cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Zoznam astronomických článkov/1
17
17 Thetis – 170 Maria – 1700 Zvezdara – 1701 Okavango – 1702 Kalahari – 1703 Barry – 1704 Wachmann – 1705 Tapio – 1706 Dieckvoss – 1707 Chantal – 1708 Polit – 1709 Ukraina – 170P/Christensen – 171 Ophelia – 1710 Gothard – 1711 Sandrine – 1712 Angola – 1713 Bancilhon – 1714 Sy – 1715 Salli – 1716 Peter – 1717 Arlon – 1718 Namibia – 1719 Jens – 171P/Spahr – 172 Baucis – 1720 Niels – 1721 Wells – 1722 Goffin – 1723 Klemola – 1724 Vladimir – 1725 CrAO – 1726 Hoffmeister – 1727 Mette – 1728 Goethe Link – 1729 Beryl – 172P/Yeung – 173 Ino – 1730 Marceline – 1731 Smuts – 1732 Heike – 1733 Silke – 1734 Zhongolovich – 1735 ITA – 1736 Floirac – 1737 Severny – 1738 Oosterhoff – 1739 Meyermann – 173P/Mueller – 174 Phaedra – 1740 Paavo Nurmi – 1741 Giclas – 1742 Schaifers – 1743 Schmidt – 1744 Harriet – 1745 Ferguson – 1746 Brouwer – 1747 Wright – 1748 Mauderli – 1749 Telamon – 175 Andromache – 1750 Eckert – 1751 Herget – 1752 van Herk – 1753 Mieke – 1754 Cunningham – 1755 Lorbach – 1756 Giacobini – 1757 Porvoo – 1758 Naantali – 1759 Kienle – 176 Iduna – 1760 Sandra – 1761 Edmondson – 1762 Russell – 1763 Williams – 1764 Cogshall – 1765 Wrubel – 1766 Slipher – 1767 Lampland – 1768 Appenzella – 1769 Carlostorres – 177 Irma – 1770 Schlesinger – 1771 Makover – 1772 Gagarin – 1773 Rumpelstilz – 1774 Kulikov – 1775 Zimmerwald – 1776 Kuiper – 1777 Gehrels – 1778 Alfven – 1779 Parana – 178 Belisana – 1780 Kippes – 1781 Van Biesbroeck – 1782 Schneller – 1783 Albitskij – 1784 Benguella – 1785 Wurm – 1786 Raahe – 1787 Chiny – 1788 Kiess – 1789 Dobrovolsky – 179 Klytaemnestra – 1790 Volkov – 1791 Patsayev – 1792 Reni – 1793 Zoya – 1794 Finsen – 1795 Woltjer – 1796 Riga – 1797 Schaumasse – 1798 Watts – 1799 Koussevitzky – 17P/Holmes
18
18 Melpomene – 18 Scorpii – 180 Garumna – 1800 Aguilar – 1801 Titicaca – 1802 Zhang Heng – 1803 Zwicky – 1804 Chebotarev – 1805 Dirikis – 1806 Derice – 1807 Slovakia – 1808 Bellerophon – 1809 Prometheus – 181 Eucharis – 1810 Epimetheus – 1811 Bruwer – 1812 Gilgamesh – 1813 Imhotep – 1814 Bach – 1815 Beethoven – 1816 Liberia – 1817 Katanga – 1818 Brahms – 1819 Laputa – 182 Elsa – 1820 Lohmann – 1821 Aconcagua – 1822 Waterman – 1823 Gliese – 1824 Haworth – 1825 Klare – 1826 Miller – 1827 Atkinson – 1828 Kashirina – 1829 Dawson – 183 Istria – 1830 Pogson – 1831 Nicholson – 1832 Mrkos – 1833 Shmakova – 1834 Palach – 1835 Gajdariya – 1836 Komarov – 1837 Osita – 1838 Ursa – 1839 Ragazza – 184 Dejopeja – 1840 Hus – 1841 Masaryk – 1842 Hynek – 1843 Jarmila – 1844 Susilva – 1845 Helewalda – 1846 Bengt – 1847 Stobbe – 1848 Delvaux – 1849 Kresák – 185 Eunike – 1850 Kohoutek – 1851 Lacroute – 1852 Carpenter – 1853 McElroy – 1854 Skvortsov – 1855 Korolev – 1856 Ruzena – 1857 Parchomenko – 1858 Lobachevskij – 1859 Kovalevskaya – 186 Celuta – 1860 Barbarossa – 1861 Komenský – 1862 Apollo – 1863 Antinous – 1864 Daedalus – 1865 Cerberus – 1866 Sisyphus – 1867 Deiphobus – 1868 Thersites – 1869 Philoctetes – 187 Lamberta – 1870 Glaukos – 1871 Astyanax – 1872 Helenos – 1873 Agenor – 1874 Kacivelia – 1875 Neruda – 1876 Napolitania – 1877 Marsden – 1878 Hughes – 1879 Broederstroom – 188 Menippe – 1880 McCrosky – 1881 Shao – 1882 Rauma – 1883 Rimito – 1884 Skip – 1885 Herero – 1886 Lowell – 1887 Virton – 1888 Zu Chong-Zhi – 1889 Pakhmutova – 189 Phthia – 1890 Konoshenkova – 1891 Gondola – 1892 Lucienne – 1893 Jakoba – 1894 Haffner – 1895 Larink – 1896 Beer – 1897 Hind – 1898 Cowell – 1899 Crommelin – 18D/Perrine-Mrkos
19
19 Fortuna – 190 Ismene – 1900 Katyusha – 1901 Moravia – 1902 Shaposhnikov – 1903 Adzhimushkaj – 1904 Massevitch – 1905 Ambartsumian – 1906 Naef – 1907 Rudneva – 1908 Pobeda – 1909 Alekhin – 191 Kolga – 1910 Mikhailov – 1911 Schubart – 1912 Anubis – 1913 Sekanina – 1914 Hartbeespoortdam – 1915 Quetzalcoatl – 1916 Boreas – 1917 Cuyo – 1918 Aiguillon – 1919 Clemence – 192 Nausikaa – 1920 Sarmiento – 1921 Pala – 1922 Zulu – 1923 Osiris – 1924 Horus – 1925 Franklin-Adams – 1926 Demiddelaer – 1927 Suvanto – 1928 Summa – 1929 Kollaa – 193 Ambrosia – 1930 Lucifer – 1931 Čapek – 1932 Jansky – 1933 Tinchen – 1934 Jeffers – 1935 Lucerna – 1936 Lugano – 19367 Pink Floyd – 1937 Locarno – 1938 Lausanna – 1939 Loretta – 194 Prokne – 1940 Whipple – 1941 Wild – 1942 Jablunka – 1943 Anteros – 1944 Gunter – 1945 Wesselink – 1946 Walraven – 1947 Iso-Heikkilä – 1948 Kampala – 1949 Messina – 195 Eurykleia – 1950 Wempe – 1951 Lick – 1952 Hesburgh – 19521 Chaos – 1953 Rupertwildt – 1954 Kukarkin – 1955 McMath – 1956 Artek – 1957 Angara – 1958 Chandra – 1959 Karbyshev – 196 Philomela – 1960 Guisan – 1961 Dufour – 1962 Dunant – 1963 Bezovec – 1964 Luyten – 1965 van de Kamp – 1966 Tristan – 1967 Menzel – 1968 Mehltretter – 1969 Alain – 197 Arete – 1970 Sumeria – 1971 Hagihara – 1972 Yi Xing – 1973 Colocolo – 1974 Caupolican – 1975 Pikelner – 1976 Kaverin – 1977 Shura – 1978 Patrice – 1979 Sakharov – 198 Ampella – 1980 Tezcatlipoca – 1981 Midas – 1982 Cline – 1983 Bok – 1984 Fedynskij – 1985 Hopmann – 1986 Plaut – 1987 Kaplan – 1988 Delores – 1989 Tatry – 199 Byblis – 1990 Pilcher – 1991 Darwin – 1992 Galvarino – 1993 Guacolda – 1994 Shane – 1995 Hajek – 19955 Hollý – 1996 Adams – 1997 Leverrier – 1998 Titius – 1998 WW31 – 1999 Hirayama – 19P/Borrelly
1i
1I/ʻOumuamua
Halapartňa
thumb|250px|Švédska halapartňa. Halapartňa je bodná a sečná zbraň vyvinutá v 14. a 15. storočí z kopije. V bitkách ju používala pechota, pretože pre svoju dĺžku bola pre jazdcov nepraktická.
Na rozdiel od sekery mala dlhé porisko, až do dvoch metrov. To umožňovalo zasadiť prvý úder protivníkovi. Mala širokú čepeľ na prerážanie plátov brnenia, na jej opačnom konci boli hroty, ktoré boli určené na zhadzovanie jazdca z koňa a zakončená bola dlhým hrotom. Jej porisko bolo niekedy okuté, čím sa stala ešte odolnejšou. Na boj s ňou boli potrebné určité bojové zručnosti, preto ňou boli vyzbrojení len skúsení kopijníci. Jej výhodou bola pomerne lacná výroba a v boji bola všestrannou a účinnou zbraňou, hlavne proti jazdcom.
Jaroslav Vlnka
Jaroslav Vlnka (* 18. október 1971, Bánovce nad Bebravou) je slovenský literárny kritik a spisovateľ.
Životopis
V rokoch 1992 – 1997 študoval na Filozofickej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave slovenský jazyk a literatúru. V roku 2004 absolvoval doktorandské štúdium na Pedagogickej fakulte UK v Bratislave. Recenzie, odborné články, básne a prozaické útvary uverejňoval v časopisoch Slovenské pohľady, Knižná revue, Dotyky, Literárny týždenník, Romboid a i. Člen Slovenského centra PEN a Spolku slovenských spisovateľov.
Tvorba
Debutoval básnickou zbierkou Verše na raňajky (Bratislava : Odkaz, 2000), za ktorú získal prémiu Ceny Ivana Kraska od Literárneho fondu SR. V nasledujúcej zbierke Púšť(Bratislava : Vydavateľstvo Spolku slovenských spisovateľov, 2005), poukazuje na situáciu človeka, ktorý sa pokúša v určitých kultúrno-historických súradniciach vytvárať hodnotový systém na základe súladu svedomia a ľudskej prirodzenosti.“ Vydal vedeckú monografiu Pavel Bunčák a poézia nadrealizmu (Trnava : UCM, 2011) o tvorbe známeho príslušníka generačno-poetického hnutia nadrealizmu, ktorým v tridsiatych a štyridsiatych rokoch 20. storočia vyvrcholili avantgardné tendencie v slovenskej literatúre. Je autorom súboru štúdií, odborných článkov a recenzií (katolícka moderna, nadrealisti, Osamelí bežci) Zastávky na znamenia (Martin : Matica slovenská, 2012). Napísal novelu zo súčasnosti, ale i z čias španielskej občianskej vojny Mŕtvy jazyk (Martin : Matica slovenská, 2014). Novela Podvečer v Saigone (Bratislava : VSSS, 2018) sa odohráva v malom priemyselnom meste (Partizánske) a zobrazuje rôzne zmeny turbulencie porevolučnej doby, napr. konflikt s vietnamskými robotníkmi. Edične pripravil knihy Božena Slančíková-Timrava: Za koho ísť a iné prózy (Bratislava, Perfekt, 2005), Martin Kukučín: Rysavá jalovica a iné prózy (Bratislava : Perfekt, 2005).
Fouras
Fouras je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Charente-Maritime, v regióne Poitou-Charentes.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Běleč (okres Brno-venkov)
Běleč (okres Brno-venkov) je obec v Česku v okrese Brno-venkov v Juhomoravskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 193 obyvateľov, z toho 95 mužov a 98 žien, pričom priemerný vek v obci bol 42,9 roka (muži 41,2 roka, ženy 44,6 roka).
František Révai
František Révai môže byť
Al-Gazzálí
Abú Hámid Muhammad ibn Muhammad (at-Túsí) al-Gaz(z)álí (iný prepis: ...Ghaz(z)álí) alebo Algazel (* 5. júl 1057, Tús, Chorasán – † 19. december 1111, Tús, Chorasán) bol jeden z najväčších islamských arabských filozofov, islamská obdoba sv. Tomáša Akvinského alebo Ču-Siho.
Al-Gazálí chcel reformovať teológiu islamu a súdil, že v tom, aby človek splnil vyššie ciele, mu nepomôže filozofia, keďže ona neposkytuje človeku možnosť poznať podstatu pravdy, ale osvietenie od boha. Takéto bezprostredné poznanie je možné len na základe mystickej kontemplácie, ktorá má dávať úplnú a neodškriepiteľnú pravdu. Preto treba zavrhnúť všetko, čo je vonkajšie a zmyslové, ovládnuť vášne a celú vôľu sústrediť len na boha, rozum pohrúžiť do kontemplačnej extázy, ktorá poskytuje úplné, i keď nevyjadriteľné poznanie všetkého súcna.
Eduard Weyr
Eduard Weyr (* 22. jún 1852, Praha - † 23. júl 1903, Záboří nad Labem ) bol český matematik a univerzitný profesor. Zaoberal sa predovšetkým geometriou.
Životopis
Študoval na nemeckej reálke na Mikulandskej ulici v Prahe. V detstve ochorel na šarlach, ktorý zanechal trvalé následky (trpel bolesťami hlavy), z toho dôvodu potom posledný, šiesty, ročník reálky nedokončil. Rovnako ako u staršieho brata Emila, aj u Eduarda vzbudil veľký zápal pre matematiku jeho otec František Weyr, ktorý bol profesorom matematiky na zmienenej nemeckej reálke. Matematika pätnásťročného Eduarda natoľko zaujala, že začal po strednej škole ako hosť navštevovať prednášky prvého a druhého ročníka matematiky na nemeckej polytechnike v Prahe. Do tejto doby sa datujú i jeho prvé matematické rozpravy, ktoré od neho obdržala viedenská akadémia, a ktorá ich vo svojich spisoch zverejnila. Už od školského roku 1868–1869 sa stal riadnym poslucháčom odboru pre stavbu strojov vtedajšej ešte dvojjazyčnej pražskej polytechniky, po rozdelení školy v roku 1869–1870 poslucháčom na českom ústave, kde sa stal usilovným študentom F. J. Studničku a J. Šolína. Po dvoch rokoch štúdia v odbore pre stavbu strojov prestúpil na odbor vodného a cestného staviteľstva a v roku 1870 si ku štúdiu pribral ešte geodéziu. Súčasne bol Eduard Weyr v školskom roku 1871–1872, rovnako ako v minulých rokoch, mimoriadnym poslucháčom pražskej univerzity.
Vďaka svojim mimoriadnym matematickým schopnostiam a talentu získal Eduard Weyr celkom jednoducho štátne štipendium a v októbri 1872 odišiel na študijnú stáž do Göttingenu. V Göttingene hodlal svoj záujem sústrediť najmä na prednášky nemeckého matematika Alfreda Clebsche, ten však onedlho po jeho príchode umiera. Z Göttingenu priviezol Weyr svoju dizertačnú prácu, na základe ktorej získal v roku 1873 titul doktora filozofie. V roku 1873 sa nadanému Weyrovi podarilo získať ďalšie štipendium, tentokrát odišiel za poznaním do Paríža, kde navštevoval prednášky o teórii funkcií Charlesa Hermita a prednášky o infinitezimálnom počte J. A. Serreta.
Mimoriadnym profesorom českej polytechniky sa stal Eduard Weyr o rok neskôr – 14. januára 1876. V roku 1876 bol vymenovaný za súkromného docenta novšej geometrie na pražskej univerzite, kde už rok suploval výuku po odchode brata Emila do Viedne. Weyrovo meno sa vo vedeckých kruhoch stalo pojmom. Dokazujú to i početné ponuky a návrhy svetových univerzít, ktoré sa snažili získať Weyra pre svoju stolicu. (V roku 1878 bol navrhnutý na prvé miesto za riadneho profesora na univerzite v Innsbrucku, ku vymenovaniu však nakoniec nedošlo. A toho roku odmietol miesto na univerzite v Černivciach (dnešná Ukrajina).) V roku 1881 bol Eduard Weyr vymenovaný za riadneho profesora českej techniky. Súčasne sa vzdal docentúry na univerzite, ktorú po ňom získal Ludvík Kraus.
Szabolcsveresmart
Szabolcsveresmart je obec v Maďarsku v Sabolčsko-satmársko-berežskej župe v obvode Kisvárdai.
Má rozlohu 2295 ha a žije tu 1735 obyvateľov (2007).
Eduard Weyr
Životopis
Ďalším dôležitým obdobím vo Weyrovom vedeckom živote bol rok 1885–86. V zimnom semestri 1885–1886 odišiel do Berlína, aby prenikol do teórií budovaných Karlom Weierstrassom. Nakoniec však navštevoval iba prednášky Leopolda Kroneckera a I. L. Fuchsa, pretože Weierstrass v dobe jeho pobytu neprednášal.
V roku 1890 pochoval obidvoch svojich rodičov a ďalšou nemalou zmenou v osobnom živote bola svadba s Leopoldinou Pazderníkovou, ktorá však po piatich rokoch zomrela. Preto sa v roku 1897 oženil po druhýkrát s Teréziou Teigeovou. Toho roku odmietol ponuku z Viedne na miesto profesora na tamojšej univerzite a pokúšal sa prejsť na českú univerzitu. Hoci k jeho vymenovaniu na univerzite nedošlo, nastúpil tam Weyr ako suplujúci profesor. Od školského roku 1891–1892 prednášal ako na technike, tak na univerzite, a jeho prednášky z geometrie na univerzite doplňovali základný kurz matematiky vedený Studničkom.
V školskom roku 1896–1897 bol Weyr prednostom odboru inžinierskeho staviteľstva. V roku 1898–99 stál už po tretíkrát na čele odboru pre technickú chémiu (po prvý raz v roku 1882–1883, po druhýkrát v roku 1886–1887) a roku 1888–1889 bol po druhýkrát zvolený za prednostu za odbor pozemného staviteľstva (po prvýkrát v roku 1881–1882). S rovnakou početnosťou, teda dvakrát, si užíval aj najvyššiu akademickú hodnosť na technike, titul rektora (1884–1885 a 1890–1891).
Členstvo v odborných spolkoch
Bol aktívnym členom mnohých spolkov, pre ktoré znamenala jeho smrť veľkú stratu. Bol jeden z prvých členov Jednoty českých matematikov, od roku 1884 potom jej čestným členom. Roku 1876 bol zvolený za mimoriadneho člena Kráľovskej českej spoločnosti náuk, na riadne členstvo čakal do roku 1892. V roku 1878 sa stal dopisujúcim členom francúzskej Société des sciences physiques et naturelles de Bordeaux. Českou akadémiou bol prijatý za mimoriadneho člena roku 1890, riadnym členom sa stal rok potom. V rokoch 1896 a 1897 sa stal postupne dopisujúcim členom Juhoslovanskej akadémie vied a umení v Záhrebe a riadnym členom matematickej spoločnosti v Moskve.
Georgios Sinas
Georgios Sinas (* 20. november 1783, Niš, Osmanská ríša† 18. máj 1856, Viedeň, Rakúsko-Uhorsko), bol významný grécko-rakúsky podnikateľ, bankár a filantrop, jeden z najbohatších ľudí 19. storočia.
Eduard Weyr
Diela
Publikačná činnosť Eduarda Weyra je bohatá a obsahuje takmer sto prác. Najvýznamnejšie z nich:
NGC 6409
NGC 6409 je galaxia v súhvezdí Drak, ktorú objavil americký astronóm Lewis A. Swift 18. júna 1885.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 13,8.
Georgios Sinas
Pôvod Sinasovcov
Georgios Sinas sa narodil v dnešnom srbskom meste Niš, ktorý patril Osmanskej ríši. Jeho otec bol podnikateľ Simon Sinas, ktorý pochádzal z významného gréckeho obchodníckeho mesta Moschopoli (dnešné Moscopole v Albánsku). Moschopoli však bolo zničené v roku 1769, kedy ho vyplienil turecký správca Ali paša Tepelenský a jeho grécke obyvateľstvo, tvorené bohatými obchodníkmi muselo utiecť. Mnoho z nich sa usadilo v Rakúsko-Uhorsku, kde už dlho predtým pôsobili grécki veľkopodnikatelia. Simon Sinas však predtým pôsobil v meste Monastiri (dnes Bitola, Severné Macedónsko), kde sa oženil s dcérou gréckeho podnikateľa Tsipisa s ktorou mal práve syna Georgia. Neskôr však Simon skrachoval a prišiel o svoj majetok a tak syna Georgia poslal do mesta Serres k jeho tete. Simon sa následne vydal do Viedne, kde pôsobili mnohí grécki podnikatelia. Simon Sinas prišiel do Viedne počas napoleonských vojen, zakrátko za ním prišiel aj jeho syn Georgios, ktorý si vo Viedni dokončil svoje štúdia na gréckej škole.
Život vo Viedni
Na napoleónske Francúzsko boli v tom čase uvalené medzinárodné sankcie od európskych veľmocí, napríklad aj odrezanie od námorného obchodu, čo okamžite využil otec a syn Sinasovci, ktorí vďaka svojim kontaktom začali do Francúzska dovážať karavánové zásielky z Osmanskej ríše, išlo najmä o bavlnu a Sinasovci sa stali hlavným dovozcom orientálneho tovaru do Francúzska. Na tomto obchode zbohatli až natoľko, že sa Georgios rozhodol skupovať veľké pozemky v Rakúsko-Uhorsku, ktoré boli po vojne dostupné pomerne lacno a tento krok sa mu vyplatil. Zo Sinasa sa stal najväčší vlastník nehnuteľností v štáte a tiež najbohatším človekom. Cisár František II. mu udelil titul grófa. Sinas postavil vo Viedni najväčšiu fabriku na spracovanie vlny, tiež ako prvý začal v Rakúsku pestovať tabak a investoval tiež výstavbu železničnej trate po krajine. Obchodoval tiež v lodnom priemysle a práve on priviedol parníky na Dunaj. Začal sa venovať aj bankovníctvu a bol natoľko úspešný bankár, že začal požičiavať vládam a aj cisárstvu. Sinas bol tiež 25 rokov riaditeľom Rakúsko-Uhorskej štátnej banky a zároveň veľvyslanec Grécka.
Filantrop
Sinas je známy aj svojou filantropistickou činnosťou, svojimi darmi zveľadil mnohé miesta Rakúsko-Uhorska, ale nezabudol ani na svoju vlasť, na Grécko, ktoré sa v roku 1821 oslobodilo od tureckej nadvlády. Sinas sám seba označoval ako macedónskeho Gréka. Venoval značnú časť financií novozaloženej Gréckej národnej banke. Venoval veľké financie gréckej súkromnej škole Arsakio, Aténskej univerzite, Očnej aténskej klinike a gréckej Archeologickej spoločnosti a tiež postavil prvú hvezdáreň v Grécku, tzv. Asteroskopio v Aténach, ktoré funguje dodnes. Na jeho počesť bol pomenovaný aj jeden mesačný kráter, Kráter Sina.
Zámok Angers
thumb|Zámok Angers Zámok Angers leží v meste Angers západe Francúzska v departemente Maine-et-Loire a regióne Pays de la Loire.
História
left|thumb|Tapiséria Apokalypsa Pôvodne na mieste zámku stála galorománská pevnosť, ktorú nechal v 10. storočí Fulko Nerra, gróf z Anjou, prebudovať na hrad. Potom hrad patril Plantagentovcom. Dnešná podoba pochádza z 13. storočia, kedy dal hrad znovu upraviť francúzsky kráľ Ľudovít XI. a vtisol mu obranný charakter umocnený použitím čiernej bridlice kombinovanej s bielym bretónskym granitom.
Mohutné veže boli znížené na úroveň hradieb v 16. storočí počas náboženských vojen. V pôvodnej výške je len jedna zo sedmnástchi veží – Tour du Mulin. Dochovala sa kráľovská kaplnka z 15. storočia, kedy vládol hradu René z Anjou a mal v záhradách zverinec plný exotických zvierat.
Zo 14. storočia sa čiastočne zachovala Tapiséra Apokalypsy zhotovená na želanie Ľudovíta z Anjou. Pôvodné rozmery tapisérie boli na šírku a  na dĺžku.
Slavkov (prírodná pamiatka)
Slavkov je prírodná pamiatka, ktorá sa nachádza neďaleko dediny Slavkov v okrese Benešov v katastrálnom území dediny Křešice u Olbramovic. Pamiatka bola vyhlásená nariadením Stredočeského kraja č.7/2012. Ide o plytký rybník s haluchovkou vodnou (Oenanthe aquatica). Na lúkach priliehajúcich k rybníku, na striedavo podmáčanej pôde sa nachádzajú napr. ježohlav vzpriamený (Sparganium erectum), pálka širokolistá (Typhla latifolia), škripinec jazerný (Schoenoplectus lacustris), valeriána dvojdomá (Valeriana dioica) a bolo tam tiež zaznamenaných niekoľko jedincov vstavačovca májového.
Ochrana
Hlavným predmetom ochrany je populácia kunky červenobruchej, ktorá je veľmi ohrozeným a zvlášť chráneným druhom.
Geomorfológia a geológia
Územie leží na rozhraní Benešovskej a Vlašimskej pahorkatiny, na českom plutóne, podklad tvoria biotitické granodiority.
Krajinná charakteristika
Plytký rybník s priľahlými lúkami na miernej vyvýšenine v nadmorskej výške cca 440 m.
Venezuela
right|thumb|Jednoduchá mapa Venezuely
Venezuela, dlhý tvar: Venezuelská bolívarovská republika, je federatívna republika na severe Južnej Ameriky. Hlavným mestom je Caracas.
Venezuelu obmýva Karibské more a Atlantický oceán. Najvyšší vrch štátu (Pico Bolívar: 5 007 m n. m.) leží na severe v Andách. Jeho pásma uzatvárajú úrodné kotliny. Medzi dvoma horstvami sa rozprestiera savanami porastená nížina na náplavoch rieky Orinoko. Nachádzajú sa tam značné ložiská ropy.
Názov krajiny je po španielsky: „malé Benátky“.
Krajina je veľmi bohatá na ropu, železnú rudu, diamanty a bauxit. Pestuje sa tu káva, kakao, banány, cukrová trstina. Chová sa tu hovädzí dobytok a kozy.
Dejiny
Venezuela je podľa ústavy z roku 1961 spolkovou republikou na čele s prezidentom. Pobrežie Venezuely objavil v roku 1498 Krištof Kolumbus na svojej tretej ceste do Ameriky. Expedíciou Španiela Alfonsa de Ojeda roku 1499 začal prieskum vnútrozemia. De Ojeda sa dostal až k Maracaibskému jazeru a krajine dal kvôli kolovým stavbám indiánskych praobyvateľov názov Venezuela (Malé Benátky).
V 16. storočí vznikli tri španielske kolónie: Venezuela (západ), Nueva Andalucia (východ) a Trinidad-Orinoco (juh). Roku 1777 sa zlúčili do generálneho kapitanátu Venezuela. Do 19. storočia bola Venezuela pod nadvládou Španielov. V 16. storočí získal na nejakú dobu právo na osídľovanie venezuelského pobrežia nemecký obchodný dom Welserov.
Nezávislosť Venezuely
Prvé povstanie venezuelských kreolov za nezávislosť pod vedením Francisca de Mirandu v roku 1806 bolo neúspešné. V roku 1810 sa pod vedením Mirandu a Simóna Bolívara začala vojna za nezávislosť. Caracaský kongres, zvolený z Bolívarovho podnetu, vyhlásil v roku 1811 nezávislosť Venezuely od Španielska a vytvorenie republiky. Keď Španieli tuto prvú republiku potlačili, vznikla v roku 1813 druhá republika. Bolívarovi sa podarilo v auguste 1819 víťazstvom pri Boyacá definitívne oslobodiť Kolumbiu spod nadvlády Španielov a v roku 1819 vyhlásil kongres v Angosture spojenie Venezuely a Kolumbie do republiky Veľká Kolumbia. Prvým prezidentom sa stal sám Bolívar. Po vystúpení z tohoto zväzku v roku 1831 sa Venezuela stala samostatnou republikou (tretia republika). Prezidentom sa stal generál José Antonio Páez.
Vojenská vláda
Až do začiatku 20. storočia poznamenal dejiny krajiny stály boj medzi liberálmi a konzervatívcami, občianske vojny a časté zmeny vojenských diktatúr a civilných vlád. Za diktatúry generála Juana Vincenta Goméza (1908-1935) nastala relatívna stabilizácia a mierny hospodársky vzostup, vyvolaný ťažbou nafty. Pretože poľnohospodárstvo bolo kvôli ropnému priemyslu zanedbávané, zostala Venezuela odkázaná na dovoz potravín a tým sa stala závislou na amerických a britsko-holandských firmách. Armáda zostala pri moci aj po Gomézovej smrti roku 1935. Za vlády generála Eleazara Lópeza bola roku 1936 prijatá ústava so socialistickými znakmi. V 2. svetovej vojne za vlády prezidenta Isaísa Medina Angarita podporovala Venezuela Spojencov, ale do vojny vstúpila až vo februári 1945.
V roku 1945 prevzala vládu Strana demokratickej akcie, roku 1948 bola vojenským prevratom zosadená. Po ďalšom štátnom prevrate roku 1952 sa dostal k moci plukovník Marcos Pérez Jiménez. Keď chcel v roku 1958 protiústavne presadiť svoje znovuzvolenie, vypukol generálny štrajk a ľudové povstanie, ktoré ho zosadilo. Moc prevzala provizórna vojenská vláda pod vedením admirála Wolfganga Larrazábala. Vo voľbách v decembri 1958 zvíťazil Rómulo Betancourt zo Strany demokratickej akcie. Napriek tomu že jeho voľbu podporovali ľavicové politické sily, neskôr zaviedol proti nim niektoré opatrenia. V roku 1961 vyhlásil novú ústavu, ktorá zrušila platnosť základných občianskych práv.
Návrat k demokracii
Rafael Caldera bol prvým opozičným kandidátom, ktorý sa v roku 1969 demokratickou cestou stal prezidentom. Voči ľavicovým silám uplatňoval politiku uspokojovania a pokúšal sa utlmiť ilegálne komunistické skupiny. V roku 1971 bol vo Venezuele prijatý zákon o prevode majetku všetkých ropných spoločností bez odškodnenia na štát s platnosťou od roku 1983. Exportné ceny ropy boli stále vyššie. V roku 1972 začala Venezuela budovať vlastnú flotilu ropných tankerov.
V roku 1974 sa stal prezidentom sociálny demokrat Carlos Andrés Pérez. V tom istom roku vláda zrušila koncesie amerických železorudných spoločností US Steel a Bethlehem Steel. V roku 1976 vstúpil do platnosti zákon o zoštátnení baníckeho a ropného priemyslu, v roku 1979 zvolili prezidentom Luisa Herreru Campinsa, kandidáta Kresťanskodemokratickej strany (COPEI). Veľký únik kapitálu pri súčasnom znížení výnosov z ropného priemyslu prinútil vládu v roku 1983 uzavrieť devízový trh a na 60 dní zmraziť ceny. V marci 1983 vyhlásila vláda čiastočné moratórium na splatenie dlhov. Odmietla požiadavku Medzinárodného menového fondu (MMF), aby predložila schválený stabilizačný program s tým, že krajina nepotrebuje od fondu žiadnu finančnú pomoc. V prezidentských voľbách prekvapivo zvíťazil so 53,4% hlasov sociálnodemokratický kandidát Jaime Lusinchi zo Strany demokratickej akcie, najväčšej opozičnej strany. Taktiež v parlamente získala Demokratická akcia väčšinu. Kandidát kresťanskodemokratickej strany obdržal len o niečo viac než 30% hlasov. Vo svojom volebnom programe Lusinchi prisľúbil vyviesť Venezuelu z hospodárskej krízy zavedením úsporného hospodárskeho programu. Krajina mala zahraničný dlh vo výške 37 mld. dolárov. V programe prezidenta Lusinchiho pokračoval od roku 1989 prezident Andrés Pérez Rodríguez, ktorý sa snažil hospodárske problémy riešiť liberalizačnými opatreniami a postupnou reprivatizáciou hospodárstva. V roku 1992 sa pokúsil o prevrat plukovník výsadkových vojsk Hugo Chávez Frías. Puč však bol neúspešný a Chávez bol uväznený. Po oprávnenom obvinení z nezákonného obohacovania a sprenevery verejných fondov v máji 1993 rezignoval prezident Pérez. Prísahu zložil dočasný prezident O. Lepage. Nastalo obdobie nestabilných vlád. V roku 1994 bol Chávez omilostený prezidentom Calderom.
Ľavicové vlády
V roku 1998 sa dostal v dôsledku rozčarovania väčšiny obyvateľstva z neschopnosti tradičných politických strán po voľbách k moci Hugo Chávez a jeho hnutie Movimiento Quinta Republica (MVR; slov. Hnutie za piatu republiku). V prezidentskej kampani Chávez presadzoval rozsiahle reformy, zmeny ústavy a zakročenie proti korupcii. V apríli roku 2002 v Caracase prebehli rozsiahle demonštrácie žiadajúce Chávezov odchod z politiky. Pri nepokojoch bolo zabitých asi 18 ľudí, stovky ďalších bolo ranených. Odporcovia Cháveza z radov armády ho napokon zatkli a za dočasného prezidenta menovali podnikateľa Pedra Carmonu. Chávez bol však onedlho lojálnymi jednotkami oslobodený. V auguste 2002 začali rokovania medzi opozíciou a provládnymi silami. V decembri 2002 prebehla v krajine vlna štrajkov žiadajúca Chávezov odchod z politiky. 15. augusta 2004 prebehlo opozíciou podnietené referendum za odvolanie Cháveza. 59% zúčastnených obyvateľov však požadovalo ďalšie pokračovanie jeho vlády. Krajina však naďalej neúspešne čelila ekonomickým aj sociálnym problémom, vysokej kriminalite a korupcii. Opozičné strany a ich predstavitelia boli diskriminovaní a perzekvovaní. Chávez v roku 2013 podľahol rakovine.
Chávezovo miesto zaujal dovtedajší viceprezident Nicolás Maduro. Krajina, ktorej príjmy sú výrazne závislé na cenách ropy sa dostala v nasledujúcom období do veľmi ťažkej ekonomickej situácie. V januári 2016 bola venezuelská vláda nútená vyhlásiť stav núdze v ekonomike krajiny. V krajine už dlhšiu dobu chýbajú základné životné potreby, lieky aj potraviny a situácia sa medzi rokmi 2016-2019. V januári 2019 v krajine vypukla prezidentská kríza, kedy po podľa opozície neregulárnych a ňou bojkotovaných prezidentských voľbách a po opätovnom nástupe do funkcie prezidenta socialistu Nicolása Madura Národné zhromaždenie prehlásilo za dočasného prezidenta svojho predsedu, Juana Guaidá. Toho následne za hlavu štátu uznalo viac než 50 štátov sveta. Madurov režim zablokoval hraničné priechody a bránil Guaidóovej administratíve, teda opozícii, v distribúcii humanitárnej pomoci do krajiny napriek katastrofálnej inflácii a nevyhovujúcim životným podmienkam v krajine, ktorú boli nútené opustiť státisíce ľudí kvôli nedostatku jedla či liekov. V roku 2019 žili v zahraničí viac než 3 milióny venezuelských migrantov, prevažná väčšina v susedných krajinách, čo je najväčší exodus v histórii Latinskej Ameriky.
Geografia
Stredná časť krajiny je vyplnená Orinockou nížinou. Na severozápade a severe sa tiahnú horské pásma Cordillera de Mérida (5 007 m n. m.) a Cordillera de la Costa (2 596 m n. m.), juhovýchod krajiny zaujíma Guyanská vysočina s náhornými plošinami a stolovými horami (Neblina, 3 014 m n. m.; Roraima, 2 772 m n. m.).
Pobrežie je väčšinou hornaté; nížinné len na západe s veľkým Maracaibským zálivom a na východe v delte rieky Orinoko. Venezuela má veľa ostrovov; najväčší je Isla de Margarita (1 072 km²). Väčšina Venezuely patrí do povodia Orinoka (hlavné prítoky Meta, Apure, Caura, Caroni a iné.); v povodí veľa vodopádov (Salto del Ángel, 979 m, na rieke Churún je najvyšší na svete). Je tu vlhké tropické podnebie zo stálymi teplotami. Tropické pralesy pokrývajú hlavne horné povodie Orinoka, na súšach horských svahoch vždyzelené aj opadavé tropické lesy. V nížinách sa nachádza hustá savana.
Vo Venezuele je asi 105 chránených oblastí, ktoré pokrývajú približne 26 % kontinentálneho, morského a ostrovného povrchu krajiny.
Obyvateľstvo
Obyvateľstvo je zo 67% tvorené mesticmi, z 21% potomkami Európanov, z 10% potomkami Afričanov a z 2% domorodými obyvateľmi. Žije tu približne 200 000 Indiánov, zvyškov spoločenstiev, ktoré sa stále živia lovom a zberom. Obyvateľstvo je predovšetkým rímskokatolíckeho (96%) a protestantského vyznania.
Hospodárstvo
thumb|Grafické znázornenie venezuelského vývozu Za vývoj monetárnej politiky pre venezuelskú menu, venezuelský bolívar, je zodpovedná Centrálna banka Venezuely (BCV). Predseda BCV slúži ako predstaviteľ krajiny pri Medzinárodnom menovom fonde. Americký konzervatívny think thank The Heritage Foundation, citovaný vo The Wall Street Journal, považuje vlastnícke práva vo Venezuele za najslabšie na svete, s hodnotou len 5 bodov zo 100; nie je výnimočné vyvlastňovanie bez kompenzácie. Venezuela má zmiešanú ekonomiku, ktorej dominuje petrochemický sektor, ktorý činí asi tretinu hrubého domáceho produktu, asi 80% vývozu a viac ako polovicu ziskov vládneho rozpočtu. HDP na obyvateľa bolo v roku 2016 približne 15 100 USD, čo štát radí na 109. miesto na svete. Venezuela má najlacnejší benzín na svete, keďže spotrebiteľské ceny sú významne dotované vládou.
Od roku 2019 sa na väčšine územia v krajine platí americkým dolárom a venezuelský bolívar sa tak pomaly ale isto úplne vytráca. Dôsledkom môžu byť práve dané sankcie, ktoré krajinu uvrhli do ešte väčšej ekonomickej krízy.
thumb|Obchodné centrum [[Sabana Grande, sídlo organizácie Petrocaribe.]]
Časť ekonomiky závisí od remitencií.
Doprava
Venezuela má obmedzenú sieť železníc, pričom neexistujú železničné spojenia so susednými krajinami. Vláda Huga Cháveza sa pokúšala neúspešne expandovať sieť železníc, čo vyústilo do dlžoby Venezuely pre spoločnosť China Railway vo výške asi 500 miliónov USD. Veľké mestá v krajine majú systémy metra; v súčasnosti sú v prevádzke 4 systémy, pričom najstaršie v krajine je caracaské, ktoré funguje od roku 1983. Maracaibské, los tequeské a valencijské metro boli otvorené v roku 2006 a systém metra Guarenas / Guatire je vo výstavbe od roku 2007, pričom hoci malo byť hotové v roku 2012, v roku 2019 bolo stále nedokončené. Dĺžka cestnej siete v krajine činí takmer 100 000 kilometrov, čo krajinu stavia na 45. miesto na svete, asi tretina z ciest je spevnená.
Zoznam chránených území v okrese Česká Lípa
Zoznam chránených území v okrese Česká Lípa je priebežne aktualizovaný (tu je verzia z januára 2017). Zoznam uvádza prírodné pamiatky (PP), prírodné rezervácie (PR), národné prírodné pamiatky (NPP), národné prírodné rezervácie (NPR) a chránené krajinné oblasti (CHKO), ktoré sú celé alebo čiastočne v okrese Česká Lípa. Tie územia, ktoré status postupne z rôznych dôvodov stratili, boli odtiaľ vyradené sú v uvedené druhej tabuľke.
Zoznam poslancov NR SR (1992 – 1994)
Zoznam poslancov Národnej rady Slovenskej republiky vo volebnom období 1992-1996 má tri časti: V zátvorke za menom poslanca je uvedená strana, za ktorú kandidoval vo voľbách.
Volebné obdobie bolo skrátené zákonom č. 70/1994 a boli vyhlásené predčasné parlamentné voľby.
Szakoly
Szakoly je obec v Maďarsku v Sabolčsko-satmársko-berežskej župe v obvode Nagykállói.
Má rozlohu 4144 ha a žije tu 2843 obyvateľov (2007).
NGC 6410
NGC 6410 je dvojhviezda v súhvezdí Drak, ktorú objavil americký astronóm Lewis A. Swift 2. mája 1887.
Reclesne
Reclesne je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Saône-et-Loire, v regióne Burgundsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
La Rochefoucauld (kantón)
La Rochefoucauld je francúzsky kantón v obvode Angoulême v departemente Charente v regióne Poitou-Charentes. Tvorí ho 16 obcí.
Ján Steinhübel
Mgr. Ján Steinhübel, DrSc. (* 21. máj 1957, Modra) je slovenský historik. Zameriava sa na výskum príchodu Slovanov na Slovensko, Veľkú Moravu a počiatky arpádovského Uhorska.
V roku 1981 vyštudoval odbor archívnictvo na Filozofickej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave. V súčasnosti je vedeckým pracovníkom Historického ústavu Slovenskej akadémie vied v Bratislave.
Známy je najmä rozsiahlou monografiou Nitrianske kniežatstvo z roku 2004 (²2016 ISBN 978-80-85501-64-3, angl. The Nitrian Principality : The Beginnings of Medieval Slovakia. Leiden : Brill, 2020. ISBN 978-90-04-43782-1), ktorá vychádza z jeho početných štúdií a článkov vydaných v minulosti.
Jozef Kováčik
Jozef Kováčik môže byť:
Prečín
Prečín je obec na Slovensku v okrese Považská Bystrica.
V obci je rímskokatolícky kostol Narodenia Panny Márie z roku 1637 a kaplnka sv. Anny z roku 1909.
Geografia
Obec Prečín leží v Trenčianskom kraji, v okrese so sídlom v Považskej Bystrici. Obklopujú ho kopce Súľovských vrchov, nachádza sa v južnej časti Súľovsko- prečínskej kotliny na sútoku riek Domanižanka a Bodianka. V súčasnosti patrí k obci i miestna časť Zemianska Závada. Chotár má rozlohu 1736 hektárov. Lemujú ho skalnaté vápencové vrchy so zmiešaným drevnatým porastom – Trávna (635 metrov nadmorskej výšky), Ostrých vrch (617), Čierna hora (732), Sokolín (702), Stráne (837), Končiny (708), Bukovina (602), či kopce, ktorých úpätie sa dvíha priamo od posledných domov – Hradisko (548), Roháč (571), Trhovisko (647). Najnižší bod chotára má 322 metrov nadmorskej výšky. V chotári obce sa nachádzajú kvapľové jaskyne i niekoľko tzv. skalných miest. Prečín leží v rámci Slovenska v mierne chladnej oblasti s priemerným počtom dní so snehovou pokrývkou 60 až 90 dní v roku. Geologické podložie vzniklo prevažne v mladších druhohorách, pôda prevažuje vápenatka, tzv. rendzina s vysokým obsahom hlinito-ílových častí a kamenia. Priemerný ročný úhrn zrážok je okolo 800 mm. Priemerná ročná teplota je približnej 8 °C.
Dejiny
Na území obce sa našli sídliskové nálezy halštatskej a púchovskej kultúry, z doby laténskej a rímskej, slovanské z doby veľkomoravskej z 10.-12. storočia. Obec sa spomína v roku 1385 a patrila rodine Prečínskovcov a Podmanickovcov, neskôr panstvu Považská Bystrica.
V čase SNP bol v obci štáb partizánskej skupiny Popova. Obec bola v septembri 1944 čiastočne vypálená počas povstaleckých bojov, nemeckými vojakmi. Zhoreli 4 domy. V obci je rímskokatolícky pôvodne gotický kostol Narodenia Panny Márie, koncom 16. storočia a začiatkom 17. storočia renesančne upravený, v rokoch 1737-1798 barokovo prestavaný, v 19. storočí prístavba predsiene, baroková kaplnka z roku 1758 upravená koncom 18. storočia. Nad dedinou sa týčil drevený hrad, ktorý dal meno nielen vrchu, ale i celej obci. Obyvatelia pracovali prevažne v lesoch a poľnohospodárstve. V súčasnosti pracujú obyvatelia v niekoľkých menších prevádzkach priamo v obci, ale najmä v okresnom meste, v iných väčších mestách Slovenska i v zahraničí. Viacerí rodáci sa v poslednom období vrátili do rodnej obce natrvalo. V súčasnosti má Prečín asi 1500 obyvateľov.
Geay (Charente-Maritime)
Geay je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Charente-Maritime, v regióne Poitou-Charentes.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Mouans-Sartoux
Mouans-Sartoux je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Alpes-Maritimes, v regióne Provence-Alpes-Côte d’Azur.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Sebastián Ágreda
Sebastián Ágreda (* 1795, Potosí – † 18. december 1875, La Paz) bol bolívijský generál a politik. V roku 1841 krátko pôsobil ako prezident Bolívie.
Vlnka
Vlnka môže byť:
Rohozec (okres Brno-venkov)
Rohozec je obec v Česku v okrese Brno-venkov v Juhomoravskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 227 obyvateľov, z toho 116 mužov a 111 žien, pričom priemerný vek v obci bol 41,7 roka (muži 39,8 roka, ženy 43,7 roka).
Tókai
thumb|Poloha Tókai v Japonsku
Tókai (, v preklade Oblasť východného mora) je oblasť v Japonsku, ktorá je súčasťou regiónu Čúbu, ktorá leží na pobreží Tichého oceánu. Názov získala podľa významnej starej cesty Tókaidó (doslova Cesta pozdĺž východného mora), jednej z "Piatich ciest do Eda".
Vymedzenie celej oblasti nie je ustálené, z geografického pohľadu sem patria prefektúry Šizuoka, Aiči a južná časť prefektúry Gifu, ale z ekonomického hľadiska sú výrazne silné väzby medzi Aiči, Gifu a Mie.
Kontaktná metamorfóza
náhľad|vpravo|Kontaktné rohovce, ktoré sú najčastejšími kontaktne metamorfovanými horninami sú pomerne nevzdhľadné. Kremitý rohovec na obrázku zo Szklarskej Poreby v Poľsku. Kontaktná metamorfóza (tiež termická alebo kaustická metamorfóza) je typ metamorfózy, kde je dominantným faktorom teplota a tlak je nízky. Metamorfný účinok klesá smerom od kontaktu a vytvárajú sa metamorfné zóny označované ako kontaktné aureoly (alebo kontaktné dvory). Ku kontaktnej metamorfóze bežne dochádza na miestach styku intrúzie s okolitými horninami. Veľkosť kontaktnej aureoly závisí od chemického zloženia, teploty intrúzie, veľkosti intrúzie a jej tvaru a od viskozity a obsahu fluíd.
Čúkjó
thumb|Poloha metropolitnej oblasti
Kontaktná metamorfóza
Výsledkom kontaktnej metamorfózy sú pomerne jemnozrnné horniny označované ako kontaktné rohovce. V prípade že obsahovali prímes karbonátov označujú sa ako erlány. Okrem bežných minerálov ako kremeň, živce či epidot obsahujú aj charakteristické minerály ako napr. cordierit.
Čúkjó
Čukjó je japonský subregión a metropolitná oblasť, ktorá je súčasťou regiónu Čúbu na ostrove Honšú.
Kontaktná metamorfóza
Činitele kontaktnej metamorfózy
Podstatná nie je samotná teplota intrudujceho materiálu ale rozdiel teplôt medzi ním a okolitými horninami. I preto je najväčší účinok kontaktnej metamorfózy možno pozorovať v najplytších, pripovrchových častiach intrúzií, kde je najväčší rozdiel medzi teplotou intrúzie a okolitých hornín. Gabroidné magmy pri svojej intrúzii majú teploty okolo 1000-1200°C a na kontakte vyvinú teplotu okolo 700-800°C. Dioritové magmy dosahujú asi 900°C a majú účinok okolo 600-650°C. Tonalitové magmy majú oproti dioritovým asi o 100°C nižšiu teplotu i účinok. Granitoidné (granitové až granodioritové) magmy majú teploty asi 700°C a spôsobujú na kontakte nárast teplôt na 500-550°C. Metamorfóza tohto typu väčšinou postihuje najplytšie časti zemskej kôry, kde je tlak maximálne do 4 kb. Pri takýchto nízkych tlakoch je napätie v kôre pomerne nízke a preto kontaktne metamorfované horniny väčšinou nemajú výraznú metamorfnú bridličnatosť.
Vplyv fluíd počas kontaktnej metamorfózy môže byť značný. Fluidá sú dobrými vodičmi tepla, ovplyvňujú chemické zloženie hornín, toto je najčastejšie pri karbonátoch.
Fácie kontaktnej metamorfózy
V kontaktne metamorfovaných horninách boli pozorované diagnostické minerály, ktoré naznačujú vznik pri teplotách od 400-1000°C a tlakoch od 0 do 200, miestami až do 400 MPa. Bežne sa vyčleňujú tieto metamorfné fácie :
NGC 6411
NGC 6411 je galaxia v súhvezdí Drak, ktorú objavil nemecký astronóm Heinrich Louis d’Arrest 27. októbra 1861.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 11,8.
Vlajka Bahám
right|thumb|250px|Vlajka Bahám
Szamosangyalos
Má rozlohu 809 ha a žije tu 521 obyvateľov (2007).
Play Hard
„Play Hard“ je skladba francúzskeho DJa Davida Guettu s vokálmi od Ne-Ya a Akona, z piateho štúdiového albumu Davida Guettu Nothing but the Beat 2.0. Všetci traja sa podieľali na písaní, spolu so Frédéricom Riestererom a Giorgiom Tuinfortom. Producentmi boli Frédéric Riesterer, Giorgio Tuinfort a Guetta. Melódia refrénu je použitá z eurodance hitu „Better Off Alone“ od skupiny Alice DeeJay z roku 1998. Skladba dosiahla 6. miesto v rebríčku UK Singles Chart, čím sa stala Guettovým štrnástym Top 10 hitom v spojenom kráľovstve.
Fadruszova ulica
Fadruszova ulica je ulica v Bratislave, v mestskej časti Karlova Ves. Je pomenovaná podľa Jána Fadrusza (1858 – 1903), uhorského sochára narodeného v Bratislave.
Na ulici sa nachádzajú panelové domy postavené v 70. rokoch 20. storočia.
Palmdale
Palmdale môže byť:
Remigny (Saône-et-Loire)
Remigny je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Saône-et-Loire, v regióne Burgundsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Szamosbecs
Szamosbecs je obec v Maďarsku v Sabolčsko-satmársko-berežskej župe v obvode Csengeri.
Má rozlohu 671 ha a žije tu 358 obyvateľov (2007).
Emily Brontëová
Emily Jane Brontëová (bez prechýlenia: Emily Jane Brontë; výslovnosť:, rozšírená výslovnosť: ; pseudonym: Ellis Bell; * 30. júl 1818, Thornton, Anglicko, Spojené kráľovstvo† 19. december 1848, Haworth, Anglicko, Spojené kráľovstvo) bola britská spisovateľka, poetka a učiteľka anglicko-írskeho pôvodu. V rokoch 18451846 napísala svoj jediný román, Búrlivé výšiny (angl. Wuthering Heights), ktorý sa stal jedným z klasických diel anglickej literatúry.
Život
Narodila sa 30. júla 1818 v dedine Thornton na predmestí Bradfordu v Západnom Yorkshiri na severe Anglicka. Bola piatym zo šiestich detí írskeho anglikánskeho kňaza a spisovateľa Patricka Brontë a jeho manželky Marie Branwellovej. Jej staršími sestrami bola Maria (* 1814† 1825), Elizabeth (* 1815† 1825) a Charlotte (* 1816† 1855) a starším bratom Branwell (* 1817† 1848), pritom v januári 1820 sa do rodiny narodila ešte Anne (* 1820† 1849). Krátko na to sa rodina presťahovala do dediny Haworth, kde bol ich otec vymenovaný za doživotného kaplána.
Tu, obklopená literatúrou v otcovej knižnici, mohla Emily objavovať a rozvíjať svoj literárny talent. Ešte ako dieťa si s Charlottou, Annou a Branwellom po matkinej smrti vytvorili svoje vlastné fiktívne kráľovstvo (Angria, Gondal, Gaaldine), objavujúce sa v príbehoch, ktoré napísali neskôr. Z tohto obdobia sa zachovalo len málo z jej prác, s výnimkou básní.
V roku 1838 začala pracovať ako guvernantka v škole pre mladé dámy Miss Patchett’s Ladies Academy v Law Hill School, neďaleko Halifaxu. Neskôr spolu so sestrou Charlottou navštevovala súkromnú školu v Bruseli. Po návrate domov si spoločnými silami otvorili svoju vlastnú súkromnú školu, no pre nedostatok žiakov ich projekt stroskotal. Keď rodina objavila Emilin literárny talent, priviedlo to jej sestry Charlotte a Annu k tomu, aby vydali spoločnú zbierku básní, ktorá vyšla v roku 1846. Aby sa vyhli súdobým predsudkom voči spisovateľkám, prijali sestry Brontëové pseudonymy, v ktorých zachovali začiatočné písmená svojich krstných mien - z Charlotte sa stal Currer Bell, z Emily Ellis Bell a z Anny Acton Bell.
V roku 1847 vydala Emily svoj jediný román Wuthering Heights (Búrlivé výšiny), ako dva diely z trojdielneho súboru (tretí diel tvoril román jej sestry Anny Agnes Grey (Agnes Greyová)). Inovačná štruktúra Emilinho románu zožala tak trochu zmätenú kritiku, no i napriek tomu sa kniha stala časom klasickým dielom anglickej literatúry. V roku 1850 vydala Charlotte Emilin román Wuthering Heights (Búrlivé výšiny) znovu, no tentoraz pod sestriným skutočným menom.
Tak, ako jej sestry, i Emily mala veľmi krehké zdravie, podlomené drsným životom doma i v škole. V septembri 1848 na pohrebe svojho brata Branwella prechladla a po odmietnutí akejkoľvek lekárskej pomoci napokon 19. decembra 1848 zomrela na tuberkulózu. Pochovaná bola do rodinnej krypty v kostole Church of St. Michael and All Angels v Haworthe v Západnom Yorkshire.
Zábrzdná vzdialenosť
Zábrzdná vzdialenosť je vzdialenosť, na ktorej dokáže vlak idúci po trati zastaviť, prípadne znížiť rýchlosť v potrebnom rozsahu. Na zábrzdnú vzdialenosť sa tiež umiestňujú návestidlá, ktoré ale za určitých okolností môžu byť od seba vzdialené aj na kratšiu vzdialenosť (musia byť ale označené) a predzvesti. Zábrzdná vzdialenosť sa určuje podľa prevádzkovej rýchlosti daného úseku trate.
Zámok Amboise
right|thumb|zámok Amboise Zámok Amboise vyčnieva z malého francúzskeho mesta Amboise na Loire v departemente Indre-et-Loire. Patrí ku kultúrno-historicky najdôležitejším zámkom na Loire a bol rezidenciou francúzskych kráľov z rodu Valois.
Zámok tróniaci na skale nad mestom je postavený na základoch stredovekého hradu.
Prvé veľké stavebné úpravy na pevnosti dal urobiť Karol VII., ktorý ju skonfiškoval počas storočnej vojny, a sídlil tu so svojim dvorom. Od roku 1490 Karol VIII. podstatne rozšíril park a prebudoval staré hradné múry a budovy svojich kráľovských predchodcov. Aj keď zámok na prvý pohľad pôsobí ako hrad, predsa bol jedným z prvých v ktorých boli použité renesančné prvky. Kráľ, ktorý si prial modernú rezidenciu, v zime sám dohliadal na stavebné práce, a poveril talianskeho záhradného architekta Pacella da Merciogliano vytvorením prvého renesančného parku vo Francúzsku.
Na tomto zámku je pochovaný Leonardo da Vinci ktorý tu prežil posledné roky života a je pochovaný v zámockej kaplnke.
right|thumb|interiér
Zdenko Hans Skraup
Zdenko Hans Skraup (* 3. marec 1850, Praha – † 10. september 1910, Viedeň) bol česko-rakúsky chemik, ktorý objavil reakciu zvanú Skraupova syntéza, prvú syntézu chinolínu.
Život
Zdenko Skraup sa narodil v Prahe ako syn skladateľa a kapelníka Jana Nepomuka Škroupa a synovec autora českej hymny Františka Škroupa. Študoval na Vysokom učení technickom v Prahe od roku 1866 do roku 1871. Potom, čo bol asistentom u Heinricha Ludwig Buffa po dobu kratšiu ako jeden rok, začal pracovať v porcelánke v Starej Roli a tiež bol zamestnaný v mincovni vo Viedni.
V roku 1873 sa stal asistentom F. Rochledera a po jeho smrti aj u profesora A. Liebena. Doktorát získal na univerzite v Giessene roku 1879. Ale pretože jeho titul bol z nemeckej univerzity, musel čakať až do roku 1881, než sa stal profesorom na viedenskej obchodnej akadémii.
V roku 1886 prešiel na univerzitu v Grazi. Roku 1906 bol Skraup povolaný na viedenskú univerzitu ako nástupca A. Liebena. Zomrel náhle 10. septembra 1910 na srdcovú mŕtvicu.
Skraupova syntéza
center|400px|The Skraup reaction
Bohuš Bodacz
Bohuš Bodacz (pseudonymy Marek, Hron, Bohumil Machytka) (* 1. marec 1955, Bratislava – † 18. máj 2020) bol slovenský spisovateľ, literárny kritik a publicista.