogovej kriminalite a zdravotným problémom spojených s nekontrolovaným užívaním drog. Mujicova vláda však bola pomerne úspešná. Keď prezident končil vo funkcii, Uruguaj bol ekonomicky stabilizovaný a mal pomerne zdravé hospodárstvo. V sociálnej otázke bola krajina taktiež stabilizovaná. Vo voľbách v roku 2014 opäť kandidoval bývalý prezident Vázquez. Široký front znova vyhral a Vázquez vyhral obe kolá prezidentských volieb.
Počiatky dominancie
vpravo|náhľad|[[Lorenzo Latorre ukončil slabé civilné vlády a sám sa stal prezidentom, ktorý pomohol stabilizovať Uruguaj.]] Po vojne trojspolku sa začal Uruguaj postupne konečne rozvíjať. V priebehu pár rokov sa počet obyvateľov Montevidea navýšil z cca 50 000 až na 120 000 ľudí. Nárast obyvateľstva bol hlavne vďaka migrácii z Európy, špeciálne z Talianska. V Montevideu tak tvorili prisťahovalci až 60% obyvateľstva. Hlavné mesto sa začalo masívne rozvíjať a modernizovať, ľudia začali konečne bohatnúť. Najviac sa darilo obchodníkom, ktorí ťažili z výborného obchodného potenciálu Montevidea. Vymaniť sa z diktátu Brazílie pomohli Uruguaju znova cudzinci, konkrétne európske mocnosti, ktoré začali v krajine otvárať vlastné banky a továrne, čím sa znížil význam brazílskych bánk, ktoré presadzovali predovšetkým záujmy Brazílie. Na konci 60. rokov 19. storočia otvorili Briti prvú železničnú trať v Uruguaji. Briti železnicu rozširovali a postupne tak ovládli celý železničný systém v krajine. Tieto zmeny pomohli aj uruguajským vládam, ktoré mohli konečne efektívne a účinne riadiť štát.
Občianska vojna
vpravo|náhľad|[[Manuel Oribe sa stal druhým prezidentom Uruguaja a v občianskej vojne viedol Bielu stranu.]] Fructuoso Rivera mal v krajine veľkú autoritu, ktorá pochádzala ešte z Artigasových čias, kedy Rivera bojoval po jeho boku proti Španielom. Neskôr sa pripojil k boju proti Brazílčanom v snahe získať nezávislosť a viedol aj rozhodujúci bitku, kde vojsko Spojených provincii La Platy porazilo Brazílčanov. Rivera sa po prijatí novej ústavy snažil do krajiny prilákať hlavne európskych prisťahovalcov, ktorí mali osídliť prakticky prázdne vnútrozemie Uruguaja. Ďalšou úlohou bola zvýšenie miery vzdelania obyvateľstva, ktoré bolo stále veľmi nízke. Problémom začali byť tiež zvyšky domorodého kmeňa Charrúov, ktorí sa vzbúrili. Rivera na nich poslal vojsko, ktoré ich porazilo, no následne posledný väčší indiánsky kmeň prakticky vyhladilo. V roku 1834 sa proti prezidentovi rozhodol povstať bývalý guvernér Lavalleja. Rivera však bol aj v tomto konflikte úspešný a Lavalleja musel odísť do exilu. Rivera si postupne upevnil svoju moc, no stále mal (podobne ako aj v minulosti Artigas) oveľa bližšie k vidieku a v meste tak trávil menej času. Rozhodol sa teda vypísať nové voľby, čím mnohých prekvapil. Voľby vyhral iný významný vodca boja za nezávislosť a zároveň caudillo Manuel Oribe, ktorý sa 1. marca 1835 ujal funkcie prezidenta. Rivera si však ponechal vládu nad vidiekom, ktorú mu zaručovala ešte dohoda s Lavallejom.
Objavenie a prvé osídľovanie Východného brehu
náhľad|vpravo|Mapa ukazuje rozdelenie Južnej Ameriky medzi európske krajiny (1650). Oblasť na juh od Río de la Plata tak začala byť postupne objavovaná a kolonizovaná. V porovnaní s inými časťami Španielskeho impéria, však táto oblasť veľmi zaostávala. Avšak zaostalosť pôvodného obyvateľstva na území súčasného Uruguaja nepodnietila vytváranie žiadnych legiend o bohatstve regiónu, ktoré by motivovali Európanov, aby sem prichádzali. Z tohto dôvodu bolo toto územia aj v porovnaní so súčasnou Argentínou veľmi zaostalé. Prvá významnejšia španielska expedícia sem prišla až v 17. storočí. Táto bola vedená Hernandom Arias de Saavedrom, ktorý bol guvernérom Guvernérstva Río de la Plata a Paraguaj. Španieli postupne prešli od západných riečnych brehov až k Atlantickému oceánu. Keďže preskúmavané územie bolo tvorené prakticky iba pastvinami, nechal ho Saavedra obsadiť tisícami kusov hovädzieho dobytka, ktoré sa tam mohlo voľne pásť. Postupne tejto oblasti začali kolonizátori hovoriť Banda Oriental, teda Východný breh, konkrétne sa toto pomenovanie viazalo na východný breh rieky Uruguaj (Banda Oriental del Uruguay). K založeniu prvej osady došlo až v roku 1625, keď katolícki misionári založili na brehu rieky Río Negro Santo Domingo de Soriano.
Občianska vojna
Oribe nemohol vykonávať úrad prezidenta a tak sa 24. októbra 1838 funkcie vzdal, nahradil ho predseda senátu Gabriel Antonio Pereira. Ten vo funkcii vydržal do marca 1839. Vtedy do Montevidea vstúpil konečne Fructuoso Rivera. Rivera po obsadení hlavného mesta vyhlásil vojnu Rosasovi a Argentínskej konfederácii, ktoré podporovali Oribeho. Následne boli vyhlásené voľby, ktoré vyhral práve Rivera, ktorý sa tak stal znova prezidentom. Riverove rozhodnutie vyhlásiť vojnu Rosasovi využilo niekoľko provincii Argentínskej konfederácie, ktoré tento krok nasledovali a taktiež sa vládcovi Buenos Aires postavili. Prvá veľká bitka sa odohrala 6. decembra 1842 pri Arroyo Grande v argentínskej provincii Entre Ríos. Tu však drvivo vyhrala armáda pod velením Manuela Oribeho. Porazený Rivera musel ustúpiť a vo februári 1843 začali Oribeho bieli s podporou Rosasa obliehať Montevideo. Na Riverovej strane stáli taktiež oddiely tvorené argentínskymi exulantmi, ktorí museli utiecť pred Rosasom. Z dôvodu politiky guvernéra Buenos Aires Juana Manuela de Rosasa sa postupne do konfliktu zapojili aj iné štáty, vrátane európskych mocností. Tieto však stáli proti Rosasovi a jeho spojencom. Obranu Montevidea viedol argentínsky generál José María Paz. Keďže v Montevideu žilo niekoľko desiatok tisíc obyvateľov, bolo potrebné zabezpečiť dostatočné zásobovanie, ktoré však bolo možné iba cez more. Morskej obrane Montevidea velil taliansky revolucionár Giuseppe Garibaldi, ktorý v konflikte velil talianskej légii. Významný vplyv mali taktiež rozhodnutia Rosasa, ktoré mali za následok francúzsku a neskôr spoločnú britsko-francúzsku blokádu prístavu Buenos Aires. Vďaka blokáde vzrástol význam prístavu Montevideo a to napriek jeho obliehaniu. Uruguajská občianska vojna sa tak postupne stala iba okrajovým konfliktom argentínskych občianskych vojen, do ktorých sa zapojili aj európske mocnosti, ktoré chceli presadzovať svoje záujmy v regióne. Ani jedna z bojujúcich strán tak nemohla robiť nezávislé rozhodnutia, ale závisela od vôle zahraničných mocností.
Prvé demokratické vlády
Nové voľby sa konali v roku 1994, tieto iba veľmi tesne vyhrala strana Colorado a tak sa prezidentom stal v roku 1995 znova Julio María Sanguinetti. V týchto voľbách však začal nástup Širokého frontu, ktorý skončil iba veľmi tesne tretí, keď na prvé miesto stratil iba 1,5%. Obe tradičné politické strany tak museli znova vytvoriť koaličnú vládu. Vláda sa začala snažiť lákať zahraničných investorov, lebo jej členovia boli presvedčení, že práve zahraničné investície dokážu riešiť ekonomické problémy. Veľkým problémom boli veľké výdavky v sociálnej oblasti. Vláda sa teda rozhodla, že tieto výdavky bude potrebné znížiť. To sa však stretlo s odporom verejnosti, no hlavne odborov. Nasledovali protesty a stávky. Vláda sa súčasne zamerala na reformu ústavy, ktorú považovala za zastaralú. Táto bola nakoniec schválená v roku 1996 v referende. Došlo tak k úpravám volieb a decentralizácii.
Návrat strany Colorado a nástup Tupamaros
vpravo|náhľad|Polícia prehľadáva kanalizáciu v Montevideu, kde hľadá členov [[Tupamaros (1969).]] Nová vláda musela pristúpiť k tvrdým opatreniam. Peso bolo devalvované, štát prestal s protekcionistickou politikou na domácom trhu. Prezident Óscar Diego Gestido však zomrel náhle v decembri 1967. Nahradil ho viceprezident Jorge Pacheco Areco. Pacheco Areco bol oveľa konzervatívnejší, než zosnulý prezident a pristúpil ešte k tvrdším opatreniam. Paradoxne však Pacheco Areco pochádzal z rodiny Batlleovcov, ktorí skôr inklinovali k sociálnejšej politike. Pacheco Areco však nechcel ľavici dovoliť odporovať jeho reformám, tak pristúpil k zákazu najradikálnejších ľavicových strán a zatvoril niektoré ľavicové noviny. Tieto kroky ešte vystupňovali akcie ľavicových organizácii. Tvrdé opatrenia však boli účinné. Už v prvom roku vlády sa výrazne znížila inflácia. Zlepšenie trvalo iba krátko a tak ani Pacheco Areco nezískal dostatočne silnú pozíciu. Na toto reagovali ľavicové hnutia, hlavne Tupamaros, ktoré začali svoje ozbrojené útoky. Tupamaros si postupne vybudovali silnú podzemnú sieť, ktorú využívali na svoje akcie. Prvé akcie tohto hnutia boli skôr politické, kedy výmenou za prepustenie uneseného obchodníka alebo významného predstaviteľa vlády požadovali zrušenie nejakého reštriktívneho politického opatrenia. Tupamaros sa postupne rozrástli na niekoľko tisíc členov. Keď sa však situácia v krajine nemenila podľa predstáv Tupamaros, začalo toto hnutie s oveľa agresívnejšími útokmi. Svoje akcie vystupňovali v roku 1970, kedy uniesli niekoľko zahraničných občanov, ktorých následne popravili alebo prepustili po veľmi dlhej dobe.
Koniec vlády strany Colorado
Nový prezident Luis Batlle Berres začínal v strýkových novinách, neskôr viedol vlastnú reláciu v rozhlase, postupne sa však prepracoval do politického života, kde pokračoval v tradíciách svojej rodiny a presadzoval myšlienky svojho strýka. Nový prezident sa zameral na reformy, čím sa batllerizmus transformoval na batlleberrismus. Batlle Berres začal zvyšovať podiel štátu v rôznych sektoroch, kde boli postupne vytvárané nové štátne podniky a orgány, ktorých úlohou bola správa nad niektorými dôležitými časťami ekonomiky. Batlle Berres tým chcel podporiť sociálne zmeny, lebo nechcel, aby sa v Uruguaji dialo to, čo u jeho susedov, teda nepokoje a revolúcie, ktoré by štát iba oslabili. Avšak vďaka reformám zo začiatku 20. storočia, ktoré presadil ešte Batlle y Ordóñez, nebola chudoba až taká rozšírená a hrozba sociálnych nepokojov tak bola oveľa nižšia, ako v susedných štátoch. Napriek všetkým pozitívam však Uruguaj nedokázal na svetových trhoch konkurovať viac konkurencieschopným farmárom a chovateľom zo Spojených štátov. To začalo spôsobovať problémy s vývozom. Súčasne začínala vznikať nerovnosť medzi dovozom a vývozom, ceny sa začali zvyšovať. To vyvolalo prvé problémy, ktoré chceli odborári riešiť stávkami. Na tieto snahy reagovala vláda prekvapivo tvrdo, keď začala s represiami. V roku 1950 sa uskutočnili nové voľby. Tieto vyhral Andrés Martínez Trueba. Za jeho vlády boli prijaté nové zákony zamerané proti stávkam a demonštráciám. V decembri 1951 bola v referende schválená nová ústava, ktorá nadobudla účinnosť v roku 1952. Na základe tejto ústavy bol post prezidenta nahradený kolektívnym orgánom nazvaným Národná vládna rada (Consejo Nacional de Gobierno). Jednalo sa o systém kolektívnej hlavy štátu podľa švajčiarskeho vzoru, ktorú tvorilo deväť členov. Funkciu prezidenta vykonávali štyria zástupcovia víťaznej strany, ktorí sa striedali v jednoročných mandátoch. Paradoxom je, že Martínez Trueba presadil túto reformu, ktorá presne zodpovedala myšlienkam bývalého prezidenta Josého Batlle y Ordóñeza, s pomocou Národnej strany, ktorá historicky tomuto modelu odporovala.
Návrat civilných vlád
Vo voľbách uskutočnených v roku 1903 vyhral José Batlle y Ordóñez. Už za krátko vyvolali členovia Národnej strany ďalšie ozbrojené povstanie, ktoré trvalo skoro celý rok. Nakoniec však boli 1. septembra 1904 revolucionári z Národnej strany porazení, v bitke padol aj ich vodca Aparicio Saravia, čím revolúcia skončila. Konflikt poskytol prezidentovi Batlle y Ordóñezovi zámienku, aby ukončil vládu členov Národnej strany v niektorých departmentoch, čo im zaručovala mierová dohoda uzavretá po predchádzajúcej vzbure. Mier mal byť uzavretý 6. septembra 1904, cestou na miesto rokovania však bol na prezidenta spáchaný atentát, ktorý však nebol úspešný. K podpisu mierovej zmluvy tak došlo až 24. septembra 1904. Na základe tejto zmluvy bola vyhlásená amnestia a vrátený zabavený majetok.
Uruguaj ako súčasť portugalskej Brazílie
vpravo|náhľad|Portugalské vojsko smeruje na Montevideo (1816). V roku 1816 napadli Banda Oriental Portugalci z Brazílie. Portugalcom sa jednak nepáčila Artigasova politika, pretože sa obávali myšlienok, ktoré hlásal. Zároveň však chceli po stáročiach využiť neprítomnosti Španielska a konečne obsadiť Banda Oriental. Artigas však bol v danom čase stále vo vojne so Spojenými provinciami a teda portugalský útok bol pre neho veľký problém. Portugalci prekvapivo našli podporu aj medzi mnohými obyvateľmi Banda Oriental, ktorí nesúhlasili s politikou Artigasa. Ani Spojené provincie neprotestovali voči portugalskému útoku, nakoľko sa tiež chceli Artigasa zbaviť. Portugalský útok súčasne znamenal koniec Federálnej ligy, keďže ani provincie mimo Banda Oriental neboli ochotné bojovať za Artigasa. Prvá veľká bitka sa uskutočnila v septembri 1816 pri Carumbé. Artigasove oddiely boli zdecimované, keď v boji padlo veľa Artigasových vojakov. V ďalšej bitke pri India Muerta už Artigasove vojsko viedol Fructuoso Rivera, no ani ten nedokázal vymyslieť účinnú taktiku a prehral. Po tejto bitke už Artigasovi nezostalo prakticky žiadne pozemné vojsko, iba časť jazdy. Artigas sa tak stiahol na severné hranice Banda Oriental a portugalské vojsko tak malo voľnú cestu priamo na Montevideo. Montevideo nemuseli Portugalci vôbec dobývať, nakoľko ešte pred ich príchodom sa vedenie mesta dohodlo, že sa im vzdá bez boja. Súčasne vedenie mesta obvinilo Artigasa, že je tyran, ktorý ich zatiahol do vojny proti Brazílii. Cabildo v Montevideu oficiálne požiadalo portugalského kráľa o ochranu, čím sa skončila krátka existencia Banda Oriental, ako samostatného štátu.
Dôvody konfliktu
vpravo|náhľad|[[Fructuoso Rivera bol prvým prezidentom Uruguaja a v občianskej vojne viedol Červenú stranu.]] Získanie nezávislosti neznamenalo automaticky aj nadobudnutie schopnosti fungovať naplno ako samostatný štát. V Uruguaji žilo stále veľmi málo obyvateľov, no negatívom bola tiež nízka úroveň vzdelania (iba vyššie vrstvy absolvovali niekoľko rokov v cirkevných školách) a veľmi jednoduchá ekonomika založená výhradne na chove hovädzieho dobytka, čo sa nezmenilo prakticky od úplného príchodu Španielov na dané územie. Celá krajina bola taktiež poznačená rokmi ozbrojených konfliktov, ktoré sa tu za posledné desaťročia udiali. V Uruguaji nebolo dostatok ľudí, ktorí by boli schopní obsadiť vládne pozície a nahradiť tak bývalú španielsku úradnícku administratívu. Istú výhodu však Uruguaju predsa len poskytoval významný prístav v Montevideu, ktorý mal potenciál stať sa významným centrom obchodu. Španielske impérium vystriedali Briti, ktorí sa stali nie len iniciátorom vzniku Uruguaja ako samostatného štátu, ale ovplyvňovali aj jeho ďalšie fungovanie. Logicky sa aj medzi samotnými Uruguajcami začalo diskutovať, či vôbec je nový štát schopný fungovať a či nebola nezávislosť získaná priskoro. Po získaní nezávislosti stúpol počet obyvateľov v priebehu niekoľkých rokov iba na 75 000, z toho 30% žilo v Montevideu.
Pokus o stabilizáciu a nové konflikty
Regionálne mocnosti Brazília a Argentína si za svoju podporu vynútili na Floresovi podpísanie zmluvy o Trojitej aliancii (1865). Na základe tejto zmluvy bol Uruguaj povinný sa zúčastniť sa prebiehajúcej vojny trojspolku, v ktorej už od októbra 1864 bojovali Brazília a Argentína proti Paraguaju. Flores sa však vo vojne prejavil zmierlivo a presadil, aby Argentína a Brazília po víťazstve ponechali Paraguaju nezávislosť a dokonca sa za Uruguaj zriekol vojenských reparácii od Paraguaja, ktoré vojnu nakoniec prehralo. V roku 1868 sa bývalý prezident Bernardo Prudencio Berro pokúsil vrátiť sa k moci ozbrojenou revolúciou. Tento pokus však skončil úplným fiaskom, keď bo Berro zatknutý pri pokuse o útek. Napriek tomu v čase, kedy sa mala uskutočniť revolúcia zavraždili neznámi páchatelia prezidenta Floresa a vládni vojaci v odvete zavraždili Berra, ktorý však o vražde Floresa nevedel.
Návrat civilných vlád
Vo voľbách konaných v roku 1894 už prezident Herrera y Obes nekandidoval. Parlament sa však nevedel na novom prezidentovi dohodnúť a zasadal 21 dní v kuse. Po dlhých jednaniach bol nakoniec vybraný Juan Idiarte Borda. Ani prezident Borda nedokázal vyriešiť veľké problémy a na začiatku roka 1897 musel čeliť novej revolúcii zo strany Národnej strany. K revolúcii sa rýchlo pridávali tisíce chudobných vidiečanov, ktorí v dôsledku krízy nemali prácu. V následnom ozbrojenom konflikte sa viac darilo revolucionárom, no konflikt ešte zhoršil situáciu v krajine. Verejná mienka začala tlačiť prezidenta, aby pristúpil k mierovým rokovaniam, lebo ekonomické straty zasiahli úplne všetkých. Prezident jednania odmietal. 25. augusta 1897 však bol na ceste z kostola zavraždený, keď ho atentátnik zastrelil. Prezidentské kompetencie tak prešli na predsedu senátu Juana Lindolfa Cuestasa. Mier bol podpísaný o niekoľko týždňov, pričom strana Colorado sa v mierovej zmluve zaviazala, že umožní revolucionárom z Národnej strany účasť na vláde. Po dokončení mandátu zavraždeného prezidenta Bordu sa rozhodol v roku 1898 kandidovať na prezidenta osobne. Parlament však odmietal Cuestasa podporiť. Cuestas s podporou armády tak nechal rozpustiť parlament. Následne vytvoril štátnu radu, kde mali zastúpenie členovia všetkých významných strán. Cuestas ale pristúpil tiež k reformám volebného zákona, ktoré mali skutočne umožniť Národnej strane mať väčší podiel na moci.
José Gervasio Artigas a boj za nezávislosť
vpravo|náhľad|[[José Gervasio Artigas bojoval za nezávislosť Banda Oriental (Uruguaja).]] Z Montevidea sa stala bašta rojalistov. Prvý odpor rojalistom vytvorili vyhnanci z Montevidea, ktorí na začiatku roka 1811 obsadili osadu Mercedes. Buenos Aires a myšlienky autonómie však mali v Banda Oriental aj tak významnú podporu. Túto reprezentoval hlavne José Gervasio Artigas. Tento pochádzal z významnej rodiny z Montevidea a mal masovú podporu medzi vidieckym obyvateľstvom Banda Oriental. Artigas veril v myšlienku autonómie a chcel, aby autonómiu získala aj Banda Oriental a pripojila sa znova k laplatským provinciám. V roku 1811 sa Artigas oficiálne pripojil k Buenos Aires, pričom jeho krok okamžite podporilo aj obyvateľstvo Banda Oriental. Keďže Artigas vyjadril odpor španielskej vláde na čele s miestokráľom Elíom, nasledovalo aj obyvateľstvo jeho príklad a Banda Oriental sa tak náhle zmenila z bašty rojalizmu na baštu boja za nezávislosť.
Občianska vojna
Fructuoso Rivera sa však nevzdával a už v roku 1837 začal s ďalšími prípravami na vojnu. 15. júna 1838 sa odohrala bitka pri Palmar, kde Rivera drvivo porazil spojené vojsko Oribeho a Lavalleju. Oribe sa tak stiahol do Montevidea. Obe strany však nedisponovali silou, aby konflikt zvrátili jednoznačne na svoju stranu. Oribe tak o pomoc požiadal vládcu Buenos Aires a súčasne Argentínskej konfederácie Juana Manuela de Rosasa. Rivera sa tak v snahe nezaostať obrátil so žiadosťou o pomoc na Francúzsko. Tým začala tzv. Guerra Grande, teda Veľká vojna, čo je označenie pre uruguajskú občiansku vojnu.