cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Janis Joplinová
Janis Joplinová, celým menom Janis Lyn Joplinová (neprechýlene: Janis Lyn Joplin; * 19. január 1943, Port Arthur, Texas, USA † 4. október 1970, Los Angeles, Kalifornia), bola americká speváčka, skladateľka a hudobná aranžérka. Známou sa stala koncom 60. rokov ako speváčka formácie Big Brother and the Holding Company, neskôr ako sólová umelkyňa. Pre jej spev bol typický výrazný expresívny prejav spojený so schopnosťou spievať černošské blues, na základe čoho bola považovaná za prvú rockovú speváčku. Zároveň sa stala pionierkou na scéne, ktorej dovtedy dominovali muži a jednou z prvých speváčok na ktoré sa nenahliadalo len ako na sexuálny symbol.
Janis Joplin bola v roku 1995 uvedená do Rockenrolovej siene slávy. V roku 2004 sa v časopise Rolling Stone dostala na 46. miesto zoznamu Stovky najvýznamnejších umelcov všetkých čias a v tom istom magazíne v roku 2008 na 28. miesto zoznamu Stovky najväčších spevákov všetkých čias. Široká verejnosť ju považovala za jednu z najvýznamnejších osobností hnutia hippies, aj keď sa sama skôr stotožňovala s hnutím beat generation. Zomrela vo veku 27 rokov na predávkovanie heroínom v kombinácii s alkoholom.
Janis Joplin sa stala jedným zo symbolov 60. rokov a jej osud bol naplnením hesla „Live fast, love hard, die young.“ (Ži rýchlo, miluj naplno a umri mladý.)
Detstvo a mladosť
Janis Joplin sa narodila v nemocnici St. Mary (St. Mary's Hospital) v meste Port Arthur, v štáte Texas. Na svet prišla ako prvé z troch detí rodičov Setha a Dorothy Joplinovcov. Neskôr pribudli brat Michael a sestra Laura. Seth Joplin (1910 – 1987) pracoval ako inžinier ropnej spoločnosti Texaco a bol považovaný za rozhľadeného muža. S dospievajúcou dcérou neskôr viedol časté rozhovory o živote, pričom na ňu jeho intelekt silno zapôsobil. Matka Dorothy Joplinová, rodená Eastová (1913 – 1998), pracovala ako notárka v univerzitnej agende.
Janis sa ako sedemročná nepridala len k dorasteneckej skupine dievčenských skautiek, Bluebirds. Spolu s rodinou bola tiež pravidelnou návštevníčkou Kostola Krista, ktorý spadal pod hnutie autonómnych kresťanov. Dostávalo sa jej riadnej výchovy, aj napriek tomu sa jej matka Dorothy neskôr vyjadrila, že to bolo práve ich najstaršie dieťa, ktoré si vyžadovalo najviac pozornosti a lásky: ''„Bola nespokojná a smutná. Bežná empatia bola nepostačujúca.“''
Aj keď bola vo všeobecnosti považovaná za slušné dieťa, v jej povahe nastal zlom v deviatom ročníku. Začala byť až priveľmi otvorená. Následne na to nastúpila na strednú školu Thomas Jefferson High School. V škole bola neobľúbená a šikanovaná. Na margo spolužiakov sa neskôr vyjadrila: ''„Nemali ma radi…prečo? Neviem…spýtajte sa ich. Nehodila som sa tam. Čítala som, maľovala a nebola jednou z tých čo nenávideli negrov.“'' Navyše, prechod do puberty na nej zanechal škaredé stopy. Trpela nadváhou a jej pleť bola natoľko zničená, že potrebovala medicínsku liečbu. Spolužiaci ju nelichotivo prezývali: „prasa“, „plazivec“, alebo „feťák“. Aj napriek tomu sa jej sestra Laura v rozhovore pre Garyho Jamesa (r. 1993) vyjadrila: „Cítila sa ako outsider…(…)…odcudzene, ale nebola osamelá.“ Aj keď sa študentov v škole stránila, objavila skupinu chlapcov „vyvrheľov", ktorí jej dovolili aby sa k nim pripojila. Jedným z nich bol aj futbalista Grant Lyons, ktorý ju prvýkrát oboznámil s blues a jeho afroamerickými predstaviteľmi, medzi ktorých patril aj Leadbelly, ktorého starú nahrávku jej vtedy pustil. Janis Joplinová síce pôvodne viac inklinovala k výtvarnému umeniu, ale práve na strednej škole začala spievať bluesové a folkové skladby s kamarátmi. Maturovala v júni 1960, kedy si po diplom prišla v podguráženom stave. Na školský ples nešla, nebola ani pozvaná. Ešte v tomto mesiaci sa hlásila na Lamar State College of Technology v Beaumonte. V lete medzitým navštívila Houston a potulovala sa po Venice v Kalifornii. Tu zapadla do lokálnej beatnickej scény. V jeseni sa vrátila do Port Arthur v kabáte z ovčej kože „šíriť slovo“.
Prvý spevácky angažmán získala na Nový rok, 31. decembra 1961. Spievala v Halfway House v Beaumonte. V januári 1962 už začínala spievať v Purple Onion v Houstone, pričom sa jej podarilo nahrať aj znelku pre banku v Nacogdoches „Táto banka je tvojou bankou“ (This Bank Is Your Bank). Stále však navštevovala technickú lamarskú školu. V lete pracovala ako čašníčka, pričom sa túlala po louisianských baroch na druhej strane rieky Louisiana. Spolu s Jackom Smithom odišla do Austinu a presťahovala sa do folk/beatového nájomného domu, známeho ako Ghetto. Podala si tiež prihlášku do študijného programu krásnych umení (Fine Arts Program) na The University of Texas at Austin. Školský časopis o nej vtedy napísal profil s titulkom: „Trúfla si byť odlišná.“ Zároveň sa pridala k lokálnej bluegrassovej skupine The Waller Creek Boys v ktorej spievala a samu seba sprevádzala hrou na autoharfe (Powell St. John na harmonike a Larry Wiggins na base). Ich vystúpenia sa odohrávali v Union Building, počas nedeľných popoludní. Stredajšie večery zase ako speváčka trávila na prerobenej benzínovej pumpe Threadgill's Bar & Grill. Jej repertoár pozostával z bluesových hudobníkov ako Leadbelly, Bessie Smith, Jean Ritchie, Rosie Maddox, či bluegrassovej hudby. Ako sa neskôr vyjadrila, jej prvé vystúpenia síce boli „za pivo“, ale privyrábala si aj iným spôsobom. V jeseni, už ako devätnásťročná distribuovala na školskej pôde marihuanu, pričom sama experimentovala s peyotom a brala veľké dávky seconalu. V tom čase bola zvolená za „najškaredšiu osobu na univerzite.“ Práve vtedy sa do San Francisca vrátil Chet Helms, Janisina stará austinská známosť, ktorý jej hovoril o beatnickej scéne.
Sólové začiatky
V januári 1963 s ním vzápätí odišla stopom do San Francisca. O dva dni na to už spievala „za pivá“ v kaviarni na North Beach v San Franciscu. Často vystupovala bez hudobného sprievodu aj v Coffee Confusion a v Coffee Gallery. Príležitostne ju dopĺňal Jorma Kaukonen, budúci gitarista Jefferson Airplane. Jej repertoár sa stále pohyboval v bluesovom duchu, spievala Bessie Smith a Ma Rainey s folkovými spevákmi Rogerom Perkinsom a Larry Hanksom. S Davidom Crosbym a Nickom Gravenitesom sa zase poflakovala po uliciach. Žila z peňazí, ktoré dostávala od ľudí, z príležitostných prác na polovičný úväzok a zo štátnych dávok. V tom čase už začínala intenzívne piť a brať syntetickú drogu speed.
V Coffee Gallery, kde všetci polopravidelne vystupovali, spoznala Jima Gurleyho, budúceho hlavného gitaristu Big Brother and the Holding Company a Petra Albina, basgitarového hráča Big Brother, ktorý v tom čase hral v progresívnej bluegrassovej kapele.
Na jar toho roku už Peter Albin formoval so svojím bratom Rodneym svoju prvú skupinu Liberty Hill Aristocrats, pričom prvý koncert odohrali na Sanfranciskom folkovom festivale. Janis zase spievala v lete na Montereyskom folkovom festivale. Okrem tejto udalosti sa stala jedným z účastníkov motocyklovej nehody, bola tiež zbitá pri pouličnej bitke a zatknutá pre krádež v obchode. V jeseni sa už vrátila do San Francisca, kde vystúpila v rádiu KPFA v programe Midnight Special.
O rok na to, v lete 1964 už žila v New Yorku v Lower East Side. V tomto období čítala Hesseho a Nietzscheho, okrem intelektuálnych záujmov si však pichala aj pool a speed. Spievala iba príležitostne v Slug´s. Svoju drogovú záťaž si plne uvedomovala, preto sa v máji 1965, síce neúspešne, ale pokúšala, dostať samu seba do nemocnice San Francisco General Hospital. V júni sa kajúcne, zdanlivo zmenená, vrátila do Port Arthur. Registráciou v odbore sociológie na Lamar Tech College sa opäť prinavrátila k štúdiám, ale opäť len na krátky čas.
Big Brother & the Holding Company
V jeseni spievala v Eleventh Door v Austine. Medzitým, späť v San Franciscu, Peter Albin a „Čudný“ Jim Gurley, začali na ulici 1090 Page zostavovať skupinu Blue Yard Hill. Prvé „angažmány“ absolvovali na najatých párty, konajúcich sa v suteréne s novým členom Samom Andrewom, študentom zo sanfranciskej štátnej školy.
Peter, Rodney, Chuck Jones (prvý bubeník Big Brother) a Chet Helms z hippie komúny nazývanej Family Dog už žili všetci v obrovskom viktoriánskom dome na 1090 Page, pôvodne írskom palubnom dome, ktorý v tom čase ešte patril Albinovým rodičom. Cez víkendy organizoval Chet v suteréne jamovacie a tanečné párty. Zhodou okolností je Sam Andrew (budúci gitarista Big Brother) kamarátom kohosi, kto sa po 1090 Page pofľakuje tiež.
V tom čase sa Peter Albin učil sám hrať na basgitaru a Paul Ferraz (tiež nazývaný Beck), ktorý bol pôvodným manažérom Big Brother, navrhol podať inzerát do novín obzerajúci sa po gitaristovi. Odpovedal naň David Eskeson a skupina (Peter a Rodney Albin, Chuck Jones, Sam Andrew a David Eskeson) začala vymýšľať meno pre skupinu. Medzi pôvodnými návrhmi sa tak ocitli pomenovania ako Tom Swift and the Electric Grandmother, Greenleaf Boys, Acapulco Singers a pod. Ďalšími dvomi možnými menami boli aj Big Brother a tiež Holding Company, ktoré vznikli počas hrania Monopoly. Konečný názov však vznikol spojením oboch nápadov. Peter oznámil Big Brother & the Holding Company úlohu skupiny: „Hovoriť k všetkým deťom Zeme.“ Skupina začala hrať v lokálnych baroch a kluboch blues, bluegrass, R&B štýl Rolling Stones, Dylana, a nimi uznávané folk/rockové jednotky ako: „I Know You, Rider". Prvý problém sa však vyskytol s vekom Davida Eskesona. Ten mal pod dvadsaťjeden rokov, čo ich ako skupinu vylučovalo z hrania na istých koncertných miestach, ktoré mali povolenie na tvrdý alkohol. Časom ho nakoniec nahradil bubeník Dave Getz, ktorý bol počas dňa učiteľom na umeleckom inštitúte a v noci čašníkom v Spaghetti Factory. Jim Gurley, ktorý poznal Cheta z domu Family Dog na ulici Page, začínal taktiež sedávať na stretnutiach skupiny v suteréne. Hral na akustickej gitare s prilepeným mikrofónom. Gurley, tiež známy ako „najrýchlejšie prsty západu“, priviedol do skupiny „nesporný dotyk bláznovstva“ spolu s jeho vlastnou predstavou, ako hrať „freak (tzv. feťácky, bláznovský, hipisácky) rock“. Išlo o psychedelickú syntézu progresívneho jazzu, raga rifov, hard rocku a zvukových efektov. Ku koncu roku 1965 hrali Big Brother & the Holding Company svoj debut na benefícii pre nekryté divadlo (Open Theater) v Berkeley. Naďalej však ostávali v pivnici na 1090 Page.
Janis medzitým stále spieva v austinských kluboch. Aj v januári roku 1966 tvorila jej repertoár prevažne Bessie Smith a folk/bluesové jednotky vtedajšej doby. Big Brother & The Holding Company zatiaľ odohrali svoj prvý oficiálny koncert, ktorý sa konal 22. januára. Na legendárnom Trips festivale v Longshoreman's Hall hrala skupina za sprievodu Donalda Buchla, hráča na syntetizátor a skupinou Grateful Dead. Ich repertoár pochádzal z nápaditého jazzu ako Sun Ra, Coltrane, Pharoah Sanders – R&B, hudby z Mystic East a jemného rozmanitého tónu a jeho spätného deformovania. Úspech sa zrejme dostavil, keďže už v polovici februára hrali Big Brother na prvom „Tribal Stomp“ vo Fillmore. Na tomto koncerte hral naposledy bubeník Chuck Jones, pričom vzápätí bol nahradený Daveom Getzom. Nasledujúcich štyri až päť mesiacov hrala skupina koncerty v okruhu Bay Area. O jednom z nich sanfranciský novinár napísal: „…kvinteto z Liverpoolu v prevedení spevákov a dlhých vlasov a hlasných gitár.“ Skupina sa medzitým dohodla s Chetom Helmsom, ktorý ich začal zastupovať ako manažér. Vďaka tomuto kroku mali pravidelný víkendový koncert ako rodinná kapela v tančiarni Avalon Ballrom, pre ktorý Chet zabezpečoval kapely.
Martin Porubjak
Prof. Martin Porubjak (* 18. máj 1944, Bratislava – † 27. marec 2015, Brno) bol slovenský dramaturg,dramatik, scenárista, prekladateľ, divadelný a filmový režisér a politik. Vysokoškolský profesor v odbore divadelná veda a umenie od 9. novembra 2005.
Janis Joplinová
Spolu s Big Brother & the Holding Company: 1966
V marci toho roku spieva Janis na podpore pre texaskú bluesovú speváčku Teodar Jackson skladby „Going to Brownsville“, „I Ain't Got To Worry" vrátane piesne z repertoáru Buffy St. Marie: „Codeine". O dva mesiace na to sa jej naskytla ponuka ktorú zvažovala, pridať sa k texaskej blues-rockovej skupine 13th Floor Elevators, neskôr považovanú za prvú psychedelickú kapelu vôbec. Aj Chet so skupinou vidiac úspechy iných kapiel ktoré majú v zostave ženu ako vedúcu speváčku (Jefferson Airplane so Signe Andersonovou a The Great Society s Grace Slickovou), spravili rozhodnutie prijať jednu do skupiny. Chet navrhol starú kamarátku z austinských dní: Janis Joplinovú. Do Texasu teda poslali Travisa Riversa, kamaráta zo stredoškolských čias v Port Arthur ktorý mal za úlohu Janis prehovoriť aby skúsila šťastie v San Franciscu ako vedúca speváčka Big Brother & The Holding Company. Tá s nápadom súhlasila a do San Francisca dorazila 4. júna. O šesť dní neskôr už so skupinou prvýkrát vystupovala v Avalon Ballroom, o deväť dní na to prišiel druhý koncert v St. Francis Hoteli počas benefície pre Tima Learyho.
Martin Porubjak
Od 28. augusta 1991 do 24. júna 1992 prvý podpredseda vlády Slovenskej republiky.
Janis Joplinová
Spolu s Big Brother & the Holding Company: 1966
V júli sa už Janis Joplinová presťahovala do domu v Lagunitas, do údolia v San Geronime s členmi Big Brother, ich ženami a priateľkami. Nasledujú ďalšie dva koncerty, pričom na tretí v California Hall sa prišiel pozrieť aj Bob Shad z Detroitu, ktorý do San Francisca pricestoval za účelom hľadať nové kapely. Zaujali ho práve Big Brother, s ktorými chcel podpísať zmluvu, Chet Helms ju však nakoniec vetoval. Skupina tak strávila nasledujúce augustové dni koncertne. V sálach a tančiarniach Kalifornie hrali deň po dni, až kým v polovici augusta nezačali svoj štvortýždňový angažmán v Mother Blues v Chicagu. Na jeho konci však pociťovali len beznádej a dno, na základe čoho sa upísali vydavateľstvu Mainstream Records a spomínanému Bobovi Shadovi. Cheta Helmsa prepustili z postu manažéra, problémy však riešili aj naďalej. Po podpísaní zmluvy im Shad odmietal dať zálohu či spiatočné letenky do San Francisca. Album sa nakoniec nahrával v Chicagu a Los Angeles. Urobiac zo seba producenta, Shad odmietal skupinu pripustiť do štúdia počas záverečného mixovania. Album pritom vyšiel až po triumfálnom vystúpení skupiny na Monterey Pop Festivale nasledujúceho roku. Po udalosti Big Brother & The Holding Company získali nového manažéra Juliusa Karpena, ktorý skupine navrhol vrátiť sa späť do San Francisca. Do konca roka skupina striedavo vystupovala predovšetkým v tančiarni Avalon, či známom klube Matrix. Zahrali si však aj na Love Pageant Rally v Golden Gate Parku. Z miest sa objavili v San Franciscu, Chicagu, Los Angeles, Bostone, ale aj vo Vancouveri či Seattli.
Martin Porubjak
Divadelné hry
Goldoniáda - pôvodne uvádzaným autorom bol Vladimír Strnisko, keďže pod Porubjakovým menom by sa za socializmu nemohla uvádzať
Janis Joplinová
Big Brother & the Holding Company: 1967
17. júna, v sobotu popoludní ich však čakalo prvé vystúpenie na Monterey Pop Festivale spolu s kapelami ako Canned Heat, Al Kooper, Steve Miller Band, Paul Butterfield Blues Band, Mike Bloomfield či Electric Flag. Festival v Monterey bol vydareným popovým festivalom, ktorý sa udial v čase hlavnej hippie éry, ktorá sa do dejín zapísala aj pod názvom Leto lásky. Spočiatku nedôveryhodný festival plný hipíkov a alternatívnej kultúry ktorá tu vyvierala mal však aj pozitívnu dohru. Okrem policajtov ktorí boli pre poriadok na festivale stiahnutí z areálu sa do memoárov hudby zapísali aj úspešne vystúpenia muzikantov, ktorým po festivale začala široká verejnosť pripisovať status hviezdy. Patril k nim napríklad legendárny gitarista Jimi Hendrix, či mladá expresívna speváčka s emocionálnym nábojom, Janis Joplinová. Špeciálne koncert Big Brother and the Holding Company zaznamenal úspech do takej miery, že bol v nedeľu v noci opätovne zaradený do programu. Vďaka tomuto kúsku organizátorov mohlo byť vystúpenie zaznamenané a skupina sa spolu s Byrds, Jimim Hendrixom, Blues Project, The Who a The Mamas and the Papas zaradili na videozáznam pre D. A. Pennebaker´s Monterey Pop Festival. O tri dni na to sa po úspešnom ťažení skupina objavila už na oslavách Summer Solstice v Golden Gate Parku, pričom vybavenie mala zapožičané z Monterey Pop Festivalu.
Nasledovali koncerty v Avalone, či vystúpenie pre sanfranciskú bezplatnú kliniku Free Clinic, ktorá sa snažila riešiť narastajúce problémy drogovo závislých ľudí. Na koncerte sa okrem Big Brother & The Holding Comapny objavili aj Blue Cheer, či Charlatans, ktorých koncertný plagát je považovaný za prvý psychedelický plagát vôbec. V auguste vyhlásil putovné sanfranciské domorodé turné zakladateľ hereckej skupiny Digger´s, Emmet Grogan, na ktorom vystupovala aj skupina. Tá sa v lete ešte párkrát mihla v Avalone a v septembri už putovala do Colorada. Priebeh koncertov narušila iba potýčka v klube Matrix, kde v priebehu koncertu Big Brother polícia klub zatvorila. Skupina však vystupovala do konca októbra pravidelne. Posledný októbrový deň podpísala zmluvu o manažovaní zoskupenia so známym americkým promotérom a manažérom Albertom Grossmanom a v decembri už Janis Joplinová mierila domov na Vianoce. Do konca roka sa skupina objavila už len posledné dva dni starého roka v tanečnej sále Winterland.
Diskografia
Big Brother & the Holding Company
Full Tilt Boogie
Big Brother & the Holding Company / Full Tilt Boogie
Neskoršie kompilácie
Boisserolles
Boisserolles je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Deux-Sèvres, v regióne Poitou-Charentes.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Aslan Alijevič Maschadov
Aslan Alijevič Maschadov (* 21. september 1951 – † 8. marec 2005) bol popredný líder čečenského separatistického hnutia, tretí prezident neuznanej Čečenskej republiky Ičkéria.
Životopis
Narodil sa v malej dedine Šakaj blízko mesta Karaganda v Kazachstane, kde jeho rodina žila od roku 1944 v nútenom exile (po Stalinom nariadenej masovej deportácii Čečenov). Do Čečenska sa vrátili v r. 1957. Maschadov vstúpil do sovietskej armády, kde ako dôstojník delostrelectva slúžil až do roku 1992 a dosiahol hodnosti plukovníka. Potom sa vrátil sa do Čečenska a stal sa veliteľom civilnej obrany novovzniknutej separatistickej Čečenskej republiky Ičkeria. Bol podporovateľom prezidenta Džochara Dudajeva a pomohol mu v bojoch proti opozícii, ktorá sa ho usilovala zvrhnúť. Aj vďaka tomu ho v marci 1994 Dudajev vymenoval za náčelníka generálneho štábu čečenskej armády.
Počas prvej čečenskej vojny sa vyznamenal ako hlavný organizátor obrany Grozného, vo februári 1995 ho Dudajev povýšil na divízneho generála. Od júna 1995 sa Maschadov začal aktivizovať v mierových rozhovoroch, ktoré viedli k ukončeniu vojny, keď 31. augusta 1996 Maschadov a ruský splnomocnenec Alexander Lebeď podpísali Chasavjurtskú mierovú dohodu. 17. októbra 1996 sa stal čečenským premiérom, zároveň zostal náčelníkom generálneho štábu a ministrom obrany. Rozhodol sa kandidovať v čečenských prezidentských voľbách. Bol vnímaný ako pomerne umiernený a pragmatický politik a v januári 1997 s prehľadom zvíťazil nad jeho hlavnými konkurentmi, radikálom Šamiľom Basajevom a dovtedajším prezidentom Selimchanom Jandarbijevom (Dudajevov viceprezident). Maschadov 12. mája 1997 podpísal s ruským prezidentom Borisom Jeľcinom v Moskve mierovú zmluvu, ktorá mala spečatiť mier medzi oboma krajinami. Táto udalosť sa považuje za vrcholný bod Maschadovovej politickej kariéry.
Jeho pozícia vo vojnou zničenej krajine však nebola veľmi silná, musel sa vysporiadavať s nefunkčnou ekonomikou, vysokou kriminalitou, či s mnohými nacionalistickými a islamskými extrémistami, ktorí neuznávali a podkopávali jeho autoritu. V rokoch 1998 až 1999 prežil niekoľko pokusov o atentát (pripravených pravdepodobne mafiou alebo islamistami). V auguste 1999 odsúdil inváziu islamských militantov do Dagestanu a snažil sa zabrániť následnej blížiacej sa vojne. Aj potom, ako vtedajší ruský premiér Vladimir Putin 1. októbra 1999 prehlásil jeho vládu za nelegitímnu a naplno sa rozvinula druhá čečenská vojna, pokúsil sa 11. októbra presadiť mierový plán, ktorý by bez narušenia nezávislosti Čečenskej republiky Ičkéria rátal s tvrdým zásahom proti extrémistom (ktorých prítomnosť v Čečensku bola v podstate hlavnou zámienkou k vojne). Potom, ako ruská strana jeho úsilie zavrhla, vyhlásil „svätú vojnu“ a naplno sa zapojil do organizácie ozbrojeného odporu (v spolupráci so Šamilom Basajevom, Ibn al-Chattábom a ďalšími radikálnymi veliteľmi, proti ktorým predtým plánoval zakročiť).
Po dobytí Grozného sa ukryl do hôr a ďalej vystupoval ako líder čečenských povstalcov, hoci jeho skutočná rola v riadení ozbrojeného odporu ostáva otázna (väčšiu vojenskú moc mal pravdepodobne Basajev a Maschadov zastával skôr reprezentačnú funkciu, o čom svedči aj fakt, že pre ruskú tajnú službu bol až druhým najhľadanejším povstalcom, po Basajevovi). Napriek podporovaniu ozbrojených akcii proti „ruským okupantom“ rázne odmietal teroristické útoky proti civilistom a aj neskôr viackrát volal po politickom riešení konfliktu, v januári 2005 dokonca povstalcom nariadil „zastavenie paľby“. Ruské sily ho však začali vnímať ako teroristu a obviňovali ho z viacerých teroristických útokov, napr. aj z účasti na rukojemníckej kríze v moskovskom divadle z r. 2002, či z nariadenia vraždy promoskovského prezidenta Achmata Kadyrova. V júli 2004 Maschadov priznal osobnú zodpovednosť za rozsiahli útok teroristov na Ingušské mesto Nazraň z 22. júna 2004 (pri ktorom zahynulo 98 ľudí, hlavne policajtov a vojakov), neskôr dokonca prisľúbil viacero podobných útokov.
Maschadov zahynul 8. marca 2005 v dedine Tolstoj-Jurt pri akcii ruských špeciálnych síl. Presné okolnosti jeho smrti sú nejasné, podľa oficiálnej verzie sa ho špeciálne jednotky pokúsili iba zatknúť a zahynul nešťastnou náhodou pri výbuchu granátu, podľa čečenských povstalcov však išlo o cielenú vraždu, iné zdroje zas uvádzajú, že ho v panike počas prestrelky zabil jeho vlastný ochrankár. Ako "terorista" bol Maschadov tajne pochovaný na neznámom mieste v neoznačenom hrobe. Jeho rodina sa márne domáha zverejnenia týchto údajov.
Mizorám
Mizorám alebo Mizóram (po hindsky मिज़ोरम - Mizóram) je malý indický štát nachádzajúci sa v severovýchodnej časti krajiny.
Mizorám je súčasťou regiónu nazvaného sedem sestier, ktorý združuje štáty vymedzené Bangladéšom. Na severozápade hraničí s federálnym štátom Tripura, na severe Ásamom a Manípurom a medzinárodné hranice tvorí s Bangladéšom a Mjanmarskom. Prístup do oblasti je obmedzený, cudzinci potrebujú špeciálne povolenie na vstup, ktoré vydáva štát, alebo národná vláda.
Väčšinu územia pokrývajú dažďové pralesy. Obyvateľstvo tvoria etnické skupiny Mizó a Lušai, ktoré sa živia najmä pestovaním ryže.
Dejiny Fínska
Dejiny Fínska sú dejinami Fínov alebo fínskeho štátu, ktoré boli veľmi ovplyvnené vzťahmi so susediacimi krajinami. Pôvod Fínov je nejasný a kontroverzný. Posledné genetické výskumy ukazujú, že ich predkovia zrejme pochádzali zo strednej Európy. Tak či onak, Fínsko bolo osídlené zhruba 8500 rokov pred Kr. Z tohto obdobia sa totiž našli prvé archeologické nálezy. V stredoveku bolo súčasťou Švédska. Od 18. storočia bolo trikrát prevzaté Ruskom a v 20. storočí muselo Fínsko čeliť komplikovanému postaveniu v medzinárodnej politike pre tesné susedstvo so Sovietskym zväzom.
Pôvod Fínov
Fínčina a lapončina sú ugrofínske jazyky. Nepatria medzi indoeurópske jazyky, ale medzi uralské. Fínčine najpríbuznejší ešte bežne používaný jazyk je estónčina. Spolu patria do podskupiny baltsko-fínskych jazykov. Ostatné ugrofínske jazyky sú im oveľa vzdialenejšie.
Pôvod Fínov a ich jazyka je stále dosť sporný. Obyčajne sa za ich pravlasť považuje západná alebo stredná Sibír. Niekedy sa za ich pravlasť ale považuje veľká oblasť medzi riekou Volgou a Škandináviou.
Predkovia Fínov prišli do dnešného Fínska pred tisíc rokmi v mnohých vlnách z východu, juhu a západu a založili tu lovecko-poľnohospodársku kultúru. V tejto dobe zrejme boli tiež predkovia dnešných Laponcov tvoriaci lovecko-zberačskú kultúru vytlačení ďalej na sever.
Genetický výskum ukazuje, že Fíni sú najpríbuznejší s používateľmi germánskych jazykov. Prekvapivo sú im geneticky najpodobnejší belgickí Flámi. Táto podobnosť je v génoch, ktoré sa dedia iba z matky na dcéru. Nabáda to k tomu, že mali spoločných predkov, pravdepodobne v ľadovej dobe v rovnakej obývateľnej oblasti. No táto podobnosť nijako nedokazuje existenciu spoločného jazyka. Ugrofínske jazyky sa tiež mohli vyvinúť a rozšíriť až po skončení ľadovej doby.
Iná hypotéza predpokladá, že pôvodné obyvateľstvo prišlo zo strednej Európy, ale jazyk priniesli dobyvatelia z východu. Tí by potom zrejme povraždili svojich domácich sokov a vžili sa s miestnymi ženami.
Prehistória
Nie je celkom jasné, či Fínsko bolo osídlené už v paleolite. Prvé dôkazy o osídlení máme až z obdobia po poslednej ľadovej dobe, zhruba 8500 rokov pred Kr. Títo ľudia prišli zrejme z juhu a východu. Mezolitické sídlisko lovcov-zberačov sa označuje ako „kultúra jazera Suomus“. Tú okolo roku 5300 pred Kr. nahradila kultúra jamkovo-hrebeňovej keramiky, ktorá je známa svojim keramikárstvom. Aj keď dôležitou súčasťou života stále bol lov a rybolov, začal tým aj vo Fínsku neolit. Od 5. tisícročia pred Kr. obyvatelia Fínska čulo obchodovali so svojimi susedmi. Do Fínska bolo dovezené veľké množstvo pazúrika a jantáru. Z tých čias sa, najmä vo východnom Fínsku, nachádzajú aj skalné kresby, ktoré zrejme slúžili šamanom. Predpokladá sa, že protofínsky jazyk sa do Fínska rozšíril najneskôr práve v tomto období.
Po roku 3200 pred Kr. prišla do južného Fínska vlna imigrantov alebo aspoň silný kultúrny vplyv z juhu, dnešného Pobaltia. Táto kultúra bola súčasťou európskej kultúry so šnúrovou keramikou (známej aj ako kultúra s bojovými sekeromlatmi), ktorá sa často spája s pohybom hovorcov indoeurópskych jazykov. Kultúra so šnúrovou keramikou sa tu už zrejme zaoberala poľnohospodárstvom a chovala dobytok. Ďalej do vnútrozemia boli spoločnosti menej vyvinuté. Fínčina bola ovplyvnená indoeurópskymi baltskými jazykmi (a naopak) zhruba v období 3500 až 1000 rokov pred Kr. Vtedy sa tiež od fínčiny odštiepila lapončina.
Bronzová doba začala vo Fínsku okolo roku 1500 pred Kr. Šírila sa najskôr zo západu. Pobrežné oblasti Fínska boli súčasťou severskej bronzovej kultúry, kým vnútrozemie bolo ovplyvnené bronzovými kultúrami severného Ruska. Po roku 500 pred Kr. tu začala železná doba. Dovezené železné brity a miestna železná výroba sa v oblasti objavili zhruba v rovnakom čase.
V priebehu 1. storočia po Kr. sa zväčšil obchod so Škandináviou. Boli dokonca nájdené starorímske predmety. Počas 1. tisícročia vymieňali obyvatelia Fínska svoje produkty, väčšinou z kože, so škandinávskymi obchodníkmi. Samozrejme vplyv prichádzal aj z juhu a východu. Spoločnosť vtedy bola už rozvrstvená. Nálezy bohato, väčšinou zbraňami, vybavených pohrebisk napovedajú, že vládnuca elita tu existovala už od 3. storočia po Kr. No centralizovaná spoločnosť sa tu v tejto dobe nevyvinula. Dokonca ani v ére Vikingov.
Fínska spoločnosť sa ale v tomto období rozdelila do štyroch hlavných skupín: (vlastní) Fíni, Tavastiovia (ľudia z Häme), Karélijci a Laponci. Najneskôr teraz sa Ålandy stávajú celkom švédske. Toto rozdelenie je ale až z modernej doby pre potreby jazykovedcov.
Stredovek
Podľa archeologických nálezov zakorenilo vo Fínsku kresťanstvo v 11. storočí. Podľa neskorších zdrojov sem v roku 1155 zavítal sv. Henrich z Uppsaly, pravdepodobne Angličan, aby zorganizoval cirkev a vybral cirkevné dane. Pravdepodobne bol podporovaný švédskym kráľom. Henrich bol skoro umučený, ale na jeho pamiatku vznikol významný kult.
Ako „Fínsko“ sa označovala iba juhozápadná provincia, ktorá je od 18. storočia známa ako región Vlastné Fínsko. Myšlienka „fínskej krajiny“ v modernom zmysle sa pomaly rozvíjala od 15. do 18. storočia. Idea bola podporená najmä Katolíckou cirkvou, ktorá považovala oblasť zhruba dnešného Fínska za jednu diecézu, a tak sa Fíni mohli začať považovať za vzájomne príbuzných.
Švédsku vládu vo Fínsku sa podarilo stabilizovať grófovi Birgerovi po križiackej výprave, ktorá sa väčšinou datuje do roku 1238 alebo 1249. Novgorod naopak získal moc nad Karéliou, východným susedom Fínska. Vznikla tak na východe Fínska aj hranica medzi katolíckou a pravoslávnou sférou vplyvu.
V 13. storočí sa Fínsko integrovalo do stredovekej európskej civilizácie. Okolo roku 1249 do Fínska prišiel Dominikánsky rád a získal tu značný vplyv. Počiatkom 14. storočia sa na Sorbonne objavili prví fínski študenti. V juhozápadnej časti zeme sa pôvodné osídlenie vyvinulo v prvé mesto — Turku, ktoré sa skoro stalo jedným z najväčších miest v Švédskom kráľovstve. Bývali v ňom tiež nemeckí obchodníci a remeselníci. Zvyšok Fínska bol ale urbanizovaný iba veľmi málo. V južnom Fínsku a na západnom pobreží bolo riedke poľnohospodárske osídlenie úzko spojené s jednotlivými farnosťami. V ostatných častiach krajiny žili malé populácie laponských lovcov, rybárov a malých farmárov, ktorí boli vykorisťovaní fínskymi a karelskými vyberačmi daní.
V 12. a 13. storočí prišiel veľký počet švédskych osadníkov na južné a severozápadné pobrežie Fínska, na Ålandy a ostrovy medzi Ålandami a Turku. V týchto regiónoch sa dnes bežne hovorí švédsky. Švédčina sa stala jazykom vysoko postavených ľudí aj v mnohých ďalších častiach krajiny.
Biskupstvo v Turku bolo založené v 13. storočí. Často sa označuje ako stredoveký predchodca dnešného Fínska, pretože jeho diecéza zahŕňala celé jeho dnešné územie. Katedrála v Turku sa stala centrom kultu svätého Henricha a prirodzene tiež kultúrnym centrom diecézy. Biskup bol cirkevnou autoritou nad väčšinou dnešného Fínska a bol obyčajne aj najmocnejším mužom v krajine. Biskupi boli často Fíni. Na druhej strane velitelia hradov boli častejšie Škandinávci alebo Nemci.
Roku 1362 boli zástupcovia Fínska povolaní zúčastniť sa volieb švédskeho kráľa. Tento rok je často považovaný za dátum začlenenia fínskeho územia do Švédskeho kráľovstva. Podobne ako v škandinávskej časti kráľovstva, aj tu nižšia šľachta pozostávala z veľmožov a zemanov, ktorí si mohli dovoliť výzbroj pre muža a koňa. Väčšina z nich žila v južnej časti Fínska.
Jablkom sváru medzi Švédskom a Novgorodom bolo severné pobrežie Botnického zálivu a divočina regiónu Savo vo východnom Fínsku. Novgorod považoval tieto oblasti za svoje lovecké a rybárske územia a protestoval proti pomalej infiltrácii katolíckých osadníkov zo západu. Koncom 14. a v priebehu 15. storočia sa vyskytli občasné nájazdy a šarvátky medzi Švédskom a Novgorodom, po väčšinu času sa ale udržiaval krehký mier.
Fínsko bolo zatiahnuté tiež do vnútorných švédskych potyčiek. Počas 80. rokov 14. storočia sa sem zo škandinávskej časti Švédska preniesla občianska vojna. Jej víťazom sa stala kráľovná Margaréta I., ktorá v roku 1389 zjednotila na 130 rokov pod jednu vládu Dánsko, Švédsko a Nórsko (Kalmarská únia). Fínsko bolo niekoľkokrát zatiahnuté do pokusov Švédov túto úniu opustiť. Všeobecne ale Fínsko v 15. storočí relatívne prosperovalo, počet obyvateľov rástol a ekonomika sa zlepšovala.
Koncom storočia ale na východe zasa prituhlo. Moskovské veľkokniežatstvo dobylo Novgorod, čím si pripravilo pôdu pre zjednotenie Ruska. Vojna Švédska s Ruskom na seba nedala dlho čakať. Vypukla v roku 1495 a trvala dva roky. Opevnený Vyborg stál proti ruskému obliehaniu. Podľa vtedajších legiend bol zachránený iba zázrakom.
16. storočie
Kráľ Gustav Vasa zomrel v roku 1560 a jeho korunu prevzali postupne jeho traja synovia. Za vlády kráľa Erika XIV. začala éra rozširovania kráľovstva. Švédsko v roku 1561 prevzalo Tallinn. Nasledovalo obdobie vojen, ktoré trvalo celých 160 rokov. V prvej fáze Švédsko bojovalo o Estónsko, Livónsko (Lotyšsko) s Dánskom, Poľskom a Ruskom. Obyčajní Fíni v týchto časoch trpeli pod nájazdmi, vysokými daňami a zločinmi vojakov. Udalosti vyvrcholili v roku 1596 povstaním, tzv. palicovou vojnou, ktorá bola krvavo potlačená.
Dôležitou súčasťou histórie Fínska v 16. storočí je zväčšovanie oblastí obývaných roľníkmi. Koruna podporovala poľnohospodárov z provincie Savo, aby sa usadili v rozľahlých divočinách stredného Fínska. Tak sa aj stalo a pôvodní obyvatelia Laponci museli často odísť. Niektoré obsadené územia si ale nárokovali aj karelskí lovci. V 80. rokoch 16. storočia v niektorých oblastiach šarvátky prerástli do krvavej partizánskej vojny medzi fínskymi osadníkmi a Karelcami.
17. storočie - Švédske impérium
Medzi rokmi 1617 a 1632 vládol vo Švédsku kráľ Gustáv II. Adolf, ktorého reformy zmenili švédsku armádu zo sedliackej domobrany na efektívny vojnový stroj, pravdepodobne najlepší v Európe. Livónsko už bolo dobyté a po uzatvorení Stolbovskej zmluvy pripadli Švédsku aj niektoré časti vnútorne nejednotného Ruska. Švédsko sa rozhodlo zasiahnuť do veľkých bojov medzi nemeckými protestantmi a katolíkmi. V roku 1630 švédska a fínska armáda vpochodovala do strednej Európy.
Po Vestfálskom mieri roku 1648 sa Švédsko zaradilo medzi európske veľmoci. Už počas vojny ale kráľ urobil vo Fínsku dôležité reformy.
thumb|Veľkovojvodstvo Fínske v roku 1662 Pokračujúce vojny, vysoké dane a studené podnebie (pozri Malá ľadová doba) zmenilo fínskym roľníkom skvelé švédske časy na ponurú dobu. V rokoch 1655 až 1660 zúrili nové vojny, ktoré priniesli fínskych vojakov na bojiská v Livónsku, Poľsku a Dánsku. V roku 1676 sa Švédsko zmenilo na absolútnu monarchiu.
Zo stredného a východného Fínska sa vyvážalo veľké množstvo dechtu, ktorý európske armády používali pri udržiavaní svojich lodí. Podľa niektorých teórií tu začínajúci kapitalizmus priniesol ku koncu 17. storočia do kraja hony na čarodejnice. Ľudia vďaka prosperite viac očakávali od budúcnosti, a keď sa ich želania neuskutočňovali, rýchlo za to vinili čarodejnice. Bol to tiež dôsledok viery luteránov, ktorá bola do Fínska prinesená z Nemecka.
Z náboženského pohľadu bolo 17. storočie érou veľmi prísneho ortodoxného protestantizmu.
V rokoch 1697 až 99 zasiahol Fínsko hladomor, ktorý zabil okolo 30 % populácie. Hneď na to začala severná vojna (1700 až 1721).
18. storočie - Vek rozumu
Počas severnej vojny (1713–1721) Fínsko okupovali Rusi. Po Nystadskom mieri bola juhovýchodná časť Fínska, vrátane dôležitého prístavu Vyborgu anektovaná Ruskom. Fínsko-ruská hranica prechádzala zhruba rovnakými miestami ako po II. svetovej vojne. Švédsko už nebolo európskou veľmocou a na jeho miesto nastúpilo Rusko. V Švédsku skončila aj absolútna monarchia. Počas tohto povojnového obdobia vládol v krajine parlament. O moc bojovali hlavne dve strany, Hattarna (Klobúky) a Mössorna (Čapice). Tretiu Dvornú stranu s úzkym prepojením s kráľovskym dvorom nechávali prakticky bez vplyvu. Čapice chceli mierumilovný vzťah s Ruskom a podporovalo ich veľa Fínov. Ostatní Fíni túžiaci po odplate podporovali Klobúky.
Fínsko vtedy nebolo veľmi osídlené. V polovici 18.storočia žilo vo Fínsku podľa oficiálnej štatistiky menej než 470 000 ľudí. Tieto čísla sú však založené na záznamoch protestantskej cirkvi, takže niekoľko pravoslávnych farností v severnej Karélii nebolo započítaných. Populácia ale rýchlo rástla a zdvojnásobila sa ešte pred koncom storočia. 90 % populácie sa zvyčajne považuje za roľníkov, ale väčšina z nich patrila k vrstve nezdanených sedliakov. 45 % mužskej populácie malo volebné právo a politickú reprezentáciu v legislatíve. Hoci duchovní, šľachta a mešťania mali vlastné parlamentné komory, sedliaci zvyšovali svoj politický vplyv a vymaňovali sa z cudzieho vplyvu.
18. storočie bolo relatívne dobré obdobie, čiastočne preto, lebo sa už toľko nebojovalo. Po Klobúko-ruskej vojne, neúspešnom pokuse práve vládnúcich Klobúkov o znovudobytie prehraného územia a uzatvorení Turkuského mieru, Švédsko stratilo ďalšiu časť južnej Karélie a Savonlinnu. Ruská propaganda v tejto dobe naznačovala možnosť vytvorenia samostatného fínskeho kráľovstva.
Tak ruské impérium, ako aj predrevolučné Francúzsko chceli zo Švédska urobiť od seba závislý štát. Poslanci a ďalší vplyvní ľudia bežne prijímali úplatky, aby sa dostali vyššie. Bezúhonnosť a dôveryhodnosť politického systému upadala. V roku 1771 urobil charizmatický kráľ Gustáv III. prevrat, zrušil parlamentarizmus a viacmenej s podporou parlamentu znovunastolil vládu kráľa. V roku 1788 začal znovu bojovať s Ruskom. Napriek niekoľkým víťazným bitkám, vojna nič dobrého nepriniesla, iba zmätok v ekonomickom živote Fínska. Popularita kráľa výrazne poklesla. Počas vojny skupina dôstojníkov vydala Anjalaské vyhlásenie, v ktorom požadovali mierové rokovania a zvolanie Parlamentu. V tom čase sa niektorí fínski dôstojníci spolčili a pokúsili sa s podporou Ruska vytvoriť nezávislé Fínsko. Po prvom šoku kráľ opozíciu rozdrvil. Nová Ústava z roku 1789 ďalej upevnila kráľovskú moc. Okrem toho tiež vylepšila postavenie roľníkov. Vojna však musela byť ukončená aj bez územných ziskov, takže mnoho Švédov kráľa teraz považovalo za utlačovateľa.
Okrem vojny medzi rokmi 1788 a 1790 boli posledné desaťročia 18. storočia vo Fínsku obdobím rozvoja. Vzrastal obchod a prekvitalo roľníctvo. Vek rozumu vniesol do spoločnosti širokú debatu o politike, náboženstve a morálke a vysunul do popredia národnostný problém vo Fínsku. Drvivá väčšina Fínov totiž hovorila iba fínsky, ale noviny, beletria a politické listiny boli písané takmer vždy iba po švédsky.
Kolbisko (jazdectvo)
náhľad|Preteky na pieskovom kolbisku. Kolbisko alebo kolbište (o jazykovej stránke týchto slov pozri v článku kolbište) je ohradený priestor určený na jazdecké preteky. V angličtine sa označuje ako arena.
Dejiny Fínska
18. storočie - Vek rozumu
Dve ruské okupácie boli kruté a nemohli byť ľahko zabudnuté. Boli tiež semienkom pocitov odlišnosti, ktoré nakoniec viedli k vytvoreniu vedomia samostatnej fínskej identity, ktorá reprezentovala východnú časť ríše. Vplyv ruského hlavného mesta Petrohrad bol tiež oveľa silnejší v južnom Fínsku než vo zvyšnom Švédskom kráľovstve. Kontakty cez novú hranicu rozptýlili najhoršie obavy z osudu vzdelaných a obchodných tried v ruskom režime. Na prelome storočia boli švédsky hovoriace vzdelané triedy dôstojníkov, duchovných a štátnych úradníkov dobre pripravené stať sa lojálnymi k silnému cárskemu Rusku.
Kolbisko (jazdectvo)
V súlade s platnými pravidlami pre parkúrové skákanie vydanými Medzinárodnou jazdeckou federáciou, musí byť kolbisko ohradené a pokiaľ je na ňom kôň počas súťaže, musia byť uzatvorené všetky vchody a východy kolbiska. Kolbisko na parkúrové skákanie v hale musí mať minimálne s minimálnou šírkou, otvorené kolbisko minimálne  s minimálnou šírkou.
Dejiny Fínska
Fínske veľkovojvodstvo
Počas Fínskej vojny medzi Švédskom a Ruskom bolo Fínsko znovu dobyté armádami cára Alexandra I. V Porvoo bol 29. marca 1809 ustanovený Fínsky snem, ktorý nahrádzal pôvodný švédsky Rikstag štyroch stavov, aby zaručil oddanosť ruskému cárovi. Potom ako Švédsko prehralo vojnu a 17. septembra 1809 uzavrelo Fredrikshamnskú dohodu, Fínsko zostalo autonómnym veľkovojvodstvom Ruského cárstva. Zostalo ním až do konca roku 1917, pričom v roku 1812 k nemu bola späť pričlenená fínska Karélia.
Stupeň autonómie sa v priebehu rokov ruskej nadvlády menil. Objavili sa, najmä počas dvoch posledných desaťročí, obdobia cenzúry a politického stíhania. Fínske roľníctvo však zostalo, na rozdiel od roľníkov v samotnom Rusku, slobodné. Zostal totiž v platnosti starý švédsky zákon vrátane dôležitých častí z ústavy Gustáva III. z roku 1772. V 60. rokoch 19. storočia bol obnovený Snem štyroch stavov, ktorý prijímal novú doplnkovú legislatívu, ktorá sa týkala vnútorných záležitostí Fínska.
V 19. storočí sa do Fínska dostala aj industrializácia, ktorá začala v lesníckom, baníckom a strojárskom priemysle. Položila základy dnešnej fínskej prosperity, hoci poľnohospodárstvo do 2. polovice 20. storočia zamestnávalo relatívne veľkú časť populácie.
Nacionalizmus
Vďaka začleneniu Fínska do švédskej centrálnej administratívy v 16. a 17. storočí sa tu hlavným jazykom na úradoch a v školstve stala švédčina. Predtým v stredovekej anarchii boli okrem domácej fínčiny a švédčiny dôležité ešte nemčina a latinčina. Fínčina sa stala zasa hlavným jazykom po oživení fínskeho nacionalizmu v 19. storočí. Noví ruskí vládcovia sa tiež pochopiteľne snažili oddeliť Fínov od švédskych koreňov, aby si zabezpečili fínsku oddanosť.
Roku 1863 sa fínčina dostala na úrady a od 1892 sa stala úplne rovnocenným oficiálnym jazykom ku švédčine. V priebehu jedinej generácie fínčina začala v spoločnosti a vláde jasne prevažovať.
Rusifikácia
Na prelome 19. a 20. storočia sa Rusko snažilo o ukončenie fínskej autonómie. Tejto snahe Fíni čelili orientáciou na západné veľmoci a diplomaciou. Dvakrát, najprv počas rusko-japonskej vojny a potom počas 1. svetovej vojny sa proces rusifikácie pozastavil, prípadne aj trochu vrátil. Napríklad, aby sa vylepšili rusko-fínske vzťahy, v priebehu rusko-japonskej vojny, bol v roku 1906 nahradený pôvodný štvorkomorový Snem jednokomorovým Parlamentom (fínsky Eduskunta), ktorý vzišiel zo všeobecných volieb, v ktorých ako prvé v Európe volili aj ženy.
Nezávislosť a občianska vojna
V dôsledku ruskej februárovej revolúcie Fínsko zaviedlo nový Fínsky senát, koaličnú vládu s rovnakou štruktúrou, ako mal Fínsky parlament. Po všeobecných voľbách v roku 1916 mala sociálna demokracia malú väčšinu a sociálny demokrat Oskari Tokoi sa stal predsedom vlády. Nový senát chcel spolupracovať s revolučnou vládou v Rusku, ale nedospelo sa k žiadnej dohode. Všeobecne povedané, Fíni považovali po zosadení cára personálnu úniu s Ruskom za ukončenú. Predpokladali, že cárove právomoci budú presunuté na fínsky parlament, čo však ruská dočasná vláda nemohla prijať. Pre fínsku sociálnu demokraciu bola buržoázia prekážkou ako na ceste k fínskej samostatnosti, tak proletárskej ceste ku spravodlivosti. Nesocialisti v senáte a parlamente ale odmietli socialistický návrh parlamentarizmu, pretože podľa nich zachádzal príliš ďaleko a príliš provokoval. Návrh obmedzoval ruský vplyv na domáce udalosti, ale nijako sa nedotkol moci ruskej vlády v záležitostiach obrany a zahraničnej politiky. Pre ruskú dočasnú vládu ale bol príliš radikálny. Pretože parlament prekročil svoju právomoc, bol rozpustený.
Menšina v parlamente a senáte bola spokojná. Nové voľby sľubovali šancu získať väčšinu, ktorá by podľa ich presvedčenia mohla vylepšiť porozumenie s Ruskom. Nesocialisti chceli spolupracovať s ruskou dočasnou vládou aj preto, že sa báli, že moc socialistov porastie a vyústi do radikálnej reformy ako napríklad rovné volebné právo vo všeobecných voľbách a pozemkovú reformu. Väčšina mala ale samozrejme úplne opačný názor a neakceptovali právo ruskej dočasnej vlády rozpustiť parlament.
Sociálni demokrati trvali na svojom návrhu a protestovali proti vydaniu dekrétu rozpúšťajúceho parlament. Nesocialisti naopak hlasovali za jeho vydanie. Pre túto nezhodu sa sociálni demokrati rozhodli opustiť Senát. Keď sa Parlament po letnej recesii v auguste 1917 znovu zišiel, boli prítomné iba skupiny podporujúce návrh. Ruské jednotky obsadili snemovňu, parlament bol rozpustený a boli vypísané nové voľby. Výsledkom bola malá buržoázna väčšina a celkom nesocialistický senát.
Odmietnutie návrhu Sociálnej demokracie a spolupráca medzi fínskou buržoáziou a utláčajúcim Ruskom vyprovokovala veľkú horkosť medzi socialistami a desiatky politicky motivovaných útokov vrátane vrážd.
Nezávislosť
VOSR obrátila fínsku politiku naruby. Teraz keď nesocialisti mali v parlamente väčšinu, pocítili veľkú šancu na úplnú nezávislosť. Na druhej strane socialisti sa teraz na Rusko pozerali ako na vzor hodný nasledovania. 15. novembra 1917 boľševici vyhlásili všeobecné právo na sebaurčenie vrátane práva na úplné odtrhnutie od Ruska pre všetky národy Ruska.
Pre obavy z vývoja v Rusku a doma vo Fínsku navrhol nesocialistický senát parlamentu Vyhlásenie nezávislosti Fínska s ktorým parlament súhlasil 6. decembra. Podľa boľševikmi proklamovaného dodržiavania práva na sebaurčenie, mala ruská revolučná vláda vyhlásenie čo najskôr prijať, ale stalo sa tak až takmer po mesiaci, 4. januára 1918. Nemecko a škandinávske štáty nezávislosť Fínska vzápätí uznali tiež.
Občianska vojna
V roku 1918 zažilo Fínsko od januára do mája krátku občiansku vojnu (fínsky sisällissota), ktorá na veľa rokov ovplyvňovala domácu politiku a zahraničné vzťahy. Fínska vláda porazila socialistické povstanie červených, ktorí vyhlásili Fínsku socialistickú robotnícku republiku. Vodcom bielych bol Pehr Evind Svinhufvud a ich veliteľom generál, barón Carl Gustaf Emil Mannerheim. Víťazstvo bolo dosiahnuté za podpory Nemecka a iba nemecká porážka v 1. svetovej vojne zachránila Fínsko pred výraznou závislosťou od Nemecka. Susedné Švédsko bolo uprostred vlastného procesu demokratizácie a malo prvýkrát v histórii socialistickú vládu. Na veľa desaťročí tak Fíni z oboch strán konfliktu cítili horkosť z neochoty Švédska sa do občianskej vojny zapojiť.
V priebehu občianskej vojny Ústredné veľmoci a boľševické Rusko podpísali Brestlitovský mier, v ktorom stálo:
Občianska vojna si vyžiadala 30 000 obetí (celé 1 % populácie), prevažne červených.
Medzivojnové obdobie
Navzdory Vyhláseniu nezávislosti, v ktorom sa o Fínsku písalo ako o republike, sa Fínsko malo stať konštitučnou monarchiou. Za kráľa bol zvolený nemecký princ Fridrich Karol Hessenský, ktorý mal vládnuť pod menom Väinö I. Regentmi sa stali Pehr Evind Svinhufvud a Carl Gustaf Emil Mannerheim. Ale pre porážku Nemecka v 1. svetovej vojne bola myšlienka na kráľovstvo zavrhnutá a Fínsko sa stalo republikou.
Porazení komunisti odišli do exilu alebo do podzemia. V boľševickom Rusku sformovali exilovú Komunistickú stranu Fínska, ktorá bola napojená na domácu parlamentnú (socialistickú) Stranu práce. Sociálni demokrati, v ktorých čele stál Väinö Tanner, odporca zapojenia sociálnej demokracie do občianskej vojny na strane červených, obnovili Sociálno-demokratickú stranu ako demokratickú stranu, ktorá potom bola najväčšou fínskou politickou stranou.
Pronemeckí konzervatívci (Národná koaličná strana) zviedli s liberálmi (Národná pokroková strana) podporovanými sociálnymi demokratmi zápas o to, či Fínsko bude krajina s poloprezidentským alebo parlamentným systémom. Zvíťazili konzervatívci, ktorí presadili silného priamo voleného prezidenta republiky a zaviedli prohibíciu. Vo voľbách však ľavicový liberál profesor Kaarlo Juho Ståhlberg, podporovaný sociálnou demokraciou, konzervatívca Mannerheima porazil.