cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Budova Bayer AG
19,50 metra široký polkruhový pôdorys pretína v strede vstupná hala ústiaca do parku, v ktorom jediným umelým elementom je kruhový bazén stvárňujúci svojím vydláždením svetoznáme logo firmy. Stavba má dvojitú transparentnú fasádu, vonkajšia sklenená kostra umožňuje prirodzenú ventiláciu a to predovšetkým v jari a jeseni, chráni ped dažďom, vetrom a hlukom a inými nepriaznivými vplyvmi okolia. Má zabudovaný automatický ovládatelný tieniaci mechanizmus v betónovej konštrukcii je integrované vykurovanie a potrubný klimatizačný systém, ktorý využíva nízkoenergetické nároky vody a zohľadňuje mernú tepelnú kapacitu betónu.
V prípade potreby dosiahnutia primeranej teploty počas letných a zimných mesiacov je aktívny systém konvektora generujúceho zásobovanie vzduchu z exteriéru (z fasády), ktorý skvalitňuje prostredie. Vysokointeligentný riadený kontrolný systém vyhodnocuje lokálne podmienky a tak volí najoptímalnejší modul v porovnaní s ostatnou technikou. Takýto koncept klimatizácie a dvojplášťovej fasády znižuje prevádzkové náklady takmer na polovicu. Strecha nad štvrtým podlažím je oceľová, obsahujúca skupinu aktívnych buniek, meniacich sa vzhľadom na podnety pri prehrievaní, či nežiadúcom presvetľovaní.
Virargues
Virargues je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Cantal, v regióne Auvergne.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Gisela Dulková
Pohár Federácie (FED Cup)
Gisela Dulková odohrala 16 zápasov Pohára federácie za tím Argentíny s bilanciou v dvojhre a  vo štvorhre.
Frederick Sanger
Frederick Sanger (* 13. august 1918, Rendcomb – † 19. november 2013, Cambridge ) bol anglický biochemik a prvá osoba ktorá bola nositeľom dvoch Nobelových cien za chémiu (druhý bol Karl Barry Sharpless) v roku 1958 za svoju prácu na primárnej štruktúre proteínov, najmä inzulínu a v roku 1980 spolu s Walterom Gilbertom za ich príspevky týkajúce sa určenia bázových postupností v nukleových kyselinách.
Vzdelanie
Sanger študoval na Bryanstonskej škole a neskôr urobil bakalára umenia v prírodných vedách na univerzite St John's v Cambridge. Na začiatku plánoval, že sa bude venovať medicíne, ale neskôr sa začal zaujímať o biochémiu spolu s poprednými biochemikmi vtedajších časoch na Univerzite v Cambridge. Svoj titul PhD. získal v roku 1943.
Úspechy
Sanger sa rozhodol skompletizovať primárnu štruktúru proteínovej štruktúry, hlavne inzulínu. Pri tejto práci, dokázal to, že proteíny majú špecifické štruktúry. Začal so zmenšovaním inzulínu na malé fragmenty pomocou zmiešavania enzýmu trypsín (ktorý štiepi proteín) s roztokom inzulínu.
Tatran Handball Arena
Tatran Handball Arena je športová hala v Prešove. Je domovským stánkom hádzanárskeho klubu HT Tatran Prešov.Kapacita haly je 3 870 miest na sedenie. V blízkosti haly je bezplatné parkovisko pre 100 automobilov.
Hala je hlavne využívaná na hádzanú, avšak konajú sa v nej aj iné športové podujatia, koncerty, výstavy, veľtrhy a kongresy.
Rudice (okres Blansko)
Rudice je obec v Česku v okrese Blansko v Juhomoravskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 904 obyvateľov, z toho 450 mužov a 454 žien, pričom priemerný vek v obci bol 40,7 roka (muži 39,6 roka, ženy 41,7 roka).
Kéleshalom
Kéleshalom je obec v Maďarsku v Báčsko-malokumánskej župe v Jánoshalmianskom okrese.
Má rozlohu 6163 ha a žije tu 494 obyvateľov (2007).
NGC 6055
NGC 6055 je galaxia v súhvezdí Herkules, ktorú objavil americký astronóm Lewis A. Swift 8. júna 1886.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 14,1.
Kisszállás
Kisszállás je obec v Maďarsku v Báčsko-malokumánskej župe v Kiskunhalasskom okrese.
Bayer (podnik)
Ich prvým známym produktom bol aspirín a neskôr aj heroín.
NGC 708
NGC 708 je galaxia v súhvezdí Andromeda, ktorú objavil britsko-nemecký astronóm William Herschel 21. septembra 1786.
Vlajka Sierra Leone
thumb|Vlajka Sierry Leone
Vlajka Sierry Leone – tvoria ju tri vodorovné pruhy, zelený, biely a tmavomodrý. Zelená farba predstavuje poľnohospodárstvo, rastlinné bohatstvo a hory štátu, biela mier, spravodlivosť a jednotu, modrá vody oceánu obmývajúce pobrežie aj nádej, že prístav hlavného mesta Freetownu bude môcť vždy slúžiť svetovému mieru.
Vlajka bola vytvorená roku 1960 a zavedená s vyhlásením nezávislosti krajiny v roku 1961.
Rašeliniště na Smrku
Rašeliniště na Smrku je prírodná pamiatka ev.č.5849 neďaleko obce Lipová-lázně v okrese Jeseník. Pamiatku spravuje Agentúra ochrany prírody a krajiny ČR.
Ochrana
Maloplošné vrchoviskové rašelinisko s fragmentami podmáčaných a rašelinových smrečín, na ktoré je viazaný výskyt zvlášť chránených a ohrozených druhov organizmov.
Vršovci
right|thumb|100px|Herb Ursin, Rawicz Vršovci (Rawici) boli popri Přemyslovcoch a Slavníkovcoch najmocnejší staročeský veľmožský rod. Roku 1108 boli vyvraždení na príkaz kniežaťa Svatopluka z rodu Přemyslovcov.
Po vyvraždení Slavníkovcov v roku 995 zostal v hre o nadvládu krajiny rod Přemyslovcov a Vršovcov. Až do 12. storočia bola ich sila a pôsobnosť porovnateľná a Vršovci výraznou mierou ovplyvňovali dejiny Čiech. Přemyslovci sa však v snahe nadobro presadiť v boji o nadvládu v Českej kotline pokúsili veľmožský rod opakovane vyvraždiť. Prvý pokus prišiel v roku 1003, druhý asi 1014 a tretí, rovnako nie úplne dôsledný v roku 1108.
O pôvode rodu sa vedú diskusie a prevládajú názory, že išlo o starú pozemkovú šľachtu, no niektorí historici zastávajú názor, že Vršovci boli úradníckou šľachtou. Kosmas rod spomína v súvislosti s vyvraždením konkurenčných Slavníkovcov, za ktorého pomoc mali Vršovci získať časť takto získaných majetkov.
Najvýraznejšie sa rod presadzoval v 2. polovici 11. storočia, kedy sa jeho popredný člen Mutina stal pobočníkom a tajomníkom kniežaťa Břetislava II. V roku 1108 zastupoval panovníka počas jeho neprítomnosti v krajine a v tej dobe bol zároveň kastelánom v litoměřickej kastelánii. Ďalší člen rodu, Božej bol kastelánom v Žatci.
Po útoku v roku 1108 zostala z rozsiahleho rodu nažive jediná rodina, ktorej členovia však dokázali v pomerne krátkom čase opätovne získať stratené pozície rodu. Nemoj II. sa stal kastelánom v Litoměřiciach a okolo roku 1160 i kráľovským komorníkom. Jeho brat Jarohněv bol v rokoch 1146/7 až 1177 kastelánom v Žatci.
Nikon D3300
Nikon D3300 je 24,2 megapixelová digitálna zrkadlovka s objímkou Nikon F, ktorá bol oficiálne uvedená dňa 7. januára 2014. Je predávaná ako základná zrkadlovka pre začiatočníkov (ponúka príručku a zlepšený manuál) a skúsených hobby fotografov, ktorí chcú pokročilé špecifikácie a výkony. Model D3300 nahradil zrkadlovku D3200.
Obrazový procesor Expeed 4 umožňuje fotoaparátu zachytiť 1080p video s frekvenciou 60 fps vo formáte MPEG-4. 24,2 megapixelové snímky dokáže snímať rýchlosťou 5 snímok za sekundu, čo je najrýchlejšie zo základných zrkadloviek. Podobne ako Nikon D5300 má telo z polyméru z uhlíkových vlákien.
V apríli 2014 vyhrala zrkadlovka D3300 cenu Technical Image Press Association (TIPA) v kategórii Best Digital SLR Entry Level.
NGC 6056
NGC 6056 je galaxia v súhvezdí Herkules, ktorú objavil americký astronóm Lewis A. Swift 8. júna 1886.
Kömpöc
Kömpöc je obec v Maďarsku v Báčsko-malokumánskej župe v Kiskunmajsianskom okrese.
Má rozlohu 3000 ha a žije tu 765 obyvateľov (2007).
NGC 541
Ako rádiová galaxia patrí do Fanaroff-Rileyovej triedy I. Je identifikovaná s rádiovým zdrojom 3C40A (3C40B je výraznejší zdroj spojený s galaxiou NGC 547). Most materiálu ju spája s galaxiami NGC 545 a NGC 547, ktoré ležia 4,5 oblúkovej minúty na severovýchod.
Pri pozorovaní Hubblovým ďalekohľadom bol nájdený centrálny disk s priemerom 1,8", ktorý vidíme spredu. Vnútri neho je prstenec s priemerom 0,44", ktorý by mohol byť súčasťou ťažko viditeľnej špirálovej štruktúry. Bola v nej detegovaná lineárna prachová štruktúra, ktorá vyčnieva z disku takmer rovnakým smerom ako rádiový výtrysk (smer sa líši menej ako 10°). V emisii CO v nej bol pozorovaný molekulárny plyn.
45 uhlových sekúnd na severovýchod od nej leží nepravidelná trpasličia galaxia známa ako Minkowského objekt. Nachádza sa v zmienenom moste. V ceste výtrysku má takmer rovnakú veľkosť ako priemer výtrysku. Obsahuje vláknité štruktúry, najvýraznejšia leží kolmo k výtrysku. Hubblovým ďalekohľadom v nej boli detegované hviezdokopy a HII oblasti. Ďalej vo výtrysku je výraznejšia emisia H-alfa ako v lineárnej štruktúre kolmej k výtrysku, čo naznačuje, že v tejto oblasti sú hviezdokopy mladšie. Zrejme ide o hviezdotvorbu spôsobenú interakciou s výtryskom. Pri pozorovaní v UV vyzerá ako dvojitý zdroj. Okolo Minkowského objektu a ďalej vo výtrysku sú HI oblaky a výtrysk v tejto oblasti mení smer. Minkowského objekt mohol byť trpasličou galaxiou, do ktorej sa trafil výtrysk, ale skôr vznikol ochladením HI oblasti výtryskom.
Sinotibetské jazyky
right|thumb|Rozšírenie sinotibetských jazykov
Sinotibetské jazyky alebo sino-tibetské jazyky alebo mierne zast. čínsko-tibetské jazyky (v minulosti označované ako indočínske jazyky, neskôr ako tibetočínske jazyky) je jazyková rodina zahŕňajúca asi 340 jazykov a 1,3 miliardy hovoriacich v Číne, Taiwane, Mjanmarsku, Singapure, priľahlých Himalájach a Bangladéši.
Rozsah a začlenenie
Väčšinou sa sinotibetské jazyky považujú za samostatnú rodinu. Hlavné (spravidla zavrhnuté) hypotézy o príbuznosti rodiny s inými rodinami/jazykmi:
Delenia
Delí sa obyčajne na dve vetvy:
Niektorí jazykovedci klasifikujú čínštinu a jednotlivé vetvy tibetsko-barmských jazykov ako rovnocenné. Napr. G. van Driem (1997) takto:
Aj Shafer (1966 - 1974) mal podobný prístup:
Benedict (1972) zas postupoval takto (zužoval rozsah tibetsko-barmskej skupiny), jeho delenie bolo dlho veľmi vplyvné:
G. Thurgood (2003) zas ponecháva na začiatku uvedené základné delenie na dve skupiny, vyčlenil však z tibetsko-barmských jazykov niekoľko jazykov, pri ktorých nie je isté, či nepatria medzi čínske jazyky.
(*)Slovenský pravopis a názov sa nepodarilo zistiť
Ázijská kvalifikácia vo vodnom póle na LOH 2016
Ázijská kvalifikácia vo vodnom póle na LOH 2016 bola ázijská kontinentálna kvalifikácia vo vodnom póle na Letné olympijské hry 2016 v Rio de Janeiro, ktorú organizovala Ázijská plavecká federácia (AASF). Konala sa v meste Fo-šan, v Číne v dňoch od 16.20. decembra 2016, za účasti 5 mužských a 2 ženských tímov. Dejiskom podujatia bol multišportový štadión Century Lotus Stadium. Na olympijský turnaj postúpili iba víťazné družstvá z oboch kategórií. Na turnaji zvíťazili 🇯🇵 u mužov a 🇨🇳 u žien.
Vitrac (Cantal)
Vitrac je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Cantal, v regióne Auvergne.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Trh práce
Trh práce je (teoretický) trh, na ktorom sa obchoduje s výrobným faktorom práca.
Pôsobia na neho rovnaké zákonitosti ako na iných trhoch. Dopyt po práci určujú firmy, podniky a iní výrobcovia. Závisí od ostatných výrobných faktorov, najmä od veľkosti kapitálu a použitej technológie. Dopyt po práci je odvodeným dopytom, to znamená, že závisí od dopytu po výsledkoch tejto práce. Ponuka práce teda predstavuje počet práceschopného obyvateľstva, ktoré tvoria všetci ľudia, ktorí aktívne pracujú, ale aj nezamestnaní. Keď sú sociálne príjmy štátu vyššie alebo rovné k príjmom z práce docháchza k deformácii trhu práce, motivácia ľudí hľadať si prácu klesá.
Vzťah dopytu a ponuky a ich dopad na cenu práce je takýto:
Trh práce sa riadi zákonmi, pôsobiacimi i na ostatných trhoch, ale je aj výrazne ovplyvňovaný mnohými vonkajšími zásahmi, a to zo strany štátu alebo zo strany odborov. Prácu vykonávajú ľudia, sú nositeľmi schopnosti pracovať. Práca je cieľavedomá činnosť vynakladaná pri tvorbe statkov a služieb. Dopyt po práci je určovaný zo strany firmy, závisí od veľkostí a možností, podstatná je i technologická vyspelosť firmy, pri dokonalejšej technológii bude dopyt po práci nižší, ale náročnejší na stupeň kvalifikácie a naopak. Ide o odvodený dopyt, závisí od dopytu po výsledku – statkoch. Ak sa zvýši dopyt po výrobkoch firmy, zvýši sa aj dopyt po práci firmy. Dopyt po práci vyjadruje krivka dopytu.
Ponuka práce závisí od ochoty ľudí pracovať za určitú mzdu. Ponuka práce, keď je obmedzené prisťahovalectvo závisí od populácie a jej ochoty rozdeliť si čas na pracovný a voľný. Ponuka potom predstavuje počet práceschopného obyvateľstva.
Dopyt po práci závisí od:
Porovnaj
Pracovný trh
NGC 609
NGC 609 je otvorená hviezdokopa v súhvezdí Kasiopeja, ktorú objavil nemecký astronóm Heinrich Louis d’Arrest 9. augusta 1863.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 11.
Vojtech Illenčík
Doc. Dr. Vojtech Illenčík (* 22. november 1902, Spišská Teplica – † 11. január 1992, Bratislava) bol slovenský matematik.
Narodil sa 22. novembra 1902 v Spišskej Teplici, okr. Poprad. Študoval na gymnáziách v Levoči, v Košiciach a v Ružomberku, kde v r. 1920 maturoval. V r. 1920– 1924 študoval na univerzite v Prahe. V šk. roku 1924/25 bol na študijnej ceste na univerzite v Štrasburgu a v Paríži. V r. 1925– 1929 študoval na Filozofickej fakulte Karlovej univerzity v Prahe. V r. 1929– 1933 vyučoval na učiteľskom ústave v Spišskej Kapitule. V r. 1933– 1937 vyučoval na meštianskej škole v Spišskom Podhradí. V r. 1937– 1939 vyučoval na štátnom dievčenskom gymnáziu v Košiciach. V šk. roku 1939/40 vyučoval na gymnáziu v Spišskej Novej Vsi. V r. 1940– 1950 vyučoval na gymnáziách v Bratislave. V r. 1950– 1954 pôsobil na Pedagogickej škole v Bratislave. V r. 1954 odišiel na Vyššiu pedagogickú školu v Bratislave. Táto po pretvorení sa na Pedagogickú fakultu prešla do Trnavy. dr. Illenčík sa tu habilitoval na docenta a ako vedúci Katedry matematiky pôsobil tu až do svojho odchodu do dôchodku (22. novembra 1967). Zverejnené články Metóda rozlišujúcej redukcie, O logickej stavbe jazyka, Kružnice s nekonečným polomerom (zo štyridsiatych rokov) svedčia o jeho záujmoch o filozofickú problematiku. Je autorom učebnice Aritmetika pre III. triedu gymnázií (Bratislava 1953). Napísal skriptá z aritmetiky a články z metodiky matematiky a sférickej trigonometrie. Členom JČSMF bol ešte počas štúdia v Prahe. Zomrel 11. januára 1992 v Bratislave.
Zeki Müren
Zeki Müren (* 6. december 1931, Bursa† 24. september 1996, Izmir) bol turecký spevák a skladateľ klasickej hudby.
Saint-Sauveur (Haute-Saône)
Saint-Sauveur je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Haute-Saône, v regióne Franche-Comté.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Kyselina chlorečná
Kyselina chlorečná (HClO3) je oxokyselina chlóru a základný prekurzor solí chlorečnanov. Je to silná kyselina (pKa ≈ −1) a oxidačné činidlo. Pripravuje sa reakciou kyseliny sírovej s chlorečnanom bárnatým, produktami sú kyselina chlorečná a nerozpustný síran bárnatý:
Senetářov
Senetářov je obec v Česku v okrese Blansko v Juhomoravskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 535 obyvateľov, z toho 260 mužov a 275 žien, pričom priemerný vek v obci bol 40,1 roka (muži 39,8 roka, ženy 40,4 roka).
Kyselina chlorečná
Inou metódou je zahrievanie kyseliny chlórnej, pri ktorom vznikajú kyselina chlorečná a chlorovodíková:
Kyselina chlorečná je v chladných roztokoch stabilná do koncentrácie približne 30 %, roztoky do 40 % je možné pripravovať opatrným odparovaním pri zníženom tlaku. Nad túto koncentráciu, a tiež pri zahrievaní, sa roztoky kyseliny chlorečnej rozkladajú za vzniku celej škály produktov, napríklad:
Rozklad je riadený kinetickými faktormi. Kyselina chlorečná nie je termodynamicky stabilná, vzhľadom na disproporcionáciu.
Električková doprava v Prahe
Električková doprava v Prahe je prevádzkovaná od roku 1875, kedy začala prevádzku prvá linka konskej električky. Prvá elektrická električka Františka Křižíka nasledovala v roku 1891. Mesto začalo vlastnú dráhu prevádzkovať v roku 1897 a do roku 1907 odkúpilo všetky dráhy od doterajších prevádzkovateľov. Prevádzkovateľom siete tratí aj dopravy na nich je teraz Dopravný podnik hlavného mesta Prahy (DPP), ktorého stopercentným vlastníkom je mesto. Pražská električková sieť o rozchodu koľaje je najväčšia v Česku. V roku 2017 bolo v prevádzke tratí, na ktorých DPP prevádzkoval 26 denných a 9 nočných liniek o celkovej dĺžke 557 km.
Dopravný podnik hl. m. Prahy v roku 2017 prevádzkoval 830 električkových vozov, tretí najväčší električkový vozový park na svete po Moskve a Budapešti. V roku 2017 pražské električky prepravili 360 miliónov cestujúcich, čo je druhým najväčším počtom na svete (po Budapešti). Pražské električky dosahovali v roku 2014 priemernej cestovnej rýchlosti.
Konská železnica
thumb|right|Konská železnica na [[Národní třída|Národnej triede pri oslavách 130 rokov MHD v Prahe]] Prvú linku konskej železnice v Prahe uviedol do prevádzky belgický podnikateľ Edouard Otlet 23. septembra 1875. Išlo o trať z Karlína na Národnú triedu, ktorá bola vedená zhruba v smere dnešnej linky metra B. V roku 1876 bola ešte predĺžená cez Reťazový most a Újezd ku Smíchovskej stanici. Tým sa stavba nových úsekov neskončila. V roku 1882 bola sieť konskej železnice rozšírená, tentokrát do vtedy ešte samostatných obcí Vinohrady a Žižkov. O rok neskôr dosiahla dĺžka všetkých tratí. Prevádzkovateľom siete bola spoločnosť Generální ředitelství Pražské tramwaye.
Počiatky elektrickej trakcie
Začiatok elektrických električiek v Prahe je spätý s menom František Křižík. Jeho prvá elektrická trať bola uvedená do prevádzky v roku 1891. Viedla medzi hornou stanicou letenskej lanovej dráhy a pavilónom Zemskej Jubilejnej výstavy na dnešnom výstavisku Oveneckou ulicou. O ďalšie dva roky bola predĺžená až k miestodržiteľskému letohrádku na celkovú dĺžku. 19. marca 1896 otvoril Křižík ešte druhú linku, vedúcu z dnešného Florenca do Libne a do Vysočan. Na rozdiel od prvej trate, ktorá mala skôr charakter výstavnej atrakcie, bola táto trať silno využívaná. Spojila robotnícke štvrte Prahy s jej centrom.
Nezaháľala ani pražská obec. Tá začala pracovať na vlastnom systéme elektrickej električky. O rok neskôr pre verejnosť otvorila trať vo Vinohradoch s dĺžkou so 17 stanicami a súčasne stavala ďalšiu na Novom meste. K prevádzkovateľom elektrickej električky v 90. rokoch 19. storočia sa pripojilo aj vtedajšie samostatné mesto Košíře, ktoré si vybudovalo vlastnú trať z Anděla na Smíchove Plzenskou ulicou zhruba k dnešnej zastávke Klamovka. Zaujímavé na nej bolo to, že na rozdiel od ostatných tratí nebol na tomto úseku trolej umiestnený nad osou koľaje, ale bočne. Napájanie pražskej električkovej siete je 600 V jednosmerných, kladný pól je v troleji, záporný v koľajniciach.
Začiatok dvadsiateho storočia
right|thumb|Voz konskej železnice, dnes v múzeu vo [[Vozovna Střešovice|Vozovni Střešovice]] Na začiatku 20. storočia sa začal postupne formovať budúci monopol mesta ako prevádzkovateľa električkovej dopravy. To najskôr začalo elektrifikovať konskú železnicu. Posledná súkromná trať patriaca Františkovi Křížikovi bola mestu predaná v roku 1907. Elektrifikácia tratí konskej železnice skončila v roku 1905, definitívne tým zanikla animálna trakcia na trati na Karlovom moste. Tento elektrifikovaný úsek bol riešený pomocou tzv. spodného prívodu elektrického prúdu, systém bol síce na svoju dobu veľmi moderný, bol však veľmi poruchový a v prevádzke vydržal iba tri roky. Po tomto zjednotení siete pod jedného prevádzkovateľa, ktorým boli Elektrické podniky, sa mohlo pristupovať k jej rozširovaní. V roku 1907 už bolo v prevádzke tratí so sedemnástimi linkami. Tento stav však netrval dlho, potencionálny rozvoj zastavila Prvá svetová vojna.
Prvá svetová vojna
Príchod vojnového konfliktu kládol na rýchlo sa rozvíjajúcu sieť nové nároky. Pre ranených prichádzajúcich sanitnými vlakmi z fronty boli zriadené tzv. sanitné električky. Nedostatok konských povozov, ďalší problém dopravy v budúcej metropole, si vynútil zavedenie aj nákladných električiek, prepravovalo sa palivo, suroviny a potraviny. Počas vojny musela byť za každú cenu zvyšovaná produkcia streliva a zbraní, došlo k pretavovaniu trolejov a strate kapacít, keďže v dielňach sa vyrábali granáty a pod. Táto situácia skončila až v roku 1918, podpísaním mieru a vyhlásením Česko-Slovenska.
Zlatá éra električiek
Električková sieť sa začala znova rýchlo rozširovať, predovšetkým do nonovybudovaných štvrtí teraz už Veľkej Prahy, ako boli napríklad Dejvice, Nusle alebo Žižkov. V roku 1927 dĺžka siete presiahla v Hlubočepoch a dodnes tu stojí pamätník. Zároveň sa začali objavovať nové typy električiek, tzv. ponorky. Tie vzhľadom na to, že boli jednosmerné, nemohli sa ukončovať v úvratiach, ale iba na obratiskách. Následne bolo nevyhnutné prebudovať mnoho konečných zastávok. V polovici 20. rokov sa začala objavovať nová konkurencia, autobusy. Neboli však ešte dostatočne moderné na to, aby mohli ohroziť existenciu električiek, ako sa to stalo o 50 rokov neskôr a električkovú trať skôr dopĺňali na miestach, kam sa z technických dôvodov nemohli rozšíriť. Rastúca veľkosť mesta a siete električiek a zväčšovanie vzdialeností začali dopravu z jedného konca mesta na druhý spomaľovať, pretože počet liniek i premávajúcich vozov stále rástol. Hlavné dopravné tepny v centre, ako napríklad ulica Na Příkopě a Václavské náměstí, začali byť zahltené. Snahy riešiť túto situáciu sa objavili, vznikali rôzne úvahy o podpovrchovej alebo rýchlodrážnej električke. Koncom 30. rokov bola otvorená projekčná kancelária, ktorej účelom malo byť navrhnutie najvhodnejšieho riešenia. Počas okupácie však musela byť zatvorená a tak zložitá situácia ostala nevyriešená.
Druhá svetová vojna
Prvým príznakom problémov bolo zavedenie pravostrannej prevádzky v roku 1939. Aj napriek dlhodobej príprave nastal so zavedením zmeny veľký chaos. Museli sa prerábať vstupy do električiek aj jednotlivé zastávky. Naopak prínosom bolo zavedenie celonočnej prevádzky k roku 1942. Hrozilo ale bombardovanie spojeneckými lietadlami a tak vozy museli byť dobre zatemnené. Napriek všetkým týmto problémom fungovala celá sieť relatívne spoľahlivo, bombardovanie sa podpísalo na jej fungovaní až ku koncu vojny.
Doba pred zavedením metra
Ako celá sieť, tak aj vozy boli v tejto dobe už zastarané a nevyhovujúce. Odpoveďou sa stala už dlho zamýšľaná modernizácia spočívajúca v náhrade električiek a prestavbe tratí. Mnoho typov starých dvojnápravových električiek s vlečnými vozmi začalo byť nahraďovaných na svoju dobu veľmi modernými z produkcie ČKD konštrukcie PCC, najprv T1 od roku 1951 a neskôr T3. Vozidlá T2 sa neujali z dôvodu vysokej hmotnosti. Vďaka narastajúcej automobilovej doprave, ktorá si vynucovala širšie ulice, došlo aj k prestavbe mnohých tratí. Koľaje na nich neboli umiestňované priamo v úrovni vozovky ako predtým, ale na zvláštnom vyvýšenom telese postavenom väčšinou z betónových panelov typu BKV. Ani tieto úpravy však nedokázali odstrániť hlavný problém tejto doby, nespoľahlivosť a hlavne nevyhovujúcu cestovnú rýchlosť v celej električkovej sieti. Preto sa konečne rozhodlo o podpovrchovej električke. Kopať sa začalo v roku 1966, prvý úsek mal viesť z hlavnej stanice na Pankrác v tubuse práve budovaného Nuselského mosta. Zrušila sa aj prvá trať v historickom centre mesta, išlo o jednokoľajový úsek cez Parížsku ulicu, Staromestské námestie a úzku Celetnú ulicu, kde už nebolo možné prevádzkovať rýchlu a modernú dopravu.
thumb|right|Historické električky na [[Mánesov most|Mánesovom moste pri prehliadke k 130. výročiu MHD v Prahe]]
Rozvoj metra a následný útlm električiek
Počas stavby podpovrchovej električky ukázali rôzne štúdie, že bude výhodnejšie, ak sa po dokončení systém prebuduje na klasickú podzemnú dráhu postupne, tzv. koncepcia metra s medzietapou podpovrchovej električky. Vláda ale rozhodla inak, na jeseň roku 1968 bolo už jasné, že vznikne metro. Počas stavebných prác museli vznikať veľké zábory a mnoho električkových tratí bolo nutné preložiť, najprv pri Národnom múzeu a na Pankráci, neskôr aj inde v centre, napríklad na Můstku. V máji 1974 sa pre verejnosť otvorila prvá linka metra C, k rovnakému dňu boli vyradené z prevádzky všetky zvyšné drevené dvojnápravové vozidlá, niekedy aj z dôb Rakúsko-Uhorska. Teraz jazdili iba električky typov T, teda T1 a T3. Zmenená bola aj tarifa na neprestupnú a zrušená bola po mnohých rokoch profesia sprievodcu, vo všetkých vozidlách muselo byť demontované jeho stanovisko. Ďalším plánom, ktorý mal byť ešte radikálnejší, bola širšia prestavba celej pražskej verej dopravy, postupné rozširovanie metra, likvidácia električkovej siete a jej prípadné nahradenie autobusmi. Preto ani v tej dobe nevznikali nové trate do okrajových sídlisk, namiesto toho boli preferované desiatky autobusových liniek, väčšinou nadväzujúcich práve na nové metro. Prvou lastovičkou sa stal Pankrác, kde došlo k zrušeniu práve električkových tratí súbežných s metrom.
thumb|right|Električka typu KT8D5 s celoplošnou reklamou na zastávke [[Palackého náměstí]]
80. roky a zmena koncepcie
V 80. rokoch veľmi rýchlo postupovala výstavba metra. V nadväznosti na to boli podľa plánu prestavby rušené niektoré električkové úseky v centre mesta, napríklad na Václavskom námestí pozdĺžna trať v roku 1980, Na Příkopě 1984, na Florenci 1985. Trate existujúce viac ako sto rokov nahradila pokojná pešia zóna. Ako dôsledok týchto krokov sa prirodzené ťažisko električkovej dopravy presunulo z Václavského námestia na Karlovo námestie, kde je dosiaľ. V Dopravnom podniku však s odstupom času došlo ku zmene stratégie. Na električkovú dopravu prestalo byť koncom 80. rokov poukazované ako na zastaraný a prežitý systém, ale ako na modernú mestskú a ekologickú dráhu. Podobne to bolo aj v západnej Európe. Električková doprava si v tejto dobe držala asi 30 percentné zastúpenie na všetkých jazdách v pražskej MHD, takže stále mala kľúčový význam. Následne začali vznikať nové trate (Estakáda Ohrada — Palmovka, úsek na sídlisko Řepy). Vyraďovali sa aj prvé električky typov T1. Posledná z nich dojazdila v roku 1987.
Vývoj po roku 1990
V rokoch 1989 a 1990 sa v pražských uliciach objavil nový typ električiek, trojčlánkové, obojsmerné vozidlá typu KT8D5 z ČKD, dodané v počte 47 ks. Ekonomická situácia krajiny už nedovoľovala taký mohutný rozvoj ako v skorších dobách (napríklad týchto električiek malo byť dodaných až 120). V 90. rokoch bola otvorená iba nová trať do Modřan v roku 1995 a po roku 2000 na Barrandov v roku 2003. K ďalším zmenám vo vozovom parku došlo medzi rokmi 1995 a 1997, časť električiek T3 vystriedali T6A5, 150 vozidiel. Pôvodne sa uvažovalo o nízkopodlažných vozidlách, tie však z finančných dôvodov nemohli byť zakúpené. Od roku 1999 sa aj samotné električky typu T3 modernizujú na T3P, ich vzhľad sa veľmi nezmenil, ale podstatne boli vylepšené ich jazdné vlastnosti. V rovnakej dobre sa na mnohých križovatkách začala zavádzať signalizácia uprednostňujúca električkovú dopravu, vybavenie všetkých je však ešte otázka mnohých rokov.
V roku 1996 sa pokúšal Dopravný podnik zaviesť do prevádzky nízkopodlažné električky typu RT6N1. Nakúpených bolo niekoľko vozov, ukázali sa však ako veľmi poruchové. Dodnes nie sú napriek niekoľkým nákladným opravám schopné prevádzky. Boli to posledné električky, ktoré mestu dodalo ČKD.
Pravdepodobný ďalší rozvoj siete a vozového parku
thumb|Električka typu T3R.PV, novostavba vychádzajúca z typu T3P, na konečnej zastávke [[Smíchovské nádraží]] Počas niekoľkých rokov majú byť modernizované aj električky KT8D5, od konca roka 2005 sa zavádzajú do prevádzky aj päťčlánkové nízkopodlažné električky typu 14T vyrábané spoločnosťou Škoda v Plzni. V roku 2008 je v prevádzke 43 kusov, do roku 2009 ich má byť 60 kusov.
V rozvoji siete sa veľmi vážne uvažuje o obnove niektorých tratí v centre mesta zrušených v 80. rokoch, predovšetkým v hornej časti Václavského námestia. Táto úvaha rozdeľuje obyvateľov mesta na dva nezmieriteľné tábory. S možnosťou návratu električiek počíta aj víťazný návrh v architektonicko-urbanistickej súťaži na novú podobu Václavského námestia, vyhlásený na jeseň 2005.
Od 3. októbra 2008 bola uvedená do prevádzky nová električková trať Laurová - Radlická. V územnom pláne ohraničenom rokom sú zanesené aj ďalšie nové trate.
Vozovne
Prevádzku električiek v Prahe zaisťuje od roku 1951 sedem vozovní. Sú rozmiestnené tak, aby rovnomerne pokryli mesto. Okrem týchto siedmich je ešte ôsma, Vozovňa Střešovice, ktorá slúži ako múzeum. Celkom v dejinách existovalo 16 vozovní, niektoré z nich boli zbúrané prevažne v dôsledku zriaďovaní vozov typu T v 60. rokoch 20. storočia, iné zmenili svoj účel, napríklad Vozovňa Košíře stojí ešte aj dnes, električkám však už dávno neslúži.
Električkové trate
right|thumb|Električka typu T6A5 na trati so zatrávneným koľajovým zvrškom na novom úseku Hlubočepy – Sídliště Barrandov right|thumb|Zrušená električková trať na Pankráci, tu ju v 70. rokoch minulého storočia nahradilo metro Praha má 142,7 km električkových tratí k roku 2018. Takmer všetky sú dvojkoľajové. Veľmi sa ale líšia metódy, ktorými boli postavené.
BKV
Prevažná väčšina všetkých tratí je postavená metódou BKV panelov, celková dĺžka všetkých týchto úsekov presahuje. Pamätník prekročenia tratí s BKV panelmi je na Libenskom moste a odhalený bol v novembri 1984. Dnes sa už táto technológia u nových tratí nepoužíva a dáva sa prednosť moderným technológiám. Avšak výstavba takýchto tratí je veľmi jednoduchá, problém spočíva v ich rýchlom opotrebovaní.
Ostatné druhy panelov
Okrem BKV panelov sa používajú aj tzv. zádlažbové panely, ktoré sú užšie a tiež aj špeciálne podkladové panely VÚIS, ktoré sa ukladajú pod koľaje namiesto klasických pražcov. Umožňujú použiť prakticky akýkoľvek koľajový zvršok, či už otvorený, zatrávnený alebo dláždený, prípadne asfaltový. Technológia je pôvodom česká, vyvinutá Vyskumným ústavom inžinierskych stavieb.
Priečne pražce
Niektoré trate, prevažne ide o tie, ktoré sú založené v blažbe alebo konštruované ako otvorené alebo zatrávnené koľajové zvršky, sú konštruované bez podpory akýchkoľvek panelov, koľajnice sa tu ukladajú na klasické pražce rovnako ako pri železniciach.
Otvorené
Mnoho úsekov má otvorený koľajový zvršok s pražcom na štrkovom podloží, teda vyzerajú podobne ako železničné dráhy. V Prahe sú však na týchto úsekoch použité žliabkové i klasické železničné koľajnice a pražce sú spravidla štrkom zakryté. Niekoľko tratí a úsekov tohto systému bolo budovaných v 80. a 90. rokoch 20. storočia. Pri niektorých úsekoch bol koľajový zvršok otvorený iba provizórne, neskôr bol zatrávnený.
V súčasnosti je otvorený alebo štrkový zvršok napríklad na tratiach Ohrada–Palmovka, Přístaviště–Nádraží, Braník–Sídliště Modřany, Nový Hloubětín–Starý Hloubětín.
Zatrávnené
Zhruba od roku 2000 boli pri rekonštrukciách koľajové pásy niektorých traťových úsekov zatrávňované a to v miestach, kde je trať vedená mimo pozemných komunikácií, ako aj na zvýšených električkových pásoch. Prvým zatrávneným úsekom bola električková trať pozdĺž ulíc Keplerova a Jelení v blízkosti Pražského hradu. Nasledovali napríklad ulice Milady Horákové v okolí stanice Hradčanská, ulice Českomoravská, vysočanská časť ulice Sokolovskej, Černokostelecká ulica a trať Hlubočepy-Barrandov. V Sokolovskej ulici a na barrandovskej trati má zatrávnenie i vlastný zavlažovací systém, ktorý sa automaticky spúšťa počas noci, ostatné zatrávnené úseky pravidelne prechádza špeciálne zavlažovacie vozidlo.
Výhodou zatrávneného úseku je estetické skvalitnenie trate, zvýšenie podielu zelených plôch na komunikácii, zníženie hlučnosti električkovej trate, oproti otvorenému zvršku na štrkovom podloží alebo so štrkovým krytom je znížené riziko, že sa kamene dostanú do žliabkov koľajnice alebo na vozovku alebo že budú inšpirovať vandalov na ničenie zastávkových zariadení alebo iných objektov alebo že budú použité násilníkmi z radov demonštrantov predovšetkým v blízkosti významných budov orgánov verejnej moci.
Obyčajne býva zatrávnená časť trate od vozovky križujúca trať oddelená krátkym úsekom otvoreného zvršku, ktorý zabraňuje vjazdu cestných vozidiel na zatrávnený úsek. Tým je zabránené zneužívanie električkového pásu motoristami, ale zároveň znemožnené jeho použitie na mimoriadnu jazdu vozidiel náhradnej autobusovej dopravy, záchranných a pohotovostných vozidiel alebo na jazdu cestných vozdidiel v prípade neprejazdnosti priľahlej vozovky.
Ostatné
Okrem toho stále existujú úseky, kde sú koľaje vsadené v dlažbe alebo asfalte, nie je ich však veľa. Ide väčšinou o križovatky alebo trate v historickom jadre mesta.
Meniarne
Pretože celá sieť je pomerne rozsiahla, musí byť do nej dodávané veľké množstvo elektrickej energie. Troleje sú napájané pomocou tzv. meniarní. V súčasnosti je ich 38, z toho 36 stabilných a 2 pojazdné a väčšinou sú diaľkovo ovládané z centrálneho dispečingu až na niekoľko výnimiek. Výkon všetkých meniarní spolu je 200 MW, dĺžka káblového vedenia s jednosmerným prúdom je stovky kilometrov.
Múzeum
V roku 1992 bolo vo Vozovni Střešovice zriadené stredisko zmluvných jázd, odvtedy sú odtiaľ vypravované historické súpravy na okružné jazdy Prahou. 14. mája 1993 sa časť vozovne prebudovala na Múzeum MHD, vďaka rozsiahlosti zbierky všetkých električiek, autobusov a troljebusov sa stalo národnou technickou pamiatkou. Dnes vypravuje medzi turistami veľmi obľúbenú linku 91, na ktorej sú nasadené práve historické vozy. Napájanie pražskej električkovej trate je 600 V jednosmerných, kladný pól je v trolejovom zberači, záporný v koľajniciach.
Vozidlový park
thumb|Historická električka prevádzkovaná na linke 91 pri vjazde do [[Vozovňa Střešovice|vozovne Střešovice ]]
Bruce Dickinson
Bruce Dickinson (* 7. august 1958, Worksop, Spojené kráľovstvo) je britský spevák, skladateľ, hudobník, pilot leteckej spoločnosti, podnikateľ. Je hlavným spevákom britskej heavy metalovej skupiny Iron Maiden a je známy svojou širokou ponukou operného vokálneho štýlu a energetickej scény.
Narodil sa vo Worksope v Nottinghamshire. Dickinson začal svoju kariéru v hudbe, ktorá sa venovala malým krčmovým kapelám v 70-tých rokoch, keď navštevoval školu v Sheffielde a na univerzite v Londýne. V roku 1979 nastúpil do NWBHM skupiny Samson, kde získal nejakú popularitu pod pseudonymom Bruce Bruce a vystupoval na dvoch štúdiových nahrávkach. Skupinu Samson opustil v roku 1981, aby sa pripojil k Iron Maiden, nahradil Paula Di'Anna, a debutoval na ich albume The Number of the Beast (1982). Počas svojho prvého funkčného obdobia v skupine vydali v 80. rokoch sériu platinových a zlatých albumov v USA a Veľkej Británii.
Dickinson opustil Iron Maiden v roku 1993 (nahrádza ho Blaze Bayley), aby pokračoval v sólovej kariére, ktorá ho videla experimentovať so širokou škálou heavy metalových a rockových štýlov. Ku kapele sa vrátil v roku 1999 spolu s gitaristom Adrianom Smithom, s ktorým vydal päť ďalších štúdiových albumov. Od svojho návratu do Iron Maiden vydal v roku 2005 ďalší sólový rekord – Tyranny of Souls. Jeho mladší bratranec Rob Dickinson je bývalým spevákom britskej alternatívno-rockovej kapely Catherine Wheel, zatiaľ čo jeho syn Austin čelil metalcore kapele Rise to Remain.
Mimo jeho kariéry v hudbe je Dickinson známy svojou širokou škálou ďalších aktivít. Najvýraznejšie sa venoval kariére ako komerčný pilot spoločnosti Astraeus Airlines, čo viedlo k mnohým mediálnym podujatiam, ako napríklad kapitánom Iron Maiden prestavaného charterového lietadla Ed Force One počas ich svetových turné. Po uzavretí spoločnosti Astraeus vytvoril v roku 2012 vlastnú leteckú a pilotnú tréningovú spoločnosť Cardiff Aviation. Dickinson predstavil svoju vlastnú rozhlasovú reláciu na BBC Radio 6 Music v rokoch 2002 až 2010 a tiež hostil televízne dokumenty, autorov románov a filmových scenárov, vytvoril úspešné pivo Robinsons Brewery a medzinárodne súťažil v šerme.
Podľa internetovej stránky All Music Guide je Dickinson najvýznamnejším spevákom éry britského heavy metalu 80. rokoch.
Životopis
Paul Bruce Dickinson sa narodil v malom baníckom mestečku Worksop v strednom Anglicku. Jeho matka pracovala čiastočne v obchode s obuvou a jeho otec bol mechanik v armáde. Keď mal Dickinson nastúpiť do školy presťahovali sa do Sheffieldu, najbližšieho väčšieho mesta.
Hudobná kariéra
Neskôr začal hrať s Paulom Samsonom v jeho kapele Samson, ktorá patrila k predstaviteľom novej vlny britského heavy metalu, spolu s kapelami Iron Maiden, Saxon, Judas Priest a Def Leppard. Bruce s nimi nahral dva albumy – v roku 1980 Head On a v roku 1981 Shock Tactics.
Okrem účinkovania v skupine Iron Maiden, vydal aj 6 sólových albumov (prvý v roku 1990)
Dumont d’Urville
Stanica Dumont d'Urville je francúzska výskumná stanica v Antarktíde na ostrove Île des Pétrels v súostroví Pointe Géologie v Adelinej Zemi. Je pomenovaná po výskumníkovi Jules Dumont d’Urville. Riadi ju Francúzsky polárny inštitút Paul-Émile Victora.
Vlajka Švajčiarska
thumb|Vlajka Švajčiarska left|thumb|Vlajúca vlajka Švajčiarska v severovýchodných švajčiarskych Alpách
Dumont d’Urville
Priekopnícka francúzska antarktická výskumná stanica Port Martin, nachádzajúca sa 62 km východne od D'Urville, bola zničená požiarom v noci z 23. januára 1952. V roku 1952, bola vybudovaná malá základňa na Île des Pétrels na štúdium hniezdenia tučniakov cisárskych. Táto základňa bola pomenovaná Base Marret. Keďže hlavná základňa Port Martin bola úplne zničená, Base Marret bola zvolená na prezimovanie počas 1952/1953. Nová hlavná základňa, stanica Dumont D'Urville, bola vybudovaná na tom istom ostrove a otvorená 12. januára 1956, aby slúžila ako centrum pre francúzsky vedecký výskum počas antarktického Medzinárodného geofyzického roku 1957/1958. Dodnes zostala stanica aktívne využívaná.
Stanica umožňuje vystúpiť na breh naraz len 30-40 ľuďom. Ľad a silné katabatické vetry často bránia vylodeniu buď z raftu alebo z helikoptéry. Stanica má kapacitu približne 30 osôb v zime a 120 počas leta. Ľadoborec l'Astrolabe priváža z prístavu Hobart (Tasmánia) na stanicu zásoby a ľudí. Od novembra do marca urobí päť spiatočných plavieb.
Oskarový dokumentárny film La Marche de l'empereur, uvedený na Slovensku ako Putovanie Tučniakov, sa filmoval v okolí tejto základne. V roku 1967 bola zo základne Dumont d'Urville vypustená francúzska raketa pre výskum najvyšších vrstiev atmosféry typu Dragon.
Vlajka Švajčiarska
Vlajka Švajčiarska má na červenom liste biely voľný kríž, ktorý pripomína doby križiackych výprav. Švajčiarske kantóny Uri, Schwyz a Unterwalden používali síce po svojom spojení do „večného spolku“ roku 1291 ako poľné znamenie iba červenú zástavku, ale roku 1339, kedy konfederáciu tvorilo už sedem kantónov, bol ako spoločné znamenie boja za slobodu proti Habsburgovcom zvolený biely kríž s odôvodnením, že sloboda vlastného národa je práve tak posvätná ako oslobodenie Svätej zemi. Bolo to však aj v súvislosti zo stredovekou ríšskou symbolikou, v ktorej hrali dôležitú úlohu farby biela a červená aj kríž. Švajčiari tak dávali najavo jednak svoju vernosť ríši, jednak odmietnutie nepriamej poddanosti ktorémukoľvek pánovi. Predlohou bol zrejme červená zástavka Schwyzu z roku 1240, ktorú roku 1289 doplnil bielym krížom za pomoc proti Čechom Rudolf Habsburský. V roku 1815 bola vlajka výslovne potvrdená rozkazom generála Bachmanna a roku 1848 bola prehlásená vlajkou spolkovou. Jej súčasný vzhľad bol definovaný roku 1889. Má štvorcový tvar a ramená bieleho kríža majú dĺžku o šestinu väčšiu než šírku. Obdĺžnikový tvar má od roku 1941 vlajka obchodná.
NGC 6057
NGC 6057 je galaxia v súhvezdí Herkules, ktorú objavil americký astronóm Lewis A. Swift 8. júna 1886.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 14,7.
Kunadacs
Má rozlohu 8990 ha a žije tu 1674 obyvateľov (2007).
Maďarská revolúcia
Maďarská revolúcia môže byť:
Evanston
Evanston môže byť:
Ján Ivan
V roku 1945 zmaturoval na gymnáziu v Bardejove. V roku 1950 skončil štúdium na Prírodovedeckej fakulte Slovenskej univerzity v Bratislave, odbor matematika-fyzika. Na tejto fakulte pôsobil ako výpomocný asistent od 1. júla 1949 do 31. augusta 1950. Od 1. septembra 1950 až do odchodu do dôchodku v roku 1989 bol nepretržite zamestnaný na SVŠT v Bratislave a to v rokoch 1950 až 1961 na Elektrotechnickej fakulte a od roku 1961 na Strojníckej fakulte. V roku 1957 získal vedeckú hodnosť kandidáta matematicko-fyzikálnych vied a v roku 1958 kandidoval na docenta (no z politických dôvodov bol menovaný až v roku 1964). Po odchode do dôchodku pracoval ešte na čiastočný úväzok na Katedre matematiky STU v Bratislave. V roku 1991 bol menovaný profesorom (hoci návrh na menovanie bol podaný ešte v roku 1985).
Po celý čas pôsobenia na SVŠT a neskôr na STU vyučoval matematiku a matematickú štatistiku. Vo vedecko-výskumnej činnosti dosiahol významné úspechy hlavne v algebraickej teórii pologrúp. Výsledky z teórie pologrúp sú uvedené, resp. citované v zahraničných monografiách. Bol spoluriešiteľom vedecko-výskumných úloh na odborných katedrách SjF a Metrologickom ústave SAV. Bol tiež vedúcim katedry a prodekanom na SjF. Podieľal sa na výchove vedeckých pracovníkov, viedol a usmerňoval niekoľko desiatok vedeckých ašpirantov. Napísal päť titulov skrípt z matematiky resp. matematickej štatistiky pre poslucháčov vysokých škôl technických a hlavne vysokoškolskú učebnicu Matematika I., ktorá vyšla v dvoch vydaniach v roku 1983 a 1986 a Matematika II. v roku 1989.
Saint-Gervais-d'Auvergne (kantón)
Saint-Gervais-d'Auvergne je francúzsky kantón v obvode Riom v departemente Puy-de-Dôme v regióne Auvergne. Tvorí ho 10 obcí. náhľad|centre|Obce v kantóne Saint-Gervais-d'Auvergne
NGC 907
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 12,6.
NGC 542
NGC 542 je galaxia v súhvezdí Andromeda, ktorú objavil anglický astronóm William Parsons Rosse 16. októbra 1855.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 14,8.
NGC 6058
NGC 6058 je planetárna hmlovina v súhvezdí Herkules, ktorú objavil britsko-nemecký astronóm William Herschel 18. marca 1787.
Skalice nad Svitavou
Skalice nad Svitavou je obec v Česku v okrese Blansko v Juhomoravskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 605 obyvateľov, z toho 297 mužov a 308 žien, pričom priemerný vek v obci bol 39,8 roka (muži 38,3 roka, ženy 41,3 roka).
Kunbaja
Má rozlohu 3 372 ha a žije tu obyvateľov.
Mizéria
Mizéria môže byť:
Ydes
Ydes je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Cantal, v regióne Auvergne.
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Oleg Dmitrijevič Kononenko
Oleg Dmitrijevič Kononenko (, * 21. jún 1964, Čardžou) je od marca 1996 ruský kozmonaut. Roku 2008 absolvoval polročný vesmírny let na Medzinárodnú vesmírnu stanicu (ISS), ktorý si v zopakoval od decembra 2011 do júla 2012 v rámci Expedícií 30 a 31.
Zoznam kultúrnych pamiatok v okrese Gelnica
thumb|Okres Gelnica
V okrese Gelnica sa nachádza 80 kultúrnych pamiatok. Nasleduje zoznam jednotlivých zoznamoch pamiatok podľa obcí.
Oleg Dmitrijevič Kononenko
Mladosť
Oleg Kononenko sa narodil v rodine vodiča Dmitrija Kononenka žijúcej v meste Čardžou v Turkménsku. Po ukončení strednej školy jeden rok pracoval v miestnych leteckých dielňach. Vyštudoval Charkovský letecký inštitút N. J. Žukovského so špecializáciou na letecké motory. Potom sa v CKSB Progress v Samare zaoberal spracovaním dokumentácie elektroinštalacií satelitov.
Kvalifikácia na Majstrovstvá Afriky v basketbale žien 2013
Kvalifikácia na Majstrovstvá Afriky v basketbale žien 2013 bola africká kontinentálna kvalifikácia v basketbale žien, ktorú organizuje Africká basketbalová federácia (FIBA Africa). Zúčastnilo sa jej 14 afrických štátov, ktoré bojovali o 7 miest na záverečný turnaj v 6 kvalifikačných zónach. Prebiehala od 21. januára do 26. augusta 2013.
Priamy postup
Priamo postúpili hostiteľská krajina a štyri najlepšie družstvá z Majstrovstiev Afriky 2011:
Oleg Dmitrijevič Kononenko
Kozmonaut
V polovici deväťdesiatych rokov prejavil záujem o profesiu kozmonauta, prešiel potrebnými lekárskymi prehliadkami a 9. februára 1996 bol Štátnou medzirezortnej komisiou odporučený na post kozmonauta CKSB. Dňa 29. marca 1996 zástupcovia Roskosmosu, RKK Energija a CPK rozhodli o vybratí Kononenka medzi kandidátov na kozmonautov za CKSB a 1. júna toho istého roka bolo zmenené jeho zaradenie v CKSB Progress z "vedúci inžinier-konštruktér" na "skúšobný kozmonaut". V CPK absolvoval dvojročnú všeobecnú kozmickú prípravu a 20. marca mu bola priznaná kvalifikácia "skúšobný kozmonaut". Od októbra 1998 sa pripravoval na let na Mir. K 5. januáru 1999 bol príkazom riaditeľa Roskosmosu prevedený z CKSB Progress do RKK Energija. Samarská CKSB tak stratila svojho prvého a posledného kozmonauta. V decembri 2001 bol vymenovaný za palubného inžiniera záložnej posádky 3. návštevnej expedície na ISS, jeho veliteľom bol Gennadij Padalka. Let Sojuzu TM-34 sa uskutočnil v apríli 2002.
Kvalifikácia na Majstrovstvá Afriky v basketbale žien 2013
Zóna 1
🇹🇳 Hammam Sousse
Oleg Dmitrijevič Kononenko
Kozmonaut
V marci 2002 bol zaradený do hlavnej posádky Expedície 9 s Padalkou a Michaelom Finckeom, štart bol naplánovaný na jeseň 2003. Po havárii raketoplánu Columbia prešli plány letov na ISS zásadnou revíziou, v priebehu ktorej Kononenko z posádky vypadol.
Kvalifikácia na Majstrovstvá Afriky v basketbale žien 2013
Zóna 2
🇨🇻 sa ako jediné zúčastnili kvalifikácie, preto postúpili priamo.
Zóna 3
🇧🇫 Ouagadougou
Oleg Dmitrijevič Kononenko
Prvý let
Vo februári 2007 bol vybraný do Expedície 17 vo funkcii palubného inžiniera. Do vesmíru odštartoval 8. apríla 2008 v Sojuze TMA-12 so Sergejom Volkovom a Kórejkou Ji So-jon. I So-jon sa čoskoro vrátila v Sojuze TMA-11 s členmi predošlej Expedície 16 a Volkov s Kononenkom zostali spolu s Garrettom Reismanom na stanici. V júni 2008 Reismanna nahradil Gregory Chamitoff. Počas letu Kononenko dvakrát vystúpil do vesmíru, celkom strávil v otvorenom kozme 12 hodín a 12 minút. Po šiestich mesiacoch boli Volkov a Kononenko vystriedaný dvojicou Michael Fincke, Jurij Lončakov a 24. októbra 2008 pristáli v Kazachstane.
Kvalifikácia na Majstrovstvá Afriky v basketbale žien 2013
Zóna 4
🇨🇲 Yaoundé
Oleg Dmitrijevič Kononenko
Druhý let
21. decembra 2011 o 13:16 UTC z kozmodrómu Bajkonur odštartovala kozmická loď Sojuz TMA-03M. Na jej palube boli okrem Kononenka aj André Kuipers a Donald Pettit. Na ISS dorazili o dva dni neskôr a pripojili sa k posádke ISS a Expedícii 30.
Kvalifikácia na Majstrovstvá Afriky v basketbale žien 2013
Zóna 5
🇹🇿 Dar es Salaam
Zóna 6
🇲🇿 Maputo