cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Trianonská mierová zmluva
Obsadenie územia Slovenska
3. a 4. novembra 1918 boli 25 streleckým plukom česko-slovenského vojska ako prvé obsadené mestá Holíč, Gbely a Malacky. 4. novembra bola v Skalici ustanovená dočasná slovenská vláda na čele s Vavrom Šrobárom. Okrem armády sa do ďalších bojov zapojili aj českí četníci a vojaci lučeneckého pluku. 13. novembra vyhlásil Národný výbor Dočasnú ústavu, ktorá prenášala moc na Národné zhromaždenie. 14. novembra sa konala prvá schôdza Národného zhromaždenia, na ktorej bol česko-slovenský štát vyhlásený za republiku a Tomáš Garrigue Masaryk bol zvolený za jej prezidenta. Do 12 decembra bolo obsadené územie po líniu Devín, Malé Karpaty, Pezinok, Sereď, Nitra, Považie, Žilina a Čadca. Dočasná vláda bola 14. novembra zmenená na Ministerstvo s plnou mocou pre správu Slovenska a zo Skalice sa presunula do Žiliny a od 4. februára 1919 do Bratislavy (vtedy sa stala hlavným mestom Slovenska). V januári 1919 obsadili vojská Bratislavu, Lučenec, Nové Zámky, Komárno, Lučenec až po južný breh Ipľa. Už v novembri 1919 došlo k prvým stretom v maďarsko - česko-slovenskej vojne a 15. novembra 1918 vydala maďarská vláda vyhlásenie proti postupu českých jednotiek na Slovensko a sama vyslala vojenské oddiely. Vzájomná vojna trvala od roku 1918 až do augusta 1919. V marci 1919 vznikla Maďarská republika rád (boľševický prevrat) a v apríli 1919 sa maďarská armáda pokúsila dobyť Slovensko a Sedmohradsko, čím vyvolala vojnu s Česko-Slovenskom a Rumunskom. Vo finálnej fáze vojny na oboch stranách stálo viac ako 120 tisíc vojakov. Porážka Maďarskej republiky rád a rumunská okupácia Budapešti v auguste 1919 ukončila vojnu.
Obsah zmluvy
Na námietky Maďarska voči zmluve reagovali Čechoslováci, Rumuni, Srbi a Chorváti vo februári 1920 spoločným memorandom. V ňom odmietli akékoľvek zmeny nových hraníc a možné referendá (konalo sa napokon jediné na malom území, ktoré si zabralo Rakúsko). V máji 1920 oznámili Francúzi Maďarom, že ich námietky sa neprijímajú a 4. júna 1920 neostávalo Maďarom nič iné, len zmluvu podpísať.
Zmluvou boli potvrdené hranice Maďarska s Rakúskom, Česko-Slovenskom, Rumunskom a Juhosláviou. Maďarsko zároveň definitívne uznalo úplnú nezávislosť Česko-Slovenska, vrátane Podkarpatskej Rusi. Maďarsko sa vzdalo všetkých nárokov na územia mimo určených maďarsko - česko-slovenských hraníc.
Česko-slovensko - maďarská delimitačná komisia (rozhraničovacia komisia)
Komisia bola zložená zo siedmich členov, piatich zástupcov mocností, jedného zástupcu Česko-Slovenska (Ing. Václav Roubík) a jedného zástupcu Maďarska (poľný podmaršál Tánczos). Jej úlohou bolo najmä stanovenie podrobného priebehu hraničnej čiary v teréne v intenciách generálneho určenia podľa trianonskej zmluvy, vytýčenie a vyznačenie štátnej hranice v teréne a vyhotovenie hraničného dokumentárneho diela, ktoré podrobne a jednoznačne znázorňuje a popisuje priebeh hraničnej čiary. Trianonská zmluva tak stanovila aj priebeh česko-slovensko - maďarskej štátnej hranice, všeobecne opísanej v článku 27, ods. 4, z východu od rumunsko-maďarskej hranice smerom na západ k rakúsko-maďarskej hranici. Trianonská mierová zmluva mala mať deklaratórny význam aj preto, že hranice (okrem menších výnimiek) stanovila už Najvyššia rada Parížskej mierovej konferencie 12. júna 1919 podľa demarkačnej línii ukončenia bojov z novembra a decembra 1918. Úlohou komisie bolo presne zakresliť a vytýčiť hranice a preto popri hlavných komisároch pôsobili aj ďalší vládni alebo technickí experti (geodeti, topografi, kartografi a pod.). V česko-slovenskej delegácii pod vedením komisára rozhraničovacej komisie Ing. Václava Roubíka pôsobili najmä:
- ministerský rada Ing. Vojtech Kovařík,
- ministerský rada Ing. Evžen Durych,
- pre záležitosti a otázky týkajúce sa Slovenska p. Fedor Houdek.
Dôsledky pre Maďarsko
Ako dôsledok Trianonskej zmluvy v Maďarsku zostalo 7 miliónov obyvateľov z 20,8 milióna obyvateľov Uhorska. 72% územia Uhorska pripadlo spojeneckým krajinám a prístup k moru ostal z nástupníckych krajín jedine Chorvátsku. Podobne ako Nemecko, ani maďarská armáda nesmela mať viac ako 35 000 vojakov a v Maďarsku nesmela byť povinná vojenská služba. Maďarsko sa vzdalo aj nároku na územia mimo Európy, ktoré patrili bývalej monarchii. náhľad|Mapa Slovenska so zmenami hraníc na juhu a východe krajny počas rokov 1939 - 1945
Ďalšia revízia hraníc
V medzivojnovom období bola hranica vzájomne rešpektovaná. Maďarsko získalo Prvou viedenskou arbitrážou (1938) späť časť území bývalého Uhorska najmä od Česko-Slovenska. Od 2. novembra 1938 získalo časť južného Slovenska (takmer štvrtinu svojho vtedajšieho územia) a južnú časť Podkarpatskej Rusi. Maďarsko sa rozširovalo aj počas druhej svetovej vojny na základe Mníchovskej dohody (1938) a druhej viedenskej arbitráže (1940). Po vojne však muselo prakticky všetky nadobudnuté územia znovu vrátiť na základe Parížskej mierovej zmluvy z roku 1947, ktorá aj rozhodla, že vyššie spomenuté zmluvy boli od začiatku do konca podľa medzinárodného práva neplatné („ex tunc“).
Česko-slovensko - maďarská hranica sa potom vrátila k predvojnovému priebehu s výnimkou územia Podkarpatskej Rusi, ktorá ako Zakarpatská Ukrajina bola pričlenená k Sovietskemu Zväzu. Česko-Slovensko získalo od Maďarska tri obce v bratislavskom predmostí – Jarovce, Rusovce a Čunovo. V päťdesiatych rokoch boli riešené drobnejšie zmeny hranice vo viacerých lokalitách, najmä z dôvodu uľahčenia režimu v prihraničných oblastiach. Tieto zmeny už boli vzájomne územne vyrovnané. Rozsiahlejšie zmeny hranice boli riešené až po vzniku Slovenskej republiky, konkrétne zmeny hranice v roku 1998 po vodohospodárskych úpravách na hraničných riekach Ipeľ, Slaná a Roňava.
Trianon a maďarsko-slovenské vzťahy
Dôsledky Trianonu boli pre Budapešť zdrvujúce. Ťažko niesla najmä definitívnu stratu území v Sedmohradsku a na Slovensku (Felvidék).
Pre väčšinu Slovákov sa Trianon nikdy nestal symbolom národného víťazstva. Pretože sa vždy spájal so slovami iredenta a revizionizmus, vyvolával zhoršenie susedských vzťahov. Na Slovensku sa oslavoval vznik ČSR a neskôr SNP, nie však podpísanie zmluvy vo Versailles.
Prevažná väčšina Maďarov vníma rozsah územných strát s troma miliónmi Maďarov oddelených hranicou od materského štátu ako národnú krivdu a nespravodlivosť, ktorá sa v Maďarsku od roku 2010 pripomína pamätným Dňom národnej spolupatričnosti.
Golders Green (stanica metra)
Golders Green je jednou zo staníc londýnskeho metra nachádzajúca sa v londýnskej mestskej časti Golders Green v obvode Barnet. Stanicu obsluhuje Northern Line (vetva Edgware) a nachádza sa v tarifnej zóne 3 na križovatke ulíc Finchley Road a North End Road/Goldres Green Road.
Dejiny
Stanicu otvorila spoločnosť Charing Cross, Euston & Hampstead Railway (CCE&HR) 22. júna 1907. Bola jednou z dvojice konečných staníc (ta druhá bola stanica Archway) a nachádza sa tu aj depo. Na začiatku 20. storočia sa Golders Green podobalo skôr len na dedinu s pár domami, keď však v týchto miestach otvorili stanicu, začal tu prudký rozvoj a veľké zvýšenie populácie.
Pred 1. svetovou vojnou padol návrh predĺžiť (CCE&HR) na sever do Hendonu a Edgware, aby sa aj v týchto častiach zvýšil počet obyvateľov a tým aj počet cestujúcich. Vojna však projekt pozastavila a stavať sa začalo až 12. júna 1922. Prvý úsek do stanice Hendon Central bol uvedený do prevádzky 19. novembra 1923.
Cez stanicu prechádzajú tri koľaje popri jednom postrannom (č.1) a dvom ostrovným nástupištiam (č.2, 3, 4 a 5). Koľaj smerom z centra a obratová koľaj uprostred sú obslúžené nástupišťami z obidvoch strán, zatiaľ čo koľaj smerom do centra má nástupnú hranu len na jednej strane. Nástupište č.1 je momentálne z dôvodu rekonštrukcie mimo prevádzky. Východ zo stanice susedí z priľahlou autobusovou stanicou, pôvodný východ ústiaci na Finchley Road je zavretý.
Zaujímavosti
Na juh od stanice v tuneloch pod parkom Hampstead Heath je nedokončená stanica North End (známa ja pod názvom Bull and Bush).
Stanica Golders Green bola poslednou stanicou na Northern Line, kde sa používali semaforové signály. Vymenené boli v roku 1950.
Ioannina
Ioannina (gr. Ιωάννινα-Ionnina alebo ľudovo Γιάννενα - Jannena, historicky: Janina) je mesto v Grécku, hlavné a najväčšie mesto kraja Epirus. Žije tu 120 000 obyvateľov. Leží pri jazere Pamovitida, osídlený je aj jazerný ostrov, ktorý sa nazýva Nisi (Ostrov) a je to jediný nepomenovaný grécky ostrov. Mesto je známe výrobou syra feta a tradičným šperkárstvom, ktorým sa v minulosti venovalo miestne obyvateľstvo.
Dejiny
Mesto založil v 6. storočí byzantský cisárom Justinián I. a bolo pomenované podľa svätého Jána Krstiteľa (gr. Ioannis), ktorého kláštor sa nachádzal v blízkosti mesta. Prvé meno Ioanniny však bolo Evria. V 7. stor. mesto vyplienili Slovania, neskôr Bulhari a Normani. V 13. stor., po páde Byzancie patrila Ioannina do gréckeho štátu, Epirský despotát. Po Arte bola Ioannina druhým najdôležitejším mestom a usadilo sa tu veľa Grékov z Konštantinopolu, ktorí ušli pred európskou nadvládou, medzi nimi aj mnohé aristokratické rodiny. V 14. stor. sa opäť dostáva pod obnovenú Byzanciu, neskôr pod krátku nadvládu Srbov a Benátskej republiky, v roku 1430 Ioanninu dobyli Osmanskí Turci. Turci vyhnali Grékov z centra mesta, tí následne vytvorili nové časti v okolí. V centre sa usadili Turci a Židia. Z Ioanniny sa stalo najdôležitejšie mesto Epiru. Počas tureckej nadvlády bola Ioannina dôležitým obchodným mestom, miestni grécki podnikatelia obchodovali s celou Európu, hlavne s Talianskom. Podnikatelia boli zároveň filantropi a pomáhali udržiavať grécku identitu, stavali kostoly a školy a grécke spolky v zahraničí, hlavne vo Viedni a Trieste. Ioannina bola po Solúne druhým najvyspelejším gréckym mestom v Grécku. Najslávnejšiu školu tu postavili miestni podnikatelia, bratia Zosimasovci. Významným vzdelancom tých čias bol Neofytos Dukas. Od roku 1789 bola Ioannina hlavným mestom uzurpátora Ali pašu z Tepeleny, ktorý ovládol veľkú časť Albánska a Grécka. Ioannina nebola oslobodená a nestala sa súčasťou novovzniknutého Grécka. Gréci mesto oslobodili až v roku 1913. V roku 1923 sa konala grécko-turecká výmena obyvateľov, všetci miestni Turci odišli do Turecka, z Turecka sem prišli niekoľkí Maloázijskí Gréci. Veľa obyvateľov okolitých dedín sa počas 20. stor. presídlilo do Ioanniny, časť obyvateľstva tvoria aj Arumuni, ktorí sa tu usadili z blízkych dedín pohoria Pindos.
Peter Bartoš
Peter Bartoš môže byť:
Severokaukazský federálny okruh
right|thumb|Poloha
Severokaukazský federálny okruh je jeden z ôsmich federálnych okruhov Ruska. Nachádza sa v juhozápadnej časti Ruska, na severe Kaukazu. Má rozlohu a žije tu 9 254 940 obyvateľov (2002).
Spomedzi federálnych okruhov je najmladší, vznikol odčlenením z Južného federálneho okruhu na základe Výnosu prezidenta Ruskej federácie Dmitrija Medvedeva od 19. januára 2010.
Administratívne členenie okruhu
Do Severokaukazského federálneho okruhu patria nasledovné subjekty Ruskej federácie: vľavo|náhľad|Administratívne členenie Severokaukazského federálneho okruhu
Horodyšče (Piščanský rajón)
Horodyšče je dedina (село) na Ukrajine v Piščanskom rajóne Vinnyckej oblasti. Žije tu 812 obyvateľov.
Anaxagoras z Klazomen
Anaxagoras z Klazomen alebo Anaxagorás z Klazomen (* 500/497 pred Kr. – † 428/427 pred Kr.) bol grécky predsokratovský filozof, ktorý preniesol filozofiu z maloázijských miest do Atén, kde prežil tridsať rokov (480/460 – 450/430) a ktoré musel opustiť, pretože ho obvinili z bezbožnosti. Uchýlil sa do mesta Lampsakos, kde zomrel. Bol učiteľom a priateľom Perikla a priateľom Euripida. Jeho žiakom bol Archelaos a Metrodoros z Lampsaku.
Anaxagorova filozofia
Anaxagorova filozofia bola pokusom o prekonanie učenia eleatskej školy o jedinom nemennom bytí. Anaxagoras pokladal mnohotvárnosť a premenlivosť sveta, o ktorej nás informujú zmysly, za základný fakt a pokúsil sa ho vysvetliť. Súhlasil s Parmenidom v tom, že v skutočnosti niet vzniku a zániku, ale len miešanie a rozlučovanie.
Prírodné dianie, vznik a zánik vysvetľoval spájaním a rozdeľovaním nepatrných, nemenných, donekonečna deliteľných, kvalitatívne rozrôznených čiastočiek, ktoré nazýval „semená“ vecí (gr. spermata, neskôr sa vžil Aristotelov názov homoiomereiai). Každá jednotlivina obsahuje všetky druhy semien, rozdielnosť vecí je daná prevahou semien určitej kvality. Semenám je vlastná vnútorná tendencia spájať sa so semenami rovnakého druhu. Do pohybu uvádza tieto semená vonkajšia usporiadavajúca sila – rozum (nús), ktorý Anaxagoras charakterizoval ako najjemnejšiu látku. Rozum je vo vzťahu k pasívnym čiastočkám (látke) nielen hybným, ale aj vládnucím princípom.
Osud podľa neho neexistuje. Človek je na svete, aby rozpoznal jeho poriadok, čo je základom slobody.
Je po ňom pomenovaný kráter na Mesiaci.
Kornica
Kornica môže byť:
Lannes
Lannes je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Lot-et-Garonne, v regióne Akvitánsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Klasická nemecká filozofia
Klasická nemecká filozofia je vyvrcholenie novovekej filozofie, najvýznamnejší príspevok nemeckej filozofie v období novoveku, prezentovaný učením Kanta, Fichteho, Schellinga, Hegela a Feuerbacha. Je to Kantov kritický idealizmus, nemecký idealizmus Fichteho, Schellinga a Hegela a antropologický materializmus Feuerbacha.
Nin
Nin môže byť:
NIN môže byť:
Holice (okres Dunajská Streda)
Holice (do roku 1948 Gala; ) sú obec na Slovensku v okrese Dunajská Streda.
Ligny-Thilloy
Ligny-Thilloy je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Pas-de-Calais, v regióne Nord-Pas-de-Calais.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Honda P1
náhľad|Honda P1 P1 je humanoidný robot spoločnosti Honda.
Vyvíjaný bol v rokoch 1993 až 1997. Bol to prvý robot spoločnosti Honda disponujúci telom a hornými končatinami, takže ho možno považovať za jej prvého humanoida. Jeho nasledovníkom bol robot P2.
P1 bol vysoký a mal hmotnosť, riadiaci počítač a zdroj energie mal umiestnený na chrbte. Bol schopný prepnúť polohu vypínača osvetlenia a otvoriť dvere použitím kľučky.
Francúzske korunovačné klenoty
thumb|Francúzske korunovačné klenoty Francúzske korunovačné klenoty boli symbolom kráľovskej hodnosti a používali sa najmä pri korunovácii francúzskych kráľov a kráľovien. Po zosadení kráľa Ľudovíta XVI. a vyhlásení Prvej francúzskej republiky boli klenoty rôzne prenášané.
Pôvodný rozsiahly súbor klenotov bol počas historického obdobia medzi zánikom kráľovstva a Treťou republikou poškodený, niektoré klenoty boli silne poškodené alebo zničené.
Zvyšné kráľovské klenoty sú dnes vystavované v Galérii d'Apollon v Louvri v Paríži. Okrem samotných klenotov sú tu aj najrôznejšie sady šperkov. V Muséum national d'histoire naturelle je vystavená okrem iného diamantová súprava kráľovnej Márie Antoinetty.
V roku 1792 bola kráľovská pokladnica vylúpená vzbúrencami. Väčšina korunovačných klenotov (aj keď nie všetky) bola nakoniec vrátená.
Posledným kráľom korunovaným týmito klenotami bol Karol X.
Strážovský potok
Strážovský potok je potok na Strednom Považí, v južnej časti okresu Považská Bystrica. Je to významný ľavostranný prítok Pružinky, meria 10,8 km a je tokom IV. rádu.
Pramení v Strážovských vrchoch, v podcelku Zliechovská hornatina a v časti Strážov, na severovýchodnom svahu vrchu Strážov v nadmorskej výške približne, na území národnej prírodnej rezervácie Strážov. Od prameňa tečie viac-menej na sever, sprava najprv priberá krátky prítok zo západného svahu Čierneho vrchu, potom zľava prítok zo severného svahu Strážova a opäť sprava prítok z oblasti Krahulca. V tejto oblasti sú na ňom dva Strážovské vodopády. Následne pokračuje severoseverovýchodným smerom, z pravej strany priberá prítok zo severozápadného úpätia Čierneho vrchu, preteká bralnatou dolinou, z tej istej strany priberá najprv ďalší prítok z lokality Krahulec a potom prítok zo severozápadného svahu Vrábľovej. Ďalej pokračuje severným smerom až k osade Predhorie, kde sprava priberá prítok z oblasti Sekanej a stáča sa smerom na severozápad. Preteká dolinou Radotiná, pričom zľava priberá prítok zo západného svahu Zadných kruhov, sprava prítok od osady Chmelisko a stáča sa na severoseverozápad. Pri osade Riedka potom priberá svoj najvýznamnejší prítok, ľavostranný Biely potok a výraznejšie rozširuje svoje koryto. Napokon vstupuje do Podmanínskej pahorkatiny v Považskom podolí, tečie smerom na sever a preteká cez Tŕstie. Priamo v obci sa v nadmorskej výške cca vlieva do Pružinky.
Durič
Dva pohľady
O duričoch môžeme hovoriť z dvoch pohľadov:
V prípade duričov sa však oba významy často spájajú, nakoľko nebýva zvykom používať na duričskú prácu iné, ako duričské plemená.
Rozdelenie
Duriče delíme na dve základné skupiny podľa spôsobu práce:
Práca duriča
Duriče loviace čuchom sa stále často používajú v poľovnej praxi. Väčšinou sa využívajú na lov čiernej zveri, ale môžu byť použité i na inú zver. Na vysokú zver sa používajú iba zriedka, na Slovensku vôbec. Zaujímavosťou napríklad je historické využívanie rodézskeho ridžbeka v Afrike pri poľovačke na levy.
Duriče môžu pracovať samostatne, i vo svorkách. Svorkový spôsob lovu je však skôr záležitosťou histórie. Dnes väčšinou duriči pracujú samostatne alebo v pároch.
Primárnou úlohou duriča je štvanie zveri. Dobrý durič musí upozorniť vodiča (poľovníka) na prítomnosť zveri. Durič musí tiež vedieť vyštvať (vyduriť) zver z úkrytu a ohlásiť ju poľovníkovi. Taktiež musí byť obozretný, aby sa nedal rozzúreným kancom chytiť. Ďalšou úlohou duriča je sledovanie zveri na stope a jej priebežné hlásenie brechotom. Durič musí byť hlučný, hlasitosť na stope sa cení. Úlohou duriča je teda predovšetkým ohlásiť zver, vyduriť ju z úkrytu a nahnať aby ju mohol poľovník zastreliť. Obvykle sa nepoužíva na samotné ztrhnutie a zabitie zveri (okrem chrtov).
Blastogenéza
Blastogenéza môže byť:
Zákony robotiky
Zákony robotiky definované Isaacom Asimovom v jeho dielach o robotoch. Prvýkrát v marci 1942 v poviedke Runaround.
Zoznam planétok 63001 – 63250
Dáta použité s dovolením / Data used with permission © IAU: Minor Planet Center.
Zair
Zair môže byť:
Ryhovanie
Ryhovanie môže byť:
Cyprich
Cyprich je slovenské priezvisko. Najčastejšie je v okrese Čadca, predovšetkým vo Svrčinovci, obci Čierne a meste Čadca.
Izák Sýrsky
Svätý Izák Sýrsky (iné mená pozri nižšie; * okolo 613, oblasť Bét Katrájé† okolo 700, asi Kláštor Rabban Šabor neďaleko Šúštaru ) bol sýrsky mních, askéta a mystik. Jeden z veľkých asketických a mystických autorov Cirkvi Východu. Jeho diela tvoria významnú časť asketickej literatúry kresťanského Východu.
Životopis
O živote Izáka Sýrskeho je toho známe pomerne málo. To, čo vieme pochádza z dvoch (miestami protichodných) prameňov, ktoré sa zachovali v Liber fundamentorum. Pochádzal z územia dnešného Kataru a narodil sa niekedy v 7. storočí. Neskôr sa stal mníchom Cirkvi Východu (východosýrsky obrad), v kláštore Beth Abe. Niekedy pred rokom 680 ho katolikos Georgios vysvätil za biskupa mesta Ninive. V úrade však pôsobil iba päť mesiacov. Následne odstúpil a odišiel do samoty v horách, na hranici dnešného Iránu a Iraku. Podľa zachovaných informácií stratil zrak pre neustále štúdium, a preto ho niekedy prezývali druhý Didymus. Svoje diela potom diktoval. Zomrel vo vysokom veku a jeho hrob je v kláštore Rabban Šabor.
Dielo a teológia
thumb|Titulná strana knihy De perfectione vitae theoreticae, Venetiis: per Bonetum Locatellum presbiterum, 1500; Biblioteca europea di informazione e cultura, [[Miláno]] Izák svoje asketické spisy vytvoril na sklonku života. Základ jeho diela tvorí 82 homílií (tvoria prvú časť súboru). Druhá časť pozostáva z 42 textov, ktoré, na rozdiel od prvej časti, neboli nikdy preložené do gréčtiny (hoci existujú dôkazy, že boli čítané aj mimo prostredia nestoriánov).
Ako autor sa prejavoval samostatne, citeľné je ovplyvnenie Jánom Pustovníkom (sýrsky autor, 4./5. storočie) a aj isté nadväznosti na Evangria Pontského. Vysoko si cenil diela Teodora z Mopsuestie, ktorého nazýval „svetlo celého sveta“. Ľudská cesta k Bohu má podľa Izáka tri stupne: telesný, duševný a duchovný. Podľa Izáka človek prostredníctvom poznania, ktoré zjednocuje môže dosiahnuť „vznešené cesty budúceho života, ktorý je darovaný v slobode nesmrteľného života v existencii po vzkriesení“.
Preklady
Jeho diela boli preložené do gréčtiny (prekladateľmi boli mnísi Patrikios a Abramios v monastieri Mar Saba ) a etiópčiny, do latinčiny preložili v 15. storočí 25 homílií. Z gréckeho prekladu vznikol gruzínsky a starosloviensky (v 14. storočí ) a čiastočne arabský (ten čerpal aj zo sýrskeho originálu). Prvotný grécky preklad vznikol pravdepodobne v 8. storočí v Palestíne.
Veľmi úspešné sú preklady do moderných jazykov.
Vplyv
Jeho dielo si cenili obe cirkvi, ktoré pôsobili vo vtedajšej Perzii: nestoriáni aj monofyziti (jakobiti). Izák Sýrsky je najvplyvnejší spomedzi sýrskych cirkevných Otcov. Mal veľký vplyv na neskoršiu sýrsku a grécku mystiku (Hora Athos a menovite Symeón Nový Teológ a jeho žiak Nikétas Stéthatos) a jej prostredníctvom aj na Paisija Veličkovského (Filokalia) a následne ruských mníchov. Rovnako jeho diela čítali v egyptských púštnych kláštoroch.
Jeho diela ponúkajú niektoré typické prvky pre sýrsku teológiu: slzy (v sýrčine „abila“ - plačúci, je iné pomenovanie mnícha), vnímanie Boha ako v zrkadle.
Samsung Galaxy Tab
náhľad|Samsung Galaxy Tab 7.0
Galaxy Tab je mobilné zariadenie firmy Samsung, ktoré kombinuje tablet PC (založené na operačnom systéme  Android) a mobilný telefón. Prvýkrát bol predstavený 2. septembra 2010 na IFA v Berlíne.
Samsung u neho vychádzal zo svojho mobilného telefónu Galaxy S. Galaxy Tab je určený pre spojenie funkcií PDA, mobilného telefónu, internetového prehliadača, čítačky kníh a prehrávača hudby a videí (s podporou Flashu a všetkých bežných video kodekov). U vstavaných aplikácií Samsung úzko spolupracoval s Google a integroval všetky jeho hlavné služby do tohto modelu.
Recenzie
Recenzie Galaxy Tab takmer bez výnimky porovnávajú s Apple iPad a zhodujú sa na tom, že má potenciál vystúpiť z radu jeho plagiátov a konkurovať mu, však, dodávajú, že bude záležať na cene a softvérovej podpore (na rozdiel od iTunes u iPadu bude mať Galaxy Tab základňu na Android Market).
Uvedenie na trh
Dátum uvedenia na trh bude ešte len oznámené, podľa rôznych zdrojov by to mohlo byť v druhej polovici septembra 2010 v Európe. 1. novembra v Spojenom kráľovstve (za 599,99 £) a v priebehu posledného štvrťroka v USA. Hoci cena bude ešte len určená, hovorí sa o tom, že model s 16 GiB RAM sa bude predávať za 699 € as 32 GiB potom za 799 €.
Anaximandros
Anaximandros (* asi 610 pred Kr. – † asi 546 pred Kr.) bol starogrécky filozof, žiak Tálesa z Milétu.
Bol najhlbším mysliteľom milétskej školy, „lebo svojím výkladom o apeire už aspoň naznačil osobitosť filozofického skúmania sveta“. Apeiron (čiže neobmedzeno) považoval za počiatok (arché) všetkého; z apeironu sa podľa Anaximandra postupne vylučovali protiklady (teplo a chlad, vlhko a sucho); z ich vzájomného pôsobenia sa vyvinulo existujúce usporiadanie sveta. K prírodným zmenám dochádza v dôsledku boja protikladov. Človek sa vyvinul zo živočíchov iného druhu. Zem je tvaru valca a voľne sa vznáša uprostred vesmíru.
Protiklady… sú teplé a studené, suché a vlhké a iné. (zo Simplikia)
Anaximandros o hviezde
''„Anaximandros tvrdí, že sa látka plodiaca od večnosti teplo a chlad pri vzniku tohto sveta oddelila a že z nej okolo vzduchu, ktorý obklopuje zem, vyrástla akási ohnivá guľa ako kôra okolo stromu. Keď sa potom táto guľa roztrhla a rozdelila do rozličných kruhovitých pásov, vznikli slnko, mesiac a hviezdy.“'' (z Pseudoplutarcha)
Anaximandros o kozmických telesách
Anaximandros tvrdí, že ''„nebeské telesá vznikli vo forme ohnivého kruhu, vylúčili sa totiž z ohňa v kozme a sú obklopené vzduchom. Ako prieduchy sú na nich určité otvory v podobe píšťal, v ktorých sa objavujú nebeské telesá. Preto keď sa tieto prieduchy zapchajú, vznikajú zatmenia. Aj pribúdanie a ubúdanie mesiaca sa uskutočňuje podľa toho, ako sa zapchávajú alebo otvárajú prieduchy.“'' (z Hippolyta)
Lillers
Lillers je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Pas-de-Calais, v regióne Nord-Pas-de-Calais.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Kornica (potok)
Kornica je potok na horných Kysuciach, v severozápadnej časti okresu Čadca. Je to pravostranný prítok Predmieranky, meria 3,5 km a je tokom V. rádu.
Preteká Turzovskou vrchovinou, kde aj pramení v podcelku Zadné vrchy na juhovýchodnom svahu Konečnej (865,3 m n. m.) v nadmorskej výške približne 720 m n. m. Od prameňa tečie na severovýchod, zľava priberá prítok z východného svahu Konečnej a vteká do Kornickej brázdy. Z ľavej strany priberá prítok zo severovýchodného svahu Konečnej, stáča sa východným smerom, opäť zľava priberá ešte krátky prítok z južného svahu Čudáčky (827,6 m n. m.) a preteká osadou Kornica. Na území obce Klokočov ústi v nadmorskej výške cca 535 m n. m. do Predmieranky.
Laparade
Laparade je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Lot-et-Garonne, v regióne Akvitánsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Oulun Kärpät
Oulun Kärpät alebo Kärpät Oulu je fínsky hokejový klub, sídliaci v meste Oulu, účastník najvyššej fínskej súťaže v ľadovom hokeji, SM-liiga. V posledných sezónach jasne dominuje v SM-liige keď od sezóny 2003/2004 získal titul až štyrikrát.
Belinda Carlislová
Belinda Jo Carlislová (neprechýlene Belinda Jo Carlisle; * 17. august 1958, Hollywood, Los Angeles, Kalifornia, USA) je americká speváčka, hudobníčka a spisovateľka, zakladajúca členka ženskej rokenrolovej skupiny The Go-Go's.
V roku 2008 otvárala Ples v opere v Bratislave, kde zaspievala aj svoj najväčší a najznámejší hit „Heaven Is a Place on Earth“.
Rue de Rivoli
Poloha
Ulica je orientovaná od východu na západ. Smerom na východ na ňu naväzuje ulica Rue Saint-Antoine a na západe ústi na Place de la Concorde.
Dejiny
O stavbe Rue de Rivoli (pôvodne pod názvom Rue Impérial) bolo rozhodnuté 9. októbra 1801 podľa projektu architektov Perciera a Fontaina. Jej výstavba prebehla v dvoch fázach. Najskôr vznikol v rokoch 18061835 úsek od Place de la Concorde k Rue du Louvre. Táto časť je charakteristická domami s podlubím. Zvyšná časť ulice od Rue du Louvre k Rue Malher bola postavená až za Druhého cisárstva pri prestavbe Paríža vedenej barónom Haussmannom, ktorý takto vytvoril hlavnú osu (Vespula vulgaris) od východu na západ cez centrum mesta.
Myspace
myspace (štylizované ako my_____) je webová sociálna sieť, ktorej vlastníkom je spoločnosť Fox Interactive Media. Služba bola spustená v auguste 2003. Postupne sa stala jedným z najväčších komunitných serverov na svete. Spoločnosť sídli v kalifornskom meste Beverly Hills a zamestnáva približne 1000 zamestnancov.
Táto sociálna sieť umožňuje užívateľom využívať chat, blogovať, diskutovať v diskusných skupinách a zdielať fotky alebo videá. Myspace ponúka osobné profily užívateľom od 14 rokov a niektoré špeciálne profily pre hudobníkov alebo hercov. Jej používanie je bezplatné, služba je financovaná pomocou reklamy.
Kritika
Myspace býva často kritizovaný za nedostatočné bezpečnostné opatrenia, šírenie reklamy a spamu, falošnými stránkami celebrít ale aj iných hrozieb. V niektorých amerických školách je služba zablokovaná z dôvodu častého používania študentmi.
Windows Mobile
Windows Mobile bol operačný systém firmy Microsoft, ktorý je založený na Windows CE. Je určený pre mobilné zariadenia (PDA, smartphony a zariadenia portable media center). Používa vzhľad odvodený od klasických Microsoft Windows a malú podmnožinu ich Win32 API, ale obsahuje úplne iné hybridné jadro.
Kenneth Branagh
Životopis
Ako deväťročný sa spoločne s rodinou presťahoval do Readingu neďaleko Londýna. Dôvodom boli neustále roztržky medzi katolíkmi a protestantmi. V novej škole ho spolužiaci šikanovali, kvôli jeho írskemu prízvuku. Rýchlo sa naučil ten anglický a dodnes je známy tým, že dokáže napodobniť ľubovoľný prízvuk. Ako osemnásťročný získal štipendium na prestížnej londýnskej Royal Academy of Dramatic Art, kde sa stal jedným z najúspešnejších študentov v ročníku. Po štúdiu hral na West Ende i s Royal Shakespeare Company v Stratford upon Avon.
Zoznam austrálskych panovníkov
1. januára 1901 (po desiatich rokoch plánovania, porad a hlasovaní) vzniká "nezávislá" federácia Austrálske spoločenstvo ako britské domínium. Išlo o autonómny polonezávislý štát, pod vládou britského kráľa, ktorý je od tej doby zároveň kráľ (ovná) Austrálie (King of Australia / Queen of Australia ). V roku 1931 prijal britský parlament Westminsterský štatút, podľa ktorého sa Austrália stala úplne nezávislým kráľovstvom so spoločným panovníkom s Veľkou Britániou. Austrália prijala Westminsterský štatút až v roku 1942 (a to retrospektívne k 3. septembra 1939, keď začala druhá svetová vojna). Tzv. Australia Act z roku 1986 definitívne odstránil ostatné ústavné väzby na Veľkú Britániu okrem spoločného panovníka (personálna únia).
Austrálsky panovník je v Austrálii zastupovaný austrálskym generálnym guvernérom.
Kenneth Branagh
Životopis
Do povedomia divadelnej verejnosti sa zapísal najmä svojím stvárnením Henricha V. V tomto čase spoluzaložil divadelný súbor Renaissance Theatre Company. V roku 1989 príbeh o Henrichovi V. upravil do filmovej verzie. Sám si zahral hlavnú postavu a ujal sa aj réžie. Po jeho boku sa objavila herečka Emma Thompsonová, ktorá sa neskôr stala jeho manželkou. Branagh si za svoj výkon vyslúžil nomináciu na Oscara v kategórii najlepší. Okrem tejto adaptácie natočil v roku 1993 aj pôvodne divadelnú hru Veľa kriku pre nič, odohrávajúcu sa v slnečnom Toskánsku. Jeho štvorhodinová verzia Hamleta s plejádou hollywoodskych hercov patrí k jednej z najlepších filmových spracovaní príbehu o dánskom princovi. V roku 1999 natočil komédiu Márna lásky snaha, ktorú pojal v štýle muzikálov z tridsiatych rokov. V súčasnosti dokončuje ďalšiu svoju adaptáciu, komédiu Ako sa vám páči. Diváci ho poznajú i z jeho spracovania Frankensteina, alebo ako narcistického učiteľa obrany proti čiernej mágii Gilderoya Lockharta z filmov o Harrym Potterovi. Jeho súčasnou partnerkou je výtvarníčka Lindsay Brunnock, ktorá s ním spolupracovala na natáčaní filmu o anglickom polárnikovi Ernestovi Shackletonovi.
Wronského determinant
Wronského determinant alebo Wronskián je matematická funkcia definovaná pomocou determinantu, pomenovaná podľa poľského matematika Józefa Hoene-Wrońského. Používa sa najmä v teórii obyčajných diferenciálnych rovníc, na vyšetrenie lineárnej nezávislosti množiny funkcií.
Definícia
Majme n reálnych, prípadne komplexných funkcií f1, ..., fn, ktoré sú na intervale I n − 1 krát diferencovateľné. Potom je Wronského determinant W(f1, ..., fn) definovaný ako funkcia na I nasledovne:
Inými slovami, je to determinant matice skonštruovanej tak, že prvý riadok tvoria funkcie f1, ..., fn, druhý riadok ich prvé derivácie, atď. a posledný riadok tvoria n - 1 - te derivácie týchto funkcií. Takáto štvorcová matica sa niekedy nazýva aj fundamentálna matica.
Použitie pri vyšetrovaní lineárnej závislosti
Hlavná aplikácia Wronského determinantov je ich použitie na vyšetrovanie lineárnej nezávislosti funkcií f1, ..., fn. Pri tom sa využíva nasledujúca vlastnosť Wronského determinantov:
V praxi sa táto vlastnosť využíva najmä na overovanie lineárnej nezávislosti partikulárnych riešení obyčajných diferenciálnych rovníc, keďže práve na základe n lineárne nezávislých partikulárnych riešení sa dá určiť všeobecné riešenie diferenciálnej rovnice n-tého rádu.
Dôležité je tiež uvedomiť si, že uvedená veta je len jednostranná implikácia. Pokiaľ je Wronského determinant nulový na celom intervale, dané funkcie síce nemusia, ale môžu byť lineárne nezávislé.
Vlajka Maroka
thumb|Vlajka Maroka
Vlajka Maroka – na červenom liste je uprostred umiestnená zelená paťramenná hviezda (pentagram) z tzv. pečate Šalamúnovej. Obidve farby sú tradičnými arabskými farbami. V Maroku ich interpretujú tak, že červená predstavuje slobodu národa, zelená (farba islamu) nádej na víťazstvo.
Vlajka bola zavedená roku 1915, kedy bola na list dovtedy iba cely červený (používaný od 17. storočia) pridaná hviezda pre odlíšenie od iných červených vlajok. Červená je farbou vládnucej dynastie.
Kráľovičove Kračany
Kráľovičove Kračany sú obec na Slovensku v okrese Dunajská Streda.
Acapulco de Juárez
História
Meno mesta je odvodené od starého názvu v jazyku náhuatl a znamená „miesto, kde stavali rákosy“. Podľa archeologických nálezov žili ľudia v okolí Acapulca už 2000 rokov pred príchodom Španielov. Ti objavili acapulskú zátoku v roku 1512 a vďaka prirodzenej chránenej polohe tu nechali postaviť prístav s lodenicami. Roku 1523 bola zriadená obchodná cesta medzi Acapulcom a hlavným mestom Mexikom. Cesta pokračovala ďalej až do Veracruzu na atlantickom pobreží a pod ménom „Camino de Europa“ doplňovala suchozemské spojenie Španielska s Áziou.
Súčasnosť
Opätovný rozkvet Acapulca nastal až v roku 1927, kedy bolo mesto spojené spevnenou cestou s Mexikom. Do mesta začali prúdiť na prázdniny bohatší Mexičania, bolo postavené medzinárodné letisko a Hollywood tu natočil niekoľko filmov. Mesto sa stalo obľúbenou turistickou destináciou.
V súčasnosti je dôležitým oblastným obchodným a kultúrnym strediskom, s rozvinutým potravinárskym a stavebným priemyslom. S hlavným mestom krajiny je spojené diaľnicou.
Adhortácia k pokániu
Adhortácia k pokániu (iné názvy: Napomenutie k pokániu, Napomínanie k pokániu , Nabádanie k pokore ) je kázeň, ktorá je zachovaná v texte Frizinských pamiatok – ako druhá Frizinská pamiatka. Obsahovo je to homília pred spoveďou.
Autor a obsah
Autorom bol Konštantín Filozof alebo Metod. Do úvahy pripadá aj Gorazd (podobné dielo obsahuje aj tvorba Klimenta Ochridského). Obsahovo je to výzva pre veriacich, aby nábožne prijímali sviatosť zmierenia. Jej vyznenie je „podmanivo láskavé, jazykovo vybrúsené“ a pôsobí na adresáta „láskavo a otcovsky“. Má patristické črty – napr. myšlienka o dedovi = Adamovi (pozri ukážku), čo profesor Avenarius zhŕňa: „zdôrazňuje význam krstu a pokánia, ktorými znovuzískavame dôstojnosť praotca Adama“ a uvádza podobnú myšlienku v Živote Konštantínovom kap. 9. Týmto sa Frizinská pamiatka II zreteľne odlišuje od Frizinskej pamiatky I a III, ktoré pochádzajú zo západného, franského prostredia.
V každom prípade nemá žiadnu grécku ani latinskú predlohu, takže ide o pôvodné dielo, ktoré súvisí s činnosťou byzantskej misie na Veľkej Morave.
Anaximenes z Milétu
Anaximenes z Milétu alebo Anaximenés z Milétu/Mílétu (* asi 585 pred Kr. – † asi 524 pred Kr.) bol starogrécky filozof, predstaviteľ milétskej školy.
Zo zachovaných informácií tohto predstaviteľa iónskej filozofie možno súdiť, že sa zaujímal aj o špeciálnovedné poznanie. Tak v tejto oblasti, najmä v astronomických názoroch (v ktorých nadviazal na Anaximandra), ale aj vo filozofii bol pri výklade jasnejší, pochopiteľnejší a určite tiež menej hlboký než jeho predchodca. Bol však veľmi populárny, keď sa milétska škola, zahŕňajúca určite väčší počet žiakov, nazývala vraj jeho menom.
V základnej otázke filozofie o podstate sveta, uvedomujúc si naznačené problémy spojené s Anaximandrovým apeironom, hľadá prijateľnejšie, schodnejšie riešenie. Spočívalo v tom, že vysokú abstraktnosť apeironu ako aj konkrétnosť Tálesovho arché syntetizuje do "kompromisného riešenia". Ide akoby o konkretizáciu Anaximandrovej predstavy o apeirone a abstraktizáciu Tálesovej predstavy o vode ako počiatkoch skutočnosti. Výsledkom mu bola predstava, že arché je vzduch. Je dostatočne abstraktný voči Tálesovej vode a dostatočne konkrétny voči apeironu.
Anaximenes je obzvlášť podnetný v tom, že sa viac ako jeho predchodcovia zaoberá problematikou mechanizmu vzniku vecí z arché. Základom tohto mechanizmu je zhusťovanie a zrieďovanie vzduchu. Všetky veci vznikajú týmito procesmi. Podľa svedectva Hyppolita, Anaximenes tvrdil, "že počiatkom je neobmedzený vzduch, z neho vzniká čo je, bolo a bude... Rozdielne sa javí ak je zhustený alebo zriedený. Keď sa totiž zriedi, stáva sa ohňom, zhustený sa však stáva zase vetrom, po silnejšom zhustení sa stáva zemou a pri najväčšom zhustení kameňom" Okrem uvedených filozofických dôvodov u Anaximena pri výbere povahy arché vystupuje aj biologický dôvod, sformulovaný v zlomku Aetia takto: "Ako nás duša, ktorá je vzduch ovláda, tak dych a vzduch objíma celý svet." Teda vzduch je "zodpovedný" za život, je jeho nositeľom.
Laperche
Laperche je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Lot-et-Garonne, v regióne Akvitánsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Nevesta na úteku
Nevesta na úteku je americký film režiséra Garryho Marshalla z roku 1999. Je jeho pokusom zopakovať úspech, ktorý dosiahol s filmom Pretty Woman, čomu malo dopomôcť i angažovanie rovnakých hlavných predstaviteľov - Julie Robertsovej a Richarda Gerea.
Dej
Maggie je duchaplná, atraktívna mladá žena, ktorá však nemá šťastie na vážne vzťahy a už trikrát utiekla svojím ženíchom od oltára. Mladý novinár Ike Graham si vypočul v bare rozprávanie o jej slávnych útekoch spred oltára a rozhodne sa o nej napísať článok do novín, ktorý však obsahuje niekoľko faktických chýb. Z článku sa stane novinársky hit, ktorý Maggie preslávi. Tá si nechce pripustiť, že by sa vyhýbala záväzkom, pretože má strach vo straty slobody, tak ako to Ike popisuje vo svojom článku, a tak sa rozhodne zažalovať redakciu za zverejnenie svojho súkromia. Ike Graham sa však nevzdáva, ale miesto toho sa vydá do malého mestečka Hale v Marylande, v ktorom Maggie býva, aby získal dôkazy o svojej pravde. Prichádza práve včas, pretože sa práve schyľuje k štvrtej svadbe. Maggie sa chystá pred oltár so svojím štvrtým priateľom Bobom, ktorý je futbalovým trénerom na miestnej strednej škole. Pred svadbou sa Ike zoznamuje postupne so všetkými bývalými i súčasnými aktérmi - bývalými ženíchmi, priateľmi, rodinou, jej snúbencomi aj samotnou Maggie. Tej sa nepáči, že okrem svadby má na krku aj ďalší problém, ktorým je neodbytný novinár Ike. Ani táto svadba však nedopadne dobre, pretože Maggie postupne zisťuje, že jej city k Bobovi nie sú tie pravé na to, aby vystačili pre manželstvo, a tak sa rozhodne ujsť spred oltára. No keď v Ikeovi konečne nájde toho pravého, napokon sa ho sama rozhodne požiadať o ruku. Vo svoj svadobný deň však dostane trému a napokon nechá stáť Ika samého pred oltárom a utečie. Ike sa ju snaží dobehnúť, no nepodarí sa mu to, a tak sa napokon vracia do svojho bytu v New Yorku, kde nájde Maggie, ako sa snaží spriateliť s jeho kocúrom. Všetko sa napokon vysvetlí a rozhodnú sa pre súkromný svadobný obrad, počas ktorého už konečne Maggie svoj svadobný deň dovedie do úspešného konca.
Kvalifikácia na Majstrovstvá Európy vo futbale 2012 – Skupina D
Článok Kvalifikácia na Majstrovstvá Európy vo futbale 2012 - Skupina D zahrňuje zoznam zápasov a ich výsledkov odohraných v skupine D v rámci kvalifikačných zápasov na ME 2012.
Najlepší strelci
5 góly
4 góly
3 góly
2 góly
1 gól
1 vlastný góly
Ambrosius Milánsky
Svätý Ambrosius Milánsky (iné mená: Ambróz Milánsky, Ambróz, Ambrózius, Ambrosius , vlastným menom Aurelius Ambrosius , ; * okolo 340, asi Trier† 4. apríl 397, Miláno) bol rímsky kresťanský teológ a spisovateľ, jeden z najvýznamnejších západných cirkevných otcov, učiteľ cirkvi. V rokoch 374397 bol biskupom v Miláne, hlavnom sídle západných cisárov. Obratný politik, ktorý presadil závery Prvého nicejského koncilu na Západe a výrazne ovplyvnil politiku cisára Theodosia I. Plodný autor v oblasti dogmatiky, exegézy i katechizmu. Bol výrazným odporcom heréz a mal značný vplyv na svätého Augustína (ktorého aj pokrstil) ako i ďalších západných učencov. Viacerými cirkvami je uctievaný ako svätý, jeho sviatok pripadá na 7. decembra. Informácie o jeho živote poskytuje Vita sancti Ambrosii jeho životopisca Paulína, no existuje aj ďalší anonymný životopis a niekoľko ďalších zdrojov. Pre svoje zásluhy na rozvoji náboženského spevu býva označovaný aj za otca liturgického chválospevu na Západe.
Životopis
Narodil sa zrejme v meste Augusta Treverorum (dnešný Trier) ako syn vysokopostaveného úradníka, prétorského prefekta provincie Gallia Narbonensis. Mal minimálne dvoch starších súrodencov - brata Satyra a sestru Marcelínu. Jeho rodina bola kresťanská a Ambróz býva označovaný za prvého latinského cirkevného otca, ktorý sa narodil a bol vychovávaný v kresťanskej viere. Po tom, čo mu v detstve zomrel otec sa celá rodina presťahovala do Ríma. Jeho sestra prijala v Ríme sľub zdržanlivosti. O jeho mladosti veľa sa veľa nevie. Študoval gramatiku, rétoriku a právo, ktorému sa istý čas aj venoval. Po štúdiách vstúpil do služieb cisárstva a stal sa správcom severoitalskej Ligúrie a Emílie (consularis Liguriae et Aemiliae). Asi od roku 370 žil v Miláne. Cirkev v tom období trápil spor koncilovej ortodoxie a ariánstva a Ambróz sa v ňom snažil zachovávať zmierlivé stanovisko. Sám bol však po ranokresťanskom vzore ešte len katechumenom (pozn. raní kresťania krst odkladali pokiaľ možno čo najneskôr). V Miláne v tom období pôsobil ariánsky biskup Auxencius, ktorý však niekedy v roku 373/374 zomrel.
Zhromaždenie veriacich, ktoré malo zvoliť nového biskupa prekvapivo ako kompromis prehlásilo biskupom Ambrózia. Voľbu prijali aj cisár Valentinián I. a biskupi z okolitých diecéz. Ambróz tak 30. novembra 374 prijal krst a následne 7. decembra aj biskupské svätenie. Niektoré zdroje, resp. historici udalosti nástupu do biskupského úradu posúvajú už o rok skôr. Keďže nemal hlbšie znalosti Písma, venoval sa v nasledujúcom období pod dohľadom kňaza Simpliciána najmä štúdiu cirkevných otcov a Biblie. Čoskoro sa z neho stal významný kresťanský učenec a kazateľ. Známa je aj jeho dobročinná činnosť a vplyv na rozvoj asketického celibátu na Západe. Podieľal sa aj na rozmnožení kultu milánskych mučeníkov, nechal vystavať Baziliku mučeníkov. Žil v chudobe a odriekaní, venoval sa tiež príprave katechumenov na krst. Veľký vplyv mal mimo iné na Augustína Aurelia a zrejme aj na Paulína z Noly. Podieľal sa na zakladaní nových biskupstiev a vykonal viacero ciest po Itálii, ale i do Panónie, Dácie či Macedónie.
náhľad|Ambróz na vitráži Kostola svätého ruženca v americkom meste Indianapolis|vľavo Hoci spočiatku v náboženských otázkach nasledoval zmierlivú politiku cisára Valentiniána I., neskôr sa z neho stal horlivý obhajca koncilovej ortodoxie. Bol poradcom ortodoxného cisára Graciána a ako biskup v hlavnom sídle rímskych cisárov mal obrovskú moc. Vystupoval proti herézam a najmä proti arianizmu. Aktívne zasahoval do diania v Miláne i do ríšskej politiky. Dopomohol k víťazstvu ortodoxie na koncile v Akvileji (381). Účasť mal aj na kampani za (znovu)odstránenie oltáru bohyne Viktórie z rímskeho senátu.
vľavo|náhľad|Svätý Ambróz upiera cisárovi [[Theodosius I. (Byzantská ríša)|Theodosiovi I. vstup do Milánskej katedrály, Anthonis van Dyck, okolo 1620]] Po tom, čo bol cisár Gracián v roku 383 v boji s uzurpátorom Maximom zabitý, stal sa jeho nástupcom maloletý Valentinián II. Aby si udržal moc, bol Ambróz v cisárovom mene vyslaný za Maximom, ktorý Valentiniánovi ponechal vládu v Itálii. Na Maxima sa v tomto období obrátili pohanskí Rimania na čele s Quintom Aureliom Symmachom, ktorí žiadali obnovenie oltáru bohyne Viktórie, Ambróz avšak znovu proti návrhu zakročil. Regentkou maloletého cisára sa však stala jeho matka Justína, ktorá bola prívrženkyňou ariánstva. Keď preto do Milána v roku 384 prišiel ariánsky biskup Merkurín, trvala na tom, aby mu Ambróz ponechal jednu z dvoch tamojších bazilík (Portiovu baziliku za hradbami). Ambróz to však odmietol a cisárovná následne vydala zákon, ktorým mala byť ariánom poskytnutá nielen Portiova bazilika, ale aj Nová bazilika vo vnútri mesta. Prepukol tým tzv. spor o baziliky. Ambróz cisárovnin nátlak jednoznačne odmietol a cisárovná poslala vojsko, aby obe baziliky obsadilo. Na biskupovu stranu sa ale postavili veriaci, ktorí chrámy obsadili. Pri tejto príležitosti mal vzniknúť ambroziánsky chorál, ktorý mali protestujúci spievať. Cisárovná nakoniec ustúpila.
náhľad|Hrob svätého Ambróza V roku 387 sa obnovil spor cisára Valentiniána s Maximom a Ambróz bol znovu vyslaný, aby s Maximom rokoval. Zmier však tento raz dosiahnutý nebol. Na Valentiniánovu stranu sa ale pridal cisár Theodosius, ktorý Maxima porazil a navrátil Valentiniánovi moc. Sám sa pri tom usadil v Miláne a spriatelil sa s Ambrózom. Ani to však biskupovi nebránilo v roku 390 proti cisárovi vystúpiť po tom, čo jeho vojská za vraždu cisárskeho vojenského veliteľa zmasakrovali obyvateľov Solúna. Theodosius pod hrozbou exkomunikácie vykonal pokánie a Ambróz nakoniec cisára prijal späť do cirkevného spoločenstva. Cisárovi už dva roky pred tým mu zároveň vytkol, keď sa postavil na stranu Židov, ktorých synagóga v Kalliniké bola poškodená vrámci prenasledovania tamojšími kresťanmi.
Po smrti cisára Theodosia Ambrózov vplyv čiastočne upadol, za čo mohli nie práve najlepšie vzťahy s generálom Stilichom, ktorý sa staral o ríšu počas neplnoletosti cisára Honoria. O to viac sa však zintenzívnila jeho duchovná činnosť. Zomrel na Bielu sobotu 4. apríla 397 v Miláne. Pochovaný bol v Bazilike svätých Gerváza a Protáza, ktorá bola neskôr premenovaná na Baziliku svätého Ambróza.