cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Afrodita
Mýty o hneve
V Euripidovej tragédii Hippolyt, ktorá bola prvýkrát uvedená na mestských Dionýziach v roku 428 pred Kr., sa Theseov syn Hippolyt klaňa iba Artemide, bohyni panenstva, a odmieta akúkoľvek formu sexuálneho styku. Afrodita je jeho pyšným správaním rozzúrená a v prológu k hre vyhlasuje, že Hippolytos tým, že uctieva iba Artemidu a odmieta uctievať ju, priamo spochybňuje jej autoritu, a preto Afrodita spôsobí, že sa do Hippolita zamiluje jeho nevlastná matka Faidra, lebo vie, že Hippolytos ju odmietne. Po odmietnutí spácha Faiedra samovraždu a zanechá Theseovi list na rozlúčku, v ktorom mu oznámi, že sa zabila, lebo sa ju Hippolyt pokúsil znásilniť. Theseus sa modlí k Poseidónovi, aby zabil Hippolyta za jeho previnenie. Poseidón pošle divokého býka, aby splašil Hippolytove kone, keď sa vozí na svojom voze popri mori, a kone sa rozbehnú a rozbijú voz o útesy, pričom Hippolyta ťahajú po skalnatom pobreží. Hra sa končí prísahou Artemidy, že z pomsty zabije Afroditinho vlastného smrteľného milého (pravdepodobne Adonisa).
Glaukos z Korintu rozhneval Afroditu tým, že odmietol spájať svoje kone na vozatajské preteky, pretože by to obmedzilo ich rýchlosť. Počas vozatajských pretekov na pohrebných hrách kráľa Peliasa Afrodita pobláznila jeho kone a tie ho roztrhali. Polyfonté bola mladá žena, ktorá si namiesto manželstva a detí - ako to uprednostňovala Afrodita - zvolila panenský život. Afrodita ju prekliala a spôsobila, že mala deti od medveďa. Potomkovia Agrius a Oreius boli divokí kanibali, ktorí si vyslúžili Diovu nenávisť. Ten nakoniec všetkých členov rodiny premenil na vtáky zlého znamenia.
Podľa Apollodora žiarlivá Afrodita prekliala Eos, bohyňu úsvitu, aby bola večne zamilovaná a mala neukojiteľnú sexuálnu túžbu, pretože Eos kedysi spala s Afroditiným milým, Áresom, bohom vojny.
Podľa Ovídia v jeho Metamorfózach (kniha 10,238 a nasl.) Propoetidy, ktoré sú dcérami Propoeta z mesta Amathus na ostrove Cyprus, popierali Afroditino božstvo a nedokázali ju riadne uctievať. Preto z nich Afrodita urobila prvé prostitútky na svete. Podľa Diodórosa Sicílskeho, keď šesť synov rhodskej morskej nymfy Hálie od Poseidóna arogantne odmietlo nechať Afroditu pristáť na ich brehu, bohyňa ich prekliala a zošleli. V šialenstve znásilnili Haliu. Za trest ich Poseidón pochoval v morských jaskyniach na ostrove.
Xanthius, Bellerofónov potomok, mal dve deti, Leucippa a dcéru bez mena. Leucippus sa z Afroditinho hnevu (z neznámych dôvodov) zamiloval do vlastnej sestry. Začali spolu tajný vzťah, ale dievča už bolo zasnúbené s iným mužom a on o tom ďalej informoval jej otca Xantia bez toho, aby mu povedal meno zvodcu. Xanthius sa vybral priamo do komnaty svojej dcéry, kde bola práve v tej chvíli spolu s Leucippom. Keď ho počula vstúpiť, pokúsila sa utiecť, ale Xanthius ju udrel dýkou v domnení, že zabíja zvodcu, no zabil ju. Leucippus, ktorý najprv svojho otca nespoznal, ho zabil. Keď pravda vyšla najavo, musel opustiť krajinu a zúčastnil sa na kolonizácii Kréty a krajín v Malej Ázii.
Cyperská kráľovná Cenchreis, manželka kráľa Kinyrasa, sa chválila, že jej dcéra Myrrha je krajšia ako Afrodita. Preto Myrrhu Afrodita prekliala neukojiteľnou túžbou po vlastnom otcovi, cyperskom kráľovi Kinyrasovi, a ten s ňou nevedomky spal v tme. Napokon sa premenila na myrhový strom a v tejto podobe porodila Adonisa. Kinyras mal aj ďalšie tri dcéry, volali sa Braesia, Laogora a Orsedika. Tieto dievčatá z Afroditinho hnevu (dôvody nie sú známe) žili v spolužití s cudzincami a svoj život ukončili v Egypte.
Múza Kleio sa vysmievala láske bohyne k Adonisovi. Preto sa Kleio zamilovala do Piera, syna Magnesa, a porodila Hyakintha.
Aigialé bola dcérou Adrasta a Amfitey a bola vydatá za Diomeda. Kvôli hnevu Afrodity, ktorú Diomédes zranil vo vojne proti Tróji, mala viacero milencov, medzi nimi aj istého Hippolita. Keď Aigialé zašla tak ďaleko, že mu hrozila smrťou, utiekol do Itálie. Podľa Stesichora a Hésioda pri obetovaní bohom Tyndareós zabudol na Afroditu, preto bohyňa urobila z jeho dcér dvojnásobné a trojnásobné manželky, ktoré opustili svojich manželov. Timandra opustila Echema a odišla a prišla k Filéovi a Klytaemnéstra opustila Agamemnóna a spala s Aigisthom, ktorý bol pre ňu horším partnerom. Nakoniec zabila svojho manžela s milencom, aby na záver Helena Trójska opustila Menelaa pod vplyvom Afrodity kvôli Parisovi a jej nevera nakoniec spôsobí trójsku vojnu. V dôsledku svojho konania Afrodita spôsobila trójsku vojnu, aby sa zmocnila Priamovho kráľovstva a odovzdala ho svojim potomkom.
V jednej z verzií legendy Pasiphae neprinášala obety bohyni Venuši. Kvôli tomu v nej Venuša (Afrodita) vzbudila neprirodzenú lásku k býkovi alebo ju prekliala, pretože bola Héliovou dcérou, ktorá Héfaistovi prezradila svoje cudzoložstvo. Pre to Héliosa prekliala nekontrolovateľnou túžbou po smrteľnej princeznej Leukote, čo ho viedlo k tomu, že opustil svoju vtedajšiu milenku, oceanidku Klytiu a zanechal ju so zlomeným srdcom.
Amazonka Lysippe bola matkou riečneho boha Tanaisa. Jej syn uctieval iba Área a plne sa venoval vojne, pričom zanedbával lásku a manželstvo. Afrodita ho prekliala, a tak sa zamiloval do vlastnej matky. Radšej zomrel, ako by sa mal vzdať svojej cudnosti, a tak sa vrhol do rieky Amazonky, ktorá bola neskôr premenovaná na Tanais (Don).
Podľa Hyginia Orfeova matka, múza Kalliopé, na Diov príkaz rozsúdila spor medzi bohyňami Afroditou a Persefonou o Adonisa a rozhodla, že ho obe budú vlastniť istú časť roka. To rozzúrilo Venušu (Afroditu), pretože jej nebolo priznané to, čo považovala za svoje právo. Preto Venuša (Afrodita) vzbudila v tráckych ženách lásku k Orfeovi a spôsobila, že ho roztrhali, lebo každá z nich chcela Orfea len pre seba.
Afrodita bola osobne svedkom toho, ako mladá lovkyňa Rodopis prisahala Artemide večnú oddanosť a čistotu, keď sa pridala k jej skupine. Afrodita si potom zavolala svojho syna Erosa a presvedčila ho, že takýto životný štýl je urážkou ich oboch. Eros teda na jej príkaz prinútil Rodopis a Euthynika, ďalšieho mladého lovca, ktorý sa rovnako ako ona vyhýbal láske a romantike, aby sa do seba zamilovali. Napriek cudnému životu sa Rhodopis a Euthynikus odobrali do akejsi jaskyne, kde porušili svoj sľub. Artemis sa neunúvala spozornieť, keď videla, ako sa Afrodita smeje, a tak za trest premenila Rodopisa na prameň.
Paridov súd a trójska vojna
náhľad|Paridov súd (1599), Hendrick van Balen starší. Gemäldegalerie, [[Berlín]] Mýtus o Paridovom súde sa v Iliade spomína len stručne, ale podrobne je opísaný v epitóme Kypria, stratenej básni epického cyklu, kde sa píše, že na svadbu Pélea a Thetis (neskorších rodičov Achilla) boli pozvaní všetci bohovia a bohyne, ako aj rôzni smrteľníci. Nebola pozvaná iba Eris, bohyňa sváru, ktorú to nahnevalo, a tak prišla so zlatým jablkom s nápisom καλλίστῃ (kallistēi, "pre najkrajšiu"), ktoré hodila medzi bohyne. Afrodita, Héra a Aténa tvrdili, že sú najkrajšie, a teda právoplatné majiteľky jablka.
Bohyne sa rozhodli predložiť záležitosť Diovi, ktorý, keďže nechcel uprednostniť jednu z bohýň, vložil voľbu do rúk trójskeho princa Parisa. Po kúpaní v prameni hory Ida, kde sa nachádzala Trója, sa bohyne objavili pred Paridom a požiadali ho, aby rozhodol v ich záležitosti. Na zachovaných antických vyobrazeniach Paridovho súdu je Afrodita len občas zobrazená nahá a Aténa a Héra sú vždy úplne oblečené, od renesancie však západné maľby zvyčajne zobrazujú všetky tri bohyne úplne nahé.
Všetky tri bohyne boli ideálne krásne a Paris sa medzi nimi nevedel rozhodnúť, dokonca chcel zutekať. Išlo však o to, že rozsúdenie nariadil sám Zeus, takže si to nedovolil. Aby to mal ľahšie, bohyne sa uchýlili k úplatkom. Héra mu sľubovala moc nad celou Áziou a Európou, Aténa ponúkala múdrosť, slávu a úspech v boji. Ale Afrodita Parisovi sľúbila, že ak vyberie ju ako najkrajšiu, umožní mu oženiť sa s najkrajšou ženou na zemi. Touto ženou bola v tom čase Helena, ktorá už bola vydatá za spartského kráľa Menelaa. Paris si vybral Afroditu a udelil jej jablko. Ostatné dve bohyne sa rozhnevali a v priamom dôsledku sa v trójskej vojne postavili na stranu Grékov.
Afrodita zohráva dôležitú a aktívnu úlohu počas celej Homérovej Iliady. V tretej knihe zachránila Parida pred Menelaom po tom, čo ho nerozumne vyzval na súboj jeden na jedného. Potom sa zjavila Helene v podobe starej ženy a pokúšala sa ju presvedčiť, aby mala s Parisom pomer, pripomínajúc jej jeho fyzickú krásu a atletické schopnosti. Helena okamžite spozná Afroditu podľa krásnej šije, dokonalých pŕs a žiariacich očí a vyčíta bohyni, že ju oslovuje ako sebe rovnú. Afrodita Helenu ostro pokarhá a pripomenie jej, že ak ju bude dráždiť, potrestá ju rovnako, ako ju už zvýhodnila.
Potomkovia
Niekedy básnici a dramatici prerozprávali staroveké tradície, ktoré sa líšili, v iných prípadoch si vymysleli nové detaily. Neskorší scholastici mohli čerpať z jedného z nich alebo si ich jednoducho domyslieť. A tak zatiaľ čo Aeneas a Fobos boli pravidelne opisovaní ako Afroditini potomkovia, o ostatných tu uvedených, ako napríklad Priapo a Eros, sa niekedy hovorilo, že sú Afroditinými deťmi, ale s rôznymi otcami a niekedy dostali iné matky alebo žiadne. náhľad|Tri Grácie (1763), Carle van Loo náhľad|Eros, maľba na keramike, asi 470 pred Kr. - 450 pred Kr., nájdená v Aténach. Lokalita: Louvre, oddelenie gréckych, etruských a rímskych starožitností, Sullyho krídlo, galéria Campana
Fregata vznešená
Fregata vznešená alebo fregata nádherná (Fregata magnificens) je vták z radu pelikánotvaré (veslonožce, Pelecaniformes) z čeľade fregatovité. V najnovších deleniach bol rad pelikánotvaré zrušený a rozdelený na viac radov, takže v rámci nového delenia sa fregata zaraďuje do radu Sulotvaré (Suliformes).
Hojne sa vyskytuje v tropickej oblasti Atlantického oceánu, ale aj v lesnatých oblastiach na Floride, Antilách a na Kapverdských ostrovoch. Môžeme ju vidieť aj na americkom pobreží Tichého oceánu, od Mexika až po Ekvádor, a aj na Galapágoch.
Opis
Dorastá do dĺžky 1 metra a má rozpätie krídiel až 2,2 m. Samec váži 1,2 kg a samica 1,7 kg.
Dospelý samec má černastú farbu. Na krídlach má prúžok pier svetlohnedej farby. Zobák má sivej farby. Jeho hrdlový vak je silno ružovej farby (červený a nafúknutý počas obdobia párenia). Má hnedo-čierne nohy a černastú pokožku.
Samica má hlavu a krk čierne, bielu hruď a na hornej časti krídiel má pás výrazných béžových pier. Jej pokožka má modrofialovú farbu. Jej hrdlový vak je sivej až modrofialovej farby. Nohy majú červenkastý odtieň.
Mladé jedince majú bielu hlavu a hruď s výrazným svetlejším pásom na krídlach. Zobák, koža a nohy majú modrasté.
Tento druh fregaty sa veľmi podobá na iné druhy fregát, s výnimkou fregaty bielobokej (Fregata ariel). Fregatu vznešenú je možné rozlíšiť od ostatných druhov vďaka chýbajúcim bielym šupinám pod krídlami a mláďatá majú, naopak, bielu kosoštvorcovú škvrnu na brušku. Biele šupiny pod krídlami umožňujú určenie pohlavia jedincov.
Správanie a potrava
Má veľmi tichý let, ale vydáva rôzne zvuky pri hniezdení.
Živí sa predovšetkým rybami, ale útočí aj na iné druhy morských vtákov, ktorých prinúti vydáviť ich potravu, ktorú následne sama zje. Na vodnú hladinu nepristáva, svoju korisť chytá počas letu.
TAG Heuer
TAG Heuer je švajčiarsky výrobca hodiniek, známy svojimi chronografmi a hodinkami pre šport. Firma TAG Heuer je súčasťou koncernu LVMH, obchodujúceho s luxusným tovarom.
Dejiny
Firma bola založená v roku 1860 Edouardom Heuerom. V roku 1985 bol názov pozmenený na TAG Heuer (TAG – Techniques d'Avant Garde). 13. septembra 1999 bola firma prevzatá francúzskym koncernom LVMH za 1,15 miliardy CHF (739 miliónov USD). Firma sídli, ako mnoho švajčiarskych hodinárskych firiem, v meste La Chaux-de-Fonds.
Motoršport
V roku 2016 podpísala firma TAG Heuer partnerstvo s tímom Formuly 1 Red Bull Racing. Monopost pre ročník 2016 ponesie meno Red Bull Racing-TAG Heuer RB12.
Lienz (okres)
Lienz je okres v rakúskej spolkovej krajine Tirolsko. Má rozlohu a  tu žilo  obyvateľov. Sídlom okresu je mesto Lienz.
Územie okresu je zároveň totožné s regiónom Východné Tirolsko (po nem. Osttirol). Územie Tirolska je rozdelené na dve územne nesúvisiace časti: materské územie (tzv. Severné Tirolsko) a exklávu Východné Tirolsko. Východné Tirolsko je od zvyšku spolkovej krajiny oddelené územím Salzburska, v najužšom mieste len širokým pásom územia. Hlavným centrom oblasti je Lienz (12 079 obyvateľov, r. 2001), ktoré je zároveň sídlom rovnomenného okresu, ktorý je jedinou administratívnou jednotkou Východného Tirolska.
Existujúci stav je dôsledkom odstúpenia Južného Tirolska Taliansku na základe zmluvy zo Saint Germain po 1. svetovej vojne. Okrem Salzburska hraničí aj s Korutánskom a v Taliansku s provinciami Bolzano (región Tridentsko-Horná Adiža) a Belluno (región Benátsko).
Murau (okres)
Murau je okres v Rakúsku v spolkovej krajine Štajersko. Má rozlohu a žije tu 30 289 obyvateľov (2008). Sídlom okresu je mesto Murau.
Albrechtice (okres Ústí nad Orlicí)
Albrechtice je obec v Česku v okrese Ústí nad Orlicí v Pardubickom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 481 obyvateľov, z toho 238 mužov a 243 žien, pričom priemerný vek v obci bol 40,8 roka (muži 38,3 roka, ženy 43,2 roka).
Yucca schidigera
Yucca schidigera je kvitnúca, vždyzelená rastlina z čeľade asparágovité. Je udomácnená v púšti Mojave a Sonoran v juhovýchodnej Kalifornii a južnej Nevade. Svojím vzhľadom pripomína palmu s hrubým a krátkym kmeňom a s listami v tvare dýky, či meča. Kvety v tvare zvona po rozkvitnutí do tvaru pyramídy v noci vydávajú sladkú vôňu. Po celé stáročia jej domorodci prejavovali úctu a pokladali ju za "strom života" pre jej liečivé účinky. Darí sa jej na slnku a v pôde s dobrou priepustnosťou; ani v lete nepotrebuje vodu.
Použitie
Viac ako tisíc rokov slúži Yucca Schidigera pre Indiánov nielen ako úžitková, ale aj ako liečivá rastlina. Domorodci ju považujú za skutočný elixír života. Yuccu Schidigera používajú na zmiernenie kĺbových bolestí, zápaly, ekzémy a choroby spojené so starobou. Každá časť rastliny (kvety, listy, stonka a korene) sa buď spotrebuje v surovom stave, alebo sa z nej pripraví vývar resp. čaj. Počas dlhých putovaní Indiáni Yuccu Shidigeru používali ako zdroj vody. Yucca Schidigera obsahuje chlorofyl, minerálne látky, stopové prvky, enzýmy, vitamíny a hlavne saponíny a resveratrol, ktoré ju robia pre človeka tak užitočnou.
V malom množstve saponíny obsahuje aj hrach, fazuľa, paradajka, zemiaky a ovos. Za horkú chuť špargle sú zodpovedné jej steroidsaponíny. Domáce liečivé rastliny z Európy a z Ázie, ako sú cesnak, ženšen a koreň jamu tiež obsahujú saponíny. Americký dohľadový orgán (FDA - Food and Drug Administration) schválil Yuccu Schidigeru ako doplnok výživy a označil ju ako neškodnú pre zdravie.
<!-- == Yucca Schidigera a medicína == Dr. med. Bingham, medicínske štúdium ukončil na colorádskej univerzite, v Denvere. Ako vedúci National Arthritis Medical Centra a Desert Hot Springs Medical Clinic spolu s kolegom Dr. Bellewom v roku 1915 previedli dvojitý slepý štúdium na 165 pacientoch s reumou a zapálenými kĺbmi. Najmladší pacient mal 11, najstarší mal 92 rokov. Časť pacientov dostal tabletky z Yuccy Schidigeri, druhá časť pacientov neúčinný plecebo tabletky. Štúdium trval 15 mesiacov. U 65% pacientov boli pozorované odstupy opuchnutia a zápalu, mali pocit utíšenia bolesti a ľahšieho pohybu.
Po ukončení štúdia Dr. Bingham a iní lekári liečili tisíce reumatických pacientov Yuccou Schidigerou. U nikoho nebolo pozorovateľné nežiadúce účinky. Prekvapivo sa znížila čiastočne aj hladina cholesterolu a vysoký krvný tlak. Americkí lekári a vedci rozprávajú o steroidsaponinov Yuccy Schidigeri ako o prirodzenom druhu kortizonu. A v skutočnosti štrukturálna stavba saponinov, ktoré sa nachádzajú v Yucce, sa podobajú kortizónu, na šťastie bez nežiadúcich účinkov.
Súhrn z Journal of Inflammation
Yucca Schidigera je liečivá rastlina, ktorá môže mať liečivé účinky pri prevencii a liečení zápalu kĺbov. Aktívne zložky Yuccy sú steroidsaponíny a polyfenoly, tiež resveratrol a olej z Yuccy. Saponíny majú protizápalový a proti-protozoonový účinok. Fenoly v Yucce môžu mať viac úloh pri uplatňovaní protizápalového účinku.
Prekážajú a zabraňujú vplyv NFkB transkripčný faktora, ktorý dráždi iNoS stimulačné enzými, produkujúce dusičnany so zápalovým účinkom. Yucca fenoly sú tiež antioxidačné látky, ktoré vymývajú voľné radikály z organizmu, a pomáhajú pri utláčaní reaktívnych druhov kyslíka (RoS), ktoré vyvolávajú zápalové procesy. Ľudové liečenie a anekdotické správy nasvedčujú o tom, že prášok celej Yucca rastliny pomáha pri prevencii a liečení zápalových ochoreniach kĺbov. Ďalšie štúdiá o proti-zápalových účinkach Yuccy sú isté.
Vplyv klímy
Je smerodajný v súlade s kvalitou a obsahom účinných látok prášku jej výskyt a spôsob zhotovenia. Rastliny z mexických monokultúr, ktoré rastú a kultivujú pri miernych klimatických podmienkach, neprodukujú taký kvalitný saponin, a ani neobsahujú ich v takej veľkej miere. Tieto rastliny nie sú nútené na to, aby si vyvinuli silnú obranyschopnosť cez produkovanie výnimočných sekundárnych rastlinných látok. Sú chránené postrekmi a insekticídmi, a sú zosilnené hnojením, aby priniesli vyššiu úrodu. Pri extrémych životných podmienkach v púšťach Yucca Schidigera produkuje s výnimočne vysokým obsahom účinné phytamíny, ako sú napríklad saponíny a resveratrol. Tieto objavy v súvislosti s kvalitou účinných látok a podmienkach pestovania sú dokázané aj u biologicky alebo determne pestovaných zeleninách, ovociach a liečivých rastlín. -->
4544 Xanthus
4544 Xanthus je planétka s priemerom 5 km, ktorú objavili americkí astronómovia Henry E. Holt a Norman G. Thomas 31. marca 1989.
Hnojivo
Hnojivo alebo hnojivá látka je látka dodávajúca rastline potrebné živiny alebo podporujúca výživu rastliny. Podáva sa rastline najčastejšie cez pôdu alebo priamo do rastliny.
Delenie
Podľa spôsobu účinku:
Podľa pôvodu:
Podľa zloženia:
Podľa skupenstva:
Podľa spôsobu aplikácie:
Pyrrhonizmus
Pyrrhonizmus je krajný druh skepticizmu. Tento skepticizmus založil Ainesidémos a pomenovaný bol podľa Pyrrhona z Elidy.
Porsche 928
Porsche 928 je luxusný grand tourer, ktorý v rokoch 1977 až 1995 vyrábala a predávala automobilka Porsche AG. Pôvodne bol vyvinutý ako náhrada za Porsche 911. Porsche 928 kombinuje silu a výkon športového auta s komfortom a výbavou luxusnej limuzíny.
Ocenenia
Porsche 928 získalo titul Európske auto roka 1978. Zatiaľ je to jediné športové auto, ktoré vyhralo túto prestížnu anketu.
Technické údaje
Porsche 928 bolo v rokoch 1977–1995 vyrábané pre nemecký trh v nasledujúcich verziách.
Lay-Saint-Remy
Lay-Saint-Remy je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Meurthe-et-Moselle, v regióne Lotrinsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Jacques-Louis David
David sa neskôr stal podporcom Francúzskej revolúcie a priateľom Maximiliána Robespierra. Po páde Robespierroveho režimu ho zatkli. Po uchopení moci Napoleonom sa David presadil a jeho diela ho postupne urobili dôležitým maliarom 19. storočia.
Mladosť
Jacques-Louis David sa narodil v bohatej rodine 30. augusta 1748 v Paríži. Keď mal približne deväť rokov jeho otec zomrel po boji a David zostal s jeho matkou a jeho viacerými strýkami. Tí mu zabezpečili štúdium na škole Collège des Quatre-Nations, ale David nepatril k výborným študentom. Mal tumor, ktorý obmedzoval jeho rečové schopnosti a príliš veľa času venoval kresleniu. Zakrátko sa chcel stať maliarom, ale jeho matka a strýkovia chceli aby bol architektom. Začal sa učiť od maliara Françoisa Bouchera, vedúceho maliara toho času a rodinného príbuzného. Boucher bol považovaný za rokokového maliara, ale jeho štýl bol pestrý. Boucher sa rozhodol, že namiesto opatery o Davida ho pošle k Joseph-Marie Vienovi, priemernému maliarovi. David navštevoval Kráľovskú akadémiu, ktorá stála na miestach, kde je dnes Louvre.
David sa uchádzal o Prix de Rome, umeleckú učenosť v Ríme štyrikrát v rokoch 1770 až 1774. Úspešný bol až štvrtýkrát, v roku 1774, keď predtým z protestu držal hladovku. V roku 1775 šiel do Talianska s Vienom, ktorý sa stal riaditeľom Francúzskej akadémie v Ríme. Počas pobytu v Ríme David pozoroval majstrovské diela ruiny Starovekého Ríma. David zaplnil dvanásť zošitov s materiálom, z ktorého čerpal po zvyšok života. V Ríme sa vzdelával o viacerých skvelých umelcoch a k jeho obľúbencom patril Raffael. V roku 1779 David po zhliadnutí ruín Pompejí zostal očarovaný.
Maliarske začiatky
thumb|left|Obraz [[Prísaha Horáciov (1784)]] Davidovi spolužiaci v akadémii ho poznali ako študenta s ktorým sa dalo ťažko vychádzať, ale uvedomovali si jeho talent. Dostal povolenie zostať v akadémii v Ríme ďalší rok, ale on sa rozhodol vrátiť sa naspäť po piatich rokoch. Doma našiel ľudí, ktorí boli pripravení na jeho vplyv a stal sa členom Kráľovskej akadémie. Poslal akadémii dva obrazy a obidva sa stali súčasťou Salónu v roku 1781, čím dostali jeho diela vysoké uznanie. Davida chválili jeho známi doboví maliari, ale vedenie Kráľovskej akadémie bolo veľmi nepriateľské voči jeho rýchle sa rozvíjajúcej kariére. Po výstave jeho obrazov v Salóne mu kráľ dal oprávnenie vystaviť svoje obrazy v Louvre, dávne a želané privilégium pre umelcov. Keď sa kontrahent kráľových stavieb M. Pecol dohadoval s Davidom, požiadal ho, či si zoberie jeho dcéru Marguerite Charlotte. David a Charlotte sa zosobášili, ich svadba mu priniesla viac majetku a štyri deti. David mal 40-50 žiakov a mal povolenie vlády maľovať. David sa rozhodol, že pocestuje do Ríme (pretože myslel, že len v Ríme môže maľovať Rimanov). Jeho strýko mu poskytol financie, ktoré na cestu potreboval a vydal sa spolu so svojou ženou a tromi žiakmi do Ríma.
V Ríme namaľoval svoj slávny obraz Prísaha Horáciov. Podobné témy a motívy zostávajú aj v jeho ďalších obrazoch – Prísaha v loptárni a Rozdelenie orlov. Kým obrazy Prísaha Horáciov a Prísaha v loptárni zdôrazňujú dôležitosť obety pre krajinu a patriotizmus, obraz Rozdelenie orlov zdôrazňuje obetu voči cisárovi (Napoleon) a slávu na bojisku.
Kotva (elektrický točivý stroj)
Kotva alebo indukt alebo armatúra je v elektrických točivých strojoch tá časť stroja, do ktorej sa v prevádzke indukuje (vzniká) hlavné indukované napätie.
U synchrónnych strojov je kotvou stator (indukuje sa do statorového vinutia), u asynchrónnych, jednosmerných a striedavých komutátorových strojov je ňou rotor (indukuje sa do rotorového vinutia).
Mistrík (priezvisko)
Známi nositelia
Pozri v článku Mistrík.
Galéria
vľavo|thumb|slovenský jazykovedec [[Jozef Mistrík (1921 – 2000)]]
Uhorské povedomie a uhorské vlastenectvo
Uhorské povedomie (iné názvy: povedomie Hungarus, uhorská identita, identita Hungarus, koncepcia Hungarus; maď. hungarus tudat, hungarus identitás) bolo povedomie štátnej príslušnosti k Uhorsku; bolo viacnárodné, multikurálne.
Podobné termíny sú: Národ, ku ktorému sa hlásili uhorskí vlastenci, sa nazýva uhorský národ.
Charakteristika v literatúre
Časové rozpätie trvania a detaily charakteristiky vyššie uvedených pojmov nie sú v literatúre prezentované jednotne. V nasledujúcich textoch je uvedených niekoľko príkladov:
Slovenské texty
Encyklopédia Slovenska v článku „hungarizmus“, ktorý definuje tak ako je uvedené vyššie (bod (a)), zdôrazňuje, že charakter aj intenzita tohto hungarizmu sa časom menila. V stredoveku a ranom novoveku sa hungarizmus podľa tohto zdroja predovšetkým prejavil v koncepcii tzv. natio Hungarica privilegovaných vrstiev Uhorska. Stáročiami spolužitia v spoločnom štáte sa istý stupeň hungarizmu pestoval aj medzi poddanými v Uhorsku bez ohľadu na etnicitu. Niektoré udalosti dejín, napríklad vpád Tatárov, obsadenie dnešného Maďarska Turkami, protihabsburské povstania, a neskôr aj výchova (školstvo) hungarizmus v nich ešte viac upevňovali. V období formovania novodobých národov nastala zmena: stavovský nadnárodný charakter hungarizmu (natio Hungarica) sa postupne menil na ''veľkomaďarskú ideológiu, na politiku pretvárania mnohonárodnostného Uhorska na maďarský národný štát. Nadnárodný hungarizmus sa zamieňal za maďarizmus, uhorské vlastenectvo za maďarský šľachticko-buržoázny nacionalizmus. Už v 19. storočí sa pojem hungarizmus, uhorstvo, ktorý vyjadroval štátnosť, v historickej diplomatickej a štátoprávnej literatúre začal zamieňať alebo stotožňovať s pojmom maďarizmus, označujúcim národnosť. Naopak, v hnutiach nemaďarských národností, osobitne u Slovákov, hungarizmus ako moment uhorského vlastenectva, vedomia spolutvorby dejín Uhorska a spoluznášania jeho historických osudov zostal až do zániku uhorského štátu dôležitou zložkou ich národnoobrannej a štátoprávnej ideológie, ako i konkrétnych národných programov i politickej argumentácie''
Akademická syntéza dejín Slovenska Dejiny Slovenska II. v kapitole „Ideológia slovenskej národnosti“ (v 18. storočí) rozoberá (o.i.) uhorské vlastenectvo Slovákov. Uvádza sa tam, že Slováci - a to nielen slovenská šľachta (natio Hungarica), ale aj mešťania a plebejskí vzdelanci - v 18. storočí prejavovali uhorské vlastenectvo a hlásili sa k „uhorskému národu“ (úvodzovky tu sú v originálnom texte). Toto vlastenectvo vyplývalo zo stáročnej existencie štátu Uhorsko. S vyhranenými prejavmi uhorského vlastenectva sa u Slovákov možno stretnúť v slovenských básňach (aj básňach evanjelikov - exulantov) od 17. storočia. Od začiatku 18. storočia nadobudlo uhorské vlastenectvo Slovákov (aj) politický charakter, lebo zdôrazňovanie politickej rovnoprávnosti v mnohoetnickom Uhorsku slúžilo ako argument Slovákov proti tvrdeniu Bencsika a iných, že Slováci sú v Uhorsku len Maďarmi dobytým, podmaneným obyvateľstvom (ktoré by preto nemalo mať práva). Okrem hlásenia sa k „uhorskému národu“ sa ale Slováci v 18. storočí hlásili aj slovenskému národu, ďalej k „slovanskému národu“ (úvodzovky sú v originálnom texte) a niektorí evanjelici prejavovali aj sympatie k češtine ako jazyku. Podrobnejšie pozri v článku Slováci.
M. Kučera v svojej knihe o dejinách Slovenska v kapitole o etnickom obraze Slovenska na konci stredoveku píše, že ''Začiatkom 16. storočia… v krajine [t.j. na Slovensku] slovenský živel upevňuje svoj vplyv vo všetkých sférach občianskeho života, a to i napriek tomu, že mu chýba akákoľvek právna či aspoň morálna pomoc od vládnucej triedy, ktorej v podstate niet. Pokiaľ i vzišla zo slovenského jazykového a etnického prostredia, v procese národného uvedomenia sa v nej upevňuje najmä stavovský uhorský nacionalizmus a patriotizmus, čo je nepochybnou nadstavbou triedne hegemónneho postavenia. Komunikatívnym jazykom tejto uhorskej národnej triedy je latinčina… Vlastný národotvorný proces väčšiny potlačených národov v uhorskom štáte, medzi nimi i Slovákov, ide pomimo tejto vládnucej triedy, pomimo uhorského stavovského šľachtického národa''.
Eva Kowalská v článku zameranom na Slovákov a uhorský patriotizmus v 18. storočí uvádza o.i. nasledovné: Vedomie vzdelaných či angažovaných Slovákov v 18. storočí (ktoré autorka vo vzťahu k diskutovanej téme považuje za prelomové obdobie) reflektovalo viacero rovín jeho existencie, hlavnou rovinou identifikácie však zostal zemský patriotizmus a stotožnenie sa s konceptom uhorskej vlasti, ktorej sa však postupne začali pripisovať (najmä smerom do minulosti) nové, osvietenstvom inšpirované kvality. Autorka teda rozlišuje 2 uhorské patriotizmy: (1) Zemský patriotizmus, typický najmä pre obdobie baroka, sa viazal na geografický celok a v jeho hraniciach žijúci politicky definovaný národ, ktorý svoje práva odvodzoval zo stavovských privilégií a štátneho usporiadania. Autorka tým myslí [najmä?/len?] vtedajší natio Hungarica. Autorka dodáva, že ''Chápanie vlasti ako právne zaisteného miesta pre ľudsky dôstojnú existenciu každého človeka stálo v pozadí štátoprávnych úvah iniciátorov národného hnutia hlboko do 19. storočia. Tzv. uhorské vlastenectvo Adama Františka Kollára nebolo ničím iným, ako prihlásením sa k ideálu právneho štátu so zaručenou rovnosťou občanov pred zákonom a spravodlivo rozdelenými právami a povinnosťami.Predstava právneho štátu, založeného na spoločnom záujme a vôli občanov a všeobecne platnom zákonodarstve sa tiahne od A. F. Kollára a bernolákovcov cez petičné hnutie 40. rokov až po Ľudovíta Štúra.'' Autorka v tejto súvislosti spomína aj známe národné obrany Slovákov v 18. storočí (napríklad Apológia od Jána Baltazára Magina) a zdôrazňuje, že išlo výslovne o obranu slovenských stavov, nie všetkého slovenského obyvateľstva. (2) ''Uhorský patriotizmus, aký vyznávali predstavitelia rodiaceho sa národného hnutia Slovákov z konca 18. storočia, ...mal už len málo spoločné so zemským patriotizmom...mal to byť štát založený na spoločnom záujme a vôli občanov, verejnom blahu a harmónii...Štát mal ... umožniť realizáciu občianskych cností. Podmienky pre to mohol zaručiť jedine právny štát, kde verejnému poriadku, upravenému zákonmi, boli podriadené všetky spoločenské zložky vrátane panovníka. Patriotom sa mohol stať každý, kto konal uvedomele v prospech štátu, vyžadujúceho a oceňujúceho takéto konanie. Sám štát vyvíjal úsilie sformovať lojálnych občanov najmä prostredníctvom systému vzdelania.'' Významné miesto v procese vzniku tohto patriotizmu autorka pripisuje Matejovi Belovi, Adamovi Františkovi Kollárovi a uhorským jakobínom.
Peter Kónya vo svojom článku o uhorskom vlastenectve v ranom novoveku uvádza, že viacnárodnú šľachtickú elitu Uhorska s prevažne nemecky hovoriacim meštianstvom v ranom novoveku spájalo okrem stavovského postavenia aj „uhorské vlastenectvo, príslušnosť k uhorskému národu“, pričom národ bol chápaný stavovsko-politicky – vzťahoval sa k spoločnému územiu, spoločným privilégiám v stavovskej ústave, k zákonom krajiny a podobne. V 17. storočí, počas protihabsburských povstaní, pribudli ďalšie atribúty štátnosti, najmä protestantizmus (tento atribút ale neskôr odpadol)  a maďarský jazyk (ako jazyk komunikácie a sebaidentifikácie prvýkrát zavádzaný namiesto latinčiny). Najmä počas protihabsburských povstaní dostali možnosť zaradiť sa do tejto uhorskej elity aj napríklad drobní slovenskí zemania. Typickým príkladom bol Juraj Ottlyk, ktorého životom sa článok zaoberá.
Maďarské a ostatné texty
Maďarský autor László Kiss v tejto svojej práci o Slovákoch v kapitole o 17. a 18. storočí píše nasledovné: Slovenskí historici nepopierajú existenciu stavovsko-šľachtického komunitného povedomia natia hungarica [t.j. genitív od natio hungarica]... a na ňom postaveného rozšírenia uhorského vlastenectva, [a] "hungarus tudat"-u na šľachticov, ako aj - čiastočne - mešťanov a inteligenciu, slovenského pôvodu alebo hovoriacich slovanskou rečou, ale podľa Kissa preháňajú dôležitosť slovanského (jazykového, etnického a kultúrneho) povedomia a snažia sa "vyvolať dojem", že slovanské povedomie bolo z týchto dvoch povedomí dôležitejšie. V maďarskej historiografii vraj prevláda iný názor. Ako doklad tohto maďarského iného pohľadu autor uvádza iba fakt, že v registri študentov nemeckej univerzity v Jene, na ktorú chodili z Uhorska najmä študenti zo severného Uhorska, majú študenti v rokoch 1594 až 1832 vedľa mena napísané zväčša len slovo "hungarus" a zriedkavo je uvedená aj stolica a miesto narodenia.
Maďarský autor J. Demmel v článku Hungarusból magyarrá píše nasledovné: Otázka uhorského vlastenectva („hungarus patriotizmus“) je zložitá a hrá tam aj rolu premietanie neskorších predstáv do minulosti; napr. počas minulého režimu v Maďarsku vykladali uhorské vlastenectvo („hungarus patriotizmus“) ako tzv. feudálnu štátnu príslušnosť/feudálne štátne občianstvo („feudális állampolgárság“). Konflikt medzi uhorským povedomím a jazykovým nacionalizmom existoval aj mimo Uhorska, napr. v českých krajinách v 19. storočí ako konflikt medzi názorom, že český národ sú v podstate tí, čo hovoria po česky, a názorom, že český národ sú aj ostatní obyvatelia českej krajiny (zemský patriotizmus). Autor ďalej tvrdí, že dôležitým zdrojom uhorského národného povedomia („hungarus nemzettudat“) bola kniha Tripartitum, podľa ktorej do pojmu národ patria všetci šľachtici bez ohľadu na jazyk. Ďalej v tejto súvislosti uvádza ako vraj dobrý doklad tohto povedomia historický zoznam Antala Szirmaya obsahujúci mená 144 priezvisk severomaďarských šľachtických rodín, ktorý končí slovami „...tito vseci dobre vedga po slovenszky“. Ako ďalší príklad uvádza, že známe heslo „Mimo Uhorska nie je život“ poznali aj nemeckí a slovenskí Uhri („Hungarusok“). Ďalej upozorňuje, že natio Hungarica [teda to, čo definuje Tripartitum] ale nezahŕňalo čisto len šľachtu (k tomu pozri citát v článku natio Hungarica). Zmena v poňatí národa nastala v osvietenstve, [asi] od konca 18. storočia; autor k tomuto rozoberá ako vyzeral proces prechodu „z Uhra („Hungarus“) na Maďara“, resp. proces rozpadu uhorského vlastenectva, zo slovenského aj z maďarského uhla pohľadu.
Cievka (elektrotechnika)
thumbnail|Schematická značka cievky thumb|Rôzne druhy cievok
Uhorské povedomie a uhorské vlastenectvo
Maďarské a ostatné texty
V 18. storočí (pred národnými obrodeniami) si síce ľudia (na úrovni inteligencie jasne od polovice 17. stor.) plne uvedomovali etnické a jazykové rozdiely a vyskytovali sa aj príslušné konflikty (ktoré autor ale považuje za relatívne bezvýznamné), no všetky etniká si pripadali a boli považované za rovnocenné a rovnoprávne; spoločenské, hospodárske, náboženské a iné rozdiely mali väčšiu váhu než rozdiely etnicko-jazykové. Príslušnosť k za Uhrov sa považujúcej (t.j. Hungarus) inteligencii determinovala jednotlivcov a celé ich životné dielo viac než etnicita a jazyk. Za Uhrov sa považujúca inteligencia prvej polovice 18. storočia je významná aj tým, že vytvorila aj základy vedeckého skúmania štátu (vlastivedy, vedeckej historiografie a pod.) a zaviedla prírodovedný spôsob myslenia. Typickým príkladom za Uhrov sa považujúcej (t.j. Hungarus) inteligencie v prvej polovici 18. storočia bol Matej Bel, ktorého názory autor následne rozvádza.
Cievka (elektrotechnika)
Cievka je pasívny elektrický (elektrotechnický) prvok, ktorý je reálnou reprezentáciou indukčnosti v elektrickom obvode.
Uhorské povedomie a uhorské vlastenectvo
Maďarské a ostatné texty
Situácia sa začala trochu meniť už v prvej polovici 18. storočia, keď sa začala do popredia dostávať orientácia na jednotlivé etniká. Ako typický príklad spomína obrany Jána Baltazára Magina.
Cievka (elektrotechnika)
Cievka sa v elektrotechnike využíva trojako:
Uhorské povedomie a uhorské vlastenectvo
Maďarské a ostatné texty
V 2. polovici 18. storočia sa napokon začal dlhý proces rozpadu uhorského (hungarus) patriotizmu, čo podľa Soósa možno pozorovať na Adamovi Františkovi Kollárovi, ktorý bol pokračovateľom tradície M. Bela, ale už sa aj sebavedome priznával k Slovanom (Slovákom). V polovici 18. storočia sa ťažisko Uhorska presunulo zo severných/severozápadných oblastí smerom k Bude a Pešti. Za Uhrov sa považujúce (t.j. Hungarus) meštianstvo postupne strácalo pozície v rámci inteligencie, vedy a kultúry sa miesto neho chopila vlastnícka šľachta (stredná šľachta) a s ňou spojená inteligencia, a prejavil sa osvietenský absolutizmus a zosvetštenie katolíckej vrstvy. Táto inteligencia spojená s vlastníckou šľachtou často pôvodne tiež pochádzala z Horného Uhorska, ale pomaďarčila sa a bola advokátom maďarských národných tradícií. Protikladom „hungarus tudat“-u bola v tomto období najmä orientácia na jednotlivé jazyky: heslo maďarskej národnej ideológie znelo „Jeden jazyk, jeden národ“. Členom (maďarského) národa už mohol byť len ten, kto hovoril po maďarsky. V dôsledku tejto novej spoločenskej situácie a tohto nového spôsobu myslenia sa „hungarus tudat“ začal v 70. rokoch 18. storočia rozkladať, napriek tomu sa v niektorých častiach Uhorska, napríklad vo viacjazyčnom Hornom Uhorsku, vyskytoval ešte aj v prvých desaťročiach 19. storočia. S jeho postupným ústupom došlo aj k jeho obmene: Od konca 18. storočia bola „novým druhom“ Uhrov (Hungarus), teda nových nositeľov „hungarus tudat“-u, najmä časť nemaďarskej inteligencie; táto zdôrazňovala rozdiel medzi etnikom (Maďar, Slovák a pod.) a bytím Uhrom. Autor uvádza ako príklady tejto inteligencie najmä mená Daniel Cornides, Juraj Papánek a Ján Čaplovič. Napr. Papánek vraj o sebe povedal, že je rodom Slovák, vzdelaním (výchovou) Nemec, šľachtictvom „magyar“ (t.j. asi Uhor) a svojou aktuálnou prácou (v Chorvátsku) Ilýr. Ján Čaplovič tvrdil, že Uhri sú všetci, čo žijú v Uhorsku, kým Maďari sú len hlavný národ v Uhorsku. Chápanie národa (uhorského národa) týchto „nových“ Uhrov bolo (prinajmenšom od zač. 19. storočia) moderným chápaním národa, nestavovským variantom staršieho chápania. Spory medzi týmito novými Uhrami a maďarským jazykovo-národným programom sa rozvíjali najmä od 10. rokov 19. storočia a zosilneli od 30. rokov 19. storočia, pričom „noví“ Uhri zároveň často vyvíjali vlastné jazykovo-národné programy ako odpoveď na maďarské jazykové a literárne hnutie a tak hungarus tudat postupne opúšťali.
Cievka (elektrotechnika)
Konštrukcia
Technicky sa cievka skladá z izolovaného vodiča navinutého na nevodivú nosnú kostru. Vinutie môže byť jednovrstvové alebo viacvrstvové. Navinutý vodič môže byť konštrukčne aj samonosné – bez kostry, závity cievky sú navzájom zlepené. Vlastnosti cievky výrazne ovplyvňuje prítomnosť magnetického jadra (jeho permeabilita) (cievka bez jadra sa nazýva aj vzduchová cievka).
Základnou fyzikálnou veličinou pri cievke je indukčnosť (meraná v jednotkách henry), ktorá závisí od rozmerov cievky, počtu závitov a permeability jadra. Vzhľadom na konečnú vodivosť vodiča, z ktorého je cievka zhotovená, má táto aj odpor, ktorý sa vo výpočtoch nahrádza sériovým rezistorom. V mnohých aplikáciách, kde nepretekajú veľké prúdy, však možno tento odpor cievky zanedbať. Vodič v cievke má mať čo najmenší odpor, aby v cievke nedochádzalo k veľkým tepelným stratám. Najčastejšie používaným materiálom je meď. Závity cievky musia byť navzájom izolované. Izolácia je väčšinou tvorená vrstvou izolačného laku.
Uhorské povedomie a uhorské vlastenectvo
Maďarské a ostatné texty
Nasledujúci nemecký text maďarského autora ako komentár k citácii maďarského historika, ktorý menuje tri významy termínu natio v Uhorsku v 13. - 16. storočí (štátne spoločenstvo, etnické spoločenstvo a stavovský národ) uvádza k prvému významu, že ''Národ ako štátne spoločenstvo naznačuje význam, že každý poddaný uhorskej koruny je bez ohľadu na jazyk a hodnosť členom uhorského národa. Táto predstava národa ako národné povedomie je charakteristická najmä pre vzdelanú vrstvu s nemaďarským materinským jazykom v Uhorskom kráľovstve. Hovoríme o uhorskom povedomí [Hungarus-Bewusstsein].''
Cievka (elektrotechnika)
Konštrukcia
Na zväčšenie magnetických vlastností sa do vnútra cievky vkladá jadro z magneticky mäkkej ocele, tzn. z feromagnetickej látky. Kvôli obmedzeniu vzniku vírivých prúdov v magnetickom jadre cievky sa jadro skladá z niekoľkých vrstiev (transformátorových plechov) oddelených elektrickým izolantom alebo z jemných železných čiastočiek spojených izolačnou hmotou (tzv. feritové jadro).
Uhorské povedomie a uhorské vlastenectvo
Maďarské a ostatné texty
V slovenskom preklade článku maďarského historika menom Ambrus Miskolczy autor píše, že "povedomie Hungarus" bol ''dlhodobý historický jav, ktorý v 19. storočí čelil modernejším ideológiám, predovšetkým osvietenstvu a liberalizmu a taktiež rôznym podobám nacionalizmu. V tejto marginálnej pozícii však zintenzívnela potreba sebavyjadrenia, čo sa prejavilo aj vo vystúpeniach nových zástancov povedomia Hungarus.'' Text článku potom podrobne opisuje názory troch najznámejších takýchto zástancov, za ktorých autor považuje Gregora Berzeviciho, Jána Čaploviča a Karola Juraja Rumyho. (Doslovný preklad staršej maďarskej verzie článku ([http://www.jamk.hu/ek/folyoirat/folyoirat/limes/2009_4.pdf str. 71]) znie: "hungarus tudat" bol dlhotrvajúci historický jav, ktorý sa v 19. stor. dostal do hraničnej pozície. Musel čeliť modernizácii: osvietenstvu a liberalizmu, ako aj nacionalizmom. V tejto hraničnej pozícii sa ešte silnejšie presadila potreba sebaartikulácie a na scénu nastúpili jej [?jeho] ideológovia. Vyššie uvedené tri mená sú tam uvedené ako traja "najcharakteristickejší" ideológovia tohto povedomia.)
Cievka (elektrotechnika)
Vlastnosti
V realite treba uvažovať aj s ďalšími neideálnymi vlastnosťami cievok. Pri veľmi vysokých pracovných frekvenciách sa môže (v závislosti od jej vlastností) cievka začať javiť pre striedavý prúd ako kondenzátor. Podobne treba zohľadniť aj magnetické nasýtenie jadra cievky a ďalšie vplyvy. Odpor cievky závisí aj od frekvencie napätia. S rastúcou frekvenciou rastie jej odpor lineárne, podľa vzťahu (kde f je frekvencia, L je indukčnosť cievky). Na rozdiel od iných elektrických súčiastok je možné cievku (ak nie sú potrebné špičkové vlastnosti) vyrobiť v prípade potreby aj v amatérskych podmienkach.
Uhorské povedomie a uhorské vlastenectvo
Maďarské a ostatné texty
V druhom článku toho istého autora, písanom po maďarsky, sa uvádza, že "hungarus szemlétet" (doslova: uhorský náhľad/predstava/názor) zahŕňal národnú toleranciu, národnú neutralitu a prízvukoval uhorskú osobitosť. Za motto "hungarus tudatu" možno považovať okrídlené heslo Extra Hungariam non est vita, si est vita, non est ita. (Mimo Uhorska nie je život, [a] ak je život, nie je taký.) Nástup takéhoto postoja je pre Uhorsko charakteristický s príchodom barokovej kultúry a podľa niektorých názorov je prejavom feudálnej štátnej príslušnosti/feudálneho štátneho občianstva (maď. feudális állampolgárság; t.j. feudálneho predchodcu dnešného štátneho občianstva), ktoré sa vyvíjalo zhruba od polovice 17. storočia a rozkvet zažilo od 90. rokov 17. storočia do roku 1770, keď nastúpil moderný vývoj národov.
Nasledujúci maďarský text v prvej vete uvádza "hungarus tudat" ako pojem podobný pojmu "natio Hungarica" v tom, že oboje vyjadrujú príslušnosť k spoločenstvu, a uvádza, že tieto dve koncepcie zanikli okolo polovice 18. storočia a nahradil ich pojem národa založený na jazyku.
Ďalší maďarský text sa nazdáva, že "hungarus tudat" bolo možno pozorovať už u staromaďarských kmeňov z čias tzv. zaujatia vlasti a u Nemaďarov jeho dávnu prítomnosť možno pozorovať napríklad prostredníctvom uctievania Svätého Štefana a Svätého Ladislava (obaja uhorskí králi) či na skutočnosti, že aj napr. Slováci plakali rovnako nad bitkou pri Moháči ako Maďari. "Hungarus tudat" autorom textu pripadá podobný dnešnému švajčiarskemu povedomiu.
Americký autor Alexander Maxwell podľa tejto recenzie jeho knihy o Slovákoch, v ktorej zastáva rôzne kontroverzné názory, sa domnieva, že v dôsledku Francúzskej revolúcie a osvietenstva sa zrútila myšlienka uhorského feudálneho (šľachtického) národa a do prelomu 18. a 19. storočia bola táto myšlienka nahradená modernejšou myšlienkou štátneho patriotizmu, t.j. tzv. „Hungarus concept“, do ktorého patril bez rozdielu jazyka aj nešľachtici. „Hungarus concept“ bol vraj zničený maďarskou elitou, keď sa snažila v polovici 19. storočia presadiť maďarčinu, aj keď pretrval ešte aj do zániku Uhorska.
Taxonomická úroveň
Taxonomická úroveň alebo taxonomická kategória (iné názvy: kategória, hierarchická úroveň, klasifikačná kategória, klasifikačná úroveň, zriedkavo stupeň; ) je abstraktný termín v taxonómii všeobecne označujúci postavenie taxónu v (niektorej) taxonomickej hierarchii, inými slovami úroveň v hierarchickej klasifikácii.
V Medzinárodnom kóde botanickej nomenklatúry sa v slovenskom preklade označuje termínom hierarchická úroveň. Anglický pojem „ranking“ potom znamená zaradenie určitého taxónu do klasifikačnej (kategoriálnej) úrovne.
O rozdiele pojmov taxón a taxonomická úroveň pozri pod taxón.
Predpony
Na presnejšie určenie zaradenia sa používajú najmä predpony. Napríklad predpona nad- (super- v lat.) označuje úroveň "nad" v hierarchii, predpona pod- (sub- v lat.) označuje úroveň "pod". V zoológii predpona infra- označuje úroveň nižšiu ako pod-.
Napríklad:
Zoznam predpôn, ktoré sa zvyknú používať (v zátvorke po latinsky):
Koncovky
Mená taxónov vyšších ako rod sa odvodzujú od typizujúceho taxónu najbližšej hlavnej nižšej úrovne (pre meno podčeľade alebo čeľade z mena rodu, pre meno podradu alebo radu z mena čeľade) oddelením pôvodnej koncovky a pridaním koncovky novej.
Latinské koncovky
Pre latinské názvy sú tieto koncovky uvedené v nasledujúcej tabuľke. Kým pravidlá botanickej a mykologickej nomenklatúry definujú spôsob tvorby týchto mien až do úrovne oddelení, pravidlá zoologické idú len do úrovne nadčeľade. V nomenklatúre baktérií sú zatiaľ tieto pravidlá stanovené len do úrovne radu.
Všetky taxonomické kategórie
Nasleduje zoznam (takmer) všetkých vyskytujúcich sa taxonomických kategórií.
Návod na čítanie:
V mikrobiológii existujú aj tieto poddruhové taxonomické kategórie (zhora nadol):
Virtuálna pamäť
Virtuálna pamäť je označenie pre schému správy pamäte v multitaskových operačných systémoch. Lineárny adresný priestor sa mapuje podľa potreby do fyzickej pamäte. Rieši zvyčajne problém obmedzenia veľkosti fyzickej pamäte (v systémoch so stránkovaním a swapovaním).
Efektívne použitie virtuálnej pamäte je závislé na podpore procesora. MMU (jednotka pre správu pamäte) vykonáva samotný preklad logickej (virtuálnej) adresy na fyzickú. Pre procesy je proces mapovania transparentný, operačný systém im ponúka model lineárnej pamäte.
Úvod
Virtuálna pamäť alebo adresovanie virtuálnej pamäti je technika riadenia pamäti, používaná bežne viacúlohovými (multitasking) operačnými systémami, kde rôzne druhy nesusediacej pamäte sú prezentované aplikácii ako súvislá pamäť. Táto pamäť je označovaná ako virtuálny adresný priestor.
Virtuálna adresná pamäť je typicky implementovaná v stránkovej pamäti systému (paged memory) často v kombinácii s pamäťovým swapovaním (anonymous memory paging). Pamäťové stránky uložené do primárneho pamäťového priestoru sú prepisované do sekundárneho pamäťového priestoru (stránkovací súbor, swapovací súbor, swapovacia partícia), čím systém uvoľňuje primárny pamäťový priestor pre načítanie ďalších procesov. Virtuálna pamäť dovoľuje aplikácii využívať väčší pamäťový adresný priestor, ktorý nie je pevne viazaný na fyzickej pamäti.
Pozadie
Väčšina počítačov obsahuje štyri základné druhy pamäte: registre v procesore a cache pamäť procesoru (priamo spojené s procesorom), operačnú pamäť (umožňujúcu procesoru zapisovať a čítať pomerne rýchlo) a diskový odkladací priestor (zápis a čítanie je rádovo pomalšie, ale priestor je väčší).
Použitie registrov procesora je zvyčajne ovládané kompilátorom. Rozhodnutie kedy bude použitá cache pamäť a kedy hlavná operačná pamäť je ovládané zväčša hardvérom počítača, pretože obidva druhy pamäte sú považované za fyzickú pamäť.