cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Volkstaat
Vo veľkom treku sa preukázala túžba búrskych pionierov o nezávislosť a sebaurčenie, keď opustili Kapsko a vydali sa na severovýchod, kde si založili niekoľko búrskych republík. Koniec menšinovej vlády apartheidu v JAR (1994) opäť spôsobil dezilúziu u niektorých Afrikáncov a pocit marginalizácie v dôsledku politických zmien, čo vyústilo do návrhov na autonómny Volkstaat.
Územný rozsah
náhľad|Volkstaat navrhovaný Vryheidsfront (Frontom slobody). thumb|Mapa podielu belošského obyvateľstva v Juhoafrickej republike, približne 61 % belochov tvoria [[Afrikánci. {{legend|#EDF8E9|0–20%}} {{legend|#BAE4B3|20–40%}} {{legend|#74C476|40–60%}} {{legend|#31A354|60–80%}} {{legend|#006D2C|80–100%}}]] V júli 1998 predstavil líder Frontu slobody plán na vytvorenie afrikánskeho Volkstaatu v severnom Kapsku pozdĺž rieky Orange (na mape vpravo). V tejto oblasti o rozlohe 145 000 km² žije približne pol milióna Afrikáncov a tvoria väčšinu. Tento štát by tak bol kompaktným územím s prístupom k Atlantiku.
Druhou potenciálnou oblasťou je oblasť Pretórie a jej zázemia (mestá Rustenburg, Klerksdorp, Middelburg, Krugersdorp, Ventersdorp, Witbank, Silverton), ktorá je považovaná za centrum možného štátu. V tejto oblasti žijú 2 milióny ľudí, pričom Afrikánci tvoria 60 % obyvateľstva (tento a aj nasledujúce údaje pochádzajú z 90. rokov 20. storočia). Rozloha je 38 000 km², pričom je územie rozdelené na dve časti - západnú, v tej na rozlohe 23 000 km² žije 460-tisíc Afrikáncov, tvoria 58 percent obyvateľov; a východnú, v ktorej na rozlohe 15 000 km² žije 715-tisíc Afrikáncov, tvoria 61 percent obyvateľov. Tento východiskový Volkstaat by ovplyvnil hranice provincií Gauteng, Slobodný štát a Severozápad.
Groß-Siegharts
Groß-Siegharts je obec v Rakúsku v spolkovej krajine Dolné Rakúsko v okrese Waidhofen an der Thaya.
Žije tu 2 847 obyvateľov (1. 1. 2010).
Pre Terezku
Pre Terezku je slovenský animovaný seriál, ktorý zobrazuje príbehy malej Terezky, ktorá sa bojí chodiť do škôlky a jej kamaráta drozda. Seriál bol vyrobený v roku 1996. Nakreslili ho František Pálka a Alexander Lauf a režíroval Ivan Hejcman.
Sylvanit
Sylvanit alebo goldschmidtit je monoklinický minerál zo skupiny sulfidov a sulfosolí. Patrí medzi najbežnejšie teluridy, ktoré obsahujú zlato. Chemicky (Au, Ag)2Te2.
Názov zaviedol roku 1835 švajčiarsky kryštalograf Louis Albert Necker podľa rumunskej oblasti Transylvánia.
Gold (Peter Nagy)
Gold je album, ktorý so skupinou Indigo nahral Peter Nagy. Album bol vydaný v roku 2006.
Sylvanit
Charakteristika
Sylvanit sa rozpúšťa v kyseline dusičnej a zanecháva zlatožltý zvyšok. Pri zohrievaní v koncentrovanej kyseline sírovej vzniká tekutina červenej farby.
Vznik
Tento minerál vzniká na hydrotermálnich žilách spolu s fluoritom, ďalšími teluridmi (kalaverit, hessit, krennerit), sulfidmi, uhličitanmi, zlatom, telúrom alebo s kremeňom.Drobné kryštáliky s rozmermi do 1 cm sa vyskytujú spolu so zlatom.
Výskyt
Bežný v nízkoteplotných hydrotermálnych žilách. Môže však vznikať aj v záverečnej fáze mineralizácie stredne a vysokoteplotných hydrotermálnych žíl.
Vo svete
Najznámejšie výskyty pochádzajú z Sacarimb a Baia de Aries v rumunskej Transylvánii. Pekné kryštály sú známe aj z lokality Cripple Creek v americkom štáte Colorado. Ďalšie výstkyty sú známe aj z Kalifornie.
Iné nálezy v Severnej Amerike sú známe z Kirkland Lake Gold District v kanadskej provincii Ontario a Rouyn District v Quebecu. Z Austrálie je známy z oblasti Kalgoorlie.
Brignoles (obvod)
Brignoles je obvod v departemente Var a regióne Provence-Alpes-Côte d’Azur vo Francúzsku. Člení sa ďalej na 9 kantónov a 61 obcí.
Stará ríša
thumb|Faraón Chafre Stará ríša je obdobie dejín starovekého Egypta zodpovedajúce 3. až 6. dynastii, u niektorých autorov však zahŕňa aj 7. a 8. dynastiu (napr. v Oxford History of Ancient Egypt od Iana Shawa (2000).
Egypťania Starej ríše boli ľudia izolovaní od iných civilizácií morom a púšťou, čo ovplyvnilo ich myslenie. Cudzinci boli v Egypte v tomto období zriedkavosťou a Egypťania pre nich nepoužívali pomenovanie ľudia, remec. Toto označenie mali vyhradené pre seba, pretože verili, že jedine oni majú výhradné právo na posmrtný život. Navyše už za Starej ríše dosiahol Egypt takmer úplnú hospodársku sebestačnosť, čo ešte viac znižovalo jeho potrebu stýkať sa s inými kultúrami. Až do vpádu Hyksósov počas Druhého prechodného obdobia nebol Egypt vážnejšie nikdy ohrozený a neexistovala v ňom ani stála armáda.
3. dynastia (asi 2686 – 2613 pred Kr.)
Prvý významný faraón Starej ríše, a 3. dynastie, bol Džoser, ktorý vydal príkaz na výstavbu pyramídy na pohrebisku memfidských vládcov v Sakkáre (ide o tzv. Džóserovú stupňovitú pyramídu). Túto pyramídu údajne postavil Džóserov vezír Imhotep, ktorý týmto činom dosiahol takú slávu, že bol, ako jediný človek, s výnimkou faraónov, po svojej smrti zbožštený.
Práve v tomto období sa pôvodne samostatné egyptské mestské štáty začali nazývať nomy a ich jediným vládcom sa stal faraón. V dôsledku toho boli prinútení, nie bez odporu, miestni vládcovia stať sa faraónovými správcami alebo vyberačmi daní. Faraóni tejto éry boli uctievaní ako bohovia, pretože Egypťania verili, že zabezpečuje každoročné záplavy na Níle, tak potrebné pre úrodu Podľa predstáv vtedajších Egypťanov bol čas cyklický a faraón zabezpečoval neprerušený beh týchto cyklov.
4. dynastia (asi 2613 – 2494 pred Kr.)
Za štvrtej dynastie dosiahla kráľovská moc vládcov Starej ríše vrchol. Založil ju Snofrevom, snáď syn vedľajšej manželky posledného faraóna predošlej dynastie, Huneja. Snofrev použil na výstavbu svojich pyramíd viac kamenia ako ktorýkoľvek iný faraón. Nechal postaviť celkom tri pyramídy: pyramídu neznámeho účelu v Mejdúme (prvá pravá pyramída), slávnu Zalomenú pyramídu v Dášure a malú Červenú pyramídu, tiež v Dáhšure.
Snofrevov nástupca bol jeho syn Chufu, ktorý vystaval Veľkú pyramídu v Gíze. Neskoršie pramene ho popisujú ako krutého tyrana, ktorý uvalil na svojich poddaných povinnosť hrdlačiť na stavbe jeho pyramídy. Po Chufuovej smrti sa jeho dvaja synovia Dždedefra a Chafre pravdepodobne svárili o moc. Chafre dal postaviť druhú pyramídu a podľa tradície aj Sfingu v Gíze. Nedávne prehodnotenie prameňov ale dokladá skôr, že Sfinga bola postavená Džedefrom ako pamätník Chufuovi.
Ďalšími kráľmi štvrtej dynastie boli Menkaure, ktorý dal postaviť najmenšiu pyramídu v Gíze, a Šepseskaf.
Od 4. dynastie sa tiež faraóni, ktorí boli dosiaľ spájaní skôr s bohom Horom, začali zbližovať s kultom boha Réa. Na znamenie toho, že kráľ vládne všetkému, čo obsiahne Ré (slnečný kotúč), začali faraóni používať pre zapisovanie svojho mena kartuše.
5. dynastia (asi 2494 – 2345 pred Kr.)
Prvým faraónom 5. dynastie bol Veserkaf, ktorý začal mnohé reformy. Tie, ako sa neskôr ukázalo, podryli autoritu faraóna aj centrálnej moci. Po jeho smrti začalo dochádzať k vnútorným nepokojom, kedy sa mocní nomarchovia, správcovia nom, nepatriaci do kráľovskej rodiny, snažili získať samostatnosť. Zhoršujúce sa nepokoje rozložili jednotný štát a znemožnili centralizovanej vláde efektívne fungovať. Jedným z dôsledkov bolo zníženie poľnohospodárskej produkcie a následné hladomory. Ďalšími faktormi, ktoré viedli k úpadku kráľovskej moci, boli rozsiahle budovateľské projekty predošlej dynastie, ktoré vyčerpali tak finančné ako ľudské zdroje Egypta, a tiež zvyšujúce sa množstvo zádušných chrámov, ktoré bolo treba vydržiavať z kráľovskej pokladnice. Tým, že vládca obdarovával tieto inštitúcie tiež posilňoval kňazstvo na úkor vlastnej moci.
Posledným úderom Egyptu bolo dlhotrvajúce sucho, ktoré zasiahlo oblasť severovýchodnej Afriky v rokoch 2200 až 2150 pred Kr. a viedlo k neobvykle nízkym záplavám na Níle. Výsledkom bolo zrútenie Starej Ríše, po ktorom nasledovalo obdobie hladomorov a nepokojov. O poľutovaniahodnom stave zeme počas hladomoru vieme z nápisu v hrobe Ankhtifa, nomarcha z počiatku Prvého prechodného obdobia.
6. dynastia (asi 2345 – 2181 pred Kr.)
Počas panovania šiestej dynastie boli vyslané výpravy do Wadi Maghara na Sinaji, aby tu dolovali tyrkys a meď, a tiež výpravy do baní v Hatnube a Wadi Hammamut. Faraón Džedkara vyslal obchodnú karavánu na juh do Puntu a na severe do Byblu a Pepi I. dokonca nadviazal styky s Eblou.
Manethó uvádza, že králi tejto dynastie vládli z Memfidy (egyptsky Mennofer), čo potvrdili aj archeológovia.
Rástúci počet životopisných nápisov v nekráľovských hrobkách v tomto období, rozširuje naše vedomosti o Egypte, ktoré sa dovtedy zakladali len na formálne strnulých oslavných záznamoch vládcov. Tak sa dozvedáme napríklad o neúspešnom palácovom prevrate namierienom proti Pepimu I. Tiež si môžeme prečítať list napísaný mladým kráľom Pepim II., tešiacim sa, že jedna z jeho výprav sa vráti s tancujúcim pygmejom zo zeme Jam nachádzajúcej sa južne od Núbie.
Podobné nápisy v nekráľovských hroboch sú jedným z dokladov rastúcej moci šľachty, ktorá naďalej podrývala autoritu kráľov. Predpokladá sa, že po smrti staručkého Pepiho II. sa jeho vazali cítili natoľko silnými, aby sa postavili autorite jeho nástupcov, čo viedlo k rýchlemu koncu Starej Ríše.
Bibliografia
Watterson, B.: Egypťané. Nakladatelství Lidové noviny, Praha: 2005.
Grosbois-en-Montagne
Grosbois-en-Montagne je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Côte-d’Or, v regióne Burgundsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Auzouville-Auberbosc
Auzouville-Auberbosc je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Seine-Maritime, v regióne Horná Normandia.
Lixing-lès-Rouhling
Lixing-lès-Rouhling je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Moselle, v regióne Lotrinsko.
Quartier du Jardin-des-Plantes
thumb|Jardin-des-Plantes
Auzouville-Auberbosc
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Quartier du Jardin-des-Plantes
Quartier du Jardin-des-Plantes (štvrť Botanická zahrada) je 18. štvrť v Paríži, ktorá je súčasťou 5. obvodu.
Auzouville-Auberbosc
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Quartier du Jardin-des-Plantes
Má rozlohu 79,8 ha a nepravidelný tvar. Na juhu a juhovýchode ju ohraničujú Boulevard de Port-Royal a Boulevard Saint-Marcel, na východe bulvár Boulevard Hôpital, na severovýchode rieka Seina, hranicu na severe tvoria ulice Rue Cuvier a Rue Lacépède a na západe Rue Mouffetard a Rue Pascal.
Auzouville-Auberbosc
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Quartier du Jardin-des-Plantes
Štvrť nesie meno botanickej záhrady a verejného parku Jardin des Plantes.
Lixing-lès-Rouhling
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Bitka pri Solferine
Bitka pri Solferine bola bitka, ktorá sa odohrala 24. júna 1859 medzi spojeneckými vojskami francúzsko-sardínskej aliancie pod velením Napoleona III., panovníka druhého francúzskeho cisárstva a sardínskej armády pod velením kráľa  Viktora Emanuela II. (1820 – 1878), známeho ako panovníka kráľovstva Sardínie-Piemontu proti  rakúskej armáde cisára Františka Jozefa I.  Skončila sa  víťazstvom spojeneckých vojsk francúzskej armády. Bola to posledná veľká bitka v európskych dejinách, kde všetky zúčastnené armády boli pod priamym osobným poľným velením svojich panovníkov.
V tejto významnej bitke, najväčšej od roku 1813, od bitky pri Lipsku (Bitka národov) bojovalo proti sebe asi tristotisíc vojakov. Z toho bolo asi 130 tisíc rakúskych vojakov, 138 tisíc francúzskych a spojeneckých vojsk Sardínskeho kráľovstva. Po tejto bitke, rakúsky cisár upustil od priameho poľného velenia armáde a ani žiadny ďalší rakúsky panovník sa o to viac neskúšal.
Bitka pri Solferine bola rozhodujúcim stretnutím v druhej talianskej vojne za nezávislosť a zjednotenie Talianska, ktoré bolo dlho rozdelené medzi Francúzsko, Rakúsko, Španielsko a početné malé talianske kniežatstvá. Bitka sa odohrala v blízkosti dedín Solferino a San Martino della Battaglia v Taliansku, južne medzi mestami Miláno, Verona a Gardským jazerom.
Konfrontácia nastala v dopoludňajších hodinách 23. júna 1859 po príchode cisára Františka Jozefa I., keď francúzske vojská  postupovali a tlačili Rakúšanov  na východ, fakticky už od  ich porážky v bitke pri Magente. Cisár nariadil protiútok pozdĺž rieky Chiese, keď v rovnakom čase Francúzi začali útočiť v smere postupu čo vyústilo do stretnutia na neočakávanom mieste, v neprehľadnom teréne kde Rakúšania nemohli naplno využiť svoje pušky a museli bojovať na bodáky. Kým spojenecké sardínske vojská bojovali proti rakúskemu pravému krídlu neďaleko San Martina, Francúzi bojovali na juhu blízko Solferina proti hlavným rakúskym silám.
Rakúske vojská
Rakúske sily viedol osobne vojensky neskúsený vtedy 29 ročný cisár František Jozef I., keďže predtým odvolal hlavného veliteľa generála Ferenca Gyulaia (1798 – 1868) po porážke pri Magente. Vojská rozdelil do dvoch poľných armád. Prvá armáda, sa skladala z troch zborov (III, IX a XI), pod velením Franza von Wimpffena a druhá armáda, skladajúca sa zo štyroch zborov (I, V, VII a VIII) ktorým velil maršal Franz von Schlick. Na rakúskej strane sa zúčastnili pamätnej bitky aj českí vojaci. Vojenská história zaznamenala nasadenie čáslavského pešieho pluku č. 21, kolínsky Prápor horských strelcov č. 14, šumperský Prápor horských strelcov č. 16. Taktiež početná časť rakúsko-uhorských delostrelcov bola českej národnosti.
Francúzko-piemontské vojská
Francúzsku armádu pri Solferine viedol taktiež osobne cisár Napoleon III. Bola rozdelená do štyroch zborov a elitných cisárskych gárd. Mnohí z jeho mužov, aj niektorí generáli boli skúsenými veteránmi z francúzskeho dobýjania Alžírska a krymskej vojny. Vrchný veliteľ však nemal žiadnu vojenskú skúsenosť. Sardínska armáda sa skladala zo štyroch poľných divízií.
Priebeh bitky
Podľa bojového plánu sa mala 24. júna 1859 francúzsko-sardínska armáda presunúť na východ, pozdĺž pravého brehu rieky Mincio. Francúzi mali obsadiť dediny Solferino, Cavriana, Guidizzolo a Medole Postupne sa zbory začali presúvať v smere postupu – I. zbor (veliteľ maršal Baraguey d'Hilliers), II. zbor (veliteľ maršal Mac-Mahon), III. zbor (veliteľ generál Canrobert) a IV. zbor (veliteľ generál Niel). Štyri sardínske divízie mali chrániť mesto Pozzolengo. Po niekoľko kilometrovom pochode francúzski spojenci prišli do kontaktu s rakúskymi vojakmi, ktorí už mali spomínané dediny obsadené. Pri absencii podrobného plánu bitky, bola táto bitka zle koordinovaná a v dôsledku toho sa rozdelila na tri samostatné bitky (Pri Solferine, Guidizzole a San Martine), čo malo za následok veľký počet obetí. Bitka začala pri dedine Medole okolo štvrtej hodiny ráno. Francúzi sa rozhodli presunúť smerom k obci Guidizzolo, kde sa ich IV. zbor stretol s rakúskym peším plukom ako prvý. Francúzky generál Niel sa okamžite rozhodol zaútočiť na východ od Medole. Tento krok zabránil trom rakúskym zborom (III., IX. a XI.) Prvej armády ísť na pomoc Druhej rakúskej armáde dislokovanej pri Solferine, kde došlo k hlavnému francúzskemu útoku.
Francúzske sily boli početne slabšie ako rakúske. Štvrtý zbor sa skladal z troch peších divízií Vinoy a Failly a jazdeckej brigády. Generál Niel, zoskupil tenkú 5 kilometrov dlhú líniu, s ktorou bol odhodlaný zastaviť rakúske útoky na jeho pozície a vo vhodnej chvíli uskutočňovať rýchle protiútoky. Po 15 hodinách boja Rakúšania ustúpili, ale obidve strany stratili takmer 15 tisíc vojakov.
Bitka pri Solferine
Okolo pol piatej hodiny predvoj I. zboru (tri pešie divízie: Foriem, de Ladmirault, Bazaine a jazdná divízia Desvaux) prišli do kontaktu s rakúskym piatym zborom pri dedine Castiglione delle Stiviere. Okolo piatej hodiny II. zbor pod velením generála Mac-Mahona, (dve divízie pechoty a jazdecká brigáda, ktorým velili generáli La Motterouge, Decaen a Gaudino) napadli uhorské jednotky. Tri silné rakúske zbory, (I., V. a VII.) umiestnené v dedinách Solferino, Cavriana a Volta Mantovani boli schopné udržať tieto pozície po celý deň proti opakovaným útokom Francúzov. Okolo 15. hodiny francúzske zálohy, ktoré tvorili III. zbor generála Canroberta a cisárska garda ktorej velil maršal Regnaud de Saint-Jean d'Angély, napadli rakúske oddiely generála Cavriana. K Francúzom sa pripojil zbor generála Clam-Gallasa a okolo šiestej hodiny prelomili v strednom úseku rakúsku obranu. Po tomto prielome boli obidve rakúske armády donútené na všeobecný ústup.
Bitka pri San Martine
Na severnej strane bojiska okolo siedmej hodiny ráno sa stretli s Rakúšanmi štyri silné sardínske divízie. Dlhotrvajúca bitka vypukla pozdĺž vojenských postavení kontrolujúcich obranu dedín Pozzolengo, San Martino a Madonna della Scoperta. Hoci VIII. rakúsky záložný zbor pod velením generála Ludwika von Benedeka, (Do rakúskej armády bol narýchlo začlenený na konci dňa rovno z poľa) bol početne menší, (asi dvadsať tisíc vojakov), bol schopný odolávať všetkým útokom štyridsiatich tisícov sardínskych vojsk. Bitka bola obzvlášť vyčerpávajúca, trvala viac ako deväť hodín a skončila sa s počtom viac ako tritisíc padlých rakúskych vojakov. Desaťtisíc 807 bolo zranených, 8638 zajatých, alebo nezvestných. Spojenecké francúzko-sardinské armády tiež utrpeli straty. Celkom 2492 zabitých, dvanásťtisícpäťsto zranených, 2922 zajatých, alebo nezvestných. Správy z bojísk hlásili, že zranení, alebo zabití boli najčastejšie následkami strelných poranení, alebo bodnými ranami od bodákov.
Na záver boli rakúske sily nútené vzdať svoje pozície. Spojenecké francúzske a piemontské armády vyhrali taktické, ale dramatické víťazstvo. Rakúšania ustúpili do pevností Quadrilatero (skupina štyroch pevností: Peschiera, Mantova, Legnano a Verona) uprostred medzi mestami Miláno a Benátky.
Následky
Napoleon III. sa stiahol a rozhodol sa v prenasledovaní Rakúšanov nepokračovať. Jednak z vyčerpania vlastných armád, aj z dôvodov pruskej hrozby a taktiež aj z dôvodov domácich protestov francúzskych katolíkov ukončil vojnu prímerím 12. júla 1859 vo Villafranca neďaleko Verony. Sardínčania získali Lombardiu ale nie Benátky. Camillo Benso, gróf di Cavour odstúpil.
V roku 1861 bolo vyhlásené Talianske kráľovstvo. Porážka viedla v Rakúsku k odvolaniu ministerského predsedu Alexandra Bacha, došlo k ukončeniu takzvaného Bachovského absolutizmu. Zároveň otvorila cestu k vnútornej reforme v podobe októbrového diplomu zaväzujúceho na pretvorenie Rakúskeho cisárstva na konštitučnú monarchiu takzvanou Schmerlingovou ústavou. Neskôr došlo k Rakúsko-Uhorskému vyrovaniu.
Na bitke sa zúčastnil aj švajčiarsky obchodník Jean Henri Dunant ako zdravotník, ktorý bol šokovaný veľkým utrpením asi štyridsiatich tisícok ranených vojakov, ktorí boli ponechaní na bojovom poli. Ako svedok bitky, bol strašným utrpením zranených vojakov na bojovom poli odhodlaný zorganizovať po bitke akciu na záchranu ranených a ich stálu lekársku starostlivosť, bez rozdielu národnosti. V dôsledku nedostatku lekárov, pod heslom „ tutti fratelli“ (všetci sme bratia). Dunant začal proces, ktorý viedol k vytvoreniu Ženevských dohôd a zriadeniu Medzinárodného výboru červeného kríža. Táto skutočnosť zásadne ovplyvnila budúce vojenské akcie po celom svete.
Zbrane použité v bitke
V rakúskej armáde bola používaná ako hlavná zbraň pechoty  puška Lorenz vzor 1854 s drážkovanou hlavňou. Mala väčší dostrel, presnosť aj rýchlosť paľby ako pušky s hladkou hlavňou, ktoré používali francúzske vojská. Francúzska puška Mini mlie vzor 1853 aj piemontská puška vzor 1844. Lorenz, kalibru, mali rovnaký účinný dostrel až 900 metrov. Na vzdialenosť dvesto metrov strely zasiahli terče s priemerom až v 9 prípadoch z desiatich. Francúzska puška Milne mala účinný dostrel asi 600 metrov. Na dvesto metrov asi tretina výstrelov zasiahla terč s priemerom jeden meter. Francúzska puška bola vybavená kvalitnejším bodákom (bainette). Francúzi mali aj lepšiu pechotnú taktiku, ktorá v boji využívala rojnice, zatiaľ čo v rakúskej armáde používanie rojnice vôbec necvičili. Francúzi sa do streleckých súbojov púšťali len neradi a snažili sa boj zmeniť na boj zblízka s použitím bodáku.
Kultúrne odkazy
Elizabeth Barrettová Browningová pripomína túto bitu v básni The Recruit on Solferino, (Posledné básne 1862). Joseph Roth v románe Radetzky marsch z roku 1932 vyobrazuje otca dynastie Trotta ako hrdinu od Solferina. Bitka pri Solferine bola opísaná aj v televíznej dráme Henryho Dunanta z roku 2006 : Du rouge sur la Croix, ktorý popisuje podpísanie Ženevských konvencií a založenie Červeného kríža.
Großdietmanns
Großdietmanns je trhová obec v Rakúsku v spolkovej krajine Dolné Rakúsko v okrese Gmünd.
Žije tu obyvateľov.
Carpentras (obvod)
Carpentras je obvod v departemente Vaucluse a regióne Provence-Alpes-Côte d’Azur vo Francúzsku. Člení sa ďalej na 8kantónov a 58 obcí.
Lap a Hopko detektívi
Lap a Hopko detektívi je česko-slovenský a neskôr aj slovenský animovaný seriál, ktorý zobrazuje príbehy dvoch detektívnych psov, ktorí sú neustále na stope zločinu. Seriál bol vyrobený v rokoch 1988 až 1995. Nakreslil ho Michal Zeman a režíroval Josef Zeman.
99 watt
99 watt je desiaty štúdiový album Petra Nagya. Album bol vydaný v roku 1998.
Salomėja Zaksaitė
Salomėja Zaksaitė (* 25. júl 1985) je litovská šachová medzinárodná majsterka (WIM), právnička, kriminologička. Na ženských Majstrovstvách Európy reprezentovala Litvu.
Životopis
Maturovala na KTU gymnáziu v Kaunas. 2003-2008 magister práva, Právnická fakulta Univerzity Vilnius. 2012 Doktor práv (kriminológia, trestné právo).
V roku 2003 medzinárodný majster (WIM).
Kauza Cervanová (film)
Téma filmu
Film sa zaoberá únosom, znásilnením a vraždou Ľudmily Cervanovej, ktorá sa stala v júli 1976. Prvé vynesenie rozsudkov prebehlo začiatkom osemdesiatych rokov minulého storočia, z kauzy bolo obžalovaných a následne na rôzny počet rokov (najvyšší trest 24 rokov) odsúdených sedem mužov z Nitry. V 1991 bol rozsudok zrušený. V roku 2006 bol proces obnovený z dôvodu vynesenia nových dôkazov a svedectiev, no napriek tomu, aj 30 rokov po vražde, boli obžalovaní opätovne obvinení zo spáchania trestného činu vraždy a znásilnenia a ich tresty boli predĺžené. Režisér Kirchhoff sa o prípade vyjadril takto: „Tento nekonečný a tajomný prípad je v istom zmysle príbehom našej krajiny a ukazuje, aký je stav justície na Slovensku - od čias komunizmu až podnes“.
Kirchhoffovi však nešlo o rekonštrukciu kriminálneho činu, aj keď ten samozrejme nemožno vynechať. Film však chce predovšetkým zobraziť obdobie sedemdesiatych a osemdesiatych rokov v Československu, so vzťahmi v spoločnosti na pozadí tejto brutálnej vraždy. Dokumentárna "detektívka" preto nie je len o záhadnom zmiznutí a vražde jedného dievčaťa, ale zároveň mapuje širší príbeh československej a slovenskej spoločnosti cez protagonistov tejto dodnes neuzatvorenej kauzy. Samotná kauza Cervanová tak slúži ako styčný bod, zápletka, cez ktorú môže divák sledovať ďalšie rozširujúce sa línie a motívy.
Dokument, ktorého realizácia trvala osem rokov, pracuje s rôznymi druhmi materiálov. Objavujú sa v ňom dobové záznamy, fotografie a policajné spisy, no ťažisko zostáva v súčasných výpovediach obvinených mužov, ktoré sú často krát podporené rozhovormi s ostatnými zainteresovanými ľuďmi.
Produkcia
Robert Kirchhoff film pripravoval a natáčal od roku 2004. Film do kín priniesla Asociácia slovenských filmových klubov. Bol to jej 6. titul toho roka.
Ohlasy
Podľa Miloša Krekoviča z Denníka SME ''„Za minulé desaťročia u nás sotva vznikol film, kde by sa tak prelínala spoločensky závažná a aktuálna téma s umeleckou formou. Alebo aj inak: estetika s etikou.“''
Český filmový publicita Kamil Fila sa pre časopis Respekt vyjadril "Snímek nás nechá tápat v labyrintu metafyzické detektivky a obludní konspirační teorie... Těžko najít v současnosti český, ale i jiný film, který by vás dokázal vykolejit tolik, jako Kauza Cervanová".
Počas prvého týždňa v kinách si film od 16. do 19. mája pozrelo 1132 ľudí. Film sa tak stal predbežne najnavštevovanejším slovenským dokumentárnym filmom roka 2013.
Grosbois-lès-Tichey
Grosbois-lès-Tichey je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Côte-d’Or, v regióne Burgundsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Großebersdorf
Großebersdorf je obec v Rakúsku v spolkovej krajine Dolné Rakúsko v okrese Mistelbach.
Cesta I. triedy 66 (Slovensko)
Cesta I. triedy 66 je cesta I. triedy na Slovensku dlhá 247 km. Spája hraničný priechod Šahy so Zvolenom a Banskú Bystricu cez Brezno a Vernár s Popradom, Kežmarkom a hraničným prechodom v Tatranskej Javorine. Po I/66 je medzi Šahmi a Banskou Bystricou vedená európska cesta 77.
História
Cesta už od svojho zriadenia v roku 1946 spájala Šahy, Zvolen, Banskú Bystricu a Brezno a končila v križovatke Pusté Pole. Zvláštnosťou bolo, že končila križovatkou s cestou II. triedy číslo 534, ktorá bola až o 10 rokov neskôr, v roku 1956, preklasifikovaná na cestu I. triedy a zaradená do cestného ťahu I/67. Šlo o jeden z len dvoch prípadov, kedy cesta I. triedy končila na križovatke s cestou II. triedy.
Vo Zvolene viedla cesta po starom moste cez Slatinu a železničnom priecestí medzi osobnou a nákladnou stanicou východne od zámku a ďalej po Námestí SNP a dnešnej ulici Jána Kollára do časti Rákoš, odkiaľ pokračovala smerom na Banskú Bystricu v trase dnešnej cesty III/069002. Nové premostenie železnice západne od zámku bolo vybudované v prvej polovici 50. rokov, západný obchvat popod Pustý hrad v 80. rokoch.
Medzi Zvolenom a Banskou Bystricou pokračovala cesta v čase jej zriadenia v trase dnešnej cesty I/69. Preložka v trase dnešnej rýchlostnej cesty R1 medzi križovatkami Kováčová a Banská Bystrica-Hušták bola vybudovaná postupne v 70. rokoch a v plnom 4-pruhovom profile bola otvorená v roku 1980. V roku 2009 bol tento úsek vyňatý z cesty I/66 a zaradený do rýchlostnej cesty R1. Odvtedy je cesta v tomto úseku prerušená.
V Banskej Bystrici cesta pôvodne viedla cez dnešné Námestie Hurbana Vajanského, Dolnú ulicu a Námestie SNP (dnes pešia zóna) a ďalej po Hornej ulici a Partizánskej ceste. Do dnešnej trasy po nábrežnej komunikácii a okolo železničnej stanice bola preložená v druhej polovici 60. rokov súbežne s výstavbou Pamätníka SNP, kedy bol tiež preložený tok rieky Hron - ten pôvodne viedol v meandri siahajúcom k ulici Československej armády, pričom viedol práve cez park pri Pamätníku SNP.
Od 1. augusta 2015 bol k ceste pričlenený úsek cesty I/67 od Pustého Poľa cez Poprad, Kežmarok, až po hraničný priechod Tatranská Javorina.
Nitriansky kraj
Cestná komunikácia I/66 sa začína na hraničnom priechode Šahy do Maďarska v levickom okrese ako pokračovanie maďarskej štátnej cesty 2, v meste Šahy sa križuje s III/1567, II/527 a III/1556, pokračuje križovaním s III/1562, asi 5 km za Šahami sa križuje s I/75, v obci Hokovce s III/1558, pokračuje križovatkou s III/1550 a prechádza do okresu Krupina.
Banskobystrický kraj
V okrese Krupina sa začína I/66 križovatkou s III/2555 v Dudinciach, pred Hontianskými Tesármi s III/2551, III/2563, pred obcou Domaníky s III/1556, III/2557 a 2558 a nasleduje I/66 pred obcou Hontianske Nemce. Tu sa nachádzajú križovatky s I/51, II/525 a III/2559, cesta prechádza do Devičieho, križuje sa tu s III/2561 a po opustení obce prechádza križovatkami s II/526 pred Krupinou a v Krupine s III/2560, III/2562 a prechádza do zvolenského okresu.
V okrese Zvolen sa I/66 križuje s III/2458, II/527 pri obci Babiná, s III/2446, III/2447, III/2457, vstupuje do Zvolena, kde sa križuje s I/16 a v blízkosti Zvolena s III/2452, III/2460, ktoré tvoria obchvat Zvolena a s I/69. Za Zvolenom je od výjazdu Kováčová cesta prerušená.
Po prerušení cesta pokračuje v Banskej Bystrici križovatkou Hušták s rýchlostnou cestou R1. Cesta prechádza na východný okraj mesta a pokračuje prevažne mimo obcí smerom na Brezno. Postupne sa križuje s III/2420, III/2427, III/2448, III/2429, III/2430, III/2431 a prechádza do okresu Brezno.
Prešovský kraj
V prešovskom kraji sa cesta I/66 križuje s III/3036 a pokračuje cez sedlo Besník do lokality Pusté Pole, kde sa na južnej strane Nízkych Tatier križuje s I/67. Pokračuje cez Vernárske sedlo a Vernár do Hranovnice, kde sa križuje s III/3069 a III/3074. V Poprade sa križuje s III/3080, III/3076, I/18 a diaľnicou D1. I/66 následne prechádza do okresu Kežmarok a križuje sa s III/3093, vo Veľkej Lomnici s II/540, v Huncovciach s III/3094, III/3095 a vchádza do Kežmarku. Tu sa križuje s II/536, III/3096, III/3097, III/3098, križuje sa s I/77 a II/542 v Spišskej Belej a opäť prechádza do okresu Poprad.
Tu sa pri osade Tatranská Kotlina križuje s Cestou Slobody, ktorá v jej trase vedie až po hraničný priechod. I/66 sa ešte v katastrálnom území Vysokých Tatier križuje s III/3077 a v Tatranskej Javorine s III/3078 a končí na hranici s Poľskom, kde nadväzuje cesta DW960.
Obchvat Brezna - 1. etapa
Ide o úsek novej cesty medzi pôvodným vstupom do mesta a cestou II/529. V mieste, kde obchvat opúšťa pôvodnú hlavnú cestu je vybudovaná mimoúrovňová križovatka Brezno - mesto, následne trasa mostným objektom prechádza ponad vetvu tejto križovatky, rieku Hron a železničnú trať Banská Bystrica - Červená Skala. Ďalej pokračuje v súbehu so železničnou traťou popri areáli mostárne, ďalším mostným objektom preklenuje prístupovú cestu a železničnú vlečku a na jestvujúcu cestnú sieť sa nápája vo veľkej okružnej križovatke Mazorníkovo. Kategória je C 11,5/80 a náklady dosiahli 20,9 mil. € (predpoklad bol 13 miliónov €). Obchvat bol kvôli zdržaniu počas výstavby daný do užívania 21. septembra 2017.
Obchvat Podbrezovej
Vzhľadom k tomu, že obec Podbrezová je jediným sídlom cez ktoré cesta medzi Banskou Bystricou a Breznom prechádza, uvažuje sa o jeho obchvate. V hre sú 3 varianty, 2 by mali viesť severne od obce, jeden južne. Kategória obchvatu je C 11,5/60. Jeho realizácia sa však odhaduje až po roku 2023.
Cesta I. triedy 66C
Cesta I. triedy 66C bola do roku 2013 cesta I. triedy v okrese Zvolen s dĺžkou 0,671 km. Spájala cestu III/2460 s R1 a I/69.
Auzouville-l’Esneval
Auzouville-l’Esneval je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Seine-Maritime, v regióne Horná Normandia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Kompas (súhvezdie)
Kompas je malé súhvezdie južnej oblohy. Patrí medzi 88 súhvezdí modernej astronómie. Súhvezdie zaviedol Nicolas Louis de Lacaille v roku 1754 a predstavuje magnetický kompas, aký kedysi používali moreplavci.
Hviezdy
V súhvezdí sa nachádza hviezda T Pyxidis, nova, ktorá sa od roku 1890 už päťkrát rozžiarila na 7 až 6 magnitúd. Naposledy to bolo v roku 1966.
Poloha
Súhvezdie Kompas sa nachádza na južnej hviezdnej oblohe. Leží na okraji Mliečnej cesty medzi súhvezdiami Hydra a Korma. Rozprestiera sa na ploche 221 štvorcových stupňov.
Štvrť
Štvrť môže byť:
Großgöttfritz
Großgöttfritz je obec v Rakúsku v spolkovej krajine Dolné Rakúsko v okrese Zwettl.
Žije tu 1 431 obyvateľov (31. 3. 2009).
Efektívne zrýchlenie častice kométy
Efektívne zrýchlenie častice kométy je zrýchlenie častice kométy dané rozdielom medzi zrýchlením častice vyvolaným gravitačnou silou Slnka a zrýchlením vyvolaným slnečným vetrom a tlakom žiarenia Slnka.
Gurgy-la-Ville
Gurgy-la-Ville je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Côte-d’Or, v regióne Burgundsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Horčica biela
Horčica biela (mimo taxonómie: biela horčica ; zriedkavo [bohemizmus]: horčica siata ; lat. Sinapis alba alebo Leucosinapis alba) je rastlina z rodu horčica (Sinapis), resp. u niektorých autorov z rodu bielohorčica (Leucosinapsis), z čeľade kapustovité (Brassicaceae). Je to najbežnejšia súčasť pochutiny nazývanej horčica - pozri horčica (potravina).
Pestuje sa v celej Európe. Má vysokú stonku (do 1 m). Jej drobné olejnaté semená obsahujú 20 – 25 % oleja, cca. 25 % proteínov a glukozinolát sinalbín, z ktorého v porušených semenách vzniká látka dodávajúca pochutine horčici charakteristickú štipľavú chuť. Semená sa využívajú nielen na výrobu pochutiny horčica, ale aj v konzervárenskom priemysle (ako zložka korenín) a vo farmaceutickom priemysle. V poľnohospodárstve sa horčica biela využíva na kŕmenie alebo ako následná plodina na zelené hnojenie.
Nestabilná hviezda
Nestabilná hviezda je premenná hviezda, ktorá mení svoje rozmery, pretože sily v jej vnútri nie sú navzájom rovnovážne.
Castellane (obvod)
Castellane je obvod v departemente Alpes-de-Haute-Provence a regióne Provence-Alpes-Côte d’Azur vo Francúzsku. Člení sa ďalej na 5 kantónov a 32 obcí.
Neinfekčný zápal tenkého a hrubého čreva (MKCH-10)
K50 - K52: Neinfekčný zápal tenkého a hrubého čreva je položka z medzinárodnej klasifikácie chorôb. Patrí do XI. kapitoly MKCH-10 - Choroby tráviacej sústavy.
Zahŕňa neinfekčnú zápalovú črevnú chorobu, nezahŕňa syndróm dráždivého čreva (K58.-) a megakólon (K59.3).
Terčovec zelený
Terčovec zelený (Symphysodon aequifasciatus Pellegrin, 1904; ľudovo diskus) je druh terčovca (a zároveň názov jedného jeho poddruhu - pozri nižšie).
Niektorí autori uvádzajú poddruhy tohto druhu:
Lixing-lès-Saint-Avold
Lixing-lès-Saint-Avold je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Moselle, v regióne Lotrinsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Krátkonôžka štíhla
Krátkonôžka štíhla (Ablepharus kitaibelii) je druh z čeľade scinkovité. Podľa Medzinárodnej únie na ochranu prírody a prírodných zdrojov krátkonôžka štíhla patrí medzi najmenej ohrozené druhy, celková populácia je stabilná, je to bežný druh ale na okrajoch svojho areálu rozšírenia je zriedkavejšia.
Lixing-lès-Saint-Avold
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Čarovné zrno
Čarovné zrno je slovenský animovaný seriál, ktorý zobrazuje príbehy dvoch slovenských ľudových rozprávok. Seriál bol vyrobený v rokoch 1999 a 2001. Nakreslil ho Tomáš Čepek a režírovali Tomáš Čepek a Monika Trajterová.
Lixing-lès-Saint-Avold
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Krátkonôžka štíhla
Rozšírenie
Žije vo Východnej Európe a Juhozápadnej Ázií. Na Slovensku sa vyskytuje poddruh Ablepharus kitaibelii fitzingeri (Mertens, 1952).
Opis
Je to malý a nenápadný jašter. Je veľmi plachý, žije pod kameňmi a listami na suchých lúkach, svahoch a poliach. Má hnedé až bronzové sfarbenie, s medeným leskom, s čiernymi pruhom pozdĺž boku čím pripomína mladého slepúcha. Jej viečka sú na rozdiel od ostatných scinkov nepohyblivé.
Dorastá do 10-12 cm, samica je kratšia, pretože nemá taký dlhý chvost ako samec. Samice majú silnejšie telo. Hlava má tvar kužeľa, so špicatejším nosom, bez krčného límca. Končatiny sú krátke a ďaleko od seba. Na konci chvosta majú krátky tŕňovitý výrastok.
Je to vajcorodý druh. Kladie dve až štyri veľké vajcia.
Výskyt a stav na Slovensku
Krátkonôžka štíhla žije na juhu a juhovýchode Slovenska vo svetlých lesoch a lesostepiach.
Ekosozologický status od roku 2001 LR:lc - menej ohrozený druh.
Odhadovaná veľkosť populácie v rokoch 20072012 bola 10005000 jedincov na 12 lokalitách. Krátkodobý trend za posledných 12 rokov (20002012) aj dlhodobý trend od roku 1988 (19882012) boli klesajúce. Kvalita biotopov bola vyhodnotená ako priemerná a stabilná.
Odhadovaná veľkosť populácie v rokoch 20132018 8944178 jedincov, vyjadrená v jednotkách v sieti 1x1 km, bola. Krátkodobý trend za posledných 12 rokov (20072019) bol stúpajúci. Kvalita i plocha obývaného biotopu bola vyhodnotená ako stabilná.
Z pohľadu výskytu v Karpatoch bol v rámci projektu Bioregio v roku 2014 vypracovaný návrh ekosozologického statusu za celé pohorie a rovnako aj za Slovensko VU - zraniteľný.
Ochrana
Je zákonom chránená, spoločenská hodnota je 2000 € (Vyhláška MŽP č. 170/2021). Druh je zaradený do Bernského dohovoru (Príloha III) a smernici o biotopoch (Príloha IV).
Großharras
Großharras je obec v Rakúsku v spolkovej krajine Dolné Rakúsko v okrese Mistelbach.
Žije tu 1 157 obyvateľov (31. 3. 2009).
Quartier de la Maison-Blanche
thumb|upright=1.1|Kombinácia pôvodnej a novej výstavby v ulici Rue du Docteur-Leray
Má rozlohu a ohraničujú ju ulice Boulevard périphérique na juhu, Rue de l'Amiral-Mouchez a Rue de la Santé na západe, Boulevard Auguste-Blanqui na severe a Avenue de Choisy na východe.
Dejiny
Pôvodne poľnohospodárska oblasť patrila k mestu Gentilly, ale v roku 1860 bola pripojená k Parížu. Názov štvrte je odvodený od miestneho mena. Malá osada, ktorá sa tu rozkladala, sa nazývala „Maison Blanche“ podľa názvu miestneho hostinca.
Po spojení s Parížom sa tu začal rozvíjať najmä garbiarsky priemysel, ale na voľných pozemkoch vznikali i ďalšie továrne, napr. čokoládovňa alebo továreň na výrobu motorov. Zavedenie železnice tiež ovplyvnilo vývoj štvrte do začiatku 20. storočia. V prvej polovici 20. storočia prebehla vo štvrti rozsiahla urbanizácia pri ktorej vznikali obytné domy s nízkym nájomným.
Druhá polovica 20. storočia bola poznamenaná naopak búraním niektorých oblastí, ktoré boli považované za zastarané a na ich miestach vznikli sídliska tvorené výškovými budovami. Vznikli tu prvé mrakodrapy ako napr. Super-Italie, Chambord alebo Antoine et Cléopâtre. Túto výstavbu charakterizuje najmä výstavba okolo námestia Place d’Italie. Štvrť tak postupne stratila svoj priemyslový remeselný charakter. Jej časť sa tiež zmenila s príchodom imigrantov z Ázie, ktorí neďaleko stanice metra Porte de Choisy vytvorili čínsku štvrť.
Auzouville-sur-Ry
Auzouville-sur-Ry je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Seine-Maritime, v regióne Horná Normandia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Dobrá Voda (hrad)
Názov hradu je odvodený od početných vodných prameňov v jeho okolí. V písomných zmienkach sa vyskytuje pod názvami Bona Aqua, Dobrawoda alebo v rôznych jazykoch ako Dobrý Kameň: Jókő (maďarsky), Jokw (latinsky), Burg Guttenstein, Burg Gutstein (nemecky).
Dejiny
Hrad postavili na mieste staršieho hradiska v prvej štvrtine 13. storočia v hornatom teréne na skalnom výbežku na jednej z ciest prechádzajúcich hrebeňom Malých Karpát. Písomne sa spomína v roku 1263.
Koncom 16. storočia majitelia hrad zabezpečili predbráním a prestavali aj dolné nádvorie, ktoré doplnili niekoľkými baštami v hradobnom múre. Hrad sa stal tak menej ohrozeným, pretože vstup na horný hrad sa serpentínovite skrúcal a nižšia časť bola zabezpečená obranou z vyššie položeného miesta.
Za povstania Františka II. Rákócziho (r. 1703) bol veľmi poškodený, po následnej oprave v roku 1762 vyhorel a zostalo na ňom len väzenie pre poddaných. Začiatkom 19. storočia sa, podobne ako iné hrady, začal meniť na zrúcaniny.
Opis
Hrad je dnes v stave rozvalín. Zo stavieb sa zachovala časť muriva s opevnením a zvyšky niekoľkých stavieb. Do procesu jeho deštrukcie zasahuje i množstvo náletovej zelene, ktorá celým objektom prerastá. Napriek tomu jeho ruiny sú malebným doplnkom tejto časti malokarpatskej krajiny.
1900
Narodenia
thumb|upright|[[Jacques Prévert (* 4. február)]] upright|thumb|[[Frédéric Joliot-Curie (* 19. marec)]] thumb|upright|[[Spencer Tracy (* 5. apríl)]] thumb|upright|[[Urho Kaleva Kekkonen (* 3. september)]] thumb|upright|[[Margaret Mitchellová (* 8. november)]] thumb|upright|[[Richard Kuhn (* 3. december)]]
Úmrtia
thumb|upright|[[Friedrich Nietzsche († 25. august)]]
Alsasko
Alsasko je jeden z 26 administratívnych regiónov Francúzska. Nachádza sa na východe Francúzska blízko hraníc s Nemeckom.
V stredoveku bolo súčasťou rímskonemeckej ríše. V priebehu tridsaťročnej vojny vpadli do Alsaska francúzske vojská a Alsasko sa stalo súčasťou Francúzska. Po prusko-francúzskej vojne (1870 – 1871) bolo Alsasko pripojené k Nemeckej ríši. Po 1. svetovej vojne sa stalo znova súčasťou Francúzska.
Súčasťou regiónu sú dva departmenty: Bas-Rhin (doslova Dolný Rýn) a Haut-Rhin (Horný Rýn).
Geografia
Alsasko má povrch a tým je najmenší región metropolitného Francúzska. Prírodnými hranicami regiónu sú rieka Rýn na východe a pohorie Vogézy na západe. Najvyšší bod je Ballon de Guebwiller. Klíma v Alsasku je polokontinentálna, sú tam studené zimy a horúce letá. Alsasko je ideálne miesto na pestovanie vína (hlavne mesto Colmar). Vína tu pestované majú názov Vin d'Alsace. Populácia Alsaska je 1 805 000 obyvateľov (1. 1. 2005) a stále rastie. Alsasko má 217 obyvateľov na km², čím patrí v porovnaní s Francúzskom k husto osídleným oblastiam.
Dejiny
V minulosti bolo Alsasko osídlené kočovnými lovcami, potom Keltami a okolo roku 58 pred Kr. Rimanmi, ktorí toto územie starostlivo strážili. Po páde Ríma bolo Alsasko kolonizované Alamanmi. Alamani sa orientovali na poľnohospodárstvo a založili jazyk, ktorý tvorí základ súčasného alsaského dialektu. Chlodovik I. a Frankovia v 5. storočí upevnili nadvládu nad Alamanmi po bitky pri Tolbiacu. Počas vlády potomkov Chlodovika, Merovejovcov bolo obyvateľstvo christianizované. V 5. storočí bolo územie súčasťou Franskej ríše, neskôr rímskonemeckej ríše.
Dobrá Niva
Dobrá Niva môže byť:
Nestacionárny model vesmíru
Nestacionárny model vesmíru alebo evolučný model vesmíru je model vesmíru, v ktorom sa mení s časom krivosť priestoru, faktor škály aj stredná hustota vesmíru. Prebieha v ňom expanzia alebo kontrakcia vesmíru. K nestacionárnym modelom vesmíru patria napríklad všetky Fridmanove a Lemaîtrove modely vesmíru so začiatočným big bangom.
Haličský zámok
náhľad|Haličský zámok – po rekonštrukcii v roku 2016 náhľad|Haličský zámok – stav v roku 2008 Haličský zámok (-normovaný názov ; iné názvy: Halič, kaštieľ Halič , zámok Halič, Haličský kaštieľ) je zámok, prestavaný z pôvodného hradu , ležiaci v obci Halič, 8 km západne od Lučenca. V súčasnosti je po desiatich rokoch rekonštrukčných prác znovu otvorený ako zámocký hotel. Majiteľom zámku je firma IMET.
Zámok bol postavený v 15. až 16. storočí v renesančnom štýle.
V stredoveku bol na jeho mieste hrad, ktorý bol zbúraný v roku 1544. Zámok postavili v roku 1612, neskôr vyhorel, bol prestavaný v barokovom štýle a naposledy rekonštruovaný v polovici 20. storočia.
Súčasťou zámku je priekopa, baroková fontána, park z 18. storočia s pergolou, rozáriom a alegorickou plastikou.
Großhofen
Großhofen je obec v Rakúsku v spolkovej krajine Dolné Rakúsko v okrese Gänserndorf.
Gurgy-le-Château
Gurgy-le-Château je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Côte-d’Or, v regióne Burgundsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Nesenzibilizovaný materiál
Nesenzibilizovaný materiál je fotografický materiál, ktorého citlivosť nie je upravovaná (senzibilizácia), je daná citlivosťou halogenidov striebra v modrej a fialovej oblasti spektra (maximum pre vlnové dĺžky 300 nm). Nesenzibilizovaný materiál je necitlivý na zelenú, žltú a červenú oblasť. Všeobecnú citlivosť má 3-5 DIN, ale vyznačuje sa vysokou rozlišovacou schopnosťou (fotografická emulzia). Nesenzibilizovaný materiál sú niektoré druhy diapozitívnych a reprodukčných platní a väčšina pozitívnych papierov.
Shaftesbury Avenue
náhľad|Divadlá na Shaftesbury Avenue. náhľad|Pohľad na Shaftersbury Avenue smerom od Piccadilly Circus. náhľad|Ten istý pohľad, ale v roku [[1948.]]
Shaftesbury Avenue je jednou z významných ulíc londýnskeho West Endu. Nachádza sa v mestskom obvode City of Westminster. Vedie severovýchodným smerom od Piccadilly Circus až po New Oxford Street a High Hoborn, pričom sa križuje s Charing Cross Road na Cambridge Circus.
História a opis ulice
Vo všeobecnosti je považovaná za srdce West Endu a londýnskeho divadla. Nachádza sa tu veľké množstvo divadiel: na severnej strane ulice medzi Piccadilly Circus a Charing Cross Road sa nachádzajú divadlá Lyric, Apollo, Gielgud a Queen's. Divadlo Saville Theatre bolo odkúpené a prestavané spoločnosťou Odeon na kino. Na Cambridge Circus sa nachádza divadlo Palace. Na severovýchodnom konci ulice sa nachádza divadlo Shaftesbury Theatre.
Dopravné spojenie
Najbližšie stanice londýnskeho metra:
Pozemný hokej na Panamerických hrách 1967
Pozemný hokej na Panamerických hrách 1967 bol turnaj v pozemnom hokeji v rámci multišportového podujatia Panamerických hier 1967. Konal sa vo Winnipegu, v Kanade od 24. júla4. augusta 1967, za účasti 8 mužských tímov. Pre pozemný hokej to bolo 1. vydanie na Panamerických hrách. Titul získala 🇦🇷, ktorá vo finálovom zápase zvíťazila nad 🇹🇹.
Tento turnaj slúžil zároveň ako kvalifikácia panamerických družstiev na Letné olympijské hry 1968, ktoré hostilo Mexiko City. Kvalifikovalo sa na ne iba víťazné družstvo.
Auzouville-sur-Saâne
Auzouville-sur-Saâne je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Seine-Maritime, v regióne Horná Normandia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Karel Lamač
Karel Lamač (* 27. január 1897, Praha – † 2. august 1952, Hamburg, SRN) bol významná osobnosť českej kinematografie.
Lommerange
Lommerange je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Moselle, v regióne Lotrinsko.
Karel Lamač
Začiatky
Vyučil sa za lekárnika (rovnako ako jeho otec), omnoho viac ho však zaujalo umenie a ešte počas štúdia sa stal dirigentom filharmonického orchestra, neskôr začal vystupovať s ochotníkmi ako kúzelník. Počas stáži v Drážďanoch sa zoznámil s filmovaním a v priebehu prvej svetovej vojny nakrúcal v zákopoch aktuality, pričom často riskoval vlastný život.
Filmové pôsobenie
Po skončení vojny a návrate do vlasti (1918) sa osamostatnil a založil vlastný filmový ateliér Kavalírka.
Lommerange
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.