cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Dejiny Peru
Vnútorné konflikty a čiastočná konsolidácia
thumb|Maršal [[Agustín Gamarra bol najvýznamnejším prezidentom prvej republiky, ako jediný v tomto období vydržal celé funkčné obdobie a dokázal stabilizovať Peru.]] Po skončení vojny za nezávislosť sa Peru nachádzalo v zložitej situácii. Aby krajina dokázala fungovať, musela vyvážať aj produkty, ktoré sama nevyhnutne potrebovala. Postupne si absolútne najvyšší podiel na vývoze získalo striebro, ktoré sa vyvážalo predovšetkým do Veľkej Británie, ktorá zároveň získala najväčší vplyv na peruánsky zahraničný obchod. Peru tak muselo získavať naďalej príjem od indiánov, ktorí boli stále nútení platiť špeciálnu daň, ďalší príjem pochádzal z pôžičiek z Británie. Nepriaznivá ekonomická situácia sa odrážala aj na kriminalite, ktorá bola stále veľmi vysoká. Hlavne mimo miest existovali organizované bandy lupičov, ktoré komplikovali obchod a zásobovanie miest. Za tohto stavu sa Bolívar rozhodol vzdať svojho postu diktátora, no parlament odmietol prijať jeho rezignáciu a zvolil ho naopak za doživotného diktátora. Bolívar tak pripravil novú ústavu, ktorá bola schválená parlamentom v máji 1826. Už na jeseň 1826 však Simón Bolívar odišiel z Peru, aby pokračoval vo svojej funkcií prezidenta Veľkej Kolumbie. Vládu prenechal generálovi Andrésovi de Santa Cruzovi. Formálne však Bolívar napriek svojej neprítomnosti zostával diktátorom Peru. O niekoľko mesiacov odišli aj posledné časti kolumbijského vojska, čo využila opozícia. V parlamente si vynútila zrušenie Bolívarovej ústavy a následne dokonca parlament zvolil nového prezidenta, ktorým sa v auguste 1827 stal maršal José de la Mar. V júni 1828 následne parlament prijal úplne novú ústavu s liberálnymi prvkami. Proti novému prezidentovi však od začiatku stála veľmi silná opozícia, ktorú viedli ambiciózni generáli z obdobia vojny za nezávislosť, ktorí mali taktiež záujem o úrad prezidenta. Ďalším problémom bolo povstanie časti indiánov, ktorí pred tým bojovali na strane rojalistov. K úplnému potlačeniu povstania došlo až v polovici roka 1828. Nepokojná situácia však bola aj v Bolívii (Hornom Peru), kde sa búrila armáda pozostávajúca ešte z kolumbijských vojakov. Do Bolívie tak odišla armáda z Cusca, ktorú viedol generál Agustín Gamarra. Tejto sa podarilo situáciu zvládnuť a prinútiť posledných kolumbijských vojakov odísť domov.
Udalosti z Bolívie naznačovali blízky konflikt s Veľkou Kolumbiou. Peru aj Veľká Kolumbia si nárokovali prístav Santiago de Guayaquil a niektoré územia v Amazónii. Problém predstavovali aj nároky Veľkej Kolumbie na preplatenie vojenských nákladov pri bojoch za nezávislosť Peru. Keďže nedošlo k dohode, vyhlásila Veľká Kolumbia v júli 1828 vojnu Peru. Na počiatku boli viac úspešní Peruánci, no v rozhodujúcej bitke pri Portete de Tarqui vo februári 1829 vyhrala Veľká Kolumbia, ktorú viedol generál Antonio José de Sucre. Peruánci boli nútení uzavrieť prímerie a dohodu, na základe ktorej mali opustiť sporné územia a zaplatiť vojenské výdavky Veľkej Kolumbie počas vojny za nezávislosť Peru. Peruánsky prezident De la Mar však túto dohodu neuznal, čo malo za následok vojenský prevrat, po ktorom bol zosadený a deportovaný. Vojna tak bola ukončená podpísaním dohody v septembri 1829. Približne o rok neskôr sa ale Veľká Kolumbia po dlhých vnútorných rozporoch rozpadla, čím vznikli tri štáty, Kolumbia, Venezuela a Ekvádor. V decembri 1830 zomrel aj samotný Simón Bolívar na tuberkulózu, ktorý niekoľko mesiacov pred tým rezignoval zo všetkých svojich funkcii. Bezvládie v Peru využil generál Antonio Gutiérrez de la Fuente, ktorý v júni 1829 zosadil viceprezidenta a sám prevzal vládu nad krajinou. Následne parlament zvolil v decembri 1829 nového prezidenta, ktorým sa stal maršal Agustín Gamarra, ktorý pred tým viedol zosadenie bývalého prezidenta. Gamarrova vláda bola autoritatívna, no súčasne stabilizovala republiku vo viacerých oblastiach. Napriek stabilite sa prezident musel vysporiadať s mnohými vzburami. Gamarra tak vládol riadne celé štyri roky a sám v roku 1833 navrhol konanie nových volieb prezidenta. Parlament zvolil za nového prezidenta generála Luisa Josého de Orbegosa napriek tomu, že Gamarra navrhoval iného kandidáta. To viedlo k niekoľkomesačnej občianskej vojne, v ktorej sa proti zvolenému prezidentovi postavili generáli verní Gamarrovi. Zvolený prezident však bol úspešný a vzbúrenci museli ujsť do zahraničia, vrátane bývalého prezidenta Gamarru. O niekoľko mesiacov vypuklo ďalšie povstanie, ktoré viedol generál Felipe Santiago Salaverry, ktorému sa podarilo obsadiť Callao a následne dokonca aj Limu. Prezident Orbegosa bol nútený požiadať o pomoc susednú Bolíviu, ktorá okamžite vyslala armádu. Na čele Bolívie stál známy generál Andrés de Santa Cruz, ktorý mal ambície na zjednotenie Bolívie s Peru. Sám pred tým presadil vytvorenie Bolívie. V auguste 1835 porazil najprv Santa Cruz vojsko bývalého prezidenta Peru Gamarru a následne vo februári 1836 aj vojsko samotného Salaverryho, ktorý bol o niekoľko dní neskôr popravený. Tým porazil Santa Cruz všetkých hlavných protivníkov a nič mu už nebránilo uskutočniť jeho ambíciu na spojenie Bolívie s Peru.
Peruánsko-bolívijská konfederácia, obnovenie republiky a vojny s Čile a Bolíviou
thumb|Generál [[Ramón Castilla bol prezidentom Peru niekoľkokrát, najprv v roku 1844 a potom s menšími prestávkami od roku 1845 do 1863.]] Po víťazstve Santa Cruza sa v meste Sicuani zišli zástupcovia južných departmentov Peru, ktorí odsúhlasili vytvorenie tzv. Republiky južné Peru, následne sa v meste Huaura stretli zástupcovia severných departmentov Peru a odsúhlasili vytvorenie tzv. Republiky severné Peru. Potom zasadol parlament Bolívie, ktorý odsúhlasil spojenie s dvoma peruánskymi republikami a 28. októbra 1836 tak vznikla Peruánsko-bolívijská konfederácia. V máji 1837 zasadol spoločný parlament, ktorý vymenoval Andrésa de Santa Cruza za protektora konfederácie na 10 rokov. Santa Cruz presadil množstvo reforiem a prijatie novej ústavy. Nový štát však mal podporu iba v časti regiónov, väčšina dôležitých miest v Peru, ale dokonca aj v Bolívii ho odmietala. Ani okolité štáty neprivítali vznik konfederácie. Najväčší odpor vzbudzovala v Čile, keďže oba štáty mali mocenské ambície v regióne. Čile navyše požadovalo splatenie dlhu zo strany Peru a zmenu v colnej politike voči svojim produktom. Santa Cruz v snahe oslabiť Čile podporil bývalého prezidenta Čile v jeho snahe násilne získať moc, čo sa však nepodarilo. V decembri 1836 tak vyhlásilo Čile vojnu konfederácii. Prvý čilský útok sa poradilo zastaviť, ale v júni 1838 Čile zaútočilo znova, pričom tejto výpravy sa zúčastnilo množstvo peruánskych exulantov, vrátane bývalého prezidenta Gamarru. Už v júli oznámila Republika severné Peru svoje vystúpenie z konfederácie. Čiľania dokonca obsadili na krátko Limu, kde za dočasného prezidenta vyhlásili Gamarru. Rozhodujúca bitka sa odohrala 20. januára 1839 pri meste Yungay, kde Čile jasne porazilo vojsko konfederácie. Po tejto porážke bol Santa Cruz nútený ujsť, následne došlo v jeho domovskej Bolívii k prevratu, po ktorom nasledovalo vystúpenie Bolívie z konfederácie a rezignácia Santa Cruza.
Po skončení vojny s Čile a rozpade Peruánsko-bolívijskej konfederácie zasadol opäť peruánsky parlament, ktorý 10. júla 1840 zvolil za prezidenta znova Agustína Gamarru. Ten nechal schváliť novú ústavu, ktorá opäť povoľovala otroctvo a poskytovala prezidentovi veľkú moc. Veľkou ambíciou Gamarru bolo obnovenie konfederácie s Bolíviou. Rozhodol sa preto vyhlásiť v októbri 1841 Bolívii vojnu, následne pomerne rýchlo obsadilo peruánske vojsko La Paz. 18. novembra 1841 sa pri meste Ingavi odohrala rozhodujúca bitka vojny, kde bolívijská armáda prekvapivo porazila Peruáncov, v bitke dokonca zahynul aj prezident Gamarra. Mierová zmluva bola podpísaná až júni 1842 v meste Puno. Po smrti prezidenta a ukončení vojny nasledovalo ďalšie obdobie nestability, kedy sa vystriedalo niekoľko generálov na čele štátu. Najdlhšie vládol 5 mesiacov Juan Francisco de Vidal, ktorý sa nechal 20. októbra 1842 vymenovať za prezidenta. Aj ten však bol zosadený. V apríli 1843 sa za diktátora vyhlásil generál Manuel Ignacio de Vivanco. Vládol viac ako rok, až kým ho v polovici roka 1844 nezosadil neskorší prezident generál Ramón Castilla. Castilla bol po rodičoch Argentínčan a indián, bojoval na strane Čile a Josého de San Martína a proti Santa Cruzovi vo vojne medzi Čile a konfederáciou Peru a Bolívie. Jeho vlády sú považované za jedno z najstabilnejších a najlepších období tejto éry histórie Peru. Práve on nechal definitívne zrušiť otroctvo aj špeciálnu daň pre indiánov. V roku 1848 bola spustená železnica z prístavu Callao do Limy, prvá v Južnej Amerike. Prvé funkčné obdobie skončilo prezidentovi Castillovi v apríli 1851. Na jeho miesto zvolil parlament generála Josého Rufina Echeniqueho. Výmenou za voľnú plavbu po rieke Amazonka prenechal Brazílii časť peruánskeho územia. Jeho vláda však bola poznačená korupciou, čo využila opozícia na čele s bývalým prezidentom Castillom. 5. januára 1855 bol prezident José Rufino Echenique zosadený a na jeho miesto sa sám dosadil Castilla, ktorý vládol fakticky až do októbra 1862. Postupne modernizoval krajinu, armádu, námorníctvo a potvrdil dohodu s Brazíliou o voľnej plavbe na rieke Amazonka, taktiež za územné ústupky v prospech Brazílie. V roku 1860 vyhlásil vojnu Ekvádoru, pretože ten chcel postúpiť územia, na ktoré si nárokovalo aj Peru, iným štátom výmenou za odpustenie dlhov. Peru malo silnejšie vojsko a tak bez problémov zvíťazilo a presadilo svoju vôľu. V rovnakom roku nechal prijať novú ústavu.
Aristokratická republika
V septembri 1899 sa napriek stabilite, ktorú priniesla vláda prezidenta Piérola, k vláde vrátila Civilistická strana. Prezidentom sa stal jej člen Eduardo López de Romaña, ktorý vyhral voľby. Tým sa začala doba tzv. aristokratickej republiky, kedy sa na vláde spoločne podieľali konzervatívne elity z miest (hlavne finančníci) s veľkostatkármi z horských častí štátu. Najvýznamnejšie miesto si postupne získala Civilistická strana. Hlavnými vývoznými produktmi sa stali bavlna a cukor, ktoré tak nahradili guáno a liadok. Neskôr sa na prvé miesto medzi exportnými komoditami dostala meď, začalo sa tiež s ťažbou ropy. S tým súčasne pokračovalo znovurozširovanie železničnej siete. Hospodárstvo však ovládali zahraniční majitelia z USA a Veľkej Británie. Tieto zmeny mali pozitívny vplyv aj na rast populácie, ktorá sa na prelome 19. a 20. storočia neustále zvyšovala. Vláda chcela zaľudňovanie Peru podporiť aj príchodom európskych prisťahovalcov, no táto snaha sa veľmi nedarila. Prezident López de Romaña vydržal vo funkcii celé funkrné obdobie a následne bol v riadnych voľbách v roku 1903 nahradený spolustranníkom Manuelom Candamom. Tento však zomrel náhle už v apríli 1904 a tak sa museli konať nové voľby. Vo voľbách vyhral ďalší člen Civilistickej strany José Pardo y Barreda. Ten sa zameral predovšetkým na zlepšenie systému vzdelávania a vedy. V rokoch 1904 a 1905 musel riešiť územný konflikt s Ekvádorom, ktorý skončil ozbrojenými stretmi medzi armádami oboch štátov, v ktorých bolo úspešnejšie Peru. To tak získalo sporné územia pre seba. V roku 1908 bol za nového prezidenta zvolený Augusto Leguía, taktiež z Civilistickej strany. Už v roku 1909 musel riešiť pokus o prevrat, pri ktorom bol dokonca unesený, no napriek tomu odmietol rezignovať. Aj on musel čeliť územným sporom, tentokrát s Kolumbiou, Bolíviou a opäť s Ekvádorom. Demokratická strana sa k moci vrátila až vo voľbách v roku 1912, keď prezidentské voľby vyhral Guillermo Billinghurst. Tento sa snažil presadzovať práva indiánov a chudoby. Na tieto snahy negatívne reagovala vládnuca elita, ktorá nechala s pomocou armády prezidenta v roku 1914 zvrhnúť. Za prezidenta bol následne dosadený veliteľ prevratu generál Óscar R. Benavides. V auguste 1915 sa vládnuce elity rozhodli vrátiť na post prezidenta Josého Pardo y Barredu, ktorý sa úradu ujal druhý raz. Vďaka prvej svetovej vojne sa Peru začalo znova hospodársky viac dariť, keďže európske štáty potrebovali množstvo nedostatkových surovín. Svoj vplyv postupne v Peru na úkor Veľkej Británie zvyšovali Spojené štáty, ktoré využívali existenciu ich Panamského prieplavu, ktorý bol pre Peru veľmi výhodný. Na druhej strane sa stále neriešené problémy pracujúcich a chudoby prejavili vo viacerých veľkých stávkach.
Peru v období studenej vojny
thumb|[[Fernando Belaúnde Terry bol v období studenej vojny dvakrát prezidentom Peru. Ako jeden z mála prezidentov tejto doby vzišiel z volieb.]] V júli 1950 nechala vojenská chunta uskutočniť prezidentské voľby, v ktorých kandidoval iba jeden kadidáto a to generál Manuel A. Odría, ktorý tak získal 100% hlasov. Od počiatku vlády chunty sa začalo s represiami voči ľavici, predovšetkým členom zakázanej strany APRA. Odría sa však snažil vyhnúť ľudovým nepokojom a tak robil aj sociálnu politiku v prospech strednej triedy, robotníkov a roľníkov. So znižujúcimi sa príjmami štátu však rástla nespokojnosť vládnucej elity. V roku 1956 sa tak uskutočnili nové prezidentské voľby, v ktorých vyhral Manuel Prado Ugarteche. Ten už bol pred tým prezidentom a v týchto voľbách sa opieral hlavne o podporu zakázanej strany APRA. Odría a armáda však voči zvolenému prezidentovi nezasiahli výmenou za beztrestnosť a ponechanie korupciou získaného majetku. V tomto období nastalo uvoľnenie pomerov, keď bola opäťovne povolená činnosť politických strán. To opäť aktivizovalo ľavicové strany a odbory, ktoré znova zvolávali stávky a protesty. Tie však vyplývali hlavne zo stále zlej životnej situácie roľníkov a robotníkov. Prezidentské voľby v roku 1962 skončili nejednoznačne, keď nikto nezískal väčšinu hlasov. Armáda sa obávala návratu strany APRA a tak vyhlásila voľby za neplatné a prinútila prezidenta Prada Ugartecheho rezignovať. Na čelo štátu sa znova postavila vojenská chunta, ktorú viedli generáli Ricardo Pérez Godoy a Nicolás Lindley López. Vojsko chcelo upokojiť nespokojných roľníkov a tak prijalo rôzne reformy, ktoré mali riešiť ich situáciu. Napriek tomu prebehla v okolí mesta Cusco veľká revolta roľníkov, ktorú musela potlačiť polícia. Chunta následne umožnila roľníkom zostať na pôde, ktorú obsadili veľkostatkárom. V roku 1963 umožnilo vojsko konanie nových prezidentských volieb. Tie vyhral konzervatívec Fernando Belaúnde Terry, ktorý mal širokú politickú podporu, pričom vo voľbách porazil kandidáta strany APRA. V parlamente však nezískal väčšinu a tak mu APRA a strana bývalého prezidenta Odríju bránili v reformách. Napriek tomu sa poradilo začať s vyvlastňovaním veľkých statkov, ktoré boli rozdeľované medzi drobných roľníkov. Ďalším významným krokom bolo uznanie kečuánčiny, teda jazyka indiánov, za ďalší oficiálny jazyk Peru. Vďaka tomu sa prezidentovi podarilo stabilizovať krajinu. Napriek tomu vzniklo niekoľko gerilových ľavicových skupín, ktoré operovali hlavne v horských častiach štátu. Väčšina však po pár rokoch zanikla. Peru sa ekonomicky pomerne darilo, no v roku 1967 sa výrazne znížil export, čo znížilo príjmy štátu, zvýšilo zahraničný dlh a mena prudko devalvovala. Ľavica tak znova zahájila množstvo stávok. Prezident na to reagoval spoluprácou so stranou APRA, ktorá sa tak podieľala na vláde. Po niekoľkých korupčných škandáloch a aj vzhľadom na spoluprácu s ľavicovou stranou APRA sa preto armáda znova rozhodla zasiahnuť. 3. októbra 1968 zosadilo vojsko prezidenta pri prevrate. Na čelo štátu bol dosadený generál Juan Velasco Alvarado.
Vojsko sa opäť rozhodlo predísť nepokojom chudoby, hlavne indiánov, tým, že presadilo niekoľko sociálnych reforiem nazvaných spoločne ako Plán Inka. Opäť sa začala vyvlastňovať pôda v prospech chudobných roľníkov, pričom došlo k vyvlasteniu približne tretiny všetkej poľnohospodárskej pôdy. Bývalých majiteľov sa však štát snažil odškodniť. Tieto opatrenia ale znížili potravinovú sebestačnosť Peru. Vláda sa následne rozhodla znárodniť aj ťažobný, energetický, potravinársky a ropný priemysel. Znárodnené boli aj banky a médiá. Chunta dokonca spolupracovala so štátmi Východného bloku a Kubou. Peru znova doplatilo na zahraničnú ekonomickú krízu. Tento raz v roku 1975, kedy sa znížil export a zvýšil zahraničný dlh. Situáciu zhoršovala aj činosť strany APRA, ktorá chcela konkurovať chunte. V tej dobe bol už prezident dlho ťažko chorý a nemohol tak vykonávať svoju funkciu. Na nepriaznivú situáciu sa preto rozhodlo reagovať velenie vojska, ktoré na konci augusta 1975 zosadilo prezidenta a na jeho miesto dosadilo generála Francisca Moralesa Bermúdeza. Nový prezident bol odporca politiky svojho predchodcu a preto odvolal všetkých jeho priaznivcov z vlády, zrušil jeho reformy a privatizoval niektoré zoštátnené podniky. Vláda musela pristúpiť na radikálne rozpočtové škrty. Tie spôsobili výrazné zníženie miezd obyvateľstva, čo veľmi zvýšilo chudobu. Tieto kroky vyvolali v roku 1978 veľké celonárodné stávky. Situáciu sa nedarilo upokojiť a preto chunta súhlasila s konaním volieb. Tie sa uskutočnili v roku 1980 a vyhral ich bývalý prezident Fernando Belaúnde Terry, ktorý získal aj väčšinu v parlamente. Nová vláda začala ihneď s radikálnymi ekonomickými reformami, ktoré mali pomôcť krajine. To sa ale vôbec neporadilo a Peru si muselo zobrať nové pôžičky, čím sa znova zvýšil zahraničný dlh a invlácia sa dostala nad 100%. V zložitej situácii zvýšila svoju činnosť ľavicová gerilová (teroristická) skupina s názvom Svetlý chodník. Jednalo sa o radikálnu maoistickú ozbrojenú skupinu, ktorú tvorili radikálni komunisti. Na jej čele stál profesor Abimael Guzmán. Svetlý chodník vykonával od roku 1980 pravidelné teroristické akcie v rôznych častiach Peru. Na to vláda reagovala vyhlásením výnimočného stavu vo viacerých častiach Peru. Polícií a ani armáde sa však činnosť Svetlého chodníka nedarilo zastaviť. O niečo neskôr vznikla ďalšia ľavicová teroritická organizácia s názvom Revolučné hnutie Túpaca Amarua, alebo iba MRTA. Tá mala za vzor skôr Kubánsku revolúciu a činnosť Che Guevaru. Uskutočnila niekoľko teroristických akcii hlavne v mestách. Obe organizácie však nespolupracovali, skôr si konkurovali.
Nové prezidentské voľby sa uskutočnili v roku 1985. Tieto vyhral kadidát ľavicovej strany APRA Alan García, ktorý sa tak stal úplne prvým prezidentom z tejto strany. Napriek činnosti ľavicových teroristických skupín zaznamenala ľavica v týchto voľbách veľký úspech, keď sa na druhom mieste umiestnil ďalší ľavicový kandidát. Nový prezident zahájil reformy, ktoré postupne zvýšili prokukciu rôznych sektorov hospodárstva, výrazne sa znížila inflácia (zostala však stále vysoká), znížia sa nezamestnanosť a začali stúpať mzdy. Po dvoch či troch rokoch sa však situácia začala znova zhoršovať, podieľ na tom mala aj činnosť ľavicových teroristických skupín a neochota podnikateľov financovať vládnu sociálnu politiku. Prezident presadil v roku 1987 znárodnenie domácich bánk. Na to reagovali zahraničné podniky odchodom, noví investori neprichádzali. Následne sa znova rapídne zvýšila inflácia a zahraničný dlh. Sociálna situácia sa zhoršila, čo vyvolalo nové celoštátne stávky.
Vláda Alberta Fujimoriho
thumb|[[Alberto Fujimori sa prezidentom stal v roku 1990. Dokázal ekonomicky stabilizovať a pozdvihnúť Peru a porazil ľavicových teroristov. Súčasne však jeho vláda porušovala ľudské práva a korumpovala opozíciu a médiá.]] V roku 1990 sa uskutočnili prezidentské voľby. Strana APRA bola oslabená vládou prezidenta Garcíu a tak prvé kolo vyhral Mario Vargas Llosa, ktorý kadidoval za stredopravicovú stranu Demokratický front. Na druhom mieste skončil Alberto Fujimori, ktorý kandidoval za stranu Cambio 90, teda Zmena 90. V druhom kole však Fujimori jednoznačne vyhral a stal sa prekvapujúco prezidentom. Fujimori pochádzal z robotníckej rodiny japonských prisťahovalcov do Peru a pracoval ako profesor. Pred druhým kolom sa mu podarilo získať sympatie chudoby, idiánov a miešancov, ktorí odmietali vládu bohatého potomka Európanov. Fujimori začal okamžite s radikálnymi reformami, ktoré spočívali v masívnej privatizácii, zrušení štátnej podpory niektorých odvetví a kontroly cien. Následne pristúpil k zvýšeniu daní a cien palív a potravín. To spočiatku vyvolalo rast nezamestanosti, lebo množstvo továrni skončilo svoju činnosť. Prezident sa ale snažil zmierniť dopad opatrení na najchudobnejšie vrstvy obyvateľstva. Za nejaký čas opatrenia zabrali a inflácia dosiahla po dlhých rokoch rekordne nízku úroveň 3,5%, hospodárstvo začalo prudko rásť. Aby Fujimori získal možnosť efektívne vykonávať svoje reformy, s pomocou armády nechal 5. apríla 1992 rozpustiť parlament a pozastaviť platnosť ústavy. Časť opozičných politikov bola poslaná do domáceho väzenia. Fujimori obviňoval opozíciu zo sabotovania jeho reforiem a korupčného správania sa. Nová ústava bola prijatá o rok neskôr a znamenala centralizáciu moci, keď zrušila regionálne parlamenty a zaviedla jednokomorový celoštátny parlament. Kontrolu nad regiónmi získala centrálna vláda na čele s prezidentom. Následne sa prezident zameral na potlačenie činnosti ľavicových teroristických skupín. Už v septembri 1992 bol zajatý vodca Svetlého chodníka Abimael Guzmán a neskôr aj vodca konkurečnej organizácie MRTA Víctor Polay Campos. Títo boli odsúdení na doživotné väzenia. Tým sa mu podarilo prakticky paralizovať činnosť oboch týchto teroristických skupín, ktoré už boli schopné vykonať iba ojedinelé akcie. Na konci januára 1995 sa Peru dostalo do ďalšej vojny s Ekvádorom o sporné príhraničné územia. Vojna síce trvala iba mesiac, mierová zmluva bola ale podpísaná až v roku 1998. Aj keď obe strany vyhlásili svoje víťažstvo, reálne úspešnejší bol v tomto konflikte Ekvádor.
Nové voľby sa konali v apríli 1995. Podľa novej ústavy v nich mohol kadidovať znova aj Alberto Fujimori, ktorý v nich jednoznačne vyhral. Fujimori bol populárny hlavne vďaka porazeniu ľavicových teroristov a to napriek obvineniam z porušovania ľudských práv a podozreniam z korupcie. V roku 2000 sa konali ďalšie prezidentské voľby. V týchto už Fujimori nemohol kandidovať ani na základe jeho ústavy z roku 1993 a tak sa rozhodol obísť tento problém prijatím špeciálneho zákona, ktorý mu umožnoval tretiu kandidatúru v rade. Fujimorimu sa ale v prvom kole len tesne nepodarilo získať väčšinu a tak muselo prebehnúť druhé kolo. Opozícia sa rozhodla druhé kolo bojkotovať s odôvodnením manipulácie volieb. Druhé kolo tak Fujimori bez problémov vyhral a začal svoje tretie funkčné obdobie. Voľby vyvolali v krajine nové protesty, ktoré skončili tvrdým potlačením zo strany polície. V septembri vypukla v Peru veľká korupčná aféra, v ktorej vystupoval šéf peruánskej tajnej služby a blízky prezidentov spolupracovník Vladimiro Montesinos. Boli zverejnené videonahrávky, kde bolo vidno, ako Montesinos dával vysoké úplatky majiteľovi súkromnej televízie, či opozičným poslancom. Nahrávky vyvoli nové a ešte väčšie protesty. Fujimori na situáciu reagoval vyhlásením nových volieb, ktoré sa mali uskutočniť v prvej polovici nasledujúceho roka a prisľúbil rezignovať. Iba niekoľko dní po zvrejnení nahrávok sa niekoľko nižších armádnych dôjstojníkov neúspešne pokúsilo prezidenta zvrhnúť. Alberto Fujimori radšej v novembri odcestoval do Japonska, kde požiadal o azyl. Z Japonska následne oznámil faxom svoju rezignáciu a bolo mu udelené tamojšie občianstvo. Do Peru bol vydaný v roku 2005 z Čile na základe medzinárodného zatykača pre obvinenia z nasilných činov pri potlačení ľavicových geríl, porušovanie ľudských práv a korupcie. V rokoch 2007 a 2009 bol odsúdený na dlhé väzenie. Od novembra 2000 do vymenovania nového zvoleného prezidenta v júli 2001 tak prezidentský úrad zastával predseda parlamentu Valentín Paniagua.
Peru v novom tisícročí
thumb|[[Alan García pôsobil ako prezident Peru dvakrát, bol prvým prezidentom pochádzajúcim z ľavicovej strany APRA.]] V apríli 2001 sa konali prezidentské voľby, v ktorých zvíťazil Alejandro Toledo pred bývalým ľavicovým prezidentom Garcíom. Toledo pochádzal z chudobnej indiánskej rodiny. Povolaním bol ale ekonóm, študoval a pracoval v USA, ktoré ho vo voľbách aj podporovali. Toledo sa ale stal už veľmi skoro nepopulárnym, keď všeobecné pobúrenie vzbudila výška jeho mzdy, ktorá bola až 18 000 amerických dolárov. Nasledoval škandál spojený s prezidentovou manželkou Eliane Karpovou, ktorá nechala vyplácať obrovské odmeny politickým poradcom a spolupracovníkom z peňazí určených na riešenie problémov indiánov a černochov. Asi najväčším škandálom sa stalo zistenie, že politická strana Perú Posible, teda Peru možné, za ktorú kandidoval Toledo v posledných prezidentských voľbách, sfalšovala až 70% podpisov potrebných na jej registráciu pred voľbami v roku 2000. Nasledovalo podozrenie sestry prezidenta Toleda, ktorá mala viesť falšovateľskú dieľňu. Vláda tak mala ťažkú pozíciu, nedarilo sa jej napĺňať sociálne sľuby, navyše chcela privatizovať niektoré oblasti hospodárstva Peru. To spôsobilo v roku 2003 generálnu stávku a nepokoje. Prezident reagoval vyslaním vojska a vyhlásením výnimočného stavu. Parlament následne presadil zmenu zákona, podľa ktorej nemohol prezident kandidovať dvakrát po sebe. V apríli 2006 sa tak konali nové prezidentské voľby. V nich tesne vyhral bývalý prezident Alan García, ktorý sa tak stal znova prezidentom Peru. Mal blízko k ostatným ľavicovým prezidentom Južnej Ameriky okrem venezuelského Huga Cháveza, s ktorým mal veľmi zlé vzťahy. García však už nebol lídrom ľavice, rovnako ani jeho strana APRA, keďže v tej dobe už pôsobili aj ďalšie silné ľavicové strany, ktoré mali podporu odborov. Tie ľavicového prezidenta často kritizovali, pretože prezident prijímal skôr centristické až pravicové opatrenia. Vďaka tomu zlepšil ekonomickú situáciu Peru, no súčasne vyvolal voči sebe protesty obyvateľstva. Už na jeseň roku 2006 prebehla veľká celoštátna stávka, ktorú podporovali odbory a neúspešný kadidát na prezidenta, taktiež ľavičiar, Ollanta Humala. V roku 2008 čelil aj García obvinniam z korupcie, keď mali jeho blízki spolupracovníci prijať veľké úplatky za umožnenie ťažky ropy. Prezident tak musel odvolať všetkých ministrov. V roku 2009 došlo na severe Peru k vážnemu incidentu, kedy pri protestoch miestnych indiánov voči ťažbe ropy na ich území, zahynulo viac ako 20 policajtov a podobný počet indiánov.
Nové voľby sa konali v apríli a júni 2011. V oboch kolách tesne vyhral ľavicový kandidát Ollanta Humala, ktorý získal podporu väčšiny ľavice v krajine. Na druhom mieste skončila Keiko Fujimoriová, dcéra bývalého prezidenta Alberta Fujimoriho. Humala kritizoval bývalého prezidenta Garcíu, že neplnil svoje sociálne sľuby, no vzhľadom na ekonomickú situáciu krajiny nedokázal svoje predvolebné sľuby plniť ani Humala. Väčšinu svojich kľúčových sľubov nedodržal, pričom následne uvádzal, že bol nútený pristúpiť na kompromosy. To viedlo k veľkej nepopularite prezidenta a nasledujúce voľby v roku 2016 vyhral pravicový kandidát poľsko-nemecko-židovského pôvodu Pedro Pablo Kuczynski. Ten študoval vo Veľkej Británii a USA ekonómiu a politológiu. Následne pôsobil vo viacerých veľkých svetových bankách. Vo voľbách veľmi tesne porazil Keiko Fujimoriovú, keď získal 50,1 % hlasov. Už krátko po svojom zvolení musel prezident Kuczynski čeliť veľkej stávky učiteľov, ktorí požadovali vyššie mzdy. Prezident čelil veľkému tlaku, musel vymeniť vládu. Aby získal dôveru, potreboval získať podporu opozičnej strany Ľudová sila Keiko Fujimoriovej. Poporu však mal získať výmenou za prislúbenie amnestie pre bývalého prezidenta Fujimoriho, čo sa aj stalo a vyvolalo to veľké celoštátne protesty. Nasledovalo vypuknutie veľkého celojuhoamerického korupčného škandálu spojeného s brazílskou stavebnou spoločnosťou Odebrecht. To ešte zvýšilo tlak na prezidenta. Korupčný škandál Odebrecht však zasiahol viacerých bývalých prezidentov Peru, okrem Kuczynského, aj Garcíu, Humalu a Toleda. Humala a jeho manželka dokonca skončili vo vyšetrovacej väzbe. Na Toleda bol vydaný medzinárodný zatykač. V decembri 2017 ešte hlasovanie o dôvere prebehlo v jeho prospech, no potom sa objavili nahrávky, ktoré zachytávali podplácanie opozičných poslancov, aby hlasovali za prezidenta. Ten sa tak v marci 2018 rozhodol podať demisiu, aby sa tak vyhol svojmu odvolaniu. 23. marca 2018 sa tak prezidentom automaticky stal viceprezident Martín Vizcarra, ktorý by mal vládnuť až do konca riadneho funkčného obdobia pôvodného prezidenta.
Vauxrezis
Vauxrezis je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Aisne, v regióne Pikardia.
Poloha
Vauxrezis má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Vauxrezis má 331 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
Boisset-Saint-Priest
Boisset-Saint-Priest je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Loire, v regióne Rhône-Alpes.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
United States Marine Corps
náhľad|Emblém Námornej pechoty Spojených štátov. United States Marine Corps (skratka: USMC; doslova: „Zbor Námornej pechoty Spojených štátov“, často prekladané ako „Námorná pechota Spojených štátov [amerických]“; príslušník sa nazýva 🏴󠁧󠁢󠁥󠁮󠁧󠁿󠁧󠁢󠁥󠁮󠁧󠁿 ) je zložka Ozbrojených síl Spojených štátov, ktorej primárnym účelom je udržiavanie projekcie sily prostredníctvom nasadenia námorno-vzdušno-pozemných úlohových zoskupení, využívajúc logistické zabezpečenie Vojenského námorníctva Spojených štátov. Je jednou zo štyroch ozbrojených zložiek Ministerstva obrany Spojených štátov a jednou zo siedmich federálnych uniformovaných zložiek Spojených štátov.
Od 24. septembra 2015 je (37.) veliteľom Námornej pechoty generál Robert Neller. Generál Námornej pechoty Joseph Dunford je od 1. októbra 2015 (19.) predsedom Spoločného štábu náčelníkov zložiek Ozbrojených síl Spojených štátov, tzn. najvyšším vojenským veliteľom Ozbrojených síl a hlavným vojenským poradcom prezidenta, ministra obrany, Rady pre národnú bezpečnosť a Rady pre vnútornú bezpečnosť.
Vauxaillon
Vauxaillon je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Aisne, v regióne Pikardia.
Bonson (Loire)
Bonson je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Loire, v regióne Rhône-Alpes.
Vauxaillon
Poloha
Vauxaillon má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Bonson (Loire)
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Vauxaillon
Obyvateľstvo
Vauxaillon má 472 obyvateľov (2009).
Bonson (Loire)
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Vauxaillon
Obyvateľstvo
Graf vývoja obyvateľstva:
Bonson (Loire)
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Vaudesson
Vaudesson je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Aisne, v regióne Pikardia.
Obyvateľstvo
Vaudesson má 264 obyvateľov (2009).
Bourg-Argental
Bourg-Argental je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Loire, v regióne Rhône-Alpes.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Boyer (Loire)
Boyer je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Loire, v regióne Rhône-Alpes.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Briennon
Briennon je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Loire, v regióne Rhône-Alpes.
Rudolf Tkáčik
Životopis
Roku 1977 ukončil štúdium na Právnickej fakulte Univerzity Pavla Jozefa Šafárika v Košiciach. V rokoch 1978 – 1986 pracoval ako podnikový právnik. Následne v rokoch 1987 – 1990 pôsobil  na Ministerstve poľnohospodárstva a výživy Slovenskej republiky na legislatívnom útvare najprv ako odborný referent, neskôr ako vedúci oddelenia. Od roku 1990 pracoval na legislatívnom odbore Úradu vlády Slovenskej republiky, v rokoch  1991 − 1992 bol jeho riaditeľom. V rokov 1993 až 2002 pôsobil ako komerčný právnik, od roku 2003 vykonával advokátsku prax. 16. februára 2007 bol prezidentom SR vymenovaný za sudcu Ústavného súdu SR. Vo funkcii skonči 16. februára 2019.
Briennon
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Derby della Capitale
náhľad|Hráči oboch tímov držia minútu ticha za obete zemetrasenia v L'Aquile v roku 2009. Derby della Capitale, tiež známe ako Derby Capitolino, Derby del Cupolone, alebo Derby di Roma je mieste rímske derby vo futbale, v ktorom sa stretávajú rímske kluby Lazio a AS Rím. Tieto zápasy sú považované za najvášnivejšie mestské derby zápasy v Taliansku, zároveň patrí toto derby medzi najvýznamnejšie zápasy podobného druhu na svete.
História
náhľad|Sektor fanúšikov Lazia. náhľad|Sektor fanúšikov AS Rím. V roku 1927 bol založený klub AS Rím, keď sa zlúčili viaceré rímske kluby. Spájanie rímskych klubov do jedného bolo vynútené režimom diktátora Benita Mussoliniho, ktorý si želal vytvoriť jeden silný rímsky futbalový klub, ktorý by dokázal súťažiť so silnými klubmi zo severnej časti Talianska, ktoré v tej dobe dominovali futbalu v krajine. Lazio ako jediný rímsky klub odolal tlaku režimu a nespojil sa do novovytvoreného tímu AS Rím. Tým vznikla už na začiatku existencie AS silná rivalita s Laziom.
Lazio bolo založené v rímskej štvrti Prati a svoje domáce zápasy hralo na štadióne v rímskej štvrti Parioli, čo bola štvrť vyššej triedy. Obe tieto mestské časti sa nachádzajú na severe Ríma. AS Rím po svojom založení hrával svoje domáce zápasy v rímskej štvrti Testaccio, kde žila predovšetkým robotnícka trieda. Táto štvrť je zas v južnej časti mesta. Aj z tohto dôvodu je Stadio Olimpico do súčasnosti rozdelené na Curva Nord, teda severnú tribúnu, kde sa nachádzajú fanúšikovia Lazia a Curva Sud, teda južnú tribúnu, kde sú fanúšikovia AS Rím.
Vzájomné zápasy oboch rímskych klubov sú sprevádzané veľkou rivalitou a častými výtržnosťami. V roku 1979 došlo k prvému vážnemu incidentu, kedy bol zabitý fanúšik Lazia Vincenzo Paparelli, keď ho zasiahla svetlica vypálená fanúšikom AS Rím. V roku 2004 muselo byť rímske derby prerušené za stavu 0:0, keď sa výtržnosti fanúšikov presunuli dokonca na hraciu plochu. Následne bol zápas zrušený. Ďalšie výtržnosti vtedy pokračovali pred štadiónom kvôli fáme, že policajné auto malo zraziť a usmrtiť chlapca. Výsledok nepokojov bol 170 zranených policajtov a 13 zatknutých chuligánov. Tvrdé jadro fanúšikov Lazia je známe inklináciou ku krajnej pravici, z toho dôvodu je často tvrdé jadro fanúšikov AS Rím priraďované ku krajnej ľavici, čo však nie je pravda, a aj tvrdé jadro fanúšikov AS Rím patrí ku krajnej pravici.
Výsledky oficiálnych zápasov
Legenda: modrá farba = výhra Lazia, červená farba = výhra AS Rím, šedá farba = remíza
Štatistiky
náhľad|[[Francesco Totti v drese AS Rím.]] náhľad|[[Silvio Piola v drese Lazia.]] ''Údaje k 30. aprílu 2017''
Paul Wolff Metternich
Paul Graf Wolff Metternich zur Gracht (* 5. december 1853 – † 29. november 1934) bol nemecký a pruský diplomat. Ako veľvyslanec pôsobil v Londýne (1901-1912) a v Konštantínopole (1915-1916). Patril medzi popredných kritikov tureckej genocídy Arménov.
Metternich 10. júla 1916, počas svojho pôsobenia v Konštantínopole, poslal nemeckému kancelárovi Theobaldovi von Bethmann-Hollwegovi list, v ktorom pomenoval snahy tureckej vlády vyriešiť „arménsku otázku“ úplným zničením „arménskej rasy“. Pre obsah tohto listu bol onedlho na žiadosť Envera Pašu nemeckou stranou odvolaný zo svojej funkcie.
Cesta II. triedy 548 (Slovensko)
'''Cesta II. triedy 548''' je cesta II. triedy na Slovensku v okresoch Košice, Košice-okolie a Gelnica. Jej dĺžka je 48,735 km.
Priebeh
Komunikácia začína v košickej mestskej časti Pereš na križovatke s cestou I/16 a vedie okresom Košice-okolie cez obce Malá Ida, Šemša, Hodkovce, Rudník, Jasov (križuje II/550), Medzev a Štós do Štóskeho sedla.
Odtiaľ smeruje na území okresu Gelnica do Smolníka, kde končí na križovatke s cestou II/549.
Stadio della Rondinella
Stadio della Rondinella bol štadión v talianskom Ríme. Bol domovom klubu Lazio Rím. Postavený bol v roku 1914 a zbúraný v roku 1957. Jeho kapacita bola 15 000 divákov. V roku 1931 sa Lazio presunulo na Stadio Nazionale.
Vaucelles-et-Beffecourt
Vaucelles-et-Beffecourt je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Aisne, v regióne Pikardia.
Poloha
Vaucelles-et-Beffecourt má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Vaucelles-et-Beffecourt má 212 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
Vassogne
Vassogne je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Aisne, v regióne Pikardia.
Poloha
Vassogne má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Vassogne má 64 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
Ryšavka tmavopása
Ryšavka tmavopása alebo ryšavka roľná (Apodemus agrarius) je malý hlodavec z čeľade myšovité. Nesúvisle obýva palearktickú a orientálnu oblasť. Na Slovensku bol výskyt doložený na 40,6 % územia. Podľa Medzinárodnej únie na ochranu prírody a prírodných zdrojov ryšavka tmavopása patrí medzi najmenej ohrozené druhy, celkové stavy sú stabilné.
Rozšírenie a početnosť
Ryšavka tmavopása obýva východnú a strednú Európu. Severný okraj rozšírenia zasahuje do južného Fínska, severovýchodného Nemecka až po juh Dánska. Na západe prebieha hranica rozšírenia cez východné, severné a západné Česko, Rakúsko a severovýchodné Taliansko na Balkánsky polostrov. V strednej Európe sa stále rozširuje. Východný areál rozšírenia prebieha cez Moldavsko, Ukrajinu a európsku časť Ruska.
Rozšírenie na Slovensku
Zo 429 mapovacích kvadrátov DFS sa celkovo vyskytol v 175 (40,6 % rozlohy Slovenska) v nadmorských výškach 97 –, väčšinou však do Súvisle obýva východné a severné Slovensko. Z Maďarska sa šíri na Podunajsko, vyskytuje sa na Žitnom ostrove.
Administratívny presun
náhľad|Príslušníci 25. brigády vojskového letectva [[United States Army počas administratívneho presunu z Vojenského letiska Wheeler do Výcvikového priestoru Pohakuloa na Havaji v Spojených štátoch (2009)]] Administratívny presun je v terminológii Organizácie Severoatlantickej zmluvy (NATO) presun v dobe, keď sa nepredpokladá činnosť nepriateľa (s výnimkou vzdušného napadnutia), vďaka čomu sa hlavná pozornosť venuje najúčinnejšiemu využitiu dopravných prostriedkov – jednotky a vozidlá sú usporiadané tak, aby bol ich pohyb čo najrýchlejší a ušetrili tak čas a energiu vynaloženú na presun. K administratívnym presunom dochádza len v bezpečných oblastiach, vo vojnovej oblasti sú výnimkou.
Burdignes
Burdignes je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Loire, v regióne Rhône-Alpes.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Stuttgart (loď)
náhľad|Ešte neoznačená loď Stuttgart pred zaradením do prevádzky
Loď Stuttgart je jedným z plavidiel, ktoré prevádzkuje Dopravný podnik mesta Brna (DPMB) v rámci lodnej dopravy na Brnenskej priehrade. Ide o jednu z piatich sesterských lodí, ktoré pre obnovu flotily DPMB postavila firma Ješko CZ (Jaroslav Jiráň) v Hlavečníku. Stuttgart bol spustený na hladinu Brnenskej priehrady v roku 2012 pod evidenčným číslom DPMB 4826.
Technické údaje
Loď má tieto technické údaje:
Loď stála 15,5 milióna českých korún.
Chrám svätého Alexandra Nevského (Sofia)
Chrám svätého Alexandra Nevského je chrám pravoslávnej cirkvi a pamätník v Sofii v Bulharsku.
História chrámu
Chrám patrí k najveľkolepejším kostolom v hlavnom meste. Po Katedrále svätého Sávu v Belehrade je to druhý najväčší pravoslávny chrám na Balkáne. Bol postavený na pamiatku 200 000 ruských vojakov, ktorí padli pri oslobodzovaní Bulharska spod tureckej nadvlády v rokoch 1877/1878. Ruský cár Alexander II. je v Bulharsku uctievaný ako cár Osloboditeľ. Neďaleko chrámu sa vypína cárova vysoká jazdecká socha, ktorú vytvoril taliansky majster Arnoldo Zocchi (vysoká 14 metrov) oproti budove Národného zhromaždenia. Cárovým patrónom bol svätý Alexander Nevský, ktorý patrí k významným svätcom v ruskej pravoslávnej cirkvi a k významným panovníkom Ruska (zastavil expanziu Švédov a bojového Rádu nemeckých rytierov v 13. storočí do Ruska). V rokoch 1916 až 1920 niesol meno Katedrála sv. Cyrila a sv. Metoda. Stalo sa tak po vstupe Bulharska do prvej svetovej vojny na strane centrálnych mocností. Ruská pravoslávna cirkev to považovala za znesvätenie osoby Alexandra Nevského.
Charakteristika chrámu
Chrám nesie typické znaky ruskej pravoslávnej sakrálnej architektúry. Stavba sa začala v roku 1904 pod vedením ruského architekta A. N. Pomeranceva. Chrám je vyzdobený nástennými maľbami, mozaikami a ikonami, ktoré vytvorili bulharskí a ruskí umelci. Kupoly chrámu sú pokryté plátkovým zlatom. Hlavná kupola má výšku 45 metrov a zvonica 53 metrov. V chráme je 12 mohutných zvonov. Stavba bola dokončená v roku 1912 a chrám bol vysvätený v roku 1924. V kryptách chrámu je monumentálna zbierka pravoslávnych ikon, ktorá patrí medzi najväčšie na svete. Katedrála sa stala symbolom bratstva ruského a bulharského národa a myšlienky slovanskej vzájomnosti.
Bussières (Loire)
Bussières je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Loire, v regióne Rhône-Alpes.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Bully (Loire)
Bully je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Loire, v regióne Rhône-Alpes.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Vasseny
Vasseny je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Aisne, v regióne Pikardia.
Poloha
Vasseny má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Vasseny má 215 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
Carrie Fisherová
Carrie Frances Fisherová (* 21. október 1956, Beverly Hills, Kalifornia, USA† 27. december 2016, Los Angeles) bola americká scenáristka, producentka a herečka známa predovšetkým svojou úlohou princeznej Leii v pôvodnej trilógii Star Wars. Carrie sa do Star Wars vrátila v roku 2015, do v poradí už tretej trilógie, dejovo nadväzujúcej na tú pôvodnú. Ďalej sa objavila napríklad vo filme Ženy, kde stvárnila postavu Bailey Smith.
Mladosť
Narodila sa do umeleckej rodiny. Jej matkou je známa herečka, speváčka a tanečníčka Debbie Reynoldsová, otcom herec a zabávač Eddie Fisher, syn prisťahovalcov z Ruska. Otec sa od rodiny odsťahoval keď mala tri roky, kvôli vzťahu s herečkou Elizabeth Taylor.
Kariéra
Vo svojom prvom filme s názvom Šampón si zahrala postavu menom Lorna Karpf. Hneď druhý film v jej kariére boli Star Wars. Do hlavných úloh v tomto filme George Lucas obsadil vedľa Carrie ďalších rovnako neznámych hercov ako Mark Hamill (Luke Skywalker) alebo Harrison Ford (Han Solo). Natáčanie filmu sprevádzal rad komplikácií. Či už väčšie, napr. počas natáčania v púšti prišli teploty okolo 40°C, alebo menšie, napr. Carrie mala podľa režiséra George Lucasa na svoju úlohu až príliš veľké prsia. Po veľkom úspechu Star Wars prišlo pokračovanie v podobe druhého dielu, Impérium vracia úder, a tretieho dielu, Návrat Jediho. Rovnako ako Mark Hamill nedokázala svoj talent zúročiť, a preto bude vždy známa ako Leia. Možno aj preto sa v deväťdesiatych rokoch začala venovať písaniu. V roku 2015 sa vrátila pred kameru v pokračovaní Star Wars, po boku Marka Hamilla a Harrisona Forda.
Osobný život
V roku 1983 sa vydala za Paula Simona. Ich manželstvo dlho nevydržalo. Jej osobné problémy ju dohnali až k závislosti na alkohole a drogách. Svoje pocity z tohto obdobia opísala v knihe Postcards from the Edge. Po rozvode so Simonom mala vážny vzťah s Bryanom Lourdom, s ktorým má jedinú dcéru Billie Lourdovú. Ten ju však opustil, pretože zistil, že je bisexuál a vymenil ju preto za Bruce Bozziho.
23. decembra 2016 ju postihol srdcový infarkt asi 15 minút pred pristátím letu z Londýna do Los Angeles. O tri dni neskôr, 27. decembra o 8.55 v nemocnici na následky infarktu zomrela.
Idiopatický črevný zápal
Idiopatický črevný zápal (tiež nešpecifický črevný zápal, zápalové ochorenie čreva, ) je ochorenie neznámej príčiny, spôsobené poruchou imunitnej odpovede na mikrobiálne osídlenie čreva. Dva hlavné typy zápalového ochorenia čreva sú ulcerózna kolitída, ktorá je obmedzená na sliznicu hrubého čreva a Crohnova choroba , ktorá môže postihnúť ktorúkoľvek časť tráviaceho traktu od úst až po konečník a postihuje celú hrúbku steny. Radí sa sem tiež o niečo zriedkavejšie, ale stále častejšie diagnostikované ochorenienie mikroskopická kolitída, zistiteľná len mikroskopickým vyšetrením sliznice. Vznik zápalového ochorenia čreva súvisí s genetickou dispozíciou, vekom a ďalšími faktormi, jednoznačná príčina nie je známa.
Výskyt
Prevalencia (počet pacientov) s Crohnovou chorobou na Slovensku je asi 80 na 100 000 obyvateľov, s ulceróznou kolitídou asi 150 na 100 000 obyvateľov a mierne sa zvyšuje. Crohnova choroba je častejšia u žien. K vzniku zápalového ochorenia čreva disponujú okrem genetických faktorov fajčenie, strana s nadbytkom rafinovaných cukrov a nedostatkom vlákniny, hormonálna kontracepcia. K vzplanutiu ochorenia môže viesť narušenie črevného mikrobiálneho osídlenia užívaním antibiotík, nadmerná fyzická záťaž alebo stres, infekčné ochorenie, prípadne fajčenie a užívanie niektorých liekov; tieto faktory platia v rôznych kombináciach pre jednotlivé ochorenia.
Príznaky
Príznaky závisia od úseku tráviaceho traktu, ktorý je postihnutý a nie sú pre tieto ochorenia špecifické. Vo všeobecnosti to bývajú bolesti brucha, nepravidelné vyprázdňovanie stolice, s prímesou krvi alebo hnisu, chudnutie, zvýšená telesná teplota, potenie, únava, malátnosť. Vyskytujú sa mimočrevné príznaky, ako bolesti kĺbov, zápal očnej dúhovky a postihnutie pečene. Objemné krvavé stolice sa vyskytujú viac pri ulceróznej kolitíde, postihnutie okolia konečníka (abscesy, fistuly) sú častejšie pri Crohnovej chorobe.
Diagnostika
Najväčší význam majú zobrazovacie vyšetrenia. Sú to vyšetrenia endoskopické – sigmoskopia, kolonoskopia s možnosťou biopsie sliznice, pri Crohnovej chorobe aj gastroduodenoskopia a enteroskopia. Hlavne pri komplikáciách je diagnosticky prínosné ultrasonografické a hlavne CT vyšetrenie brucha a vyšetrenie pomocou nukleárnej magnetickej rezonancie.
Liečba
Je potrebná úprava životosprávy pacienta s odstránením rizikových a vyvolávajúcich faktorov. Zo stravy treba vo všeobecnosti vylúčiť korenené, dráždivé a nafukujúce jedlá, zvlášť počas vzplanutí zápalu. alt=Sliznica hrubého čreva pri ulceróznej kolitíde|náhľad|Sliznica hrubého čreva pri ulceróznej kolitíde Z liekov sa v prvom stupni používajú aminosalicyláty sulfasalazín, mesalazín). Skôr u ulceróznej kolitídy sa liečba doplňuje o antibiotiká (metronidazol, ciprofloxacín, rifaximín). V druhom stupni, pri akútnom vzhlanutí ochorenia, sa používajú lieky zo skupiny kortikosteroidov (hydrocortison, prednison, metylprednizolon). Pokiaľ choroba vzdoruje uvedenej liečbe, siaha sa k liečbe imunomodulátormi (imunosupresíva metotrexát, cyklosporín, inhibítory tumor necrosis faktora, monoklonálne protilátky...).
Ako pomocné lieky sa podávajú antagonisti receptorov H2 (napr. famotidín), inhibítory protónovej pumpy (omeprazol, lansoprazol, pantoprazol...), antidiarhoiká proti hnačnám a anticholinergiká proti kŕčom.