cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Bitka o Gallipoli
Bitka o Gallipoli alebo bitka o Çannakale alebo operácia Dardanely bolo ozbrojené stretnutie medzi jednotkami Britského impéria, Francúzska a Osmanskej ríše, ktoré sa odohrávalo od apríla 1915 do januára 1916 na polostrove Gallipoli (dnes Gelibolu) v Turecku. Operácia mala za cieľ obsadiť prieliv Dardanely a získať tak prístup do Marmarského mora, čím by bolo ohrozené hlavné mesto Turecka Istanbul. Operácia tak mala zabezpečiť bezpečné spojenie pre vojenskú a hospodársku pomoc Rusku. Tento pokus však zlyhal za ťažkých strát na oboch stranách.
O plánoch na obsadenie prielivu do Marmarského mora britská admiralita diskutovala už medzi rokmi 1904 a 1911. V tej dobe boli ako neuskutočniteľné zamietnuté. Začiatkom prvej svetovej vojny sa stúpenci tejto operácie presadili (okrem iného aj kvôli žiadosti Ruska). Okrem britských a francúzskych spojeneckých jednotiek sa na strane Dohody podieľali aj vojenské kontingenty z Indie, Austrálie a Nového Zélandu. Ich celková sila bola okolo 16 divízií.
Predohra
V decembri 1914 začali ruské vojská na východnom fronte pociťovať silný nedostatok munície a požiadali Britániu o urýchlenú akciu proti Osmanskej ríši. Ruské impérium bolo po Tureckom vstupe do vojny odrezané od prísunu zásob cez Stredozemné more. Briti sa najprv pokúšali na svoju stranu nakloniť Grécko a presvedčiť ho, aby napadlo strategicky dôležité úžiny Bospor a Dardanely. S týmto však nesúhlasili Rusi, ktorí videli v prípadnom úspechu Grécka nebezpečenstvo pre svojich slovanských chránencov na Balkáne.
Začiatkom roku 1915 žiadali Dohodové mocnosti Rusko o útok na východnom fronte, ktorý by viazal nemecké sily a odľahčil by tak západný front. Rusko odvetilo, že je zaťažené bojmi na Kaukaze s Osmanskou ríšou. Aby mohlo uvoľniť jednotky proti Nemecku, požadovali Rusi odľahčujúci útok proti Osmanskej ríši. Britská vojnová rada, pozostávajúca z predsedu vlády, ministra obrany, ministra námorníctva, náčelníka britského imperiálneho štábu, ich námestníkov a ďalších vysokých funkcionárov, začala diskutovať o tom, kde by bolo na Osmanskú ríšu najvhodnejšie udrieť. Lloyd George navrhoval ako vhodný cieľ Solún, odkiaľ mohli dohodové mocnosti pomôcť po železnici aj Srbsku v boji proti Rakúsko-Uhorsku. Tento variant podporovali aj francúzski generáli Joseph Gallieni a Louis Franchet d'Espérey. Winston Churchill, v tom čase 1. lord Admirality (minister námorníctva), prišiel s myšlienkou zablokovať Dardanely najmä pomocou loďstva. Vychádzal z úvahy, že Dohoda mala nedostatok pozemných vojsk, ale námornú prevahu. Navrhol nasadenie starších lodí, ktoré síce nebolo účelné nasadzovať do boja v Severnom mori, ale mohli byť efektívne v ostreľovaní pobrežia. Tento zväz mal preniknúť cez Dardanely do Marmarského mora, čím by bolo ohrozené turecké hlavné mesto Istanbul. Osmanská ríša by bola izolovaná od Európy, prípadný úspech by výrazne zapôsobil na tradičných protivníkov Turecka na Balkáne (Bulharsko a Grécko), ktorí by sa tak mohli pridať na stranu Dohody. Obsadenie Dardanel by tiež uľahčilo transport zásob do Ruska.
Príprava operácie
300px|thumb|left|Polostrov Gallipoli Na pozemné krytie námornej operácie boli vyčlenené austrálske a novozélandské vojská – ANZAC (Australian and New Zealand Army Corps). Tieto sa v tom čase presúvali do Európy z Egypta. Operácia bola naplánovaná na dobu jeden mesiac, staré radové lode mali rozstrieľať turecké pevnosti a vplávať do Marmarského mora a k Istanbulu. Na operáciu bola vyčlenená flotila viceadmirála Cardena vedená super-dreadnouthom HMS Queen Elizabeth. Do palebnej sily tejto novej lode s delami dovtedy nevídaného kalibru vkladal Winston Churchill najväčšie nádeje. Celkovo sa flotila skladala z 12 bojových lodí, 3 bojových krížnikov, 3 ľahkých krížnikov, 16 torpédoborcov, 6 ponoriek a 12 mínoloviek. Podporovali ju 4 lietadlá.
Dardanely majú vo vjazde do úžiny charakter širokej rieky, šírka na najužších miestach je iba. V úžine sú silné prúdy v smere z Čierneho do Stredozemného mora, dosahujú rýchlosť až 6 uzlov, čo je asi /h. V takom úzkom prielive sa dohodové loďstvo nemohlo rozvinúť do šírky a využiť palebnú prevahu. Zo západnej strany je úžina ohraničená polostrovom Gallipoli a z východnej Malou Áziou. Gallipoli má podlhovastý tvar a celková dĺžka úžiny je zhruba. Celá úžina je už od stredoveku silne opevnená zmesou rôznych pevností. Obrana pozostávala z troch pásiem pevností, posledné pásmo bolo zhruba v strede úžiny, vo vzdialenosti asi od jej začiatku. Pevnosti boli paralelné na európskom i ázijskom brehu, takže ich delá pokrývali úžinu krížovou paľbou. Medzi druhým a tretím pásmom boli položené mínové polia, navyše prúdenie umožňovalo vypúšťať voľné míny proti lodiam, ktoré vnikli do prielivu. Kopcovitý charakter terénu umožňoval použitie poľných diel, ktoré strieľali z odvrátených svahov v horných skupinách palebných uhlov. Tým boli vtedajšími lodnými delami, ktoré mali námer iba 30°, nezasiahnuteľné. Napriek nedostatku munície a zastaranosti mnohých opevnení, ale najmä vďaka charakteru terénu, boli postavenia obrancov pomerne silné. Najkvalitnejšie delá boli situované pri vstupe do prielivu pri Tekke Burnu a Sedd el Bahr na polostrove Gallipoli a v Orkanie a Kum Kale na pevnine Malej Ázie.
Celý britský plán však odhalila nemecká spravodajská služba, ktorá podala informácie od nadchádzajúcom útoku Turkom.
Námorné operácie
19. februára 1915 o 9:51 začalo Dohodové loďstvo s ostreľovaním prvého pásma pevností. Loď HMS Inflexible ostreľovala turecké postavenia v Sedd el Bahr, HMS Triumph v Helles. HMS Cornwallis v Orkanie a francúzska Suffren v Kum Kale. Turecké batérie odpovedali celkovo iba slabou paľbou. Ostreľovanie sa skončilo po 17:30. Neskôr museli byť námorné operácie prerušené pre zlé počasie. 26. februára sa začala druhá fáza operácie, počas nej si mali Dohodové sily prebojovať cestu dovnútra Marmarského mora. Medzi 27. februárom a 3. marcom uskutočnila britská námorná pechota niekoľko náhlych výsadkov a zlikvidovala batérie v ústí do úžiny. Hlavným cieľom britskej flotily však bolo vyčistiť úžinu od mín. Brehy boli stále v rukách Turkov, a po vyradení pevností museli prieliv čistiť od mín mínolovky, ktoré sa však nemohli brániť paľbe poľných diel, ktoré síce pancierovým lodiam nemohli ublížiť, ale tie nemohli vplávať do úžin bez predvoja mínoloviek. Mnohé mínolovky navyše mali civilné posádky, ktoré pri objavení mín často konali veľmi nerozhodne. Turci neustále menili pozície svojich batérií a zlé počasie znemožňovalo pravidelné letecké pozorovanie. Vzhľadom na nízky uhol námeru (maximálne 30°, u väčšiny lodí iba 15 – 20°) neboli lode schopné zasiahnuť turecké batérie na odvrátených svahoch. Briti preto použili HMS Queen Elizabeth, ktorá strieľala z Egejského mora ponad polostrov. Paľba sa však musela viesť iba podľa matematických výpočtov bez možnosti opráv, čím bola veľmi nepresná. Vzhľadom na vzdialenosť asi a uhol pohľadu z výšky do, nepomáhali pri riadení paľby ani z Francúzska dovezené pozorovacie balóny. Do 15. marca 1915 sa Dohodové loďstvo prebojovalo do stredu prielivu. Vtedy veliaci admirál Cardan prestal veriť v úspech a zo zdravotných dôvodov odišiel na Maltu. Sir Cardan neveril v úspech od prvého dňa a v operácii pokračoval iba na nátlak z Londýna. Nahradil ho kontraadmirál John de Robeck.
náhľad|center|800px|Flotila Dohodových plavidiel vchádzajúca do úžiny 18. marca 1915 o 10:30 začala flotila Dohodových plavidiel vchádzať do úžiny. Operácia sa mala začať ostreľovaním tureckých pozícií na pobreží, po dvoch hodinách mali mínolovky začať čistiť priestor pred bojovými loďami od mín. 17. marca priestor vyčistili mínolovky, ale v noci zo 17. na 18. marca Turci mínové pole obnovili. Kráľovské námorníctvo dúfalo, že sa mu podarí prestrieľať si cestu cez Dardanely a dostať sa čo najbližšie k Istanbulu. Briti však nepoznali pozíciu mín a časť ich flotily vošla do mínového poľa, ktoré 10 dní predtým v tajnosti vytvorili Turci. Mínolovky s civilnými posádkami nevydržali pod tureckou paľbou dlhú dobu a začali sa sťahovať. Okolo 14:00 hod. francúzsky  Bouvet narazil na mínu, prevrhol sa a v priebehu dvoch minút sa potopil aj so 600 mužmi na palube. O 16:10 narazili na mínu aj HMS Irresistible a HMS Inflexible. K lodi Irresistible bola na pomoc vyslaná HMS Ocean, tá zobrala zvyšok posádky lode, po tom čo bolo evidentné, že ju nebude možné odtiahnuť preč. Ale okolo 19:00 Ocean narazil na mínu a začal sa potápať. V priebehu pol hodiny posádka opustila loď. Presne v tej istej dobe, okolo 19:30 sa potopil opustený Irresistible. Ocean sa potopil po 23. hodine. Francúzska loď Suffen bola najprv ťažko poškodené mínami, loď Gaulois pri pokuse pomôcť jej utrpela tiež ťažké poškodenie. HMS Inflexible nabrala po poškodení mínou 2 000 ton vody a iba s krajným vypätím sa ju podarilo zachrániť.
O 17:00 hod. kontraadmirál de Robeck nariadil prerušiť operáciu a stiahnuť sa z prielivu. Celá akcia skončila veľkým neúspechom námorníctva, napriek tomu niektorí tvrdia, že Briti mohli byť úspešní, ak by pokračovali v postupe prielivom, pretože v dobe, keď de Robeck rozhodol o obrate, tureckým pevnostiam takmer došla munícia. Ústup dohodových plavidiel z prielivu výrazne povzbudil tureckú morálku. 19. marca 1915 zasadala v Londýne vojnová rada a rozhodla o pokračovaní operácie. Napriek odporu W. Churchilla, ktorý stále presadzoval použitie iba námorných síl, vojnová rada rozhodla, že je nutné obsadiť brehy úžin. Churchill bol za pokračovanie v bojových operáciách a argumentoval tvrdením, že keď si ofenzíva vo Flámsku vyžiadala životy 60 000 britských vojakov za 4 hodiny, má právo žiadať potopenie niekoľkých starých lodí v Dardanelách. Požadoval, aby lode bez ohľadu na straty prerazili paľbu i mínové polia a prenikli do úžiny. S týmto argumentom vystupoval až po vojne. Tým skončila prvá etapa Dardanelskej operácie.
Príprava na vylodenie
Hlavné velenie mal britský generál Hamilton, ktorý vybral najhorší plán: postup od špice Gallipoli od juhu k severu po celej dĺžke – cez najsilnejšie turecké postavenia, namiesto toho, aby zaútočil na sever Gallipoli a odrezal ho od pevniny. Sústredenie a príprava výsadkových jednotiek si vyžiadala mesiac. V príprave sa dohodoví velitelia dopustili mnohých organizačných a logistických chýb, napríklad nalodili delá na inú loď ako ich lafety, muníciu k iným delám, atď. Celá invázna flotila sa musela preto vrátiť z Lémnosu nazad do Alexandrie a preložiť všetky lode. Celý ten čas mali Turci na prípravu obrany.
Medzi odrazením flotily v Marmarskom mori a začiatkom vylodenia prebehlo 6 týždňov. 27. marca nariadil İsmail Enver vytvorenie 5. armády pod vedením nemeckého generála Limana von Sandersa, určenej na oblasti Dardanel. Turci sústredili na obranu 84 000 vojakov 5. armády a ďalších asi 120 000 príslušníkov obrany poľných opevnení, námorníkov a iných jednotiek. Okrem posádok pevností rozvinuli 4 divízie na južnom konci Gallipoli, 2 divízie na ázijskom brehu, jednu ponechali v zálohe. Pretože mali mesiac času, opevnili polostrov systémom priečnych zákopov, krytov a palebných postavení od juhu k severu. Spojenci mali dva plány: podľa francúzskeho mohli postupovať po ázijskom pobreží, podľa anglického po osi polostrova Gallipoli od juhu k severu. Turci si však neboli istí miestom výsadku. Mustafa Kemal očakával výsadok v oblasti Helles, na západnom konci Gallipoli. Otto Liman von Sanders naopak očakával útok v oblasti zátoky Besika. Dve divízie preto zostali brániť túto oblasť, ďalšie dve zabezpečovali sever Gallipoli, ktorý bol najzraniteľnejším miestom, na ktorom by bolo logické očakávať vylodenie.
Vylodenie a pozemné boje
náhľad|vpravo|Vylodenie jednotiek ANZAC 8:00 25. apríla 1915 25. apríla 1915 sa vojská Dohody vylodili v šiestich bodoch. Hamilton predstieral prostredníctvom  svetelnej signalizácie z ponorky napadnutie hrdla polostrova, ale to bola iba zastieracia operácia, ktorá mala nechať velenie 5. armády v neistote. Jednotky ANZAC, ktoré sa vyloďovali z lodí HMS London, HMS Prince of Wales a HMS Queen sa však z viacerých príčin nevylodili na správnom mieste ale o niekoľko kilometrov na sever pri Ari Burnu.
29. divízia generála Aylmer Hunter-Westona sa vyloďovala pri Helles na 4 úsekoch pláže. Zo severu na juh to bol V, W, X a Y. Pri útoku prišla o asi 500 mužov. Na pláži Y sa britské jednotky nestretli so žiadnym odporom a bez vážneho odporu prenikli až k zničenej dedine Krithia. Tento úspech však nedokázali britskí velitelia využiť, bez rozkazov prestali postupovať a začali sa zakopávať na pobreží. Po príchode tureckých záloh musel byť úsek Y evakuovaný. Na pláži V sa vyloďovali jednotky kráľovských munsterských strelcov a hampshirskí strelci z lode SS River Clyde, ktorá prišla priamo na pobrežie, tak že vojaci mohli na pobrežie prechádzať priamo po lávkach. Pluk Dublinských strelcov sa vyloďoval na člnoch. Pod paľbou však boli hneď od začiatku vojaci na obidvoch úsekoch. Z prvého oddielu o 200 vojakoch, ktorí vyrazili z lode River Clyde, sa na pláž dostalo iba 21. Na pláži W utrpeli prvosledové jednotky 70 % straty, šiesti vojaci boli vyznamenaní Viktóriiným krížom. Na pláži W na pluk lancashireských strelcov čakal úsek s dunami a prekážkami s ostnatým drôtom, tento pluk utrpel pri výsadku ťažké straty. Napriek takmer 60 % stratám však vojaci tejto jednotky cez nepočetnú tureckú obranu prerazili. 6 mužov z vyloďujúceho sa práporu bolo vyznamenaných Viktóriiným krížom. Po vylodení a prvom kontakte s nepriateľom zostalo z plukov dublinských a munsterských strelcov tak málo mužov, že ich spojili do novej jednotky, ktorá dostala označenie „dubsterskí strelci“. Z 1 012 dublinských strelcov iba 11 prežilo gallipolskú kampaň bez zranenia. Východne od úseku pláže V sa vyloďoval na pláži S (Soroz) francúzsky prápor, ktorý sa stretol s podobným odporom ako Briti, nakoľko sa Turci na plážových výšinách neúprosne bránili. Keď sa turecké jednotky ocitli ráno 25. apríla bez munície a proti postupujúcim oddielom sa mohli brániť len bajonetmi, veliteľ 19. tureckej divízie, podplukovník Mustafa Kemal, vydal 57. pešiemu pluku tureckej armády svoj najslávnejší rozkaz: ''Neprikazujem vám útočiť, prikazujem vám zomrieť. A kým budeme zomierať, prídu nové jednotky a velitelia, aby zaujali naše miesto.'' Všetci príslušníci pluku v boji aj zahynuli a z úcty k nim sa dnes v tureckej armáde označenie ''57. pluk'' nepoužíva.
Von Sanders zatiaľ konal veľmi opatrne, najprv sa rozhodol rázne zakročiť proti klamnému útoku na hrdlo polostrova, ktorý považoval za hlavný nápor Britov. Pre podozrenie, že do prielivu prenikla britská ponorka, nepoužili Turci na prepravu na polostrov lode, ale presúvali sa zásadne po súši.
27. apríla začal Mustafa Kemal protiútok proti jednotkám ANZACu. Za pomoci delostreleckej podpory lodí sa tieto útoky podarilo austrálskym a novozélandským jednotkám odraziť. Boje však trvali do neskorej noci. Ďalší deň sa o prienik z predmostia pokúsili Briti. Následné boje sa stali známe ako prvá bitka o Krithiu. náhľad|vpravo|Oddiely 1. austrálskej divízie, [[19. mája 1915]] Jednotky ANZAC sa o ďalší útok pokúsili až 2. mája, ale boli odrazení, pričom 4. brigáda prišla o asi 1000 mužov. Turci vzápätí 19. mája podnikli silou asi 42 000 mužov útok na 17 000 vojakov ANZACu. Tento útok, ktorý sa však v dôsledku nedostatku delostrelectva spoliehal hlavne na moment prekvapenia, bol odhalený. V boji prišli Turci o 10 000 mužov, pričom ANZAC mal 160 mŕtvych a 468 ranených. Obe strany sa 24. mája na tomto úseku frontu dohodli na prímerí, aby mohli byť mŕtve telá ležiace v území nikoho pochované.
Na pobreží nasledovala reťaz útokov, 4. júna sa začala 3. bitka o Krithiu, v ktorej Briti stratili 4500 mužov a postúpili pritom iba desiatky metrov. Čerstvo prisunutá 52. divízia sa zapojila 28. júna do bojov o údolie Ravine, ktoré sa podarilo Britom získať. 1. až 5. júla sa o útok pokúsili Turci, no boli odrazení. 12. júla sa Briti pokúsili o posledný útok na polostrove Helles. Dva čerstvé prápory 52. divízie zaútočili v strede línie na Achi Baba Nullah, ktoré sa neskôr stalo nechválne známe ako krvavé údolie, keďže útočiace jednotky prišli o 30 % svojej živej sily, opäť bez významnejšieho úspechu. náhľad|vľavo|Austrálske jednotky v Tureckom zákope pri Lone Pine Velenie operácie sa následne rozhodlo presunúť ťažisko do úseku austrálskych a novozélandských jednotiek. 6. augusta sa vylodili čerstvé jednotky 10. a 11. divízie v zátoke Sulva. 10. divízia sa však nevylodila v plánovanej oblasti, ale v komplikovanom teréne mierne na juh, čo sťažilo jej postup. Začala sa ťažká bitka o Sari Bair. Zarovno s tým sa pokúsili Briti a ANZAC o klamné útoky na Helles a Krithiu. Pri útoku austrálskej 1. divízie na Lone Pine zaznamenal ANZAC svoj jediný väčší úspech za celú kampaň. 3. ľahká jazdecká brigáda a novozélandská pechotná brigáda však pri útoku v oblasti Chunuk Bair neboli také úspešné a po krvavých bojoch boli z nadobudnutého územia opäť vytlačené. Briti potom posilnili pláže Suvala ďalšími jednotkami, ktorým sa podarilo 21. augusta získať kopec Scimitar a 29. augusta výšinu 60. Spojením pozícií ANZACu a výsadku pri Sulve sa však boje dostali do slepej uličky zákopovej vojny. Po výsadku pri Sulve obe strany na krátko znovu uzavreli prímerie, aby mohli pochovať tisíce mŕtvych tiel ležiacich v letných horúčavách v zemi nikoho. Medzi vojakmi oboch strán prebehla na niektorých úsekoch vzájomná výmena darov. Počas bojov 10. augusta 1915 prišiel o život po zásahu tureckým ostreľovačom aj 27 ročný poručík Royal Engineers Henry Moseley, významný fyzik, žiak Ernesta Rutherforda.
Situácia dohodových vojsk na Gallipoli sa zhoršila, keď 11. októbra 1915 vstúpilo Bulharsko do vojny na strane Centrálnych mocností. Hamilton však stále odmietal nariadiť ústup, pretože tvrdil, že by tým utrpela britská prestíž vo svete. 14. októbra 1915 bol preto odvolaný a jeho nástupca generál Charles Carmichael Monro dostal za úlohu stiahnuť jednotky z polostrova. Bolo potrebné rýchlo konať, lebo v zhoršujúcom sa počasí narastali jednak problémy s námornou dopravou, jednak straty v dôsledku omrzlín. V noci z 19. na 20. decembra 1915 sa stiahli jednotky z oblasti Sulva a Ari Burnu. Turci ústupu nebránili. 20. januára 1916 boli stiahnuté posledné jednotky z Helles na západe Gallipoli. Vojská Dohody zanechali na mieste veľké množstvo materiálu, hlavne potravín, ale i munície. Komplex z takýchto strát pri vyloďovacej operácii pretrvával v Británii až do vylodenia v Normandii a bol jedným z dôvodov jej odkladov.
Dohra
náhľad|vpravo|Pláž W pri ústupe 7. januára 1916 Operácie v oblasti Gallipoli stáli Dohodu zhruba 44 072 padlých a 97 037 ranených vojakov. Približne 145 000 ich muselo byť hospitalizovaných kvôli chorobám, ktoré sa medzi vojakmi šírili v nevhodných sanitárnych podmienkach. Zahynulo tiež asi 55 801 Turkov a okolo 140 000 ich bolo zranených. Na danú plochu a počet obetí prekonáva táto bitka i boje o Verdun. Turecko v týchto bojoch utrpelo ťažké straty, prišlo o najlepšie jednotky a ekonomika zostala silne narušená. Pred krachom zachránil Turecko najmä vstup Bulharska do vojny na strane Trojspolku, ako i to, že Grécko zostalo neutrálne. Turecko tak bolo schopné nadviazať priame pozemné spojenie s Nemeckom a mohlo tak jednoduchšie získavať materiálnu a vojenskú pomoc od svojich spojencov.
Neúspechy na Britskej strane viedli k niekoľkým demisiám. Jedným zo zodpovedných za nevydarenú operáciu na Britskej strane bol i Churchill, ktorého táto akcia stála ministerské kreslo. Po skončení operácie bola zriadená takzvaná Dardanelská komisia, ktorej úlohou bolo vyšetriť mieru zavinenia jednotlivých aktérov. Zo zlyhania vojenskej organizácie obvinila lorda Kitchenera. Vzhľadom na jeho popularitu medzi civilným obyvateľstvom nemohol byť priamo odvolaný, ale odsunuli ho za vojenského poradcu do Ruska. Nikdy tam nedorazil, krížnik na ktorom sa plavil, HMS Hampshire, narazil severne od Orknejí na mínu a potopil sa i s ním. Za presadzovanie nezmyselnej koncepcie bol zodpovedný W. Churchill, vytkli mu i neoprávnené zásahy do právomoci veliacich dôstojníkov. V roku 1911 vyhlásil, že Dardanely sú loďstvom nedobytné. Podľa teórie musí mať loďstvo proti pozemným cieľom palebnú prevahu minimálne 3 ku 1. V Dardanelách to bolo nemožné. Vo svojich pamätiach túto tému neskôr väčšinou obchádzal alebo dával za vinu všetkým ostatným.
Jediným úspechom operácie bola skutočnosť, že rok trvajúce ťažké boje viazali silné turecké armádne sily, ktoré tak nemohli zasiahnuť do bojov na ruskom fronte.
Roku 2002 zomrel vo veku 103 rokov posledný veterán, ktorý sa zúčastnil bitky o Gallipoli, austrálsky dobrovoľník Alec Campbell.
Zoznam kultúrnych pamiatok v obci Ždiar (1 – 99)
Toto je zoznam kultúrnych pamiatok v obci Ždiar v okrese Poprad so súpisnými číslami do 100.
Absorpčný regulátor
Absorpčný regulátor je zariadenie na reguláciu otáčok telesa. Absorbuje prebytok kinetickej energie hnacieho hriadeľa pomocou trenia. Môže byť tanierový alebo segmentový.
Ministerstvo kontroly Slovenskej republiky
Ministerstvo kontroly Slovenskej republiky bolo ústredným orgánom štátnej správy pre štátnu kontrolu v rokoch 1990 až 1992. Bola mu podriadená Slovenská obchodná inšpekcia.
Ministerstvo kontroly bolo zriadené na základe zákona 347/1990 Z.z. ako nasledovník Výboru ľudovej kontroly SR.
Zákonom 453/1992 Z.z bolo zrušené. Jeho pôsobnosť vo veciach štátnej kontroly v oblasti štátnej správy, s výnimkou kontroly hospodárenia s rozpočtovými prostriedkami Slovenskej republiky a vo veciach vybavovania sťažností, oznámení, podnetov a petícií prešla na Úrad vlády Slovenskej republiky. Pôsobnosť vo vzťahu k Slovenskej obchodnej inšpekcii prešla na Ministerstvo hospodárstva Slovenskej republiky.
Dĺžka tónu
Dĺžka tónu je jedna zo základnych vlastností tónu. Podľa toho, ako dlho tóny znejú, rozlišujeme ich rôznu dľžku. Tóny môžu byť krátke, dlhé, veľmi krátke, rovnako dlhé, kratšie alebo dlhšie.
Objímka Canon EF-S
thumb|200px|An example of the EF-S lens mount from the [[Canon EF-S 18-55mm lens|18–55 mm lens]] Objímka objektívov EF-S je odvodená z objímky EF a vytvorená pre podmnožinu Canon digitálnych zrkadloviek s obrazovými senzormi veľkosti APS-C.
"S" v EF-S znamená "short back focus", čo znamená, že zadný element objektívu je bližšie k obrazovému senzoru než pri normálnych 35 mm zrkadlovkách. Najväčšou výhodou je, že to umožňuje výrobu menších a lacnejších širokouhlých objektívov. Objektívy navrhnuté špeciálne pre senzory veľkosti APS-C sú často opticky navrhnuté, aby poskytli užší svetelný kruh, ktorý sa zhoduje so senzorom.
Zoznam EF-S objektívov
Objímka EF-S je relatívne nová v ponuke od Canonu, takže výber dostupných objektívov je limitovaný v porovnaní s plným rozsahom EF, ale je spätne kompatibilná s objímkou EF a môže tak stále plne akceptovať všetky EF objektívy.
Externé odkazy (v angličtine)
EF-Bajonett
Samoussy
Poloha
Samoussy má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Dejiny
V roku 766 kráľ Pipin Krátky († 768) sem prišiel osláviť Vianoce. Menšia časť historikov mieni, že sem nasledoval Karola Veľkého (v. 742/748 - † 814), kráľa Frankov a budúceho cisára Západofranskej ríše. Tento sa narodil v Laone, presnejšie v kráľovskej obci Samoussy 8 km od centra dnešného departementu Aisne. Zúčastnil sa poľovačky v lese pri Samoussy.
Počnúc 26. júnom 771, Pipin Krátky, ktorý sa postaral o zvolenie Karola Veľkého za kráľa Frankov, ťažko ochorel a stiahol sa do paláca v Samoussy; tu skonal vo veku 42 rokov v tom istom roku.
Obyvateľstvo
Samoussy má 346 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
Dejiny Prahy
Dejiny Prahy sú dejinami kráľovského a hlavného mesta Prahy od čias bájnych sídlisk až do súčasnosti.
Do roku 1348: stredoveká Praha
left|thumb|Románska rotunda na Vyšehrade Najstaršie slovanské osídlenie oblastí dnešnej Prahy sa sústreďovalo v oblasti dnešného Veleslavína niekedy okolo 6. storočia. Už v roku 885 na hrade vznikol prvý kostol zasvätený Panne Márii.
Z 10. storočia je už doložená obchodnícka osada v oblasti dnešnej Malej Strany, roku 926 bola vybudovaná rotunda sv. Víta na Pražskom hrade, kde boli o 12 rokov neskôr uložené ostatky kniežaťa sv. Václava. V druhej polovici toho istého storočia bol založený i Vyšehrad. Rástol vplyv kresťanstva; od roku 973 sídlilo v Prahe biskupstvo spadajúce pod mainzsku arcidiecézu, prvým biskupom bol saský mních Dietmar. Začali sa budovať prvé kláštory (Břevnovský kláštor, kláštor sv. Juraja). V kotline pod hradom sa postupne začali osady rozrastať a spájať do jedného veľkého mesta.
V roku 1172 bol dokončený Juditin most. Roku 1230 Staré Město, po spojení niekoľkých menších obcí, obohnali hradbami. V tom čase vznikali na druhej strane za riekou Hradčany. Roku 1338 bola založená Staromestská radnica, roku 1342 strhla Juditin most povodeň. Krátko potom sa začal budovať nový most, Karlov. O ďalšie dva roky neskôr bolo pražské biskupstvo povýšené na arcibiskupstvo a začala sa výstavba Katedrály svätého Víta.
1348 – 1523: Rozvoj mesta v časoch vrcholného stredoveku
Rok 1348 sa do dejín Prahy, ale i Strednej Európy, zapísal nielen morovou epidémiou, ale aj vybudovaním prvej univerzity na sever od Álp a západne od Rýna. Karlova univerzita vznikla zakladajúcou listinou pápeža (bulou) Klementa VI., potvrdenou v Avignone 26. januára 1347 a listinou vydanou kráľom Karolom IV. thumb|Betlehemská kaplnka na rytine z 18. storočia
Tým však rozvoj za vlády Karola IV. neskončil; ešte zhruba v tom istom čase bolo založené Nové Město, vďaka ktorému sa Praha rozšírila o veľký pruh územia vedúci od dnešného Florencu až takmer k Vyšehradu a stala sa tretím najväčším mestom v Európe (po Ríme a Konštantínopole)
a najväčším mestom strednej Európy a celej oblasti na sever od Álp a na východ od Rýna. . Počet obyvateľov Prahy však nedosahoval ani polovicu počtu obyvateľov miest ako Benátky, Florencia, Miláno, Janov, Rím alebo Paríž.
Premostenie Vltavy predstavovalo ďalšiu významnú úlohu pre pražských staviteľov. Starý Juditin most v polovici 14. storočia zničila veľká voda. Od roku 1357 začal Peter Parler so stavbou súčasného Karlovho mosta. V roku 1391 potom bola vybudovaná Betlehemská kaplnka. Vtedy síce nie veľmi známa, ale o niekoľko desiatok rokov neskôr preslávená kázaním Jana Husa.
15. storočie v Prahe začalo v znamení spoločenského a náboženského napätia. Mnohí ľudia nesúhlasili s vtedajšou rímskokatolíckou cirkvou a založili reformné hnutie, ktoré viedol Jan Hus. Jeho súd a následné upálenie v Kostnici v roku 1415 z neho urobilo v očiach mnohých Pražanov mučeníka. Husova smrť vyvolala len ďalšie nepokoje a odpor k Rímu, až situácia sa vystupňovala natoľko, že husiti nakoniec Prahu v roku 1419 úplne ovládli.
Následne kráľ Žigmund Luxemburský vyslal v lete roku 1420 do Prahy prvú križiacku výpravu, jeho vojská však boli porazené. Husitskí Pražania čoskoro sformovali vlastný politicko-náboženský blok, ktorý razil husitské idey v celých vtedajších Čechách a v krajine vypukla občianska vojna. Predstaviteľom husitského zoskupenia sa stal Jan Želivský. Pražania slávili úspech až do roku 1434, kedy boli porazení v Bitke pri Lipanoch.
Ďalšou významnejšou udalosťou bolo zvolenie Jiřího z Poděbrad za kráľa krajinským snemom na Staromestskej radnici 27. februára 1458. Napriek tomu existovali isté tlaky znovuobnoviť moc rímskokatolíckej cirkvi, veľký odpor k husitom bol hlavne z katolíckeho zahraničia.
1523 – 1784: Od nástupu Habsburgovcov až po spojenie pražských miest
left|thumb|Dobové vyobrazenia Bitky na Bielej Hore V habsburskom súštáti bola Praha dlhodobo jedným z najvýznamnejších miest, nejaký čas bola aj sídelným mestom. Roku 1547 vypukol stavovský odboj, ktorý však skončil neúspešne a odpor proti kráľovi Ferdinandovi I. bol zlomený. Následne malo mesto obmedzené privilégia, politickú moc aj samostatnosť.
Roku 1583 si zvolil za svoje sídelné mesto Prahu cisár Rudolf II. Za jeho vlády sa v meste rozvíjala veda i kultúra a tiež aj spoločenský život spolu s vzdelanosťou (vznikla napríklad škola talmudu v židovskom meste). Postavené boli aj mnohé renesančné budovy. Vláda Rudolfa II. však skončila v roku 1612 a o šesť rokov neskôr došlo k ďalšiemu významnému zvratu, ktorý vyústil do odobratia rozsiahlych slobôd a náboženských práv garantovaných Rudolfom II. Druhá pražská defenestrácia odštartovala české stavovské povstanie.
České stavy bojovali vojensky proti Habsburgovcom, ale neuspeli. Po Bitke na Bielej hore v novembri 1620 definitívne prehrali. Povstanie bolo potlačené a habsburská moc opäť obnovená. V júni 1621 popravili na Staromestskom námestí 27 českých pánov z radov stavov vzbúrených proti cisárovi.
Následná vláda Habsburgovcov v prvej časti tridsaťročnej vojny vyústila do náboženského teroru proti príslušníkom protestantských kresťanských cirkví, mnohí z nich museli mesto opustiť. Roku 1627 Ferdinand II. vyhlásil Obnovené zriadenie zemské. Následne dochádzalo i k úpadku českého jazyka a germanizácii (hlavne v školstve a na úradoch). Praha ako mesto stratila vplyv aj práva, bola tiež barokovo prestavaná – vznikli hlavne katolícke náboženské objekty. Mnoho významných úradov sa presunulo do Viedne a z metropoly Čiech sa stalo jedno z mnohých provinčných miest Rakúska.
V roku 1648, ku koncu tridsaťročnej vojny, obliehali Prahu Švédi. Mesto z veľkej časti vydrancovali, nepadlo však do rúk nepriateľov. Boje nakoniec ukončil Vestfálsky mier.
Vewký požiar, ktorý v roku 1689 Prahu spustošil, nakoniec viedol k ešte väčšiemu rozvoju barokovej architektúry (prestavba zničených častí mesta). Stále pokračovala tzv. doba temna; z Prahy český jazyk takmer vymizol.
V roku 1741 počas vojny o rakúske dedičstvo Prahu obsadili francúzsko-bavorské vojská. O ďalšie tri roky neskôr mesto obsadili Prusi, následne ho potom znovu obliehali v roku 1757.
1784 – 1900: Praha v časoch národného obrodenia a priemyselnej revolúcie
thumb|Staromestské námestie v 19. storočí Významnou udalosťou v roku 1784 bolo spojenie štyroch doteraz samostatných pražských miest. V nasledujúcom období na začiatku 19. storočia začala spolu s českým národným obrodením, ktoré sa sústredilo hlavne v Prahe, éra priemyselnej revolúcie počas ktorej sa Praha zmenila ako nikdy predtým; pribudli nové štvrte a v priebehu ďalších desaťročí rozvoja boli zbúrané i hradby.
V revolučnom roku 1848 sa uskutočnilo povstania radikálnych demokratov. Praha sa vtedy stala jedným z významných radikálnych miest v celej Európe. Tieto nepokoje však potlačilo cisárske vojsko na čele s maršalom Alfredom Windischgrätzom.
Vďaka snahe národných obrodencov však Praha aj napriek stálemu vplyvu z Viedne už nebola rýdzo nemeckým mestom. Vplyv získala česká kultúra – bol položený základný kameň Národného divadla, bolo vybudované Národní muzeum, vznikli aj ďalšie dnes významné stavby. left|thumb|upright|Nová synagóga, zbúraná v roku 1898 Prvým miestom, ktoré prišlo o stredoveké opevnenie, bolo okolie dnešného Národního muzea a Újezdu. Vznikla aj druhá pražská železničná stanica (po Masarykovej), dnes Hlavná, predtým Nádraží dráhy cisára Františka Jozefa I..
Prvé administratívne rozšírenia Prahy po niekoľkých desaťročiach sa uskutočnili v 80. rokoch 19. storočia. V roku 1883 bol pripojený Vyšehrad, o rok neskôr Holešovice-Bubny. V roku 1881 bolo s veľkou slávou otvorené Národné divadlo, o niekoľko mesiacov neskôr však budovu zničil požiar. Po obnove, trvajúcej dva roky, bolo znovu otvorené. Okolo roku 1884 vznikli prvé plány na reguláciu Vltavy v oblasti dnešného Nového Města pri Palackého moste, počas nasledujúcich dvadsiatich rokov spolu s asanáciou Jozefova tak veľká časť historicky cennej časti Prahy úplne zmenila svoj ráz aj charakter.
Roku 1890 zasiahla Prahu storočná povodeň, ani tá však nezastavila technický pokrok. Už o rok neskôr sa rozbehla elektrická dráha na Letnej, otvorená bola aj Petřínska rozhľadňa a v súvislosti s ňou i lanová dráha. Veľmi významnou akciou bola Jubilejná zemská výstava v roku 1891, ktorá predstavila najmodernejšie technické vynálezy.
V roku 1893 bolo asanované historické Staré město, hlavne židovské štvrte. Hlavným dôvodom asanácie boli zlé hygienické podmienky v stáročia starých domoch i uliciach. Počas prestavieb vznikli nové široké ulice a domy v secesnom štýle.
1900 – 1918: Začiatok 20. storočia
thumb|Obecný dom, jedna z najvýznamnejších stavieb prvého desaťročia 20. storočia Začiatok 20. storočia v Prahe bol v znamení technického pokroku úplne neporovnateľného s predchádzajúcimi obdobiami. Aj keď Praha bola napojená na železničnú sieť takmer 50 rokov, rozvoj neustával. V štvrtiach ako Smíchov, alebo Libeň sa budovali nové priemyselné podniky, napríklad samotná Libeň ktorá bola v roku 1901 pripojená k mestu, a to sa tak po dlhom čase rozrástlo o relatívne veľkú časť svojej plochy (takmer na dvojnásobok).
V rokoch 1905 až 1912 doplnil centrum Prahy na jeho druhom konci Obecný dom, ukážka vrcholu vtedajšej secesnej architektúry. Tiež boli vybudované nové sady (Diezenhoferove sady, Santoška, Riegrove sady).
S rozvojom kultúry (t. j. divadiel) pribúdali i kiná, ktoré boli lacnou ľudovou zábavou. V samotnom meste a jeho predmestiach bolo už okolo roku 1910 celkom trinásť kín. Do vývoja architektúry Prahy zasiahol aj kubizmus; v Celetnej ulici bol postavený Dům U Černé Matky Boží a pod Vyšehradom vzniklo niekoľko kubistických víl.
1918 – 1938: Praha ako hlavné mesto Česko-Slovenska
left|thumb|Pohľad na Staré Mesto medzi rokmi 1869 a 1914 Po vyhlásení prvej Česko-slovenskej republiky boli okamžite zo všetkých ulíc odstránené symboly starej monarchie. Praha ďalej pokračovala vo svojom raste v oblastiach akými sú napríklad Žižkov, Dejvice, alebo Střešovice. 37 menších obcí bolo následne k metropole pripojených v roku 1922, medzi najvýznamnejšie patria Vinohradyči Smíchov.
V 20. rokoch v Prahe ako v centre prosperujúceho Československa prebiehal búrlivý rozvoj; rástli nové domy aj nové divadlá, prejavila sa aj avantgarda a pri nových stavbách aj funkcionalizmus. V Kbeloch začali pristávať prvé lietadlá. Václavské námestie bolo v roku 1928 prestavané a prispôsobené pre práve rastúcu automobilovú dopravu. Jeden zo symbolov mesta, Katedrála svätého Víta, Václava a Vojtecha (vtedy len katedrála sv. Víta) bola slávnostne dobudovaná v septembri 1929 (podľa Josefa Mockera) k výročiu 1 000 rokov od zavraždenia svätého Václava.
1938 – 1945: Druhá svetová vojna
Od jesene 1938 začali do metropoly prichádzať českí utečenci z oblastí, ktoré zabralo podľa Mníchovskej dohody Nemecko (teda tretina územia vtedajšieho Česko-Slovenska).
15. marca 1939 obsadili nemecké vojská mesto. Na Pražský hrad prišiel Adolf Hitler, konala sa aj vojenská prehliadka.
V novembri toho istého roku vyšli do ulíc českí študenti, proti ktorým zasiahla vládnuca moc. Pri akciách proti nim bol zabitý jeden študent, Jan Opletal. Následne boli uzavreté české vysoké školy na území protektorátu.
Počas vojny z Prahy odtransportovali do koncentračných táborov židovské obyvateľstvo, rovnako ako cigánske (vtedajší bežné označenie) a ďalší jej obyvatelia tzv "menejcenných rás".
V máji 1942 prepadli dvaja výsadkári kolónu zastupujúceho ríšskeho protektora Reinharda Heydricha a spáchali atentát v oblasti dnešnej Vychovatelny, pri ktorom zastupujúceho ríšskeho ríšskeho protektora smrteľne zranili. Po Heydrichovej smrti stupňovali vládnuci Nemci proti českej väčšine teror, na ktorom sa podieľali hlavne policajné zložky.
5. mája 1945 vypuklo Pražské povstanie. Bojovalo sa po celom meste, povstaniu pomohli i Vlasovci. Mesto bolo oslobodené za niekoľko dní, avšak podľa dohôd o demarkačnej čiare medzi spojencami z protihitlerovskej koalície, musela Americká armáda zostať pri Plzni, kým Červená armáda dorazila do Prahy až 9. mája (v rámci tzv Pražskej ofenzívy).
1945 – 1974: Povojnový rozvoj
thumb|Petřínske sídlisko Počas povojnovej obnovy začala mať čoraz väčší vplyv Komunistická strana Československa, ktorá si vďaka dezilúzii z predvojnovej situácie a oslobodeniu Červenou armádou získala relatívne veľkú obľubu. V meste prebehlo niekoľko volebných kampaní (1946, 1948), napriek snahe stredových a pravicových síl však komunisti vo voľbách uspeli. Keď sa dostali k moci, začali podnikať kroky na zoštátnenie podnikov, či výstavbu nových veľkých obytných súborov, oficiálne kvôli zavádzaniu socialistických vzťahov.
Medzi ukážky moci vtedy vládnuceho Národného frontu s KSČ na čele možno považovať aj známy Stalinov pomník; veľké súsošie robotníkov, roľníkov a vojakov so Stalinom na čele na Letenskej pláni, jedno z najväčších na svete.
Rok 1968, ktorý je dodnes považovaný za revolučný v celej Európe, priniesol Prahe nové zmeny. Došlo k uvoľneniu istých nedemokratických vzťahov v spoločnosti (Pražská jar), zrušená bola cenzúra. left|thumb|Súčasná budova Českých dráh, skôr sídlo Komunistickej strany Československa V noci z 20. na 21. august 1968 začali mesto, ako aj celú krajinu, obsadzovať spojenecké vojská ZSSR a ďalších socialistických krajín, a to na základe pozývacieho listu čelných predstaviteľov KSČ. Na letisku Ruzyň začali pristávať sovietske vojenské lietadlá s bojovou technikou. V meste vypukol zmätok, niektorí Pražania sa pokúsili postaviť okupačným silám na odpor, ten síce nakoniec nebol úspešný, ale trval ešte dlhý čas. Sovietski vojaci zaútočili na budovu Národního muzea v domnienke, že ide o rozhlas, po celom meste spôsobili sily Varšavskej zmluvy veľké škody. Následne sa konal mimoriadny zjazd KSČ vo Vysočanoch na ktorý sa však veľká časť delegátov nedostavila.
V nasledujúcom roku 1969 sa Praha stala sídlom Česka, teda jednej z republík novozriadenej československej federácie. V Prahe tak zasadala federálna aj česká vláda. Na protest proti okupácii sa upálil Jan Palach, neskôr i Jan Zajíc a E. Plock; vypukli opäť rozsiahle protesty. Tieto akcie potlačila armáda, následná legalizácia týchto zásahov vedením KSČ smerovala k začiatku obdobia normalizácie (normalizácia pomerov). Zaviedla sa prísna cenzúra, mnoho ľudí z KSČ vylúčili.
Ani také zmeny však nezabránili rozvoju mesta, v roku 1970 boli pripojené ďalšie štyri obce. V rámci výstavby metra a Severojižní magistrály bol vybudovaný Nuselský most v tubuse ktorého vedie podzemná dráha.
1974 – 1980: Československá metropola v dobách normalizačných prestavieb
thumb|Nuselský most a hotel Corinthia Towers, stavby z čias 70. a 80. rokov Jar a neskôr leto roku 1974 sa v dejinách Prahy prejavilo mnohými zmenami. 9. mája na výročie 25 rokov od oslobodenia Česka a Slovenska bolo otvorené metro a vyradené staré predvojnové električky. 1. júla bolo pripojených ďalších zhruba 30 obcí.
V politike celej krajiny mala dominantné postavenie KSČ; mnohí ľudia so systémom jednej vedúcej strany a permanentnej vládnej koalície Národného frontu nesúhlasili. Praha tak bola istým centrom odporu voči režimu, ktorý predstavovala v akademických a kultúrnych kruhoch Charta 77, organizácia spisovateľov, hercov a ďalších osôb verejného života, ktorá vznikla začiatkom januára 1977 práve v metropole. Aby vtedajšie vládnuca moc manifestovala svojou odhodlanosť a jednotu, založila tzv. antichartu, ktorej veľkolepý zjazd sa uskutočnil v meste 28. januára.
Vtedajší režim chcel ukázať hospodársky rozvoj krajiny a zároveň do istej miery potlačiť nespokojnosť s nedostatkom spotrebného tovaru. Podľa vzoru západoeurópskych krajín sa teda začali v metropole budovať veľké obchodné domy; a to prevažne pri staniciach metra. Mali byť ukážkou vtedy najmodernejšie československej architektúry.
1980 – 1990: Ekonomický i spoločenský úpadok
Začiatok 80. rokov prebiehal v znamení postupného úpadku, aj keď oficiálne údaje väčšinou poukazovali na opak. Dochádzalo opäť k mnohým prestavbám a zmenám, hlavne v centre mesta. Na začiatku 80. rokov bolo rekonštruované Národné divadlo (opätovne otvorené v roku 1983). Medzi ďalšie významné budovy z 80. rokov patrí napríklad Kongresové centrum Praha a ďalšie výškové objekty na pankráckej pláni. V tom čase sa začalo aj s výstavbou Žižkovského vysielača. left|thumb|Kongresové centrum (predtým Palác kultury) sa stal jednou z najvýznamnejších stavieb 80. rokov v metropole
Ďalšou rozsiahlou zmenou bola rekonštrukcia Václavského námestia pri ktorej bol vybudovaný stredový pás zelene. O ďalšie tri roky neskôr nasledovala pešia zóna na Můstku a Na Příkopě. Veľkolepé plány do budúcnosti počítali s prestavbou starnúcich štvrtí na sídliská, ktorých výstavba by sa konala niekedy v období XI. či XII. päťročnice (teda na začiatku 21. storočia).
V auguste a v októbri 1988 sa uskutočnili prvé demonštrácie proti vládnucej moci. Na Deň ľudských práv 10. decembra bol oficiálne povolený prvý protest opozičných síl. Situácia sa však neuspokojila, naopak protesty začali pribúdať. V januári 1989 sa počas tzv. Palachovho týždňa uskutočnilo niekoľko demonštrácií. Proti protestujúcim, ktorí sa zhromažďovali hlavne na Václavskom námestí, zasiahla vtedajšia Verejná bezpečnosť.
Dĺžka
Dĺžka je rozmer útvaru v smere dlhšej osi.
Dejiny Prahy
1990 – 2000 Praha v období po Nežnej revolúcii
Rok 1990 bol pre Prahu zlomovým. Ako prvé sa začali odstraňovať komunistické názvy ulíc, námestí, staníc metra, budov a ďalšie. Krátko pred voľbami v tom istom roku na Staromestskom námestí vybuchla doposiaľ neobjasnená nálož. Prahu ešte v roku 1990 navštívili pápež Ján Pavol II. a prezident Spojených štátov George Bush.
Majstrovstvá sveta FIRS v inline hokeji 2009
Majstrovstvá sveta FIRS v inline hokeji 2009 boli v poradí 15. majstrovstvá sveta FIRS v inline hokeji, ktoré organizuje Medzinárodná federácia kolieskových športov (FIRS) pod sekciou Medzinárodného výboru inline hokeja. Konali sa vo Varese, v regióne Lombardsko, v Taliansku v dňoch od 29. júna11. júla 2009 a zúčastnilo sa ich 16 mužských, 8 ženských a 10 juniorských družstiev. Nováčikom turnaja bolo iba družstvo žien domáceho Talianska. Taliansko bolo organizátorom svetového šampionátu FIRS druhýkrát, keď predtým hostilo toto podujatie v roku 1996, v Roccaraso. Zápasy sa hrali v Palaghiaccio Albani s kapacitou 1 500 divákov.
Dejiny Prahy
1990 – 2000 Praha v období po Nežnej revolúcii
Zastavilo sa budovanie rozsiahlych panelových sídlisk (a neúnosný rozvoj ďalších stavieb, hlavne dopravných), dokončili sa iba rozostavané projekty. Niektoré iné stavby (napríklad rozvoj rýchlostných ciest a mestské okruhy) boli prepracované v súlade s novými nárokmi a požiadavkami.
Dĺžka
Vo všeobecnosti je to rozmer predmetu v smere predozadnej osi pri pohľade na predmet spredu. Niekedy je označovaný aj ako hĺbka predmetu.
Dejiny Prahy
1990 – 2000 Praha v období po Nežnej revolúcii
Roku 1992 bolo historické centrum Prahy zapísané do zoznamu svetového dedičstva UNESCO; ide o jednu z mála mestských pamiatkových rezervácií na svete s takou rozlohou.
Majstrovstvá sveta FIRS v inline hokeji 2009
V mužskej kategórii svoj dvanásty titul získalo 🇺🇸, ktoré vo finálovom stretnutí zvíťazilo nad 🇨🇦. U žien svoj štvrtý titul získalo rovnako 🇺🇸, keď vo finále vyhralo nad 🇨🇿.
Dejiny Prahy
1990 – 2000 Praha v období po Nežnej revolúcii
Počnúc rokom 1993 sa stala Praha hlavným mestom samostatného Česka. Bola otvorená Burza cenných papírů Praha a začala fungovať aj PSPČR.
Dĺžka
Fyzikálna veličina
Dĺžka je fyzikálna veličina. Jej značka je l (sú aj iné), a jej základná jednotka je meter (m).
Dejiny Prahy
2000 – 2007 Praha na začiatku 21. storočia
thumb|Budova Zlatý Anděl zo začiatku 21. storočia Pre rok 2000 bola Praha zvolená spolu s ďalšími niekoľkými mestami za Európske hlavné mesto kultúry, zo všetkých týchto miest však bola najväčšia. Počas celého roku sa v metropole konali mnohé významné kultúrne podujatia.
V septembri toho istého roku sa uskutočnilo v Kongresovom centre zasadnutie Medzinárodného menového fondu, pouličné strety antiglobalizačných demonštrantov (prevažne cudzincov) s políciou trvali síce celý týždeň, ale len jeden deň bola situácia kritická.
V októbri 2001 sa na Vyšehrade opäť konal samit, tentoraz hláv štátov Severoatlantickej aliancie. Od septembra mesto zažilo zosilnené bezpečnostné opatrenia, vrátane vojenskej ochrany ambasád a Rádia Slobodná Európa.
Merton Miller
Životopis
Narodil sa v Bostone, v štáte Massachusetts, ako jediné dieťa Joela a Sylvie Millerových. Jeho otec, ktorý pracoval ako advokát, bol absolventom Harvardu a M. Miller ho v tomto ohľade nasledoval, keď vstúpil na Harvard v roku 1940 a získal titul bakalár umenia (1943). (V úvodnom kurze ekonómie bol jeho spolužiakom Robert M. Solow).
Počas vojny pracoval M. Miller ako ekonóm najprv v oddelení daňového výskumu amerického ministerstva financií a potom v oddelení výskumu a štatistiky Rady guvernérov Federálneho rezervného systému. V roku 1949 sa vrátil na univerzitu. Vybral si Johns Hopkins University of Baltimore, predovšetkým z dôvodu, že jedným z predných členov jej malej ale vynikajúcej fakulty bol Fritz Machlup. Po získaní doktorátu z Hopkins University pôsobil ako hosťujúci prednášajúci asistent na London School of Economics (1952 – 53). Odtiaľ prešiel na Carnegie Institute of Technology, ktorého Graduate School of Industrial Administration patrila k prvej a najvplyvnejšej z novej vlny na výskum zameraných amerických škôl vyučujúcich podnikanie. Medzi jeho kolegov na Carnegie patril o. i. Herbert Simon (laureát v roku 1985).