cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Elysium Mons
Elysium Mons je štítová sopka na povrchu Marsu na severnej pologuli planéty v druhej najväčšej oblasti Marsu - Elysium Planitia. Sopka vystupuje 12,5 kilometra nad okolité lávové pláne a 16 km nad nulovú hladinu Marsu s celkovou veľkosťou základne 420 × 500 × 700 km. Na vrchole sopky sa nachádza kaldera, ktorá má priemer 14 km. Predpokladá sa, že sopka vznikla podobne ako ďalšie telesá v oblasti Tharsis. Na svahoch sú viditeľné prejavy výlevného vulkanizmu, ako láva stekala po úbočí sopky. Svahy sopky sa skláňajú pod vyšším uhlom ako je obvyklé pre štítové sopky na Marse dosahujúcom 10°, čo vypovedá o rozdielnom chemickom zložení magmy, ktorá zo sopky unikala. Na severozápadnej strane boli pozorované lávové kanály.
Pomenovaná bola roku 1973, keď bola o rok skôr o 11:37 16. októbra 1972 objavená americkou sondou Mariner 9. Povrch sopky je pokrytý krátermi, niektoré z nich vyzerajú ako impaktné, o čom svedčí aj vyvrhnutý materiál okolo nich. Počítaním množstva kráterov na povrchu sopky sa dospelo k záveru, že Elysium Mons je veľmi mladá a posledné lávové výlevy tu prebiehali pred 20 miliónmi rokov, čo mení pohľad na sopečnú aktivitu Marsu, u ktorej sa predpokladalo, že skončila omnoho skôr v histórii Marsu.
Na juhu od Elysium Mons sa nachádza ďalšia menšia sopka Albor Tholus a na severe Hecates Tholus.
Mestské zastupiteľstvo hlavného mesta Slovenskej republiky Bratislavy
Metské zastupiteľstvo hlavného mesta Slovenskej republiky Bratislavy je zákonodarným orgánom Bratislavy, teda mestský parlament. Spoločne s primátorom Bratislavy tvoria mestské orgány Bratislavy. Skladá sa zo 45 poslancov volených priamo obyvateľmi, ktorí môžu byť aj starostovia a poslanci zastupiteľstiev mestských častí Bratislavy (ale poslancom nemôže byť primátor). Zasadnutia mestského zastupiteľstva zvoláva a vedie primátor Bratislavy, ktorý aj podpisuje všetky ich rozhodnutia. Zastupiteľstvo sa schádza podľa potreby, avšak najmenej raz za štvrťrok. Zasadá v Zrkadlovej sieni Primaciálneho paláca.
Zastupiteľstvo volí 10 svojich členov do mestskej rady Bratislavy, ktorá je iniciatívnym, výkonným a kontrolným orgánom mestského zastupiteľstva a súčasne aj poradným orgánom primátora. Členmi mestskej rady sú okrem desiatich poslancov zastupiteľstva aj starostovia všetkých bratislavských mestských častí a námestníci primátora. Okrem mestskej rady má zastupiteľstvo ako ďalší orgán svoje komisie.
Činnosť mestského zastupiteľstva všeobecne upravuje zákon č. 369/1990 Zb. a v prípade Bratislavy aj zákon č. 377/1990 Zb. o Bratislave.
City of Westminster
thumb|225px|[[Westminsterský palác v noci.]] thumb|225px|[[Trafalgarské námestie.]] thumb|225px| [[Piccadilly Circus.]] thumb|225px|[[Somerset House.]]
City of Westminster, hovorovo Westminster, je londýnsky mestský obvod (London borough) so štatútom city, ktorý sa nachádza na západ od Londýnskeho City a na sever od rieky Temže. Tvorí súčasť Vnútorného Londýna.
Od roku 1899 do roku 1965 bolo toto územie označované ako Metropolitan Borough of Westminster. V roku 1965 vznikol súčasný borough zlúčením Metropolitan Borough of St. Marylebone, Metropolitan Borough of Paddington s Metropolitan Borough of Westminster.
Obyvateľstvo
Podľa sčítania ľudu v roku 2001 žilo v tomto obvode 181 279 obyvateľov. Westminser City Council, ako samosprávny orgán tohto obvodu, nechal vypracovať niekoľko štúdií, aby dokázal, že v City of Westminster žije vyšší počet obyvateľov a získal tak viac prostriedkov od ústrednej vlády. Štatistický úrad (Office for National Statistics) nakoniec upravil konečné číslo 17 500 na oficiálnych 198 779. Zdá sa však oveľa pravdepodobnejšie, že realistickejší je odhad okolo 220 000 obyvateľov.
Tupolev Tu-134
Tupolev Tu-134 (v kóde NATO: „Crusty“) je dvojmotorové úzkotrupé prúdové dopravné lietadlo vyvinuté v Sovietskom zväze v 60. rokoch 20. storočia. Lietadlo bolo vyrábané v rokoch 1966 až 1989. Bolo to jedno z najpopulárnejších osobných dopravných lietadiel krajín Varšavskej zmluvy.
Po dlhom období vývoja bol Tu-134 prvýkrát nasadený na linke Moskva – Soči v septembri 1967. Celkovo bolo vyrobených 854 kusov vrátane dvoch prototypov.
Vznik a vývoj
Počiatky vývoja lietadla Tu-134 siahajú do začiatku 60. rokov, kedy bola daná požiadavka na stroj s kapacitou 40 cestujúcich, doletom a cestovnou rýchlosťou vyše /h. Ďalšou požiadavkou bolo zníženie hlučnosti, čo malo byť riešené umiestnením motorov na zadnej časti. Samotný vývoj začal v roku 1961 a vychádzal z typu Tupolev Tu-124. Bolo však jasné, že musí dôjsť k podstatným konštrukčným zmenám.
Prvý prototyp (s imatrikulačnou značkou CCCP-45075) s kapacitou 64 sedadiel pre cestujúcich vzlietol vo farbách Aeroflotu dňa 29. júla 1963. O deväť dní neskôr nasledoval druhý exemplár (CCCP-45076). Ten bol v júni 1965 predstavený verejnosti na 25. medzinárodnom aerosalóne v Paríži. Po dolietaní skúšobného programu boli obidva prototypy ponechané vo výrobnom závode ako technologické stroje na overovanie systémov a vybavenia, ktoré boli následne aplikované na sériové lietadlá.
Overovacia séria 15 strojov (CCCP-65600 a vyššie) bola v charkovskom výrobnom závode ukončená v lete roku 1965. Tieto lietadlá sa od prototypov odlišovali menšími úpravami v kabíne posádky i cestujúcich s odlišnými servisnými dverami na pravej strane trupu v prednej časti. Testovanie overovacej série prebiehalo v období rokov 1966 – 1967. Do pravidelnej prevádzky bol typ Tu-134 (CCCP-65600) nasadený 26. augusta 1967, keď dopravil 43 cestujúcich z Moskvy do Murmansku. Dňa 9. septembra toho istého roku potom vzlietol z Moskvy do Soči. V roku 1968 už Tu-134 začal lietať na linkách z Moskvy do Varšavy, Helsiniek, Bukurešti, Viedne, Zürichu, Belehradu, Bejrútu a Rabatu. Z Leningradu potom tieto stroje lietali do Osla, Štokholmu, Amsterdamu, Kodane a Londýna. V roku 1969 získalo Tu-134 ako prvé sovietske lietadlo certifikáciu podľa medzinárodných štandardov a pribudli linky do Tunisu, Tripolisu, Káhiry a Casablancy. Od januára 1970 začalo kyjevské riaditeľstvo Aeroflotu pravidelnú prevádzku do Viedne, Budapešti a Prahy. V Prahe pristál prvýkrát stroj (s imatr. značkou CCCP-65618) dňa 10. januára 1970 s 23 cestujúcimi na palube. Týchto lietadiel bolo vyrobených 78 kusov.
thumb|left|Tupolev Tu-134A [[Aeroflotu na letisku v Bazileji, december 1975]] thumb|right|170px|Pohľad z miesta navigátora thumb|right|Interiér kabíny pre cestujúcich v Tu-134A-3 spoločnosti [[Malév]]
Druhý prototyp bol v továrni rozobraný a podrobený únavovým skúškam, čím poslúžil pri vývoji ďalšej verzie Tupolev Tu-134A. Prototyp (s imatr. značkou CCCP-65567) vzlietol pod velením zalietavacieho pilota Nikolaja Charitova v apríli 1970. Od pôvodnej verzie sa Tu-134A odlišoval predĺženým trupom o 2,05 m, ktorého kabína umožňovala kapacitu až 80 sedadiel pre cestujúcich. Ďalšie zmeny sa týkali zosilnenia draku a podvozku, pre ktorý boli použité kolesá a brzdy prevzaté z turbovrtuľového dopravného lietadla Iliušin Il-18. Vďaka zvýšeniu prepravnej kapacity a inštalácii motorov Soloviov D-30-II so zvýšeným vzletovým ťahom na 69,38 kN, so vstavaným obracačom ťahu a s nižšou spotrebou paliva sa z lietadla stal prevádzkovo kvalitný konkurenčný stroj s nízkymi letovými nákladmi. Kokpit pre dvoch pilotov s navigátorom v presklenej prednej časti bol vybavený modernejšou avionikou. Do skúšobnej prevádzky u Aeroflotu bolo „áčko“ nasadené v novembri 1970 na linke z Moskvy do Leningradu.
Pripomienky juhoslovanskej charterovej spoločnosti Aviogenex, ktorá skúšala Tu-134A (s imatr. značkou YU-AHS, výr. č. 0350921) od 30. apríla 1970 a česko-slovenského dopravcu ČSA, viedli k zrušeniu presklenej prednej časti pre navigátora. Jeho pracovisko bolo premiestnené medzi pilotov a do predku bola inštalovaná anténa rádiolokátora, ktorá sa premiestnila z výstupku pod prednou časťou, ktorý bol odstránený. Prvé takto upravené lietadlo (s imatr. značkou CCCP-65667) bolo v roku 1971 vystavené na aerosalóne v Paríži. Tu-134A (CCCP-65690 alebo -65694) používalo KGB, ministerstvo obrany potom stroje CCCP-65982 a -6598.
Na prelome sedemdesiatych a osemdesiatych rokov sa objavila nová verzia označená Tu-134B. Od Tu-134A sa odlišovala novou avionikou a niektorými systémami, zosilnenou konštrukciou a upraveným interiérom, ktorý umožňoval prepravovať až 82 cestujúcich. Zároveň s touto verziou predstavil závod v Perme na západnom Urale nový variant motora D-30 III. série so vzletovým ťahom zvýšeným na 71,35 kN. Tieto pohonné jednotky sa potom začali uplatňovať spätne tiež na už lietajúcich strojoch, ktoré sa potom označovali ako Tu-134A-3 a Tu-134B-3. Lietadlá s pôvodnými motormi boli pre odlíšenie značené ako Tu-134A-1. Pre potreby dopravy vládnych činiteľov pred aj po rozpade ZSSR slúžilo okrem iného aj desať Tu-134A-3 prevádzkovaných 235. leteckým oddielom so základňou na moskovskom letisku Vnukovo (napr. RA-65552, -65557 alebo -65911).
Výroba lietadiel Tu-134 bola ukončená posledným vyrobeným kusom (výr. č. 66380, imatr. značka CCCP-65557, neskôr RA-65557), ktorý montážnu halu opustil v prvom štvrťroku roku 1985. Prevzal ho vtedajší 235. špeciálny letecký oddiel so základňou v Moskve na letisku Vnukovo. Celkovo vzniklo vyše 720 lietadiel všetkých verzií vrátane účelových prestavieb a úprav.
Jednou zo špeciálnych modifikácií bolo osem strojov Tupolev Tu-134A-3 Sch, ktoré od jari 1986 lietali vo Voronežskej oblasti. Typ niesol v dvoch tvarovaných nádržiach zavesených pod centroplánom snímače citlivej aparatúry, sledujúci stav poľnohospodárskej pôdy, kvalitu obilnín a v zime množstvo a rozvrstvenie snehového príkrovu.
V roku 1991 bol zalietaný Tu-134BU (UBL) so špicatým predkom skrývajúci anténu radaru pre bombardér Tupolev Tu-160. Celková dĺžka stroja sa tak zväčšila o. Tento variant slúžil k výcviku posádok a kondičnému lietaniu s cieľom šetriť letové hodiny operačných Tu-160. Tri lietadlá tohto typu prevzal 184. pluk so základňou v Prilukách.
Ďalšou špecializovanou verziou bol Tupolev Tu-134BŠ s podobne inštalovaným rádiolokátorom z lietadla Tupolev Tu-22M a s kabínou vybavenou ako učebňa pre 12 žiakov a dvoch inštruktorov. Pod krídlami boli navyše štyri závesníky pre atrapy cvičných bômb. Jeden stroj prevzalo letecké školské stredisko v Tambove.
Tu-134B-3 bola verzia s prestavaným luxusným interiérom pre 18 osôb britskou firmou Diamonite Aircraft Furnishings Ltd. pre spoločnosť Latcharter (imatr. značka YL-LBB). Rovnaká firma zmodernizovala tiež kabíny štyroch Tu-134A-3 maďarského Malévu a troch Tu-134A ČSA.
Zahraniční používatelia
thumb|right|Tu-134 (SP-LGA) v službách poľskej spoločnosti [[LOT Polish Airlines|LOT, júl 1974]]
Poľský prepravca LOT prevzal prvý Tu-134 (výr. č. 8350602, imatr. značka SP-LGA) 6. mája 1968, ktorý o osem dní neskôr vzlietol na linke z Varšavy do Leningradu. Za ním nasledovali ďalšie štyri lietadlá (SP-LGB, -LGC, -LGD a -LGE), ktoré začali pravidelne lietať do Kyjeva (od 1. júla 1968), Istanbulu, Prahy (od 2. apríla 1969), Ženevy a Madridu (od 11. mája 1970). 29. marca 1973 prevzal LOT prvý Tu-134A (výr. č. 3351808, imatr. značka SP-LHA), po ktorom nasledovalo ďalších šesť strojov (SP-LHB, -LHC, -LHD, -LHE, -LHF a -LHG). Príležitostne bolo využívané aj lietadlo s imatr. značkou SP-LHI (49985), ktoré patrilo vojenskému letectvu. Poľské vládne Tu-134A prevádzkoval 36. pułk Polskich Wojsk Lotniczych so základňou na letisku Varšava-Okęcie (dnes Letisko Fryderyka Chopina). Za celú dobu sa u pluku vystriedali celkom štyri lietadlá, vždy označené číslami 101 a 102. Prvé dva stroje (výr. č. 3352005 a 3352008) boli dodané v roku 1973 s ukončením služby v roku 1978, kedy stroje prevzal LOT ako SP-LHF a -LHG. Druhá 101 (výr. č. 49909) priletela k pluku v júni 1977 a 102 v júli. Tá bola v septembri 1988 odovzdaná LOTu.
thumb|left|Tu-134 (DM-SCZ) vo farbách [[Interflugu na letisku Schiphol v Amsterdame, september 1977]]
Bývalý východonemecký Interflug prevzal prvý Tu-134 (výr. č. 8350502, imatr. značka DM-SCA) na berlínskom letisku Schönefeld 1. októbra 1968, ktorý bol do 28. februára 1969 využívaný výhradne k výcviku svojich posádok. V tento deň bol prvýkrát nasadený na pravidelnú linku z Berlína do Lipska. 5. februára 1969 pribudol do lietadlového parku tejto leteckej spoločnosti druhý Tu-134 (výr. č. 88350503, imatr. značka DM-SCB). Do polovice roku 1970 vlastnil Interflug sedem strojov. Bývalá Ľudová armáda NDR prevzala v decembri 1969 salónny stroj Tu-134 (výr. č. 9350913, reg. č. 177), ktorý používal pre zahraničné lety fiktívnu poznávaciu značku DM-VBB. Lietadlo sa v roku 1976 dostalo k Interflugu ako DM-SCZ. Druhým salónnym strojom v NDR bol Tu-134 s reg. č. 182, ktorý bol pôvodne dodaný Interflugu ako DM-SCL (výr. č. 1351305). Dňa 10. januára 1973 prevzal Interflug prvý Tu-134A (výr. č. 3351903, imatr. značka DM-SCI), ktorý lietal na linke do Moskvy. V roku 1975 vlastnil Interflug už 11 strojov oboch verzií, o osem rokov neskôr až 18 strojov. Od roku 1977 boli do letectva NDR postupne zavedené tieto lietadlá Tu-134A: reg. č. 176 (výr. č. 4352206, predtým u Interflugu ako DM-SCR), reg. č. 181 (35180, s fiktívnou poznávacou značkou DM-VBC, 9. marca 1982 odovzdaný Interflugu ako DDR-SDC), reg. č. 184 (63952, po zjednotení krajiny prevedený k Luftwaffe) a reg. č. 186 (46155, neskôr u Interflugu ako DDR-SDG). Luftwaffe zjednoteného Nemecka dostala k užívaniu celkom tri Tu-134A (63967, 11+10, 63952, 11+11 a 66135, 11+12), ktoré vyradila v roku 1992.
thumb|right|Tu-134A-3 (HA-LBP) spoločnosti [[Malév na letisku Heathrow v Londýne, marec 1983]]
Maďarskej leteckej spoločnosti Malév bol prvý Tu-134 (výr. č. 8350604, imatr. značka HA-LBA) dodaný 22. decembra 1968, ktorý od 1. januára 1969 prevádzkoval linku do Moskvy. Počas ďalších dvoch rokov prevzal Malév ďalšie štyri stroje (HA-LBC, -LBD, -LBE a -LBF), doplnené v roku 1974 aj dvoma bývalými vládnymi lietadlami, ktoré vtedajšia Maďarská ľudová republika prevzala v roku 1973, s preznačenou imatrikuláciou na HA-LBG (pôvodne HA-924) a -LBH (HA-925). Neskôr sa vládnymi lietadlami stali dva modernejšie stroje Tu-134A (HA-926 a HA-927), ktoré potom opäť prevzal domáci civilný prepravca ako HA-YSA a -YSB. 1. apríla 1971 boli Malévu dodané prvé dve lietadlá Tu-134A (výr. č. 1351301, imatr. značka HA-LBI a výr. č. 1351302, imatr. značka HA-LBK), ktoré boli nasledujúci deň nasadené na linke do Zürichu a Madridu. Dopravca Malév používal vo svojej flotile celkom šesť strojov Tu-134A, siedmy (výr. č. 38050, CCCP-65892) bol v období od 1. apríla 1978 do 24. januára 1980 prenajatý od Aeroflotu.
thumb|left|Tu-134 (LZ-TUA) spoločnosti [[Balkan Bulgarian Airlines|Balkan na letisku Orly v Paríži, august 1979]]
thumb|right|Tu-134B-3 spoločnosti [[Vietnam Airlines, apríl 1992]]
Vietnamská spoločnosť Hàng không Việt Nam prevádzkovala od 1. februára 1977 s Tu-134A linku z Hanoja do Hočiminovho Mesta (predtým Saigon). V lietadlovom parku mala 12 lietadiel tejto verzie vrátane šiestich prevzatých od Interflugu a štvoricu Tu-134B-3.
Kórejský Chosŏn Minhang (dnes Air Koryo) prevzal v roku 1983 dve lietadlá Tu-134B-3 s imatrikulačnými značkami P-813 a P-814.
Turecký Greenair mal do začiatku deväťdesiatych rokov prenajaté dva stroje Tu-134A-3 (výr. č. 66109, imatr. značka TC-GRD, predtým CCCP-65914 a výr. č. 66120, imatr. značka TC-GRE, predtým CCCP-65915) od 234. špeciálneho leteckého oddielu z Vnukova. Lietal s nimi charterové lety do Európy.
Letecký dopravca Kaliningrad Avia prenajal 7. mája 1993 jeden Tu-134A (výr. č. 0974, imatr. značka RA-65824) maďarskému prepravcovi Air Service Hungary s imatrikuláciou HA-LBS.
Syrian Air od roku 1982 používal na svojich linkách aj Tu-134B-3. Tri (YK-AYA, -AYB a -AYD) v salónnym prevedení a tri (YK-AYC, -AYE a -AYF) v štandardnej úprave pre 76 cestujúcich.
V sedemdesiatych rokoch používala spoločnosť Iraqi Airways jeden Tu-134 (výr. č. 9350915, imatr. značka YI-AED) pre vládne potreby.
Egyptský dopravca Pyramid Airlines prevzal dňa 11. mája 1992 do prenájmu od Belavie Tu-134A (výr. č. 60315, imatr. značka RA-65106), nasledovaný po ukončení služby v novembri toho istého roku strojom CCCP-65133 (výr. č. 60345).
Detský tábor
thumb|[[Skauting|Skautský tábor]] Detský tábor je všeobecné označenie miesta, kde skupina detí aktívne trávi letné prázdniny. Deti a mládež, ktorí sa táborov zúčastňujú (tzv. „táborníci“) vykonávajú počas konania tábora veľa rôznych športových či kreatívnych aktivít.
Tupolev Tu-134
Zahraniční používatelia
Prvým juhoamerickým prevádzkovateľom typu sa stala v decembri 1992 peruánska letecká spoločnosť Aero Tumi. Ukrajinskou firmou Katran jej boli na dobu šiestich mesiacov prenajaté dva stroje Tu-134A (OB-1489 a OB-1490). 24. februára 1993 začali lety na linke z Limy cez Trujillo do Tarapota. Po ukončení prenájmu boli spolu s ďalšími tromi Tu-134A-3 (UR-65092, -65093 a -65123) prenajaté ďalšiemu peruánskemu dopravcovi Imperial Air, ktorý s nimi 23. júla 1993 začal lietať na linke z Limy do Arequipy.
Detský tábor
Tradičným obrazom detského tábora je lúka uprostred lesa, kde deti hrajú cez deň hry, či chodia na výlety po okolí a večer si spievajú pri táboráku. Avšak v dnešnej dobe už existujú aj špecializované tábory - športové, denné, umelecké, hudobné, počítačové, skautské, s koňmi alebo pre telesne či duševne postihnuté deti.
Tupolev Tu-134
Zahraniční používatelia
Ukrajinské vojenské letectvo používalo Tu-134A s červenými číslami 42 a 71. Okrem nich lietal pre potreby ukrajinskej vlády salónny Tu-134A-3 (výr. č. 66372, imatr. značka UR-65556).
Detský tábor
Organizácia tábora
Organizáciu a činnosti v tábore riadia dospelé osoby, označované ako "vedúci" (príp. animátori"). Sú zodpovední za deti, organizujú im program a zúčastňujú sa s nimi všetkých táborových akcií a aktivít. Vo väčšine táborov sú vedúcim prideľované menšie skupiny detí nazývané oddiely, či družiny, ktoré sa zúčastňujú väčšiny hier a ostatných aktivít spoločne.
Tupolev Tu-134
Zahraniční používatelia
Vládne letectvo Azerbajdžanu používalo Tu-134B-3 (AL-65711), Kazachstanu potom verziu Tu-134A-3 (CCCP-65551). V Angole lietal od roku 1977 salónny Tu-134A (výr. č. 49830, imatr. značka D2-ECC), v Mozambiku potom rovnaký typ (výr. č. 63497, imatr. značka C9-CAA) od roku 1982 až do 19. októbra 1986, kedy havaroval neďaleko Nelspruitu v Južnej Afrike.
Tu-134 u ČSA
thumb|right|Tu-134A (OK-EFJ)
Detský tábor
Organizácia tábora
Dôležitou súčasťou tábora je zdravotník, ktorý sa o deti stará počas celého pobytu.
Excitrón
Excitrón je ortuťová výbojka s mriežkou a pomocnou anódou na udržanie katódovej škvrny, ktorá sa uvádza do činnosti ignitorom (nie v každej perióde, ale raz za celý čas práce).
Tupolev Tu-134
Tu-134 u ČSA
Prvý bol zaradený k ČSA 29. novembra 1971 (imatr. značka OK-AFA, výr. č. 1351406). K nasadeniu do prevádzky došlo 9. decembra 1971 pri lete z Prahy do Bratislavy a späť, o dva dni neskôr bol OK-AFA nasadený na obchodný let do líbyjského Tripolisu. Druhý Tu-134A (výr. č. 1351410, imatr. zn. OK-AFB) vo farbách ČSA pristál v Prahe 9. januára 1972. Stroj bol o dvanásť dní neskôr nasadený na svoj prvý komerčný let z Prahy do Bratislavy a Košíc. Dňa 5. marca 1972 potom ČSA prevzali tretí Tu-134A (výr. č. 2351504, imatr. zn. OK-CFC) nasledovaný 10. marca štvrtým strojom OK-CFD (výr. č. 2351505). Piatym v poradí sa stal 12. mája OK-CFE (výr. č. 2351602) a o sedem dní neskôr ešte OK-CFF (výr. č. 2351603). Ďalšie dodávky Tu-134A do Česko-Slovenska nasledovali v roku 1973. 15. januára rozšírilo park ČSA lietadlo OK-CFG (výr. č. 2351701), 22. januára potom OK-CFH (výr. č. 2351801) a 4. júla pristál na Ruzyni OK-DFI (výr. č. 3351908). Dňa 20. novembra 1974 priletel do pražskej Ruzyně OK-EFJ (výr. č. 4323228) a o dva dni neskôr OK-EFK (výr. č. 4323230).
Dňa 2. januára 1977 došlo vo večerných hodinách pri pristávacom manévri ku kolízii lietadla Tu-134A (OK-CFD) s Il-18B (OK-NAA). Havária bez obetí na životoch však skončila kvôli rozsiahlym poškodeniam Tu-134A jeho zošrotovaním 30. augusta 1978.
Dňa 6. februára 1978 sa stroj s imatrikulačnou značkou OK-AFB, letiaci s posádkou veliteľa Holka na pravidelnej linke z Berlína do Prahy, stal obeťou únosu a bol prinútený zmeniť kurz do Frankfurtu.
Štrnáste a posledné lietadlo Tu-134A (výr. č. 8360282, imatr. zn. OK-IFN) pre Československé aerolínie bol zároveň stým exportným strojom KB Tupoleva. Z moskovského letiska Domodedovo bol posádkou veliteľa M. Trnku preletený do Prahy 11. marca 1978.
Dňa 11. októbra 1987 došlo v Prahe po pristátí k poškodeniu stroja OK-AFB, letiaceho na linke z Budapešti. Vzhľadom na vek lietadla bolo rozhodnuté o jeho vyradení. Po predchádzajúcej nevyhnutnej oprave bol dňa 5. mája 1989 preletený posádkou veliteľa D. Raveaneho do Piešťan, kde bol po príslušných úpravách premenený na snack bar. 20. mája 1988 uskutočnil posledný let z Varšavy prvý Tu-134A (OK-AFA) ČSA, ktorý bol po nálete 22 185 hodín 30. novembra 1988 preletený do Minsku. Sovietsky letecký skúšobný ústav potom toto lietadlo podrobil únavovým lámacím skúškam. Stroj Tu-134A (OK-CFE) sa stal 14. decembra 1990 exponátom múzea Airpark v talianskom Lorete neďaleko Ancony. V období rokov 1991 – 1992 boli z prevádzky vyradené a následne zošrotované lietadlá OK-CFC, -CFF a -CFG, OK-CFH bol prebudovaný na reštauráciu v blízkosti brnianskej priehradnej nádrže (od 10. septembra 1992 do roku 2000, kedy vyhorel). Stroj OK-DFI bol od februára 1994 vystavený v priestoroch letiska aeroklubu Kolín. Po silnom poškodení víchricou bol tiež zošrotovaný.
Následne ČSA prevádzkovali posledných päť exemplárov Tu-134A (OK-EFJ, -EFK, -HFL, -HFM a -IFN). Posledné tri lietadlá navyše prešli prestavbou interiérov u britskej firmy Diamonite.
Ďalší používatelia
thumb|right|Tu-134B-3 spoločnosti Latavio Latvian Airlines, september 1995
V rovnakej dobe ako ČSA sa k prevzatiu typu Tu-134 pripravovali aj u vtedajšieho Leteckého oddielu Federálneho ministerstva vnútra a u vojenského letectva.
Adžmán
Adžmán je emirát, ktorý je súčasťou Spojených arabských emirátov. Svojou rozlohou 250 km2 je najmenším emirátom tejto federácie. Hlavným mestom a správnym strediskom je rovnomenný prístav.
Väčšinu jeho územia tvorí púšť. Hlavným zdrojom príjmov je ťažba ropy. Okrem toho sa v oblasti pestujú citrusy a datle, rozvinutý je i rybolov.
Tupolev Tu-134
Ďalší používatelia
Pre zaistenie dopravy ministra národnej obrany a ďalších vysokých vojenských činiteľov bolo rozhodnuté o zakúpení jedného Tupolevu Tu-134A v salónnej úprave. 16. decembra 1971 preletela po predchádzajúcom preškolení na nový typ v ZSSR posádka veliteľa plk. ing. Josefa Mošnu do Kbel Tu-134A reg. č. 1407 (výr. č. 1351407). Lietadlo slúžilo u Dopravného leteckého pluku veliteľstvo letectva a PVO v Prahe-Kbeloch a pre špecifické úlohy bola tomuto lietadlu pridelená tiež civilná imatrikulácia OK-AFD.
Letecký oddiel Federálneho ministerstva vnútra prevádzkoval v období rokov 1972 až 1983 celkom štyri stroje, z toho dva v salónnej a dva v štandardnej úprave interiéru. Prvý Tu-134A (OK-BYQ) (výr. č. 1351409) pristál na Ruzyni 17. januára 1972 nasledovaný salónnym OK-BYR (výr. č. 1351408) o dva dni neskôr. Tretie lietadlo (imatr. zn. OK-BYS, výr. č. 1351503) bolo dodané 7. marca toho istého roku. Primárnou úlohou týchto strojov vnútra bola doprava najvyšších štátnych činiteľov vtedajšej ČSSR a štátnych delegácií. V roku 1977 trojicu doplnil OK-BYT (výr. č. 49858). Všetky štyri stroje boli po skončení služby 26. septembra 1983 odovzdané bulharskému Balkanu, ktorý nechal prestavať interiér, upravil ich na verziu A-3 a uskutočnil ďalší rad menších úprav.
Ďalším používateľom typu bola v roku 1993 spoločnosť Air Moravia, ktorá si pre charterové lety Tu-134 prenajímala od ČSA.
Od 10. augusta do 12. septembra 1992 mala Tu-134B-3 (výr. č. 63410, CCCP-65704) prenajatý letecká spoločnosť Enson Air od dopravcu Latavio Latvian Airlines z Rigy. V Litve potom nosil imatrikuláciu YL-LBJ.
Verzie
thumb|right|Tu-134UBL
Špecifikácie
thumb|right thumb|right|Kokpit lietadla Tu-134B-3
Březová Lada
Březová Lada je zaniknutá osada, časť obce Horní Vltavice v okrese Prachatice. Nachádza sa asi západne od Hornej Vltavice, v nadmorskej výške.
Březová Lada je tiež názov katastrálneho územia o rozlohe.
Dejiny
Prvá písomná zmienka o osade pochádza z roku 1790. V roku 1929 bolo v osade 20 domov a žilo v nich 104 obyvateľov.
Po skončení druhej svetovej vojny boli všetci obyvatelia, na základe Benešových dekrétov odsunutí do Nemecka.
Súčasnosť
Nie je tu evidovaná žiadna adresa. Trvale tu nežijú žiadni obyvatelia.
Meteorológia
thumb|Oblasť nízkeho tlaku vzduchu nad [[Islandom.]]
Meteorológia (z gréc.: μετέωρον, metéōron, „vysoko v oblakoch“; a λόγος, lógos, „veda“) je veda, ktorá sa zaoberá atmosférou. Študuje jej zloženie, stavbu, vlastnosti, javy a deje v nej prebiehajúce, napríklad počasie. Meteorológia je považovaná za časť fyziky, preto je často chápaná ako „fyzika atmosféry“ a vyučuje sa na matematicko-fyzikálnych fakultách. Na mnohých univerzitách je meteorológia často vyučovaná ako súčasť vied o Zemi, čo zohľadňuje súvislosť atmosféry s ďalšími krajinnými sférami. Meteorológia sa používa v aplikácií v rozličných oblastiach života ako je armáda, v produkcii energie, v doprave, v poľnohospodárstve a vo výstavbe. S meteorológiou úzko súvisí hydrológia. Meteorológia a hydrológia tvoria medzidisciplinárnu oblasť hydrometeorológie. Vzájomné pôsobenie medzi zemskou atmosférou a oceánom je časť oceánografie.
Meranie vetra
Na meranie rýchlosti vetra sa používa tzv. anemometer.
Meranie tlaku
Na meranie tlaku vzduchu sa používa barometer a barograf - zapisuje tlak vzduchu.
Meranie vlhkosti
Na meranie vlhkosti sa používa vlhkomer
Meranie zrážok
Na meranie zrážok sa používa zrážkomer
1. liga hádzanárok 2015/16
1. liga hádzanárok v sezóne 2015/16 bol 23. ročník 1. ligy hádzanárok, druhej najvyššej hádzanárskej súťaže žien na Slovensku, ktorú riadi Slovenský zväz hádzanej (SZH). V súťaži štartovalo 12 tímov, rovnako ako v minulej sezóne. Jej víťazom sa stalo družstvo HKM Šurany, ktoré malo právo postúpiť do WHIL. Toto právo však kvôli ekonomickým dôvodom nevyužilo. Právo postúpiť malo preto ďalšie družstvo poradíHK AS Trenčín, ktoré ho aj využilo.
Konečná tabuľka
Zdroj: iuventa-zhk.sk
Henri Cochet
Henri Cochet (* 14. december 1901, Villeurbanne, Francúzsko - † 1. apríl 1987, Paríž) bol francúzsky tenista. Medzi jeho najväčšie úspechy v tenise patria tituly v dvojhre na grandslamových turnajoch French Championships (1922, 1926, 1928, 1930, 1932), Wimbledone (1927, 1929) a U.S. Championships (1928), zisk titulov v mužskej štvorhre na French Championships (1927, 1930, 1932 v mužskej štvorhre, 1928, 1929 v zmiešanej), Wimbledone (1927, 1929) a U.S. Championships (1928 v mužskej, 1927 v zmiešanej). Na olympijských hrách v Paríži v roku 1924 získal striebro v dvojhre aj mužskej štvorhre.
V roku 1976 bol zapísaný do Medzinárodnej tenisovej siene slávy.
Kariéra a život
S tenisom začínal v tenisovom klube, v ktorom bol jeho otec tajomník.
Spolu s Jeanom Borotrom, Jacquesom Brugnonom a Reném Lacoste patril k takzvaným "Štyrom mušketierom", štyrom francúzskym tenistom, ktorí patrili medzi najlepších tenistov sveta v 20. a 30. rokoch 20. storočia.
Francúzsko reprezentoval aj v Davisovom pohári, odohral celkovo 58 stretnutí, z toho 42 v dvojhre (34 výhier, 8 prehier) a 16 v štvorhre (10 výhier, 6 prehier).
3 roky po sebe bol svetovou tenisovou jednotkou (1928-1930).
Saint-Ambreuil
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Ignitrón
thumb|110px|Hg výbojka s mriežkou
thumb|200px|ignitron
thumb|200px|Senditrón
Ortuťové výbojky s mriežkou majú ortuťovú katódu, anódu a mriežku. Aby sa katódová škvrna emitujúca elektróny, udržala aj vtedy, ak nepreteká nijaký anódový prúd, je vo výbojke ešte pomocná anóda, ku ktorej ide výboj nepretržite. Jej funkcia je podobná ako u tyratrónu, ale pretože má ortuťovú katódu, ktorej emisná vrstva-katódová škvrna je na hladine kvapalnej ortuti takmer nezničiteľná, je preto vhodná pre väčšie zaťažovacie prúdy.
Ignitrón je výbojka s ortuťovou katódou. Katódová škvrna sa zapaľuje v každej perióde katódovým zapaľovačom (ignitorom). Okamih zápalu možno fázovo posúvať, a tým regulovať strednú hodnotu prepúšťaného prúdu. Ignitor je kužeľovitý kolík z polovodiča (napríklad karbid bóru), ponorený do ortuťovej katódy. Synchrónne s napätím anódy sa ignitorom privádzajú krátkodobé prúdové impulzy. Na mieste styku s ortuťou vzniká veľká koncentrácia prúdu (vplyvom malej vodivosti igniteru) a veľmi silné elektrické pole(vplyvom kapilárnej depresie ortuti je tesne pri styku s ignitorom nepatrná vzduchová medzera). Na mieste styku to spôsobuje malé iskry. Tie sa potom rýchle premenia na oblúkový výboj medzi anódou a ortuťou.
Excitrón je ortuťová výbojka s mriežkou a pomocnou anódou na udržanie katódovej škvrny, ktorá sa uvádza do činnosti ignitorom (nie v každej perióde, ale raz za celý čas práce).
Senditrón je výbojka s ortuťovou katódou. Výboj sa zapaľuje v každej perióde kapacitným zapaľovačom. Do ortuťovej katódy zasahuje zapaľovač, ktorý je obalený tenučkou nevodivou vrstvou. Po privedení vysokého napätia, zažne sa potom výboj medzi katódou a pomocnou anódou, na ktorej je pripojené tiež vysoké napätie. To zapáli napokon aj výboj medzi katódou a hlavnou anódou. Senditrón pre spoľahlivý chod vyžaduje aby mala katóda vysokú čistotu ortuti. Aby sa neznečistila parami z anódy, anódy sa zhotovujú tiež ortuťové.
Zdroje
Literatúra: :
Vámosatya
Vámosatya je obec v Maďarsku v Sabolčsko-satmársko-berežskej župe v obvode Vásárosnaményi.
Má rozlohu 2429 ha a žije tu 569 obyvateľov (2007).
Kancelársky balík
thumb|[[OpenOffice.org Writer]]
Novšie resp. obsiahlejšie kancelárske balíky dosahujú aj e-mailového klienta, program na tvorbu webových stránok a program na prácu s databázami.
V súčasnosti je najrozšírenejší Microsoft Office, ktorý využíval proprietárny formát súborov, ktorý sa stal de facto štandardom. Microsoft Office pred Office 2007 používal proprietárne formáty súborov založené na OLE Compound File Binary Format. To nútilo používateľov, ktorí zdieľali súbory, aby prijali rovnakú softvérovú platformu. V roku 2008 Microsoft bezplatne sprístupnil na stiahnutie celú dokumentáciu pre binárne formáty Office a udelil všetky prípadné patentové práva na používanie alebo implementáciu tohto binárneho formátu v rámci Open Specification Promise. Schopnosť čítať súbory vytvorené programami Microsoft Office sa de facto stala nutnou podmienkou pre všetky ostatné kancelárske balíky. Najznámejšie kancelárske balíky sú:
Online:
Už nevyvíjané kancelárske balíky:
Dostal (priezvisko)
Dostal je české priezvisko. Najčastejšie je v mestách Brno, Praha, Ostrava a Karviná. Na Slovensku je zriedkavé, bez výraznejšieho rozšírenia v niektorej z obcí.
Známi nositelia
Pozri v článku Dostal.
Jim Jarmusch
Jim Jarmusch (* 22. január 1953, Akron Ohio, USA) je americký nezávislý filmový režisér. Vyštudoval literatúru na Columbia University, neskôr študoval film na Newyorskej univerzite, kde bol jedným z jeho profesorov Nicholas Ray ("Rebel Without The Case" - Starring James Dean). Debutoval v roku 1984 filmom Podivnejší než raj (Stranger Than Paradise). V súčasnosti patrí k najvýznamnejším režisérom nezávislej kinematografie.
Sydor
Sydor môže byť:
NGC 6441
NGC 6441 je guľová hviezdokopa v súhvezdí Škorpión, ktorú objavil austrálsky astronóm James Dunlop 13. mája 1826.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 7,2.
Gore-Tex
Gore-Tex je laminovaný materiál na výrobu počasiu odolných odevov. Je registrovanou obchodnou značkou spoločnosti W. L. Gore and Associates.
Charakteristika
Gore-Tex je membránový materiál, tvorený zlaminovaním dvoch (vrchná a prostredná) alebo troch vrstiev: Membrána je mikroporézna - na 1 cm² obsahuje až 1,4 miliardy mikropórov. Každý z týchto pórov je približne 20 000-krát menší ako najmenšia kvapka vody a zároveň 700-krát väčší ako molekula vodnej pary. Následkom toho je membrána maximálne vodovzdorná a zároveň veľmi priedušná.
Gore-Tex je aj vetruvzdorný. Závany vetra zachytáva štruktúra membrány, ktorá pripomína stavbu kríkov. Čím silnejší vietor, tým je pre neho membrána neprestupnejšia. Povrchová textilná vrstva je opatrená vodu odpudzujúcou DWR (Durable Water Repellent) úpravou, ktorá spôsobuje, že kvapky vody po hydrofóbnom povrchu stekajú.
História
Membrána Gore-Tex bola objavená na začiatku 70-tych rokov 20. storočia. Prvý textilný materiál s touto štruktúrou bol na trh uvedený v roku 1980. V súčasnosti sa vyrába niekoľko druhov Gore-Texových materiálov (GORE-TEX Jura, GORE-TEX XCR, GORE-TEX PacLite, GORE-TEX Sierra, ...) s rozličnými parametrami (odolnosť voči vode, priedušnosť) a určením (oblečenie, obuv, ...). V súčasnosti je technicky najlepšia membrána GORE-TEX Pro Shell, ktorá nahrádza membránu GORE-TEX XCR. Tá sa už v súčasnosti nevyrába.
Cena Hansa Christiana Andersena
thumb Cena Hansa Christiana Andersena je považovaná za najprestížnejšie medzinárodné ocenenie pre autorov v oblasti literatúry pre mládež. Udeľuje ju Medzinárodná únia pre detskú knihu (IBBY) od roku 1956. Má dve kategórie: spisovatelia (za literárnu tvorbu) a ilustrátori (za ilustračnú tvorbu). Cena je pomenovaná po slávnom dánskom spisovateľovi Hansovi Christianovi Andersenovi a zlatú medailu odovzdáva dánska kráľovná. Cena sa vyhlasuje každý párny rok.
Zoznam ocenených spisovateľov
thumb|[[Eleanor Farjeonová]]
Cena sa v tejto kategórii udeľuje od roku 1956.
Zoznam ocenených ilustrátorov
Cena v tejto kategórii sa udeľuje od roku 1966.
Vámosoroszi
Vámosoroszi je obec v Maďarsku v Sabolčsko-satmársko-berežskej župe v obvode Fehérgyarmati.
Má rozlohu 1316 ha a žije tu 545 obyvateľov (2007).
Záskalie (okres Považská Bystrica)
Záskalie je obec na Slovensku v okrese Považská Bystrica. Je zovretá medzi dvomi známymi tiesňavami - Manínskou tiesňavou a Kostoleckou tiesňavou.
NGC 6442
NGC 6442 je galaxia v súhvezdí Herkules, ktorú objavil nemecký astronóm Albert Marth 2. júna 1864.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 13,4.
Vasmegyer
Vasmegyer je obec v Maďarsku v Sabolčsko-satmársko-berežskej župe v obvode Ibrány–Nagyhalászi.
Má rozlohu 2273 ha a žije tu 1652 obyvateľov (2007).
Adžmér
Adžmér je mesto ležiace v indickom štáte Radžastan. Je priemyselným a obchodným centrom regiónu, cez ktoré prebiehajú hlavné cestné a železničné trasy. Je tu rozvinuté strojárstvo, textilný a obuvnícky priemysel.
Vlajka Gambie
thumb|Vlajka Gambie Vlajka Gambie – Vlajku tvoria tri vodorovné pruhy vo farbe červenej, modrej a zelenej, medzi nimi sú dva úzke biele prúžky. Je to symbolika slnka, rieky Gambie a poľnohospodárstva štátu, biele prúžky znamenajú jednotu a mier. Šírka pruhov je v pomere 6:1:4:1:6. Vlajka je z roku 1965.
Adžmér
Založené bolo v 11. storočí a o storočie neskôr sa stalo hlavným mestom štátu Rádžputi. Je bohaté na architektonické pamiatky.
Vlajka Gambie
Britské Západo-africké osady, ktorých súčasťou bola aj Gambia, používaly britský Blue Ensign s badgem, ktorý obsahoval slona stojacého pred palmou na pozadí africkej prírody a nápisom West African Settlements. Po osamostatnení kolónie v roku 1889 bol nápis West African Settlements nahradený, podobne ako v prípade ostatných súčasti Západo-afrických osád, skratkou názvu kolónie (G.). Po vyhlásení nezávislosti bola zavedená súčasná vlajka.
O2
O2 môže byť:
O-2 môže byť:
Jarnac-Champagne
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Lady Pank
Lady Pank ja poľská rocková skupina, založená v roku 1982. Zakladajúcimi členmi skupiny boli Jan Borysewicz a Andrzej Mogielnicki.
Župa (slovanská stredoveká jednotka)
Župa bol pôvodne slovanský spoločne putujúci alebo sídliaci príbuzenského „zväz“, neskôr v stredoveku slovanské označenie územných jednotiek rôzneho druhu v Čechách, Veľkej Morave, Chorvátsku, u Slovincov, Bosne, Srbsku a Bulharsku, ktoré existovali pred a po príchode Maďarov do Karpatskej kotliny; na ich čele stál vo všetkých jazykoch „župan“. V chorvátčine sa nazývali (a nazývajú) „županija“, nie župa.
Pôvod slova župa nie je jednoznačne vysvetlený. Vo viacerých jazykoch má však spoločný koreň, keď v nemčine je "Gespanschaft" (župan = Gespan + majetok) a maďarčine "ispánság". Maďari používali aj z latinčiny pochádzajúce "komitat", čo v súčasnosti nahradili "vármegye" (doslovne: hradné územie / územie hradu). Župan bol maďarsky najprv "ispán" a od 15. storočia "főispán" (nemecky "Gespan"; od 15. storočia "Obergespan"). Latinské označovanie župana "comes", muselo byť používané najprv s prívlastkami, pretože "comes" bolo zároveň označenie šľachty.
Saint-Amour-Bellevue
Saint-Amour-Bellevue je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Saône-et-Loire, v regióne Burgundsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Diak (polovodičový prvok)
Diak (z angl. skratky DIAC - diode for alternating current - dióda pre striedavý prúd) je trojvrstvová polovodičová spínacia súčiastka (obr. 1). Jej vlastnosti nezávisia od polarity pripojeného napätia, jednotlivé vývody sa teda od seba neodlišujú - je to súmerná súčiastka. Pri malom napätí medzi vývodmi má diak veľký odpor - ako dióda v závernom smere. Správa sa teda ako rozpojený spínač - je v blokovacom stave. V tomto prípade je priechod PN bližšie ku kladnému pólu pripojeného napätia - na P je plus. Druhý priechod je uzavretý, pretože druhá vrstva vodivosti P je pripojená na záporný pól napätia a súčasne na strednej vrstve s vodivosťou N pôsobí kladné napätie, ktoré tam preniká cez prvý otvorený priechod.
Po dosiahnutí spínacieho napätia UBO nastane ionizácia kryštálovej mriežky v okolí priechodu, ktorý bol uzavretý. Odpor sa náhle zmenší a prúd v obvode prudko vzrastie. Rovnako sa súčiastka správa aj pri opačnej polarite napätia, činnosť oboch priechodov sa vymení.
thumb|left|Obr. 2: Voltampérová charakteristika diaku
Z priebehu voltampérovej charakteristiky vidieť (obr. 2), že v priepustnom smere má diak záporný dynamický odpor. Spínacie napätie diaku sa nemôže meniť - je to neriadená súčiastka. Diak sa používa ako pomocná spínacia súčiastka na riadenie tyristorov a triakov a ako prepäťová ochrana.
V katalógu sa udávajú tieto hodnoty: spínacie napätie UBO s dovolenými odchýlkami, prípustný rozdiel spínacích napätí, spínací prúd IBO, ktorý prechádza diakom tesne pred zopnutím, najmenší pokles \DeltaU po zopnutí a vzraste prúdu na určitú hodnotu prúdu IF a najväčšia prípustná výkonová strata.
Bitola
Bitola (mac. Битола, gr. Μοναστήρι-Monastiri, arumunsky Bitule), je mesto v Severnom Macedónsku, pri gréckych hraniciach. Je to druhé najväčšie mesto v krajine.
Dejiny
Kraj okolo Bitoly dobyl v 4. stor. pred Kr. macedónsky kráľ Filip II. a založil tu mesto Herakleia Lynkestis. Mesto ostalo helenizované a prosperovalo aj počas rímskej doby a do 6. stor. bolo sídlom biskupa. Následne bolo zničené Slovanmi, ktorí sa na antických ruinách usadili a slovanizovali miestne obyvateľstvo. Následne sa slovanské obyvateľstvo pod vplyvom Byzancie christianizuje a začlenilo sa do Bulharskej ríše. Začalo sa používať meno Bitola, čo znamená kláštor, z čoho vzniklo aj nové grécke meno tohto mesta, Monastiri (kláštor). V 11. stor. Byzancia Bitolu znova ovládla a nazývala ju práve Monastiri, k spätnej helenizácií obyvateľstva však už nedošlo. Počas tureckej nadvlády sa z Bitoli stalo významné obchodnícke mesto, centrum bohatstva. Bolo to zapríčinené príchodom gréckocítiaceho arumunského obyvateľstva, vyhnaného z neďalekého mesta Moschopoli (dnes Albánsko). Išlo o podnikateľov s kontaktami na celú Európu. V roku 1864 vznikol osmanský sandžak (správna jednotka) s názvom Monastir, ktorý zahrňoval veľké územie, aj s dnešným Gréckom. Väčšina obyvateľstva mesta bola tvorená Grékmi (najmä arumunského pôvodu), žili tu však aj Turci, Bulhari, Židia a Albánci. Mesto vtedy zažívalo rozmach a stavali sa tu mnohé neoklasicistické stavby. Sídlili tu tiež zahraničné konzuláty, preto mala Bitola prezývku Mesto ambasád. Z mesta pochádzali aj Bratia Manakisovci (Miltiadis a Jannakis), prví balkánski filmári. Grécku sa Bitolu nepodarilo oslobodiť a tak v roku 1918 pripadla Juhoslávií a takmer celé mestské grécke obyvateľstvo ušlo do Grécka. Bitola zažila rapídny ekonomický aj kultúrny úpadok a stala sa najchudobnejšou oblasťou Juhoslávie. Od roku 1991 je súčasťou novovzniknutého Macedónska.
Dnes je Bitola významným centrom južného Severného Macedónska, správne centrum Pelagónskej oblasti. Mesto žije hlavne z turistického ruchu, turisti sem chodia hlavne kvôli starému mestu a vkusným domom z 19. stor. Bitola je tiež známa svojou tradičnou kuchyňou. Je to centrum malej arumunskej menšiny Severného Macedónska.
Roquebillière
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Hlavné mestá štátov USA
thumb|Indipendence Hall vo Philadelphii (Pensylvánia), sídlo prvého amerického kapitolu
Hlavné mestá štátov USA ktoré sú súčasťou Spojených štátov.
Spojené štáty americké 32px
Od roku 1774 do 1800, sídlil kongres vo viacerých mestách :
Konfederované štáty americké (Confederate States of America) 32px
Konfederované štáty americké mali tri hlavné mestá počas svojej existencie.
Republika Texas 32px
Pred pripojením k USA sa Texas nazýval Texaská republika (Republic of Texas). Počas svojej samostatnej histórie mal Texas sedem hlavných miest:
Kráľovstvo a Republika Havaj 32px
Pred tým, ako sa Havaj stalo teritóriom USA v 1898, Havaj bol nezávislým štátom, kráľovstvom (Kingdom of Hawai) a republikou (Republic of Hawai). Mal dve hlavné mestá:
NGC 6443
NGC 6443 je galaxia v súhvezdí Herkules, ktorú objavil americký astronóm Lewis A. Swift 22. októbra 1886.
Vlajka Mauritánie
thumb|right|Vlajka Mauritánie
Vlajka Mauritánie má pomer strán 2:3 a na zelenom poli, ktoré je zhora a zdola ohraničené červenými pruhmi, zobrazuje žltý polmesiac a nad ním päťcípu hviezdu. Žltá má význam krajiny a slnka, zelená je symbolom úrody. Hviezda s polmesiacom a čiastočne aj zelené pole má tiež význam islamu, ktorý je v krajine hlavným náboženstvom. Červené pruhy na vlajke symbolizujú krv patriotov bojujúcich za nezávislosť krajiny od Francúzska. Pôvodná vlajka, bez červených pruhov, bola ústavne schválená 22. marca 1959 a zavedená 1. apríla 1959. Stalo sa tak teda pred tým, než bola 28. novembra 1960 vyhlásená nezávislosť od Francúzska (autonómnou republikou bola Mauritánia od roku 1958). Ústava z 12. júla 1991 potvrdila vzhľad vlajky ale zákon, ktorý by určoval vzhľad a použitie vlajky chýbal.
V januári 2017 sa malo v Mauritánii konať referendum o ústavných zmenách, ktorého súčasťou malo byť aj referendum o novej vlajke a hymne. Návrh novej vlajky vychádzal z existujúcej vlajky, pridaním dvoch úzkych červených pruhov na hornom a dolnom okraji vlajkového listu. Pruhy mali symbolizovať krv preliatu za túto krajinu. Dňa 30. decembra 2016 bolo referendum vládou zrušené z dôvodov nejednotnosti názorov obyvateľov na navrhované zmeny a veľkej finančnej náročnosti v ťažkých ekonomických podmienkach.
Referendum, sprevádzané opozičným bojkotom, sa uskutočnilo 5. augusta 2017 a potvrdilo navrhované zmeny štátnych symbolov, zrušenie senátu a ďalších ústavných zmien a doplnení. Zmeny vlajky v podobe pridania dvoch červených pruhov boli prijaté 6. augusta 2017.
Vlajka Spojených arabských emirátov
thumb|Vlajka Spojených arabských emirátov Vlajka Spojených arabských emirátov má tri vodorovné pruhy, zelený, biely a čierny, pri žrdi je zvislý pruh červenej farby (jeho šírka sa rovná štvrtine dĺžky vlajky). Ide teda o kombináciu panarabských farieb v novom usporiadaní. Vlajka vznikla v r.1971.
Zajta
Zajta je obec v Maďarsku v Sabolčsko-satmársko-berežskej župe v obvode Fehérgyarmati.
Má rozlohu 917 ha a žije tu 424 obyvateľov (2007).
Celosvetová esperantská mládežnícka organizácia
náhľad
Svetová esperantská mládežnícka organizácia (, skratka TEJO) je svetová organizácia mladých esperantistov. Bola založená v roku 1938 pod názvom Tutmonda Junular-Organizo („Svetová mládežnícka organizácia“), na používanie svojho súčasného mena prešla v roku 1952. Roku 1956 sa zlúčila so Svetovým esperantským zväzom (UEA) a stala sa jeho mládežníckou sekciou. Od roku 1971 sú financie aj správa TEJO už plne integrované do štruktúr UEA. V posledných rokoch sa ale opäť objavujú snahy o čiastočné osamostatnenie a právnu nezávislosť, predovšetkým vzhľadom na jednoduchšie čerpanie grantov a dotácií.
Svetová esperantská mládež je kultúrnou, vzdelávacou a jazykovo politickou organizáciou, ktorá zabezpečuje stretnutia, vzdelávacie programy a ďalšie využívanie medzinárodného jazyka esperanto. Medzi jej ciele patrí obhajoba a podpora tém ako sú kultúrne bohatstvo jazykovej rozmanitosti, ľudské práva aplikované v oblasti jazykov menšín a vzájomné porozumenie s cieľom uľahčiť prístup k medzinárodným kontaktom.
Každý rok sa pod hlavičkou TEJO uskutočňuje Medzinárodný mládežnícky kongres (Internacia Junulara Kongreso), vždy v inej krajine. Každé IJK trvá približne týždeň a jeho program zahŕňa koncerty, prednášky a prezentácie, výlety a aj čas na odpočinok a neformálne rozprávanie s priateľmi. V posledných rokoch sa mládežnícke kongresy konali v poľskom Zakopanom (2005), bosnianskom Sarajeve (2006), vietnamskom Hanoji (2007) a maďarskom Szombathely (2008). Od 18. do 25. júla 2009 sa Medzinárodný kongres esperantské mládeže na návrh Českej esperantskej mládeže konal v českom Liberci.
Svetová esperantská mládež tiež od roku 1974 zabezpečuje chod služby Pasporta Servo, ktorá umožňuje používateľom esperanta cestovať po celom svete a ubytovať sa pritom u esperantistov, ktorí sa nechali zapísať do vydávaného zoznamu.
Z publikačnej činnosti je významný časopis Kontakto („Kontakt“), ktorý vychádza šesťkrát ročne a pojednáva v esperante o rôznych témach bežného života. Obsahuje tiež časť o dianí v organizácii a esperantskom hnutí, ktorá predtým vychádzala ako samostatný spravodaj TEJO Tutmonde („TEJO celosvetovo“).
Hrubá kopa
Hrubá kopa je pomerne výrazný vrchol v hlavnom hrebeni Západných Tatier. Je viac-menej skalnatého charakteru. Je turisticky často navštevovaný. Výstup naň je technicky pomerne náročný.