cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jakub Kolas
Život
Jakub Kolas sa narodil neďaleko Minska. Jeho otec bol nemajetný roľník, a aby rodinu uživil, prijal post hájneho v lesoch neďaleko rieky Pripiať. Kolas tak prežil detstvo obklopený bieloruskou prírodou, ktorá veľa razy poslúžila za námet jeho diel.
V roku 1898 Kolas nastúpil do učiteľského seminára v Nesviži, ktorý úspešne dokončil v roku 1902. V rokoch 1902 až 1906 učil na školách v brestskej a minskej oblasti.
Po roku 1905, kedy sa situácia v cárskom Rusku radikalizovala, sa Kolas začal zapájať do rôznych radikálnych hnutí. Za účasť na nepovolenom zjazde bieloruských učencov, ktorí žiadali založenie vlastných bieloruských škôl, bol prepustený zo zamestnania umiestnený pod policajný dohľad. Krátko potom napísal Kolas prvú bieloruskú čítanku, ktorá pozostávala hlavne z jeho vlastnej tvorby, pracoval v novinách Naša niva (1907) a v súkromnej škole vo vitebskej oblasti.
V roku 1921 se vrátil do Minska. Pracoval v Náučno-terminologickej komisii zameranej na zber bieloruskej ľudovej slovesnosti. Prednášal na Belpedtechnikume, bieloruskej univerzite, o ktorej založenie sa zaslúžil. V roku 1926 dostal titul Národný básnik Bieloruska. Od roku 1929 bol viceprezidentom Bieloruskej akadémie vied. Podieľal sa na tvorbe bieloruského spisovného jazyka. Za druhej svetovej vojny žil v Moskve, v Taškente a potom znovu v Moskve. Od roku 1944 býval v Minsku. Po vojne vstúpil do KSSZ, bol členom ÚV KS Bieloruska, Najvyššieho sovietu Bieloruskej SSR a ZSSR. Zúčastnil sa 20. zjazdu strany. Krátko po skončení zjazdu, 13. augusta 1956 zomrel. <!--
Dielo
Prvé verše písal Kolas jiuž v dobe svých studií na učitelském seminári. Sem patrí báseň Naše vesnice, lidé a život na vesnici. V této dobe psal básne jak bielorusky, tak i rusky. Svoje básně později publikoval v běloruských novinách Naša dolja a Naša niva. Už v prvním čísle Naši doli vyšla Kolasova báseň Náš rodný kraj.
Ještě v dobe jeho pobytu ve vezení, v roce 1910, byla vydána prvá Kolasova básnická sbírka Písně smutku. Ve svých básních Kolas popisoval krásu běloruské přírody. Teskný popis běloruské krajiny měl znázorňovat i smutný osud běloruského národa. Předválečná díla se vyznačovala láskou k rodné zemí a popisem její krásy. Kolas věřil, že běloruský sedlák má právo na lepší život a šťastnejší budoucnost. Nárek v Kolasových básních tak většinou končí v proteste proti nespravedlnosti sociálních pomerov.
Ve své próze řešil Kolas stejné problémy ako ve své poezii. Opět sa venuje drsným sociálním problémom bieloruského vidieku. Hrdinovia jeho povídek však byli prepracovanejší, byli více vykresleni po psychologické stránke. Medzi předválečnou prózu patrila díla ako Poviedky (1912) a Blízke zjavy (1914).
Pred válkou začal psát Kolas dve dôležité básnicke diela, Novaya ziamla (Nová zem, 1923) a Simon – muzika (Simon muzikant). V dielach farbito opisoval život na vidieku a volal po slobode a kultúrnej emancipácii Bielorusov. Kolas popisuje život a náladu bieloruských sedliakov, ktorých považuje za základné kamene bieloruskej kultúry. Nová zem je v podstate encyklopédia bieloruského života, podrobne popisuje bieloruskú spoločnosť na vidieku. Je napísaná v kriticko-realistickom štýle.
Simon muzikant popisuje život violončelistu Simona. Dílo je napsáno v romantickom stylu. Simon pochádza původem z prostého lidu. Na Simonově príklade chcel Kolas ukázať zrání a sebeuvedomovaní běloruského lidu. Malý Simon dostane od svého děda flétnu. Po své smrti se děd Simonovi zjevuje ve snu a odkazuje mu kouzelné housle, které mají představovat imaginární symbol hudební moci, která by mu mohla otevřít cestu do světa. Simon o snu přemýšlí a zanedbá hlídané stádo ovcí svého otce, které sežere vlk a otec Simona vyžene. Simon sa toulá po Bělorusku a naučí se hudbe na husle. Seznámí sa s dívkou Hanou, hudba ho však přitahuje víc a Simon od Hany odchádza. Posléze však zažije pochybnú slávu a pád a nakoniec sa rád vrací k Hane.
Po revoluci bol Kolas ovlivněn bolševiky, čo malo vplyv na jeho tvorbu. Porevoluční básne sú šťastnejšie. Lidé v nich sú sebavedomejší, nevidia pred sebou žádné prekážky. Prejavuje sa tu kontrast oproti pesimistickým predrevolučným básním. Porevoluční tvorba sa venuje oslave bolševické revoluce a cestě k socialistické budoucnosti. Bolševickou revoluci oslavuje báseň K trudu. Kladného hrdinu, bolševika, najdeme v povídce Sergej Korjaga (1923).
Nejdůležitějším porevolučním dílem je prozaická trilogie Na rozcestí (Na pereputi) (1923 – 1956). Kolas v ní popisuje nejdůležitější období běloruských dějin,revoluci 1905-1907 a zároveň rozvíjí téma Simona muzikanta a Nové země. V trilogii sa ospalý běloruský venkov stáva revolučným a začína si byť vedomý svojej sily a svojho práva. Hrdina trilógie, učiteľ Labanovič, stelesňuje revolučného ducha vtedajšej doby. Hľadá a nachádza podporu a porozumenie prostých bieloruských sedlákov.
Díla z druhej svetovej vojny sú plné vlasteneckého cítenia, viery vo vťazstvo a túžby po odplate. Druhú svetovú vojnu popísal Kolas napr. v roku 1945 v knihe Odplata. V roku 1947 vyšla posledná veľká Kolasova zbierka nazvaná Rybárova chatrč. -->
Robert Vano
Robert Vano (* 5. máj 1948, Nové Zámky) je slovenský fotograf žijúci v Prahe.
Život a tvorba
Od roku 1995 žije v Prahe, kde v období 1996–2003 pracoval ako umelecký riaditeľ v českom vydaní časopisu Elle a potom do roku 2009 ako kreatívny riaditeľ v agentúre Czechoslovak models. Od tej doby pracuje ako fotograf na voľnej nohe.
Robert Vano je predovšetkým módny a reklamný fotograf. Fotografuje čiernobiele portréty a akty na klasický film a používa už málo používanú techniku platinotypie. Spolupracuje so svetovými značkami, vedie workshopy „Daylight nude“. Najradšej fotografuje pri dennom svetle.
Magazín Colour Planet ho v roku 2009 označil za „medzinárodne presláveného fotografa“ a umiestnil Vana na 11. miesto v rebríčku pätnástich najvplyvnejších českých gayov. V roku 2010 mu bola udelená Európska cena Trebbia za tvorivú činnosť. Preslávili ho okrem iného mužské akty. Jedným z jeho hlavných umeleckých vzorov je napr. i americký fotograf Bruce Weber.
V roku 2009 sa uskutočnila v pražskom Mánesu Vanova dosiaľ najväčšia výstava, ktorej názov The Platinum Collection odkazuje na jeho techniku.
Bannik
Bannik je v mytológii východných Slovanov démonický trpaslík, zvláštny druh škriatka, neláskavý duch. Žije v bani (sauna), je zvyčajne neviditeľný, niekedy má podobu nahého starca pokrytého blatom a lístím saunovej metličky alebo muža s dlhými vlasmi a tiež sa z neho stáva kanec, pes, mačka, žaba a biely zajac. Žije za pieckou v bani (sauna) alebo pod poličkou. Rád sa saunuje v bani po niekoľkých výmenách osôb, umýva sa veľmi špinavou vodou, ktorá steká z ľudských tiel. Predpokladá sa, že Bannik sa saunuje po polnoci a v tom čase sa ľudia už nemajú saunovať.
Ľudové predstavy
Za všetky neúspechy v bani (sauna) je vinný Bannik. Najobľúbenejšou zábavou Bannika je popáliť ľudí vriacou vodou, hádzať kamene do piecky a tiež búchať na stenu, čím vystraší tých, ktorí sa saunujú. Bannik škodí veľmi bolestivo (vytrháva kožu alebo ľudí usaunuje k smrti), ale iba tým, ktorí porušujú pravidlá.
Ďalšou verziou banniky je Šišiga. Je to démonické stvorenie, ktoré sa vydáva za známeho človeka a láka ľudí do bane na parný kúpeľ a môže sa usanunovať až ku smrti. Šišiga sa zjavuje tým, ktorí vchádzajú do bane so zlými úmyslami a bez modlitby.
Bannik sa zúčastňuje vianočných veštieb. O polnoci dievčatá prídu k otvoreným dverám bane a zdvihnú si sukne. Ak sa Bannik dievčaťa dotkne huňatou rukou, bude mať dievča bohatého ženícha, ak nechlpatou rukou, bude chudobná a ak mokrou rukou, bude z nej opilec.
Podľa legendy sa červená neviditeľná čiapka Bannika, ktorú si necháva sušiť na kachliach, dá ukradnúť presne o polnoci. Po krádeži však musíte hneď utekať do kostola, ale ak tam včas nedobehnete, Bannik vás dobehne a zabije.
Iolaos (mytológia)
náhľad|Iolaos, Herakles a bohyňa Aténa, čiernofigúrová [[hydria, cca. 540 pred Kr.]] Iolaos alebo Ioláos (starogr. Ἰόλαος – Iolaos, ) je v gréckej mytológii syn Heraklovho nevlastného brata Ifikla a jeho manželky Automedousy.
Iolaos bol silný a odvážny mladík, ktorého si Herakles prizval na splnenie druhej úlohy zadanej kráľom Eurystheom. Išlo o zabitie lernskej Hydry, obludy, ktorá ničila všetko živé v okolí mesta Lerny v Argolide.
A Ioláos bol mu platným pomocníkom. Keď Herakles odťal hydre jednu z deviatich dračích hláv, na jej mieste ihneď narástli dve nové, Ioláos preto zapálil okolitý les a horiacim kmeňom stromu oblude hlavy upaľoval, takže už nemohli narastať nové. Zneškodnil aj obrovského raka, ktorého Hydre poslala na pomoc bohyňa Héra, úhlavná nepriateľka Herakla.
Iolaos bol účastníkom aj iných hrdinských výprav, s hrdinom Meleagrom sa zúčastnil na love kalydónskeho diviaka, s Iasónom na výprave Argonautov do Kolchidy a všade preukazoval to, že je statočným mužom.
Ioláos zostal priateľom Herakla aj neskôr v čase, keď plnil Herakles ďalšie úlohy, on sa zatiaľ staral o jeho manželku Megaru, a to tak, že sa do nej aj zamiloval. Herakles mu potom svoju ženu po návrate veľkoryso prenechal, pretože tou dobou sa už obzeral po inej.
Keď po rokoch Herakles za nešťastných okolností zomrel krutou smrťou, ktorú mu nevedomky pripravila jeho druhá manželka Déianeira, usadil sa Iolaos v Aténach a chránil tam Heraklových potomkov. Tých prenasledoval mykénsky kráľ Eurystheus, ktorý vyhnal ich z rodového sídla Tirynthu, až našli útočisko v Aténach. Eurystheus ich však ani tam neprestal prenasledovať.
Ioláos sa preto aj cez svoj pokročilý vek vypravil proti nemu do vojny. Požiadal Hylla, Heraklovho syna, aby mu požičal svoj vojnový voz a bohov prosil, aby mu na chvíľu vrátili jeho mladosť. Bolo to prvý raz čo ich za svoj hrdinský život o niečo prosil a bohovia jeho prosbe vyhoveli a vtom sa nad bojisko zniesol tmavý mrak a keď sa rozplynul, na vojnovom voze sa Iolaos skvel mladý v plnej sile vo vojnovej zbroji. Eurysthea potom rýchle dostihol, zajal ho a v putách priviedol do Atén. Keď zajatca zbadala Alkména, Heraklova matka, vyškriabali mu oči a prebodla ho dýkou.
Iolaos vďačný za tú chvíľu, keď pomstil všetky utrpenia a poníženia, ktorého sa Heraklovi a jeho deťom od Eurysthea kedy dostalo, spokojný a zmierený v pokoji zomrel.
Cazaril-Laspènes
Cazaril-Laspènes je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Haute-Garonne, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Revištský potok
Revištský potok je potok v regióne Horehronie, na území obce Nemecká v okrese Brezno v Banskobystrickom kraji. Nachádza sa v geomorfologickom celku Veporské vrchy. Ústi do Hrona. Má dĺžku. Rád toku III.
Montlignon
Montlignon je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Val-d’Oise, v regióne Île-de-France.
Revištský potok
Prameň
Pramení v v lesnom extraviláne v stredozápadnej časti územia obce Nemecká na severozápadnom svahu vrchu Rakytovec s
Montlignon
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Revištský potok
Opis toku
Od prameňa až do svojho ústia preteká Revištský potok územím obce Nemecká prevažne severným smerom najprv cez lesný extravilán, nepodstatne mení smer od severozápadu po severovýchod, v priberá ľavostranný bezmenný prítok prameniaci na severovýchodnom svahu vrchu Kopok, v  priberá ďalší ľavostranný bezmenný prítok, postupne preteká zmiešaným lesným a poľnohospodárskym extravilánom, ľavým brehom obmýva úpätie lúky Revište, preteká cez lúku a pasienok Štvrte a hneď v  vteká do intravilánu obce Nemecká, v  podteká železnicu Banská Bystrica – Brezno, v  ústi do Hrona ako jeho ľavostranný prítok.
Revištský potok patrí do okresu Brezno v Banskobystrickom kraji. Nachádza sa v geomorfologickej oblasti Slovenské rudohorie v geomorfologickom celku Veporské vrchy v geomorfologickom podcelku Čierťaž. Nemá dôležitejšie prítoky.
Montlignon
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Revištský potok
Pôvod názvu
Motivantom názvu vodného toku Revištský potok bola charakteristická poloha lúky Revište na území obce Nemecká, ktorej severovýchodné úbočie je obmývané Revištským potokom. Z toponyma Revište bolo po rozšírení o formant -ský a a po kombinácii so všeobecným podstatným menom potok s významom menší prirodzený vodný tok utvorené dvojčlenné hydronymum atributívneho typu (dvojčlenný determinatívny názov so zhodou) zložené z prídavného mena a z podstatného mena Revištský potok ako súčasť veľmi početnej skupiny názvov v slovenskej toponymii, najmä hydronymii. Názov vodného toku bol štandardizovaný v roku 2020. V priestore slovenskej hydronymie vodných tokov hydronymum Revištský potok je jedinečným hydronymom (september 2022).
Alexander Cunningham
Zúčastnil sa početných vykopávok na Indickom subkontinente, vrátane mnohých archeologických objavov na poli protoindickej kultúry. V meste Harappa v západnom Pandžábe (dnes Pakistan) objavil zvláštne kamenné pečatidlo s neznámym písmom.
Od roku 1875 bol členom-korenšpondentom Pruskej akadémie vied.
Jazerá Willandra
Jazerá Willandra je rozľahlé územie vyschnutých jazier z obdobia pleistocénu a piesočných útvarov v Austrálli.
Je možné na nich pozorovať rôzne etapy historického vývoja krajiny, ale aj prebiehajúce geologické procesy. Nachádzajú sa tu aj archeologické dôkazy ľudského osídlenia z obdobia pred 45 000 rokov, ktoré poskytujú informácie o histórii pôvodných obyvateľov austrálskeho kontinentu. Boli tu nájdené skameneliny obrovských vačkovcov.
V roku 1981 boli zapísané na zoznam Svetového dedičstva UNESCO. Rozloha UNESCOM chráneného územia je 2 400 km².
Oblasť je v súčasnosti sústavou vyschnutých jazier, ktoré v pleistocéne napájala voda z jedného ramena rieky Lachlan. Voda do regiónu prestala tiecť približne pred 14 000 rokmi. Následný proces desikácie zanechával sedimenty v rôznych etapách. Spodné vrstvy pochádzajú z paleogénu, morská transgresia) v povodí Murray tu uložila vápenaté piesky, sliene a vápence. Tie boli následne prekryté pieskami v období štvrtohôr.
Sojuz 39
Sojuz 39 bol sovietsky pilotovaný kozmický let v rámci programu Sojuz. Sojuz 39 vyštartoval 22. marca 1981 z kozmodrómu Bajkonur k stanici Saľut 6. Na palube bola dvojčlenná medzinárodná sovietsko-mongolská posádka. Celkovo išlo o 15. expedíciu k stanici a 8. s medzinárodnou posádkou (Interkozmos).
Práca na stanici
Medzinárodná posádka strávila na stanici sedem pracovných dní, v rámci ktorých bol vykonaných viacero experimentov.
Montmagny (Val-d’Oise)
Montmagny je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Val-d’Oise, v regióne Île-de-France.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Lukáš Borzík
Lukáš Borzík (* 3. august 1979, Poprad) je slovenský hudobný skladateľ vážnej hudby.
Iwona Podkościelná
Iwona Podkościelná (* 1. jún 1988, Bychawa ) je poľská cyklistka. Na Letných paralympijských hrách 2016 v Riu získala zlatú medailu.
Športová činnosť
Od roku 2010 je jej pilotka Alexsandra Teclawová, svoje prvé úspechy získali v roku 2013 kedy vyhrali svetový šampionát v para cyklistike. V rokoch 2011 až 2017 bola majsterkou Poľska v tandemoch.
Paralympijské hry
Letných paralympijských hrách 2016 v Riu získala zlatú medailu v cestných pretekoch kategórie B. Jej pilotkou bola Alexsandra Teclawová.
Bitka o Vukovar
Bitka o Vukovar bolo 87 dní trvajúce obliehanie mesta Vukovar na východe Chorvátska Juhoslovanskou ľudovou armádou (JĽA), ktorú podporovali srbské polovojenské jednotky. Obliehanie trvalo od augusta do novembra 1991.
Predohra
Pred vojnou v Chorvátsku žila v tomto barokovom meste prosperujúca, zmiešaná komunita Chorvátov, Srbov a iných etnických skupín. Keď sa Juhoslávia začala rozpadať, srbský prezident Slobodan Milošević a chorvátsky prezident Franjo Tuđman začali presadzovať nacionalistickú politiku. V roku 1990 začali milície zložené z chorvátskych Srbov povstanie, ktoré podporovala aj srbská vláda a polovojenské skupiny, a obsadili Srbmi osídlené oblasti Chorvátska. JĽA sa postavila na stranu vzbúrencov, čím sa v máji 1991 vo východochorvátskom regióne Slavónsko rozhorel ozbrojený konflikt. V auguste spustila JĽA v plnom rozsahu ofenzívu proti oblastiam v Slavónsku, ktoré boli pod kontrolou Chorvátov.
Bitka
Vukovar bránilo zhruba 1 800 ľahko ozbrojených vojakov Chorvátskej národnej gardy (ZNG), za pomoci dobrovoľníkov z radov civilistov. Proti nim stálo 36 000 príslušníkov JĽA a srbských polovojenských jednotiek, ktoré mali k dispozícii ťažkú výzbroj a delostrelectvo. V priebehu bitky dopadalo na mesto až 12 000 delostreleckých granátov a rakiet denne. Bola to najťažšia bitka odohrávajúca sa na európskom kontinente od skončenia Druhej svetovej vojny, Vukovar bolo prvé mesto od roku 1945, ktoré bolo kompletne zničené. Keď 18. novembra 1991 Vukovar padol, niekoľko stoviek vojakov a civilistov bolo zmasakrovaných srbskými jednotkami a najmenej 20 000 obyvateľov bolo deportovaných z mesta a okolia. Väčšina Vukovaru bola „etnicky očistená“ od nesrbského obyvateľstva a následne bolo mesto pripojené k samozvanej Republike Srbská Krajina. Niekoľko srbských vojenských a politických predstaviteľov, vrátane Miloševića, neskôr skončilo pred súdom, a niektorí aj vo väzení, kvôli vojnovým zločinom spáchanými počas bitky i po nej.
Dohra
Juhoslovanskú armádu bitka vyčerpala a znamenala obrat v Chorvátskej vojne. Niekoľko týždňov nato bolo vyhlásené prímerie. Mesto zostalo pod kontrolou Srbov po celú dobu vojny, až v roku 1998 bolo mierovou zmluvou prevedené pod záštitou OSN pod kontrolu Chorvátska. Odvtedy prebieha v meste prestavba, ale napriek tomu je stále poznačené vojnou. Medzi dvoma hlavnými etnickými komunitami obývajúcimi mesto existujú hlboké rozpory a niekdajšiu predvojnovú prosperitu sa už obnoviť nepodarilo.
Adrián Macho
Adrián Macho (* 27. jún 1982, Smrdáky) je slovenský ilustrátor, grafik a dizajnér.
Životopis
Narodil sa 27. júna 1982 v obci Smrdáky na Záhorí. Študoval na strednej škole v Modre odbor umeleckej keramiky. Dlhé roky pracoval ako grafický dizajnér v rôznych reklamných agentúrach, naposledy na voľnej nohe. Jeho talent skutočne vystúpil do popredia, keď začal pracovať ako ilustrátor, keď začal ilustrovať knihy pre deti, napr. pre Mira Jaroša, alebo Zvieratká z abecedy od Ivony Ďuričovej. Viaceré detské knihy s Machovými ilustráciami sa stali na Slovensku bestsellermi a sú čitateľmi vysoko hodnotené.
Jeho knižný debut Gerda – Príbeh veľryby dosiaľ vyšiel zatiaľ v 10 jazykoch. V roku 2019 získala v Prahe ocenenie Detská kniha roka, jej pokračovanie získalo 2. miesto.
Macho ilustroval všetkých sedem obálok knižnej čarodejníckej ságy o Harrym Potterovi. Po dvadsiatich rokoch od vydania prvého príbehu z pera J. K. Rowlingovej totiž vyšiel špeciálny potterovský box. Macho, ktorý je v kresbe samouk, vytvoril také krásne obrázky, že ich Rowlingovej vydavateľstvo označilo za jedny z najkrajších na svete.
Aktuálne žije a tvorí v Šamoríne, odkiaľ spravuje svoj internetový obchod mellow.sk.
Ocenenia
2019 - Kniha roku - Čtení tě mění (Dětská kniha) - Gerda: Příběh velryby
Kaprál
Zároveň ide o zastarané označenie hodnosti desiatnika.
Ablačná oblasť
Ablačná oblasť je oblasť, kde prevláda úbytok hmoty ľadovca nad jej doplňovaním. Ablačnú oblasť od vyživovacej oddeľuje u vysokohorských ľadovcov tzv. snežná čiara. Kontinentálne ľadovcové štíty ju nemajú presne odlíšenú a na okrajoch a povrchu sa roztápajú rýchlejšie ako v centrálnych častiach. Po roztopení ľadovca v ablačnej oblasti vzniká z materiálu, ktorý ľadovec obsahoval tzv. ablačná moréna.
Cazaril-Tambourès
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Cazaux-Layrisse
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Radoslav Danilák
Ing. Radoslav Danilák PhD. (* 28. február 1969, Prešov) je slovenský vysokoškolský pedagóg, podnikateľ, inovátor, hardvérový architekt, držiteľ štátneho vyznamenania Pribinov kríž I. triedy a ocenenia Krištáľové krídlo.
Životopis
Zmaturoval v roku 1987 na Strednej priemyselnej škole elektrotechnickej v Prešove. Štúdium elektrotechniky dokončil na Technickej univerzite v Košiciach, kde následne ako vysokoškolský učiteľ vyučoval teóriu kompilátorov. Dosiahol tu titul PhD. v informatike a MS (Master of Science) v elektrotechnike.
V roku 1998 odišiel do USA. Tam začínal v spoločnosti Gizmo Technologies ako hlavný architekt procesora x86-64. Následne prešiel do Toshiby, kde pracoval ako procesorový architekt a spoločne so svojím tímom vyvíjal čip do PlayStation 2. V spoločnosti NVIDIA bol šéfdizajnérom čipsetu nForce4. Podieľal sa na vývoji čipu Nvidia Fermi, použitého v Číne na budovu superpočítača Tianhe-1A. V roku 2006 spoluzaložil firmu SandForce, ktorá vyvinula SSD controller pre MLC flash pamäť, a v roku 2010 firmu Skyera produkujúcu sofistikovaný úložný priestor vo veľkosti škatule od pizze pre americkú armádu a tajné služby. Firmu SandForce po niekoľkých rokoch úspešne predal. V roku 2016 spoluzaložil v Silicon Valley spoločnosť Tachyum, ktorú riadi. So spoločnosťou Tachyum vyvíja širokospektrálne aplikovateľný procesor Prodigy s ambíciou vyriešiť problémy fyzikálnych vlastností čipov určených pre datacentrá a vysokovýkonné počítače s ohľadom na ekologickú udržateľnosť technologického pokroku.
Je autorom približne 220 patentov.
Ocenenia
Prezident Andrej Kiska mu 8. januára 2019 prepožičal vyznamenanie Pribinov kríž I. triedy za mimoriadne zásluhy o hospodársky rozvoj Slovenskej republiky v oblasti podnikania a informačných technológií. Ocenenie Krištáľové krídlo v kategórii inovácie a startupy obdržal 9. februára 2020.
Stratenec
Stratenec môže byť:
Provincia (Južná Afrika)
Juhoafrická republika sa delí na deväť provincií. Pred voľbami v roku 1994 boli skoršie bantustany (samosprávne územia černochov) zrušené a štyri predchádzajúce provincie (Kapsko, Natal, Oranžský slobodný štát a Transvaal) boli rozdelené na deväť. Dvanásty, trinásty a šestnásty dodatok ústavy zmenili hranice siedmich z týchto provincií.
Zoznam provincií
400x400bod|Správne členenie Južnej Afriky
Cazaunous
Cazaunous je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Haute-Garonne, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zoznam slovenských vysokoškolských profesorov, vymenovaných v rokoch 2020 – 2029
Toto je zoznam slovenských vysokoškolských profesorov, vymenovaných v rokoch 2020 – 2029.
Montreuil-sur-Epte
Montreuil-sur-Epte je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Val-d’Oise, v regióne Île-de-France.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Ablaktácia (zoológia)
Ablaktácia v zoológii je ukončenie obdobia cicania u mláďat cicavcov, po ktorom nasleduje obyčajne postupný prechod na štandardný spôsob obživy daného druhu. Čas ablaktácie je u rôznych druhov rôzny.
Cazeaux-de-Larboust
Cazeaux-de-Larboust je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Haute-Garonne, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Montsoult
Montsoult je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Val-d’Oise, v regióne Île-de-France.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Fakulta masmediálnej komunikácie Univerzity sv. Cyrila a Metoda v Trnave
'''Fakulta masmediálnej komunikácie Univerzity sv. Cyrila a Metoda (skr. FMK UCM''') je jednou z piatich fakúlt Univerzity sv. Cyrila a Metoda v Trnave. Vznikla 1. augusta 1997. Poskytuje vzdelanie na všetkých troch stupňoch vysokoškolského štúdia (bakalárske, magisterské, doktorandské).
Študijné programy
Všetky študijné programy sú akreditované v zmysle Zákona č. 131/2002 Zb. o vysokých školách.
Vlastné médiá
FMK UCM je známa aj tým, že poskytuje svojim študentom prax počas štúdia vo vlastných podmienkach. Na to využíva svoje médiá a tzv. kabinety.
Russell Crowe
Russell Ira Crowe (* 7. apríl 1964, Wellington, Nový Zéland) je austrálsky herec, hudobník a držiteľ Oscara a Zlatého glóbusu v kategórii herec v hlavnej úlohe za film Gladiátor.
Životopis
Narodil sa vo Wellingtone na Novom Zélande Jocelyne Yvonneovej a Johnovi Alexanderovi Croweovi. Vo veku štyroch rokov, sa s rodinou presťahoval do Austrálie, kde sa jeho rodičia živili cateringom pri filmových natáčaniach. Keď mal štrnásť rokov, vrátil sa s rodinou späť do jeho rodnej krajiny. Tu začal študovať na gymnáziu v Aucklande, potom pokračoval na gymnáziu Mount Roskill. V prvej polovice 80. rokov hrával v skupine Russ Le Roq, ktorá bola zameraná prevažne na revival. V roku 1986 získal prvú profesionálnu úlohu v muzikáli The Rocky Horror Show. Potom, čo sa objavil v niekoľkých seriáloch Neighbours alebo Living with the Law, bol obsadený do svojej prvej veľkej filmovej úlohy vo filme The Crossing (1990).
Následne sa presadil v Hollywoode, kde bol za svoje úlohy vo filmoch Dymová clona (1999), Gladiátor (2000) a Čistá duša (2001), trikrát za sebou nominovaný na Oscara. V roku 2001 ho získal v kategorií Najlepší herec v hlavnej úlohe za film Gladiátor od režiséra Ridleyho Scotta. Ďalej sa preslávil napr. vo filmoch: Robin Hood (2010), Bedári (2012), Muž z ocele (2013) alebo Noe (2014)
V deň svojích 39. narodenín sa oženil s austrálskou speváčkou a herečkou Daniellou Spencerovou. Majú spolu dvoch synov, Charlesa Spencera (* 2003) a Tennysona Spencera (* 2006). V súčasnosti žije prevažne v Sydney.
Pred manželstvom mal vzťah s herečkou Meg Ryanovou.
Úsudok (vyvodzovanie záveru)
Úsudok (iné názvy: logický úsudok, sylogizmus v najširšom zmysle , inferencia , argument ; zastarano: záverka [alebo záverok ] v širšom zmysle , rozsudok  ; lat. ratiocinatio, ratio(cinium), syllogismus, illatio, conclusio, dianoia, discursus; nem. Schluss; angl. inference, reasoning, argument ) je logická operácia, myšlienkový postup, pri ktorom sa z jedného alebo niekoľkých súdov (premís úsudku) vyvodzuje nový súd (záver alebo dôsledok), ktorý logicky vyplýva z premís podľa nejakého logického pravidla (tzv. pravidla vyvodzovania). Je to teda výsledok (logického) usudzovania.
Vlečný vozeň q2
Vlečný vozeň typu q2 je typom dvojnápravového obojsmerného vlečného vozňa, ktorý bol vyrábaný vo vagónke Grazer Waggon- & Maschinen-Fabriks-Aktiengesellschaft pre Novú viedenskú električkovú spoločnosť (Neue Wiener Tramwaygesellschaft) v 80. rokoch 19. storočia.
Dejiny
V roku 1865 bola sprevádzkovaná vo Viedni Konská električková dráha. V priebehu rokov 18651883 postupne začalo využívať električkovú dopravu čím ďalej viac ľudí, a preto sa vozový park musel tomu prispôsobiť a rozšíriť. Tesne pred zavedením parnej električky v roku 1883 bola objednaná séria pätnástich úplne nových vozňov konskej dráhy u vagónky Graz, ktorá pre túto dodávku vyvinula typ q2. Tieto vozne značne rozšírili vozový park a krátko po dodávke je prevzala parná trakcia.
Dodávky
Medzi rokmi 18811884 bolo vyrobených celkom 15 vozňov Graz typu q2.
Viedeň
Viedenský dopravný podnik u vagónky Graz objednal sériu 15 vozňov. Po ich dodaní boli označené evidenčnými číslami 1231 – 1245. Vozne boli sprevádzkované ešte za konskej električky, od roku 1883 už boli prevádzkované s parnými lokomotívami. Po zavedení elektrickej električky boli vozne v rokoch 1905 – 1906 upravené pre prevádzku s elektrickými vozy, a to tak, že im boli dosadené zásuvky pre elektrický prúd a stropné osvetlenie. Väčšina vozňov bola odstavená už v roku 1914 okrem osobných vozňov 1243 – 1245, ktoré jazdili o tri roky dlhšie. Vozne vyradené v roku 1914 odkúpil DP Brno a 2 vozne ev. č. 1243 – 1244 vyradené v roku 1917 odkúpil dopravný podnik v Grazi. Posledný vozeň ev. č. 1245 bol prestavaný.
Brno
Pred prvou svetovou vojnou sa Spoločnosť brnianskych elektrických pouličných dráh snažila rozširovať vozový park elektrickej električky. Po vypuknutí vojny v roku 1914 všetky podniky museli prerušiť existujúcu výrobu a zameriavať sa len na ťažký priemysel, čo značne skomplikovalo rozširovanie brnianskej električky. Ako núdzové riešenie boli zakúpené ojazdené vozne radu CMG ev. č. 1600 – 1609 a vlečné vozne typu q2. Tie v Brne získali nové evidenčné čísla 101 – 112. Po skúškach v júli 1915 bolo rozhodnuté, že vozne q2 smie byť v prevádzke v súpravách MV + q2 (bolo povolené až 5 vozňov q2 za motorovým vozňom), alebo vo trojvozňovej súprave výhradne ako posledný MV+VV+q2, a to kvôli brzdám, ktoré tomuto typu chýbali, a preto musel byť za motorovým vozňom vždy vlečný vozeň s priebežnými brzdami. Päťvozňové vlaky boli vypravované menej často, napr. z Královho Poľa k Ústrednému cintorínu na Dušičky (vtedy 1. novembra), či z Královho Poľa do Pisárok v nedele a sviatky. Vozne typu q2 sa v prevádzke udržali do roku 1920, kedy boli hromadne vyradené a zošrotované kvôli dodávke desiatich nových vlečných vozňov typu m ev. č. 201 – 210 pôvodne určených pre Viedeň. Do súčasnosti sa tak žiadny vozeň nezachoval.
Bielokarpatská jednotka
Bielokarpatská jednotka predstavuje najvnútornejšiu (najjužnejšiu) jednotku magurskej skupiny príkrovov flyšového pásma Západných Karát. Nadväzuje na rýnsko-dunajský flyš Východných Álp, ktorému je mu blízka aj svojim zložením. Z juhu je v kontakte s bradlovým pásmom.
Vystupuje na území Slovenska a Česka. Pomenovaná je podľa pohraničného pohoria Biele Karpaty.
Z tektonického hľadiska bielokarpatskú jednotku vyčlenil O. Kodym (1925)
Z litostratigrafického hľadiska sa delí na hlucký (spodná krieda - spodný eocén) a vlársky vývoj (vrchná krieda - palecén). Hlucký vývoj buduje hlavne bošácky príkrov. Vlársky vývoj tvorí javorinský príkrov.
Amschel Moses Rothschild
náhľad|Judengasse (Frankfurt. 1868) Amschel Moses Rothschild (* c. 1710† 6. október 1755) bol nemecký zmenárnik a obchodník s hodvábnymi látkami židovského pôvodu žijúci na Judengasse, ktoré bolo Židovským getom vo vtedajšom slobodnom meste Frankfurt v Nemecku. Jeho syn Mayer Amschel Rothschild sa stal zakladateľom dynastie Rothschildovcov.
Narodil sa c. v roku 1710, jeho otcom bol Moses Kalman Rothschild (žijúci do 19. októbra 1735). Frankfurtské geto bolo založené v roku 1462 z intervencie cisára Frederika III; prví známi členovia rodiny žili na Judengasse číslo 69 v dome ktorý sa volá zum Rot(h)en Schild (po nemecky znamená Roten Schild „červený štít“ ale meno Rothschild znamená v jazyku jidiš „červený kabát“, vyskytuje sa na erbe). Isaak Elchanan Bacharach (žijúci do roku 1585) postavil túto budovu okolo roku 1567 a začal používať meno „Rothschild“, ktoré si jeho potomstvo ponechalo i keď sa presťahovali na číslo 188 do zadnej budovy nazývanej zur Pfanne (po nemecky „Pfanne“ znamená Panvica) v roku 1664.
Amschel Moses Rothschild mal malý obchod, podľa daňového registra mal jeho majetok v roku 1749 hodnotu 1,375 guldenov. Oženil sa so Schönche Lechnich (žijúcou do 29. júna 1756). Mali spolu 8 detí. Synovia navštevovali Frankfurtský cheder, štvrtý syn Mayer Amschel Rothschild (17441812) išiel študovať na ješivu vo Fürthe ale skorá smrť rodičov ho donútila štúdium prerušiť. Mayer Amschel Rothschild sa stal zakladateľom medzinárodnej dynastie bankérov.
Amschel Moses Rothschild zomrel na epidémiu kiahní v gete vo Frankfurte v roku 1755. Bol pochovaný na cintoríne Frankfurt Battonstraße.
Stratenec (vrch v Javorníkoch)
Stratenec je vrch v pohorí Javorníky. Leží v slovensko-českom pohraničí, nad obcou Papradno, približne severozápadne od mesta Bytča.
Poloha
Nachádza sa v strednej časti pohoria, v geomorfologickom podcelku Vysoké Javorníky a časti Javornícka hornatina. Vrch leží na hranici Trenčianskeho a Žilinského kraja, okresov Považská Bystrica a Čadca a zasahuje na katastrálne územie obcí Papradno a Makov. Najbližším sídlom je na južnom úpätí situovaná osada Podjavorník, miestna časť obce Papradno, východným smerom sa nachádza osada Kasárne, patriaca pod Makov a severozápadne samoty moravskej obce Velké Karlovice. Vrch patrí do Chránenej krajinnej oblasti Kysuce.
Opis
Stratenec sa nachádza v hlavnom hrebeni medzi Veľkým a Malým Javorníkom. Severným smerom sa nachádza Lopušná, severozápadne Gigula , západne Malý Javorník, južným smerom Kaniakova skala a Žilín  a východným Ustrígeľ  a Veľký Javorník. Hrebeňom vedie rozvodie Váhu a Bečvy; severné svahy odvodňujú prítoky Tisňavského potoka do Vsetínskej Bečvy, vodu z južnej časti masívu odvádzajú prítoky do potoka Papradnianka. Vrcholom vedie značená turistická magistrála a je na ňom vybudovaná rozhľadňa
Výhľady
Nesúvislý lesný porast hrebeňa poskytuje obmedzený rozhľad, no z vrcholovej rozhľadne je nerušený, kruhový výhľad. Pozorovateľné sú mnohé vrchy Javorníkov a Moravsko-sliezske Beskydy, pri vhodných podmienkach aj Biele Karpaty, Považský Inovec, Strážovské a Súľovské vrchy, Malá Fatra, Kysucká vrchovina, Sliezske Beskydy a Hostýnsko-vsetínská hornatina.
Cazeneuve-Montaut
Cazeneuve-Montaut je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Haute-Garonne, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Ján I. (Byzantská ríša)
Ján I. Tzimiskes (iné mená pozri nižšie; * okolo 925, Chozana, Arménsko† 10. január 976, Konštantínopol) bol byzantský cisár v rokoch 969 až 976. Podobne ako predchádzajúci cisár Nikefor II. patril k predstaviteľom vojenskej aristokracie.
Pôvodne spojenec cisára Nikefora II., nakoniec pre rozpory s cisárom prešiel k jeho opozícii a stal sa milencom, cisárovnej Theofanó, s ktorej pomocou uskutočnil prevrat v noci z 10. na 11. decembra 969. Pre odpor konštantínopolského patriarchu Polyeukta svoju milenku - bývalú cisárovnú opustil a svoje postavenie legitimizoval svadbou s dcérou cisára Konštantína VII. Theodorou.
Ján bol pomerne úspešným panovníkom, vďaka ktorému sa Byzantská ríša opätovne rozšírila o územia v Bulharsku, v Sýrii a Palestíne. Bol taktiež zástancom zlepšovania vzťahov so západným cisárstvom a v roku 972 dohodol sobáš svojej netere Theofanó s následníkom rímsko-nemeckého trónu Otom II. Zomrel následkom zdravotných ťažkostí pravdepodobne na týfus. Objavujú sa i úvahy o možnej otrave.
Výzor
Podľa dobových správ bol Tzimiskes muž menšej, ale dobre stavanej postavy s plavými vlasmi, červenkastou bradou a modrými očami. Pôsobil elegantne a hrdil sa smelým pohľadom. Pre svoj výzor a dobrú povesť bol veľmi obľúbený u žien a získal si aj priazeň cisárovnej Theofanó.
Tzimiskova vojenská kariéra
Tzimiskes sa narodil niekedy okolo rokov 924/925. Podľa gréckeho historika Leva Diakona bolo jeho meno odvodené z arménskej verzie gréckeho slova muzakites, ktoré znamená "malý postavou". Objavili sa však aj iné názory, podľa arménskeho historika Matúša z Edessy sa Tzimiskes narodil v arménskom regióne Chozana (arm. Čmškacag) odkiaľ niektorí odvodzovali jeho prezývku. Iné názory jeho prezývku odvodzovali z arménskeho chmuškik, čo v preklade znamená "červená topánka". Tzimiskes bol synom nemenovaného aristokrata z rodu Kurkuovcov a sestry neskoršieho cisára Nikefora II. Fóku. Obe rodiny patrili k významným kapadóckym rodom a z ich radov pochádzalo viacero skvelých generálov. V mladosti si Ján navyše zobral Máriu z ďalšieho vplyvného rodu Sklerovcov. Mária zomrela ešte pred Tzimiskovým nástupom na trón a z manželstva nevzišli ani žiadne deti.
Už v mladosti šiel Tzimiskes v stopách členov svojej rodiny a stal sa veliteľom v armáde. Ešte pred tým, než dovŕšil dvadsiaty piaty rok života sa stal stratégom anatólskej thémy, kde sa prejavil ako schopný vodca proti arabským (abbásovským) nájazdom. Počas vojen bojoval po boku svojho strýka a neskoršieho byzantského cisára Nikefora II. Medzi vojakmi bol podľa dobových správ obľúbený a v bojoch získal na popularite aj medzi ľudom.
Po smrti cisára Romana II. v roku 963 stál po boku svojho strýka Nikefora II., ktorý sa stal novým cisárom. V jeho službách ďalej bojoval na východnej fronte za byzantské záujmy, avšak pre intrigy sa dostal do nemilosti a pre akýsi incident bol odsunutý z významných pozícií a žil na svojom statku. Kým Tzimiskes si však svoju popularitu udržal, názory na hrdinského bojovníka Nikefora II. postupne opadávali a začala sa proti nemu tvoriť opozícia zoskupená okolo cisárovnej Theofanó a Michaela Burtza a Jána Tzimiska.
Nástup na trón
náhľad|Korunovácia Jána Tzimiska
Situácia sa pre Tzimiska a jeho prívržencov zmenila začiatkom decembra 969, keď bol sprisahancami pripravený plán na Nikeforovu vraždu. Do ženskej časti cisárskeho paláca sa v prestrojení za ženy ukrylo niekoľko sprisahancov. V noci z 10. na 11. decembra bol Tzimiskes v koši na lane z lode v Zlatom rohu vytiahnutý do Bukoleonského paláca a za pomoci cisárovnej Theofanó sa mu a ich komplicom podarilo dostať i do obvykle zamknutých cisárskych komnát. Podľa kroniky Leva Diakona, ktorý komplot podrobne opísal boli útočníci prekvapení, že našli cisárovu posteľ prázdnu, avšak vďaka pomoci palácového eunucha zistili, že hermeticky zbožný cisár spáva v kúte svojej komnaty. Cisár sa ešte stihol zobudiť, avšak útočiaci sprisahanci ho rýchlo a brutálne zavraždili. Keď do komnaty prišli vojaci, vďaka podpore cisárovnej Theofanó nebol Tzimiskes potrestaný, ale prehlásený cisárom.
Proti novému cisárovi sa ale postavil patriarcha Polyeuktos, ktorý Tzimiskovi zakázal vstup do Chrámu Božej Múdrosti, pokiaľ nepotrestá vinníkov, nezapudí nevernú cisárovnú a nevykoná pokánie. Tzimiskes neváhal s udaním a popravou svojich bývalých prívržencov a s vyhnaním Theofanó na Princove ostrovy do kláštora v Proti a neskôr dokonca do Arménska. Sám následne učinil pokánie tým, že bohato obdaroval cirkev a kláštorom (najmä Veľkej Lavre).
Okrem pokánia Tzimiskes svoju vládu posvätil sobášom s Theodorou, dcérou Konštantína VII., čím sa dostal do rodiny vládnucej dynastie. Hoci Tzimiskes vládol samostatne, oficiálne bol len spoluvládcom maloletých cisárov Bazila II. a Konštantína VIII.
Vojny na Balkáne a v arabských krajinách
Vláda Nikefora II. zanechala Tzimiskovi viacero horúcich problémov, ktoré bolo potrebné vyriešiť. Medzi nimi najmä nepokoje na Balkáne, kde sa bývalého bulharského územia so sídlom v Malej Preslave ujali Rusi na čele s kniežaťom Sviatoslavom. Ruský knieža hodlal využiť vnútorné oslabenie ríše a už na jar v roku 970 spolu s pečenežskými a maďarskými hordami vtrhol s vyše tridsaťtisícovou armádou do okolia Filippopola (Plovdivu) a nebál sa pokračovať v ťažení ďalej na Konštantínopol. Tzimiskes sa so Svjatoslavom pokúsil vyjednávať, avšak ten mier nehľadal a od Byzancie požadoval nepredstaviteľnú pohľadávku - odstúpenie všetkých európskych území vrátane hlavného mesta.
náhľad|Stretnutie [[Sviatoslav I.|Sviatoslava I. a Jána Tzimiska po porážke ruských vojsk, maľba Klavdij Lebediev, cca. 1880]] Tzimiskes práve potlačoval povstanie povstanie Barda Fóku, ktorý sa v Kapadócii na rodinných pozemkoch prehlásil za cisára a chystal útok na Tzimiska. Proti Rusom preto postavil menšie vojsko na čele s Bardom Sklerom. Skúsený generál dokázal ruské oddiely i napriek ich početnej prevahe pri Arkadiopole v marci 970 poraziť a dokonca vstúpiť na ich územie v Bulharsku. V roku 971, po porazení povstania, sa proti Rusom vypravil sám Tzimiskes. Poľahky dobyl bývalé hlavné mesto bulharskej ríše Preslav a oslobodil zajatého bulharského cára Borisa II. Na Tzimiskovu stranu sa vďaka uznaniu cára Borisa za vládcu Bulharov a diplomatickým ústupkom pridali aj bulharskí bojari. Posledný ruský vzdor byzantské vojská po ťažkých bojoch zlomili v riečnom prístave Dorostolon (dnešná Silistra). Byzantínci víťazstvo nad nepriateľstvom pripočítali ochrane svätého Theodora Stratelata a mesto bolo dočasne premenované na Theodoropolis.
náhľad|Návrat Jána Tzimiska z bulharského ťaženia, kronika [[Ján Skylitzes|Jána Skylitza, Madridský kódex]] náhľad|Slávnostný návrat Jána Tzimiska z kampane, hodvábna tapiséria, tzv. [[Gunthertuch]] Porážka bola pre ruské kniežatstvo zdrvujúca. Rusi sa museli nastálo stiahnuť z Bulharska a zaviazať sa chrániť byzantské záujmy na Kryme. Východné Bulharsko bolo znovu pripojené k ríši. Naopak, Byzantská ríša Kyjevčanom sľúbila, že Rusi budú smieť naďalej slobodne obchodovať v Konštantínopole. Tragédia ruskej prehry bola následne posilnená tým, že ustupujúce vojsko bolo pri Dnepri na ceste domov pobité Pečenehmi. Bitku neprežil ani Sviatoslav a Pečenehovia z jeho lebky urobili pohár podobne, ako kedysi bulharský panovník Krum z hlavy Nikefora I.
Po vyhnaní Rusov z Balkánu Tzimiskes nemusel brať ohľady na predtým oslobodeného cára Borisa II. Cár bol verejne zbavený moci a internovaný v Konštantínopole. Tzimiskes taktiež zrušil bulharský autokefálny patriarchát a územie Bulharska zveril pod jurisdikciu konštantínopolského patriarchu. Do dobytých bulharských krajín boli po ruskej porážke následne presídlené paulikánske spoločenstvá z východnej Anatólie, ktoré boli považované za arabských spojencov.
Po upokojení situácie na Balkáne sa Tzimiskes orientoval na situáciu na východe. Už v roku 970 stratopedarcha Peter Fókas podriadil Byzancii dobytím Antiochie a Aleppa miestny emirát. Pozitívnu situáciu však zvrátili Fátimovci, ktorí sa krátko pred tým zmocnili Egypta a Palestíny. Už v roku 971 obsadili Antiochiu a problém sa objavil aj v Arménii, kde hrozilo zjednotenie znepriatelených aristokratov proti Byzancii pod vládou Ašota III. Tzimiskovi sa s arménskym kráľom ale podarilo uzavrieť spojenectvo a posilnený s desaťtisícovou arménskou podporou vtrhol do hornej Mezopotámie, kde dobyl mestá Amida, Martyropolis a Nisibis. Pred postupom na Mosul a Bagdad však Tzimiska odradilo prípadné zlé zásobovanie i nebezpečestvo arabského útoku zo Sýrie.
Do konca roku 975 následne obsadil Emessu, Baalbek i Damask, odkiaľ vtrhol do Galileje. Z rúk moslimov oslobodil Nazaret a Tiberias, avšak pred ďalším postupom na Jeruzalem potreboval obsadiť vyššie položené prístavné mestá, z ktorých mu hrozil nečakaný arabský útok. Okrem Tripolisu preto Tzimiskes opanoval Akre, Bejrút, Sidon a ďalšie bohaté levantské prístavy. Hranice Byzantskej ríše sa tak posunuli o stovky kilometrov na východ, avšak trvalú nadvládu nad arabským pohraničím nepriniesli.
Na zimu 976 sa Tzimiskes chcel z výpravy vrátiť do Konštantínopolu, avšak už na svojej ceste ochorel, pravdepodobne na týfus a 10. januára 976 zomrel. Niektorí historici jeho smrť prikladali dvorským úkladom eunucha Bazila Lakapena a uvažovali i o Tzimiskovej možnej otrave. Novými cisármi sa tak po takmer dvoch desaťročiach mlčanlivej spoluvlády v úzadí (i keď spočiatku ešte pod taktovkou dvorských eunuchov) mohli ujať bratia Bazil II. a Konštantín VIII.
Vnútorná a mierová politika
Tzimiskes bol podporovateľom cirkvi, ktorej pri svojom nástupe ako pokánie uštedril bohaté donácie. V roku 970 vydal zlatú bulu (chrysobulu), ktorá bola oficiálnou zakladacou listinou kláštornej komunity na hore Athos. Reskriptami (sigillia) z rokov 974 a 975 taktiež zrušil Nikeforove zákony proti donáciám cirkevným inštitúciam.
Tzimiskovi sa taktiež podarilo uzmieriť sa so západným cisárstvom. Po vyjednávaniach bola v roku 972 na západ ako budúca manželka Ota II. vyslaná Tzimiskova neter Theofanó a ríše sa dohodli na udržaní statusu quo v Itálii.
Koenzým A
Koenzým A (CoA, SHCoA, CoASH) je koenzým, ktorý je významný hlavne v syntéze a oxidácii mastných kyselín a v oxidácii pyruvátu v citrátovom cykle. Všetky genómy, ktoré boli zatiaľ osekvenované, obsahujú enzýmy, ktoré využívajú koenzým A ako substrát a ako substrát ho (alebo jeho tioester) použivajú približne 4 % bunkových enzýmov. U ľudí vyžaduje biosyntéza CoA cysteín, pantotenát (vitamín B5) a adenozíntrifosfát (ATP).
V jeho acetylovej podobe je koenzým A veľmi verzatilná molekula, ktorá má svoje uplatnenie v anabolických i katabolických dráhach. Acetyl-CoA sa využíva i v post-translačnej regulácii a alosterickej regulácii pyruvátdehydrogenázy a pyruvátkarboxylázy, čím sa udržiava a podporuje syntéza a rozklad pyruvátu.
Objav štruktúry
Ako prvý identifikoval koenzým A Fritz Lipmann v roku 1946. Lipmann ho neskôr aj pomenoval. Štruktúra koenzýmu A bola určená na začiatku 50. rokov 20. storočia na Listerovom Inštitúte v Londýne v spolupráci Lipmanna a ostatných pracovníkov na Harvard Medical School a Massachusetts General Hospital. Lipmann mal pôvodne v pláne študovať prenos acetylovej skupiny u zvierat a počas týchto experimentov si všimol jedinečný faktor, ktorý nebol prítomný v extraktoch enzýmov, ale bol evidentný vo všetkých orgánoch zvierat. Tento faktor sa mu podarilo úspešne izolovať a purifikovať z prasacej pečene a zistil, že jeho funkcia bola príbuzná koenzýmu, ktorý sa účastnil acetylácie cholínu. V spolupráci s Beverly Guirardovou, Nathanom Kaplanom a ďalšími zistil, že kyselina pantoténová je hlavnou súčasťou koenzýmu A. Tento koenzým pomenoval "koenzým A", čo znamenalo "aktivácia acetátu." V roku 1953 získal Lipmann Nobelovu cenu za fyziológiu alebo medicínu "za jeho objav koenzýmu A a jeho dôležitosti v metabolizme." stred|náhľad|450x450bod|Štruktúra koenzýmu A:1: 3'fosfoadenozín, 2: difosfát, 3: kyselina pantoová, 4: [[Beta-alanín|β-alanín, 5: cysteínamín]]
Biosyntéza
Koenzým A je prirodzene syntetizovaný z pantotenátu (vitamín B5), ktorý sa nachádza v potravinách, ako sú mäso, zelenina, obilné zrná, strukoviny, vajcia a mlieko. U ľudí a väčšiny živých organizmov je pantotenát esenciálnym vitamínom, ktorý má rôzne funkcie. V niektorých rastlinách a baktériách, vrátane Escherichia coli, môže byť pantotenát syntetizovaný de novo a preto sa nepovažuje za nevyhnutný. Tieto baktérie syntetizujú pantotenát z aminokyseliny aspartátu a metabolitu v biosyntéze valínu. náhľad|Podrobná reprezentácia biosyntetickej dráhy syntézy CoA z kyseliny pantoténovej. Vo všetkých živých organizmoch sa koenzým A syntetizuje v piatich krokoch, ktoré si vyžadujú štyri molekuly ATP, pantotenát a cysteínu: