cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
John Frusciante
To Record Only Water for Ten Days
Počas svetovej túry k albumu Californication písal John vlastné piesne, ktoré vydal na ďalšom sólo albume To Record Only Water for Ten Days. Album nebol písaný v štýle predchádzajúcich avantgardných albumov ale texty boli stále záhadné a zvuk bol nápadne akoby rozptýlený a ochudobnený. John sa namiesto zameriavania na gitaru, venoval najmä syntetizátorovým zvukom a efektom. Syntetizátor je na albume nástrojom číslo jeden. Frusciante začal túru na podporu albumu 27. januára 2001 vystúpením v The Borderline v Londýne. Uzavrel ju 10. júna krátkym vystúpením v The Ruby v Los Angeles. Všetkých 16 koncertov odohral sám na akustickej gitare.
From the Sounds Inside
21 nevydaných piesní sa nachádza na Johnovej oficiálnej stránke (pozri nižšie). Piesne sú z obdobia, keď písal materiál na album To Record Only Water for Ten Days, niektoré sú pôvodné nezmasterované verzie, ostatné sú úplne nové skladby.
By the Way
Skupina nahrala v roku 2002 kritikmi dobre prijatý album By the Way. Je to ich zatiaľ najjemnejší album. Rozdiel v porovnaní s albumom Freaky Styley (jedným z ich prvých albumov) je neprehliadnuteľný. Frusciante ostáva hlavnou tvorivou silou v Red Hot Chili Peppers, pretože sa podieľal na všetkých úspešných albumoch.
Rok 2005
Vydal z Red Hot Chilli Peppers svoje prvé dvoj-CD Stadium Arcadium a mená CD-čiek sú "Jupiter a Mars"
Výbava
Frusciante používa staršie gitary, vrátane trojfarebnej gitary Fender Stratocaster v odtieni slnkom spáleného dreva a palisandrovým hmatníkom, Fender Stratocaster (javorový hmatník) z roku 1955, Telecaster z 50-tych rokov, rovnako aj Gretsch white falcon a 2 akustické gitary Martin zo 40-tych rokov. Používa aj 12-strunovú gitaru Maton Messiah, ktorú použil v piesni „Breaking the girl“. Primárne používa zostavu zosilňovačov Marshall (hlavne dva Silver Jubilee a 200-wattový Major), aj keď niekedy používa zostavu Vox alebo Fender. Kým pre album Californication použil 5 efektových pedálov, na albume By the way sa ich počet značne rozšíril.
Nemcovce
Nemcovce môžu byť:
Kožná žľaza
Kožné žľazy (lat. glandulae cutis) sú žľazy v koži.
Človek
U človeka existujú tieto typy kožných žliaz, ktoré majú rozdielnu štruktúru i funkciu:
Sval
náhľad|Zväzky svalových vláken priečne pruhovanej svaloviny, pohľad v 3 rôznych mierkach
Sval je zreteľne ohraničený útvar svalového tkaniva. Je to pohybový orgán živočíchov, vrátane človeka.
Jeho najpodstatnejšou zložkou sú svalové bunky, ktoré majú schopnosť sťahu - kontrakcie a uvoľnenia - relaxácie.
Charakteristika
náhľad|Tri typy svalového tkaniva: hore - priečne pruhovaný sval; v strede - hladký sval; dole - srdcový sval Svaly vykonávajú pohyb. Okrem vedomých pohybov, ktoré zabezpečujú priečne pruhované svaly, sú zodpovedné i za pohyby nevedomé, resp. automatizované (napr. zmeny veľkosti zreničky, tlkot srdca, prehĺtanie a dýchanie). Pracujú ťahom a skladajú sa z buniek - myocytov, ktoré sa môžu sťahovať, čiže skracovať. Sťahy vyžadujú chemickú energiu v podobe ATP a na jej tvorbu a uvoľňovanie je potrebné nepretržité zásobovanie svalov živinami a kyslíkom. Organizmus tieto procesy aktívne reguluje: napríklad pri namáhavom cvičení bije srdce rýchlejšie a zvyšuje sa prietok krvi.
Kostrové, priečne pruhované svaly sa pripájajú ku kostiam pevnými nepružnými šľachami. Tieto svaly sú ovládané vôľou. Keď dostanú signál z centrálnej nervovej sústavy, skrátia sa a ťahajú kosti, ku ktorým sú pripevnené. Ostatné typy svalov (priečne pruhovaný sval srdca a hladké svaly) pracujú automaticky. Sú vôľou neovládateľné a nachádzajú sa v tráviacom trakte, močovom mechúre, stenách ciev, maternici a v ďalších častiach tela.
V tele sa nachádza približne 640 kostrových svalov. Najmohutnejší je najväčší sedací sval (musculus gluteus maximus). Najmenší je strmienkový sval v uchu, ktorý meria len asi 1 mm.
Svalové bunky alebo vlákna, ktoré tvoria veľkú väčšinu objemu každého svalu, sú vysoko špecializované. Sú veľmi dlhé (až 30 cm) a tenké. Keď sú podráždené prostredníctvom nervového vzruchu, dokážu sa skrátiť až na tretinu svojej dĺžky. Vláknu dáva priečne pruhovaný vzhľad usporiadanie myofibríl - aparátu, ktorý je podstatou jeho funkcie. Svalové vlákna sú usporiadané do zväzkov. Zväzky svalových vlákien tvoria sval. Jeden sval sa môže skladať aj z vyše 2000 vlákien.
Funkcia svalov
Dlhé kosti rúk a nôh sú ako mechanické páky tela. Pohyb umožňujú ich spoje, čiže kĺby, ako napríklad rameno, lakeť, bedrá a koleno. Keď sa sval, napríklad dvojhlavý sval (biceps) hornej časti paže, stiahne, pritiahne kosti predlaktia k lakťovému kĺbu. Biceps sa môže skrátiť len o pár centimetrov, ale pretože má úpon blízko lakťa, pritiahne kosti predlaktia tak, že ruka opíše veľký oblúk. V technických odboroch sa hovorí, že ide o úsporu sily, ktorá tento dodatočný pohyb umožňuje.
Monika Hilmerová
Mgr. art. Monika Hilmerová (* 7. október 1974, Bratislava) je slovenská herečka. Má o dva roky staršieho brata Viktora a je vydatá za tanečníka Jara Bekra, s ktorým má dcéru Zaru a syna Leonarda.
Život
Prvý hraný film (O sláve a tráve) natočila už ako 10-ročná. V divadle začala ako 16-ročná, keď sa stala členkou Radošinského naivného divadla (19912003), neskôr Činoherného umeleckého súboru Slovenského národného divadla (20032006, 2008súčasnosť). Hosťovala však aj na iných profesionálnych scénach ako Štúdio L+S (1994), Astorka Korzo ’90 (2003) či Aréna (2007).
Vyštudovala andragogiku na Filozofickej fakulte Univerzity Komenského (19931998) a herectvo na Vysokej škole múzických umení (19982002) v Bratislave.
Filmografia
Filmografiu Hilmerovej zastupuje v distribúcii dvanásť celovečerných hraných filmov, na poli krátkometrážnej kinematografie boli jej príspevky zaznamenané v troch prípadoch. V rámci televízneho formátu bola bez ohľadu na metráž filmu obsadená do dvadsiatich hraných snímkov a dvanástich seriálov vrátane dvoch minisérií, dvoch antológií i sitkomov; jeden titul predstavuje TV záznam divadelnej inscenácie.
Ocenenia
Podľa prieskumu NOC sa v roku 2003 dostala do prvej dvadsiatky najobľúbenejších domácich herečiek, zatiaľ čo v prieskume agentúry GfK z roku 2009, sa umiestnila v prvej desiatke najatraktívnejších slovenských hercov.
Predstojnica
vpravo|náhľad|250px|Detail prostaty a semenných vačkov vpravo|náhľad|250px|Umiestnenie prostaty 1.- Prostata 2.- [[močová trubice 3.- miešok 4.- Semenný váček 5.- konečník 6.- mízní uzliny]] Predstojnica alebo predstojná žľaza alebo prostata (lat. prostata) je nepárový žľaznatý orgán, uložený na svalovom dne panvy, kde svojou hornou plochou zrastá so spodinou močového mechúra. Celou žľazou prechádza vretenovite rozšírená časť močovej rúry. Prostata má tvar gaštana, je široká asi 4 cm, vysoká 3 cm a hrubá 2 cm - hmotnosť priemerne 20 g. Do normálnej veľkosti dorastá v 17 rokoch. Prostata sa skladá zo žľaznatého tkaniva a svalovej zložky. Sekrét prostaty je výlučok 30 - 50 drobných žliazok, ktorý má za úlohu zvlhčovať močovú rúru pred vystreknutím spermy ale nieje objemovo najväčšou súčasťou ejakulátu. Tvorí asi 30% objemu ejakulátu a jej sekrét ma mierne kyslé pH.(pH=6,4). (Najväčšiu časť ejakulátu vytvárajú mechúrikovité žľazy v semenníkoch (Glandulae vesiculosae) a to až 70%.) V starobe sa prostata často zväčšuje (hypertrofuje), čo má za následok stláčanie močovej rúry a poruchy močenia. Prostata je obalená puzdrom - fasciou, z ktorej do vnútra vystupujú elastické vlákna a spolu s hladkou svalovinou vytvárajú tzv. strómu celej žľazy.
Nemcovce (okres Bardejov)
Nemcovce sú obec na Slovensku v okrese Bardejov.
Porta
Porta môže byť:
Konečná stanica (film)
Konečná stanica je slovenská filmová adaptácia úspešnej rovnomennej hry Radošinského naivného divadla.
Semenník (anatómia)
Semenník alebo testis (lat. testis, didymus, testiculus, spermarium, gr. orchis, didymis) je zárodočná žľaza živočíchov, v ktorej sa tvoria rozmnožovacie bunky (sparmatozoá, spermie a pod.).
Semenník človeka
Semenník je párová žľaza uložená v dolnej časti mieška. Patrí k vnútorným pohlavným orgánom. Má sploštený tvar, pri pohľade zboku je oválny. Priemerná dĺžka 4,5 cm, šírka 3 cm a hrúbka 2 cm, váži 25 až 30 gramov.
Semenník je zavesený na semennom povrazci (ľavý semenník je nižšie ako pravý), ktorý prebieha po jeho zadnom okraji. Semenník je tvorený z parenchýmu, ktorý je pokrytý väzivovou blanou - belavým obalom semenníka (tunica albuginea), z ktorého odstupujú k zadnému okraju lúčovito idúce priehradky (septula testis), ktoré rozdeľujú semenník na lalôčiky semenníka (lobuli testis). Počet lalôčikov kolíše od 100 do 250 a ich tvar je kužeľovitý. Lalôčiky obsahujú stočené semenotvorné kanáliky (tubuli seminiferi contorti). Každý lalôčik obsahuje semenotvorný epitel, z ktorého vznikajú spermatozoidy. Pri zadnom obvode semenníka sa 3–4 semennotvorné kanáliky navzájom spájajú a vytvárajú sieť semenníka (rete testis). Z tejto siete vystupuje až 18 vývodov semenníka (ductuli efferens testis), ktoré sa vnárajú do hlavy nadsemenníka. V stenách semenotvorných kanálikov sú nezrelé pohlavné bunky čiže spermie, ktoré sa uvoľňujú a sú zatlačované do nadsemenníkov.
Pošva (vagína)
Pošva alebo vagína (lat. vagina, gr. kolpos) je svalovo-väzivová trubica, ktorá je vývodnou pôrodnou cestou a súčasne ženským kopulačným orgánom. Predná stena pošvy je dlhá asi 7 cm, zadná okolo 9 cm. Do horného konca pošvy sa vnára krčok maternice, okolo ktorého sa vytvára klenba pošvy (fornix vaginae), Dolný koniec pošvy sa otvára medzi malými pyskami ohanbia do predsiene pošvy (vestibulum vaginae), okraj tvorí poševný otvor (lat.ostium vaginae). Na začiatku pošvy je u väčšiny žien, ktoré nemali pohlavný styk, tenká slizničná duplikatúra, tzv. panenská blana (hymen). Hymen neuzatvára vagínu úplne. Ostáva v ňom malý otvor, ktorý umožňuje odtok menštruačnej krvi. Vnútro vystiela sliznica, ktorá vytvára pomerne vysoké krkvy (rugae vaginales), ktoré sú usporiadané do stĺpcov (columnae rugarum). Sliznica je krytá nerohovatejúcim dlaždicovým epitelom, ktorý neobsahuje nijaké žliazky. Sekrét zvlažujúci povrch sliznice pošvy je transsudátom ciev stien pošvy a produkt bakteriálnej flóry osídľujúcej pošvu (Lactobacilus acidophilus). Svalovina pošvovej steny je hladká, sieťovite usporiadaná. Okolo dolnej časti pošvy sú aj vlákna priečne pruhovaných svalov, ktoré majú charakter zvierača. Adventícia pošvovovej steny je tvorená hustým kolagénnym väzivom, bohato prekrveným a s množstvom vetvičiek nervov.
Epidemiológia
Epidemiológia (epi – na, medzi, demos – ľudia, logos – veda o) - je vedná disciplína, ktorá skúma prečo, kedy a kde sa choroby vyskytujú, a spôsoby, akými sa prenášajú.
Jiří Welsch
Welsch začal svoju profesionálnu kariéru ako mladý teenager s tímom BHC SKP Pardubice z Čiech, kde hral do roku 1998. Na sezónu 1998/99 podpísal zmluvu s tímom Sparta Praha (Česko), a potom s tímom Olimpija Ljubljana (Slovinsko), kde hral do roku 2002. V sezóne 2001/02 bol menovaný najužitočnejsím hráčom (MVP) Mattoni ligy.
Epidemiológia
Epidemiológia sa zvyčajne rozdeľuje na:
Pracovník, ktorý sa zaoberá epidemiológiou sa označuje ako epidemiológ.
Jiří Welsch
V roku 2002 bol do draftovaný do NBA ako číslo 16 tímom Philadelphia 76ers, no vzápätí bol vytradeovaný do tímu Golden State Warriors. Tam strávil sezónu 2002/03 (priemery na zápas: 1,6 bodov, 0,8 doskokov, 0,7 asistencií, celkovo 37 zápasov), po ktorej bol 18. augusta 2003 vymenený do tímu Dallas Mavericks. V Dallase však neodohral ani jeden zápas a 20. októbra 2003 ho poslali do tímu Boston Celtics.
Jiří Welsch sa stal posilou tímu Celtics (priemery na zápas: 8,5 bodov, 3,2 doskokov, 2,0 asistencií, celkovo 136 zápasov). Navzdory hernému zlepšeniu bol 24. februára 2005 vymenený do tímu Cleveland Cavaliers, kde strávil zvyšok sezóny 2004/05 (priemery na zápas: 2,9 bodov, 1,8 doskokov, 1,2 asistencií, celkovo 16 zápasov). 28. júna 2005 bol vymenený do tímu Milwaukee Bucks.
Kylie Minogue
Kylie Ann Minogue (* 28. máj 1968, Melbourne, Viktória, Austrália) je austrálska speváčka a príležitostná herečka. Preslávila sa v polovici 80. rokov 20. storočia najmä vďaka postave Charlene v telenovele Susedia. Od konca 80. rokov naplno rozbehla pozoruhodnú spevácku kariéru, ktorá trvá až do dnešných dní. Jej mladšia sestra Dannii Minogue je tiež známa speváčka.
Andrej Bagar
Andrej Bagar (* 29. október 1900, Trenčianske Teplice – † 31. júl 1966, Bratislava) bol slovenský herec a divadelný režisér.
Od roku 1914 sa učil vo Viedni za čalúnnika a súčasne študoval dekoratérstvo na umelecko-priemyselnej škole. Pracoval ako robotník, hotelový sluha, kurič. Od roku 1922 študoval herectvo na dramatickom konzervatóriu v Prahe.
V rokoch 1923 - 1925 a 1939 bol členom činohry SND. Medzitým hral v Košiciach a Pardubiciach. V rokoch 1939 - 1940 pre svoju protifašistickú činnosť bol väznený. Po prepustení pôsobil pod kr. menom Ján Minárik ako režisér bratislavského rozhlasu. V roku 1944 sa stal spoluzakladateľom Slovenského komorného divadla v Martine. Po uvedení inscenácie Filip II. mu zakázali pobyt v Martine. Odišiel do SNP, kde s divadelným súborom pôsobil medzi povstalcami (najprv ako komisár, neskôr založil a viedol Frontové divadlo). Po oslobodení bol do roku 1951 umeleckým riaditeľom SND. Od roku 1950 až do svojej smrti bol tiež pedagógom a tiež rektorom VŠMU.
V mladosti bol verejne činný. Od roku 1938 bol aktívnym členom KSČ. V rokoch 1957 - 1965 bol predsedom ZSDU. Dlhé roky bol členom UV KSČ a poslancom SNR.
Vo filme hral od roku 1935.
Za svoju činnosť bol často ocenený: 1934 - nositeľ Štefánikovej ceny za dramatické umenie, 1945 - nositeľ národnej ceny, 1947 - Československý vojnový kríž, 1947 a 1951 laureát štátnej ceny, 1949 - nositeľ Radu 25. februára, 1955 - nositeľ Radu republiky a titul národný umelec, 1960 - nositeľ Radu práce.
Je po ňom pomenované Divadlo Andreja Bagara v Nitre a Bagarova ulica v Bratislave, Banskej Bystrici, Martine a v Žiline.
Vrátnica
Vrátnica alebo hovorovo portálna žila (lat. vena portae hepatis) patrí k najvýznamnejším žilám ľudského tela. Jej význam tkvie v tom, že privádza krv z tenkého čreva - bohatú na chemické zlúčeniny, ktoré organizmus vstrebal trávením potravy - do pečene na následné spracovanie.
Vzniká spojením troch väčších žíl:
K spojeniu dochádza za hlavou pankreasu - odvádza teda krv z nepárových orgánov brušnej dutiny. Tieto tri žily sa označujú aj ako „korene portálnej žily“.
Z miesta sútoku beží vrátnica doprava a nahor za dvanástnik a vstupuje do pečeňovodvanástnikového väzu (ligamentum hepatoduodenale), ktorým sa dostane až do vrát pečene (porta hepatis). V pečeňovodvanástnikovom väze spolu s ňou prebieha aj žločovod (ductus choledochus) a vlastná pečeňová tepna (arteria hepatica propria). V porta hepatis sa portálna žila delí na dve hlavné vetvy:
Počas svojho priebehu priberá portálna véna ešte ďalšie menšie prítoky:
Farmakológia
S farmakológiou je často zamieňaná farmácia, čo je samostatná disciplína lekárskej vedy. Je to profesia zodpovedná za prípravu, dávkovanie, výdaj a vhodné použitie liečiv a poskytovanie služieb na dosiahnutie optimálnych terapeutických výsledkov.
Farmakológiu možno rozdeliť na 2 oblasti:
Obliehanie Nových Zámkov (1663)
Obliehanie Nových Zámkov je významné stretnutie protitureckých vojen, ktoré prebiehalo od 16. augusta do 25. septembra 1663 pri mestskej pevnosti Nové Zámky (Ujvár). Obliehanie skončilo kapituláciou posádky pod vedením grófa Adama Forgáča a víťazstvom vojsk Osmanskej ríše pod vedením veľkovezíra Köprülüzade Fazıla Ahmeda Pašu.
Vývoj udalostí pred obliehaním
V prvej polovici 17. storočia bolo medzi Osmanskou ríšou a Habsburgovcami dosiahnuté prakticky prímerie. Po rokoch mieru však vypukli pohraničné konflikty. Dôvodom bola situácia v Sedmohradsku. Sedmohradské knieža Juraj II. Rákoci sa pokúšal viesť v 50. rokoch 17. storočia vlastnú zahraničnú politiku zameranú ako proti Poľsko-litovskej únii, tak proti Osmanskej ríši. Odmietol Osmanom platiť tribút a pripravoval v spolupráci s Moldavskom, Valašskom a Benátkami ofenzívu na osmanské územia. V roku 1660 však zomrel a Osmani podnikli ofenzívu do Sedmohradska, kde po obliehaní pod vedením Köseho Ali Pašu dobyli pevnosť Veľký Varadín. Ján Keméni, bývalý generál zosnulého kniežaťa Juraja II. Rákociho, vyhlásil s habsburskou podporou nárok na titul sedmohradského kniežaťa proti vtedajšiemu novému kniežaťu a osmanskému vazalovi Michalovi Apafimu. Apafi získal kniežací trón s osmanskou podporou, Rakúšanom sa však podarilo dobyť hrady Koložvár a Săcueni (Székelyhíd).
Taktiež v rovnakom čase chorvátsky bán Nikola Zrínsky vybudoval novú pevnosť Nový Zrín pri tureckej pevnosti Kaniža (Kanije). Habsburskú okupáciu Koložvár a Székelyhídu, ako aj výstavbu Nového Zrínu, považovala Vysoká Porta za porušenie Žitavského mieru z roku 1606. Veľkovezír žiadal od cisára Leopolda, aby uznal osmanskú vládu nad Varadínom a prestal podporovať Keméniho vojská v Sedmohradsku. Viedenský dvor cisára Leopolda sa snažil udržať s Turkami mier a začal znižovať stavy pohraničných posádok, rokovania aj snem v Prešporku v roku 1662 však nič nevyriešili.
náhľad|Veľkovezír [[Köprülüzade Fazıl Ahmed Paša, hlavný veliteľ osmanských vojsk.]] náhľad|Gróf [[Adam Forgáč, veliteľ novozámockej posádky.]]
Kampaň proti Habsburgovcom
Veľkovezír Köprülüzade Fazıl Ahmed Paša, vládnuci od roku 1661, sa chcel primárne zamerať na boj proti Benátkam, s ktorými viedli Osmania už od roku 1645 vojnu o ostrov Kréta. Až následne mali obrátiť pozornosť na Habsburgovcov. Osmanská armáda sa preto už od jeseň 1662 zaoberala prípravami na kampaň proti Benátkam. Na jar 1663 však sultán Mehmed IV. určil ako prioritu rakúsky front. Veľkovezír Fazıl Ahmed reagoval tým, že postupom armády nebol viac plánovaný na západ smerom do Dalmácie na benátske pozície, ale smerom na sever na Belehrad a Budín.
Vojsku Osmanov velil osobne veľkovezír. Konečným cieľom stotisícovej armády Turkov malo byť dobytie Viedne. Vojsko vyrazilo 18. alebo 21. marca 1663 z predmestí Konštantínopolu, 14. apríla z Edirne. 4. mája dorazilo do Sofie, 8. júna do Belehradu a 17. júla 1663 sa zhromaždilo pri Budíne. Na postup smerom z Budína však potrebovali Osmania dobyť aspoň jednu z troch strategických pevností v Malej dunajskej kotline – Komárno, Ráb alebo Nové Zámky (Ujvár). Veľkovezír sa rozhodol pre Ujvár z dôvodu polohy pevnosti v krajine, ktorá umožňovala najväčší rozsah koristiníckych výprav do okolia a zásobovanie vojska, zároveň by sa tak odrezala východná časť Uhorska od spojenia s Viedňou. Do Budína ešte v júli dorazili cisárski vyslanci so žiadosťou o uzavretie mieru. Veľkovezír však trval na splnení troch požiadaviek – stiahnutí "nemeckého" vojska zo Sedmohradska, zrúcaní hradu Nový Zrín a taktiež vyplatení odškodeného za presun armády vo výške 30 tisíc dukátov alebo 200 tisíc gurušov. Na prelome júla a augusta 1663 sa hlavné osmanské sily presunuli k Ostrihomu, z Budína vyrazili 30. júla. Turci mali už niekoľko generácií vybudovaní palánok v Parkani na ľavom brehu Dunaja, ktorý im umožňoval podnikať lúpežné výpady do Podunajskej nížiny. Na presun veľkej armády z Ostrihomu na druhý breh však bolo nutné vystavať pontónový most. Touto úlohou preto veľkovezír povelil ešte pred príchodom hlavného osmanského vojska Hüseyin pašu, Kaplan Mustafa pašu a Kadızade Ibrahim pašu.
Bitka pri Štúrove
Do pevnosti Nové Zámky sa dostali 4. augusta od dvoch zbehov z osmanského vojska informácie, že pre veľkú vodu na Dunaji sa turecký most pretrhol a v Parkani ostalo údajne odrezaných sotva 3 000 Turkov. Veliteľ pevnosti, gróf Adam Forgáč, po získaní kladného stanoviska od veliteľa pevnosti Komárno, grófa Puchaima, ktorý poslal dolu Dunajom tiež drevá na ďalšie zničenie mostu, pristúpil za týchto okolností k rýchlej ofenzíve smerom k Parkani. K bojovému stretnutiu Turkov s vojskom Adama Forgáča došlo 6. augusta 1663 medzi Gbelcami a Parkaňou (po turecky Ciğerdelen). Forgáč zobral z posádky pevnosti asi 5-tisíc vojakov a očakával ľahké víťazstvo. Podľa tureckých zdrojov mal Forgáč k dispozícii až 8 500 až 10 tisíc mužov. Turci však most v noci opravili a na severný breh sa už od 5. augusta do rána prepravilo cca 20- až 25-tisíc Turkov. Velili im Köse Ali paša, Gurdžu Mehmed paša a budínsky Sary Hüseyin paša. Po prvom útoku skoro ráno Forgáčovo vojsko preniklo do tureckého tábora a jazda dokázala postupovať cez ľavé krídlo tureckej obrany, avšak kone sa zľakli po natrafení na stádo tiav, po čom bola jazda nútená ustúpiť. Pechote sa ústup nepodaril a z väčšej časti ostala obkľúčená. Bitka sa teda skončila Forgáčovou porážkou a nebezpečným oslabením obranyschopnosti novozámockej pevnosti.
Bojujúce strany
Osmanská ríša zhromaždila pre potreby vojenskej kampane veľkú armádu, ktorej celkový počet kolísal v priebehu obliehania v rozmedzí 50-70 tisíc mužov. Celkové počty vojska Osmanov a ich spojencov v rámci kampane v rokoch 16631664 značne kolíšu. Podľa Hammera mal veľkovezír 121 600 mužov, podľa Ingraa 60 tisíc mužov. Blaškovič odhadoval celkový rozsah armády na 70 tisíc jazdcov a 80 tisíc pešiakov, Marsigli zase na 30 tisíc janičiarov a 155 tisíc provinčných jazdcov a pechotu.
Čo sa týka rozdelenia zodpovednosti za mužstvo, pod bezprostredným velením veľkovezíra Fazıla Ahmeda pašu bolo 4 000 mužov, pod janičiarskym agom 8 000 janičiarov a pod Mustafom pašom 12 000 jazdcov. Z regionálnych veliteľov z európskych aj ázijských častí ríše slúžilo pod bosenským Köse Alim pašom 3 000 jazdcov a 2 000 pešiakov, pod Kiblelim Mustafom pašom z Damasku 2 500 mužov, pod halebským Mehmedom pašom 1 500 mužov, pod budínskym Hüseyinom pašom 1 500 mužov, pod silistrijským Džanom Arslanom pašom 1 500 mužov, pod Kaplanom Mustafom pašom z Tire a Manisy 1 000 mužov, pod anatolským Jusufom pašom 1 500 mužov a pod rumelijským Beykom Alim pašom 1 000 mužov. Medzi ďalších osmanských miestodržiteľov a veliteľov patrili Kadizade Ibrahim paša z Nikopolu s 300 mužmi, paša zo Sidónu s 200 mužmi, Kurd paša rovnako s 200 mužmi a begovia karamanský, anatolský, morejský, ostrihomský a hercegovinský spolu s 500 mužmi. Hlavné vojsko dopĺňalo 12 000 mužov pohraničných oddielov.
Dobroslava
Dobroslava môže byť:
Obliehanie Nových Zámkov (1663)
Bojujúce strany
Strana obrancov utrpela porážkou pri Štúrove, kde stratila viac než polovicu bojaschopnej sily (podľa tureckých zdrojov 4 800 mužov z 8 500 účastných). Na Montecuccoliho rozkaz tak dostala pevnosť narýchlo nové posily. 12. augusta 1663 prišlo 240 dragúnov z vojska generála Strozziho, 14. augusta dve stotiny z Lacroniho pluku a štyri stotiny Sporkovho pluku poslané na pomoc z Rábu a Komárna, spolu osemsto mužov. Prví sa dostali do pevnosti len s pomocou dragúnov podplukovníka Hagena. Napriek posilám z Komárna a Rábu mal Forgáč k dispozícii iba 3 000 pešiakov a 500 jazdcov, čo bolo oveľa menej, ako pevnosť pre plnú obranyschopnosť vyžadovala. Nižšími veliteľmi obrany pod Forgáčom boli Erberto Pio di Savoia, plukovník Locatello di Locatelli, Mikuláš Berčéni a markíz Otto de Grana. Napriek nedostatku živej sily bola pevnosť dobre zásobená, čo sa týka zbraní, streliva a proviantu.
Pevnosť Ujvár
náhľad|vľavo|Plán novozámockej pevnosti zo 17. storočia náhľad|Torzo Ernestovej bašty zrekonštruovanej v 19. storočí. Pevnosť stála na pravom brehu rieky Nitry v močaristom teréne a jej jadrom bolo vnútorné mesto v tvare šesťhranu. Hlavnou hradbou pevnosti bolo opevnenie pozostávajúce zo šiestich bášt, ktoré tvorili pravidelný šesťuholník. Bočná dĺžka uhlov bola 170 viedenských siah a celý priestor mal 47 jutár. Bašty sa nazývali Forgáčova, Žerotínova, Fridrichova, Cisárska, Ernestova a Česká. Prvú nazvali po Šimonovi Forgáčovi, preddunajskom hlavnom kapitánovi sídliacom v Šuranoch, druhú a tretiu po budovateľovi a prvom hlavnom veliteľovi pevnosti Fridrichovi Žerotínovi, štvrtú po cisárovi, piatu po arcikniežati Ernestovi, vtedajšom miestodržiteľovi a hlavnom veliteľovi Uhorska a šiestu z úcty k Čechom, ktorí finančne prispeli na stavbu pevnosti. K rieke Nitre boli najbližšie Ernestova a Cisárska bašta, od Ernestovej naľavo bola Česká a Forgáčova a od Cisárovej napravo Fridrichova a Žerotínova.
Predné steny bášt mali 34 — 35 viedenských siah, bočné 16 siah. Dĺžka kurtín medzi baštami bola 80 viedenských siah. Hradby boli vysoké 30 stôp, výška múru 22 stôp. Múr na kurtinách bol priemerne 60 stôp široký. V hradbách boli otvory pre delá. Podľa Evliyu Çelebiho mala každá zo šiestich bášt 40 až 50 diel a priestor pre tisícčlennú posádku. Hlavnú hradbu obkolesovala vodou naplnená priekopa, široká 20 siah a hlboká 15 stôp. Do priekopy bola dovedená aj voda z rieky Nitry, ktorá sa po obtečení okolo pevnosti vracala do riečišťa. Z pevnosti sa vychádzalo dvoma krytými bránami, zabudovanými v dvoch protiľahlých kurtinách. Bránami viedla jedna cesta do Ostrihomu a druhá na Viedeň. Preto bránu medzi Fridrichovou a Žerotínovou baštou nazývali Viedenskou a druhú medzi Českou a Ernestovou baštou Ostrihomskou bránou. Z brán ponad priekopu boli vybudované drevené mosty. Ich stredná časť sa v čase obliehania dvíhala.
Obliehanie
náhľad|Obliehanie pevnosti Turkami.
August
Pred tureckým obľahnutím pevnosti stihli posádku po debakli pri Parkani posilniť povolané posily z Komárna a z Rábu.
K hradu sa turecké vojská dostali 13. augusta, keďže reálne sa armáda k Ujváru mohla presunúť so zásobami a artilériou až po vybudovaní mostov cez Žitavu a Nitru, ktorých budovanie začalo 9. augusta. 16. augusta bolo dokončené obkľúčenie pevnosti. V ten deň zároveň poslal veľkovezír po poslovi Forgáčovi list, ktorým v prípade kapitulácie umožňoval posádke pevnosti slobodne opustiť oblasť, čo obrancovia odmietli. Samotné obliehanie preto 18. augusta 1663 začalo. Celé podhradie bolo pred obliehaním vypálené a zničené, aby obrancovia znemožnili tureckej armáde využívať ho pre svoj prospech. Takto navždy zmizli dediny Lék, Gúg a Letomostie (Nyárhíd), ktoré v súčasnosti spolutvoria katastrálne územie Nových Zámkov. Turkom sa podarilo čoskoro odvodniť vodnú priekopu okolo bastiónov, ktorá bola napájaná riekou Nitra.
Medzitým ostali žiadosti pevnosti o posily a záchranné vojsko nevyslyšané. Uhorský palatín František Vešeléni vyhlásil už 16. augusta insurekciu, no uhorská šľachta nezareagovala a pripravovala sa len na obranu vlastných panstiev pred predpokladaným osmanským a tatárskym plienením. Vrchný veliteľ habsburských vojsk, Raimondo Montecuccoli, táboril pri Čeklísi a mal k dispozícii približne 15-tisícovú armádu, no primárne sa zameriaval na ochranu cesty na Viedeň a dunajských a vážskych brodov. Moravu obraňoval so svojimi jednotkami generál Jean-Louis de Souchess.
26.-27. augusta k pevnosti dorazili očakávané osmanské posily, 20 tisíc jazdcov Krymského chanátu, kozákov, Moldavcov a Valachov. Tatárska jazda a kozáci boli pri obliehaní nepoužiteľní, preto tieto bojové jednotky dostali rozkaz pustošiť civilné zázemie a zároveň získavať dostatok jedla pre armádu.
náhľad|Pevnosť Nové Zámky v roku 1696. Sever je na pravej strane obrázku, A = ravelín Viedenskej brány, B = ravelín Ostrihomskej brány.
September
Uhorské vojská mimo Nových Zámkov bránili brody cez Váh, avšak 2. septembra 1663 Tatári pri Hlohovci úspešne rieku prebrodili a rozdelili sa na dva prúdy, južný a severný. Južný prúd spustošil Záhorie až po Prešporok, potom zmenil smer na severozápad a vyplienil južnú Moravu po Brno. Severný prúd vyplienil Považie po Čachtice a predmestie Trenčína. Vešeléni nebol schopný zhromaždiť na západnom Slovensku žiadne významnejšie sily, osmanskí vazali preto mohli pokračovať v plienení krajiny, desaťtisíce obyvateľov buď padli do tureckého zajatia alebo utiekli z domu. V Zadunajsku gróf Zrínsky zhromaždil vojsko, ktoré mohlo Novým Zámkom pomôcť, avšak nebolo ochotný vyraziť smerom do horného Uhorska skôr než získa záruky bezpečnosti pre Chorvátsko a región rieky Mura, kade by Turci mohli preniknúť až do Štajerska. Hlavné cisárske vojsko pod vedením generála Montecuccoliho naďalej táborilo medzi Čeklísom a Sencom, neskôr sa pre obranu Prešporku a Viedne stiahlo až k Petržalke. 5. septembra došlo pevnosti na pomoc 140 vojakov z Komárna, ktorým sa podarilo preninkúť cez turecké zákopy.
Tatári mali za úlohu zásobovať veľkým hladom trpiacu tureckú armádu. Nedostatky v zásobovaní nútili veľkovezíra Mehmeda Köprülü aj za cenu ťažkých strát podnikať priame útoky. V bojoch okrem iných padli i vysokí tureckí dôstojníci, bol to napríklad aga anatólskych sipáhiov Samullah či rumélijský miestodržiteľ Beyko Ali paša. Najväčšie tlaky pri obliehaní Nových Zámkov Turkami boli sústredené na Forgáčovu, Žerotínovu a Fridrichovu baštu, teda južné a juhozápadné bašty, ktoré na rozdiel od severných neboli plne dostavené, resp. modernizované. V čase od 13. do 15. septembra sa Kaplan pašovi podarilo definitívne zahradiť prítok vody z rieky Nitra do priekopy a priekopu po výbuchu odvodnili novovybudovaným kanálom. To umožnilo Turkom ďalej budovať pozdĺžne zákopy naprieč priekopou smerom k hradbám v snahe tieto hradby podkopať a podmínovať. V rovnakom čase sa Montecuccoli pokúsil zo západu preniknúť k Novým Zámkom, jeho vojsko však bolo jazdeckými zbormi Osmanov zastavené.
20. septembra na svitaní odstránili Turci pred Forgáčovou baštou z priekopy koly a začali podkopávať múr, obrancovia ich odrazili, bašta však bola oslabená. Dňa 22. septembra 1663 sa po dvoch nešťastných výbuchoch zrútili steny Fridrichovej bašty. Pri výbuchoch pušného prachu zomrelo viac než 40 vojakov, Pio di Savoia bol zranený. Osmani síce vďaka Locatelliho protiútoku zo susednej bašty nedokázali naplno vniknúť do pevnosti, otriaslo to však morálkou obrancov a zmenil sa aj doposiaľ odmietavý postoj veliteľa Forgáča k vyjednávaniu o prímerie. Uhorské vojská boli 24. septembra prinútené s garanciou zachovania slobodného odchodu vzdať sa Turkom. Veľkovezír súhlasil s podmienkami posádky zaručil odchod vojsk aj miestnych obyvateľov 25. septembra do Komárna. Posádka s Forgáčom opustila pevnosť na poludnie za zvukov hudby s vejúcimi zástavami a pod ochranou tureckej jazdy. Turecké vojská následne hrad obsadili 26. septembra.
Osmanská armáda počas obliehania minula 184 ton pušného prachu. Osmani v pevnosti zaistili 40 diel (podľa Matunáka až 60-70) a 14 ton (700 sudov) múky. Taktiež 30 tisíc guliek do pušiek, 400 okovov vína, 100 balov plátna na šaty a 70 centov pušného prachu.
náhľad|Rozsah Osmanskej ríše a jej vazalov v roku 1683 s vyznačením Novozámockým ejáletom (Uyvar).
Dopad
náhľad|Kláštor františkánov v Nových Zámkoch, ktorý slúžil počas osmanskej okupácie ako kasárne. V meste zostalo 300 hajdúchov, ktorí boli poturčení. Pád Nových Zámkov mal vážne dôsledky, nasledovala ho reťazová strata ďalších pevností a ich zázemí – Nitry, Levíc, Hlohovca, Komjatíc, Novohradu, Drégelyu, Bujaka. Po obsadení bol v oblasti zriadený Novozámocký ejálet (Eyalet Uyvar), ktorého sa pevnosť stala sídlom. Po podpísaní mierovej zmluvy 10. augusta 1664 ostali Nové Zámky v držbe Turkov, na oplátku mohli Habsburgovci postaviť pri Hlohovci na brehu Váhu novú pevnosť, Leopoldov.
Napriek tomu, že Nové Zámky boli pod tureckou nadvládou iba 22 rokov, Turci spôsobili hromadné škody v okolí. V meste vybudovali štyri mešity. Tri z nich vznikli prestavbou miestnych kostolov. Hlavná mešita, pomenovaná podľa sultána Džámi sultána Mehmeda IV., bola vybudovaná z kostolu svätého Vojtecha. Veža bola prestavaná na minaret. Obrazy, sochy a ostatné cennosti katolíckeho kostola Turci vyhádzali a zničili. Reformovaný kostol bol konvertovaný na džámi sultánovej manželky, Haseki Sultan hatun, neskôr podľa Çelebiho na skladisko. Kláštor františkánov sa stal kasárňami tureckých vojakov a františkánsky kostol bol konvertovaný na mešitu sultánovej matky, Valide džámi. Neskôr bol skladom potravín a pušného prachu. Štvrtá mešita, o ktorej sa bližšie detaily nevedia, bola vybudovaná v novo založenom predmestí Város pri jednej z mestských brán.
V tomto období mal Novozámocký ejálet dvoch miestodržiteľov: pašu Mehmeda Kurda a pašu Mehmeda Küčüka. Sídlom pašu bol arcibiskupský palác. Protestantské lýceum bolo aj naďalej využívané ako škola a čiastočne aj ako knižnica.
Literatúra
Bitka pri Parkani a následné obliehanie Nových Zámkov sú hlavnou dejovou líniou v historických fantasy románoch Juraja Červenáka zo série Dobrodružstvá kapitána Báthoryho, Železný polmesiac a Hradba západu.
Veľká cena Košíc
Fogaras - Gal víťazi turnaja párov v roku 2008|vpravo|náhľad Veľká cena Košíc je medzinárodný bridžový turnaj poriadaný Košickým bridžovým klubom v máji. Súťaží sa v pároch aj družstvách. Veľká cena je sprievodným podujatím Dní mesta Košice.
Topvar Trefy
Topvar Trefy je bridžový párový turnaj usporadúvaný v Topoľčanoch.
Býva organizovaný v máji alebo júni. Vzhľadom na slovenské pomery širokú topoľčiansku juniorsku základňu je to turnaj, kde sa zvykne zúčastniť najviac juniorov na Slovensku. Od roku 2006 nesie prívlastok Memoriál Gustáva Komžíka - jedného zo spoluzakladateľov bridžového života v Topoľčanoch.
Semenný mechúrik
Semenný mechúrik (lat. vesicula seminalis, u živočíchov aj glandula vesicularis) je orgán u živočíchov a človeka. Je dlhý 4-5 cm.
Človek
U človeka je to párový orgán, ktorý ma podobu vakovitej, až 12 cm dlhej a 7 mm širokej trubice, ktorá je viacnásobne esovito ohnutá. Jednotlivé ohyby sú k sebe priložené a steny vzájomne spojené väzivom. Vývod semenného vačku sa spája s vývodom semenného kanálika a spolu ústi pod močovým mechúrom do močovej rúry v tzv. semennom hrbčeku (colliculus seminalis). Tvorí objemovo najväčšiu časť ejakulátu (cca 70%) a sekrét má zásadité pH=7,6.
Živočíchy
Aj ostatné cicavce, okrem mäsožravcov, majú obdobný orgán, nie u všetkých druhov ide však o mechúrik, napríklad u párnokopytníkov je to kompaktná žľaza.
Ako semenný mechúrik sa označujú aj nádobovité orgány na uskladnenie spermií samičiek (napr. mravec) aj samcov (napr. vážka).
Diana Mórová
Diana Mórová (* 18. február 1970, Bratislava) je slovenská herečka.
Životopis
V rokoch 19881992 študovala herectvo na VŠMU v Bratislave. Od roku 1992 je členka činohry SND v Bratislave.
Hrala v televíznych seriáloch Štúrovci (1992), Silvánovci (19961997), Zborovňa (1999), O ztracené lásce (2001) a Panelák (2008).
V roku 2006 so svojim krasokorčuliarskym partnerom vyhrala televíznu súťaž TV JOJ, Hviezdy na ľade.
Gilbert Keith Chesterton
Gilbert Keith Chesterton (* 29. máj 1874, Londýn – † 14. jún 1936, Beaconsfield) bol anglický spisovateľ, esejista, novinár a katolícky filozof.
Bol aj autorom detektívnych poviedok s hlavným hrdinom katolíckym kňazom otcom Brownom. Tieto poviedky vychádzali od roku 1911 až do jeho smrti.
Albert Marenčin
Albert Marenčin (* 26. júl 1922, Bystré – † 9. marec 2019) bol slovenský prozaik, básnik, surrealista , kolážista, esejista, scenárista, dramaturg, výtvarník, prekladateľ a kritik.
Životopis
Narodil sa vo veľkej patriarchálnej rodine v Bystrom nad Topľou (dnes Bystré, okres Vranov nad Topľou), kde aj prežil prvé roky života v mlyne svojho deda Hamzu, ktorý zamestnával všetkých príbuzných. Jeho otec sa tam priženil zo susedných Radvanoviec. Štyria otcovi súrodenci – Zoltán, Vojtech, Mária a Andrej Marenčinovci boli literárne činní. Z maminej strany mu zaimponoval prastrýc Ludwig Hamza, vodca sedliackeho povstania na Zemplíne. Navštevoval školu v Nižnej Myšli, neskôr Šafárikovo štátne reálne gymnázium v Prešove, kde aj zmaturoval (1940). V Bratislave sa najskôr zapísal na lekársku fakultu, neskôr na právnickú. Nakoniec vyštudoval Filozofickú fakultu Slovenskej Univerzity, odbor slovenčina-francúzština a po ukončení štúdia v roku 1944 sa aktívne zúčastnil Slovenského národného povstania ako člen partizánskej skupiny Čapajev (č. legitimácie 175). Od začiatku r. 1945 pracoval na úrade vládneho splnomocnenca (minister Nemec) pre oslobodené územie v Chuste.
Po skončení vojny sa vrátil do Košíc a pracoval ako redaktor v denníku Národná obroda. Neskôr študoval ako štipendista v Paríži (19451948), paralelne na Sorbonne, na Vysokej škole politickej a na Vysokej škole filmovej IDHEC. Súčasne bol činný ako redaktor a hlásateľ československého vysielania Francúzskeho rozhlasu. Pokračoval aj v práci redaktora pre Národnú obrodu a týždenník Parallèle 50. Najskôr vychádza od 7. októbra 1946 pod názvom Paris-Prague ako dvojmesačník - spoločná francúzsko-československá publikácia dvoch asociácií Československo-Francúzsko a Francúzsko-Československo. O tri mesiace neskôr t.j. 18. januára 1947 sa premieňa na týždenník Parallèle 50. Nemá byť len spojovníkom medzi hlavnými mestami - Parížou a Prahou, ale dáva si za cieľ dotýkať sa všetkých krajín 50. rovnobežky. Riaditeľom je Jean-Marcel Bouquin, vydavateľom asociácia Francúzsko-Československo. Šéfredaktorom je Artur London (r. 1947), o pár rokov neskôr odsúdený na doživotie počas procesov okolo Slánskeho. Tento týždenník je konkrétnou ilustráciou vzájomnej spolupráce oboch vlád, pretože obe asociácie boli pod oficiálnym ministerským patronátom, československá pod Ministerstvom informácií na čele s komunistickým ministrom Václavom Kopeckým a francúzska pod Ministerstvom zahraničných vecí. Stal sa vitrínou komunistických „úspechov“ v Strednej a Východnej Európe. Začiatkom r. 1947 ho redakčná rada prezentovala ako „najlepšie informované periodikum o Strednej Európe“. Od 15. novembra 1948 bol zamestnancom československej vládnej delegácie na Valnom zhromaždení OSN. Pracoval na sekretariáte ministra Vladimíra Clementisa. V rokoch 19491972 pracoval na rôznych pozíciách v Československom štátnom filme v Bratislave na Kolibe (Slovenská filmová tvorba) : lektor, dramaturg, scenárista, vedúci 1. tvorivej skupiny a i.
V roku 1955 sa oženil s Dagmar Wondrašekovou. V roku 1956 sa stal prvýkrát otcom, narodil sa syn Martin (fotograf). O dva roky neskôr sa narodil syn Albert (vydavateľ). Od roku 1963 prednášal na VŠMU v Bratislave. Ako docent viedol Seminár moderného umenia. V roku 1972 bol z politických dôvodov prepustený zo Slovenského filmu a z VŠMU a mal zákaz publikovať. Od roku 1974 spolupracoval s ŠtB pod krycím menom IRIS. Až do odchodu do dôchodku (v roku 1987) pracoval ako odborný pracovník v Slovenskej národnej galérii. V roku 1972 bol na podnet rodáka Štefana Tkáča, ktorý v SNG viedol Kabinet insitného umenia, zaradený do organizačného štábu svetového trienále insitného umenia INSITA´72 a dostal na starosť frankofónny svet. Neskôr sa po zatvorení Kabinetu stal vedúcim Centrálnej evidencie zbierok.
Od roku 1965 bol členom patafyzického hnutia v Paríži, od roku 1977 členom Skupiny českých a slovenských surrealistov. Od roku 2003, kedy Michel de Maulne, francúzsky divadelný režisér parížskeho divadla Théâtre Molière založil frankofónny festival „Capalest“ v Banskej Štiavnici, bol jeho prezidentom spolu s jedným z významných predstaviteľov súčasnej francúzskej poézie (Bernard Noël).
Tvorba
Písať začal už počas vysokoškolských štúdií, kedy napísal svoje prvé rozhlasové hry a prvý román. Svojou tvorbou sa radí medzi pokračovateľov surrealistického hnutia, bol autorom próz s tematikou 2. svetovej vojny a filmových scenárov podľa literárnych predlôh. Okrem vlastnej tvorby sa tiež venoval prekladom z francúzštiny. Ako výtvarník sa venuje tvorbe koláží, výtvarnej histórii a kritike (Košický pustovník). V roku 1969 sa taktiež stal spoluzakladateľom časopisu Analogon.
Scenáre a dramaturgia
Ako lektor, dramaturg, scenárista a umelecký vedúci I. tvorivej skupiny Slovenskej filmovej tvorby spolupracoval asi na 40 hraných filmoch, z ktorých viaceré predstavujú vrcholné diela slovenskej kinematografie a významné koprodukčné diela. Pod jeho dramaturgickým vedením debutovali režiséri Štefan Uher, Stanislav Barabáš, Elo Havetta, Juraj Jakubisko, Dušan Hanák, Eduard Grečner a scenáristi – spisovatelia Alfonz Bednár, Dominik Tatarka, Alain Robbe-Grillet.
Rozhlasové hry
Jeho rozhlasový príbeh sa začína v roku 1940, kedy sa otvára spolupráca s literárno-dramatickou redakciou prešovského rozhlasu.
Časopisecky publikované preklady poézie, scenárov a esejí
Štyri scenáre / Quatre scénarios : A. Godard, J. L. Cayrol, J. Resnais, A. Truffaut (1966 spoluautor s A. Kalinovou); G. Apollinaire, L. Aragon, H. Arp, A. Breton, A. Bain, M. Butor, A. Camus, B. Cendrars, J. Cocteau, R. Crevel, R. Desnos, P. Eluard, M. Chapsal, M. Leiris, Marquis de Sade, H. Michaux, G. Prassinos, J. Prévert, Restif de la Bretonne, P. Reverdy, A. Robbe-Grillet, T. Tsara, P. Valéry...
Samostatné výstavy koláží
Imaginárny svet Alberta Marenčina a neprestajná hra sa odrážajú aj vo výtvarnej podobe. Príbeh koláží sa začína v jeho devätnástich rokoch... Ich veľkým objaviteľom a obdivovateľom bol profesor Považan a práve na jeho podnet sa Juraj Mojžiš stal iniciátorom mnohých surrealistických výstav ako aj publikácií.
„''Koláž je pre mňa jedným z výrazových prostriedkov poézie, podobne ako báseň, a v tom je podľa mňa stále aktuálna : je to na rozdiel od slovesnej podoby poézie, poézia vizuálna, obrazová. Nie je ilustráciou básne, je sama básňou.“ (Albert Marenčin, Koláž o koláži'', 1996)
Ocenenia a vyznamenania
Albert Marenčin bol držiteľom viacerých slovenských a francúzskych štátnych ocenení a vyznamenaní:
Články
Etienne Cornevin Albert Marenčin, L’invention du pata-surréalisme, in Ateliers de curiosité (en ex-Tchécoslovaquie), Revue LIGEIA dossier sur l’art, N°125128, Juillet – Décembre 2013, str.17-56. .
Etienne Cornevin Portrait du poète en passeur, in Ateliers de curiosité (en ex-Tchécoslovaquie), Revue LIGEIA dossier sur l’art, N°125128, Juillet – Décembre 2013, str. 65-67.
Zahraničné televízie
Česká televize ČT2 Ještě jsem tady, Albert Marenčin (2002), Rozhovor (Tereza Brdečková)
DVD
Albert Marenčin in Dielne nových divov / Ateliers de curiosité (1. v Bratislave), 2013
Svaly dolnej končatiny
Svaly dolnej končatiny sa delia vzhľadom na topograficko-anatomický vzťah na dve hlavné skupiny:
Predná skupina
O:Priečne výbežky posledného hrudného a lumbálneho stavca U:trochanter minor F:dôležitý pri chôdzi, flexia chrbtice, addukcia Leží v entromediálnej strane m. psoas major. Často je len zachovaná ako lesklá plochá šľacha. O:fossa iliaca U:trochanter minor F:ventrálna flexia v bedrovom kĺbe
Zadná skupina
O:os sacrum, vonkajšej plochy lopatky bedrovej kosti, kostrč U:pod trochanter major F:abdukcia, addukcia, udržiava sklon panvy v stoji a pri chôdzi O:vonkajšej plochy lopatky bedrovej kosti U:trochanter major F:flexia,extenzia O:tuber ischiadicum U:crista intertrochanterica F:vonkajšia rotácia O:spina ossis ischi U:trochanter major F:vonkajšia rotácia O:tuber ischiadicum U:trochanter major F:vonkajšia rotácia O:foramen obturatum U:fossa trochanterica F:vonkajšia rotácia O:spina iliaca anterior superior U:m.gluteus maximus F:flexia abdukcia v bedrovom kĺbe O:Facies anterior ossis sacri U:trochanter major F:vonkajšia rotácia
Predná skupina
O:spina iliaca anterior superior U:tuberositas tibie F:flexia kolena, vnútorná rotácia tibie 1.m.rectus femoris O:spina iliaca anterior inferior 2.m.vastus medialis O:linea aspera 3.m.vastus lateralis O:Linea aspera 4.m.vastus medius O:ventrálna plocha femuru U:patella, ligamentum patellae kt.sa upína na tuberositas tibie F:zúčastňujú sa pri chôdzi
Vnútorná (mediálna) skupina
O:Dolné rameno ossis pubis U:Pes Anserinus F:addukcia bedra O:synfyzy U:linea aspera F:vonkajšia rotácia O:synfyza U:pes anserinus F:vnútorná rotácia O:tuber ischiadicum U:linea aspera F:vonkajšia rotácia O:pecten ossis pubis U:trochanter minor F:vonkajšia rotácia
Vonkajšia (laterálna) skupina
O:caput fibulae U:1.a5.metatarz F:zdvíhanie vonkajšieho okraja nohy
Predná skupina
O:laterárny bok tibie U:os cuneiforme, palcový metatarz F:supinacia O:membrana interossea U:koncové články 2. a 5. prst F:extenzia prstov O:stredná tretina fibuly U:druhý článok palca F:extenzia palca
Zadná skupina
musculus gastrocnenius a-caput mediale ostup medialny condyl tibie b-caput laterale ostup lateralny condylfemur c-musculus soleus ostup-capitulum fibule upon-vytvárajú achilovu šľachu, ktorá končí na tuber calcaneus
Karpatský pohár
thumb|right|[[Martin Klimčík - Tibor Menyhért - víťazi Karpatského pohára v disciplíne páry 2008]] Karpatský pohár je bridžový turnaj každoročne poriadaný Michalovským bridžovým klubom vo februári alebo marci. Od roku 2019 je zároveň Memoriálom Gabriela Hinďoša, ktorý bol dlhé roky predsedom Michalovského bridžového klubu. Od roku 2019 je párový turnaj súčasťou Slovak bridge tour poriadaného Slovenským bridžovým zväzom.
Do roku 2005 pozostával z dvojkolového párového turnaja, v roku 2006 sa prvýkrát konala aj súťaž družstiev.
Projekt Karpatský pohár – medzinárodný turnaj v športovom bridži má za cieľ propagovať bridž ako športovú hru podobnú ako je šach a využiť turnaj na propagáciu Zemplína  ako rekreačnej oblasti (Zemplínska Šírava, Vinianske jazero, Morské oko) a Michaloviec ako jeho hospodárskeho, kultúrno-historického a spoločenského centra.
Do roku 2008 sa turnaj konal v Michalovciach, v rokoch 2009-2017 na Vínom jazere, od roku 2018 na Šírave.
História víťazov
thumb|right|Víťazi Karpatského pohára, družstvá 2009
Dúbravka
Dúbravka môže byť:
Havaj
Havaj môže byť:
Ilia Nikolajevič Bryzgalov
Ilia Nikolajevič Bryzgalov (* 22. jún 1980, Togliatti) je bývalý ruský hokejový brankár a reprezentant.
V sezóne 2006/2007 získal s Anaheim Ducks Stanley cup. V reprezentácii získal v roku 2009 titul majstra sveta. Tiež získal bronzovú medailu na olympiáde v roku 2002. V sezóne 2009/2010 bol finalistom Vezina Trophy pre najlepšieho brankára ligy.
Začiatky
Svoju profesionálnu kariéru začal v sezóne 1999/2000 v moskovskom HC Spartak Moskva v druhej najvyššej lige a zároveň aj v prvom tíme Ruskej hokejovej superligy za klub Lada Togliatti. Tu hrával v sezónach 1999/2000 a 2000/2001. V roku 2000 bol draftovaný v zámorskej NHL klubom Mighty Ducks of Anaheim.
Anaheim Ducks
náhľad|left|Bryzgalov v drese Anaheimu v roku 2007|175px Anaheim Ducks ho draftoval v roku 2002 v druhom kole z celkového 44. miesta. Avšak v klube mala stabilné miesto brankárska dvojica Jean-Sébastien Giguère a Martin Gerber. Vo svojich prvých štyroch sezónach hrával v AHL za farmársky klub Cincinnati Mighty Ducks. Dňa 8. októbra 2001 debutoval v NHL v zápase proti Torontu Maple Leafs. Nastúpil v polovičke zápasu, kde kryl 11 striel a inkasoval jeden gól.