cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Socha Svätopluka na Bratislavskom hrade
Odhalenie sochy
Odhalenia sochy Svätopluka 6. júna 2010, necelý týždeň pred parlamentnými voľbami, sa okrem troch najvyšších ústavných činiteľov zúčastnili najmä ministri, poslanci a župani strany Smer. Tento fakt kritizovali viacerí slovenskí politici ako napr. podpredsedníčka SNS Anna Belousovová, predseda poslaneckého klubu KDH Pavol Hrušovský a šéf poslaneckého klubu SMK Gyula Bárdos, ktorí odhalenie sochy označili ako politickú akciu Smeru, predvolebnú agitáciu a predvolebnú kampaň. .
Vznik expertnej skupiny po voľbách v roku 2010
Po voľbách do Národnej rady Slovenskej republiky v roku 2010 novozvolený predseda Národnej rady Slovenskej republiky Richard Sulík zostavil pod vedením historičky Maríny Zavackej expertnú skupinu, ktorá mala posúdiť umelecký a historický aspekt sochy. Komisia sa vo svojom stanovisku okrem odborných argumentov vyjadrila k soche v tomto zmysle: ''Historické osobnosti tvoriace súčasť národných dejín si nemožno prisvojovať na akékoľvek stranícko-partikulárne ciele. Inštalácia akéhokoľvek pomníka na každom podobnom mieste by mala byť výsledkom širšieho konsenzu a nie rozhodnutím úzkej stranícko-politickej špičky jednej politickej strany - navyše v období tesne pred voľbami'' (pozri text Správy)
Opačný názor vyjadrili členovia odbornej komisie pri Slovenskom historickom ústave a Historickom odbore Matice slovenskej pod vedením historika a medievalistu Richarda Marsinu. Okrem odborných argumentov sa komisia nazdáva, že došlo k spolitizovaniu kampane vedenej proti soche, pričom cieľom je odstrániť sochu z nádvoria a zmeniť súčasný text na podstavci sochy. V úvode stanoviska sa uvádza: ''Pani Marína Zavacká je verejnosti všeobecne známa svojimi negatívnymi názormi na jazdeckú sochu kráľa Svätopluka a zostavila komisiu zloženú výlučne z osôb, ktoré sa politicky a publicisticky aktívne angažujú za odstránenie jazdeckej sochy kráľa Svätopluka z Čestného nádvoria Bratislavského hradu. Týmto bola od počiatku spochybnená objektivita komisie.'' Text tiež informuje, že dňa 18. augusta 2010 sa riaditeľ Slovenského historického ústavu písomne obrátil na predsedu NR SR so žiadosťou o doplnenie ustanovenej Závackej komisie ''o ním navrhovaných odborníkov, alebo o poverenie renomovaného historika a medievistu, univerzitného profesora Richarda Marsinu zostavením ďalšej komisie, ktorá by pre pána predsedu NR SR takisto pripravila odborné stanovisko na sochu kráľa Svätopluka. Pán predseda NR SR... neodpovedal''. (pozri text Stanoviska)
Úprava sochy
V októbri 2010 na podnet predsedu Národnej rady Slovenskej republiky Richarda Sulíka autor sochy Ján Kulich prekryl rovnoramenný dvojkríž na štíte sochy kovovou puklicou. Sulík túto úpravu vysvetlil ako zabránenie vzbudzovania asociácií dvojkríža na štíte so znakom Hlinkovej gardy.
W49B
W49B je hmlovina v súhvezdí Orol. Je to pozostatok supernovy typu Ib alebo Ic, ktorá vybuchla pred približne tisíc až štyritisíc rokmi. Mohla vytvoriť záblesk gama žiarenia a predpokladá sa, že výbuch po sebe zanechal čiernu dieru (jednu z najmladších v galaxii ).
Výbuch nastal inak ako pri väčšine supernov. Materiál blízko pólov rotujúcej hviezdy bol vyhodený oveľa vyššou rýchlosťou ako materiál vychádzajúci z jej rovníka. Trysky hmoty smerom od hviezdnych pólov, formovali hlavný výbuch supernovy. Išlo o bipolárnu supernovu typu Ib/Ic prvú objavenú v Galaxii.
Zoznam germánskych bohov
Tento článok je zoznam germánskych bohov, ktorých existenciu je možné predpokladať v proto-germánskej mytológii a v spoločnej germánskej mytológii z obdobia sťahovania národov, resp. bohov, ktorí figurujú v staroseverskej, anglosaskej a starohornonemeckej mytológii. Zriedka sa vyskytujú aj v prameňoch Sasov a Gótov.
thumb|right|[[Georg von Rosen – Oden som vandringsman, 1886 (Pútnik Odin)]]
Vznik názvov dní v týždni v germánskych jazykoch
Niektoré z dní v týždni sú v germánskych jazykoch pomenované práve podľa jednotlivých bohov.
Okrem týchto dní sú v nemčine i angličtine pondelok (nem. Montag, angl. Monday) a nedeľa (nem. Sonntag, angl. Sunday) pomenované podľa Mesiaca (nem. Mond, angl. Moon); resp. slnka (nem. Sonne, angl. Sun).
Alois Jedlička
Alois Jedlička (* 20. jún 1912, Brno – † 13. jún 2000, Praha) bol český bohemista, profesor českého jazyka na Karlovej univerzite a redaktor časopisu Naše řeč. Zaoberal sa teóriou spisovného jazyka, štylistikou a lexikológiou.
Jeho brat Venceslav Venceslavovič Jedlichka je pedagóg, verejný činiteľ, skladateľ (autor sláčikového kvarteta podľa opery J. Meyerbeera „Prorok“).
Spolu s Bohuslavom Havránkom je autorom českej mluvnice a pokračovateľom diela Jana Gebauera a Františka Trávníčka.
Hlavný kapitanát (Kráľovské Uhorsko)
Hlavný kapitanát (často nesprávne skrátene kapitanát;  – „(pohraničný) hlavný kapitanát/(pohraničné) hlavné hajtmanstvo“ alebo zriedkavejšie Grenzgeneralat – „pohraničné generálne veliteľstvo“;  – "(pohraničné) najvyššie náčelníctvo"; v modernej  – „hlavný kapitanát“) bol úrad a územie hlavného kapitána, teda jedno z veliteľstiev protitureckej obrany od konca 15. stor. do zač. 18. stor. v Uhorsku resp. Kráľovskom Uhorsku (čiastočne aj Sedmohradsku) a jemu podliehajúce územie. V niektorých prípadoch (na juhu) sa delil na menšie jednotky tzv. kapitanáty (po nemecky Hauptmannschaft alebo zriedkavo Kapitanat, lat. capitaneatus)
Hlavný kapitán
V Hornouhorskom a Dolnouhorskom hl. k. bola však len jedna funkcia hlavného kapitána, ktorý bol zodpovedný aj za pevnosti aj za župy. Okrem toho obe funkcie naraz (ale formálne oddelene) niekedy zastávala jedna osoba aj v Zadunajsku a od roku 1564 stále v Preddunajsku. Južne od Drávy bola len funkcia pohraničného hlavného kapitána, ekvivalentom obvodného pohraničného kapitána tam bol (od roku 1526?) chorvátsko-slavónsky bán (banus Croatiae et Sclavoniae; Ban in Kroatien und Windischland) pre celé územie južne od Drávy.
Celé Uhorsko
1540 – 1542 existovala funkcia uhorský hlavný kapitán (supremus capitaneus regni Hungariae; Oberst-Landeshauptmann in Ungarn), ktorú zastával Péter Perényi
Horné Uhorsko
Hornouhorský hlavný kapitanát:
Hlavný kapitanát Satmár a Zátisie
Západné a stredné Slovensko
Preddunajský hlavný kapitanát
Banskomestský hlavný kapitanát
Zadunajsko
Zadunajský hlavný kapitanát:
Komárňanský hlavný kapitanát:
Rábsky hlavný kapitanát:
Szigetvársky hlavný kapitanát:
Kanižský hlavný kapitanát:
Pozn: Po roku 1607 bola z rakúskej strany hranice (teda mimo Kráľovského Uhorska) vytvorená tzv. Štajerská hranica (steirische Grenze) zahŕňajúca pevnosti Hardberg, Fürstenberg, Feldbach, Radkersburg a Pettau, ale nemala postavenie hlavného kapitanátu.
Južne od Drávy
Vendský/Slavónsky hlavný kapitanát
Chorvátsky hlavný kapitanát
Vendský a chorvátsky hlavný kapitanát:
Jarosław Kaczyński
Jarosław Aleksander Kaczyński (* 18. jún 1949, Varšava, Poľsko) je poľský právnik a politik, spoluzakladateľ (2001) a predseda (od roku 2003) konzervatívnej poľskej politickej strany Právo a Spravodlivosť (Prawo i Sprawiedliwość).
Hlavný kapitanát (Kráľovské Uhorsko)
Vojenská hranica (18. a 19. stor.)
Od roku 1699 boli v rámci vtedy začatého vytvárania tzv. Vojenskej hranice medzi Uhorskom a Osmanskou ríšou (nem. Militärgrenze, lat. confinium militare, po chorvátsky Vojna krajina) vytvorené: Išlo však už o inú organizáciu než ranonoveké hlavné kapitanáty, k tomu pozri článok Vojenská hranica.
Banát a okolie
Dolnouhorský hlavný kapitanát:
Jarosław Kaczyński
Od júla 2006 do novembra 2007 bol 13. predsedom vlády Poľska. Jeho brat - dvojča - Lech Kaczyński bol do svojej tragickej smrti prezidentom Poľska.
Hlavný kapitanát (Kráľovské Uhorsko)
Banát a okolie
Poznámka: Zvyšnú protitureckú hranicu do zač. 16. stor. – teda kým neexistovali ostatné hlavné kapitanáty – bránili jednak bán (Dalmácia, Chorvátsko, Slavónsko) a jednak sedmohradský vojvoda.
Jarosław Kaczyński
Životopis
Počas komunizmu bol aktivistom v protikomunistickej demokratickej opozícii a pracoval pre niekoľko opozičných organizácií vrátane Výboru robotníckej obrany, Výboru pre sociálnu sebaobranu a odborového zväzu Solidarita.
Hlavný kapitanát (Kráľovské Uhorsko)
Sedmohradsko
(Veľko-)Varadínsky hlavný kapitanát
Jarosław Kaczyński
Životopis
Od 70. rokov se angažoval v činnosti opozície, spolupracoval s Výborom na ochranu robotníkov (KOR) a v 80. rokoch s Helsinským výborom. V 80. rokoch bol členom a poradcom podzemných orgánov nezávislých samosprávnych odborov Solidarita (NSZZ Solidarność), v roku 1980 bol tajomníkom výkonného výboru. V roku 1989 za Solidaritu vyjednával o menovaní vlády Tadeusza Mazowieckého.
Hlavný kapitanát (Kráľovské Uhorsko)
Chronologický prehľad vývoja hlavných kapitanátov
Hlavné kapitanáty na území Kráľovského Uhorska (uvedené vždy proti smeru hodinových ručičiek):
Pred 1542:
Jarosław Kaczyński
Životopis
V rokoch 19901991 pôsobil vo funkcii štátneho ministra, bol vedúcim Kancelárie prezidenta Lecha Wałęsu. Z tejto funkcie odišiel po konflikte s prezidentom.
V roku 2017, ho v Politico nazvali de facto vládcom a najvplyvnejším politikom v Poľsku.
Hlavný kapitanát (Kráľovské Uhorsko)
Chronologický prehľad vývoja hlavných kapitanátov
1552 – 1556:
Jarosław Kaczyński
LGBT
21. septembra 2005 uviedol, že „homosexuáli by nemali byť izolovaní, nemali by však byť napríklad učiteľmi na školách. Aktívni homosexuáli určite nie, v žiadnom prípade“, ale že inak by homosexuáli nemali byť diskriminovaní.
Hlavný kapitanát (Kráľovské Uhorsko)
Chronologický prehľad vývoja hlavných kapitanátov
1556-cca 1566:
Jarosław Kaczyński
Osobný život
Nevlastní počítač, neovláda žiaden cudzí jazyk a prvý bankový účet si otvoril až v roku 2009. Nemá vodičský preukaz a do roboty prichádza okolo desiatej ráno.
Hlavný kapitanát (Kráľovské Uhorsko)
Chronologický prehľad vývoja hlavných kapitanátov
cca 1580 – cca 1607:
'''cca 1607 – koniec 17. stor.:'''
Augustín Riška
Augustín Riška (* 29. apríl 1935, Brodské) slovenský a americký filozof a metodológ; pôsobil na Katedre logiky FF UK v Bratislave, v súčasnosti je profesorom St. John's University, New York.
Usson (Puy-de-Dôme)
Usson je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Puy-de-Dôme, v regióne Auvergne.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Egejské ostrovy
Egejské ostrovy môžu byť:
Medzinárodný mládežnícky kongres
náhľad|Účastníci 75. medzinárodného mládežníckeho kongresu ([[Liptovský Hrádok, 2019)]] Medzinárodný mládežnícky kongres (, skratka IJK, vyslov IJoKo) je najväčšie každoročné stretnutie mladých esperantistov na svete.
Účastníci pochádzajú zo všetkých častí sveta, prichádzajú na týždeň a ich počet obvykle dosahuje približne 300, hoci niektoré ročníky zaznamenali viac ako 1000 účastníkov. Každý rok sa kongres organizuje v inej krajine a prostredníctvom svojich krajinských sekcií ho organizuje Svetová esperantská mládežnícka organizácia (známa pod skratkou TEJO), mládežnícka sekcia Svetového esperantského zväzu (UEA). Rovnako ako kongres mládeže sa aj ním organizovaný Svetový esperantský kongres koná každé leto, zvyčajne v nadväzujúcom týždni, avšak zriedka v tej istej krajine.
V roku 2008 sa konal v maďarskom Szombathely. V roku 2009 Česká esperantská mládež spoločne s krajinskými sekciami TEJO z Nemecka a Poľska usporiadala 65. ročník v Liberci v Česku za účasti 343 osôb zo 41 krajín. Zatiaľ posledný, 74. ročník prebehol v roku 2018 v Badajoz v Španielsku. 75. ročník prebiehol v 2019 v Liptovskom Hrádku na Slovensku, organizovaný Slovenskou esperantskou mládežou.
Zoznam doterajších a plánovaných IJK
stred|náhľad|679x679bod|Krajiny, ktoré hostili Medzinárodný mládežnícky kongres v rokoch 1938 až 2017.
Nasledujúca tabuľka zobrazuje informácie o všetkých doterajších alebo oznámených Medzinárodných mládežníckych kongresoch a poskytuje informácie o meste, krajine, počte prihlásených a skutočnom množstve účastníkov. U niektorých kongresoch je však pochybné, ako interpretovať jediný dostupný počet ľudí.
Hrabáč
Hrabáč môže byť:
Argosarónske ostrovy
Argosarónske ostrovy je označenie pre Sarónske ostrovy a Argolské ostrovy.
Eubója
right|thumb Eubója (– normovaný tvar; iné názvy: staršie Euboja, pre starovek aj Euboia; po gr. Εύβοια – prepis zo starogr. Euboia, prepis z novogr. Evvia [vyslov: evia]; po taliansky Negroponte) je druhý najväčší ostrov Grécka. Zároveň je to historické územie a (spolu s ostrovom Skýros a niekoľkými malými ostrovmi) súčasná krajská jednotka. Leží medzi Severnými Sporadami a Atikou.
Geografia
Hlavným mestom ostrova je prímorská Chalkida, mesto s 50 000 obyvateľmi. Moderné mestá sú tu Kymi, Artemisio, Mesapia, Karystos, Eretria, či Nea Artaki.
Starovek
Eubója bola osídlená Iónskymi Grékmi približne v roku 1800 pred Kr. Po páde mykénskej gréckej civilizácie jedine Eubója prejavila znaky kultúry, zatiaľ čo ostatné Grécko prežívalo dobu temna. Najvýznamnejšie staroveké mestá tu boli Chalkis, Eretria, Karystos a Oreos. Keďže Eubójčania boli potomkovia Iónov, hovorilo sa tu iónskym dialektom starogréčtiny. Eubójčania sa výrazne podielali na gréckej kolonizácií, keď poslali svojich ľudí kolonizovať veľké časti Sicílie, južnej Itálie, či severného Grécka. Počas Grécko-perzských vojen Peržania zničili mesto Eretria, ktré muselo byť nanovo postavené. Taktiež zle dopadlo mesto Chalkis, ktoré prehralo boj s Aténčanmi a tak sa na Eubóji usadilo približne 4 000 Aténčanov. Po bitke pri Chaironei sa Euboia dostáva pod vládu Macedónie. V tejto dobe dochádza k postupnému zániku iónskeho dialektu v prospech attickej gréčtiny, neskôr známej ako koiné. Počas Rímsko-macedónskej vojny sa Grécko aj s Eubójou dostáva do Rímskeho impéria. Tu nastala pokojná doba počas trvania celej Rímskej ríše, nakoľko aj v neskororímskej dobe bol ostrov uchránený od barbarských lúpežných nájazdov. Po roku 313 po Kr. sa na ostrove rozmohlo kresťanstvo a nastáva postupný zánik gréckeho pohanského náboženstva a zavedenie cirkevnej správy na ostrove. V roku 395 sa Eubója stáva súčasťou Východorímskej (gréckej Byzantskej) ríše.
Byzantská a benátska doba
Eubóje sa nedotkla slovanská invázia do Grécka v 6. stor., ale mesto Chalkis slúžilo ako významné strategické byzantské vojenské mesto, nakoľko bolo od Slovanov chránené. Ale v priebehu tohto obdobia tu bolo postavených mnoho kostolov a kláštorov. V roku 1204 Byzanciu zničili križiaci a tak sa Euboia dostáva do správy Benátčanov, ktorí ostrov volali Negroponte. Tak sa z Eubóje stalo dôležité miesto, o ktoré súperili Benátčania, Turci a novovzniknutá Byzancia. Počas 14.16. storočia sa na juhu Eubóje usadili albanofónne obyvateľstvo Arvanitov, ktorí sa usadili na juh od mesta Eretria a ďalej asimilovalo grécke obyvateľstvo. Tak sa zároveň Eubója rozdelila na dve časti, podľa jazykového rozdelenia. Sever obývaný Grékmi, juh Arvanítmi.
Osmanská ríša
Pri Eretrií sa ťaží mramor, inak sa tu chovajú prevažne ovce a kozy.
Demografia
Na ostrove žije približne 200 000 obyvateľov gréckej národnosti. Na juhu ostrova sa však rozpráva arvanitikou, nakoľko tu od benátskej vlády žije etnická skupina spomínaných Arvanitov. V niektorých horských oblastiach Eubóje žijú aj skupiny románskych Vlachov a tiež gréckych Sarakacanov.
Iné projekty
be
Powiat międzyrzecki
Powiat międzyrzecki je powiat v Poľsku v Lubuskom vojvodstve.
Žije tu 58 397 obyvateľov (1.1.2017).
Cigeľka (obec)
Dejiny
Prvá písomná zmienka o Cigeľke je z roku 1414. V nasledujúcich storočiach patrila do makovického panstva. V 19. storočí bola obec postihnutá vysťahovalectvom do Severnej Ameriky z ekonomických dôvodov, v roku 1947 sa časť obyvateľov na popud sovietskych úradov presťahovala na Ukrajinu (najmä do dediny Chomut, terajším menom Zelenyj Haj – Зелений Гай), odkiaľ sa od šesťdesiatych rokov 20. storočia do počiatku 21. storočia postupne väčšina vrátila na Slovensko.
Minerálna voda
V obci je žriedlo rovnomennej minerálnej vody. Almanach lázní Československé republiky z roku 1949 uvádza Cigeľku ako kúpeľné miesto na liečbu žalúdočných chorôb, chorôb horných dýchacích ciest, srdca a ciev, a kožných chorôb. V súčasnosti nemá Cigeľka štatút kúpeľného mesta. Za prvej republiky boli pri prameni minerálnej vody aj kúpele. Okrem slanej minerálnej vody vyvierá v Cigeľke z niekoľkých desiatok prameňov kyselka.
Komodita
Komodity sú:
Význam b1 je v slovenskom Zákone o komoditnej burze (zák. č. 92/2008 Z.z.) na účely tohto zákona upresnený takto: Komodita je hmotný predmet a ovládateľná prírodná sila, najmä výrobok, energia a nerastná surovina, vrátane drahých kovov, s ktorými sa obchoduje alebo môže obchodovať na trhu tovarov a služieb.
V angličtine sa výraz "commodity" najmä (ale nie len) v politickej ekonómii a makroekonómii používa aj ako preklad európskeho výrazu tovar (najmä nemeckého Ware), ktorý nemá v angličtine ekvivalent.
Platňová tektonika
thumb|upright=2|Kontinentálne platne boli zmapované v druhej polovici 20. storočia. Na tomto obrázku je znázornený aj pohyb jednotlivých platní voči sebe.
Teória platňovej tektoniky (alebo nesprávne dosková tektonika alebo globálna tektonika) je syntézou rôznych geotektonických predstáv, ktorými cieľom je objasniť tektonické javy v celosvetovom meradle. V súčasnosti je prijímaný mobilistický výklad založený na pohybe kontinentov a rozchádzaní oceánskeho dna.
Táto teória hovorí o tom, že najvrchnejšia časť zemského telesa je tvorená dvoma vrstvami: vrchná litosféra je pevná a zložená prevažne z kyslíka (46,6 %), kremíka (27,7 %), hliníka (8,1 %) a železa (5,0 %). Pod ňou sa nachádza astenosféra, ktorá je vo svojej vyššej časti plastická, vo väčších hĺbkach však v dôsledku nárastu tlaku mení svoje vlastnosti a je pevná. Litosféra „pláva“ na astenosfére a je rozlámaná na viacero veľkých (africká, antarktická, austrálska, eurázijská, severoamerická, juhoamerická, pacifická, kokosová, Nazca, a indická platňa) a niekoľko menších platní (alebo krýh), nazývaných aj tektonické platne. Tieto platne sa voči ostatným pohybujú, pričom môže dochádzať k ich stretom: konvergentné (dve platne do seba narážajú), divergentné (dve platne sa od seba vzďaľujú), alebo transformačné (platne sa pohybujú vedľa seba opačnými smermi). Pri stretoch nastávajú rôzne geologické fenomény: zemetrasenia, sopečná činnosť, vznik pohorí, vznik riftových zón a oceánskych priekop.
Platňová tektonika sa vyvinula zo štúdia dvoch geologických procesov: pohybu kontinentov, pozorovaného už začiatkom 20. storočia a rozchádzania sa oceánskeho dna (pozorovaného v 60. rokoch 20. storočia). Samotná teória bola vypracovaná koncom šesťdesiatych rokov a jej široká akceptácia geologickou verejnosťou spôsobila revolúciu v geologických vedách (podobne ako objavenie periodického zákona v chémii, kvantovej mechaniky vo fyzike a objavenie DNA v biológii).
Princípy
Rozdelenie zemského telesa na litosféru a astenosféru je založené na ich mechanických rozdieloch. Litosféra je chladnejšia a pevná resp. krehká, zatiaľ čo astenosféra je teplejšia a duktilná. Toto rozdelenie nie je totožné s rozdelením Zeme na kôru, plášť a jadro. Základným princípom je, že litosféra je rozlámaná na viacero väčších a menších platní (dosiek), ktoré sa pohybujú po duktilnejšej astenosfére rôznymi smermi. Litosférické platne sú tenké, rigidné, horizontálne mobilné telesá pokrývajúce zakrivený povrch Zeme. Napätie na jednom okraji platne je prenesené rigidným telesom platne na opačný okraj, bez toho aby vyvolalo deformáciu vo vnútri platne. Deformácia prebieha prevažne (ale nie výlučne) len na okrajoch platní. Takéto správanie litosférického materiálu je prekvapivé hlavne pre to, že platne sú len okolo hrubé, ale napriek tomu dokážu prenášať napätie na tisíce kilometrov.
Kolízie jednotlivých platní sa dejú pozdĺž okrajov jednotlivých platní a tieto hranice sú spojené s viacerými geologickými procesmi: zemetrasenia, sopečná činnosť a vytváranie topografických nerovností: pohoria, stredooceánske chrbty a morské priekopy. Hranice platní sa vyznačujú prebiehajúcou deformáciou a sprevádzanú zemetraseniami.
Tektonické platne pozostávajú z dvoch typov kôry: oceánskej a pevninskej. Rozdiel medzi nimi je v hustote a minerálnom zložení: oceánska kôra je ťažšia a zložená z iných (tmavých, alebo mafických) minerálov ako kontinentálna, ktorú budujú hlavne ľahšie granitoidné a premenené horniny oveľa bohatšie na kremeň. Väčšina platní je tvorená oboma typmi kôry, iba niektoré platne sú tvorené čisto oceánskou kôrou.
Typy okrajov
thumb|right|350px|Tri typy interakcií na okrajoch tektonických platní. Rozoznávame tri typy platňových okrajov, rozdelené sú na základe pohybu jednotlivých platní voči sebe. K nim sa viažu rozdielne geologické fenomény. Hranice stretu jednotlivých platní sa rozdeľujú na:
Ako samostatné môžu byť chápané pasívne okraje, ktoré oddeľujú oceánsku a kontinentálnu kôru, neprebieha však na nich žiadny významný pohyb a nie sú ani okrajmi platní, ale iba vnútroplatňové rozhrania.
Transformné okraje
Bočný posun jednej platne popri druhej pozdĺž transformného zlomu môže spôsobiť dobre pozorovateľné povrchové zmeny. Kvôli treniu sa platne neposúvajú kontinuálne. Napätie v oboch platniach sa hromadí až po určitú hranicu a keď ju prekročí, tak sa akumulovaná energia uvoľní a platne sa posunú. Toto zapríčiňuje zemetrasenia s ohniskami do hĺbky, častý jav na transformných okrajoch. Na transformných okrajoch sa neprejavuje žiadny vulkanizmus. Transformné zlomy sa nachádzajú iba na oceánskej kôre, kde od seba oddeľujú rôzne rýchlo sa pohybujúce stredooceánske chrbty. Príkladom môže byť zlom Eltanin. Na kontinentoch sa transformné zlomy nenachádzajú, ide o smerne posuvné (strike-slip) zlomy. Takýmto je zlom San Andreas, ktorý sa nachádza na západnom pobreží USA a je časťou komplexu zlomov v tejto oblasti. Na tomto mieste sa stretáva Severoamerická a Pacifická platňa, ktorá sa pohybuje smerom na sever. Dôsledkom tohto pohybu je posun Kalifornského polostrovu na sever (podľa odhadov bude za 50 miliónov rokov Kalifornský polostrov pri pobreží Aljašky).
Divergentné okraje
thumb|„Most spájajúci kontinenty“ – most ponad riftové údolie Alfagja na Islande, spájajúci severoamerickú a eurázijskú platňu. V divergentných okrajoch dochádza k posunu dvoch platní od seba a vzniku novej oceánskej kôry z magmy tvoriacej sa v mieste rozchodu (nazýva sa aj stredooceánsky chrbát). Počiatkom celého procesu je vyklenutie zemského plášťa prostredníctvom diapíru astenosféry, tzv. astenolitu. Táto vystupujúca magma následne spôsobí v dôsledku zmeny teplotných a tlakových podmienok vo svojom okolí roztiahnutie a stenčenie zemskej kôry. Výstup novej magmy sa zväčša odôvodňuje prítomnosťou vzostupného prúdu konvekčnej bunky (tzv. aktívny spreading) alebo ťahovým pôsobením kôry posúvajúcej sa smerom od chrbta smerom k okraju platne (tzv. pasívny spreading). Predstaviteľmi divergentných okrajov sú pre oceánsku kôru riftové systémy oceánskych chrbtov (napr. Stredoatlantický chrbát) a pre pevninskú kôru riftové údolia (napr. Východoafrická priekopová prepadlina). Tieto údolia sú tvorené masívnymi komplexmi zlomov, v ich strede dochádza k intenzívnym podmorským výlevom bazaltov. Rozchádzanie sa spravidla nie je jednotné, takže jednotlivé bloky sa nepohybujú rovnakou rýchlosťou, preto na oceánskom dne nachádzame rôzne nepravidelné blokové štruktúry. Zlomové zóny sú aj miestom častých plytkých zemetrasení. Pohyb oceánskeho dna by sa dal prirovnať k dopravníkovému pásu, kde je kôra unášaná smerom od riftovej zóny k oceánskej priekope.
Stredooceánske chrbty sú jedným z kľúčových dôkazov o rozširovaní sa morského dna. Prieskumom zemského magnetizmu sa objavili obrazce zmien magnetického poľa na obidvoch stranách riftov. Tieto obrazce boli príliš symetrické na to aby boli náhodné. Dlhodobou analýzou týchto záznamov sa našli spojitosti medzi zmenou magnetických pólov a striedaním vrstiev v obrazcoch. Magnetické pásy korešpondujú so zmenou polarity magnetického poľa Zeme. Toto bolo potvrdené aj zistením veku jednotlivých pásov.
Konvergentné okraje
Konvergentné okraje sa vyznačujú približovaním platní. Tieto procesy sprevádza často proces označovaný ako subdukcia, kedy sa ťažšia platňa (väčšinou oceánska kôra) ponára pod ľahšiu platňu (kontinentálna kôra alebo mladšia oceánska kôra). Pri týchto procesoch dochádza k vzniku mnohých fenoménov. Pri subdukcii oceánskej kôry dochádza k zoškrabávaniu – akrécii morských sedimentov z ponárajúcej sa platne. Môže vznikať rozsiahly komplex akrečných priziem a melanží, ktoré nezriedka vytvárajú pásmo nevulkanických ostrovov, nachádzajúcich sa v predpolí kontinentov alebo na vonkajšej strane vulkanických ostrovných oblúkov.
Kolízia oceán-kontinent
thumb|left|250px|Kolízia oceán-kontinent: 1. Oceánska kôra / 2. [[Litosféra / 3. Astenosféra / 4. Pevninská kôra / 5. Vulkanický oblúk / 6. Hlbokomorská priekopa.]] Pohyb konvergentných okrajov závisí od typu zemskej kôry platní, ktoré kolidujú. Ak sa stretá platňa tvorená oceánskou kôrou s platňou tvorenou pevninskou kôrou, oceánska platňa sa zvyčajne ponára pod pevninskú, vytvárajúc subdukčnú zónu. Zóna subdukcie sa na oceánskom dne prejavuje ako hlbokomorská priekopa (tiež označovaná trenč) a na pevnine ako vulkanické pohorie. Seizmologický výskum subdukčných zón poukázal na fakt, že v dôsledku slapových javov sú na západ orientované subdukčné zóny uklonené strmšie, ako platne subdukujúce smerom na východ. Príkladom stretu kontinentálnej a oceánskej platne (tzv. subdukcia Čilského typu) je západné pobrežie Južnej Ameriky: kolízia oceánskej platne Nazca (Atacamská priekopa) a Juhoamerickej platne (pohorie Andy). Predpokladá sa, že v niektorých prípadoch môže dôjsť k špecifickému javu tzv. obdukcia, keď časť oceánskej kôry nesubdukuje, ale dôjde k jej prešmyknutiu cez kontinentálny okraj. Dnes niektorí predpokladajú, že ide o určitý typ exhumácie. Pri poklesávaní oceánskej kôry dochádza k jej zahrievaniu a k strate fluidných zložiek (najmä vody). Tieto zložky stúpajú nahor cez pevninskú kôru a ich vplyvom dochádza k znižovaniu teploty tavenia, teda k tvorbe preplynenej magmy. Magma môže eruptovať na povrch a vytvárať reťaz vulkánov kopírujúcich neďaleké pobrežie. Z pohľadu tektoniky sa takéto pobrežie nazýva aktívny kontinentálny okraj.
Celý Pacifik je lemovaný reťazou vulkanických pohorí a vulkanických ostrovov (Aleuty, Kamčatka, Kurily, Japonsko, Filipíny, Nový Zéland, Andy (Južná Amerika), Sierra Nevada (Severná Amerika), Kaskádové vrchy (Severná Amerika). Táto reťaz sa nazýva aj Ohnivý kruh (The Ring of Fire).
Kolízia kontinent-kontinent
thumb|right|250px|Kolízia kontinent-kontinent: 1. Kontinentálna kôra / 2. [[Litosféra / 3. Astenosféra / 4. Zanikajúca kontinentálna kôra / 5. Vysokohorský chrbát / 6. Náhorná plošina.]]
Pri strete dvoch platní tvorených pevninskou kôrou dochádza k ich vzájomnej kompresii alebo k posunu jednej platne pod druhú (špecifický typ subdukcie). Pri každej z týchto možností dochádza k vytvoreniu horskej reťaze, čo je sprevádzané častými zemetraseniami, ktorých epicentrá sú najčastejšie v hĺbkach do. Najlepším príkladom je kolízia severného okraja Indickej platne s časťou Eurázijskej platne. Pri tomto procese sa Indická platňa podsúva pod Eurázijskú, postupne ju zdvíha. Výzdvih je spôsobený tým, že pri zdvojení kôry sa ľahká kontinentálna kôra najprv zaborí do plášťa, no kvôli svojej nižšej hustote je postupne nadľahčovaná a vyzdvihovaná z veľkých hĺbok. Dvíhanie Himalájí podobne ako aj ďalších mladých alpínskych pohorí ako sú Alpy alebo Karpaty prebieha dodnes. Vzájomné zrážky kontinentov, ktoré zanechali na povrchu výrazné pásmové pohoria, sú dôkazmi o komplikovaných pohyboch kontinentov v minulosti. Starými pohoriami, ktoré už erózia zarovnala natoľko, že nemajú vysokohorský charakter sú napr. Ardeny, Ural a Appalače alebo Česká vysočina, ktorá je pozostatkom rozsiahleho pohoria, ktoré vzniklo ešte počas hercýnskeho vrásnenia v prvohorách.
Kolízia oceán-oceán
thumb|left|250px|Kolízia oceán-oceán: 1. Oceánska kôra / 2. [[Litosféra / 3. Astenosféra / 4. Kontinentálna kôra / 5. Hlbokomorská priekopa / 6. Ostrovný vulkanický oblúk.]] Posledná možnosť je kolízia dvoch platní s oceánskou kôrou. Tam je mechanizmus podobný ako pri strete oceánskej a pevninskej litosféry. Jedna platňa poklesáva pod druhú, ale namiesto pásmových vulkanických pohorí na kontinente vznikajú v miestach výstupu magmy na povrch – ostrovné vulkanické oblúky (Súostrovie Tonga, Aleuty alebo Japonské ostrovy). V prípade kolízie dvoch oceánskych platní, subdukuje vždy tá so staršou (ťažšou a hrubšou) oceánskou kôrou. Ostrovný oblúk môže mať niekoľko štádií vývoja. Japonské ostrovy napr. majú komplikovanejšiu geologickú históriu, pretože sú tvorené horninami, ktoré tvorili viaceré ostrovné oblúky v rôznych obdobiach a teraz tvoria tzv. mikrokontinent.
Ostrovné oblúky od najbližšej pevniny oddeľuje okrajové more alebo zaoblúková panva, niekedy aj zvyškový oblúk a medzioblúková panva. Od subdukovanej platne môže ostrovný oblúk oddeľovať predoblúková panva, ktorá sa najčastejšie nachádza na akrečnom kline, mase zmiešaných hlbokovodných a šelfových sedimentov zachytenej na nadložnej platni. Akrečný klin však nevzniká vždy, pretože niekedy subdukcia spôsobuje jeho eróziu. Rozhraním medzi oboma platňami na oceánskom dne je hlbokomorská priekopa. Po kolízií, ktorá nasleduje po subdukcii celej oceánskej platne často nasleduje zrážka ostrovného oblúka s kontinentom. Zrážkou viacerých ostrovných oblúkov s Juhoamerickou platňou vznikli Andy.
Príčiny pohybu platní
náhľad|vpravo|300px|Pohyb litosférických platní na základe meraní pomocou [[GPS]] Tektonické platne sú rozsiahle ploché telesá, ich hrúbka je v porovnaní s plošným rozsahom pomerne malá. Platne sa pri tom vyznačujú schopnosťou prenášať horizontálne pôsobiace sily na značné vzdialenosti, bez toho že by sa sami výrazne týmito silami deformovali. Vedci sa preto domnievajú, že najvýznamnejšie pôsobenie síl, pohyby a deformácie sa koncentrujú na okrajoch platní.
Všeobecne možno usudzovať o dvoch zásadných modeloch silového pôsobenia vplývajúceho na platne :
Konvekčné prúdenie
Za jeden zo všeobecne uznávaných zdrojov energie pohybujúcej platňami sa považuje tepelný pohyb z plášťa smerom k povrchu. Celý kolobeh sa začína výstupom horúceho (a teda z fyzikálneho hľadiska ľahšieho) materiálu z plášťa, jeho postupným ochladzovaním pri výstupe k povrchu (astenosfére) a po dostatočnom ochladení poklesávaním naspäť do plášťa. Celý tento proces sa nazýva termálne konvekčné prúdenie. Spolu s pohybom hmôt v dôsledku trenia medzi astenosférou a zemskou kôrou je unášaná aj litosferická platňa, ktorá „pláva“ po povrchu. V miestach výstupu horúcej magmy sa preto vyskytujú oceánske chrbty (príp. riftové údolia) a v miestach poklesu hlbokomorské priekopy. Teplo, ktoré je hnacím motorom týchto pohybov pochádza hlavne z vnútra Zeme, no predpokladá sa, že jeho časť pochádza i z rozpadu rádioaktívnych prvkov.
O existencii konvekčného prúdenia v súčasnosti už nie sú žiadne pochybnosti, neobjasnený však zostáva jeho hĺbkový dosah. Zostávajú preto dva mierne odlišné modely jeho fungovania. Jeden predpokladá existenciu konvekčných buniek len vo vrchnom plášti asi do hĺbky. Pričom spodný plášť je bez konvekcie a teplo prenáša sálaním. Druhý model predpokladá dve samostatné vrstvy konvekčného prúdenia, jednu v spodnom a jednu vo vrchnom plášti.
Teplo z vrchného plášťa môže na povrch cez kôru prenikať v plášťových termálnych chocholoch, miestom ich výstupu na povrch sú tzv. horúce škvrny. Tu sa z neobvykle veľkých konvekčných buniek vynáša z plášťa na povrch obrovské množstvo horúceho astenosferického materiálu. Novšie výskumy hovoria, že aj príčinou vytvorenia Stredoatlantického chrbta bola veľká horúca škvrna nachádzajúca sa pod Islandom.
Konvekčné prúdenie zrejme nedosahuje takú silu ako ťahové pôsobenie platní pri subdukcii, no kontroluje pohyb platní v období, ktoré predchádza subdukcii. Medel plášťového ťahu nevysvetľuje ako je možné, že konvekčné bunky nepravidelného tvaru poháňajú platne, ktorých tvar je nepravidelný. Rovnako je nejasné ako by mohli obrovské konvekčné bunky poháňať malé platne. Preto dnes prevláda názor, že konvekcia má výrazný vplyv iba v niektorých špecifických prípadoch, napr. pri rozpade veľkých kontinentov akým bola Pangea, a inak prevládajú sily pôsobiace na okrajoch platní.
Sily pôsobiace na okrajoch platní
Ďalším zdrojom pohybov platní je tlaková sila riftov – pôsobenie ťahu oceánskej kôry, ktorá sa neustále pohybuje smerom od oceánskych chrbtov (tzv. ridge push). Jednou zo zložiek pohybu je potom aj gravitačný sklz. Ťahové pôsobenie subdukujúcej oceánskej kôry (tzv. slab pull), ktoré je spôsobené negatívnym vztlakom ponárajúcej sa platne. Podľa dnešných predstáv dodávajú sily pôsobiace na okrajoch platní asi 95 % energie potrebnej pre pohyb platní a sú jednoznačne dominantným faktorom ovplyvňujúcim ich pohyb. Pri subdukcii navyše vznikajú v horninách subdukovanej platne nové minerálne fázy. Horniny prechádzajú do gabrovej a eklogitovej fázy, ktorá je ťažšia a pri zaklesávaní ešte urýchľuje pohyb subdukujúcej platne. Pri subdukcii sa realizuje aj nasávanie do subdukčnej zóny (tzv. trench suction), proces, ktorý mení geometriu konvekčného prúdenia v okolí subdukčnej zóny a ešte viac ju urýchľuje. Tento jav môže mať za následok ústup subdukčnej zóny smerom od nadložnej platne, ako aj extenziu a vznik zaoblúkovej panvy v nadložnej platni. Pohyb platní, ktorý nasleduje po začiatku subdukcie je preto rýchlejší ako vzďaľovanie platní s oceánskou kôrou a pasívnym okrajom. Dôkazom sú náhle a rýchle pohyby, ktoré predchádzali uzavretiu subdukovaných oceánov v histórii Zeme.
Slapové javy a odstredivá sila
Podobne ako pri prúdení morskej vody a atmosféry, zohráva určitú úlohu pri pohybe litosférických dosiek aj vplyv ostatných vesmírnych telies, a to najmä Mesiaca a Slnka. Tie majú tendenciu brzdiť pohyb Zeme z východu na západ, čím môžu podporovať tú zložku pohybov platní, ktorá smeruje na západ. Pohyb na západ je ovplyvnený aj zotrvačnosťou krýh proti rotácii Zeme. Význam zohrávajú aj coriolisova sila, ktorá sa pokúša všetky horizontálne prúdenia otočiť na západ a odstredivá sila, ktorá pôsobí úbytok hmoty na póloch.
Pohyb platní zapríčinil v minulosti vytváranie aj rozpad kontinentov, vrátane vytvárania superkontinentov. Najstarší známy superkontinet Rodinia sa sformoval približne pred miliardou rokov v proterozoiku a rozpadol sa na osem kontinentov pred 600 miliónmi rokmi pred začiatkom fanerozoika. Tieto sa potom sformovali do iného superkontinentu Pangea, ktorý sa zasa rozpadol na Lauráziu, pozostávajúcu z Severnej Ameriky a Eurázie a Gondwanu. Ich neskorší rozpad spôsobil vznik kontinentov v dnešnej podobe.
Hlavné platne
500px|center Zoznam hlavných tektonických platní : Významnejšie menšie platne sú karibská, arabská, Nazca a iné.
Pohyb kontinentov
Pohyb kontinentov bola jedna z hlavných ideí o tektonike koncom 19. a začiatkom 20. storočia. Neskôr však bola začlenená do platňovej tektoniky. náhľad|vpravo|Zobrazenie otvorenia Atlantického oceánu z roku 1858 od [[Antonio Snider-Pellegrini|Snider-Pellegriniho]] Alfred Wegener v roku 1912, resp. 1915 vo svojej knihe: Die Entstehung der Kontinente und Ozeane (Pôvod kontinentov a oceánov) uviedol vážne argumenty na dôkaz tejto teórie. V knihe doložil, že susediace pobrežia Južnej Ameriky a Afriky vyzerajú, ako keby boli pred časom spojené. Nebol prvý, kto vyslovil túto domnienku (myšlienkou podobnosti okrajov kontinentov sa zaoberali už dávnejšie napr. Abraham Ortelius, Francis Bacon, Benjamin Franklin, Snider-Pellegrini či Frank Bursley Taylor), ale ako prvý ju podporil vedeckými argumentmi (porovnaním vedúcich skamenelín – rozšírenia glossopterisovej flóry, či plazov rodu lystrosaurus na oboch kontinentoch, ale aj paleotopografickými a klimatologickými pozorovaniami). Táto teória však bola medzi geológmi prijatá vlažne, pretože jej chýbalo vysvetlenie mechanizmu pohybu kontinentov, konkrétne, daný pohyb nebol nikde pozorovaný. Jednými z mála, ktorí sa ďalej zaoberali možnosťou pohybov kontinentov boli napríklad Alexander L. du Toit alebo Arthur Holmes.
V roku 1940 Maurice Ewing pri seizmickom výskume Severoamerického kontinentálneho šelfu objavil, že pod granitovými horninami pevniny ležia bazalty morského dna. Pokiaľ by bol americký kontinent oddelený od Európy a odsunutý po oceánskom dne, okraje kontinentálneho šelfu by ohraničovali aj granitové vrstvy.
Začiatkom roku 1950 vedci, využívajúc leteckú techniku, začali robiť merania zmien polarity zemského magnetizmu. Toto bolo založené na magnetických vlastnostiach bazaltu, ktorý obsahuje silne magnetický minerál: magnetit. Pri utuhnutí bazaltovej magmy sa mikrokryštály magnetitu nasmerujú podľa orientácie magnetického poľa Zeme (podobne ako v magnetickej páske). Pri výskume sa objavili anomálie v usporiadaní magnetitových kryštálov. Ako sa mapovanie rozširovalo, prestali to byť len ojedinelé anomálie, ale začali sa ukazovať štruktúry podobné pásom zebry (striedanie sa pásov s normálnou a opačnou polaritou) súmerné po obidvoch stranách stredooceánskeho chrbta, známe aj ako magnetické pásy.
Plávajúce kontinenty
Pôvodne bol prevládajúci názor, že kontinenty sú tvorené statickými a približne rovnako hrubými vrstvami hornín. Už dávnejšie bolo známe, že pevnina je tvorená prevažne ľahšími horninami, z ktorých prevláda granit a morské dno prevažne ťažším bazaltom. Popri tomto poznaní vznikali určité nejasnosti. Problémom bolo, ako môže tenká vrstva pevninských hornín udržať tiaž veľkých pohorí. Výskumy gravitácie Pierra Bouguera v Andách už v 18. storočí skutočne potvrdili, že pohoria musia mať v hĺbke svoju adekvátnu oporu. Toto bolo potvrdené o storočie neskôr gravimetrickými meraniami Georga B. Airyho v Himalájach. Stále však nebolo jasné či sú pohoria ponorené hlboko v kôre a prenikajú až do bazaltovej vrstvy alebo sú podopierané iba granitmi, ktoré sa správajú podobne ako ľadovce na morskej hladine. Až v roku 1958 Samuel Warren Carey publikoval prácu, ktorá spojila dovtedajšie poznatky o tejto problematike s koncepciou platňovej tektoniky.
Sformovanie teórie platňovej tektoniky
Vplyvom mnohých objavov (najmä objav existencie Stredoatlantického chrbta) bol v šesťdesiatych rokoch vývoj posunutý rapídne dopredu. Najvýznamnejšia boli publikácie amerických geológov Harryho Hessa a Roberta Dietza v rokoch 1961 a 1962. Hess navrhol, že na rozdiel od pohybu kontinentov po oceánskej kôre (ako predpokladala táto pôvodná Wegenerova myšlienka), sa pohybuje dno oceánu (spolu s kontinentmi na rovnakej platni). Na potvrdenie mechanizmu rozchádzania oceánskeho dna však chýbali dôkazy.
Vysvetlenie magnetických pásov
thumb|Magnetické pásy na morskom dne v časovej postupnosti: a) Stredooceánsky chrbát pred 5 miliónmi rokov, b) pred 2 – 3 miliónmi rokov, c) súčasnosť. Pri výskume oceánskeho dna, ktorý bol pôvodne vykonávaný pre vojenské účely boli objavené symetrické pásy hornín rovnobežné so streodooceánskym chrbtom, ktoré mali zrkadlovo symetrickú polaritu po obidvoch jeho stranách. V roku 1962 a nasledujúcich rokoch Fred Vine a Drummond Matthews vysvetlili, že magnetické pásy predstavujú prírastky oceánskej kôry, ktorá eruptovala pozdĺž oceánskych chrbtov. V strede oceánskeho chrbta je oceánska kôra oslabená a trhá sa na obidve strany pozdĺž chrbta. Cez tieto oslabené zóny ľahko preniká magma a vytvára novú oceánsku kôru. Tento proces, nazývaný aj rozširovanie sa morského dna, trvá milióny rokov a vytvoril dlhý systém stredooceánskych chrbtov. V prospech tejto teórie hovoria nasledovné dôkazy:
Objavenie subdukčných zón
Významným dôsledkom rozťahovania sa morského dna je vznik novej oceánskej kôry v stredooceánskych chrbtoch. Táto myšlienka mala veľkú odozvu u vedcov, ktorí tvrdili, že pohyb kontinentov možno jednoducho vysvetliť zväčšovaním sa objemu Zeme. Táto teória rozpínajúcej sa Zeme však nemohla uspokojivo vysvetliť produkciu takého množstva materiálu. Navyše, geológovia sa domnievali, že objem Zeme sa počas 4,6 mld. rokov vývoja nemenil, alebo sa menil len veľmi málo, takže kľúčová otázka bola: „Ako sa môže tvoriť nová oceánska kôra, bez zväčšovania objemu Zeme“.
Táto otázka obzvlášť iritovala Harryho Hessa, geológa Princetonskej univerzity a Roberta S. Dietza, ktorí prví vytvorili termín rozpínanie sa morského dna. Obaja vtedy patrili k malej skupine ľudí, ktorá skutočne rozumeli spôsobu rozpínania sa oceánskeho dna. Pokiaľ sa v oceánskych chrbtoch tvorila nová kôra, niekde inde musela zanikať.
V tej istej dobe Robert R. Coats popísal hlavné prvky subdukčnej zóny a ostrovného oblúka na Aleutách. Tento článok bol neskôr označený ako „prorocký“. Ukázalo sa totiž, že oceánska kôra sa od chrbta šíri po „dopravníkovom páse“. O mnoho miliónov rokov neskôr je pohltená v hlbokých a úzkych kaňonoch zvaných oceánske priekopy. Podľa Hessa sa Atlantický oceán rozpína a Tichý zmenšuje. Stará oceánska kôra je pohlcovaná v priekopách a nová sa vytvára v chrbtoch. Vlastne oceánske dno je neustále recyklované. Ak by tomu tak nebolo, na dne morí by sa nachádzali obrovské niekoľko kilometrov hrubé vrstvy sedimentov. Najstaršie horniny nájdené na dne Atlantiku pri pobrežiach oboch kontinentov, kde by mala byť kôra najstaršia, však mali iba 180 miliónov rokov, pochádzali teda zo spodnej (lias) až strednej (dogger) jury. Hessova idea ľahko ozrejmila, prečo sa nezväčšuje objem Zeme, prečo majú morské sedimenty menšiu hrúbku a prečo sú oceánske horniny mladšie ako kontinentálne.
Mapovanie zemetrasení
Akceptácia pohybu kontinentov a rozširovania sa morského dna (dvoch kľúčových súčastí platňovej tektoniky) môže byť porovnávaná s Kopernikovou revolučnou teóriou v astronómii. Dajú sa pozorovať nápadné paralely: Predkopernikovská astronómia dokázala presne popisovať objekty, ale nevedela predpovedať ich pohyb, podobne predplatňová tektonika bola iba opisná, nevedela zodpovedať na základnú otázku „Prečo?“. Platňová tektonika však bola akceptovaná omnoho rýchlejšie. Od prvotných odmietavých postojov až po širokú akceptáciu ubehlo len zopár rokov.
Vek iniciácie platňovej tektoniky
Typickými sprievodnými dôkazmi platňovej tektoniky by mala byť prítomnosť produkovaných ofiolitov (najstaršie 1,0 až 2,0 miliardy rokov staré), modrých bridlíc (940 Ma) a vysokometamorfovaných terénov (620 Ma). Z tohto niektorí vyvodzujú, že platňová tektonika nezačala skôr ako pred miliardou rokov.
Jadrá zirkónov z pieskovcov v Jack Hills v západnej Austrálii sú 4,0 až 4,3 miliardy rokov staré a pochádzajúce z granitoidných hornín. Poukazujú, že kontinentálna kôra sa sformovala už krátko po vzniku Zeme.
Izotopické analýzy síry vo fluidných inklúziách diamantov, poukazujú že najstaršia síra bohatá na izotopy pôvodne pochádzajúce z povrchu (ovplyvnené slnečným žiarením) sa dostala do hĺbky okolo, zrejme procesom subdukcie pred asi 2,9 Ga (v Botswane).
Venuša
Venuša nevykazuje znaky aktívne prebiehajúcej platňovej tektoniky. Diskutuje sa však o tom, že v minulosti tomu tak byť nemuselo. Predpokladá sa, že litosféra Venuše za posledných niekoľko sto miliónov rokov výrazne zhrubla, čo sťažuje výskum predchádzajúcich procesov. Súčasná neprítomnosť platňovej tektoniky na tejto planéte je niektorými vysvetľovaná absenciou vody v kvapalnom skupenstve Význam vody v zemskej kôre spočíva v jej významnom vplyve na vznik strižných zón. Pre proces platňovej tektoniky je potrebný krehký povrch kôry, na ktorom tieto procesy môžu prebiehať. Na Venuši však voda chýba, ak sú predpoklady, že tomu tak v minulosti nebolo, potom je pravdepodobné, že dávnejších dobách sa na Venuši procesy platňovej tektoniky prejavovali.
Mars
Na rozdiel od Venuše, kôra Marsu vodu má. Väčšina z nej je však vo forme ľadu. Mars je podstatne menší než Zem, ale niektoré javy na jeho povrchu poukazujú na procesy podobné tým, ktoré prebiehajú na Zemi. Sopky Tharsis, ktoré sú situované pozdĺž jednej línie pripomínajú vulkanické oblúky na okrajoch platní na Zemi. Podobne i rozsiahly riftový systém Valles Marineris je pravdepodobne dôsledkom rozpínania kôry Marsu.
Výskumom magnetického poľa planéty sondou Mars Global Surveyor v roku 1999, boli odhalené rozsiahle stopy magnetických pruhov. Práve kvôli týmto pásmovým oblastiam s rôznou polaritou sa usudzuje, že v minulosti mohla byť na planéte aktívna platňová tektonika. Podobné náznaky priniesli aj fotografie sondy Mars Express z oblasti Aeolis Mensae.
Galileove mesiace
Niektoré satelity Jupiteru sú tiež ovplyvnené deformáciou povrchu, ktorá je podobná platňovej tektonike. Ich povrch sa však výrazne odlišuje od zemského, hlavne celkom odlišnou horninovou náplňou.
Titan
Titan, najväčší mesiac Saturnu, vykazoval znaky platňovej tektoniky, ktorú zaznamenala sonda Huygens.
Iné projekty
.
Waterford (rozlišovacia stránka)
Waterford môže byť:
Guillaume Latendresse
Guillaume Latendresse (* 24. máj 1987, Sainte-Catherine, Quebec, Kanada) je bývalý kanadský hokejový útočník. Hrával v NHL Montreal Canadiens, Minnesota Wild a Ottawa Senators. Bol draftovaný v roku 2005 v druhom kole Montrealom.
Latendresse začal hrať v NHL v sezóne 2006/07 po obdivuhodných výkonoch v prípravnom kempe v lete 2006. Svoj prvý gól dal 7. novembra 2006. Nosil číslo 84.
Futbalista roka 2001 (Slovensko)
Futbalista roka 2001 bol 9. ročník ankety Futbalista roka. Vyhlásenie sa konalo 20. decembra 2001 v bratislavskom divadle West.
Ménil-Lépinois
Ménil-Lépinois je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Ardennes, v regióne Champagne-Ardenne.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 116 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
Dula (priezvisko)
Dula je slovenské a české priezvisko. Na Slovensku je najčastejšie v Trebišove. V Česku je najrozšírenejšie v meste Veselí nad Moravou.
East South Central States
East South Central States je jeden z regiónov USA. Patria sem štáty Alabama, Kentucky, Mississippi a Tennessee.
Istý
Istý je zhodujúci sa so skutočnosťou, pravdivý, nepochybný.
Alnitak
náhľad|vľavo|Zeta Orionis v porovnaní so Slnkom (v mierke)
Powiat nowosolski
Powiat nowosolski je powiat v Poľsku v Lubuskom vojvodstve.
Žije tu 86802 obyvateľov (30.6.2007).