cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Commedia dell'arte
Commedia dell'arte sa síce neujala ako reprezentačný typ divadla, ale mala vplyv na Goldoniho a Molièra, ktorí priviedli improvizáciu do písaných textov a ďalej využili aj typovosť postáv (ich postavy mali jednu základnú vlastnosť, okolo ktorej sa točí všetko ostatné).
Súbory kočovali po celej Európe, najväčší ohlas mala commedia dell´arte vo Francúzsku.
Postavy
Nebolo dôležité prostredie, v ktorom sa hralo, dôležité boli postavy a kostýmy. Išlo o komédiu ľudských typov, ktoré boli stále a nemenné. Napr. sluhovia (zanni) – Brighella a Arlecchino – vytvárali zápletku a posúvali príbeh dopredu; starci (vecchi) – Dottore (karikatúra lekára alebo právnika, učenca z Bologne) a Pantalone (kupec) sa stali obeťami posmeškov a žartov. Ďalšími postavami boli Capitano – chvastúnsky vojak, ktorý mal vždy úspech u žien; smutný a melancholický Pierrot, Harlekýn, slúžka Kolombina, právnik Dottore, Kapitán, kupliarka Ruffiana a zamilovaní s rôznymi menami a ďalšie.
Zánik
V 18. storočí postupne zanikalo. Negatívom Commedia dell'arte sa stala postupná repetitívnosť, prestala vychádzať z potrieb spoločnosti a nakoniec ju nahradili iné formy umenia. Jej dedičstvo dnes žije v cirkuse, pantomíme, balete a avantgardných divadlách.
Agátová ulica
Agátová ulica je ulica:
Infimum
Infimum je najväčšie dolné ohraničenie množiny. Ak je množina ohraničená zdola, potom existuje jej dolné ohraničenie a práve jedno infimum, teda najväčšie zo všetkých dolných ohraničení danej množiny.
Definícia
Číslo \beta sa nazýva infimum množiny M práve vtedy, keď je splnené nasledovné:
Marija Šerifovićová
Marija Šerifovićová (srbská cyrilika: Марија Шерифовић; * 14. november 1984, Kragujevac, Srbsko - čítaj: Marija Šerifoviť/ová) je srbská speváčka a víťazka Veľkej ceny Eurovízie 2007 so skladbou „Molitva“, prvou víťaznou skladbou za posledné roky nenaspievanou v angličtine.
Höchstädt an der Donau
Höchstädt an der Donau (úradne Höchstädt a.d.Donau) je nemecké mesto na západných hraniciach Bavorska. Leží na rieke Dunaj a k 30. 9. 2019 malo 6 756 obyvateľov.
Externé odkazy
Oficiálna stránka
Bonyhádsky obvod
Bonyhádsky obvod je bývalá administratívna jednotka v Maďarsku v Tolnianskej župe. Jeho sídlom bolo mesto Bonyhád.
Radový motor (v širšom zmysle)
Radový motor (v širšom zmysle) je skupina konštrukcií viacvalcových piestových spaľovacích motorov s valcami v jednom rade alebo viacerých radoch, pričom osové roviny valcov jednotlivých radov sú rovnobežné s osou kľukového hriadeľa, alebo ňou prechádzajú. .
Veľmi často sa označenie radový motor používa pre jeho najbežnejšie vyhotovenie - jednoradový jednopiestový motor.
Rozdelenie
Podľa počtu radov valcov sa radové motory ďalej rozdeľujú a označujú nasledovne:
NGC 3400
NGC 3400 je galaxia v súhvezdí Malý lev, ktorú objavil britsko-nemecký astronóm William Herschel 11. apríla 1785.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 13,4.
Červené brigády
right|thumb|Vlajka Červených brigád Červené brigády bola komunistická teroristická skupina pôsobiaca v Taliansku počas 70. a 80. rokov 20. st., ktoré sú známe ako "roky olova" a boli charakterizované všeobecnými spoločenskými konfliktami a aktami terorizmu uskutočnenými ľavicovými aj pravicovými extrémistickými hnutiami.
Červené brigády boli založené v auguste 1970 a požadovali vytvorenie revolučného štátu pomocou ozbrojeného boja a vystúpenie Talianska zo západnej aliancie NATO. Založil ich študent Trentskej univerzity Renato Curcio, jeho priateľka a neskôr žena Margherita "Mara" Cagolová a Alberto Franceschini. Franceschini vo svojej knihe neskôr opísal, že rozhodujúcim impulzom k založeniu skupiny sa stali policajné represálie proti ľavicovej scéne, ktoré nastali po sérií bombových útokov z 12. decembra 1969 v Ríme a Miláne (páchatelia ktorých neboli dodnes odhalení).
Skupina sa spočiatku zaoberala len vydávaním ultraľavicového časopisu, no neskôr jej členovia začali podnikať sabotáže vo veľkých fabrikách, hlavne v Miláne a Turíne, či podpaľovať autá predstaviteľov veľkých firiem, tvrdiac, že bojujú za záujmy robotníkov. V roku 1972 uskutočnili svoj prvý únos, zadržali predáka továrne Sit-Siemens Idalga Macchiariniho, no po krátkom čase ho prepustili. Približne v tomto čase sa ich taktika a agenda začala podstatne líšiť od iných vtedy pôsobiacich ultraľavicových skupín a začali sa stávať oveľa viac agresivnejšími a organizovanejšími ako ich vrstovníci, v podstate "prešli od slov k činom". Údajne ich tiež začala tajne podporovať česko-slovenská ŠtB, hoci jednoznačné dôkazy na to nie sú.
Od roku 1973 do r. 1974 spustili sériu niekoľkých únosov, ktorá sa týkala predovšetkým predstaviteľov veľkých talianskych firiem a sudcov. V júni 1974 uskutočnili svoj prvý smrtiaci útok, keď zabili dvoch talianskych neofašistov.
V septembri 1974 boli R. Curcio a A. Franceschini zatknutí a odsúdení na 18 rokov väzenia. Curcio bol síce z väzenia po piatich mesiacoch oslobodený ozbrojeným komandom Červených brigád vedeným Marou Cagolovou, no v januári 1976 ho znovu chytili. Cagolová zahynula 3 týždne po zorganizovaní jeho úteku v prestrelke s carabiniermi.
V druhej polovici 70. rokov 2. generácia Červených brigád začína rozširovať svoje pôsobenie do väčšiny veľkých talianskych miest a jej akcie sa stávajú čoraz viac násilnejšie a profesionálnejšie. Hlavou skupiny sa stáva Mario Moretti, ktorý začína hromadne organizovať vraždy a únosy čelných priemyselníkov, sudcov, politikov i novinárov. Aktivita brigád dosiahla za neho svoj vrchol v rokoch 1977 - 1981.
Ich najznámejšou a najšokujúcejšou akciou sa stal únos a vražda známeho politika, lídra Kresťansko-demokratickej strany a bývalého premiéra Alda Mora, hoci sú tu určité nejasnosti naznačujúce, že za týmto činom mohol stáť aj niekto iný ako len Červené brigády. Moro bol kľúčovou postavou v rokovaniach, ktoré mali viesť k "historickému kompromisu" medzi talianskymi komunistami a kresťanskými demokratmi v parlamente. Potom, čo ho 16. marca 1978 uniesli, držali ho na neznámom mieste a po 56 dňoch sa našlo jeho mŕtve telo v kufri odstaveného auta v centre Ríma. V r. 1981 uniesli aj amerického brigádneho generála a vysokého funkcionára NATO Jamesa L. Doziera, no po 42 dňoch sa ho protiteroristickej jednotke podarilo oslobodiť.
Celkovo bolo v súvislosti s aktivitami Červených brigád usvedčených viac ako 900 ľudí, no predpokladá sa, že organizácia mala podstatne širšiu členskú základňu, ktorá mohla zahŕňať až 4 000 ľudí. Z tohto počtu sa však len malá časť zaoberala priamo teroristickou činnosťou (niekoľko desiatok ľudí), väčšina členov poskytovala skôr materiálnu, logistickú, či propagačnú podporu.
Hoci Červené brigády spáchali okolo 14 000 násilných činov a priznali zodpovednosť za 86 vrážd, často im bola verejne pripisovaná zodpovednosť aj za činy, s ktorými nemali nič spoločné. Dlhý čas boli obviňovaný napr. za bombový útok v Peteane, pri ktorom zahynuli 3 policajti, či dokonca za veľký bombový útok na železničnú stanicu v Bologni z 2. augusta 1980, pri ktorom bolo zabitých 85 ľudí. V skutočnosti boli za tieto činy zodpovedné ultrapravicové skupiny napojené pravdepodobne na tajnú organizáciu Gladio vedenú západnými tajnými službami, ktorej cieľom bolo zdiskreditovanie a oslabenie ľavice po celej Európe.
Sila skupiny a počet jej akcii začal rapídne klesať potom, ako sa rozštiepila na dve frakcie v roku 1984, ako aj po zadržaní množstva jej členov (Moretti bol zatknutý v roku 1981). Veľa členov skupiny tiež ušlo do zahraničia, hlavne do Francúzska a Južnej Ameriky. Poslednou obeťou Červených brigád sa 16. apríla 1988 stal senátor Roberto Ruffilli, malé známky aktivity skupiny sa prejavili ešte v r. 1989. Hoci aj neskôr sa v Taliansku sporadicky uskutočnilo niekoľko malých teroristických akcii, ku ktorým sa prihlásili Červené brigády, ich strojcovia však nemajú s pôvodnými členmi organizácie zväčša nič spoločné. Napr. na konci 90. rokov sa objavila malá skupina, ktorá sa rozhodla nadviazať na činnosť pôvodných Červených brigád (vrátane prevzatého názvu) a v roku 1999 jej členovia zastrelili vládneho poradcu Massima D'Antona, v roku 2002 usmrtili aj Marca Biagiho, ekonomického poradcu Silvia Berlusconiho. V roku 2003 boli (pravdepodobne) všetci členovia skupiny pozatýkaní a neskôr odsúdení na dlhoročné tresty väzenia, pričom sa žiadne priame linky na pôvodnú organizáciu nepreukázali.
Albrechtice nad Vltavou
Albrechtice nad Vltavou je obec v Česku v okrese Písek v Juhočeskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 841 obyvateľov, z toho 425 mužov a 416 žien, pričom priemerný vek v obci bol 44,2 roka (muži 42,8 roka, ženy 45,7 roka).
Patočkova hora
Patočkova hora je prírodná pamiatka ev. č. 892, ktorá sa nachádza pri obci Neslovice v okrese Brno-venkov. Správa AOPK Brno.
Ochrana
Predmetom ochrany je zvyšok stepnej vegetácie, predovšetkým poniklec veľkokvetý (Pulsatilla grandis).
Majstrovstvá sveta vo futbale 2006 – Skupina A
Zápasy Skupiny A Majstrovstiev sveta vo futbale 2006 sa dohrali 20. júna. O postupujúcich z tejto skupiny bolo rozhodnuté už po druhom kole zápasov. V poslednom zápase medzi Nemeckom a Ekvádorom (3-1) sa rozhodlo, že z prvého miesta do osemfinále postúpilo Nemecko. Poľsko a Kostarika, podobne ako v roku 2002, do vyraďovacích bojov nepostúpili.
Edessa (Grécko)
Edessa, gr.  Έδεσσα, starý názov Vodena (gr. Βοδενά), je mesto v Grécku, v Makedónii. Žije tu okolo 19 000 obyvateľov. Známa je predovšetkým svojimi vodopádmi, ktoré sú ústím rieky Edesseos (Vodas).
Dejiny
Edessu pôvodne obývalo pravdepodobne frýgske obyvateľstvo, odkiaľ pochádza aj pomenovanie Edessa, z frýgskeho vedy (voda). V klasickej antike tu žili grécki Macedónci. Moderné mesto bolo postavené na starogréckej akropole. Alexander Veľký presídlil časť obyvateľstva do novozaloženého rovnomenného mesta Edessa v Mezopotámií (dnešná Şanlıurfa, Turecko). V rímskej dobe pokračoval prospech, keďže sa mesto nachádzalo na obchodnej ceste Via Egnatia do strednej Európy. V roku 691, ako súčasť Byzantskej ríše sa spomína meno miestneho biskupa, Izidora. V nasledujúcom storočí sa tu usadili Slovania, ktorí asimilovali pôvodné grécke obyvateľstvo a mesto premenovali na Vodena (podľa bohatých zásob vody). V 11. stor. byzantský cisár Bazil II. Edessu od Bulharov dobyl a mnoho slovanských obyvateľov z mesta vysídlil. V roku 1345 mesto dobyli Srbi a v roku 1386, spoločne s celou Macedóniou Turci. V roku 1395 mesto postihlo ničivé zemetrasenie, pri ktorom vznikli dnešné veľké vodopády. V roku 1782 v Edesse vznikla prvá grécka škola. Z Edessy pochádzalo viacero gréckych osobností - profesor starogréčtiny v Paríži, Minas Minoidis, či viacerí významní revolucionári z Gréckej vojny za nezávislosť v roku 1821. Miestne obyvateľstvo rozprávalo prevažne slovanským jazykom (blízkym bulharčine), avšak nemalo nijakú špecifickú národnú identitu. Časť z nich sa cítila byť už tradične Grékmi, časť sa po vzniku bulharského exarchátu začala považovať za Bulharov. V roku 1905 malo mesto 3 600 Bulharov, 6 280 Gréckych Slovanov a žili tu aj Turci a Arumuni. Edessa, spoločne s Florinou patria k hlavným centrom slavofónnych Grékov, slovanským jazykom tu stále komunikuje hlavne staršia generácia. Po oslobodení spod osmanskej nadvlády gréckymi vojskami v roku 1912 tu začal vznikať priemysel. Mestu bolo prinavrátené pôvodné meno Edessa a Vodena zostala používaná medzi obyvateľmi ako neformálne pomenovanie. Po Grécko-tureckej výmene obyvateľov v roku 1923 sa tu usadili Maloázijskí Gréci a z mesta naopak odišli miestni Turci a Bulhari. V 30. rokoch tu vzniklo mnoho divadiel a koncertných telies.
Príroda a pamiatky
Príroda v okolí mesta Edessa je zelená, na vrchu nad mestom je založený veľký park v ktorom sa nachádzajú rôzne jazierka, vodopády a veľký vodný mlyn. Pri dobrom počasí, je z vrchu možno obdivovať ďaleký výhľad až k mestu Thessaloniki. Výhľadu dominuje aj veľké jazero Ostrovo. Staré mesto na akropole (nie staré antické ruiny pod kopcom) je charakteristické typickou osmanskou architektúrou. V meste sa nachádza veľký ortodoxný kostol Usnutia Bohorodičky a ranokresťanský chrám Svätej Múdrosti.
Saint-Vincent-de-Lamontjoie
Saint-Vincent-de-Lamontjoie je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Lot-et-Garonne, v regióne Akvitánsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Andrej Jurievič Okuňkov
Andrej Jurievič Okuňkov (* 26. júl 1969, Moskva, Rusko, vtedy Ruská SSR, ZSSR) je ruský matematik. Zaoberá sa predovšetkým teóriou reprezentácie a jej aplikáciami v oblastiach algebraickej geometrie, matematickej fyziky, teórie pravdepodobnosti a teórie špeciálnych funkcií. Je nositeľom Fieldsovej medaily za rok 2006.
Antigona (Sofokles)
Antigona je tragédia v piatich dejstvách. Bola napísaná gréckym dramatikom Sofoklom. Prvýkrát bola hraná v Aténach v roku 442 pred Kr. Dielo Antigona nadväzuje na udalosti v diele Kráľ Oidipus a Oidipus na Kolóne. Celý dej hry sa odohráva pred kráľovským palácom v Tébach v mýtickej dobe.
Prológ
Isména sa rozpráva s Antigonou a snaží sa ju odhovoriť od jej snahy o pohreb svojho brata. Čitateľ sa dozvedá o Kreonovom zákaze pochovať Antigoninho brata – Polyneika, ktorý viedol vojenské ťaženie proti Tébam. Antigona je odhodlaná porušiť mocenský zákaz, lebo zákon bohov je pre ňu dôležitejší než zákon Kreonov.
Vstupná pieseň zboru
Vstupná pieseň opisuje vojnu medzi novým tébskym kráľom Eteoklom a jeho bratom Polyneikom. Opisuje ich smrť v bratovražednej bitke, kde sa naraz v jednej chvíli obaja bratia zabijú.
Prvé dejstvo
Kreón sa po odchode Oidipa ujíma tébskeho trónu. Vydáva prísny zákaz pochovať Polyneika a necháva jeho telo napospas psom a vtákom – tým sa vlastne dopúšťa prehrešku voči gréckemu náboženstvu, kde je pohreb znakom ľudskosti. Do paláca prichádza strážca a oznámi Kreontovi, že niekto prikryl Polyneikovu mŕtvolu vrstvou zeme. Kreón zúri a hrozí vinníkovi smrťou. Po prvom dejstve nasleduje prvá pieseň zboru, ktorá oslavuje človeka a jeho prácu v prospech svojej vlasti a odsudzuje každého, kto koná proti nej.
Druhé dejstvo
Strážca pristihne Antigonu pri "nelegálnom" pohrebnom obrade a odvádza ju do paláca. Antigona pred Kreonom obhajuje svoj čin s odvolávaním sa na božské zákony a mravné princípy. Kreón odmieta Antigonine argumenty a stojí si za svojím kráľovským rozhodnutím a upevňuje svoju autoritu. Dáva priviesť Isménu, ktorú podozrieva zo spolupáchateľstva. Isména bráni Antigonu a žiada rovnaký trest aj pre seba. Antigona ju od toho odrádza – Ja som si vybrala smrť, ty si si vybrala život. Kreón vydá rozkaz obe uväzniť. Nasleduje druhá pieseň zboru.
Tretie dejstvo
Haimón sa snaží Kreontovi dohovoriť a schvaľuje jeho snahu o upevnenie autority, ale nie za cenu neprávosti. Haimón obraňuje Antigonu a zdôrazňuje to, čo si myslia samotní obyvatelia Téb, ale boja sa vysloviť svoj názor, že Antigona by mala byť za svoj čin velebená a nie usmrtená. Kreón si naďalej stojí za svojim názorom a odmieta si dávať radiť od Haimóna. Mám hádam chodiť v tomto veku k nezrelému mladíkovi po rozum? Haimón mu oponuje: Ani pre takého muža, ktorý mnoho pozná, nie je hanbou ešte mnohému sa priučiť a nebyť tvrdohlavý. Rozzúrený Haimón opúšťa kráľovský palác. Kreón rozhodne o Antigoninom a Isméninom osude. Rozhodne, že Isménu ušetrí, ale Antigonu zaživa pochová do kamennej hrobky v pustatine. Tretia pieseň zboru oslavuje Erosovu moc - lásku a čo je človek schopný kvôli láske urobiť. Zamilovaný človek dokáže povýšiť pôvab nad mocenské záujmy a zákony.
Piate dejstvo
Do paláca prichádza slepý Teiresias. Upozorňuje na Kreonovo porušenie mravných princípov a na jeho previnenie proti božskému zákonu. Kreón si najprv neoblomne upevňuje svoju pozíciu kráľa a stojí si za svojím rozhodnutím. Teiresias mu ďalej vraví, že Kreón privolal na Téby hnev. Bohovia odmietajú obete z oltárov tébskych chrámov – čo značí ich hnev. Kreón sa dostáva do hádky s veštcom a uráža ho. Starec opustí palác. Náčelník zboru upozorňuje Kreona, že Teiresiasove veštby sa vždy naplnili. Kreón sa zlomí a vydá sa do pustatiny oslobodiť Antigonu. V piatej piesni oslavuje zbor Dionýza a prosí ho, aby ochraňoval Téby aj v čase, keď na ne privodil Kreón boží hnev.
Epilóg
Do kráľovského paláca prichádza prvý posol so správou o Antigoninej a Haimónovej smrti. Antigona sa v kamennej hrobke obesila a Haimón sa pred Kreonovým zrakom prepichol mečom. Kreonova manželka Eurydika sa zrúti a vbehne naspäť do paláca. Prvý posol ide do paláca skontrolovať Eurydiku, či neurobila niečo zlého. V tom prichádza Kreón v náručí s Haimónovou mŕtvolou. Z paláca vyjde druhý posol. Oznámi Kreonovi správu, že Eurydika ho prekliala a následne spáchala samovraždu. Kreón sa necháva zatknúť strážou a prosí bohov, aby spečatili jeho osud.
Filmová kritika
Filmová kritika je analýza filmového diela pomocou rozboru jeho štruktúrnych prvkov a vyjadrovacích prostriedkov, zaoberá sa použitými variáciami resp. inováciami, na svoje jednotlivé tvrdenia uvádza vždy minimálne jeden argument.
Vychádza z niektorej kritickej či teoretickej metódy a v závere uvádza hodnotiace stanovisko autora vyplývajúce z predchádzajúceho. Je vždy subjektívna. Jeden kritik hodnotí napríklad nejaký western v kontexte žánru a hodnotí ho pozitívne, keďže je inovatívny. Iný kritik urobí veľmi podobnú analýzu toho istého westernu, ale hodnotí ho negatívne, pretože ho posudzuje v kontexte kinematografie ako celku, film chápe ako umenie a westernový žáner považuje za banálny.
Dombóvársky obvod
Dombóvársky obvod je bývalá administratívna jednotka v Maďarsku v Tolnianskej župe. Jeho sídlom bolo mesto Dombóvár.
Valóniovité
Valóniovité (Valloniidae) sú čeľaď slimákov, radu pľúcnatých ulitníkov. Ich ulita je drobná (len 2 – 3 mm), šírka : výška asi 1,5 : 1, s ohrnutým obústím a často s výraznými skulptúrami. Je ± hrubostenná; ak má tenšie steny, nie je sklovito priehľadná a nápadne krehká.
V detrite na vlhkých miestach žije miestami drobný druh Vallonia costata.
Peter Kodwo Appiah Turkson
Peter Kodwo Appiah Turkson (* 11. október 1948, Wassaw Nsuta, Ghana) je ghanský rímskokatolícky arcibiskup, kardinál, od roku 2009 stojí na čele Pápežskej rady pre spravodlivosť a pokoj. V rokoch 19922009 bol arcibiskupom arcidiecézy Cape Coast.
Vzdelanie
Vzdelanie získal na St. Teresa's Minor Seminary v Amisane, na St. Peter's Regional Seminary v Pedu študoval filozofiu. Ďalej študoval na Seminary of St. Anthony-on-Hudson v Rensselaer v štáte New York, kde sa stal bakalárom teológie. V rokoch 1976 – 1980 získal na Pontificio Istituto Biblico v Ríme licenciát zo Svätého písma a v rokoch 1987 – 1992 na rovnakom inštitúte v rovnakom odbore získal doktorát. Okrem angličtiny a fantčiny hovorí plynule aj po francúzsky, taliansky, nemecky a hebrejsky a má písomnú znalosť latinčiny a gréčtiny.
Cirkevná kariéra
Vysvätený za kňaza bol 20. júla 1975 arcibiskupom Cape Coast Johnom Kodwom Amissahom. Pôsobil ako profesor v St. Teresa’s Minor Seminary a neskôr ako profesor a vicerektor na St. Peter's Regional Seminary.
Dňa 6. októbra 1992 bol vymenovaný za arcibiskupa arcidiecézy Cape Coast a následne dostal biskupské svätenie dňa 27. marca 1993 v Katedrála sv. Františka Saleského v Cape Coast. Vysviacku vykonal Dominic Kodwo Andoh, arcibiskup Akkry, hlavní spolusvätitelia boli Peter Poreku Dery, arcibiskup tamalský a Peter Kwasi Sarpong, biskup kumaský. Jeho biskupské heslo je Vivere Christus est. Zúčastnil sa špeciálneho zhromaždenia synody biskupov pre Afriku vo Vatikáne v dňoch 10. apríla – 8. mája 1994. Zúčastnil sa deviateho riadneho zhromaždenia biskupskej synody vo Vatikáne, v čase 2.29. októbra 1994. Bol pokladníkom sympózia biskupských konferencií Afriky a Madagaskaru (SECAM) a kancelárom Catholic University College of Ghana. Ďalej pôsobil ako člen univerzitnej rady University of Ghana v Legone. Pôsobil aj v Národnej rade trvalo udržateľného rozvoja pod Ministerstvom životného prostredia a v predstavenstve Ústredného výboru pre regionálny rozvoj a v správnej rada vo fonde pre vzdelávanie Komenda-Edina-Eguafo-Abrem Educational Fund.
Za kardinála-kňaza, ako prvého z Ghany, ho vymenoval pápež Ján Pavol II. na konzistóriu konanom dňa 21. októbra 2003, jeho titulárnym kostolom je San Liborio. Zúčastnil sa konkláve 18.19. apríla 2005, pri ktorom bol zvolený pápež Benedikt XVI. Bol prítomný na jedenástom valnom zhromaždení biskupskej synody vo Vatikáne 2.23. októbra 2005. Zúčastnil sa dvanásteho Riadneho valného zhromaždenie biskupskej synody vo Vatikáne 5.26. októbra 2008, na tému „Božie Slovo v živote a poslaní Cirkvi“. 22. októbra 2008 bol zvolený za člena rady generálneho sekretariátu Synody biskupov. Zúčastnil sa na druhom Mimoriadnom zhromaždení pre Afriku na Synode biskupov 4.25. októbra 2009 vo Vatikáne, ktorého témou bola „Cirkev v Afrike v službe zmierenia, spravodlivosti a mieru: Vy ste soľ zeme, vy ste svetlo sveta“.
24. októbra 2009 bol vymenovaný za prezidenta Pápežskej rady pre spravodlivosť a pokoj a 12. júna 2012 bol vymenovaný za člena Kongregácie pre katolícku výchovu.
Peter Turkson sa po oznámení o rezignácii pápeža Benedikta XVI. v médiách spomínal ako kandidát s najväčšími šancami na zvolenie do funkcie jeho nástupcu spomedzi tzv. papabili kardinálov.
Saint-Vite
Saint-Vite je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Lot-et-Garonne, v regióne Akvitánsko.
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Fruits Basket
Fruits Basket (jap.: フルーツバスケット, Furúcu Basketto) je japonská manga séria vytvorená Nacuki Takajovou. Podľa nej bol vytvorený aj anime seriál. Manga je už ukončená.
Príbeh
Fruits basket je príbeh o živote 16-ročnej študentky Tóru Hondovej. Jej matka Kjóko Hondová zomrela pri autonehode. Tóru sa presťahovala k svojmu dedkovi, ale dom potrebuje prestavbu a tak sa Tóru rozhodne, že nebude nikomu na ťarchu. Preto sa rozhodne bývať v stane a nájsť si prácu. Neskôr zistí, že sa "ubytovala" na pozemku rodiny Sómovcov. Keď zistia, že Tóru býva sama v lese, pozvú ju bývať k sebe s tým, že sa im Tóru bude starať o domácnosť a variť.
Václav Černík (filozof)
Václav Černík (* 7. máj 1931, Jezbořice - † 13. október 2017, Bratislava ) bol slovenský filozof českého pôvodu. Venoval sa teórii zákona, teórii poznania a kategoriológii.
Andy Summers
Andy Summers (* 31. december 1942) je britský gitarista, známy predovšetkým ako člen rockovej kapely The Police.
Summers začínal ako jazzový gitarista, ktorý v tínedžerskom veku hral v rôznych kluboch. Jeho profesionálna kariéra začala v 60. rokoch v skupine Zoot Money's Big Roll Band. V roku 1968 bol niekoľko mesiacov členom kapely Soft Machine. O Summersa sa zaujímali v polovici 70. rokov aj The Rolling Stones, mal tu pôsobiť ako hlavný gitarista po odchode Micka Taylora. Skupina si ale nakoniec vybrala Rona Wooda. V roku 1977 sa stal členom The Police, kde pôsobil až do ich rozpadu v roku 1984. Potom spolupracoval s rôznymi hudobníkmi (napr. John Etheridge, Robert Fripp, Tony Levin a Ginger Baker).
Střelický les
Střelický les je prírodná pamiatka ev. č. 895 juhovýchodne od obce Střelice v okrese Brno-venkov. Oblasť spravuje AOPK ČR.
Ochrana
Predmetom ochrany je teplomilný háj s bohatým výskytom jasenca bieleho (Dictamnus albus).
Majstrovstvá sveta vo futbale 1998
Majstrovstvá sveta vo futbale 1998 (oficiálne Coupe du Monde - France 98) boli šestnáste majstrovstvá sveta v dejinách futbalu. Finálový turnaj sa odohral medzi 10. júnom a 12. júlom 1998 vo Francúzsku. Druhýkrát v histórií sa majstrovstvá konali vo Francúzsku a deviatykrát v Európe.
Kvalifikačný cyklus na šampionát sa začal v marci 1996 a skončil sa v novembri 1997. Prvýkrát v histórii sa systém súťaží rozšíril z predchádzajúcich 24 na 32 zúčastnených krajín rozdelených do ôsmich skupín po štyroch tímoch. Celkovo sa počas šampionátu odohralo 64 zápasov na desiatich štadiónoch v desiatich rôznych mestách. Úvodný zápas šampionátu, ako aj finále sa hrali na štadióne Stade de France a oficiálnou futbalovou loptou turnaja bol Adidas Tricolore.
Majstrom sveta sa stalo a prvý titul získalo 🇫🇷, keď vo finále porazilo Brazíliu 3:0. Francúzsko sa ako domáci tím stalo majstrom sveta prvýkrát od roku 1978, kedy triumfovala na domácom turnaji 🇦🇷. Prvýkrát v histórii sa šampionátu zúčastnili národné tímy Jamajky, Japonska, Juhoafrickej republiky a Chorvátska, ktorého útočník Davor Šuker bol so šiestimi gólmi najlepším strelcom turnaja.
Výber hostiteľa a organizácia
Prezident Francúzskej futbalovej federácie (FFF) Fernand Sastre dlhodobo informoval FIFA o zámere Francúzska zorganizovať majstrovstvá sveta po tom, čo už turnaj v roku 1938 hostilo.
2. júla 1992 po stretnutí v Zürichu v Švajčiarsku Výkonná rada FIFA vybrala Francúzsko ako hostiteľa turnaja. Francúzsko v konečnom hlasovaní porazilo Maroko 12 hlasov proti 7. Švajčiarsko odstúpilo z kandidátky nakoľko nesplnilo požiadavky FIFA pre usporiadanie majstrovstiev. Vďaka tejto voľbe sa Francúzsko stalo treťou krajinou v histórii, ktorá dvakrát hostila majstrovstvá sveta, po Mexiku v roku 1986 a Taliansku v roku 1990. Francúzsko usporiadalo majstrovstvá prvýkrát v roku 1938. Anglicko, ktoré hostilo šampionát v roku 1966, patrilo medzi krajiny, ktoré sa pôvodne uchádzali aj o usporiadanie súťaže, ale odstúpili od kandidatúry na úkor majstrovstiev Európy v roku 1996.
4. júna 2015 Chuck Blazer v spolupráci s vyšetrovaním vedeným FBI a švajčiarskymi úradmi potvrdil, že on a ďalší členovia výkonného výboru FIFA boli počas volebného procesu podplatení za usporiadanie majstrovstiev sveta 1998 a 2010. Blazer povedal: „Pri výbere hostiteľa majstrovstiev sveta 1998 sme dostali úplatok.“ Keďže Francúzsko domácnosť nakoniec získalo, spočiatku sa predpokladalo, že úplatok pochádza z ich tábora, neskôr sa však zistilo, že platby prišli z marockej strany.
Organizáciu majstrovstiev sveta 1998 teda delegovala FIFA na Francúzsku futbalovú federáciu. 10. novembra 1992 FFF vytvoril Francúzsky organizačný výbor (CFO), ktorý sa mal zaoberať všetkými aspektmi tejto akcie. Na čele výboru stáli dvaja spolupredsedovia: Fernand Sastre, bývalý prezident FFF a iniciátor francúzskej kandidatúry a Michel Platini, majster Európy z 1984.
V rámci prípravy na organizáciu majstrovstiev sa v júni 1997 odohral vo Francúzsku priateľský turnaj Tournoi de France medzi Anglickom, Brazíliou, Franczúskom a Talianskom.
Štadióny
Ponuka Francúzska hostiť svetové majstrovstvá bola založená na predpoklade jedného štadióna s kapacitou 80 000 divákov a 9 ďalších štadiónoch. V júli 1992, kedy bolo rozhodnuté, že majstrovstvá usporiada Francúzsko nespĺňal kritéria FIFA žiaden štadión vo Francúzsku, najmä kritérium bezpečne usadiť 40 000 divákov. Výstavba národného štadiónu bola spojená s viacerými kontroverznými otázkami, jeho umiestnenie bolo určené politikou, financiami a národnou symbolikou. Výstavba štadióna začala v roku 1995 a dokončený bol v novembri 1997 a stál 2,67 miliardy frankov.
Pôvodný zoznam lokalít štadiónov pozostával zo 14 miest. Do finálneho výberu dostal prekvapivo prednosť Montpellier pred Štrasburgom. Päť štadiónov (Stade Vélodrome v Marseille, Stade Municipal v Toulouse, Gerland v Lyone, Parc Lescure v Bordeaux a Parc des Princes v Paríži) hosťovalo už MS 1938. Celkom 10 francúzskych miest hostilo futbalový šampionát, najviac (15) zápasov sa odohralo v Paríži.
Kvalifikácia
thumb|Krajiny, ktoré sa kvalifikovali na záverečný turnaj
Žrebovanie kvalifikácie MS vo Francúzsku sa konalo 12. decembra 1995 v Musée du Louvre v Paríži. Obhajca titulu (Brazília) a domáci usporiadateľ (Francúzsko) sa kvalifikovali automaticky, losovania sa nezúčastnili. Kvalifikačného cyklu sa zúčastnilo celkom 174 krajín zo šiestich rôznych futbalových konfederácií (o 24viac ako kvalifikačný cyklus na predchádzajúci šampionát v Taliansku v roku 1990). Z Európy sa do finálovej súťaže sa kvalifikovalo 14 krajín (okrem Francúzska). Po play-off skupinovej fázy sa automaticky kvalifikovalo desať národných tímov; deväť víťazov skupín a najlepší tím z druhého miesta. Ďalších osem finalistov po žrebovaní hralo každý s každým (jeden zápas doma a jeden vonku), potom sa na šampionát kvalifikovali štyria celkoví víťazi týchto zápasov. Potom, čo bolo päť miest na záverečnom turnaji rezervovaných pre Konfederáciu CONMEBOL a CAF (futbalové konfederácie Južnej Ameriky a Afriky) a tri miesta boli vyhradené pre Konfederáciu CONCACAF (futbalová konfederácia zo Severnej a Južnej Ameriky, Strednej Ameriky a Karibiku). Víťaz kvalifikačného cyklu z Oceánie postúpil do medzikontinentálneho play-off proti druhému z ázijského kvalifikačného cyklu a víťaz tohto zápasu sa kvalifikoval na šampionát.
Na majstrovstvá sveta sa prvýkrát v histórii kvalifikovali štyri národné tímy: Chorvátsko, Jamajka, Japonsko a Južná Afrika. Posledným národným tímom, ktorý sa kvalifikoval na šampionát bol 🇮🇷 po tom, čo 29. novembra 1997 v play-off porazil Austráliu. Irán sa tak do finále kvalifikoval prvýkrát po roku 1978, kedy naposledy hrali aj tuniskí reprezentanti. sa kvalifikovalo na turnaj prvýkrát od roku 1982 a a  prvýkrát od roku 1986. 🇦🇹, 🏴󠁧󠁢󠁥󠁮󠁧󠁿󠁧󠁢󠁥󠁮󠁧󠁿, a  sa vrátili do súťaže po tom, čo vo svojej histórii nevystúpili len raz. Medzi mužstvami, ktoré sa nekvalifikovali, boli dvojnásobný majster sveta (druhýkrát za sebou) a 🇸🇪 (ktoré na poslednom šampionáte v USA na treťom mieste). 🇷🇺 sa na turnaj nekvalifikovalo prvýkrát od roku 1978 (vtedy hralo ako Sovietsky zväz) potom, čo ich taliansky národný tím vyradil v play-off.
🇸🇰, ktoré v tom čase viedol Jozef Jankech na Majstrovstvá sveta nepostúpilo, vo svojej 6. kvalifikačnej skupine skončilo štvrté za Španielskom, Juhosláviou a Českom.
Zostavy a žreb
Národné futbalové federácie museli do 16. mája 1998 nahlásiť zostavu dvadsiatichtroch hráčov, z ktorých traja musia byť brankári. Zo 704 hráčov, ktorí hrali na majstrovstvách sveta 447 vtedy hralo za európsky klub; 90 z nich hralo v Ázii, 67 v Južnej Amerike, 61 v Severnej a Strednej Amerike a 37 v Afrike. 75 hráčov hralo za kluby z Anglicka - o päť viac ako z Talianska a Španielska. Najviac hráčov z jedného klubu bolo z FC Barcelona (13).
Priemerný vek všetkých tímov bol 27 rokov a 8 mesiacov - o päť mesiacov starší ako na predchádzajúcom turnaji. Najmladším hráčom bol kamerunský útočník Samuel Eto’o, ktorý bol povolaný hrať za národný tím vo veku 17 rokov a 3 mesiace, a najstarším bol Jim Leighton zo Škótska vo veku 39 rokov a 11 mesiacov.
Žreb sa konal 4. decembra 1997 v Marseille, mužstvá boli rozdelené do štyroch skupín podľa nasadenia. Najväčší ohlas získal kontroverzný súboj dvoch politických rivalov 🇺🇸 a Iránu. S odstupom času prezident UEFA Michel Platini priznal, že žrebovanie bolo upravované, tak aby sa konalo finále domáceho Francúzska proti Brazílií.
Nasadenie mužstiev v žrebovaní :
Rozhodcovia a pravidlá
Na majstrovstvách sveta rozhodovalo celkovo 34 rozhodcov a 33 asistentov rozhodcov. Keďže bol formát súťaže rozšírený na 32 zúčastnených krajín, na tomto šampionáte bolo o desať rozhodcov a o jedenásť funkcionárov viac ako na majstrovstvách sveta 1994 v USA.
Novým pravidlom na Majstrovstvách v hre bolo pravidlo tzv. Zlatého gólu v predĺžení. To znamenalo, že mužstvo, ktoré ako prvé strelí gól v predĺžení sa automaticky stane víťazom zápasu. Ďalším novým pravidlom bolo, že štvrtý rozhodca ukazoval na elektronickej tabuľke počet minút nastaveného času.
Dodatočné ocenenia
Po skončení majstrovstiev sa udelil ďalšie dve ocenenia pre kolektív a dve ocenenia pre jednotlivcov. Cenu Leva Jašina pre najlepšieho brankára získala brankár Francúzska Fabien Barthez. Toto ocenenie získal za to, že inkasoval len 2 góly v 7 zápasoch. Cenu pre najrýchlejší gól majstrovstiev získal paraguajský obranca Celso Ayala, ktorý strelil v 56 sekunde zápasu proti 🇳🇬. Cenu Fair play FIFA získali so 828 bodmi spoločne mužstvá 🇫🇷 a 🏴󠁧󠁢󠁥󠁮󠁧󠁿󠁧󠁢󠁥󠁮󠁧󠁿. Cenu pre najzaujímavejší tím získal mužstvo Francúzska.
Zoznam mangaka
Mená mangaka písané latinkou sú písané západným spôsobom, najprv krstné meno a potom priezvisko. Mená písané písmom kandži sú písané japonským štýlom, najprv priezvisko a potom krstné meno.
Paksský obvod
Paksský obvod je bývalá administratívna jednotka v Maďarsku v Tolnianskej župe. Jeho sídlom bolo mesto Paks.
Štěrboholy
right|thumb|Radnica
Praha-Štěrboholy sú mestská časť Prahy s rozlohou, tvorená celým katastrálnym územím Štěrboholy. Leží na území mestského obvodu Praha 10. Prenesenú pôsobnosť štátnej správy vykonáva mestská časť Praha 15 v rámci rovnomenného správneho obvodu.
Noe
náhľad|Noe na [[ikona|ikone zo 16.-17. stor.]] náhľad|Stavba korábu
Noe (pri skloňovaní je kmeň Noem- (napr. genitív: Noema); iné názvy: Noach, Nóach , zriedkavo [a v Kralickej Biblii]: Noé , zriedkavo Noách ; hebr.: נח - Noach/iný prepis:Nóach; po grécky Νῶε - Nóe; po latinsky Noe alebo Noa; po arabsky: نوح - Núh) je postava z biblickej knihy Genezis.
Noe, syn Lamecha (Lámecha), vnuk Matuzalema, postavil podľa Božieho návodu archu a zachránil ľudský rod (svoju rodinu) a živočíšne druhy na Zemi. Noe mal 600 rokov, keď nastala potopa. Podľa Biblie žil 950 rokov (žil v rokoch 956 - 1906 židovského kalendára t. j.v rokoch 2804 - 1854 pred Kr.). Mal troch synov: Sema, Chama a Jafeta.
Tradície knihy Genezis
Obyčajne sa meno Noe (Noach) spája so slovesom nacham (utešiť, uľaviť, priniesť odpočinok, pokoj). Zdá sa, že je to narážka na vinohradníka Noema. A podľa biblickej aj neskoršej tradície sa Noe pokladá za prvého človeka, ktorý začína pestovať vinič. Noemova útecha ale vychádza z jeho slov, ktorými sa Boh po potope zaväzuje, že Zem viac neprekľaje.
Je považovaný za jedného z mnohých starozákonných spravodlivých, ktorý unikol trestu a dosiahol spásu. Je hrdinom niekoľkých príbehov z Knihy Genezis - Prvej knihy Mojžišovej. Azda najznámejší je príbeh o potope.
Príbeh: Boh sa rozhodol vyhladiť zo sveta všetko živé pre skazenosť sveta, našiel zaľúbenie v spravodlivom Noemovi, ktorému prikázal, aby postavil archu. Noe počúvol a keď prišla potopa, zachránil sa v arche on, celá jeho rodina i všetky živočišné druhy. Po potope archa pristáva na hore Ararat. Noe s rodinou strávil v arche presne 1 rok a 10 dní. Noe sa stáva svedkom Božej zmluvy kedy Boh sľubuje, že nikdy nezošle na zem takúto potopu. Túto zmluvu bude pripomínať dúha.
Noe, hrdina potopy, sa ukazuje ako spravodlivý a preto uniká zo záhuby odsúdeného sveta a zmieruje s Bohom Zem a jej obyvateľov.
V Novom zákone
Noe je podľa evanjelia vzorom bedlivosti; žil v očakávaní Božieho súdu. List Hebrejom ho predstavuje ako svedka viery. Noe je aj hlásateľom Božej spravodlivosti, keď oznamuje deň súdu. Spásu ktorú získal, je predobrazom spásy cez vodu (krst).
Iné tradície
Noe nie je ojedinelou postavou svojho druhu. K Noemovi sa vzťahujú aj v staromezopotámskej literatúre paralely, z ktorých je najznámejší Utnapištim (epos o Gilgamešovi).
Michael Hartley Freedman
Michael Hartley Freedman (* 21. apríl 1951, Los Angeles, Kalifornia, USA) je americký matematik. Je známy predovšetkým vďaka práci okolo Poincarého domnienky, za ktorú v roku 1986 dostal Fieldsovu medailu.
Boudy
Boudy sú obec v Česku v okrese Písek v Juhočeskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 178 obyvateľov, z toho 99 mužov a 79 žien, pričom priemerný vek v obci bol 43,6 roka (muži 41,3 roka, ženy 46,5 roka).
Iné projekty
.
Sainte-Bazeille
Sainte-Bazeille je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Lot-et-Garonne, v regióne Akvitánsko.
Dolní Měcholupy
right|thumb|Dolní Měcholupy
Bacuľkovité
Bacuľkovité (Bradybaenidae) sú čeľaď slimákov, radu pľúcnatých ulitníkov. Ulita je ± guľovitá, stredne veľká (17 – 20 mm), medovohnedá, polopriehľadná, s dosť veľkou vtlačenou píšťalou.
Dolní Měcholupy
Dolní Měcholupy sú katastrálne územie Prahy v obvode Praha 10. V rokoch 1867–1968 boli samostatnou obcou, predtým boli súčasťou dnes zaniknutej obce Měcholupy. Prevažná časť katastrálneho územia tvorí územie mestskej časti Praha-Dolní Měcholupy. Malé územie Dolných Měcholup (dubečský cintorín a ulica U lipové aleje a Kolocova) patrí do mestskej časti Praha-Dubeč. V katastrálnom území Dolní Měcholupy je evidovaných 37 ulíc a 465 adries. Žije tu 1 570 obyvateľov.
Sainte-Bazeille
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Bacuľkovité
V krovinách a hájoch na vlhkejších miestach sa vyskytuje bacuľka obyčajná (Bradybaena fruticum).
Dolní Měcholupy
Praha-Dolní Měcholupy je mestská časť tvorená väčšou časťou katastrálneho územia Dolní Měcholupy. Pôsobnosť povereného úradu pre mestskú časť Praha-Dolní Měcholupy (aj pre mestskú časť Praha-Dubeč) vykonáva mestská časť Praha 15.
Sainte-Bazeille
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zoznam kultúrnych pamiatok v Košiciach – mestskej časti Staré Mesto (Stredné Mesto, K – M)
Toto je zoznam kultúrnych pamiatok v Košiciach, mestskej časti Staré Mesto, katastrálnom území Stredné Mesto v okrese Košice I. Zoznam je z technických dôvodov rozdelený na viac častí, táto časť zahŕňa ulice začínajúce na písmená KM.
Blue Stahli
Blue Stahli je americký elektronický rockový projekt z Detroitu, ktorý v roku 2000 založil multiinštrumentalista Bret Autrey pod názvom VOXiS. Hudba Blue Stahli sa vyznačuje agresívnymi zvukmi elektrickej gitary, rýchlymi rytmami, lámanými beatmi, melodickými vokálmi a veľkým počtom efektov. Tvorba tohto projektu sa objavila v mnohých filmoch, traileroch a hrách.
Televízia (prenos)
right|thumb|Braun HF 1, Nemecko, 1959
Televízia (gr. tele – ďaleko + lat. visio - videnie, zjav, predstava) je v najširšom zmysle prenos obrazu elektrickou cestou alebo (bezdrôtový či drôtový) prenos televízneho signálu na diaľku, prípadne systém na takýto prenos. V užšom zmysle sa definícia obmedzuje len na prenos pohyblivých obrazov resp. systém takéhoto prenosu alebo sa obmedzuje rôznymi inými spôsobmi, ako vidno napr. z nasledujúcich definícií televízie:
Prostriedok masovej informácie a propagandy
Televízia je okrem iného významným prostriedkom masovej informácie a propagandy. Televízia ako prostriedok masovej informácie a propagandy plní funkciu informatívno-poznávaciu, výchovno-vzdelávaciu, rekreačno-oddychovú, osvetovú, regulatívnu, direktívnu, hedonistickú ap. Publicistické a umelecké diela nielen šíri, sprostredkúva, ale predovšetkým podnecuje, organizuje a realizuje ich tvorbu vo forme špecifickej, audiovizuálnej interpretácie a osobitným spôsobom ich multiplikuje. Televízia je zároveň komplexne integrovanou kultúrnou inštitúciou prezentujúcou sa predovšetkým syntézou publicistiky a dramatiky, šírením informácií vo forme faktov a fikcie. Estetizuje fakty a dokumentarizuje umenie. Plní úlohy v komplexe politického, občianskeho, kultúrneho a estetického pôsobenia. Vplýva na verejnú mienku, formuje spoločenské vedomie, ovplyvňuje sociálne konanie širokých más, vedie divákov k rôznym spoločenským a iným aktivitám.
Prenos
Z fyzikálneho hľadiska je televízia prenos obrazu elektrickou cestou pomocou elektromagnetických vĺn. Obraz sa sníma televíznou kamerou, ktorej hlavnou súčasťou je snímací prvok (snímacia elektrónka, CCD polovodičový prvok) Získaný signál sa prenáša veľmi krátkymi elektromagnetickými vlnami vysielanými televíznym vysielačom alebo je prenášaný koaxiálnym káblom. V televíznom prijímači, ktorého hlavnou súčasťou je obrazovka, sa vytvára obraz moduláciou elektrónového lúča obrazovým signálom privádzaným na riadiacu mriežku obrazovky. Prenos sa uskutočňuje rozkladom obrazu na vodorovné riadky. Riadkovanie vo vysielači a prijímači musí prebiehať synchrónne. Celý obraz musí byť prenesený v dobe kratšej, ako je časový interval charakterizujúci zrakovú zotrvačnosť.
Szekszárdsky obvod
Szekszárdsky obvod je bývalá administratívna jednotka v Maďarsku v Tolnianskej župe. Jeho sídlom bolo mesto Szekszárd.
Újezd u Průhonic
right|thumb|Praha-Újezd
Újezd u Průhonic je katastrálne územie s rozlohou, rozkladajúce sa na juhovýchodnom okraji Prahy, územne identické s mestskou časťou Praha-Újezd. Je súčasťou mestského obvodu Praha 4, rozšírenú pôsobnosť štátnej správy vykonáva mestská časť Praha 11.
Sainte-Colombe-de-Duras
Sainte-Colombe-de-Duras je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Lot-et-Garonne, v regióne Akvitánsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Négritude
Négritude je filozofická a ideologická koncepcia a literárno-kultúrne hnutie usilujúce sa o znovuobjavenie a rehabilitáciu africkej histórie a africkej kultúry.
Hnutie négritude vzniklo v 30. rokoch 20. storočia medzi černošskou inteligenciou v Paríži ako reakcia na francúzsku koloniálnu politiku kulturnej asimilácie. Hnutie sa rozšírilo vo frankofónnej Afrike.
Jeho zakladateľmi sú L. S. Senghor a Aimé Césaire.
Négritude študuje intuitívny rozum Afričana, jeho splývanie so svetom, s prírodou, vyzdvihuje jeho poetickú expresívnosť a celostnosť vnímania, občinové ideály spravodlivosti. Toto všetko kladie do protikladu k racionálnemu rozumu Európana, jeho odtrhnutosti od prírody, vypočítavosti a individualizmu.
Povstanie vo varšavskom gete
Povstanie vo varšavskom gete (po poľsky: powstanie w getcie warszawskim) bolo ozbrojený konflikt medzi nacistickými ozbrojenými zložkami a varšavskými Židmi v priebehu druhej svetovej vojny. Hlavné boje sa začali 19. apríla 1943. Odpor malého počtu židovských bojovníkov zlomili nacistické jednotky 16. mája 1943. Na čele likvidátorov povstania bol SS-Gruppenführer Jürgen Stroop.
Príčiny
Už od roku 1940 nacisti sústredili viac než 3 milióny poľských Židov do extrémne preplnených get v rôznych poľských mestách. 15. októbra 1940 založili najväčšie spomedzi nich – varšavské geto. Tu sa na 2,4 % rozlohy Varšavy tiesnilo asi 380 000 ľudí, ktorí predstavovali asi 30 % jej obyvateľov. V zlých podmienkach zomrelo mnoho ľudí na následky chorôb a hladu ešte pred začiatkom deportácií do koncentračných táborov.
V lete roku 1942 bolo 300 000 obyvateľov geta poslaných do vyhladzovacieho tábora Treblinka. Židovskí obyvatelia geta vtedy nepodnikli žiadne protiakcie, pretože sa sprvu všeobecne domnievali, že ich príbuzní boli vyslaní do pracovných táborov alebo sa domnievali, že pasívnym jednaním získajú čas. Až neskôr prenikli do geta zvesti, že Treblinka je vlastne vyhladzovací tábor a preto sa zostávajúci židovskí obyvatelia rozhodli, ďalším transportom vzdorovať. Založili odbojové organizácie Żydowska Organizacja Bojowa (ŻOB) a Żydowski Związek Wojskowy (ZZW). Svoju úlohu zohral aj fakt, že v gete, ktoré sa medzičasom zmenilo fakticky na pracovný tábor, zostali prevažne zdraví muži. Starci a deti a väčšina práceneschopných už bola z geta nacistami vyvezená.
Predohra a pomer síl
Vyšší nacistickí predstavitelia pôvodne plánovali zrušiť varšavské geto do konca roku 1942, vzhľadom na to, že tento zámer neboli schopní uskutočniť, bola likvidácia geta preložená na rok 1943. Rozkaz na likvidáciu geta vydal Himmler 9. januára 1943. Neskôr 16. februára prikázal zlikvidovať geto ako celok. Pôvodný plán počítal s tým, že jeho obyvatelia budú presunutí do rôznych koncentračných táborov, kde budú ďalej nasadení do prác pre nemeckú vojnovú mašinériu.
Prvé ozbrojené židovské skupiny sa začiatkom roku 1943 postavili na odpor Židovskej polícii, ktorá kolaborovala s nacistami. Najprv postrelili jej veliteľov Józefa Szerzynského a Jakuba Lejkina. Neskôr aj významného napomáhača deportácií Mieczyslava Brzezińského.
18. januára 1943 asi 1000 nemeckých vojakov vošlo do geta aby uskutočnilo odsun zostávajúcich Židov. Židia sa im však aktívne schovávali. Nacistom sa podarilo zaistiť najprv iba asi 1000 osôb. Medzi nimi boli infiltrovaní mnohí ozbrojení bojovníci pod vedením Anielewicza, ktorý po do dohodnutom signále napadli nacistický oddiel. V nasledujúcich dňoch sa podobné útoky opakovali a nacistom sa z geta podarilo odsunúť iba 5000 - 6000 osôb. Už po štyroch dňoch však museli v dôsledku partizánskych útokov židovských odbojových organizácii s odsunom prestať. Napriek tomu, že ozbrojená bola asi len desatina obyvateľov geta, podarilo sa im za cenu ťažkých strát – údajne až 80 %, nemeckých vojakov zahnať. Deportácie tak na čas prestali, ale ďalší ozbrojený konflikt bol už neodvratný a tak sa obrancovia geta začali intenzívne pripravovať. Popri tom sa rýchlo zbavili tých, ktorých považovali za kolaborantov, teda hlavne príslušníkov Nemcami organizovanej židovskej polície a tajných donášačov gestapa.
Obrancovia geta narýchlo postavili improvizované barikády, bunkre a protiletecké kryty, ktoré boli navzájom prepojené kanalizačnou sieťou a napojené na vodovodné potrubia a často i na elektrické rozvody. Väčšina židovských bojovníkov bola iba ľahko ozbrojená, zväčša iba pištoľami či revolvermi, s niekoľkými granátmi alebo zápalnými fľašami. Nedostatok ťažších zbraní najmä pušiek a guľometov (podľa niektorých prameňov, mali iba 1 – 3 guľomety) ako aj všeobecný nedostatok munície im nedával veľkú nádej na vedenie dlhodobejšieho vzdoru.
Podpora povstalcov z vonka bola obmedzená, ale poľské odbojové organizácie ako Armia Krajowa či komunistická Gwardia Ludova pomáhali povstalcom tak, že útočili na nemecké jednotky nachádzajúce sa v blízkosti geta a pokúšali sa pašovať dovnútra zbrane. S ich pomocou tiež prenikli do sveta prvé správy o povstaní. Niektorým židovským partizánom sa v poslednej fáze bojov podarilo s pomocou poľského hnutia odporu uniknúť z geta varšavskými stokami.
Nacisti proti povstaniu nasadili najmenej 2090 vojakov, asi 821 z nich tvorili príslušníci Waffen-SS, ďalších 363 boli príslušníci poľskej kolaborantskej polície, zvyšok tvorili oddiely Orpo a SD a niekoľko ženijných jednotiek Wehrmachtu. Ďalej tiež nasadili jednu protilietadlovú batériu, pluk ukrajinských dobrovoľníkov z tábora Trawniki, oddiel lotyšských a litovských policajtov a príslušníkov Gestapa z tábora Pawiak pod vedením Franza Bürkla. Tieto jednotky podporovalo niekoľko obrnených vozidiel, jeden poľný kanón a letectvo. Proti povstalcom, ktorých z veľkej časti tvorili civilisti boli nasadené aj tie najbrutálnejšie prostriedky ako boli jedovaté plyny alebo plameňomety.