cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Griotka
Príprava
Najlepšími nádobami na prípravu sú veľké poháre na zaváranie, kam sa najprv nasypú vykôstkované višne, pridá sa korenie podľa chuti a zmes sa posype asi kilogramom cukru. Všetko je následne zaliaté alkoholom, pohár sa poriadne utesní a nechá stáť aspoň dva mesiace v šere pri stálej teplote. Po uplynutí určitej doby sa višne scvrknú o polovicu, čiže sa do pripraveného sterilného pohára scedí obsah pohára. Višne z griotky, ako aj samotnú griotku, je možné použiť na prípravu múčníkov, ktorým dodajú dokonalú chuť.
Čiernohorci (rozlišovacia stránka)
Čiernohorci môže byť:
Trhlina (film)
Trhlina je slovenský mysteriózny thriller podľa rovnomenného románu od slovenského spisovateľa Jozefa Kariku a rozpráva strhujúci príbeh o jednej z najväčších záhad Slovenska – o nevysvetliteľnom miznutí ľudí v pohorí Tribeč.
Film mal na Slovensku premiéru 24. januára 2019. Do českých kín sa dostal 9. mája 2019. Trhlina sa premietala aj v britských kinách a to 13. apríla 2019.
Ѭ
náhľad|Písmeno Ѭ Ѭ (jotovaný veľký jus, minuskula ѭ) je už bežne nepoužívané písmeno cyriliky. Používa sa len v liturgických textoch. Písmeno zachycovalo slovanskú nosovku. V poľštine mu výslovnosťou zodpovedá slabika ją.
Písmeno je jotovaný variant písmena Ѫ (veľký jus).
V hlaholike mu zodpovedá písmeno Ⱙ.
Ѯ
náhľad|Písmeno Ѯ Ѯ (ksí, minuskula ѯ) je už bežne nepoužívané písmeno cyriliky. Písmeno zachycovalo digraf ks. Bolo určené len na používanie v slovách prevzatých z gréčtiny na prepis písmena Ξ (ξ).
V hlaholike zodpovedajúce písmeno neexistuje.
Ѱ
náhľad|Písmeno Ѱ Ѱ (psí, minuskula ѱ) je už bežne nepoužívané písmeno cyriliky. Písmeno zachycovalo digraf ps. Bolo určené len pre používanie v slovách prevzatých z gréčtiny, občas sa ale vyskytlo aj v pôvodných slovanských slovách, napr. v slove písal, ktoré bolo možné napísať ѱалъ alebo ѱлъ.
V hlaholike zodpovedajúce písmeno neexistuje.
Noyelles-en-Chaussée
Noyelles-en-Chaussée je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Somme, v regióne Pikardia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Električky KPS série 18 – 21 (Ostrava)
Konštrukcia
Išlo o pomerne ľahké vozidlá – to znamená, že mali menšie rozmery a nižšiu obsaditeľnosť než vozne dodané pred nimi. Bočnice mali oplechovanú medziokennú časť a čiastočne po oknami a v spodnej časti boli obložené drevenými peřejkami. Náter bol vo vtedajšej typickej kombinácii – medziokenná časť niesla zelený náter, podokenná časť bola tmavo hnedá. V každej bočnici sa nachádzala šestica okien uchytených v drevených rámoch, ktoré presvetľovali salón pre cestujúcich. Salón pre cestujúcich bol označený ako II. trieda, ktorá poskytovala 6 miest na sedenie, plošiny boli označené ako III. trieda a poskytovali 12 stálych miest na sedenie, po sklopení štyroch sklopných sedadiel na plošinách bol počet miest na sedenie zvýšený na 16. Na streche sa nachádzal tzv. nástrešek, ktorý umožňoval jeho vetranie. Na nástrešku bol umiestnený tyčový zberač s kladkou. Strecha bola natretá šedou farbou.
Elektrická výzbroj bola od firmy AEG Union, trakčné motory boli typu GE 58 A o výkone 28 kW. Odpory boli umiestnené pod podlahou vozňa. Kontroléry AEG mali 5+4 jazdné stupne a 7 brzdových.
Dodávky
V roku 1905 boli vyrobené celkom 4 motorové vozne série 18 – 21.
Prevádzka
Vozne sa v prevádzke príliš dlho neudržali. Pôvodne boli nadobudnuté na posilnenie dopravy na trati do Svinova, krátko po ich nasadení na túto trasu sa zistilo, že majú príliš nízku kapacitu a ich veľmi nízka hmotnosť im nebola sprevádzaná pri vychádzaní Hulváckého kopca, ktorý mal sklon 77,3 ‰. Tieto dôvody boli pravdepodobne aj príčinou ich pomerne skorého vyradenia už v roku 1922, teda po 18 rokoch. Vozne boli nahradené novou štvoricou motorových vozňov ev. č. 18II–21II. Tie z pôvodných vozňov prevzali ich výzbroj, ktorá prešla modernizáciou, kontroléry boli nahradené novými od firmy BBC typu P 4. Po zruinovaniu výzbrojou boli pôvodné vozne zošrotované. Do dnešných dní sa tak žiadny nezachoval.
Ѵ
náhľad|Písmeno Ѵ Ѵ (ižica, minuskula ѵ) je už bežne nepoužívané písmeno cyriliky. Písmeno zachycovalo hlásku podobnú nemeckej hláske ü. Používalo sa predovšetkým pre slová prevzaté z gréčtiny.
V súčasných liturgických textoch je vyslovované buď ako i alebo ako v. Pokiaľ sa má Ѵ čítať ako i v prípade, kedy by sa čítala ako v, je nutné použiť variant Ѷ (Ѵ s diakritickým znamienkom nazývaným kendema).
V hlaholike mu zodpovedá písmeno Ⱛ.
Lednica (hrad)
Dejiny
Lednický hrad vznikol v druhej polovici 13. storočia. Jeho funkcia spočívala predovšetkým v ochrane severozápadnej hranice Uhorska, preto Lednica patrila medzi kráľovské hrady. V rokoch 1259 – 1269 ho mal v držbe istý Marek, župan z Lednice. Začiatkom 14. storočia sa ho na prechodný čas zmocnil Matúš Čák Trenčiansky. Po roku 1321 sa hrad dostal opäť do rúk panovníka. Koncom 14. storočia ho vlastnila rodina Pakšiovcov, ktorá ho v roku 1392 dala do záložnej držby Henkovi, šľachticovi českého pôvodu. Ešte počas vlády Žigmunda v prvej štvrtine 15. storočia sa majiteľmi Lednického hradu a panstva stali bratia Sobek a Matej Bielikovci zo sliezskej Kornice. Ich panstvo neohrozilo ani dočasné obsadenie hradu husitskou posádkou. Ich činnosť dokumentuje vzácna, v národnom jazyku písaná listina, z roku 1435, podľa ktorej Mikušovi zo Streženíc darovali majetok v Nimnici. Počas zápasov o uhorský trón vydal v roku 1475 Lednicu Matej Korvín svojmu prívržencovi Nehézovi.
Monastier Iviron
Na počiatkoch kláštornej histórie stáli gruzínski mnísi, svätý Ján Iberský (prvý igumen), jeho syn svätý Euthymios a gruzínsky generál Ján Tornikios. Kláštor vznikol na mieste staršieho monastiera v roku 972. Spočiatku pôsobil ako centrum gruzínskej vzdelanosti v Byzantskej ríši a boli v ňom prekladané početné diela z gréčtiny. V 11. storočí kláštor hostil celkovo okolo 300 mníchov a vlastnil viac pôdy, než hlavný kláštor Veľká Lavra. V kláštore pôsobili grécki i gruzínski mnísi, medzi ktorými panovala značná rivalita. Oba národy slúžili bohoslužby oddelene. Počet Gruzíncov však klesal a v roku 1356 grécky prvok natoľko prevýšil, že bolo ustanovené, že igemunom mohol byť len Grék a omše v hlavnom kostole (katolikone) sa začali slúžiť iba v gréčtine. V 14. storočí bol vyplienený Katalánskou kompániou. Dnes je kláštor tretí v hierarchickom poradí medzi athoskými kláštormi. Kláštorná knižnica obsahuje vyše 20 000 kníh, listín, či zvitkov v gréčtine, gruzínčine, či latinčine, medzi nimi napríklad vzácny rukopis Barlaam a Joazaf. Nachádza sa tu obrovské množstvo umeleckých predmetov spojených s gruzínskou a byzantskou históriou (napr. ikona Panagia Portaitissa). Architektonicky vyniká najmä katolikon kláštora z rokov 980983, ktorý patrí k najzachovalejším stavbám na polostrove. V roku 1513 prešiel rekonštrukciou, ktorá odštartovala vznik viacerých vzácnych fresiek. Kláštor a katolikon je zasvätený Zosnutiu Bohorodičky, hlavný kláštorný sviatok sa preto slávi 15. augusta. K monastieru patrí tiež skit Jána Krstiteľa, 11 kathismát (menších kláštorných jednotiek) a 26 cél (kellia). Kláštoru tiež okrem katolikona prislúcha 16 ďalších kaplniek. V súčasnosti tvorí kláštornú komunitu zhruba 30 mníchov.
Lednica (hrad)
Dejiny
Roky po bitke pri Moháči sa rodina Podmanickovcov, reprezentovaná bratmi Jánom a Rafaelom, usilovala, aby sa konečne stala vlastníkom Lednice, tak ako ich k tomu oprávňovala listina z roku 1504. Podmanickovci určitý podiel na lednickom panstve získali už roku 1466 manželstvom Blažeja Podmanického s Dorotou Bielikovou. Na jeseň roku 1533 podnikli proti hradu vojenský útok a obsadili ho. Súčasne uzavreli dohodu s cisárskym vojenským veliteľom Katzianerom, ktorý uznal ich nároky. Lednica zostala v rukách Podmanickovcov až do roku 1558. Úmrtím Rafaela Podmanického v roku 1558 podľa dohody lednické panstvo i hrad prevzala do svojej správy kráľovská komora, lebo Rafael nemal žiadneho potomka. Už v nasledujúcom roku majetok kúpil hrad košický kapitán Imrich Telekeši (Thelekessi). Onedlho na to 30. mája 1560 však v pokročilom veku zomrel a Lednicu zdedil jeho jediný syn Štefan, ktorý sa oženil s dcérou Petra Forgáča, Zuzanou. Ich jediný syn Michal nemal ešte ani štyri roky, keď mu zomrela matka, a mal iba desať rokov, keď stratil otca. Vyrastal bez výchovy pri drsných dráboch, čo sa odrazilo v jeho živote. Stal sa lúpežným rytierom. Na hrade i na panstve zavládla neistota, množili sa rozličné násilnosti voči poddaným. Preto sa 11. septembra 1600 uskutočnil vojenský zásah proti Lednickému hradu pod Thurzovým vedením. Telekeši na túto vojenskú akciu proti svojmu sídlu nepočkal, pretože ešte v polovici augusta utiekol do Poľska a usadil sa na prechodný čas v Krakove. Thurzo nakoniec pod zámienkou vyjednávania vlákal Telekešiho do pasce. Následne bol uvrhnutý do zámockého väzenia a 3. apríla 1601 ho popravili. Michalom Telekešim vymrel jeho rod po meči.
náhľad|Zobrazenie hradu z 18. storočia V ten istý rok lednické panstvo odkúpil tekovský župan František Dobo, ktorý však v nasledujúcom roku zomrel bez potomkov. Na základe jeho testamentárneho odkazu sa dedičské právo na panstvo prenieslo na jeho príbuzných. Z nich Zuzana Lórantfiová sa v roku 1616 vydala za Juraja I. Rákociho. Ako veno do manželstva priniesla lednické panstvo, ktoré sa takto stalo súčasťou rákociovských majetkov. Po bitke pri Trenčíne v roku 1708 Lednica podobne ako ostatné okolité hrady dostala sa do moci cisárskeho vojska. V tom čase už začal hrad chátrať, pretože sa málo dbalo o jeho údržbu. V poslednom protihabsburskom povstaní obsadili hrad kuruci Františka Rákócziho II. a po potlačení povstania cisárske vojsko roku 1710 hrad vypálilo. Potom hrad dostali do zálohu Maťašovskovci, ktorí ho aj v roku 1746 dali opraviť a doplniť aj chýbajúce vnútorné zariadenie. Po vymretí Maťašovskovcov, v roku 1754, lednické majetky prevzala opäť kráľovská komora. Do držby Lednicu však o niekoľko rokov dostal syn Juliany Rákociovej a Ferdinanda Goberta Aspremonta, Ján Gobert Aspremont. Aspremontovci vymreli po meči v roku 1819 a ich lednický majetok zdedila dcéra Mária Anna, ktorá sa v roku 1807 vydala za baróna Filipa Skrbenského. Ich syn Filip v roku 1890 lednický majetok predal Jozefovi Schreiberovi, továrnikovi a sklárskemu podnikateľovi. Hrad však v týchto rokoch pôsobil skôr ako príťažok k Lednickému kaštieľu a kým ešte v roku 1830 stáli všetky budovy, na vyobrazeniach o 70 rokov neskôr je to už len ruina.
Súčasný stav
O hrad sa od roku 2004 stará a o jeho záchranu sa pokúša Historicko-astronomická spoločnosť v spolupráci s obcou Lednica. V roku 1999 sa časť severného múru zrútila. V roku 2011 sa z prednej palácovej časti zrúcaniny odtrhla asi 300-kilogramová kamenná masa. V súčasnosti je hrad v rekonštrukcii a nie je verejnosti voľne prístupný. Navštíviť ho je možné počas víkendov jar - jeseň.
Exteriér
náhľad|Pôdorys hradu Hrad, postavený na strmom brale, sa skladal z troch od seba odstupňovaných častí a bol takmer neprístupný. Z malého, nižšie položeného predhradia, kde boli obranné bašty, väznica, miestnosť pre drábov, maštaľ pre kone, voziareň a kováčska dielňa. Vedľa nej boli schody k druhému padaciemu mostu, ktorý umožňoval vstup do skalného tunela. Až neskôr tu vybudovali delovú baštu. Tunel bol jediný prístup na nádvorie stredného hradu, kde boli hlavné palácové stavby, obytné budovy pre služobníctvo, hospodárske miestnosti, sklady a byt kastelána. V najvyšších mistnostiach stredného hradu boli schody do veže, z ktorej sa dalo prejsť na plošinu, kde začínali i do skaly vytesané schody na najvyššie položenú prírodnú pozorovateľňu.
Prístup
V obci Lednica k bývalej píle, odtiaľ pešo asi 5 minút, alebo pešo z obce Lednica od kostola po značke s nasledným odbočením cez náročný terén.
Ѳ
náhľad|Písmeno Ѳ Ѳ (fita, minuskula ѳ) je už bežne nepoužívané písmeno cyriliky. Písmeno zachycovalo rovnakú hlásku ako písmeno Ф. Používalo sa len na prepis písmena Θ (theta) v slovách prevzatých z gréčtiny.
V hlaholike mu zodpovedá písmeno Ⱚ.
Písmeno je podobné písmenu Ө, ktoré sa používa v niektorých turkických a mongolských jazykoch.
Ꙟ
náhľad|Písmeno Ꙟ Ꙟ (minuskula ꙟ) je zastarané písmeno cyriliky. Písmeno bolo používane v rumunčine pred rokom 1860 – 1862, kedy bola cyrilika nahradená latinkou. Písmeno zachycovalo zvuk, ktorý je v súčasnej rumunčine zapisovaný ako în alebo îm.
Noyelles-sur-Mer
Noyelles-sur-Mer je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Somme, v regióne Pikardia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Circinus X-1
Circinus X-1 alebo BR Circini je röntgenová dvojhviezda v súhvezdí Kružidlo. Jedna z jej zložiek je neutrónová hviezda. Pozorovanie Circinus X-1 v júli 2007 odhalilo prítomnosť röntgenových trysiek, ktoré sa normálne vyskytujú v systémoch s čiernymi dierami. Circinus X-1 môže patriť medzi najmladšie röntgenové binárne systémy.
Zdroj röntgenového žiarenia a vek súvisiaci so zvyškom supernovy
Röntgenová perióda hviezdy je 16,6 dňa. Zdroj röntgenového žiarenia je pravdepodobne neutrónovú hviezdu ako súčasť röntgenovej dvojhviezdy s nízkou hmotnosťou (LMXB), typu röntgenový burster. Röntgenové a rádioaktívne hmloviny obklopujúce Circinus X-1 majú vlastnosti konzistentné s mladým zvyškom supernovy. Tento zriedkavý prípad röntgenovej dvojhviezdy, ktorý je zjavne spojený so zvyškom supernovy, naznačuje, že Circinus X-1 je dvojhviezdou vo veľmi krátkom kozmickom časovom úseku, pravdepodobne menej ako 4600 rokov. Asociácia Circinus X-1 s iným zvyškom supernovy v blízkosti, G321.9-0.3, je vylúčená.
Ӑ
náhľad|Písmeno Ӑ Ӑ (minuskula ӑ) je písmeno cyriliky.
Je používané v čuvaštine a od roku 2000 tiež v chantyjčine. Ide o variant písmena А. Písmeno je v majuskulnom aj minuskulnom variante tvarovo zhodné s písmenom Ă v latinke.
Rjúho Nonoguči
Rjúho Nonoguči (🇯🇵, rodným menom Nonoguči Čikašige; * 1595 Kjóto - † 1669) bol básnik haiku a výtvarník - maliar. Považuje sa za prvého autora a zakladateľa umenia haiga.
Život a dielo
Sám seba nazýval „Hinaja“, menom vyplývajúcim z ich rodinnej firmy, ktorou bol obchod s bábikami. Hina sa nazývala bábika, ktorú ukazovali na tradičnom festivale malých dievčatiek. Študoval poéziu renga u majstra Inavaširó Ken'jo a haiku poéziu u majstra Macunaga Teitoku. Ako člen jeho školy bol angažovaný v zostavovaní antológie „Enoko-šú“, potom založil svoju vlastnú školu haiku. Publikoval viaceré zbierky poézie, napríklad zbierku „ľahkovážnej poézie“ „Haikai Hókušó“(1633) a „Hanahiguša“. Tiež napísal zbierku poézie [河舟付徳万歳] / 立圃 [撰] Milión rokov starý riečny čln /立圃[撰] カワブネ ツケタリ トク マンザイ Toku Manzai Tsuketari Kawabune.(1653)
Študoval kresbu u majstra Kanó Tan'jú. Rjúho Nonoguči je považovaný za zakladateľa umenia haiga, pretože sa nachádzajú na zvitkoch s jeho haiku obvykle aj kresby spolu s kaligrafickým zápisom poézie. Tento názor sa nachádza v štúdii Fumiko Y. Jamamota, Stephena Addisa a Japonskej encyklopédii Louisa Fréderica. Rjúho Nonoguči je autorom obdivovanej série haigy Juniši Kuawase(1666) na tému čínskeho horoskopu, kde nakreslil symboly jednotlivých znamení ako zvieratá oblečené v dobových kimonách doplnené haiku veršami. Toto dielo vysoko ocenil Watanabe Kazan (1793-1841). Sám Rjúho však nezaložil nikdy školu haigy, len školu haiku. Písal aj prózu, hlavne haibun - cestovný denník.
Dielo
Príklad haiku z autorskej dielne Ryúhoa Nonogučiho: 春の海 ひねもすのたり たりかな
Pohanský hrad
Pohanský hrad môže byť:
Radoje Ljutovac
thumb|Miesto Ljutovacovho posledného odpočinku. Radoje Ljutovac (* 4. september 1887 – † 25. november 1968) bol srbský vojak, ktorý sa do dejín vojenstva zapísal prvým zostrelom vojenského lietadla systémom zem-vzduch. Podarilo sa mu to 30. septembra 1915, kedy v Európe zúrila prvá svetová vojna a Srbsko čelilo spojenej ofenzíve Rakúsko-Uhorska a Nemecka. Ljutovac zostrelil lietadlo útočiacej rakúsko-uhorskej armády blízko srbského mesta Kragujevac strelou z tureckého dela zabraného počas prvej balkánskej vojny, ktoré pôvodne nebolo určené na boj proti vzdušným cieľom. Ljutovac si za tento čin neskôr vyslúžil najvyššie srbské vojenské ocenenie, Orden Karađorđeve zvezde.
Nurlu
Nurlu je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Somme, v regióne Hauts-de-France.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Ignác Grebáč
Ignác Grebáč (* 25. január 1888, Námestovo – † 26. apríl 1957, Ružomberok) bol slovenský rímskokatolícky kňaz, pedagóg, publicista, prekladateľ a politik HSĽS v období medzivojnového Česko-Slovenska. Známy bol pod pseudonymom Ignác Grebáč-Orlov.
Životopis
Narodil sa v rodine Jána Grebáča a jeho manželky Márie rod. Hanajovej. Pochádzal z hlboko veriacej a viacdetnej katolíckej rodiny. Po skončení nižšieho gymnázia v Trstenej odišiel do Ružomberka a neskôr do Rožňavy, kde zmaturoval. Na bohosloveckú fakultu odišiel do Spišského Podhradia, kde písal svoje básne pod menom "Vraňák". V roku 1911 bol vysvätený za kňaza. Jeho prvou farnosťou bola obec Veličná, odkiaľ bol neskôr preložený do Smižian. Počas I. svetovej vojny pôsobil ako poľný kurát na fronte. Po skončení vojny prichádza vyučovať na ružomberské gymnázium, kde je prefektom klerikov v malom seminári. Po pozbavení profesúry sa stal redaktorom v denníku Slovák. Od roku 1921 je opäť kňazom vo Veličnej.
Po vzniku Česko-Slovenska dosiahol významné pozície v cirkevnej organizácii. Od roku 1924 začal pôsobiť ako cirkevný školský inšpektor a od roku 1927 aj ako dekan okresu Dolný Kubín. V roku 1935 sa stáva prosynodálnym sudcom a konsistoriálnym kňazom. Na konci roku 1936 je už čestným kanonikom Spišskej diecézy.
Politicky sa angažoval v Hlinkovej slovenskej ľudovej strane. Bol jej spoluzakladateľom a blízkym spolupracovníkom Andreja Hlinku. Za ľudovú stranu kandidoval už v prvých parlamentných voľbách v roku 1920, no poslancom Národného zhromaždenia sa stal až po voľbách v roku 1925. V poslaneckej snemovni zasadal v iniciatívnom, sociálnom, ústavnoprávnom, zdravotníckom a poľnohospodárskom výbore. Poslanecký mandát obhájil aj v parlamentných voľbách v roku 1929. V snemovni bol členom zahraničného, zásobovacieho a živnostenského výboru.
V ďalších voľbách v roku 1935 už nekandidoval. V období Slovenského štátu pôsobil ako okresný predseda HSĽS v Dolnom Kubíne. Po roku 1945 sa už politicky neangažoval a venoval sa svojmu kňazskému povolaniu vo Veličnej. Od roku 1956 žil na dôchodku v Ružomberku, kde zomrel 26. apríla 1957.
V oblasti literatúry pôsobil ak básnik, prozaik, dramatik a publicista. Písal pod viacerými pseudonymami G. Orlov, I. Orlov, Vraňák, Vraňár a i. Básnicky debutoval pod vplyvom Hviezdoslavovej a Kraskovej poézie prvou zbierkou Piesne a dumky (1914), po vojne vydal dve zbierky básní Kytica (venovaná biskupovi J. Vojtaššákovi) a V povíchrici (obe r. 1919), básne v próze, črty a preklady vydal v knižke Z mojej prózy (1921). Ďalšia jeho občianska a nábožensky motivovaná lyrika vychádzala roztrúsená v časopisoch, výber z jeho poézie vyšiel pod názvom Moja lýra (Námestovo, 1992). Ako dramatik sa prezentoval hrami s vojenskými, spoločenskými a biblickými námetmi: Bez domu (1917), Až lipa zakvitne, Svitaj nám, svitaj!, V údolí života (všetky r. 1920), Fabiola, Ruth, Slovenský legionár, Učiteľka (všetky r. 1922). Venoval sa aj prekladateľskej činnosti (Lagerlöfová, Rilke, Verhaeren), najmä z poľštiny (Wyspiański, Reymont).
Ӓ
náhľad|Písmeno Ӓ Ӓ (minuskula ӓ), nazývané je písmeno latinky a cyriliky. Písmeno je v majuskulnom aj minuskulnom variante tvarovo zhodné v latinke aj cyrilike.
Cyrilika
Používa sa v chantyjčine, v kildinskej saamčine a v západnej marijčine. Je to variant písmena А.
Prvá bitka na Mazúrskych jazerách
Prvá bitka na Mazúrskych jazerách bola nemecká ofenzíva na východnom fronte v úvodnej fáze prvej svetovej vojny. Nemci počas nej zatlačili na ruskú armádu pozdĺž celého frontu a následne ju úplne vytlačili z nemeckého územia. Ďalší postup bol však zastavený príchodom ruskej desiatej armády smerom k nemeckému ľavému krídlu.
Pozadie
Ruská ofenzíva v nemeckom východnom Prusku po vypuknutí vojny začala značne úspešne. Zatiaľ čo prvá armáda generála Paula von Rennenkampfa donútila Nemcov ustupovať na západ smerom ku Kráľovcu, ruská druhá armáda zaútočila z juhu. Rusi sa aj na žiadosť svojich francúzskych spojencov snažili postup čo najviac urýchliť, v ťažko priechodnom teréne sa preto ich dve postupujúce armády oddelili. To sa rýchlo ukázalo byť veľkou strategickou chybou, nakoľko samostatne postupujúce armády neboli dobre koordinované a urýchlený postup v obťažnom teréne spôsobil, že vyčerpané ruské jednotky museli čeliť oveľa čerstvejším nemeckým.
Nemci vypracovali plán na obkľúčenie druhej armády postupujúcej na sever. Vďaka nešifrovanému rádiovému vysielaniu, ktorým medzi sebou Rusi komunikovali, si mohli byť Nemci istí, že prvá armáda postupuje ďalej na západ a napadnutej druhej armáde nepríde na pomoc včas. Po rýchlom presune vďaka železnici sa nemeckému vojsku podarilo druhú armádu obkľúčiť a na konci augusta ju v bitke pri Tannenbergu prakticky úplne zničiť.
Bitka
Hneď po tom, čo sa Nemci vysporiadali so zvyškami druhej ruskej armády, začal Hindenburg postupovať k Rennenkampfovej obrannej línii. Podobne ako Rennenkampf, aj on poslal svoje najskúsenejšie divízie na južný koniec a novo vytvorené na sever. Na rozdiel od ruskej strany mal však Hindenburg aj po pokrytí celej línie ešte divízie nazvyš – tie poslal smerom k najjužnejšiemu bodu, približne v strede Mazúrskych jazier. Ešte ďalej na juh, k mestu Ełk, vyslal ďalšiu, rezervnú divíziu.
thumb|Velenie nemeckej ôsmej armády počas bitky. Útok začal 7. septembra na juhu. Počas celého nasledujúceho dňa sa Rusom na severe darilo organizovaným ústupom odolávať sústavnému útoku nemeckých jednotiek. Na juhu sa však bitka pre Nemcov vyvíjala horšie. Ruským obrancom sa spočiatku podarilo nepriateľa prečísliť a dokonca hrozilo, že sa im protiútokom podarí nemecké jednotky obkľúčiť. Všetky ruské nádeje však zhasli na ďalší deň, 9. septembra, keď do bojov zasiahli ďalšie nemecké divízie. Rusi boli nútení začať ustupovať smerom na juhovýchod, porážku navyše utrpeli aj pri Ełku. Rennenkampf v snahe získať čas na preskupenie síl prešiel do protiútoku na severe, kde sa mu podarilo zatlačiť Nemcov niekoľko kilometrov na západ. Viac na juhu však nemecké útoky pokračovali a čoskoro úplne odizolovali ruské útočiace jednotky na severe, ktorým sa však podarilo včas ustúpiť znova na východ.
V tejto chvíli už Nemci bitku jasne vyhrávali. 11. septembra Rusi ustupovali pozdĺž celej línie a len vďaka jednotkám v tyle armády sa im podarilo ustúpiť dostatočne rýchlo na to, aby sa Hindenburgovi nepodarilo uskutočniť plánované obkľúčenie z juhu. Hindenburg sa snažil postupovať tak rýchlo, ako to bolo možné, no kvôli falošným zvestiam o chystanom protiútoku stratil drahocenný čas a Rusi tak stihli uniknúť ďalej na východ až k vlastným pohraničným opevneniam. Rovnako bola touto porážkou k ústupu naspäť do Ruska donútená i očakávaná desiata armáda. Nemecké straty sa po bitke odhadovali na 40 tisíc mužov, tie ruské na približne 100 tisíc mužov.
Výsledok
Úplné zničenie druhej ruskej armády, značné zredukovanie sily tej prvej a vytlačenie všetkých ruských jednotiek z nemeckého územia predstavovalo pre Hindenburga a ôsmu nemeckú armádu veľký úspech. Ten mal však i svoju tienistú stránku – jednotky bojujúce proti Rusku museli byť predtým stiahnuté zo západného frontu a ich absenciu Nemci už čoskoro pocítili počas bitky na Marne. Väčšinu územia zabraného po bitke navyše Nemci opäť stratili po ruskom protiútoku na konci mesiaca. V rovnakom čase museli pred Rusmi sústavne ustupovať i rakúsko-uhorské vojská na juhu. Trvalo ďalší rok, kým sa spojeným úsilím Nemecka a Rakúsko-Uhorska podarilo zastaviť ruský postup na východnom fronte a následne aj Rusov vytlačiť z Haliče a neskôr i ruského Poľska.
Ľadový hokej na Zimnej univerziáde 2023
Turnaje mužov a žien v ľadovom hokeji na Zimnej univerziáde 2023 sa uskutočnili počas konania Zimnej univerziády 2023 v dňoch 12. – 22. januára 2023. Miestom konania bola Herb Brooks Arena v Lake Placid.
Occoches
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Marcelo Torcuato de Alvear
Máximo Marcelo Torcuato de Alvear Pacheco (* 4. október 1868, Buenos Aires – † 23. marec 1942, Don Torcuato) bol argentínsky politik, právnik, diplomat a športovec. V roku 1922 sa stal 15. prezidentom Argentínskej republiky. Vzhľadom na rôzne štátne zriadenia Argentíny v minulosti je považovaný za 20. prezidenta krajiny. Pred tým pôsobil ako veľvyslanec vo Francúzsku a federálny poslanec. Argentínu tiež reprezentoval v športovej streľbe.
Mladosť a profesionálne začiatky
V roku 1879 začal Alvear študovať na prestížnej škole Colegio Nacional de Buenos Aires, strednú školu ukončil na Colegio Nacional de Rosario. V roku 1886 začal študovať na Právnickej fakulte Univerzity v Buenos Aires. Štúdium úspešne ukončil v roku 1891. Práve počas štúdia na vysokej škole sa stal zástancom radikálnejších myšlienok, ktoré neboli v súlade s vládnucou stranou. Na konci 19. storočia bol na krátko povolaný do armády, kde získal hodnosť podplukovníka. Nezúčastnil sa však žiadnych bojov, armáda v tej dobe iba cvičila kvôli napätiu so susedným Čile o hranice. V armáde však pôsobil iba veľmi krátko a už v roku 1889 aktívne propagoval myšlienky politika Leandra Alema medzi mladými ľuďmi v Buenos Aires. Alvear sa neskôr stal aj sekretárom Alema a vstúpil do jeho strany Občianska únia a neskôr aj do Radikálnej občianskej únie. Nasledujúce roky aktívne cestoval po celej krajine, propagoval myšlienky strany a Alema, podporoval myšlienky na revolúciu proti vládnucej strane. V roku 1892 ho spolu s ďalšími členmi strany zadržala polícia a bol deportovaný do uruguajského Montevidea. Tu však bol asi mesiac a vrátil sa späť do Argentíny. V roku 1893 sa zúčastnil ozbrojeného povstania, pri ktorom spolu s ďalšími spolustranníkmi obsadili policajnú stanicu v meste Temperley. Hipólito Yrigoyen následne z Temperley postupoval spolu s ďalšími dobrovoľníkmi po vnútrozemí provincie Buenos Aires a obsadil mesto La Plata. Povstanie ale nakoniec skončilo neúspechom. Po neúspechoch revolúcii a neschopnosti presadiť zmeny volebného systému spáchal 1. júla 1896 sklamaný Leandro Alem uprostred ulice v Buenos Aires samovraždu.
Politický vzostup a funkcia prezidenta
náhľad|vľavo|Fotografia zachytáva inauguráciu prezidenta Alveara v roku 1922. V roku 1898 stretol Alvear svoju budúcu manželku Reginu Paciniovú, portugalskú sopranistku, ktorá v tom čase hosťovala v Buenos Aires v jednom z divadiel. Rodina ani okolie Alveara neboli nadšení z predstavy, že by si mal človek z tak významnej rodiny zobrať za manželku obyčajnú speváčku, no ich vzťahu paradoxne pomohol hlavný politický protivník Julio Argentino Roca, ktorý ich uviedol do spoločnosti na svojom bankete. Následne odišla do Európy a tak Alvear odišiel za ňou, pretože sa mu ju nepodarilo presvedčiť, aby si ho vzala za manžela. K svadbe nakoniec prišlo až v roku 1907 v Lisabone. Po uzatvorení manželstva žil Alvear aj s manželkou ešte niekoľko rokov v Paríži. V roku 1912 presadil prezident Roque Sáenz Peña tzv. Zákon Sáenz Peña, ktorý konečne garantoval všeobecné a tajné volebné právo a ukončil volebné podvody. Vďaka tomu sa začala Radikálna občianska únia znova zúčastňovať volieb a hneď prvé aj vyhrala. Alvear sa tak stal v roku 1912 poslancom federálneho parlamentu. Podľa nových pravidiel sa v roku 1916 konali aj prezidentské voľby, ktoré vyhral líder Radikálnej občianskej únie Hipólito Yrigoyen, ktorý sa tak stal prvým prezidentom z tejto strany. Alvearovi ponúkol prezident post ministra vojny, čo Alvear odmietol, následne mu bol ponúknutý post veľvyslanca vo Francúzsku, čo prijal. Tu zotrval do roku 1922. Ako veľvyslanec podporoval Alvear aktívne Francúzsko a jeho spojencov v prvej svetovej vojne, na rozdiel od prezidenta Yrigoyena, ktorý presadzoval neutralitu. V roku 1922 bolo potrebné vybrať nového kandidáta na prezidenta, Hipólito Yrigoyen sa rozhodol podporiť práve Alveara, ktorý tak získal aj podporu strany. Počas kampane a volieb však bol Alvear stále v Európe.
Napriek svojej osobnej neúčasti vyhral voľby v apríli 1922 so ziskom viac ako 49% hlasov pri účasti 55% oprávnených voličov. Voľby potvrdili popularitu Yrigoyena a jeho Radikálnej občianskej únie medzi obyvateľmi Argentíny. Úrad prevzal Alvear v októbri 1922, pričom viceprezidentom sa stal Elpidio González. Prezident Alvear musel čeliť názorovému rozštiepeniu radikálnej strany, keďže jej členovia sa nevedeli zhodnúť, či pokračovať napriek veľkému dlhu vo veľkých výdavkoch štátu. Celý vládny kabinet bol však tvorený stúpencami predchádzajúceho prezidenta Yrigoyena, čo začalo vytvárať napätie medzi Alvearom a Yrigoyenom. Alvear spočiatku podporoval radikálov vyzývajúcich k ukončeniu výdavkovej politiky, no nakoniec bol okolnosťami prinútený podporiť zástancov bývalého prezidenta Yrigoyena, proti ktorým chceli ich odporcovia použiť armádu, čo prezident odmietol. Napriek všetkému dosiahla argentínska ekonomika počas vlády prezidenta Alveara výborné výsledky, ktoré trvali až do krachu burzy na Wall Street v roku 1929. V roku 1928 sa konali nové prezidentské voľby, v ktorých znova kandidoval aj Yrigoyen. Ten ich jednoznačne vyhral a stal sa opäť prezidentom.
Život po odchode z funkcie
náhľad|Na fotografii je Alvear a jeho manželka Regina Paciniová. Manželmi boli od roku 1907 až do jeho smrti v roku 1942, manželstvo však bolo bezdetné. Po skončení svojho funkčného obdobia odišiel Alvear žiť späť do Paríža, tu sa dopočul aj o správach o zhoršujúcej sa situácii v Argentíne a o následnom vojenskom prevrate v septembri 1930, ktorým armáda zvrhla prezidenta Yrigoyena. Do krajiny sa Alvear vrátil v apríli 1931, v prístave ho vítalo 6 000 ľudí vrátane generála Agustína Pedra Justa, ktorý bol zástupcom faktického prezidenta generála Josého Félixa Uriburua. Uriburu ponúkol Alvearovi možnosť stať sa znova prezidentom za podmienky, že v jeho vláde nebude Yrigoyen ani jeho stúpenci, čo však Alvear odmietol, pretože chcel znova zjednotiť rozhádanú Radikálnu občiansku úniu. V roku 1931 vláda vyhlásila, že prekazila niekoľko pokusov Radikálnej občianskej únie o povstanie, nasledovalo zatýkanie členov strany. Alvear musel odísť do exilu v Brazílii. V tomto roku vyhlásila chunta prezidentské voľby, ktoré vyhral po veľkých volebných podvodoch generál Agustín Pedro Justo. Yrigoyen bol medzi tým uväznený na ostrove Martín García, kde požiadal svojich stúpencov, aby sa napriek vzájomným rozporom postavili za Alveara. Zo stúpencov Yrigoyena sa tak stali najvernejší spolupracovníci Alveara, čo bolo paradoxné, keďže jeho stúpenci začali kolaborovať s vojenskou chuntou. V júli 1932 sa Alvear vrátil do Argentíny, no o niečo neskôr vláda vyhlásila, že odhalila ďalšie konšpirácie radikálnej strany a znova začalo zatýkanie. Medzi zatknutými bol aj Alvear, ktorý bol uväznený na lodi a prepravený na ostrov Martín García. Tu dostali väzni ponuku buď dobrovoľne odísť do Európy, alebo budú presunutí na iné miesto. Alvear tak odišiel znova do Európy, zvyšní väzni boli presunutí do mesta Ushuaia na úplnom juhu krajiny. Na konci roku 1933 sa však vrátil znova do Argentíny. V nasledujúcom období viedol Radikálnu občiansku úniu, pričom vždy, keď chunta povolila normálne voľby, tieto radikáli vyhrávali, následne tak armáda začala znova voľby falšovať a členov radikálnej strany väzniť.
Alvear tak uskutočňoval tajné stretnutia s voličmi, pri ktorých ho sprevádzali aj mladí členia strany ako Ricardo Balbín a Crisólogo Larralde, ktorí sa neskôr stali hlavnými predstaviteľmi Radikálnej občianskej únie. Ďalšia časť mladých členov strany ako Arturo Frondizi však vedenie Alveara spochybňovala, množstvo členov radikálnej strany v ďalšom období čelilo dokonca rôznym korupčným škandálom. Aj sám Alvear musel čeliť otázkam o financovaní jeho neúspešnej prezidentskej kampane v roku 1937. Na konci 30. rokov 20. storočia sa zdravie Alveara začalo zhoršovať. Rezignoval preto aj na post predsedu strany, čo však jeho spolustranníci odmietli. Politicky sa však už ďalej neangažoval, 23. marca 1942 zomrel v dôsledku infarktu myokardu v mestečku Don Torcuato pri Buenos Aires. Pochovaný je v Buenos Aires v rodinnej hrobke, aj jeho pohreb sa zmenil na protivládnu manifestáciu, podobne ako pohreb Hipólita Yrigoyena.
Športová činnosť
Marcelo Torcuato de Alvear bol reprezentantom Argentíny v športovej streľbe, vyhral individuálnu bronzovú a tímovú zlatú medailu na Majstrovstvách sveta v športovej streľbe v roku 1903 v disciplíne 50 metrov pištoľ. Podieľal sa aj na založení Argentínskej streleckej federácie. Už v roku 1901 sa Alvear zúčastnil vôbec prvých automobilových pretekov v Argentíne.
Preprint
náhľad|Typický pracovný postup pri vedeckom publikovaní. Preprint - postprint a publikovaný článok. Preprint je vo vedeckej komunikácii rukopis vedeckého článku, ktorý bol zverejnený pred podaním na redakčné posúdenie, ale ešte neprešiel recenzným hodnotením časopisu. Z preprintu spravidla časom vznikne po úspešnom recenznom konaní a akceptovaní vydavateľom klasický vedecký článok či iná recenzovaná vedecká publikácia.
Vo vedeckej komunite sa za zdroj informácií spravidla považujú hlavne publikované príspevky - vedecké články, príspevky v zborníkoch, kapitoly v monografiách alebo monografie. Rukopisy vedeckých prác prechádzajú prísnym recenzným posúdením viacerými recenzentmi a v prípade akceptovania sú graficky spracované vydavateľom. Uverejnenie príspevkov však práve preto býva časovo náročné. Od podania do finálneho vypublikovania príspevku uplynie nezriedka viac než rok. V niektorých prípadoch však potreba rýchlej komunikácie výsledkov dôležitá a pre vedcov je rýchle šírenie informácií v mnohých vedných odboroch kľúčové.
Vedci pôvodne rozširovali svoje rukopisy rôznym spôsobom, často fyzickými kópiami (tzv. separátmi). Šírenie vedeckých informácií v období rozšírenia počítačov a internetu nebolo celkom uspokojivé, vzhľadom na to, že veľké vydavateľstvá, ktoré vlastnia väčšinu z najvýznamnejších a najprestížnejších časopisov neumožňovali autorom voľne rozširovať elektronické kópie. Vydavateľstvá totiž umožňujú publikovať vedecké články autorom zadarmo, avšak vedecké časopisy sú distribuované za vysoké poplatky. Voľným šírením článkov by sa pripravovali o zisky. Autori však mohli voľne šíriť rukopisy, ktoré zaslali do redakcie, teda preprinty. Ako aj akceptované rukopisy - tzv. postprinty alebo e-printy, ktoré prešli recenziou, ale nemajú formu redakčne spracovaného článku. Takto môžu byť distribuované texty, ktoré ešte neboli redakčne spracované (zalomené a upravené do časopisového formátu), ako aj texty, ktoré už boli vydané ale vzhľadom na politiku vydavateľa, nemohli byť v tejto forme voľne šírené. Preprinty a postprinty sú preto jedným z pilierov otvoreného prístupu - jeho tzv. zelenej cesty.
Preprinty predstavujú výsledky ukončeného výskumu, avšak nepredstavujú dokončený vedecký článok, ktorý prešiel procedúrou hodnotenia (peer review). Recenzie však neraz odhalia chyby, ktoré autori vo svojom pôvodnom texte (preprinte) musia pred publikáciou opraviť. Výsledky publikované v preprintoch je preto nutné brať s určitou mierou zdržanlivosti. Ich informačnú hodnotu nemožno celkom znevažovať, avšak je korektné ich evidovať ako orientačné informácie, ktorých konečnú platnosť potvrdia recenzované publikácie.
V roku 1991 vznikol prvý preprintový server rXiv.org. Spočiatku akceptoval hlavne práce z fyziky a matematiky, ale čoskoro sa jeho záber rozšíril na ďalšie vedné odbory. Preprintové servery uľahčili šírenie vedeckých informácií. Napríklad tým, že poskytujú DOI a tak umožňujú autorom odkazovať na perzistentné verzie preprintov, ktoré je následne možné citovať. Publikovanie preprintu tak môže v niektorých prípadoch pomôcť autorom získať prvenstvo pri zverejnení vedeckého objavu. Je však nutné dodať, že z hľadiska vykazovania výstupov vedeckej práce pre potreby kariérneho postupu vedca, či udeľovania grantov, nie sú preprinty evidované ani nijak zohľadňované. Preto pokiaľ ich pokračovaním nie je recenzovaná vedecká publikácia, nemajú pre autorov na Slovensku veľký praktický význam.
Potreba urýchleného informovania odbornej aj širokej verejnosti o najnovších poznatkoch sa znásobila počas pandémie ochorenia Covid-19 v rokoch 2019 - 2021, kedy preprinty napriek svojim nedokonalostiam prispeli k rýchlejšej informovanosti o ochorení a jeho liečbe.
Od roku 2022 ich začala preprinty publikované v repozitároch arXiv, bioRxiv, medRxiv a ChemRxiv, kvôli narastajúcemu významu pokrývať aj jedna z najväčších databáz vedeckých publikácií Scopus.
Ӛ
náhľad|Písmeno Ӛ Ӛ (minuskula ӛ) je písmeno cyriliky. Je to variant písmena Ә. Jeho tvar sa v minuskulnom aj majuskulnom variante zhoduje s tvarom písmena Ə v latinke doplnený o dve bodky nad písmenom. Používa sa v chantyjčine.
Witchcraft
„Witchcraft“ je druhý singel austrálskej drum and bassovej skupiny Pendulum, ktorý bol vydaný z ich tretieho štúdiového albumu Immersion. Bol vydaný ako digitálny singel na iTunes dňa 18. júla 2010 a s CD singlom bol vydaný na nasledujúci deň. V rebríčku UK Singles Chart dosiahol 62. miesto. Videoklip sa začal natáčať 2. júna a bol ukončený 25. júna 2010, ako to potvrdil Twitter Roba Swira. Singel obsahuje dubstep mix Roba Swira, remixy drum & bassových DJov a producentov John B a Netsky a remix od house DJa a producenta Chuckie. Exkluzívne video Witchcraft bolo umiestnené do sekcie členov skupiny Pendulum "The Other Side". Obal singlu je obdobný s obalom ich debutového albumu Hold Your Colour.
Formáty a zoznamy skladieb
Toto sú hlavné formáty a súvisiace zoznamy skladieb singlov verzií „Witchcraft“, vytvoril a napísal ich Rob Swire a Gareth McGrillen.
CD singel
(vydaný 19 júla 2010)
Digitálny singel
(vydaný 18 júla 2010)
iTunes digital bundle
Úspech
"Witchcraft" najprv debutoval 30. mája 2010 v UK Singles Chart na 62. mieste, po vydaní albumu, Immersion, ktorý tiež dosiahol prvý týžeň číslo 1. Singel však vypadol z Top 100 z druhého týždňa. Dňa 11. júla 2010 singel začal stúpať späť do UK Singles Chart a dosiahol 113. priečku. Singel sa nato vyšplhal 18. júla späť do Top 100 na číslo 67. Po fyzickom vydaní sa singel dostal o 38 miest vyššie a tak dosiahol číslo 29 a určil sa tretím najúspešnejším singlom po boku singla „Granite“ a piatym Top 40 singlom v Spojenom kráľovstve.
Personál
Na singli "Witchcraft" sa podieľali:
členovia Pendulum: Ostatní členovia:
Ӕ
Používa sa len v osetčine. Objavilo sa v čase, keď osetčina prechádzala v písanej forme z latinky na cyriliku, keď z latinky prevzala písmeno Æ.
Koloman Uhrík
Koloman (Kalo) Uhrík (* 24. december 1932, Brezová pod Bradlom – † 16. august 2015, Trnava) bol slovenský spisovateľ, redaktor a scenárista.
Životopis
Členom redakčného kolektívu bol od júla 1955 do júla 1991. Začínal ako reportér, potom redaktor vnútropolitického oddelenia, literárny redaktor, hlavný sekretár a zástupca šéfredaktora. V januári 1990 ho členovia redakcie zvolili za šéfredaktora. Po pätnástich mesiacoch v rámci reorganizácie z funkcie odišiel a zakrátko redakciu celkom opustil.
Aj po odchode z Roháča zotrval v novinárskom povolaní. Najprv pracoval v novinách Trnavský hlas, neskôr spolu zakladal a viedol trnavský Hlas ľudu. Okrem toho prispieval aj do iných novín a časopisov. Patril k dlhoročným kmeňovým autorom týždenníka Extra a mesačníka Extra plus.
Г̡
Г̡ (minuskula г̡) je písmeno cyriliky. Je to variant písmena Г. Používa sa v ketčine.
Ochancourt
Ochancourt je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Somme, v regióne Pikardia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Ӷ
náhľad|Písmeno Ӷ Ӷ (minuskula ӷ) je písmeno cyriliky.
Je to variant písmena Г. Vyskytuje sa v abcházštine, kde v novších textoch nahradzuje písmeno Ҕ, v ketčine, v nivštine a v stredosibírskej jupičtine.
Club Sportivo Dock Sud
Club Sportivo Dock Sud, skrátene Dock Sud, je argentínsky futbalový klub so sídlom na predmestí Buenos Aires Dock Sud. Dock Sud vyhral jeden titul v argentínskej najvyššej súťaži Primera División. Domáce zápasy hráva klub na štadióne Estadio De los Inmigrantes. V súčasnosti hráva štvrtú regionálnu argentínsku futbalovú súťaž Primera C.
História
V roku 1913 bol založený klub Club Atlético Dock Sud. Tento založili hráči tímu Club San Martín Juniors. Už v nasledujúci rok však došlo k rozpusteniu tohto tímu. Hráči sa však naďalej stretávali, vytvorili oddiel s názvom "Sígame Si puede", ktorému sa pomerne darilo. Z tohto dôvodu sa rozhodli znova založiť futbalový klub. 1. septembra 1916 tak došlo k založeniu klubu s názvom Sportivo Dock Sud. Už v roku 1917 sa klub prihlásil do argentínskej futbalovej federácie. Následne otvoril prvé ihrisko a začal hrávať tretiu najvyššiu súťaž. V roku 1920 vyhral klub túto súťaž a postúpil. Tu bol úspešný už v nasledujúcu sezónu. Dock Sud však postúpil do najvyššej súťaže rozdelenej na dve súbežne hrané ligy. Vo svojej prvej prvoligovej sezóne 1922 sa pridal k lige organizovanej pôvodnou futbalovou federáciou, tu obsadil ôsme miesto. V nasledujúcej sezóne sa mu už darilo viac, keď obsadil dokonca štvrté miesto. V ročníku 1924 sa znova posunul vyššie, keď skončil na treťom mieste. V roku 1925 sa klubu už tak nedarilo a na konci sezóny klesol až na trináste miesto. V sezóne 1926 obsadil až pätnáste miesto. Liga sa však mala po tomto ročníku opäť zjednotiť a tak zostupovalo veľa klubov a keďže sa Dock Sud umiestnil nízko, zostúpil do druhej ligy.
Účinkovanie v druhej lige, návrat do prvej ligy a zisk titulu
thumb|Majstrovský tím z roku 1933. V sezóne 1927 sa tak znova klub prestavil v druhej lige, pričom obsadil konečné siedme miesto. V nasledujúcich sezónach sa klub umiestňoval tesne za postupovými miestami, alebo v strede tabuľky. Ale v ročníku 1932 bol konečne prvý a postúpil tak znova do najvyššej súťaže. Liga sa však už pred tým v roku 1931 profesionalizovala. To znamenalo, že Dock Sud postúpil do najvyššej súťaže v rovnakej situácií, ako pred tým a teda že súťaž bola rozdelená na dve súbežne hrané konkurenčné ligy. Dock Sud sa znova pridal k súťaži organizovanej pôvodnou futbalovou federáciou, ktorá združovala kluby, ktoré neprijali profesionalizáciu súťaže. V prvej lige sa teda prestavil v ročníku 1933, kedy podával výborné výkony a obsadil prvé miesto v tabuľke. Vďaka tomu získal svoj prvý majstrovský titul. V ročníku 1934 však skončil až na štvrtom mieste a nezopakoval tak predchádzajúci úspech. Toto bola zároveň posledná sezóna, kedy bola liga rozdelená. Padlo však rozhodnutie, že zjednotenú súťaž budú môcť hrať iba profesionálne kluby a teda všetky amatérske boli preradené do druhej najvyššej súťaže.
Ústup z pozícií
Sezónu 1935 tak Dock Sud účinkoval iba v druhej lige, kde obsadil až sedemnáste miesto. V sezóne 1939 obsadil deviate miesto, no postúpil do finálového turnaja súťaže o postup. Tu však skončil posledný a nepostúpil tak do najvyššej súťaže. Lepšie umiestnenie Dock Sud dosiahol až v sezóne 1946, kedy obsadil štvrté miesto. No už v nasledujúcej sezóne skončil úplne posledný. V tomto roku však žiadny klub nezostúpil. V roku 1948 sa druhá liga rozdelila na dve skupiny. Klub dosiahol po zlom predchádzajúcom roku výborný výsledok, keď vo svojej skupine A skončil na prvom mieste a postúpil tak do majstrovskej skupiny, ktorá mala hrať o postup. V tejto skupine sa mu po siedmych zápasoch veľmi nedarilo. Keďže však začal štrajk hráčov, tento ročník bol zrušený a žiadny tím tak nepostúpil, ale ani nezostúpil. Ďalšie roky hrával klub stabilne druhú ligu. V ročníku 1963 však klub skončil predposledný, čo negatívne ovplyvnilo aj jeho koeficient v tabuľke zostupu, kde sa posunul nižšie. V nasledujúcich sezónach sa však z druhej ligy nezostupovalo, čo pomohlo klubu udržať sa v súťaži o niečo dlhšie. V ročníku 1968 však Dock Sud skončil znova predposledný a musel hrať turnaj o záchranu. Tu bol úspešný a tesne sa mu podarilo zachrániť. V nasledujúcej sezóne bol opäť predposledný. Tento raz už v turnaji o záchranu úspešný nebol a po 33. rokoch v druhej lige zostúpil. thumb|Tím z roku 2005.
Úpadok a striedanie tretej a štvrtej ligy
Od sezóny 1970 tak musel Dock Sud hrať až tretiu najvyššiu súťaž. Tu bol až do ročníka 1974, kedy sa mu podarilo postúpiť späť do druhej ligy. V nej skončil v sezóne 1975 predposledný, no žiadny tím vtedy nezostupoval. V sezóne 1976 obsadil šestnáste miesto a musel hrať play-off o záchranu, kde však nebol úspešný a zostúpil znova do tretej ligy. Tretiu ligu hral klub až do sezóny 1986, kedy prebehla reorganizácia súťaží a teda klub postúpil nie do druhej, ale iba do tretej ligy (vtedy pod názvom Primera C). Tu však vydržal iba jednu sezónu, v časti Metropolitana skončil posledný a zostúpil. Do tretej ligy sa klubu podarilo vrátiť až v ročníku 1992/93, kedy obsadil ako nováčik štvrté miesto. V ročníku 1994/95 obsadil v časti Apertura prvé miesto a kvalifikoval sa tak do play-off o postup, tu však bol neúspešný. V sezóne 1998/98 skončil v zostupovej tabuľke predposledný a zostúpil do štvrtej ligy. V sezóne 2007/08 dokonca zostúpil až do piatej najvyššej súťaže. Do štvrtej ligy sa Dock Sud vrátil v ročníku 2011/12. Tu sa niekoľkokrát prebojoval do play-off o postup do tretej najvyššej súťaže, no tam bol neúspešný. V sezóne 2016/17 obsadil vo štvrtej najvyššej súťaži Primera C devätnáste miesto.
Farby a znak klubu
Na začiatku svojej existencie používal klub pruhované modro-belasé dresy. Tieto však už nasledujúci rok zmenil na pruhované modro-zlaté (žlté) dresy, ktoré Dock Sud používa do súčasnosti.
Klubový znak je taktiež pruhovaný v modro-zlatej (žltej) farbe, pričom v hornej časti sú písmená C.S.D.S. , teda začiatočné písmená názvu klubu.
Štadión
Svoje prvé ihrisko otvoril klub v roku 1917. V roku 1922 získal pozemok, ktorý sa nachádzal medzi ulicami Facundo Quiroga a Nunez, kde vybodoval nové ihrisko. Neskôr postavil klub na uliciach Avenida Debenedetti a Ingeniero Huergo svoj súčasný štadión Estadio De los Inmigrantes, ktorý bol otvorený v roku 1926. Tento bol v danom čase venovaný predovšetkým novým prisťahovalcom, ktorí dorazili do Argentíny, preto aj dostal svoj názov. Po rozšírení v roku 2009 a 2014 sa kapacita štadióna zvýšila na 9 500 miest.
Rivalita a fanúšikovia
Tradičným rivalom tímu je klub San Telmo, ktorý sa nachádza taktiež na predmestí Dock Sud. San Telmo však v súčasnosti hráva tretiu najvyššiu súťaž.
Ғ
náhľad|Písmeno Ғ Ғ (minuskula ғ) je písmeno cyriliky.
Je to variant písmena Г. Používa sa v baškirčine, v chakaštine, v jagnóbčine, v jukagirčine, v kazaštine, v nivštine a v tadžičtine.
Offignies
Offignies je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Somme, v regióne Pikardia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Ӻ
náhľad|Písmeno Ӻ Ӻ (minuskula ӻ) je písmeno cyriliky. Je to variant písmena Г. Používa sa len v nivštine.