cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Železničná zastávka Detva
Doprava a prevádzka železničnej zastávky
thumb|Iný pohľad na zastávku Denne sa v zastávke zastaví „zhruba 30 vlakov“, vrátane rýchlikov. Pokladnica bola zrušená v novembri 2007 kvôli vysokým nákladom a nízkej efektívnosti. V budove zastávky bol od januára 2019 obnovený predaj cestovných lístkov ZSSK zmluvným predajcom a doplnkový predaj suvenírov, darčekového tovaru a iných predmetov vhodných nie len pre cesty vlakom. ZSSK. V decembri 2020 dovtedajší zmluvný predajca predaj ukončil. Nové obstarávacie konanie však dopadlo neúspešne. Železnice Slovenskej republiky, ako správca železničnej infraštruktúry, plánujú čakáreň otvoriť v júni 2021.
Devätinová ulica (Bratislava)
Devätinová ulica je ulica v Bratislave, v mestskej časti Podunajské Biskupice. Križuje sa len s Amurskou ulicou.
Aquarius Records
Aquarius Records môže byť:
Centrálne sofijské haly
Centrálne sofijské haly, je budova krytej tržnice, ktorá sa nachádza v centrálnej časti mesta Sofia v Sofijskej oblasti v západnom Bulharsku. Má pridelený štatút kultúrnej pamiatky.
Iné názvy
Budova je známa aj ako Centrálne haly, Mestské haly , alebo len Haly.
Lokalita
Centrálne haly sa nachádzajú v centrálnej časti Sofie v rajóne Văzraždane na križovatke bulváru Kňagiňa Marija Luiza  a ulice Exarch Josif.
Charakteristika
Budova bola postavená podľa projektu architekta Nauma Torbova. Stavba prešla niekoľkými reštauráciami, pričom autormi poslednej reštaurácie, ktorá sa skončila v roku 2000 sú architekti Konstantin Antonov, Christo Gančev a Adriana Kantardžievová. Ide o prvú veľkoplošnú budovu halového typu predurčenú ako miesto pre krytú tržnicu na území Bulharska. Celková plocha budovy predstavuje až 3200 m². Na rozdiel od stredovekých krytých bazárov sa jedná o budovu s jednotným vnútorným priestorom, ktorý nie je rozdelený stenami.
Centrálne haly sú považované za jeden z najkrajších príkladov bulharskej architektúry z obdobia po oslobodení Bulharska a zároveň za jeden z najlepších príkladov prevedenia bulharskej neobyzantskej architektúry zo začiatku 20. storočia. Štýlom prevedenia je budova podobná neďaleko sa nachádzajúcej budove sofijských centrálnych minerálnych kúpeľov. thumb|left|pohľad na západnú fasádu budovy
Exteriér
Fasády budovy sú zhotovené podľa architektonických princípov európskej architektúry 19. storočia so silným vplyvom bulharského národného romantizmu. Slohovo ide o secesné prevedenie neobyzantskej architektúry, pričom patrné sú aj vplyvy neorenesancie (rady hlbokých okenných rámov), ako aj dedičstva bulharskej stredovekej architektúry (horizontálne dekoratívne tehlové pásy).
V centrálnej časti každej z fasád sa nachádza plytká nika, pričom v hornej časti západnej a východnej niky (nad vchodom do budovy) sa nachádza plastický reliéf zobrazujúci erb mesta Sofia obkolesený reliéfom s rastlinným motívom. Tieto plastiky sú dielom kamenára Georgiho Kiselinčeva, ktorý ich zhotovil podľa projektu umelca Charalampiho Tačeva. Nad nikou vo východnej hlavnej fasáde sa nad vchodom nachádza secesná hodinová veža.
Hodinový mechanizmus
Hodinový mechanizmus vo veži bol vyrobený v roku 1911 a je dielom firmy H. Aron z berlínskeho Charlottenburgu. Inštalovaný na budovu tržnice bol v roku 1915. Mechanizmus bol s priamym pohonom a na hodinách sa nachádzali tri ciferníky. Priemer každého z ciferníkov bol 1,2 metra. Cena hodín bola 4200 levov. Pôvodný hodinový mechanizmus bol neskôr demontovaný (nevie sa však presne kedy) a nahradený novými hodinami.
Pôvodný mechanizmus bol však reštaurovaný v rámci poslednej reštaurácie budovy a v súčasnosti sa nachádza exponovaný v priestoroch hlavnej haly. Reštauráciu pôvodných hodín previedol hodinársky majster Todor Todorov v roku 2000.
Interiér
Interiér je riešený ako jednotný priestor s vnútornou sieťou ulíc a samostatne stojacimi stánkami. Vnútorná konštrukcia je kovová podopieraná elegantne vyzerajúcimi stĺpmi, ktoré vnútorný priestor rozdeľujú na tri lode.
Ruiny antického mesta Serdica
V rámci reštaurácie, ktorá prebehla na prelome 20. a 21. storočia boli objavené a odkryté časti antického mesta Serdica. Konkrétne ide o časť hradieb (z ktorých je dnes exponovaná 18 metrov dlhá časť) a zvyšky antických kúpeľov zo 4. storočia (pozostatky dvoch izieb, dva polkruhové bazény a inštalácie, konkrétne vykurovací systém, kanalizácia a systém rozvodu vody). Zvyšky hradieb, ktoré boli objavené pochádzajú z viacerých etáp ich výstavby, nachádzajú sa tu hradby z 3., 4. a 6. storočia. Ruiny sú dnes exponované a voľne prístupné. thumb|left|exponované ruiny hradieb antického mesta Serdica
Dejiny
Budova bola postavená na mieste, kde sa v priebehu 19. storočia nachádzal tzv. piatočný trh, jedno z najväčších odkrytých trhovísk v Sofii, kde svoje produkty ponúkali prevážne obyvatelia okolitých dedín.
Centrálne haly boli postavené v priebehu rokov 19091911. Boli v tom čase najväčšou krytou sofijskou tržnicou (a zároveň jednou z najstarších) v ktorej sa nachádzalo až 168 stánkov, ktoré boli postavené trănskými majstrami. V tržnici sa predávalo predovšetkým mäso, ryby, mliečne produkty, ovocie, zelenina a iné potravinárske produkty. Nachádzala sa tu aj veľká chladiaca jednotka, ktorá mala celkovo 158 oddelení.
Vo svojej pôvodnej budove so 168 obchodmi a stánkami tržnica fungovala do 40. rokov 20. storočia. Následne bola budova niekoľkokrát reštaurovaná. V roku 1955 bola budova vyhlásená za kultúrnu pamiatku.
Dôležitá reštaurácia prebehla počas 70. rokov 20. storočia. V rámci tejto rekonštrukcie bol kompletne prerobený interiér a z budovy sa stalo dvojposchodové nákupné centrum. Táto rekonštrukcia však čiastočne narušila jednotný vzhľad pôvodného otvoreného priestranstva.
Posledná reštaurácia prebehla v rokoch 19882000. V roku 2000 bola tržnica aj znovu otvorená, pričom masívna reštaurácia vrátila interiéru jeho pôvodnú atmosféru veľkoplošnej tržnice. V rámci tejto reštaurácie bol opravený aj hodinový mechanizmus vo veži nad východným vchodom do budovy. V rámci reštaurácie boli taktiež objavené a odkryté ruiny antického mesta Serdica.
Štatút a dôvod pamiatkovej ochrany
Kategória: kultúrna pamiatka národného významu
Budova bola vyhlásená v roku 1955 za kultúrnu pamiatku miestneho významu. Ako dôvod ochrany je uvedená architektonicko-staviteľská, ako aj umelecká hodnota stavby. V roku 1998 bol štatút potvrdený. Dôvody ochrany ostali nezmenené.
Názov stavby ako je uvedený na zozname kultúrnych pamiatok národného významu je Centralni chali (, doslova Centrálne haly),
Gradski chali (, doslova Mestské haly).
Thomas Wedgwood
Thomas Wedgwood (* 14. máj 1771, Etruria, Staffordshire – † 10. júl 1805, Dorset) bol synom Josiaha Wedgwooda, hrnčiarom, priemyselníkom a neskôr experimentoval spoločne s Humphrym Davym vo fotografii, taktiež je považovaný za priekopníka a vynálezcu v obore fotografie.
Život
Thomas Wedgwood sa narodil 14. mája 1771 v Etruria, Staffordshire, ktorý je dnes súčasťou mesta Stoke-on-Trent v Anglicku. Narodil sa do rodiny výrobcov keramiky, vyrastal a bol vzdelávaný v Etrurii, kde mu bola počas jeho mladosti vštiepená láska k umeniu. Počas svojho krátkeho života sa stretával s maliarmi, sochármi a básnikmi. Stal sa ich patrónom po tom, čo v roku 1795 zdedil bohatstvo svojho otca.
Ako dospievajúci sa Wedgwood začal zaujímať o najlepšiu metódu vzdelávania detí, a preto venoval mnoho času študovaniu detí. Došiel k záveru, že väčšina informácií, ktoré dospievajúci mozog prijme, prechádzajú očami a sú spojené so svetlom a obrazmi. Pokúšal sa vytvoriť stále svetelné obrazy a s nimi skvalitniť výučbu, čo ho priviedlo k myšlienke vynálezu fotografie.
Wedgwood sa ani nikdy neoženil, ani nemal deti. Zomrel v anglickom grófstve Dorset.
Priekopník fotografie
Wedgewoodovi je pripísaný veľký prínos za vývoj fotografie. Ako prvý človek vymyslel a vyvinul metódu kopírovania obrazov na základe chemicky stáleho média.
Pri svojich mnohých experimentoch so svetlom a teplom, aj s dusičnanom strieborným podľa rady svojho učiteľa Alexandra Chisholma a členov spoločnosti Lunar Society. Wedgwood prvýkrát použil ako cameru obscuru keramický hrniec, ktorý natrel dusičnanom strieborným a obalil ho najprv bielou kožou a následne papierom. Na slnečnom svetle nechal na papier odtlačiť obrys skutočnosti, ktorej obraz vstupoval úzkym otvorom do hrnca. Bolo to prvé použitie metódy chemického odtlačku siluety – profilu objektu – snímaného objektu. Výsledky však boli neúspešné. Wedgwood nevedel ustáliť obraz, ktorý po čase stmavol. Jeho hlavným úspechom bola tlač profilu objektov priamym kontaktom na upravený papier. Tým sa vytvoril obraz tvaru na papieri a podobným postupom kopíroval aj transparentné obrazy na skle priamym kontaktom a vystavením pôsobeniu slnečného žiarenia.
Chrám svätého Mikuláša Sofijského
Chrám svätého Mikuláša Sofijského,      alebo Chrám svätého Mikuláša Nového Sofijského , prípadne Chrám svätého Mikuláša Sofijského veľkomučeníka  je pravoslávny chrám z prelomu 19. a 20. storočia nachádzajúci sa v centrálnej časti mesta Sofia v oblasti Sofia v západnom Bulharsku. Kultúrna pamiatka národného významu. V chráme sa nachádzajú relikvie svätého Mikuláša Sofijského.
Lokalita
Chrám sa nachádza v centrálnej časti mesta Sofia  v rajóne Văzraždane  v blízkosti pamätníku Adrianopolského eposu  v parku Sveti Nikola>  medzi ulicami „Opălčenska“, „Car Simeon“ , „Bregalnica“  a „Pirotska“
Dejiny
Rozhodnutie postaviť chrám zasvätený svätému Mikulášovi Sofijskému v blízkosti jeho obľúbeného miesta prijalo sofijské mestské zastupiteľstvo v priebehu roku 1895. Výstavba chrámu sa začala v roku 1896 a bola ukončená v roku 1900. Chrám bol vysvätený 3. decembra 1900.
V roku 1911 bol okolo chrámu založený park. V roku 1955 bol chrámu pridelený štatút kultúrnej pamiatky národného významu. V rokoch 19661969 bol chrám vyzdobený freskami.
Charakteristika
Chrám bol postavený v štýle bulharského národného romantizmu s prvkami secesie. Autorom projektu pre výstavbu bol architekt Anton Torňov.
Výzdoba fasády pozostáva zo striedajúcich sa radov kameňov a tehál s vlysmi zdobenými farebnou mozaikou, pričom tento typ výzdoby je odkazom na stredovekú bulharskú architektúru.
Interiér
V oltárnej časti chrámu sa nachádzajú tri prestoly. Centrálny je zasvätený svätému Mikulášovi Sofijskému, južný svätej Kataríne a severný svätej Maríne. Štvrtý prestol sa nachádza pri severnom vchode do chrámu a je zasvätený Ctihodnej Petke Tărnovskej.
Ikonostas a chrámový mobiliár zhotovili rezbári Nestor Aleksiev a Lazar Aleksiev podľa návrhu architekta Antona Torňova a umelca Stefana Badžova. Výroba prebiehala v rokoch 19001912. Ikony pochádzajú zo začiatku 20. storočia a sú dielom akademických umelcov Stefana Ivanova, Ivana Mrkvičku, Stefana Badžova a Charalampiho Tačeva.
Chrám je vyzdobený freskami. Časť fresiek je z roku 1900, niektoré z roku 1912 a najväčšia časť pochádza z rokov 19661969. Autormi fresiek zo 60. rokov. 20. storočia sú umelci N. Rostovcev, K. Jordanov, G. Georgiev, G. Belstojnov a P. R. Pindev.
Patrocínium
Chrám je zasvätený Mikulášovi Sofijskému, mučeníkovi Bulharskej pravoslávnej cirkvi, ktorý bol v roku 1555 z dôvodov viery (odmietnutie konverzie na islam) zavraždený skupinou Turkov v bývalej sofijskej štvrti Jučbunar  (v lokalite Tri kladenci),  v ktorej sa nachádza aj samotný chrám.
Chrámový sviatok sa slávi 17. mája.
Malé chrámové sviatky:
Štatút a dôvod pamiatkovej ochrany
Kategória: kultúrna pamiatka národného významu
Dátum zapísania do zoznamu kultúrnych pamiatok: 1955, štatút bol obnovený aj v roku 1988
Dôvod ochrany: architektonicko-staviteľská a umelecká hodnota budovy
Madame de Sévigné
Väčšina listov bola adresovaná dcére autorky, Françoise-Marguerite de Sévigné, komtese de Grignan. Písala ich 25 rokov v rytme dva až tri listy týždenne. Zo začiatku, pred vydajom svojej dcéry, si však písala so svojím bratancom de Sévigné. Tieto listy patria k najzábavnejším. Listy sú tvorené v kultivovanej dobovej francúzštine, reflektujú rôzne udalosti v parížskych salónoch a dotýkajú sa aj historických udalostí (napr. súd a uväznenie ministra Fouqueta, ktorý bol jej priateľ). Z ich znenia vyplýva vzťah autorky voči kresťanskej viere, prejavujú sa u nej idey jansenizmu. Písala aj o drobných reáliách vtedajšieho života, čím podala dosť ucelený obraz doby panovania Ľudovíta XIV.
Listy madame de Sévigné boli vo svojej dobe vysoko hodnotené pre ich humor a sviežosť.
Ulica Padlých hrdinov (Bratislava)
Dopravné spojenie
Na ulici sa nachádzajú zastávky MHD:
Ans
Obyvateľstvo
Obec má približne 27 638 obyvateľov (2010).
Časti obce
Od 1. januára 1977 obec Ans pozostáva z týchto častí (bývalých obcí):
Coirac
Coirac je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Gironde, v regióne Akvitánsko.
Prievlaka
Prievlaka je kanál v regióne Dolný Zemplín, na území mesta Michalovce a obcí Lastomír, Zemplínska Široká a Palín v okrese Michalovce v Košickom kraji. Nachádza sa v geomorfologickej oblasti Východoslovenská nížina v geomorfologickom celku Východoslovenská rovina. Ústi do Čečehovského kanála. Má dĺžku. Rád toku IX.
Opis toku
Prievlaka tečie od začiatku v priamke severovýchodným smerom, v sa stáča v pravom uhle na juhovýchod, pokračuje v priamke, v  podteká cestu z mestskej časti Vrbovec do Lastomíra, mení smer na juh, v  opúšťa územie mesta Michalovce a vteká na územie obce Lastomír, podteká cestu z Lastomíra do samoty Troganov v obci Zemplínska Široká a zároveň preteká po hranici medzi Lastomírom a Zemplínskou Širokou, vteká na územia obce Zemplínska Široká, preteká poľnohospodárskym extravilánom, mení smer od východu po juh, preteká západným okrajom intravilánu Zemplínskej Širokej, tečie cez poľnohospodársky extravilán, vteká na severovýchodnú časť územia obce Palín, v  podteká cestu zo Zemplínskej Širokej do obce Palín, v poľnohospodárskom extraviláne v  ústi do vodného toku Čečehovský kanál ako jeho pravostranný prítok.
Prievlaka patrí do okresu Michalovce v Košickom kraji. Nachádza sa v geomorfologickom celku Východoslovenská rovina v geomorfologickom podcelku Laborecká rovina. Nemá dôležitejší prítok.
Pôvod názvu
Názov vodného toku Prievlaka má pôvod v rovnakom názve poľa aj pasienka Prievlaka v obci Palín, cez ktoré vodný tok v svojom dolnom toku preteká. Toponymum Prievlaka bolo bez zmeny prenesené na kanál s významom umelý vodný tok, spravidla so spevnenými bokmi v podobe Prievlaka ako súčasť skupiny jednoslovných názvov v slovenskej hydronymii. Názov poľa aj pasienka Prievlaka v obci Palín má pôvod v charakteristickom výskyte stredovekého topografického objektu prievlaka vo význame miesto, kde sa pomalou chôdzou, vlečením, ťahaním, primitívnymi sánkami prepravoval náklad v priestore pomenúvaného objektu. Motivácia pomenovania sa zo súčasnej slovenčiny postupne vytráca, lebo apelatívum prievlaka ako topografický termín ustúpilo na okraj slovenskej slovnej zásoby, podobne ako zanikol aj predmetný stredoveký spôsob transportu nákladu.
Názov vodného toku bol štandardizovaný v roku 1975. V priestore slovenskej hydronymie vodných tokov hydronymum Prievlaka je jedinečným hydronymom (október 2022).
Loki
náhľad|Loki zobrazený na islandskom rukopise z 18. storočia. Loki je v severskej mytológii boh ohňa, chaosu, (v niektorých starších prameňoch aj otcovstva) a jötunn (obor). Je synom Fárbautiho a Laufeye, alebo Nál; a brat Helbindiho a Býleistra o ktorých sú známe len ich mená) a pokrvný brat Odina. So žrebcom Svadilfarim sa stal matkou – vo forme kobyly – osemnohého koňa Sleipnira. S obryňou Angrbodou má Loki deti: vlka Fenrira, morského hada Jörmungandra a vládkyňu podsvetia Hel. S bohyňou Sigyn je otcom Nariho a/alebo Narfiho. Navyše je spomínaný ako otec Váliho v Prozaickej Edde.
Lokiho vzťahy s bohmi sa líšia podľa zdrojov. Občas im pomáha a občas im robí problémy. Loki dokáže meniť podoby a v rôznych prípadoch sa objavuje vo formách ako losos, kobyla, tuleň a mucha a možné je, že aj ako staršia žena. Lokiho pozitívny vzťah s bohmi sa končí jeho úlohou v zosnovaní Baldrovej smrti. Nakoniec je zviazaný bohmi s vnútornosťami jedného z jeho synov. Na zviazaného Lokiho zhora kvapká hadí jed a jeho žena Sigyn ho zbiera do misky (aby nekvapkal na jej muža). Ale, keď je miska plná tak ju musí Sigyn vyliať a počas tejto chvíľky (keď Sigyn vylieva jed z misky) na neho jed kvapká, čo zapríčiňuje, že sa Loki zvíja v strašlivej bolesti – a tým spôsobuje zemetrasenia. S nástupom Ragnaröku Loki prekĺzne z povrazov a bojuje proti bohom so silami jötnarov. V tomto čase sa stretáva s bohom Heimdallom, s ktorým bojuje. Nakoniec sa zabijú navzájom.
Loki je spomenutý v Poetickej Edde, Prozaickej Edde a Heimskringle, Nórskej Runovej Básni, v básňach skaldov a v škandinávskom folklóre. Loki môže byť zobrazený na Snaptunskom kameni, Kirkbskom Štefanovom kameni a Gosforthskom kríži. Lokiho pôvod a rola v severskej mytológii boli veľakrát témou diskusií učencov.
Etymológia
Meno Loki je pravdepodobne príbuzné staroseverskému slovu lúka, znamenajúcemu „uzavrieť“ (zrejme sa vzťahuje na Lokiho úlohu v Ragnaröku)
V rôznych básňach z Poetickej Eddy (2. strofa Lokasenny, 41. strofa Hyndluljódu a 26. strofa Fjölsvinnsmálu) a sekciách Prozaickej Eddy (kapitola 32. Gylfaginningu, strofa 8. Haustlöngu a strofa 1. Þórsdrápy) sa Loki alternatívne spomína ako Loptr, čo je odvodenina zo staroseverského slova lopt znamenajúceho „vzduch“ – čo zjavne poukazuje na jeho spojitosť so vzduchom.
Svedectvá
náhľad|„Loki a Sigyn“ (1863) Mårten Eskil Winge.
Völuspá
V 35. strofe Poetickej Eddy báseň Völuspá: völva hovorí Odinovi, okrem iného, že vidí Sigyn ako veľmi smutne sedí s jej zviazaným manželom Lokim pod „hájom horúcich prameňov“. V 51. strofe sa počas Ragnaröku Loki oslobodí z povrazov a je označený ako „brat Býleistra“.
V 54. strofe, po tom ako Fenrir zožerie Odina a je zabitý jeho synom Vídarom je (Fenrir) opisovaný ako „Lokiho príbuzný“.
Gylfaginning
Prozaická Edda kniha Gylfaginning rozpráva rôzne mýty spojené s Lokim – vrátane Lokiho roly v narodení koňa Sleipnira a jeho súboji s Logim, stelesnením ohňa.
Vysokého uvedenie
náhľad|„Lokiho deti“ (1906) Lorenz Frølich. Loki sa prvýkrát objavuje v Prozaickej Edde v kapitole 20 knihy Gylfaginning, kde je spominaný ako „ás zvaný Loki “, keď Tretí osvetľuje „Ganglerimu“ (kráľ Gylfi v prestrojení) Friggine prorocké schopnosti citujúc Lokasennu.
Loki je formálnejšie predstavený Vysokým v kapitole 34, kde je „počítaný ako ás“ a Vysoký hovorí, že niektorí Lokiho volajú „asský nactiutŕhač“, „pôvodca lží“ a „hanbou všetkých bohov a ľudí“. Vysoký spomína, že Lokiho „alternatívne“ meno je Lopt, že je synom jötunna Farbautiho, jeho matka je „Laufey, alebo Nál“ a jeho bratia sú Helblindi a Býleistr. Vysoký opisuje Lokiho ako „krásneho a príjemného“ zjavom, poblázneného charakterom „veľmi náladový v správaní“ a ako majetníckeho „na vyššom stupni ako ostatní“, prefíkaného „lesť za každú cenu“. Často dostáva ásov do problémov a potom ich z nich dostáva svojou prefíkanosťou. Lokiho žena sa volá Sigyn a ich syn „Nari, alebo Narfi“. Každopádne Loki má tri deti s obryňou Angrbodou z Jötunheimru; vlk Fenrir, had Jörmungandr a bohyňa podsvetia Hel, od ktorých očakáva problémy – čiastočne kvôli Angrbodinej povahe, ale viac kvôli Lokimu. V 35. kapitole hovorí Gangleri, že Loki splodil „veľké problémy – rodinu.
náhľad|„Loki a Svadilfari“ Dorothy Hardy (1909)
Loki, Svadilfari, a Sleipnir
Krátko po stvorení Midgardu a Valhally prišiel k asom obor z rodu hrimthursov, prezlečený za obyčajného staviteľa a ponúkol im, že znova postaví hradby okolo Asgardu, zborené pri vojne medzi asmi a vanmi. Za to, že im postaví val chcel mesiac, slnko a bohyňu Freyu. Bohovia nakoniec po Lokiho rade súhlasili, pokiaľ sa staviteľovi podarí múr postaviť za jednu zimu než začne leto (6 mesiacov) a bez pomoci žiadneho muža. Staviteľ zvolil múdre riešenie na pomoc si zavolal svojho kúzelného koňa Svadlifariho. Žrebec Svadlifari vynikal dvakrát väčšou silou ako staviteľ a kládol obrovské skaly na seba, čo udivovalo bohov. Staviteľ so Svadlifarim pokračovali rýchlym tempom na opevnení a tri dni pred začiatkom leta bol staviteľ skoro pri konci. Bohovia zvolali toho, kto bol podľa nich za to zodpovedný – Lokiho. Bohovia povedali Lokimu, že ak nenájde riešenie ako zabrániť tomu, aby staviteľ dostaval múr bude Loki trpieť strašnou smrťou. Loki zo strachu o svoj život prisahal, že nájde spôsob ako staviteľ nestihne val dokončiť. Noc pred koncom zimy sa Loki premenil na prekrásnu kobylu a prebehol okolo Svadilfariho. Svadilfari zošalel, keď zbadal kobylu a začal ju naháňať. Kobylu naháňal celú noc a obor nestihol hradby dokončiť. Neskôr sa Lokimu narodilo osemnohé žriebä, ktoré daroval Odinovi.
náhľad|Brokkr a Sindri, na obrázku sú vidieť aj ich tri dary, dary Synov Ivaldiho a Loki v pozadí (Elmer Boyd Smith)
Skáldskaparmál
Keď sa Loki chvastal, že žiadny trpaslík by nedokázal vytvoriť niečo tak krásneho, alebo užitočného ako Synovia Ivaldiho (ktorí vytvorili Feryrovu loď Skídbladnir, vlasy pre Thorovu ženu Sif a Odinov oštep Gugnir). Brokkr sa s ním vsadil o hlavu, že jeho brat Sindri (Eitri) to dokáže.
Sindri bol šikovný kováč používajúci mágiu, ale ani tak sa pri svojej práci neobišiel bez svojho brata, ktorý mechom udržoval pec a zaisťoval, aby oheň nezoslabol, alebo aby sa príliš nezväčšil.
Trifórium
Trifórium môže byť:
Loki
Skáldskaparmál
Ako prvý vložil Sindri do pece adobe a požiadal Brokkra, aby dúchal bez prestania, tak dlho, pokiaľ nevyberie z pece to, čo do nej vložil. Potom Sindri odišiel z dielne a nechal Brokkra dúchať. Hneď mu na ruku sadla mucha (premenený Loki) a silne ho štipla. On však dúchal a dúchal, pokiaľ Sindri neprišiel a nevybral z pece diviaka, so zlatými štetinami – Gullinbursti.
Potom vložil do pece zlato a požiadal brata, aby znovu dúchal ako predtým a zase odišiel. Mucha priletela zas, teraz však pristála Brokkrovi na krk a štípala ho dvojnásobne ako predtým. Brokkr opäť bez prestania dúchal, pokiaľ kováč nevybral z peci zlatý prsteň Draupnir.
Naposledy do pece vložil kus ocele a do tretice dal bratovi rovnakú úlohu, aby dúchal bez prestania. Teraz mu mucha sadla medzi oči a štípala ho do viečok tak, že mu krv tiekla do očí, až nevidel. Ohnal sa čo najrýchlejšie rukou a muchu odohnal, ale mech stihol spľasnúť. V tom prišiel Sindri a prehlásil, že takmer všetko prišlo nazmar a vybral z pece veľké kladivo Mjöllnir, ktoré však malo o niečo kratšie porisko. Všetky predmety dal svojmu bratovi Brokkrovi a povedal mu, aby ich odniesol do Asgardu a vyzdvihol výhru.
Keď Loki a Brokkr predložili svoje dary, zasadli Ásovia na súdne stolice. O verdikte rozhodne Odin, Thor a Freyr. Loki dal Odinovi oštep Gungnir, Thorovi vlasy pre Sif, Freyrovi loď Skídbladnir a vysvetlil vlastnosti všetkých predmetov. Nato predložil svoje dary Brokkr. Odinovi dal prsteň Draupnir. Freyrovi diviaka zvaného Gullinbursti a nakoniec Thorovi kladivo Mjöllnir, ktoré malo len jednu chybu a to tú, že porisko bolo trochu krátke. Bohovia prehlásili, že kladivo je zo všetkých darov najvzácnejšie, pretože bude najlepšou ochranou pred obrami. Rozhodli sa, že trpaslík stávku vyhral. Loki trpaslíkovi ponúkol za svoju hlavu výkupné, ale o tom nechcel ani počuť. Loki prehlásil, nech si ho teda chytí. Keď ho však chcel chytiť, už bol Loki preč, lebo mal topánky, s ktorými mohol bežať vzduchom a po vode. Tak požiadal Brokkr Thora, aby ho chytil a to tiež Thor spravil. Trpaslík už chcel Lokimu sťať hlavu, ale ten sa vyhováral na to, že jeho krk nebol predmetom stávky. Tak Brokkr vzal remienok a nôž a chcel Lokimu prepichnúť  diery do pier a zošiť mu ich, nôž ale nerezal. Tak vzal bratove šidlo a ním mu pery prepichal a následne zošil remienkom Vartari, aby sa už viac nemohol chvastať.
Nórská Runová Báseň
náhľad|65px|runa Bjarkan Loki je spomenutý v 13. strofe Nórskej runovej básne v spojitosti s vikingským futharkom – runou Bjarkan: Podľa Bruca Dickinsa, pojem „Lokiho lesť“ odkazuje v básni na „Lokiho zodpovednosť z Baldrovej smrti. “
Sfilmovanie
Loki sa tiež objavuje vo filmoch Thor a Avengers, kde ho stvárnuje Tom Hiddleston.
Coimères
Coimères je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Gironde, v regióne Akvitánsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Sophia Antipolis
náhľad|Sophia Antipolis Sophia Antipolis je technologický park, ktorý sa nachádza severozápadne od Antibes a juhozápadne od Nice, na juhu Francúzska, na Francúzskej riviére.
Antipolis je staroveké grécke meno pre mesto Antibes a meno Sophia odkazuje na bohyňu múdrosti. Technologický park založený v roku 1970 je domovom približne 1 300 spoločností, najmä v sektore IT, elektroniky, farmácie a biotechnológie, a úzko spolupracuje s Université Côte-d'Azur. Oblasť má viac ako 9 000 obyvateľov a rozkladá sa na ploche 2 400 hektárov v obciach Antibes, Biot, Vallauris, Valbonne a Mougins.
European Telecommunications Standards Institute sídli v Sophia Antipolis.
Caroline Rheaová
Caroline Rheaová (* 13. apríl 1964, Westmount, Quebec, Kanada) je kanadská herečka a stand-up komička. V rokoch 1996 až 2003 stvárnila postavu Hildy Spellman v televíznom seriály Sabrina – mladá čarodejnica.
Detstvo a mladosť
Rheaová sa narodila a vyrastala v Montreala, v miestnej časti Westmount v provincii Quebec. Má dve sestry Cynthiu a Celiu.
Kariéra
Rheaová sa presťahovala do New Yorku v roku 1986, aby sa venovala kariére komičky a herečky. Začala vystupovať na miestach ako Catch a Rising Star a The Comic Strip, kde vystupovala spolu s komikmi ako Chris Rock, Louis C.K., Dave Attell, Marc Maron a Jim Gaffigan. Svoje prvé sfilmované stand-up vystúpenia absolvovala v seriáloch MTV Half-Hour Comedy Hour, Comic Strip Live a Caroline's Comedy Hour.
Rheaová dostala hodinový špeciál pre HBO s názvom One Night Stand. Neskôr Rhea's Anatomy, jej hodinový špeciál pre Bravo a Give Me My Remote pre Showtime.
Po úspechu v New Yorku ako komička sa presťahovala do Los Angeles, aby sa venovala hereckej kariére v Hollywoode. Debutovala v televíznom seriáli Pride & Joy. V roku 1996 bola obsadená do televízneho seriálu Sabrina – mladá čarodejnica, kde si zahrala po boku Melissy Joan Hartovej a Beth Broderickovej. Rheaová si zahrala v šiestich sériách a televízny seriál bol ukončený v roku 2003. V rokoch 2002 až 2003 moderovala vlastnú talk-show s názvom The Caroline Rhea Show.
Rheaová sa aktívne venuje aj dabingu. V kreslenom televíznom seriály Phineas a Ferb dabovala postavu Lindu Flynn-Fletcher.
V roku 2005 si zahrala vo filme Pán Božský, kde hrala po boku Heather Locklear a Hilary Duff. V roku 2019 sa pripojila k hereckému obsadeniu televízneho seriálu Sydney na Max, kde stvárnila babičku menom Judy.
Spoločne s hereckými kolegyňami Melissou Joan Hartovou a Beth Broderickovou, si zahrali menšie role v televíznom seriály Sabrinine mrazivé dobrodružstvá. Seriál bol inšpirovaný televíznom seriálom Sabrina – mladá čarodejnica ako aj jeho komiksovým spracovaním.
Majstrovstvá Ázie vo futbale 2007
Majstrovstvá Ázie vo futbale 2007 boli 14. ročníkom Majstrovstiev Ázie vo futbale, medzinárodného futbalového turnaja pre národné tímy pod hlavičkou Ázijskej futbalovej konfederácie (AFC). Turnaj sa hral v dňoch od 7. do 29. júla. Turnaj hostili štyri krajiny z Juhovýchodnej Ázie a to Malajzia, Indonézia, Thajsko a Vietnam. Boli to prvé Majstrovstvá Ázie vo futbale ktoré hostila viac než jedna krajina. Obhajcom titulu bolo Japonsko.
Víťazom turnaja sa prvýkrát v histórii stal Irak ktorý vo finále zdolal Saudskú Arábiu 1:0.
Irak sa ako šampión kvalifikoval na Pohár konfederácií FIFA 2009.
Kvalifikované tímy
Na turnaj sa kvalifikovalo 16 tímov z toho štyri krajiny sa kvalifikovali ako hostitelia. Austrália zažila debut na turnaji. 1 ako Južný Vietnam
Štadióny
Turnaj sa hral na ôsmich štadiónoch v siedmich mestách. Každá hostiteľská krajina mala dva štadióny.
Finále
Víťazom turnaja sa stal Irak.
EEU
EEU môže byť:
Zadné hory (vrch v Spišsko-gemerskom krase)
Zadné hory alebo aj Veľká Stožka   je názov vrchu v Spišsko-gemerskom krase, krajinnom celku Slovenského rudohoria. Leží približne severne od Tisovca.
Poloha
Nachádza sa v juhozápadnej časti Spišsko-gemerského krasu, v geomorfologickom podcelku Muránska planina. Leží v Banskobystrickom kraji, v okrese Revúca a na katastrálnom území obce Muráň. Najbližšími sídlami sú juhovýchodne situovaný Muráň a Muránska Lehota, južne leží Tisovec, západne Pohronská Polhora a severne Závadka nad Hronom, Heľpa a Pohorelá. Vrch leží v Národnom parku Muránska planina a bralnaté úbočia masívu sú súčasťou národnej prírodnej rezervácie Veľká Stožka.
Opis
Zadné hory ležia na západe strednej časti Muránskej planiny a vrch je súčasťou mohutného masívu Kľaku. Západne sa nachádza údolím Dudlavka oddelená Malá Stožka, no tiež Kučalach , Fabova hoľa , Javorinka , Veľká Smrekovica a Malá Smrekovica , severne Slatvinské , Čierny vrch  a Černákov vrch , východne Rácovo , Kľak , Veľký Cigán  a Pavelková  a južne Vrbiarka , Ostrica , Hajnáš  a Vysoký vrch. Oblasť patrí do povodia rieky Hron, kde vodu odvádza potok Dudlavka, smerujúca do riečky Hronec. Na vrchol nevedie značená turistická trasa.
Výhľady
Vrchol pokrýva súvislý lesný porast, ktorý neumožňuje rozhľad. Z lokalít s redšou vegetáciou je možné pozorovať okolité vrchy Spišsko-gemerského krasu a Veporských vrchov, no tiež Nízke Tatry a Stolické vrchy.
Prístup
Na vrchol nevedie značený turistický chodník, no západným úpätím vedie modro značený turistický chodník zo Závadky nad Hronom na rázc. Stožky, kde sa pripája aj žlto značený chodník z Muráňa.
Predná hora
Predná hora môže byť:
Comps (Gironde)
Comps je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Gironde, v regióne Akvitánsko.
Aeropé (dcéra Katrea)
Otec Aeropy Katreus mal okrem nej ešte dve dcéry Klyménu, Apémosynu a syna Althaimena. Keď sa Katreus dozvesel od veštca, že zomrie rukou svojho dieťaťa, jeho syn Althaimenes so sestrou, Apemosynou opustili Krétu a odplávali na ostrov Rodos, a tam založil mesto Kréténia. Aeropu a Klyménu Katreus predal kráľovi z Eubóje, slávnemu námorníkovi Naupliovi a požiadal ho, aby ostali v zahraničí. Klymené sa potom za kráľa Nauplia vydala a mali spolu troch synov Palameda, Nausimedona a Oiaxa. Aeropé zavial osud do Mykén, kde sa neskôr vydala za kráľa Atrea s ktorým mala tri deti, Pleisthena, Agamemnóna a Menelaa.
Comps (Gironde)
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Aeropé (dcéra Katrea)
Keď zomrel v Mykénach kráľ Eurystheus nezanechal dediča, o kráľovské žezlo v Mykénach sa mohol uchádzať manžel Aeropy. Bol totiž majiteľom zlatého rúna z barana, o ktorom hovorila veštba, že jej majiteľ bude kráľom v Mykénach. Atreus ale mal brata Thyesta, ktorý mu to závidel. Aby sa kráľovského trónu zmocnil, začal Aerope dvoriť a keď sa stala jeho milenkou, presvedčil ju aby manželovi zlaté rúno ukradla. To sa im podarilo a Thyestes sa hneď vyhlásil za kráľa. Toto bezprávie sa však mykénskemu ľudu nepáčilo a vládu Thyesta neuznalo. Do následných udalostí nakoniec zasiahol najvyšší boh Zeus, Atreovi naklonený a poslal k nemu posla boha Herma ktorý mu povedal: " Spýtaj sa Thyesta, či sa vzdá svojho nároku na trón, keď slnko pôjde po oblohe pospiatky ? ". Thyestes samozrejme súhlasil. Nato Zeus a bohyňa sváru Eris zariadili, že boh slnka Helios obrátil svoje slnečné vozidlo späť, obrátili sa aj hviezdy a v ten večer zapadalo slnko na východe. To Mykénčanov presvedčilo a Thyestes musel odísť do vyhnanstva.
Po výsluchoch slúžka Aeropy prezradila, že jej pani ukradla zlaté rúno a dala ho Thyestovi, ktorý ako povedala už bol dlhodobo jej milencom. Nevernú manželku zato Atreus dal hodiť do mora a on sa potom oženil s bratovou dcérou Pelopeiou.
Comps (Gironde)
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Bučina (vrch v Bachurni)
Bučina je vrch v pohorí Bachureň. Leží nad Vyšným Slavkovom, približne juhozápadne od Lipian.
Poloha
Nachádza sa v juhozápadnej časti pohoria Bachureň. Leží v Prešovskom kraji, na hranici okresov Levoča a Sabinov a zasahuje na katastrálne územie obcí Vyšný a Nižný Slavkov. Najbližšími sídlami sú západným smerom situované obce Vyšný a Nižný Slavkov a juhovýchodne ležiaca obec Lačnov.
Opis
Bučina leží v rázsoche, ktorá vybieha južným smerom z vrchu Bachureň a v masíve Magury  sa stáča na západ. Západným smerom sa nachádza Strieborná hora, Skalka , Ostrý vrch a Hoľa , južným Petrova hora , Smrekovica , Veľká skala  a Červená skala , východným Bučie , Magury  a Bachureň  a severným Dlhé diely , Žliabky  a Adamova hora. Oblasť patrí do povodia Torysy, kde vodu zo západných svahov odvádza Podhorský potok, z východných a severných potok Čierny močiar. Na vrchol nevedie značený turistický chodník.
Výhľady
Vrchol i hrebeň pokrýva súvislý lesný porast, ktorý neumožňuje rozhľad. Z lokalít s redšou vegetáciou je možné pozorovať okolité vrcholy Bachurne, susedné Branisko, Volovské vrchy, východnú časť Nízkych Tatier, Belianske Tatry, Levočské vrchy a Ľubovniansku vrchovinu.
Prístup
Na vrchol Bučiny nevedie značená turistická trasa, no údoliami na úpätí vedie:
Karol Holuby
Karol Ján Holuby (* 14. február 1826, Háj – † 26. október 1848, Šulekovo) bol účastník slovenského povstania 1848. Jeho mladší brat bol slovenský botanik, etnograf a kultúrny pracovník Jozef Ľudovít Holuby.
Životopis
Od roku 1840 študoval na evanjelickom gymnáziu v Modre, kde sa zoznámil s Vilkom Šulekom. K slovenským dobrovoľníkom sa pridal, keď prišli na Myjavu. Slovenská národná rada ho ustanovila ako komisára a 25. septembra 1848 ho ako splnomocnenca vyslala do obcí Kostolné, Vaďovce, Hrušové, Horné a Dolné Bzince a Lubina. Jeho úlohou bolo získať ozbrojenú podporu na boj, sprostredkovať rozkazy Slovenskej národnej rady a zásobovať povstalcov na Brezovej. 27. septembra 1848 odišli hurbanisti z Brezovej pod Bradlom smerom na Starú Turú, kde boli najviac ohrozovaní maďarským gardistami. Maďari Starú Turú zapálili, keď zbadali blížiace sa vojsko. V Lubine viedol Holuby proti maďarským vojakom ozbrojený odpor obyvateľov. Garda, prichádzajúca zo Starej Turej, narazila v Lubinej na väčší odpor. Preto začali strielať do obyvateľov, niektorých chytili a podpálili pár budov. Obec poslala vyslancov vedených Karolom Holubym a notárom Erdelským. Tí išli naproti maďarskému vojsku až k Horným Bzinciam. Tam ich Maďari zajali a odviedli. Garda vyhnala obyvateľov Lubiny násilím preč a podpálila dedinu. Holubyho väznili spolu so 40 osobami v Hlohovci. Štatariálny súd odsúdil Karola Jána Holubyho ako veliteľa slovenského povstania a buriča na trest smrti obesením. On nič nezaprel a zobral vinu za viacerých ľudí na seba. Bol popravený 26. októbra 1848 na rovnakom mieste ako 6 dní predtým Vilko Šulek. Deň pred obesením napísal báseň o divadle celej popravy. Po tom ako sa dozvedel o hrdinskej smrti Vilka Šuleka povedal: „Čo plačete ľudia, toto je moja svatba. Ja s radosťou kráčam do náručia svojej nevesty.“ Pochovali ho 3 dni po poprave spolu so Šulekom.
Pohreb
náhľad|Pamätník Holubyho a Šuleka 4. februára 1849 ich exhumvaných pochovali slovenskí dobrovoľníci so zaslúženými poctami. Na ich pohrebe rečnil Ján Francisci-Rimavský a Janko Kráľ predniesol, im venovanú, svoju báseň Dumu dvoch bratov. Dnes stojí na mieste Holubyho popravenia pamätník od architekta Dušana Jurkoviča z roku 1928.
Dopad Holubyho a Šuleka
Obeť dvoch mladíkov za slobodu slovenského národa inšpirovala slovenských tvorcov hneď po ich smrti. Označili ich za martýrov a ich obete za ideálne príklady hodné nasledovania. V roku 1849 im Janko Kráľ venoval báseň s názvom Duma dvoch bratov, o roku neskôr vyšla smutnohra Jozefa Podhradského Holuby a Šulek. Voľnejšie sa objavujú aj v Hurbanovej novele Slovenskí žiaci z roku 1853. Odlišný, polemický pohľad priniesla Záborského hra Holub, ktorá vyšla až v roku 1962.
Coubeyrac
Coubeyrac je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Gironde, v regióne Akvitánsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Couquèques
Couquèques je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Gironde, v regióne Akvitánsko.
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Múzeum Poľskej pošty v Gdansku
Múzeum Poľskej pošty v Gdansku vzniklo v roku 1979 ako súčasť Múzea pošty a telekomunikácii vo Vroclave. Od roku 2003 je súčasťou Múzea Gdanska (do 2018 pod názvom Historické múzeum mesta Gdansk) Poľská pošta bola významným poľským elementom v Slobodnom meste Gdansk. V jeho expozícii sa nachádzajú tlačené dokumenty, rukopisy, ikonografické dokumenty a materiály súvisiace s udalosťami z 1. septembra 1939, ktoré dostali historické pomenovanie obrana Poľskej pošty v Gdansku.
Cieľom múzea je zber a archivácia historických materiálov spojených so spoločensko-vlasteneckými aktivitami Poliakov v Gdansku a ich odporu voči teroru Nacistického Nemecka.
Northrop Grumman MQ-4C Triton
thumb|Dva drony MQ-4C na základni Palmdale thumb|Slávnostný ceremoniál v Palmdale
MQ-4C Triton je vojenské bezpilotné lietadlo s veľkou letovou vytrvalosťou, ktoré zároveň dokáže operovať vo veľkých výškach. Spoločnosť Northrop Grumman ho vyvinula na základe zväčšenej verzie bezpilotného lietadla Global Hawk. Vďaka unikátnemu senzorovému vybaveniu má pokrytie oblasti v rozsahu 360 stupňov. Dokáže tak nepretržite detegovať hladinové plavidlá na obrovských oceánskych plochách.
Lietadlá MQ-4C Triton budú v USA a Austrálii súčasťou väčšieho monitorovacieho systému, do ktorého budú zaradené aj protiponorkové lietadlá P-8A Poseidon. Spoločne tak nahradia zastarané námorné hliadkovacie lietadlá nahradia P-3 Orion. Predpokladá sa, že Triton dokáže nahradiť aj lietadlá elektronického prieskumu P-3E ARIES.
Vznik a vývoj
V roku 2004 začala spoločnosť Boeing vyvíjať nové námorné hliadkovacie a protiponorkové lietadlo P-8A Poseidon, ktoré malo nahradiť zastarané stroje P-3 Orion. Od začiatku vývoja bolo plánované, že P-8 Poseidon bude mať k dispozícii bezpilotného "pomocníka". Preto bol spustený program systému námorného dozoru širokoplošného dosahu – BAMS (Broad Area Maritime Surveillance system). Cieľom programu BAMS bolo, aby bezpilotné lietadlo prevzalo úlohy nepretržitého námorného dozoru, ako aj pátracie a záchranné misie, pričom posádka lietadla P-8 Poseidon by sa mohla viac sústrediť na protiponorkový boj.
V roku 2008 bola vybratá spoločnosť Northrop Grumman so svojou námornou verziou Global Hawku. Firma získala kontrakt v hodnote 1,16 miliardy dolárov na vývoj dvoch prototypov bezposádkových lietadiel. Americké námorníctvo avizovalo, že v budúcnosti by malo záujem až o 68 kusov tejto techniky. V septembri 2010 dostalo vyvíjané lietadlo programu BAMS označenie MQ-4C. Prvá letová skúška Tritonu sa konala dňa 22. mája 2013. Prototyp nového dronu vzlietol zo základne Palmdale a úspešne absolvoval let dlhý 1,5 hodiny.
Na základe pôvodných plánov mal byť Triton zavedený do služby u amerického námorníctva v roku 2015. Ale už v apríli 2013 námorníctvo oznámilo, že spusenie sériovej výroby sa posúva z roku 2014 na rok 2015. Dôvodom boli dodatočné požiadavky na otestovanie lietadla, ako aj technické problémy súvisiace s chvostovými riadiacimi plochami a integráciou softvéru námorných senzorov. V septembri 2016 podpísalo námorníctvo so spoločnosťou Northrop Grumman zmluvu vo výške 255 miliónov dolárov, ktorej predmetom bola predsériová výroba prvých troch lietadiel Triton (Lot 1).
Konštrukcia
Triton patrí do kategórie bezposádkových lietadiel HALE (High Altitude Long Endurance), t. j. dokáže operovať vo vysokých nadmorských výškach a má veľkú letovú vytrvalosť. Jeho výškový dostup je viac ako a vo vzduchu vydrží až 24 hodín.
Pohon Tritonu zabezpečuje jeden prúdový motor Rolls-Royce AE 3007, ktorý je derivátom motorov, použitých aj v dopravných lietadlách Citation X alebo Embraer ERJ 145. Maximálny ťah motora je 39 kN. Triton vydrží vo vzduchu viac ako 24 hodín a pri rýchlosti /h môže preskúmať takmer 7 miliónov km² morskej plochy alebo pobrežia. Schopnosť preskúmať tak obrovské plochy zemského povrchu je daná aj výškovým dostupom a mimoriadne výkonným radarom.
Hoci bol Triton vyvinutý z lietadla RQ-4B Global Hawk, v porovnaní so svojím predchodcom má zosilnený drak a krídla kvôli zvýšeniu vnútorného užitočného zaťaženia, ale aj kvôli lepšej odolnosti voči krupobitiu a zrážkam s vtákmi. Takto prepracovaný trup umožňuje lietadlu pôsobiť aj v drsných námorných poveternostných podmienkach. S rozpätím krídel Triton prevyšuje o  aj Boeing 757.
Na svojej palube unesie rádiolokátor s elektronickým skenovaním AN/ZPY-3 MFAS, ktorý pracuje v pásme X a má 360-stupňové pokrytie. Radar môže nielen prehľadávať rozľahlé oblasti, ale dokáže tiež vyslať veľmi silný a sústredený lúč na malý cieľ, ktorý sa nachádza stovky kilometrov ďaleko, vďaka čomu ho vie spoľahlivo identifikovať. Triton má schopnosť autonómne spracovať a odfiltrovať veľké množstvo údajov, pričom operátorom poskytne len tie najdôležitejšie informácie.
V prípade, že radarové zábery pre zlé poveternostné podmienky neposkytujú dostatok požadovaných informácií, môže dron klesnúť do nižšej letovej hladiny a použiť elektro-optický/infračervený senzor MTS-B. Tento multispektrálny snímač dokáže vyhotoviť snímky vo vysokom rozlíšení alebo videozáznam.
Triton je vybavený aj systémom ESM, ktorý sa nachádza na špionážnych lietadlách EP-3 Aries. Pomocou ESM dokáže zachytávať, identifikovať a lokalizovať elektronické signály emitované námornými plavidlami. Tieto údaje môžu byť použité pri strategickom plánovaní, keď sa vytvára profil nepriateľa. Väčšina lodí totiž používa len jeden typ radaru pre svoju navigáciu, zatiaľ čo väčšie vojenské lode majú zvyčajne veľa typov silných radarových systémov, ktoré sa dajú ľahko odhaliť aj na veľké vzdialenostiach. V tomto zmysle môže byt systém ESM pri detekcii nepriateľských plavidiel rovnako užitočný ako vyspelý palubný rádiolokátor Tritonu.
Dáta zo systému ESM môžu byť použité aj na to, aby udržali iné lietadlá, operujúce v rovnakom čase v danej oblasti, mimo dosahu nepriateľských radarov a protilietadlových rakiet. Triton sa tak stane vynikajúcou pasívnou detekčnou platformou.
Poslednou, ale nemenej dôležitou spôsobilosťou Tritonu je schopnosť fungovať ako sieťový uzol a dátové centrum. Inými slovami, môže fungovať ako vysoko letiaci počítačový server a anténa, ktorá dokáže posielať a prijímať dáta z celého bojiska medzi jednotlivými zbraňovými systémami alebo veliteľmi. Môže poskladať informácie, zozbierané viacerými platformami, do jedného komplexného "obrázku", čo významne zvýši interoperabilitu a situačné povedomie celého bojového zoskupenia.
Používatelia
Austrália Nemecko USA
Alexandra Senfftová
Alexandra Senfftová (* 1961, Hamburg, Nemecko) je nemecká spisovateľka literatúry faktu a publicistka.
Životopis
Absolvovala magisterské štúdium islamistiky, anglickej a nemeckej literatúry na Univerzite v Hamburgu. Okrem iného pôsobila ako pozorovateľka a hovorkyňa Úradu Organizácie Spojených národov pre palestínskych utečencov na Blízkom východe a v Nemecko-izraelskom pracovnom spoločenstve pre mier na Blízkom východe.
Je autorkou kníh s izraelsko-palestínskou tematikou ako Der Lange Schatten der Täter (2016, dosl. Dlhý tieň vinníka). Za knihu Schweigen tut weh : eine deutsche Familiengeschichte (2007; v slovenskom preklade Bolestivé mlčanie, 2019) o svojom starom otcovi, vyslancovi nacistického Nemecka v Slovenskej republike Hannsovi Ludinovi, získala v roku 2008 Cenu za najlepšiu nemeckú biografiu.
Dielo
Výber:
Rudava (rekreačná oblasť)
Rudava je rekreačná oblasť a jazero v katastrálnom území obce Malé Leváre.
História
V roku 1953 sa tu začal ťažiť štrk, ktorý bol odvážaný do neďalekých Veľkých Levár. Tam ho spracovávala spoločnosť Prefa n.p. Veľké Leváre na stavebné prefabrikáty. Do vyťaženej jamy začala neskôr prenikať podzemná voda.
Súčasný stav
Dnes má vodná plocha viac ako 50 hektárov a priľahlé brehy a pozemky aj s ihličnatým porastom tvoria 98 hektárov. Na brehoch jazera sa nachádzajú tri pláže: pláž pri Poľovníckej chate a dve pláže na Centrálnej pláži.
Stav a kvalita vody v jazere je pravidelne monitorovaná Regionálnym ústavom verejného zdravotníctva. Údržba vodnej plochy je vykonávaná pomocou vodného žacieho stroja ESO-X5.
Rybolov
Na brehoch jazera je možný aj rybolov. Režim v rekreačnej oblasti Rudava sa riadi VZN č.4/2014.
Referendum v Litve v roku 2003
Historický kontext
Litva bola prvou krajinou z baltického regiónu, ktorá mala referendum o vstupe do EÚ. Estónsko a Lotyšsko hlasovali neskôr. O členstvo sa krajina usilovala od roku pádu Sovietskeho zväzu v roku 1991. V prieskume z júna 1992 62,5% opýtaných podporilo členstvo v EÚ. Členstvo v roku 2003 podporovali všetky hlavné politické strany.
Kampaň a priebeh
Počas kampane krajinou prechádzal Eurobus, ktorý mal precestovať 5 000 kilometrov v rámci podpory členstva. Počas soboty odvolilo len 30% voličov a tak vznikali obavy či volebná účasť dosiahne potrebných 50%.
Výsledky
Oficiálne výsledky referenda :
Amurská ulica (Bratislava)
Amurská ulica je ulica v Bratislave, v mestskej časti Podunajské Biskupice. Križuje sa len s Dneperskou ulicou.
Ulicu tvorí zástavba rodinných domov.
Courpiac
Courpiac je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Gironde, v regióne Akvitánsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Aquarius Records (Kanada)
Aquarius Records je nezávislé hudobné vydavateľstvo založené v Montreali v kanadskej provincii Quebec.