cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Doprava v Bratislave
Železničná doprava
Bratislava-Nové Mesto by sa v budúcnosti mohlo stať druhou hlavnou stanicou (najmä pre regionálne vlaky), ktoré sem už teraz zachádzajú pravidelne zo Senca aj Trnavy, nakoľko Hlavná stanica je už preplnená.
V Bratislave sa nachádzajú tri relatívne moderné železničné stanice, a to Bratislava-Nové Mesto, Bratislava predmestie a Bratislava-Petržalka. Hlavná stanica na svoju rekonštrukciu čaká už dlho. Železničná zastávka Bratislava-Železná studienka sa nachádza v blízkosti rovnomennej lokality. Železničná zastávka Devínske jazero sa tiež nachádza v blízkosti rovnomennej lokality. Ďalšie železničné stanice a zastávky sa nachádzajú v jednotlivých mestských častiach: v Rači, Rusovciach, Devínskej Novej Vsi, Lamači, Vajnoroch, Podunajských Biskupiciach a zastávka vo Vrakuni.
Všetky železničné stanice majú tvar názvu nasledovný: Bratislava-[názov stanice], až na tieto výnimky: Bratislava hlavná stanica a Bratislava predmestie + stanice z posledného rozšírenia Bratislavy: Devínska Nová Ves, Rusovce, Podunajské Biskupice a zastávka Devínske jazero (nemajú v názve časť „Bratislava-".
V meste sa plánuje postaviť niekoľko nových zastávok, ktoré zabezpečia väčšiu možnosť využitia železničnej dopravy v rámci mesta. Už v súčasnosti sú všetky vlaky kategórií Osobný vlak a Regionálny expres na území mesta integrované s MHD vrámci IDS BK, pozri Železničná doprava v Bratislave.
Osobnú vlakovú dopravu v Bratislave prevádzkuje na všetkých tratiach okrem ŽSR 131 (Bratislava hl.st. – Komárno – Komárom (MÁV)) dopravca Železničná spoločnosť Slovensko, a.s. (všetky kategórie osobnej vlakovej dopravy) na objednávku Ministerstva dopravy, výstavby, regionálneho rozvoja, pôšt a telekomunikácií Slovenskej republiky, na trati ŽSR 131 (Bratislava hl.st. – Komárno – Komárom (MÁV)) prevádzkuje dopravu vysúťažený dopravca RegioJet, a.s. (kategórie Osobný vlak a Regionálny expres), taktiež na objednávku Ministerstva dopravy, výstavby, regionálneho rozvoja, pôšt a telekomunikácií Slovenskej republiky. Nedotovanú dopravu prevádzkuje Železničná spoločnosť Slovensko, a.s. (kategória InterCity) a RegioJet, a.s. (kategória EuroCity).
Systém koľajovej dopravy v Bratislave v období 1914 – 1945 dopĺňal aj hybrid električky a vlaku nazývaný „Električka Bratislava – Viedeň“.
Letecká doprava
náhľad|Pohľad na [[Letisko Milana Rastislava Štefánika z lietadla]]
Michail Afanasievič Bulgakov
Michail Afanasievič Bulgakov (* 15. máj 1891, Kyjev – † 10. marec 1940, Moskva) bol ruský spisovateľ, narodený vo vtedajšej Kyjevskej gubernii (dnes súčasť Ukrajiny), od roku 1921 žil v Moskve. Patrí k najväčším satirikom a cynikom ruskej literatúry.
Doprava v Bratislave
Lodná doprava
náhľad|Twin City Liner Bratislava sa nachádza na významnej dunajskej trase medzi Viedňou a Budapešťou. Najdôležitejšou destináciou pri osobnej lodnej doprave z Bratislavy je Viedeň, najdôležitejšou linkou je Twin City Liner, ktorá premáva od 1. júna 2006 práve medzi týmito dvoma metropolami. Jazda touto linkou trvá 75 minút. Okrem toho existuje množstvo iných lodných liniek, medzi najpopulárnejšie patrí linka z Bratislavy na Devín. Osobný prístav je vybudovaný na Vajanského nábreží v blízkosti električkovej trate a námestí Ľudovíta Štúra a Šafárikovom námestí.
Michail Afanasievič Bulgakov
Život
Michail Bulgakov bol synom profesora na teologickej fakulte v Kyjeve, skončil štúdium medicíny. Od 1916 do 1919 pracoval ako lekár. V roku 1913 sa oženil s Tatjanou Nikolajevnou Lappovou. Žurnalisticky a literárne začal pracovať od roku 1917. V roku 1919 skončil s prácou lekára, venoval sa dramatickej a literárnej tvorbe. Na jeseň 1921 sa odsťahoval do Moskvy. Tu žil a pracoval do svojej smrti. 10. marca 1940 zomrel Michail Bulgakov na nefrosklerózu.
Doprava v Bratislave
Lodná doprava
Združenie obcí Šamorín, Hamuliakovo, Vojka nad Dunajom, Kyselica a mestskej časti Bratislavy Čunovo pod názvom Pro Danubia lobuje za integrovanie lodnej dopravy po Dunaji do IDS BK. Plán by sa týkal obcí s celkovo 70 000 obyvateľmi. Lode by premávali každých 15 minút v špičke a každú hodinu mimo špičky. Navrhované sú dve trasy: Šamorín – Bratislava centrum a spať a Devín – Bratislava centrum a spať. Problémom je vyššia vzdialenosť niektorých prístavísk od obcí. náhľad|Prístav v noci Pre nákladnú lodnú dopravu je na Dunaji vybudovaný medzinárodný prístav v Ružinove.
Cyklistická doprava
Podiel cyklistickej dopravy napriek rovinatému terénu na väčšine zastavaného územia neprevyšuje 1%. Mestom prechádzajú medzinárodné cyklotrasy Dunajská cyklistická cesta (EuroVelo 6) a Cesta železnej opony (EuroVelo 13), vnútromestská sieť cyklotrás však nie je dostatočne dobudovaná. V roku 2012 sa otvoril cyklomost v Devínskej Novej Vsi, ktorý spája rakúsky zámok Schloss Hof s bratislavskou mestskou časťou Devínska Nová Ves. V Bratislave od roku 2018 funguje aj systém zdieľaných bicyklov Slovnaft BAjk, ktorý nahradil neúspešný pokus o vybudovanie takéhoto systému WhiteBikes.
Michail Afanasievič Bulgakov
Literárny význam
Bulgakove roztrpčeno-groteskné zobrazenie všedného života v mladom Sovietskom zväze má fantastické a absurdné črty – v ruskej literatúre od Gogoľa typický spôsob spoločenskej kritiky. Mnohé jeho diela mu stalinistická cenzúra nedovolila uverejniť, boli uverejnené až roky po jeho smrti. Psie srdce vzniklo v roku 1925, bolo vytlačené v Sovietskom zväze až v roku 1987.
Doprava v Bratislave
Mestská hromadná doprava
Mestskú hromadnú dopravu (MHD) zabezpečuje Dopravný podnik Bratislava, a. s. pomocou električiek, trolejbusov a autobusov (aj elektrobusov). Nosným systémom mestskej hromadnej dopravy je aktuálne električka.
V roku 1989 sa v Petržalke fyzicky začala (už desaťročia aj v oficiálnom územnom pláne Petržalky obsiahnutá) výstavba klasického metra, tá však bola po Nežnej revolúcii zastavená. Ostali iba vyhĺbené jamy a rozostavaná vozovňa metra v Janíkovom Dvore.
Michail Afanasievič Bulgakov
Literárny význam
Jeho najznámejšie a na celom svete slávne dielo je Majster a Margaréta, satiricko-groteskné spracovanie faustovského motívu, cesta cez mnohé časové epochy. Dielo bolo prvýkrát vytlačené v roku 1966/67 na pokračovanie v skrátenej forme v literárnom časopise Moskva – skoro 30 rokov po smrti autora. Mnohí znalci pokladajú túto knihu za najlepšie dielo ruskej literatúry v 20. storočí. Jedna zo základných myšlienok je „Rukopisy nehoria“.
Niektoré jeho diela boli nafilmované napr. „Biela Garda“ a „Ivan Vasiľjevič mení zamestnanie“.
Doprava v Bratislave
Mestská hromadná doprava
Električky v Bratislave majú rozchod koľají, napájané sú jednosmerným prúdom o napätí 600 V (pôvodne 550 V). Už od začatia prevádzky v roku 1895 električky jazdili na elektrickej trakcii, parné ani konské električky v Bratislave nejazdili. Patria medzi najstaršie elektrické mestské železnice, ktorých prevádzka sa zachovala dodnes.
Iné projekty
.
Andrej Ivanovič Jeriomenko
Andrej Ivanovič Jeriomenko (* 14. október 1892 – † 19. november 1970) bol sovietsky vojvodca, účastník druhej svetovej vojny, maršal Sovietskeho zväzu (1955). Hrdina Sovietskeho zväzu (1944).
Druhá svetová vojna
Ako veliteľ 6. jazdeckého zboru sa podieľal na sovietskom vpáde do Poľska. V júni 1940 bol povýšený do hodnosti generálporučíka a poverený vedením 3. mechanizovaného zboru v Bielorusku. V období prepadnutia Sovietskeho zväzu v júni 1941 velil 1. armáde na Ďalekom východe. Bol však čoskoro prevelený na západ, kde 28. júna 1941 prebral dôležitý post veliteľa Západného frontu po generálovi D. G. Pavlovovi. Frontu však velil iba krátko do 4. júla, kedy ho vystriedal S. K. Timošenko. Slúžil však ďalej ako zástupca veliteľa frontu. Jednotky tohto frontu sa však v priebehu pohraničných bojov Nemcom podarilo zničiť. Jeriomenko bol považovaný za vynikajúceho taktika, ktorý ako jeden z mála sovietskych veliteľov v tej dobe chápal význam letectva aj tankových zväzov. Pri ústupových bojoch z Bieloruska cez Vitebsk k Smolensku koordinoval súčinnosť viacerých armád. 14. augusta 1941 bol poverený velením Brianského frontu, ktorý čelil útokom 2. tankovej skupiny generálplukovníka Guderiana. Počas nemeckého útoku na Moskvu sa jeho jednotky dostali do obkľúčenia pri Viazme. Nemecký útok bol natoľko nečakaný, že sa čelná nemecká útočná skupina prebila až do Brianska, kde ohrozila priamo Jeriomenkov štáb. Jeriomenko osobne viedol útok proti nemeckým jednotkám, zatiaľ čo bol zvyšok štábu evakuovaný. Ostatní príslušníci štábu však podali veliteľstvu správu o jeho smrti, takže za veliteľa frontu bol vymenovaný veliteľ 50. armády M.P. Petrov. Jednotky frontu (3., 13. a 50. armáda) sa začali prebíjať z obkľúčenia. Jeriomenko bol pri ústupe 13. októbra ťažko ranený. Velenie však preňho zvlášť vyslalo lietadlo, ktorým bol evakuovaný.
V apríli 1943, bol povýšený do hodnosti armádneho generála a poverený vedením Kalininského frontu. Neskôr v októbri a novembri 1943 viedol 1. pobaltský front pri útokoch na Smolensk. Následne bol vo februári 1944 presunutý na južnú časť frontu kde viedol samostatnú prímorskú armádu, ktorej cieľom bolo preniknúť z východu na polostrov Krym. Spoločne s 4. ukrajinským frontom F. I. Tolbuchina vykonal krymskú operáciu, počas ktorej boli zničené alebo vytlačené nemecké sily z polostrova. V lete 1944 bol poverený vedením 2. pobaltského frontu, ktorý sa zo severu podieľal na krytí bieloruskej ofenzívy. Za úspešné vedenie bojových operácii bol vyznamenaný titulom Hrdina Sovietskeho zväzu. Neskôr sa jeho front podieľal na pobaltskej operácii, rozhodujúci úspech však priniesli útoky jeho suseda 1. pobaltského frontu pod vedením I. Ch. Bagramjana.
V marci 1945 bol prevelený k 4. ukrajinskému frontu, ktorý bojoval na poľskom a česko-slovenskom území. Viedol moravsko-ostravskú operáciu, podieľal sa na oslobodzovaní severného Slovenska a Moravy.
Povojnové obdobie
Po vojne velil Jeriomenko postupne Karpatskému, Západosibírskemu a Severokaukazskému vojenskému okruhu. Maršalom Sovietskeho zväzu sa stal 11. marca 1955. Po roku 1958 slúžil ako inšpektor Ministerstva obrany. Zomrel 19. novembra 1970 v Moskve. Urna s jeho popolom sa nachádza na pohrebisku pri Kremeľskej stene na Červenom námestí v Moskve.
Do What U Want
“Do What U Want” je druhý oficiálny singel americkej speváčky Lady Gaga z jej tretieho štúdiového albumu ARTPOP. Vyšiel 21. októbra 2013, pôvodne ako promo singel. V piesni hosťuje známy R&B spevák R. Kelly. Na piesni sa autorsky aj producentsky podieľala Gaga v spolupráci s DJ White Shadow. Autorsky sa ďalej podieľal aj hosť v piesni R. Kelly, Martin Bresso a William Grigahcine. Po pár hodinách od vydania sa singel dostal na prvé miesta na iTunes v 83 krajinách sveta, čo je nový rekord. Po úspešnosti vystúpenie v The Voice s Christinou Aguilera vytvoril DJ White Shadow verziu piesne s Gagou a Christinou.
O piesni
Pôvodne singel vyšiel iba ako promo singel k albumu, ale kvôli jeho obrovskému úspechu sa Gaga rozhodla z neho urobiť druhý oficiálny singel namiesto pôvodne plánovanej skladby Venus. Text piesne je o kritike voči speváčke a dáva ňou najavo, že je jej to jedno a ľudia si môžu hovoriť čo chcú. Singel začal vznikať v čase, keď Gaga vystupovala na Európskej časti jej turné Born This Way Ball. Singel mal veľký úspech ako u fanúšikov, tak u kritikov. Niektorí aj písali, že jej vokály v piesni znie ako vokály Tiny Turner a Christiny Aguilera. Obsahuje prvky 80. rokov s modernými beatmi.
Videoklip
Hudobné video natáčal na začiatku novembra Terry Richardson a kvôli dodnes nie celkom jasným okolnostiam nebolo nikdy vydané. 19. júna 2014 portál TMZ zverejnil niekoľko záberov z videoklipu.
Živé vystúpenia
Prvýkrát singel predviedla 27. októbra 2013 v britskom X-Factore spolu s propagačným singlom albumu Venus. 8. novembra 2013 sa vysielala epizóda britskej relácie The Graham Norton Show, kde Gaga opäť vystúpila s Do What U Want a Venus. Singel Gaga prvýkrát v USA predstavila na ArtRave, teda jej vystúpení na oslavu albumu. Spoločne s R. Kelly ho predviedli aj 16. novembra 2013 v programe Saturday Night Life a potom 24. novembra na odovzdávaní cien American Music Awards. Singel predviedla aj v Londýne na vianočnom koncerte Jingle Bell Ball. Spolu s Christinou Aguilera tento singel predviedli v americkej hudobnej súťaži The Voice.
Ma Baker
„Ma Baker“ je skladba nemeckej skupiny Boney M., ktorá bola vydaná ako singel v roku 1977. Vydaná bola ako prvý singel z ich druhého štúdiového albumu Love for Sale. V Nemecku sa stal tretím singlom v poradí na 1. mieste v nemeckom rebríčku Media Control Charts. Zároveň bol aj najúspešnejším singlom v britskom rebríčku UK Singles Chart, kde obsadil 2. miesto (tu ho predbehla iba Donna Summer so skladbou „I Feel Love“). V USA tento singel nebol úspešný, dosiahol iba 96. miesto.
Skladba
Asistent producenta skupiny Boney M., Franka Fariana, Hans-Jörg Mayer prerobil do disko verzie námet tejto skladby z tuniskej folklórnej piesni „Sidi Mansour“, ktorú objavil počas dovolenky v tejto krajine.
Skladba je aranžovaná do osvedčenej štruktúry, ktorá bola použitá na ich prelomovom hite „Daddy Cool“, teda tie isté chytľavé perkusie, striedanie odpovedí vokálmi na frázovaný text, hovorená stredná časť.
Skladba je uvedená výkrikom: „Freeze, I’m Ma Baker, put your hands in the air! Gimme all your money“ („Nehýbte sa, som mama Bakerová, zdvihnite ruky hore! Dajte mi všetky vaše peniaze“).
I keď to nie je nikde oficiálne uvedené, hlas patril Linde Blakeovej, manželke amerického priateľa producenta Franka Fariana, Billa Swishera, ktorý v tom čase slúžil v Nemecku. Bill Swisher nahovoril aj prostrednú časť piesne, ktorá oznamuje správu z vývesky FBI. Neskôr bol hlas tohto američana použitý aj v ďalších nahrávkach skupiny Boney M., ako sú „Rasputin“ a „El Lute“.
V roku 1988 Frank Farian nahral novú verziu tejto piesne pre skupinu Milli Vanilli. Verzia pre Boney M. bola tiež prerobená v tom istom roku a ďalší remix vyšla znovu v roku 1998. Coververzie skladby boli mnohokrát nahrané rôznymi umelcami v priebehu desaťročí.
1993 Remix
Po remixe skladby „Brown Girl in the Ring“, vytvoril Frank Farian remix skladby „Ma Baker“ v lete roku 1993. Stal sa všal len priemerným klubovým hitom a nedostal sa do európskeho rebríčka European Hot 100 Singles.
1998 Remix
Koncom roku 1998 vytvoril nemecký DJský tím Sash! remix skladby „Ma Baker“, ktorý bol vydaný ako 12" singel. V Spojenom kráľovstve tento remix obsadil 22. miesto, vo Fínsku 6. miesto a vo Švédsku 10. miesto.
EU 12"
Side A Side B Side C Side D
Jan Kubelík
Jan Evangelista Kubelík (* 5. júl 1880, Michle - † 5. december 1940, Praha) bol významný český huslista a skladateľ.
Život
Narodil sa v Michli ako syn krajčíra. Na konzervatórium bol prijatý Otakarom Ševčíkom skôr, ako to dovoľoval školský poriadok. Jeho profesor na ňom aplikoval svoju novú metódu a za šesť rokov z neho urobil dokonalého umelca. Pri absolventskom koncerte v roku 1898 v Prahe vyvolala úžas jeho interpretácia Paganiniho husľového koncertu G dur. Po koncertoch vo Viedni o ňom hudobní kritici písali, že by ho v stredoveku „upálili ako čarodejníka“.
Svet mu "ležal pri nohách"
Kubelík postupne navštívil mnohé európske mestá. V Anglicku ho prijala kráľovná Viktória, v Rumunsku dostal najvyšší rad od kráľovnej Carmen Sylvy, v Ríme bol hosťom kráľovskej rodiny a pápež Lev XIII. mu prepožičal vyznamenanie Gregora Veľkého. Londýnska Filharmonická spoločnosť ho menovala za čestného člena, rodisko Paganiniho Janov mu udelilo zlatú medailu. Podobných vyznamenaní prijal mnoho.
Vo svojich dvadsiatich dvoch rokoch zatienil všetkých žijúcich huslistov vrátane Kreislera, Sarasateho, Hubaya, Wilhelmja, Joachima aj krajana Ondříčka. Ovládal brilantnú techniku, svoju hru dokázal stupňovať až k démonickosti. Vzdušnosť a ľahkosť výrazu dosahoval váhou silno napnutého sláčika. Hral na svetoznámych Stradivariho husliach „Emperor“ z roku 1715, ktorých cenu nie je možné peniazmi vyjadriť.
V roku 1901 sa vydal do USA, kde absolvoval 78 koncertov s klavírnym sprievodom svetoznámeho operetného skladateľa českého pôvodu Rudolfa Frimla. Jeho vystúpenia vraj vyvolávali „besnenie“, jeho hra bola „plná diabolských prekážok“. Jeho vianočný koncert v San Franciscu na námestí počúvalo 100 tisíc poslucháčov. Z obrovských honorárov si v roku 1904 kúpil zámok Býchory pri Kolíne, kde si vytvoril domov s pôvabnou kontesou Marianou Csáky-Széllovou. Mali spolu osem detí. Ameriku navštívil desaťkrát. Skvelé úspechy však dosiahol aj v Argentíne, Uruguaji, Čile a Brazílii. Hral niekoľkokrát aj v Austrálii, na Novom Zélande absolvoval 40 koncertov, koncertoval v Turecku, Palestíne, Indii, Číne, Japonsku, na Filipínach, Ceylóne, hral vo všetkých štátoch severnej Afriky atď. Neskôr, v roku 1928, ako prvý český umelec vôbec koncertoval aj v sovietskom Rusku.
Ďalšie sídlo si Kubelík zriadil v Orlovom, na Slovensku, potom kúpil vilu v Opatii blízko mora, kam sa rád vracal z koncertných ciest. Zakúpenie zámku Rotenturm v rakúskej obci Rotenturm an der Pinka v roku 1930 ho priviedlo do finančnej katastrofy. Prišiel o všetok majetok. Znovu bojoval o priazeň sveta, ale doba romantického uctievania virtuózov už bola preč.
Domov
Celý život neúnavne propagoval českú hudbu a pomáhal českým umelcom - nielen váhou svojej autority, ale značné príjmy mu dovoľovali poskytovať aj finančnú podporu dokonca takému telesu, akým bola Česká filharmónia.
Svojim postojom a vynikajúcim majstrovstvom sa stal Kubelík vzorom ďalším generáciám českých hudobných umelcov.
Domov sa vrátil natrvalo v roku 1938. Počas okupácie pripravil s Českou filharmóniou desať koncertov s päťdesiatimi dielami svetovej hudby, ktoré hral naspamäť, na dôkaz svojho nestarnúceho umenia. 11. mája 1940 mal koncert v sále sokolovne v Neveklove, v milovanom kraji svojich predkov. Ten, ktorý precestoval najväčšie a najslávnejšie sály celého sveta, nevedel, že je toto jeho verejné vystúpenie už posledné. Zomrel po operácii rakoviny pečene. Miestom jeho posledného odpočinku sa stal Slavín na Vyšehradskom cintoríne.
V rodinnej tradícii pokračoval slávny dirigent a skladateľ - prvý syn Jána, ktorý sa narodil po šiestich dcérach - Rafael Kubelík.
Dielo
Prvá svetová vojna ho pripútala k domovu. Čas bez náročných ciest využil na skladateľskú činnosť. Štýlovo vyrastajú jeho skladby z tradičného romantického a postromantického zázemia. V popredí stojí 6 husľových koncertov z rokov 1916 až 1924. Kompozične najzávažnejším dielom je Symfónia a mol komponovaná v roku 1937 za pobytu v Spojených štátoch. Okrem toho skomponoval veľa drobných skladieb (Tanec oktáv, Burleska, Nokturno, Pierrette, Tenerezza, Stará pieseň ai.), v ktorých často uplatnil virtuózne prvky. K mnohým koncertom veľkých majstrov si vytvoril vlastné kadencie. Niektoré úpravy skladieb iných autorov - Fibichovej Poémy, Dvořákovej Humoresky - spopulárneli.
Iné projekty
.
Tinchy Stryder
Tinchy Stryder (vlastným menom Kwasi Danquah, * 14. september 1986, Ghana), viac známy pod svojimi pseudonymami Tinchy Stryder a Star In The Hood, je ghansko-britský rapper, A&R a obchodník. Je spoluzakladateľom a spolumajiteľom nezávislého britského vydavateľstva Takeover Roc Nation.
Tinchy Stryder sa stal populárnym hlavne vďaka singlu „Take Me Back“, ktorý dosiahol 3. miesto v rebríčku UK Singles Chart v januári 2009. Neskôr vydal singel „Number 1“ (v spolupráci s N-Dubz), ktorý vstúpil do britskej hitparády na 1. miesto dňa 26. apríla 2009. Stryder potom vydal singel „Never Leave You“ (spoločne s Amelle Berrebah z dievčenskej skupiny Sugababes), ktorý sa stal 9. augusta 2009 jeho druhým singlom na 1. mieste v Spojenom kráľovstve.
Agrios
Agrios môže byť v gréckej mytológii:
Boss extraliga 2001/2002
Boss extraliga 2001/2002 bola deviatou sezónou hokejovej extraligy. Víťazom sa stalo družstvo HC Slovan Bratislava, ktoré porazilo vo finále družstvo HKm Zvolen 4:2 na zápasy v sérii hranej na 4. víťazné zápasy. Vypadlo družstvo MHC Nitra, ktoré sa neudržalo v súťaži v baráži s družstvom HK Spišská Nová Ves.
Oskar Šághy
Oskar Šághy (* 23. apríl 1935) bol slovenský kameraman. Zomrel 12. mája 2018.
Zoznam piesní Karla Zicha
Toto je zoznam písní, ktorého interpretom je spevák a skladateľ Karel Zich.
Zoznam
poz.: Názov piesne (pôvodný názov prevzatej piesne) - duet - (autor hudby/autor textu piesne)
Pomiaslo
Pomiaslo je potok na Strednom Pohroní, v centrálnej časti okresu Zvolen. Je to ľavostranný prítok Slatiny, meria 8,4 km a je tokom IV. rádu.
Pramení v Javorí na severovýchodnom úpätí Lomného (907,6 m n. m.) v nadmorskej výške približne 660 m n. m., pri osade Kráľová. Od prameňa tečie na krátkom úseku sprvu na severovýchod cez spomenutú osadu, následne sa stáča a pokračuje na sever. Ďalej mení smer toku na severozápad, štyrikrát sa výraznejšie esovito stáča a preteká zalesneným územím. Na dolnom toku tečie najprv smerom na sever, potom sa oblúkom stáča na severovýchod a preteká intravilánom mesta Zvolen, mestskou časťou Môťová. Napokon podteká cestu I. triedy č. 16 a severne od Môťovej, na území mesta, sa v nadmorskej výške cca 312 m n. m. vlieva do Slatiny. Nepriberá žiadne významnejšie prítoky.
Weimar
Weimar je mesto v nemeckom Durínsku na rieke Ilm. Leží od mesta Erfurt. Má asi 64 000 obyvateľov. Mesto je známe aj manufaktúrnou výrobou porcelánu. Od roku 1998 je historická časť Weimaru zapísaná na zozname svetového dedičstva UNESCO.
História
Na prelome 18. a 19. storočia sa stal Weimar centrom nemeckého spoločenského a duchovného života. Bolo to vďaka súčasnému pôsobeniu Goetheho a Schillera na vojvodskom dvore. Vo Weimare bola vyhlásená Weimarská republika. Pred a počas druhej svetovej vojny bolo mesto baštou NSDAP, v blízkosti mesta bol vybudovaný koncentračný tábor Buchenwald.
Čmelíkova ulica
Čmelíkova ulica je ulica v Bratislave, v mestskej časti Ružinov. Nachádza sa v miestnej časti Pošeň.
Opis
Ulica je situovaná v smere sever-juh. Na severnom konci ústi do Ružinovskej ulice. Križuje Exnárovu ulicu. Na západnej strane do nej ústi Šándorova ulica. Na južnom konci slepo končí pri areáli Gymnázia Ivana Horvátha.
Ulica je prejazdná po celej dĺžke. Východnú stranu ulice po celej jej dĺžke lemuje jediný panelový bytový dom z druhej polovice 60. rokov 20. storočia.
Pôvod názvu
Je pomenovaná podľa juhoslovanského partizána slovenského pôvodu Jána Čmelíka (1905 – 1942), národného hrdinu Juhoslávie. Na jeho pamiatku je na severnom štíte panelového obytného domu na križovatke s Exnárovou ulicou (Exnárova 47 – 49) umiestnený malý pamätník, ktorý je viditeľný pri príjazde od Ružinovskej ulice.
Dáša Cortésová
Životopis
Narodila sa ako prvé dieťa otcovi Rudolfovi a matke Dagmar. V sedemnástich rokoch vystupovala spolu s otcom v silvestrovskom programe Československej televízie. Po maturite krátky čas pracovala v Československej televízii, neskôr s otcom vystupovala v ZSSR a v Mongolsku. Na jednom z koncertných vystúpení po ZSSR s nimi okrem iných vystupovali aj Milan Chladil, slovenská speváčka Gabriela Hermélyová, ako aj Ljuba Hermanová.
V roku 1965 sa zoznámila s Václavom Rezkom, ktorý sa stal jej druhým manželom. Spolu vytvorili komickú dvojicu Duo Ric (Rezek a Cortésová) s ktorou vystupovali a vystupujú v Poľsku, Nemecku (vystupovali aj v NDR, SRN), Francúzsku, Rakúsku a vo Švajčiarsku. S otcom naspievala niekoľko duet pre Československú televíziu.
Erik Weissmann
Reprezentácia
V slovenskej reprezentácii odohral 7 zápasov, strelil 3 góly.
(štatistické údaje sú z 19. novembra 2007)
Plandry
Plandry sú obec v Česku v okrese Jihlava v kraji Vysočina. 1. januára 2012 tu žilo 192 obyvateľov, z toho 99 mužov a 93 žien, pričom priemerný vek v obci bol 37,6 roka (muži 35,8 roka, ženy 39,6 roka).
My Winter Storm
My Winter Storm je druhý sólo album fínskej rockovej speváčky - Tarje Turunen. Album bol vydalo vydavateľsto Universal music vo Fínsku 19. novembra 2007, v Južnej Amerike 2. januára 2008 a v Severnej Amerike 26. februára 2008; vo Veľkej Británii bola vydaná špeciálna verzia limitovaná na 300 kusov. Album je tiež k dispozícii v limitovanej edícii digipack 2-disk s DVD. Oba single a albumy sú produkované Danielom Presleym.
Album bol nahrávaný s rôznymi slávnymi umelcami, vrátene violončelistu Martina Tillmana, gitaristu Kika Loureira a skladateľa Jamesa Dooleyho. Album obsahuje niekoľko hudobných štýlov, vrátane alternatívneho rocku, symfonického metalu, popu a folku. Nahrávalo sa v ôsmich štúdiách - Fínsko, Brazília, Írsko, USA, Španielsko, Švajčiarsko, Nemecko a Česko. Podľa Tarjy, niektoré texty boli založené na knihe Alchymista od brazílskeho spisovateľa Paula Coelho, napríklad piesne „Oasis“ a „The Reign“. Pieseň „My Little Phoenix“ bola napísaná podľa filmu z roku 2002 The Ring od Gore Verbinskeho.
Album My Winter Storm je platinový vo Fínsku, získal dva zlaté disky v Rusku, taktiež získal zlatú platňu v Maďarsku a prvú zlatú platňu v celej svojej profesionálnej kariére v Česku.
Svetové turné
Na predstavenie albumu My Winter storm, Tarja zorganizovala turné Storm World Tour, bolo to Tarjine prvé svetové turné po odchode z Nightwishu v 2005. Turné bolo rozdelné na sedem častí: v prvej časti Tarja zrealizovala 10 koncertov po Európe medzi novembrom a decembrom 2007. V roku 2008 hrala v Južnej Amerike a na konci roka opäť v Európe. Debutovala v mnohým krajinách - Luxembursko, Srbsko, Izrael, Ukrajina, Bulharsko a Bielorusko.
V roku 2009 Tarja zrealizovala turné po Severnej Amerike, hrala v Spojených štátoch a v Kanade. Po koncertoch v Južnej Amerike, debutovala vo Venezuele. V poslednom úseku Tarja hrala prvýkrát vo svojej kariére v Turecku a Chorvátsku. Dokončila turné v Londýne 19. októbra 2009.
Členovia kapely
Členovia kapely, ktorí ju sprevádzali na jej turné od 25. novembra v Columbia Club v Berlíne do 20. decembra v Electric Ballroom v Londýne boli:
Vincent Rosinec
Vincent Rosinec (* 6. máj 1928, Višňové – † 19. marec 2011, Bratislava) bol slovenský kameraman, režisér dokumentárnych filmov a fotograf. Počas svojho života získal niekoľko významných filmových ocenení a ako kameraman pracoval na viacerých významných dielach slovenskej kinematografie.
Vincenta Rosinca môžeme pokojne označiť za jedného z najvýznamnejších kameramanov slovenskej kinematografie. V 60. rokoch sa podieľal na niekoľkých vynikajúcich dielach českej i slovenskej novej vlny a počas normalizácie pracoval ako kameraman na viacerých komerčne úspešných a dodnes hrávaných tituloch.
Začiatky vo filmovej tvorbe
Ako vyštudovaný fotograf sa spočiatku neživil nakrúcaním, avšak k filmu mal aj napriek tomu veľmi blízko. O tomto období hovorí Rosinec nasledovné: ''„Veľa som čítaval časopis Náš film a musím povedať, že ma to chytilo. Náhodou chodieval do Trenčianskych Teplíc riaditeľ filmovej distribúcie. Bol veľký fotografický fanúšik. Snažil som sa mu vychádzať v ústrety. Keď večer za mnou prišiel s nafotografovaným filmom, ráno už mal vyvolané obrázky. Požiadal som ho, či by mi nepomohol nájsť miesto pri filme. Po mesiaci som dostal list, aby som sa dostavil na skúšky do budovy Tatra banky.“'' Od roku 1948 tak začal pracovať v Štúdiu hraných filmov ako reklamný fotograf. Jeho prvou prácou bola tvorba fotosiek k dokumentárnemu filmu režiséra Vladimíra Bahnu Oceľová cesta z roku 1949.
Od roku 1950 sa však už rozhodol podieľať aj na samotnej výrobe filmov. V tomto období bola, kvôli absencii filmových škôl, zaužívaná prax, že začínajúci kameramani najskôr museli prejsť celou radou rôznych kameramanských profesií. Až po niekoľkých rokoch sa tak mohli dostať k pozícii hlavného kameramana v celovečernom hranom filme. Rosincove začiatky vo filmovej výrobe sú spojené s jeho neskorším vzorom Karolom Krškom. Vo viacerých rozhovoroch ho spomína ako svojho učiteľa a neskôr aj svoju snahu, „aby sa z filmov nevytratil kameramanský pohľad, ktorý nám tu zanechal Karol Plicka či neskôr Karol Krška.“  Pod ním pracoval, spočiatku len ako rádový člen štábu (na portáli Slovenského filmového ústavu SK Cinema bol označený ako „spolupracovník“), na ideológiou výrazne ovplyvnených filmoch  Priehrada (1950) a Boj sa skončí zajtra (1950) a neskôr aj ako asistent kamery na filmoch Rodná zem (1953) a Štvorylka (1955) alebo v pozícii druhého kameramana na filme V hodine dvanástej (1958). S Karolom Krškom v neposlednom rade spolupracoval aj na dokumentárnych filmoch Prečo ona? (1954) a Banská Štiavnica (1954). Spomedzi jeho filmografie z 50. rokov stojí rozhodne za vyzdvihnutie ešte pozícia asistenta kamery vo výbornej Solanovej satire Čert nespí (1956) a divácky dodnes obľúbenej komédii s Jozefom Kronerom Statočný zlodej (1958).
Už ako hlavný kameraman
Jeho prvými samostatnými kameramanskými skúsenosťami boli práce na filmoch Dmitrija Plichtu, a to konkrétne na krátkom hranom filme Janko, mydlo a voda (1957) a tiež na krátkom dokumentárnom filme Horské slnko (1958). Následne nakrútil s Andrejom Lettrichom v roku 1960 stredometrážny film Strieborný favorit a potom už prišlo obdobie, kedy v pozícii hlavného kameramana participoval na veľkých projektoch. Tým prvým boli Pokorené rieky (1961) v réžii Františka Žáčka, ktoré ešte spracovávali ideologicky nekonfliktnú tému pomerne schematickým spôsobom. Už tu však bolo možné badať Rosincove zaujatie krajinou a vytváranie podmanivých kompozícií. Hneď jeho druhý celovečerný film Havrania cesta (1962) patrí medzi trojicu filmov (spoločne s Uhrovým Slnkom v sieti a Solanovou snímkou Boxer a smrť), ktoré výrazným spôsobom ovplyvnili slovenskú tvorbu nasledujúcich rokov a „previedli“  kinematografiu z obdobia schematizmu smerom ku novovlnným filmom. Následne nakrútil viacero snímok, ktoré sa zapísali do „zlatého fondu slovenskej kinematografie“. Prvým z nich je Grečnerov Každý týždeň sedem dní (1964), kde Rosincova kamera účinne dotvára súdobú atmosféru Bratislavy a vysokoškolského spôsobu života. Zároveň sa vo filme azda najviac v celej svojej kariére priblížil k svojmu pôvodnému povolaniu, keďže v ňom často využíva stop motion zábery. V roku 1965 sa podieľal hneď na dvoch veľkých filmoch a to na Solanovom Kým sa skončí táto noc a Barabášových Zvonoch pre bosých. Kým v prvom filme jeho kamera inovatívne skúmala priestory jedného klubu v priebehu niekoľkých hodín, v tom druhom sa opája malebnými snežnými krajinkami.
Aj v druhej polovici 60. rokov participoval na viacerých zaujímavých projektoch, ako Jeden deň pre starú paniu (1966) v réžii Martina Hollého, Koliesko (1966), za ktoré získal cenu Igric a predovšetkým Drak sa vracia (1967), v ktorom sa nielenže najviac prejavil Rosincov cit pre snímanie krajiny, ale aj využívanie zaujímavých formálnych prostriedkov v podobe kruhových jázd či fascinujúcich detailov. V prednormalizačnom období ešte rozhodne treba spomenúť experimentálny, stredometrážny televízny film Vida Horňáka Román o base (1968), zaujímavý medzinárodný experiment Dialóg 20, 40, 60 (1968), kde nasnímal Solanovu poviedku a takisto televízny film Sedem svedkov (1967), kde spolupracoval s rovnakým režisérom.
Pre samotného Rosincovi sú 60. roky,''„obdobím tvorivej spolupráce s takými režisérmi, ako sú Martin Hollý, Edo Grečner, Stano Barabáš, Peter Solan a o to plodnejšej, že nás nespájala len filmárska súdržnosť, ale aj priateľstvo. Najzaujímavejšími kameramanskými výzvami tohto obdobia boli pre mňa Grečnerov Drak sa vracia, Barabášove Zvony pre bosých a Solanov film Kým sa skončí táto noc.“ ''
Obdobie normalizácie
V druhej polovici 70. rokov rozhodne stojí za zmienku spolupráca s Dušanom Trančíkom na Koncerte pre pozostalých (1976), a takisto participácia na Ťapákových filmoch Vianočné oplátky (1977), Pustý dvor (1978), za ktorý získal ocenenie na MTF Zlatá Praha a Krutá ľúbosť z toho istého roku. V spolupráci s ním pokračoval aj v 80. rokoch, kde spolu nakrútili ďalšie štyri hrané film, pričom predovšetkým rozprávky Popolvár najväčší na svete a Plavčík a Vratko patria dodnes do stálej ponuky programov slovenských televízií. O vplyve Martina Ťapáka na svoju tvorbu povedal pre denník SME: ''„Určite nemôžem nespomenúť filmy Martina Ťapáka. Pri ich nakrúcaní som si totiž viac ako kedykoľvek predtým uvedomil, že ťažko môže ktokoľvek tvoriť, pracovať bez bytostného vzťahu ku svojmu rodisku, k svojmu kraju, k ľuďom, k životu.“
Koniec kariéry
V posledných rokoch svojej kameramanskej kariéry sa ešte podieľal na zaujímavom filme o filme Uhol pohľadu (1984) Vlada Balca, kde zaujímavo prepájal dva módy snímania – klasický a pseudodokumentárny. S celovečerným filmom sa rozlúčil prácou na Lettrichovom filme Hody (1987) a s filmom ako takým, televíznou stredometrážnou snímkou Posledné hry (1988). Za svoje diela získal niekoľko ocenení, vrátane Igrica a Zlatej kamery v roku 2003 za celoživotný prínos v oblasti filmového umenia. Naposledy mu Slovenská filmová a televízna akadémia udelila v roku 2008 národnú filmovú cenu Slnko v sieti za celoživotný prínos slovenskej kinematografii i Cenu predsedu NR SR Pavla Pašku za mimoriadny prínos v oblasti filmu. V tom istom roku mu tiež vzdal poctu jeho dlhoročný priateľ Vlado Balco filmom Medzi 4 – 5,6''. Pred kamerou sa posledný krát objavil v roku 2010 v projekte Slovenské kino, v časti Duch v stroji – muži s kinoaparátom'' v réžii Roberta Kirchhoffa.
Kameramanský štýl
Pokiaľ hovoríme o kameramanskom štýle, je treba byť opatrný, pretože každý kameraman by sa mal predovšetkým snažiť prispôsobiť celkovej koncepcii diela, jeho atmosfére a téme či požiadavkám režiséra. Častokrát je tak kameramanov štýl odlišný v súvislosti s typom filmu či režisérom, s ktorým spolupracuje. Vo väčšine prípadov by človek len ťažko spoznal jednotlivého kameramana, ale nájdu sa aj výnimky. Jednou z nich je aj Vincent Rosinec. Ako o Rosincovi hovorí Vlado Balco: „Často som pozeral filmy v televízii a zaujali ma ''zábery, ktoré sa veľmi podobali tomu, čo som videl z okna. Dvíhajúce sa hmly nad kopcami, atmosféry krajiny. Povedal som si, to musel nakrútiť človek, ktorý musel poznať túto krajinu, ktorý musel poznať hory, lebo to bolo sugestívne a veľmi sa to podobalo na to, čo som videl z okna. Počkal som si na koniec filmu, bol som zvedavý, kto to bol. Kameraman bol Vincent Rosinec. Zapamätal som si to meno, režiséra som si nevšímal. A často, keď som zacítil, že to bude tento kameraman, som počkal na koniec filmu, aby som si to potvrdil.“
Sugestívne obrazy krajiny a poetizácia prostredia, to je to, čo charakterizuje kameramanskú tvorbu Vincenta Rosinca. To potvrdzuje aj ďalší klasik slovenskej kinematografie Eduard Grečner: „Dokázal ''to dielom Román o base režiséra Vida Horňáka, ktoré je čistým a vyváženým dielom podľa novely Antona P. Čechova. Tu prekrásne vystihol čaro novely v jej čistej presvietenosti, “vnútornom ligote” charakterov, s obdivuhodným výsledkom technického riešenia snímania kamery. Bol to oslobodzujúci rozchod s dovtedajším zaužívaným spôsobom snímania. V inšpirovanom uvoľnení dokázal, najmä prácou vo svetle, zbaviť fotografiu naturalistickej popisnosti a ťarchy, dodal jej nehy, dokázal ju “prevzdušniť” svetlom, “nadýchnuť” až do lyrickej ľahkosti protikonvenčne použitým spôsobom svetla, pričom si zachoval základné znaky svojej predchádzajúcej tvorby, svoj rukopis obohatil teraz o významné poetické tóny. Práve pre tieto poetizujúce sklony som Vinca Rosinca požiadal o spoluprácu na filme Drak sa vracia, ktorý bol koncipovaný ako balada.. Tu sa kameraman Rosinec plne uplatnil vyslovene ako básnik filmového obrazu, ktorý výrazne prispel k jeho poetike. Baladičnosť zámeru diela svojou kamerou mnohonásobne zvýraznil.“
Svoj vlastný rukopis Vincent Rosinec dokázal do filmu pretaviť vďaka dôslednej príprave. Do detailu poznal scenár i zámer režiséra a už pred filmom mal jasnú predstavu o filme, ktorý vzniká. Vlado Balco dokonca hovorí o istej réžijnej participácii, ktorá azda súvisela aj s Rosincovými vlastnými skúsenosťami s réžiou: „Dalo by sa ''povedať, že akosi nenápadne „kontroloval“ režiséra, stál za kamerou a všetko sledoval. Nerušili ho technické problémy kamery, na to mal svojich asistentov – ostriča, švenkra... Vnímal svetlo, výrez kamery, ktorý si určil, a jej pohyb. Ak niečo niekedy dobre nešlo, ak situácia nebola dobre vymyslená, Vinco bol najpodstatnejší pri jej vyriešení. Vedel posúvať veci dopredu, vedel presne a rýchlo pomenovať problém.“  Niečo podobné potvrdzuje aj Eduard Grečner: „...ako kameraman preukázal vzácnu vlastnosť tvorivého spoluautora filmového diela. V brilantnej podobe toto svoje nadanie prejavil v skvelom filme Stanislava Barabáša Zvony pre bosých. Treba povedať, že ide o výnimočnú vlastnosť v oblasti filmovej kamery, a že sa Vincent Rosinec ako citlivý a vnímavý tvorca nikdy nerozišiel so zámermi réžie, nevybočil do svojvoľných ”kameramanských parád”, kde by mohol demonštrovať svoju technickú virtuozitu. Naopak, zakaždým pomáhal významne dosiahnuť jednoliaty básnický účinok každého diela, na ktorom sa tvorivo podieľal.“ ''
Ako už bolo spomenuté v predchádzajúcej kapitole, Rosinec sa predovšetkým snažil nadviazať na odkaz, akúsi „slovenskosť kamery“, Karola Plicku a Karola Kršku: „Viem, každá téma nemôže byť vždy iba slovenská, no mali by sme sa snažiť čo najprijateľnejšou formou udržať tú slovenskosť kamery. Poznáme celé národné výtvarné školy, ktoré poznačili vývinové obdobia filmu, francúzsku, sovietsku, mexickú a pod. A v dielach týchto kinematografií vôbec necítime nijaké schválnosti.“
Lev Nikolajevič Tolstoj
Život
Narodil sa v rodinnom sídle v Jasnej Poľane, neďaleko mesta Tula, južne od Moskvy. Jeho rodičia pochádzali zo starých šľachtických rodov, otec sa volal Nikolaj Iľjič Tolstoj (zomrel v roku 1837), matka sa za slobodna volala Marija Nikolajevna Volkonská (zomrela v roku 1830). Prostredníctvom svojich starých rodičov bol Lev Nikolajevič spriaznený s inými kniežacími rodinami v Rusku (ako boli Trubeckí, Gorčakovci a iní). Rodina Tolstých patrila k najvyššej ruskej aristokracii a Lev Nikolajevič si svoju príslušnosť k tejto vrstve silne uvedomoval. Tolstoj mal troch bratov a sestru. Po smrti rodičov sa o neho starala jeho teta Jergolská, v detstve žil prevažne v Moskve a v Jasnej Poľane. Ako všetci šľachtickí synkovia, aj on dostal francúzsku výchovu.
Od roku 1844 začal Tolstoj študovať právo a orientálne jazyky na univerzite v Kazani. Jeho učitelia ho však ohodnotili ako lenivého a Lev Nikolajevič štúdium zanechal. Počas štúdia viedol bohémsky život a prehrával značné sumy v kartách. Už počas štúdia v Kazani si začal viesť denník, v ktorom zaznamenával aj svoje morálne poklesky a najintímnejšie myšlienky, z ktorých mnohé sa dotýkali otázky zmyslu ľudskej existencie. V roku 1849 sa vrátil do Jasnej Poľany, kde sa chcel venovať správe hospodárstva a zlepšeniu životných podmienok svojich nevoľníkov. Veľmi skoro však odišiel so svojím bratom bojovať na Kaukaz (1851) a potom sa zúčastnil krymskej vojny (1853 – 1856). Spočiatku bol vyslaný do Valašska, kde ruská armáda bojovala s Tureckom. Od konca roku 1854 bol Tolstoj svedkom obrany Sevastopoľu na Krymskom polostrove. Zážitky z bojov na Kaukaze a z Krymu mu poslúžili ako námety k niektorým poviedkam (Hadži Murat, Sevastopoľské poviedky). V roku 1856 definitívne odišiel do výslužby, pričom sa začal čoraz viac hlásiť k myšlienkam pacifizmu.
V roku 1857 cestoval po západnej Európe, navštívil Francúzsko, Švajčiarsko a Nemecko. V Európe ho znechutila dominujúca kapitalistická morálka, zdôrazňujúca osobnú aktivitu, dravosť a individualizmus, vyzdvihujúca získavanie materiálnych statkov a zmyselných pôžitkov. Po svojom návrate do Ruska si Tolstoj uvedomil zaostalosť ruskej politickej, ekonomickej i kultúrnej reality. Zvlášť ťaživým problémom bolo pretrvávajúce nevoľníctvo (mimo Rusko už v tom čase nikde neexistovalo). Tolstoj sa domnieval, že postavenie nevoľníkov sa zlepší, ak im bude poskytnuté vzdelanie. Sám si to chcel overiť v praxi a preto v roku 1859 otvoril prvú školu pre svojich poddaných a ich deti, v ktorej sám so svojou rodinou vyučoval. Roľníci však vo vzdelávaní nevideli žiadny zmysel a považovali ju za záťaž. Tolstého aktivity ostatní statkári považovali za neprimerané jeho postaveniu a prestali sa s ním stýkať. Viacerí ho začali považovať v lepšom prípade za čudáka.
Zároveň sa Tolstoj začal venovať literárnej činnosti. Jeho prvým literárnym pokusom bol preklad diela írskeho spisovateľa Laurence Sterna Sentimentálna cesta cez Francúzsko a Taliansko. V roku 1851 napísal svoju prvú poviedku Včerajší deň. V roku 1852 dokončil svoju prvú novelu Detstvo a poslal ju Nikolajovi Nekrasovovi, aby ju uverejnil v literárnom časopise Sovremennik (Súčasník). Publikovaná novela vzbudila u čitateľov záujem a Tolstoj sa pomaly stával známym spisovateľom. V roku 1862 vydal novelu Kozáci, ktorú Ivan Sergejevič Turgenev ocenil ako "najlepší príbeh napísaný v našom jazyku".
23. septembra 1862 sa Lev Nikolajevič Tolstoj oženil so Sofiou Andrejevnou Behrsovou, dcérou lekára, ktorá bola od neho o 16 rokov mladšia. Mali spolu dvanásť detí, ale päť z nich zomrelo ešte v detskom veku. Svoje zásnuby a sobáš do veľkej miery realisticky zobrazil v románe Anna Kareninová (zvlášť dramatická je scéna, v ktorej dal snúbenici prečítať svoje denníky, do ktorých si zapísal aj početné sexuálne prehrešky, ktorých sa dopustil s nevoľníčkami). V harmonickom období prvých rokov manželstva napísal Tolstoj svoje najlepšie a najslávnejšie dielo – románovú epopej Vojna a mier. V tomto diele vyslovil svoje odsúdenie vojny ako nehumánneho aktu a zároveň veľmi presvedčivo priblížil epochu rusko-francúzskych vojen v rozmedzí rokov 1805 – 1812. Slávnymi boli aj jeho neskoršie realistické romány Anna Kareninová (1877) a Vzkriesenie (1899). Zvlášť veľkú pozornosť vyvolal román Vzkriesenie, v ktorom Tolstoj odhalil a dramaticky vykreslil príčiny a dôsledky ženskej prostitúcie, ktorá bola do istej miery spoločnosťou tolerovaná. V románe odznelo aj mnoho proticirkevných hodnotení a ideí, čo pobúrilo predstaviteľov pravoslávnej cirkvi. Za svoje početné názory a myšlienky, ktoré odporovali oficiálnemu cirkevnému učeniu, bol Tolstoj napokon v roku 1901 z ruskej pravoslávnej cirkvi exkomunikovaný (vylúčený). Svoje názory na kresťanstvo a vieru v Boha Tolstoj zhrnul do autobiografických esejí Spoveď a Moje náboženstvo. Jeho názory sa obyčajne definujú ako kresťanský anarchizmus. Veľmi silnou črtou jeho filozofie a literárnych diel bola idea neprotivenia sa zlu násilím, myšlienka akejsi pasívnej rezistencie alebo nenásilného odporu, ktorá silne ovplyvnila európskych pacifistov (napríklad aj Slováka Alberta Škarvana) alebo Mahátmu Gándhího. Od konca 90. rokov 19. storočia sa komplikoval jeho vzťah s manželkou a vlastnými deťmi. Tolstoj často uvažoval o odchode od rodiny, niekoľkokrát vyjadril svoju túžbu žiť ako obyčajný roľník. Od roku 1904 sa stal jeho osobným lekárom Slovák Dušan Makovický, ktorý si počas pobytu v Jasnej Poľane viedol veľmi podrobný denník, ktorý ponúka veľmi zaujímavý pohľad na Tolstého a život v Jasnej poľane v závere Tolstého života (bol kompletne publikovaný v ruštine). Makovický sa stal aj jeho jediným spoločníkom na úteku z domu začiatkom novembra 1910. Počas úteku Tolstoj prechladol a napokon musel uľahnúť v budove železničnej stanice v lokalite Astapovo, kde v prítomnosti viacerých priateľov a členov rodiny zomrel. Pochovaný je v parku v Jasnej Poľane.
Význam L. N. Tolstého je obrovský, pretože sa ako jeden z prvých autorov, pokúsil priblížiť ruskú literatúru k západnej civilizácii. Jeho realistické romány Vojna a mier, Anna Kareninová a Vzkriesenie ponúkajú realistický obraz ruskej spoločnosti v priebehu celého 19. storočia.
Dielo
Otáznik znamená neoverený slovenský preklad názvu
''Preklady do slovenčiny: 1. Zora Jesenská (1949 a 1950 – štvorzväzkové) 2. Ružena Dvořáková-Žiaranová (1980 – I. vydanie, štvorzväzkové; 1987 – II. vydanie, dvojzväzkové; 2001 a 2002 – III. vydanie, dvojzväzkové)''
''Preklady do slovenčiny: 1. Mária Klimová (1950 – I. vydanie, trojzväzkové; 1952 – II. vydanie, trojzväzkové; 1960 – III. vydanie, dvojzväzkové) 2. Naďa Szabová (1986 – I. vydanie, dvojzväzkové; 2002 – II. vydanie, dvojzväzkové; 2005 – III. vydanie, dvojzväzkové; 2012 – IV. vydanie, jednozväzkové)''
Preklady do slovenčiny: Albert Škarvan (1899 – Žilina : D. Makovický v edícii Poučná bibliothéka, zv. 2.; ide o vôbec prvý preklad tohto románu do cudzej reči vo svete!); Soňa Čechová (1965 SVKL, 1990 – I. vydanie; 2004 – II. vydanie)
Vojnové diela:
Drámy:
Ďalšie diela
Prospektová teória
Princípy prospektovej teórie
Averzia k riziku sa prejavuje tak, že ľudia niekedy preferujú istú vec pred možnosťou, ktorá zahŕňa riziko i v prípadoch, že je možnosti zahrňujúcej riziko priradená vyššia očakávaná hodnota.
Referenčný bod (reference point) je označenie pre určitú konkrétnu hodnotu, s ktorou sú výsledky jednotlivých alternatív porovnávané. Jedinec rozhodujúci sa v súlade s prospektovou teóriou nehodnotí alternatívy priamo podľa ich výsledkov, ale  podľa toho, ako sa výsledky jednotlivých alternatív líšia od referenčného bodu. Hodnoty, nachádzajúce sa nad referenčnou sadzbou sú považované za zisky, hodnoty pod referenčnou sadzbou za straty.
Rozdiel medzi 900 a 1000 je posudzovaný ako menej významný ako rozdiel medzi 100 a 200.
Model
Teória očakávanej užitočnosti síce očakávaných zmien na osi y, prospektová teória tu je očakávané zmeny psychologické hodnôt. Ľudovo povedané, je to vlastne o očakávaných zmien na osi radosť-smútok (ako je očakávané zvýšenie radosť alebo smútok zvýšenie očakávania). Táto zmena robí prospektová teória, pravdepodobne, pretože sa zistilo, že ľudské emocionálne reakcie na zisky a straty, žiaľ, nezodpovedá ziskov a strát, proporcionálne, celkový prínos. Ľudské emocionálne reakcie jednoducho nie sú optimálne naladení na viedlo k výberu, ktorý maximalizuje výhody. Pretože sledovanie zmien je užitočné v situáciách, keď chceme popisovať rozhodovanie skutoční ľudia je zavádzajúce. Namiesto toho je lepšie sledovať zmeny na očakávanú radosť alebo smútok, že skutočne ovplyvniť rozhodovací proces.
To súvisí s druhý problém, a síce, že v blízkosti križovatky x a y osí (t. j. v blízkosti referenčným bodom) krivka v prípade staršie teórie limitné užitočnosť rastie iba veľmi mierne, keďže v prípade prospektové teórie príbuzného dramaticky rastie. Tento rozdiel je jasne viditeľným prejavom skutočnosť, že emocionálne reakcie nie sú úmerné zmenám v celkovom prospechu. Keby to naozaj bolo tak, že emocionálne reakcie zodpovedajú zmeny v celkovom prospechu, by sme normálne očakávať bohatý človek stratí alebo získať pár stokorun citovo ľahostajný, pretože kvôli jeho bohatstvo takejto zmeny sa ovplyvniť celkové sotva ťažiť z bohatstva. Ale, samozrejme, nie je spôsob, akým ľudia reagujú na zmeny v bohatstve. Len strmosť teórie rastu hodnoty funkcie prospektové okolo referenčný bod je zástupca skutočnosť, že aj relatívne bohatých ľudí si iracionálne tak trochu nečakaný zisk, a že tí istí ľudia sa budú môcť zarmoutit ho teda alebo zlosť a trochu nečakané straty.
Aplikácia/príklady
Teraz keď vieme, že pre väčšinu ľudí je lákavejší variant B, môžeme popremýšľať o dileme, či je B naozaj lepšou alternatívou. Takmer každý môže myslieť ako sme by mohla rýchlo vypočítať, ktorá z dvoch možností je naozaj lepšie.