Eupalinov_tunel
Technické prevedenie
Ako Eupalinos tunel projektoval, vytýčil a riadil jeho realizáciu existuje niekoľko teórii (či hypotéz). Jednu z nich opisuje nemecký stavebný výskumník Hermann J. Kienast, uvedomujúc si súvislosti technických možností doby, kedy ho stavali. Predpokladom úspešnej výstavby bola predovšetkým dôkladná znalosť topografie terénu, bez čoho by sa projekt len ťažko realizoval. Eupalinos bol iste dobre oboznámený s požiadavkami mesta na prívod vody a aj s miestnym terénom a ako technicky zdatný odborník našiel riešenie problému. Základné podmienky využitia prameňa mohli byť formulované nasledovne: Poloha prameňa a poloha hory medzi prameňom a mestom vyžaduje uzavrené potrubie vedené buď okolo hory, alebo cez ňu. Prívodný kanál okolo hory možno síce ľahšie realizovať, ale nevýhodou je jeho výrazne väčšia dĺžka a tiež jeho zraniteľnosť svahovými pohybmi (eróziou) alebo nepriateľskou diverziou. Na druhej strane je priechod horou technicky riskantným počinom, navyše vyžadujúcim si dlhý čas. Avšak výhodou vedenia vodovodu horou zostáva všeobecná bezpečnosť (paradoxne však hlavné mesto ostrova bolo roku 439 pred Kr. vyplienené Aténčanmi, ktorí do opevneného mesta prenikli práve týmto tunelom ) a preto sa rozhodol realizovať ho výstavbou tunela cez horu Kastro. Rozhodujúce vstupy potom boli nasledovné: Pozícia prameňa, celková topografia územia a dostupné možnosti prevedenia meraní. Unikátna bola tiež stavba prívodného tunela od rezervoára k odbytisku, teda do mesta. Poprvýkrát sa pri kopaní tunela vychádzalo z oboch koncov naraz, pričom sa obe pracovné skupiny stretli približne uprostred. Eupalinos mal vždy presné informácie o tom, v akej hĺbke a pod akým uhlom sa obe strany tunela práve nachádzajú, čo je viditeľné na jemnom korigovaní jednej z kopaných strán (druhá bola vedená priamo). Východiskovou myšlienkou bolo vytýčenie línie tunela na povrchu hory potom prevedenie tejto línie do jej vnútra. Bola to tiež požiadavka, aby tunel nebol dlhší, ako je nutné, a nekončil mimo opevnenia (rozhodujúcim bolo preto určiť smer tunela) mesta. Línia tunela pritom neprechádza pod strmým vrcholom hory, ale mierne na západ, na miestach, kde má jej chrbát pozvoľnejší profil. Dôvodom bola skúsenosť, že čím pravidelnejší je povrch (aj po odstránení porastu), tým presnejšie možno priamku vytýčiť. Hoci je vrcholový chrbát hory kritickým miestom celej trasy, proces vytyčovania pravdepodobne začal práve tu. To preto, aby sa stanovil smer trasy tak, aby viedol priamo do mesta. Vytýčenie smeru tunela na vrchole (chrbta) hory bolo rozhodujúcim krokom. Od chrbta dole na obe strany bolo potom vytyčovanie už rutinné. Ďalšou významnou úlohou bolo určenie výšok vstupov oboch koncoch tunela. Pre výškové merania okolo hory boli dostupné dve metódy. Prvá z nich mohla počítať s použitím chorobatu (bol to jednoduchý nivelačný prístroj, veľmi približne „dlhá vodováha“) čo je asi pravdepodobnejšie, pretože ním bolo možné dosiahnuť vyššej presnosti. Druhá metóda mohla spočívať v použití vodorovných dosiek v tvare T („dlaždičských krížov“). Výškové merania boli vykonané s relatívne vysokou presnosťou, keď sa konce vstupov líšia len o 4 cm a môžu byť teda považované za body ležiace v jednej výške. Zrejme tu však ide o výsledok náhodný. Prenášanie výšok pomocou chorobatu mohlo byť totiž vykonané len na vzdialenosť približne 2 km, a to s presnosťou na niekoľko dm, preto sa merania niekoľkokrát opakovali, aby bol výsledok čo najpresnejší. náhľad|Rekonštitúcia [[Staroveký Rím|rímskeho chorobatu, nástroja na kontrolu sklonu svahu, najmä pri realizácii akvaduktov, Pierre Perrault (1611-1680)]]