cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Egyptské pyramídy
Abú Rawáš
Najznámejším objektom je Radžedefova pyramída, syna a nástupcu faraóna Chufua zo 4. dynastie. Podľa najnovších výskumov bola o niečo vyššia ako Menkaureho pyramída v Gíze a patrila tak medzi šesť najvyšších egyptských pyramíd. Stála pri dôležitom komunikačnom bode a to urýchlilo jej neskoršiu premenu na kameňolom. Rozoberanie začalo už v rímskom období a dnes vidieť už len niekoľko vrstiev kameňa nad kamenným pahorkom, ktorý tvoril súčasť jadra. Jej satelitná pyramída je v lepšom stave.
Pyramídové komplexy v lokalite Abú Rawáš:
Gíza
Súčasné káhirské predmestie je lokalitou okrem iných objektov aj najväčších egyptských pyramíd – Veľkej pyramídy faraóna Chufua a Rachefovej pyramídy, stredne veľkej Menkaureovej pyramídy, niekoľkých „pyramíd kráľovien“ a Veľkej sfingy.
Pri vrchole Rachefovej pyramídy sa zachoval originálny leštený vápencový obklad. Pyramída sa zdá byť vyššia ako susedná vďaka vyvýšenej polohe svojej základne. Pohrebisko bolo cieľom turistov už v staroveku a stalo sa ešte viac známym vďaka Antipatrovi zo Sidónu, ktorý ju zaradil medzi sedem divov sveta. Je jediným divom, ktorý sa dožil súčasnosti.
Záwíja el-Arján
Táto lokalita je na polceste medzi Gízou a pohrebiskom pri Abú Síre. Jej súčasťou sú dve pyramídy z obdobia Starej ríše – Nedokončená pyramída neznámeho faraóna a Vrstvená pyramída možno faraóna Chabu, následníka faraóna Sechemcheta. Chabovo krátke štvorročné obdobie vlády približne zodpovedá nedokončenému stavu pyramídy, ktorú je dnes možné stále vidieť. V súčasnosti je dvadsať metrov vysoká, čo je polovica z pôvodne dosiahnutej veľkosti.
Pyramídové komplexy v lokalite Záwíja el-Arján:
Abú Sír
Na pyramídovom poli pri rovnomennej dedine sa nachádza štrnásť dnes známych pyramíd. Táto oblasť slúžila počas 5. dynastie ako kráľovské pohrebisko. Kvalita konštrukcie pyramíd nie je taká, akú dosahovali stavitelia z 4. dynastie, čo by mohlo byť jedným zo znakov upadajúcej kráľovskej moci a spomaľujúcej sa ekonomiky štátu. Sú menšie ako ich predchodkyne a je použitý menej kvalitný miestny vápenec.
Tromi najväčšími pyramídami na tomto mieste sú Niuserreho (je aj najlepšie zachovaná), Neferirkareho a Sahureho pyramída. Nachádza sa tu aj nedokončená Raneferefova pyramída s koncesijným územím Českého egyptologického ústavu FF UK.
Pyramídové komplexy v lokalite Abú Sír:
Sakkára
Veľká časť známych pyramíd sa nachádza na území pohrebiska blízko dnešnej dediny Sakkára. Necerichetova Stupňovitá pyramída, ktorá je tu tiež, je v súčasnosti považovaná za najstaršiu známu monumentálnu stavbu s opracovaného kameňa. Súčasťou nekropoly sú napr. aj pyramídové komplexy faraónov Veserkafa alebo Tetiho (II.). Venisova pyramída má jednu z najlepšia zachovaných vzostupných ciest vôbec a je najstaršou, v ktorej sa našli steny dekorované náboženskými textami, tzv. Textami pyramíd. Nachádza sa tu aj nedokončený komplex a pyramída Necerichetovho nástupcu Sechemcheta. Bola by po dokončení pravdepodobne väčšia ako Stupňovitá pyramída predchodcu.
V južnej časti pohrebiska sa nachádzajú menšie pyramídové komplexy vrátane faraónov Pepiho I., Džedkareho, Merenreho, Pepiho II. a Ibiho. Väčšina z nich je v súčasnosti v zlom stave. Na sakkárskom pohrebisku sa nachádza aj objekt, ktorý si dal postaviť panovník 4. dynastie Šepseskaf. Je to neobyčajne veľká mastaba s podobným vonkajším komplexom a vnútornou štruktúrou, akú mali pyramídy príslušného obdobia, vrátane zádušného chrámu.
Pyramídové komplexy v lokalite Sakkára:
Dahšúr
Táto oblasť je tretím najdôležitejším pyramídovým poľom, hneď po Gíze a Sakkáre. Do roku 1996 bola súčasťou vojenského obvodu a bola neprístupná, takže je pomerne neznáma mimo archeologických kruhov.
Lomená pyramída, v poradí druhá faraóna Snofrua, je považovaná za prvú pravú pyramídu. Výsledok tohto unikátneho konštrukčného konceptu však v jej prípade nebol bez chýb a statických porúch. Je to pyramída s najlepšie zachovaným lešteným vápencovým obkladom a dnes je najlepším príkladom ako mali pyramídy vyzerať podľa Egypťanov. Severne od Lomenej pyramídy sa nachádza posledná Snofruova Červená pyramída. Je prvou pravou pyramídou, ktorú sa podarilo úspešne dokončiť, a treťou najväčšou egyptskou pyramídou vôbec.
V oblasti sa nachádza aj Čierna pyramída Amenemheta III. a ďalšie menšie pyramídové objekty v rozrušenom stave.
Pyramídové komplexy v lokalite Dahšúr:
Mazghúna
Pohrebisko pomenované podľa blízkej dediny, bolo používané na konci Strednej ríše a počas Prvého prechodného obdobia. Nachádzajú sa tu okrem ďalších objektov aj pyramídy Amenemheta IV. a Neferusobek, ktorých jadro bolo postavené z nepálených tehál.
Pyramídové komplexy v lokalite Mazghúna:
Lišt
Sú známe dve veľké pyramídy v tejto lokalite. Jednu dal postaviť Amenemhet I., druhú jeho syn Senusret I. Neskoršia je obklopená ruinami menších pyramíd. Jedna z nich patrila Amenemhetovmu bratrancovi Chabovi II. Lokalita sa nachádza v susedstve Fajjúmskej oázy, medzi Dahšúrom a Majdúmom, 100 km južne od Káhiry a egyptológivia predpokladajú, že práve niekde na nej sa nachádzajú zatiaľ neobjavené pozostatky starovekého mesta Ictaueja, ktoré bolo počas 12. dynastie hlavným mestom ríše.
Pyramídové komplexy v lokalite Lišt:
Majdúm
Pyramída pri dedine Majdúm je jedna z troch, ktoré boli postavené počas panovania faraóna Snofrua. Niektorí egyptológovia sú presvedčený, že majdúmsku pyramídu možno začal stavať Snofruov otec Hunej, posledný faraón 3. dynastie. Neexistuje však o tom žiadny priamy dôkaz.
Pyramídový komplex v lokalite Majdúm:
Hawára
Faraón Amenemhet III. bol posledným mocným vládcom 12. dynastie, jemu patri okrem Čiernej pyramídy pri Dahšúre aj pyramída v Hawáre, pri vstupe do Fajjúmskej oázy. Táto pyramída je pokladaná za miesto posledného odpočinku faraóna.
Pyramídový komplex v lokalite Hawára:
Láhún
Ruina pyramídy faraóna Senusreta II. je ešte dnes jasne viditeľná. Je postavená na prirodzenom 12-metrovom vápencovom pahorku a nesie znaky len nevyhnutnej práce pri jej budovaní. Okrem toho použitý materiál pochádza výhradne z blízkych miestnych zdrojov.
Pyramídový komplex v lokalite Láhún:
Dara
Lokalita Dara leží neďaleko dnešného Asjútu – starovekého mesta Saut (Lykopolis, H13) a je spätá s Prvým prechodným obdobím. Nachádzajú sa tu pozostatky hlinenej pyramídy alebo mastaby s chodbou a pohrebnou komorou s valeným stropom. Vnútro superštruktúry je vyplnené pieskom.
Objekt v lokalite Dara:
Abdžu
V okolí starobylého mesta Abdžu (Abydos, H08) je dnes známa len jedna pyramída, ktorá je najmladšou a zároveň ostatnou v rade stavieb tohto typu. Spolu s priľahlým chrámom ju nechal postaviť prvý panovník Novej ríše a zakladateľ 18. dynastie Ahmose I. V okolí sa nachádzali pravdepodobne aj menšie kultové pyramídy členov kráľovskej rodiny.
Pyramída v lokalite Abdžu:
Dra Abú en-Naga
Pohrebisko na západnom brehu Nílu bolo súčasťou vesetskej mestskej nekropoly. Počas 17. dynastie slúžilo ako kráľovské pohrebisko.
Pyramídy v lokalite Dra Abú en-Naga:
Starovek
Pyramídy sa vždy tešili živému záujmu starých Egypťanov a postupne aj cudzincov, ktorí do ríše prichádzali z rôznych dôvodov. Je známe množstvo nástenných nápisov starovekých návštevníkov, ktorí po sebe zanechávali správy. Výnimočné miesto medzi obdivovateľmi zaujíma princ Chaemuaset, štvrtý syn Ramesseho II. a veľkňaz boha Ptaha v Mennoferi počas panovania svojho otca (19. dynastia). V rámci svojich právomocí sa zaujímal o stav sakrálnej a pohrebnej architektúry a viedol na nich rekonštrukčné práce. Medzi inými opravil Šepseskafovu mastabu zo 4. dynastie alebo Venisovu pyramídu a ďalšie z obdobia 5. a 6. dynastie. Je považovaný za prvého pamiatkára v dejinách.
Stredovek a novovek
Jedna arabská legenda pokladala Veľkú pyramídu za hrobku Herma Trismegista, ktorý postavil ostatné pyramídy aby v nich pred nezasvätenými skryl poznanie. Jemenskí Arabi verili, že dve najväčšie pyramídy boli hrobkami ich kráľov, ktorí si kedysi dávno podrobili Egypt. Iná legenda zachytená arabským historikom Al-Makrízím (13641442) rozpráva o kráľovi Súridovi, ktorý pokryl steny a strop priestorov svojej pyramídy vedeckými poznatkami. Okrem toho tieto priestory naplnil všetkými pokladmi ktoré vlastnil. Ležali tam napr. nehrdzavejúce zbrane a predmety z ohybného skla. Legenda o poklade v najväčšej pyramíde prenikla aj do diela Rozprávky tisíc a jednej noci, spolu s abbásovským kalifom Al-Ma’múnom (786833), ktorý okolo roku 820 po Kr. do nej s veľkým úsilím prerazil vstup a dostal sa do chodieb. Iné pramene tvrdia, že v čase al-Mamunovej výpravy bola pyramída už otvorená. Jeho prieraz leží niekoľko vrstiev pod pôvodným vchodom a dnes sa používa ako vstup do pyramídy pre turistov. Priebežne sa z pyramíd intenzívne ťažil kameň.
Európanom sprostredkovali informácie o pyramídach najneskôr križiaci, vracajúci sa domov z blízkovýchodných výprav. Správy prinášali aj pútnici a obchodníci, ktorí sa do Egypta dostali počas svojich ciest. Jeden zo stredovekých názorov pokladal pyramídy za sýpky, ktoré dal biblický Jozef vybudovať aby dokázal čeliť siedmim rokom hladu. Táto domnienka je zachytená na jednej mozaike výzdoby Baziliky sv. Marka v Benátkach. V 15. storočí sa situácia na Blízkom východe stabilizovala a vytvorili sa tak podmienky na intenzívnejšie kultúrne kontakty. S nimi sa do Európy dostávalo viac artefaktov, ktoré odvtedy plnili jej múzeá a knižnice. Nemecký jezuita Athanasius Kircher (16021680), podľa niektorých otec egyptológie, spomenul a zobrazil vo svojom diele Turris Babel Veľkú sfingu a pyramídy. On ako prvý v európskom prostredí vyslovil aj dnes stále živú myšlienku, že v pyramídach je uložené určité ezoterické poznanie.
Za začiatok novovekého vedeckého prístupu možno pokladať výskum pyramíd oxfordského profesora astronomie Johna Gravesa (16021652). Z antických zdrojov identifikoval staviteľov troch gízskych pyramíd a na mieste čo najpresnejšie zmeral parametre najväčšej z nich. V rokoch 17071726 cestoval po Egypte jezuita Claude Sicard (16771726). Počas svojho pobytu zdokumentoval okrem 24 chrámov a 50 hrobiek aj 20 hlavných pyramíd. Dôležitým míľnikom v ich výskume bola Napoleónova expedícia, ktorej súčasťou bol tím vedcov. Počas troch rokov na rôznych miestach krajiny „zbierali artefakty, vzorky, mapovali, dokumentovali archeologické lokality a zaznamenávali jednotlivé pamiatky, zavlažovací systém, faunu, flóru a kultúru vtedajšieho Egypta,“ vrátane pyramíd. Plody ich snaženia umožnili významne pokročiť v poznaní staroegyptskej civilizácie, okrem iného napr. pomohli rozlúštiť hieroglyfické písmo. Po francúzskej výprave nasledovalo obdobie deštruktívnej a nesystematickej egyptskej archeológie 19. storočia, ktorá zasiahla aj pyramídy.
19. storočie
V tomto období sa objavilo niekoľko významných archeológov amatérov alebo hľadačov starožitností, na ktorých už z rôznych dôvodov dnešná egyptológia nezabúda. Jedným z nich bol taliansky námorník a obchodník Giovanni Battista Caviglia (17701845), ktorý prehľadal hrobky na pohrebisku v Gíze. Ako prvý podnikol väčšie vykopávky na gízskom pyramídovom poli a objavil ďalšie priestory vo Veľkej pyramíde. Taliansky hydraulik a dobrodruh Giovanni Battista Belzoni (17781823) bol ďalším výskumníkom, ktorý sa v rovnakom čase ako Caviglia pohyboval v pyramídach na gízskom pohrebisku. Medzi jeho úspechy patrí znovuobjavenie vrchnej vstupnej chodby Rachefovej pyramídy. Navštívil tiež pyramídy pri Sakkáre a Dahšúre. Dobre známy je anglický dôstojník Richard William Howard Vyse (17841853). Spolu s anglickým inžinierom Johnom Shaeom Perringom (18131869) boli činní hlavne na gízskom pyramídovom poli. Okrem toho Perring zmapoval a zakreslil viaceré pyramídy v Abú Roáši, Abú Síre, Sakkáre a Dahšúre. Caviglia a Vyse sú známi tým, že používali pušný prach, pomocou ktorého prenikali do kamennej hmoty pyramíd pri hľadaní skrytých priestorov.
Serióznejší výskum prišiel až s pruským vedcom Karlom Richardom Lepsiusom (18101884). Roku 1842 po štvorročnej príprave podnikol so svojim vedeckým tímom expedíciu do Egypta. Trvala tri roky a ňou získané artefakty sú dnes ústredným súborom exponátov Egyptského múzea v Berlíne. Preskúmal množstvo lokalít, medzi inými areál Stupňovitej pyramídy v Sakkáre alebo lokalitu pri Hawáre s antickým Labyrintom. Francúz Auguste Mariette (18211881) bol prvý, ktorý sa v roku 1858 postavil na čelo Správy pamiatok (Département des antiquités) – organizácie zastrešujúcej egyptologický výskum v krajine. Okrem toho pracoval v teréne, napr. na sakkárskom pohrebisku. Známa, aj keď dnes vnímaná rozporuplne, je jeho aktivita v Rachefovom údolnom chráme, ktorý odkryl a vyčistil. Počas jeho vedenia bola otvorená Merenreho pyramída a Pyramída Pepiho I. v Sakkáre, v ktorej sa našli po prvýkrát Texty pyramíd. Jeho nástupca Gaston Maspero (18461916) pokračoval v znovuobjavovaní pyramíd od Abú Roášu po Lišt. Jednou z najvýznamnejších postáv egyptológie, ktorá sa podieľala aj na výskume pyramíd, bol William Matthew Flinders Petrie (18531942). V roku 1880 prišiel do Egypta a trianguláciou zameral exteriér gízskych pyramídy. Potom sledoval Lepsiusove stopy do Hawáry, pokračoval na odkrývaní Labyrintu a na výskume pyramídy Amenemheta III. vrátane jej vnútorných priestorov. Úspešne skúmal aj pyramídu Senusreta II. s jej areálom pri Láhune. Neskôr pracoval na Majdúmskej pyramíde, pyramíde pri Mazghúne a na ďalších v južnej Sakkáre a Dahšúre.
„Väčšina toho, čo vieme o egyptských a núbijských pyramídach – okolo 300 pamiatok, ktoré presahujú tri tisícročia – bola objavená na prelome storočia veľkými výpravami v čase o niečo väčšom, ako sú tri dekády.“ Výsledky z týchto objavov dnes tvoria súčasť egyptológie, aj keď sú často zmesou objektívnych faktov a osobných interpretácií.
20. storočie
Začiatkom nasledujúceho storočia sa postupne objavili egyptológovia a výpravy z Egypta, Francúzska, Nemecka, Veľkej Británie a Spojených štátov, financovaní inštitúciami alebo súkromnými sponzormi, pripadne pracujúcimi pre domácu Správu pamiatok. Medzi významných egyptológov tohto obdobia patril spomínaný Flinders Petrie, alebo Nemec Ludwig Borchardt (18631938), ktorého tím sa stal priekopníkom v dokumentácii staroegyptskej architektúry. Borchardt pracoval na lokalite Abú Sír, kde čistil pyramídové komplexy 5. dynastie a Niuserreho slnečný chrám, neskôr na Abú Gurábe, Majdúme a Gíze. Američan George Andrew Reisner (18671942) rozvíjal archeologickú fotografiu v dokumentácii artefaktov a stratigrafiu. Spolu s Flindersom Petriem vycvičili viacerých archeológov nasledujúcej generácie. Reisner sa venoval aj Menkaureho pyramíde a pyramídovým chrámom s okolitými pohrebiskami 12. dynastie, a spolu s Hermannom Junkerom (18771962) mastabám v okolí Rachefovej pyramídy. Émile Baraize (18741952) pracoval na odkrývaní Veľkej sfingy a priľahlého Harmachetovho chrámu. Egypťan Selím Hasan (18871961) odkryl centrálny priestor s mastabami a skalnými hrobkami medzi Veľkou sfingou a Rachefovou pyramídou. V Sakáre sa Cecil Mallaby Firth (18781931) a Jean-Philippe Lauer (19022001) zaoberal Necerichetovou Stupňovitou pyramídou. Reisner neskôr odkryl a skúmal núbijské pyramídy v Meroe, Napate a Nuri z 25. dynastie a hrobky lokálnych vládcov nasledujúcich storočí. Veľké výskumy pokračovali až do konca 30. rokov, potom ich politická situácia a príchod 2. svetovej vojny prerušili. Po jej skončení niektorí egyptológovia ako Lauer pokračovali na mieste kde prestali, väčšina však začala odznova na nových lokalitách.
Povojnové obdobie
Koniec druhej svetovej vojny znamenal začiatok nových expedícií a nových projektov. Dôležitú časť vedeckej práce však tvorila aj dokumentácia a spracovanie veľkého množstva materiálu zo skorších výskumov a výprav. V súčasnosti jednou z dôležitých aktivít je aj prehodnocovanie už známych výsledkov a vypĺňanie medzier, ktorých je stále viac než veľa. Na základe súčasných poznatkov je možné skúmať celkové ekonomické a sociálne súvislosti, ktoré sú spojené s fenoménom staroegyptských pyramíd a bez ktorých by neexistoval.
Takmer okamžite po skončení vojny sa v lokalitách objavili egyptológia, ktorí pokračovali v prerušenom výskume. Walter Emery v severnej Sakkáre, Jean-Philippe Lauer opäť na Stupňovitej pyramíde, Egypťan Abdelsalam Husein a po ňom jeho krajan Ahmed Fachrí (19051973) pracovali na systematickom výskume, čistení, dokumentácii a konzervácii hlavných pyramíd. Taliani Vito Maragioglio a Celeste Rinaldi sa v rokoch 19631975 venovali komplexnému projektu architektonického výskumu pyramíd z období Starej až Strednej ríše. Nemecký archeologický inštitút (DAI) pod vedením Dietera Arnolda sa v 1976 sústredil na objekty zo Strednej ríše. V roku 1984 Metropolitné múzeum v New Yorku rovnako pod Arnoldovym vedením obnovilo svoje staršie aktivity v lokalite Lišt. Expedícia Československého egyptologického ústavu FF UK vedená Zdeňkom Žábom a neskôr Miroslavom Vernerom sa dodnes zaoberá abúsírskymi pyramídami (od rozdelenia ČSFR pod hlavičkou Českého egyptologického ústavu). Rainer Stadelmann sa venoval objektom zo Starej ríše v lokalite Dahšúr a francúzska výprava v Sakkáre započala celkový výskum pyramíd 5. a 6. dynastie. Záhí Hawás pracoval na niekoľkých objektoch v lokalite Gíza, vrátane západného pohrebiska Menkaureho pyramídy, východnej strany Chufuovej pyramídy a oblasti východne od Rachefovho údolného chrámu.
Bodice
Bodice sú mestskou časťou mesta Liptovský Mikuláš, 4 km juhozápadne od centra mesta.
Polohopis
Obec leží v Liptovskej kotline, na ľavom brehu riečky Demänovky, v nadmorskej výške 640 m n. m. Nachádza sa západne od mestskej časti Demänová, s ktorou je stavebne takmer spojená, leží cca 1 km od cesty II. triedy č. 584 z Liptovského Mikuláša do Jasnej.
Dejiny
V roku 1283 kráľ Ladislav IV., dal zemanovi Bodovi Ladislavovmu synovi, územný majetok z polí a lesa ktorý dovtedy patril k majetkom Palúdzky. Boda sa stal trvalým majiteľom tohto majetku, ktorý sa uvádza v listine z roku 1299 v súvislosti s vymedzením chotára Palúdzky. Po prvom vlastníkovi Bodovi nesú Bodice svoj názov. Bodice teda vznikli krátko po roku 1283 z iniciatívy zemana Bodu, ktorý osídlil svojich poddaných. Postupne sa tu usadili aj zemania. V polovici 14. storočia Bodice boli trvalo osídlené so stálym názvom. V písomnostiach 14. a 15. storočia sa Bodice uvádzajú v maďarčine pod názvom Bodafalu alebo Boda. Poddanské obyvateľstvo používalo názov Bodice. Tradičné zamestnanie obyvateľov bolo roľníctvo, pastierstvo, pletenie košíkov z prútia a tkanie kobercov.
Názov
Vývin názvu obce
Pamiatky
náhľad|Pamätník venovaný miestnemu rodákovi Zoltánovi Palugyayovi
Prírodné zaujímavosti
V chotári obce sú dve chránené územia: CHA Bodický rybník (ochrana brehových a lúčnych porastov) a PR Jelšie (ochrana najväčšieho areálu jelše lepkavej na Liptove).
Občianska vybavenosť
Obyvateľom Bodíc slúži obchod a kultúrny dom. Ubytovanie poskytuje niekoľko privátov a penziónov. Premáva sem linka č. 5 MAD Liptovský Mikuláš s dvoma zastávkami (kostol, Jednota).
Mužská štvorhra na US Open 2010
Mužská štvorhra na US Open 2010 sa hrala ako súčasť US Open 2010 od 30. augusta do 12. septembra 2010. Titul získali Američania Bob Bryan a Mike Bryan, ktorí vo finále porazili indicko-pakistanský pár Rohan Bopanna, Aisam-ul-Haq Qureshi 7-6(5), 7-6(4).
Fauquembergues
Fauquembergues je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Pas-de-Calais, v regióne Nord-Pas-de-Calais.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Sumerčina
Sumerčina je najstarší písomný jazyk sveta, ktorým hovorili Sumeri v južnej Mezopotámii.
Podobne ako Sumeri má aj ich jazyk nejasný pôvod. Používal sa približne medzi rokmi 3000 pred Kr. a poslednými storočiami pred Kr. Jazyk však stratil výsadné (ale nie prestížne) postavenie po roku 1792 pred Kr., kedy Amorejec Chammu-rabi z Babylonu dobyl južnú Mezopotámiu. Súčasne v tomto období do južnej Mezopotámie prúdili ďalší Amorejci, čím sa približne do konca starobabylonskeho obdobia (2003 – 1594 pred Kr.) Sumeri úplne semitizovali. Sumerčina sa však ešte používala ako kultový jazyk až do čias helenizmu (do posledných storočí pred Kr.) a babylonská duchovná kultúra bola dvojjazyčná sumerská a akkadská (podobne sa v európskom stredoveku používala latinčina).
Encyclopædia Dramatica
Encyclopædia Dramatica (tiež Encyclopedia Dramatica lebo ED) je internetový wiki projekt, ktorý vznikol v roku 2004. Encyclopædia Dramatica sa snaží informovať o "internetovej dráme" a internetových mémoch vulgárnym spôsobom.
Rozsievky
Rozsievky sú veľká trieda rôznobičíkatých rias. Sú to jednobunkové mikroskopické riasy s kremičitanovými schránkami - frustulami žijúce v sladkých aj morských vodách, či v pôde. Vyskytujú sa jednotlivo, alebo vytvárajú kolónie rôznych tvarov (vláknité, pásikovité, retiazkovité, vejárovité, kríčkovité, trsovité a iné). V nich bunky k sebe priliehajú, môžu byť spojené pomocou slizovitých vankúšikov či dlhých, vidlicovito delených stopiek. Nietkoré môžu byť uložené v slize alebo tuhých slizových rúrkach.
Schránka (frustula) je inkrustovaná oxidom kremičitým a je rozdelená na dve tvarovo rovnaké časti - téky (misky): vrchnú epitéku a spodnú menšiu hypotéku. Každá polovica má plochú voľnú časť - valvu a prekrývajúci sa bočný pás - pleuru. Ten, na rozdiel od valvy, zvyčajne nebýva štruktúrovaný. Pri mikroskopovaní rozlišujeme pohľad na misku zhora, z valválnej strany (pozoruje sa epivalva na epitéke alebo hypovalva na hypotéke) a pohľad bočný, z pleurálnej strany (pozoruje sa epipleura na epitéke a hypopleura na hypotéke).
Ich odumieraním sa tvoria usadené horniny diatomity. Niektoré druhy sa pohybujú vďaka prúdeniu cytoplazmy v špeciálnej ryhe raphe. Podľa tvaru schránky sa delia na centrické a penátne. Rozsievky sú rozšírené na celom svete, patria medzi významných producentov biomasy. Doteraz bolo opísaných skoro tristo rodov a 10 až 12 tisíc druhov. Množstvo autorov sa však domnieva, že drvivá väčšina druhov rozsievok nebola dodnes opísaná, a že ich počet bude vyše milión, možno až 10 miliónov, a sú pravdepodobne najrozšírenejšími vodnými eukaryotmi na svete.
Symetria rozsievok
- centrické s lúčovitou symetriou a
Penátne rozsievky majú schránky predĺžené v jednom smere. Väčšina z nich býva symetrická podľa troch rovín súmernosti. V strede misky je pozdĺžna štrbina alebo rúrka - rafé. Jej poloha, tvar a vnútorná stavba sú dôležitými rozlišovacími znakmi.
Bunkovú stenu tvorí prevažne amorfný polimerizovaný oxid kremičitý bez krištalickej štruktúry, ďalej bielkoviny, polysacharidy a tukové látky. Rozsievky sú autotrofné, čiže schopné fotosyntézy. Fotosyntetické farbivá sa nachádzajú v drobných diskovitých chloroplastoch. Každý z nich má je okrem svojej dvojitej membrány obalený aj záhybmi endoplazmatického retikula a s obalmi jadra tvorí jeden celok. V rozsievkach nachádzame chlorofyl a a c a medzi ich fotosyntetické farbivá patrí aj prídavné farbivo fukoxantín, ktorý dodáva rozsievkam hnedé sfarbenie. Každá bunka obsahuje okrem chloroplastov aj jadro (často v strede bunky), mitochondrie, Golgiho aparát (úloha pri tvorbe misiek), endoplazmatické retikulum, ribozómy a vakuoly. Zásobnými látkami sú chrysolaminarín (uložený v špeciálej vakuole v rozpustenej forme), olej a volutín (polyfosfátový škrob).
Nepohlavné rozmnožovanie rozsievok
Nepohlavne sa množia delením (vždy vo valválnej rovine). Obsah buniek sa roztláča, čím sa od seba odďaľuje epitéka a hypotéha, bez toho, aby sa obnažil protoplast. Dochádza k mitóze, po ktorej sa rozdelí aj protoplast. Hneď po jeho oddelení si obidve dcérske bunky vytvoria chýbajúcu misku. Vždy je to však tá menšia časť, čiže dcérska bunka s epitékou si doplní hypotéku a hypotéka druhej dcérskej bunky sa stáva epitékou a doplní sa k nej nová, menšia hypotéka. Pri takomto delení je jedna z dcérskych buniek vždy takmer rovnako veľká ako materská a druhá je menšia. Ak však rozsievky dosiahnú istú minimálnu veľkosť, pred štádiom najmenšej možnej veľkosti buniek, vytvoria auxospóry. Sú to nové, zväčšené bunky slúžiace na obnovenie pôvodnej veľkosti v populácii. Najmenšie bunky totiž nemôžu tvoriť auxospóry a delia sa až do zániku. Tvorba auxospór je už spôsob pohlavného rozmnožovania.
Pohlavné rozmnožovanie rozsievok
Uskutočňuje sa tvorbou pohlavných spór auxospór. U centrických rozsievok prebieha pohlavný proces oogamia. Gaméty su morfologicky odlíšené na pohyblivé bičíkaté spermatozoidy a vajcovú bunku. U penátnych rozsievok nenastáva morfologické odlíšenie gamét a kopulácia je izogamická alebo anizogamická. Gaméty nemajú bičíky, takže mimo bunky nie sú nikdy voľne pohyblivé.
Ekológia
Rozsievky patria medzi najrozšírenejšie a najhojnejšie sa vyskytujúce riasy vôbec. V naších podmienkach rozsievky dosahujú dve maximá rozvoja - na jar a na jeseň. Nachádzame ich v stojatých sladkých i tečúcich vodách, ako významnú a často dominantnú časť fytoplanktónu či fytobentosu. Využívajú sa ako indikátory biologickej akosti vody a stupňa znečistenia. V moriach i oceánoch sa významne podieľajú na tvorbe biomasy a kyslíka.
Geológia
Najstaršie nálezy rozsievok pochádzajú z obdobia ranej kriedy (druhohory) z obdobia pred 120 miliónmi rokov. Boli to prevažne centrické rozsievky. Penátne sú o niečo mladšie a objavili sa až na konci kriedy pred približne 70 miliónmi rokov. Dominantnou skupinou sa stali až pred 24 miliónmi rokov v miocéne. Sladkovodné penátne rozsievky sa dostali do popredia až v treťohorách pred 60 miliónmi rokov. Postupným usádzaním a spevňovaním kremitých frustul (schránok) v oblastiach ich hojného výskytu vznikali rozsiahle usadené horniny - diatomity (väčšinou kvartérne). Ložiská diatomitov sú roztrúsené po celom svete a ťažia sa pre ich praktické využitie. V Macedónsku (jedno z najčistejších Európskych ložísk) dosahujú vrstvy diatomitu mocnosť až 12 metrov, v Kalifornii dosahujú ich nahromadenia hrúbku až 305 metrov. Na Slovensku sa ložiská diatomitov vyskytujú na lokalite Močiar pri Banskej Štiavnici, v okolí Zvolena či Lučenca. Tieto fosílne nálezy majú veľký význam pre upresnenie stratigrafie sedimetárnych hornín.
Systém
Navrhnutý a upravený podľa F. E. Rounda a R. M. Crawforda (1989) :
trieda: Bacillariophyceae (syn. Diatomae, Diatomophyceae)
Dubno (okres Příbram)
Dubno je obec v Česku v okrese Příbram v Stredočeskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 274 obyvateľov, z toho 135 mužov a 139 žien, pričom priemerný vek v obci bol 40,3 roka (muži 39,7 roka, ženy 40,9 roka).
Vartovka
Vartovka je druh strážnej veže, súčasť opevnenia miest, u nás stavaný najmä počas tureckých nájazdov na Uhorsko. Pôvodne stála vartovka vo väčšine väčších miest, dodnes sa ich však zachovalo len málo, ako napríklad vartovka v Krupine, slúžiaca dnes ako rozhľadňa.
Pern
Pern je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Lot, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Sheep’s Head
Sheep’s Head môže byť:
Trybusivka
Trybusivka je dedina (село) na Ukrajine v Piščanskom rajóne Vinnyckej oblasti. Žije tu 987 obyvateľov.
Gáfaru
Gáfaru je jeden z obývaných ostrovov na atole Káfu na Maldivách. Počet obyvateľov je 1 135 (jún 2006), dĺžka ostrova 525 m, šírka 300 m. Vzdialenosť od hlavného mesta Male je 63.5 km.
Anilín
Anilín (systematický názov benzénamín, fenylamín, zriedkavo aminobenzén) je bezfarebná, na svetle žltnúca, charakteristicky zapáchajúca kvapalina. Je to najjednoduchší aromatický amín, aminoskupina je priamo viazaná na aromatické jadro.
História
Anilín bol prvýkrát izolovaný ako neznámy produkt deštrukčnej destilácie indiga v roku 1826. V roku 1834 ho Friedrich Runge izoloval z čiernouhoľného dechtu. Chemik Fritzsche reakciou hydroxidu draselného s indigom olejovitú substanciu, ktorú nazval anilín. Názov pochádza z latinského názvu rastliny, z ktorej sa pôvodne získavalo indigo — Indigofera anil. Ruský chemik Zinin získal anilín kyslou redukciou nitrobenzénu.
Až August Wilhelm von Hoffmann dokázal, že všetky tieto látky, hoci boli pripravené rôznym spôsobom, sú identické.
Fyzikálne vlastnosti
Anilín je pri normálnych podmienkach olejovitá, takmer bezfarebná kvapalina, na svetla a vzduchu mierne oxiduje, čo spôsobuje jeho postupné žltnutie. Teplota topenia je −6,3 °C a teplota varu 184,13 °C. Ostatné fyzikálne vlastnosti anilínu sú uvedené v tabuľke. Podobne ako väčšina amínov zapácha anilín po rybách. Je ľahko zápalný, horí dymivým plameňom.
Chemické vlastnosti
Anilín reaguje so silnými minerálnymi kyselinami (napr. HCl) za vzniku solí:
Podobne ako fenol, aj anilín reaguje pri elektrofilných substitučných reakciách ochotnejšie než benzén a tie prebiehajú aj do tretieho a vyššieho stupňa:
Toxicita
Anilín patrí medzi pomerne silné jedy — toxicky pôsobí pri vdychovaní výparov, pri styku s pokožkou a pri požití. Prejavy otravy sú bolesť hlavy, cyanóza, malátnosť, strata orientácie, výnimočne kŕčové stavy. Dlhodobé vdychovanie pár resp. expozícia pokožky bez ochranných pomôcok môže viesť k poruchám nervovej sústavy a hemolýze.
Výroba
Anilín sa vyrába prevažne dvojstupňovou syntézou z benzénu — v prvom stupni sa nitračnou zmesou pôsobí na benzén a vzniká nitrobenzén. V druhom stupni redukciou nitrobenzénu železom v prostredí kyseliny chlorovodíkovej alebo katalytickou hydrogenáciou vzniká anilín.
Druhý spôsob výroby spočíva v amonolýze fenolu za prítomnosti Al2O3.SiO2 ako katalyzátora.
Použitie
Anilín má veľmi široké spektrum použitia, či už v priemyselnej alebo laboratórnej praxi. V priemyselnej chémii slúži na výrobu cyklohexylamínu, acetanilidu, benzochinónu, difenylamínu, indiga, farbív a rôznych liečív (antibiotikum sulfanylamid).
V laboratórnej praxi má anilín významné postavenie najmä preto, že jeho reakciou s kyselinou dusitou pri nižších teplotách vzniká diazóniová soľ, ktorá je vhodná na syntézu mnohých dôležitých zlúčenín:
center|320px
Ľadový hokej na Zimných olympijských hrách 1928
Olympijský turnaj v ľadovom hokeji v roku 1928 bol zároveň tretími Majstrovstvami sveta a trinástymi Majstrovstvami Európy. Dejiskom turnaja bolo švajčiarske stredisko zimných športov St. Moritz. Zápasy sa hrali na prírodnom ľade, kde ale na rozdiel od turnaja v roku 1924 v Chamonix neboli problémy s počasím.
Hrací systém turnaja
Desať mužstiev (všetky okrem Kanady) bolo roztriedených do troch kvalifikačných skupín. Víťazi skupín postupovali do finálovej skupiny kde sa k tímom pripojila Kanada. Víťaz skupiny sa stal majstrom sveta.
Výsledky a tabuľky
SKUPINA A
SKUPINA B
SKUPINA C
FINÁLOVÁ SKUPINA
Corte (obvod)
Corte je obvod v departemente Haute-Corse a regióne Korzika vo Francúzsku. Člení sa ďalej na 14 kantónov a 158 obcí.
Epistemologický
Epistemologický (gr.) je týkajúci sa teórie vedy; termín 'epistemologický' je bežný najmä v anglickej a vo francúzskej literatúre.
Viola (hudobný nástroj)
náhľad|Porovnanie veľkosti huslí a violy
Viola (z, na rozdiel od Viola da Gamba, ktorá sa drží nohami, podobne ako violončelo) je sláčikový strunový hudobný nástroj, ktorý bol koncom 16. storočia odvodený z huslí.
Je podobná husliam, namiesto struny e má strunu C, (čiže je ladená o kvintu nižšie ako husle, čo znamená, že najnižšia struna na viole je c potom g, d¹ a a¹, u huslí je to g, d¹, a¹, e². Má mierne rozdielnu menzúru ako husle. Hrá sa na nej vo violovom kľúči, tzv. C-kľúči.
Použitie v orchestrálnej hudbe
Viola je neodmysliteľný nástroj v orchestrálnej hudbe a v tvorbe každého komponistu. Vďaka jej špecifickej farbe tónu vyvažuje celkový zvuk medzi husľami, violončelami a kontrabasmi. Krásne violové orchestrálne party sa nachádzajú napr. v kompozíciách od Antona Brucknera vo 4. symfónii alebo v Adagio z 9. symfónie od Gustava Mahlera.
Použitie v komornej hudbe
V komornej hudbe je viola rovnocenný nástroj s husľami alebo violončelom, hlavne v hudbe pred 20. storočím. Patria sem sólové sonáty, sonáty pre violu a klavír, nespočetné množstvo duetov – pre dve violy, alebo pre violu s iným nástrojom.
Ťažiskom komornej hudby sú sláčikové kvartetá.
C. Debussy, W. A. Mozart, J. S. Bach, M. Bruch, R. Schumann, L. van Beethoven, alebo J. Brahms skomponovali krásne diela pre violu v obsadení v komornej hudbe.
Sólové koncerty
Na rozdiel od huslí, je pre violu ako sólový nástroj napísané oveľa menšie množstvo kompozícíí. K najhranejším violovým koncertom patria napr. koncerty od J. S. Bacha, G. P. Telemanna, C. Stamitza, C. F. Zeltera, N. Paganiniho, H. Berlioza (Harold v Taliansku, symfónia s obligátnou violou), R. Straussa, W. Waltona, P. Hindemitha, B. Bartóka alebo A. Schnittkeho.
Interpreti
K najznámejším žijúcim sólovým interpretom v hre na violu patria Tabea Zimmermann, Kim Kashkashian, Paul Neubauer, Pinchas Zukerman, Tatjana Masurenko, Rolland Glassl, Jurij Bašmet, Julian Rachlin.
ZA
ZA môže byť:
European Bowl v korfbale 2013
European Bowl v korfbale 2013 bol v poradí 4. European Bowl v korfbale, ktorý organizuje Medzinárodná korfbalová federácia (IKF). Konal sa od 7. júna19. októbra 2013 v 2 európskych regiónoch na Slovensku a v Holandsku, za účasti 10 tímov. Pôvodne sa mal organizovať v 3 regiónoch, okrem Stredu a Východu (pôvodne v tureckej Antalyi aj Západ (v neurčenom mieste), za účasti 14 tímov. Pre odstúpenie viacerých drižstiev sa región Východu a Západu zjednotil do regiónu Východ, za účasti 6 tímov. V regióne Stred zvíťazilo Slovensko, v regióne Východ Turecko.
Európsky bowl 2013 bol zároveň kvalifikačných podujatím na Majstrovstvá Európy 2014, ktoré sa uskutočnili v Portugalsku. Z každého regiónu sa kvalifikovali 3 najlepšie družstvá.
Región Stred
Družstvo Švédska bolo po dohode s organizátormi a zástupcami IKF doplnené o hráčky Škótska a Srbska, nakoľko sa mu 2 hráčky zranili a o poradí družstiev bolo už pred zápasom rozhodnuté.
Región Východ
🇳🇱 Papendrecht; 18.19. október
Epistéma (Foucault)
Epistéma vopred vymedzuje priestor a spôsob poznanávania, núti človeka myslieť práve týmto, a nie iným spôsobom. Naše zdanlivo slobodné a nezávislé myslenie sa drží danej osnovy a až ona mu umožňuje o veciach rozmýšľať a hovoriť. Všetko, čo prekračuje daný poriadok alebo sa mu vymyká, označuje naše myslenie ako odchýlku, chce to eliminovať tým, že to vydáva za prejav nenormálneho a usiluje sa to normalizovať a disciplinovať. Tu sa prejavuje úzka spätosť medzi poznaním a mocou.
Genetická epistemológia
Genetická epistemológia je všeobecná teória vývinu poznania, ktorú rozpracoval Jean Piaget a ktorá syntetizuje výsledky
Paralely medzi týmito dvoma úrovňami sa hľadali v zmenách vzťahov medzi subjektom a objektom rozumových operácií tak u indivídua, ako aj v celej evolúcii vedeckého myslenia. Na oboch úrovniach sa rozvoj prejavuje v prekonávaní egocentrizmu a fenomenalizmu, v prehlbovaní reflexie a vytváraní logicko-matematickych štruktúr.
Genetická epistemológia prispela k rozpracovaniu problému vzťahov medzi logikou a psychológiou myslenia a mala veľký vplyv na rozvoj psychologickej koncepcie J. Piageta.
Železnô
Železnô je malá osada v Nízkych Tatrách, súčasť obce Partizánska Ľupča, v okrese Liptovský Mikuláš.
Nachádza sa v hornej časti dlhej Ľupčianskej doliny, v nadmorskej výške, pri ceste z Partizánskej Ľupče (16 km) do Liptovskej Lúžnej (5 km).
V osade vyviera minerálny prameň a je tu detská ozdravovňa (už nefunguje)
Turizmus
V okolí sú pestré možnosti pešej i cyklo-turistiky a z osady vedie:
Episylogizmus
Episylogizmus (gr.) je časť polysylogizmu.
Guli
Guli je jeden z obývaných ostrovov na atole Káfu na Maldivách. Počet obyvateľov je 741 (jún 2006), dĺžka ostrova 400 m, šírka 225 m. Vzdialenosť od hlavného mesta Male je 21,31 km.
Rybná (prítok Rajčanky)
Rybná je horský potok v Lúčanskej Malej Fatre na území okresu Žilina, neďaleko od obce Rajecká Lesná. Je to pravostranný prítok Rajčanky.
Nachádza sa v 2. pásme ochrany a v jeho blízkosti leží kaplnka sv. Huberta.
Opis toku
Pramení pod Ostrou skalou, v južnej časti Lúčanskej Malej Fatry, v nadmorskej výške okolo. Priberá niekoľko menších prítokov a pokračuje severným smerom v podobe horskej bystriny. Pri skupine chát priberá pravostranný prítok spod Vríckeho sedla a spod Grúňa  a veľkým oblúkom sa stáča na severozápad.
Pokračuje dolinou popri horárni Rybná a chatách k ceste I/64, neďaleko ktorej ústi do Rajčanky v nadmorskej výške.
Kalsoy
thumb|Poloha ostrova Kalsoy Kalsoy (dán.: Kalsø, isl.: Karlsey) je Faerský ostrov. Má rozlohu a 129 obyvateľov. Je široký a  dlhý. left|thumb|Ostrov Kalsoy na známke
Geografia
Leží medzi ostrovmi Eysturoy a Kunoy. Na ostrove je 13 vrchov, z toho najvyšší Nestindar meria. Západ ostrova je veľmi strmý, skalnatý. Na východe sú všetky štyri osady: Húsar s 54 obyvateľmi, Mikladalur s 55 obyvateľmi, Syðradalur s 5 obyvateľmi a Trøllanes s 24 obyvateľmi. Na juhu je obec Blankskáli, kde však nikto nežije.
Jazdí tu trajekt zo Syðradaluru do Klaksvíku alebo iných osád. Na ostrove je päť tunelov, Villingadalstunnilin, Mikladalstunnilin, Ritudalstunnilin, Teymur í Djúpadal a Trøllanestunnilin.
Koltur
thumb|Poloha ostrova Koltur Koltur (dán.: Kolter) je druhý najmenší Faerský ostrov po Lítla Dímun. Má rozlohu a 5 obyvateľov.
Geografia
left|thumb|Ostrov Koltur Leží medzi ostrovmi Vágar na severozápade, Streymoy na východe a Hestur na juhovýchode. Na ostrove sú dva vrchy, z toho najvyšší Uppi á Oyggj meria. Na juhovýchode ostrova leží osada Koltur, v ktorej však dnes žije len 5 ľudí.
Alexander Strelinger
Alexander Strelinger (* 10. september 1934, Turčiansky sv. Martin – † 10. júl 2022, Praha ) bol bývalý slovenský kameraman a fotograf.
Strednú školu študoval v Brne, v roku 1960 ukončil štúdium kamery na FAMU. Po absolvovaní začal pôsobiť ako kameraman dokumentárnych filmov v Bratislave. Počas svojej kariéry spolupracoval na dokumentárnych filmoch s mnohými významnými slovenskými režisérmi. Významnú kapitolu v jeho filmografii tvorí spolupráca s Martinom Slivkom, nakrútili spolu viacero dokumentov a portrétov." Počas svojej kariéry nakrútil viac ako 130 dokumentárnych filmov.
Svoje fotografie vystavoval už v roku 1960 (Štyria mladí fotografi), v roku 1990 (Slovenská fotografia 60. rokov), v rámci bratislavského Mesiaca fotografie 2009 pod názvom Alexander Strelinger: Úvahy a neúvahy 1953-1959. V rámci udeľovania cien za najlepší kameramanský výkon Kamera 2008 získal Cenu za celoživotné dielo. Pôsobil dlhé roky ako pedagóg na Vysokej škole múzických umení v Bratislave na odbore dokumentárny film, neskôr v ateliéri kameramanskej tvorby.
Favreuil
Favreuil je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Pas-de-Calais, v regióne Nord-Pas-de-Calais.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Puma americká
Puma sa vyznačuje sivým, béžovým, hnedým alebo červeným sfarbením srsti, mohutnými končatinami a pomerne malou hlavou. Ide o najprispôsobivejšiu americkú mačkovitú šelmu a na rozdiel od iných druhov mačiek môže žiť v rôznych prostrediach. Žije na rozsiahlom území Ameriky, od kanadského Yukonu až po najjužnejšiu časť Ánd v Južnej Amerike. Uprednostňuje husto zarastené biotopy, ale dokáže si poradiť aj v otvorenej a suchej krajine. Môže sa pohybovať v nadmorských výškach až do 5 800 metrov.
Norman Dalkey
Norman Crolee Dalkey (* 22. november 1915, Colorado, USA† 22. február 2004, Kalifornia) bol americký matematik.
Favreuil
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Puma americká
Puma je teritoriálna mačka a svoje územie si značí (trením, močom, trusom alebo škrabancami). Veľkosť teritória sa zmenšuje alebo zväčšuje v závislosti od prostredia, v ktorom sa puma pohybuje, a od koncentrácie koristi, s ktorou sa stretáva. Ako skúsený lovec a predátor si dokáže zaobstarať akúkoľvek dostupnú potravu. Živí sa kopytníkmi, najmä rôznymi druhmi jeleňov a ťavovitých. Napáda však aj menšie zvieratá, ako sú hlodavce, zajace, vtáky alebo ryby, ako aj hospodárske zvieratá. Ku svojej koristi sa snaží priblížiť na čo najkratšiu vzdialenosť, potom ju dostihne krátkym prudkým šprintom, skočí na ňu a usmrtí ju zahryznutím do krku. Často musí súperiť o potravu s väčšími šelmami, ako sú medvede grizly, medvede baribaly a jaguáre. Občas sa musí vysporiadať aj so svorkami vlkov alebo kojotov. Ľuďom sa zvyčajne vyhýba a útoky na ľudí sú veľmi zriedkavé.
Norman Dalkey
Profil
Bol spolutvorcom metódy Delphi. Metóda Delphi je jedna z najvýznamnejších a najpoužívanejších prognostických a futurologických metód. Pôsobil v RAND Corporation v meste Santa Monica v Kalifornii v USA.
Puma americká
Pumy nemajú špecifické obdobie rozmnožovania. Samica je rujná 8 až 9 dní. Do ruje prichádzajú v rôznom čase a môžu sa páriť s viacerými samcami. K pohlavnému styku dochádza počas niekoľkých dní a až 70-krát denne. Gravidita trvá 82 – 96 dní. Počet mláďat vo vrhu sa pohybuje od jedného do šiestich (zvyčajne má samica 2 – 4 mačiatka). Mláďatá zostávajú s matkou až dva roky (v priemere 15 mesiacov). Pumy sa začínajú rozmnožovať vo veku dvoch až štyroch rokov. Vo voľnej prírode sa zvyčajne dožívajú 8 až 12 rokov, v zajatí až 30 rokov.
Norman Dalkey
Dielo
Bol autorom alebo spoluautorom kníh a publikácií:
Puma americká
Medzinárodná únia na ochranu prírody (IUCN) považuje tento druh za najmenej ohrozený, ale čoraz častejšie sa dostáva do konfliktu s ľuďmi v dôsledku rastúcej ľudskej populácie a účinkov urbanizácie a poľnohospodárstva. Stráca svoje prirodzené prostredie a na niektorých miestach je stále legálne a nelegálne lovený kvôli predácii domácich zvierat. Z týchto dôvodov sú niektoré populácie stále ohrozené alebo na pokraji vyhynutia.
Favreuil
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Puma americká
Etymológia
V slovenčine sa ešte môžeme stretnúť s alternatívnymi názvami kaguár alebo kuguár, horský lev, strieborný lev alebo americký lev.
Mizen Head
Mizen Head môže byť:
Puma americká
Etymológia
V Spojených štátoch amerických a Kanade sa bežne nazýva ako cougar, mountain lion („horský lev“) alebo napríklad catamount („mačka z hôr“).
Vedecký názov tohto druhu znie Puma concolor, pričom druhové meno concolor sa vzťahuje na jednoduchú farbu srsti a v preklade znamená „jednofarebný“.
Puma je držiteľom Guinnessovho rekordu ako zviera s najväčším počtom mien – má viac ako 40 mien v angličtine a celkovo približne 43 pôvodných mien v Severnej a Južnej Amerike (25 pôvodných severoamerických a 18 pôvodných juhoamerických).
Taxonómia a evolúcia
Puma sa zaraďuje do podčeľade Felinae, malých mačkovitých šeliem, zatiaľ čo veľké mačky sa zaraďujú do podčeľade Pantherinae. Predkovia čeľade Felidae žili v Ázii približne pred 11 miliónmi rokov. Najbližším žijúcim príbuzným pumy je jaguarundi a tiež gepard (v porovnaní s ostatnými mačkami majú puma a gepard dlhé a ohybné chrbtice), ale otázka príbuznosti pumy a geparda nie je spoľahlivo vysvetlená.
Pôvodne bola zaradená do rodu Felis (mačka), kam patrí aj mačka domáca. Mala binomické meno Felis concolor, ktoré jej v roku 1771 priradil švédsky prírodovedec Carl Linné, ale v roku 1834 ju škótsky prírodovedec Sir William Jardine zaradil ako iný druh do samostatného rodu Puma, kde sa spolu s jaguarundim, oveľa menšou americkou mačkou, vyskytovala až do roku 2017, ale po taxonomickej revízii mačkovitých šeliem (IUCN/SSC Cat Specialist Group, 2017) je jaguarundi zaradený do monotypického rodu Herpailurus, takže rod Puma zahŕňa jediný žijúci druh, pumu americkú.
Poddruhy
V minulosti (do roku 2000) bolo opísaných až 32 poddruhov pumy americkej, ktoré sa rozlišujú podľa sfarbenia, biotopu a preferovaného prostredia. Genetické štúdie mtDNA však ukázali, že mnohé z opísaných poddruhov sú si veľmi podobné. Preto došlo k redukcii na šesť poddruhov:
Po taxonomickej revízii čeľade Felidae (IUCN/SSC Cat Specialist Group, 2017) však odborníci rozlišujú len dva poddruhy:
Evolúcia
Podľa molekulárnej-fylogenetickej štúdie z roku 2006 spoločný predok súčasných rodov Leopardus (ocelot, margay atď.), Lynx (rys), Puma, Prionailurus (ázijské malé mačky) a ďalších malých mačiek migroval cez pevninský most v dnešnom Beringovom prielive do Ameriky približne pred 8,5 až 8 miliónmi rokov. Severoamerické mačkovité šelmy sa dostali do Južnej Ameriky po tom, ako sa tieto dva kontinenty a časť Strednej Ameriky spojili Panamskou šijou približne pred 43 miliónmi rokov a došlo k známej „medzidruhovej výmene“. Podľa niektorých štúdií sa vývojová línia geparda oddelila od línie pumy a migrovala z Ameriky späť do Ázie a Afriky, zatiaľ čo iné štúdie naznačujú, že gepardy sa oddelili priamo v Starom svete. Puma je pravdepodobne úzko príbuzná s vyhynutým „americkým gepardom“ rodu Miracinonyx.
Štúdie preukázali vysokú genetickú podobnosť medzi populáciami púm zo Severnej Ameriky, čo naznačuje, že sú nedávnymi potomkami malej skupiny predkov. Odborníci predpokladajú, že pôvodná populácia severoamerických púm vyhynula počas pleistocénu približne pred 10 000 rokmi spolu s ďalšími veľkými cicavcami, ako napríklad smilodonmi. Dnešnú populáciu severoamerických púm považujú za potomkov juhoamerických zvierat, ktoré začali migrovať na sever približne v rovnakom čase.
Rozšírenie a populácia
Pumy sa vyskytujú v Severnej a Južnej Amerike s výnimkou najsevernejšej časti Kanady (hoci bola pozorovaná už aj na Aljaške ) a pravdepodobne aj Ohňovej zeme na južnom cípe Južnej Ameriky. Keďže sú veľmi prispôsobivé, možno ich nájsť v mnohých rôznych biotopoch: v horách až do nadmorskej výšky 5 800 m, lesoch, tropických džungliach, na lúkach a dokonca aj vo vyprahnutých púšťach. S rastúcou ľudskou populáciou a vplyvom urbanizácie sú však mačky čoraz viac vytláčané do menších a menej vhodných oblastí, ako sú hory. Ich vysoká prispôsobivosť im však pravdepodobne umožní zabrániť tomu, aby navždy zmizli z voľnej prírody.
Opis
náhľad|Puma s otvorenou papuľou Pumy sú tretie alebo štvrté najväčšie šelmy z čeľade Felidae. Dospelé samce dosahujú dĺžku približne 240 cm (od 170 do 275 (290) cm ) od nosa po koniec chvosta a ich telesná hmotnosť sa pohybuje od 30 do 100 kg. Zriedkavo môže statný samec dosiahnuť dĺžky 290 a viac cm alebo hmotnosť 120 kg. Samice merajú od nosa po chvost približne 200 cm (od 145 do 220 (230) cm  ) a vážia od 20 do 65 kg. Samotný chvost je dlhý približne 55 až 95 cm. Po ramená (na výšku) meria od 45 do 90 cm. Veľkosť sa líši v závislosti na poddruhu alebo regionálnej formy. Pumy zo severu a juhu (t. j. žijúce bližšie k pólom) sú vo všeobecnosti mohutnejšie ako pumy z centrálnych oblastí v blízkosti rovníka.