cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Bosna
Bosna môže byť:
Rijl al Awwa
Rijl al Awwa alebo mí Virginis (μ Vir / μ Virginis) je hviezda v súhvezdí Panna.
Rudjer Josip Bošković
Rudjer Josip Bošković (, ; * 18. máj 1711, Dubrovnik – † 13. február 1787, Miláno) bol chorvátsky      matematik, astronóm, fyzik a filozof. Člen jezuitského rádu, pôsobil ako profesor filozofie a matematiky na Collegio romana. Na základe Leibnizovej a Newtonovej teórie vytvoril tzv. teoriu dynamickej atomistiky: atómy sú hmotné body, medzi ktorými pôsobia príťažlivé a odpudivé sily. Bošković ovplyvnil vývoj prírodných vied na prelome 18. a 19. storočia
Nový Salaš
Nový Salaš (v minulosti Nový Sálaš, ) je obec na Slovensku v okrese Košice-okolie.
Pierrevert
Pierrevert je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Alpes-de-Haute-Provence, v regióne Provence-Alpes-Côte d’Azur.
Poloha
Pierrevert má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Pierrevert má 3651 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
Chicago White Sox
right|thumb|Štadión Guaranteed Rate Field right|thumb|Japonský bejzbalista [[Tadahito Iguchi v drese White Sox]]
Chicago White Sox je jeden z dvoch bejzbalových klubov Major League Baseball sídliacich v Chicagu. White Sox hrá v centralnej divízii American league na štadióne Guaranteed Rate Field. Klub bol založený v roku 1900.
Basketbalová extraliga žien 2013/14
Basketbalová extraliga žien v sezóne 2013/14 bol 22. ročník extraligy basketbalistiek, najvyššej basketbalovej súťaže žien na Slovensku, kontrolovanej Slovenskou basketbalovou asociáciou (SBA). Do extraligy sa v tejto sezóne prihlásilo opäť 9 družstiev, z nich prvých 5 z minulej sezóny hralo zároveň aj v novovytvorenej Stredoeurópskej lige. Víťazstvo obhájili hráčky Good Angels Košice a získali tak 11. titul v rade.
Štvrťfinále
Oba zápasy sa hrali v Košiciach
Play-off o 5.8. miesto
Pozn: Spišská Nová Ves mala od SBA pozastavenú činnosť, čím nemohla nastúpiť v ďalších zápasoch play-off.
La Perrière (Orne)
La Perrière je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Orne, v regióne Dolná Normandia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Lusanger
Lusanger je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Loire-Atlantique, v regióne Pays-de-la-Loire.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zoznam chránených území v okrese Český Krumlov
Toto je zoznam chránených území v okrese Český Krumlov aktuálny k 1. januáru roku 2022, v ktorom sú uvedené chránené územia v oblasti okresu Český Krumlov.
Jalovecká dolina
Jalovecká dolina (starší názov: Jalovská dolina) je dlhá dolina na južnej strane Západných Tatier.
Medard Boss
Medard Boss (* 4. október 1903, St. Gallen, Švajčiarsko – † 21. december 1990, Zollikon) bol švajčiarsky psychológ, prívrženec Ludwiga Binswangera.
Mužská dvojhra na Sony Ericsson Open 2009
thumb|250px|Finále mužskej dvojhry Mužská dvojhra na Sony Ericsson Open 2009 sa hrala ako súčasť Sony Ericsson Open 2009 od 25. marca do 5. apríla 2009. Titul získal Brit Andy Murray, ktorý vo finále porazil Srba N. Đokovića 6-2 7-5. Bol to jeho 11. titul v dvojhre na okruhu ATP.
Církvice (okres Kutná Hora)
Církvice je obec v Česku v okrese Kutná Hora v Stredočeskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 1 200 obyvateľov, z toho 578 mužov a 622 žien, pričom priemerný vek v obci bol 39,7 roka (muži 38,6 roka, ženy 40,7 roka).
Pontis
Pontis je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Alpes-de-Haute-Provence, v regióne Provence-Alpes-Côte d’Azur.
Poloha
Pontis má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Pontis má 76 obyvateľov (2009).
Pierre Duchesne
Pierre Duchesne (* 27. február 1940, La Malbaie) je kanadský štátny úradník a bývalý viceguvernér provincie Quebec. Ako taký zastupoval hlavu štátu, kráľovnu Alžbetu II. na provinčnej úrovni.
Životopis
Vyštudoval právo na Université Laval v Québecu a od roku 1966 pracoval ako notár v Sept-Îles. Od roku 1974 pôsobil v rôznych funkciách québeckého národného zhromaždenia. Od roku 1984 do decembra 2001 bol generálnym tajomníkom a do konca roku 2003 zvláštnym poradcom parlamentu. Je vydavateľom La Procédure parlementaire du Québec a autorom  Le Règlement Annou de l'Assemblée nationale.
V máji 2007 ho premiér Kanady Stephen Harper menoval viceguvernérom Quebecu. Prísahu zložil 7. júna 2007.
Zákon o ochrane pred požiarmi
'''Zákon č. 314/2001 Z. z. o ochrane pred požiarmi''' je zákon Národnej rady Slovenskej republiky prijatý 2. júla 2001, platný od 11. augusta 2001 (čiastka č. 132/2001) a účinný od 1. apríla 2002, ktorý upravuje podmienky na ochranu života a zdravia fyzických osôb, majetku a životného prostredia pred požiarmi a ustanovuje pôsobnosť orgánov štátnej správy a obcí na úseku ochrany pred požiarmi a hasičských jednotiek pri vykonávaní záchranných prác pri požiaroch, živelných pohromách a iných mimoriadnych udalostiach.
Patrí k základným právnym predpisom na úseku požiarnej ochrany na Slovensku.
Členenie
Zákon pozostáva z deviatich častí:
Novelizácie
Zákon bol deväťkrát novelizovaný. Posledná novelizácia prebehla zákonom č. 37/2014 Z. z. o Dobrovoľnej požiarnej ochrane Slovenskej republiky a o zmene niektorých zákonov zo dňa 29. januára 2014 (platný od 22. februára 2014, účinný od 1. apríla 2014).
Sankt Stefan ob Stainz
Sankt Stefan ob Stainz je obec v Rakúsku v spolkovej krajine Štajersko v okrese Deutschlandsberg. 1. januára 2015 bola obec Sankt Stefan ob Stainz spojená s obcami Greisdorf a Gundersdorf.
Obec má rozlohu a  obyvateľov. Pred spojením mala obec rozlohu a 1. januára 2014 v nej žilo 2 176 obyvateľov.
La Poterie-au-Perche
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Adolf Erik Ehrnrooth
Adolf Erik Ehrnrooth (* 9. február 1905, Helsinki, Ruské impérium – † 26. február 2004, Turku, Fínsko) bol fínsky generál, rytier Mannerheimovho kríža a vrcholný predstaviteľ a hovorca veteránov zimnej a pokračovacej vojny. V roku 2004 skončil v ankete Veľkí Fíni na 4. mieste za maršalom Mannerheimem a prezidentmi Rytim a Kekkonenom.
Andrej Dudich
Andrej Dudich alebo Endre Dudich (* 20. marec 1895, Tekovské Lužany – † 5. február 1971, Budapešť, Maďarsko) bol maďarský zoológ, speleológ, entomológ, profesor systematickej zoológie a zoogeografie na univerzitách v Szegedíne a Budapešti, a akademik Maďarskej akadémie vied.
Biografia
Zomrel v roku 1971 v Budapešti.
Entomologické aktivity
V entomológii sa zaoberal hlavne štúdiom chrobákov (Coleoptera) ale tiež radom vší (Anoplura). V neskoršom období sa venoval aj skupine kôrovcov (Crustacea). Bol priekopníkom matematicko - štatických metód pri štúdiu variability hmyzu (Insecta) a zaoberal sa aj faunistikou a taxonómiou hmyzu a kôrovcov.
Jeho zbierka chrobákov je asi od roku 1920 v Maďarskom národnom múzeu v Budapešti.
Nad Tatrou sa blýska
náhľad|Prvý výtlačok piesne ([[1851)]]
Nad Tatrou sa blýska je hymnická pieseň od Janka Matúšku z roku 1844. Text napísal po tom, ako na Nový rok 1843 suspendovali Ľudovíta Štúra z funkcie námestníka evanjelického lýcea v Bratislave. Na protest proti tomu odišlo 22 študentov z Bratislavy a 13 ich prišlo do Levoče. Spievať ju odporučil na nápev ľudovej piesne Kopala studienku. Prvý raz sa objavila anonymne roku 1851 v Domovej pokladnici pod názvom Dobrovoľnícka. Najstarší zápis piesne z roku 1844 sa nachádza v zápisníku Viliama Paulinyho-Tótha. Zapísaná je pod titulom Prešporskí Slováci, budúci Levočania (orig. Prešporskí Slováci, budoucí Levočané). Táto pôvodná verzia má 6 strof, známa je aj pod názvom Ponad Tatrou blýska.
Prvé dve slohy piesne tvoria štátnu hymnu Slovenska.
Text piesne
1. Sloha
2. Sloha
Ján Fischer
Prof. RNDr. Ján Fischer (* 5. máj 1905, Martin, Slovensko – † 4. február 1980, Bratislava, Slovensko) bol slovenský fyzik.
Nad Tatrou sa blýska
Text piesne
3. Sloha
Ján Fischer
Život
Ján Fischer sa narodil v Martine. Po maturite na martinskom gymnáziu (1923) vyštudoval matematiku a fyziku na Karlovej univerzite v Prahe (1928). Za podpory štátu a Matice slovenskej absolvoval v rokoch 1928–1931 študijný pobyt u prof. Gregora Wentzela na univerzite v Zürichu. Tu napísal dve práce, ktoré boli uverejnené v najvýznamnejšom fyzikálnom časopise Annalen der Physik a dodnes patria do zlatého fondu svetovej fyziky. Medzi prvými v nich metódami kvantovej mechaniky riešil problém interakcie žiarenia s atómami, menovite fotoefekt a Comptonov jav. Za tieto práce získal titul doktora filozofie i cenu zürišskej univerzity (1931).
Nad Tatrou sa blýska
Text piesne
4. Sloha
Referencie
Text štátnej hymny je uvedený v Prílohe č. 5 zákona č. 63/1993 Z.z.
Ján Fischer
Život
Po návrate do vlasti sa však pre mladého nádejného vedca nenašlo miesto na nijakej vysokej škole. Pôsobil teda na rôznych stredných školách, napr. v rokoch 1937–1939 pôsobil na učiteľskom ústave v Leviciach a v Novej Bani. Keď aj na Slovensku začali platiť v roku 1940 rasové zákony, Ján Fischer, nositeľ zlatej medaily zürišskej univerzity, prvý slovenský teoretický fyzik, bol prepustený zo štátnej školskej služby a stal sa výpomocným učiteľom na židovskej ľudovej škole v Michalovciach. V roku 1942, v čase deportácií židov, predsa len svitol Jánovi Fischerovi lúč nádeje. Vďaka úsiliu dr. Štefana Rakovského, pokrokovo zmýšľajúceho riaditeľa Obchodnej akadémie v Banskej Bystrici, dalo Ministerstvo školstva a národnej osvety súhlas, aby J. Fischer pôsobil na tomto ústave ako výpomocný učiteľ. V Banskej Bystrici zastihlo Jána Fischera Slovenské národné povstanie. Vtedy pracoval na Povereníctve školstva, kde mal na starosti likvidáciu platov profesorov stredných a odborných škôl. Po potlačení odboja odišiel spolu so svojou rodinou do partizánskej obce Kalište.
Zoznam planétok 31501 – 31750
Dáta použité s dovolením / Data used with permission © IAU: Minor Planet Center.
Ján Fischer
Život
Ján Fischer právom patrí medzi zakladateľské osobnosti slovenskej teoretickej fyziky. Nielenže bol prvým slovenským teoretikom, ale veľký význam treba pripísať skutočnosti, že kým viedol katedru dosiahla teoretická fyzika na bratislavskej univerzite i na celom Slovensku úroveň porovnateľnú s úrovňou vo vyspelých krajinách. Zomrel 4. februára 1980 v Bratislave.
Prads-Haute-Bléone
Prads-Haute-Bléone je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Alpes-de-Haute-Provence, v regióne Provence-Alpes-Côte d’Azur.
Poloha
Prads-Haute-Bléone má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Prads-Haute-Bléone má 175 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
Arabská botanika
Arabská botanika je jedna z hlavných súčastí arabskej vedy; patrila medzi tzv. cudzie vedy. Napríklad španielski moslimovia sa usilovali pomenovať všetky rastliny Španielska a severnej Afriky. Podrobný prírodopis rastlín s názvami v arabčine, latinčine a berberčine zostavil córdobský lekár al-Gáfikí.
Machecoul (obec)
Machecoul je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Loire-Atlantique, v regióne Pays-de-la-Loire.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Michail Nikolajevič Tuchačevskij
Michail Nikolajevič Tuchačevskij (, ; * 16. február 1893 – † 12. jún 1937) bol ruský a neskôr sovietsky armádny dôstojník a veliteľ. Bol pokrokový teoretik, autor reforiem a architekt Červenej armády na prelome 20. a 30. rokov 20. storočia. V rokoch 1925 - 1928 náčelník štábu Červenej armády. Od roku 1931 námestník vojenského komisára a predseda revolučnej vojenskej rady ZSSR, od roku 1934 zástupca a od roku 1936 prvý zástupca komisára obrany ZSSR. Je považovaný za jedného z najschopnejších veliteľov Červenej armády v predvojnovom období. Svojimi schopnosťami ďaleko predbehol svojich neskorších nástupcov riadiacich vývoj a reformy Červenej armády, maršala Vorošilova a Kulika. Stal sa jednou z najznámejších obetí Stalinovej Veľkej čistky v 30. rokoch.
Mladosť a raná kariéra v armáde
Tuchačevskij sa narodil v Smolensku na západ od Moskvy v rodine aristokratov poľského pôvodu. V roku 1914 dokončil štúdium na vysokej škole a pripojil sa k strážnemu regimentu. V priebehu prvej svetovej vojny získal niekoľko vyznamenaní za odvahu v boji. V februári 1915 sa dostal do nemeckého zajatia. Štyrikrát pri tom utiekol z tábora, potom ho ako nepolepšiteľného zavreli do ingolstadtskej pevnosti, kde sa mimo iného stretol s Charlesom de Gaullom. Jeho piaty útek bol úspešný, do Ruska sa vrátil cez Švajčiarsko, Francúzsko, Veľkú Britániu a Švédsko v roku 1917. Po boľševickej revolúcii sa pripojil k boľševikom. Stal sa dôstojníkom Červenej armády a vďaka svojim vojenským schopnostiam rýchlo postupoval na stupnici vojenských hodností.
Počas ruskej občianskej vojny bol zodpovedný za obranu Moskvy. Koncom júna 1918 sa stal veliteľom 1. armády, ktorá viedla boje aj s česko-slovenskými légiami a s Ľudovou armádou v Povolží, kde sa pod útokmi nepriateľa prakticky rozpadala. Tuchačevskij obnovil disciplínu (aj za cenu tvrdých opatrení, ako popravy nižších dôstojníkov). V septembri roku 1918 sa mu podarilo dobyť Simbirsk, rodné mesto V.I. Lenina, čím sa stal „hviezdou“. Boľševická propaganda to využila a bol označený za vynikajúceho vojvodcu. Svoje víťazstvá dosahoval však veľmi bezohľadnými metódami, za veľkého počtu mŕtvych, a útočil, len keď si bol istý víťazstvom. L. D. Trockij mu zveril do rúk velenie 5. armády. Viedol kampaň, ktorej cieľom bolo dobytie Sibíri z rúk admirála A. V. Kolčaka, potom sa podieľal na bojoch proti generálovi A. I. Denikinovi na Kryme.
Medzivojnové obdobie
Tuchačevskij velil Červenej armáde počas rusko-poľskej vojny v rokoch 19191921. Prebil sa až k Varšave, kde však boli jeho vojská pri bitke o Varšavu zničené poľskými jednotkami vedenými maršalom Piłsudským. Počas tejto vojny sa prvýkrát dostal do sporu so Stalinom. Najskôr čelili rozporom o jednotky, pretože Stalin velil útoku na Ľvov a svoje úlohy zvládal iba s ťažkosťami. Odoberal preto na základe svojej politickej funkcie jednotky Tuchačevského skupine útočiacej na Varšavu. Po bitke sa navzájom obviňovali zo zavinenia neúspechu vo vojne, prehra v bitke o Varšavu sa ukázala byť rozhodujúcou. Tuchačevskij bol kritizovaný za to, že nemal dostatočnú kontrolu nad svojimi jednotkami a že pripustil obkľúčenie a zničenie svojho zoskupenia. Sám potom namietal, že si nemohol z politických dôvodov vybrať vhodných veliteľov svojich divízií a poukazoval na to, že Stalin svojvoľne a bez jeho vedomia odobral jeho ľavému krídlu Buďonného jazdeckú armádu a kriticky ho oslabil (prielom na tejto časti bojiska potom rozhodol bitku). Tu vzniklo nepriateľstvo medzi Stalinom a Tuchačevským, ktoré zrejme nikdy neskončilo. Po porážke pri Varšave sa Tuchačevskij ešte pokúšal zvrátiť situáciu, jeho narýchlo novovytvorená armáda však bola rozdrvená v bitke na rieke Nemen a boľševické Rusko bolo prinútené požiadať najprv o prímerie a neskôr i o mier, za ktorý muselo splniť poľské podmienky.
Po občianskej vojne Tuchačevského jednotky s veľkou krutosťou potlačili niektoré roľnícke rebélie v Tambovskej a Voronežskej oblasti a hlavne rozdrvili povstanie námorníkov v Kronštadte roku 1921.
V rokoch 19251928 bol Tuchačevskij náčelník štábu Červenej armády a pôsobil ako zástupca komisára pre obranu. Snažil sa reorganizovať Červenú armádu na dobre fungujúce, profesionálne vojsko a napísal niekoľko teoretických kníh o modernom vedení vojny. Za najhodnotnejšie a dodnes podnetné sa považujú najmä knihy o teórii tankovej vojny. Ale po celú túto dobu, i v nasledujúcich rokoch musel prekonávať odpor starej školy a amatérov, najmä Vorošilova, Buďonného a Kulika. V roku 1929 spolu s Chalepskim a Triandifillovom vypracoval plán na zavedenie tankov do výzbroje Červenej armády.
V roku 1931 mu bola z pozície námestníka vojenského komisára a predsedu revolučnej vojenskej rady ZSSR zverená hlavná úloha pri reformách sovietskej armády a vojenstva. Snažil sa presadiť svoje moderné poňatie vojenskej stratégie a spôsobu nasadenia tankov a letectva. Od roku 1934 bol zástupca komisára obrany ZSSR. V roku 1935 sa Tuchačevskij dostal na vrchol, bol povýšený na maršala ZSSR. Od roku 1936 pôsobil ako prvý zástupca komisára obrany ZSSR. V januári 1936 postupne navštívil Britániu, Francúzsko a Nemecko. Údajne sa na týchto cestách spojil s mimoruskými odbojovými organizáciami a začal kuť plány proti samotnému Stalinovi a jeho režimu (tak bolo aspoň odôvodňované jeho zatknutie).
Zatknutie a poprava
V roku 1956 bol Tuchačevský rehabilitovaný.
Zoznam politických článkov/L
Tento index bol automaticky vygenerovaný podľa tejto kategorizácie. Obsahuje 179 článkov. Aby sa nové články zobrazili v tomto indexe, musia byť zaradené aspoň do jednej z vymenovaných kategórii. Nové a upravené kategórie sa zohľadnia pri nasledujúcom generovaní.
l?
Lê Ðức Thọ
la
Labouristická strana (Spojené kráľovstvo) · Laco Novomeský · Ladislav Adamec · Ladislav Ambróš · Ladislav Andreánsky · Ladislav Ballek (spisovateľ) · Ladislav Fízik · Ladislav Gešo · Ladislav Holdoš · Ladislav I. (Uhorsko) · Ladislav Kamenický · Ladislav Karel Feierabend · Ladislav Košťa · Ladislav Kováč (biochemik) · Ladislav Lörinc · Ladislav Lysý · Ladislav Miko · Ladislav Nižňanský · Ladislav Orosz · Ladislav Pittner · Ladislav Pohrobok · Ladislav Polka · Ladislav Snopko · Ladislav Švarc · Ladislav Tomčáni · Laimdota Straujumsová · Lajos Ladányi · Lajos Mészáros · Lakmusový test (politika v USA) · Lakónikos · Lando · Langdarma · Lanzelin · Lasse Virén · Lateránske zmluvy · Latinská únia · Laura Bushová · Laura Chinchillová · Laurent-Désiré Kabila · Lavonova aféra · Lavrentij Pavlovič Berija · Lazare Nicolas Marguerite Carnot
Karl Urban (pilot)
Karl Urban (* 29. december 1894, Graz – † 12. júl 1918) bol rakúsko-uhorský pilot a letecké eso s piatimi priznanými zostrelmi nepriateľských lietadiel. V rakúsko-uhorskej armáde mal hodnosť Offizierstellvertretera. Lietal na rakúsko-uhorských lietadlách Albatros B.I a Phönix D.I v jednotkách Flik 10 a Flik 14J. Štyri zo svojich zostrelov dosiahol v roku 1916, piaty až v roku 1918 necelé dva mesiace pred svojou smrťou. Zahynul pri leteckej havárii.
Zoznam politických článkov/L
lá
Lábaši-Marduk · László Ásványi · László Gyurovszky · László Hóka · László Köteles · László Kövér · László Miklós · László Nagy (politik) · László Rajk · László Sólyom · László Szigeti (politik) · László Tőkés
Albert I. (Belgicko)
Albert I. (celým menom, * 8. apríl 1875, Brusel, Belgicko – † 17. február 1934, Marche-les-Dames) bol od 23. decembera 1909 do 17. februára 1934 tretí kráľ Belgičanov zo sasko-cobursko-gothajskej dynastie.
Zoznam politických článkov/L
le
Lea Grečková · Legislatívny proces · Legislatívny proces v SR · Lech Kaczyński · Lech Wałęsa · Lechi · Lekári bez hraníc · Lekári proti jadrovej vojne · Leland Stanford · Leninizmus · Leo Kestenberg · Leo von Caprivi · Leon S. Fuerth · Leonid Danylovyč Kučma · Leonid Iľjič Brežnev · Leonid Ivanovič Abalkin · Leonid Konstantinovič Kadeňuk · Leopold Figl · Leopold I. (Anhaltsko-Dessau) · Leopold I. (Belgicko) · Leopold I. (Svätá rímska ríša) · Leopold II. (Belgicko) · Leopold III. (Belgicko) · Leopold III. (Rakúsko, Babenberg) · Leopold III. Habsburský · Leopold V. (Tirolsko) · Leopoldo Galtieri · Leóbótes (kráľ Sparty) · León (Sparta) · Leónidas I. · Leónidas II. · Leótychidas I. · Leótychidas II. · Let Air India 182 · Let JAT 367 · Let Kogalymavia 9268 · Let Pan Am 103 · Let United Airlines 175 · Let United Airlines 93 · Lev Borisovič Kamenev · Lev Davidovič Trockij · Lev IV. (pápež) · Lev Prchala · Lev V. (pápež) · Lex korona · Lexmann paradox · Leymah Gboweeová
Albert I. (Belgicko)
Bol synovcom belgického kráľa Leopolda II. a otcom kráľa Leopolda III.
Zoznam politických článkov/L
lé
Léon Blum · Léon Degrelle
li
Li Čchiang · Li Čchijan · Li Kche-čchiang · Li Pcheng · Li Sien-nien · Liberalizmus · Liberálna demokracia · Liberálna dohoda · Liberálna strana (Spojené kráľovstvo) · Liberálni demokrati · Liberálny konzervativizmus · Libertarianizmus · Libuša Martinčeková · Liga (strana) · Liga arabských štátov · Liga poľských rodín · Likud · Linas Linkevičius · Linda McMahonová · Linus (pápež) · Lionel Jospin · Lisabonská stratégia · Lisabonská zmluva · Listina práv (USA) · Listina základných práv a slobôd · Litovoi · Litva · Liz Trussová
lo
Lobing · Lojalistické dobrovoľnícke sily · Londýnska dohoda o stíhaní a potrestaní hlavných vojnových zločincov Osi · Londýnska námorná zmluva · Londýnska zmluva (1358) · Londýnska zmluva (1359) · Londýnska zmluva (1474) · Londýnska zmluva (1518) · Londýnska zmluva (1641) · Londýnska zmluva (1827) · Londýnska zmluva (1913) · Londýnska zmluva (1915) · Londýnska zmluva (1946) · Londýnsky dohovor (1786) · Londýnsky dohovor (1840) · Londýnsky dohovor (1884) · Lotar I. (Lotrinsko) · Lotyšsko · Louis-Auguste-Victor de Ghaisnes de Bourmont · Louisa Adamsová
lu
Lublinský trojuholník · Lubomír Štrougal · Lucia Drábiková · Lucia Kurilovská · Lucia Žitňanská · Lucius Aemilius Paulus (konzul) · Lucius Aemilius Paulus (vojvodca) · Lucius Cornelius Sulla · Lucius I. · Lucy Hayesová · Ludvík Černý · Ludvík Svoboda (1929) · Ludvík Svoboda (prezident) · Luigi Longo · Luis Abinader · Luis Corvalán · Luis Eduardo Pérez · Luis Sáenz Peña · Lukas Papadimos · Lukáč Mácsai · Lukáš Parízek · Lustračné osvedčenie · Lutz Heilmann · Luxembursko
ly
Lykourgos (Atény) · Lykourgos (kráľ Sparty) · Lyndon B. Johnson
Neskorý paleolit
Neskorý paleolit je (odhliadnuc od mezolitu) posledné obdobie paleolitu. Trval 13 000/11 000 pred Kr. – 8 300/8 200/8 000/7 500/7 400 al.(novšie)9000/9 600/10 000 pred Kr.
Časové vymedzenie
O vymedzení začiatku pozri mladý paleolit (v užšom zmysle). Vymedzenie konca: 8 300/8 200 pred Kr, je staršie (a chybné) datovanie konca pleistocénu (=začiatku holocénu/ preboreálu) dodnes na Slovensku a inde zachované ako tradičný koniec paleolitu, 8 000 pred Kr. je okrúhle číslo a staršie datovanie začiatku poslednej tretiny preboreálu (=začiatku mezolitu), 7 500/7 400 je datovanie v niektorých oblastiach (severná Európa), 9 000 pred Kr. je okrúhle číslo a novšie datovanie začiatku poslednej tretiny preboreálu (=začiatku mezolitu). V niektorých deleniach je koniec paleolitu (=začiatok mezolitu) zhruba identický s koncom pleistocénu (=začiatkom holocénu/preboreálu), čomu zodpovedá číslo cca. 9 600 pred Kr. (v starších deleniach 8 200 pred Kr.) alebo zaokrúhlene 10 000 pred Kr. (v starších deleniach 8 000 pred Kr.).
Neskorý paleolit spolu s mladým paleolitom v užšom zmysle tvorí mladý paleolit v širšom zmysle.
Geológia/podnebie
Počas tohto obdobia sa z geologického hľadiska okolo 9 600 pred Kr. skončil pleistocén a posledná ľadová doba (würm) a začal sa holocén (poľadová doba). Na začiatku holocénu sa v Európe rozpúšťali ľadovce, ustúpili na sever, stúpla hladina oceánu. Tundry v Európe ustúpili na sever, chladné stepi sa zmenili na lesy a pralesy, chladnomilné čriedové zvieratá mizli alebo postupovali na sever. (Zrejme) tieto zmeny potom aj viedli z historického hľadiska k nástupu mezolitu.
Antropogenéza
V tomto období sa už vyskytoval iba druh Homo sapiens, presnejšie cca. do 8 000 pred Kr. kromaňonec, po 8 000 pred Kr. už človek úplne zhodný s dnešným.
Estinnes
Estinnes je belgická obec vo Valónskom regióne v provincii Hennegavsko.
Obyvateľstvo
Obec má približne 7 627 obyvateľov (2010).
Časti obce
Od 1. januára 1977 obec Estinnes pozostáva z týchto častí (bývalých obcí):
Vasilij Petrovič Botkin
Vasilij Petrovič Botkin (* 8. január 1812, Moskva – † 22. október 1869, Petrohrad) bol ruský publicista a kritik, predstaviteľ západníctva.
Dizertačná práca
Dizertačná práca alebo dizertácia je rozsiahla vedecká rozprava, v ktorej sa na základe vedeckého výskumu a s využitím bohatého dokladového materiálu a vedeckých metód rieši zložitý odborný problém. Dizertácia býva predpokladom pre udelenie akademického titulu PhD. (v minulosti aj CSc.) a je záverom 3. stupňa vysokoškolského vzdelania. V slovenskej legislatíve (zákon č. 131/2002 Z. z. o vysokých školách) je predpokladom pre ukončenie doktorského štúdia okrem obhájenia dizertačnej práce aj vykonanie dizertačnej skúšky. Dizertačná skúška predchádza odovzdaniu práce, pretože sa na ňu študent prihlasuje do 18 resp. 24 mesiacov od začiatku štúdia (v závislosti od odboru štúdia). Súčasťou dizertačnej skúšky je písomná práca, vypracovaná k dizertačnej skúške (tzv. minimová práca).
Tarcisio Bertone
Mladosť
Narodil sa 2. decembra 1934 v Romano Canavese, blízko Turína, ako piate z ôsmich detí. Základného vzdelania sa mu dostalo vo Valdocco v Turíne. V Turíne tiež absolvoval strednú školu Liceo Salesiano Valsalice, ktorú prevádzkovali saleziáni. Tu hral futbal, ktorý si obľúbil.
Po strednej škole nastúpil do noviciátu u saleziánov dona Bosca v Pinerolo. Večné sľuby zložil 3. decembra 1950.
Na kňaza bol vysvätený 1. júla 1960 biskupom Albino Mensa, ktorý ho poslal na teologickej štúdium do ​​Turína, kde získal licenciát teológie po vypracovaní práce o tolerancii a náboženskej slobode. Potom pokračoval v štúdiách v Ríme, kde získal licenciát a neskôr doktorát z kánonického práva na tému: Riadenie cirkvi v myslení pápeža Benedikta XIV.
Kňazská služba a akademická kariéra
Od roku 1967 vyučoval morálnu teológiu na Ateneo Salesiano v Ríme, ktorý sa v roku 1973 stal Pápežskou saleziánskou univerzitou. Na tejto univerzite tiež vyučoval mnoho rokov medzinárodné právo a práva menšín. Pri revízii kódexu kanonického práva spolupracoval v jej poslednej fáze a vyvíjal úsilie k jej prijatiu partikulárnymi (miestnymi) cirkvami. V roku 1988 patril do skupiny kňazov, ktorí sprevádzali vtedajšieho kardinála Josepha Ratzingera pri rokovaní o zmierenie s arcibiskupom Marcelom Lefebvre. V roku 1989 sa stal rektorom Pápežskej saleziánskej univerzity.
Arcibiskup vo Vercelli
Dňa 4. júna 1991 bol menovaný na arcibiskupa vo Vercelli, najstaršej diecézy v Piemonte. Na biskupa bol vysvätený 1. augusta 1991 biskupom Albinom Mensa, spolusvätiteľmi boli biskupi Luigi Bettazzi a Carlo Cavalla. 28. januára 1993 bol v talianskej biskupskej konferencii menovaný predsedom komisie Pax et Iustitia.
Kardinál štátny sekretár
V decembri 2002 bol menovaný janovským arcibiskupom, pri konzistóriu 21. októbra 2003 bol vymenovaný za kardinála. Pápež Benedikt XVI. ho potom, čo odišiel na odpočinok Angelo Sodano, povýšil 22. júna 2006 na kardinála štátneho sekretára. Tejto funkcie sa ujal 15. septembra toho istého roka. O necelý rok neskôr, 4. apríla 2007 ho Benedikt XVI. menoval camerlengom. Od rezignácie Benedikta XVI. až do začiatku pontifikátu pápeža Františka formálne viedol cirkev a bol hlavným predstaviteľom Vatikánu. Jeho rezignáciu na funkciu štátneho sekretára pápež František prijal dňa 31. augusta 2013, pričom ho požiadal, aby zastával funkciu až do 15. októbra 2013.
Dňa 20. decembra 2014 rezignoval na post camerlenga a jeho nástupcom sa stal kardinál Jean-Louis Tauran
La Roche-Mabile
La Roche-Mabile je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Orne, v regióne Dolná Normandia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Al-Kífa
Al-Kífa alebo Kífa (po fr. Kiffa) môže byť:
Čierna hora (vrch v Levočských vrchoch)
Čierna hora je najvyšší vrch Levočských vrchov, krajinného celku Podhôľno-magurskej oblasti. Nachádza sa približne južne od Starej Ľubovne.
Poloha
Vrch sa nachádza v horskom hrebeni na severe strednej časti pohoria, v geomorfologickom podcelku Levočská vysočina, približne východne od obce Ihľany. Nachádza sa v Prešovskom kraji, okrese Stará Ľubovňa a zasahuje do katastrálneho územia obcí Jakubany a Lomnička. Čierna hora je v povodí rieky Poprad.
Výhľady
Vrch je z veľkej časti odlesnený a poskytuje zaujímavé výhľady. Celý hrebeň po vrch Ihla ponúka výhľad na okolité vrchy pohoria, jedinečný je tiež výhľad na Belianske a časť Vysokých Tatier. Dobre pozorovateľné sú tiež Kráľovohoľské Tatry, Volovské vrchy, Branisko i Babia hora.
Prístup
Na vrchol nevedie značkovaný chodník a najľahší výstup je z obce Nižné Ružbachy po červeno značenom chodníku s odbočením cez vrch Ihla.
Imro Weiner-Kráľ
Imro Weiner-Kráľ, často písaný tiež Imrich Weiner-Kráľ (* 26. október 1901, Považská Bystrica – † 11. august 1978, Bratislava) bol slovenský maliar a grafik. Bol najoriginálnejším predstaviteľom slovenského výtvarného nadrealizmu a secesného expresionizmu
Život
V rokoch 1919–1922 študoval na Českom vysokom učení technickom a na Umelecko-priemyslovej škole v Prahe architektúru a maliarstvo. Od roku 1922 na Akadémii výtvarných umení v Düsseldorfe. V roku 1923 prešiel na Akadémiu výtvarných umení v Berlíne. Od roku 1924 študoval na École des Beaux-Arts v Paríži.
V Paríži tiež krátko pôsobil v ateliéroch Colarossi a Grande Chaumiére. Odtiaľ sa už roku 1924 vrátil na Slovensko. Žil v Považskej Bystrici. Potom v rokoch 1929–1932 žil v Bratislave, neskôr v Berlíne. V roku 1936 usporiadal v Bratislave prvú nadrealistickú výstavu spolu s maliarom F. Malým. V roku 1938 sa rozhodol emigrovať do Paríža, kde sa zapojil do protifašistického odboja. V roku 1950 bol však z Paríža vyhostený. Po tomto žil krátko v Prahe, Považskej Bystrici a nakoniec až do svojej smrti v Bratislave.
Vo svojich dielach zachytával za pomoci snových symbolov život na slovenskom vidieku, tematizoval svoj židovský pôvod a spoločenské problémy tej doby. Okrem maľby sa venoval tiež grafike, ilustrácii a plagátu. Jeho dielo vyvrcholilo humanistickými kompozíciami spájajúcimi lyrické, baladické a dramatické videnie sveta.
Vlajka Slovenska
thumb|Vlajka Slovenska
Vlajka Slovenska je jedným zo štyroch slovenských štátnych symbolov. Bola prijatá 3. septembra 1992 a od 1. januára 1993 je štátnou vlajkou Slovenskej republiky. Skladá z troch pruhov (bielo-modro-červenej trikolóry), rovnakej dĺžky umiestnených pod sebou a slovenského znaku, ktorý je vyobrazený na prednej polovici listu štátnej vlajky. Štít štátneho znaku je ohraničený bielym lemom širokým jednu stotinu dĺžky vlajky, avšak na štátnom znaku na vlajke sa nepoužívajú žiadne obrysové linky. Pomer strán Slovenskej štátnej vlajky je 2:3 a môže sa použiť aj vo forme štátnej zástavy. Farby slovenskej trikolóry sú odvodené od pôvodných slovanských farieb, ktorými sú červená a biela, a  od slovanskej trikolóry (kombinácie bielej, modrej a červenej).
Opis
Podobu vlajky opisuje §9 odsek 2 Ústavy SR, ako aj Zákon NR SR č. 63/1993 Z. z. z 18. februára 1993:
Použitie
Použitie a spôsob používania vlajky definuje Zákon NR SR č. 63/1993 Z. z. Štátna vlajka sa vztyčuje na vlajkový stožiar. Vlajku Slovenska používajú:
Starovek
Koncom staroveku začali na súčasné územie Slovenska prenikať Slovania, ktorí sa tam rozšírili a usadili v 5. storočí. Na označovanie svojich oddielov používali plastické signá, ktoré však boli neskôr nahradené textilnými zástavami v tvare štvorca nazývanými vexillum. Tie sa na území predkov Slovákov rozšírili pri výbojoch Rímskej ríše, kedy boli používané rímskym jazdectvom a pomocnými oddielmi. Na týchto vexilloch boli vyšité obrázky, či skratky oddielov. Slúžili na označenie jednotiek v boji a ich hlavným cieľom bolo predchádzať dezorientácii a útokom do vlastných radov.
Veľká Morava
thumb|upright|Vexillum cisára [[Konštantín I. (cisár)|Konštantína Veľkého, zvané labarum, s vyobrazeným Kristovým monogramom]]
Nitrianske kniežatstvo
thumb|upright|Súčasný erb mesta [[Nitra]]
Prvá podoba „slovenskej“ vlajky, ktorá mala na sebe vyobrazený dvojkríž, pochádza z mince kniežaťa Gejzu, vládcu Nitrianskeho kniežatstva z obdobia okolo roku 970. Je na nej ruka držiacu zástavu s nejasne zreteľným dvojkrížom ktorá sa zachovala aj v pečati mesta Nitra z doby kráľa Bela IV. (1235 – 1270). Tvoril ju strieborný ležiaci dvojkríž v červenom poli, pričom vlajka bola zastrihnutá. Samotný znak dvojkríža sa na územie vtedajšieho Nitrianska dostal v časoch Veľkej Moravy počas misie bratov Cyrila a Metoda z Byzantskej ríše. V Byzancii bol používaný ako úradný znak cisára. Dvojkríž ostal v povedomí aj po zániku Veľkej Moravy a išlo o znak vrchnosti a moci. Naďalej ostal využívaný maďarským rodom Arpádovcov, ktorí vládli na území kniežatstva, ako symbol zvrchovanosti, ale aj ako symbol severného územia krajiny, s ktorým bol historický spätý.
Panstvo Matúša Čáka Trenčianského
thumb|upright|Zobrazenie [[bitka pri Rozhanovciach|bitky pri Rozhanovciach v Obrázkovej kronike]]
Novšia podoba vlajky vznikla začiatkom 14. storočia, v roku 1301, za čias panovania kráľa Václava III., v Uhorsku známeho ako Ladislava V., ktorý bol chránencom Matúša Čáka Trenčianského. Na vlajke sa nachádzal zlatý stojatý dvojkríž na zlatom trojvrší na červenom pozadí. Matúš Čák vystupoval ako panovník vtedajšieho územia, zhodujúceho sa približne s dnešným západným a stredným Slovenskom. Takisto aj moc samotného kráľa bola fakticky iba na území dnešného Slovenska. Ako protipól tejto vlajky, bola na južnom území Uhorska používaná vlajka kráľa Karola I. Róberta z Anjou, ktorý sa stal prvýkrát panovníkom už v roku 1301, ale uznávala ho iba časť šľachty. Jeho vlajka pozostávala z tzv. Arpádovských brvien, symbolizujúcich 4 rieky pretekajúce územím Panónie, teda Dunaj, Tisu, Drávu a Sávu (územie, kde sa usídlili kočovní Maďari po usadení v Európe) v kombinácii s Anjouovskými ľaliami. Dvojkríž, ktorý zvykol symbolizovať práve severné územie Uhorska sa na zástave kráľa Karola I. Róberta nevyskytoval, zrejme práve preto, lebo toto územie neovládal. Karol Róbert však po víťazstve v bitke pri Rozhanovciach, ktorej sa účastnili aj vojská Matúša Trenčianskeho ako podpora Omodejovcov, ktorí boli v bitke porazení, upevnil svoju moc, ukončil vládu Omodejovcov a predznamenal aj koniec vlády samotného Matúša Čáka Trenčianskeho. Táto bitka je zachytená vo Viedenskej obrázkovej kronike, kde sú vyobrazené obe zástavy. Po smrti Matúša Čáka sa táto vlajka prestala používať a do roku 1382 bola na území Uhorska používaná práve kráľovská vlajka Karola Róberta. Od tej doby až do 19. storočia neexistovala žiadna vlajka, ktorá by reprezentovala výhradne územie dnešného Slovenska, alebo Slovákov. Symboly ako dvojkríž, či trojvršie sa však používali aj naďalej v uhorskej vlajke.
Prvá vlajka Slovákov
Prvá slovenská vlajka začala vznikať v 19. storočí. 11. mája 1848 bola v Žiadostiach slovenského národa popísaná vlajka, ktorú žiadali Slováci od Uhorského snemu. V žiadostiach bola popísaná aj spolu s maďarskou a uhorskou zástavou takto: "Zástavi červenobjelje máme za slovenskje, červenobjelo-zelenje za maďarskje, zástavi červenobjelozelenje s címerom uhorskím za krajinskje." Išlo teda o červeno-bielu bikolóru (českej a poľskej podobná) so zastrihnutím. Používala sa medzi aprílom a septembrom 1848, pričom úplne prvýkrát „oficiálne“ sa takáto vlajka údajne použila 23. apríla 1848 v Brezovej pod Bradlom počas divadelného predstavenia.
Vznik trikolóry
Dnešná podoba vlajky s trikolórou vznikla počas povstania v rokoch 1848/1849, keď Slováci bojovali na strane Viedne proti Maďarom (pozri Slovenské povstanie). Od septembra 1848 (iné pramene tvrdia, že už od augusta) sa pridal modrý pás a začala sa používať (najmä) vlajka červeno-modro-biela (s nápismi: Bratstvo a svornosť, Za kráľa a národ slovenski, Sláva šetkím Slovákom) alebo červeno-bielo-modrá, v strede ktorej bol používaný uhorský erb, ale s modrým trojvrším. Táto jedinečná zástava prvý krát zaviala dňa 18. septembra 1848, počas septembrovej výpravy slovenského povstania, keď vojaci prekročili moravsko-slovenské pohraničie. Stala sa oficiálnou vlajkou autonómneho Slovenska, kedy 18. septembra 1848 deklarovali predstavitelia Slovenskej národnej rady jeho samostatnosť. Použitím uhorského znaku na vlajke Slovenska sa malo vyjadriť, že sa Slováci (ešte) nechcú odtrhnúť od Uhorska, ale chcú len uznanie slovenského národa a autonómiu v rámci Uhorska. Objavila sa aj bielo-modro-červená kombinácia (s nápismi: Sláva kráľovi a slobode, svornosť). Práve posledná kombinácia v upravenej forme (bez nápisov a zastrihnutia) pretrvala prakticky až do vzniku Slovenskej republiky. Modrý pás bol prevzatý z ruskej a chorvátskej zástavy (Rusi ako patróni Slovanov, Chorváti ako bratský národ v Uhorsku).
Poradie pruhov sa ustálilo na dnešnom stave až v roku 1868 a túto vlajku vo veľkom používali slovenské spolky v USA.
Po vzniku Česko-Slovenska
Po vzniku Česko-Slovenska sa používala zemská vlajka Čiech, teda bielo-červená bikolóra, ktorá však bola takmer identická s vlajkou Poľska. 30. marca 1920 sa po dlhom uvažovaní doplnila tradičná česká bielo-červená vlajka modrým trojuholníkom, ktorý symbolizoval Slovensko, keďže Slováci mali vo svojom znaku od roku 1848 už spomenutú modrú farbu. Tak vznikla vlajka Česko-Slovenska, ktorú dnešné Česko na základe zákona zo 17. decembra 1992 používa dodnes, hoci tým výslovne porušuje Zákon o rozdelení Česko-Slovenska z roku 1992, ktorý používanie symbolov Česko-Slovenska nástupníckymi štátmi explicitne zakazuje.
Slováci však už aj po roku 1918 používali aj svoju trojpruhovú zástavu (dnešná bez znaku), preto jej používanie bolo v roku 1919 v Česko-Slovensku oficiálne povolené. 19. novembra 1938, po vyhlásení slovenskej autonómie v rámci Česko-Slovenska, dostala trojpruhová vlajka (dnešná bez znaku) oficiálny charakter. V rokoch 1938 – 1939 Slováci zároveň prechodne používali ako symbol boja za autonómiu a autonómie v rámci Česko-Slovenska ako vlajku aj červený dvojkríž v bielom kruhu na modrom pozadí.
Počas Slovenskej republiky rád sa používala v roku 1919 čisto červená vlajka, ktorá symbolizuje komunizmus, a to ako štátnu. Komunistická vláda tým nahradila tradičnú bielo-modro-červenú trikolóru (takisto ako Maďarská republika rád).
Prvá slovenská republika používala v rokoch 1939 – 1945 dnešnú vlajku (opäť bez slovenského znaku), a to ako štátnu a podľa zákona z 23. júna 1939. Prvá slovenská republika zaviedla aj vlastnú vojnovú vlajku (zanikla v roku 1945), ktorou bola štátna vlajka s dvojitým čiernym krížom v čierno lemovanom štíte v strede listu.
Po nežnej revolúcii (v roku 1989) sa 1. marca 1990 ústavným zákonom opäť zaviedla trojpruhová vlajka (bez znaku). Používanie znaku na vlajke sa stalo nevyhnutnosťou od roku 1991, aby sa zabránilo zámenám s podobnými novými vlajkami Ruska a Slovinska. Keďže v tom čase bolo treba riešiť iné politické problémy, objavila sa nová vlajka so znakom až v 9. hlave Ústavy SR. Prvýkrát zaviala pred Bratislavským hradom 3. septembra 1992 o 20:22.
Niektoré detaily formy slovenskej štátnej vlajky určil až Zákon NR SR z 18. februára 1993. Podľa neho je výška štítu so znakom rovná polovici šírky vlajky a štít je olemovaný bielym pásikom, ktorého šírka sa rovná jednej stotine dĺžky vlajky. Za vznikom dnešnej podoby vlajky stáli heraldici Ladislav Vrtel a Ladislav Čisárik. Významne sa na vzniku podieľal aj Jozef Novák, avšak zásluhy neskôr odmietol.
Trakai (národný park)
Národný park Trakai je litovský národno-historický kultúrny park, ktorý sa nachádza v oblasti mesta Trakai. Rozloha parku je. Jeho súčasťou sú dve prírodné rezervácie, archeologické nálezisko, desať kultúrnych a prírodných pamätníkov a 50 starých pôvodných domov.
Valec (technika)
Valec je nepohyblivá, uzavretá časť piestového stroja, v ktorej sa pohybuje piest konajúci prácu. Môže ísť o súčasť hydraulického zariadenia, čerpadla a hlavne piestového spaľovacieho motora a parného stroja.
V spaľovacom motore sú valce spojené do tzv. bloku valcov so spoločným plášťom - také riešenie sa používa pri kvaplinou chladených motoroch. Pri vzduchom chladených motoroch sú jednotlivé valce nezávisle pripevnené ku kľukovej skrini.
Puimichel
Puimichel je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Alpes-de-Haute-Provence, v regióne Provence-Alpes-Côte d’Azur.
Poloha
Puimichel má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Puimichel má 253 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
Nicolas Bourbaki
Nicolas Bourbaki je pseudonym skupiny francúzskych matematikov, ktorá vznikla v Paríži z odchovancov École normale supérieure roku 1937 a ktorá sa od roku 1939 usilovala realizovať ideu Hilberta obsiahnuť rozličné matematické teórie z pozícií formálnej axiomatickej metódy. V mnohozväzkovom traktáte Éléments de mathématique, ktorý vychádza od roku 1939, rozpracúvajú formálny axiomatický systém, ktorý má obsiahnuť ak nie všetky, tak aspoň najdôležitejšie matematické odbory ako špeciálne aspekty všeobecnej koncepcie. Výklad je krajne abstraktný a formalizovaný, podáva sa iba logická kostra teórií.
Základom výkladu sú štruktúry, určované pomocou axióm, napr. štrukúry usporiadania, grupy, topologické štruktúry.
Výklad postupuje od všeobecného k zvláštnemu.
Klasifikácia matematiky podľa typov štruktúr sa do značnej miery odlišuje od tradičnej.
Zoznam literatúry
Éléments de mathématique, 1939 an.
Jonathan Cheechoo
Jonathan Cheechoo (* 15. júl 1980, Moose Factory, Kanada) je bývalý kanadský hokejista. Bol draftovaný v roku 1998 klubom San José Sharks. V drese Sharks sa v sezóne 2005/06 stal najlepším strelcom NHL, získal cenu Maurice „Rocket“ Richard Trophy.
Pred začiatkom sezóny 2013/14 sa upísal nováčikovi KHL, chorvátskemu tímu Medveščak Záhreb. Pred sezónou 2016/17 podpísal zmluvu s HC Slovan Bratislava, tu odohral jednu sezónu, následne ukončil svoju aktívnu hráčsku kariéru.
The Nameless City
The Nameless City (doslova: bezmenné mesto, v češtine vyšlo pod názvom Bezejmenné město) je hororová poviedka, ktorú v januári 1921 napísal a v novembri 1921 vydal v amatérskom časopise „The Wolverine“ americký spisovateľ Howard Phillips Lovecraft. Je často považovaná za prvú poviedku tzv. „Mýtu Cthulhu“.
Inšpirácia
H. P. Lovecraft uviedol, že poviedka bola založená na sne inšpirovanom posledným riadkom príbehu Lorda Dunsanyho "The Probable Adventure of the Three Literary Men". Riadok je citovaný priamo v jej texte: "the unreverberate blackness of the abyss" („svetlo/zvuk neodrážajúca temnota priepasti“).
Ďalším zisteným zdrojom je 9. vydanie Encyclopaedie Britannicy. Jej opis "Iramu, mesta stĺpov" si Lovecraft prepísal do svojho zápisníka: "...ktoré doteraz, po zničení jeho obyvateľov, zostáva celé, ako hovoria Arabi, neviditeľné očiam nezasvätených; no niekedy, vzácne a na krátky čas, sa odhalí pred pútnikom tešiacim sa priazni nebies."
Kritik William Fulwiler argumentuje, že jednou z prvotných inšpirácií autora bol román E. R. Burroughsa At the Earth's Core, citujúc "rasu plazov, tunel do vnútra Zeme a 'skrytý svet večného dňa'" ako zložky spoločné pre obe diela. Všeobecnejšie sa Fulwiler domnieva, že téma "cudzích rás, mocnejších a inteligentnejších ako človek", ktorá sa opakovane objavuje v Lovecraftovej tvorbe, môže vychádzať z Burroughsovej série o Pellucidare.
Dej
thumb| The Nameless City (Angela Sprecher)
Nameless City (Mesto bez mena) v názve poviedky je prastaré mesto ležiace v ruinách, nachádzajúce sa niekde v púšti Arabského polostrova a - ako sa neskôr ukáže - je staršie ako akákoľvek ľudská civilizácia. Poviedka je písaná z pohľadu hlavného hrdinu príbehu, v naznačenej forme denníka či zápisníka. Tento neznámy dobrodruh sa vydáva pátrať po Meste bez mena, vedomý si jeho zlej povesti (miestni Arabi sa mu vyhýbajú a považujú ho za prekliate). Sám tvrdí, že "toto bolo miesto, o ktorom sa snívalo šialenému básnikovi menom Abdul Alhazred [ autor Necronomiconu ] noc predtým, než zložil svoje nikdy nevysvetlené dvojveršie:
Mesto sa mu podarí objaviť a stane sa tak jediným živým človekom, ktorý ho videl na vlastné oči. Túla sa ruinami a pátra po dôkazoch, že ho vybudoval človek. Zaujme ho zvláštna disproporcia ruín, ktorá sa potvrdí, keď nájde niekoľko chrámov vytesaných v nízkom skalisku: plochou sú rozsiahle, no majú všetky veľmi nízky strop, ktorý mu neumožňuje ani pohodlne kľačať. Stále však žiaden dôkaz po jeho staviteľoch. Nakoniec ho zaujme zvláštny piesočný vír, spôsobený prúdom vzduchu zo vstupu do jedného vzdialenejšieho skalného chrámu. V ňom objaví úzku a nízku chodbu, vedúcu hlboko a strmo do vnútra zeme. Ako sám opisuje, musel sa nachádzať v nejakom stave blízkom delíriu, že postúpil hodiny trvajúcu, klaustrofobickú cestu do stredu Zeme, v úplnom tichu a po zhasnutí fakle i v temnote. Nakoniec dorazil do o ničo priestornejšej vodorovnej chodby, kde boli po stranách usporiadané drevené skrine s presklenými prednými stenami, veľmi podobné rakvám. Po ďalšom nekonečnom putovaní si zrazu uvedomil, že znovu niečo vidí - v tuneli sa objavilo akési podzemné svetielkovanie, ktoré bolo pri ďalšom postupe silnejšie a silnejšie. Vtedy zistil, že strop chodby je vyzdobený majstrovskými freskami, ktoré opisovali históriu Mesta bez mena.
V pradávnych časoch bolo Mesto bez mena postavené a osídlené neznámou plazou rasou, s telom tvaru kríženca krokodíla a tuleňa a hlavou nepodobnou ničomu známemu na Zemi: s vyčnievajúcimi nadočnicovými oblúkmi, rohmi, bez nosa a čeľusťou podobnou aligátorovi. (Ich mumifikované telá ležali v drevených schránkach po stranách chodby.) Tieto tvory sa pohybovali plazením, čo vysvetľovalo zvláštne nízku architektúru mesta i chodieb. mesto bolo pôvodne prístavom, no keď more ustúpilo, obklopila ho postupne púšť. To viedlo k jeho postupnému opusteniu a úpadku. Hrdina príbehu si spočiatku neuvedomuje, že tieto tvory boli obyvateľmi i staviteľmi mesta; považuje ich za akési posvätné zvieratá, niečo ako bola vlčica pre Rimanov. Keď bolo zrejmé, že postup púšte je nezadržateľný, tisícky bytostí začali kopať tunel do iného sveta v podzemí, o ktorého existencii ich presvedčili ich proroci. Na freskách bolo zaujímavé to, že nikdy nezobrazovali smrť alebo pohrebné rituály. Ďalšie zobrazovali skrytý podzemný svet večného dňa, postupný úpadok schopností maliara a vzostup nenávisti rasy voči vonkajšiemu svetu, ktorý ich zapudil.
Ako nakoniec, k svojej najväčšej hrôze, hlavný hrdina zisťuje, táto rasa plazov stále v akejsi bližšie nešpecifikovateľnej forme žije v nekonečných podzemných jaskyniach plných večného svetla pod Mestom bez mena. A nie ľudia ale oni vytvorili všetko to, čo doteraz tak obdivoval...
Súvislosti
Poviedka obsahuje prvú zmienku o Abdulovi Alhazredovi, fiktívnom okultnom autorovi, ktorý sa neskôr spomína vo väčšine príbehov H. P. Lovecrafta v rámci „Mýtu Cthulhu“ („Pes“ (1922), „Festival“ (1923), „Volanie Cthulhu“ (1926), „Prípad Charlesa Dextera Warda“ (1927), „Horor v Dunwichi“ (1928), „Šepot v temnote“ (1930) „V horách šialenstva“ (1931), „Sny v čarodejníckom dome“ (1932), „Vec na prahu“ (1933) a „Tieň mimo čas“ (1934).