cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kvalifikácia na Majstrovstvá sveta vo florbale mužov 2010
Európa
Z európskych kvalifikačných skupín postúpili 4 družstvá.
Skupina 1
🇵🇱 Babimost a Zbąszyń, 3.6. február 2010
Skupina 2
🇪🇸 San Lorenzo de El Escorial, 3.6. február 2010
Pozn:Gruzínsko sa nestihlo dostaviť na zápas včas, pretože malo problémy s počasím na letisku v Tbilisi. Zápas bol kontumovaný.
Zámok (román)
Zámok (🇩🇪) je nedokončený najrozsiahlejší román Franza Kafku z roku 1926.
Všetko čo existuje u Kafku v častiach v korešpondencii a jeho príbehoch a prozaických útržkoch, jeho takzvaná problematika existencie človeka, dostáva v románe Zámok svoju dôraznú podobu.
Hlavná postava románu zememerač K., ktorý zdanlivo blúdi a tápa v dedine a hľadá nedosiahnuteľný prístup na zámok, dovoľuje rôzne interpretácie, tak ako celý "orbis" Kafkovej prózy. Pojem odcudzenia, maximálne rozvedený v autorových prózach, nadobúda v Zámku obrovské rozmery. Zememerač K. je obklopený cudzou, nepriateľskou realitou, je v neviditeľnom zajatí neznámych síl a každé jeho úsilie je márne a stroskotáva na zakliatom kruhu moci. Predsa sa tento osamotený jednotlivec nevzdáva aj keď je zrejmé, že nedosiahne svoj cieľ nikdy.
Autor s neobyčajným umeleckým dôrazom zobrazil postavenie človeka v modernom svete, a týmito obrazmi ho núti, aby si uvedomoval i sám seba.
Le Creusot
Le Creusot je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Saône-et-Loire, v regióne Burgundsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Planetárium
Planetárium môže byť:
Goľove mláky
Goľove mláky sú prírodná rezervácia, ktorá sa nachádza v pohorí Malá Fatra neďaleko sútoku Studenca a Snilovského potoka.
Topolany
Topolany sú obec v Česku v okrese Vyškov v Juhomoravskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 317 obyvateľov, z toho 160 mužov a 157 žien, pričom priemerný vek v obci bol 42,3 roka (muži 42,2 roka, ženy 42,5 roka).
Hárskút
Hárskút je obec v Maďarsku vo Vesprémskej župe v obvode Veszprém.
Má rozlohu 3446 ha a žije tu 678 obyvateľov (2007).
Premietačka
Premietačka môže byť:
Quai de la Garonne
Quai de la Garonne (nábrežie Garonny) je nábrežie v Paríži. Nachádza sa v 19. obvode. Je pomenované podľa francúzskej rieky Garonny.
Poloha
Nábrežie vedie pozdĺž západného brehu kanála Rouvray. Začína pri ulici Rue Germaine-Tailleferre a končí pri ulici Rue de Thionville, kde naň nadväzuje Quai de Metz.
Virgin Australia
Virgin Australia (predtým Virgin Blue) je vedúca nízkonákladová letecká spoločnosť v Austrálii. Zakladateľom tejto spoločnosti je Sir Richard Branson a jeho spoločnosť Virgin Group. Sídlo tejto spoločnosti je v Brisbane.
Externý odkaz
Virgin Blue Airlines
Hegyesd
Hegyesd je obec v Maďarsku vo Vesprémskej župe v obvode Tapolca.
Má rozlohu 1105 ha a žije tu 157 obyvateľov (2007).
Annepont
Annepont je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Charente-Maritime, v regióne Poitou-Charentes.
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Hajasová
Hajasová je prírodná rezervácia, ktorá sa nachádza v pohorí Malá Fatra.
Patrí do katastrálneho územia obce Lipovec. Výmera chráneného územia je. Rezervácia bola vyhlásená v roku 1976 úpravou MK SSR č. 7443/1976-OP z 30. októbra 1976.
Predmetom ochrany sú lesné spoločenstvá nižších polôh povodia Hoskory ako zachovalej ukážky reprezentujúcej veľkú rozlohu lesov ležiacich na kryštaliniku v západnej časti pohoria Malá Fatra na vedecko-výskumné ciele.
NGC 6336
NGC 6336 je galaxia v súhvezdí Herkules, ktorú objavil francúzsky astronóm Édouard Jean-Marie Stephan 11. júla 1876.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 13,6.
PageRank
PageRank je algoritmus analýzy odkazov, ktorý priraďuje číselné ohodnotenie každému prvku v množine navzájom linkami prepojených dokumentov ako World Wide Web s cieľom ohodnotenia relatívnej významnosti daného dokumentu v tejto množine. PageRank taktiež označuje toto číselné ohodnotenie.
PageRank je obchodná značka Google Inc. a algoritmus je patentovaný Stanfordovou univerzitou.
Algoritmus, ktorý využíva Google, je pomenovaný po jednom z jeho zakladateľov – Larry Page. PageRank znamená hodnotu popularity stránky. Google na ňom založil svoj vyhľadávací algoritmus, v súčasnosti používa podobný algoritmus väčšina vyhľadávačov. Google definuje PageRank ako: "PageRank interpretuje link zo stránky A na stránku B ako hlas stránky A za stránku B. Google však zohľadňuje viac ako len čisté množstvo odkazov na Vašu stránku. Tak isto analyzuje stránku z ktorej hlas prišiel. Hlasy zo stránok, ktoré sú samé o sebe "dôležité" vážia viac ako hlasy iných stránok."
Pre tvorcov webových stránok to znamená toľko, že čím väčší je náš PageRank, tým väčšiu dôležitosť stránke prideľuje Google a iné vyhľadávače. A čím je dôležitosť väčšia, tým vyššie je umiestnenie medzi výsledkami vyhľadávania. Samozrejme to nie je jediné kritérium, ktoré stránky posúva medzi výsledkami vyššie, Google ich má cca 200. Druhou výhodou je, že vyhľadávač prehľadáva najviac stránky, ktoré majú najväčší PageRank. Google aktualizuje PageRank cca v 3-mesačnom intervale, ale niekedy aj v priebehu 2 či 6tich mesiacoch je bez Pagerank Updatu.
Pre zistenie pageranku musíte zadať vašu url adresu do stránky na to určenej a vráti vám hodnotu od 0 do 10. Každá stránka ma svoj vlastný pagerank (okrem nových, ktoré vracajú hodnotu N/A = Nenajdený, čo znamená, že stránka nebola ešte ohodnotená Google vyhľadávačom).
Dejiny
Pagerank bol vyvinutý na Stanfordovej univerzite Larrym Pagom (odtiaľ názov Page -Rank) a neskôr Sergom Brinom ako súčasťou tímy pre výskum ohľadne nového vyhľadávača. Spolupracovali s Rajeevom Motwanim a Terrym Winogradom. Prvá zmienka opisujúca Pagerank a prototyp nového vyhľadávača Google bola vydaná v roku 1998. Krátko potom, ako Page a Brin založili Google Inc., spoločnosť ohľadne vyhľadávača Google. Aj keď je Pagerank len jeden z mnohých faktorov, ktoré hodnotia pozície vo vyhľadávaní, Pagerank stále poskytuje základ pre všetky webové vyhľadávacie aplikácie Googlu.
PageRank bol ovplyvnený citačnou analýzou vyvinutou Eugenom Garfieldom v roku 1950 z University of Pennsylvania a technológiou Hyper Search vytvorenou Massimom Marchiorim na University of Padua. V rovnaký rok bol verejnosti predstavený Pagerank, Jon Kleinberg publikoval jeho dôležitosť algoritme HITS. Zakladatelia Googlu citovali Garfielda, Marchioriho a Kleinberga v ich originálnom vydaní.
Leonardo Vinci
Leonardo Vinci (* 1690 alebo 1696, Strongoli – † 28. máj 1730, Neapol) bol taliansky barokovýoperný skladateľ, predstaviteľ neapolskej opernej školy.
Život
Leonarda Vinciho prijali na konzervatórium Conservatorio dei Poveri di Gesù Cristo v roku 1708. Jeho učiteľom bol pravdepodobne Gaetano Greco. Prvý raz sa ako skladateľ predstavil v roku 1719 v divadle Teatro de Fiorentini operou buffa „Lo Cecato fauzo“, ktorú skomponoval na text v neapolskom dialekte. Začnúc rokom 1722 napísal pre toto divadlo celý rad komických opier, z ktorých väčšina sa stratila. Úspech na poli buffo opery mu pripravil pôdu na uvedenie vážnych opier a už prvá opera seria "Publio Cornelio Scipione" znamenala uznanie nielen v Neapole, ale aj v Ríme a Benátkach.
V roku 1728 sa stal kapelníkom na konzervatóriu Conservatorio dei Poveri di Gesù Cristo. Túto pozíciu po niekoľkých mesiacoch prepustil Francescovi Durantemu, aby sa mohol viac venovať opernej skladateľskej činnosti. Spriatelil sa so známym básnikom a libretistom tých čias Pietrom Metastasiom, ktorý ho zásoboval kvalitnými textami pre celý rad opier.
4. februára 1730 sa konala v rímskom divadle Teatro delle Dame premiéra opery „Artaserse“, ktorá je považovaná za skladateľove majstrovské dielo. onedlho potom za nevyjasnených okolností zomrel. Predpokladá sa, že bol zavraždený v dôsledku akejsi nepodstatnej milostnej aféry.
Dielo
Leonardo Vinci je typickým predstaviteľom neapolskej opernej školy. Okrem niekoľkých oratórií, kantát a jednej serenády ("La contesa dei Numi" – 1729) komponoval prevažne opery. Inštrumentálnej hudbe sa venoval len príležitostne.
Etymológia
Etymológia (z dvoch gréckych slov ἔτυμον (etymon) = pravda, istota; λογία (logia) = náuka; príslušná osoba je etymológ) je jazykovedná disciplína, ktorá skúma pôvod, prvotný význam, vývoj a históriu slov alebo ich morfém (častí slov) pomocou analýzy morfologickej stavby zo súčasného i historického aspektu. Pri tomto výskume sa vo veľkej miere využíva porovnávacie štúdium príbuzných jazykov a staršie vývojové štádium príslušného jazyka.
Pre štúdium etymológie slovenčiny majú veľký význam výsledky indoeurópskej porovnávacej jazykovedy (laryngálna teória, učenie o hláskovej štruktúre odvodeného indoeurópskeho koreňa, významy zodpovedajúce v iných jazykoch a pod.).
Výsledky etymologického výskumu istého jazyka sa okrem osobitných štúdií podávajú v tzv. etymologických slovníkoch. V nich sa skúmané slová usporadúvajú podľa abecedy do hesiel s príslušným výkladom o pôvode slova.
Etymológiou v užšom zmysle sa rozumie pôvod a história jednotlivých slov. Popri správnej, vedecky overenej a podloženej etymológii slova existuje aj tzv. falošná etymológia, ktorá sa zakladá na nesprávnom chápaní etymologickej štruktúry slova. Často sa hovorí aj o tzv. ľudovej etymológii, ktorá sa usiluje objasniť pôvod slova z jeho vonkajšej (zvukovej) podoby alebo podľa jeho morfologického zloženia, ale bez akéhokoľvek hlbšieho porovnávacieho a typologického štúdia.
Hegymagas
Hegymagas je obec v Maďarsku vo Vesprémskej župe v obvode Tapolca.
Má rozlohu 789 ha a žije tu 246 obyvateľov (2007).
Moskovskij gosudarstvennyj institut meždunarodnych otnošenij
thumb|250px|Letecký pohľad na kampus MGIMO. Moskovskij gosudarstvennyj institut meždunarodnych otnošenij [(universitet) Ministerstva inostrannych del Rossijskoj federacii] (po rusky: Московский государственный институт международных отношений [(университет) Министерства иностранных дел Российской Федерации] alebo po slovensky Moskovský štátny inštitút medzinárodných vzťahov [(univerzita) Ministerstva zahraničných vecí Ruskej federácie], skratka МГИМО – MGIMO) je štátna univerzita v Moskve zriadená ruským Ministerstvom zahraničných vecí.
Univerzita bola založená v roku 1944. Svoj prvý školský rok začala s 200 študentmi na troch fakultách – Škola medzinárodných vzťahov, Ekonomická škola a Právnická fakulta. V dobách Sovietskeho zväzu (do roku 1991) túto univerzitu navštevovali hlavne študenti verní komunistickej strane.
V súčasnosti je súčasťou školy šesť inštitútov a osem fakúlt. V roku 2009 školu navštevovalo okolo 6 000 študentov z Ruska, krajín SNŠ a cudziny.
Kontroverzie
Pôsobenie školy počas komunistického režimu v ZSSR býva častým terčom kritiky. Je totiž známe, že MGIMO bolo napojené na sovietske aj zahraničné tajné služby, ktoré z rád absolventov verbovali svojich členov. V Poľsku preto v roku 2016 rozhodli, že všetci absolventi moskovskej školy museli do roku 2018 opustiť štátnu službu. Zároveň školu navštevovali rodiny komunistických funkcionárov. MGIMO - študovali tu synovia Gustáva Husáka, Vasila Biľaka či vnuk Antonína Zápotockého.
Zoznam panovníkov Ruska
Toto je zoznam kniežat, cárov a imperátorov Ruska.
Moskovskij gosudarstvennyj institut meždunarodnych otnošenij
Zoznam absolventov MGIMO
Škola podporuje vytváranie absolventov (angl. alumny) klubov a v roku 1991 založila Asociáciu absolventov (Ассоциация выпускников МГИМО). Klubu českých absolventov MGIMO vznikol v roku vznikol v roku 2004. Slovenský v roku 2008.
Zoznam absolventov zo Slovenska
Zoznam nie je úplný, väčšina funkcií bola aktualizovaná k roku 2019.
Zoznam panovníkov Ruska
Kniežatá Kyjevskej Rusi – Rurikovci
''Po roku 1132 došlo k rozpadu Kyjevskej Rusi na menšie samostatné kniežatstvá, medzi ktorými popredné postavenie zaujímalo kniežatstvo Vladimírsko-suzdaľské kniežatstvo (=Suzdaľské kniežatstvo, Vladimírska Rus; hlavné mesto bolo od roku 1093 v Rostove, potom cca od roku 1125 v Suzdale a potom od roku 1157 vo Vladimíri), kam okolo 1125 preniesol svoje sídlo kyjevskoruské knieža Juraj Dlhoruký (to je spojnica medzi Vladimír-Suzdaľom a Kyjevskou Rusou).
Moskovskij gosudarstvennyj institut meždunarodnych otnošenij
Absolventi z Česka
MGIMO kedysi študovali i syn Gustáva Husáka, syn Vasila Biľaka Dmitrij Biľak a vnuk Antonína Zápotockého. Ďalej:
Zoznam panovníkov Ruska
Kniežatá Kyjevskej Rusi – Rurikovci
Kyjevská Rus úplne zanikla až pri mongolskom vpáde roku 1240, ale Rurikovci ešte vládli v severoruských kniežatstvách do začiatku 17. storočia.''
Kniežatá Moskovského kniežatstva – Rurikovci
''Od 14. storočia mali titul "knieža moskovské a celej Rusi"''
Moskovskij gosudarstvennyj institut meždunarodnych otnošenij
Zoznam významných absolventov
Zástupcovia veľkých firiem:
Zoznam panovníkov Ruska
Cári a imperátori Ruska
''Titul cár sa používal od roku 1547, titul imperátor ("Z milosti božej, MENO, všeruský Imperátor/Imperátorka a Samovládca/Samovládkyňa") od roku 1721. Neformálne a úplne nesprávne sa aj namiesto "imperátor" používa výraz "cár", ktorý v tom čase ale mal iný význam. ''
Romanovci
Alžbetou I. Petrovnou vymrela dynastia Romanovcov po praslici (Petrom II. už v roku 1730 po meči).
NGC 6337
NGC 6337 je planetárna hmlovina v súhvezdí Škorpión, ktorú objavil anglický astronóm John Herschel 28. júna 1834.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 12,3.
Ludvík Svoboda (prezident)
thumb|Ludvík Svoboda s inou významnou postavou [[Pražská jar|Pražskej jari, Josefom Smrkovským.]] Arm. gen. v. v. Ludvík Svoboda (* 25. november 1895, Hroznatín† 20. september 1979, Praha) bol česko-slovenský (národnosťou český) generál a komunistický politik. Počas prvej svetovej vojny slúžil v rakúsko-uhorskej armáde a následne v česko-slovenských légiách a počas druhej svetovej vojny velil 1. československému armádnemu zboru na východnom fronte. Pôsobil ako minister národnej obrany Československej republiky (ČSR) v rokoch 19451950 a v rokoch 19681975 bol prezidentom Československej socialistickej republiky (ČSSR). Aj keď sa stal symbolom Pražskej jari a spočiatku s vpádom vojsk v auguste 1968 nesúhlasil zostal aj počas normalizácie vo svojej funkcii až do roku 1975.
Mladosť
Narodil sa v Hroznatíne, okres Velké Meziříčí, na Českomoravskej vysočine v starej sedliackej rodine. Otec Jan Svoboda zomrel, keď mal syn jeden rok. Matka sa po druhýkrát vydala za Františka Nejedlého. Vyrastal so starším bratom a sestrou z prvého manželstva a troma súrodencami z druhého manželstva matky. Po absolvovaní meštianskej školy navštevoval Zemskú poľnohospodársku školu vo Veľkom Meziříčí, kde získal agronomické vzdelanie, ktoré si doplnil praxou vo vinárstve v Rakúsku. V roku 1914 mu zomrel aj otčim. V roku 1915 boli obaja bratia Josef aj Ludvík odvedení do rakúsko-uhorskej armády. Ludvík ako domobranec k pešiemu pluku č. 81. Staršia sestra Mária bola už vydatá. Matka s tromi mladšími súrodencami zostala na statku hospodáriť sama.
Medzivojnové obdobie
Po návrate z vojny okamžite demobilizoval a ujal sa rodného hospodárstva, pretože starší brat Jozef, hospodár, bol v rakúskej armáde odsúdený za neposlušnosť na trest „ Spangle“ (krutý trest, ktorý v rakúskej armáde prežíval z feudálnych čias. Zavesili ho na pálčivom slnku na niekoľko hodín za ruky spútané za chrbtom.) Brat to utrpenie nevydržal. Na následky prekrvenia mozgu a na úpal zomrel. Bol pochovaný u srbského mesta Čačak v bratskej mohyle. V súvislosti s pokusom ex cisára Karola zmocniť sa v Maďarsku trónu bol znovu, ako mnohí legionári, mobilizovaný. Vtedy bol získaný, aby zostal slúžiť v novo sa zakladajúcej armáde. Hospodárstvo odovzdal mladšiemu bratovi Františkovi Nejedlému a nastúpil u svojho materského 3. pluku Jána Žižku z Trocnova v Kroměříži. Tu sa tiež v roku 1923 oženil s Irenou Stratilovou z mlynárskej rodiny z neďalekých Cvrčovíc.
V roku 1923 v hodnosti štábneho kapitána nastúpil službu na Podkarpatskej Rusi u 36. pluku. Tam zotrval do roku 1931. Absolvoval množstvo kurzov na zvýšenie kvalifikácie: strelecký kurz v Miloviciach (1927), stáž u delostreleckého pluku č.12 v Užhorode (1928), stáž u leteckého pluku v Piešťanoch (1931). Naučil sa maďarsky a zložil skúšku z maďarského jazyka a literatúry na bratislavskej univerzite J.A. Komenského. Vzhľadom na nedostatok pedagógov – dôstojníkov znalých maďarčiny, bol poverený jej výučbou na Vojenskej akadémii v Hraniciach v rokoch 1931 – 1934.
V roku 1934 bol povýšený na podplukovníka a prevelený k svojmu 3. pluku Jána Žižku v Kroměříži. Prešiel celým radom veliteľských funkcií, bol veliteľom náhradného práporu inštrukčných kurzov záložných dôstojníkov. Ako veliteľ náhradného práporu bol v roku 1937 poverený prípravou mobilizácie. V roku 1938 odišiel s mobilizovaným práporom do pohraničia – Kounice u Brna. 15. marca 1939 musel odovzdať kasárne v Kroměříži rakúskemu plukovníkovi Wehrmachtu, ktorý okupovala Kroměříž.
V Kroměříži si Svobodovci v roku 1933 postavili dom, ktorý im umožnil po obsadení pohraničia poskytnúť azyl dvom vyhnaným rodinám.
Druhá svetová vojna
Po rozbití Česko-Slovenska nacistickým Nemeckom a okupácii Čiech a Moravy sa zapojil do organizovania vojenskej odbojovej organizácie Obrana národa na Kroměřížsku. Začiatkom júna 1939 prešiel ilegálne do Poľska. Dôstojníkov jeho veku a hodnosti, ktorí by zanechali doma rodinu v neistote a nebezpečenstvu, nebolo veľa. V Poľsku, ako najstarší a najvyšší dôstojník, velil vojenskej skupine vo vojenskom tábore v Krakowe – Malých Bronowiciach. Cez tento tábor prechádzali stovky emigrujúcich mladších dôstojníkov. Počas troch mesiacov bolo vypravených do Francúzska 1200 letcov. Tí vojaci, ktorí v Poľsku zostali, mali vytvoriť čs. vojenskú jednotku na území Poľska.
Poľský prezident povolil čs. vojenskú jednotku pod názvom "Legion český a slovenský" až tretí deň (3.9.1939) po napadnutí Poľska Nemeckom. Ten mohol len málo zasiahnuť do bojov. Po porážke Poľska v septembri 1939 previedol Ludvík Svoboda skupinu viac ako 700 dôstojníkov a vojakov do azylu do ZSSR. Únik skupiny do Rumunska bol vylúčený, hrozilo, že by ju Rumuni odovzdali Nemcom. V ZSSR sa skupina ihneď premenovala na "Východnú skupinu čs. armády". Skupina prešla bez zbraní a v civilu ako vojenský útvar so súhlasom čs. vyslanca v Poľsku Juraja Slávika a po dohode so sovietskymi diplomatickými orgánmi na území Poľska. Aby sa ako civilní emigranti nerozptýlili po Sovietskom zväze, ktorý mal v tom čase s Nemeckom dohodu, boli vojaci od verejnosti izolovaní v internačných táboroch, v ktorých viedli život podľa predpisov čs. armády. Tieto internačné tábory neboli ani zajatecké, ani pracovné a ani gulagy.
V dobe internácie bola "Čs. vojenská skupina východná" postupne v nasledujúcich miestach: Kamenec Podolský, Olchovce, Jarmolince, Oranky, Suzdal). Na území ZSSR nebolo čs. diplomatické zastúpenie a pplk. Ludvík Svoboda viedol po dva roky diplomatické rokovania so sovietskymi orgánmi, aby mohla byť táto vojenská skupina udržaná vcelku, aby bola materiálne podporovaná a aby väčšia časť dôstojníkov a poddôstojníkov tejto skupiny bola prepravená do krajín, kde sa bojovalo proti Nemecku (do Francúzska, po jeho páde do Anglicka a neskôr na Stredný východ). Celkom bolo vypravených za pomoci ZSSR 12 transportov, t. j. 662 mužov, 12 žien a 6 detí. V tej dobe čs. politické vedenie v emigrácii na čele s prezidentom Benešom nebolo našimi predmníchovskými spojencami – Anglickom a Francúzskom – uznávané. Ešte nevyhlásili mníchovskú dohodu a protektorátne hranice za neplatné. Naši letci museli vo Francúzsku až do jeho napadnutia Nemeckom slúžiť vo francúzskej cudzineckej légii, ich hodnosti im boli znížené alebo neuznané.
Mesiac po napadnutí ZSSR Nemeckom bola našimi politickými predstaviteľmi 18. júla 1941 podpísaná dohoda so Sovietskym zväzom o obnove diplomatických stykov a vzájomnej spolupráci vo vojne proti Nemecku. Dohoda umožňovala organizovať v Sovietskom zväze samostatnú česko-slovenskú vojenskú jednotku. Pplk. Ludvík Svoboda sa významne podieľal na príprave tejto vojenskej dohody a tiež na vyjednaní podmienok pre spoluprácu sovietskych a česko-slovenských spravodajských služieb (plk. Heliodor Píka). Kvôli tomu niekoľkokrát opustil ZSSR a odišiel do Istanbulu. V Moskve bola už na jar 1941 ustanovená tajná čs. vojenská misia, ktorej veliteľom bol plk. Heliodor Píka a jeho zástupcom pplk. Ludvík Svoboda.
Na prelome mája a júna 1941 Ludvík Svoboda spolu so spravodajským dôstojníkom Hieke-Stojom kontaktovali L. Krna, zástupca vyslanca Slovenského štátu v Moskve. Hieke-Stoj prehovoril diplomata k spolupráci. V súvislosti s týmto podujatím bol Svoboda zadržaný sovietskou kontrarozviedkou a obvinený zo spolčenia s nepriateľom Sovietskeho zväzu a zo špionáže. Nedorozumenie sa vysvetlilo a Svoboda bol obvinenia zbavený. Podľa špekulatívnych úvah niektorých historikov sa vtedy L. Svoboda zaviazal k spolupráci so sovietskou tajnou službou, v ktorej potom zotrval až do konca svojho života. Pre toto tvrdenie však nenašli dôkazy. V Svobodovom denníku sa k tejto záležitosti vzťahuje zápis, ktorý objasňuje dôvod jeho zadržania a obvinenia zo špionáže. Vedúci misie plk. Píka pozabudol oznámiť kontakty jeho a ďalších členov misie s diplomatom dr. Krnom zo Slovenska. Týmto pozabudnutím „priviedol misiu, najmä seba a mňa, do veľmi nepríjemnej situácie a tým sa jeho aj moje postavenie v ZSSR značne zhoršilo a dôvera bola otrasená. Mám za to, že toto bolo dôvodom, že bol od nás požadovaný šifrovací kľúč a bola sprísnená kontrola nad rádio prevádzkou."
Činnosť Ludvíka Svobodu bola po celé ďalšie obdobie vojny spojená s organizáciou čs. vojska v ZSSR. Pplk. Svoboda spolu so skupinou 93 dôstojníkov a poddôstojníkov, ktoré počas internácie pripravoval (Oranská skupina), zorganizoval z dobrovoľníkov – česko-slovenských občanov, ktorí sa prihlásili zo všetkých koncov ZSSR, samostatný poľný prápor, ktorý však organizačne mohol byť zaradený do štruktúry sovietskeho vojska. Do jednotky vstúpili Česi, Slováci aj Rusíni z Podkarpatskej Rusi, Židia, krajania žijúci na území ZSSR, ale aj nemeckí a maďarskí antifašisti – čs. občania. Ludvík Svoboda prijal do armády ženy, aj keď to bolo proti poriadku čs. armády. Príchodom ďalších dobrovoľníkov, najmä Rusínov, ktorí prišli z gulagov, a Slovákov, ktorí prešli do zajatia, sa prápor postupne rozrástol na samostatnú zmiešanú brigádu a neskôr na armádny zbor – najväčšiu česko-slovenskú vojenskú jednotku v zahraničí. Česko-slovenské vojsko v ZSSR pôsobilo na frontoch druhej svetovej vojny najdlhšie zo všetkých jednotiek nášho zahraničného vojska.
Pred odchodom na front, 30. januára 1943, bol Ludvík Svoboda povýšený na plukovníka. Plk. Svoboda velil práporu, ktorý sa vyznamenal pri Sokolove (pri boji proti odvetnej operácii nemeckej armády za Stalingrad a Charkov). Velil brigáde, ktorá zohrala významnú úlohu pri oslobodení hlavného mesta Ukrajiny Kyjeva a pri bojoch o západnú Ukrajinu. V decembri 1943 po oslobodení Kyjeva bol menovaný brigádnym generálom. Brigáda pod jeho velením oslobodzovala mesta Rudu, Bielu Cerekev a rad ďalších. U Žaškova sa brigáda zúčastnila korsuň – ševčenkovskej operácie.
Dňa 18.5.1944 bol menovaný veliteľom 1. čs. armádneho zboru v ZSSR brigádny generál Jan Kratochvíl. Pod jeho velením bol zbor nasadený v karpatsko-duklianskej operácii. Dňa 10.9.1944 velenie nad 1.čs. armádnym zborom prevzal od brigádneho generála Jana Kratochvíla brigádny generál Ludvík Svoboda (na základe rozkazu veliteľa 1.ukrajinského frontu maršala Koneva). Zmena veliteľa súvisela s neúspešným začatím operácií dňa 9.10.1944. J. Bílek hodnotí odvolanie Kratochvíla ako "neoprávnené". J. Bystrický cituje hodnotenie čs. ministerstva národnej obrany v Londýne, ktoré uznalo dôvody Konevova rozhodnutia.
Zbor bol organizovaný na základe príchodu ďalších dobrovoľníkov, najmä Volyňských Čechov. Zbor sa vyznamenal v karpatsko-duklianskej operácii – najväčšej horskej operácii 2. svetovej vojny. Bola to aj najväčšia operácia čs. armády v jej histórii. Delostrelci armádneho zboru sa zúčastnili mohutnej delostreleckej prípravy v jaslianskej operácii, smerujúcej k oslobodeniu Krakowa a východného Poľska. Armádny zbor oslobodzoval Slovensko a východnú Moravu. Po mobilizácii Slovákov a zapojení miestnych partizánov vzrástol počet vojakov zhruba na 50 000. 3. apríla 1945 velenie nad zborom prevzal generál Karel Klapálek. Ostravsko-opavskej operácie sa zúčastnila čs. tanková brigáda spolu so zmiešanou leteckou divíziou.
V januári 1945 po vstupe zboru na slovenské územie na priamu žiadosť gen. L.Z. Mechlisa, člena vojenskej rady 4. ukrajinského frontu, ktorý koordinoval činnosť spravodajskej služby frontu, L. Svoboda zriadil pri armádnom zbore vojenské obranné spravodajstvo (OBZ). Generál Svoboda chcel pôvodne vedením OBZ poveriť mjr. Františka Sedláčka. Gen. Mechlis však presadil npor. B. Reicina.
Hetyefő
Hetyefő je obec v Maďarsku vo Vesprémskej župe v obvode Sümeg.
Ludvík Svoboda (prezident)
Druhá svetová vojna
Dňa 4. apríla 1945 vymenoval prezident Beneš tzv. košickú vládu. Ludvík Svoboda bol menovaný ako nestraník ministrom národnej obrany a velením armádneho zboru poveril generála Klapálka. Generál Klapálek spolu s ďalšími niekoľkými generálmi a radom mladších dôstojníkov prišli na vyžiadanie z Anglicka. Títo dôstojníci posilnili veliteľský zbor jednotky. Niektorí prišli k brigáde už pred Kyjevom, niektorí až k zboru a zúčastnili sa oslobodenia Slovenska a východnej Moravy.
Hetyefő
Má rozlohu 411 ha a žije tu 110 obyvateľov (2007).
Ludvík Svoboda (prezident)
Druhá svetová vojna
Na divízneho generála bol Ludvík Svoboda povýšený 10. mája 1945. Armádnym generálom sa stal 1. augusta 1945.
Osud jeho rodiny v okupovanej vlasti
Irena Svobodová po odchode manžela do emigrácie spolupracovala s Obranou národa a pomohla, okrem iného, niekoľkým skupinám dôstojníkov a poddôstojníkov odísť za hranice. Na jeseň roku 1941 poskytla vo svojom dome v Kroměříži azyl skupine čs. parašutistov s vysielačkou. Výsadok S1 / R bol vyslaný čs. vojenskou misiou z ZSSR. Irena Svobodová aj jej rodina spolupracovala s parašutistami do tej doby, než gestapo prišlo na ich stopu a celú skupinu v novembri 1941 zatklo.
Irena Svobodová s dcérou Zoe unikli zatknutiu a od novembra 1941 do mája 1945 sa skrývali u statočných a obetavých ľudí na Morave (okrem iného s ich ukrývaním pomáhal katolícky kňaz Jan Dokulil). Ďalších 15 členov z oboch rodín manželov Svobodových bolo väznených 3 roky v koncentračnom tábore vo Svatobořiciach na Morave.
Povojnové obdobie
L. Svoboda bol ministrom národnej obrany od svojho vymenovania členom košickej vlády 4. apríla 1945 do odvolania 25. apríla 1950. Funkciu prevzal po Janovi Masarykovi. Armáda sa budovala podľa Košického vládneho programu zo všetkých zložiek protinacistického domáceho i zahraničného odboja. Už v ustanoveniach Košického vládneho programu sa premietala skutočnosť, že veľmoci prisúdili Česko-Slovensku miesto v sovietskej sfére vplyvu. Armáda mala byť budovaná podľa vzoru a skúseností sovietskej armády. Budovanie armády bolo poznamenané bojom o získanie politickej prevahy v spoločnosti, ktorý vyústil vo februári 1948 v ustanovenie neoddeliteľnej vlády komunistickej strany a v nastúpenie budovania sovietskeho modelu socializmu. Do armády vstúpila, na rozdiel od predvojnovej apolitickej armády, stranícka politika. Dôstojníci i vojaci mohli byť členmi politických strán a zúčastniť sa straníckeho života. Veliteľské miesta sa začali obsadzovať nielen podľa odbornosti, ale aj podľa straníckej príslušnosti. Politický (stranícky) profil armády postupne kopíroval politickú situáciu v spoločnosti.
Tučapy (okres Vyškov)
Tučapy sú obec v Česku v okrese Vyškov v Juhomoravskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 520 obyvateľov, z toho 273 mužov a 247 žien, pričom priemerný vek v obci bol 42,2 roka (muži 40,3 roka, ženy 44,2 roka).
Ludvík Svoboda (prezident)
Povojnové obdobie
Vo voľbách 1946 KSČ spolu so sociálnymi demokratmi výrazne vyhrala, samotný Svoboda strácal dôveru KSČ aj ZSSR. Začiatkom roka 1948 sa rastúce politické napätie vyvinulo do otvorenej krízy. Dňa 20. februára 1948 dvanásť nekomunistických ministrov, členov národno-socialistickej, ľudovej a slovenskej demokratickej strany, podalo demisiu, ktorú prezident Beneš prijal. Títo ministri spoliehali na to, že ju prezident neprijme a že podporí vojenské jednotky s nimi sympatizujúcich veliteľov. Do ulíc vyšli tisíce pracujúcich s podporou tzv. ľudových milícií, nelegálnych polovojenských jednotiek, založených 23. februára 1948 ako ozbrojená stráž priemyselných podnikov, ovládaných ministerstvom vnútra. Armáda zostala neutrálna v súlade so stanoviskom prezidenta aj ministra zahraničia Jana Masaryka. K vystúpeniu armády by "muselo dať povel armádne velenie, konkrétne minister L. Svoboda a prezident Beneš (...) Obaja zastávali princíp nezasahovania armády do vnútropolitických sporov. K protikomunistickému odporu sa tak mohli odhodlať - či už izolovane alebo v koordinácii - len jednotlivé útvary z vlastnej iniciatívy dôstojníkov. Armádne velenie by potom muselo reagovať na nesplnenie jeho rozkazu o neplnení neutrality. A konečne je tu ešte jeden, hoci hypotetický otáznik, ako by odpovedalo komunistické vedenie a K. Gottwald ako predseda vlády na Stalinovo odporúčanie použiť pomoc sovietskej armády ".
Demokratické strany opustili pozície a komunistická strana sa prestala deliť o moc s ostatnými stranami. Parlamentná demokracia bola nahradená "vedúcou úlohou strany". Sľubovaná špecifická česko-slovenská cesta socializmu sa menila v kópiu sovietskeho modelu v ekonomike i politike.
Členstvo v KSČ
Dňa 11. 10. 1948 Ludvík Svoboda vstúpil do komunistickej strany. Niektorí autori tvrdia, že bol tajným členom komunistickej strany už od roku 1942. Historik Karel Kaplan však uvádza: "V zozname tajných členov nie je. Keď som ho mal, tam je niekoľko desiatok mien, ale Svoboda tam nie je. A tiež oficiálne vstúpil do KSČ v septembri, alebo v októbri 1948. "
Čistky v armáde
Jaroslav Procházka, náčelník Hlavnej správy výchovy a osvety, v liste Klementovi Gottwaldovi už v októbri 1947 obviňuje generála Svobodu z "politickej nespoľahlivosti, kolísania a žiada ho, aby neodkladne urobil nápravu". Hneď po februári bol zatknutý rad dôstojníkov, medzi nimi Jindřich Macháček, plk. Karel Strelka, Ing. arch. Jan Jeník, ktorí boli vyšetrovaní kvôli Ludvíkovi Svobodovi.
Podľa niektorých autorov niesol Ludvík Svoboda politickú zodpovednosť za vtedajšie čistky vo veliteľskom zbore.
Nad "očistou" armády dohliadal Armádny poradný zbor (APS), ktorého členom bol za Ústredný akčný výbor Národného frontu Rudolf Slánský, za armádu Svoboda, Klapálek, Boček, Procházka, Hasal, Drgáč a Reicin. "Návrhy na prepúšťanie vypracovávali orgány OBZ vyšších vojenských veliteľstiev. (...) Konečné návrhy posudzoval plk. Bedřich Reicin a osobne je predkladal na rokovaniach APS. (...) Pri prerokúvaní návrhov v APS sa Reicin dostával často do sporu s gen. Svobodom a niekedy i s ďalšími členmi APS, generálom Klapálkom, Bočkom a Drgáčom. K tomu (Reicin) uvádza: "Svoboda bral pod ochranu nespoľahlivých dôstojníkov, pričom o jedných sa vyjadroval, že sú ešte mladí a že sa dajú prevychovať, o druhých hovoril, že ich reakčné výroky nemožno brať vážne, ďalšie obhajoval, odvolávajúc sa na ich odborné schopnosti a konečne bral systematicky v ochranu rôznych reakčných legionárov a zahraničných vojakov, s ktorými bol osobne spriatelený. V iných prípadoch sa stavali proti prepusteniu nespoľahlivých dôstojníkov i generáli Klapálek, Boček a neskôr gen. Drgáč. ""
Ku dňu 15. februára 1948 bolo celkovo prepustených z armády 2 965 dôstojníkov z celkového počtu 13 366 vojakov. "Drvivá väčšina prepustených sa ničím neprevinila a dokonca ani verbálne nevyjadrila nesúhlas s novým režimom."
V priebehu „očisty“ na jar a v lete 1948 dochádza k podstatným zmenám aj na najvyšších miestach v armáde. Na jeseň 1948 Slánský presadil vytvorenie funkcie námestníka ministra obrany pre veci osobné a zriadenie kádrového odboru MNO. Slánský zároveň navrhol gen. Svobodovi, aby túto funkciu vykonával plk. Bedřich Reicin. S tým Svoboda nesúhlasil. "Vzniesol som námietky proti Reicinovi a žiadal som, aby mi strana dala na túto funkciu niekoho iného, že Reicin je zapracovaný v obrannom spravodajstve, aby mu toto bolo ponechané. Poznal som ho a Slánského som upozornil, že nemá dobrý pomer k ľuďom, že ľudia sa ho boja, nemajú ho radi, že je to diktátor a zlý a pomstychtivý človek. Slánský mi to vyhováral, že Reicina pozná, že sa mýlim, že taký nie je, ale že o tom bude ešte uvažovať a že to oznámi vedeniu strany. Asi za dva dni prišiel Slánský a oznámil mi, že Reicin bude mojím námestníkom, aby som nemal obavu, že bude všetko v poriadku. " Reicin bol ustanovený do funkcie námestníka ministra NO pre veci osobné dňa 15. novembra 1948. Reicin, s vedomím a podporou Gottwalda a Slánského, tak vo svojich rukách sústredil obrovskú, fakticky ničím a nikým nekontrolovateľnú moc. V čase pôsobenia Reicina vo funkcii námestníka rozhodovali o personálnom obsadení významnejších miest v armáde iba Bedřich Reicin, Rudolf Slánský, Jaroslav Procházka a Karel Šváb. Gen. Ludvík Svoboda napriek tomu, že zastával funkciu ministra národnej obrany, musel akceptovať ich návrhy. "V prípadoch, keď Ludvík Svoboda vznášal námietky voči niektorým návrhom Reicina, odpovedal Reicin, že strana o tom vie, prípadne, že návrhy už prerokoval s prezidentom republiky. Vo výnimočných prípadoch telefonoval Svoboda Gottwaldovi, ktorý mu vždy potvrdil, že je o návrhu informovaný a že s ním súhlasí."
Niektorí historici Svobodovi vyčítajú, že sa nezastal ani svojich spolubojovníkov. "Nepostavil sa proti čistkám vo veliteľskom zbore armády ani v prípadoch, keď sa jednalo o jeho dlhoročné bojové druhy a priateľov." Podľa iných prameňov Ludvík Svoboda už v roku 1947 zastavil neoprávnené penzionovanie niektorých generálov a dôstojníkov. Intervenoval v prospech pplk. Františka Skokana.
Reicin po svojom zatknutí pri výpovedi označil Ludvíka Svobodu za "hlavnú brzdu" tzv. „očisty armády.“ Rovnako hodnotil Reicin vzťah Svobodu k ďalším opatreniam, ktoré presadzovalo vedenie KSČ v armáde na odporúčanie sovietskych činiteľov. Otvorene vyjadril Svoboda pochybnosti v prípade zavedenia útvarových organizácií KSČ do armády. "Svoboda bol veľmi znepokojený, keď sa v armáde začali neustále obavy, že to bude znamenať úpadok disciplíny a koniec princípu vojenskej podriadenosti. Každý príklad, keď sa takéto zjavy skutočne prejavili, nezabudol zaznamenať kritickými pripomienkami, "uvádza Reicin."
Vo svojich výpovediach a rozhovoroch z roku 1956 Ludvík Svoboda ďalej uvádza, že mu nebolo nič známe ani o vyšetrovaní dôstojníkov vo väzeniach OBZ po februári 1948. Na rokovaní Armádneho poradného zboru sa podľa jeho slov dozvedel, že tamtoho alebo onoho zavreli. To bolo v roku 1948 až 1950. Inak (Reicin) hovoril, že všetci zatknutí sú odovzdávaný štátnej bezpečnosti a ja som nemal ani potuchy, že je u nás niekto vyšetrovaný. "
Odvolanie z funkcie ministra národnej obrany
Nedôvera KSČ sa obrátila aj proti Svobodovi, nepomohlo ani to, že vstúpil v októbri 1948 do KSČ. Počas krátkej doby sa Reicinovi - s podporou K. Gottwalda (predsedu vlády) a R. Slánského (generálneho tajomníka KSČ) - podarilo vymeniť celé vedenie ministerstva národnej obrany, generálneho štábu i jednotlivých útvarov. Do Moskvy išli udania o Svobodovej nedôveryhodnosti. Rudolf Slánský charakterizoval Svobodu v januári 1951 pre poradu v Moskve "(...) obklopoval sa dôstojníkmi ako Drgáč, Drnec, Klapálek, Novák, Bulandr, ktorí boli starí legionári a odchovanci západných vojenských doktrín, nemali kladný pomer k sovietskej vojenskej doktríne (...) Našou chybou bolo, že sme Svobodu a jeho chránencov ponechali tak dlho na kľúčových pozíciách v armáde a že až na naliehavú radu súdruha Stalina sme ich odstránili. "
Dňa 25. apríla 1950 bol odvolaný z funkcie ministra národnej obrany a bol menovaný námestníkom predsedu vlády povereného vedením Česko-slovenského štátneho výboru pre telesnú výchovu a šport. Dňa 8. septembra 1951 bol odvolaný aj z tejto funkcie a bol mu ponúknutý "dôchodok z milosti", ktorý Svoboda odmietol. Dňa 22. novembra 1952 bol v súvislosti s procesom s Rudolfom Slánským zatknutý na základe materiálu, ktorý proti nemu pripravoval B. Reicin. Dva dni pred Svobodom, 20. novembra, bol zatknutý aj generál Klapálek. Vďaka intervencii z Moskvy bol vypočúvaný iba pre sabotáž Košického vládneho programu a sabotáže výstavby čs. armády podľa sovietskeho vzoru. Prepustený bol v decembri 1952. Do riadneho dôchodku bol daný začiatkom roka 1953.
Jeho zatknutie využilo okresné vedenie KSČ, aby vysídlili jeho nevlastného brata s rodinou aj s jeho matkou z Hroznatína na štátny statok v neďalekej Lhotke. JRD, ktoré pomáhal založiť a rozvíjať v rodnej obci Hroznatín, hodnotilo okresné vedenie KSČ ako kulacké. Vysídľovaní boli aj ďalší štyria sedliaci – zakladajúci členovia družstva. Všetci sa vrátili domov po troch rokoch.
Svoboda po prepustení z väzby intenzívne pomáhal družstvu, rodáci ho zvolili čestným predsedom JRD. Niektoré zdroje uvádzajú, že tu bol zamestnaný vo funkcii účtovníka. .. Podľa iných zdrojov v JRD zamestnaný nebol a nepoberal plat ani dôchodok.
Rehabilitácia
Od mája 1948 až do zvolenia za prezidenta v roku 1968 bol poslancom Národného zhromaždenia postupne na Žďársku, Velkomeziříčsku a Trebíčsku. Bol podpredsedom Zväzu protifašistických bojovníkov a Zväzu československo-sovietskeho priateľstva. Venoval sa práci na pamätiach v priestoroch Vojenského historického ústavu. Tu napísal svoje spomienkové knihy Z Buzuluku do Prahy a Cestami života. Venoval sa intervenciám v prospech rehabilitáciou neprávom perzekvovaných vojakov (generálov K. Klapálka, B. Bočka a jeho syna Zdeňka, F. Nosála, Z. Nováka, Š. Drgáča, V. Drnku, R. Bulandra, A. Ressla, plk. J. Knopa, pplk. Bohumila Pelikána, plk. Ing. A. Holbu, plk. F. Hieke-Stoja, revízia rozsudku pplk. F. Skokana, študenta J. Procházku z Kroměříže). Absolvoval mnoho prejavov a prednášok v Česku i na Slovensku, besedoval so školskou mládežou a vojakmi o druhej svetovej vojne. Bol ochrancom záujmov podduklianskeho kraja, ktorý dlho niesol mimoriadne dôsledky vojny. Zastával mierové riešenie medzinárodných konfliktov a zúčastňoval sa medzinárodného mierového hnutia. V rokoch 1954 až 1964 bol členom predsedníctva Národného zhromaždenia.
Prezidentské obdobie
Podrobnejšie informácie nájdete v článku Pražská jar 1968
Dňa 30.marca 1968 počas Pražskej jari bol Ludvík Svoboda – po abdikácii Antonína Novotného – na návrh Alexandra Dubčeka, ktorý sa opieral o návrh Zväzu protifašistických bojovníkov, zvolený prezidentom. Bol prvým z komunistických prezidentov voleným tajnou voľbou a nie aklamáciou. Pre Ludvíka Svobodu bolo odovzdaných 282 hlasov zo 288. Po zvolení symbolicky položil kvety na hroby prezidentov T.G. Masaryka, E. Beneša, K. Gottwalda a A. Zápotockého. Navštívil Pamätník oslobodenia na Vítkove, kde vzdal úctu legionárom z 1. svetovej vojny i bojovníkom z druhej svetovej vojny. Dňa 6. apríla menoval novú vládu, v ktorej prevládali stúpenci reformy. Ludvík Svoboda bol až do svojho zvolenia poslancom parlamentu, nebol členom žiadneho orgánu KSČ s rozhodujúcou mocou.
Prezident nemal priamy vplyv ani na zahraničnú politiku štátu. Tak ako vnútorná politika, tak aj zahraničná politika boli úplne v réžii KSČ. Pojanuárový politický vývoj v Česko-Slovensku vyvolával nedôveru v krajinách Varšavskej zmluvy. Na schôdzi delegácií šiestich strán Varšavskej zmluvy 23. marca v Drážďanoch, ktorej sa prezident nezúčastnil, zaznela kritika na adresu vedenia KSČ, že nečelí kontrarevolučným tendenciám, že ich politika vedie k reštaurácii kapitalizmu.V kritike boli nekompromisní najmä delegáti z Nemecka, Poľska a Bulharska. Za necelé štyri mesiace 14. júla došlo k ďalšiemu zasadnutiu predstaviteľov Varšavskej zmluvy, ktorého sa tentoraz naša delegácia odmietla zúčastniť s odôvodnením, že dáva prednosť dvojstranným rokovaniam. Z tohto zasadnutia bol česko-slovenskému vedeniu zaslaný list piatich zúčastnených strán s rozsiahlou kritikou politiky česko-slovenského vedenia KSČ. Po dohode došlo 28.-29. júla na rokovanie medzi sovietskou a česko-slovenskou delegáciou v Čiernej pri Čope. Dvojstranného stretnutia v Čiernej sa zúčastnil aj prezident, nebol však vedúcim delegácie. Podľa premiéra ZSSR Kosygina varoval Sovietov pred vojenským zásahom, ktorý by na dlhé roky narušil dobré vzťahy medzi našimi národmi. Dňa 3.8. nasledovala ďalšia závažná schôdza vedúcich predstaviteľov komunistických strán šiestich štátov Varšavskej zmluvy v Bratislave.
August 1968
Podrobnejšie informácie nájdete v článku Vpád vojsk Varšavskej zmluvy do Česko-Slovenska.
Reformný proces bol prerušený neohláseným vstupom vojsk Varšavskej zmluvy na naše územie v noci na 21. augusta 1968. V ranných hodinách 21. augusta došlo k zadržaniu česko-slovenských vedúcich predstaviteľov ústavných, štátnych a straníckych – A. Dubčeka, O. Černíka, J. Smrkovského, F. Kriegela, J. Špačka a B. Šimona – sovietskymi orgánmi a nasledoval ich únos a internácia v ZSSR.
17. augusta 1968 sa sovietsky veľvyslanec v Prahe Stepan Červonenko stretol s prezidentom Svobodom a informoval Moskvu, že prezident Svoboda v prípade konfliktu bude stáť na strane ZSSR.
17. augusta sa prezident dozvedel od veľvyslanca ZSSR, že v minulých dňoch odovzdal A. Dubčekovi závažný list na prerokovanie kolektívom predsedníctva ÚV KSČ a že nedostal odpoveď. Sám ho s obsahom listu zoznámil. Obsah listu znel ako "závažné varovanie, ktoré si vyžaduje okamžitú reakciu, aj keď ho prezident nepochopil, ako posledné varovanie pred vstupom vojsk, ale skôr, ako úvod k novej politickej konfrontácii". List do zasadnutia predsedníctva 20. augusta nebol prerokovaný.
V rovnaký deň bola prijatá v Moskve skupina „zdravých síl“ KSČ aby pripravila texty prejavov k „česko-slovenskému ľudu“ s plánom vytvoriť tzv. „revolučnú robotnícko-roľnícku vládu“. 20. augusta 1968 okolo 23:00 navštívil Červonenko Svobodu a oznámil mu, že vojská Varšavskej zmluvy prekročili česko-slovenské hranice. Okolo 2:00 ráno pristálo na Ruzyňskom letisku v Prahe dopravné lietadlo Antonov An-12 s výsadkovou jednotkou.
Svoboda už mal vtedy viac ako 70 rokov a veľkú časť svojho života prežil v ZSSR ba priamo v Červenej armáde. Tak ako si Dubček nevedel predstaviť, že by ZSSR napadlo Československo, tak pre Slobodu neprichádzala do úvahy alternetíva sa aktívne brániť. Aj keď s intervenciou spočiatku nesúhlasil čs. armáda na rozkaz ministra Dzúra a potom aj prezidenta republiky do bojov nezasiahla. "Prezident vyjadril svoj protest, že k akcii došlo bezprostredne po liste sovietskej strany, bez toho, aby bola daná vedeniu ČSSR možnosť na list reagovať. Konštatoval, že vojská nepozval, varoval pred nebezpečenstvom krviprelievania a zdôraznil, že celá zodpovednosť je na Sovietskom zväze a na ostatných zúčastnených krajinách". Keď prezident došiel na zasadajúce predsedníctvo ÚV KSČ, podpísal ešte v noci na 21. augusta spolu s najvyššími volenými predstaviteľmi vyhlásenie odsudzujúce vojenskú intervenciu a na druhý deň zverejnil výzvu k občanom. Z vedúcich politických a štátnych činiteľov zostal prezident sám a podľa ústavy prevzal dočasne zodpovednosť za riešenie danej situácie. Vojenský odpor bol nemysliteľný, vzhľadom na obrovskú početnú prevahu vojsk krajín Varšavskej zmluvy.
Prezident Svoboda odmietol uznať zvyšok vlády bez internovaného predsedu O. Černíka za funkčný. Ďalej kategoricky odmietol návrh, predložený skupinou bývalých straníckych funkcionárov, vymenovať novú revolučnú robotnícko-roľnícku vládu, ktorá by bola súčasne spoločným straníckym aj štátnym orgánom a bola by vedená A. Indrom. Ďalej odmietol aj druhý variant tohto návrhu, podľa ktorej mal vládu viesť prezident. Všetky tieto návrhy by legalizovali situáciu vzniknutú po odvlečení čs. politikov.