cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Carpaccio
História
Jedlo dostalo meno podľa maliara menom Vittore Carpaccio, ktorý sa narodil v Benátkach a v tomto čase tu mal výstavu. Jeho obľúbené farby, ktoré používal (tehlovo červená a béžovo biela) pripomínali práve túto pochúťku. Preto sa ju Giuseppe Cipriani rozhodol pomenoval podľa neho.
Larringes
Larringes je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Haute-Savoie, v regióne Rhône-Alpes.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Lukáš Csölley
Lukáš Csölley (* 18. jún 1990, Bratislava, Slovensko) je slovenský krasokorčuliar súťažiaci v kategórii tancov na ľade. Je sedemnásobný seniorský majster Slovenska, reprezentuje Slovensko na viacerých vrcholných krasokorčuliarskych podujatiach (majstrovstvá sveta, majstrovstvá Európy, MS juniorov, zimná univerziáda). Spolu s partnerkou Federicou Testovou sú držiteľmi bronzovej medaily na Zimnej univerziáde 2015.
Kariéra
náhľad|vľavo|150px|Csölley s Višňovou na [[Majstrovstvá Európy v krasokorčuľovaní 2011|ME 2011]] Csölley začal korčuľovať ako šesťročný, spočiatku ako sólista, až ako 16-ročný začal súťažiť v kategórii tancov na ľade. Jeho prvou partnerkou bola Nikola Višňová, s ktorou sa stali trojnásobnými majstrami Slovenska (v rokoch 20092011) a na juniorských majstrovstvách sveta 2011 obsadili vynikajúce piate miesto, čím dosiahli najlepšie umiestnenie reprezentantov Slovenska celej histórii šampionátov. Pár sa však na jeseň 2011 kvôli pretrvávajúcim nezhodám dvojice rozpadol. Tréner Roberto Pelizzola Csölleyovi navrhol vytvorenie páru s Taliankou Federicou Testovou a začal nový pár aj trénovať.
Sezóna 2012/13
V nasledujúcej sezóne sa pár začal udomácňovať na medzinárodnej scéne. Na Majstrovstvách Európy 2013 obsadil 17. miesto vďaka šestnástemu najlepšiemu voľnému tancu (po krátkom programe boli na 19. mieste). Ani na ďalších majstrovstvách sveta sa dvojici nepodarilo prebojovať sa do voľných tancov (kvalifikačné kolo sa nekonalo, do voľných tancov postúpilo prvých 20 párov po krátkom programe) a skončila na 26. mieste.
Sezóna 2013/14
Sezóna 2013/14 bola olympijskou sezónou. Viacerí súťažiaci sa snažili splniť nominačné kritériá ISU a národných olympijských výborov pre účasť na nadchádzajúcej olympiáde. Testová a Csölley v septembri 2013 obsadili na súťaži Nebelhorn Trophy deviate miesto (bola to posledná súťaž, kde olympijskú nomináciu ISU bolo možné získať), vďaka čomu získali nomináciu ISU na Zimné olympijské hry 2014 ako prví náhradníci. Páru tak nezhasla nádej, avšak ich olympijská účasť zostávala otázna. V novembri 2013 Testová získala slovenské občianstvo, ktoré bolo rovnako jednou z podmienok účasti na olympijských hrách. V decembri sa obaja zúčastnili na Zimnej univerziáde 2013, kde skončili tesne za stupňami víťazov na 4. mieste. O týždeň neskôr získali svoj druhý titul majstrov Slovenska a v januári 2014 na majstrovstvách Európy potvrdili svoj progres konečným 12. miestom. Slovenskí reprezentanti sa nakoniec v tanečnej súťaži na olympijských hrách nezúčastnili, keďže nikto z nominovaných súťažiacich neodstúpil. Vrcholom sezóny pre Testovú a Csölleya boli Majstrovstvá sveta 2014. Keďže v krátkych programoch skončili na 23. priečke, neprebojovali sa do voľných tancov.
Sezóna 2014/15
Sezóna 2014/15 sa stala pre Testovú s Csölleyom veľmi úspešnou. Hneď na začiatku sezóny získali bronzovú medailu v Bratislave na súťaži série „Challenger“ „Trophy Ondreja Nepelu 2014“. V októbri 2014 absolvovala dvojica aj svoju prvú súťaž série „ISU Grand Prix“ – „Skate America 2014“, na ktorej obsadili siedme miesto. O mesiac neskôr získali zlatú medailu na dvoch súťažiach série „Challenger“ („Volvo Open Cup“ a „Varšavský pohár“). Koniec roka zavŕšili ziskom tretieho titulu majstrov Slovenska. Na Majstrovstvách Európy 2015 v Štokholme vďaka krátkemu programu opäť siahali po medailách, keď boli na priebežnom piatom mieste. Voľný tanec absolvovali ako poslední súťažiaci a zvládli ho s niekoľkými chybami, čo zapríčinilo, že skončili na celkovom 8. mieste. Aj napriek tomu išlo o najvyššie doterajšie umiestnenie slovenského tanečného páru na majstrovstvách Európy. Krátko na to, začiatkom februára 2015, získali Testová a Csölley bronzovú medailu na Zimnej univerziáde 2015. Sezónu pár ukončil na Majstrovstvách sveta 2015, kde dosiahli 15. miesto – svoje dovtedajšie najlepšie umiestnenie zo svetového šampionátu.
Sezóna 2015/16
Mesiac pred Majstrovstvami Európy 2016 avizovali zmenu krátkeho programu na tému „Rodina Addamsovcov“, ktorý predstavili na národných majstrovstvách v Třinci (súťaž Majstrovstvá štyroch krajín je spoločným národným šampionátom Česka, Slovenska, Poľska a Maďarska). Keďže boli najväčšou nádejou usporiadateľskej krajiny, stali sa tvárami európskeho šampionátu v Bratislave a fragment z ich jazdy bol vyobrazený na poštovej známke, ktorú Slovenská pošta vydala pri príležitosti tohto podujatia.
Sezóna 2017/18
V januári 2018 bola potvrdená jeho účasť na Zimných olympijských hrách 2018 v kórejskom Pchjongčchangu.
Osobný život
Csölley býva a trénuje v talianskom Miláne, je slobodný a má taliansku priateľku Silviu. Plynule hovorí taliansky.
S Nikolou Višňovou
náhľad|Csölley s Višňovou na MS juniorov 2010
Psie záprahy
náhľad|Šesťzáprah Psie záprahy alebo jazda na psích záprahoch (angl. mushing) je šport, pri ktorom dva, alebo viac psov v postrojoch ťahá svojho mašéra alebo inak povedané jazdec (psovoda) na špeciálnych saniach alebo na riaditeľnom vozíku. Napriek svojej vysokej úrovni a vynikajúcim výsledkom našich pretekárov na medzinárodnom poli je tento šport na Slovensku spoločensky a mediálne v ústraní.
Druhy:
Mašér je psovod, pretekár so psím záprahom. Meradlom kvality mašéra bývajú jeho výsledky. Primárne je ním hlavne štýl, ktorým sa tento človek stará o psov a miera do akej ho psy rešpektujú. Práve preto by si mal záprah zadovážiť iba človek, ktorý mu bude môcť venovať dostatok času, financií, fyzických aj psychických síl. Čo sa týka pretekov úspornym variantom sú disciplíny s jedným, prípadne dvoma psami (canicross, bikejoring, skijoring, D kategória). Konajú sa tu aj majstrovstvá Európy a sveta. Volajú to aj Aljaška pod Tatrami. Tieto preteky sa konajú aj na Orave a vo Veľkej Fatre.
Rádiový šum
Rádiový šum je zložené, neperiodické rádiové žiarenie, pochádzajúce z viacerých zdrojov, resp. z celkového pozadia rádiového žiarenia na príslušných frekvenciách. Prejavuje sa náhodnými hodnotami amplitúdy a fázy a ruší príjem rádiových vĺn pracovnej frekvencie. Časť rádiového šumu pochádza zo žiarenia vzdialených rádiových zdrojov Galaxie (galaktický šum) a časť vzniká v prístroji. Hladina šumu prístroja je určená šumovým číslom.
Dejiny Kuby
V prvých desaťročiach španielskej kolonizácie bola Kuba skôr zásobovacou základňou jeho ostatných kolónií. Neskôr, v 2. polovici 16. storočia sa stala prostredníctvom Havany dôležitým dopravným a obchodným strediskom na ceste z ostatných zámorských území Španielskej koruny. K celkovému rozvoju ostrova a zvyšovaniu počtu jeho obyvateľov začalo dochádzať v súvislosti s nárastom pestovania tabaku a cukrovej trstiny od začiatku 18. storočia. Cukrovarníctvo bolo potom v 19. a 20. storočí najdôležitejším odvetvím kubánskej ekonomiky. Hospodársky rozvoj bol spojený okrem iného s využitím otrokov, dovážaných sem z Afriky, ako hlavného zdroja pracovnej sily. V polovici 19. storočia tvorilo černošské obyvateľstvo viac ako 50 % ľudí na ostrove. Jeho začlenenie do politického života Kuby (otroctvo tu bolo zrušené v roku 1889) malo veľký vplyv na oslobodenie ostrova spod španielskej nadvlády.
Od začiatku 19. storočia silnelo kubánske hnutie za nezávislosť. Jeho stúpencom nevyšiel v 40. a 50. rokoch plán na pripojenie k Spojeným štátom a neúspechom skončili aj všetky rokovania so Španielmi. Roku 1868 začali Kubánci za svoju samostatnosť bojovať a dočkali sa jej za pomoci Spojených štátov po skončení španielsko-americkej vojny. Nasledovalo krátke obdobie, počas ktorého Spojené štáty Kubu vojensky okupovali a úplnej samostatnosti sa tak dočkala až 20. mája 1902. Pokusy o budovanie stabilnej demokracie boli zabránené niekoľkými diktatúrami, pričom viaceré z nich boli podporované Spojenými štátmi, ktoré pokračovali v snahe o uchovanie podstatného ekonomicko-politického vplyvu na Kube. Od roku 1956 prebiehali na Kube ozbrojené boje, počas ktorých, na začiatku roka 1959, ostrov ovládlo Hnutie 26. júla pod vedením Fidela Castra. V krajine bolo zavedené ľudové hnutie, na ktorého čele stál Fidel Castro. Od jeho odchodu v roku 2006, riadi štát jeho brat Raúl Castro, ktorý pokračuje v politike svojho predchodcu. V súvislosti s rozpadom Sovietskeho zväzu v roku 1991 boli v krajine zavedené mierne ekonomické reformy v prospech trhového hospodárstva.
Predkolumbovské obdobie
thumb|left|Rekonštrukcia [[Taínovia|taínskej dediny]] Osídľovanie Kuby v rokoch 10 000 pred Kr. až 8 000 pred Kr. bolo podľa bádateľov umožnené zmenami výšky hladiny mora, v dôsledku ktorých v období 13 0008 000 pred Kr. vyzerala karibská oblasť úplne inak. Ľad utvorený v chladnom období doby ľadovej spotreboval veľké množstvo vody a došlo tak k poklesu morskej hladiny asi o 85 metrov. V dôsledku toho bola Kuba od okolitých ostrovov alebo vnútrozemia vzdialená zhruba 20 kilometrov a príchod ľudí uľahčovali aj malé ostrovčeky okolo nej.
Prví obyvatelia prichádzali zo severu cez Bahamy a na dnešnom území Kuby zanechali len málo stôp. Spočiatku sa živili hlavne lovom, čo dokazujú archeologické nálezy dokonalých hrotov šípov a oštepov, neskôr spestrili svoj jedálniček zberom morských plodov. Ďalšia vlna migrácie je zaznamenaná približne pred 4 500 rokmi. Títo noví usadlíci sa už živili rybolovom a boli oveľa šikovnejší. Archeológom zanechali mnoho stôp v podobe rôznych vyspelejších kamenných nástrojov, napríklad dlát a kladív.
Prevládali kmene Taínov, ktorí si pravdepodobne podrobili pôvodné obyvateľstvo a menej vyspelé kmene Sibonejov. Tí na začiatku 15. storočia obývali najmä menšiu, západnú časť Kuby. Obe tieto spoločenstvá patrili do skupiny tzv. Aruakov. Podľa dobových svedectiev (okrem iného moreplavca Krištofa Kolumba a prvého guvernéra ostrova Diega Velázqueza) boli Taínovia mierumilovní ľudia. Vodcovskú úlohu v ich spoločenstve mali tzv. kasikovia, ktorým podliehali nielen ich dediny, ale aj okolité oblasti. Náboženstvom týchto obyvateľov predkolumbovskej Ameriky bol animizmus, s ním spojené funkcie mali v ich komunite na starosti kňazi zvaní behique. Živili sa pestovaním manioku a kukurice, ďalej napr. ovocím a morskými plodmi. Najmenšiu časť ostrovnej populácie tvorili domorodci označovaní ako tzv. Guanajatabeye, ktorí žili na úrovni staršej doby kamennej. Podľa archeologických nálezov a svedectiev prvých kolonizátorov boli títo Indiáni v dobe príchodu Európanov zatlačení Aruakmi do západnej časti ostrova a pravdepodobne sa nachádzali na pokraji vyhynutia.
Osídľovanie Kuby
12. októbra 1492 objavila výprava Krištofa Kolumba, janovského moreplavca v španielskych službách, Ameriku. Na svojej ceste, pôvodne plánovanej do Ázie, zakotvila 28. októbra aj na Kube v oblasti dnešného Bariay. Na začiatku 16. storočia sa Španieli sústredili hlavne na vybudovanie svojej základne na susednom ostrove Hispaniola. Kuba bola medzitým niekoľkokrát preskúmaná. Jej kolonizácia začala až roku 1511 pod velením Diega Velázqueza (14651524). Skupina asi 300 mužov, ktorá sa chcela usadiť vo východnej časti ostrova, musela hneď na začiatku čeliť odporu časti indiánskeho obyvateľstva vedeného, neskôr legendárnym, kasikom Hatueyom. Po niekoľkých mesiacoch bojov bol odpor domorodcov zlomený.
Pri ďalšom osídľovaní Kuby Španieli uplatnili tzv. systém encomiend, čo znamenalo rozdeľovanie pôdy zaslúžilým účastníkom protiindiánských ťažení aj s miestnymi ľuďmi ako pracovnou silou. Tento systém nútil domorodé obyvateľstvo k ťažkej, vyčerpávajúcej práci, navyše dobytok privezený z Európy ničil ich polia. Spolu so zavlečenými chorobami, proti ktorým Indiáni nemali žiadne protilátky, viedol k razantnému úbytku tohto domorodého obyvateľstva. Hromadné zabíjanie Indiánov na ostrove sa však nikdy neuskutočnilo, dochádzalo iba k zabíjaniu odbojných domorodcov. Na tento účel (a zároveň ako odstrašujúci príklad) sa v niektorých prípadoch používali veľké poľovné psy chované na Pyrenejskom polostrove pre lov medveďov a vlkov – írske chrty. Do roku 1514 preto Španieli pri zotročovaní ďalšej potrebnej pracovnej sily ovládli väčšinu ostrova, na ktorom začali masívne chovať dobytok a hydinu. Kuba sa tak v niekoľkých prvých desaťročiach po jej objavení stala dôležitou zásobovacou základňou pre expanziu do okolitých oblastí a mala veľký význam napríklad pri dobytí aztéckej ríše. Podľa nie úplne presných odhadov v polovici 16. storočia žilo na ostrove asi 600700 kolonistov. Na jej čele stál do začiatku 17. storočia guvernér, podliehajúci do istej miery španielskemu miestokráľovi so sídlom najskôr na ostrove Hispaniola, potom v Mexiku.
Ostrov v 16. a 17. storočí
Od 20. rokov 16. storočia kolóniu ohrozovali piráti z ostatných európskych krajín, najmä Francúzi, ktorí pravidelne drancovali jej prístavy a roku 1555 dokonca do základov vypálili Havanu. Situáciu začalo meniť rozhodnutie španielskeho kráľa Filipa II. z roku 1564. Určilo Havanu ako miesto, kde sa zhromažďovali španielske lode na nebezpečnej ceste do Európy. Od tej chvíle bol ďalší rozvoj Kuby a najmä jeho neskoršieho hlavného mesta Havany ešte viac spojený s transportom surovín z ostatných španielskych kolónií, pretože španielske zlato a striebro bolo prevážané výhradne cez toto mesto. Sústredila sa v ňom pravidelne veľká flotila lodí (koncom 16. storočia to bolo niekedy viac ako 100 plavidiel), ktorá väčšinou raz ročne zamierila do materskej krajiny. Stále významnejší prístav začali od 60. rokov Španieli dôkladne opevňovať a vybudovali v ňom tiež zariadenia na stavbu a opravu lodí. Zároveň sa v ňom začal viac rozvíjať obchod.
Takmer po celé prvé storočie španielskej kolonizácie si obyvatelia ostrova, okrem obyvateľov Havany, zarábali predajom hovädzieho mäsa a kožou dobytka. Keďže bol zakázaný obchod s inými krajinami, ľudia na menej kontrolovanom vidieku si svoje príjmy vylepšovali pašeráctvom týchto surovín, často v spolupráci s pirátmi a korzármi. Okolo roku 1576 sa v menšej miere začalo s pestovaním a spracovaním cukrovej trstiny, jej produkty však boli určené skôr pre domáce použitie. Od 60. rokov 16. storočia sa v okolí Kuby pohybovali holandskí piráti a v 80. rokoch útočilo na mestá v Karibiku anglické loďstvo pod velením Francisa Drakea. Aj to bol jeden z dôvodov, pre ktorý sa v roku 1607 ostrov administratívne rozdelil na dve časti. Havanu a okolitú oblasť odvtedy spravoval generálny kapitán, väčší okrsok, zahŕňajúci najmä východ Kuby, podliehal tzv. "vojnovému kapitánovi" (capitán a guerra) so sídlom v Santiagu de Cuba. Chudobe veľkej časti ostrova zodpovedal aj celkový počet obyvateľov, podľa historika a novinára Richarda Gotta to bolo zhruba 30 000 osôb v polovici 17. storočia. Najvýznamnejšou vrstvou vtedajšej koloniálnej spoločnosti boli vysokí úradníci, dôstojníci a katolícke duchovenstvo. Nižšie stáli španielski obchodníci a kreolskí podnikatelia. Cirkev mala v rukách, v tej dobe neveľmi sa rozvíjajúce školstvo.
V roku 1648 skončila v Európe tridsaťročná vojna a jej dôsledky sa začali prejavovať aj v Amerike, kde si svoje koloniálne panstvo začali budovať Anglicko s Francúzskom. Tieto krajiny začali postupne vytláčať Španielsko aj z karibskej oblasti. Roku 1665 získali Angličania Jamajku a v roku 1697 Francúzi obsadili Santo Domingo, čo bol v tej dobe názov pre severnú časť Hispanioly. Stratou týchto území a väčším ohrozením ostrova zo strany veľmocí prítomných v oblasti sa pre španielsku vládu výrazne zvýšila dôležitosť Kuby. V ekonomickej oblasti sa počas 17. storočia stával najdôležitejším výrobkom tabak. Pestovali ho už pôvodní obyvatelia ostrova, Taínovia, ale až v tejto dobe boli rozpoznané kvality miestneho druhu. Navyše sa tento tovar koncom 17. storočia stával čoraz viac módnou záležitosťou. Podľa súčasných odhadov žilo na ostrove na prelome 16. a 17. storočia zhruba 120 000 až 140 000 ľudí. Dôležitou pracovnou silou sa tu postupne stávali čierni otroci, dovážaní najčastejšie zo západnej Afriky. Na konci 17. storočia ich počet vzrástol na zhruba asi 10 000.
Hospodársky rozvoj v 18. a na začiatku 19. storočia
Zásadnú zmenu pre kubánske kolónie znamenala vojna o španielske dedičstvo v rokoch 17011714. Španielske prístavy v Amerike blokovali Angličania a miestne obyvateľstvo muselo hľadať iný zdroj príjmov. Stali sa ním anglickí pašeráci a došlo tiež k ďalšiemu rozvoju tabakových plantáží, ktoré sa zakladali v oveľa väčšom počte.
Ukončenie vojny znamenalo nástup Bourbonovcov na španielsky trón. Tí sa snažili reformovať najmä kubánsky obchod a hospodárstvo. Po roku 1715 boli vykonané administratívne reformy, ktoré podriadili samostatnejšiu východnú časť ostrova generálnemu kapitánovi v Havane. Ďalej bol roku 1717 zavedený tabakový monopol, ktorým štátne úrady ovládli jeho predaj a snažili sa zabrániť jeho pašovaniu. V roku 1740 ovládlo spoločenstvo obchodníkov z Cádizu pomocou kráľovských privilégií takmer celú prepravu medzi Havanou a Španielskom a roku 1748 získala Havana monopol na vývoz cukru a tabaku z celého ostrova. Následnú nespokojnosť obyvateľov ostatných prístavov a havanských obchodníkov považujú niektorí historici za jeden z prvých vážnejších problémov medzi metropolou a jej kolóniami.
Zvyšujúci sa záujem o bohatnúcu Kubu zo strany Veľkej Británie sa prejavil v tzv. vojne o Jenkinsovo ucho a následnej sedemročnej vojne. Keď Briti roku 1762 dobyli Havanu, zrušili všetky obchodné obmedzenia vzťahujúce sa na seba a začali intenzívnu výmenu tovaru s miestnou kreolskou komunitou, čo viedlo k neskoršiemu posilneniu jej sebavedomia vo vzťahu k Španielsku. Po skončení vojny a navrátení ostrova späť do španielskych rúk však nasledovali ďalšie španielske reformy a dôsledné posilnenie ich tunajšej, najmä vojenskej pozície. Postupne sa však uvoľňoval obchod ako s Britmi, tak aj s ostatnými kolóniami a nakoniec bol roku 1778 havanský prístav otvorený pre voľný obchod.
V 40. rokoch 18. storočia bola ostrovná ekonomika posilnená zvyšujúcim sa podielom plantáží s cukrovou trstinou. V prvých dvoch desaťročiach 19. storočia nasledovali kávovníkové plantáže, ktoré však v 40. rokoch 19. storočia začali zanikať pod vplyvom brazílskej konkurencie. Pestovanie cukrovej trstiny a výroba cukru sa tak na prelome 18. a 19. storočia stala najdôležitejším odvetvím kubánskeho hospodárstva. V roku 1800 bolo na ostrove už 400 cukrovarov. Množstvo vyrobeného cukru sa od polovice 18. storočia strojnásobilo a v roku 1819 sa začali pri jeho spracovaní používať aj parné stroje. Z veľkej časti bola táto kľúčová súčasť ostrovnej ekonomiky postavená na lacnej pracovnej sile afrických otrokov, ktorí v roku 1817 tvorili už 37 % kubánskej populácie. Rýchly rozvoj tohto priemyslu viedol dokonca už v roku 1837 k stavbe železnice, ktorá spájala trstinové centrum Bejúcal s havanským prístavom.
Hnutie za nezávislosť
Vojny za nezávislosť v ostatných španielskych kolóniách, ktoré trvali do roku 1824, znamenali pre časť kubánskeho obyvateľstva, usilujúceho sa o väčšiu nezávislosť od Španielska, určité povzbudenie, ale silná vojenská posádka na ostrove, dobre fungujúca kráľovská správa a niektoré ústupky kráľovských úradov v ekonomickej oblasti utlmili ich snahy o viac práv. Koloniálny režim ukončil kráľovský monopol na kúpu tabaku a umožnil tiež slobodný obchod medzi Kubou a ostatnými štátmi. Priaznivcov si získal aj dosadzovaním kreolských politikov do významných úradov. Napr. Francisco Arango y Parreño sa stal španielskym ministrom kolónií. V dvadsiatych rokoch 19. storočia tak dochádzalo iba k malým, izolovaným sprisahaniam a vzburám, ktoré boli rýchlo potlačené. Pozíciu španielskej vlády posilňovali aj obavy miestnych bielych obyvateľov z možného černošského povstania po prípadnom vyhlásení nezávislosti.
V tridsiatych rokoch madridská vláda len ťažko pripúšťala kritiku svojej politiky voči ostrovu zo strany miestnych reformistických politikov. Ich dôležitým hovorcom bol novinár José Antonio Saco (17971879), usilujúci sa o zníženie ciel pre kubánsky tovar, voľný obchod so zahraničím a zrovnoprávnenie obyvateľov ostrova so Španielmi. Najmä za vlády generálneho kapitána Miguela Tacóna (18341837) bol on a ďalší kreolskí predstavitelia poslaní do vyhnanstva a len v samotnej Havane bolo uväznených 800 ľudí z politických dôvodov.
Vplyv černošského obyvateľstva na nezávislosť Kuby
Strach z povstania černošského obyvateľstva a ich spoločenské postavenie, ktoré im spočiatku neumožňovalo zapojiť sa do politického života, v konečnom dôsledku spomaľovalo proces oslobodzovania Kuby spod španielskej nadvlády. Bohatší Kreolovia boli závislí na práci otrokov a obávali sa, že bez španielskej pomoci by ich prípadnú hromadnú vzburu na ostrove nezvládli. Počet otrokov v kolónii totiž stále stúpal a v roku 1841 tvorili otroci už takmer 45 % obyvateľstva ostrova (všetkých Afroameričanov, vrátane tých slobodných bolo na ostrove 58 %). Podľa profesora Josefa Opatrného dosiahol počet obyvateľov afrického pôvodu na ostrove 58 % pred polovicou 40. rokov 18. storočia.
Príkladom pre prípadnú vzburu otrokov mohlo byť ich rozsiahle povstanie na Hispaniole pod vedením Toussainta Louvertureho z prelomu 18. a 19. storočia. Po niekoľkých drobných černošských rebéliach v 18. storočí nasledovali na Kube už organizovanejšie, prvé v roku 1795 pod vedením Nicolasa Moralesa, a v roku 1812 ďalšie pod vedením Josého Antonia Apontea. Obe boli predčasne prezradené a rýchlo potlačené. Omnoho rozsiahlejšie bolo tzv. Rebríkové sprisahanie, španielsky Conspiración de la Escalera v roku 1843. Povstanie bolo tvrdo potlačené. Koloniálne úrady nechali 78 účastníkov v roku 1844 popraviť a stovky ďalších museli opustiť ostrov. Mnohí iní boli väznení alebo mučení. Vzbura dostala svoj názov práve po krutom mučení zadržaných rebelov priviazaných k rebríkom. Všetky tieto udalosti viedli miestne belošské obyvateľstvo k dočasnému potlačeniu myšlienok na prípadnú emancipáciu otrokov. Vplyvný kritik španielskej vlády, novinár José Antonio Saco, síce v 30. rokoch odmietal otrockú prácu, ktorá by sa podľa neho dala nahradiť okrem iného modernejšími technológiami, ale výraznejšie zapojenie Afroameričanov do politického života na Kube pre neho nebolo žiaduce. Jeho myšlienky prekonal zhruba o polstoročie neskôr hlavne José Martí zbúraním bariéry medzi oboma rasami na ostrove.
Politický vývoj od 40. rokov 19. storočia
V 40. rokoch vzniklo na ostrove medzi stúpencami ostrovnej nezávislosti tzv. anexionistické hnutie. Jeho členovia si uvedomovali ekonomickú závislosť na Spojených štátoch a ich časť tiež tlak Veľkej Británie na zrušenie otroctva, zdroja lacnej pracovnej sily pre trstinové plantáže. Títo politici hľadali ochranu a inšpiráciu v južnej, otrokárskej časti Spojených štátov. Ďalšia časť videla vzor v prosperujúcom americkom severe. Spoločným cieľom oboch bolo pripojenie sa k USA. Plán výsadku z americkej pevniny, ktorý časť tohto hnutia vypracovala, však skončil neúspechom a jeho vodca Narciso López bol v roku 1851 popravený. Stúpenci spojenia sa s USA boli aktívni počas celej prvej polovice 50. rokov, kedy mohli počítať aj s väčšou podporou samotných Spojených štátov. Plán na odkúpenie Kuby Američanmi však nevyšiel a neúspechom skončilo i sprisahanie Ramóna Pinta, nového vodcu hnutia, ktorý bol roku 1855, rovnako ako López, popravený zadusením.
V 60. rokoch 19. storočia sa kreolskí Kubánci a ich politici, usilujúci sa o väčšie zrovnoprávnenie so španielskymi vládcami, združili do reformistickej strany. Jej predstavitelia združení okolo časopisu El Siglo požadovali pre kubánske obyvateľstvo rovnaké práva, aké mali ľudia v Španielsku, ďalej napr. slobodu tlače a postupné vyriešenie otázky otroctva, ktoré by nemalo poškodiť ich majiteľov. Reformistickí predstavitelia neskôr zasadli k stolu spolu s koloniálnymi úradníkmi. Rokovania s neústupnými Španielmi však v roku 1867 skončili veľkým neúspechom.
V polovici augusta 1867 vznikla v Bayame tajná organizácia, ktorá požadovala úplnú nezávislosť Kuby. Medzi jej členov patrili hlavne bohatí majitelia trstinových plantáží a príslušníci strednej triedy, jedným z jej vodcov bol aj právnik Carlos Manuel de Céspedes. Práve on vyhlásil po roku príprav 10. októbra 1868 ciele povstalcov a deklaroval neochotu Španielska priznať Kubáncom základné politické práva spojené s ekonomickým vykorisťovaním obyvateľov ostrova. Tým začala vojna za nezávislosť.
Súčasťou mierovej zmluvy bola aj amnestia a sloboda pre otrokov bojujúcich na strane povstalcov – spolu s celkovým poklesom stavu černošského obyvateľstva na ostrove to viedlo v roku 1886 k zrušeniu otroctva. V hospodárskej oblasti došlo k prepojeniu kubánskej ekonomiky s ekonomikou Spojených štátov, keď napr. narastal záujem Američanov odkupovať cukor skôr v surovom stave. Politická situácia bola stále pomerne napätá, prejavilo sa to v roku 1879 tzv. maličkou vojnou, charakterizovanou bojom menšej časti rebelov proti mnohonásobnej španielskej presile, ktorá svojich nepriateľov počas roka 1880 porazila. Veľká časť Kubáncov však po skúsenostiach z minulej vojny nechcela v tejto dobe dospieť k nezávislosti Kuby násilím. Politici na ostrove sa v 80. rokoch sústredili skôr na zakladanie politických strán, postupne sa tu tiež zjednocovalo robotnícke hnutie.
Obnovenie boja
Nespokojnosť s koloniálnym režimom postupne narastala. Kubánskym obyvateľom vadilo napr. veľmi obmedzené volebné právo, zlá situácia v školstve a korupcia úradov. Nový impulz boju za nezávislosť dodal kubánsky básnik a politik José Martí (18531895), žijúci v americkom exile. Presadzoval myšlienku "hispánskej Ameriky", ktorá sa musí ubrániť konkurencii anglosaskej Ameriky (hlavne USA) v kultúrnej, politickej i ekonomickej oblasti. Veľký ohlas vzbudili aj jeho názory na rasovú rovnoprávnosť. Svojimi myšlienkami inšpiroval mnoho príslušníkov svojho národa. Populárny bol najmä medzi robotníkmi a veľkú podporu získal aj v Latinskej Amerike. Martímu sa podarilo zjednotiť kubánskych politikov žijúcich v exile a v roku 1892 založil Kubánsku revolučnú stranu – Partido Revolucionario Cubano, ktorá postupne organizovala obnovenie bojov za nezávislosť. Vzťahy medzi obyvateľmi ostrova a španielskymi úradmi zhoršila ekonomická kríza v polovici 90. rokov, spôsobená snahou madridskej vlády obmedziť obchod so Spojenými štátmi. left|thumb|Kubánsky politik a spisovateľ [[José Martí, jeden zo zakladateľov moderného kubánskeho národa, muž ktorý inšpiruje svoj národ dodnes ]]
Vo februári 1895 sa povstalecké jednotky pod velením Josého Martího a už osvedčených veliteľov Antonia Macea a Máxima Gómeza vylodili na Kube a obnovili boje. Hoci Martí 20. mája padol, povstalcom sa podarilo získať ďalšie pozície na celom ostrove a spôsobiť koloniálnej správe veľké problémy, keď ničením priemyslu a plantáží ochromili ekonomiku ostrova. Španieli postupovali počas vojny veľmi tvrdo proti domácemu vidieckemu obyvateľstvu, ktoré povstalcom poskytovalo podporu. Začalo sa násilné presídľovanie do "koncentračných táborov", kde zomreli tisíce ľudí hlavne v dôsledku nedostatku potravín. Tieto španielske opatrenia a narušenie svojich obchodov s Kubou donútili Spojené štáty americké uvažovať o intervencii. Madridská vláda na to roku 1897 reagovala vyhlásením kubánskej autonómie, ktorú však predstavitelia povstalcov rozhodne odmietli. Američania, ktorí už v tej dobe boli rozhodnutí získať nad Kubou celkovú kontrolu, dostali ďalší argument pre inváziu po výbuchu svojho krížnika Maine pred Havanou 17. februára 1898. Ultimátum Spojených štátov z apríla 1898, v ktorom sa požadovalo zastavenie všetkých vojnových akcií španielskych jednotiek na ostrove, by pomohlo vyhrať vojnu hnutiu za oslobodenie. Španieli ho prijať nemohli. V následnej španielsko-americkej vojne utrpelo Španielsko veľkú porážku a bolo nútené Parížskou mierovou zmluvou (1898) Kubu odstúpiť do správy Spojeným štátom americkým.
Okupácia Spojenými štátmi americkými
K formálnemu podriadeniu Kuby slúžil Spojeným štátom tzv. Plattov dodatok – dokument, ktorý sa stal súčasťou vznikajúcej kubánsko-americkej zmluvy a tiež kubánskej ústavy. Pomenovaný bol po jeho navrhovateľovi, americkom republikánskom senátorovi Orvillovi Plattovi. Spojeným štátom umožňoval kontrolovať do určitej miery kubánsku zahraničnú politiku a presadzovať svoje ekonomické záujmy na ostrove. Súčasťou dodatku bolo aj právo na vybudovanie vojenskej základne na Kube. Po podpísaní dohody sa 20. mája 1902 Kuba stala samostatným štátom a pobyt americkej armády na ostrove sa oficiálne skončil. Prvým prezidentom sa stal Tomás Estrada Palma, politik známy svojím dobrým vzťahom so Spojenými štátmi.
Kubánska republika
thumb|[[Tomás Estrada Palma, prvý prezident Kubánskej republiky]] V roku 1903 Spojené štáty potvrdili svoj vplyv na ostrove uzavretím hospodárskej dohody, ktorá upravovala clá na vyvážaný cukor v ich prospech. Ekonomika ostrova im bola podriadená aj v iných oblastiach. Na začiatku 20. storočia bola vo vlastníctve amerických majiteľov tretina všetkých najmodernejších cukrovarov vrátane jedinej miestnej rafinérie cukru, železničná doprava vo východnej časti ostrova a ďalej napr. mestská verejná doprava v Havane. Roku 1903 bola tiež podpísaná zmluva, na základe ktorej bola neskôr na Kube postavená americká vojenská základňa Guantánamo. Nestabilita novovzniknutej republiky si celkove trikrát vyžiadala zásah americkej armády.
Podstatou sporov kubánskych politických strán bol spočiatku konflikt medzi liberálmi so silnými pozíciami v regiónoch, hlásajúcimi aspoň čiastočné vymanenie sa spod vplyvu USA a konzervatívcami. Tí sa sústredili hlavne v Havane a patrilo medzi nich veľa stúpencov predchádzajúcej spolupráce so Španielskom. V prezidentských voľbách roku 1906 sa rozhodovalo medzi Partido Moderado (umiernenou stranou) s kandidátom Estradom Palmom a Partido Liberal (Liberálna strana), ktorá nominovala José Miguela Gómeza na úrad prezidenta a Alfreda Zayasa ako prípadného viceprezidenta. Volebné podvody Estradových priaznivcov a napätá politická atmosféra viedli nakoniec k bojkotu volieb liberálmi a zvoleniu Estradu Palmu. Následné ozbrojené povstanie liberálov ukončilo vládu Umiernenej strany. Na chaotickú situáciu v krajine, ktorá sa ocitla bez vlády, reagovali Spojené štáty vojenským zásahom. V rokoch 19061909 riadil Kubu americký guvernér Charles Magoon, za pôsobenia ktorého došlo k vybudovaniu kubánskej armády a vylepšeniu volebného systému.
NGC 7348
NGC 7348 je galaxia v súhvezdí Pegas, ktorú objavil nemecký astronóm Albert Marth 7. augusta 1864.
Dejiny Kuby
Kubánska republika
Počas následnej vlády prezidenta José Gómeza (19091913) došlo v roku 1912 k černošskému povstaniu, ktoré kubánske vojsko brutálnym spôsobom potlačilo (3000 mŕtvych Afroameričanov). Dôvodom povstania bola hlavne diskriminácia černochov v armáde a štátnej správe spolu s obmedzeným volebným právom pre túto skupinu obyvateľov. Mario García Menocal, konzervatívny politik, ktorý bol prezidentom od roku 1913 do roku 1921 pokračoval v politike intenzívnej spolupráce s USA. V čase jeho pôsobenia došlo k hospodárskej konjunktúre, spôsobenej rastom cien cukru v súvislosti s prvou svetovou vojnou. Volebné víťazstvo Menocala roku 1917 bolo podľa niektorých historikov sfalšované a vyvolalo opäť ozbrojenú revoltu liberálov pod vedením José Gómeza a Alfreda Zayasa. Spojené štáty sa počas konfliktu postavili na stranu súčasného prezidenta a vykonali na ostrove už tretí výsadok svojej námornej pechoty. Úlohou armády bolo hlavne ochrániť majetok amerických občanov. Aj týmto spôsobom však USA umožnili Menocalovi povstanie tvrdo potlačiť. V tom istom roku prebehol na Kube generálny štrajk za zvýšenie miezd, ktorému musela nakoniec Menocalova vláda ustúpiť a akceptovať požiadavky štrajkujúcich. Zjednotenie robotníckych odborov a napojenie ich časti na ľavicové myšlienky malo v tej dobe veľký vplyv na neskorší vývoj udalostí v kubánskej spoločnosti. V čase, keď stál v jej čele Alfredo Zayas (1921 – 1924), krajina prekonala hospodársku krízu, na ktorej riešení sa poskytnutím úveru podieľali Spojené štáty.
NGC 7348
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 14.
Zoznam panovníkov Aragónska
Aragónsko vzniklo začiatkom 9. storočia v rámci reconquisty ako Aragónske grófstvo, ktoré bolo súčasťou franskej Hispánskej marky. V rokoch 925 až 1035 bolo súčasťou Navarrského kráľovstva, od roku 1035 samostatné kráľovstvo. Roku 1162 bolo k nemu pripojené Katalánsko (presnejšie Barcelonské grófstvo), odvtedy sa niekedy rozlišujú Krajiny aragónskej koruny (vrátane Katalánska a pod.) a Aragónske kráľovstvo (vlastné Aragónsko). Od roku 1516, nástupom Karola I. po Ferdinandovi Aragónskom (1506 – 1516), bolo oficiálne spojené s Kastíliou (de facto vznik Španielska).
Grófi Aragónska a králi Navarry:
Králi Aragónska a Navarry:
Králi Aragónska:
Králi Aragónska a grófi barcelonskí; Barcelonská dynastia:
Králi Aragónska a Valencie, grófi barcelonskí; Barcelonská dynastia:
medzivládie: 1410 – 1412
Králi Aragónska a Valencie, grófi barcelonskí; Trastamárovská dynastia:
Ďalší králi boli už králi zjednoteného Španielska, ale mali až do roku 1700 vo svojom titule (Kráľ Aragónska, Kastílie a Valencie, barcelonský gróf) časť „kráľ Aragónska“, ktorú – spolu s ostatnými – roku 1700 nahradil titul „kráľ Španielska“. Aragónsko či jeho časti však ešte malo týchto protikráľov španielskych kráľov:
Kráľ Aragónska, Kastílie a Valencie, barcelonský gróf:
Dejiny Kuby
Diktatúra a nástup Fulgencia Batistu
Vo vzniknutom bezvládí sa moci postupne ujal seržant Fulgencio Batista (19011973). Ten svoje postavenie na prelome rokov 1933 a 1934 upevnil čistkou v armáde a tiež dosadením politicky spriazneného plukovníka Carlosa Mendietu do úradu prezidenta republiky. Pomohla mu najmä jeho zahraničná politika od začiatku orientovaná na USA. Čoskoro sa prejavil ako populista a demagóg, ktorý si však dokázal získať náklonnosť bežných ľudí. Po odstúpení Mendietu v roku 1935 riadil štát pomocou prezidentov úplne oddaných jeho osobe. Z nich však žiadny nemal skutočné právomoci. On sám sa do čela štátu nechal zvoliť až v roku 1940. Ako spočiatku populárny politik presadil napríklad v tom istom roku pre Kubu pokrokovú ústavu, ktorá okrem iného garantovala všetky práva ženám, zaviedla osemhodinový pracovný čas pre robotníkov s celkovou dĺžkou pracovného týždňa 44 hodín a priznala im právo na mesačnú platenú dovolenku. V roku 1944 sa z kubánskej politiky stiahol, ale na prelome 40. a 50. rokov už bol v spojení s časťou vojenského velenia, aby si pripravil pôdu pre svoj prípadný návrat.
Na ostrove vládli od roku 1944 tzv. Auténticos – naozajstná kubánska revolučná strana, ktorá násilne postupovala proti komunistom a členom odborov. Jej najväčší oponent bola tzv. Ortodoxná strana kubánskeho ľudu – Partido del Pueblo Cubano - Ortodoxo (skrátene Partido Ortodoxo, teda Ortodoxná strana) kritizujúca najmä rozsiahlu vládnu korupciu. Pravdepodobné víťazstvo kandidáta tejto strany vo voľbách roku 1952 Roberta Agramonteho prekazil prevrat Fulgencia Batistu, ktorý sa opäť chopil moci s pomocou niektorých dôstojníkov kubánskej armády. Počiatočnú popularitu si získal odsúdením úplatkárstva predchádzajúceho vedenia krajiny a toleranciou opozície. Kritiku časti politikov si však vyslúžil zrušením ústavy z roku 1940. Jedným z Batistových oponentov bol aj právnik Fidel Castro (nar. 1926), ktorý sa v januári 1953 výrazne podieľal na založení organizácie zvanej Hnutie mládeže storočia. K tomuto združeniu patrili hlavne mladí ľudia zo stredných vrstiev, napojení na Ortodoxnú stranu. V protiklade k Batistovu režimu, úzko prepojenému s USA, usilovali o skutočne nezávislú Kubu a inšpirovaní José Martím sa rozhodli násilne zvrhnúť nového diktátora.
Hnutie 26. júla a kubánska revolúcia
V decembri roku 1956 sa 82 členov združenia pod velením Fidela Castra vylodilo na Kube a začalo viesť proti Batistovmu režimu v pohorí Sierra Maestra partizánsku vojnu. Postupne sa mohli oprieť o podporu a zásobovanie mestských pobočiek svojho združenia. Po počiatočných neúspechoch sa územie kontrolované nimi začalo zväčšovať. Tu povstalci získavali svojím socialistickým programom na svoju stranu veľkú časť miestnych obyvateľov, nespokojných s krutou a skorumpovanou Batistovou vládou. Ten počas svojho pôsobenia v úrade posilnil ozbrojené zložky svojho režimu, najmä tajnú políciu, ktorá po dobu jeho vlády zavraždila spolu zhruba 20 000 ľudí. V marci 1957 sa bojovníkov zo Sierra Maestry rozhodli podporiť študenti z Revolučného direktória útokom na Batistov palác. Miestne vládne jednotky ich však zmasakrovali. V prvej polovici roka 1958 sa ukázalo, že Batistove vojská vybavené najmodernejšou technikou, nedokážu na čele s neschopnými veliteľmi čeliť horšie vyzbrojeným, ale v horskom prostredí dobre manévrujúcim povstalcom. Po úspešnom prenesení partizánskej vojny v auguste 1958 do ostatných provincií došlo na ostrove v októbri toho istého roku k celonárodnému povstaniu. 2. januára 1959 obsadili revolucionári Havanu a boje skončili ich víťazstvom, Batista opustil krajinu už v noci na 1. januára.
Formovanie komunistického režimu
Po Batistovom páde sa snažila krajinu riadiť vláda dočasného prezidenta Manuela Urrutia. Skutočnú moc mal však v rukách Fidel Castro, pretože ovládal armádu. Jeho vplyv bol potvrdený vo februári 1959, kedy sa stal ministerským predsedom. Jeho cieľom nebolo v krajine zaviesť prvky parlamentnej demokracie, ale všetku moc koncentrovať do rúk svojej vlády. Zákonom o agrárnej reforme z mája toho istého roku, ktorá rozdelila veľkú časť súkromnej pôdy drobným roľníkom, sa jeho krajina začínala prikláňať k socializmu. Pozemková reforma prispela k zhoršeniu vzťahov so Spojenými štátmi, a napätie medzi oboma štátmi ešte viac stúplo, keď USA v polovici roka 1960 odmietli kúpiť zazmluvnené dodávky cukru. Kuba na to v auguste reagovala znárodnením amerických cukrovarov, rafinérií a ďalšieho veľkého majetku. Medzitým však už vo februári toho istého roku bola podpísaná zmluva o rozsiahlej hospodárskej spolupráci so Sovietskym zväzom. V celkovom vymaňovaní sa z vplyvu USA sa Kuba roku 1960 dostala definitívne do komunistického tábora a v zahraničnej politike sa orientovala hlavne na Sovietsky zväz. Podľa niektorých historikov to bolo aj vinou necitlivého amerického prístupu.
Europol
EUROPOL je európsky policajný úrad so sídlom v Haagu podporujúci vzájomnú spoluprácu členských štátov Európskej únie v oblasti prevencie a boja proti závažným formám medzinárodného organizovaného zločinu.
Dejiny Kuby
Formovanie komunistického režimu
Jedným z úspechov novej vlády bola práca na rýchlom odstraňovaní nevzdelanosti kubánskeho obyvateľstva. Podľa Richarda Gotta tu pred víťazstvom kubánskej revolúcie bolo až 40 % analfabetov. V rámci tejto kampane dokázalo 100 000 učiteľov z radov študentov stredných a vysokých škôl za jediný rok 1961 naučiť čítať a písať viac ako milión ľudí. Ten istý rok Kubánci postavili 3000 škôl a začali vylepšovať celý školský systém. Iný názor na odstraňovanie negramotnosti na Kube má práca Kirbyho Smitha a Huga Llorenseho, ktorí v nej s využitím štatistiky OSN uvádzajú, že miera gramotnosti na ostrove bola pred nástupom Castrovej vlády vyššia (76 % v rokoch 19501953). Tento údaj je však zavádzajúci, pretože jednak vznikol ešte pred začiatkom revolučnej vojny a Batistových represii (v tom čase úroveň školstva výrazne klesla) a mnohí iní autori navyše pochybujú o jeho hodnovernosti. Autori Smith a Llorens znižujú tiež hodnotu úspechov novej vlády poukazujúc na to, že ešte v roku 1995 údajne nevedeli čítať a písať 4 % kubánskej populácie.
Europol
EUROPOL zaisťuje výmenu dát a analýz medzi členskými štátmi Európskej únie a poskytuje im technickú podporu. Amsterdamská zmluva deleguje EUROPOL-u rôzne ďalšie úlohy: koordináciu a implementáciu určitých vyšetrovaní uskutočňovaných orgánmi členských štátov, vývoj špecializovaných expertíz, ktoré by pomohli členským štátom v ich boji s organizovaným zločinom, rozvoj kontaktov so štátnymi zástupcami a s vyšetrovateľmi, ktorí sa špecializujú na boj proti organizovanému zločinu. Pôsobnosť spolupráce členských štátov je obmedzená na prípady, ak táto kriminálna činnosť súvisí s medzinárodnou zločineckou štruktúrou dotýkajúcou sa dvoch a viacerých členských štátov do takej miery, že význam a možné následky takýchto konaní si vyžadujú spoločný postup členských štátov. Každý členský štát je povinný zriadiť a označiť vnútroštátny orgán, ktorý bude súčasťou štruktúry EUROPOL-u a ktorý je povinný spolupracovať s príslušnými orgánmi iných štátov; dohoda zakladajúca EUROPOL bola podpísaná v júli 1995 a vstúpila do platnosti 1. októbra 1998. EUROPOL si nemožno zamieňať s INTERPOLOM, ktorý je celosvetovou organizáciou.
Dejiny Kuby
Konflikt s USA
V reakcii na znárodňovanie kubánskeho priemyslu a obmedzovanie pozemkového vlastníctva (oboje bolo z veľkej časti v americkom vlastníctve), odvolali nakoniec USA v októbri 1960 z ostrova svojho veľvyslanca a na začiatku roku 1961 prerušili diplomatické vzťahy s Havanou. Rozhodli sa riešiť nastávajúci konflikt silou. Aby sa vyhli zhoršeniu ich vzťahov s ostatnými krajinami, dali prednosť tajnej operácii CIA bez oficiálnej účasti armády. Následné vylodenie v Zátoke svíň bolo však zle naplánované a v dôsledku len čiastočnej podpory americkej vlády operácia skončila neúspechom. Celá akcia ešte viac zhoršila vzťahy oboch krajín a posilnila Castrovu pozíciu na ostrove. Kubánsky predseda vlády využil situáciu a ešte viac centralizoval stranícky systém na ostrove, keď Hnutie 26. júla a ďalšie dve strany zlúčil v júli 1961 do tzv. Zjednotených revolučných organizácií (ORI). Potom sa upevnili aj väzby medzi kubánskym vodcom a vedením Sovietskeho zväzu. right|thumb|Fidel Castro krátko po víťazstve revolúcie Sovietska vláda sa v máji 1962 v rámci súperenia s USA počas studenej vojny rozhodla výraznejšie posilniť svoje vojenské postavenie v Karibiku. Výstavbu ich raketových základní odhalili Američania v októbri toho istého roku a americký prezident Kennedy na to reagoval námornou blokádou ostrova. Vo vyhrotenej situácii studenej vojny, kedy sa svet ocitol na pokraji jadrovej katastrofy, sa obe veľmoci nakoniec dohodli. Výsledný kompromis znamenal uznanie Castrovej vlády zo strany Spojených štátov a odstránenie sovietskych raketových základní. Z celého rokovania a výslednej dohody bola úplne vynechaná kubánska vláda, ktorá sa svojimi radikálnymi pozíciami snažila celú krízu skôr vyhrotiť a cítila sa byť poškodená výsledným sovietskym postojom. Fidel Castro svoj nesúhlas s dohodou zopakoval aj na rokovaní v Moskve s Nikitom Chruščovom v máji 1963, to však nezabránilo uzavretiu zmlúv o prehĺbení sovietskej pomoci Kube v ekonomickej oblasti.
Oud-Heverlee
Oud-Heverlee je obec vo Flámskom regióne v provincii Flámske Brabantsko.
Europol
Pôvod a založenie
vľavo|náhľad|Sídlo Europolu od 1994 do 2011 Europol má svoj pôvod v TREVI, fóre pre bezpečnostnú spoluprácu vytvorenom medzi ministrami vnútra a spravodlivosti Európskeho spoločenstva v roku 1976. TREVI sa spočiatku zameriavalo na medzinárodný terorizmus, ale čoskoro sa začalo zaoberať ďalšími oblasťami cezhraničnej trestnej činnosti v rámci európskeho spoločenstva. Na európskom samite v Luxemburgu 28. - 29. júna 1991 nemecký kancelár Helmut Kohl vyzval na vytvorenie európskej policajnej agentúry podobnej Federálnemu vyšetrovaciemu úradu (FBI) - a vytvoril základy pre policajnú spoluprácu v celej Európe. Na samite sa Európska rada dohodla na zriadení „Stredoeurópskeho úradu pre vyšetrovanie trestných činov (Europol) najneskôr do 31. decembra 1993".   Myšlienka luxemburského samitu bola ďalej rozpracovaná na zasadnutí Európskej rady v Maastrichte 9. - 10. decembra 1991, na stretnutí s cieľom vypracovať Maastrichtskú zmluvu. Európska rada súhlasila s vytvorením „Európskeho policajného úradu (Europol), ktorého prvotnou funkciou by bolo organizovať výmenu informácií o drogách“. Rada takisto poverila ministrov TREVI, aby prijali opatrenia na zriadenie úradu. Po podpísaní Maastrichtskej zmluvy bol Europol 7. februára 1992 začlenený v článku K.1 sekcii 9.
"[...] Členské štáty považujú za vec spoločného záujmu tieto oblasti: [...] policajnú spoluprácu za účelom predchádzania a boja s terorizmom, boj proti nezákonnému obchodovaniu s drogami a iným závažným formám medzinárodnej trestnej činnosti vrátane určitých aspektov colnej spolupráce v spojení s organizáciou celounijného systému výmeny informácií v rámci Európskeho policajného úradu (Europol)."
Europol bol de facto prvý krát predbežne zostavený v roku 1993 v podobe protidrogovej jednotky Europol (EDU) v Štrasburgu na rovnakom mieste, na ktorom sa náchadzal Schengenský informačný systém. Prvá menšia skupina začala na tomto mieste pôsobiť v januári 1994 pod vedením Jürgena Storbecka, s mandátom pomáhať národným policajným zložkám pri vyšetrovaní trestných činov. Súťaž o trvalé sídlo Europolu bola medzi Haagom, Rímom a Štrasburgom - Európska rada 29. októbra 1993 rozhodla o zriadení Europolu v Haagu. Sídlom Europolu sa stala bývalá katolícka chlapčenská škola postavená v roku 1910 na Raamweg 47. Túto budovu používali počas druhej svetovej vojny policajné a spravodajské agentúry a po vojne bola sídlom Holandskej štátnej spravodajskej služby až dokým sa tam v roku 1994 presťahoval Europol.
Dohovor o Europole bol podpísaný 26. júla 1995 v Bruseli a do platnosti vstúpil 1. októbra 1998 po ratifikácii všetkými členskými štátmi. Európsky policajný úrad (Europol) začal naplno fungovať 1. júla 1999.
Oud-Heverlee
Obyvateľstvo
Obec má približne 11 043 obyvateľov (2010).
Mestské časti
Od 1. januára 1977 obec Oud-Heverlee pozostáva z týchto častí (bývalých obcí):
Europol
Pôvod a založenie
Europol bol plne integrovaný do Európskej únie rozhodnutím Rady 2009/371/JHA zo 6. apríla 2009. Toto rozhodnutie nahradilo dohovor o Europole a 1. januára 2010 reformoval Europol na agentúru EÚ (to znamená podliehajúcu všeobecným pravidlám a postupom uplatniteľným na všetky agentúry EÚ) z dôvodu rôznych snáh napríklad o zvýšenie podpory členských štátov v boji proti závažnej a organizovanej trestnej činnosti, rozpočtovú kontrolu zo strany Európskeho parlamentu a administratívne zjednodušenie. vpravo|náhľad|Sídlo Europolu
Novú budovu ústredia agentúry s rozlohou 32 000 m2, ktorú navrhol Frank Wintermans, otvorila Holandská Kráľovná Beatrix 1. júla 2011 v medzinárodnej zóne v Haagu vedľa Medzinárodného trestného tribunálu pre bývalú Juhosláviu (ICTY) a Organizácie pre zákaz chemických zbraní (OPCW) v Eisenhowerlaan 73.
Dňa 11. januára 2013 riaditeľka Rob Wainwright a európska komisárka pre vnútorné záležitosti Cecilia Malmström založili Európske centrum pre počítačovú kriminalitu (EC3 alebo EC³), jednotku Europolu, ktorej úlohou je pomáhať členským štátom pri odstraňovaní a narušovaní počítačovej kriminality, ktorú páchajú organizované skupiny v snahe o dosiahnutie ilegálneho zisku (napr. online podvody), spôsobenie vážnej ujmy obetiam (napr. sexuálne zneužívanie detí online) alebo ovplyvniť významnú infraštruktúru a systémy v EÚ. Účelom tohto centra je koordinovať cezhraničné činnosti orgánov činných v trestnom konaní proti počítačovej kriminalite a byť centrom technologických znalostí, napríklad vývoja nástrojov a školenia.
Komisárka Malmström uviedla, že potrebou pre zriadenie EC3 bola "ochrana otvoreného a voľného internetu".