cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Hostovice
Hostovice je obec na Slovensku v okrese Snina. V katastrálnom území obce sa nachádza prírodná rezervácia Udava.
Dejiny
Obec pravdepodobne vznikla na základe zákupného práva v 15. storočí, určite pred prvou písomnou zmienkou z roku 1492. Tá sa týka procesu so zbojníkom Fedorom Hlavatým, ktorého traja spolupáchatelia (bratia Macko, Michno a Jacko) pochádzali Hostovíc, kde mali skrýše na ulúpené predmety. Od založenia do 17. storočia (vrátane) patrila obec Drugetovcom ako súčasť panstva Humenné. V roku 1657 obec bola preľudnená (množstvo rodín na jednom šoltýstve a viacero rodín na počet usadlostí)- Počiatkom 18. storočia však počet obyvateľov klesal, v roku 1715 na 20 a 1720 na 19 domácností.
Obyvatelia obce platili daň od: v roku 1567 10,5, 1582 8, 1610 2 a 1635 0,75 porty.
Myrón
Myrón (Myrón) môže byť:
Latouille-Lentillac
Latouille-Lentillac je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Lot, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Myron
Myron môže byť:
Cukrovka
Cukrovka môže byť:
Crémarest
Crémarest je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Pas-de-Calais, v regióne Nord-Pas-de-Calais.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Hergest Ridge
Hergest Ridge je druhý štúdiový album britského multiinštrumentalistu a skladateľa Mika Oldfielda vydaný v roku 1974. Rovnako ako u predchádzajúceho Tubular Bells, aj u Hergest Ridge nahral Oldfield väčšinu nástrojov sám. S Tubular Bells je zhodné aj členenie, kedy album tvoria dve inštrumentálne kompozície.
Album Hergest Ridge bol v Británii úspešný. V septembri 1974 dosiahol prvé miesto v rebríčku najpredávanejších albumov.
NGC 3020
NGC 3020 je galaxia v súhvezdí Lev, ktorú objavil britsko-nemecký astronóm William Herschel 19. marca 1784.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 12,2.
Sorikmarapi
Sorikmarapi (alebo Sorik Marapi) je v súčasnosti neaktívny stratovulkán, nachádzajúci sa na indonézskom ostrove Sumatra. Vrchol vulkánu je ukončený 600 m širokým kráterom v súčasnosti zaliatym vodou. V kráteri sa nachádzajú ložiská síry a na východnom svahu sú aktívne fumaroly. V 19. a 20. storočí bolo zaznamenaných niekoľko freatických erupcií, posledná v roku 1986.
Iné projekty
.
Giovanni Falcone
Giovanni Falcone (* 20. máj 1939, Palermo, Taliansko - † 23. máj 1992, Capaci) bol taliansky prokurátor, ktorý sa špecializoval na vyšetrovanie a odhaľovanie zločinov talianskej Cosa Nostry. Bol jednou z vedúcich postáv boja proti organizovanému zločinu v Taliansku. Zomrel vo veku 53 rokov potom, ako bol na neho spáchaný atentát.
Životopis
Narodil sa v Palerme krátko pred vypuknutím druhej svetovej vojny. Jeho matka sa volala Luisa Bentivegna, otec bol Arturo Falcone (riaditeľ chemického laboratória).
Aj keď krátko navštevoval námornú akadémiu, zaujímalo ho hlavne právo, ktoré začal v rovnakom čase študovať. V súdnictve pracovala aj Falconeho budúca žena Francesca Morvillo.
Ako vyšší súdny úradník sa čoskoro zameral na odhaľovanie a usvedčovanie páchateľov organizovaného zločinu, konkrétne členov talianskej Cosa Nostry. Spolu s kolegom Paolom Borsellinom sa stali symbolmi boja proti mafii. V priebehu rozsiahlych súdnych procesov usvedčili desiatky mafiánov.
Na prelome 70. a 80. rokov mala mafia na svedomí zabitie popredných predstaviteľov štátu z radov politikov, policajtov či sudcov.
10. februára 1986 začal veľký súdny proces s členmi Cosa Nostry, ktorý trval až do 16. decembra 1987. Celkovo v ňom bolo obvinených 475 mafiánov a odsúdených viac než 300 osôb. Kľúčovým svedkom sa stal mafián Tommaso Buscetta.
Atentát
thumb|Giovanni Falcone (druhý sprava) Falcone často cestoval, najmä medzi Rímom a Palermom. Pretože sa obával o svoj život, dbal dôsledne na bezpečnostné opatrenia, ktoré mu pomáhali udržovať jeho pobyt a cesty v tajnosti. Nikto z jeho okolia nemal dopredu vedieť, aké sú jeho najbližšie plány, menil ich na poslednú chvíľu. Ak niekam letel lietadlom, vždy to bolo lietadlo tajných služieb. O jeho cestovnom programe vedel dopredu len úzky počet ľudí z Ministerstva spravodlivosti.
V sobotu 23. mája 1992 o 17:48 pristalo na palermskom letisku (Punta Raisi) lietadlo tajných služieb, letiace z Ríma (Ciampino). Na jeho palube bol prokurátor Falcone, jeho žena a ozbrojená služba, ktorá ich mala chrániť. Na mieste už boli pripravené tri obrnené vozy. Šéfom eskorty bol policajt Arnaldo La Barbera.
V mieste 38°10′58″N, 13°14′41″E (Capaci), bola pod vozovkou, bližšie ku kraju, umiestnená v kanalizačnej rúre výbušnina (tolit), zhruba 300 - 400 kg. O 17:59 hod, v čase, keď tadiaľ prechádzal konvoj, bola nálož odpálená na diaľku. (Neskôr sa zistilo, že ju tam umiestnili ľudia prezlečení za pracovníkov diaľničnej služby. Nepodarilo sa však vypátrať, odkiaľ mali informáciu o trase cesty a typoch áut, v ktorých konvoj šiel.)
Po odpálení trhaviny nasledovala obrovská explózia, ktorá poškodila diaľnicu o dĺžke zhruba 100 metrov a vytvorila v nej osemmetrový kráter.
Všetci traja policajti z prvého automobilu boli na mieste mŕtvi. Giovanni Falcone, ktorý šiel za nimi, ešte po výbuchu žil, bol však v kritickom stave a zomrel o dve hodiny, pri prevoze do nemocnice. Jeho žena Francesca (36 rokov) zomrela okamžite. Telesný strážca Giuseppe Costanza, rovnako ako policajti z posledného automobilu, boli vážne zranení, ale atentát prežili. Výbuch zranil asi 20 ľudí, ktorí v čase atentátu prechádzali okolo.
Dôsledky
Pomyselné žezlo v boji proti mafii prevzal Falconeho priateľ Paolo Borsellino. Svojho kolegu však prežil len o necelé dva mesiace. 19. júla 1992 ho zavraždili.
Na pamiatku sudcov Falconeho a Borsellina bolo letisko v Palerme pomenované na Falcone-Borsellino Airport.
V januári 1993 zadržala polícia mafiánskeho bossa Riinu, ktorý sa niekoľko rokov skrýval. Bol odsúdený na doživotie, okrem iného aj za vraždu Falconeho a Borsellina (ich smrť mala byť odplatou za mafiánske procesy a výstrahou pre ďalších, ktorí by v nich chceli pokračovať).
V máji 1996 zatkla polícia mafiána Giovanniho Bruscu, ktorý bol zodpovedný za Falconeho vraždu.
V decembri 1999 prebiehal nový proces s osobami zodpovednými za vraždu sudcu Borsellina. Medzi odsúdenými bol aj Bernardo Provenzano (keďže sa skrýval, bol odsúdený v neprítomnosti).
Niektorí odsúdení boli v roku 2002 prepustení z väzenia za to, že budú svedčiť proti ďalším mafiánom.
Drážkovanie (spoj)
náhľad|right|Rovnoboké drážkovanie náhľad|right|Výroba drážkovania frézovaním Drážkovanie (niekedy nesprávne nazývané aj žliabkovanie) je sústava priamych drážok vytvorená na hriadeli a náboji tak, aby do seba presne zapadali. Drážkovanie umožňuje prenos veľkého krútiaceho momentu (veľký počet drážok), preto sa používa tam, kde nie je vhodné použiť spojenie prostredníctvom viacerých pier. V prípade správnej voľby lícovania, t.j. voľby tolerancií uloženia hriadeľa a náboja je možné vytvoriť posuvný spoj s prenosom krútiaceho momentu, čo sa využíva najmä pri odpojiteľnej spojke a pri prevodovke so zmenou prevodového pomeru.
Dacia Logan
Dacia Logan (v Rusku, Iraku, Ukrajine a Južnej Amerike označovaný ako Renault Logan) je osobný automobil, ktorý spoločne vyrába rumunská automobilka Dacia a francúzska automobilka Renault. Vyrába sa aj ako dodávka alebo pickup, najčastejšie sú však obyčajné rodinné vozidlá.
Dacia Logan malo byť lacné auto, ktoré malo nahradiť zastarané autá vychádzajúce z Renaultu 12. Logan je výsledok projektu X90 z roku 1999. Začal sa vyrábať v roku 2004.
Logan MCV
Logan MCV bol predstavený v roku 2006 v Paríži. Je to kombi verzia obyčajného Loganu. Predávať sa začal v októbri 2006 v Rumunsku, stojí medzi 8200 € a 11600 €, v iných krajinách sa predáva od roku 2007. V súčasnosti sa už nevyrába.
Logan VAN
Logan VAN bol predstavený 23. januára 2007 v Bukurešti. Je to dvojmiestna - úžitková verzia Loganu MCV. Objem ložnej plochy je 2,5 m3 a nosnosť 800 kg. V súčasnosti sa už nevyrába.
Logan Pickup
Verzia pickup bola predstavená 10. októbra 2007. Predáva sa v Rumunsku od roku 2008. V súčasnosti sa už nevyrába.
Logan Steppe
V roku 2006 na autosalóne v Ženeve bol prezentovaný koncept novej rodinnej dodávky. Automobil bol navrhnutý závodom automobilky Dacia v Indii a je predchodcom modelu MCV. V súčasnosti sa už nevyrába.
Kritika
Roku 2005 nemecký automoto klub ADAC zverejnil testy automobilu, pri ktorých malo údajne dôjsť k prevráteniu vozidla počas tzv. losieho testu pri rýchlosti 65 km/h. Neskôr boli tieto informácie dementované, keďže Dacia Logan obstála v bezpečnostných testoch lepšie ako bolo prezentované.
Druhá generácia (2012)
náhľad|Logan druhej generácie Druhá generácia Logana bola uvedená na parížskom autosalóne v roku 2012. Zdieľa rovnaký dizajn prednej časti ako druhá generácia modelu Sandero.
Predaj v Rumunsku sa začal v novembri 2012 so štartovacou cenou 6690 eur. Vyrába sa v meste Mioveni v Rumunsku a v meste Casablanca v Maroku pre severoafrický trh. Neplánuje sa žiadna sedemmiestna verzia ani van druhej generácie Logana, pretože tieto verzie boli nahradené modelmi Lodgy a Dokker. Verzia sedan bude uvedená aj v Brazílii ako druhá generácia modelu Renault Logan v decembri 2013. Vyrábať sa bude v brazílskej fabrike Renault v São José dos Pinhais.
Tretia generácia modelu Renault Symbol je rebrandovaná verzia druhej generácie Logana. Bola uvedená na istanbulskom autosalóne v roku 2012 a vyrába sa v meste Bursa v Turecku.
PlayStation
Sony PlayStation je herná konzola 32/64-bitovej éry od spoločnosti Sony uvedená na trh v polovici 90. rokov 20. storočia. Pôvodný PlayStation bol prvou hernou konzolou radu PlayStation, po ktorej nasledovali konzoly PSOne, PlayStation 2, PlayStation Portable, PSX, PlayStation 3 a PlayStation 4. Konzola bola revolučná svojou real-time 3D grafikou, procesor konzoly mal špeciálne vyvinutú FPU jednotku, ktorá uľahčovala operácie s maticami - transformáciu 3D priestoru.
Do marca 2006, kedy bola ukončená výroba, bolo predaných viac než 100 miliónov konzol PlayStation a PSOne, čím sa stala prvou konzolou, ktorej predaj prekročil 100 miliónov kusov.
Na PlayStation je potrebná karta s úložným priestorom pre uloženie vašej hry. Celá konzola sa ovláda ovládačom (DualShock), ovládač môže pri nejakej činnosti v hre vibrovať alebo nejak naznačiť, že v hre sa niečo deje. Na PlayStation sú určené hry na CD. Ovládač (DualShock) je na PlayStation 1 a 2 s káblom, na 3 a 4 je určená baterka, ktorá sa nabíja káblom, ktorý je vsunutý do celého PlayStation alebo špeciálnou nabíjačkou, ktorá je určená len na DualShock 4.
Poslednými vydanými hrami boli:
Rochester
Rochester môže byť:
Paolo Borsellino
Paolo Borsellino (* 19. január 1940, Palermo, Taliansko – † 19. júl 1992, Palermo) bol taliansky prokurátor a bojovník proti talianskej mafii, spolupracovník Rocca Chinniciho a Giovanni Falconeho.
Po zavraždení duchovného otca ťaženia proti mafii Rocca Cinniciho v roku 1983, bol najbližším spolupracovníkom a priateľom Giovanniho Falconeho, ktorý sa ujal vedenia. Po atentáte na Giovanniho Falconeho († 23. mája 1992), sa Paolo Borsellino postavil na čelo protimafiánského ťaženia.
Necelé dva mesiace na to, dňa 19. júla 1992, bomba, ktorú nastražili mafiánski zabijaci, zničila jeho automobil a zabila okrem Paola Borsellina aj päť policajtov, ktorí slúžili ako jeho ochranka.
Záhor
Záhor je obec na Slovensku v okrese Sobrance.
Polohopis
Leží vo východnej časti Východoslovenskej nížiny na pravobrežnom agradačnom vale Uhu.
Vodné toky
Najbližším vodným tokom je rieka Uh, vzdialená od obce južným smerom približne.
Vodné plochy
Najbližšou vodnou plochou k obci Záhor je Čierny potok, z ktorého kedysi pramenil aj miestny potok pretekajúci obcou.
Symboly obce
Erb Heraldická komisia pri Ministerstve vnútra SR schválila erb obce – jeho podoba bola odvodená od odtlačku pečate z druhej polovice 19. storočia (v modrom štíte je nad zlatou hviezdou umiestnené strieborné, trojuhlými pätkami ukončené písmeno Z, prevýšené je zlatou bordúrou červenej kniežacej koruny bez kríža).
14. až 17. storočie
O najstaršom osídlení Záhora neexistujú zatiaľ relevantné dôkazy – v chotári totiž neboli zaznamenané žiadne praveké archeologické nálezy.
Problematickým sa javí tiež vznik obce a výklad jej názvu. Vo Vlastivednom slovníku obcí na Slovensku Bratislava 1978 je uvedené, že obec Záhor sa po prvýkrát spomína už v roku 1326 pod názvom „Mongath“.
Slovenský historik profesor Ferdinand Uličný, ktorý sa výskumu stredovekého osídlenia najvýchodnejších častí Slovenska venuje už niekoľko desiatok rokov, však vo svojej odbornej publikácii s názvom Dejiny osídlenia Užskej župy (Prešov 1995) píše: „Leleský konvent v roku 1414 potvrdil vymedzenie hranice medzi katastrom Jenkoviec a Záhora. Vtedy vznikla prvá známa správa o tejto obci, ktorá, ako vyplýva z obsahu listiny, jestvovala aj pred rokom 1414.“ Záhor sa v tejto latinskej listine z roku 1414 spomína ako „Mongath alio nomine Zahar“ – čiže „Mongath, iným názvom Záhor“. Profesor Uličný prvú písomnú správu o sídlisku „Mongath“, ktoré ležalo pri Záhore, datuje do roku 1358 – neskôr, v 15. storočí, toto sídlisko buď zaniklo, alebo splynulo so Záhorom.
V písomnostiach z 15.–17. storočia sa názov dediny najčastejšie objavuje v podobe „Zahar“, ojedinele aj v tvare „Zahor“. V uvedenom období boli majiteľmi obce Dobóovci z Ruskej (patrili medzi významné uhorské šľachtické rody). Centrum ich panstva, do ktorého okrem Záhora patrilo aj niekoľko ďalších dedín, bolo v Pavlovciach (dnes Pavlovce nad Uhom).
V roku 1427 mala viac ako 12 port a bolo tu zdanených minimálne 5 obývaných sedliackych domov. Od tejto kráľovskej dane bol oslobodený len záhorský richtár. Richtár – predstaviteľ obecnej samosprávy – musel dozerať aj na plynulé odvádzanie poddanských dávok, za výkon svojej funkcie bol zodpovedný vlastníkovi dediny, čiže zemepánovi.
V roku 1567 v Záhore bývala rodina richtára, zaznamenaných bolo aj 12 sedliackych domácností (sedliaci tvorili najbohatšiu vrstvu poddaných) a 14 rodín želiarov a sluhov (tí patrili k chudobnejším poddaným). Predpokladajúc, že v jednej domácnosti žilo priemerne 6 členov rodiny, tak v obci v tom čase mohlo bývať okolo 160 – 180 poddaných. Koncom 16. storočia v dedine žilo aj 11 rodín slobodníkov (išlo o bývalých poddaných, ktorých zemepán doživotne alebo dedične oslobodil od poddanských povinností) a stálo tu celkovo 44 obývaných poddanských domov – obec teda patrila k najväčším v celom okolí.
V 17. storočí v dôsledku nepriaznivého vývoja v Uhorsku začal počet obyvateľov Záhora klesať (poddaní sa buď odsťahovali, zbehli na iné panstvá, alebo podľahli rôznym chorobám).
Administratívne obec patrila do Užského komitátu, ten sa najneskôr v 14. storočí premenil na Užskú stolicu (jej hornatá časť ležala prevažne na území dnešnej Ukrajiny, na teritóriu Slovenska pod stoličnú správu so sídlom na Užskom hrade, neskôr meste Užhorod, patrili mestečká Veľké Kapušany a Sobrance s okolím).
Významnú úlohu v živote obyvateľov zohrávalo náboženstvo. Záhor ako fília patril v stredoveku pravdepodobne do rozsiahlej rímskokatolíckej farnosti so sídlom v Jovre (dnes je súčasťou Ukrajiny). Najbližší kostol sa v tomto období nachádzal v Jenkovciach.
V druhej polovici 16. storočia pod vplyvom zemepánov Dobóovcov, v zmysle hesla „Cuius regio, eius religio“ (Čí je majetok, toho je náboženstvo) prešli poddaní v Záhore k reformovanej viere. Zákonný článok č. 7 z roku 1647 však túto zásadu zrušil – ak zemepán vyznával iné náboženstvo, sedliaci si mohli zvoliť vlastného farára. V platnosti ale zostalo tzv. patronátne právo – patrón mohol na faru dosadiť kňaza podľa svojej vôle, poddaní však už túto voľbu nemuseli akceptovať. Reformovaní veriaci zo Záhora pôvodne prislúchali k reforovanému zboru so sídlom v Rebríne (dnes miestna časť obce Zemplínska Široká), samostatný záhorský reformovaný zbor (s fíliou Pinkovce) vznikol najneskôr začiatkom 17. storočia (zbor až do polovice 18. storočia spravovali slovenskí kazatelia).
V 16. storočí v obci stál kostol, nie je známe či bol drevený alebo kamenný. V nasledujúcom storočí si veriaci postavili nový chrám (v reformovanom kostole sa do dnešných dní zachoval zvon z tohto obdobia).
Obec v rokoch 1700–1848
V roku 1715 bývali v dedine členovia deviatich poddanských domácností, podľa národnosti boli piati Maďari a štyria Rusíni.
O pomeroch v obci v prvej tretine 18. storočia informujú dva rukopisy, týkajúce sa Užskej stolice. Autorom prvého staršieho diela je Adam Horvát, šľachtic a učený muž, rodák z Pavloviec. Vo svojom Opise Užskej stolice o dedine Záhor píše: „Záhor leží smerom na východ, nad obcou Tašuľa, neďaleko rieky Uh. Jeho chotár leží v susedstve obce Bežovce a jeho poloha je trochu lepšia. Polia sú úrodné. Vlastníkmi sú Rákociovci, dedičia po matke, ale teraz patrí grófovi Aspermontovi z titulu zálohu. Tiež tu má majetkový podiel vdova po grófovi Barkócim st., a tiež aj časť patrí osvietenému grófovi Tomášovi Berénimu z Káranč a Beréňu.“
V súpise Užskej stolice, ktorý bol zhotovený počas zimných mesiacov na prelome rokov 1735–1736, sú tiež zaznačené zaujímavé údaje, v tomto období napr. zo Záhora (v tom čase bol súčasťou Pavlovského slúžnovského obvodu) utieklo 10 poddaných, bývať tu zostalo 9 poddaných, resp. poddanských rodín.
V roku 1772 v čase tereziánskej urbárskej regulácie v obci žili členovia 32 sedliackych rodín, 8 želiarskych rodín a 3 podželiarskych rodín. Výsledkom procesu urbárskej regulácie bolo vydanie obecného urbára, ktorý obsahoval súpis pozemkového majetku a rozsah povinností poddaných voči zemepánovi Tomášovi Berénimu.
V roku 1785 cisár Jozef II. zrušil v Uhorsku nevoľníctvo, obnovením osobných slobôd poddaných v krajine skončilo ich bezprávne postavenie (mohli sa slobodne sťahovať, zakladať si rodiny, vykonávať pracovné činnosti, dávať deti do škôl, disponovať vlastným majetkom, zemepán ich už nemohol z pôdy vyhnať ani usadiť v inej oblasti). K vrchnosti však poddaní zostali pripútaní aj naďalej ekonomicky (prostredníctvom prenájmu pôdy). Povinnosti poddaných zo Záhora voči zemepánovi vymedzoval urbár, ďalšie služby už od nich šľachtic nesmel vyžadovať (ak prácu navyše potreboval, bol povinný s poddanými uzavrieť zmluvu a riadne im za to zaplatiť).
V 18. storočí sa na území habsburskej monarchie uskutočnilo prvé vojenské mapovanie (tzv. jozefínske) – išlo tiež o prvé podrobné zmapovanie Slovenska v strednej mierke 1:28800. V Užskej stolici vojenskí kartografi pracovali v rokoch 1782–1784. V mape z tohto obdobia je Záhor označený ako „Zahor“, bola to dlhá dedina s domami, ktoré sa tiahli po oboch stranách jednej cesty. Z obce (alebo popri nej) viedlo niekoľko cestných komunikácií – smerom na Pinkovce, Bežovce a Jenkovce. V chotári Záhora, ani v blízkom okolí sa nenachádzali takmer žiadne lesné porasty – drevo však bolo potrebné, preto jedna z ciest viedla aj do hustého lesa pri Užhorode. Blízko obce (medzi Záhorom a Pinkovcami) bola nejaká osada – do nej tiež smerovala jedna z ciest. Na mape je uprostred Záhora zachytená aj cirkevná stavba – kostol.
Presné záznamy o počte obyvateľov a domov v dedine pochádzajú zo začiatku 19. storočia, v roku 1828 napr. v Záhore žilo 642 ľudí a stálo 69 príbytkov (približne rovnaký počet dedinčanov aj domov sa udržal aj v nasledujúcom období). Spisy z roku 1832 obsahujú tiež zmienku o cukrovare – ten však (podobne ako veľká časť dediny) zhorel pri rozsiahlom požiari. Záhorčanov v tom čase trápili aj časté povodne. O päť rokov neskôr bol jediným zemepánom v obci Krištof Stárai (Sztáray).
Základy konfesionálnej štruktúry dediny sa vytvorili v 18. storočí, popri sebe tu bývali rímskokatolíci, protestanti, veriaci východného obradu aj židia. V roku 1789 zriadil jágerský biskup (sídlil v meste Jáger v dnešnom Maďarsku) kaplánstvo v Jenkovciach, veriaci si tu postavili aj drevený kostol, do ktorého pravidelne dochádzali aj rímskokatolíci zo Záhora. V roku 1810, šesť rokov po vzniku nového Satmárskeho biskupstva boli Jenkovce povýšené na farnosť (Záhor tvoril jej fíliu).
V polovici 18. storočia vizitoval gréckokatolícke farnosti v Užskej stolici mukačevský biskup Michal Manuel Olšavský. Z jeho zápisov je známe, že záhorskí gréckokatolíci patrili do farnosti so sídlom v Bežovciach (tu stál aj drevený kostol so šindľovou strechou) a každá z tunajších 8 gréckokatolických rodín odvádzala bežovskému kňazovi po dve viká (cca ) obilia.
V rovnakom čase záhorskí reformovaní veriaci prislúchali k rôznym zborom, sídla mali v dedinách Tarnovce (dnešná Ukrajina) a Bežovce. Neskôr boli reformovaní veriaci začlenení do bežovskej farnosti, od roku 1875 však boli pre Záhor vedené samostatné cirkevné matriky. Reformovaní veriaci sa v roku 1822 zaslúžili o výstavbu nového kamenného kostola. V miestnej reformovanej ľudovej škole, kde napr. v roku 1804 vyučoval Juraj Kalán, si deti osvojovali základy čítania, písania, počítania a náboženstva. Presné počty veriacich jednotlivých cirkví sa zachovali z roku 1837, v Záhore v tom čase bývalo 305 reformovaných, 211 gréckokatolíkov, 85 rímskokatolíkov a 15 židov.
Obec v rokoch 1848–1918
Všetci obyvatelia krajiny sa v tomto období stali osobne aj majetkovo slobodnými. Pomery v Užskej župe sa – v porovnaní s inými časťami krajiny – menili len veľmi pomaly. Väčšiu časť pôdy užívalo množstvo samostatne hospodáriacich zemanov (každý z nich vlastnil iba neveľkú výmeru), miestni sedliaci si mohli odkúpiť pozemky, na ktorých po celé generácie pracovali. Chudobnejší dedinčania – bývalí želiari a podželiari – začali pracovať ako robotníci na statkoch bohatších gazdov, resp. na poľnohospodárskych veľkostatkoch v okolí.
Na katastrálnej mape Záhora z roku 1864 sú zaznamenané tieto názvy: „Bocska tov“, „Buygyogos“, „Csikó láz“, „Csonkás“, „Fevenyes“, „Forráš“, „Galová“, „Gerdeny“, „Huscsava“, „Kertalyka“, „Kiš erde“, „Konopianky“, „Križne zeme“, „Na bežovských“, „Nagy rét“, „Nyires“, „Patroka“, „Piszke“, „Silaš“, „Ungh“ (rieka), „Zahumenki“ a „Žsarov“.
Koncom tohto storočia podľa rôznych štatistík alebo súpisov chovali miestni gazdovia 38 kusov hovädzieho dobytka, 193 ošípaných, 930 kusov rôznej hydiny, vlastnili spolu 25 včelích rodín a v záhradách pestovali dokopy 855 ovocných stromov (najviac z nich – takmer 400 – predstavovali slivky).
V roku 1900 žilo v obci 901 obyvateľov, najviac bolo Slovákov, niekoľko desiatok ľudí sa hlásilo k maďarskej a nemeckej národnosti, pár občanov uviedlo aj inú národnostnú príslušnosť. V konfesionálnej štruktúre dominovali reformovaní, po nich nasledovali gréckokatolíci, rímskokatolíci, bývalo tu tiež zopár desiatok židov, niekoľko veriacich sa prihlásilo k iným náboženstvám. Najviac Záhorčanov sa živilo poľnohospodárstvom, niekoľkí sa venovali aj remeslu, obchodu alebo mali iné zamestnanie. Vzdelanostná úroveň bola nízka – plynule čítať a písať vedelo iba necelých 300 obyvateľov. Dedinské príbytky boli postavené väčšinou z dreva, ich strechu pokrývala slama (župa), len veľmi málo domov malo strechu zhotovenú z drevených šindľov či z pálenej škridle.
V roku 1895 obec patrila do obvodu notárskeho úradu so sídlom v Bežovciach (na notariáte sa začali viesť aj štátne matriky). Notár mal významné postavenie – ako riadny člen sa zúčastňoval zasadnutí obecného zastupiteľstva jednotlivých obcí obvodu, spolu s richtárom a prísažníkmi patrili aj do užšieho vedenia dediny, jeho úrad viedol agendu všetkých obcí v obvode. Zasadnutia obecného zastupiteľstva, kde mali prevahu bohatší roľníci, zvolával a viedol richtár (maďarsky „biró“, v zemplínskom dialekte „birov“) – riadne schôdze sa konali dvakrát do roka (na jar a na jeseň), mimoriadne podľa potreby. Obecné predstavenstvo – ďalší orgán obecnej samosprávy – zasadalo raz štvrťročne (aj jeho schôdze zvolával a predsedal im richtár).
V roku 1914 vypukla 1. svetová vojna (boje trvali až do r. 1918) – úrady vyhlásili mobilizáciu, cez územie Slovenska začali prechádzať železničné transporty s proviantom, vojakmi a pod. Obec ani blízke okolie boje nezasiahli, obyvateľstvo však výrazne pocítilo dôsledky vojnových udalostí (bol nedostatok potravín, spotrebného tovaru, začali rekvirácie, rozšírili sa choroby).
Obec v rokoch 1918–1939
Česko-slovenskú republiku oficiálne vyhlásili dňa 28. októbra 1918 v Prahe. Situácia vo východnej časti Slovenska (na západe Užskej, Užhorodskej župy) však bola komplikovaná – dané územie totiž do polovice januára 1919 spravovali dožívajúce uhorské, resp. nové maďarské úrady. Pomery sa stabilizovali až v druhej polovici roku 1919.
Po roku 1918 obec Záhor tvorila súčasť okresu Užhorod. Od začiatku r. 1923 bolo územie Slovenska rozdelené do šiestich žúp – Záhor (už v rámci okresu Sobrance) pripadol Košickej župe. Po r. 1928 župné zriadenie nahradilo tzv. krajinské zriadenie – sobranský okres potom až do r. 1939 riadil Krajinský úrad v Bratislave.
Prvé oficiálne sčítanie obyvateľstva v ČSR prebehlo dňa 15. februára 1921 – v obci v tom čase žilo 1102 obyvateľov, stálo 226 domov a chotár mal výmeru 752 hektárov (ha). Národnostná a konfesionálna štruktúra dedinčanov bola nasledovná; národnosť: Česko-slovenská – 1062 osôb, Rusínska (Ruská) – 11 osôb, Maďarská – 6 osôb, Židovská -14 osôb, Cudzinci – 9 osôb. V roku 1928 bolo v obci 69 domov a 642 obyvateľov
V 20-tych rokoch 20. storočia boli v obci lokalizované dve školské ustanovizne – reformovaná ľudová škola (v r. 1913 – 1924 tu napr. pôsobil učiteľ Vojtech Molnár, ktorého potom vystriedal Jozef Nyitray) a gréckokatolícka ľudová škola.
Obec tvorila súčasť obvodu bežovského notárskeho a poštového úradu a krčavskej četníckej stanice, obvodný lekár mal sídlo v Jenkovciach.
Rímskokatolíci cirkevno-správne patrili k jenkovskej farnosti, gréckokatolíci a reformovaní mali svoj farský úrad v Bežovciach. Koncom 20-tych, resp. začiatkom 30-tych rokov niekoľko desiatok veriacich – najmä kalvínov – vystúpilo z cirkvi a vstúpilo medzi Svedkov Jehovových (boli to „Medzinárodní bádatelia svätej biblie“).
V roku 1932 hlavne zásluhou miestneho učiteľa Jozefa Nyitrayho v dedine vznikol Dobrovoľný požiarný zbor. Na ustanovujúcej schôdzi bol za veliteľa zvolený Jozef Nyitray, náhradným veliteľom sa stal Ján Kocaník, post tajomníka obsadil Július Kulík, do funkcie pokladníka bol ustanovený Jozef Korpa-Štefanov a funkciu dozorcu majetku získal Michal Bali-Jenčík.
Obec v rokoch 1939–1944
Vojnový Slovenský štát vznikol dňa 14. marca 1939 – o 9 dní neskôr do jeho najvýchodnejšej časti vtrhla maďarská armáda. Už ráno, v prvý deň útoku, boli obsadené Sobrance. V druhom slede postupovalo niekoľko práporov pechoty – vojaci obsadzovali jednotlivé obce, strhávali telefónne vedenie, zhadzovali rôzne tabule s označeniami a lúpili v miestnych obchodoch. V ďalších dňoch sa v okolí Záhora zviedli boje medzi slovenskými a maďarskými jednotkami (najprudšia prestrelka sa odohrala pri Nižnej Rybnici). Dňa 4. apríla 1939 bol podpísaný Protokol o hraničnej čiare medzi Slovenskom a Maďarskom. Na základe jeho ustanovení Maďarsko získalo 41 slovenských obcí v okrese Sobrance – medzi nimi bol aj Záhor (úradný názov obce – oficiálne zavedený v r. 1920 – sa v tom čase zmenil na maďarské „Zahar“).
Súčasne s vojenskou okupáciou tohto územia bola nastolená aj maďarská vojenská správa na čele s vojenským okresným veliteľom – sídlo mal v Sobranciach. Začiatkom apríla 1939 si do mesta pozval notárov, učiteľov a richtárov z okupovaných obcí a prinútil ich zložiť sľub vernosti maďarskému štátu – novým úradným jazykom sa na tomto území stala maďarčina.
Od leta 1939 bola obsadená časť sobranského okresu začlenená do Užskej administratívnej expozitúry so sídlom v Užhorode, oficiálne sa teda stala súčasťou Podkarpatskej Rusi (za úradný jazyk bola ustanovená maďarčina a rusínčina).
V jeseni 1941 vznikla Strana slovenskej národnej jednoty (SSNJ), ktorá zastupovala záujmy Slovákov na okupovanom území. Koncom mája 1942 navštívili funkcionári tejto politickej strany Sobrance a do každej obce vymenovali dôverníkov. Koncom júna 1942 bol v Sobranciach zriadený samostatný obvodný sekretariát SSNJ – jeho tajomníkom sa stal ostrovský učiteľ Štefan Blaško.
V rokoch 1939–1944 všetci chlapci a muži zo Záhora (vo veku od 12 do 23 rokov) museli absolvovať povinnú predvojnovú výchovu (boli to tzv. leventisti). V r. 1939 začali úrady aj miestny kňaz pomaďarčovať záhorskú reformovanú ľudovú školu – o 3 roky neskôr obyvatelia obce žiadali kompetentné orgány, aby sa v ľudovej škole vyučovalo po slovensky.
Koncom októbra, resp. začiatkom novembra 1944 začali vojaci Červenej armády oslobodzovať okolie Sobraniec. Sovietski vojaci osadili Záhor dňa 27. októbra 1944 – správu obce potom prevzal „revolučný výbor“. Boje na tomto území však trvali ešte niekoľko týždňov..
Politika
Účasť na voľbách: 64,33 %.
Zvolených aj 7 poslancov obecného zastupiteľstva.
Hudba
V obci pôsobí hudobná skupina Hurikán
Nárečie
V obci sa používa špecifické nárečie, je to Užské nárečie, jeho špecifikom je, že v každej obci, kde sa používa, je výnimočné a zároveň určujúce pre danú obec. (Užské nárečie používa väčšia časť obcí okresu Sobrance so svojimi vlastnými špecifikami).
Hospodárstvo a infraštruktúra
V rámci infraštruktúry je obec pokrytá inžinierskymi sieťami; plyn, voda, kanalizácia (časť obce – chýba pripojenie na čističku odpadových vôd, kompletná kanalizácia ešte nie je dokončená)
Dôležité firmy
Plynstav Záhor (rozvody zemného plynu pre bytových zákazníkov)
Školstvo
Materská škola Základná škola 1.-4. ročník
Doprava
Doprava je riešena autobusovým spojením s okresným mestom (SO), príp. spojením s mestom Michalovce. V chotári obce je plánovana výstavba diaľnice D1 (Bratislava – Žilina – Košice – Záhor) s dĺžkou. Taktiež plánovaný cestný diaľničný priechod Záhor(SK)-Užhorod(UA).
Memristor
right|thumb|Schematická značka memristora
Memristor (z angl. memory resistor = pamäťový rezistor) je pasívna elektronická dvojvývodová súčiastka s variabilným elektrickým odporom, ktorý závisí od predchádzajúceho napätia a prúdu.
Model memristora vypracoval už v roku 1971 Leon Chuon z Univerzity v Berkeley. Funkčnú vzorku vyrobila spoločnosť Hewlett-Packard v roku 2008. Fakt, že aj po odpojení napájania si memristor zachová hodnoty odporu (ktoré je možno následne prečítať aj bez zmeny stavu) predikuje počítače s úplne novou architektúrou, ktoré sa okamžite vypnú aj zapnú bez potreby presúvať dáta z rýchlej pamäte RAM, ktorá sa pri odpojení napájania vymaže na pomalý harddisk, ktorý dáta uchová aj po odpojení napájania a naopak. Od memristorov sa očakáva sľubná budúcnosť v oblasti "mysliacich strojov" podobných ľudskému mozgu. Ich analógový charakter dokonale napodobňuje synapsie v ľudskom mozgu a vytvára veľký priestor pre vývoj samoučiacich sa systémov.
NGC 3021
NGC 3021 je galaxia v súhvezdí Malý lev, ktorú objavil britsko-nemecký astronóm William Herschel 7. decembra 1785.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 12,2.
Latronquière
Latronquière je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Lot, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Dacia Solenza
right|thumb|Dacia Solenza
Dacia Solenza je osobný automobil typu liftback, ktorý vyrábala rumunská automobilka Dacia v rokoch 2003-2005. Je to prerobená Dacia SuperNova (pričom SuperNova je prerobená Nova). Auto má rovnakú prevodovku a niektoré vnútorné vybavenie ako druhá generácia vozidla Renault Clio. Vyrábala sa v piatich verziách: Europa, Confort, Rapsodie, Clima a Scala. Verzia Scala bola najvybavenejšia, mala airbag pre vodiča, klimatizáciu, hliníkové kolesá a CD prehrávač. Auto má 1,4 l benzínový a 1,9 l naftový motor.
Zutter
Príprava
Oznámenie o novom singli s informáciou, že jeho súčasťou bude aj duo GD & TOP, bolo zverejnené 23. júla. Teaser bol vydaný na ďalší deň. Bola to prvá pieseň dua po štyroch rokoch.
Vydanie
Skladba „Zutter“ bola vydaná 5. augusta a po prvom týždni mala predaných 280 817 digitálnych kópií a v týždennom digitálnom rebríčku Gaon sa umiestnila na druhom mieste, pričom ju predbehla len druhá skladba skupiny, „Let's Not Fall in Love“. Na ďalší týždeň sa umiestnila na 3. mieste so 116 572 predanými kópiami. V mesačnom rebríčku Gaon sa skladba umiestnila na štvrtom mieste s 536 570 predanými kópiami.
V Billboardovom rebríčku Svetové digitálne piesne aj v čínskom rebríčku videoklipov QQ Music sa „Zutter“ umiestnila na druhom mieste.
18 dní po zverejnení dosiahol videoklip k piesni na YouTube viac ako 10 miliónov pozretí.
NGC 3022
NGC 3022 je galaxia v súhvezdí Sextant, ktorú objavil anglický astronóm John Herschel 19. februára 1830.
Zutter
Kritika
Kpop Starz povedal, že „Zutter“ je „pravdepodobne doposiaľ najnápadnejšia a najostrejšia skladba“. Billboard povedal, že je to „hip-hopový počin pretkaný trapovými slučkami, bicími a syntetizátormi na zdôraznenie charakteristických štýlov oboch chlapcov“. Osen sa vyjadril, že skladba „Zutter“ je „divoká a štýlová s jedinečným plynutím a rapom s plným rytmom, ktorý dokáže poslucháča zaujať“.
NGC 3022
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 13,2.
Zutter
Zákaz
„Zutter“ bola 12. augusta televíziou KBS zakázaná kvôli obsahu piesne a nevhodnému textu a názvu. YG Entertainment sa vyjadrilo, že skladbu meniť nebude: „Aby sa zachoval význam, tak text piesne „Zutter“ nemáme v pláne nijako upravovať.“
Vlajka Iránu
thumb|Vlajka Iránu
Vlajka Iránu má tri vodorovné pruhy v tradičných iránskych farbách, zelenej, bielej a červenej, biely pruh je však o niečo širší než dva ostatné a zasahuje do nich úzkymi obdĺžnikovými zubami. Na dolnom okraji pruhu červeného sa vždy jedenásťkrát opakuje štylizovaným arabským písmom biele písané heslo Alah je veľký (Allah akbar). Uprostred bieleho pruhu je umiestnený červený iránsky znak. Ten tvorí štyri malé polmesiace systematický obklopujúce zvisle ležiacu čepeľ meča, nad ktorou je umiestnený zosilujúci znak arabského písma nazývaný at-tašdíd. Kresba znaku je štylizácia Alahovho mena. Päť hlavných prvkov znaku symbolizuje päť základných pilierov islamu a ich zvislá poloha naznačuje cestu k jedinému Alahovi. Štyri polmesiace predstavujú fázu jeho narastania, tak ako rastie islamská viera. Meč znamená silu a statočnosť, ktorá je navyše zosilnená znakom at-tašdíd. Podoba znaku zároveň evokuje predstavu zemského glóbusu. Červená farba vlajky znamená revolúciu, biela mier, zelená islam. Dvadsaťdvakrát sa opakujúci text na okrajoch farebných pruhov pripomína 22. bahmán revolučného roku 1357 (11. 2. 1979), ktorý je oslavovaný ako deň víťazstva iránskej revolúcie.
Aj keď republika bola v Iráne vyhlásená už 1. 4. 1979, bola nová iránska vlajka schválená parlamentom až 29. 7. 1980. Do tej doby bola používaná iránska trikolóra bez cisárskeho leva alebo s levom bez cisárskej koruny.
Talakmau
Talakmau (iné názvy: Talamau, Ophir) je neaktívny stratovulkanický komplex, týčiaci sa nad západným pobrežím severnej časti ostrova Sumatra. Masív komplexu je tvorený prevažne andezitmi až dacitmi, jeho vrchol je ukončený trojicou kráterov, zoradených v línii severovýchod-juhozápad. Vek poslednej erupcie nie je známy, no odhaduje sa na holocén. Správy o emisiách plynov z roku 1937 neboli potvrdené.
Iné projekty
.
Michael Jai White
Michael Jai White (* 10. november 1967, Brooklyn, New York) je americký herec a majster bojových umení, ktorý hral v mnohých filmoch a televíznych seriáloch. Je prvým Afroameričanom, ktorý stvárnil hlavného superhrdinu z knihy vo filme Spawn z roku 1997, v ktorom stvárnil postavu Al Simmonsa. White tiež stvárnil Marcusa Williamsa vo filme Prečo som sa len ženil?.
White je uznávaný majster bojových umení, pričom vlastní sedem čiernych pásov v Shotokane, Brazílskom džiu-džicu, Taekwonde, Kobude, Gódžú rjú, Tangsude, Wushu, Kjókušinkai so špecifickým zameraním v Kjókušinkai (hoci jeho štýl začleňuje prvky mnohých rozdielnych foriem bojových umení). Keď White začal s tréningom bojových umení mal osem rokov.
Francúzska a indiánska vojna
thumb|Markíz de Moncalm Francúzska a indiánska vojna je časť sedemročnej vojny, ktorá sa odohrávala na severoamerickom bojisku. Stretli sa v nej Spojené kráľovstvo a Francúzsko podporované svojimi indiánskymi spojencami.
Priebeh
Napätie medzi anglickou a francúzskou stranou eskalovalo už v roku 1754 menšími zrážkami. Zo začiatku kvôli nejednotnosti britských koloniálnych a kráľovských inštitúcii (každá kolónia mala vlastný kongres a guvernéra, ktorí rozhodovali o nasadení koloniálnych milícií a prostriedkov) mala prevahu francúzska strana. V roku 1755 zorganizovaná výprava pod velením generála Braddocka (na ktorej sa zúčastnil aj George Washington) mala za úlohu obsadiť francúzsku pevnosť Fort Duquesne v údolí Ohia. Expedícia však skončila katastrofou neďaleko rieky Monongahela. Celé dva pluky vrátane pomocných milícií boli rozprášené Francúzmi a Indiánmi útočiacimi zo zálohy. Generál Braddock bol smrteľne ranený.
thumb|Smrť generála Wolfa V roku 1756 do Ameriky priplával s posilami markíz de Montcalm. Dobytím pevnosti Fort William Henry, pri jazere Lake George, zaistil Francúzom dôležité strategické pozície. Ale v roku 1757 sa britské kráľovské a koloniálne sily konečne zorganizovali, čo im umožnilo využiť obrovskú presilu ľudských zdrojov a hospodárskych prostriedkov, ktorú anglické kolónie nad francúzskymi mali. Britské kráľovské pluky a koloniálne milície sa potom vylodili pri francúzskej pevnosti Louisbourg, ktorá mala chrániť vjazd do Zálivu svätého Vavrinca, a dobyli ju (na druhý raz, po prvom dobytí v roku 1745 bola Francúzsku vrátená), čím definitívne odrezali Nové Francúzsko od dodávok z materskej krajiny.
Vojna sa však ešte zďaleka neskončila: 8. júla 1758 pripravil Montcalm zdrvujúcu porážku 5x silnejšej britskej armáde v bitke pri Carillone, napriek tomuto skvelému víťazstvu musel stále ustupovať.
thumb|Generál Wolfe V roku 1759 Montcalm najprv ešte odrazil britský pokus o vylodenie pri Montmorencyho vodopádoch, avšak vzápätí sa vylodili jednotky generála Wolfa pri Quebecu a zvíťazili nad Francúzmi v bitke na Abrahamovej pláni neďaleko mesta. Generáli Wolfe i Montcalm boli v bitke smrteľne ranení.
Pádom Montrealu v roku 1760 francúzska nadvláda nad Novým Francúzskom prestala fakticky existovať. Vojna skončila zánikom Nového Francúzska, ktorú úplne ovládli britské jednotky.
Crépy (Pas-de-Calais)
Crépy je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Pas-de-Calais, v regióne Nord-Pas-de-Calais.
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Anamnéza
Anamnéza môže byť:
Jaan Pehechan Ho
Jaan Pehechan Ho je populárna indická rock and rollová skladba, ktorú zložil Shankar Jaikishan, texty napísal Anand Bakshi a naspieval Mohammed Rafi. Bola vytvorená pre bollywoodsky film Gumnaam.
Populárna kultúra
Skladba bola v roku 2011 použitá pre televíznu reklamu Heineken.
Databáza (rozlišovacia stránka)
Databáza (iné názvy: báza dát, báza údajov, dátová báza) môže byť:
Sarik-Gajah
Sarik-Gajah je názov dvojice troskových kužeľov vzdialených od seba asi 10 km, nachádzajúcich sa na ostrove Sumatra, asi 15 km východne od stratovulkánu Talakmau. Sarik je prevažne bazaltový, kým v stavbe Gajahu prevládajú andezity. Oba kužele sú pomerne zachovalé, čo indikuje ich pomerne mladý vek.
Martin Havlát
Klubový hokej
V roku 1999 bol draftovaný klubom Ottawa Senators v prvom kole ako 26. v celkovom poradí. V sezónach 2003–2005 hral za pražskú Spartu, Znojmo a Dinamo Moskva. Potom sa vrátil do klubu Ottawa Senators. V roku 2006 bol súčasťou výmeny v rámci ktorej putoval do klubu Chicago Blackhawks a pred sezónou 2009/10 ako voľný hráč podpísal zmluvu s Minnesotou Wild. Pred sezónou 2011/12 bol vymenený do klubu San José Sharks za Danyho Heatleyho. Nosil dres s číslom 24.
V roku 2017 oznámil ukončenie svoje hráčskej kariéry.
Reprezentácia
Havlát reprezentoval mládežnický výber českej reprezentácie na majstrovstvách sveta hráčov do 18 rokov 1999 a na majstrovstvách sveta hráčov do 20 rokov 2000 vo Švédsku, kde získal zlatú medailu.
V roku 2000 sa stal majstrom sveta, keď za 🇨🇿 získal zlatú medailu na MS konaných v Rusku.
NGC 3023
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 12,3.
Ivan Hlinka
Ivan Hlinka (* 26. január 1950, Most – † 16. august 2004, Karlove Vary) prezývaný aj Šéf bol český hokejista (stredný útočník), klubový a reprezentačný tréner. V roku 2004 tragicky zomrel na následky autonehody.
Medzinárodný deň detí
Medzinárodný deň detí (skratka MDD) je sviatok detí, ktorý sa oslavuje v mnohých krajinách sveta. Medzinárodný deň detí sa zvyčajne (ale nie všade) oslavuje každoročne 1. júna. Na Slovensku (a v niektorých ďalších krajinách bývalého sovietskeho bloku) sa slávi od roku 1952.
Prvý jún sa uchytil obzvlášť v komunistických krajinách, kvôli čomu vznikla mylná domnienka, že MDD bol komunistický vynález. Avšak Deň detí sa napríklad v USA oslavoval prvýkrát už v roku 1925, a to v San Franciscu.
Zoznam planétok 51501 – 51750
Dáta použité s dovolením / Data used with permission © IAU: Minor Planet Center.
Webová stránka
Webová stránka (iné názvy: internetová stránka, stránka, jazykovo nevhodne: webstránka/web stránka) môže byť:
Hrabová Roztoka
náhľad|Drevený chrám sv. Bazila Veľkého s cintorínom náhľad|Pravoslávny chrám svätého Vladimíra
Hrabová Roztoka je obec na Slovensku v okrese Snina. Leží v horskom prostredí na východnom svahu Vihorlatských vrchov v nadmorskej výške 410 m n. m.
Dejiny
Prvýkrát sa obec spomína v roku 1568. Pôvodne patrila humenskému panstvu, neskôr Klobusiczkovcom. Tunajšie sídlisko založil šoltýs s valašskými usadlíkmi v polovici 16. storočia na území humenského panstva. V roku 1600 bolo v dedine 7 valašských domov a dom šoltýsa. Malou obcou zostala Hrabová Roztoka aj neskôr. Ešte v roku 1715 v nej žilo 7 poddanských domácností, avšak v roku 1720 bolo sídlisko opustené, neskôr však obnovené. Obnovená obec sa rýchlo zväčšovala. V roku 1828 mala 28 domov a 181 obyvateľov. Z druhej polovice 18. storočia pochádza obecná pečať, na ktorej je vyobrazený dom, o ktorý je opretý rebrík.
Pamiatky
V obci sa nachádza barokový gréckokatolícky chrám sv. Bazila Veľkého z polovice 18. storočia, ktorý je národnou kultúrnou pamiatkou. Neďaleko neho bol vybudovaný pravoslávny chrám zasvätený svätému Vladimírovi.
Kopernica (potok)
Kopernica je potok na Strednom Pohroní, na území okresu Žiar nad Hronom. Je to ľavostranný prítok Lutilského potoka, meria 15,9 km a je tokom IV. rádu.
Prameň: v Kremnických vrchoch na južnom svahu Pieskovca (907,7 m n. m.), východne od obce Kunešov, v nadmorskej výške okolo 800 m n. m.
Smer toku: na hornom toku na juh, za obcou Kopernica sa stáča na juhozápad, od sútoku so Slaským potokom opäť na juh
Geomorfologické celky: 1.Kremnické vrchy, podcelky Kunešovská hornatina a Jastrabská vrchovina, 2.Žiarska kotlina
Prítoky: sprava z obce Kunešov, spod Mlynského vrchu (849,5 m n. m.), Slaský potok (323,3 m n. m.), zľava zo západného svahu Čertovho vrchu (747,5 m n. m.) a dva krátke prítoky z východných strání Dubníka (502,8 m n. m.)
Ústie: do Lutilského potoka južne od obce Lutila v nadmorskej výške cca 279 m n. m.
Obce: Kopernica, Lutila
Robert Hanssen
Robert Philip Hanssen  (* 18. apríl 1944, Chicago, Illinois, USA† 5. jún 2023, ADX Florence, Colorado) bol americký agent FBI a špión ZSSR a Ruska viac než 20 rokov. Bol vo výkone trestu v samoväzbe 23 hodín denne vo väznici s najvyššou ochranou (označenou ako supermax) ADX Florence.
Hanssena zadržali 18. februára 2001 v parku Foxstone Park blízko jeho domova vo Vienne. Bol obvinený z odovzdávania amerických tajných dokumentov Moskve za viac než 1,4 milióna $ v hotovosti a v diamantoch počas 22 rokov. 6. júla 2001 sa priznal. Následne bol odsúdený na doživotie. Jeho činnosť bola popísaná ako „možno najhoršie spravodajské fiasko v dejinách USA.“
Raný život
Narodil sa v Chicagu v štáte Illinois v luteránskej rodine dánsko-nemeckého pôvodu. Jeho otec, chicagsky policajný dôstojník, ho v detstve emocionálne týral. Keď Hanssen končil vodičský kurz, otec Howard zaistil aby na vodičských skúškach neuspel. Hanssen starší neustále znevažoval svojho syna a vravel, že Robert si nikdy poriadne nezariadi život.
Hanssen navštevoval Knox College v Galesburgu a študoval chémiu a ruštinu. Následne sa zapísal na Northwestern University v odbore stomatológia. V univerzitnom štúdiu sa mu darilo, ale povedal "didn't like spit all that much". Po troch rokoch zmenil študijný odbor na obchod, a ukončil štúdium s titulom M.B.A. Po absolvovaní sa zamestnal v účtovníckej firme, ale odišiel odtiaľ a vstúpil k polícii ako vyšetrovateľ. Po dvoch rokoch z oddelenia odišiel. V januári 1976 nastúpil do FBI.
Keď ešte študoval stomatológiu, zoznámil sa s Bonnie Wauckovovou. Bonnie bola jedným z ôsmich detí zo silne katolíckej rodiny. Zosobášili sa v roku 1968, Hanssen konvertoval k rímskokatolíckej cirkvi a stal sa oddaným veriacim. Vstúpil do Opus Dei v ktorej bola rodina jeho ženy činná.
Začiatky v FBI a prvé špionážne aktivity (1979 – 1981)
Hanssen nastúpil k FBI ako špeciálny agent 12. januára 1976 a nasledujúci rok ho preložili do FBI field office v meste Gary. V roku 1978 sa Hanssen a jeho rozrastajúca sa rodina (Hanssenovci mali v tomto čase tri deti) presťahovali do New Yorku keď ho preložili do miestnej FBI field office. Ďalší rok Hanssena presunuli ku kontrarozviedke a poverili zostavením databázy sovietskeho spravodajstva pre Bureau (pozn. vládne agentúry). Vtedy, v roku 1979, tri roky po nástupe do FBI, Hanssen začal svoju kariéru ako sovietsky špión.