cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Štefan I. (Uhorsko)
Veľkoknieža a kráľ Uhorska
V počiatočnom období po svojej korunovácii bol Štefan I. pravdepodobne niekoľko rokov vazalom Nemecka, čo dokazuje aj skutočnosť, že Štefanove boje s pohanskými staromaďarskými náčelníkmi v Zadunajsku sa tradujú ako boje medzi „Teutónmi a Maďarmi“ (Teutóni, teda Nemci, samozrejme predstavujú Štefanovu stranu). Nakoniec je aj známe, že v jeho službách bolo veľa nemeckých a slovanských (staroslovenských) bojovníkov, čo je aj logické vzhľadom na to, koho mal za manželku, a kde sa nachádzalo pôvodné územie pod jeho vplyvom (juhozápadné Slovensko a severné Zadunajsko). Napokon aj maďarské slovo „királyi“ (stará výslovnosť je [kiráľ]) pochádza priamo zo západoslovanského (slovenského) slova „kráľ“.
Štefanove zákony vyhlásené po roku 1000 a okolo roku 1009 (dnes z neskorších zbierok materiálov známe ako 2 „knihy“) zrejme prijímal kráľ spolu s „veľkými“ (v texte nazývanými „senatus“) na početných stretnutiach a týkajú sa upevňovania kresťanstva, súkromného vlastníctva, kráľovskej moci, cirkevného zriadenia (vrátane desiatku) a kráľovskej súdnej moci.
Štefanovi sa pripisujú (ale skôr od niektorých jeho poradcov pochádzajú) aj napomenutia („Institutio morum“) jeho synovi a predpokladanému nástupcovi Imrichovi, ktoré vznikli podľa podobných textov západných a východných vládcov v rokoch 10131015 (podľa iných zdrojov 10181031). V nich sa zdôrazňuje, že „krajina jednej reči a jedného mravu je slabomyseľná (slabá) a krehká (imbecile et fragile)“, a že teda očakáva od Imricha, aby chránil rečovú a inú rôznorodosť Uhorska a nedovolil nadvládu jedného jazyka (DE INSTITUTIONE MORUM AD EMERICUM DUCEM).
Hlavným mestom zostal Ostrihom, ale od otvorenia pútnickej cesty do Jeruzalema (pozri dole) získal Stoličný Belehrad na význame (podľa niektorých zdrojov ho Štefan určil za miesto korunovácií).
Z desiatich údajných Štefanových listín je asi len 45 pravých. Dozvedáme sa z nich, že existovala prinajmenšom základná dvorská administratíva. Doložená je aj existencia palatína, dvorného sudcu a taverníka (všetko inštitúcie existujúce už na Veľkej Morave). Pokračoval systém kráľovských služobníkov, ktorí bývali v špeciálnych osadách, mali zvláštne úlohy voči kráľovi a vlastne živili dvor.
Boje na hraniciach
Paralelne s rozširovaním štátu na úkor maďarských náčelníkov musel Štefan bojovať aj so „zahraničnými“ nepriateľmi, jednak z Nemecka, jednak z Bulharska a jednak z Poľska.
Okolo roku 1009 vydal Štefan svoju mladšiu sestru za Samuela Abu, ktorého zároveň urobil palatínom. Takisto v roku 1009 vydal svoju ďalšiu sestru za benátskeho dóžu Ota Orseola, čím si zabezpečil spojenectvo Benátok a zároveň začal približovanie k Byzantskej ríši. S byzantskou pomocou dobyl od Chorvátska Slavónsko. Potom asi v roku 1018 alebo pred týmto rokom Štefan ako spojenec byzantského cisára Basileia II. Bulharobijcu uskutočnil ťaženie proti bulharskému cárovi Samuelovi. Vďaka víťazstvu nad Samuelom Uhorsko hraničilo s Byzantskou ríšou a bola otvorená pútnická cesta cez Byzanciu do Jeruzalema, pri ktorej otvoril aj hospic.
V júli a auguste 1018 tiahlo vo veľkej poľskej výprave proti Kyjevu údajne aj 500 „uhorských“ bojovníkov, ktoré vyslalo buď Nitrianske kniežatstvo alebo Štefanove Uhorsko, vzhľadom na politické pomery skôr to prvé.
Problémy boli s Rakúskom. Štefan spočiatku toleroval postupné pomalé posúvanie uhorskej západnej hranice smerom pred Litavu (Leitha) a súvisiace pohraničné konflikty, ale nakoniec vpadol do Rakúskej marky. Roku 1030 sa konala odvetná výprava rímsko-nemeckého cisára Konráda II., ktorý si jednak nárokoval Uhorsko ako léno, ktorý sa jednak bál vznikajúcej konštelácie Uhorsko-Benátky-Chorvátsko, a ktorý sa tiež obával Gizeliných dedičných nárokov na Bavorsko. Ku Konrádovi sa pridalo aj moravské knieža Břetislav, ktorému sa nepáčilo, že Slovensko opäť pripadlo Uhorsku. Štefan zatlačil Konrádovo vojsko až do Viedne, ktorú aj obsadil, načo Břetislav obsadil Slovensko. Na jar 1031 však Štefan dojednal vo Viedni s cisárovým synom a bavorským vojvodom Henrichom (bez vedomia samotného cisára) mier, podľa ktorého Uhorsko získalo dovtedajšie rakúske územia na pravom brehu Moravy (Moravské pole – Marchfeld) a územie medzi riekami Litava (Leitha) a Fischa.
Cirkevná organizácia
thumb|Zvyšky [[Opátstvo Pécsvárad|Opátstva Pécsvárad, benediktínskeho kláštora, ktorý založil Štefan I.]]
Štefan sa celý život usiloval o presadenie kresťanstva ako jediného náboženstva v jeho krajine. I keď prví Maďari boli pokrstení ešte za vlády jeho otca Gejzu, len veľmi neochotne sa vzdávali viery svojich otcov. O tom svedčia i mnohé pohanské povstania i v neskoršej dobe (Vata a i.). Výsledkom Štefanovej aktivity v tejto oblasti bol: Celkovo vytvoril asi 68 biskupstiev (popri Ostrihomskom) – aj keď niektoré pramene hovoria o desiatich – a niekoľko opátstiev (z ktorých však nie všetky boli latinského vierovyznania). Štefan tiež pravdepodobne založil benediktínsky kláštor v Pannonhalme. Štefan nariadil, aby každých 10 osád na svoje náklady postavilo farský kostol a venovalo mu dve poplužia poľa a dostatočný počet služobníkov na jeho obrábanie. Kráľ prispel výbavou pre kňaza a diecézny biskup mal získať kňaza a zabezpečiť bohoslužobné knihy.
Komitáty
Štefan sa zaslúžil o rozvoj (ak nie vôbec vznik) systému komitátov, ktorý prevzal z Nitrianska (to zas z Veľkej Moravy) a čiastočne z Nemecka. Komitátne hrady boli na území Slovenska a severného Maďarska často identické s hradmi bývalej Veľkej Moravy. K prvým štyrom uhorským komitátom (Vyšehradský, Stoličnobelehradský, Vesprémsky a Rábsky; pravdepodobne vytvorené už za Gejzu) pribudli roku 997 nové komitáty na území porazených zadunajských staromaďarských kniežat/náčelníkov: Šomoď, Kolon (neskôr Zala), Tolna, Baraňa, Požega, Vukovar. Ďalej zriadil pohraničné komitáty Mošon, Šopron a Vaš (Železný komitát). Podobne po podrobení Sedmohradska v roku 1003 vytvoril na jeho území dva veľké komitáty: na severe komitát Doboka (sídlo Sombor), ktorý dostal meno podľa svojho prvého župana Doboku (Dabica), a na juhu komitát Fehér (sídlo Alba Iulia). Po dobytí marošvárskej oblasti roku 1028 zas analogicky vznikol Čanádsky komitát, pomenovaný podľa župana Čanáda. Najneskôr roku 1029 (po znovuzískaní územia Slovenska od Poľska) – ak nie už koncom 10. stor. – existovali už aj komitáty Bratislavský, Nitriansky, Komárňanský, Tekovský, Ostrihomský, Hontiansky, Trenčiansky, asi aj Turniansky a Novohradská. Jágerský komitát asi vznikol okolo roku 1009 v súvislosti so svadbou Samuela Abu z tejto oblasti so Štefanovou sestrou (pozri hore).
Záver vlády
thumb|Štefan I. na smrteľnej posteli, miniatúra z Obrázkovej kroniky
Štefan chystal trón pre svojho syna Imricha, no 24-ročný princ 2. septembra 1031 nečakane podľahol zraneniu, ktoré mu počas poľovačky spôsobil diviak. S (oprávnenými) nárokmi na trón vystúpil uväznený kráľov bratranec Vazul, na ktorom však Štefanovi prekážalo jeho bývalé konanie v Nitriansku, údajne aj jeho prílišný príklon k pohanstvu alebo k Byzancii. Podobné argumenty platili aj pre ďalších štyroch žijúcich Arpádovcov: Vazulových troch synov (Levente, Ondrej (budúci uhorský kráľ) a Belo (budúci uhorský kráľ)) a Domoslava, syna Ladislava Lysého. Štefan ich teda všetkých obišiel a z Benátok povolal a za nástupcu určil Petra Orseola, syna benátskeho dóžu Ota Orseolu (ktorý toho roku zomrel) a svojej sestry. Vazul s tým prejavil nesúhlas, načo ho Štefan dal oslepiť (1031, podľa iných názorov 1033 alebo 1036/37), okrem toho mu údajne kat v nitrianskom väzení zalial uši horúcim olovom.
Štefan zomrel 15. augusta 1038 a jeho kráľovstvo zdedil Peter Orseolo. Bol slávnostne pochovaný v Stoličnom Belehrade (Székésfehérvár).
Po smrti
thumb|Štefanova pravá ruka v [[Bazilika svätého Štefana (Budapešť)|Bazilike svätého Štefana v Budapešti]]
Idealizovaný portrét Štefana, zobrazeného s korunou a s kráľovskou kopijou, sa zachoval na uhorskom korunovačnom plášti (čo bol pluviál, ktorý pôvodne darovala Gizela). Už skoro po Štefanovej smrti okolo neho zrejme vznikol kult. Na popud Ladislava I. bol Štefan roku 1083 v katolíckej cirkvi vyhlásený za svätého (spolu s jeho synom Imrichom, čanádskym biskupom Gerardom (Gellértom), svätým Svoradom a inými), napriek tomu, že Štefan dal počas svojho života zavraždiť niekoľko ľudí a neštítil sa ani tyranie (nechal napríklad zabiť a rozštvrtiť telo kniežaťa Kopáňa, ale aj oslepiť svojho bratranca Vazula či zbičovať, mučiť alebo vyhostiť ľudí z rôznych príčin). Súčasťou hagiografie sv. Štefana sú Legenda maior, Legenda minor a Hartvikov Život svätého Štefana, schválený pápežom Inocentom III ako oficiálna hagiografia Štefana I. Uhorského v roku 1201. Už koncom 11. storočia sa donácie svätého Štefana považovali za základ zemepanského vlastníctva a od Zlatej Buly Ondreja II. z roku 1222 sa „slobody krajiny“ považujú za slobody „darované“ svätým Štefanom. Pravá Štefanova ruka, nájdená neporušená v hrobe, sa zachovala dodnes a je relikviou. Relikvia jeho hlavy sa ešte v roku 1440 nachádzala v Stoličnom Belehrade, ale dnes je už stratená. V r. 2000 bol kanonizovaný aj Pravoslávnou cirkvou.
Pévy
Pévy je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Marne, v regióne Champagne-Ardenne.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Petřvald
Petřvald môže byť:
Mana (kantón)
Mana je francúzsky kantón v departemente Francúzska Guyana v regióne Francúzska Guyana. Tvoria ho 2 obce.
Smola
Smola môže byť:
Karel Absolon
Kariéra
Po absolutóriu klasického gymnázia v Brne vyštudoval v Prahe zoológiu a roku 1907 sa habilitoval na súkromného docenta fyzického zemepisu. Už od konca 19. storočia sa venoval prieskumu Sloupských jaskýň a zberu jaskynného hmyzu.
Roku 1907 nastúpil ako kustód zoologických zbierok do Moravského múzea v Brne.
Paleolitom sa začal zaoberať až od roku 1918, keď vo svojom oddelení usporiadal zakúpené zbierky M. Kříže a K. J. Mašky. Rozhodujúcim podnetom bol list Viedeňského profesora J. Bayera, upozorňujúci na Freisingove úspešné sondáže v dosiaľ nedotknutých Dolních Věstonicích. Absolon okamžite pochopil možnosť zavŕšiť slávne objavy svojich predchodcov a dobyť si svetové meno. Ďalších 15 rokov na tomto programe systematicky pracoval – získaval subvencie na výskum, organizoval zájazdy novinárov, získaval sponzorov expozície Anthropos na brnianskom výstavisku. Svoj výskumy popularizoval početnými prednáškami, účasťou na mnohých kongresoch a bohato ilustrovanými článkami v najrozšírenejšom spoločenskom časopise The Illustrated London News.
náhľad|upright|[[Věstonická venuša]] Ku svojim päťdesiatinám získal roku 1927 na Karlovej univerzite kreslo „bezplatného riadneho profesora pre odbor geografie, paleoantropológie a zoogeografie“. Medzi rokmi 1925 a 1930 nechal paralelne s Věstonicami skúmať jaskyňu Pekárnu, ale pretože veľa cestoval a súčasne organizoval objavné práce v okolí Macochy (sprístupnenej roku 1933 „vodnou cestou“ na podzemnej Punkve), navštevoval svoje vykopávky len zriedka. V Dolních Věstoniciach ich de facto vykonával jeho laborant Emanuel Dania, v Pekárni nemecký učiteľ Rudolf Czižek.
Z paleolitických lokalít sa zaujímal ešte o Ondratice a Otaslavice (hlavne o tzv. gigantolity). V Predmostí, ničenom tehliarňami, občas zorganizoval záchranné akcie a výkupy nálezov od miestnych robotníkov. V záujme komplexného výskumu moravského paleolitu zhromaždil niekoľko špecialistov rôznych odborov (archeológa J. Skutila, geológa K. Zapletala a paleontológa A. Stehlíka). Spoločne zostavili prvú interdisciplinárnu „správu čs. subkomisie“ pre výskum fosílneho človeka, pod ktorej hlavičkou potom publikoval výskumy. Svoje názory presadzoval s neochvejnou istotou a intoleranciou: starý paleolit u nás neexistoval, zo stredného len tzv. šipkien, keď neandertálci zostúpili pod tlakom nastupujúceho posledného zaľadnenia z Álp do nížin. Najstaršie súvislé osídlenie možno zhrnúť do kremencového „preaurignaciénu“, ktorý prišiel z východu a pokračoval tzv. „vyvinutým aurignaciénom“, t. j. kultúrou lovcov mamutov (dnes gravettién). Podobne nerozpoznával na území Slovenska žiadny mezolit, miesto neho u nás predpokladal hiát, doložený sintrovou vrstvou v Pekárni; tamojší profil prehlásil za „klasický“. Zo zahraničných bádateľov kritizoval toto poňatie hlavne L. Zotz, zatiaľ čo českí archeológovia sa s ním rozlúčili v tichosti.
Absolonov najväčší cieľ – vybudovanie vedeckého ústavu Anthropos pre výskum pleistocénneho človeka – sa nepodarilo realizovať ani za prvej republiky (4. novembra 1938 bol penzionovaný), ani za protektorátu, kedy mu druhé (už ríšskonemecké) vedenie MZM prestalo venovať pozornosť. Po vojne sa už k svojim projektom nedostal, ale vo svojom byte na Všetičkovej ulici ochotne prijímal mladých adeptov speleológie a archeológie, napr. J. Jelínka a K. Valocha. Na základe svojich 10 balkánskych výprav z rokov 1908 – 1922 písal rozsiahle kompendiá juhoslovanskej krasológie a biospeleológie, ktorých vydania sa mohol dočkať len ťažko. Univerzitné vzdelanie v odbore archeológie Absolonovi chýbalo, ale veľká pracovitosť, organizačné schopnosti a propagačný talent spôsobili, že jeho meno dodnes vyvoláva predstavu veľkých archeologických a speleologických objavov. Obrovská knižnica, ktorú zhromažďoval po celý život, je dnes uložená v jeho pamätníku v Ústave Anthropos Moravského zemského múzea v Brne.
Marseillan (Hautes-Pyrénées)
Marseillan je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Hautes-Pyrénées, v regióne Midi-Pyrénées.
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
L-systém
thumb|300px|Obrázky rastlín generované použitím 3D L-systémov.
L-systém alebo Lindenmayerov systém je druh formálnej gramatiky známy najmä vďaka svojmu použitiu pri modelovaní vývinu rastlín, ako aj ďalším biologickým aplikáciám. L-systémy môžu byť použité aj na generovanie niektorých typov fraktálov (napr. Kochova vločka). Sú pomenované podľa maďarského teoretického biológa a botanika Aristida Lindenmayera (toho času pôsobiaceho na univerzite v Utrechte), ktorý s týmto konceptom prišiel v roku 1968.
Formálne sa L-systém definuje ako trojica, kde \Sigma je abeceda, t. j. konečná neprázdna množina znakov, R je množina prepisovacích pravidiel a je tzv. axióma - konečné slovo nad abecedou \Sigma, v ktorom odvodenie začína.
L-systémy sú podobné frázovým gramatikám - abeceda aj množina prepisovacích pravidiel sa vyskytujú aj v definícii frázovej gramatiky, axióma je analógiou tzv. počiatočného neterminálu. Najväčším rozdielom však je, že sa nerozlišujú množiny terminálnych a neterminálnych symbolov - odvodenie končí, pokiaľ sa nedá použiť žiadne z prepisovacích pravidiel. Jestvujú však definície L-systémov, ktoré pripúšťajú aj analógiu terminálnych symbolov - tzv. konštanty, ktoré sa nemôžu vyskytovať na ľavej strane žiadneho odvodzovacieho pravidla.
Belgicko
Belgicko, dlhý názov Belgické kráľovstvo (holandsky: Koninkrijk België; francúzsky: Royaume de Belgique; nemecky: Königreich Belgien), je štát v západnej Európe. Hraničí s Holandskom, Nemeckom, Luxemburskom a Francúzskom. Má viac ako 10 miliónov obyvateľov a rozlohu okolo
Kultúrne a jazykovo sa nachádza medzi germánskou a románskou Európou. Rozpráva sa tu dvoma hlavnými rečami: holandsky – niekedy neoficiálne nazývaná flámčina – najmä na severe a francúzsky vo Valónsku. Hlavné mesto Brusel je oficiálne dvojjazyčné, aj keď väčšina jeho obyvateľov hovorí po francúzsky. V krajine je oficiálne používaná aj nemčina malou skupinou obyvateľstva na východe krajiny. Táto jazyková rôznorodosť sa odráža aj v politickom systéme a v histórii. Meno krajiny pochádza z názvu kmeňa Belgov (keltský kmeň) a tiež z názvu rímskej provincie na severe Galie – Belgica. Historicky Belgicko leží v Nizozemsku, ktoré zahŕňa aj krajiny Holandsko a Luxembursko a pokrýva o niečo väčšie územie ako dnešný Benelux. Od konca stredoveku až do 17. storočia bolo prosperujúcim obchodným a kultúrnym centrom. Od 16. storočia po rok nezávislosti v 1830 bolo dejiskom mnohých bojov medzi európskymi mocnosťami. Nedávno sa Belgicko stalo zakladajúcim členom Európskej únie, pričom na jeho území sídlia mnohé jej orgány. Je sídlom aj pre iné medzinárodné organizácie, napríklad NATO.
Dejiny
Počas posledných dvoch tisícročí bolo územie Belgicka bohaté na demografické, politické a kultúrne zmeny. Prvým dobre zdokumentovaným pohybom ľudí bolo dobytie územia Rímskou republikou počas 1. storočia pred Kr., nasledované v 5. storočí Frankami. Franské osídlenie bolo najhustejšie na severe, kde miestny franský dialekt, z ktorého sa neskôr vyvinula holandčina (flámčina) nahradil ľudovú latinčinu, z ktorej sa neskôr vyvinula francúzština. Roku 925 bolo územie, ktoré predstavuje dnešné Belgicko, rozdelené medzi nemeckú a francúzsku ríšu. Väčšina francúzsky hovoriaceho juhu, ktorý bol časťou lotrinského vojvodstva, sa dostala pod nadvládu Svätej ríše rímskej. Väčšina holandsky hovoriaceho severu pripadla Francúzsku.
V 11. a 12. storočí na území dnešného Belgicka vznikli samostatné kniežatstvá Brabantsko, Flámsko, Hennegavsko a ďalšie.
V rokoch 1364 – 1477 vládli Nizozemsku mocní burgundskí vojvodovia a v dôsledku toho bola oblasť zatiahnutá do dlhých a ukrutných bojov medzi Francúzskom a Anglickom známych ako Storočná vojna (1331 – 1453). Táto oblasť, známa ako Burgundské Nizozemsko, získala určitý stupeň autonómie. thumb|left|Sedemnásť provincií Nizozemska (oranžové, hnedé a žlté plochy) a diecéza v Liège (zelená plocha) thumb|Mapa Belgicka a Luxemburska z roku 1890
Po smrti posledného burgundského vojvodu Karola Smelého (1433 – 1477) v bitke pri Nancy pripadlo Nizozemsko sobášom Karlovej dcéry Márie Burgundskej (1457 – 1482) s rakúskym Maximiliánom I. (1459 – 1519) Habsburgovcom. V roku 1516 zdedil ich vnuk Karol V. (1500 – 1558) španielsku korunu, čím sa vytvorilo spojenie medzi Rakúskom, Španielskom a Nizozemskom.
Protestantský vládca princ Viliam I. Oranžský (1533 – 1584) sa usiloval o nezávislosť pre celé španielske Nizozemsko, ale južné provincie (Belgicko) zostávali katolicizmu a španielskej vláde verné. V roku 1579 protestantské severné provincie uzavreli Utrechtskú úniu a následne pod Viliamovým vedením vyhlásili nezávislé Spojené nizozemské provincie. Belgicko potom stratilo ďalšie územia v tridsaťročnej vojne (1618 – 1648). V roku 1700, keď zomrel Karol II. (1661 – 1700), posledný zo španielskych Habsburgovcov, padla zostávajúca časť územia do francúzskych rúk. Oblasť bola následne okupovaná Nizozemskom a Angličanmi počas Vojny o španielske dedičstvo (1702 – 1713). Rakúska vláda bola obnovená v roku 1748. Za habsburskej cisárovnej Márie Terézie (1740 – 1780) priniesla modernizácia poľnohospodárstva novú prosperitu a podnietila rozvoj nových priemyselných odvetví. V tomto období boli vybudované vodné cesty. V roku 1792 však vypukla vojna medzi revolučným Francúzskom a Rakúskom. V júni 1794 Francúzi Rakúsko porazili a Belgicko bolo Francúzskom anektované. Po Napoleonovej porážke pri Waterloo (v Brabantsku južne od Bruselu) spojil Viedenský kongres Belgicko a Holandsko. Konfliktné záujmy a odlišné vierovyznanie ale viedli k nepokojom.
Po zvolení vojvodu Leopolda (1790 – 1865) zo sasko-coburského rodu prvým panovníkom nového kráľovstva vyhlásilo Belgicko roku 1830 samostatnosť. left|thumb|Udalosti [[Belgická revolúcia|belgickej revolúcie, Egide Charles Gustave Wappers (1834)]]
V snahe vytvoriť z Belgicka koloniálnu mocnosť získal kráľ Leopold II. (1835 – 1909) roku 1885 rozsiahle oblasti Konga v strednej Afrike. V roku 1908 sa táto oblasť stala Belgickým Kongom. Kongo prinieslo Leopoldovi veľké zisky z produkcie kaučuku. Utrpenie afrických robotníkov pod jarmom zámorských kolonizátorov však prerástlo do medzinárodného škandálu.
Keď Nemecko v júli 1914 prepadlo Luxembursko, požiadalo Belgicko o priechod pre svoje vojská. Keď Belgičania odmietli, Nemecko okamžite na Belgicko zaútočilo. Bola okupovaná väčšina krajiny a na belgickej pôde sa odohral rad krvavých bitiek prvej svetovej vojny (1914 – 1918). Za vojny prepadli belgické sily z Konga Ruandu-Urundi v Nemeckej východnej Afrike.
V roku 1930 rozdelila belgická vláda pod tlakom rastúceho flámskeho národného hnutia územie na francúzsky a flámsky hovoriacu oblasť. V máji 1940 začala ďalšia nemecká okupácia. Keď do Belgicka v auguste 1944 vstúpili spojenci, zabránili odbojári zničiť antverpský prístav, ktorý potom slúžil ako životne dôležitá základňa pre postup spojencov na nemecké územie. Kráľ Leopold III., ktorého vláda bola značne nepopulárna, odstúpil v roku 1951 v prospech svojho syna Baudouina I. (1930 – 1993). V roku 1960 poskytlo Belgicko nezávislosť Kongu a v roku 1962 aj Ruande-Urundi (dnes Rwanda a Burundi). V roku 1980 bola Flámsku a Valónsku poskytnutá čiastočná autonómia. Brusel a okolie tvorí samostatnú dvojjazyčnú oblasť. Od roku 1948 tvorí Belgicko spolu s Holandskom a Luxemburskom colnú, od roku 1960 hospodársku úniu Benelux. Vo voľbách roku 1991 sa presadili do parlamentu flámski extrémni nacionalisti. Od roku 1993 je Belgicko federáciou.
Politický systém
Belgicko je ľudovou konštitučnou monarchiou a parlamentnou demokraciou, ktorá sa zmenila po 2. svetovej vojne z unitárneho štátu na federáciu. Dvojkomorový parlament sa skladá zo Senátu – horná komora a zo Snemovne reprezentantov – dolná komora. Senát je skôr zložený z priamo zvolených starších politikov a reprezentantov komunít a regiónov, zatiaľ čo do dolnej snemovne volia všetci Belgičania od 18. rokov pomerným systémom. Belgicko je jedna z mála krajín, ktorá má povinnú volebnú účasť, čím má aj jednu z najvyšších volebných účastí na svete. Federálna vláda, formálne vymenovaná kráľom, musí získať dostatočnú dôveru v dolnej komore parlamentu. Vláda je vedená ministerským predsedom. Počet holandsky a francúzsky hovoriacich ministrov je rovnaký, tak ako to predpisuje ústava. Kráľovná, alebo kráľ je hlavou štátu, má však len limitované právomoci. Reálnu výkonnú moc má premiér a rozličné vlády, ktoré spravujú krajinu. Súdny systém je založený na občianskom práve, ktoré má korene v Napoleonovom Code civil.
Belgické politické inštitúcie sú komplexné. Politická moc je zosúladená tak, aby sa zabezpečila reprezentácia jazykových komunít. Od roku 1970 sa veľké politické strany rozštiepili na veľké časti, ktoré zastupujú práve tieto komunity. Hlavné strany v každej komunite patria do troch politických rodín: pravicoví liberáli, kresťanskí demokrati a ľavicoví sociálni demokrati. Ďalšími stranami sú zelené strany a najmä vo flámsku nacionalistické a krajne pravicové strany. Politici sú ovplyvňovaní lobistickými skupinami, najmä odbormi, obchodnými komorami a zamestnávateľmi.
Medzi najvýznamnejšie výsledky vlády Verhofstadta patrí vyrovnaný rozpočet, ktorý dosiahlo Belgicko ako jedna z mála krajín EÚ. Tento výsledok bol dosiahnutý čiastočne aj na nátlak Európskej rady. Pád predchádzajúcej vlády bol spôsobený v roku 1999 tzv. dioxínovou krízou. Bol to veľký potravinový škandál, ktorý vyústil do ustanovenia Belgickej potravinovej agentúry. Toto sa odrazilo na posilnení zelených strán, ako aj na veľký dôraz na environmentálnu politiku počas Verhofstadtových vlád. Politika zelených vyústila aj do dohody o postupnom odstavovaní siedmich jadrových blokov. Toto rozhodnutie však bolo zmenené po roku 2005. Neúčasť kresťanských demokratov vo vláde umožnila premiérovi presadiť liberálnejší pohľad na sociálne otázky a takisto zlegalizovať mäkké drogy, svadby osôb rovnakého pohlavia a eutanáziu. Dve posledné vlády viedli aj aktívnu diplomatickú politiku v Afrike a boli proti invázii do Iraku. Presadili aj legislatívu týkajúcu sa vojnových zločinov. Počas obidvoch posledných vlád sa spory komunít týkali najmä nočnej prevádzky na Bruselskom letisku a štatútu volebného okrsku v časti Bruselu.
Administratívne členenie
Od 90. rokov 20. storočia sa Belgicko delí na 3 jazykové spoločenstvá, 3 regióny, 10 provincií a obce. Na najvyššom stupni tohto usporiadania je federálna vláda, ktorá riadi zahraničné veci, rozvojovú pomoc, obranu, políciu, ekonomické otázky, sociálne veci, energetiku, telekomunikácie a vedecký výskum. Má obmedzené právomoci vo vzdelávaní, kultúre. Federálna vláda kontroluje viac ako 90 percent daní.
Geografia a podnebie
thumb|krajina v Ardenách Belgicko s rozlohou má tri hlavné zemepisné regióny: pobrežné planiny na severozápade, centrálnu plošinu v strede krajiny a Ardeny na juhovýchode. Pobrežné planiny sú tvorené najmä piesočnými dunami a poldrami. Poldre sú časti krajiny, ktoré ležia pod hladinou mora a sú od neho chránené hrádzami, alebo ďalej vo vnútrozemí poľami, ktoré sú odvodnené kanálmi. Centrálna plošina leží ďalej vo vnútrozemí. Je to rovná, pomaly sa dvíhajúca oblasť s mnohými úrodnými údoliami, zavlažovaná mnohými kanálmi. Tretí región Arden, je hornatejší ako predchádzajúce. Je to husto zalesnená kamenistá plošina, ktorá sa ťahá do severného Francúzska. Práve v tomto regióne môžeme nájsť väčšinu voľne žijúcich živočíchov. Najvyšším bodom Belgicka je 694 metrov vysoký Botrange.
Podnebie je mierne prímorské s vysokými zrážkami počas všetkých ročných období. Priemerná teplota sa pohybuje v januári okolo 3 °C a v júli okolo 18 °C, pričom priemerné množstvo zrážok v januári je 65 milimetrov a v júli 78 milimetrov.
Životné prostredie
Environmentálne štúdie dokazujú, že Belgicko patrí v určitých ukazovateľoch medzi najznečistenejšie krajiny na svete. Medzi hlavné príčiny patrí:
Ekonomika
Husto zaľudnené Belgicko sa nachádza v strede jedného z najpriemyselnejších regiónov sveta. Belgicko bolo prvou krajinou kontinentálnej Európy, v ktorej sa odohrala priemyselná revolúcia začiatkom 19. storočia. V mestách Liège a Charleroi sa rozvinul banský priemysel a oceliarstvo, ktorý tam prosperoval až do polovice 20. storočia. Ale od roku 1840 bol textilný priemysel vo Flámsku vo viacerých krízach, čo spôsobilo hladomor (1846 – 1850).
Po 2. svetovej vojne sa v Gente a Antverpách začal rýchlo rozvíjať chemický a petrochemický priemysel. Ropná kríza v rokoch 1973 – 1979 spôsobila ekonomike dlhšiu recesiu. Táto spôsobila aj úpadok oceliarskeho priemyslu, čím sa spomalil ekonomický vývoj vo Valónsku.
thumb|300px|oceliarsky priemysel neďaleko Liége V 80. a 90. rokoch sa ekonomické centrum krajiny posunulo na sever do Flámska a v súčasnosti sa tam koncentruje priemysel. Koncom 80. rokov dosahoval vládny dlh 120 % HDP. Napriek vyrovnanému rozpočtu v posledných rokoch, vládny dlh predstavuje 94 % HDP (2005).
Jozef Božetech Klemens
Jozef Božetech Klemens (Clemens) (* 8. marec 1817, Liptovský Mikuláš-Hušták – † 17. január 1883, Viedeň-Alservorstadt ) bol maliar, sochár, technik, prírodovedec.
Belgicko
Ekonomika
Belgicko má otvorenú ekonomiku. Má postavenú kvalitnú infraštruktúru prístavov, vodných ciest, železníc a diaľnic, ktorá ju spája s ekonomikami svojich susedov. Antverpy sú druhým najväčším európskym prístavom. Ako jedna zo zakladajúcich krajín Európskej únie podporuje rozširovanie právomocí európskych inštitúcií pre lepšie prepojenie členských ekonomík. V roku 1999 Belgicko prijalo jednotnú európsku menu euro, ktorá nahradila belgický frank v roku 2002. Belgická ekonomika je silno orientovaná na zahraničný obchod, pričom časť z neho tvoria tovary z vysokou pridanou hodnotou. Dovážajú sa najmä potraviny, prístroje, neopracované diamanty, ropa a ropné výrobky, chemické výrobky a textil. K najvýznamnejším exportným artiklom patria automobily, potraviny, brúsené diamanty, železo, oceľ, textil, plasty a ropné výrobky.
Od roku 1922 tvoria Belgicko a Luxembursko jednotný trh s colnou a menovou úniou – Belgicko-Luxemburská ekonomická únia. Jej hlavnými obchodnými partnermi sú Holandsko, Nemecko, Francúzsko, Veľká Británia a Spojené štáty. Belgicko sa v roku 2005 umiestnilo na 9. mieste rebríčka indexu ľudského rozvoja.
Železničná doprava
Železničná sieť belgická je rozsiahla. Prvá trať bola sprevádzkovaná už 5. mája 1835: Brusel-Groendreef/Allée verte – Mechelen.
Jozef Božetech Klemens
Životopis
Počas pražského pobytu ho zaujal objav dagerotypie, jeho prvý český ateliér pre finančné ťažkosti zanikol. Záujem o technické vedy ho priviedol v roku 1862 k vypracovaniu návrhu na tlačiarenský stroj "Samotlač", ktorého výkresy odoslal na výstavu do Londýna. Od druhej polovice 70. rokov sa pokúšal o zostrojenie parného stroja "Žiaroruchu", založeného na princípe pohonu teplým vzduchom, stavbu stroja sa mu nepodarilo presadiť ani získať patent. Zaujímal sa aj o geológiu, 1854 objavil spolu s P. Árvajom ložisko kamenného uhlia a farebného mramoru. Venoval sa aj botanike.
Belgicko
Železničná doprava
V nadväznosti na budovanie vysokorýchlostných tratí (LGV/HSL) Francúzska a Nemecka sa začala táto sieť budovať aj v Belgicku: Prevádzku na LGV/HSL zabezpečujú vlaky spoločností Thalys, Eurostar, ktorých spoločníkom sú aj SNCB/NMBS, nemecké ICE a francúzske TGV.
Demografia
thumb|200px|Brusel (Brussels), Antverpy (Antwerpen), Gent, Charleroi, Liège, Brugy (Brugge) a Namur sú siedmimi najväčšími mestami v Belgicku thumb|right|200px|Kráľovský palác v Bruseli Hustota zaľudnenia je v Belgicku jedna z najvyšších v Európe (342 ľudí na km2). Miesta s najvyššou hustotou obyvateľstva sú okolo Bruselu, Antverpy, Gentu a Leuvenu. Táto aglomerácia sa nazýva aj ako Flámsky diamant. Ďalšími dôležitými sídelnými oblasťami sú Liège, Charleroi, Kortrijk, Bruggy, Hasselt a Namur. Najmenšia hustota obyvateľstva je v Ardenách. V roku 2005 malo Flámsko 6 043 161, Valónsko 3 395 942 a Brusel 1 006 749 obyvateľov.
Jozef Božetech Klemens
Životopis
Zakladajúci člen Matice českej a Matice slovenskej. Od 1858 člen c. k. ríšskeho geologického ústavu vo Viedni, od 1862 člen Uhorskej prírodovednej spoločnosti v Pešti a od 1869 člen prírodopisno-geologického odboru Matice slovenskej. Vlastnil jednu z najväčších zbierok minerálov na Slovensku. Jeho diela sú v zbierkach SNG v Bratislave, v Národnej galérii v Prahe a v Múzeu hlavného mesta Prahy. Zomrel v nemocnici vo viedenskej časti Alservorstadt. Ako príčina úmrtia je v matrike zapísané "Blasenstein", teda močový kameň.
Belgicko
Demografia
Až 97,3 % obyvateľov žije v mestách, čo radí krajinu medzi najviac urbanizované na svete. Najvýznamnejšie mestá sú Brusel (1 006 749), Antverpy (457 749), Gent (230 951), Charleroi (201 373), Liège (185 574) a Brugy (117 351).
Viac ako 60 percent obyvateľov v krajine hovorí po holandsky, 32 percent francúzsky a 1 percento používa nemčinu. Brusel je oficiálne dvojjazyčný (holandsko-francúzsky) a žije v ňom približne 8 % obyvateľov. Po získaní samostatnosti sa Brusel zmenil z holandsky hovoriaceho mesta na francúzske, keďže jedinou oficiálnou rečou bola francúzština. Dnes je viac ako 85 % jeho obyvateľov frankofónnych. Flámčina ako aj belgická francúzština sa v detailoch líšia od spisovnej holandčiny a francúzštiny. Veľa ľudí rozpráva aj dialektmi flámčiny a vo Valónsku sa používajú dialekty francúzštiny Limburština a Pikardština.
Sekulárna ústava zabezpečuje slobodu vierovyznania a vláda rešpektuje toto právo aj v praxi. Podľa štúdie z roku 2001 približne 47 % Belgičanov udáva katolícke vierovyznanie. Komunita moslimov má 3,5 %-né zastúpenie. Od získania nezávislosti mal katolicizmus silné postavenie v politickom vývoji krajiny cez kresťansko – demokratické strany. Toto pôsobenie bolo čiastočne kompenzované voľnomyšlienkárskymi a slobodomurárskymi hnutiami.
Veľká väčšina Belgičanov sú Flámi a Valóni. Spolu tvoria okolo 85 % obyvateľstva. Ďalšie etnické skupiny z Európy sú Taliani, Francúzi a Nemci s 11,1 %. Severoafrickí imigranti, najmä Arabi z Maroka a Alžírska a tiež Turci tvoria 3 % celkovej populácie. Odhaduje sa, že 98 % ľudí je gramotných. Vzdelanie je povinné od 6 do 18 rokov, ale veľa Belgičanov študuje až do 23 rokov. Podľa OECD malo Belgicko v roku 1999 3. najvyšší počet 18 – 21 ročných so stredoškolským vzdelaním (42 %). Napriek tomu však stúpa počet ľudí s funkčnou negramotnosťou.
Kultúra
Kultúrny život v Belgicku sa vždy sústreďoval okolo každej komunity. Spoločné znaky sú menej dôležité, pretože neexistujú spoločné univerzity, žiadne spoločné médiá, vedecké a kultúrne inštitúcie, kde by boli obidve hlavné komunity zastúpené. Napriek týmto rozdielnostiam, Belgicko je dobre známe svojim výtvarným umením a architektúrou. Región dnešného Belgicka bol územím významných umeleckých hnutí, ktoré mali významný vplyv na európske umenie. Z maliarov medzi najznámejších patria Flámi Pieter Brueghel starší (1525 – 1569), Peter Paul Rubens (1577 – 1640), surrealista René Magritte (1898 – 1967), skladateľ César Franck (1822 – 1890) a architekt Henry Van de Velde (1863 – 1957).
Rochov
Rochov je obec v Česku v okrese Litoměřice v Ústeckom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 104 obyvateľov, z toho 53 mužov a 51 žien, pričom priemerný vek v obci bol 40,9 roka (muži 41,3 roka, ženy 40,5 roka).
Ján Michal Klement
Životopis
Študoval na gymnáziu v Banskej Bystrici a na univerzite vo Frankfurte nad Odrou. Pôsobil v Nemecku a v Poľsku, 1707 vstúpil do služ. Františka II. Rákociho ako jeho komorník, neskôr diplomat. Roku 1708 vyslanec v Prusku, 1709 v Holandsku a vo Veľkej Británii, od 1710 rezident v Holandsku. Neskôr vstúpil do služieb Habsburgovcov, kt. po vydaní materiálov o Rákocim stratili oňho záujem. Po vymyslených intrigách o vražde pruského kráľa, ho v Berlíne postavili pred súd a popravili. V 19. stor. vyšli tlačou dokumenty, ktoré odovzdal Habsburgovcom.
Pierre-Morains
Pierre-Morains je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Marne, v regióne Champagne-Ardenne.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Douglas Dean Osheroff
Douglas Dean Osheroff (* 1. august 1945, Aberdeen, Washington, USA) je americký fyzik.
Je nositeľom Nobelovej ceny za fyziku za rok 1996, ktorú dostal spoločne s Davidom Morrisom Leem a Robertom Colemanom Richardsonom za objav supratekutosti hélia 3. V súčasnosti je profesrom na Stanford University.
Životopis
Narodil sa v Aberdeene v štáte Washington. Jeho otec, William Osherhoff, bol syn židovských imigrantov pôvodom z Ruska, jeho matka, Bessie Anne (Ondov), bola dcéra slovenských a pracovala ako zdravotná sestra. Osheroff bol birmovaný luteránskou cirkvou, ale dostal možnosť si vybrať a rozhodol sa ďalej v cirkevnom živote nepokračovať. Vyhlásil, že „v určitom zmysle sa mu zdalo, že kostol je najhoršie miesto pre klamstvo. Snáď v určitej emočnej rovine myšlienku boha akceptujem, ale neviem, ako by sa vedel prejaviť“.
Bakalársky titul získal v roku 1967 na Caltechu, kde navštevoval prednášky Richarda Feynmena a vykonával výskum pre Gerryho Neugebauera.
Následne ďalej študoval na Cornell University, kde v laboratóriu atómovej fyziky a fyziky pevných skupenstiev pracoval na výskume fyziky nízkych teplôt. Spolu s Davidom Leeom, vedúcim laboratória, a Robertom C. Richardsonom, použili Pomerančukov článok pri skúmaní správania sa 3He pri teplotách pár tisícin stupňa nad absolútnou nulou. Pri svojich meraniach objavili neočakávané efekty, ktoré neskôr vysvetlili ako fázové prechody na supratekutú fázu 3He. Lee, Richardson a Osheroff za tento objav spolu v roku 1996 dostali Nobelovu cenu za fyziku.
Ph.D. získal na Cornell University v roku 1973. Neskôr 15 rokov pracoval v Bellových laboratóriách, kde pokračoval vo výskume fenoménov odohrávajúcich sa v 3He pri nízkych teplotách. V roku 1987 sa presťahoval na katedru fyziky a aplikovanej fyziky na Stanford University, kde túto katedru v rokoch 1993 – 96 aj viedol. Jeho výskum sa zameriaval na fenomény prebiehajúce pri extrémne nízkych teplotách. V roku 2003 sa stal členom komisie Columbia Accident Investigation Board, ktorá vyšetrovala príčiny havárie raketoplánu Columbia.
V súčasnosti je členom poradného výboru Scientists and Engineers for America (SEA), organizácie zameranej na presadzovanie rozumnej vedy vo vláde USA.
V roku 1970 sa oženil s Phyllis Liu-Osheroffovou.
Cavan (mesto v Írsku)
thumb|Katedrála Sv. Patrika a Felima Cavan (ír. An Cabhán) je mesto v severovýchodnej časti Írska, v grófstve Cavan. Žije tu 3 954 obyvateľov (2006), spolu s predmestiami 4 796 obyvateľov. Je to správne stredisko rovnomenného grófstva a zároveň jeho najľudnatejšie sídlo.
Mesto sa nachádza na križovatke regionálnych ciest R188, R198 a R212, obchvatom ho obchádza cesta I. triedy N3, na ktorú sa na východnom okraji mesta napája cesta II. triedy N55. Najbližšími väčšími mestami sú Longford ( na juhozápad), Navan ( na juhovýchod), Monaghan ( na severovýchod). severne od mesta prechádza hranica Severného Írska.
V 13. storočí vznikol na mieste dnešného mesta hrad i františkánsky kláštor. Od 15. storočia sa tu usporadúvali trhy, v roku 1610 získal Cavan mestské práva. Začiatkom 19. storočia bol vybudovaný hlavný mestský bulvár (dodnes nesie názov Farnham Street), ktorý lemujú viaceré dôležité budovy (napr. budova súdu z roku 1825) a kostoly. Na konci 19. storočia sa mesto stalo dôležitou železničnou križovatkou, ktorá spájala Midlands so západným a so severným Írskom. Budova miestnej radnice bola dokončená v roku 1909. V roku 1938 začali práce na kostole sv. Patrika a Felima historizujúceho charakteru. V roku 1960 bola zrušená železničná doprava do mesta.
Vinets
Vinets je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Aube, v regióne Champagne-Ardenne.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 175 obyvateľov (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Maxim Grek
Mladosť
Maxim Grek sa narodil ako Michail Trivolis v meste Arta (pozn. bývalé hlavné mesto Epirského despotátu) v Grécku okolo roku 1470. Pochádzal z aristokratickej rodiny. Patril medzi prvých Grékov, ktorí vycestovali mimo Osmanskú ríšu za vzdelaním. Študoval v Paríži, neskôr vo Florencii a Padove. Pod vplyvom náboženského reformátora Savonarolu vstúpil v roku 1502 do rádu dominikánov (kláštor svätého Marka vo Florencii ).
Athos
Po necelých dvoch rokov však z Talianska odchádza na Horu Athos a tu vstúpil v roku 1505 do Vatopedského kláštora. Tu sa zaslúžil o zachovanie vzdelanosti, pracoval ako knihovník. V roku 1516 alebo 1518 ruské knieža Vasilij III. požiadal konštantínopolského patriarchu Theoliptosa I. o vzdelanca, ktorý by pracoval na nových prekladoch boloslužobných kníh. Patriarcha zvolil Maxima, ktorý bol pre svoje rozsiahle vedomosti vhodný pre túto náročnú úlohu, hoci v tom čase nevedel po rusky.
Moskovská Rus
Delegácia z Athosu dorazila do Moskvy v roky 1518. Maxim sa po rusky sa učil prostredníctvom kníh v latinčine, nie v gréčtine až v Moskve. Okrem iného usporiadal kniežaciu knižnicu a najmä sa venoval prekladateľskej práci a opravám chýb v bohoslužobných knihách. Zastával spoločné idey ako Vassian Kossoj, ktorý sa poznal s Nilom Sorským a patril k jeho nasledovníkom. Maxim sa teda pridal k tzv. nesťažateľom (odmietali rozsiahle kláštorné majetky a zasahovanie štátu do cirkvi). Búrlivé spory vtedajších časov o pripravili o priazeň kniežaťa a bol dvakrát (synody v rokoch 1525 a 1531) (niektoré zdroje uvádzajú trikrát ) súdený pre domnelé heretické názory. Roky 1525 až 1551 strávil v mníšskych väzniciach kde stále tvoril, návrat na Athos mu povolený nebol. Zomrel v roku 1555 alebo 1556.
Dielo
Z obdobia života v Taliansku a Athosa je zachovaných pomerne málo diel, väčšia časť vznikla počas pôsobenia v Rusku, ide okolo 150 titulov. Najväčší význam majú jeho preklady: preklady Biblie, diel cirkevných otcov a hagiografií Šimona Metafrasta. Pri prekladaní nekládol dôraz na význam jednotlivých slov, ale zmysel pôvodného textu a snažil sa o zblíženie s hovorovým jazykom.
Vo svojich dielach je zreteľné jeho pôvodne humanistické vzdelanie. Publicistická tvorba je precítená, plná meditácii a alegorických príbehov o múdrosti a moci. Pôvodné diela sú napr.: náboženské polemické spisy (proti katolicizmu, bohatstvu kláštorov, astrológii a poverám), spisy o filológii, politické úvahy.
Bitúmen
náhľad|Kvapalná zmes bitúmenov. Bitúmen (alebo živica ) je akákoľvek tuhá či kvapalná zmes uhľovodíkov, ktoré boli extrahované bežnými organickými rozpúšťadlami z novších aj starých sedimentov obsahujúcich organickú hmotu.
Pravé (či prírodné) bitúmeny sú napr. prírodné asfalty, prírodné vosky (napr. ozokerit), zemný plyn a ropa.
Druhotné bitúmeny sú pravým bitúmenom podobné látky vzniknuté chemickým či fyzikálno-chemickým procesom z prírodných bitúmenov alebo iných prírodných horľavých hornín (dechtov, fúkaných asfaltov).
Bitúmeny nie sú rozpustné vo vode, no úplne alebo čiastočne rozpustné sú v benzéne, chloroforme, sírouhlíku a iných organických rozpúšťadlách. Ich hustota sa pohybuje v rozmedzí 0,95 – 1,50 kg/m³.
Gerlachov (okres Poprad)
Gerlachov (nem. Gerlsdorf) je obec na Slovensku v okrese Poprad.
Dejiny
Vznik obce sa datuje po mongolskom vpáde roku 1241, kedy podtatranskú oblasť pokrýval súvislý prales. Osídľovanie sa sústreďovalo okolo väčších riek, kde v tomto čase už nebolo takmer nijakých pozemkov, ktoré by nemali majiteľa. Pozornosť sa začala sústreďovať na neosídlené územie pod horami. Ako prvá sa v dokumentoch spomína osada Batizovce (roku 1286), v roku 1342 sa spomína aj osada Gerlachov. Presný rok vzniku obce Gerlachov je neznámy. Názov obce mohol byť odvodený od mena spišskosobotského Gerlacha, vtedajšieho pána v obci, alebo od vodcu kolonizátorov, ktorí sa sem neskôr prisťahovali. Spomína sa aj slovo "Geröl", čo bol názov pre hrubý štrk blízko potoka "Stará voda" - Stovoda, v okolí ktorého bola pôvodne obec založená. Názov "Gerölsdorf" (dedina na štrku) sa pod vplyvom slovenčiny zmenil a vznikol Gearlsdorf - slovenský Gerlachov.
Prvá písomná zmienka o obci pochádza z roku 1326. Založená bola zlatokopmi, preto sa v erbe objavujú kladivká. Je v ňom zobrazený aj Gerlachovský štít, pomenovaný podľa obce, najvyšší vrchol Vysokých Tatier i celých Karpát.
V minulosti sa obec spomínala aj v knihe polyhistora Mateja Bela "Hungariae antiquae et novae prodromus" (Posol starého a nového Uhorska) z roku 1723 a to: "Malá dedinka Gerlachov, ktorej obyvatelia okrem roľníctva hotovením tatranského oleja (terpentín) sa zamestnávali, bola pred dvesto rokmi známa". Historicky známa bola aj udalosť, že posledný gerlachovský farár Samuel Augustini Abhortis výrobou tohto oleja tak vynikol, že aj v ďalekých krajinách bolo jeho meno známe. Okrem roľníctva a výroby oleja bola obec známa aj bielením plátna na ktoré sa tu dával vtedy veľký dôraz. Aj preto dosahovalo veľmi vysokú kvalitu. Z tohto plátna sa potom šili odevy a kroje pre ľudí v obci ale aj pre okolité dediny.
O kultúrny rozhľad a o vzdelanosť sa v minulosti starali učitelia. Z prvých záznamov uvedených v zápisnici kanonickej vizitácie z roku 1825 sa spomína meno prvého učiteľa Jozefa Kerschuta z Bielej (Turčiansky Martin), ktorý nielenže vyučoval od roku 1786, ale aj vykonával v obci bohoslužby ako farár. Obec ani po jeho odchode neostala bez učiteľa, najmä keď postavila školu. Len do roku 1961 mal Gerlachov okolo 26 nástupníkov. Učitelia sa nevenovali len vyučovaniu v škole, ale aj kultúrno-vzdelávacej práci. V obci sa hralo po prvýkrát divadlo roku 1926. Vtedy ešte nemali divadelníci kde vystupovať, lebo kultúrny dom sa postavil až v rok 1951. Javisko si stavali sami v triede obecnej školy. Vtedajší riaditeľ školy Ondrej Vargha nacvičil s mládežou hry: Už sme všetci v jednom vreci, Pani richtárka a iné. V roku 1935, na Majstrovstvách sveta v lyžovaní "FIS", divadelníci z Gerlachova zahrali hru Škriatok v Novom Smokovci, za čo im vtedajší "Park hotel" vyplatil dlžobu vo výške 600,-KČ a od toho roku začali divadelníci vystupovať s predstaveniami aj v odľahlejších tatranských osadách. Neskôr bol v obci založený aj spevácky krúžok.
Novodobé dejiny
Gerlachov bol v priebehu druhej svetovej vojny oslobodený spod nemeckej okupácie 28. januára 1945 spolu s väčšinou obcí popradského okresu. V priestoroch miestneho hotela Hubert sa 3. decembra 1999 konal samit prezidentov Vyšehradskej skupiny Schustera, Havla, Kwaśniewskeho a Göncza. V novom tisícročí nastal v obci rozvoj turizmu, ktorý tvorí významnú časť príjmov obce.
Kultúrne pamiatky
Najstaršou stavbou v obci Gerlachov je starý katolícky kamenný kostol Povýšenia svätého Kríža. Z kostola, pôvodne zasväteného svätému Martinovi, ktorý pochádza z 13. storočia, zostala iba veža a zvon odliaty v roku 1525. Podľa kanonickej vizitácie z roku 1700 ho mali postaviť templári z kláštora v neďalekej Štôle. Na rozdiel od väčšiny spišských chrámov nebol v neskoršom období zaklenutý a až do svojho zániku mal v lodi rovný drevený strop.
Počas reformácie prešiel do rúk evanjelikom, ktorí ho využívali až do roku 1710, kedy im ho odobrali. V prvej tretine 20. storočia bola stavba už v zlom stave, doskový strop úplne prehnitý. Veža kostola bola po 2. svetovej vojne v katastrofálnom stave a hrozilo jej, že sa rozpadne. Nakoniec sa našli ľudia aj prostriedky na záchranu tejto stavby.
Tento kostol sa datuje približne od roku 1800. Je to jediný zachovalý kostol v obci, ktorý je plne funkčný, v súčasnosti ho spravuje Evanjelická cirkev augsburského vyznania. Aj tento kostol si pamätá skazu a ničenie 2. svetovej vojny. Po jej skončení bol taktiež v dezolátnom stave a bolo nutné opraviť celú vonkajšiu krytinu. Kostol bol vynovený aj neskôr, kedy sa v ňom zaviedla elektrina a vynovil sa aj celý vnútorný priestor. Pri dvestoročnici sa obnovil oltár a dal sa namaľovať nový oltárny obraz. Od postavenia kostola boli dvakrát menené lavice a vykurovacie telesá, trikrát bol vymaľovaný zvnútra.
Dňa 17.7.2010 sa začalo s generálnou opravou interiéru kostola. Zrušil sa bočný chór. Kompletne sa vymenila elektroinštalácia aj so svietidlami, okrem lustrov. Urobili sa nové omietky na stenách, nová podlaha s podlahovým vykurovaním. Osadili sa nové lavice a obklad na chóre. Počas rekonštrukcie, ktorá trvala približne jeden rok sa Služby Božie konali v škole. Slávnostné Služby Božie po rekonštrukcii chrámu sa konali 26.6.2011.
náhľad|Most po rekonštrukcii v roku 2019 Kamenný most ponad Gerlachovský potok nachádzajúci sa v dolnej časti obce medzi Hlavnou a Mlynskou ulicou bol postavený najneskoršie v roku 1865. Most je nositeľom individuálnych hodnôt veku, urbanistickej hodnoty pôsobenia vo vidieckom prostredí a hodnoty dokumentu staviteľstva mostov v 2. polovici 19. storočia spolu s haťou situovanou nižšie pod mostom. Most je postavený z lomového kameňa spájaného maltou. Konštrukcia mosta je spevnená dvomi kovovými tiahlami, so zakrivením, ktoré sleduje oblúk klenby. Po vyše ročnom úsilí bol Ministerstvom kultúry Slovenskej republiky dňa 15. decembra 2008 most vyhlásený za národnú kultúrnu pamiatku. V rokoch 2018-2019 prebehla jeho rekonštrukcia v hodnote priližne 37 000 €, spolufinancovaná zo zdrojov Európskej únie.