cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Oto Haščák
Majstrovstvá sveta
V marci 1994 sa konali v Spišskej Novej Vsi a Poprade MS 1994 C kategórie, pričom do B-kategórie postupoval iba celkový víťaz. Podujatie sa konalo v priebehu rozbehnutej klubovej sezóny, čo znemožnilo účasť hráčov z NHL a problém bol i so získaním tých, ktorí pôsobili v európskych ligách. Ota Haščáka uvoľnil jeho klub Frölunda Göteborg len na posledný zápas s Bieloruskom. Po jeho prílete bolo Slovensko v tabuľke na druhom mieste (kvôli remízam s Kazachstanom a Ukrajinou) a zaostávalo o dva body práve za Bieloruskom - takže na postup potrebovalo víťazstvo. Dramatické stretnutie skončilo tesnou výhrou Slovenska 2:1, pričom Haščák strelil oba góly víťaza.
Zúčastnil sa aj MS 1995 v Bratislave, kde Slovensko postúpilo do najvyššej kategórie a prvého šampionátu so slovenskou účasťou v tejto kategórii - MS 1996 vo Viedni, kde bol kapitán.
V slovenskej reprezentácii spolu odohral 60 zápasov, strelil 17 gólov.
Trénerská kariéra
Po skončení kariéry zostal pri hokeji. Najskôr sa stal hrajúcim trénerom Dukly Trenčín, následne sa stal viceprezidentom klubu. Od sezóny 2003/2004 do sezóny 2005/2006 bol skautom tímu Boston Bruins v NHL. Od sezóny 2006/2007 do sezóny 2009/2010 bol skautom Los Angeles Kings. Od sezóny 2010/2011 je skautom New York Rangers.
Třtěnice
Třtěnice je obec v Česku v okrese Jičín v Královohradeckom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 331 obyvateľov, z toho 161 mužov a 170 žien, pričom priemerný vek v obci bol 42,4 roka (muži 41,0 roka, ženy 43,7 roka).
František Čermák
František Čermák (* 14. november 1976, Valtice, Česko) je súčasný český profesionálny tenista. Počas svojej kariéry vyhral 18 turnajov ATP vo štvorhre.
Félix III. (pápež v 5. storočí)
Félix III. alebo Félix II. (* Rím – † 1. marec 492, Rím) bol 48. pápež.
Životopis
Félix Caelia sa narodil do rímskej senátorskej rodiny Aniciovcov a hovorí sa o ňom, že bol prapredkom pápeža Gregora I. Rovnako sa hovorilo, že Félix zjavil jednému z jeho potomkov, pravnučke Trasilly (tety pápeža Gregora Veľkého) a požiadal ju aby po smrti vystúpila do neba. Trasilla umrela deň pred Vianocami s tým, že videla Krista ako jej kýva.
Jeho prvým činom bolo odmietnutie Henoktikonu, od konštatinopolského patriarchu Akakia a uverejneného cisárom Zenom, s cieľom zmierniť konflikt medzi Miafyzitistami a prívržencami záverov ekumenického Chalcedónského koncilu. Napísal list Akakiovi, avšak ten bol neústupčivý a preto bola na neho uvalená kliatba. Na jeho prvej synode Félix exkomunikoval Petra Fullera, ktorý zosadil Martyria z Antiochie a prevzal jeho stolec v roku 470. V roku 484 Félix tiež exkomunikoval Petra Mongusa, ktorý uchvátil Alexandríjsky stolec. Tento akt spôsobil rozkol medzi Východom a Západom a urovnal sa až v roku 519.
Na pápežskom stolci
Do voľby veľkňaza sa začali miešať nepovolané osoby. Mestský prefekt Basil tvrdil, že ho zomrelý pápež Simplicius prosil, aby nebol za pápeža zvolený nikto bez súhlasu prefekta. Ariánsky biskup Odoakar si tiež činil nárok na voľbu. Rímske duchovenstvo však odmietlo nároky mariac slobodnú voľbu. Rovnako prehlásili, že Odoakarov rozkaz je neplatný, nakoľko mu chýba podpis niektorého z predošlých pápežov a laikom nie je dovolené zasahovať do cirkevných záležitostí. Aby zamedzili prefektov vplyv, narýchlo zvolili 13. marca 483 kardinála od sv. Nerea a Achiley, Félixa Caelia z rodu Anicia. Jeho rodina patrila k prvým, ktoré ešte za apoštolských čias prijala kresťanstvo. Félix v mladosti zastával duchovný úrad nižších svätení. Je zaznamenané, že bol levita a bol ženatý. Keď ovdovel, prijal vyššie svätenie a stal sa farárom (kadinálom) kostola sv. Nerea a Achilea. Patriarcha Ján Talaj sa sťažoval, že bol v Alexandrii zosadený cisárskymi vojskami, a bol vyhnaný ako kedysi sv. Atanáz. Keď sa ako pápež dopočul, že Akakios prenasleduje katolíkov a dvor ho podporuje, vyslal do Carihradu dvoch biskupov, Vitalisa z Truentu a Misena z Cumae, a poveril ich aby pomáhali zosadeným biskupom a hájili vieru podľa chalcedonských pravidiel. Akakios sa mal zodpovedať v Ríme. Pápežovi vyslanci boli uväznení a ich listiny boli zhabané. Po hrozbách a úplatkoch zradili pápeža a priklonili sa na stranu bludárov. Potvrdili Monga na patriarchálnom stolci v Alexandrii a potupili zákonitého patriarchu Jana Talaja. Rozsudok však v roku 484 vyhlásil pápež na synode za neplatný, zosadil oboch vyslancov z úradu a exkomunikoval ich z Cirkvi. Akacius bol daný do kliatby a tak ho zosadil z carihradského stolca. Pápežský právny obhajca (defensor) Tutus, bol poverený zaniesť rozsudok do Carihradu. Ale aj ten zradil a pridal sa na druhú stranu. Akakios odmietol pápežský rozsudok. Niektorí mnísi vyčkali, až pôjde Akakios okolo a pripli mu rozsudok na plášť. Incident vyústil v zabitie previnilcov. Akakios v hneve vyškrtol v bohoslužobných knihách pápežovi meno a nastal rozkol medzi jeho prívržencami a pápežovými. Rozkol trval 35 rokov napriek pápežským napomínaniam. Biskupi a duchovní, ktorí boli oddaní pápežovi, boli prenasledovaní a vyhnaní. Mnoho biskupov sa chcelo s Rímom zmieriť, ale báli sa cisára. Cisár bol nabádaný, že má moc zasahovať do vecí štátnych i cirkevných. Ten vydal edikt, zvaný Henotikon, v prospech monofyzistov proti katolíkom. Pápežova odpoveď bola vyjadrená v liste:
List na cisára však nezapôsobil. Ďalšiu zlú správu sa dozvedel Félix, keď vandalský kráľ Hunerich v Afrike začal nútiť do ariánskej konverzie domorodé katolícke obyvateľstvo. Tých čo nesúhlasili, boli prenasledovaní do africkej púšte. Biskupi boli vyvezení na opustené ostrovy, najmä na Korziku, kde museli tesať drevo do kráľovských lodeníc. V africkej Tipsali vyrezávali vandali katolíkom jazyky. Niektorí z nich šli do Carihradu (Konštantinopólu) a zázračne prehovorili cisárovi.
Félix prosil cisára Zenona, aby sa zastal prenasledovaných Afričanov. Sám sa ich ujal a podporoval. Na synode v Ríme v roku 487 stanovil podmienky, za ktorých je možné prijať naspäť do Cirkvi tých, čo zo strachu pred vandalským prenasledovaním odpadli. V Itálii mali katolíci pod ariánskym Teodorichom relatívny pokoj. Až ku koncu svojho života začal aj on katolíkov sužovať a prenasledovať. Pred koncom Félixa sa v Itálii rozpútala vojna medzi Teodorichom a Odoakarom. Félix zomrel po vláde 8.rokov a 11 mesiacov a 17 dňoch, 1. marca 492. Je jediným pápežom, ktorého pochovali za hradbami chrámu sv. Pavla. Nápis na hrobke sa zachoval a stojí tam: "V hrobke odpočíva Félixov otec Félix, kňaz, ktorý sa veľmi zaslúžil o opravu baziliky sv. Pavla."
V roku 472 tam bola pochovaná jeho manželka, ešte kým bol diakon. Nápis na náhrobnom kameni hovorí: "Tu zložila svoje kosti Petronia, levitova manželka, vzor cudnosti; šetrite si slzy drahí, verte že žije s Bohom. V roku 484 tam pochoval aj svoju dcéru Pavlu, o rok neskôr syna Gordiana a v roku 489 inú dcéru Emiliánu, ktorá bola rehoľná sestra (zasvätená panna).
Za Félixa bolo vydané nariadenie, že svätenie kostolov smú robiť len biskupi. Sám vystaval kostol sv. Agapita poblíž chrámu sv. Vavrinca za hradbami. Félix zanechal mnoho listov, ktorú sú stručné, ale výstižné. Mal zásadu: "Buď stručný, ale povedz pravdu".
Katolícka cirkev slávi sviatok sv. Félixa 25. februára.
Ammónios
Ammónios (Ammónios, ) môže byť:
Kulminácia
Kulminácia alebo kulminovanie alebo vrcholenie (vyvrcholenie) môže byť dosahovanie (dosiahnutie) vrcholu/najvyššieho stupňa (nejakého vývoja)
Ammónios
Ammonius môže byť aj:
Kulminácia
Kulminácia alebo vyvrcholenie môže byť aj v literatúre chvíľa vrcholného napätia v rozvíjaní deja, pozri vyvrcholenie (literárny dej)
Remetské Hámre
Polohopis
Remetské Hámre sa nachádzajú na južnom upätí pohoria Vihorlat v priemernej nadmorskej výške Východne od obce preteká potok Okna prameniaci v neďalekom jazere Morské oko. Nad obcou sa vypína vrch Lysák.
Kulminácia
Kulminácia alebo kulminovanie môže byť aj v biológii najvyšší stav populačnej hustoty určitého druhu počas gradácie, pozri kulminácia (populačná hustota)
Vyvrcholenie môže byť aj skrátene sexuálne vyvrcholenie
Remetské Hámre
Dejiny
Na území Remetských Hámrov stála železiareň, ktorú ešte na začiatku 19. storočia považovali za jednu z najvýznamnejších v celom Uhorsku. Koncom 18. storočia tunajšie majetky vlastnil gróf Filip Stárai. Jeho synovia Vincent a Krištof vlastnili železiareň najneskôr od 20. rokov 19. storočia. V starších písomnostiach sa uvádza, že tunajší hámor bol v prevádzke už od roku 1797 a zamestnával okolo 90 robotníkov. Pri tejto prosperujúcej fabrike sa pomaly od roku 1828 začala vytvárať osada, ktorú miestni pomenovali Hámor, alebo Hamri. Uvádza sa 68 domov a 467 obyvateľov. Najväčší rozmach dosiahla až po roku 1864, keď Ignác Gross začal stavať valcovňu, zlieváreň a neskoršie výrobňu poľnohospodárskeho náradia. Železnú rudu kopali na Mochnatom vrchu a v okolitých kopcoch, troskotvornú hlinku neďaleko Morského oka. Vytavená železná ruda sa spracúvala v troch hámroch. V roku 1848 sa vyrábali najmä hlavne do pušiek (týždenne asi 100 ks).
Produkcia železa v centoch (1 cent ):
Vodovod v obci dala vybudovať podobne ako prvú elektráreň grófka Vanderbiltová podľa projektu Walsera v roku 1931 ako jeden z prvých vo vtedajšom michalovskom okrese. Oceľové vodovodné rúry mali priemer. Rúry boli spojené olovom. V obci bolo 7 výtokov. Tento vodovod so samospádom s menším technickými úpravami slúži dodnes.
Popri pracovných príležitostiach, ktoré poskytovali okolité lesy obyvateľom, pracovné príležitosti poskytovala aj píla. Jej založenie spadá do rokov 1922 až 1923. Píla bola majetkom grófky Vanderbiltovej a správcom bol majster Eduard Kalmáry. Bola poháňaná vodným pohonom, neskôr posilnená pohonom pary Na píle boli v roku 1933 dva gátre. Spracovanie drevenej hmoty bolo bez zvyšku. Vyrábal sa materiál stavebný, nábytkársky, kolárske a rezbárske výrobky. Počas druhej svetovej vojny časť píly zničili Nemci. V súčasnosti pracuje iba jeden gáter.
Sečéniovci si kúpili v chotári Remetských Hámrov pôvodné sztárayiovské majetky s rozlohou približne 4000 hektárov. Pôvodne sa zdržiavali v ich kaštieli v Strážskom a potom sa presťahovali do Remetských Hámrov. V roku 1922 bol gróf Ladislav Sečéni vymenovaný za maďarského veľvyslanca v USA, v diplomatických službách pôsobil až do roku 1935. V tomto období sa Remetské Hámre stali letnou rezidenciou tejto významnej rodiny. Jej členovia sa pričinili o nemalý rozvoj tejto obce. Samotný gróf sa pričinil o to, aby do miestnej zvernice priviezli niekoľko amerických bizónov a muflónov. V roku 1931 však staré sídlo rodiny vyhorelo, preto sa začalo so stavbou nového. Exteriér tohto nového sídla rodiny navrhol rakúsky architekt, interiér americký architekt. Takmer všetok nábytok do novej vily bol vyrobený na miestnej píle. Rodina začala túto vilu využívať najviac až po roku 1935, po odchode grófa do dôchodku. Miestni ju nazývali aj poľovnícky kaštielik, ktorého osud v nasledujúcich rokoch bol pohnutý. Po druhej svetovej vojne bol znárodnený, istý čas slúžil ako budova pre Vyššiu lesnícku školu. V roku 1956 však nešťastnou náhodou aj tento objekt vyhorel. Zachovali sa z neho len tri kamenné oblúky nad hlavným vchodom. V tesnej blízkosti tejto vily stoja dodnes zachované stavby – a to Kaštielik, ako ho v súčasnosti miestni nazývajú, ktorý slúžil ako dom pre služobníctvo rodiny
Občianska vybavenosť
V obci sa nachádza materská škola, farský úrad, rímskokatolícky kostol, pošta, pekáreň, reštaurácia, pohostinstvo, potraviny Jednota, detský domov, penzión Kaštielik, zdravotné stredisko, lesná správa a Dom nádeje na miestnom cintoríne. Základná škola bola zrušená v roku 2016. Momentálne prebieha v budove prestavba a z bývalej školy bude domov sociálnych služieb.
Doprava
V obci sa nachádza lesná úzkokoľajná železnica Michalovce – Remetské Hámre – Morské oko. Trasa viedla od železničnej stanice cez roviny a podhorie až do vnútra Vihorlatských vrchov a mala 43 kilometrov. Prevádzka na tejto trati začala v polovici 20. rokov 20. storočia. Úzkokoľajku využívali nielen na zvážanie dreva z lesa, ale aj na dopravu majiteľov lesa a ich hostí do poľovníckeho zámočku na Morskom oku. Prístupová asfaltová cesta vtedy ešte nebola vybudovaná.
Táto trať s rozchodom a parnom prevádzkou bola otvorená v roku 1924. Využila pritom trasy troch starých uhorských konských tratí: Michalovce – Veľké Zalužice – Hnojné – Kúpele (pri Jovse) a Remetské Hámre – Morské oko. V 60. rokoch 20. storočia časť tejto trate zanikla v súvislosti s výstavbou vodnej nádrže Zemplínska Šírava. Neskôr zanikla aj časť trate od Remetských Hámrov k Morskému oku. Treba dodať, že v 60. rokoch sa turisti poslednýkrát odviezli z Remetských Hámrov k Morskému oku. Bývalú úzkokoľajnú železnicu na konci obce dnes už pripomína iba pamätník pozostávajúci z makety motorovej lokomotívy a dvoch špeciálnych vozňov slúžiacich na zvážanie dreva z lesa.
Saint-Cyprien-sur-Dourdou
Saint-Cyprien-sur-Dourdou je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Aveyron, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 830 obyvateľov (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Villars-en-Azois
Villars-en-Azois je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Haute-Marne, v regióne Champagne-Ardenne.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
3708 Socus
3708 Socus je planétka s priemerom 192 km, ktorú objavil University of Chile 21. marca 1974.
Povozník
Povozník alebo staršie furman (z nem. Fuhrmann) alebo staršie voziar/vozár bol v dedinskom prostredí človek, ktorý chodil so záprahom koní alebo volov, na zárobky (napr. na zvláčanie a odvoz dreva, alebo na prevážanie akýchkoľvek nákladov a tovarov). Príslušný spôsob prepravy/činnosť/zamestnanie sa nazýva povozníctvo alebo furmanstvo.
Vozár
Vozár môže byť:
Kvačany (okres Liptovský Mikuláš)
Polohopis
Kvačany sa nachádzajú v severnej časti Liptovskej kotliny. Sú obklopené Chočskými vrchmi zo severozápadu, Západnými Tatrami z východu a priehradou Liptovská Mara z juhu. Cez Kvačany preteká potok Kvačianka a cez Dlhú Lúku Dlholúcky jarok, ktorý sa vlieva do Kvačianky. Obec je vstupnou bránou do známej Kvačianskej doliny.
Dejiny
Okolie súčasnej dediny bolo osídlené už v čase púchovskej kultúry (3. storočie pred n. l. - 3. storočie n. l.), doklady o tom sa našli v lokalite Hrádková. Je veľmi pravdepodobné, že staršie sídlisko a malý hrádok osídlili aj Slovania (svedčí o tom nález bojovej sekerky, tzv. bradatice). Zdá sa Kvačany vznikli ako potočná radová dedina v 13. storočí. Prvá písomná zmienka o dedine Kvačany pochádza z roku 1319 (spomína sa v podobe "Kovachan"), z listiny kráľa Karola Róberta, ktorou dal kvačiansky majetok do držby komesovi Heinzmannovi.
Perifráza
Perifráza je jeden zo základných básnických trópov blízky metonýmii, ktorý vzniká tým, že sa predmet nepomenuje priamo, ale opisom, vymenovaním charakteristických znakov a vlastností.
Evangelos Florakis
Evangelos Florakis môže byť:
Saint-Félix-de-Lunel
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 395 obyvateľov (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Dekrétova jaskyňa
Dekrétova jaskyňa je prírodná pamiatka v správe príspevkovej organizácie Správa slovenských jaskýň.
Nachádza sa v katastrálnom území obce Dolný Harmanec v okrese Banská Bystrica v Banskobystrickom kraji. Územie bolo vyhlásené v roku 1994. Ochranné pásmo nebolo určené.
Predmetom ochrany je: Jaskyňa prístupná návštevníkom za účelom zotavenia a poznávania jej prírodných a historických hodnôt.
K jaskyni vedie krátky strmý chodník od parkoviska Horný Harmanec - jaskyňa.
Požiar v Matadore v roku 2011
Požiar v Matadore v roku 2011 bol požiar, ktorý vypukol 2. novembra 2011 v priestoroch bývalej chemickej továrne Matador v rovnomennej lokalite v Bratislave, mestskej časti Petržalka. Uhoreli pri ňom traja ľudia.
Na mieste zasahovalo od 23. hodiny do šiestej ráno 65 hasičov z Bratislavy, Pezinka a Malaciek. V objekte našli zranenú ženu, 63-ročnú bezdomovkyňu, ktorá ich informovala, že tam sú ešte traja ľudia. V murovanej budove, ktorú hasiči prehľadávali, nikoho nenašli. Táto dvojpodlažná budova sa čiastočne zrútila okolo polnoci. Zhorené telá nezvestných troch ľudí boli nájdené v troskách neďalekého dreveného prístrešku.
Polícia následne začala stíhanie pre trestný zločin všeobecného ohrozenia.
Tuř
Tuř je obec v Česku v okrese Jičín v Královohradeckom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 172 obyvateľov, z toho 83 mužov a 89 žien, pričom priemerný vek v obci bol 37,6 roka (muži 37,1 roka, ženy 38,0 roka).
Nizina Środkowoeuropejska
Stredoeurópska nížina (ďalšie názvy pozri nižšie) je rozsiahla skupina nížin rozkladajúca sa od severného Francúzska po východnú hranicu Poľska. Severnú hranicu tvorí pobrežie Severného a Baltského mora, na juhu nadväzujú stredoeurópske pahorkatiny a vrchoviny.
Členenie
Podľa fyzickogeografického členenia Poľska (Jerzy Kondracki) sa Stredoeurópska nížina (v tomto systéme klasifikovaná ako provincia) delí na nasledujúcich 7 subprovincií:
Václav Král delí Stredoeurópsku nížinu typologicky podľa stôp, ktoré tu zanechalo zaľadnenie ľadových dôb:
Pavol Šingler
Pavol Šingler (* 8. január 1910, Tisovec – † 5. jún 1973, Banská Bystrica) bol slovenský verejný činiteľ, politický pracovník, funkcionár KSČ.
Životopis
Funkcionár KSS a KSČ, sprvu stolár-živnostník v Tisovci, od roku 19491951 a 19561960 vedúci odd. KV KSS v Banskej Bystrici, 19511956 vedúci odboru ÚV KSS v Bratislave a 19601966 ved. taj. ZČSSP, 19661971 OV ZČSSP v Banskej Bystrici. Účastník protifašistického hnutia, spolupracovník 5. ileg. ÚV KSS. Počas SNP príslušník 1. čs. armády na Slovensku. Realizoval politiku KSČ na stred. Slovensku. Nositeľ viacerých vyznamenaní.
Hohatzenheim
Hohatzenheim je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Bas-Rhin, v regióne Alsasko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Luxemburg (mesto)
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod Nachádza sa na sútoku riek Alzette a Pétrusse v južnej časti Luxemburska.
Dejiny
Základy hlavného a sídelného mesta Luxemburského vojvodstva boli postavené v 4. storočí ako rímska stanica v dobe normanských nájazdov. Jeho názov bol „Lucilinburhuc“. Siegfriedov hrad (r. 963) sa stal sídlom neskorších luxemburských vojvodov. Osada sa postupne dostavovala – v 10. storočí boli postavené hradby a v roku 1244 získala mestské práva. 200 rokov vládla v meste limburská dynastia. Mesto bolo niekoľkokrát dobyté. Až za vlády Ľudovíta XIV. sa zmenilo na mohutnú pevnosť, ktorej výstavbu riadil významný inžinier Sébastien Le Prestre de Vauban. Mesto prešlo pod správu Rakúska, neskôr Francúzska. Počas prvej i druhej svetovej vojny bolo Luxembursko okupované Nemeckom. Členitý terén mesta prekonáva asi 90 mostov.
Staršia časť Luxemburského Notre-Dame pochádza z rokov 1613 – 1621 a upúta pekný renesančný portál. Nová časť (1935 – 1938) je známa najmä vďaka krypte s renesančným náhrobkom (okolo r. 1610, so skupinovou plastikou Oplakávanie Krista), v ktorej sú uložené telesné pozostatky luxemburského vojvodu a českého kráľa Jána Luxemburského, otca Karola IV. V blízkosti sa nachádza radnica, pred ktorou stojí jazdecký pomník Viliama II.
Obyvateľstvo
Luxembourg má 107 247 obyvateľov (2014).
Graf vývoja obyvateľstva:
Ekonomika
S 7,66 % bola v Luxemburgu nezamestnanosť vyššia o 0,69 % ako luxemburský priemer v roku 2010.
Devillín
Devillín je minerál kryštalizujúci v monoklinickej sústave, chemicky hydratovaný zásaditý síran meďnato-vápenatý - CaCu4(SO4)2(OH)6·3H2O.
Charakteristika
Tento minerál vytvára tenké lístočkovité alebo ihlicovité kryštály, častý je aj vo forme vejárovitých agregátov. Má tmavozelenú farbu a svetlozelený vryp. Lesk devillínu je sklený. Je to priesvitný až priehľadný minerál.
Vznik
Tvorí sa ako produkt zvetrávania medených rúd.
Poznávanie
Na rozdiel od malachitu sa nerozpúšťa v zriedenej kyseline chlorovodíkovej.
Hasína Wadžídová
Hasína Wadžídová (iný prepis: Hasína Vazídová, Hasina Vazídová , Hasína Vazedová , Hasína Vadžídová , ; * 28. september 1947, Tungipara, Bangladéš) je bangladéšska politička, od januára 2009 premiérka Bangladéša. Tento úrad zastáva už tretíkrát; prvýkrát v rokoch 19962001, druhýkrát v rokoch 20092014 a tretíkrát od roku 2014.
Je najstaršia z piatich detí zakladateľa a prvého prezidenta Bangladéša, šejka Mudžíbura Rahmána. Jej manželom bol atómový vedec M. A. Wadžíd Mia.
Magazín Forbes ju v roku 2014 označil za 47. najvplyvnejšiu ženu na svete.
Politická kariéra
V júli 2007 bola zatknutá kvôli obvineniu z vydierania. V februári 2008 však súd obvinenia voči nej zrušil.
Napriek podozreniam z korupcie dokázala v decembri toho istého roku zvíťaziť v parlamentných voľbách. Porazila tak svoju najväčšiu súperku, taktiež niekdajšiu premiérku, Khaleda Zia (na čele vlády stála v rokoch 19911996 a 20012006). Vláda oboch žien bola poznamenaná rozsiahlou korupciou a zlým hospodárením. Krajinu tiež destabilizovali časté protesty.
Na čele centristickej Ľudovej ligy jasne vyhrala aj vo voľbách v januári 2014, ktoré však poznamenalo násilie: minimálne 18 ľudí bolo zabitých, viac ako sto volebných miestností bolo zapálených.
Jednopohlavný kvet
Jednopohlavný kvet alebo diklinický kvet je kvet, ktorý je vybavený buď len tyčinkami alebo len piestikmi. Ak je vybavený len tyčinkami, nazýva sa samčí kvet alebo tyčinkový kvet, ak je vybavený iba piestikmi, volá sa samičí kvet alebo piestikový kvet.
Daňová politika
Daňová politika je súčasť finančnej politiky štátu. Daňová politika je súhrn opatrení, ktoré úpravujú daňovú sústavu. Daňovú sústavu vo všeobecnosti chápeme ako súhrn všetkých daní, ktoré platia na určitom území v určitom období legislatívne podložených a v reálnej praxi používaných. Ide teda o rozhodnutie vlády, aké dane vyberať, v akom množstve a od koho. Pričom zohľadňuje ako mikroekonomické tak aj makroekonomické aspekty štátu. Nová daňová sústava sa zaviedla u nás v roku 1993, ktorá svojou koncepciou a štruktúrou zodpovedá daňovým sústavám rozvinutých trhových ekonomík.
Dane
Daňová politika má svoje ciele a to ekonomické, politické i sociálne a ako nástroj na ich dosiahnutie využíva dane. Daň je povinná zákonom stanovená nenávratná platba, ktorú štát vyberá od FO alebo PO a tieto sú povinné odvádzať ju do štátneho rozpočtu alebo miestnych rozpočtov v stanovenej výške a lehote a tvorí najdôležitejší príjem štátneho rozpočtu.
Funkcie daní
alokačná – základná a najstaršia funkcia, nahromadiť dostatok fin. prostriedkov do rozpočtov (dnes to má súvislosť so zabezpečovaním verejných statkov).
distribučná – súvisí viac už s fiškálnou politikou a jej cieľom je čo najefektívnejšie rozdeľovanie bohatstva.
stabilizačná – prostredníctvom daní je možné prispieť k zlepšeniu makroekonomických činiteľov
Klasifikáciá
podľa predmetu (objektu) zdanenia:
podľa subjektu
podľa daňového zaťaženia
Optimálnosť
Daňová politika by mala byť predovšetkým stimulačná, teda taká, ktorá podporuje rozvoj hospodárstva a podnikateľskú aktivitu čím  maximalizuje štátny príjem. Pri uplatňovaní daňovej politiky je však potrebné zohľadňovať špecifiká daného štátu, skĺbiť potreby štátu, štátneho rozpočtu a záujmy podnikateľskej sféry. Keďže má každá krajina svoje špecifiká (potreby, stupeň rozvoja hospodárstva, geografickú polohu, atď.), tak sa aj daňové politiky od seba v jednotlivých štátoch líšia a nie je možné zaviesť jednotnú daňovú politiku pre všetky štáty. Hlavní cieľ daňovej politiky je docieliť aby bola daňáva sústava pre daný štát optimálna, čo znamená, aby na jednej strane štát prostredníctvom vyšších daní zabezpečil dostatočný príjem finančných prostriedkov do štátneho rozpočtu a na druhej strane je tu snaha podnikateľskej sféry, ale aj občanov o minimalizáciu daní, čo pre štát znamená, že tieto subjekty musí primerane daňovo zaťažovať, pretože pri vysokej daňovej zaťaženosti u právnických osôb dochádza k znižovaniu podnikateľskej aktivity, dochádza k daňovým únikom a u fyzických osôb vzniká tzv. “substitučný efekt”, čo znamená, že v dôsledku vysokých daní sa znižuje kúpna sila obyvateľstva, čoho dôsledkom je ich orientácia na lacnejšie tovary, taktiež sa znižuje spotreba, občania substituujú, následkom čoho klesá výroba a tým stúpa nezamestnanosť. Stanoviť optimálnu daňovú sústavu nie je preto jednoduché. Ideálna výška dane je teda taká, ktorá zabezpečí dostatočný prísun finančných prostriedkov do štátneho rozpočtu. a takisto musí primerane daňovo zaťažovať subjekty, ktorým daňová povinnosť plynie.
Lafferova krivka
Pri nízkych daňových sadzbách rastie výnos štátu s rastom daňovej sadzby do určitého bodu, ktorý sa nazýva Lafferov bod. Ide o jednu Daňovú teóriu, ktorá sa orientuje na riešenie a hľadanie optimálneho daňového zaťaženia. Lafferova krivka je analytická technika, ktorá zobrazuje nelineárnu závislosť daňového výnosu na miere zdanenia.
Autorom Lafferova krivky je americký ekonóm Artur Laffer. Ak je miera zdanenia nulová, tiež daňový výnos je nulový. Rovnako ak je miera zdanenia 100%, daňový výnos je nulový, pretože nikto nebude pracovať. Lafferova krivka hovorí, že rastúca miera zdanenia vedie k tendenciu vyhýbanie sa daniam. Pri nízkych daniach sa ľuďom neoplatí riskovať daňový únik, avšak s rastúcou mierou zdanenia sa riskovať oplatí viac. Čím väčšia je výnos z daňového úniku, tým väčšie riziko je subjekt ochotný podstúpiť. Ako miera zdanenia rastie, sú prírastky daňového výnosu štátu stále menšie. Vyššia miera zdanenia oslabuje ekonomickú výkonnosť, zvyšuje daňové úniky a vyvoláva únik kapitálu do zahraničia. Tým dochádza k poklesu daňového základu av dôsledku k poklesu odvádzaných daní. V ekonómii sa používa na zobrazenie závislosti daňových príjmov na miere zdanenia.
Vlastnosti
Ekonomická efektívnosť – dane majú vplyv na chovanie spotrebiteľov, preto by daňový systém a nemal spôsobovať veľké rozdiely v cenách a úžitku z rôznych druhov činností.
Spravodlivosť – treba zvážiť, že spotreba tvorí základ pre určenie výšky daní a príjmy sa rovnajú súčtu spotreby a úspor. Každý daňový systém je nevyhnutne nespravodlivý.
Administratívna jednoduchosť – daňový systému má byť jednoduchý, aby sa dal ľahko uplatňovať. Fungovanie d systému je pomerne nákladné a to pre daňové úrady ale aj daňové subjekty.
Flexibilita – daňový systém by mal pružne reagovať na zmeny v ekonomike.
Politická prehľadnosť– prehľad koľko a kam daňovníci platia, legislatívne zmeny daní.
Územie Slovenska
Posledná výrazná reforma daňovej sústavy bola uskutočnená pred desiatimi rokmi pod vplyvom vážnych zmien v ekonomickej sfére - prechodu od centrálne plánovaného hospodárstva socialistického typu k trhovo orientovanej ekonomike. Daňové zákony platné od roku 1993 boli veľakrát novelizované, najmä v snahe opraviť ich nedostatky. Niektoré zmeny daňových zákonov boli podmienené aj politickými a ďalšími vplyvmi, na základe ktorých do daňových zákonov preniklo veľa nesystémových opatrení, ktoré zvýhodňovali či znevýhodňovali určité skupiny daňovníkov.
Najdoležitejšie daňové reformy
Od januára 2004:
Od roku 2005:
Torrey DeVittová
Torrey Joël DeVittová (* 8. jún 1984, Long Island, New York, USA) je americká herečka hudobníčka, filantropka, producentka a bývalá modelka. Preslávila ju rola Melissy Hastingsovej v dramatickom seriáli Roztomilé mrchy (Pretty Little Liars; 2010 – 2017), tiež rola Dr. Meredith Fellevej v seriáli stanice The CW, Upírske denníky (The Vampire Diaries; 2012 – 2013) a postava Carrie v dráme One Tree Hill (2008–2009). V roku 2013 stvárnila Maggie Hallovú v poslednej sérii Army Wives a od roku 2015 hrá postavu Dr. Natalie Manningovej v lekárskom seriáli stanice NBC s názvom Chicago Med.
Detstvo
Torrey sa narodila v štáte New York. Jej otec Liberty DeVitto bol dlhoročným bubeníkom v kapele Billy Joela. Má dve sestry Devon a Maryelle. Jej sestra Maryelle hrala v TV seriáli Endurance. Ako dieťa Torrey strávila veľa času na cestách s rodičmi. Navštevovala základnú školu Fort Salonga, potom Kings Park Central School District. Vo veku šiestich rokov začala hrať na husle, hrala i v školskom zbore. Po absolvovaná Winter Park High School vo Winter Parku na Floride strávila leto v Japonsku kde pracovala ako modelka; predtým strávila nejaký čas v Chicagu.
Kariéra
Torrey začala svoju kariéru účinkovaním v reklamách, ktoré popísala ako odrazový mostík k televíznej a filmovej práci. Podpísala zmluvu s Ford and Avenue One modeling agencies, keď si však uvedomila, že v modelingu nemá budúcnosť, zamerala sa výlučne na svoju hereckú kariéru. Občasne sa venuje aj hre na husle. V roku 2002 hrala s kapelou Tommy Davidson na Sunset Room v Hollywoode.
Torrey hrala v sérii TV stanice ABC Family Beautiful People ctižiadostivú modelku Karen Kerr. Jej filmový debut bol vo filme Starcrossed. V roku 2006 sa objavila vo filmovom pokračovaní Tajomstvo minulého leta 3 ako Zoe. Ako hosť hrala v seriáloch Drake & Josh, Scrubs a Jack & Bobby. Mala malú rolu vo filme Forbidden Love, hrala v LA Sierru Young vo filme Shooting Holiday, vo filme Green Flash s Davidom Charvetom a Christin Cavallari, Pheobe Hilldale vo filme Killer Movie.
V 5. a 6. sérii dramatického seriálu TV stanice The CW One Tree Hill hrala postavu opatrovateľku Carrey. Bola hosťom v seriáli C.S.I.: Kriminálka Miami v roku 2008.
V roku 2010 Torrey začala hrať v seriáli Roztomilé mrchy, ktorý je natočený podľa kníh Sary Shepardovej. Hrá tu Mellisu Hastingsovú, sestru jednej z hlavných postáv. V seriáli Upírske denníky stvárnila postavu Meredith Fellovej.
Osobný život
thumb|Torrey DeVitto a Paul Wesley V apríli 2011 si vzala herca Paula Wesleyho, s ktorým sa zoznámila pri natáčaní Killer Movie v roku 2007. V roku 2013 sa rozviedli.
Natan Jelin-Mor
Natan Jelin-Mor (: נתן ילין-מור, narodený ako Natan Friedman-Jelin; 1913 – † 19. február 1980) bol revizionistický sionistický aktivista, vodca Lechi a izraelský politik. V staršom veku sa stal radikálnym pacifistom, ktorý podporoval rokovanie s Organizáciou za oslobodenie Palestíny (OOP) a významné územné ústupky v rámci izraelsko-palestínskeho konfliktu.
Životopis
Narodil sa v Hrodne v cárskom Rusku (dnes Bielorusko). Študoval inžinierstvo na Varšavskej polytechnike. Ešte v Poľsku sa angažoval v hnutiach Betar a Irgun. V rokoch 1938 až 1939 bol, spoločne s Avrahamom Sternom, spoluredaktor poľských novín Irgunu s názvom Di Tat (doslova „Štát“).
Spolu so Sternom tajne imigrovali do mandátnej Palestíny a stali sa členmi židovskej polovojenskej organizácie Lechi (známej aj ako Sternov gang). V decembri 1941 sa pokúsil vycestovať do Turecka na rokovanie s nacistickými predstaviteľmi o masovom prepustení Židov z východnej Európy, výmenou za spoluprácu Lechi pri boji proti Spojenému kráľovstvu. Jeho misia však bola prerušená, keď ho uväznili v Sýrii. Po repatriácii ho Briti vzali do väzby v Latrune, kde sa mu s ďalšími 19 druhmi podarilo vykopať 70 metrový tunel, cez ktorý 1. novembra 1943 ušli. Po Sternovej smrti sa stal členom najužšieho vedenia Lechi (triumvirátu), spoločne s Jisraelom Eldadom, šéfom propagandy, a Jicchakom Šamirom, šéfom operácií. Jelin-Mor sa staral o politické záujmy Lechi. thumb|left|Natan Jelin-Mor (uprostred) a Matitjahu Šmuelivic pred väznicou v Akku po prepustení v roku 1949 Bol jedným zo strojcov atentátu na lorda Moyna. Boj proti Britom videl v medzinárodnom meradle a bol za spoluprácu s inými antikolonialistickými skupinami, vrátane palestínskych a arabských skupín. Po masakre v Dejr Jásin osobne konfrontoval Eldada.
V roku 1948 vytvoril Kandidátku bojovníkov. Po zvolení do izraelského parlamentu (Knesetu) pôsobil ako člen komisie pre vnútorné vzťahy. V roku 1949 bol súdený a odsúdený za vraždu emisára OSN Folke Bernadotta zo septembra 1948, ale keď jeho strana uspela v parlamentných voľbách, prepustili ho na slobodu.
V roku 1949 odsúdil delenie Palestíny ako „kupčenie s územím domoviny“, rovnako bol odporcom palestínskeho práva návratu. Neskôr sa preorientoval z pravicového politika na ľavicového v súvislosti s prosovietskym postojom niektorých radikálov z Lechi v 40. rokoch, obhajovaním prosovietskej zahraničnej politiky. Rovnako zmenil postoj vo vzťahu k palestínskym Arabom a venoval mnoho úsilia na uzmierenie s palestínskymi Arabmi a rokovaniam s Organizáciou za oslobodenie Palestíny (OOP). V roku 1956 pomáhal založiť skupinu Semitic Action, ktorej časopis redigoval.
Ida Haendelová
Ida Haendelová (* 15. december 1928, Chełm, Poľsko† 1. júl 2020, Miami, Florida, USA)  bola britská huslistka poľského pôvodu.
Životopis
O hru na husle sa pokúšala na nástroji svojej sestry už ako trojročná. Hru na husle začala študovať ako šesťočná u Mieczyslawa Michalowicza na Konzervatóriu Frederika Chopina vo Varšave, kde ako sedemročná debutovala a ako desaťročná vyhrala Hubermanovu cenu.
V roku 1935 sa rodina presťahovala do Londýna, kde Ida študovala u Carla Flescha, ktorý bol z jej hry tak nadšený, že sa ponúkol vyučovať ju zadarmo. Okrem toho začala brať v tom čase aj hodiny od Georga Enescu v Paríži. Od roku 1939 bola Haendelová britskou štátnou občiankou. V roku 1952 sa presťahovala aj s rodinou do Kanady, ale ostala britskou občiankou, a v roku 1979 do Miami v USA.
Nahrala nespočetné množstvo nahrávok diel od J.S. Bacha po Henrika Wieniawského.
Koncertná činnosť
Počas vojny hrala pre britských vojakov, vo fabrikách a pre prominentov. Po roku 1945 začala jej kariéra v USA, potom v Izraeli a hneď na to po celom svete. Popri štandardnom repertoári sa venovala vždy komponistom krajiny v ktorej žila ako aj novým či zabudnutým dielam Benjamina Brittena, Maxa Regera, Luigiho Dalapiccolu alebo švédskeho skladateľa Allana Petterssona, ktorý jej venoval aj svoj 2. husľový koncert.
Helsinki
Helsinki (po fínsky Helsinki, po švédsky Helsingfors, , staršie Гельсингфо́рс/Geľsingfors) sú hlavné a najväčšie mesto Fínska. Sú zároveň aj jeho najväčším prístavom. Boli založené roku 1550. Ich centrum leží na malom polostrove na brehu Fínskeho zálivu, ale patrí k nim ešte pomerne veľké územie smerom na východ. Zaberajú celkovú plochu a majú asi 560 000 obyvateľov. V ich blízkosti sa nachádzajú tri ďalšie mestá, Espoo, Vantaa a Kauniainen, s ktorými tvoria husto prepojené súmestie s celkovým počtom obyvateľov viac ako 1 200 000 obyvateľov.
Dejiny
V 16. storočí patrilo Fínsko do Švédskeho kráľovstva. Kráľ Gustáv I. Vasa ho založil, aby konkurovalo mestu Tallinn, ktoré leží na opačnej strane Fínskeho zálivu. Za dátum ich založenia sa pokladá 12. jún 1550, keď kráľ prikázal mešťanom z okolitých miest, aby sa do nového mesta presťahovali. Pôvodne Helsinki ležali o niekoľko kilometrov severovýchodnejšie pri ústí rieky Vantaa. Miesto však nebolo vhodne zvolené, okolie bolo plné barín a nebola ani možnosť vybudovať veľký prístav. Preto bolo roku 1640 rozhodnuté, že mesto sa presunie na jeho terajšie miesto.
Keď bol roku 1703 založený Petrohrad, ruský vplyv bol stále citeľnejší. Rusko-švédske súperenie vyvrcholilo v rokoch 1713 až 1721, keď mesto ovládli Rusi. Mesto síce opustili, ale roku 1742 už boli zase naspäť, aj keď tentoraz iba nakrátko, pretože vojna trvala iba dva roky. V roku 1748 sa na obranu mesta začala na ostrovčekoch pred prístavom stavať veľká námorná pevnosť Suomenlinna (po švédsky Sveaborg). V tej dobe mala prezývku „Gibraltár severu“. Dnes je Suomenlinna obľúbené miesto pre piknik a najväčšie turistické lákadlo Helsínk.
V roku 1808 v dôsledku mocenskej politiky Napoleona a cára Alexandra I. Švédsko vypovedalo Rusku vojnu. Helsinki boli okupované od prvých dní vojny a Suomenlinna kapitulovala. Fínsko bolo pripojené k Rusku ako autonómne veľkovojvodstvo. Ruský cár chcel obmedziť vplyv Švédska vo Fínsku, a preto roku 1812 vymenoval Helsinki za hlavné mesto Fínska. Spolu s titulom hlavného mesta sa sem z Turku presunula aj najstaršia fínska univerzita.
Po vojne bolo zničené mesto značne prestavané. Centrum získalo empírový štýl. Najmonumentálnejšou stavbou z tých čias je katedrála dokončená v roku 1852. V druhej polovici 19. storočia sa Helsinki rýchlo rozrastali a stali sa administratívnym centrom a najpriemyselnejším mestom v krajine. Počet ich obyvateľov presiahol 100 000. V roku 1862 boli Helsinki spojené železnicou s Hämeenlinnou a v roku 1870 dokonca s Petrohradom. Nové stavby vznikali pod vplyvom európskej kultúry a industrializmu. Vzniká novorenesančné okolie tried Esplanadi a Mannerheimintie. Nad prístavom bol v roku 1868 postavený najväčší pravoslávny chrám v západnej Európe – Chrám zosnutia presvätej Bohorodičky (po rusky: Успенский собор, po fínsky: Uspenskin katedraali).
Keď Fínsko získalo v roku 1918 samostatnosť, Helsinki zostali hlavným mestom a ďalej sa rozvíjali. Architektúra bola ovplyvnená najmä klasicizmom a funkcionalizmom. V roku 1938 bol dokončený Olympijský štadión, ale hry, ktoré sa mali konať roku 1940, boli z dôvodu vojny odložené. Počas Zimnej a Pokračovacej vojny boli Helsinki bombardované, ale prežili bez väčších škôd.
right|thumb|Veža olympijského štadióna Rozvoj mesta sa po 2. svetovej vojne ešte zrýchlil. Helsinki sa dočkali svojej Olympiády v roku 1952. Kvôli rozsiahlej imigrácii sa postavili nové predmestia. V druhej polovici 20. storočia bolo postavené veľké kongresové centrum Finlandia (po fínsky: Finlandia-talo), ktoré navrhol architekt Alvar Aalto (dokončené v roku 1971), nová budova Opery (1993), Múzeum moderného umenia (1998). Za zmienku stojí aj celkom ojedinelý luteránsky kostol Temppeliaukio (1969). thumb|[[Katedrála evanjelickej cirkvi (Helsinki)|Katedrála evanjelickej cirkvi]] thumb|Biela noc v Helsinkách right|thumb|[[Chrám večného spánku Panny Márie (Helsinki)|Chrám večného spánku Panny Márie]]
Geografia a Demografia
Celková plocha, ktorá patrí mestu Helsinki, je, z čoho však tvor vodná plocha, hlavne more. Dĺžka pobrežia je takmer. K mestu patrí aj 315 ostrovov a ostrovčekov.
Priemerná ročná teplota v meste je 5,6 °C, v júli 17 °C a v najchladnejšom mesiaci februári −5 °C. Jazerá a more v okolí Helsínk pravidelne v zime zamŕzajú. Ročne v Helsinkách spadne asi zrážok, z čoho v lete (júl – august)  a v zime (december – február). Vietor tu najčastejšie fúka z juhu. V júli tu slnko v priemere svieti viac ako 270 hodín, ale v decembri iba 27 hodín.
V Helsinkách žije asi 560 000 obyvateľov. Podiel žien je 53,4 % a mužov 46,6 %. Po fínsky hovorí 87,4 %, po švédsky 6,3 % a iným jazykom 6,3 % populácie. V produktívnom veku je 396 000 obyvateľov (71 %), detí je 88 000 (16 %). Priemerná predpokladaná dĺžka života je 73 rokov pre mužov a 80 rokov pre ženy. V roku 2002 sa v Helsinkách narodilo 6 065 detí (v súmestí 15 010), zomrelo 5 176 (8814), prisťahovalo sa 32 064 (35 507) a odsťahovalo 32 940 (31 310) ľudí. V Helsinkách je asi 300 000 domácností. V 78 % domácnostiach žije iba jeden alebo dvaja ľudia. 46 % domácností si byt prenajíma. Na jedného obyvateľa v priemere pripadá bytu. Priemerný mesačný nájom dvojizbového bytu stojí 520 €. Pri kúpe staršieho bytu stojí 1 m2 2 260 €.
V helsinských nemocniciach je takmer 2 500 lôžok. Denne príde na pohotovosť asi 300 ľudí, 1 100 ľudí k zubárovi, 41 k psychiatrovi a ďalších 60 ľudí s psychiatrom konzultuje nejaký problém. V meste žije 1 600 mentálne postihnutých ľudí.
Nezamestnanosť dosahuje asi 6 %. V službách je asi 85 % pracovných miest.
Administratíva
Mesto patrí do provincie Južné Fínsko. Helsinki sú ako hlavné mesto Fínska sídlom mnohých fínskych inštitúcií, vrátane Parlamentu.
Helsinská Mestská rada má 85 členov. Posledné voľby sa konali v roku 2004.
Školstvo
V Helsinkách je osem univerzít so 63 000 študentmi. Dve najväčšie sú Helsinská univerzita a Helsinská technická univerzita, ktorá sa však v skutočnosti nachádza v susednom Espoo.
V Helsinkách chodí do školy 66 000 detí.
50 % predškolských detí chodí do škôlky. V meste sa nachádza zhruba 70 detských ihrísk.
Doprava
Helsinki majú jednu rozvetvenú linku metra so šestnástimi stanicami, z ktorých osem je povrchových. Mesto pretkávajú koľaje pätnástich električkových spojov. O zvyšok verejnej dopravy sa starajú autobusy (100 spojov) a čiastočne aj prievozy. V rámci súmestia jazdia aj rýchle medzimestské vlaky.
Letecká doprava využíva dve letiská – Malmi a moderné Helsinki-Vantaa s dvoma terminálmi –, cez ktoré sa ročne prepraví viac ako 13 miliónov pasažierov. Priame letecké spoje spájajú Helsinki nielen s celou Európou, ale aj s USA a východnou Áziou.
Cestujúci do Tallinnu mohli predtým využiť aj pravidelný vrtuľníkový spoj, po nehode pred niekoľkými rokmi však boli tieto lety zastavené.
Spojenie so zvyškom Fínska je zabezpečené sieťou diaľkových autobusov a rýchlych vlakov. Vlakom Pendolino trvá cesta do Tampere asi hodinu a pol, cesta do Turku trvá o dvadsať minút viac. Denne sú z helsinskej železničnej stanice vypravované dva rýchliky do Petrohradu. Nočným rýchlikom Santa Claus expres sa možno dopraviť až do Rovaniemi na severnom polárnom kruhu. Jeden z terminálov letiska vo Vantaa je vyhradený domácim letom.
Do budúcnosti sa uvažuje o podmorskom tuneli spájajúcom Helsinki s Estónskom. Táto stavba bude však veľmi náročná.
Kultúra
Mesto je turistickým centrom a väčšinou prvým miestom, na ktorom sa vo Fínsku zastavia turisti z cudziny. Jadro centra mesta bolo postavené v empírovom a väčšina ostatných starších budov v neorenesančnom a neoklasicistickom slohu. Architektúru dnešných Helsínk do značnej miery ovplyvňuje funkcionalizmus a moderné umenie.
Najznámejšou turistickou atrakciou a obľúbeným miestom na prechádzky je bývalá námorná pevnosť Suomenlinna, ktorá je zapísaná na zozname Svetového dedičstva UNESCO. Nie je problém sa dostať z centra na opevnené ostrovy rýchlym trajektom.
V meste je veľa zaujímavých kostolov. Najznámejšia je mohutná biela Katedrála evanjelickej cirkvi na námestí Senaatintori. Pravoslávna cirkev neďaleko od nej postavila tiež veľký Chrám zosnutia presvätej Bohorodičky. V 60. rokoch 20. storočia bol postavený v skalnom masíve neďaleko Fínskeho parlamentu podivuhodný luteránsky kostol Temppeliaukio s vynikajúcou akustikou. Veriacim katolíkom slúži Katedrála svätého Henricha (Helsinki).
Na ostrove Korkeasaari je zoo, ktorá však nemá slony. Z centra naň vozí turistov malý trajekt. Na druhej strane mesta je ostrov Seurasaari, na ktorom nájdete skanzen. Najpopulárnejší park je Kaivopuisto a veľmi obľúbená je v lete aj pláž Hietaniemi neďaleko od centra.
Nuuksio je najbližší národný park plný jazier, skál, močarísk a lesov, do ktorého sa prírodychtivý turista z centra ľahko dostane mestskou hromadnou dopravou.
V meste je aj veľký zábavný park Linnanmäki s niekoľkými horskými dráhami.
Pre technicky zameraných návštevníkov je v Helsinkách pripravená Heureka, vedecké zábavné centrum s mnohými výstavami a IMAX kinom.
V Helsinkách je viac ako 80 múzeí a galérií. Nájdeme tu Národné múzeum aj Národnú galériu. Pre milovníkov divadla, opery a hudby je v Helsinkách Národná opera s novou budovou zo začiatku 90. rokov 20. storočia.
Veľkým zážitkom je aj návšteva tradičného trhu na námestí Kauppatori v starom prístave a neďalekou starou tržnicou. Zo starého prístavu plávajú trajekty na Korkeasaari a Suomenlinnu, ako aj ďalšie okružné vyhliadkové lode.
Marc Bolan
Marc Bolan, vlastným menom Mark Feld (* 30. september 1947, Stoke Newington, Londýn, Anglicko† 16. september 1977, Barnes, Londýn, Anglicko) bol anglický spevák a skladateľ, hudobník, gitarista a básnik. Preslávil sa ako jeden z priekopníkov glam rockovej hudobnej éry 70. rokov 20. storočia a ako kľúčová postava hudobnej skupiny T. Rex.
Detstvo a hudobné začiatky
thumb|left|Pamätná tabuľa na rodnom dome Marca Bolana v [[Hackney (november 2005)]] Bolan vyrastal v povojnových časoch v štvrti Stoke Newington, ktorá sa nachádza vo východolondýnskej mestskej časti Hackney. Jeho matkou bola Phyllis Winifredová (rodená Atkinsová) a otcom šofér nákladného automobilu, Simeon Feld. Otec bol Aškenázsky Žid s rusko-poľskými koreňmi. Neskôr sa presťahoval do Wimbledonu v juhozápadnom Londýne, kde si obľúbil rokenrolovú hudbu Gene Vincenta, Eddieho Cochrana, Arthura Crudupa a Chucka Berryho. Chodieval do kaviarni 2i's v Soho, ktorá bola povestná tým, že od polovice 50. rokov 20. storočia (až do 70. rokov) v nej premiérovo vystupovalo mnoho neskorších významných hviezd populárnej hudby a hudobného priemyslu, medzi ktoré patril napríklad aj Cliff Richard, Tony Sheridan, Gary Glitter, Ritchie Blackmore, či neskorší významný hudobný producent, Mickie Most.
Mark chodil do Northwoldskej základnej školy. Účinkoval v jednej časti britskej televíznej série BBC, Orlando. Ako deväťročný dostal svoju prvú gitaru, s ktorou začal hrávať v skiffleovej kapele. Ešte kým chodil do školy, hrával v triu „Susie and the Hula Hoops“, v ktorom spievala vtedy dvanásťročná neskoršia popová hviezda Helen Shapirová. Na gitaru hrával aj svojim kamarátom počas školských prestávok. Keď mal Bolan 15 rokov bol za nevhodné správanie zo školy vylúčený.
Veľmi krátko potom sa Mark pod pseudonymom „John Temple Boy“ v rámci modelingovej agentúry stal tvárou obchodu s pánskym oblečením. Bol modelom pre jeho odevné katalógy, no predvádzal sa aj vo výkladoch predajní. Časopis Town ho spolu s ďalšími dvoma modelmi označuje za priekopníkov popularizácie tejto profesie medzi mužmi. V roku 1964 sa Mark spojil so svojím prvým manažérom, ktorým bol Geoffrey de-la-Roy Hall. V sprievode štúdiových hudobníkov spolu vyprodukovali skladbu „All at Once“, ktorá pripomínala štýl piesní jeho hudobného vzoru z mladosti, v tom čase ospevovaného ako „anglický Elvis“, Cliffa Richarda. Táto nahrávka je oficiálne považovaná za prvý Bolanov profesionálny hudobný produkt.
Potom ako sa vtedy ešte Mark Feld spojil so svojim ďalším producentom, Allanom Warrenom, zmenil si svoje umelecké meno na Tobyho Tylera. Toto stretnutie sa stalo pre Bolana základným pojítkom pre jeho cestu do vtedajšieho centra šoubiznisu. Bolo to potom, ako ho Warren videl dlhé hodiny hrať na gitare so skríženými nohami na podlahe jeho izby. Bolan v tom čase rád chodil v bohémskom odeve a menčestrovej čiapke, ku ktorej ho inšpiroval Bob Dylan. Z tejto doby vydal sériu jeho snímok fotograf Michael McGrath. S Warrenom Bolan nahral demonahrávky coververzií piesní, z ktorých boli najznámejšie „Blowin' in the Wind“ od Boba Dylana a „The Road I'm On (Gloria)“ od speváka Diona DiMucciho.