cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vesna Vulovićová
Začiatkom 90. rokov bola prepustená z JAT po tom, čo sa zúčastnila na protivládnych protestoch počas rozpadu Juhoslávie, ale vyhla sa zatknutiu, pretože vláda mala obavy z negatívnej publicity, ktorú by jej uväznenie prinieslo. Vo svojej práci pokračovala ako prodemokratická aktivistka, až kým nebola Socialistická strana Srbska odstránená z moci počas buldozérovej revolúcie v októbri 2000. Vulovićová neskôr viedla kampaň v mene Demokratickej strany a obhajovala vstup Srbska do Európskej únie. Posledné roky strávila v ústraní a bojovala s pocitom viny. Po rozvode žila sama vo svojom belehradskom byte z nízkeho dôchodku až do svojej smrti v roku 2016.
Mladosť
Vesna Vulovićová sa narodila v Belehrade 3. januára 1950. Jej otec bol obchodník a matka bola športová inštruktorka. Vulovićová, ktorá bola fanúšičkou The Beatles, po ukončení prvého ročníka univerzity odcestovala do Spojeného kráľovstva v nádeji, že si zlepší svoje znalosti angličtiny. „Spočiatku som bývala s priateľmi mojich rodičov v Newbury“, spomínala si, ''„ale chcela som sa presťahovať do Londýna. Tam som sa stretla s priateľom, ktorý mi navrhol ísť do Štokholmu. Keď som rodičom povedala, že žijem vo švédskom hlavnom meste, mysleli na drogy a sex a povedali mi, aby som sa okamžite vrátila domov.“'' Po návrate do Belehradu sa Vulović rozhodla stať letuškou po tom, čo videla jednu z jej kamarátok v uniforme letušky. „Vyzerala tak milo a práve bola na ten deň v Londýne“, spomínala Vulovićová. ''„Pomyslela som si: Prečo by som nemohla byť letuškou? Mohla by som ísť do Londýna raz za mesiac?"'' V roku 1971 nastúpila do JAT, juhoslovanského národného vlajkového prepravcu a najväčšej leteckej spoločnosti.
Let JAT 367
vľavo|náhľad| JAT Airways [[McDonnell Douglas DC-9 identický ako ten, ktorý bol zničený pri výbuchu]] Vulovićová bola členkou sekundárnej posádky letu JAT 367 letiaceho zo Štokholmu do Belehradu s medzipristátím v Kodani a Záhrebe, ktorá priletela do Dánska ráno 25. januára 1972. Podľa Vulovićovej nemala ísť na let 367 a JAT si ju pomýlil s inou letuškou, ktorá sa tiež volala Vesna. Napriek tomu Vulovićová povedala, že je nadšená z cesty do Dánska, pretože to bola jej prvá návšteva krajiny. Posádka mala celé popoludnie a nasledujúce ráno pre seba. Vulovićová chcela ísť pozireť mesto, ale jej kolegovia trvali na tom, aby išli nakupovať. „Každý chcel niečo kúpiť svojej rodine“, pripomenula. ''„Tak som s nimi musela ísť nakupovať. Zdalo sa, že vedeli, že zomrú. Nehovorili o tom, ale videla som... Cítila som s nimi. A kapitán bol zamknutý vo svojej izbe na 24 hodín. Vôbec sa mu nechcelo ísť von. Ráno, počas raňajok, druhý pilot hovoril o svojom synovi a dcére, ako keby nikto iný nemal syna ani dcéru.“''
Let 367 odlietal zo Štokholmského letiska Arlanda o 1:30 popoludní 26. januára. Lietadlo McDonnell Douglas DC-9, pristálo na kodanskom letisku o 2:30 popoludní, potom Vulovićová a jej kolegovia nastúpili do lietadla. „Keďže bolo neskoro, boli sme v termináli a videli sme, ako parkuje“, povedala Vulovićová. ''„Videla som, ako všetci pasažieri a posádka vystúpili. Jeden muž vyzeral strašne naštvaný. Všimla som si ho nielen ja. Videli ho aj ostatní členovia posádky, ako aj vedúci stanice v Kodani. Myslím, že to bol muž, ktorý dal bombu do batožiny. Myslím, že si v Štokholme odbavil batožinu, vystúpil v Kodani a už nikdy nenastúpil do lietadla.“''
Let 367 odlietal z kodanského letiska o 3:15 popoludní. O 4:01 poobede, výbuch pretrhol batožinový priestor DC-9. Výbuch spôsobil roztrhnutie lietadla nad československou obcou Srbská Kamenice. Vulovićová ako jediný z 28 cestujúcich a posádky prežila. Objavil ju dedinčan Bruno Honke, ktorý ju počul kričať medzi troskami. Jej tyrkysová uniforma bola pokrytá krvou a jej ihličkové podpätky boli odtrhnuté silou nárazu. Honke bol počas druhej svetovej vojny zdravotníkom a dokázal ju udržať pri živote, kým neprišli záchranári.
Vyšetrovatelia leteckej bezpečnosti pripisovali Vulovićovej prežitie tomu, že bola uväznená vozíkom s jedlom v trupe DC-9, ktorý sa odtrhol od zvyšku lietadla a klesol k zemi. Keď sa v kabíne uvoľnil tlak, pasažieri a ostatná letová posádka boli vymrštení z lietadla a zomreli. Vyšetrovatelia sa domnievali, že trup lietadla s prichytenou Vulovićovou vo vnútri dopadol šikmo do silne zalesneného a zasneženého úbočia hory, čo tlmilo náraz. Vulovićej lekári dospeli k záveru, že jej nízky krvný tlak v anamnéze spôsobil, že po znížení tlaku v kabíne rýchlo upadla do bezvedomia a zabránila tomu, aby jej srdce pri náraze prasklo. Vulovićová povedala, že si bola vedomá svojho nízkeho krvného tlaku predtým, ako sa uchádzala o miesto letušky, a vedela, že by to malo za následok neúspešnú lekársku prehliadku, tak predtým vypila nadmerné množstvo kávy a bola prijatá.
V rokoch 1962 až 1982 vykonali chorvátski nacionalisti 128 teroristických útokov proti juhoslovanským civilným a vojenským cieľom. Juhoslovanské úrady mali podozrenie, že za zostrelenie letu 367 nesú vinu. V deň nešťastia vybuchla nálož na palube vlaku smerujúceho z Viedne do Záhrebu a zranila šiestich ľudí. Muž, ktorý sa označil za chorvátskeho nacionalistu, zavolal nasledujúci deň do švédskych novín Kvällsposten a prihlásil sa k zodpovednosti za bombardovanie letu 367. Nikdy však nedošlo k žiadnemu zatknutiu. Československý úrad civilného letectva neskôr pripísal výbuch kufríkovej bombe.
Paralýza a zotavenie
Vulovićová sa do 12. marca 1972 liečila v pražskej vojenskej nemocnici Střešovice, následne bola letecky prevezená do Belehradu. Počas letu späť do Juhoslávie jej ponúkli hypnotickú injekciu, ktorá by jej pomohla zaspať, ale odmietla s vysvetlením, že sa lietania nebojí, pretože si z pádu nič nepamätá. V Belehrade bola Vulovićovej nemocničná izba umiestnená pod 24-hodinovú policajnú ochranu, pretože úrady sa obávali, že páchatelia bombového útoku by ju chceli zabiť. Dozorcovia si menili smeny každých šesť hodín a okrem jej rodičov a lekárov ju nikto nemohol vidieť. Vulovićovej hospitalizácia trvala do júna 1972, potom odcestovala do Čiernej Hory, aby sa zotavila v prímorskom letovisku, kde ju lekári navštevovali každé dva-tri dni. Vulovićová podstúpila niekoľko operácií na obnovenie pohybu. Najprv mohla hýbať len ľavou nohou a o mesiac neskôr aj pravou. Vulovićovej rodičia museli predať obe autá, aby zaplatili dlhy. Do desiatich mesiacov po páde Vulovićová opäť nadobudla schopnosť chodiť, no do konca života krívala a mala trvalo pokrútenú chrbticu. Celkovo sa zotavovala 16 mesiacov. „Nikto nikdy nečakal, že budem žiť tak dlho“, spomínala v roku 2008. Vulovićová pripísala svoje uzdravenie svojej „srbskej tvrdohlavosti“ a „detskej strave, ktorá zahŕňala čokoládu, špenát a rybí tuk“.
Sláva
náhľad| Pamätník v [[Srbská Kamenice|Srbskej Kamenici pripomínajúci nehodu]] V septembri 1972 Vulovićová vyjadrila ochotu pokračovať v práci letušky. Letecká spoločnosť JAT však rozhodla, že jej prítomnosť na letoch by prilákala príliš veľa publicity a namiesto toho jej dala prácu pri vyjednávaní zmlúv o preprave. V Juhoslávii bola Vulovićová oslavovaná ako národná hrdinka. Jej povesť „hrdinky studenej vojny“ sa rozšírila aj do Sovietskeho zväzu a ďalších krajín Varšavskej zmluvy. Po havárii dostal Vulovićová vyznamenanie od prezidenta Juhoslávie Josipa Broza Tita a srbský ľudový spevák Miroslav Ilić nahral pieseň s názvom „Vesna stjuardesa“ („Vesna letuška“). Stala sa aj čestnou občiankou Srbskej Kamenice. Honkemu, mužovi, ktorý našiel Vulovića po havárii živého, sa šesť týždňov po jej páde narodila vnučka. Na počesť Vulovića dostala meno Vesna. Vulovićová pokračovala v pravidelnom lietaní a uviedla, že ostatní pasažieri boli prekvapení, keď ju videli počas letov a chceli si sadnúť vedľa nej.
Obaja Vulovićovej rodičia zomreli v priebehu niekoľkých rokov po havárii. V roku 1977 sa po roku randenia vydala za strojného inžiniera Nikolu Breku. Hoci jej lekári odporučili, že jej zranenia nebudú mať nepriaznivý vplyv na jej reprodukčnú funkciu, Vulovovićová prežila mimomaternicové tehotenstvo, ktoré sa takmer stalo smrteľným a nikdy nemohla mať deti. V roku 1985 ju Guinessova kniha rekordov uznala za držiteľku svetového rekordu v prežití najvyššieho pádu bez padáku:. Vulovićová bola teda oficiálne uznáná, že prekonala rekordy iných, ktorí prežili pád, ako Alan Magee, Juliane Koepcke, Nicholas Alkemade a Ivan Chisov. Uznanie sa jej dostalo na londýnskom galavečere aj od hudobníka Paula McCartneyho.
Začiatkom 90. rokov sa Vulovićová a jej manžel rozviedli. Vulovićová pripisovala rozvod svojej závislosti na fajčení, s čím jej manžel nesúhlasil. Približne v tom istom čase bola Vulovićová prepustená z JAT za to, že sa vyjadrila proti srbskému štátnikovi Slobodanovi Miloševićovi a zúčastnila sa protivládnych protestov. Vyhýbala sa zatknutiu, pretože vláda mala obavy z negatívnej publicity, ktorú by jej uväznenie prinieslo. Ako reakciu na jej politické angažovanie proti nej spustili bulvárne médiá očierňujúcu kampaň, v ktorej tvrdili, že let 367 bol zostrelený československou raketou zem-vzduch a že spadla z menšej výšky, ako sa doteraz predpokladalo. Vulovićová sa počas 90. rokov naďalej zúčastňovala protivládnych demonštrácií. Keď boli Milošević a jeho Socialistická strana Srbska zvrhnutá v revolúcii v októbri 2000, Vulovićová bola medzi niekoľkými celebritami, ktoré vyšli na balkón belehradskej radnice, aby predniesli víťazné prejavy. Neskôr viedla kampaň v mene Demokratickej strany a obhajovala vstup Srbska do Európskej únie, o ktorom verila, že prinesie ekonomickú prosperitu.
Neskorší život a smrť
Vulovićová novinárom povedala, že na svoj pád nemyslela každý deň, ale priznala sa, že zápasí s vinou pozostalých. „Kedykoľvek si spomeniem na nehodu, prevláda vo mne vážny pocit viny, že som ju prežila, a plačem... Potom si myslím, že som možno nemala prežiť vôbec.“ Vulovićová odmietla terapiu, aby pomohla vyrovnať sa so svojimi skúsenosťami, a namiesto toho sa obrátila na náboženstvo a stala sa oddanou pravoslávnou kresťankou. Povedala, že jej utrpenie z nej urobilo optimistku. "Ak dokážeš prežiť to, čo som prežila ja," povedala, "prežiješ čokoľvek."
V roku 2005 bol Vulovićovej pád rekonštruovaný americkým televíznym programom Ničitelia mýtov.
V posledných rokoch svojho života žila Vulovićová z dôchodku 300 eur mesačne vo svojom schátranom belehradskom byte. „Neviem, čo povedať, keď ľudia hovoria, že som mala šťastie“, poznamenala. „Život je dnes taký ťažký.“ Vulovićová lamentovala, že jej matka a otec nemuseli predčasne zomrieť, keby nebola na palube letu 367, pričom uviedla, že nehoda zničila život nielen jej, ale aj jej rodičom. Len príležitostne poskytovala rozhovory a odmietla množstvo žiadostí, najmä od Oprah Winfreyovej a BBC, pričom povedala, že je „unavená“ diskusiami o jej páde. Jej postupný zhoršujúci sa zdravotný stav znemožnil zúčastniť sa každoročných spomienok v Srbskej Kamenici, ktorých sa predtým dlhé roky zúčastňovala. V decembri 2016 sa Vulovićovej priatelia začali zaujímať o jej stav, keď náhle prestala odpovedať na telefón. 23. decembra objavili zámočníci telo Vulovićovej v jej byte po násilnom otvorení dverí. Vulovićovovej priatelia povedali, že v rokoch pred smrťou bojovala so srdcovými chorobami. Pochovali ju na belehradskom Novom cintoríne 27. decembra.
Orol bronzový (Aquila rapax)
Orol bronzový alebo orol stepný (lat. Aquila rapax) je dravec z čeľade jastrabovitých. Je rozšírený v Afrike južne od Sahary a v Indii, kde obýva škálu biotopov od lesnatých saván až po polopúšte. Živý sa menšími stavovcami, hmyzom a zdochlinami. Vo svojom areáli rozšírenia je to stály vták, prispôsobivý bežný druh. Donedávna sa uvádzalo, že orol bronzový a orol stepný je jeden druh. Na základe výskumov genetickej príbuznosti sa potvrdilo, že sú to dva rôzne druhy.
Podľa Medzinárodnej únie na ochranu prírody a prírodných zdrojov orol bronzový patrí medzi zraniteľné druhy, trend celkovej populácie je klesajúci.
Ochrana
Je zákonom chránený, spoločenská hodnota je 3220 € (Vyhláška MŽP č. 24/2003 Z.z. v znení č. 492/2006 Z. z., 638/2007 Z. z., 579/2008 Z. z., 173/2011 Z. z., 158/2014 Z. z., účinnosť od 01.01.2015).
Saint-Michel-Labadié
Saint-Michel-Labadié je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Tarn, v regióne Midi-Pyrénées.
Polohopis
Saint-Michel-Labadié má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod.
Obyvateľstvo
Saint-Michel-Labadié má 84 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
Svinka (rozlišovacia stránka)
Svinka môže byť:
Sauzelles
Sauzelles je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Indre, v regióne Centre-Val de Loire.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Saint-Paul-Cap-de-Joux
Poloha
Saint-Paul-Cap-de-Joux má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod.
Académie des sciences
thumb|[[Jean Baptiste Colbert predstavuje Ľudovítovi XIV. prvých členov Akadémie vied v roku 1667]]
Académie des sciences, v roku 1666 pri jej založení pod názvom l’Académie royale des sciences, je jedna z piatich akadémií zoskupených do Institut de France. Združuje francúzskych vedcov a pridružuje vybraných zahraničných vedcov. Podporuje a ochraňuje ducha výskumu a prispieva k pokroku vo vedách a ich aplikáciách.
Súčasná Académie des sciences
V roku 1816 Académie des sciences našla svoju autonómiu v rámci reformovaného inštitútu Institut de France. Najvyšší predstaviteľ štátu zostal jej ochrancom. Dôležitý vývoj nastal v roku 1835, keď pod vplyvom Françoisa Arago začali vychádzať prvé vydania Comptes rendus, ktoré sa stali najdôležitejším nástrojom šírenia výsledkov výskumov a vedeckých prác domácich a zahraničných vedcov.
Na začiatku 20. storočia Académie des sciences z dôvodov zmien v demografii zaznamenala relatívny pokles vplyvu. Zoči-voči zrýchlenému rozvoju vedeckých výskumov vo Francúzsku musela Académie des sciences prispôsobiť štruktúry.
Uskutočnila hlbokú reformu. Prvá zmena 2. mája 2002 umožnila zvolenie 26 nových členov. Druhá zmena bola vyhlásená 31. januára 2003. Zákon o výskumnom programe č. 2006-450 z 18. apríla 2006 urobil z Académie des sciences právnickú osobu podľa verejného práva s osobitným postavením.
Účasť žien
Académie des sciences odmietla Émilie du Châtelet (†1749) a Mariu Curieovú-Skłodowskú napriek jej udelenej Nobelovej cene za fyziku v 1903. Prvou korešpondujúcou členkou Académie des sciences bola Marguerite Perey v roku 1962. Prvou riadnou zvolenou členkou sa stala Yvonne Choquet-Bruhat v roku 1979.
Južné mesto-Zóna C
náhľad|Poloha v rámci Petržalky
Južné mesto-Zóna C je lokalita v miestnej časti Petržalka-Juh v mestskej časti Petržalka v Bratislave.
Nachádza sa južne od lokality Lúky 9.
Ulice
Nachádzajú sa tu ulice Azúrová ulica, Fialová ulica, Béžová ulica a Žltá ulica.
Extraliga hádzanárov 2005/06
Extraliga hádzanárov v sezóne 2005/06 bol v poradí 13. ročník extraligy hádzanárov, spravovanej Slovenským zväzom hádzanej. Po ukončení 5-sezónnej česko-slovenskej interligy sa začala opäť organizovať slovenská extraliga, v ktorej účinkovalo 8 družstiev. Jej víťazom sa stal tím MŠK SIRS Považská Bystrica, ktorý sa tretíkrát v histórii stal majstrom Slovenska.
Systém súťaže
Systém súťaže sa oproti minulej sezóne zmenil. Najprv sa hrala základná časť, ktorá pozostávala zo 14 kôl. Každý s každým sa stretol raz doma a raz vonku. Po základnej časti nasledovala nadstavbová časť, do ktorej postúpilo 6 najlepších družstiev po základnej časti. Zvyšné 2 družstvá hrali prelínaciu súťaž. Nadstavbová časť pozostávala z 10 kôl, v ktorej sa každý s každým doma a vonku stretol raz. Umiestnenie v tejto časti rozhodlo o štvrťfinálových dvojiciach play-off, pričom najlepšie 2 celky postúpili priamo do semifinále. Po nich nasledovali zápasy o 5, o 3. miesto a finále, ktoré určilo majstra. Štvrfinále a play-off o 5. miesto sa hrali na 2 víťazné zápasy, všetky ostatné duely play-off na 3 víťazné zápasy. V skupine prelínacej súťaže o účasť v extralige sa k dvom 2 posledným celkom po základnej časti pripojili 2 najlepšie družstvá po základnej časti 1. ligy. Prvé dve družstvá z tejto skupiny postúpili do extraligy v nasledujúcej sezóne, zvyšené 2 družstvá hrali v 1. lige.
Finále
Poznámka: Boldom sú označené zápasy vyššie nasadeného družstva hrané doma.
Prelínacia súťaž
Družstvá z 1. ligy 2005/06:
Evanjelický kostol Svätej Trojice (Poprad)
Kostol Svätej Trojice je evanjelický kostol v Poprade. Nachádza sa na Námestí svätého Egídia.
Evanjelický cirkevný zbor v Poprade vznikol okolo roku 1545, ale drevený kostol si mohli postaviť až v roku 1760. V roku 1828 padlo rozhodnutie postaviť murovaný kostol. 3. júna 1829 bol položený jeho základný kameň, jeho stavba bola ukončená v roku 1834 a kostol bol vysvätený 24. júna 1835 na sviatok Svätej Trojice.
Projektantom kostola v klasicistickom slohu bol Ján Fabrici. Portálový oltár pochádza z roku 1840.
V kostole sa nachádza náhrobná doska kňaza, náboženského spisovateľa a šľachtica Ondreja Fabriciho z roku 1830, ktorý v Poprade pôsobil 41 rokov. Kostol je možné navštíviť aj v rámci sprevádzanej prehliadky. Okrem toho sú v kostole viacjazyčné písomné materiály o histórii kostola a cirkevného zboru.
Saint-Pierre-de-Trivisy
Saint-Pierre-de-Trivisy je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Tarn, v regióne Midi-Pyrénées.
Polohopis
Saint-Pierre-de-Trivisy má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod.
Obyvateľstvo
Saint-Pierre-de-Trivisy má 626 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
Sazeray
Sazeray je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Indre, v regióne Centre-Val de Loire.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Josep Borrell
Josep Borrell Fontelles (* 24. apríl 1947, La Pobla de Segur, Španielsko) je španielsky politik, súčasný Podpredseda Európskej komisie a Vysoký predstaviteľ Európskej únie pre zahraničné veci a bezpečnostnú politiku. Počas svojej politickej kariéry zastával viaceré vysoké funkcie v Španielsku a inštitúciach Európskej únie.
Štúdium a rodina
Josep (alebo José) Borrell sa narodil v obci La Pobla de Segur v provincii Lleida, kde jeho otec Joan Borrell vlastnil malú pekáreň. Jeho mama sa volala Luisa Fontelles Doll a jeho starými rodičmi boli katalánski imigranti do Argentíny, ktorí založili pekáreň v meste Mendoza nablízku Parku Generála San Martina. V ôsmich rokoch jeho otca sa však vrátili do Španielska. Joan Borrell sa vrátil do Španielska priamo pred začatím Španielskej občianskej vojny a po vojne už nikdy neopustil obec La Pobla de Segur.
Prvá manželka Josepa Borrella je francúzska sociologička Carolina Mayeur, s ktorou má dvoch synov Joana, ktorý je diplomatom a Lionela, ktorý je pilotom lietadla. Jeho súčasná partnerka je Cristina Narbona, predsedníčka Španielskej socialistickej robotníckej strany a bývala ministerka životného prostredia v Španielsku, s ktorou tvorí pár od roku 1998 a s ktorou sa oženil v júli 2018.
V roku 2019 získal argentínske občianstvo vďaka svojmu pôvodu, ktorým si chcel uctiť svojho otca, ktorý sa narodil a vyrastal argentínskej Mendoze.
Josep Borrell hovorí po španielsky, katalánsky, taliansky, francúzsky a anglicky.
Kariéra
Svoju kariéru začal v súkromnej i akademickej sfére v roku 1972. Najprv začal pracovať na pozícií inžiniera v Španielskej ropnej spoločnosti CEPSA, kde pracoval do roku 1982. V roku 1980 sa stal profesorom na Škole ekonómie Complutense na Madridskej Univerzite, kde vyučoval do roku 1982. V roku 1982 tiež získal členstvo v nadácií Ekonomickej analýzy na Univerzite Complutense v Madride.
Politická kariéra Josepa Borrella začala v roku 1975, kedy sa stal členom Španielskej socialistickej robotníckej strany. V tomto období prebiehal prechod Španielska k demokracii a jeho politické aktivity a politické aktivity jeho spolupracovníkov, ktorými boli Luis Solana a Luis Carlos Croissier sa sústredili na tieto činnosti v prostredí Socialistickej strany v Madride. V roku 1979 prvý krát kandidoval v prvých demokratických komunálnych voľbách v Španielsku a stal sa mestským poslancom pre obec Majadahonda a Poradcom štátnej pokladnice provinčnej vlády mesta Madrid. Na týchto pozíciach bol do roku 1982. V pozícií Generálny tajomník pre rozpočet a verejné výdavky Ministerstva financií bol od roku 1982-1984 kedy sa stal Štátnym tajomníkom ministerstva financií a bol ním do roku 1991.
V marci 1991 prvý krát obsadil ministerský post, kedy sa ujal funkcie Ministra verejných prác a životného prostredia a na tomto poste zostal počas dvoch funkčných období. Od roku 1991 do roku 2001 mal tiež významnú rolu v procese liberalizácie telekomunikácií v Španielsku.
Prvú funkciu v inštitúcií Európskej únie obsadil Josep Borrell v októbri 1999 kedy bol zvolený za predsedu Spoločného výboru pre kongres a senát Európskej únie. V roku 2000 bol znovuzvolený do funkcie poslanca za Barcelonu, v ktorej bol od roku 1986 do roku 2003 a pokračoval vo funkcii predsedu Spoločného výboru pre Európsku úniu počas celého 7. volebného obdobia. V roku 2001 bol tiež vymenovaný za zástupcu Španielskeho parlamentu pre Dohovor o budúcnosti Európy a za člena pracovných skupín vonkajších činností a ekonomických záležitostí, ktorým bol do roku 2003.
Vtedy vládnuci premiér Španielska a predseda Španielskej socialistickej robotníckej strany José Luis Rodríguez Zapatero navrhol Josepovi Borrellovi aby viedol Španielsku socialistickú a robotnícku stranu v Európskych voľbách v roku 2004. Táto strana voľby vyhrala a získala 25 poslaneckých kresiel. Josep Borrell sa stal súčasťou Strany európskych socialistov a viedol Španielsku delegáciu.
V júli 2004 sa Josep Borrell stal Predsedom Európskeho parlamentu po dohode Európskych politických zoskupení Skupiny Európskej ľudovej strany a Strany Európskych socialistov pričom bol tretím Španielom pôsobiacim v tejto funkcii, v ktorej bol do roku 2007, kedy ho na základe dohody po polovici funkčného obdobia vystriedal Hans-Gert Pöttering.
V rokoch 2007 až 2013 bol Josep Borrell predsedom dočasného Parlamentného výboru pre politické výzvy a rozpočtové prostriedky Európskej únie s novými členskými štátmi. Od roku 2007 bol tiež predsedom Výboru pre rozvoj a okrem týchto úloh vo výboroch bol predsedom parlamentnej delegácie pri Spoločnom parlamentnom zhromaždení AKT-EÚ, ktorého súčasťou sú krajiny Afriky, Karibiku a Tichého oceánu.
Josep Borrell tiež spolupracoval s významnými osobnosťami Španielskej socialistickej robotníckej strany medzi inými nimi boli jeho manželka Cristina Narbona, José Félix Tezanos a Manuel Escudero na príprave manifestu, My sme socialisti. Pre novú sociálnu demokraciu, ktorý bol podporou kandidatúry Pedra Sáncheza na vytvorenie úspešnej ponuky na vedenie Španielskej socialistickej robotníckej strany v primárnych voľbách tejto strany v máji 2017 pred 39. federálnym kongresom strany.
S nástupom nového premiéra Pedra Sáncheza sa Josep Borrel 7. júna 2018 stal Ministrom zahraničných vecí, Európskej únie a spolupráce vlády Španielska a od roku 1996 znovu získal funkciu člena Španielskej vlády, v ktorej bol do 30. novembra 2019 a po odchode z funkcie stál na čele zoznamu kandidátov Španielskej socialistickej robotníckej strany vo voľbách do Európskeho parlamentu v roku 2019.
Ostrý vrch (255,5 m n. m.)
Ostrý vrch je vrchom v Chvojnickej pahorkatine. Nachádza sa južne od mesta Gbely.
Prístup
Na vrch vedie z juhovýchodu nespevnená cesta z cesty 3. triedy Gbely - Smolinské (vhodnejšia pre motorové vozidlá s nižším sklonom) a zo severu nespevnená cesta od mesta Gbely (s vyšším sklonom).
Okolie
Z vrchu je výhľad na najvyšší vrch Chvojnickej pahorkatiny - Zámčisko, Malé Karpaty a Pavlovské vrchy.
V roku 2019 začalo na vrchu miestne občianske združenie s výstavbou rozhľadne. Rozhľadňa v tvare bašty bude pripomínať pôsobenie Cyrila a Metoda na Veľkej Morave. Na vrchu sa tiež nachádza otvorený turistický prístrešok s možnosťou prenocovania a ohnisko.
Čiastočné rezervy
Čiastočné rezervy alebo čiastkové rezervy alebo (jazykovo nevhodne ale často) frakčné rezervy (z angl. fractional reserves) sú:
Rezervami sa tu myslia peniaze centrálnej banky vlastnené komerčnou bankou, t.j. vklady komerčnej banky na bežnom účte v centrálnej banke. Tieto vklady si môže komerčná banka kedykoľvek dať vyplatiť v podobe bankoviek alebo mincí.
Prax či systém, v ktorej/ktorom sa od bánk a podobných inštitúcií požadujú frakčné rezervy sa volá systém či bankovníctvo čiastočných/čiastkových/frakčných rezerv alebo frakčné bankovníctvo (angl. fractional reserve banking/system, fractional deposit banking/system, fractional banking).
Hlavný zmysel existencie (frakčných) rezerv je zabezpečiť, aby komerčné banky boli aj príkazom nútené byť aspoň čiastočne opatrné a držali aspoň časť vkladov v podobe dôveryhodných peňazí (t.j. peňazí centrálnej banky).
Následky
Možnosť meniť sadzbu povinných minimálnych rezerv je jedným z nástrojov monetárnej politiky a umožňuje teda centrálnej banke riadiť ekonomiku. Podrobnejšie pozri článok povinné minimálne rezervy a monetárna politika.
Skutočnosť, že rezervy komerčných bánk sú len frakčné a nie stopercentné, v kombinácii so skutočnosťou, že ľudia sú v bežnom živote ochotní akceptovať platby prevodom medzi účtami komerčných bánk ako platné peniaze, umožňuje komerčným bankám aktívne vytvárať nové peniaze púhym (ľubovoľným) zápisom v účtovných knihách, t.j. dnes v počítači (t.j. peniaze v štáte nevytvára len centrálna banka štátu, ale - a to predovšetkým - aj jednotlivé komerčné banky). K tomu pozri peniaze. Keby bola povinnosť mať rezervy vo výške 100% vkladov, nebolo by možné, aby komerčné banky samé vytvárali peniaze tak ako je tomu dnes a všetky peniaze komerčnej banky by museli pochádzať z vkladov občanov (a teda by peniaze v konečnom dôsledku vytvárala len centrálna banka).
Skutočnosť, že rezervy komerčných bánk sú len frakčné a nie stopercentné okrem toho spôsobuje, že v prípade tzv. runu na banky komerčné banky nevyhnutne musia zbankrotovať, pretože pri systéme čiastočných rezerv per definitionem nemajú dosť dôveryhodných peňazí (t.j. peňazí centrálnej banky, čiže rezerv) na vyplatenie vkladov v nich. Z iného pohľadu však skutočnosť, že rezervy sú aspoň frakčné a nie nulové, napomáha tomu, aby banky boli nútené byť aspoň čiastočne opatrné a držali aspoň časť vkladov v podobe dôveryhodných peňazí; to je nakoniec pôvodný dôvod existencie rezerv.
Ségry (Indre)
Ségry je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Indre, v regióne Centre-Val de Loire.
Formiskos
náhľad|Terakotový formiskos, helenistické obdobie, [[Musée du Louvre]] Formiskos je typ starogréckej keramiky. Formiskos (mn. č. formiskoi), uzavretá keramická nádoba zväčša v tvare hrušky alebo vrecúška (rôznej veľkosti a dekorácie) s malým otvorom na užšom krku (zrejme pre šnúrku na nosenie) a na jeho konci, slúžil možno ako rituálna nádobka na kropenie vodou alebo olejom (podľa väčšiny vedcov nemohla byť naplnená kvapalinou ), alebo rituálna hrkálka pri pohrebných či náboženských obradoch.
Vedci na otázku o ich úlohe a pôvode ešte nemajú jednoznačnú odpoveď. Snažia sa ale na ňu odpovedať prostredníctvom výskumu archeologických, ikonografických a literárnych zdrojov. Staroveké písomné pramene rozprávajú o kockových hrách zvaných astragalismos. Samotné kocky tejto hry sa nazývali astragaly, čo znamená „kĺby z kostí“ (zvieracie kostičky). Tieto kocky boli uložené vo vrecúšku z kože alebo látky zvanom formiskos. Je zjavné, že sa tvar i názov týchto vrecúšok premietol aj na keramické „formiskoi“ (dôkazom toho je 6 keramických formiskoi, z ktorých 2 zobrazujú aj astragaly ). Ich výskyt je veľmi zriedkavý, o čom svedčí aj malý počet zachovaných exemplárov (asi 90 kusov, vrátane niekoľkých kovových, ktoré možno opísať ako formiskoi, t. j. tohto tvaru ). Niekoľko z nich malo zrejme súvis s pohrebnou sférou, čo dokazujú aj ich dekoratívne zobrazenia. Napr. atický čiernofigúrový formiskos (cca 550 – 530 pred Kr.) objavený v roku 1879 zobrazuje zosnulého na posteli obklopeného príbuznými, ktorí spievajú pohrebné piesne (formikos na pohreboch možno slúžil ako hudobný nástroj alebo sa ním vyháňali zlí duchovia). Aj keď nemáme žiadne staroveké svedectvo o existencii podobného gréckeho hudobného nástroja alebo hrkálky, ich tvar je celkom podobný zobrazeniam hrkálok na kamenných pohrebných stélach alebo vyobrazeniach (malých) hrkálok na keramických vázach, ktoré zvyčajne držia deti a menej často dospelí. S výnimkou niekoľkých starších podobných formiskoi z Itálie a niektorých nálezov zo 4. stor. pred Kr. a z helenistickej doby, väčšinu z nich datujú do 6. a 5. stor. pred Kr. (v severnom Grécku sa nenašli žiadne).
Ségry (Indre)
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Saint-Salvi-de-Carcavès
Saint-Salvi-de-Carcavès je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Tarn, v regióne Midi-Pyrénées.
Polohopis
Saint-Salvi-de-Carcavès má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod.
Obyvateľstvo
Graf vývoja obyvateľstva:
Čaplička vlasatá
Čaplička vlasatá (iné názvy: volavka vlasavá, volavica vlasatá, volavka vlasatá ;lat. Ardeola ralloides) je druh z čeľade volavkovité. Obýva juhozápadnú palearktickú a etiópsku oblasť kde hniezdi v krovinatých sladkovodných močiaroch. Na Slovensku je to veľmi vzácny hniezdič, hniezdenie bolo dokázané v 0,5 % mapovacích kvadrátov, počas obdobia migrácie v 5,60 % mapovacích kvadrátov. Podľa Medzinárodnej únie na ochranu prírody a prírodných zdrojov čaplička vlasatá patrí medzi najmenej ohrozené druhy, celková populácia má neznámy trend, v Európe je populácia stabilná.
Výskyt a stav na Slovensku
Odhadovaný počet hniezdiacich párov je 0 - 5. Druh je fluktujúci, územie na ktorom sa vyskytuje je stabilné, maximálna zmena do 20%. Ekosozologický status v roku 1995 E - ohrozený druh. V roku 1998 EN:B3c, EN - ohrozený. V roku 2001 EN - ohrozený. V roku 2014 NA - (regionálne) nepríslušný. Čaplička vlasatá je jeden z 15. nehodnotených druhov, z niektorého z nasledujúcich dôvodov: o ktorých pravidelnom hniezdení u nás existujú údaje z menej ako 10 posledných rokov, sú v štádiu rozširovania areálu, hniezdia alebo hniezdili u nás len sporadicky alebo ojedinele. Európsky ochranársky status SPEC3 - druhy, ktorých globálne populácie nie sú koncentrované v Európe, ale majú tam nevhodný ochranársky status. Stupeň ohrozenia V - zraniteľný druh.
Ochrana
Je zákonom chránená, spoločenská hodnota je 3220 € (Vyhláška MŽP č. 24/2003 Z.z. v znení č. 492/2006 Z. z., 638/2007 Z. z., 579/2008 Z. z., 173/2011 Z. z., 158/2014 Z. z., účinnosť od 01.01.2015).
Selles-sur-Nahon
Selles-sur-Nahon je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Indre, v regióne Centre-Val de Loire.
Saint-Salvy-de-la-Balme
Saint-Salvy-de-la-Balme je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Tarn, v regióne Midi-Pyrénées.
Selles-sur-Nahon
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Saint-Salvy-de-la-Balme
Polohopis
Saint-Salvy-de-la-Balme má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod.
Selles-sur-Nahon
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Saint-Salvy-de-la-Balme
Obyvateľstvo
Saint-Salvy-de-la-Balme má 558 obyvateľov (2009).
Sembleçay
Sembleçay je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Indre, v regióne Centre-Val de Loire.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Alex Král
Mládežnícke kluby
Narodil sa na Slovensku, no Králová rodina sa presťahovala do časti Štýřice v Brne ešte keď bol dieťa. Už vo veku šiestich rokov začal hrať futbal v klube SK Moravská Slavia Brno. Neskôr sa v deviatich rokoch sa pripojil k klubu Zbrojovka Brno. V štrnástich rokoch bol naverbovaný do Slavie Praha, kvôli čomu sa tam presťahoval a pokračoval vo svojom pôsobení.
Klubová kariéra
Najvyššiu českú súťaž začal hrať v roku 2017 za FK Teplice. V januári 2019 podpísal štvorročný kontrakt a prestúpil do Slavie Praha, kde vymenil pôvodnú pozíciu stopéra za stred zálohy a po ôsmich mesiacoch v klube prestúpil ako druhý najdrahší hráč histórie z českej ligy do Spartaku Moskva. Päťročný kontrakt podpísal 1. septembra 2019. Je univerzálnym hráčom, ktorý na vysokej úrovni zvláda obrannú aj útočnú činnosť.
Dňa 31. augusta 2021 sa Král pripojil k anglickému klubu West Ham United na sezónne hosťovanie s možnosťou trvalej zmluvy. Debutoval 22. septembra víťazstvom 1:0 proti Manchestru United v EFL Cupe na štadióne Old Trafford. Jeho ligový debut nasledoval, keď 28. decembra 2021 nastúpil ako náhradník pri výhre 4:1 nad Watfordom.
Reprezentačná kariéra
S Českou futbalovou reprezentáciou do 19 rokov postúpil do semifinále majstrovstiev Európy vo futbale hráčov do 19 rokov roku 2017, na týchto majstrovstvách bol zvolený do all-stars tímu turnaja. V českej seniorskej reprezentácii debutoval 26. marca 2019 v Prahe na priateľskom zápase proti brazílskej reprezentácii, proti ktorej Česi prehrali 1:3.
Rímskokatolická farnosť sv. Alojza Gonzágu v Podhoranoch
Rímskokatolícka farnosť sv. Alojza Gonzagu v obci Podhorany patrí do dekanátu Prešov - mesto a Košickej arcidiecézy. Založená bola 1. júla 1997.
Alex Král
Reprezentačná kariéra
V marci 2021 bol nominovaný na stretnutie zahajujúce kvalifikáciu na MS 2022. Kvôli zraneniu zo zápasu v ruskej lige proti Uralu Jekaterinburg, ale z nominácie vypadol.
Rímskokatolická farnosť sv. Alojza Gonzágu v Podhoranoch
Dejiny farnosti
Farnosť Podhorany tvoria obce Podhorany a jej filiálky Šarišská Trstená a Chmeľovec. Pred vznikom farnosti 1. júla 1997 všetky tri obce patrili takmer 200 rokov pod farnosť Narodenia Panny Márie v Pušovciach. Pred rokom 1810 patrili do farnosť sv. Šimona a Júdu v Tulčíku.
Správcovia farnosti
Kňazi pôsobiaci vo farnosti Podhorany of jej vzniku:
Alex Král
Góly
Skóre a výsledky uvádzajú ako prvé gólovú bilanciu Českej republiky.
Rímskokatolická farnosť sv. Alojza Gonzágu v Podhoranoch
Kňazi a rehoľníci z farnosti
Kňazi z obce Šarišská Trstená:
Alex Král
Vyznamenania
Slavia Praha
Rímskokatolická farnosť sv. Alojza Gonzágu v Podhoranoch
Kňazi a rehoľníci z farnosti
Kňazi z obce Chmeľovec:
Cintoríny vo farnosti
Vo farnosti sú štyri cintoríny:
Alex Král
Vyznamenania
Individuálne
Čelová dutina
Čelová dutina je párová dutina, ktorá je jedna zo štyroch prínosových dutín pod obočným oblúkom. Vyznačuje sa vejárovitým a štrbinovým tvarom. Čelovú dutinu rozdeľuje priehradka čelových dutín.
Štruktúra
vľavo|náhľad|[[Röntgenové žiarenie|Röntgenový obrázok čelovej dutiny.]] Dutina sa nachádza pod čistinkou a jej ústie otvor čelovej dutiny prebieha do nosovej dutiny. Čelové dutiny sú len zriedka symetrické a často sa v nich vyskytujú prídavné, čiastočne neúplné kostné hrany. Priemerné rozmery čelovej dutiny sú nasledovné: výška 28 mm, šírka 24 mm, hĺbka 20 mm, čo vytvára priestor 6 – 7 ml. Šanca na hypopláziu sa pohybuje od 2 do 35 %.
Vývoj
Čelová dutina pri narodení novorodenca nie je prítomná. Pozorovať ju možno až v 1. roku života, pričom v 2. roku už dosahuje priemernú veľkosť 5x4x3 mm. Jej rýchly vývoj sa začína v 7. rokoch a trvá do 25. roku života, keď dosiahne svoju konečnú veľkosť a tvar. Čelové dutiny nie sú prítomné približne pri 5 % populácie.
Saint-Sernin-lès-Lavaur
Saint-Sernin-lès-Lavaur je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Tarn, v regióne Midi-Pyrénées.
Polohopis
Saint-Sernin-lès-Lavaur má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod.
Obyvateľstvo
Saint-Sernin-lès-Lavaur má 127 obyvateľov (2009).
Hltavka chochlatá
Hltavka chochlatá (iné názvy: volavka chochlatá, volavka chocholatá ;lat. Bubulcus ibis) je druh z čeľade volavkovité. Je to celosvetovo rozšírený druh, obýva všetky kontinenty okrem Antarktídy. Podľa Medzinárodnej únie na ochranu prírody a prírodných zdrojov hltavka chochlatá patrí medzi najmenej ohrozené druhy, trend celkovej populácie je stúpajúci, Európska populácia má klesajúci trend, rýchlosť klesania je 25% za obdobie troch generácií (24,3 roka). V severnej Amerike za obdobie 40 rokov zaznamenali malý, štatisticky nevýznamný pokles. Prieskum pokrýval menej ako 50% severoamerickej populácie.
Ochrana
Je zákonom chránená, spoločenská hodnota je 920 € (Vyhláška MŽP č. 24/2003 Z.z. v znení č. 492/2006 Z. z., 638/2007 Z. z., 579/2008 Z. z., 173/2011 Z. z., 158/2014 Z. z., účinnosť od 01.01.2015).
Čapajev (partizánsky zväzok)
Partizánsky zväzok Čapajev bolo partizánske zoskupenie operujúce v priebehu roka 1944 na východnom Slovensku zo svojich základní v Slánskych vrchoch. V súvislosti so začiatkom Karpatsko-duklianskej operácie sa 9. septembra 1944 začal zväzok presúvať do nového operačného priestoru bližšie k frontu, do Ondavskej vrchoviny. Dňa 23 novembra 1944 sa zväzok prebojoval cez front a spojil sa s jednotkami Červenej armády. Počas tohto boja za nevyjasnených okolností zahynul náčelník štábu zväzku a jeho hlavný organizátor npor. let. Ľudovít Kukorelli.
Vznik
Kukorelli najskôr pobudol v Bardejove u jedného odbojára, člena okresného ilegálneho vedenia Komunistickej strany Slovenska v Bardejove, ktorý ho nakontaktoval na ďalších odbojárov.
Zárodky budúceho partizánskeho oddielu Čapajev vznikli v "drevorubačskom" tábore nad obcou Maťaška (dnes Matiaška) v Giraltovskom okrese. Na vytvorení pôvodne ochranného tábora v drevorubačskej zrubovej kolibe.mal zásluhu Karol Miklánek, príslušník občianskeho odboja a v roku 1944 už skúsený manažér. Na Maťaške sa ukrývalo viacero rasovo prenasledovaných osôb, ku ktorým pribudlo aj niekoľko sovietskych občanov - utečncov zo zajateckých táborov. V čase príchodu Kukorelliho sa v kolibe ukrývalo viac ako desať mužov, oficiálne zamestnaných ako drevorubači a robotníci,
Po troch týždňoch požiadal sa uskutočnilo stretnutie Kukorelliho s prednostom žandárskej stanice v Hanušovciach nad Topľou.dôst. zást. žand. Vojtechom Borovským. Borovský Kukorelliho oboznámil s návrhom odbojových aktivistov na zorganizovanie partizánskej jednotky. Kukorelli ako vojak-profesionál prijal úlohu organizátora jednotky a projekt pri ďalších stretnutiach so širším okruhom odbojárov nadobúdal konkrétnu podobu.
Kukorelli chápajúc. že proces budovania jednotky a jej zásobovania, je veľmi nákladná vec, podnikol spoločne s Borovským cestu do Trenčína. V Trenčíne navštívili niekoľko miest, kde podľa ich názoru bolo možné získať materiálnu a finančnú pomoc.Následne sa Borovský vrátil na východné Slovensko a Kukorelli pokračoval vo svojej misii aj ďalší týždeň, tentoraz už na stredom Slovensku, V jeseni zopakoval Kukorelli svoju cestu na stredné a západné Slovensko opäť, no v Hlohovci mal smolu. Narazil na jedného žandára, ktorému kedysi ušiel, ten ho spoznam a Kukorelli bol zadržaný. Počas eskorty na UŠB do Bratislavy sa mu však podarilo ujsť.
Pôvodná skupina mala svoje velenie a príchod novej skupiny sovietskych zajatcov zmeni pomery v skupine. Zmena velenia skupiny sa odohrala za neprehľadných okolností. Príslušník oddilelu Čapajev Vasil Leščenko, ktorý bol 30. apríla počas viac ako mesačnej akcie slovenských bezpečnostných orgánov zatknutý v obci Valkovce, počas výsluchu na UŠB vypovedal, ako došlo k odstráneniu pôvodného velenia Hanušovskej skupiny. Bol ním Konštantín Bystrov. Bystrov bol veľmi prísny a od svojich podriadených vyžadoval vykonávanie diverzných akcií, ktoré ohrozovali aj ich životy. Dokonca popravil osemnásťročného partizána, ktorý zaspal na stráži. Preto sa dohodli, že sa ho zbavia. K likvidácii Bystrova a jeho zástupcu došlo 8. apríla po ich návrate z akcie.
Dňa 9. apríla 1944 bolo vytvorené nové velenie v zostave:
Rok 1944
Pre formovanie odboja na Slovensku bol dôležitý koniec roka 1943 a podpísanie tzv. Vianočnej dohody a vytvorenie ilegálne Slovenskej národnej rady,, ako strešného odbojového orgánu. Dôležitú úlohu pri formovaní domáceho odboja a pri prípravách budúceho ozbrojeného povstania zohral Karol Šmidke.
V októbri 1943 Šmidke navštívil Prešov, kde rokoval s členmi oblastného vedenia Komunistickej strany Slovenska a v októbri 1943 sa v Bratislave stretol aj s Vojtechom Borovským, v tom čase už vedúcim odbojového vedenia na východom Slovensku. V januári 1944 navštívil Šmidke Borovského v jeho byte v Hanušovciach.a oboznámil ho s úlohami, ktoré vyplynuli z Vianočnej dohody a vytvorenia nového politického orgánu. V marci sa Šmidke v Hanušovciach objavil opäť. Členov oblastného ilegálneho vedenia oboznámil s aktuálnymi úlohami, rozbehnutím príprav ozbrojeného povstania, pričom prítomným pripomenul dôležitosť udržiavania kontaktov s armádou. alt=Pamätník na Ľudovíta Kukorelliho v Košiciach|vľavo|náhľad|Pamätník na [[Ľudovít Kukorelli|Ľudovíta Kukorelliho v Košiciach]] Na základe Šmidkeho usmernení sa konala v Hanušovciach porada zástupcov oblastného odboja a troch patizánskych skupín, ktoré sa formovali na východnom Slovensku - hanušovskej skupiny (Čapajev), skupiny Pugačov a vranovskej partizánskej skupiny. Za čapajevovcov sa stretnutia zúčastnili Ľudovít Kukorelli, Ivan K. Baľuta a Štefan Kubík. Za vranovskú skupinu okrem jej veliteľa aj jej hlavný organizátor Cyril Daxner. Za oblastné odbojové vedenie bolí prítomní Vojtech Borovský, Peter Babej a Vojtech Plachta. Témou stretnutia bolo operatívne podriadenie partizánskych skupín pod jednotné velenie. Hlavným stmeľujúcim elementom sa mala stať hanušovská skupina - Čapajev.
Represie bezpečnostných orgánov slovenského štátu voči ilegálnemu odboju na východnom Slovensku, počas ktorých bol zatknutí celý rad ľudí medzi nimi aj Vojtech Borovský a Cyril Daxner, sa čapajevovcov dotkli len minimálne. Skupina, ktorá v tom čase mala 32 členov obdržala informácie o chystaným záťahu na odbojárov, sa koncom apríla dočasne presunula zo Slánskych vrchov do pohoria Čergov, a utáborila sa takmer na vrchole Minčol. Miestne obyvateľstvo bolo ústretové a v rámci svojich možností sa snažilo pomáhať, Pomáhali aj odbojoví ako komunistickí, tak aj občianski aktivisti. No nestačilo to a kvôli proviantu bolo potrebné chodiť do vzdialenejších obcí.
V tom čase už čapajevovci mali pechotné zbrane, no vo výcviku ich mohli využiť len iluzórne. Výcvik bol zameraný aj na používanie výbušnín. Späť na svoju základňu v Slánskych vrchoch sa čápajevovci presunuli v polovici júna.
Náčelník štábu Ľudovít Kukorelli zaviedol vydávanie rozkazov písomnou formou, Štruktúra bola ustálená a Bojový skupinový rozkaz mal spravidla šesť rubrík:
v záhlaví: Bojový skupinový rozkaz - číslo a dátum
Rozkaz podpisoval náčelník štábu a veliteľ akcie. V priebehu júla a augusta (do 30. augusta) bolo vydaných celkovo 76 rozkazov. Písomnou formou sa robilo aj vyhodnotenie akcie, ktoré malo takisto ustálenú formu.
Kukorelli zaviedol aj kmeňovú knihu brigády a jej I. zväzok viedol sám. Kmeňový list bol rozdelený na dve časti: hlavičku oddelenü vodorovnou čiarov a druhú časťi. Hlavička obsahovala položky meno, priezvisko, miesto a dátum narodenia, stav, počet detí.zaradenie pred príchodom do skupiny (zajatec, vojenský zbeh, dobrovoľník), adresa najbližšej príbuznej osoby, dátum príchodu do skupiny. V druhá časť obsahovala pochvaly a tresty. II. zväzku sa už pochvaly a tresty neuvádzali.
So zvyšujúcim sa počtom príslušníkov skupiny bolo možné prejsť k vytvoreniu vyšších formácií. Z čiat boli vytvorené roty Ku 1. augustu boli vytvorené tri.
V poslednej agustovej dekáde boli do brigády Čapajev začlenení aj príslušníci partizánskej skupiny Pugačov operujúcej v pohorí Vihorlat. Skupina prišla nešťastnou zhodou okolností o veliteľa A. G. Jemeľjanova a nemala ďalšieho kompetentného človeka s dostatočnými skúsenosťami, ktorý by ho nahradil. Bolo preto priaté rozhodnutie kontaktovať velenie čapajevovcov a do Slánskych vrchov sa presunulo 80 členov Pugačova. Malá skupinka ostala vo Vihorlate a počas povstania bola začlenená do iného oddielu. Začiatkom júla prišli na východné Slovensko pplk. Branislav Manica a odbojár Ján Repra. Manica bol človekom pplk. Goliana, veliteľa tajného vojenského ústredia pripravujúceho povstanie. Cieľom cesty bolo obnovenie toku informácií o stave príprav povstania, prerušeného po jarných represiách. Odbojár Ján Repta sa osobne oznal s Ľudovítom Kukorellim a sprostredkoval jeho stretnutie s Manicom. Na stretnutí Manica oboznámil Kukorelliho so stavom príprav povstania a žiadal Kukorelliho, aby partizáni neútočili na slovenské vojsko, a hlavne aby utlmili svoju činnosť až do momentu vypuknutia povstania. Utlmovať činnosť partizánov však bolo náročné, nakoľko ich k aktivitám nabádali prostredníctvom rádiového vysielania ako Moskva, tak aj Londýn. Kukorelli Manicovi prisľúbil, že v tomto smere pokúsi uplatniť svoj vplyv na veliteľa brigády Baľutu.
Kontakty s vojakmi Východoslovenskej armády
Formujúce sa partizánskej oddiely na východnom Slovensku začali zaujímať aj odbojových dôstojníkov v armáde. 6. apría sa v byte Karola Mklánka c Prešove stretli zástupcovia odboja, medzi ktorými nechýbal ani Kukorelli s pplk. Mirkom Veselom a mjr. Jurajom Bilejom. Snahou vojakov bolo, aby sa partizáni podriadili vojenskému odboju, no v tomto smere na ešte nenastal čas na zhodu.
Nová situácia, ale nastala, keď sa na východné Slovensko v prvej polovici mája ma východné Slovensko presunuli jednotky poľnej, tzv. Východoslovenskej armády (VSA), Už počas svojho pobytu v pohorí Ćergov zaznamenali čapajevovci prvé príchody dezertérov z poľných vojenských jednotiek. Vojaci prichádzali so zbraňami, niektorí priniesli aj rezervné. Prvé kontakty s vojakmi ukázali, že partizáni v nich môžu mať cenných spojencov.
S protifašistickým odbojom sympatizoval celý rad dôstojníkov VSA. Jej hlavný veliteľ gen. II. tr. Augustín Malár, ktorý bol na východom Slovensku obľúbený, dostal dokonca inštrukcie od ministra obrany Čatloša, že má s partizánmi vychadzať obratne, prostredníctvom nich nadväzovať kontakty s Červenou armádou. Chytených partizánov mal Malár popravovať len na papiery. V skutočnosti ich mal zachraňovať. Kontakty s Čapajevovcami nadviazali aj príslušníci poľnej jednotky Pluku útočnej vozby stotníci útočnej vozby Ján Jarembák a Martin Ďuriš-Rubanský.