cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Mark 'Oh
Jeho začiatky súvisia z rockovou skupinou Line Up a taktiež s prácou v známych nemeckých kluboch ako Groove Club alebo Cosmic Club. Od roku 1993 sa začal naplno venovať DJ-ingu kedy začal vystupovať aj naživo. V roku 1993 dosiahol prvý úspech skladbou „Randy (Never Stop That Feeling)“. V roku 1994 vydal skladby ako „Love Song“ alebo „Tears Don't Lie“ ktoré boli úspešne najmä v jeho rodnom Nemecku a Švédsku. V polovici deväťdesiatych rokov sa Mark situoval na vtedajší populárny hudobný žáner Rave z melodickým podtónom žánru Happy Hardcore, pod ktorým sa neskôr odvíjali skladby ako „Fade To Grey“, „Tell Me“ a iné. Neskôr Mark začal produkovať skôr viac typické tanečné skladby aj po dvoch desaťročiach stále vydáva a produkuje vlastné hudobné albumy.
Komjatná (potok)
Komjatná je potok na dolnom Liptove, na území okresu Ružomberok. Je to pravostranný prítok Váhu, má dĺžku 7,3 km a je tokom III. rádu.
Pramení na okraji Šípskej Fatry na severozápadnom svahu Tlstej hory (1 062,5 m n. m.) v nadmorskej výške približne 860 m n. m. Na krátkom úseku tečie na sever cez osadu Studničná a vzápätí sa stáča na severozápad. Zľava ďalej priberá Bukovec, preteká cez obec Komjatná a oblúkom sa stáča na juhojuhozápad. Na okraji obce priberá sprava Lúčny potok a pokračuje Komjatnianskou dolinou. Na jej konci sa stáča na juh a východne od obce Švošov sa v nadmorskej výške cca 450 m n. m. vlieva do Váhu.
Edward Osborne Wilson
Edward Osborne Wilson (* 10. jún 1929, Birmingham, Alabama, USA† 26. december 2021, Burlington, Massachusetts, USA) bol americký prírodovedec, biológ a entomológ.
Bol zakladateľom sociobiológie. Pôsobil ako emeritný profesor na Harvard University. Foundation for the Future mu v roku 2000 udelila prvú Kistlerovú cenu - The Kistler Prize. Táto cena mu bola udelená za originálnu prácu pri výskume sociálnych implikácií genetiky. Je tiež držiteľom Pulitzerovej ceny.
Dielo
Napísal a publikoval knihy:
Tribeč
Tribeč je krajinný celok vo Fatransko-tatranskej oblasti, jadrové pohorie v oblúku Vnútorných Západných Karpát. Nachádza sa v okresoch Nitra, Zlaté Moravce, Topoľčany a Partizánske na západnom Slovensku.
Geomorfológio
Má podobu trojuholníkového výbežku do Podunajskej nížiny, ktorá Tribeč obklopuje podcelkom Podunajská pahorkatina zo západu i juhu. Východne nadväzuje Pohronský Inovec a Vtáčnik, na severe územie klesá do Hornonitrianskej kotliny.
Z geomorfologického hľadiska sa člení na podcelky a časti: :
Má dĺžku a maximálnu šírku. Najvyšší vrch je Veľký Tribeč. Prevažujú listnaté bukové lesy. Patrí pod CHKO Ponitrie.
Geológia
Patrí medzi jadrové pohoria. Tvorí antiklinálny hrast vkliňujúci sa medzi výbežky Dunajskej panvy. Severozápadne od neho leží Rišňovská depresia, oddelená veľkozálužským zlomom a juhovýchodne od pohoria sa nachádza Komjatická depresia, oddelená mojmírovskými zlomami. Geologicky možno pohorie rozdeliť na dve časti, ktoré rozdeľuje priečny skýcovský zlom. Juhozápadná časť pohoria sa označuje ako zoborsko-tribečská. Severovýchodná ako rázdielska časť. Triebečsko-zoborská časť je budovaná hlavne prvohornými granodioritmi a po okrajoch pohoria aj druhohornými usadenými horninami tribečskej obalovej jednotky tatrika. V rázdielskej časti prevládajú premenené horniny (fylity, svory, amfibolity), ktoré sú prekryté usadenými horninami staroprvohorného a druhohorného veku. Nad nimi ležia zvyšky príkrovov hronika. Podľa niektorých úvah je rázdielska časť čelnou zónou veporika.
Údajné zmiznutia
Pohorie Tribeč býva niekedy označované aj ako slovenský Bermúdsky trojuholník kvôli často nevysvetliteľným zmiznutiam. Na motív týchto zmiznutí bola tiež napísaná kniha Trhlina.
Prvá známa legenda o záhadných javoch je z prelomu 18. a 19. storočia. Podľa tejto legendy sa cez furmanskú cestu cez Javorový vrch vracalo z jarmoku v Topoľčanoch osem dedinských obchodníkov. Ich telá boli nájdené s hlbokými reznými ranami a dolámanými kosťami. O prepad pravdepodobne nešlo, keďže obete neboli okradnuté. Na mieste, kde sa našli tieto telá, bol na pamiatku na Javorovom vrchu vytýčený Jarmočný kríž.
Prvé riadne zaznamenané zmiznutie je z novembra 1929. Jednalo sa o slobodného 47-ročného lesníka A. Samšályho, ktorý sa ráno 22. novembra vydal do lesa. Odvtedy ho už nikto nevidel. Možnosť, že sa stratil, je vysoko nepravdepodobná, keďže podľa výpovedí svedkov poznal Tribeč veľmi dobre. Jeho telo sa nenašlo ani po jarnom odmäku.
Druhé zaznamenané zmiznutie je z roku 1930, keď sa 18. decembra 18-ročná Mária Šlajzerová vracala cez poľnú cestu Mankoviec do Zlatna, kde mala doniesť jej starým rodičom potraviny. Trasa mala trvať asi hodinu pešo, do Zlatna ale už nedorazila. Rovnako ako A. Samšályho ju už nikdy nenašli.
Štvrtý prípad hovorí o robotníkovi v závodoch Tomáša Baťu v Partizánskom (vtedy Baťovany), Walterovi Fischerovi. V meste býval od pondelka do soboty a v nedeľu chodil za ženou a deťmi do bližšie neurčenej dediny v okolí Nového Mesta nad Váhom. V nedeľu 24. januára 1939 ale za ženou nešiel. Kolegom povedal, že sa ide "prejsť do hôr". Údajne chcel navštíviť Čierny hrad. Z Partizánskeho je to 23 kilometrov, takže ho čakala takmer 50 kilometrová trasa, z toho približne 30 kilometrov cesty cez Tribečský hrebeň, ktorý bol navyše zrejme pokrytý metrom snehu. Pátranie po ňom bolo vyhlásené až štyri týždne po zmiznutí na popud jeho ženy. Prístup úradov bol veľmi laxný a pátranie zahŕňalo len rozoslanie jeho popisu. 8. mája toho roku bol však Walter Fischer nájdený na poli neďaleko Zlatých Moraviec, viac než 30 kilometrov od Partizánskeho. Bol v bezvedomí s ťažkými popáleninami po celom tele, vrátane tváre. Krátko po jeho nájdení bol kvôli jeho vážnemu zdravotnému stavu prevezený do nemocnice v Partizánskom. Stratil pamäť, nikdy sa už nezorientoval a so svojím okolím v podstate nekomunikoval. Zvyšok svojho života zrejme strávil v ústave pre duševne chorých v Žiline. Od roku 1945 (koncom 2. Svetovej vojny) už jeho osud nie je známy.
Piaty prípad je z februára 1966, keď miestny lesník našiel asi 5 kilometrov za obcou Jelenec odstavené auto s bratislavskou poznávacou značkou. Auto bolo na tom istom mieste (kde bol zákaz vjazdu motorových vozidiel) aj na ďalší deň, lesník preto na to upozornil Bezpečnosť. Tá zistila, že auto patrí manželom Belanovičovcom z Bratislavy. Bezdetných manželov od začiatku februára už nikto nevidel.
Šieste zmiznutie sa odohralo na prelome rokov 1979 a 1980. Na okraji obce Skýcov býval 67-ročný vdovec Antonín Topil z Česka, ktorého miestni ho opísali ako povahovo neznášanlivého a zvláštneho. S ostatnými obyvateľmi sa nestretával a takmer nikdy nevychádzal z domu, preto nikomu neprišlo divné, keď ho dlhšiu dobu nikto v obci nevidel. Znepokojilo to až poštovú doručovateľku, ktorá o tom informovala príslušníkov Verejnej Bezpečnosti. Tí vtrhli do domu, kde zistili, že Antonín Topil v dome nie je minimálne niekoľko týždňov. Pátrania po ňom boli v zime aj na jar, boli ale neúspešné a neskôr bol prehlásený za mŕtveho.
Najnovšie zmiznutie pochádza z 3. februára 1995. Policajná hliadka našla na ceste, ktorá spája Klátovu Novú Ves a Skýcov, BMW so žilinskou ŠPZ. Vozidlo bolo blízko chatovej osady Slače a vyzeralo akoby dostalo šmyk. Auto bolo odomknuté. Vovnútri bolo zapnuté autorádio, doklady aj slovenské koruny, doláre a markách v hodnote vyše milióna slovenských korún. Auto patrilo 26-ročnému Jánovi Šalovi. Hliadka sa rozhodla na vodiča počkať, ten ale neprišiel a tak bolo auto spoločne s vecami v ňom odtiahnuté do Topoľčian. Polícia kontaktovala priateľku Jána Šalu, ktorá povedala, že sa mal vrátiť pred niekoľkými hodinami z pracovnej cesty. Rovnako bol kontaktovaný aj obchodný partner Jána Šalu z Veľkého Krtíša, ktorý potvrdil, že od neho odchádzal okolo druhej hodiny popoludní. V dobe, kedy hliadka auto našla (krátko pred štvrtou hodinou), teda nemohlo byť odstavené viac než hodinu. Pátranie bolo spustené hneď na druhý deň, avšak ako v predošlých prípadoch bolo opäť bez úspechu.
IBM PCjr
thumb|IBM PCjr
Stream
Stream môže byť:
IBM PCjr
Vlastnosti
Uvedenie PCjr prebehlo 1. novembra 1983 a prvá dodávka prebehla v máji 1984. PCjr sa ponúkal v dvoch prevedeniach: model 4860-004, s 64 kB pamäte, ponúkaný za US $ 669; a model 4860-067, s 128 KB pamäte a 5.25" disketovou mechanikou, ktorej diskety mali kapacitu 360 KB, predávaný za US $ 1269. PCjr sľuboval vysoký stupeň kompatibility s IBM PC, ktorý bol v tom čase veľmi populárny. Ponúkal farebnú grafiku a zvuk, ktoré boli lepšie ako bežný PC speaker a grafická karta typu CGA v bežne ponúkaných IBM PC a kompatibilných strojoch tej doby. Navyše 4,77 MHz procesor Intel 8088 bol rýchlejší ako procesory ostatných počítačov zameraných na miestny trh. Pribalená infračervená bezdrôtová klávesnica sľubovala vysokú mieru pohodlia, ktoré žiaden konkurent neponúkol. Dva sloty pre kazety (cartridge) mali uľahčiť spúšťanie hier a ďalšieho softvéru.
Rozdiely oproti IBM PC
Rozšírenia PCjr (ako napríklad ďalšie paralelné porty, sériové porty, pamäť, a pod.) Sa vykonávalo pomocou zariadenia "Sidecars", umiestňovaného na boku PCjr. Viacnásobné rozšírenia sa pridávali spoločne a zväčšovali šírku stroja.
Choroby pľúc zapríčinené vonkajšími činiteľmi (MKCH-10)
J60 - J70: Choroby pľúc zapríčinené vonkajšími činiteľmi je položka z medzinárodnej klasifikácie chorôb. Patrí do X. kapitoly MKCH-10 - Choroby dýchacej sústavy.
Nezahŕňa astmu zatriedenú pod J45.
ami, plynmi, dymami a výparmi
Peray
Peray je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Sarthe, v regióne Pays-de-la-Loire.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
A-002
A-002 bol tretí test únikového systému kozmickej lode Apollo. Test mal preveriť bezpečnosť únikového systému na hranici maximálnej výšky, pre ktorú bol navrhnutý. Štart sa uskutočnil 8. decembra 1964 na odpaľovacom komplexe 36 základne White Sands Missile Range.
Úlohy misie
thumb|left|Little Joe II na odpaľovacie rampe Úlohou testu bolo preveriť použiteľnosť únikového systému v oblasti transsonických rýchlostí (0,8 - 1,3 Ma pozri Machovo číslo), keď je pôsobením dynamického tlaku kozmická loď namáhaná najviac a zároveň sa mala overiť funkčnosť systému na hranici konštrukčných možností. Trajektória rakety bola zvolená tak, aby verne kopírovala zamýšľaný letový profil budúcej rakety Saturn. Oproti predchádzajúcemu testu A-001 mala nosná raketa Little Joe II rozdielnu konfiguráciu motorov, dva motory Algol a štvoricu rakiet Recruit. Raketa tiež obsahovala riadiaci systém a meracie prístroje. Únikový systém bol tiež zmenený, aerodynamické riadiace plochy boli pozmenené a bol pridaný kryt, ktorý chránil veliteľský modul pred výstupom plynov z motorov vo veži únikového systému. Padákový systém bol taktiež upravený a novo disponoval dvojitým stabilizačným padákom.
Priebeh letu
Raketa odštartovala 8. decembra 1964 o 15:00 UTC zapálením všetkých šiestich motorov naraz. Test únikového systému sa mal uskutočniť v bode dráhy, kde sa očakávajú najsilnejšie účinky dynamického tlaku. Tento bod bol vypočítaný na základe reálne nameraných hodnôt okamžitého dynamického tlaku a Machovho čísla, ale kvôli chybe pri dosadzovaní konštánt pri kalkuláciu meteorologických údajov, bol systém odpálení o 2,4 sekundy skôr. Po zážihu únikového systému sa kabína štyrikrát prevalila, potom ju aerodynamické ovládacie plochy stabilizovali do pozície zadným tepelným štítom dopredu. Barometrické snímače vo výške 7163 metrov aktivovali pristávacie procedúry a kabína sa zniesla na troch hlavných padákoch a hladko dosadla do púšte Nového Mexika. Hoci nebola dosiahnutá požadovaná výška pre odpálenie, konečný dynamický tlak bol vyšší ako sa očakávalo a systém tak preukázal svoju funkčnosť pri extrémnych podmienkach. Jediné zlyhanie sa prejavilo u krytu výstupných plynov motorov únikového systému, ktorý nevydržal podmienky testu a odtrhol sa.
Coust
Coust je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Cher, v regióne Centre-Val de Loire.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Mišík (priezvisko)
Mišík je slovenské priezvisko. Najčastejšie je v obciach Dulov (okres Ilava), Dobroč (okres Lučenec), Trnave a Ružomberku.
Známi nositelia
Pozri v článku Mišík.
Pölöske
Pölöske je obec v Maďarsku v Zalianskej župe v obvode Pacsa.
Má rozlohu 4 523 ha a žije tu 908 obyvateľov (2007).
Branky
Branky sú obec v Česku v okrese Vsetín v Zlínskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 922 obyvateľov, z toho 464 mužov a 458 žien, pričom priemerný vek v obci bol 38,4 roka (muži 38,2 roka, ženy 38,7 roka).
Friedrich von Wieser
Friedrich Freiherr von Wieser (* 10. júl 1851, Viedeň, Rakúsko – † 22. júl 1926, Sankt Gilgen, Rakúsko) bol rakúsky ekonóm, jeden z vedúcich predstaviteľov rakúskej školy hraničnej užitočnosti, autor pojmu hraničnej užitočnosti. V roku 1884 pôsobil ako profesor Karlovej univerzity v Prahe.
Životopis
Narodil sa vo Viedni ako syn vysokého úradníka na Ministerstve vojny. Študoval socilógiu a právo. Bol švagrom ďalšieho prominentného predstaviteľa Rakúskej školy Eugena von Böhm-Bawerka. Wieser zastával posty na univerzitách vo Viedni a v Prahe. V roku 1903 nahradil na poste zakladateľa Rakúskej školy Carla Mengera, kde potom s Böhm-Bawerkem sformoval ďalšiu generáciu stúpencov Rakúskej školy, medzi ktorých na prelome 19. storočia a 20. storočia patrili Ludwig von Mises, Friedrich Hayek a Joseph Schumpeter. V roku 1917 sa stal ministrom financií v Rakúsku.
Wieser sa stal známym vďaka svojím dvom hlavným dielam, Natural Value (1889), v ktorom starostlivo popísal náklady obetovanej príležitosti a teóriu imputácie a Social Economics (1914), kde sa toto pokúsil aplikovať v reálnom svete.
Čierne a biele kruhy
Čierne a biele kruhy je posmrtne vydaná zbierka noviel slovenského prozaika Rudolfa Jašíka, ktorá bola prvýkrát vydaná v roku 1961.
Friedrich von Wieser
Životopis
Ekonomická diskusia o kalkulácií sa začala jeho názorom o rozhodujúcom vplyve presnej kalkuláciena ekonomickú efektivitu. Na rozdiel od neskorších ekonómov Rakúskej školy, Ludwiga von Misese a Augusta von Hayeka, tak ako ich pokračovateľov, považoval kalkuláciu bez cenového systému za možnú. Preto sa de facto staval na stranu socialzmu. Z tohto dôvodu nie je v obľube u ekonómov dnešnej Rakúskej školy.
Čierne a biele kruhy
Obsahuje novely:
Friedrich von Wieser
Životopis
Rovnako zdôrazňoval dôležitosť podnikateľov k ekonomickej zmene, ktorú videl ako vyvolanú "heroickým úsilí, jedincov, ktorí sa objavia ako vodcovia k nmovým ekonomickým brehom". Na túto ideu vodcovstva neskôr nadviazal Joseph Schumpeter v jeho diele o ekonomickej inovácií.
Na rozdiel od väčšiny ekonómov Rakúskej školy odmietal klasický liberalizmus, pretože "sloboda musí byť nahradená systémom."
Hájska jaskyňa
Hájska jaskyňa je verejnosti voľne prístupná jaskyňa, ktorá sa nachádza v masíve Hájskej skaly v pohorí Žiar, východne od Ráztočna v okrese Prievidza. Jaskyňa bola vyhlásená za prírodnú pamiatku v roku 1994 s novelizáciou v roku 2009. Ochranné pásmo nebolo určené.
Matúš Čák Trenčiansky
Mená
Slovenské: Matúš Čák Trenčiansky, Matúš Čák-Trenčiansky , Matúš Čák z Trenčína , Matúš Čák , '''Matúš III. Čák, Matúš III. Čák Trenčiansky, Matúš Trenčiansky , Trenčiansky Matúš , Matúš z Trenčína' , starým pravopisom zriedkavo: Matúš Csák (Trenčiansky) , zastarano zriedkavo aj: Matúš Trenčanský či Matúš Čák Trenčanský''
Hájska jaskyňa
Vstup do jaskyne sa nachádza v nadmorskej výške a je dlhá 25 m. Vznikla činnosťou priesakových vôd a dvojica vchodov sa stretáva v 6 m vysokom dóme. Podľa nálezov bola jaskyňa obývaná už v neolite.
Prístup
Jaskyňa je prístupná od železničnej zastávky Ráztočno, odkiaľ vedie chodník obcou, popri vodojeme a lyžiarskom vleku. Z chodníka vedie k jaskyni strmá odbočka vľavo.
Matúš Čák Trenčiansky
Mená
Latinské: Mat(t)haeus Csák(i) (de Trencsén(y)), Mat(t)haeus Trenciniensis. Varianty: Namiesto slova Mat(t)haeus môže byť Mat(t)heus, namiesto slova Csák(i) môže byť Csáky/(de genere) Cha(a)k/Chák/Csik, namiesto výrazu de Trencsén(y) môže byť de Trenc(h)inio/de Trencsin a namiesto slova Trenciniensis môže byť Trenchiniensis
Maďarské: (Trencsén(y)i) Csák(i) Maté, Trencsén(y)i Maté. Varianty: Namiesto slova Trencsén(y)i môže byť Trenchéni/Trencheni, namiesto slova Csák(i) môže byť Csáky a namiesto slova Maté môže byť Mátyus
Nemecké: Matthäus Csák (von Tren(ts)chin), Matthäus von Tren(ts)chin. Varianty: Namiesto slova Matthäus môže byť Matteus/Mattäus/Mattheus/Matthias a namiesto slova Csák môže byť Csak/Chák/Cha(a)k/Tschak/Czak/Csáki/Csáky
Životopis
V roku 1278 viedol Matúš Čák na Moravskom poli uhorskú ľahkú jazdu vo vojsku cisára Rudolfa I. proti českému kráľovi Přemyslovi Otakarovi II. V roku 1291 stál na čele vojska Ondreja III., ktoré dobylo Bratislavu obsadenú Henrichom z Kysaku (z Kösegu). Za odmenu dostal hodnosť správcu kráľovských stajní a bratislavského župana. Neskôr prestal sympatizovať s politikou Ondreja III. a na protest sa vzdal svojho úradu, uchýlil sa na svoje panstvo, ktorého centrom bol od roku 1296 Trenčín. V snahe odňať mu majetky a pokoriť ho, vyslal proti nemu kráľ Ondrej III. výpravu, ktorá však nebola úspešná. Odvtedy viedol Matúš Čák politiku sledujúcu svoje osobné ciele, k čomu využíval všetky prostriedky, ktoré mu len poskytovalo vtedajšie politické vákuum. Po smrti Ondreja III. podporoval nástupníctvo českého kráľa Václava III., pričom pomáhal tiež poraziť jeho protikandidáta Karola I. Róberta. Za to mu Václav III., v Uhorsku známy skôr ako Ladislav V., 1. februára 1302 zveril celú Trenčiansku a Nitriansku stolicu. Už nasledujúci rok však prešiel spolu s Abovcami na stranu svojho nedávneho nepriateľa Karola I. Róberta.
thumb|left|Vlajka územia, približne zhodného s územím dnešného západného a stredného Slovenska zo začiatku [[14. storočie|14. storočia. Vlajka vznikla v roku 1301 za vlády kráľa Ladislava V., ktorého chránencom bol vtedajší panovník územia Horného Uhorska Matúš Čák Trenčiansky, pričom táto vlajka de facto symbolizovala jeho územie]] thumb|Oblasť, kde vládol Matúš Čák (dnes západné a stredné Slovensko a malé časti Maďarska)
Od roku 1304 vystupoval ako samostatný vládca. Prestal podporovať aj Karola Róberta. Roku 1310 bol vymenovaný za taverníka a jedného z troch palatínov krajiny, s územnou pôsobnosťou pre Horné Uhorsko. Na vrchole svojej moci v rokoch 1311 až 1312 ovládal alebo kontroloval 14 žúp a vlastnil vyše 50 hradných panstiev. Jeho vplyv siahal až na Spiš, ovládol Zvolenskú župu a mnohé panstvá. V Zadunajsku mu patril hrad Visegrád. Vďaka svojej neobmedzenej moci vo zverených oblastiach krajiny začal odnímať majetky nepohodlným šľachticom a ponechával si ich pre seba. Vzhľadom na to, že tak činil aj cirkvi, bol roku 1311 oficiálne pozbavený funkcií. Jeho reálnej moci ho však kráľ nemal možnosť zbaviť. Matúš Čák si na Trenčianskom hrade zriadil vlastný dvor na spôsob kráľovského, pričom si stále počínal ako samostatný panovník. Jeho palatínom bol do roku 1318 Felicián Zach. V roku 1314 vpadol na Moravu ako spojenec rakúskeho vojvodcu Fridricha Habsburského a pri zámku Holíč odrazil vojsko Jána Luxemburského.
Po bitke pri Rozhanovciach 15. júna 1312, kedy na bojisko prišli jeho vojská príliš neskoro na to aby zasiahli do boja, sa uzavrel vo svojej dŕžave. V roku 1317 chcel ustanoviť svojho kastelána obsadením mesta Nitra. Dobyl a vypálil Nitriansky hrad, pri požiari zhorel katedrálny archív s mnohými cennosťami a listinami, múry opevnenia rozváľal do základov. V 1318 mu zomrel jediný syn Matúš, a preto si za nástupcu vybral svojho príbuzného Štefana Čecha z rodu Šternberkovcov, cez ktorého majetky bola Matúšova dŕžava spojená s Moravou. Karol Róbert za pomoci magistra Donča zabral časť Matúšovych majetkov. Postavil sa proti nemu dokonca aj nitriansky biskup, ktorý ho dal do cirkevnej kliatby. Matúš Čák Trenčiansky však neobmedzene a nezávisle vládol na majetkoch v Nitrianskej, Bratislavskej a Trenčianskej stolici až do svojej prirodzenej smrti 18. marca 1321.
Glorifikácia osobnosti Matúša Čáka Trenčianskeho
Matúš Čák Trenčiansky patrí medzi legendárne postavy slovenskej histórie a literatúry. Pre mnohé generácie slovenských národných buditeľov sa stal romantickým hrdinom vzdorujúcim uhorskej moci a Matúšova zem sa stala akýmsi prototypom slovenského kniežatstva, ktoré zohralo nemalú úlohu pri slovenskom národno-uvedomovacom procese. V tomto duchu bol vyobrazovaný ako nositeľ emancipačných a historických ideí ukazujúcich Slovensko a Slovákov ako rovnoprávny celok a národ v mnohonárodnostnom Uhorsku. Jeho činnosť na jednej strane umožnila obyvateľstvu Horného Uhorska dlhšiu dobu žiť nezávisle od uhorského panovníka, čím vytvorila podmienky pre uvedomenie si etnickej osobitosti tamojšieho prevažne slovenského obyvateľstva, no na druhej strane jeho dravé feudálne jednanie typické pre obdobie feudálnych nepokojov, brzdilo rozvoj hospodárstva aj spoločnosti, ktoré spolu s neustálymi vojnami decimovali a ožobračovali obyvateľstvo.
Staršia slovenská historiografia, od čias štúrovcov, glorifikovala Matúša Čáka Trenčianskeho ako slovenského národného veľmoža. Miesto narodenia Matúša Čáka nie je známe. Rod Čákovcov je maďarského pôvodu. Matúšov otec Peter a jeho strýko boli rytiermi kráľov Štefana a Ladislava. Obaja sa vystriedali v najvyšších dvorných hodnostiach. Po nich Matúš Čák Trenčiansky zdedil majetky rozptýlené po celom Slovensku. O získanie ďalších sa pričinil sám. Matúš Čák Trenčiansky bol typom dravého feudála, vojaka - rytiera a zároveň typom vypočítavého diplomata. Jeho príbuzenské zväzky s moravskou šľachtou podmienili styky Slovenska so susednou Moravou. Ani v čase najväčšieho rozkvetu sa Matúšova dŕžava nerozprestierala na celom etnicky slovenskom území, lebo východné Slovensko bolo doménou Omodejovcov.
Vestibul
thumb|Vestibul Palais Garnier Vestibul je hala alebo priestor, z ktorého vedú vstupy do jednotlivých častí objektu a nachádza sa hneď za jeho vchodom.
Vestibuly sa nachádzajú vo väčšine stavieb určených pre veľké množstvo ľudí, väčšinou teda vo verejných budovách (metro, úrady, školy, hotely, nemocnice...).
Architektonický prvok s podobnou funkciou v niektorých historických budovách sa nazýva tiež sala terrena.
Homework
Homework môže byť:
Ďuriš
Ďuriš je priezvisko, pozri Ďuriš (priezvisko), napr.:
Lemé
Lemé je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Aisne, v regióne Pikardia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Západogermánske jazyky
Západogermánske jazyky alebo juhogermánske jazyky sú najväčšia podskupina germánskych jazykov. Z dnešných jazykov medzi západogermánske jazyky patrí najmä angličtina, nemčina a holandčina.
Delenie
západogermánske jazyky:
Pölöskefő
Pölöskefő je obec v Maďarsku v Zalianskej župe v obvode Nagykanizsa.
Má rozlohu 1232 ha a žije tu 400 obyvateľov (2007).
Bystřička
Bystřička je obec v Česku v okrese Vsetín v Zlínskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 984 obyvateľov, z toho 486 mužov a 498 žien, pričom priemerný vek v obci bol 41,6 roka (muži 40,0 roka, ženy 43,1 roka).
Gerrard Winstanley
Gerrard Winstanley (* 1609 - † 10. september 1676, Londýn, Spojené kráľovstvo) bol anglický filozof, predstaviteľ utopizmu.
Couy
Couy je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Cher, v regióne Centre-Val de Loire.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Úverový register
Úverový register je register informácií o úveroch, o povolenom prečerpaní na účte, vydaných kreditných kartách a podaných žiadostiach bankových klientov.
Trnavská pahorkatina
Trnavská pahorkatina je geomorfologický podcelok Podunajskej pahorkatiny. Nachádza sa v trojuholníku miest Pezinok, Sládkovičovo a Nové Mesto nad Váhom a budujú ju hlavne spraše, ktoré sem boli naviate v ľadových dobách.
Vymedzenie
Podcelok leží na západnom okraji Podunajskej pahorkatiny a susedí na severe s Bielokarpatským podhorím (podcelok Považského podolia), západný okraj vymedzujú podcelky Malých Karpát, Čachtické, Brezovské a Pezinské Karpaty. Južným susedom je Podunajská rovina a východným smerom pokračuje Podunajská pahorkatina Dolnovážskou nivou.
Osídlenie
Územie pahorkatiny je stredne husto osídlené a ležia tu mestá Trnava, Pezinok, Vrbové a Nové Mesto nad Váhom. Pahorkatinou pretekajú z Malých Karpát juhovýchodným smerom menšie potoky, v údoliach ktorých sú sústredené sídla.
Doprava
Územím rozsiahlej pahorkatiny vedie viacero významných komunikácií. Najvýznamnejšie sú diaľnica D1 (Bratislava – Trnava – Trenčín) a rýchlostná cesta R1 (Trnava – Nitra), v trase ktorých vedú medzinárodné cesty E 75 a E 58 po D1, resp. E 58 a E 571 po R1. Z ďalších ciest sú najvýznamnejšie cesta I/61 (Bratislava – Žilina), cesta I/51 (Senica – Trnava) či I/62 (Bratislava – Sereď). Severným smerom vedie i železničná trať Bratislava – Žilina, na ktorú sa pripája viacero iných tratí. Južným okrajom vedie i železničná trať Bratislava – Štúrovo.
Milij Alexejevič Balakirev
Milij Alexejevič Balakirev, po rusky:Ми́лий Алексе́евич Бала́кирев (* 2. január 1837, Nižný Novgorod, Rusko - † 29. máj 1910, Petrohrad) bol ruský hudobný skladateľ. Vo svojej dobe sa stal veľmi dôležitou a uznávanou kultúrnou osobnosťou. Bol to človek energický, spoločenský, ale napriek tomu veľmi uzavretý a jeho na svoju dobu veľmi rozmanitá hudobná činnosť upútala pozornosť niekoľkých desiatok ruských umelcov, ale aj kritikov.
Životopis
Narodil sa v roku 1837 do nepríliš finančne zabezpečenej rodiny. Jeho záujem o hudbu a veľká usilovnosť mu však nakoniec dovolili sa stretnúť aj s niekoľkými ruskými hudobnými velikánmi svojej doby. Do tejto skupiny sa radia predovšetkým Michail Ivanovič Glinka, ktorý v Balakirovi vzbudil záujem o uchovanie špecificky ruského hudobného štýlu. V roku 1860 sa spoznal i s Borodinom, Rimskij-Korsakovom, Musorgským a Césarom Kjuim, s ktorými utvoril neskôr skupinu známu ako "mocná hŕstka". Všetci títo umelci videli v Balakirevovi veľmi hudobne nadanou osobnosť a stali sa jeho dobrými priateľmi.
Komponovať začal od veľmi raného veku. Aj napriek tomu, že vytvoril niekoľko vysoko hodnotných diel, je Balakirev známy skôr ako hnacia sila ruskej hudby konca devätnásteho storočia, než ako skladateľ. To by síce nemalo brániť jeho hudobnej tvorbe, ale jeho záujem o ostatné mu nedovoľoval sa naplno venovať komponovaniu. Aj napriek tomu bola jeho hudba pozoruhodná, spájajúca autentickú ruskú kvalitu Glinku a Borodina so západoeurópskymi štruktúrami. Dôkazom toho je aj jeho symfonická báseň, ktorá podľa mnohých hudobných kritikov predbehla svoju dobu: Tamara. Pozoruhodné sú aj jeho dve symfónie, ktoré dokončil tesne po roku 1895.
Po roku 1895 sa od komponovania úplne odlúčil a odišiel "na odpočinok". Stále sa však venoval svojej „Mocnej hŕstke“, s ktorou vo svojej dobe pozoruhodne prerazil. Balakirev bol považovaný za veľmi zvláštneho a zložitého človeka a jeho súčasníci ho opisovali ako diktátora tak i inšpirátora. Jeho dielo ako kritika a učiteľa malo nesmiernu cenu, zvlášť pre Musorgského a Borodina. Nejaký čas plnil túto úlohu, hoci s neistého výsledkami aj u Čajkovského a ďalších.
Zomrel 29. mája v roku 1910 v Petrohrade, ktorý Balakirev niekoľkokrát navštevoval a kde sú tiež uložené jeho pozostatky.
Cesta II. triedy 576 (pôvodná)
História
Cesta viedla v koridore časti dnešnej cesty I/73 z obce Lipníky, kde sa oddeľovala od cesty I. triedy I/18 do mesta Giraltovce, kde sa končila križovatkou s cestou II. triedy II/556.
Koncom 70. rokov bola spolu s úsekom cesty II/556 Giraltovce - Svidník - Vyšný Komárnik pretriedená na cestu I. triedy a označená číslom I/73.
V 90-tych rokoch bolo uvoľnené číslo II/576 opätovne použité pre novo zriadenú cestu II. triedy II/576 Vranov nad Topľou - Herľany - Bidovce - Bohdanovce.
Slobodné mesto Gdansk (napoleonské vojny)
thumb|Slobodné mesto Gdansk 1807-1815 Slobodné mesto Gdansk bol kvázisamostatný štát, ktorý bol založený Francúzskom počas Napoleonských vojen 9. septembra 1807 (Tylžským mierom) a trval do 22. januára 1815.
Slobodné mesto Gdansk bolo založené po dlhotrvajúcom obliehaní francúzskymi vojskami, jeho súčasťou bolo samotné mesto a jeho okolie (delta rieky Visla a Helský polostrov (Mierzeja Helska). Súmrak jeho samostatnosti nastal v roku 1813, kedy začalo byť obliehané pruskými a ruskými vojskami. Takmer ročné obliehanie mesta malo za následok obrovské straty na životoch. Na Viedenskom kongrese roku 1815 sa rozhodlo o pripojení mesta k Pruskému kráľovstvu, mesto sa stalo hlavným mestom provincie Západné Prusko (získané prevažne po prvom delení Poľska roku 1772).
Mŕtvi nespievajú
Mŕtvi nespievajú je trilógia, slovenského prozaika, básnika a publicistu Rudolfa Jašíka, ktorú však už nestihol dokončiť. Zavŕšenie jeho tvorby s témou protifašistického odboja. Kniha vyšla v roku 1961.
Niklaus Wirth
Niklaus Wirth (* 15. február 1934, Winterthur, Švajčiarsko) je švajčiarsky informatik, tvorca programovacieho jazyka Pascal.
Pördefölde
Pördefölde je obec v Maďarsku v Zalianskej župe v obvode Lenti.
Má rozlohu 1912 ha a žije tu 69 obyvateľov (2007).
Jerzy Buzek
Jerzy Karol Buzek (* 3. júl 1940, Smilovice) je poľský a európsky politik, poľský expremiér v rokoch 1997 až 2001, od júla 2009 predseda Európskeho parlamentu.
V 80. rokoch 20. storočia sa angažoval v demokratickom anti-komunistickom hnutí, vrátane odborového hnutia Solidarita. Podieľal sa aj na príprave ekonomického programu Solidarity. V roku 1997 bol zvolený za poslanca poľského parlamentu a krátko na to za predsedu poľskej vlády (vo funkcii do roku 2001).
V roku 2004 bol zvolený za poľského poslanca Európskeho parlamentu. V júni 2009 svoj mandát obhájil a 14. júla bol zvolený za predsedu Európskeho parlamentu. Jeho nástupcom sa stal 17. januára 2012 Martin Schulz, ktorý túto funkciu po voľbách 2014 obhájil.
Caral
Caral alebo Caral-Supe je jedna z peruánskych archeologických lokalít, ktoré sú zaradené na zoznam Svetového dedičstva UNESCO. Toto centrum predhispánskej civizácie Caral sa nachádza v údolí Valle de Supe, 200 km severne od Limy, jeho vek sa odhaduje na 5 000 rokov. Rozkladá sa na území o rozlohe 66 ha.
Vzhľadom na jej vek ide o výnimočne zachovanú lokalitu, v ktorej sa nachádza okrem iného niekoľko pyramídových štruktúr, kruhových priestranstiev či pozostatky obytných budov. Caral bolo vo svojej dobe náboženským a duchovným centrom priľahlých ľudských sídelných celkov. Boli tu nájdené útržky textov "zapísaných" uzlovým písmom kipu.
Civilizácia Caral (tiež pod názvom civilizácia Norte Chico) patrí medzi najstaršie kultúry na americkom kontinente - rozvíjala sa v rovnakom časovom období ako staroveké kultúry Mezopotámie, Indie, Číny, Egypta či Grécka.
Pezé-le-Robert
Pezé-le-Robert je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Sarthe, v regióne Pays-de-la-Loire.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zosuv svahu
Klasifikácia zosuvov
náhľad|vpravo|Pomenovanie jednotlivých častí zosuvu Zosuvy môžeme klasifikovať podľa niekoľkých hľadísk :
Procesy vplývajúce na vznik zosuvov
Príčinou všetkých svahových pohybov je gravitácia. Podmienkou ich vzniku je prevaha aktívnych síl, ktoré majú rovnaký smer ako gravitačná sila, nad pasívnymi silami, ktoré pôsobia proti zmyslu pohybu zosuvu. Najdôležitejšou pasívnou silou je súdržnosť zeminy. Vznik zosuvov je viazaný na prostredie s vhodnými podmienkami. Medzi najdôležitejšie procesy a javy, ktoré sa na vzniku zosuvov podieľajú patrí:
Výskyt zosuvov
Žiadny svah nie je z dlhodobého hľadiska stabilný. Keďže zosuv svahu nemusí prebiehať jednorazovo, ale môže sa aj etapovite obnovovať, je režim svahov často cyklický.
Následky
náhľad|Odlučná hrana a teleso zosuvu do priehrady Vajont v severnom Taliansku V ľuďmi obývaných oblastiach majú zosuvy veľmi negatívne, až tragické následky. Poškodzujú a ničia hospodársky majetok, cestné komunikácie, znehodnocujú poľnohospodársku pôdu, poškodzujú lesy a menia hydrologické pomery postihnutej oblasti.
Medzi svetovo najznámejšie zosuvy patrí zosuv do priehrady Vajont, ktorý sa odohral 9. októbra 1963 o 22:39 miestneho času. Počas asi 45 sekúnd sa blokový skalný prúd o objeme približne 260 miliónov kubických metrov zrútil do priehrady, kde spôsobil preliatie vyše 200 m vysokej vlny do nižších častí doliny. Vlna zasiahla priľahlé obce Longarone, Pirago, Rivalta, Villanova a Faè, zahynulo vyše 2000 ľudí.
Len v USA si zosuvy vyžiadajú ročne v priemere asi 25 obetí a spôsobia škody v hodnote 1-2 miliardy dolárov.
Grímsvötn
Grímsvötn je vodou zaplavená sopečná kaldera, nachádzajúca sa na Islande, pod severozápadnou stranou ľadovca Vatnajökull.
Erupcie Grímsvötnu sú zaujímavé tým, že prebiehajú pod ľadom. Teplo erupcie roztaví dostatočné množstvo ľadu, čo vyvolá tlak a následné vyliatie sa enormného množstva vody z jazera. V roku 1996 záplavy zničili časť cesty Hringvegur (okružná cesta okolo Islandu). Preto je vulkanológmi pravidelne monitorovaný stav vulkánu. Sopka naposledy vybuchla v roku 2004 a v máji 2011.
Jazero je zaujímavé aj tým, že v roku 2004 v ňom objavili baktériu, prvú v jazere pod ľadom s veľmi malým obsahom kyslíka.
Žikava
Žikava je obec na Slovensku v okrese Zlaté Moravce.
Polohopis
Žikava sa nachádza v tesnej blízkosti obce Lovce, v okrese Zlaté Moravce v Nitrianskom kraji. Nadmorská výška stredu obce je, v katastri od 250 do. Obec leží v severovýchodnej časti Žitavskej pahorkatiny, v úzkej doline potoka Jarky a na južných svahoch pohoria Tribeč. Členitý kataster tvoria mladotreťohorné íly, piesky, žulové horniny a kremence. Zalesnený je v severnej časti (dub, cer, hrab, breza a buk). Má ilimerizované a hnedé lesné pôdy. Obec tvoria jednotlivé časti s miestnymi názvami: Andor, Breziny, Dlhé diely, Krásny majer, Piesky, Tatry
Dejiny
Prvá písomná zmienka o obci je z roku 1075. Už v tom čase bola Žikava pomerne veľkou obcou. Kláštor v Hronskom Beňadiku v tom roku získal v obci nielen zem s potokom, ale aj s dvanástimi domami služobníkov, pasienkami a veľkým lesom. Roku 1388 sa zmenil aj majiteľ obce, Žikava sa stala súčasťou hrušovského panstva. Onedlho prešla do vlastníctva panstva Topoľčianky. Miestni obyvatelia sa zaoberali poľnohospodárstvom a chovom rakov. Obec bola viackrát vyplnienená tureckými nájazdmi, v roku 1573, znovu v roku 1618 a nakoniec v roku 1631.
Nový erb sa podujal vytvoriť v roku 1999 výtvarník-rytec, rodák zo Žikavy František Horniak, autor známky roku 1994.
Názov
Názov obce je slovenského pôvodu a podľa všetkého dostalo sídlo názov podľa potoku Žikava (dnes Žikavka). Samotné meno toku je pravdepodobne odvodené od názvu rieky Žitava, pričom za názvom Žikava treba zrejme hľadať snahu o odlíšenie jedného z prítokov Žitavy. Latinský zápis mena dediny je tiež veľmi podobný menu rieky Žitava (1075 - Sitoua; porovnaj Sichoua-Sitoua = Žikava-Žitava). Maďarské pomenovanie je Zsikava.
Vývin názvu obce
Emma Goldmanová
Emma Goldmanová (* 27. jún 1869, Kaunas, Litva – † 14. máj 1940, Toronto, Kanada) bola americká anarchistka a komunistická aktivistka.
Narodila sa v židovskej rodine v Litve. Keď mala trinásť rokov, rodina sa po zavraždení cára Alexandra II. v čase politických represií presťahovala do Petrohradu.
V roku 1885 emigrovala ako šestnásťročná s nevlastnou sestrou Helenou do Ameriky, kde sa rýchlo skontaktovala s ruskými exulantmi a anarchistami.
Nekompromisne presadzovala právo každého indivídua na sebaurčenie a zo začiatku sa hlásila k násiliu ako prostriedku politického boja proti vykorisťovaniu a utlačovaniu. Neskôr sa od tohto postoja dištancovala.
V rokoch 189596 absolvovala vo Viedni kurz pre pôrodné babice. Po návrate do USA naďalej bojovala za slobodu prejavu a začala propagovať ideál „slobodnej lásky“, čo znamenalo, že základom bola vzájomná úcta medzi partnermi, nie model malomeštiackej rodiny.
Goldmanová vydávala časopisy (Mother Earth – Matka Zem) a publikovala knihu Anarchism and Other Essays (Anarchizmus a iné eseje, 1911). Zasadzovala sa za zverejňovanie informácií o kontrole pôrodnosti.
Počas prvej svetovej vojny protestovala proti nútenému odvodu mužov, za čo sa v roku 1917 dostala na dva roky do väzenia s priateľom Alexandrom Berkmanom. Po návrate z väzenia oboch deportovali do Ruska, kde ich počiatočné sympatie k boľševikom vystriedalo poznanie skutočnosti, že ich ciele sa v revolučnom Rusku nedajú realizovať.
V nasledujúcich rokoch bývala v Nemecku, Francúzsku, Anglicku, Švédsku a v Kanade.
Po Berkmanovej samovražde v roku 1936 zaujala Goldmanovú Španielska občianska vojna, preto odišla do Katalánska a odtiaľ do Londýna propagovať republikánske Španielsko. Počas cesty v Kanade usporiadala zbierku, dostala však mozgovú porážku a ako sedemdesiatročná zomrela v Toronte.
Depot
Depot je hromadný nález predmetov uložených – deponovaných – spoločne, za istým účelom, na istom mieste. Depot drahých predmetov sa ľudovo nazýva poklad.
Dejiny
Počas bronzovej doby nachádzame depoty bronzových (ale aj zlatých a strieborných) predmetov vo veľkých množstvách a veľkom objeme. Keďže predmety uložené spolu vytvárajú uzavretý celok (uložený do zeme v istom momente, pričom ďalej s nimi nebolo manipulované), stali sa základom datovania a chronológie doby bronzovej v celej Karpatskej kotline a priľahlých oblastiach smerom na sever a západ. Medzi najväčšie depoty patria nálezy z rumunského Sedmohradska, kde napr. depot z Ujoara obsahoval skoro 6000 bronzových predmetov o celkovej hmotnosti 1,1 tony. U väčšiny depotov predpokladáme kultové dôvody uloženia (často blízko riek, prameňov, močiarov, na svahoch a kopcoch), ale niektoré majú charakter surovinových, ktoré zhromaždil kovolejár s cieľom roztaviť ich a znovupoužiť, ale z nejakých dôvodov si ich nevyzdvihol. Pri amatérskych a starých nálezoch môžu niektoré údajné depoty byť v skutočnosti bohatou hrobovou výbavou.
Pre železnú dobu máme depotov menej, ale poznáme napríklad depoty železného náradia z obdobia keltskej prítomnosti na území Slovenska, rovnako ako hromadné nálezy prvých mincí razených na území Slovenska, strieborných aj zlatých. Známe sú strieborné mince typu Biatec z okolia Bratislavy, kde bolo keltské oppidum, či mince veľkobystereckého typu z Liptova a Oravy.
Počas rímskej doby nachádzame depoty skôr hovoriace o uložení mincí a drahých kovov do zeme z nebezpečenstva.
Do obdobia včasného stredoveku datujeme niekoľko významných depotov, ako napríklad nálezy tzv. sekerovitých hrivien (v Krakowe sa ich našlo v dubovej truhlici okolo 4200 o hmotnosti 3,6 tony, dat. ku koncu 9. storočia), nálezy poľnohospodárskeho náradia, alebo známy nález tzv. pokladu byzantského kovotepca zo Zemianskeho Vrbovku (datovaný tesne pred rok 680). Ich uloženie bude zrejme súvisieť s bezpečnosťou, nie s kultom.
Hľadanie depotov
Hľadanie kovov pomocou detektorov znamená hrozbu pre poklady dosiaľ ukryté v zemi. Amatérsky nájdené a vyzdvihnuté predmety tým značne strácajú výpovednú hodnotu. Často sú rozdelené a predávajú sa na rôzne miesta či do zahraničia. Takáto činnosť je nielen nezákonná, ale hlavne oberá nás a budúce generácie o spoločné kultúrne dedičstvo a poznanie našej minulosti.
Staré Město (okres Uherské Hradiště)
Staré Město je mesto v Česku v okrese Uherské Hradiště v Zlínskom kraji. Archeologické nálezy sem lokalizujú Veligrad (Velehrad) - hlavné mesto a mocenské centrum Veľkomoravskej ríše.
Dejiny
Územie Starého Města bolo osídlené už od praveku, čo dokazujú archeologické nálezy doby kamennej, bronzovej i železnej. Zo staršej bronzovej doby sa potvrdilo osídlenie ľudom únětickej kultúry v lokalite Zahrádky, zo strednej bronzovej doby v lokalitách Špitálky a Čertův kút. V mladšej bronzovej dobe obýval ľud velatickej kultúry lokalitu Špitálky, no až 11 lokalít patrilo zástupcom ľudu lužickej kultúry. V nasledujúcom období staršej doby železnej, tzv. halštatskej doby obýval ľud platěnickej kultúry Čertův kút a Padělky a sídlo Keltov z laténskej doby je potvrdené v lokalite Zadní Kruhy.
Z rímskej doby a doby sťahovania národov sa predpokladá germánske sídlisko v lokalite Čertův kút, no rímske nálezy sa našli aj v lokalitách Špitálky a Na dědině. Na prelome 6. a 7. storočia sa v lokalite Na Valách trvalo usídľujú Slovania, neskôr pribúdajú sídliská Na Špitálkách, Na Zerzavici, Za Radnicí a Za Zahradou. Niekedy v polovici 8. storočia bola na sídlisku Na Valách vybudovaná hradba s priekopou, čím vzniklo opevnené hradisko.
Veľkomoravská doba
V polovici 9. storočia bol Na Valách postavený murovaný kostol, čím začal rozkvet staroměstskej akropoly, ktorá dosiahla v nasledujúcich desaťročiach svoj vrchol. Založením ďalších sídlisk v tesnej blízkosti vznikol rozsiahly opevnený útvar mestského typu, dnes označovaný termínom „aglomerácia“, na vtedajšie pomery s mimoriadnou koncentráciou obyvateľstva. Tu postupne vzniklo centrálne pohrebisko, čím zaniklo prvotné hradisko a časť obyvateľov sa presunula do susedných lokalít. Aglomerácia sa skladala z účelových areálov, zameraných na remeselnú výrobu (mocenský areál Na Dědině, výrobné areály Na kostelíku, U Víta, Na Špitálkách a Nad Haltýři, tržný areál Salaška, centrálna nekropola Na Valách, sídelné okrsky Za Zahradou, Na Špitálkách a Rybárny, centrálny cirkevný areál Sady a i.). Aglomeráciu chránilo niekoľko druhov opevnení.
Poveľkomoravská doba
Úpadok mesta v dôsledku husitských vojen v polovici 15. storočia spôsobil zástavu Starého Města susednému Uherskému Hradišťu a v 16. storočí sa stalo jeho majetkom. Od polovice 19. storočia sa zmenil poľnohospodársky charakter obce, keď v roku 1841 bola vybudovaná a spojazdnená Severná železnica cisára Ferdinanda, ktorá spojila Staré Město s Viedňou a priemyselnými oblasťami na severe Moravy a v Sliezsku. V roku 1868 tu bol založený cukrovar a výstavba ďalších priemyselných podnikov spôsobila rozvoj pôvodne čisto poľnohospodárskej oblasti.
V roku 1990 sa na základe referenda Staré Město osamostatnilo od Uherského Hradišťa a v roku 1997 bolo povýšené na mesto. V tom istom roku zasiahla mesto veľká povodeň, ktorá zničila 93 domov, no zároveň tak umožnila archeologický prieskum lokality.
Archeologické výskumy
Veľkomoravská aglomerácia, pokrývajúca lokality Starého Města, Uherského Hradišťa a ich širšieho okolia vzbudzuje trvalý záujem archeológov už od polovice 19. storočia. Prvé archeologické výkopy v Starom Měste uskutočnili v 70. a 80. rokoch 19. storočia archeológ Julius Jeroným Christin, František Přikryl, Julius Vychodil, Jan Nevěřil, Arnošt Matzenauer, Josef Homola, F. Koželuh a František Myklík, ktorých nálezy zaujali popredného archeológa Inocenca Ladislava Červinku. K ďalším bádateľom patrili Ignác Tkáč, Martin Kříž a Bartoloměj Hanák.
V druhej etape archeologického bádania tu pracovali amatérsky archeológ Antonín Zelnitius, následne aj významný slavista a univerzitný profesor Lubor Niederle, Karel Buchtel, Jaroslav Böhm a napokon aj americkí bádatelia V. J. Feroks a R. V. Ehrich.
Tretia etapa archeologického výskumu sa začala v roku 1948 pod vedením V. Hrubého, ktorý v lokalite Na Valách už po roku objavil významnú stavbu - sálový kostol s podkovitou apsidou, ktorá sa stala prvou stavbou svojho druhu z doby Veľkej Moravy na Morave. Posledné výskumy sú spojené s menom Luďka Galušku. V priestore veľkomoravskej aglomerácie boli odkryté základy murovaných kostolov v lokalitách Na Dědině, Na Valách, Špitálky u Christinova valu, Na Kostelíku (U Víta), na ostrove sv. Jiří a v Sadoch.
Okrem stavieb sa tu našlo množstvo typických veľkomoravských zlatých, strieborných či bronzových šperkov (náušnice, záušnice, prstene, náhrdelníky, gombíky, rolničky, nákončia a i.), zbraní (sekery, meče, nože, hroty oštepov), ostrohov, náradia (dláta, zlomky vrtákov, píly, rydlá), poľnohospodárskych nástrojov, keramiky, nádob (hrnce, hrnčeky, džbány, čutory, amfory, vedierka, pokrievky), taviacich i pekárskych pecí a iných artefaktov (hrivny a tzv. lupy, olovené krížiky s obrazom ukrižovaného, strmeň, plaketa, britvy, ocieľky, kliešte, kľúče, podkovy, ihly, ihlice, šidlá, klince, okovy, kovania, píšťalky, kresadlá, príbor, nožnice, hladidla, rukoväte, hrebene, gombíky, korálky, zvyšky plátna a koží, tehly, dlabané člny a iné).
Obyvateľstvo
1. januára 2012 tu žilo 6 838 obyvateľov, z toho 3 326 mužov a 3 512 žien, pričom priemerný vek v meste bol 41,5 roka (muži 40,3 roka, ženy 42,6 roka).
Šport
Kedysi tu pôsobil klub SK Staré Město (dnes 1. FC Slovácko).
NGC 1601
NGC 1601 je galaxia v súhvezdí Eridanus, ktorú objavil anglický astronóm William Parsons Rosse 14. januára 1849.
Julius Caesar
Julius Caesar môže byť:
Ján Budaj
Ján Budaj (* 10. február 1952, Bratislava) je slovenský politik, jeden z vedúcich predstaviteľov nežnej revolúcie a bývalý minister životného prostredia SR. Od roku 2001 je predsedom strany Zmena zdola, DÚ. Vo volebných obdobiach 19982002 a 20162020 pôsobil ako poslanec NR SR za stranu SDK, resp. hnutie OĽANO-NOVA.
Život
Po ukončení strednej školy sa pokúsil so spolužiakom prejsť cez železnú oponu. Útek za hranice Československa sa nevydaril a stal sa tak nepriateľskou osobou. Bol viackrát väznený, často vypočúvaný, a aj po prepustení sledovaný s prísnym zákazom opustiť republiku. Hoci sa mu neskôr podarilo začať štúdium matematiky a fyziky na Pedagogickej fakulte v Trnave, vo štvrtom ročníku ho zo štúdia vylúčili.
Od roku 1976 pracoval ako kurič a pomocný pracovník v rôznych podnikoch a popri tom sa venoval organizovaniu nezávislej kultúry a voľnej tvorbe. Založil umeleckú skupinu DG a skupinu Dočasná spoločnosť. Pred tým, než ho začala Štátna bezpečnosť ustavične prenasledovať, pracoval ako fotograf a asistent kamery v Československej televízii v Bratislave.
V závere 70. rokov založil s jedným z prvých signatárov Charty 77 na Slovensku Tomášom Petřivým a básnikom Vladimírom Archlebom Dočasnú spoločnosť intenzívneho prežívania (DSIP), v rámci nej tvorili v uliciach Bratislavy rôzne akcie: happeningy, nepovolené hudobné akcie, neoficiálne výstavy a pod. V 80. rokoch pôsobil ako ekologický a občiansky aktivista, bol zostavovateľom samizdatovej publikácie Bratislava/nahlas, vydanej v roku 1987.
Počas nežnej revolúcie v roku 1989 moderoval mítingy, spoluzaložil hnutie Verejnosť proti násiliu (VPN), patril do jeho užšieho vedenia a stal sa hovorcom. V roku 1990 bol zvolený za predsedu hnutia.