cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
HC VSŽ Košice v sezóne 1990/1991
Pavúk
''*výsledky sú uvádzané ako počet víťazných zápasov v sérii, ktorá sa hrala na 3. víťazné zápasy''
Štatistiky hráčov
Zdroj: Eliteprospects
La Motte-en-Bauges
La Motte-en-Bauges je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Savoie, v regióne Rhône-Alpes.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Ináncs
Ináncs je obec v Maďarsku v Boršodsko-abovsko-zemplínskej župe v Encsskom okrese.
Má rozlohu 1094 ha a žije tu 1312 obyvateľov (2007).
Alexander Gerič (pilot)
Alexander Gerič (* 30. január 1920, Slovenský Meder – † 29. august 1944, pravdepodobne neďaleko obce Ladce) bol pilot Slovenských vzdušných zbraní v druhej svetovej vojne a letecké eso.
Bojoval na východnom fronte a po 9 potvrdených zostreloch preletel na sovietsku stranu. V Sovietskom zväze absolvoval Alexander Gerič spravodajský výcvik a zakrátko boli v júli 1944 vysadený nad stredným Slovenskom. Bol však chytený a väznený v Bratislave. Neskôr bol prepustený a na žiadosť ministra národnej obrany generála Ferdinanda Čatloša mal nadviazať spojenie s postupujúcou Červenou armádou. V auguste 1944 odletel s por. Šingliarom na lietadle Praga E.39 na letisko Tri Duby. Lietadlo havarovalo neďaleko obce Ladce. Obaja členovia posádky pravdepodobne zahynuli.
Aristón (víťaz na OH v r. 452 pred Kr.)
náhľad|Oxyrhynský papyrus 222 Aristón (Aristón) bol olympijský víťaz v boxe v roku 452 pred Kr.
Meno Aristóna, víťaza 82. olympijských hier v roku 452 pred Kr., je zaznamenané na papyruse (P. Oxy. 222), ktorý bol v roku 1897 objavený britskými archeológmi Bernardom Grenfellom a Arthurom Huntom na egyptskom nálezisku v Oxyrhynchu. Predná strana tohto papyrusu uvádza zoznam olympijských víťazov zo 75. do 78. a od 81. do 83. olympijských hier. Aristón je na tomto značne poškodenom papyruse uvedený v dvadsiatom druhom riadku vpravo. Názov jeho domovskej krajiny na papyruse chýba (Ἀρίστων... – Aristón z...). Aristón, olympionik z roku 452 pred Kr., sa uvádza ako olympijský víťaz v boxe medzi mužmi (v tom roku zvíťazil v boxe medzi dorastencami Apollodóros ), preto nemôže byť totožný z Aristónom z nasledujúcich hier, ktorý je v zoznamoch uvedený ako víťaz v boxe dorastencov. Mohol to byť pravdepodobne jeho menovec alebo otec. Box (pygmé) zaradili do programu olympijských hier v roku 688 pred Kr. a prvým víťazom tejto disciplíny bol Onomastos zo Smyrny.
Nižná
Nižná môže byť:
NGC 1894
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 12,2.
Pavel Haulík
Pavel Haulík (* 1951) je slovenský sociológ.
V roku 1975 absolvoval štúdium sociológie na Filozofickej fakulte UK v Bratislave.
V rokoch 1975 - 1995 pôsobil v Metodicko-výskumnom kabinete Československého a neskôr Slovenského rozhlasu v Bratislave. Od roku 1996 je riaditeľom agentúry MVK. Bol externým poradcom prezidenta Rudolfa Schustera.
Je ženatý, má dve deti.
Irota
Irota je obec v Maďarsku v Boršodsko-abovsko-zemplínskej župe v Edelénskom okrese.
Anton Marec
Anton Marec (* 11. august 1953, Považský Chlmec pri Žiline – † 21. september 2021, Vysoké Tatry) bol slovenský prozaik a dramatik, autor literatúry pre deti a mládež.
Životopis
Narodil sa 11. augusta 1953 v Považskom Chlmci, obci na sútoku Kysuce a Váhu, ktorá dnes tvorí súčasť mesta Žilina.
Vo Vysokých Tatrách vykonal v lete i zime vyše tristo horolezeckých výstupov a niekoľko náročných lyžiarskych prechodov, liezol aj v Alpách, na Kaukaze a Pamíre.
Je autorom tridsiatich kníh, niekoľko z nich bolo vyznamenaných Cenou Literárneho fondu, Cenou pre detské knihy Bibiana či spolkovými cenami.
Roku 2018 mu bola udelená cena Cena primátora mesta Vysoké Tatry.
Tvorba
Svoju prvú poviedku uverejnil Anton Marec v časopise Vysoké Tatry ako dvadsaťročný. Neskôr pravidelne publikoval vo vtedy najčítanejšej víkendovej Pravde na nedeľu, jeho poviedky často vysielal aj Slovenský rozhlas. Knihou debutoval roku 1982, a to novelou Na hrebeni víchrica. V nej, podobne ako v spomínaných poviedkach či v desiatke nasledujúcich knižiek, svojráznym spôsobom a cez silné príbehy v exponovanom horskom prostredí zobrazil tatranský vysokohorský svet s jeho vlastnými pravidlami a morálnymi zákonmi, čo v kontexte vtedajšej slovenskej literárnej produkcie vyvolalo nekaždodenný ohlas u literárnej kritiky, no najmä u čitateľov. Postupne sa však jeho prózy (Na Solisko hviezdy nepadajú, Len popol vo vetre, Kruté safari) menia na záznam zásadných premien spôsobených silou kapitálu a ľudskej márnomyseľnosti, ktoré po roku 1989 neobišli ani Vysoké Tatry. Starý, ešte viacmenej autentický tatranských svet vytváraný sieťou osobných vzťahov ľudí s rovnakou skúsenosťou i životnými hodnotami, horské prostredie prinášajúce zážitky obohacujúce najmä ľudskú dušu, definitívne prestáva existovať, cena človeka už nespočíva v jeho skutkoch, ale vlastníctve majetku.
Okrem poviedok a noviel sa Anton Marec snažil zachytiť svet hôr však aj v niekoľkých knižkách tzv. literatúry faktu.
Neskôr sa dominantnou témou Antona Mareca stáva kraj pod Tatrami, teda Spiš, najmä jeho história. Na jej interpretáciu si zvolil svojský žáner – kombináciu reálnych historických udalostí s povesťami a legendami. Aj tu však, podobne ako v knižke o tatranských názvoch či názvoch spišských obcí, na pozadí prísne etymologických rozborov starých miestopisných názvov otvára ich doteraz netušené významy a tak trochu aj nový pohľad na už desaťročia rovnako interpretovanú históriu tohto kraja.
Okrem nižšie uvedených kníh napísal Anton Marec v osemdesiatych rokoch aj niekoľko rozhlasových hier. Dramatizáciu knižky Spišské povesti s uvádzalo Spišské divadlo s pozoruhodným úspechom v rokoch 20152018.
Kumšt (vodná veža)
Kumšt (iné názvy: Mestská vodáreň, Vodná bašta) v Prešove bola pôvodne stredovekou baštou mestského opevnenia. Po polovici 16. storočia bola prestavaná na vodáreň, ktorá fungovala až do začiatku 20. storočia. Roku 1930 bolo v Kumšte umiestnené Židovské múzeum a od roku 1947 je v správe Krajského múzea v Prešove. Budova Kumštu je unikátnou vodnou vežou v strednej Európe. Kumšt a jeho technické zariadenie sú národná kultúrna pamiatka zapísaná v registri ÚZPF pod č. 4238/1.
Prístup
Priestory potrebujú rekonštrukciu, aby mohli byť sprístupnené verejnosti. Prehliadka vonkajších priestorov je možná po vystúpení na zástavke MHD Trojica a po prechode na severný koniec Hlavnej ulice, kde ešte pred jej koncom treba odbočiť doľava na ulicu Ku Kumštu, kde je na ľavej strane budova Kumštu.
Dana
DANA je značka antikoncepcie (vnútromaternicové teliesko), pozri DANA (antikoncepcia)
La Motte-Servolex (obec)
La Motte-Servolex je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Savoie, v regióne Rhône-Alpes.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
NGC 1895
NGC 1895 je emisná hmlovina v súhvezdí Mečiar, ktorú objavil anglický astronóm John Herschel 2. novembra 1834.
Le Croisty
Le Croisty je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Morbihan, v regióne Bretónsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Killers (rozlišovacia stránka)
Killers (po angl. vrahovia) môže byť:
Excalibur
Excalibur môže byť
Chenailler-Mascheix
Chenailler-Mascheix je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Corrèze, v regióne Limuzínsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Jákfalva
Jákfalva je obec v Maďarsku v Boršodsko-abovsko-zemplínskej župe v Putnockom okrese.
Má rozlohu 906 ha a žije tu 502 obyvateľov (2007).
20 Y.O.
20 Y.O. je deviaty štúdiový album (dvanásty celkovo) od americkej R&B/pop speváčky Janet Jackson, ktorý 20. septembra 2006 vydalo hudobné vydavateľstvo Virgin Records.
Album debutoval na druhom mieste amerického rebríčka Billboard 200 s 297 000 predanými hudobnými nosičmi. Je to jej ôsmy album, ktorý sa dostal do prvej trojky v rebríčku a druhý, ktorý dosiahol druhú priečku. Zároveň je tento jej ôsmym albumom, ktorý získal za svoj predaj platinové ocenenie. Vydavateľstvo EMI zverejnilo informáciu, že z tohto albumu bolo na celom svete do 31. marca 2007 predaných približne 1,2 milióna nosičov.
7. decembra 2006 tento album získal nomináciu na Grammy v kategórii najlepších albumov súčasného R&B.
NGC 1896
NGC 1896 je otvorená hviezdokopa v súhvezdí Povozník, ktorú objavil britsko-nemecký astronóm William Herschel 16. januára 1784.
Embrik Strand
Embrik Strand (* 2. jún 1876 Ål, Hallingdal, Nórsko – † 3. november 1947, Riga, Lotyšsko) - významný nórsky botanik a entomológ - koleopterológ, hymenopterológ, arachnológ a lepidopterológ.
Biografia
Embrik Strand sa narodil v roku 1876 v nórskom mestečku Ål. Po skončení základnej a strednej školy pokračoval v štúdiu na univerzite v Oslo - Kristiania (teraz Universitetet i Oslo (latinsky: Universitas Osloensis)). Po štúdiu na univerzite Strand cestoval v rokoch 1898 - 1903 po území Nórska, kde prevádzal zbery veľkého množstva hmyzu. Počas tohto obdobia v rokoch 1901 - 1903 bol reštaurátor v zoologickom múzeu univerzity. Potom odišiel do Nemecka, kde pokračoval v štúdiu zoológie na Univerzite v Marburgu (1903). Neskôr pracoval v Staatliches Museum für Naturkunde v Stuttgarte (1905), potom v Tübingene a následne v Senckenbergovom múzeu vo Frankfurte nad Mohanom. Od roku 1907 pracoval v Museum für Naturkunde der Humboldt-Universität v Berlíne. V roku 1923 prijal miesto profesora zoológie na Universite v Rige, kde pracoval ako vedúci Ústavu zoológie a hydrobiológie. Profesor Strand zomrel roku 1947 v Rige v Lotyšsku.
Entomologické aktivity
Počas svojho života sa zaoberal štúdiom hmyzu, hlavne radmi chrobákov, motýľov a blanokrídlovcami. Tiež sa venoval aj štúdiu pavúkov. Okolo roku 1900 sa zameral na zber hmyzu v Nórsku. Tie sú teraz uložené v univerzitnú múzeum, kde pracoval ako kurátor v rokoch 1901 - 1903. Počas svojho života spolupracoval aj s významným parnassiológom Dr. Felixom Brykom. Strand bol autorom mnohých publikácií, predovšetkým o hmyze a pavúkoch a je známky ako autor popisov stoviek nových druhov hmyzu a predovšetkým pavúkov. V roku 1928 založil časopis Folia Zoologica a hydrobiologica. Existuje niekoľko stoviek druhov, ktoré nesú jeho meno vo všetkých možných podobách: Strand, Strandella, Embriki, Embrikiellus, Embrik-Strandella atď. Niektorí autori vytýkali Strandovi (Bonnet), že popísal veľa druhov ktoré boli už popísané a spravil tak istý chaos v nomenklatúre. Embrik Strand bol veľmi plodný autor. Zoznam jeho prác a publikácií, ktoré vydal do roku 1918 (po dvadsiatich rokoch činnosti) je okolo 1200 titulov.
Strandova zbierku hmyzu a pavúkov z Nórska je v Zoologickom múzeu Univerzity v Oslo. Jeho typy sú v DEI (Deutsches Entomologisches Institut) a v Museum für Naturkunde.
Tetrely
Tetrely sú chemické prvky 14. skupiny periodickej tabuľky. Patrí sem uhlík (C), kremík (Si), germánium (Ge), cín (Sn), olovo (Pb) a fleróvium (Fl). Elektrónová konfigurácia ich valenčnej vrstvy je ns2 np2. Vďaka tomu preferujú tvorbu zlúčením v oxidačnom stave II a IV. Chémia uhlíka, predovšetkým zlúčeniny, ktorých skelet tvoria reťazce C-C, je z veľkej časti predmetom štúdia organickej chémie.
Mnemotechnická pomôcka v češtine
Copak Si Gertruda Snědla Plombu?
Járdánháza
Járdánháza je obec v Maďarsku v Boršodsko-abovsko-zemplínskej župe v Ózdskom okrese.
Má rozlohu 1 125 ha a žije tu 1 942 obyvateľov (2007).
La Perrière (Savoie)
La Perrière je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Savoie, v regióne Rhône-Alpes.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Broad Peak
Broad Peak (Falčan Kangri, Faichan Kangri, K3) je dvanásty najvyšší vrch Zeme, vysoký Leží na hraniciach Číny s Pakistanom, v pohorí Karakoram, v horskej skupine Baltoro Mustagh.
Marcelo Ríos
Marcelo Ríos (* 26. december 1975) je bývalý čilský profesionálny tenista. Počas roka 1998 sa dokázal dvakrát na krátky čas dostať na 1. miesto medzinárodného rebríčka ATP. Za jeho najväčší úspech je považovaná účasť vo finále Australian Open v roku 1998, kde podľahol českému tenistovi Petrovi Kordovi.
Broad Peak
Broad Peak sa nachádza od vrchu K2, v mieste, kde sa stretávajú dva veľké karakoramské ľadovce – Baltoro a Godwin Austen. Názov Broad Peak znamená po slovensky široký štít (vrchol).
Marcelo Ríos
Počas svojej kariéry Marcelo Ríos vyhral 18 turnajov ATP vo dvojhre:
Broad Peak
Broad Peak má tieto vedľajšie vrcholy:
Prvý úspešný výstup na vrchol sa podaril rakúskym horolezcom v roku 1957. Prvý slovenský horolezec, ktorý na Broad Peak vystúpil bol Peter Hámor v roku 2006.
Beskydské predhorie
Beskydské predhorie je geomorfologický celok na východnom Slovensku. Je súčasťou provincie Východné Karpaty, subprovincie Vonkajšie Východné Karpaty a oblasti Nízke Beskydy.
Je súčasťou flyšového pásma, na dĺžku meria takmer, kým na šírku priemerne a maximálne  vo východnej časti. Najužším miestom je územie pri obci Hažín nad Cirochou, kde šírka dosahuje len cca.
Polohopis
Na severe hraničí s tromi geomorfologickými celkami: Bukovské vrchy, Laborecká vrchovina, Ondavská vrchovina, na západe s dvomi geomorfologickými celkami: Spišsko-šarišské medzihorie a Košická kotlina, na juhu tiež s tromi geomorfologickými celkami: Slanské vrchy, Východoslovenská pahorkatina a Vihorlatské vrchy. Východnú hranicu tvorí štátna hranica s Ukrajinou.
Najvyšším bodom územia je vrch Hôrka nad obcou Inovce vo východnej časti. Najnižším bodom je miesto, v ktorom Ondava opúšťa územie.
Hydrológia
Územie nie je z hľadiska hydrografického jednotné, patrí k niekoľkým povodiam: na východe je to Ublianka, stredná časť je súčasťou povodia Laborca s Cirochou a tiež Ondavy s Topľou. Najzápadnejšia časť patrí do povodia Sekčova.
Delenie
Beskydské predhorie sa delí na 5 geomorfologických podcelkov:
Inovský potok
Inovský potok je potok v najvýchodnejšej časti Slovenska, preteká severovýchodnou časťou územia okresu Sobrance. Je to pravostranný prítok Stežnej, má dĺžku 6,5 km a je tokom IX. rádu.
Pramení na rozhraní Vihorlatských vrchov a Beskydského predhoria, na severozápadnom svahu Holice (983,6 m n. m.) v nadmorskej výške približne 750 m n. m. Od prameňa tečie severozápadným smerom cez Beskydské predhorie (podcelok Ublianska pahorkatina), preteká obcou Inovce a za ňou sa oblúkom stáča na sever. Z pravej strany priberá Ráztočky, zľava tri krátke prítoky z oblasti Hrabín a následne aj pravostranný Zásedný potok (303,5 m n. m.). Ďalej sa oblúkom stáča na západ, sprava priberá dva prítoky zo západných svahov Dielu (528,0 m n. m.) a v obci Ruský Hrabovec sa v nadmorskej výške cca 273 m n. m. vlieva do Stežnej.
Ernest Šmigura
Ernest Šmigura (* 17. jún 1930, Dolný Ohaj – † 26. júl 2007, Nitra) bol slovenský herec.
V rokoch 1950 až 1956 bol členom Dedinského divadla. V rokoch 1956 až 1960 sa stal členom pomocného súboru Činohry SND v Bratislave. Od roku 1960 bol 47 rokov členom hereckého súboru Divadla Andreja Bagara v Nitre.
Waterloo Bridge
thumb|Pohľad na Waterloo Bridge z [[Lodon Eye.]] thumb|Waterloo Bridge na obraze [[John Constable|Johna Constabla.]] thumb|Waterloo Bridge na maľbe [[Claude Monet|Clauda Moneta.]] thumb|Pohľad na Waterloo Bridge. Naľavo [[St Paul's Cathedral, v strede City of London a 30 St Mary Axe.]]
Waterloo Bridge je jeden z londýnskych mostov cez rieku Temžu. Nachádza sa medzi mostami Blackfriars Bridge a Hungerford Bridge v mestských obvodoch City of Westminster a Lambeth. Most bol pomenovaný na počesť britského víťazstva v bitke pri Waterloo v roku 1815.
Pri jeho severnom konci sa nachádza Somerset House, ulice Strand a Aldwych. Na jeho južnom konci sa nachádza železničná stanica Waterloo, kino IMAX a South Bank.
Svätý Bartolomej (ostrov)
thumb|Poloha Svätého Bartolomeja
Waterloo Bridge
Vďaka svojej strategickej polohe na Temži je Waterloo Bridge jedným z najlepších miest na fotografovanie. Z mosta je vidieť na Westminster, South Bank a London Eye na západe a City of London a Canary Wharf na východe.
Svätý Bartolomej (ostrov)
thumb|Mapa ostrova
Waterloo Bridge
Dejiny
Prvý most na tomto mieste otvorili v roku 1817 a jeho autorom bol John Rennie. Most bol tvorený deviatimi žulovými oblúkmi a pri prechode museli cestujúci zaplatiť mýto. V roku 1878 správu nad mostom prevzala inštitúcia Metropolian Board of Works, ktorá vyberanie mýta zrušila. Na moste sa objavili závažné konštrukčné chyby a tak ho nechala Metropolitan Board of Works vystužiť.
Svätý Bartolomej (ostrov)
thumb|Neoficialna vlajka Sv. Bartolomeja
Waterloo Bridge
Dejiny
Počas 20. rokov 20. storočia opotrebovanie mosta narastalo a London County Council rozhodol o jeho zbúraní a výstavbe nového mosta. Nový most navrhol Giles Gilbert Scott a stavbu realizovala spoločnosť Peter Lind & Company. Nový most bol čiastočne sprístupnený v roku 1942 a úplne dokončený bol na konci druhej svetovej vojny v roku 1945. Stavebné práce na moste vykonávali ženy a tak sa niekedy most označuje aj ako „most žien“. Použitým materiálom bol portlandský vápenec.
Svätý Bartolomej (ostrov)
Svätý Bartolomej je ostrov v Karibskom mori, ktorý patrí do súostrovia Malé Antily. Od 22. februára 2007 je zámorským spoločenstvom Francúzska. Dovtedy bol súčasťou francúzskeho zámorského departementu Guadeloupe. Gustavia je hlavné a najvýznamnejšie mesto francouzského zámorského spoločenstva, podľa údajov z roka 2006 tu žije 2 300 obyvateľov.
Waterloo Bridge
Dejiny
Žulové kamene z pôvodného mosta boli venované rôznym krajinám spojeným s Veľkou Britániou pre posilnenie historických väzieb v rámci bývalého Britského impéria. Dva z kameňov sa nachádzajú v Canberre, hlavnom meste Austrálie pri Commonwealth Avenue Bridge.
Dopravné spojenie
Najbližšie stanice londýnskeho metra: Najbližšie železničné stanice:
Havrania skala (vrch v Spišsko-gemerskom krase)
náhľad|Slovenský raj z Havranej skaly, v pozadí Dedinky
Havrania skala je vrch v pohorí Spišsko-gemerský kras, krajinnom celku Slovenského rudohoria. Leží nad obcou Stratená, približne severne od Dobšinej.
Poloha
Nachádza sa v severovýchodnej časti Spišsko-gemerského krasu, v centre geomorfologického podcelku Slovenský raj. Leží v Košickom kraji, v okrese Rožňava a na katastrálnom území obce Stratená. Najbližším sídlom je južne situovaná Stratená, západne sa nachádza Dobšinská Ľadová Jaskyňa, severozápadne Vernár, severovýchodne Hrabušice a juhovýchodne Dedinky. Vrch je súčasťou Národného parku Slovenský raj.
Opis
Havrania skala leží na rozsiahlej planine v centrálnej časti Slovenského raja. Na východe sa nachádza Gačovská skala, Suchý vrch , Červená skala a Bykárka , severne leží Cigánka  a Lipovec , západne Vahan , Štrbáková  a Remiaška  a južne Duča , Marčeková  a Skala. Na východnom úpätí sa nachádza Krčmársky potok, jediný významnejší a stabilný vodný tok, smerujúci do rieky Hnilec. Na vrchol vedie značená turistická trasa. V okolí Havranej skaly je niekoľko menších jaskynných priestorov, niektoré z nich sú prístupné aj z turistických chodníkov.
Výhľady
Časť vrcholu pokrýva súvislý lesný porast, časť bralo s nízkou vegetáciou, ktorá umožňuje obmedzený rozhľad. Z vhodných miest je možné pozorovať okolité vrchy Spišsko-gemerského krasu a blízkych Volovských vrchov, no tiež Branisko, Levočské vrchy, Vysoké Tatry, východnú časť Nízkych Tatier s Kráľovou hoľou, Stolické vrchy a Revúcku vrchovinu.
Harlemská renesancia
Harlemská renesancia bolo kultúrne hnutie dvadsiatych a tridsiatych rokov 20. storočia. Známa bola rovnako pod názvom "hnutie New Negro" podľa rovnomennej antológie Alaina Locka z roku 1925. Aj keď bolo centrom hnutia štvrť Harlem v New Yorku, rad francúzsky píšucich a v Paríži žijúcich černošských spisovateľov z afrických a karibských kolónií bola tiež Harlemskou renesanciou ovplyvnená.
Názory historikov na to, kedy Harlemská renesancia začala a skončila, sa líšia. Podľa neoficiálnych údajov hnutie existovalo od roku 1919 do raných tridsiatych rokov, respektíve do polovice tridsiatych rokov. Rad myšlienok však prežil omnoho dlhšie. Spisovateľ a člen hnutia New Negro, James Weldon Johnson, považoval obdobie medzi rokmi 1924 (rokom, kedy časopis Opportunity usporiadal večierok pre černošských spisovateľov, na ktorý prišli aj belošskí nakladatelia) a v 1929 (rokom, keď skrachovala newyorská burza a začala veľká kríza) za zenit "rozkvetu černošskej literatúry."
Rozvoj afroamerickej komunity v Harleme
New York sa stal dôležitým miestom pre tento rozvoj černošskej strednej triedy. Harlem bol v 19. storočí vybudovaný ako exkluzívne predmestie pre belošskú strednú a vyššiu strednú triedu, plné majestátnych víl a širokých ulíc a so spoločenským vybavením vrátane budovy opery. Počas silného prílivu imigrantov z Európy na konci 19. storočia však pôvodná belošská stredná trieda Harlem opustila a ten sa na počiatku 20. storočia stal afroamerickou štvrťou. V roku 1910 kúpila malá cirkev a skupina afroamerických realitných obchodníkov rozsiahly blok domov okolo 135. ulice a Piatej avenue. Ďalšie tisíce Afroameričanov sa prisťahovali v priebehu prevej svetovej vojny: príliv pracovnej sily z Európy prakticky ustal kvôli vojne, zatiaľ čo dopyt po nekvalifikovaných pracovníkoch v priemysle rástla. Tzv. veľká migrácia tak do miest ako Chicago, Philadelphia, Cleveland a New York priviedla stovky tisíc Afroameričanov.
Harlemska kultúrna explózia
Prvá fáza „Harlemskej renesancie“ začala už pred rokom 1919. V roku 1917 boli uvedené Three Plays for a Negro Theatre. V týchto troch hrách autora Ridgely Torrenca hrali černošskí herci a všetky tri hry predstavili černochov čoby komplexné ľudské bytosti a odmietli tak tradície amerického minstrelského umenia a stereotyp "začiernenej" tváre. James Weldon Johnson označil premiéru týchto troch hier za "tú najdôležitejšiu v histórii černochov v americkom divadelníctve." Ďalší medzník prišiel v roku 1919, keď Claude McKay publikoval svoj militantný sonet "If We Must Die." Od roku 1919 tak beletria Jamesa Weldona Johnsona a poézia Clauda McKaya popisovala súčasnú situáciu života černochov v Amerike.
V roku 1978 založil Hubert Harrison, otec harlemského radikalizmu, organizáciu „Liberty League“ (Liga Slobody) a noviny „Voice“, prvou organizáciou a prvé noviny hnutia New Negro. Harrisonova organizácia a noviny boli politické, ale kládli dôraz aj na umenie. V roku 1927 napríklad Harrison namietol, že názov "renesancia" nie je presný, pretože termín "černošská literárna renesancia" prehliada "prúd literárnych a umeleckých diel černošských umelcov, ktorý bez prerušenia existuje od roku 1850 do súčasnosti" a prehlásil, že termín "renesancia" je čisto belošským pomenovaním.
Počiatky
„Harlemská renesancia“ vzišla zo zmien, ktoré sa v afroamerickej komunite odohrali od zrušenia otroctva. Tieto zmeny akcelerovali v dôsledku prvej svetovej vojny a významných sociálnych a kultúrnych zmien v Spojených štátoch na začiatku 20. storočia. Industrializácia priťahovala ľudí z vidieckych oblastí do miest a dala tak vzniknúť novej masovej kultúre. Jednými z hlavných príčin „harlemskej renesancie“ boli "Veľká migrácia" Afroameričanov do miest na severe Spojených štátov, kde tak nastala vysoká koncentrácia ambicióznych ľudí, a prvá svetová vojna, ktorá vytvorila nové pracovné príležitosti pre desiatky tisíc ľudí. Naopak faktorom, ktorý viedol ku koncu harlemskej renesancie, bola Veľká hospodárska kríza.
Do konca občianskej vojny bola väčšina Afroameričanov otrokmi a žila na juhu Spojených štátov. Ihneď po zrušení otroctva začali emancipovaní Afroameričania hľadať možnosti zapojenia sa v spoločnosti, žiadali politickú rovnoprávnosť a ekonomické a kultúrne sebaurčenie. Na konci 70. rokov 19. storočia však bieli konzervatívci opäť získali na juhu moc a počas rokov 1890 a 1908 presadili zákony, ktoré odobrali volebné právo väčšine černochov a rade chudobných belochov. Ustanovili režim zákonov Jima Crowea, ktorý umožňoval segregáciu a hlasovanie v prospech južanských demokratov. Belošskí konzervatívci tak odobrali černochom možnosť vykonávať a vymáhať svoje občianske a politické práva. Závislosť juhu na poľnohospodárstve naďalej obmedzovali ekonomické a sociálne možnosti ľudí a černosi boli naďalej využívaní ako lacná pracovná sila. So zhoršujúcou sa situáciou na juhu tak začali černosi vo veľkých počtoch migrovať na sever.
Rada členov afroamerického literárneho hnutia vzišla z generácie, ktorá zažila víťazstvo a straty obdobia „Rekonštrukcie“ po americkej občianskej vojne. Často boli ich prarodičia otroci. Mnoho členov Harlemskej renesancie bolo medzi tými, ktorí v rámci „Veľkej migrácie“ prišli z juhu do černošských predmestí v mestách na severe a severozápade. Afroameričania hľadali lepšiu životnú úroveň a koniec južanského inštitucionalizovaného rasizmu. Iní zase mali africké korene a pochádzali z rasovo stratifikovaných komunít v Karibiku. Väčšina z nich sa zišla v Harleme.
Aj cez vzrastajúcu popularitu černošskej kultúry boli Afroameričania aj na severe naďalej vystavovaní rasizmu zo strany belochov, často nových imigrantov. Po skončení prvej svetovej vojny sa mnoho afroamerických vojakov vrátilo späť do zeme, ktorej obyvatelia si nevážili zásluhy týchto vojakov. Masové rasové nepokoje a ďalšie občianske povstania sa odohrali v USA počas "červeného leta" v roku 1919. Väčšinou odrážala ekonomický boj o prácu a bývanie v mestách, rovnako ako sociálne napätie.
Hudba
Nový štýl hrania na piano, nazvaný Harlem Stride, vznikol v čase harlemskej renesancie a pomohol zmazať rozdiely medzi chudobnými černochmi a černošskou spoločenskou elitou. Tradičné džezové kapely boli tvorené predovšetkým dychovými nástrojmi a boli považované za symbol života chudobných na juhu – piano naopak predstavovalo nástroj bohatých. Modifikácia nástrojov v džezových kapelách preto sprístupnila džez aj motivovaným černochom. Popularita džezu sa okamžite rozletela po celej zemi a dosiahla svoj vrchol v období Harlemskej renesancie. Džezoví hudobníci vynikali v počiatkoch džezu predovšetkým inováciami a temperamentom a hudobníci ako Fats Walter, Duke Ellington, Jelly Roll Morton a Willie „The Lion“ Smith boli veľmi talentovaní a ambiciózni a boli považovaní za vzory budúcich džezmenov.
Hudobný štýl černochov sa počas tohto obdobia stával čím ďalej populárnejší aj medzi belochmi. Belošskí spisovatelia, dramatici a skladatelia začali vo svojich prácach využívať afroamerické hudobné trendY a témy: skladatelia používali básne afroamerických básnikov a implementovali rytmy, harmónie a melódie afroamerickej hudby – ako napr. blues, spirituály a jazz – do svojich koncertných skladieb. Černosi tak začali prenikať do tradičného sveta skladateľstva. Prvým černochom, ktorí získal všeobecné uznanie čoby koncertný virtuóz ako regionálne tak aj miestne, bol Roland Hayes. Hayes sa učil u Artura Calhouna v Chattanooge a na Fiskovej univerzite v Nashville. Neskôr študoval s Arturom Hubbardom v Bostone a s Georgom Henshelom a Mandou Ira Aldridgeovou v Londýne. Verejne začal spievať v roku 1911 ako študent a člen Fisk Jubilee Singers.
Divadlo Apollo
Zatiaľ čo Savoy Ballroom na Lenox Avenue sa preslávil swingom a jazzom, Divadlo Apollo je najtrvalejším dedičtvom Harlemskej renesancie. Divadlo otvorilo na 125. ulici 26. januára 1914 a od tej doby predstavuje jeden z klasických symbolov afroamerického spôsobu života. Ako jeden z najslávnejších podnikov populárnej hudby v USA sa Divadlo Apollo stalo prvým miestom, kde rad predstaviteľov harlemskej renesancie objavil priestor pre rozvoj svojho talentu a kariéry. V Apolle začínali napríklad Billie Holiday, Ella Fitzgerald a Sarah Vaughan.
S príchodom televízie a ďalšími zmenami v zábavnom priemysle Apollo postupne upadalo, ale v roku 1983 bolo za pomoci mestských, štátnych a federálnych grantov vzkriesené. V súčasnej dobe divadlo prevádzkuje nezisková organizácia Apollo Theater Foundation Inc. Podľa štatistík divadlo ročne navštevuje až 1 300 000 návštevníkov.
Charakteristiky a témy
Charakteristickým rysom Harlemskej renesancie bola otvorená rasová hrdosť, ktorá sa zhmotnila v podobe konceptu New Negro, ktorého produkt mal skrz intelekt a tvorbu literatúry, umenia a hudby bojovať s prevažujúcim rasizmom a stereotypmi a podporovať progresívnu a sociálnu politiku a rasovú a sociálnu integráciu. Umelecká a literárna tvorba mala slúžiť pozdvihnutiu rasy.
Z Harlemskej renesancie nevzišla žiadna jednotná forma, ktorá by charakterizovala černošské umenie. Harlemská renesancia naopak zahrňovala širokú škálu kultúrnych prvkov a štýlov, vrátane panafrikanistického pohľadu, vysokú i nízku kultúru, od tradičných foriem hudby k blues a jazzu, tradičných a nových experimentálnych foriem literatúry ako bol modernizmus a nová forma jazzovej poézie. Táto dualita medzi tradičným a novým znamenala, že mnoho afroamerických umelcov sa dostalo do stretu s konzervatívnymi prúdmi medzi černochmi a intelektuálmi, ktorí sa bránili určitým pohľadom na život černochov.
Témy zobrazené v dielach autorov Harlemskej renesancie boli ovplyvnené skúsenosťami z otroctva a vynárajúcou sa afroamerickou ľudovou tradíciou černošskej identity, dopady inštitucionalizovaného rasizmu, dilemami typickými pre predstavenia a diela písané pre belošské publikum a otázkou ako sprostredkovať skúsenosť moderného černošského života na urbánnom severe.
Harlemská renesancia stavala na podpornom systéme černošských mecenášov a podnikov vlastnených černochmi. Rovnako však bola závislá na patronáte belochov, ako bol Carl Van Vechten a Charlotte Osgood Masonová, ktorí poskytli rôzne spôsoby pomoci a otvárali dvere, ktoré by za normálnych okolností zostali publikáciám černošskej komunity uzavreté. Táto pomoc prebiehala väčšinou vo forme mecenášstva či nakladateľstva.
Aj ďalší belosi sa zaujímali o takzvané „primitívne“ kultúry, pretože belosi tak vtedy nahliadali na černošskú kultúru, a chceli, aby tento primitivizmus sršal tiež z diel autorov Harlemskej renesancie.
Záujem o život Afroameričanov tiež vytvoril experimentálnu, no dlhotrvajúcu belošsko-černošskú spoluprácu akou bolo napríklad uvedenie černošskej verzie Gershwinovej Porgy a Bess a Four Saints in Three Acts autorov Vergila Thomsona a Getrude Steinovej. V oboch predstaveniach bola súčasťou tímu zbormajsterka Eva Jessyegová, ktorej zbor vystúpil v hre „Four Saints“. Belošské hudobné skupiny tiež prizvali najlepšie a najtalentovanejšie afroamerické hudobné hviezdy do svojich vystúpení.
Afroameričania používali umenie, aby ukázali svoju ľudskosť a mohli tak žiadať rovnoprávnosť. „Harlemská renesancia“ viedla k viacerým príležitostiam pre publikácie černochov slávnymi nakladateľstvami. Rad autorov začal publikovať romány, časopisy a noviny. Nová beletria prilákala veľký záujem zo strany celej Ameriky a niektorí z harlemských autorov sa stali veľmi známymi: boli medzi nimi Jean Toomer, Jessie Fauset, Claude McKay, Zora Neale Hurston, James Weldon Johnson, Alain Locke a Langston Hughes.
Harlemská pomoc položila základy neskoršej povojnovej fázy hnutia za občianske práva (civil rights movement). Tiež rada neskorších černošských umelcov našla inšpiráciu v harlemskom literárnom hnutí.
Harlemská renesancia však bola niečím viac, než len literárnym či umeleckým hnutím. Disponovala určitým sociologickým vývojom – predovšetkým vďaka novému rasovému vedomiu – vďaka rasovej integrácii ako napríklad v hnutí Marcusa Garveyho s názvom Back to Africa. Koncept dvojakosti (twoness) W.E.D. Du Boise, po prvýkrát zmienený v práci The Souls of Black Folk z roku 1903, skúmal rozdelené vedomie identity človeka a bol tak jedinečnou kritikou sociálnych dopadov na rasové vedomie.
Nová černošská identita
Zo symbolického, ale aj skutočného vývoja počas tohto obdobia čerpajú Afroameričania svoje sebaurčenie, ktoré im poskytlo narastajúci pocit urbánnosti a militantnosti, rovnako ako základ pre vybudovanie komunity, na ktorej mohlo stavať hnutie za občianske práva v päťdesiatych a šesťdesiatych rokoch.
Urbánne prostredie rýchlo sa rozvíjajúceho Harlemu poskytlo priestor pre všetkých Afroameričanov, aby zažili rôznorodosť černošského života a kultúry. Harlemská renesancia povzbudila nové docenenie ľudových koreňov a kultúry. A ľudové materiály a spirituály napríklad poskytli bohatý zdroj pre umeleckú a intelektuálnu predstavivosť a oslobodili černochov od minulosti.
Rašeliniště Skřítek
Rašeliniště Skřítek je národná prírodná rezervácia ev. č. 367 neďaleko obce Sobotín v okrese Šumperk. Oblasť spravuje AOPK ČR Správa CHKO Jeseníky. Národná prírodná rezervácia bola vyhlásená v roku 1955. Dôvodom ochrany je ochrana vrchoviskového rašeliniska prameniskového typu s charakteristickými rastlinnými a živočíšnymi spoločenstvami.
Ide o vrchoviskové prameniskové rašelinisko prechodového typu. Vyskytujú sa tu predovšetkým spoločenstvá ostríc a machov. Nachádzajú sa tu rašelinové breziny a smrečiny.
Lokalita
Lokalita sa nachádza na severovýchode Česka v pohorí Hrubý Jeseník. Rašelinisko sa rozkladá v plochom sedle, kde leží aj pramenisko Žltého potoka, čo poskytuje dostatok vody. Celá oblasť rašeliniska i jeho okolie je silne podmáčané.
Národná prírodná rezervácia leží vedľa cesty I./11 spájajúcej Šumperk a Rýmařov, takže nie je problém sa tu dopraviť autom, ktoré je možné zaparkovať priamo v sedle vedľa motorestu Škriatok. Alebo tu tiež stavia autobusy na zastávke motorest Skřítek.
História
Poľovníctvo tu má dlhú históriu, lebo plnilo na loučeňskom panstve hlavnú funkciu lesného hospodárstva. Územie dnešnej rezervácie bolo z veľkej časti oborou a to až do druhej svetovej vojny, kedy zanikla. Do dnešnej doby sa zachoval aj rad kamenných hraničníkov z rokov 1669, 1674, 1700 a 1740. Sú však silne zdevastované. Na jednom z nich je vytesaný aj Žerotínsky lev.
NPR Skřítek bola vyhlásená roku 1955 s cieľom ukončenia ťažby rašeliny o výmere. V roku 1989 bola rezervácia znova vyhlásená a rozšírená. Odvtedy má výmeru.
Geológia
Geologicky spadá oblasť chráneného územia pod Hrubý Jeseník, čo je oblasť Silesikum. Tá bola vytvorená počas Hercynského vrásnenia a dotvorená alpínskym vrásnením. Hrubý Jeseník je rozdelený na západnú keprnickú a východnú desenskú klenbu. Pričom sedlo Skřítek patrí do desenskej klenby. Táto oblasť je typická metamorfovanými devonskými sedimentami (fylitmi a svormi) a staršími ortorulami. Prevážna časť územia je však tvorená holocénnymi organickými sedimentami, teda predovšetkým rašelinami, slatinami a rašeliniskami. Z pedologického hľadiska sú zastúpené predovšetkým podzolmi, glej a organozemami.
Klíma
NPR Skřítek spadá klimaticky do chladnej oblasti, podobne ako celý Hrubý Jeseník. To znamená, že prevláda krátke, vlhké a mierne chladné leto s dlhým prechodovým obdobím jari. Zima je tiež chladná s dlhodobou snehovou pokrývkou.
Hydrológia
V NPR Skřítek pramení niekoľkými prameňmi Žltý potok, ktorý vlievaním sa do Podolského potoka ústi do rieky Moravice. Zrážky sa pohybujú v rozmedzí 1000- / rok, čo je v porovnaní s republikovým priemerom  / rok nadpriemerné. Ale je potrebné brať do úvahy, že ide o horskú lokalitu, takže je vyšší zrážkový úhrn normálny. thumb|Rašelinové podmáčané lúky. Zástupcovia predovšetkým rodu Carex.
Flora
Čo sa týka pokrývky pôvodnej vegetácie, prevládala rašelinná smrečina so silným stupňom podmáčania. Na lokalite sa nachádzajú predovšetkým rašelinné smrečiny vek až 160 rokov vekovo diferencované. Ďalej je tu hojne zastúpená breza karpatská (Betula carpatica) a umelo vysadená borovica horská (Pinus mugo). V podraste prevláda rašelinník (Sphagnum sp.) A zástupcovia rodu ostríc (Carex). Konkrétne tu môžeme nájsť ostricu sivastú (Carex canescens), ostricu čiernu (C. nigra), o. prosovú (C. panicea), o. zobáčikatú (C. rostrata) a páperník pošvatý (Eriophorum vaginatum). Ďalej tiež bezkolenec belasý (Molinia caerulea), kropenáč trváci (Swertia perennis), kamzičník rakúsky (Doronicum austriacum), prilbica (Aconitum plicatum), kýchavicu bielu Lobelovu (Veratrum album subsp. lobelianum), bradáčik srdcovitolistý (Lister cordata) a bradáčik vajcovitolistý (L. ovata). Na rašelinových lúkach môžeme nájsť kuklík potočný (Geum rivale), popolavec kučeravý (Tephroseris crispa), škarda mäkká jastrabníkovitá (Crepis mollis subsp. hieracioides) a mnoho ďalších. Na území sa momentálne vyskytuje 39 druhov pečeňovníkov a 118 druhov machorastov. Ale prevládajú bežné druhy, čo znamená, že celé územie je silne degradované (Zmrhalová, 2003).
Fauna
Medzi významné chránené druhy z radov stavovcov vyskytujúce sa na tejto lokalite patrí bocian čierny (Ciconia nigra), jariabok hôrny (Tetrastes bonasia), mlok horský (Triturus alpestris), jašterica živorodá (Zootoca vivipara), ropucha bradavičnatá (Bufo bufo) a pôtik kapcavý (Aegolius funereus). ''
Ochrana prírody
thumb|Rašelinisko Skřítek
Národná prírodná rezervácia Skřítek sa svojou rozlohou radí medzi maloplošné chránené územia, z čoho vyplýva nízka biotopová a aj druhová rozmanitosť. No tento biotop, podmáčaných rašelinových smrečín a lúk bohato zásobený podzemnou vodou je vzácny, a tiež veľmi zachovaný, a tým poskytuje útočisko pre mnoho vzácnych druhov ako fauny, tak i flóry. Staré lesné porasty sa pomaly začínajú rozpadávať a na niektorých miestach bola vysadená smreková monokultúra. Sú prítomné tiež holiny s pôvodnou vegetáciou pastvín, kde rastú nálety smrekov a briez. Lesný porast je mierne náchylný na imisie a vývraty. V období rokov 1996/1998 sa tu vyskytla kalamita lykožrúta. Lesy sú zaradené do kategórie lesov osobitného určenia. Do celej oblasti rezervácie je verejnosti vstup zakázaný. Iba po jej hranicu vedú turistické značky a cesty spájajúce Šumperk a Rýmařov.
Oblasť tiež spadá do vtáčej oblasti Jeseníky, je súčasťou CHKO Jeseníky.
Manažment
V pláne starostlivosti tejto národnej prírodnej rezervácie je vytvorenie úplne stabilného prostredia, ktoré je ekologicky vyvážené. To možno dosiahnuť šetrným hospodárením v lesnom poraste, teda využitím prirodzeného zmladenia a úpravy druhovej skladby lesa. Ďalej úpravou stavu zveri a v neposlednom rade starostlivosť o rašelinové plochy z hľadiska ich nezarastania. V budúcnosti je plánom nechať toto miesto úplne bez ľudského zásahu.
Harry Potter (knihy)
Harry Potter je séria siedmich fantasy románov od britskej autorky J. K. Rowlingovej. Romány zachytávajú životy mladého čarodejníka Harryho Pottera a jeho priateľov Hermiony Grangerovej a Rona Weasleyho, ktorí sú všetci študentmi čarodejníckej školy v Rokforte. Oblúk hlavného príbehu sa týka Harryho boja proti Lordovi Voldemortovi, temnému čarodejníkovi, ktorý sa chce stať nesmrteľným, zvrhne riadiaci čarodejnícky orgán známy ako ministerstvo mágie a podrobí si všetkých čarodejníkov a muklov (nemagických ľudí).
Od vydania prvého románu Harry Potter a Kameň mudrcov, ktorý vyšiel 26. júna 1997, si knihy získali nesmiernu popularitu, pozitívne ohlasy a komerčný úspech na celom svete. Prilákali široké dospelé publikum i mladších čitateľov a sú často považované za základné kamene modernej literatúry pre mladých dospelých. K februáru 2018 sa z kníh predalo viac ako 500 miliónov výtlačkov po celom svete, čo z nich robí najpredávanejšiu knižnú sériu v histórii a boli preložené do osemdesiatich jazykov. Posledné štyri knihy zaznamenali rekordy ako najrýchlejšie sa predávajúce knihy v histórii. Posledný diel v USA predal zhruba jedenásť miliónov výtlačkov do dvadsiatich štyroch hodín od vydania.
Sériu pôvodne vydali v angličtine dvaja hlavní vydavatelia, Bloomsbury vo Veľkej Británii a Scholastic Press v Spojených štátoch. Hra Harry Potter a prekliate dieťa založená na príbehu, ktorý napísala Rowlingová, mala premiéru v Londýne 30. júla 2016 v Palace Theatre a jej scenár vydal Little, Brown. Pôvodných sedem kníh bolo adaptovaných do osemdielnej rovnomennej filmovej série od spoločnosti Warner Bros. Pictures, ktorá je k februáru 2020 treťou najlepšie zarábajúcou filmovou sériou všetkých čias. V roku 2016 sa celková hodnota franšízy Harryho Pottera odhadovala na 25 miliárd dolárov, vďaka čomu sa Harry Potter stal jednou z najvyššie zarábajúcich mediálnych franšíz vôbec.
Séria mnohých žánrov, vrátane fantasy, drámy, dospievania a britského školského príbehu (ktorý obsahuje prvky tajomstva, thrilleru, dobrodružstva, hororu a romantiky), skúma množstvo tém zo sveta Harryho Pottera. Podľa Rowlingovej je hlavnou témou smrť. Medzi ďalšie významné témy v sérií patria predsudky, korupcia a šialenstvo.
Břeclav
Břeclav je mesto v okrese Břeclav v Česku. Má rozlohu a približne 25 000 obyvateľov. Je dôležitou železničnou križovatkou na trase do Rakúska a na Slovensko.
Vodné toky
Břeclav leží na rieke Dyje, ktorá mestom preteká v severo-južnom smere a následne sa v lužných lesoch južne od neho, kde tvorí štátnu hranicu medzi Českom a Rakúskom, vlieva do rieky Morava. Okrem hlavného koryta, ktoré prechádza priamo centrom mesta, sa medzi centrom a časťou Poštorná nachádza aj odľahčovacie rameno. Do neho tu ústi potok Včelínek.
Koryto Dyje v lužných lesoch južne od mesta bolo v 70. rokoch 20. storočia vyrovnané vodohospodármi. V roku 2018 sa na českej i rakúskej strane začal projekt, ktorý plánuje navrátiť tok rieky do mŕtvych ramien v záujem šetrenia vody v krajine.
Vodné plochy
Severozápadne od mesta sa nachádza časť sústavy rybníkov s názvom Lednické rybníky, konkrétne do katastra Břeclavi sčasti spadá plocha dvoch z nich: tzv. Mlýnského rybníka a Prostředního rybníka. Oba sú napájané vodou z potoka Včelínek.
Lednické rybníky sú súčasťou Lednicko-valtického areálu a v roku 1953 boli taktiež vyhlásené za národnú prírodnú rezerváciu. Plnia úlohu významného hniezdiska vtákov, pričom sa tu vyskytujú napr. druhy potápka čiernokrká, hrdzavka potápavá, bučiačik močiarny a fúzatka trstinová. Využívané sú od 15. storočia, pričom v prvej polovici 19. storočia boli rodom Lichtenštajnov parkovo upravené.
Časti mesta
Mesto sa skladá z troch administratívnych častí, ktoré boli pôvodne samostatnými obcami: Břeclav, Poštorná a Charvatská Nová Ves.
História
Na území dnešného mesta je niekoľko lokalít, ktoré boli osídlené už v praveku a medzi najvýznamnejšie patrí veľkomoravské hradisko Pohansko (v lesoch juhovýchodne od mesta).
Pravdepodobne v 1. polovici 11. storočí založil knieža Břetislav I. pohraničný hrad, ktorý bol po ňom pomenovaný – odtiaľ názov Břeclav. Nové centrum sa stalo jedným z najdôležitejších správnych centier Moravy. V 13. storočí bola na hrade vybudovaná kamenná veža. V nepokojnom 15. storočí tu sídlila husitská posádka a do podhradia sa presťahovali obyvatelia neďalekého zničeného mesta. Na mieste dnešného centra si založili nové mestečko, nazvané Nová Břeclav – pôvodná lokalita je dodnes označovaná ako Stará Břeclav.
Významným medzníkom v rozvoji mesta bola výstavba Severnej dráhy cisára Ferdinanda, ktorá 6. júna 1839 spojila mesto s hlavným mestom Viedeň. Po vybudovaní trate do Brna v roku 1841 sa stal Břeclav prvý železničný uzol v Rakúsko-Uhorsku. Neskôr pribudlo spojenie na Bratislavu, čím ešte viac stúpol dopravný význam mesta.
NGC 1897
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 13,5.
Le Faouët (Morbihan)
Le Faouët je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Morbihan, v regióne Bretónsko.
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Chirac-Bellevue
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Švajčiarsky durič
Švajčiarsky durič (Schweizer Laufhund, Chien Courant Suisse, Swiss Hound) je psie plemeno uznané v FCI pod číslom 59. Patrí medzi duriče a vyskytuje sa v štyroch variantoch: bernský, jurský, luzernský a schwyczký durič.
Vzhľad
Švajčiarsky durič je pes strednej kohútikovej výšky, telesná stavba svedčí o sile a vytrvalosti, suchá hlava s dlhým nosom a dlhými ušami mu dáva ušľachtilý výraz. Má živú, citlivú, vernú a prítulnú povahu, je vášnivý lovec, ľahko sa ovláda. Jednotlivé varianty sa od seba odlišujú prakticky iba kožou a srsťou. Vo všeobecnosti má mať švajčiarsky durič krátku, hladkú, hustú srsť.
Bernský durič
náhľad|vľavo
História
V 15. storočí boli duriče obľúbené a vyhľadávané hlavne v Taliansku a neskôr v 18. storočí boli používané vo Francúzsku na lov zajacov.
Duriče patria medzi najstaršie lovecké psy a ich úlohou bolo a je nájsť stopu zveri, hlásiť ju, zver dostihnúť a nahnať na lovca. Postupne o toto svoje pôvodné poslanie prichádzali a to pre zmeny civilizačné (strelné zbrane) a zmeny v prírodných podmienkach a spoločenského usporiadania (sú prispôsobené na vytrvalé durenie v zle prístupnom horskom teréne). Z týchto dôvodov sa chov duričov obmedzil, až niektoré plemená úplne vymizli (thurgauský durič alebo jurský durič – typ sv. Hubert). V záujme záchrany všetkých farebných variet povolila Medzinárodná kynologická organizácia FCI vzájomné kríženie. Tak sa stalo, že predkovia niektorých bernských duričov sú duriče luzernské.
Povaha a skúsenosti s plemenom
náhľad náhľad|Schwyzský durič Stopy v diviačom oplôtiku
Švajčiarsky durič sa už vo veku 5 mesiacov začína prejavovať ako poľnovnícky pes. Záujem o stopy na vychádzkach vidno hneď od začiatku. V tomto veku je dobre pomaličky začať šteňa privykať na hvizd píšťalky alebo trúbku pri privolávaní s následnou odmenou. Majitelia, ktorí neplánujú svojho švajčiara poľovne využívať by mali šteňaťu zamedziť kontakt s teplou stopou zveri, prípadne ju aspoň obmedziť na minimum.
Švajčiar je veľmi ľahko cvičiteľné plemeno, ale alfou a omegou je jeho privolanie. Jeho orientačný zmysel je na vysokej úrovni. Skúsenosti hovoria, že švajčiar ako taký sa stratiť nemôže nikde, môžete sa mu však stratiť Vy. Pes sa vždy vráti po svojej stope na miesto, z ktorého vyštartoval.
Akčný rádius tohto stredne veľkého plemena je veľmi veľký. Jedince sú schopne prebehnúť a skontrolovať terén vo veľmi krátkom čase a pritom nevynechajú jediné miesto, kde by mohla byť zver. Plemeno je hlasité na stope, pri kontakte zo zverou a nie je problém z neho vycvičiť aj výborného hlásiča na dohľadávky.