cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Druh (taxonómia)
Autor a rok
Uvádzanie autora a roka je vo vedeckých textoch veľmi dôležité, lebo veľmi často rôzni autori vedome či nevedome používajú jedno a to isté pomenovanie rôznym spôsobom (t.j. buď pre dva úplne rozdielne druhy alebo pre ten istý ale rôzne široko definovaný druh), t.j. uvedenie autora a roka je v praxi jediný spôsob ako rozlíšiť rôzne významy takýchto jazykovo rovnakých pomenovaní.
Pravopis a jazyk
Vedecké rodové meno sa píše vždy s veľkým písmenom, kým vedecké druhové meno sa píše vždy s malým začiatočným písmenom. Okrem toho sa celé vedecké meno má správne písať kurzívou (teda Quercus robur namiesto Quercus robur).
Vedecké meno je v zásade latinské - môže síce pochádzať aj z iného jazyka (často pôvodne napr. z gréčtiny), ale obyčajne sa považuje za latinské; v pravidlách botanickej nomenklatúry je aj explicitne predpísané, že vedecké názvy sa považujú za latinské bez ohľadu na ich skutočný pôvod.
Priorita
Základným pravidlom platnosti vedeckých názvov je zákon prvenstva (priority), čiže prednosť má v zásade vždy ten názov druhu, ktorý bol publikovaný skôr (ale nie skôr ako Linného práce v 50. rokoch 18. storočia, čiže Linného názvy sú vlastne východiskom celého súčasného biologického názvoslovia). Existujú však aj výnimky - určité svetové organizácie smú v určitých prípadoch stanoviť, že platné bude pomenovanie, ktoré nebolo publikované ako prvé.
Slovenské meno
V slovenčine rozlišujeme ľudové (prípadne hovorové) názvy a odborné názvy.
Ľudové
Slovenské ľudové (hovorové) názvy sa tvoria rôzne, môžu byť jednoslovné či viacslovné, pričom viacslovné majú na rozdiel od odborných názvov (pozri nižšie) prirodzený slovosled (napr. červený melón, nie melón červený).
Odborné
Slovenské odborné názvy (mená) dnes v zásade kopírujú systém tvorby vedeckých názvov v tom zmysle, že sú dvojslovné, na prvom mieste je rodové meno a na druhom je druhové meno. Rozdiely voči vedeckému názvu sú najmä tieto:
(1) Meno autora za druhovým menom sa pri slovenských odborných názvoch spravidla neuvádza.
Úverové financovanie
Úverové financovanie je financovanie založené na návratnom poskytovaní peňažných prostriedkov za úrok.
Druh (taxonómia)
Odborné
(2) Slovenské rodové meno sa na rozdiel od vedeckého píše s malým začiatočným písmenom. Napríklad v názve dub letný je slovo dub písané s malým d (hoci vo vedeckom názve Quercus robur je slovo Quercus písané s veľkým Q). Druhové meno sa síce píše podobne ako vo vedeckých menách v zásade s malým začiatočným písmenom, ale v prípadoch, kde ide o privlastňovacie prídavné meno odvodené od mena osoby, sa píše s veľkým písmenom (napr. hrúz Kesslerov, ktorého vedecké meno znie Romanogobio kesslerii).
(4) U niektorých autorov je v určitých prípadoch namiesto dvojslovného názvu prípustný (len alebo aj) jednoslovný a (najmä u rastlín) aj troslovný názov druhu. Príklady:
(5) Nie vždy zodpovedá jednému vedeckému rodovému menu jedno slovenské rodové meno. Veľmi často sa stáva, že viacerým vedeckým rodovým menám (a teda rodom) zodpovedá jedno spoločné slovenské rodové meno: napríklad slovenské rodové meno slon sa používa pre vedecký rod Loxodonta aj pre vedecký rod Elephas, a teda názvy druhov sú napr. slon africký (Loxodonta africana) a slon indický (Elephas maximus); ďalšie príklady pozri napr. v článku ďateľ (rodové meno) (rodové meno ďateľ) či myšorodé (napr. rodové meno myš). V prípade živočíchov či rastlín, ktoré sú na Slovensku veľmi známe, sa však občas vyskytuje aj opačný prípad - jednému vedeckému rodovému menu (a teda rodu) zodpovedá viacero slovenských rodových mien: napríklad pozri článok Corvus (rod), kde je vedecké rodové meno (a teda rod) Corvus "rozdelené" na 3 slovenské rodové mená (vrana, krkavec, havran).
(6) Neplatí vyššie spomínané pravidlo priority. Dokonca by sa dalo povedať, že v praxi platí skôr jeho opak: názvy publikované ako prvé sú už často zriedkavé či zabudnuté a najbežnejší býva názov publikovaný neskôr, často najmä ten, ktorý bol publikovaný ako posledný.
Smržov
Smržov môže byť:
Futbalistka roka 2013 (Slovensko)
Najlepšia futbalistka v roku 2013 v SR bol 6. ročník ocenenia pre najlepšiu slovenskú futbalistku. Vyhlásenie sa uskutočnilo 3. marca 2014 v trnavskom Dome kultúry. Ocenenie pre najlepšiu futbalistku sa odovzdáva za uplynutý rok súbežne s oceneniami Cena Jána Popluhára, Cena Petra Dubovského 2013, Tréner roka, Najlepší hráč Corgoň ligy, Najlepší rozhodca, Cena fanúšikov a ceny pre Najlepšieho futsalistu. Ocenenie získala 22-ročná stredopoliarka Dominika Škorvánková, pôsobiaca v rakúskom klube SV Neulengbach. Na druhom mieste skončila Monika Matysová z FSK St. Pölten-Spratzern a na treťom Eva Kolenová z SKV Altenmarkt.
Strmilov
Strmilov je mesto v Česku v okrese Jindřichův Hradec v Juhočeskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 1 464 obyvateľov, z toho 719 mužov a 745 žien, pričom priemerný vek v meste bol 42,0 roka (muži 40,1 roka, ženy 43,9 roka).
Camillo Golgi
Camillo Golgi (* 7. júl 1843, Corteno,Taliansko - † 21. január 1926, Pavi) bol taliansky lekár, patológ a vedec, držiteľ Nobelovej ceny za fyziológiu alebo medicínu.
Životopis
Camillo Golgi sa narodil v mestečku Corteno na severe Talianska. Jeho otec bol doktorom a okresným úradným lekárom. Golgi študoval na univerzite v meste Pavia, kde pracoval v laboratóriu experimentálnej patológie pod vedením Giulia Bizzozera, ktorý objasnil vlastnosti kostnej drene. Promoval v roku 1865.
Značnú časť svojej kariéry sa venoval štúdiu centrálnej nervovej sústavy (CNS). V druhej polovici 19. storočia bola laboratórna technika zafarbovania buniek tkaniva nepostačujúca pre štúdium nervového tkaniva. Kým pracoval ako hlavný úradný lekár v psychiatrickej nemocnici, experimentoval s kovovou impregnáciou nervového tkaniva, používajúc hlavne striebro. Objavil takú metódu farbenia nervového tkaniva, pri ktorej sa zafarbil len náhodný počet buniek, ktoré sa však zafarbili úplne. To mu umožnilo vidieť dráhy nervových buniek v mozgu po prvý raz. Svoj objav nazval „čierna reakcia“ (tal. reazione nera), ktorá neskôr dostala názov Golgiho metóda. Výsledkom chemických reakcií počas tejto metódy bol čierny povlak na tele neurónu, rovnako ako na axóne a všetkých dendritoch, poskytujúci veľmi jasný a dobre kontrastujúci obraz celkového neurónu na žltom pozadí.
Ako dodatok k svojmu objavu, Golgi objavil zmyslový orgán v šľachách, ktorý nesie jeho meno (Golgiho šľachový receptor). Študoval aj životný cyklus maláriovca a prepojil načasovanie horúčok pri malárii so životným cyklom organizmov dnes nazvaných Plasmodium vivax a Plasmodium malariae. Využívajúc svoju farbiacu techniku, Golgi v roku 1898 identifikoval vnútrobunkový aparát, ktorý bol po ňom nazvaný (Golgiho aparát).
V roku 1906 dostal Golgi spolu so Santiagom Ramónom y Cajalom Nobelovu cenu za fyziológiu alebo medicínu za štúdium štruktúry nervovej sústavy.
Financovanie z vlastných zdrojov
Financovanie z vlastných zdrojov alebo vlastné financovanie môže byť:
United Fruit Company
United Fruit Company (UFC) bola nadnárodnou spoločnosťou z USA, ktorá pôsobila v rokoch 1899 až 1970. Presadila sa najmä v pestovaní a predaji tropického ovocia z plantáží v rozvojových krajinách, najmä banánov a ananásov.
Mala veľký vplyv nielen na ekonomiku, ale aj na politické dianie najmä v krajinách Strednej Ameriky. Táto skutočnosť sa podpísala aj pod pejoratívny pojem "banánová republika", ktorým boli označované niektoré stredoamerické krajiny a pod ktorým sa dnes má na mysli krajina alebo spoločnosť, v ktorej klientelizmus a korupcia prevládajú nad vládou zákona, ktorou sa vyznačujú právne štáty. V roku 1969 UFC kúpila firma Zapata Corporation a zmenila jej názov na Chiquita Brands. Pod týmto názvom pôsobí dodnes.
Kriticky o praktikách UFC písali mnohí, najmä ľavicovo orientovaní spisovatelia latinskej Ameriky, napríklad Pablo Neruda alebo vo svojom najznámejšom románe Sto rokov samoty aj Gabriel García Márquez.
LM-93
náhľad|LM-93 v [[Smolensku]] LM-93 (, podľa unifikovaného označenia 71-132) je model ruskej trojdverovej električky klasickej koncepcie vyrábanej spoločnosťou PTMZ. Spolu 80 vozidiel bolo vyrobených v rokoch 1993 – 1999.
Dodávky
Električky LM-93 boli dodávané do nasledujúcich miest:
Rad (taxonómia)
Rad alebo zriedkavo ordo (lat. ordo) je taxonomická kategória s vyššou úrovňou než čeľaď (resp. nadčeľaď) ale nižšou úrovňou ako trieda (resp. infratrieda).
Rozoznávajú sa viaceré odvodené jednotky – nadrad (superordo), podrad (subordo) a najnižšia – infrarad (infraordo). Napríklad: podrad jaštery (Sauria) tvorí spolu s podradom hadov rad šupináče (Squamata). Z nadradov je známy napríklad nadrad Dinosauria, čiže dinosaury.
Slovenské názvy radov sú:
Banská
Banská môže byť:
Unicorn Kid
Oliver Sabin (* 5. november 1991, Leith, Edinburgh, Škótsko), viac známy ako Unicorn Kid je škótsky hudobník a producent elektronickej/chiptune hudby, ktorý pochádza z Edinburghu.
Sibyla
Sibyla, zast. Sibylla (z gr. σίβυλλα – Sibylla) môže byť:
Laodameia
Laodameia alebo Láodameia (Laodameia, ) môže byť v gréckej mytológii:
Trieda (taxonómia)
Trieda (po latinsky: classis) je taxonomická kategória s vyššou úrovňou než rad (resp. nadrad) ale nižšou než kmeň (resp. podkmeň). Odvodené jednotky sú nadtrieda (superclassis), podtrieda (subclassis) a najnižšia – infratrieda (infraclassis). Trieda sú napríklad cicavce (Mammalia).
UDHK ŠG Nitra
UDHK ŠG Nitra (Univerzitný dámsky hádzanársky klub Športové gymnázium Nitra) je hádzanársky klub z Nitry hrajúci najvyššiu domácu hádzanársku súťaž, Interligu WHIL.
História
Hádzanársky klub vznikol v roku 2002. V roku 2010 sa klub prihlásil do 2. ligy. V sezóne 2011/2012 sa stal účastníkom Interligy WHIL.
Plechový dychový nástroj
right|thumb|Tuba Plechové dychové nástroje sú dychové hudobné nástroje, v ktorom tón vzniká rozochvením stĺpca vzduchu pomocou pier hráča.
Na nástroj sa nasadzuje nátrubok (náustok). Plechové dychové nástroje sa obvykle vyrábajú z mosadzného plechu.
Medzi plechové dychové nástroje nástroje okrem iných patria:
Výška tónu
Na plechové dychové nástroje je možné zahrať radu alikvotnych tónov, ktoré sa určujú napätím pier pri tvorbe tónu. Jemnejšie rozčlenenie hraných tónov sa prevádza zmenou dĺžky nástroja. Nástroj je v princípe dutá trúbka, najbežnejším spôsobom zmeny jej dĺžky je zaraďovanie odbočiek. K tomu slúži ventilová alebo piestová mechanika. Odbočky bývajú obvykle 3-4, ich dĺžka je volená tak, aby sa ich zaradením znížila výška tónu o poltón (druhá klapka), tón (prvá klapka), jeden a pol tónu (tretia klapka), alebo súčet niektorých kombinácii predchádzajúcich hodnôt.
Iný spôsob je zvolený u znižcovej pozauny, kde je dĺžka nástroje menená pomocou dvojice posuvných dielov, vložených do seba.
Medzi dychové nástroje patrí aj Fanfára.
Použitie v hudbe
Plechové dychové nástroje sa samozrejme bežne používajú tak ako v oblasti vážnej (artificiálnej) hudby aj v odbore populárnej hudby resp. popmusic. V populárnej hudbe majú veľké využitie najmä v oblasti klasickej tanečnej hudby (tzv. stredný prúd), ďalej potom aj v oblasti ľudovej dychovej hudby (napr. slovenskáé ľudovky, česká lidovka). Veľmi významnú rolu hrajú tiež v jazzovej hudbe. Najmä v jazze a v dychovej hudbe sa niekedy používajú tzv. dusítka, keď hráč rukou umelo pridusuje resp. tlmí prúd vzduchu vychádzajúceho von z nástroja (v začiatkoch americkej jazzovej hudby sa k tomuto účelu používali napr. gumené inštalatérske zvony).
Coryphantha
Coryphantha je rod kaktusov z čeľade kaktusovité (Cactaceae). Je rozšírený v Mexiku, USA a južnej Kanade.
Rednex
Rednex je švédska techno/folk/bluegrassová skupina. Skupina sa stala populárnou vďaka ich najväčšiemu hitu „Cotton Eye Joe“. Hoci bola skladba extrémne populárna v Nemecku, kde si skupina drží rekord v najväčšom počte týždňov na 1. mieste v German Singles Chart s takými hitmi ako „Old Pop in an Oak“, „The Spirit of the Hawk“ a „Wish You Were Here“ -- „Cotton Eye Joe“ zostal jediným hitom skupiny Rednex v USA.
História
Rednex bol pôvodne nápadom švédskych producentov Janne Ericsson, Örjan "Öban" Öberg a Pat Reiniz, ktorí sa rozhodli vyskúšať mixovať country hudbu s eurodance. V roku 1994 prepracovali klasickú folkovú pieseň „Cotton-Eyed Joe“ na dance pieseň, ktorú vydali v roku 1994 a mala obrovský medzinárodný úspech. Z viac ako 10 miliónov predaných kusov v 12 krajinách sveta bolo najmenej 41 zlatých ocenení a 5 európskych trojitých platinových ocenení. 25 týždňov sa skupina držala v nemeckom rebríčku. Ich singel „Fe Fi (The Old Man Died)“ bol vysielaný na otváracom ceremoniále svetových atletických majstrovstvách v Helsinkách a bol vysielaný po celom svete.
Renault Samsung SM5
right|thumb|Renault Samsung SM5
Prvá generácia (A32) (1998—2005)
Prvá generácia bola založená na modeloch Nissan Cefiro a Nissan Maxima z roku 1995.
Druhá generácia (A34R)
Druhá generácia nahradila predchádzajúci model v roku 2005. Je založená na svojom súrodencovi, SM7. Od roku 2008 sa predáva v krajinách Perzského zálivu a v Mexiku ako Renault Safrane.
Tretia generácia (L43)
Bola uvedená 18. januára 2009 a začala sa predávať popri predchádzajúcej verzii. Založená je na modeli Renault Laguna, vyvinutá v Soule a vyrába sa v Busane v Kórejskej republike. V Kórei sa v roku 2009 predalo 60 960 kusov.
V súčasnosti je k dispozícii so štvor- a šesťvalcovými motormi. Dieselová verzia bude dostupná neskôr. Používa prevodovku Nissan Xtronic CVT. Podobný model je Renault Latitude.
Mygdón (syn Poseidóna)
Mygdón (Mygdón) je v gréckej mytológii syn boha Poseidóna. Bol kráľ Bebrykov.
Mygdón bol kráľ národa Bebrykov, ktorí žili v Bithýnii. Podľa antického autora Strabóna Bebrykovia patrili medzi trácke kmene, ktoré prišli do Malej Ázie z Európy.
Deviatou úlohou hrdinu Herakla, zadanou mykénskym kráľom Eurystheom, bola výprava do krajiny Amazoniek, odkiaľ mal priniesť pás kráľovnej Hippolyty. Cestou sa so svojim oddielom verných druhov zastavil v Mýsii, kde vládol kráľ Lykos. Kráľ sa ich návšteve potešil a vystrojil im veľkolepú hostinu. Zatiaľ čo hodovali, na mesto ich hostiteľa zaútočili diví Bebrykovia a začali ho drancovať. Herakles vstal od stola a so svojimi druhmi po krvavom boji Bebrykov zahnal. Bebrykovia stratili mnoho bojovníkov a smrti neunikol aj ich kráľ Mygdón. Herakles následne celú ich krajinu daroval Lykovi, ktorý ju na jeho počesť nazval Hérakleiou.
Strelec (šach)
Strelec je ľahká figúra v šachu, približne rovnako silná, ako jazdec. Strelec sa pohybuje po diagonálach. Každý hráč na začiatku partie má dvoch strelcov, jedného na bielom poli a jedného na čiernom poli. Symbolom strelca je 20px.
Strelec je najsilnejší v strede šachovnice, kde kontroluje 14 polí. Na okraji šachovnice kontroluje iba 7 polí.
Jeremy Bentham
Jeremy Bentham (* 15. február 1748, Londýn – † 6. jún 1832, Londýn) bol anglický etik (utilitarista) a právnik, teoretik liberalizmu.
Vo svojom etickom učení vychádza z tézy, že motívmi konania ľudí sú uspokojenie a utrpenie. Mravnosť je užitočnosť činu. Mravnosť možno vyjadriť matematicky ako rovnováhu medzi uspokojením a utrpením, ktoré sú výsledkom konania človeka. Bentham kombinuje v etike dva princípy - princíp egoizmu a princíp altruizmu, pretože podľa neho ide o uspokojovanie súkromného záujmu ako prostriedok na zabezpečenie najväčšieho šťastia pre najväčší počet ľudí.
Chondrínovité
Chondrínovité alebo žitovkovité (Chondrinidae) sú čeľaď slimákov, radu pľúcnatých ulitníkov. Ich ulita je podlhovasto vajcovitá (zužuje sa trochu viac k vrcholu než k ústiu), veľkos. 6 – 8 mm, ústie so zubami a nápadnými lištami, ktoré pokračujú dovnútra.
Na slnečných skalách v Karpatoch žije Chondrina tatrica, ktorá býva považovaná za endemický druh slovenskej fauny. Na xerotermných vápencových svahoch sa miestami vyskytuje Granaria frumentum.
Noyellette
Noyellette je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Pas-de-Calais, v regióne Nord-Pas-de-Calais.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Veľká stredoamerická republika
Veľká stredoamerická republika (šp. República Mayor de Centroamérica; od 1.11.1898 Spojené stredoamerické štáty - Estados Unidos de Centroamérica) bol štát v Strednej Amerike v rokoch 1896 - 1898 tvorený Salvádorom, Nikaraguou a Hondurasom.
Od prijatia ústavy v roku 1898
Tento (premenovaný) štátny útvar bol riadený Výkonnou radou, ktorá sídlila v honduraskej Amapale. Už 13. novembra došlo k štátnemu prevratu v Salvádore, ktorý viedol generál Tomás Regalado. Tento hneď vyhlásil, že Salvádor zo Spojených stredoamerických štátov vystupuje. Keď Výkonná rada v Amapale chcela tento prevrat potlačiť, nestretla sa so žiadnou podporou, a tak 30. novembra 1898 vyhlásila rozpustenie Spojených stredoamerických štátov. Nikaragua začala pôsobiť ako samostatná krajina 1. decembra a Honduras 10. decembra 1898.
Stříbřec
Stříbřec je obec v Česku v okrese Jindřichův Hradec v Juhočeskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 447 obyvateľov, z toho 227 mužov a 220 žien, pričom priemerný vek v obci bol 46,4 roka (muži 45,5 roka, ženy 47,4 roka).
Verrières-le-Buisson
Verrières-le-Buisson je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Essonne, v regióne Île-de-France.
Poloha
Verrières-le-Buisson má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Verrières-le-Buisson sa nachádza v Île-de-France, celkom hore na severe departementu Essonne a patrí do parížskej aglomerácie. Je v srdci prirodzeného historického regiónu Hurepoix. 550 ha plochy zaberá les. Mesto sa nachádza na brehoch troch vodných tokov, Bièvre na juhu, Sygrie na západe a potok Godets na severovýchode. Je obkolesené dvoma cestnými ťahmi A86 na severe a národnou cestou 118 na západe.
Mesto je vzdialené od Paris-Notre-Dame (bod nula francúzskych ciest) 18 km severo-západne od Évry, štyri km severo-východne od Palaiseau, 22 km severo-západne od Corbeil-Essonnes, atď.
Obyvateľstvo
Verrières-le-Buisson má 15543 obyvateľov (2009).
Pamiatky
Graf vývoja obyvateľstva:
Externé odkazy
Zoznam Insee - departement Essonne
LVS-86
náhľad|LVS-86 v [[Petrohrade]] LVS-86 (, podľa unifikovaného označenia 71-86) je model ruskej dvojčlánkovej električky vyrábanej spoločnosťou PTMZ. Spolu 473 vozidiel bolo vyrobených v rokoch 1986 – 1997.
Pompiey
Pompiey je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Lot-et-Garonne, v regióne Akvitánsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Trieda
Trieda môže byť:
Rakúsky štát
Rakúsky štát, oficiálne Spolkový štát Rakúsko, bol štát existujúci na území Rakúska medzi rokmi 1934 až 1938, kedy v krajine vládol korporativistický a autoritatívny režim.
Vznik
V roku 1934 vyhlásil kancelár Engelbert Dollfuss vládu jednej strany - austrofašistickej Vlasteneckej fronty (Vaterländische Front). Nacisti odpovedali jeho zavraždením a v krajine vypukli nepokoje. K anexii Rakúska však nedošlo kvôli zásahu Dollfussovho spojenca Benita Mussoliniho. Dollfussov nástupca Kurt Schuschnigg zakázal nacistické organizácie v Rakúsku a v roku 1936 tiež Heimwehr.
Ananás pestovaný
thumb|Plody ananásu. Ananás pestovaný (iné názvy: ananás siaty, ananás pravý , ananás , ananásovník , bohemizmus: ananás(ovník) chocholatý  ; lat. Ananas comosus alebo Ananas sativus ) je rastlina z čeľade broméliovité (=ananásovité ; lat. Bromeliaceae). Jej plod sa nazýva ananás.
Pochádza z Južnej Ameriky. Názov pochádza z guaraníjčiny. Jeho plody sú šťavnaté a sladké a v gastronómii sú veľmi cenené. Okrem toho sú aj bohatým zdrojom vitamínov a minerálnych látok.
Cadours (kantón)
Cadours je francúzsky kantón v obvode Toulouse v departemente Haute-Garonne v regióne Midi-Pyrénées na juhu Francúzska. Tvorí ho 16 obcí.
Finitizmus
Finitizmus je filozofická koncepcia, podľa ktorej sa človek stretáva iba s konečnými vecami a ich vlastnosťami, takže kategóriu nekonečnosti nemožno vzťahovať ani vesmír, ani na mikrosvet, ani na myslenie.
Oviraptor
Znaky
thumb|left|Kostra Oviraptora Oviraptor disponoval krátkou a vysokou hlavou so zvláštne tvarovaným zobákom a veľkými pazúrmi predných končatín. Zobák nebol jedinou zvláštnosťou jeho lebky (ak vynecháme kostený hrebeň), mal totiž aj dva rohovinové výrastky na podnebí, ktorými azda lúskal potravu. Oviraptor je známy z dvoch druhov, ktoré rozlišujeme podľa tvaru kosteného hrebeňa na hlave. Jeden druh oviraptora (O. philoceratops) mal nižší kostený hrebeň. Podobný hrebeň má dnes napríklad veľký nelietavý vták kazuár. Druhý druh, O. mongoliensis, mal na hlave väčší, polkruhovitý hrebeň, dnes je však odborníkmi považovaný za osobitný rod - Rinchenia.
Väčšina vyobrazení Oviraptora je založená na pozostatkoch rodu Citipati.
Spôsob života
thumb|left|Hniezdo Oviraptora Nálezy pozostatkov rodu Oviraptor svedčia, že samice tohto rodu boli dobré matky a chránili svoje hniezda, či už pred mocným rodom Protoceratops, alebo pred piesočnou búrkou, aj za cenu smrti. Pôvodne sa myslelo, že Oviraptor požieral vajcia iných dinosaurov. Dnes sa však zdá, že sa živil mäkkýšmi, najmä vodnými, ktorým dokázal silným zobákom ľahko dolámať schránky. Nie je však vylúčené, že ako príležitostne konzumoval aj  vajcia iných dinosaurov.
Juan Perón
Juan Domingo Perón (* 8. október 1895, Lobos – † 1. júl 1974, Olivos) bol argentínsky politik, vojak, pedagóg a spisovateľ. V roku 1946 sa stal 23. prezidentom Argentínskej republiky, následne bol v roku 1952 zvolený znova, vďaka čomu pokračoval bez prerušenia vo svojom mandáte a v roku 1973 bol zvolený opätovne a stal sa 34. prezidentom krajiny. Vzhľadom na rôzne štátne zriadenia Argentíny v minulosti je považovaný za 28. a 39. prezidenta krajiny. Pred tým pôsobil ako viceprezident, minister vojny a sekretár (t.j. minister) práce a lesníctva. Pôvodne bol vojakom, v argentínskej armáde dosiahol hodnosť generálporučíka. Patrí medzi najvýznamnejších argentínskych prezidentov v histórii, v súčasnosti je však považovaný aj za kontroverznú osobnosť. Je jediným argentínskym politikom, ktorý sa stal trikrát prezidentom po slobodných a demokratických voľbách.
Založil politickú ideológiu nazývanú peronizmus, ktorá ovplyvňuje politiku v krajine do súčasnosti. V roku 1947 presadil spolu so svojou druhou manželkou Evou Perónovou všeobecné volebné právo aj pre ženy, keďže do vtedy ho mali iba muži. Jeho tretia manželka María Estela Martínezová Perónová sa po jeho smrti v roku 1974 stala prvou ženou na svete, ktorá zastávala funkciu prezidenta.
Mladosť, štúdium a profesionálne začiatky
náhľad|vľavo|Juan Perón a jeho prvá manželka Aurelia Gabriela Tizónová. Narodil sa 8. októbra 1895 v mestečku Lobos v provincii Buenos Aires južne od federálneho hlavného mesta Buenos Aires ako nemanželské dieťa, nakoľko jeho rodičia neboli v deň jeho narodenia ešte zosobášení. Jeho rodičia mali takto všetkých troch svojich synov, čo bolo v danej dobe pomerne neobvyklé, neskôr sa však zosobášili. Jeho rodina mala španielsky, taliansky (Sardínia), anglický a francúzsko-baskický pôvod. Niektorí historici sa však domnievajú, že jeho matka mohla mať čiastočne aj indiánsky pôvod. Túto možnosť v rozhovoroch naznačoval občas aj samotný Juan Perón, ktorý za (čiastočnú) indiánku označoval svoju starú mamu z jeho rodného mesta. Juan Perón vyrastal vo vidieckych oblastiach v okolí svojho rodiska, keď však mal 5 rokov, presťahoval sa aj s rodinou na statky do blízkosti mesta Río Gallegos na juhu Patagónie a Argentíny. Už v roku 1902 sa rodina presunula o niečo severnejšie do osady Cabo Raso v provincii Chubut, kde žili ich príbuzní a o ďalšie dva roky do mesta Camarones, kde Perónov otec získal miesto zmierovacieho sudcu. Ani tu však nezostala rodina dlhší čas a znova sa presťahovala na iné miesto v provincii Chubut. V roku 1904 poslali rodičia Juana Peróna a jedného z jeho bratov do Buenos Aires k ich starej mame z otcovej strany, aby tu mohli navštevovať školu. Starali sa tu o nich aj ich tety, ktoré boli učiteľkami a súčasne ich učili v ich prvej škole. Následne Juan Perón pokračoval v štúdiu na polytechnickej strednej škole v meste Olivos v provincii Buenos Aires.
Vstup do veľkej politiky
náhľad|vľavo|Prezident generál Edelmiro Julián Farrell a jeho najbližší spolupracovník a spojenec Juan Perón. 4. júna 1943 uskutočnila armáda štátny prevrat, ktorý zvrhol prezidenta Ramóna Castilla, ktorý bol posledným zo štyroch prezidentov tzv. Hanebnej dekády, ktorá začala prevratom generála Uriburua v roku 1930 a bola sprevádzaná volebnými podvodmi. Na čelo krajiny sa dostal generál Arturo Rawson, no už o tri dni neskôr ho nahradil generál Pedro Pablo Ramírez. Prevrat organizovala tzv. Spojená skupina dôstojníkov (v skratke GOU), ktorá presadzovala nacionalizmus a zachovanie neutrality v rámci druhej svetovej vojny. Niektorí historici v súčasnosti tvrdia, že súčasťou tejto skupiny bol aj Juan Perón. Oficiálne sa však k vláde generála Rawsona, ani generála Ramíreza nevyjadroval. Na konci októbra 1943 sa Perón stal predsedom Národného úradu práce, ktorý však bol v danej dobe nevýznamnou organizáciou s malým politickým významom. Viceprezident a minister vojny Edelmiro Julián Farrell si však Juana Peróna pomerne obľúbil a vybral si ho za svojho súkromného tajomníka. Perón sa začal zameriavať na odbory, tieto však boli rozdrobené, takže získať ich podporu nebolo jednoduché. Perón začal s odbormi rokovať spolu so svojim blízkym spolupracovníkom plukovníkom Domingom Mercantem, pričom postupne sa dospelo k dohode o vytvorení odborovej aliancie, ktorá by bola zastúpená na úrade práce. Cieľom spolupráce bolo presadenie nových pracovných zákonov, no predovšetkým posilnenie postavenia Národného úradu práce a odborov. V roku 1944 založil Juan Perón Národné riaditeľstvo pre zdravie, ktoré spadalo pod ministerstvo vnútra a spravovalo významný peňažný fond. Perónov vplyv tak začal skutočne rásť, čo sa prejavilo 1. decembra 1943, kedy bol vymenovaný za sekretára novovytvoreného Sekretariátu práce a lesníctva, čo bola funkcia fakticky na úrovni ministra. Do nového úradu bolo začlenených viacero významných právomocí a fondov, vrátane dôchodkového, či zdravotného. Úlohou tohto úradu bolo centralizovať všetky sociálne činnosti štátu a dohliadať na dodržiavanie pracovných zákonov. Perón hneď potom vymenoval čelných predstaviteľov odborov na popredné miesta vo svojom úrade. Perón si v pozícii sekretára práce počínal veľmi dobre, vďaka tomu postupne získal podporu prakticky celého ľavicového politického spektra v Argentíne. Na konci roka 1943 José Domenech, líder najsilnejšej odborovej organizácie v Argentíne, pozval Peróna na zasadnutie jeho železničných odborov, kde Peróna predstavil ako prvého robotníka Argentíny, čo iba potvrdilo zvyšovanie jeho politického významu. Toto pomenovanie sa másledne stalo jedným zo symbolov Juana Peróna.
24. februára 1944 získal generál Edelmiro Julián Farrell v armáde dostatočnú podporu a prinútil faktického prezidenta generála Ramíreza vzdať sa svojich právomocí v jeho prospech. Farrell bol ochranca Peróna a preto ešte v ten istý deň ho vymenoval za ministra vojny, no súčasne však Perón zostal aj sekretárom práce. 9. marca sa stal Farrell prezidentom aj oficiálne, čím sa pozícia Peróna znova posilnila. V tomto období presadil Perón viacero modernizačných pracovných (napr. kolektívne vyjednávanie) a sociálnych zákonov, taktiež presadil uplatňovanie starších zákonov, ktoré však neboli napriek svojmu schváleniu desaťročia vykonávané. Súčasne však nechal zrušiť reštrikcie voči odborom, ktoré presadil bývalý prezident Ramírez po prevrate v roku 1943. Perón začal spolu s Domingom Mercantem a časťou odborových lídrov budovať nové odborové hnutie, ktoré by sa stalo dominantným a malo by pracovný, ale aj nacionalistický charakter. Prezident Farrell v tomto období Perónove opatrenia a plány podporoval, súčasne vláda vyzvala odbory, aby začali vyjednávať kolektívne zmluvy, čím by uplatnili svoje nové možnosti, ktoré presadil Perón. V nasledujúcom období bolo dohodnutých v celej krajine viac ako 120 kolektívnych zmlúv, o rok neskôr viac ako 300. Tieto sa vzťahovali spolu na viac ako 3 a pol milióna robotníkov. 8. júla 1944 bol Juan Perón vymenovaný dokonca už za viceprezidenta Argentíny, súčasne tak vykonával tri funkcie, pretože mu zostali aj jeho dovtedajšie. V nasledujúcom období sa Perón zameral na zlepšovanie situácie pracovníkov fariem, ktorá bola stále katastrofálna a často bolo ich postavenie na úrovní nevoľníkov. Perón pre týchto pracovníkov presadil voľné nedele, minimálnu mzdu, platenú dovolenku, presne stanovené hygienické pracovné podmienky a dôstojné ubytovanie. Na začiatku decembra 1944 sa Perón snažil presadiť stanovenie veku odchodu do dôchodku pre pracovníkov obchodného sektora. Túto jeho snahu podporili odbory veľkou demonštráciou, ktorá bola prvá na jeho podporu. Tu Perón aj vystúpil a ukázal svoje výborné rétorické schopnosti, ktorými si dokázal získať priazeň zhromaždených demonštrantov. Vďaka týmto opatreniam začali odbory posilňovať svoju pozíciu, počet ich členov výrazne rástol. Perónove pracovnoprávne a sociálne reformy (vrátane nárastu platov, či ustanovenie 13. platu) však posilnili aj sebavedomie robotníkov, ktorí sa začali oveľa častejšie hlásiť o svoje práva. Zvyšovala sa aj ich životná úroveň. To však vyvolalo nevôľu zamestnávateľov a statkárov. Spriemyselňovanie krajiny zvyšovalo aj počet robotníkov a tým pádom aj popularitu Juana Peróna, práve robotníci sa stali jadrom novej politickej filozofie, ktorá bola ľavicová, no súčasne aj nacionalistická, vznikol tzv. Peronizmus. Perón dokonca presadil aj zákonnú úpravu, ktorá označovala odbory ako subjekty verejného blaha.
Politický pád a väzenie
náhľad|vľavo|Demonštranti na Májovom námestí v Buenos Aires počas tzv. Dňa vernosti na podporu uväzneného Peróna. Napriek tomu, že prezident Farrell bol hodnotený ako zástanca tvrdej línie a pravicový extrémista, rozhodol sa vyhovieť tlaku Spojených štátov a Veľkej Británie a začal pripravovať Argentínu na vstup do vojny s Nemeckom a Japonskom, čo podporoval aj Perón. Ten sa vydal tajne vo februári 1945 do USA, kde chcel rokovať o postupe vyhlásenia vojny Nemecku a Japonsku, uznaní argentínskej vlády a o ukončení embarga voči Argentíne. Na začiatku roka 1945 najprv Argentína prerušila diplomatické styky s Nemeckom a Japonskom, následne na konci marca už týmto krajinám bola formálne vyhlásená vojna a Argentína sa tak postavila na stranu Spojencov. Prezident však musel bojovať so silnou opozíciou v samotnej armáde, ktorá odmietala vyhlásenie vojny Nemecku, ktoré malo v radoch argentínskeho vojska veľa sympatizantov. Týchto dokázal Perón vytlačiť v tomto období z vlády a nahradiť svojimi spojencami z odborov. Súčasne došlo k zákazu pronacistických novín a opätovnému povoleniu pôsobenia Komunistickej strany. Na tieto kroky reagovali Spojené štáty zmiernením embarga, ktoré voči Argentíne už nejaký čas uplatňovali a uznaním argentínskej vlády. Ale po smrti amerického prezidenta Franklina Delano Roosevelta v apríli 1945 sa prezidentom stal Harry Truman, ktorý pristúpil k personálnym zmenám na viacerých postoch vrátane veľvyslanca v Argentíne, ktorým sa stal v októbri 1945 zástanca tvrdej línie Spruille Braden. Braden spoluvlastnil v susednom Čile banskú spoločnosť a bol proti industrializácii Argentíny a posilneniu postavenia robotníkov, čo bol hlavný dôvod jeho odporu voči Perónovi. Braden začal hneď organizovať opozíciu voči vojenskému režimu v Argentíne, neskôr hlavne opozíciu voči Perónovi. To vytvorilo politickú konfrontáciu medzi zástancami a odporcami Peróna, ktorý sa postupe stal fakticky najvýznamnejšou politickou osobnosťou v krajine. Vytvorili sa tak dve skupiny a to Perónisti, medzi ktorých patrili hlavne robotníci a Antiperónisti, kam sa radili príslušníci strednej a vyššej triedy (hlavne z hlavného mesta Buenos Aires). V súčasnosti sa historici domnievajú, že práve činnosť veľvyslanca Bradena a Antiperónistov pomohli vytvoriť a následne posilniť Peronizmus.
Proti Perónovi sa postavili predstavitelia burzy v Buenos Aires, ktorým sa nepáčili pracovnoprávne a sociálne opatrenia presadené vládou, voči burze následne zvolali demonštráciu odbory, kde v tom období ešte stále nemal Perón väčšinovú podporu. Práve počas tejto demonštrácie sa prvýkrát začali robotníci označovať za Perónistov. V septembri však opozícia zvolala veľkú demonštráciu nazvanú Pochod ústavy a slobody, na ktorej sa zúčastnilo až 200 000 ľudí, ktorí patrili k odporcom Peróna. Práve táto demonštrácia spustila snahy o odstránenie Peróna z vlády. Spojenectvo medzi Farrellom a Perónom sa podarilo narušiť hlavne vďaka tlaku predstaviteľov tzv. Spojenej skupiny dôstojníkov na čele s generálom Eduardom Ávalosom a činnosti predstaviteľov Radikálnej občianskej únie. 8. októbra 1945 však Perónovi nepriatelia v armáde naliehali na prezidenta Farrella, aby Peróna odvolal, s čím Farrell pod nátlakom súhlasil a vyzval Peróna k rezignácii, čo Perón hneď na druhý deň urobil a rezignoval na všetky svoje pozície. Súčasne s podpisom demisie podpísal aj opatrenie zabezpečujúce zvýšenie platov pre všetkých obyvateľov Argentíny. Zároveň mal dovolené prehovoriť v rozhlase, čo bola veľká chyba jeho odporcov, lebo aj toto vystúpenie mu iba zvýšilo podporu. Následne bol 12. októbra Perón zatknutý a prevezený do väzenia na ostrove Martín García. Prezident Farrell a vláda sa dostali pod kontrolu opozície na čele s generálom Eduardom Ávalosom, ktorý nahradil Peróna vo funkcii ministra vojny. Perón bol považovaný za "politickú mŕtvolu", hlavnou snahou Ávalosa bolo čo najskoršie odovzdanie moci civilnej vláde. Stúpal však vplyv pronacistických síl v armáde, ktorým sa dokonca podarilo zvrhnúť lídra Radikálnej občianskej únie Amadea Sabattiniho, ktorý pôvodne protiperónistické akcie podporoval. Táto časť armády dokonca plánovala vraždu Peróna. Perónovi protivníci však urobili ďalšie chyby, najprv zrušili niektoré z výhod, ktoré Perón podpísal pri svojom odchode a taktiež dovolili priateľke Peróna Eve Duarteovej, aby organizovala podporovateľov Peróna. Práve Evita, ako sa prezývalo Eve Duarteovej, nakoniec zorganizovala 17. októbra mohutný pochod robotníkov na Buenos Aires, ktorý sa nazýva Deň vernosti (Día de la lealtad).
Politický návrat a výhra v prezidentských voľbách
náhľad|vľavo|Manifestácia podporovateľov Peróna z 10. februára 1946. Deň vernosti sa stal zlomovým momentom celej situácie. Demonštrácie sa zúčastnilo 500 000 ľudí, ktorí požadovali prepustenie Juana Peróna. Demonštrantov tvorili predovšetkým robotníci a odborári. Vláda nebola jednotná, ako na demonštráciu reagovať, odporcovia Peróna navrhovali strieľať na demonštrantov, no napríklad generál Ávalos to odmietol, pretože dúfal, že demonštrácia sa sama rozpustí. Polícii velil priateľ Juana Peróna, a tak policajti nezasiahli voči demonštrantom, ktorí sa tak presunuli do centra mesta. Zasiahnuť odmietla nakoniec aj armáda, prezident Farrell a vláda preto rozhodli o prevoze Peróna do prezidentského paláca, z ktorého mal tento podľa ich predstáv demonštráciu upokojiť. Po príchode Peróna do prezidentského paláca začali rokovania, pri ktorých bolo dohodnuté, že Perón verejne vystúpi na demonštrácii, no na druhej strane bude prepustený z väzenia, vláda rezignuje a generál Ávalos pôjde do dôchodku. Do dôchodku sa však zaviazal odísť aj Perón, no požadoval vypísanie slobodných volieb na začiatok roka 1946. Juan Perón následne vyšiel triumfálne na balkón prezidentského paláca na Májovom námestí a prehovoril k prítomným demonštrantom, ktorých vyzval, aby sa vyhli násiliu a súčasne ohlásil prechod z armády do civilného života. O päť dní neskôr, teda 22. októbra 1945 sa v civilnom obrade oženil za Evu Duarteovú, ktorá mala veľkú zásluhu na jeho politickom návrate. Krátko po svadbe začal Perón s kampaňou pre prezidentské voľby. Perón so svojimi podporovateľmi vytvorili Stranu práce (Partido Laborista). K tejto sa pridala aj nespokojná časť Radikálnej občianskej únie a tzv. Nezávislá strana. Proti silnému Perónovi sa však sformovala koalícia zložená zo všetkých jeho nepriateľov, ktorá sa nazvala Demokratická únia (Unión Democrática). Demokratická únia mala podporu veľkostatkárov, no najmä amerického veľvyslanca Spruilleho Bradena, ktorý otvorene podporoval kandidáta Demokratickej únie. Voľby tiež výrazne ovplyvnilo zistenie, že volebnú kampaň Demokratickej únie financuje aj únia zamestnávateľov. Tiež bolo zistené, že Demokratická únia získavala veľkú finančnú podporu z Bank of New York, ktorá zasielala peniaze cez argentínskeho prostredníka, aby zakryla svoju účasť. Antiperónistov však postupne tvorilo celé politické spektrum, od komunistov a socialistov až po veľkostatkárov a podnikateľov. Kampaň tejto protiperónovskej koalície viedol predovšetkým Spruille Braden, čím porušoval zásady nezasahovania do vnútorných záležitostí cudzieho štátu. Krátko pred voľbami dokonca Braden vydal tzv. Modrú knihu, v ktorej obviňoval poslednú vojenskú vládu, ako aj poslednú civilnú vládu prezidenta Ramóna Castilla z otvorenej podpory nacistického Nemecka. Na to reagovali Perónovi podporovatelia vydaním tzv. Modrej a bielej knihy, v ktorej vyzvali občanov Argentíny, aby si vo voľbách vybrali medzi Perónom a Bradenom. Kampaň bola vyhrotená, únia veľkostatkárov dokonca počas kampane plánovala aj atentát na politických spojencov Peróna.
Na Modrú knihu reagovala Demokratická únia vyhlásením, že požaduje obsadenie Argentíny armádou Spojených štátov a súčasne žiadala odňatie práva kandidovať pre Peróna na prezidenta. To sa však nestalo, no tieto požiadavky mali veľmi negatívny vplyv na volebné šance Demokratickej únie, proti ktorej sa otočila verejná mienka. Vo februári 1946 sa uskutočnili voľby, ktorých sa zúčastnilo 83 % oprávnených voličov. Perón získal viac ako 52 % hlasov a stal sa tak víťazom volieb, jeho Strana práce získala súčasne väčšinu v oboch komorách parlamentu a okrem jednej aj kontrolu nad všetkými provinciami. Ľudia ho vtedy volili aj z protestu proti americkej antikampani vedenej veľvyslancom Bradenom, ktorú považovali za miešanie sa do vnútorných záležitostí Argentíny. Armáda ešte pred voľbami prisľúbila, že umožní víťazovi volieb prebrať vládu, čím skončilo obdobie vojenskej vlády, ktorá vzišla po prevrate z roku 1943. Tieto voľby boli na rozdiel od predchádzajúcich úplne slobodné a bez volebných podvodov, čo uznali všetci vtedajší volební lídri a novinári. Po voľbách sa Demokratická únia rozpadla a už nikdy sa neobnovila, naopak Perónovi priaznivci sa zjednotili do Peronistickej strany na konci roka 1946. Z opozície voči Perónovi si iba Radikálna občianska únia dokázala udržať určitú podporu, zvyšné strany vrátane socialistov úplne prepadli.
Prvé volebné obdobie (1946 – 1952)
náhľad|Prezident Edelmiro Julián Farrell odovzdáva prezidentské insígnie Juanovi Perónovi pri jeho prezidentskej inaugurácii 4. júna 1946. Juan Perón sa úradu prezidenta ujal 4. júna 1946. Perón veľmi prezieravo nominoval do svojej vlády zástupcov odborov a robotníkov, ale aj zástupcov bohatých vrstiev a podnikateľov. Perón mal šťastie, keďže predchádzajúce konzervatívne vojenské vlády nechali krajinu v prekvapivo dobrom ekonomickom stave. Veľa štátov Argentíne dlhovalo peniaze. Navyše po politických zmenách v krajine a definitívnom pripojení sa na víťaznú stranu Spojencov sa skončili aj embargá a blokády. Vojenské vlády nechali Perónovi obrovské devízové rezervy, keďže argentínske devízové rezervy tvorili jednu tretinu všetkých devízových rezerv celej Latinskej Ameriky. Hlavným symbolom novej vlády sa stali pracovnoprávne a sociálne opatrenia, ktoré boli spojené s novovytvoreným ministerstvom práce a sociálneho zabezpečenia a Nadáciou Evy Perónovej. Zámerom vlády bolo prerozdelenie bohatstva v prospech zaostalejších sektorov, uznanie politických práv žien, industrializácia, znárodnenie strategických odvetví hospodárstva a zahraničná politika podporujúca vytváranie aliancii v rámci Južnej Ameriky v rámci tzv. tretej cesty. Vláda sa zamerala najprv na ľahký priemysel, ktorého rozvoj začala podporovať, nasledovala podpora rozvoja poľnohospodárstva a potom petrochemického a oceliarskeho priemyslu. V podporovaných odvetviach tak produkcia vzrástla o skoro 30%, rapídne rástla aj spotreba. Dochádzalo tiež k veľkému rozvoju cestnej infraštruktúry. Napätie medzi vládou a jej odporcami však počas prvých dvoch vlád Juana Peróna rástlo. Perónosti poukazovali na rasizmus, násilné, až teroristické činy a pokusy o prevraty zo strany Antiperónistov (bolo ich hneď niekoľko), druhá strana zas vládu obviňovala zo svojvoľného zatýkania odporcov (vrátane opozičných poslancov), policajného mučenia, porušovania slobody tlače (napr. vyvlastnením kritických novín a prevzatím kontroly nad všetkými rozhlasovými stanicami). Vláda bola obviňovaná aj z využívania ľudí nazývaných Descamisados (teda bez košieľ), ktorí patrili k najhorlivejším podporovateľom Peróna a jeho manželky Evity, pričom týchto režim využíval aj na útoky voči politickým oponentom. V súčasnosti sa dá konštatovať, že obe strany mali vo svojej kritike pravdu.
Domáca politika
náhľad|Juan Perón podpisuje výnos, ktorým došlo k znárodneniu všetkých železníc v krajine. Perón vyhlásil, že Argentína síce získala v roku 1810 politickú nezávislosť, no nie ekonomickú. Už v roku 1946 sa tak vláda rozhodla fakticky znárodniť zahraničný obchod vytvorením špecializovanej štátnej organizácie Inštitútu na podporu výmeny (IAPI). Tým získal štát monopol na celý zahraničný obchod a súčasne ďalšie zdroje na realizáciu svojich zámerov. Argentínska obchodná flotila aj vďaka tomu zvýšila počet prepravovaných osôb z 1,4 milióna v roku 1947 na 17,6 milióna v roku 1951 a tonáž prepraveného tovaru sa zvýšila z 575 na 866 tisíc ton v rovnakom období. Zámery Perónovej vlády v poľnohospodárstve, ktoré malo byť prepojené hlavne s petrochemickým priemyslom sa však stretol s odporom statkárov, ktorí vo voľbách podporovali Demokratickú úniu. V roku 1947 vláda oficiálne oznámila prijatie päťročného plánu, ktorý bol zameraný na posilnenie a rozvoj nových priemyselných odvetví. Prvý na rad sa dostal ťažký priemysel, konkrétne oceliarstvo, kedy došlo k založeniu nových štátnych oceliarní Sociedad Mixta Siderúrgica Argentina. Následne bola založená štátna spoločnosť Agua y Energía Eléctrica, ktorá mala na starosti distribúciu vody a elektriky. V roku 1948 došlo k znárodneniu železníc, ktoré vlastnili najmä spoločnosti z Veľkej Británie, pričom všetky železničné spoločnosti boli následne zjednotené do jednej. Následne bol znárodnený aj ropný priemysel (ktorý ovládali americké a holandské spoločnosti), vláde sa podarilo počas nasledujúcich šiestich rokov zvýšiť ťažbu ropy o 50%, napriek tomu ale nebola Argentína v rope sebestačná. Došlo tiež k založeniu Národnej telekomunikačnej spoločnosti (ENTel). V roku 1950 založila vláda aj štátnu leteckú spoločnosť Aerolíneas Argentinas. Súčasne však vláda plánovala podporiť ďalšiu industrializáciu Argentíny, čím chcela diverzifikovať hospodárstvo a export a znížiť zraniteľnosť krajiny od prípadných výkyvov cien poľnohospodárskych produktov, čo bol hlavný exportný artikel Argentíny. Vláda sa nazdávala, že tieto opatrenia tiež zvýšia životnú úroveň obyvateľstva a rozvinú finančný systém štátu. Vláda chcela rozvíjať aj jadrovú energiu a vytvorila tak v roku 1950 Národnú komisiu pre atómovú energiu, kam prizvala popredných vedcov z celého sveta. Argentína začala vyvíjať taktiež vlastné vojenské lietadlá, pričom došlo k vývinu viacerých stíhacích a prepravných lietadiel.
V rámci podpory bývania poskytla vláda počas prvých piatich rokov až 170 000 hypotekárnych úverov pre obyvateľov Argentíny, súčasne bolo postavených v tomto období 350 000 domov pre robotníkov. Podpora školstva priniesla rast počtu žiakov, kým v roku 1946 navštevovali základné školy zhruba 2 milióny a stredné školy 217 817 žiakov, v roku 1955 ich bolo na základných školách o 700 000 viac a na stredných o zhruba 250 000 viac. Zároveň sa stalo štúdium na strednej škole prístupným už pre väčšinu detí zo stredných vrstiev a časti robotníckej triedy, čo nebolo pred tým bežné. Došlo tiež k zákonným úpravám fungovania materských škôl a vytvoreniu usmernení pre výchovu najmenších detí. V decembri 1954 vláda zrušila vyučovanie náboženstva na školách po konflikte s katolíckou cirkvou (netýkalo sa to však súkromných škôl). Na druhej strane však vláda presadila do učebníc časti venované oslavovaniu Juana Peróna a jeho manželky Evy, či propagácii úspechov vlády, čo vyvolalo veľkú kritiku. Kniha o živote Evy Perónovej sa dokonca stala po jej smrti povinnou tak na základných, ako aj stredných školách. Perón chcel podporovať aj univerzitné vzdelávanie, najmä vytvorením nových škôl a odborov zameraných na nové technológie. Bolo tak vytvorených 14 nových univerzít po celej krajine, rozpočet určený na vysoké školstvo sa zvýšil zo 48 miliónov v roku 1946 na 256 miliónov v roku 1950, počet študentov sa v tomto období zvýšil zo 49 000 na 96 000. Vláda zaviedla aj systém štipendií, aby bolo umožnené študovať aj ľuďom z nižších vrstiev. V roku 1949 vláda prijala opatrenie, ktorým sa stalo univerzitné vzdelanie bezplatným, vďaka tomu sa počet vysokoškolských študentov do roku 1955 strojnásobil. V roku 1956 tak bola Argentína krajinou s najväčším počtom vysokoškolských študentov v Latinskej Amerike. Študenti sa zároveň mohli podieľať na voľbe vedení fakúlt, univerzity zas získali vysokú mieru autonómie. náhľad|Juan Perón a jeho manželka Eva Perónova sa stali hlavnými predstaviteľmi a symbolmi prvého a druhého funkčného obdobia Peróna vo funkcii prezidenta. V rámci zdravotníckej politiky došlo k podpore výstavby nových nemocníc (postavených bolo do roku 1952 až 500 nových zdravotníckych zariadení), výrazne sa podarilo znížiť detskú úmrtnosť či počet chorých na tuberkulózu. Hygienické normy sa zvýšili, začalo sa s povinným očkovaním a kampaňami zameranými na prevenciu pred rôznymi chorobami. Bola vytvorená tiež továreň na výrobu liekov a laboratórium na ich vývin, čo znížilo ich cenu a zvýšilo dostupnosť. Počet chorých na rôzne choroby sa tak výrazne znižoval, niektoré ochorenia skoro zmizli. Podiel na tom malo aj budovanie vodovodnej a kanalizačnej siete, keďže počet ľudí pripojených na vodovod a kanalizáciu sa zdvojnásobil. Priemerná dĺžka života sa tak od roku 1946 do roku 1953 zvýšila o 5 rokov na 66 a pol roka. Vláda postupne získala kontrolu nad väčšou časťou novín a nad všetkými novovzniknutými televíziami, ktoré ovládali ľudia blízki priamo Perónovi. Na druhej strane najväčšie argentínske denníky patrili k odporcom Peróna, prejavy Evy Perónovej dokonca zverejňoval iba jediný denník a to Clarín.