cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Hnačka
Symptomatická liečba
Črevné dezinficiencia s antimikrobiálnym účinkom sú účinné len u niektorých hnačiek, vyvolaných baktériami a prvokmi. Nepomáhajú teda pri vírusových hnačkách detí a môžu mať nežiadúce účinky.
(poznámka - hoci sa črevné dezinficienciá zvyknú zaraďovať medzi symptomatickú liečbu, ich antimikrobiálny účinok môže byť považovaný za kauzálny)
Antimotiliká spomaľujú črevnú peristaltiku a zvyšujú tonus zvierača konečníka. Sú určené pre dospelých a staršie deti, u kojencov a malých detí môžu vyvolať až smrteľné  komplikácie. Sú kontraindikované pri hnačkách, spôsobených invazívnymi črevnými patogénmi, klostrídiovej kolitíde a ulceróznej kolitíde. Môžu spôsobiť nechcenú zápchu s bolesťami brucha a zvracaním. Do tejto skupiny patrí:
Spasmolytiká (butylskopolamín - Buscopan, pitofenon s metamizolom - Algifen Neo) môžu byť aplikované po zvážení lekárom pri silných kolikovitých bolestiach brucha.
Kauzálna liečba
Kauzálna liečba znamená odstránenie príčiny alebo liečbu ochorenia, ktoré hnačku spôsobilo.
Chodník Andreja Kmeťa
vľavo|50px náhľad|Magistrála vedie vrcholom Sitna. náhľad|Chodník vedie okrajom B. Štiavnice. Chodník Andreja Kmeťa je turistická magistrála na Slovensku, vedúca pohorím Štiavnické vrchy. Jeden z najstarších turistických chodníkov spája zaujímavé lokality regiónu, späté s Andrejom Kmeťom a vedie z Bzenice do Prenčova. Magistrála je značená modrým turistickým značením a pri celkovej dĺžke 40,9 km je prevýšenie 1 554/1 479 metrov a odhadovaný čas na jej prechod je 11:50 hodín.
Priebeh trasy
Magistrála začína v Kmeťovom rodisku, v pohronskej obci Bzenica, odkiaľ vedie Vyhnianskou dolinou po vodný areál vo Vyhniach, kde sa stáča do údolia Klokočského potoka. Stúpanie vedie popri osade Bartkovci a traverzom Treibolcu na rázcestie Kerling, poskytujúce z výšky  pekné výhľady. Cez rázcestia Kešnerovská, Rumplovská a Hadová  prichádza do lokality Červená studňa  nad Banskou Štiavnicou, kde križuje Rudnú magistrálu.
Chodník Andreja Kmeťa lemuje západný okraj mesta cez rázcestie Horná Roveň k Štiavnickým Baniam a pokračuje čiastočne v peáži s Rudnou magistrálou do sedla Peciny  v blízkosti Richňavského jazera. Sedlom Krížna stúpa na najvyšší bod magistrály,  vysoké Sitno s rozhľadňou na vrchole. Pri zostupe je možnosť krátkeho odbočenia k Sitnianskemu hradu, hlavná trasa však pokračuje cez Granty a Vlčiu jamu  do Prenčova, kde magistrála končí.
Uhri
Uhri môžu byť:
Frízsko
Frízsko môže byť:
Vnútorné more
náhľad|Vnútorné more a jeho hlavné prielivy náhľad|Pohľad Vnútorné more Vnútorné more (🇯🇵) Setonaikai je vodná plocha medzi japonskými ostrovmi Honšú, Šikoku a Kjúšú. Spojuje Japonské more s Tichým oceánom.
Geografia
Vnútorné more je 450 km dlhé (od východu k západu). Jeho šírka od juhu k severu sa pohybuje od 15 do 55 km. Na väčšine miest sú jeho vody relatívne plytké. Priemerná hĺbka je 37,3 m. Najväčšia hĺbka je 105 m.
Vo Vnútornom mori se nachádza skoro 3 000 ostrovov, vrátane väčších Awadžišima a Šódošima. Mnoho z menších ostrovov nie je obývaných.
Rudolf (korunný princ)
Rudolf Habsburský (* 21. august 1858, Laxenburg – † 30. január 1889, zámok Mayerling) bol rakúsky arcivojvoda, korunný princ a následník trónu, jediný syn cisára Františka Jozefa I. a Alžbety Bavorskej. Jeho starými rodičmi z otcovej strany boli arcivojvoda František Karol Habsburský a arcivojvodkyňa Žofia Bavorská a z matkinej bavorský vojvoda Maximilián Jozef Bavorský a vojvodkyňa Ludovika Wilhelmina Bavorská.
Mladosť
Už pri narodení dostal dlhé meno s množstvom titulov: Rudolf František Karol Jozef, korunný princ a následník trónu Rakúskeho cisárstva, kráľovský princ v Čechách a Uhorsku, Lombardii a Benátkach, Dalmácii, Chorvátsku, Slavónii, Haliči, Vladimirsku a Ilýrsku, rakúsky arcivojvoda, Rytier Zlatého rúna.
Od útleho detstva na Rudolfovu výchovu mala rozhodujúci vplyv jeho stará mama arcivojvodkyňa Žofia. Tá sa už predtým podieľala na výchove i oboch starších Rudolfových sestier, Žofie a Gizely. Jeho matka do výchovy svojho syna nezasahovala a tak Rudolfova osobnosť bola po celý život zmietaná medzi babičkou, matkou, otcom a služobníctvom, čo sa prejavilo na jeho citovom živote.
Z príbuzných si najviac obľúbil svoju sestru Gizelu, s matkou sa vídaval zriedka, i otec v dôsledku vladárskych a štátnických povinností mal naň málo času. Chcel mať zo syna podľa svojho vzoru vojaka o čom svedčí okrem iného i fakt, že už druhý deň po narodení ho menoval plukovníkom a majiteľom 19. pešieho pluku. Od detstva mu vštepoval vojenskú ctižiadostivosť a lásku k armáde.
Na malom princovi bol nápadný jeho bystrý duch, predčasná zrelosť až premúdrelosť, nadmieru vyspelý verbálny prejav a neustála túžba po vzdelaní.
Vzdelávanie
V r. 1877 zavŕšil štúdiá a vydal sa na jednoročnú cestu po Európe. Počas nej navštívil viacero krajín – Švajčiarsko, Nemecko, Škótsko, Anglicko (prijala ho i kráľovná Viktória), Bavorsko. Zaujímal sa o prírodné vedy, najmä o ornitológiu. Prispieval do odborných časopisov o vtákoch. Na svetovej výstave vo Viedni v r. 1873 sa osobne stretol so známym prírodovedcom Alfredom Brehmom, s ktorým sa čoskoro spriatelil. Viackrát spolu podnikli prírodovedecké výpravy. V roku 1880 podnikol cestu do Egypta a Palestíny, v rámci ktorej navštívil i Jeruzalem.
Manželstvo
náhľad|left|Rudolf so svojou manželkou, belgickou princeznou Štefániou Pred dovŕšením 20-teho roku života sa aktuálnou javila otázka princovej ženby. Za manželku mu bola vybraná pätnásťročná dcéra belgického kráľa Leopolda II. a rakúskej arcivojvodkyne Márie Henrietty, princezná Štefánia. V marci r. 1880 Rudolf odcestoval do Bruselu, aby sa s nastávajúcou manželkou stretol. Stretnutie prebiehalo v chladnej atmosfére. Napriek ich vlažnému vzťahu a nie príliš veľkému nadšeniu bol dohodnutý sobáš. Konal sa 10.5.1881. Rakúsky ľud privítal Štefániu s nadšením. Od počiatku sa Rudolf snažil vyhovieť prianiu dvora a správal sa ako milujúci manžel. No zdanie harmonickej rodiny bolo iba naoko. Rudolf sa manželke stále viac odcudzoval a keď sa od Štefánie postupne odvrátila celá rodina začala sa mladá princezná na viedenskom dvore cítiť opustená.
Nový impulz vzájomnému zblíženiu malo priniesť narodenie potomka. 2.9.1883 prišla na svet jediná dcéra Alžbeta Mária, nazývaná Erži. Rudolf si však so Štefániou prestal rozumieť úplne a začal otvorene vyhľadávať mimomanželské vzťahy. Ich následkom bolo, že nakazil seba i svoju manželku pohlavnou chorobou, čím sa Štefánia stala neplodnou.
Samovražda
Rudolfova choroba, depresie a na druhej strane vybičovaná túžba po živote, nenaplnené túžby o živote, alkohol a drogy sa podpísali pod jeho celkový telesný a duševný stav. V dôsledku toho spáchal 30. januára 1889 samovraždu zastrelením spolu so svojou milenkou, barónkou Mary Vetserovou, na cisárskom loveckom zámočku Mayerling pri meste Heiligenkreuz v dnešnom Dolnom Rakúsku.
Prvotne prezentovanou príčinou skonu bolo otrávenie milenkou, oficiálnou verziou príčiny Rudolfovej smrti bolo zlyhanie srdca. K nejasnosti prípadu prispeli nespočetné verzie o príčine smrti: v deň nešťastia sa hovorilo o mozgovej mŕtvici, druhý deň sa vravelo o infarkte, pitevný nález však potvrdil smrť spôsobenú guľkou z revolveru. Mŕtve telo korunného princa mohlo byť vystavené v kaplnke viedenského Hofburgu.
Existencia mŕtvoly Rudolfovej milenky bola dlho utajená. Do súčasnosti je pozadie tejto udalosti neobjasnené. Viedenský dvor od počiatku nemal záujem na zverejnení skutočnej príčiny incidentu. Lekári ako dôvod samovraždy uviedli pretrvávajúcu duševnú chorobu a z nej vyplývajúce skratové konania. Vďaka tomuto konštatovaniu mohol byť Rudolf 5. 2. 1889 pochovaný v rodovej Kapucínskej krypte vo Viedni. Mlčanie o Maryinej mŕtvole bolo zachovávané až do zániku monarchie v r. 1918.
Zdroj
B. Hamannová: RUDOLF HABSBURSKÝ, princ rebel, Ikar, Praha 2006, ISBN 80-249-0792-5
Zoznam kultúrnych pamiatok v obci Mikušovce (okres Ilava)
Toto je zoznam kultúrnych pamiatok v obci Mikušovce v okrese Ilava.
Triquetrum
thumb|Kresba triquetra od Wilhelma Schickarda (Bazilejská univerzitná knižnica).
Triquetrum (iné názvy: paralaktické pravítko, paralaktické počítadlo) je staroveký prístroj na meranie zenitovej vzdialenosti hviezd.
Vyvinul sa z gnómonu pripevnením dvoch pohyblivých ramien. Jedno rameno bolo pripevnené na vrchole (alhidáda) s priezormi na zameriavanie hviezdy. Odchýlka alhidády od tyče gnómonu umožňovala odmerať na druhom ramene so stupnicou zenitovú vzdialenosť. Nahradením druhého ramena výsekom kružnice vznikli kvadrant (1⁄4 kružnice), sextant (1⁄6 kružnice), oktant (1⁄8 kružnice). Až do čias Kopernika patril prístroj k základnej výbave astronómov.
Zagori
Zagori (gr. Ζαγόρι) je historické územie na severe Grécka v kraji Epirus blízko hranice s Albánskom. Oblasť bola dôležité obchodné centrum Grékov počas tureckej doby. Zagori tvorí 45 dedín, známe ako Zagorochoria (teda dediny Zagori). Najznámejšie sú Tsepelovo, Ano Pedina, Vitsa, Iliochori, Kapesovo, Skamneli, Monodendri či Leptokaria. Je to prevažne hornaté územie s nádhernou zelenou prírodou a skalami, nachádza sa tu aj národný park Vikos-Aoos. Žije tu 6000 obyvateľov.
Meno
Meno Zagori je pôvodom slovanské, označuje územie za horami. V staroveku sa územie nazývalo gréckym menom Παροραία (Paroraia), čo v preklade do slovančiny znamená Zagori, po slovensky Záhorie.
História
Na území Paroraia žil v staroveku starogrécky kmeň Epirótov - Tymfaenov a Molosov. Územie patrilo do kráľovstva Molosov. Molosi bol bojovný severogrécky kmeň, pochádzala odtiaľto Olympias, matka Alexandra Veľkého a tiež kráľ Pyrrhos, známy z bojov s Rimanmi. Od 2. storočia územie patrilo Rímskej ríši, od 4. storočia Byzantskej ríši. V 6. stor. sa tu usadili Slovania, ktorí preložili pôvodné grécke meno Paroraia na slovanské Zagori. Slovania však netvorili väčšinu miestneho obyvateľstva a po ich podrobení Byzanciou v 9. stor. sa s Grékmi pomiešali. Od roku 1430 patrí Zagori Turkom. V tej dobe tu bolo iba 14 dedín, počas nasledujúcej prosperity tu vznikli ďalšie. Zagorčania vychádzali dobre s Turkami, preto im bola udelená autonómia. Zagorčania vytvorili svoj vlastný, autonómny štát známy ako Kinon Zagorision (Κοινόν Ζαγορισίων), teda Spolok Zagorčanov. Na čele spolku bola rada starších, nazývaná ako Dimogerontia, ktorej predsedal Vekylis. Hlavné mesto bolo Tsepelovo. Zagori malo aj svoje vojsko, nazývané Spachides. Vďaka tejto autonómií územie bohatlo a patrilo k najbohatším územiam Grécka. Obyvatelia sa venovali podnikateľským aktivitám. Zagorskí Gréci boli výborní obchodníci, ktorí obchodovali po celej Európe. V 18. storočí tu vznikli grécke školy. Zo Zagori pochádzali aj mnohí významní konštantinopolskí grécki šlachtici - Fanarioti. V tejto dobe sa tu asi usadili grécki Sarakacani, nomádski pastieri z Agrafy. V 19. stor., počas Gréckej vojny za nezávislosť, sa Zagori postavilo proti Turkom. Armáda Aliho Pašu napadla Zagori. Proti tureckému vojsku sa postavili spachides, na čele ktorých stál Alexis Noutsos. Grékov však bolo menej, a tak ich Turci porazili.
Územie Epiru sa nestalo súčasťou Grécka po jeho oslobodení a Zagori definitívne stratilo svoje výnimočné postavenie, ktoré mu Turci odobrali za povstanie. V roku 1919 bolo Zagori oslobodené a pričlenené ku Grécku. V priebehu 20. storočia sa väčšina obyvateľov vysťahovala do väčších miest. Zo Zagori pochádza aj známy americký režisér a herec gréckeho pôvodu John Cassavates a grécka herečka Marika Kotopouli. Zagorský pôvod má aj jeden z najznámejších gréckych hudobných skladateľov 20 stor. Vassilis Tsitsanis.
Uhor
Uhor môže byť:
Samo Tomášik
Samuel Tomášik (pseudonymy Kozodolský, Samuel Tomášek; * 8. február 1813, Jelšavská Teplica, dnes Gemerské Teplice – † 10. september 1887, Chyžné) bol slovenský romantický prozaik, básnik a evanjelický farár.
Životopis
vľavo|náhľad|Krátky dokumentárny film o Samovi Tomášovi z produkcie [[Matica slovenská|Matice slovenskej]] Vzdelanie získaval v Jelšave a Gemeri, gymnázium navštevoval v Rožňave. Neskôr pokračoval vo vzdelávaní na lýceu v Kežmarku, Krakove a Wieliczke. Po ukončení vzdelávania pracoval dva roky ako vychovávateľ v Bánréve, no keď jeho otec ochorel, vrátil sa domov a po jeho smrti pôsobil v Chyžnom ako evanjelický farár. Keď v roku 1834 odišiel do Nemecka, aby si doplnil vzdelanie, v jeho farnosti ho zastupoval Samo Chalupka. V rokoch 1856 – 1860 sa stal dozorcom škôl a pričinil sa o založenie prvého slovenského gymnázia v Revúcej.
Tvorba
Svojou tvorbou sa radí do medziobdobia medzi kollárovskou a štúrovskou generáciou. Začínal latinskou tvorbou (poézia), no tiež sa zaujímal o ľudovú tvorbu. Okrem latinčiny písal tiež česky a slovensky. V jeho tvorbe sa veľmi často objavuje výzva do boja za slobodu či spravodlivosť, snaha dokázať dôležitosť slovenského národa v dejinách Uhorska, no venuje sa i básňam satirickým, manželským, či na báze ľudovej tvorby. Priestorovo umiestňuje svoje diela na územie Muráňa, resp. do gemerského regiónu. Jeho diela sa vyznačujú spevnosťou a ľudovým jazykom, pričom viaceré boli zhudobnené alebo zľudoveli.
Hymna Hej, Slované a Hej, Slováci
Na Slovensku bola hymnou Slovenského štátu (1939 - 1945), hymnou bola aj v Juhoslávii, neskôr v Srbsku a v Čiernej Hore. Hudba je založená na Mazurku Dąbrowskiego, ktorý bol hymnou Poľska od roku 1926, ale ktorý je oveľa pomalší.
210. výročie narodenia
vľavo|náhľad|Samuel Tomášik v dokumente [[Matica slovenská|Matice slovenskej]] 12. februára 2023 usporiadala v Gemerských Tepliciach Matica slovenská spomienkové podujatie z ktorého vznikol aj krátky dokumentárny film. Článok pripravila evanjelická farárka Emília Emília Völgyiová a Tatiana Tomková z Domu Matice slovenskej v Rožňave. Pripomenul si ho aj časopisy Hlas ľudu a Nové Slovo.
Armoy
Armoy je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Haute-Savoie, v regióne Rhône-Alpes.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Pavinič päťlistý
thumb|Pavinič päťlistý ako okrasná rastlina. Pavinič päťlistý (staršie divý vinič päťlistý, ľudovo psie víno; lat. Parthenocissus quinquefolia) je lianovitá rastlina z čeľade viničovitých. Často sa využíva ako okrasná lianovitá rastlina na výzdobu múrov.
Alternatívne mená
Parthenocissus pubescens (Schltdl.) Graebn sa považuje buď za synonymum paviniča päťlistého alebo za samostatný druh pavinič popínavý.
Cut-off time
Cut-off time je čas, do ktorého banka prijíma alebo preberá platobné príkazy, ktoré sa realizujú so splatnosťou v ten istý deň. Cut-off time je určený presnou hodinou, ako hranicou pre príjem príkazov. Po tomto čase sú prijaté platobné príkazy realizované so splatnosťou nasledujúci deň.
Cut-off time sa môže líšiť pre tuzemský a zahraničný platobný styk. Pri cezhraničných platbách môže byť rozdielny pre príjem platieb zo zahraničia a odosielanie platieb do zahraničia.
Samuel Sullivan
Samuel Sullivan, zvaný tiež familiárne Sam Sullivan (* 1960, East Vancouver) je bývalým starostom kanadského mesta Vancouver, ležiaceho v provincii Britská Kolumbia.
Vo veku 19 rokov si pri lyžovačke zlomil stavce v krčnej chrbtici, čiastočne ochrnul a ostal odkázaný na invalidný vozík. Po počiatočnom období depresie sa mu podarilo úspešne ukončiť vysokoškolské štúdium na Simon Fraser University. Neskôr založil šesť neziskových organizácií, ktoré pomáhajú zlepšiť kvalitu života luďom s telesným postihnutím. Napriek kvadruplégii dokáže v obmedzenom rozsahu ovládať ruky a nohy, písať, používať telefón a šoférovať.
V roku 2008 podľahol v primárkach NPA na post starostu mesta svojmu straníckemu protikandidátovi Peterovi Ladnerovi.
Métrobios z Iasu
Métrobios (Métrobios) bol olympijský víťaz v dolichu v roku 85.
Titos Flavios Métrobios, syn Démetria z kárskeho Iasu, si na 216. olympijských hrách v roku 85 vybojoval víťazstvo v dolichu. Epigrafický nález z Iasu (I. Iasos 107-109) uvádza, že v tejto disciplíne dosiahol titul periodonikés, t. j. víťaz všetkých celogéckych hier počas štvorročného obdobia nazývaného olympiáda a ďalších 120 víťazstiev, z toho v roku 86 aj na kapitolských hrách v Ríme (kapitolské,, sa usporadúvali 15. októbra od roku 216 pred Kr.) a v piatich maloázijských mestách na tzv. hrách Koina Asias. Dolichos zaradili do olympijského programu na 15. hrách v roku 720 pred Kr. Spočiatku sa bežal len na sedem stadií (napokon až na 24 stadií) a prvým víťazom tejto disciplíny bol Akanthos zo Sparty.
Betting
Betting je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Moselle, v regióne Lotrinsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Boortmeerbeek
Boortmeerbeek je obec vo Flámskom regióne v provincii Flámske Brabantsko.
Obyvateľstvo
Obec má približne 11 773 obyvateľov (2010).
Mestské časti
Od 1. januára 1977 obec Boortmeerbeek pozostáva z týchto častí (bývalých obcí):
Martin Kubena
Martin Kubena (* 7. jún 1993, Žilina) je slovenský futbalista, reprezentant Slovenska v kategóriách „U 15“ a „U 18“. Obsadzuje pozície pravého a stredného obrancu. Po ukončení trojročného hosťovania v klube MFK Tatran Liptovský Mikuláš (2. liga, na hosťovaní z MŠK Žilina), sa vo februári 2016 po dlhom rokovaní o prestupe stal hráčom MFK Tatran Liptovský Mikuláš.
Kariéra
Je odchovanec MŠK Žilina, kde začal ako 5 ročný. Profesionálne začal hrať futbal od roku 2012. Vo februári 2016 po prestupe do MFK Tatran Liptovský Mikuláš podpísal profesionálnu zmluvu.
Kubena hral v mládežníckych kategóriach od U9 až do U19 v MŠK Žilina. V lete 2012 odišiel na hosťovanie do Liptovského Mikuláša. Počas pôsobenia v MFK Tatran Liptovský Mikuláš ako obranca strelil 9 gólov. V roku 2013 klubu pomohol k udržaniu sa v druhej lige. V sezóne 2013/14 sa opäť dostal do baráže o udržanie, kde Kubena poslednou úspešnou penaltou zachránil pre MFK 2. slovenskú ligu. Od roku 2014 bol označovaný za "ťahúňa mužstva".
V jesennej časti 2015 v MFK TATRAN sa popri vlastných tréningoch venoval aj mladším žiakom kategórie U8.
Úspechy a ocenenia :
Slovenský národný tím U 18
V reprezentačnom výbere sa Kubena v dorasteneckej kategórií U18 v sezóne 2010/11 objavil 6 krát. Zúčastnil sa medzinárodného turnaja dorastencov kategórií U18 Niigata cup 2010 v Niigate v Japonsku. Po návrate z Japonska sa mu na základe jeho výkonov na turnaji ozvalo viacero záujemcov o jeho služby, no MŠK Žilina žiadnu ponuku neprijala. V roku 2011 sa zúčastnil reprezentačného turnaja v Severnom Írsku, kde po úraze lakťa turnaj nedohral. V marci 2011 bol nominovaný na reprezentačné sústredenie v Národnom tréningovom centre v Senci spojené s prípravnými zápasmi slovenskej reprezentácie do 18 rokov. V roku 2012 sa zúčastňoval zimnej prípravy A-mužstva MŠK Žilina. V tomto období prebiehali aj zrazy a reprezentačné tréningy dorastencov. Po tom, čo MŠK Žilina odmietla Kubenu pustiť na reprezentačné sústredenie U19 do Senca, ktoré nadväzovalo na reprezentačný turnaj Trofej Hrvatska v Umagu, ho nominovali len ako náhradníka.
Sezóna 2012/13
Prvá sezóna hosťovania, ktorú Kubena začínal už ako muž. V rozhovore pre denník Šport uviedol, že začiatky preňho neboli najľahšie a bol to dosť veľký skok z mládežníckej kategórie do 2. najvyššej slovenskej ligy. V tejto sezóne sa klub MFK Liptovský Mikuláš umiestnil na 10. mieste a získal iba o 2 body viac ako Dolný Kubín, ktorý zostúpil do 3. slovenskej ligy. Kubena odohral celkovo 30 zápasov a stal sa jedným z oporných pilierov obrany.
Sezóna 2013/14
V roku 2013 došlo k predĺženiu jeho hosťovania v MFK Liptovský Mikuláš o 1 rok. V klube došlo k zmenám na poste trénera, čo sa odrazilo aj na výsledkoch mužstva. Mužstvo bolo značne oslabené, priemerný počet hráčov nepresahoval 15. Po sezóne sa Liptovský Mikuláš dostal s počtom bodov 28 do baráže o udržanie v 2. lige. Zápas po pokutových kopoch skončil pre MFK Liptovský Mikuláš víťazne po tom, ako Kubena premenil poslednú penaltu. V tejto sezóne Kubena odohral celkom 32 zápasov a zaradil sa do skupiny hráčov druhej ligy s najvyšším počtom odohraných zápasov.
Sezóna 2014/15
V tejto sezóne sa začalo hrať podľa nového systému a došlo k rozdeleniu ligy na východnú a západnú skupinu. Po úspešnej základnej časti sa Mikuláš dostal do nadstavbovej časti – skupiny o postup do 1. ligy. O Kubenu bol opäť záujem z viacerých strán, no rozhodol sa zostať v MFK. Liptovský Mikuláš sa nakoniec umiestnil na 4. priečke.
=== Sezóna 2015/16 === Jesenná časť sezóny 2015/2016 bola pre Kubenu veľmi úspešná. Získal 3. miesto v ankete Najlepší hráč. Celkovo odohral 18 zápasov a strelil 3 góly. V tejto sezóne mal podpísanú zmluvu s Mikulášom len na pol roka. Od januára 2016 sa zúčastnil skúšky v MFK Zemplín Michalovce a v Sandecii Nowy Sacz. Záujem o Kubenu prejavil aj FK Senica, no ani s jedným z nich sa nepodarilo uzavrieť zmluvu, pričom najväčšou prekážkou bola cena výchovného, na ktoré má MŠK Žilina do dovŕšenia 23. roku hráča nárok. Žilina sa dokázala dohodnúť len s MFK Tatran Liptovský Mikuláš. Martin Kubena sa teda od februára 2016 stal hráčom tohto klubu.
Sezóna 2016/2017
V tejto sezóne odohral celkovo 10 zápasov a strelil dva góly. V decembri 2016, po skončení zmluvy s MFK Tatran Liptovský Mikuláš, sa stal opäť voľným hráčom. Záujem o prestup opäť prejavil MFK Zemplín Michalovce, s ktorým sa však nedohodol na podmienkach. Záujem prejavil aj MFK Ružomberok, kde sa začiatkom januára zapojil do prípravy. Na základe spokojnosti s výsledkami Kubena vycestoval s Ružomberkom na týždenné sústredenie do Prahy, kde odohral zápasy so Sláviou Praha, Spartou Praha a Karvinou. K podpisu zmluvy aj napriek výborným Kubenovým výsledkom však nedošlo a februárový zápas so Sigmou Olomouc bol jeho posledným v drese Ružomberku.
Barbora Hohenzollernská
Barbora Hohenzollernská (* 30. máj 1464, Ansbach, Nemecko† 4. september 1515, Ansbach) bola brandenburská kňažná, dcéra brandenburského kurfirsta Albrechta III. zv. Achilles a jeho druhej manželky Anny Saskej, prvá manželka českého kráľa Vladislava II. Jagelovského.
Životopis
Narodila sa na hrade Ansbach, rodovom sídle Hohenzollernovcov. Ako mladé dievča získala pomerne slušné vzdelanie v miestnom augustiniánskom kláštore. V roku 1476 na ňu padla voľba ako budúcu manželku českého kráľa. Napriek svojmu mladému veku malo to byť už jej druhé manželstvo. V tomto roku sa totiž stala vdovou, keď ju predtým (v r. 1472), ako osemročné dievča vydali za hlohovského vojvodu Henricha XI. Manželstvo malo priniesť rodové spojenectvo Hohenzollernovcov a Piastovcov a území Brandenburska a Sliezska. Manželstvo tak sledovalo výsostne politický cieľ. Je predpoklad, že Barbora neopustila Ansbach a so svojím manželom sa nikdy nestretla.
Po nezdare prvého zväzku mal jej otec veľký záujem na sobáši z českým kráľom. Barbora rovnako prejavila o českého panovníka záujem a keď so sobášom súhlasila i česká stavovská obec, bola v Prahe 12. 9. 1476 podpísaná svadobná zmluva. Koncom jesene 1476 sa sobáš v zastúpení a na diaľku i uskutočnil.
Skutočnému naplneniu manželstva však zabránilo niekoľko okolností, ktoré dnes vyvolávajú počudovanie. I na tomto zväzku sa plne ukázalo, že sobáš je v prvom rade politická záležitosť vedúca k naplneniu dynastických a územných záujmov. Problematickým sa v súvislosti s manželstvom českého kráľa javilo územie hlohovského kniežatstva, ktoré malo ako Barborino dedičstvo po zosnulom prvom manželovi pripadnúť venom Vladislavovi. Proti tomu rozhodne vystúpil uhorský a český kráľ Matej Korvín. Z titulu českého kráľa si robil územné nároky na sliezske kniežatstvá. Hlohovsko považoval za svoje léno a rozhodne odmietal možnosť, aby sa toto kniežatstvo dostalo ako veno jagelovskému ženíchovi.
Tým sa z Barbory stala chudobná žena, ktorá do manželstva nemohla priniesť predom dohodnutý vklad. Keď sa k tejto okolnosti pridružil i nie príliš atraktívny mladomanželkin vzhľad, prestal mať tento zväzok význam. Vladislav vystavený tlaku svojich poradcov dospel k záveru, že manželstvo, do ktorého bol v skutočnosti dotlačený nemá zmysel a že o manželku vlastne ani nejaví záujem.
Po rokoch očakávaného, no neuskutočneného stretnutia mladomanželov pápež Alexander VI. vyhlásil v roku 1500 (3. apríla) tento zväzok za neplatný a zrušil ho. Barbora, ktorá sa od roku 1476 titulovala ako česká kráľovná, no na územie Českého kráľovstva nikdy nevstúpila, sa tak, rovnako ako v prvom zväzku, s manželom ani nestretla. Zostávajúci zvyšok života prežila v manželstve s málo známym falckým šľachticom.
Po svojej smrti bola pochovaná v kostole v rodnom meste, v kaplnke bratstva Zlatej labute, rytierskeho rádu založeného jej otcom. Dodnes ju tam pripomína oltárny obraz s jej podobizňou.
Bratislavský mier
Bratislavský mier je názov 4 mierových zmlúv uzavretých v Bratislave (najčastejšie sa myslí mier z roku 1805):
Skalnaté vrchy
thumb|Jazero Moraine v [[Alberta|Alberte, Kanada]]
Skalnaté vrchy (-toto je normovaný názov ; staršie názvy: Skalisté vrchy, Skalnaté hory , Skalisté hory , zriedkavo Skalné vrchy , zriedkavo Skalné hory , Rocky Mountains ; angl. Rocky Mountains alebo len Rockies) sú rozľahlé pohorie v západnej časti Severnej Ameriky. Je dlhé a tiahne sa od Britskej Kolumbie v Kanade až po Nové Mexiko v USA. Najvyšší vrch je Mount Elbert v štáte Colorado, ktorý dosahuje
Klimatické podmienky
Skalnaté vrchy majú vysokohorské podnebie. Zimy sú väčšinou studené a vlhké, s priemernou teplotou −2 °C a so snehovými zrážkami približne. Počas jari je priemerná teplota 4 °C a spadne priemerne zrážok, letá sú teplé a suché, s priemernou teplotou 15 °C a priemerne  zrážok. Počas jesene je priemerná teplota 7 °C a množstvo zrážok dosahuje približne.
thumb|Približný rozsah Skalnatých vrchov
Vredefort (kráter)
Vredefort alebo Vredefort Dome je impaktný kráter nachádzajúci sa vo Free State Province v Juhoafrickej republike. Mesto Vredefort, po ktorom nesie meno, je vnútri krátera. Pre svoj geologický význam bol kráter v roku 2005 zaradený do zoznamu lokalít svetového dedičstva UNESCO.
Vznik a štruktúra
Odhaduje sa, že bolid, ktorý vytvoril kráter Vredefort mal viac ako. Kráter má priemer takmer, čiže je väčší než Sudbury Basin a kráter Chicxulub , ktorého impakt pravdepodobne vyhubil dinosaury. Vredefort je tak najstarším doteraz objaveným kráterom (hoci v roku 2006 objavili vedci zatiaľ nepotvrdený kráter vo Wilkesovej zemi, ktorý by mal v prípade potvrdenia priemer takmer ). Jeho vek sa odhaduje na 2023 ± 4 miliónov rokov, v tom čase prebiehalo na Zemi obdobie Paleoproterozoika.
Kráter má štruktúru zloženú z viacerých prstencov. Na Zemi je takýchto útvarov málo, pretože erózia a platňová tektonika mnohé z nich zničili, ale na ostatných telesách slnečnej sústavy sa ich zachovalo oveľa viac. Jedným z takýchto prstencových kráterov je aj Valhalla na Jupiterovom mesiaci Kallisto.
Iné projekty
.
Rad Materská sláva
Rad Materská sláva bol zvláštnym sovietskym vyznamenaním, ktoré sa udeľovalo od 8. júla 1944 matkám, ktoré vychovávali 7, 8, alebo 9 detí.
Gisi Fleischmannová
Gizela Fleischmannová rodená Fischerová, tiež Gisela, skrátene Gisi (* 21. január 1892, Bratislava† pravdepodobne 19. október 1944, Koncentračný tábor Auschwitz, Generálny gouvernement) bola židovská aktivistka, funkcionárka viacerých slovenských židovských organizácií a členka ilegálnej Pracovnej skupiny, ktorá zachraňovala Židov pred nacistickým ohrozením a smrťou v koncentračných táboroch počas Druhej svetovej vojny. Bola jednou z mála žien z radov židovských bojovníkov proti nacizmu.
Osobný život
Gisi Fleischmannová sa narodila rodičom Judovi Fischerovi (18661936) pochadzajúcemu z Piešťan a Jetty Fischerovej (za slobodna Elingerovej) (18711945) pochádzajúcej z Bratislavy, ktorí vlastnili hotel a kóšer reštauráciu "Krone" na Kapucínskej ulici v Bratislave. Pochádzala z troch súrodencov. Jej starší brat Gustáv Fischer (18861939), povolaním právnik, bol v roku 1939 priamo v centre Bratislavy napadnutý antisemitskými chuligánmi, pričom na následky zranení zomrel. Mladší brat Dezider Dávid Fischer (18941977) vyštudoval medicínu a pracoval ako pediater.
Rad Materská sláva
Externé odkazy
Sovietske rady
Gisi Fleischmannová
Osobný život
Vyrástla v ortodoxnej židovskej rodine, v prostredí, ktoré v tej dobe neponúkalo dievčatám dostatočný prístup k vzdelávaniu. Vyštudovala osemročnú meštianku na Edlovej ulici a ďalej sa vzdelávala sama.
Ako 23 ročná sa vydala za obchodníka Jozefa Fleischmanna (18861942). V roku 1917 porodila dcéru Alicu (19171996) a o tri roky neskôr dcéru Judit (19201997). Svojim dcéram zabezpečila ešte pred vojnou vysťahovalecký certifikát do Palestíny, kam aj vycestovali a s mamou sa už nikdy nevideli.
V roku 1942 Fleischmannová ovdovela a až do jej uväznenia a tragickej smrti v roku 1944, zostala bývať sama s matkou v byte na druhom poschodí domu na Klariskej ulici 7 v Bratislave.
Pracovný život a činnosť na záchranu Židov pred nacizmom
Gisi Fleischmannová bola silne ovplyvnená sionistickým hnutím a usilovala sa o kariérny rast v slovenskej sionistickej organizácii. Fleischmannová stála v roku 1926 pri zrode slovenskej sekcie Women’s International Zionist Organization, ktorú napokon v rokoch 193839 viedla.
Včas pochopila nebezpečenstvo, ktoré európskym Židom hrozí zo strany nacistického Nemecka a stala sa členkou slovenského utečeneckého výboru, ktorý hľadal možnosti na vysťahovanie Židov zo Slovenska do zahraničia. Popri tom pomáhala židovským utečencom z okolitých krajín, prechádzajúcim cez Slovensko a hľadala spôsoby ako im pomôcť pri emigrácií do Palestíny.
Od roku 1940 stála na čele slovenskej pobočky americkej židovskej organizácie JOINT (American Jewish Joint Distribution Committee), ktorá poskytovala sociálnu pomoc východoeurópskym židovským komunitám a pôsobila tiež vo vedení organizácie HICEM, ktorá pomáhala východoeurópskym Židom emigrovať do Spojených štátov.
Gisi Fleischmannová pomáhala dostať sa do bezpečia v zahraničí židovským rodinám zo Slovenska, avšak sama Slovensko opustiť odmietala.
thumb|Pamätná tabuľa členom Pracovnej skupiny na Kozej ulici v [[Bratislava|Bratislave.]]
Vrchol jej pracovného života a snaženia za ochranu a záchranu slovenských Židov je spätý s jej pôsobením v Ústredni židov, ktorá bola založená 26. septembra 1940. V rámci Ústredne Židov vznikla ilegálna Pracovná skupina ako reakcia na začiatok židovských transportov zo Slovenska v marci 1942. Pracovná skupina zahŕňala Židov rôznych názorových a politických línií a jej cieľom bolo zachrániť čo najviac ľudí pred transportami. Fleischmannová bola jedinou ženou v Pracovnej skupine a pôsobila v nej vo funkcii pokladníka.
Gizi Fleischmannová venovala všetku svoju snahu záchrane čo najväčšieho počtu ľudí, pred deportáciou do Poľska a kvôli tomuto cieľu sa neváhala spojiť s nemeckým poradcom pre židovské otázky na Slovensku Dieterom Wislicenym. Wisliceny bol ochotný prijať úplatok, za ktorý sľúbil dojednať zastavenie transportov. Fleischmannová peniaze na úplatok zohnala a na jeseň 1942 sa transporty skutočne zastavili.
V polovici mája 1943 vznikol takzvaný "Plán Európa", teda projekt záchrany európskych Židov, založený na princípe úplatkov nemeckému vedeniu. Nacisti požadovali dva až tri milióny dolárov za zastavenie deportácií do koncentračných táborov. Gisi Fleischmannová venovala všetku svoju snahu rokovaniam so židovskými organizáciami vo svete a zháňaniu peňazí, avšak toto snaženie bolo márne a plán stroskotal.
Od jesene 1943 sa kvôli svojej činnosti dostala Fleischmannová pod drobnohľad štátnej bezpečnosti. Opakovane bola zatknutá a vypočúvaná. Po zatknutí v januári 1944 bola prevezená do pracovného tábora v Novákoch a odtiaľ do väzenia v Ilave. Po zložitých vyjednávaniach bola v máji 1944 z väzenia prepustená. Fleischmannová pokračovala v práci a angažovala sa v pomoci maďarským Židom, keďže po obsadení Maďarska Nemcami začali odtiaľ v júni 1944 deportácie do koncentračných táborov.
Po vypuknutí SNP a vstupe nemeckých vojsk na územie Slovenska začalo ďalšie prenasledovanie a zatýkanie slovenských Židov. Fleischmannová odmietla ponuky na ukrytie sa a chcela pokračovať v svojej práci. V októbri 1944 ju zatklo Gestapo. 15. októbra 1944 bola deportovaná do Serede, kde od nemeckého veliteľa tábora Aloisa Brunnera dostala ponuku na oslobodenie, pokiaľ prezradí miesta úkrytov bratislavských Židov. Fleischmannová odmietla zradiť a následne ju Brunner zaradil do najbližšieho transportu do Osvienčimu s poznámkou v deportačnom zozname. Brunner k jej menu dopísal písmená R. U., teda Rückkehr unerwünscht (Návrat nežiadúci).
Transport s Fleischmannovou vyrazil zo Serede 17. októbra 1944 a do Osvienčimu dorazil 19. októbra 1944. Po príchode vlaku do Osvienčimu z ampliónu vyvolali tri mená. Jedným z nich bola Gisi Fleischmannová, ktorú následne nevedno kam odviedli dvaja príslušníci SS. Viac údajov o jej osude nie je známych.
Gisi Fleischmannová a jej odkaz
Životu a práci Gisi Fleischmannovej sa venovali viacerí historici na Slovensku a v zahraničí. Zo slovenských historikov je najrozsiahlejší výskum Kataríny Hradskej, ktorá zostavila zborník korešpondencie Gisi Fleischmannovej (Holokaust na Slovensku. Zv. 3. Listy Gisely Fleischmannovej), ako aj knihu Gizi Fleischmannová: Návrat nežiadúci.
Fleischmannovej životu sa venovali dokumentárne filmy Anny Gruskovej "Rabínka" z roku 2012 a dokument z roku 2014 "Gisi", režisérky Natashe Dudinski. Slovenské národné divadlo uviedlo 3. a 4. marca 2012 pri príležitosti 70. výročia prvých transportov Židov zo Slovenska premiéru dokumentárnej drámy Anny Gruskovej "Rabínka". Inscenácia v réžií Viktorie Čermákovej mapuje osud Gizely Fleischmannovej a jej snahu zabrániť transportom Židov do koncentračných táborov.
9. augusta 2015 bol pred domom na Klariskej ulici 7 v Bratislave osadený tzv. Stolperstein, teda pamätný kameň pevne vsadený do chodníka pred domom obete holokaustu, venovaný Gisi Fleischmannovej.
Simon Fraser
Simon Fraser (* 1776 – † 18. august 1862) bol obchodník s kožušinami a prieskumník, ktorý na svojich cestách preskúmal veľkú časť dnešnej kanadskej provincie Britská Kolumbia. Fraser bol zamestnancom Severozápadnej spoločnosti, ktorá sídlila v Montreali. V roku 1805 bol vybraný do vedenia všetkých aktivít Severozápadnej spoločnosti na západ od Skalistých hôr. Zodpovedal za vybudovanie prvých obchodných stredísk, v roku 1808 preskúmal veľkú rieku, ktorá dnes nesie jeho meno - rieku Fraser. Jeho prieskumná činnosť v tejto oblasti bola jedným z dôvodov neskoršieho umiestnenia kanadsko-americkej štátnej hranice pozdĺž 49 rovnobežky, lebo ako britský občan bol prvým európanom, ktorý tu založil trvalé osídlenie.
Začiatok obchodovania s kožušinami
Simon Fraser bol potomkom škótskych horalov pochádzajúcich z osady Culbokie, nachádzajúcej sa asi 20 kilometrov na sever od škótskeho mesta Inverness. Narodil sa v meste Mapletown v štáte Vermont v USA počas Americkej vojny za nezávislosť. Bol najmladším členom rodiny, ktorá mala osem detí. Jeho otec bol kapitánom britskej armády, bol zajatý pri bitke o Saratogu a zomrel v americkom zajatí. Po skončení vojny sa jeho matka aj s rodinou presťahovala do Kanady. S pomocou jeho strýka, ktorý bol sudcom v Court of Common Pleas (predchodcom dnešného anglického najvyššieho súdu) sa rodina usadila v blízkosti dnešného mesta Cadillac v Quebecu.
V štrnástich rokoch sa Fraser presťahoval do Montrealu a po absolvovaní ďalších školení sa po dvoch rokoch stal zamestnancom Severozápadnej spoločnosti. Jeho dvaja strýkovia boli obchodníci s kožušinami, čo v tej dobe predstavovalo hlavnú obchodnú činnosť v Montreali. Fraserovci boli príbuznými Simona McTavisha, ktorý bol hlavnou osobou v Severozápadnej spoločnosti. V období medzi rokmi 1792 až 1805 Fraser pracoval ako zamestnanec spoločnosti v oblasti Athabasca. Z tohto obdobia o ňom nie sú presné správy, no zrejme sa mu nedarilo zle, keďže sa v roku 1801 stal plnoprávnym partnerom spoločnosti v relatívne mladom veku - v 25 rokoch.
Prieskumné cesty na západ od Skalistých hôr
thumb|[[Alexander Mackenzie]] V roku 1789 poverila Severozápadná spoločnosť Alexandra Mackenzieho, aby našiel cestu po rieke, ktorou by sa dalo dostať k Tichému oceánu. Podarilo sa ju nájsť v roku 1793, viedla proti prúdu rieky West Road s pokračovaním po prúde rieky Bella Coola. Objav tejto cesty otvoril nové možnosti obchodu s kožušinami, no jej náročnosť bola príliš veľká, aby mohla slúžiť ako obchodná cesta na západ k oceánu. Fraserovi bola zverená zodpovednosť za rozšírenie obchodu na západ od Skalistých hôr. Kým Mackenzieho cesta sa dá chápať ako prieskumná výprava, Fraserovou úlohou bolo postaviť trvalé obchodné sídla, preskúmať trasy možných nových obchodných ciest a vzniesť nárok spoločnosti na oblasť západne od Skalistých hôr. V tomto zmysle sa dá povedať, že Fraser zodpovedal za postavenie prvých európskych osád v oblasti dnešnej provincie Britská Kolumbia.
Cesta proti prúdu rieky Peace a založenie obchodných stredísk
Na jeseň roku 1805 sa Fraser vydal proti proti prúdu rieky Peace, pričom založil východne od kaňonu Peace River Canyon obchodné sídlo Rocky Mountain Portage House (Hudson's Hope). Cez zimu sa Fraser a jeho ľudia dostali skrz hory, plavili sa proti prúdu riek Parsnip a Pack a založili sídlo Trout Lake Fort (Fort McLeod), nachádzajúce sa na brehu dnešného jazera McLeod. Bolo to prvé trvalé európske osídlenie ležiace na západ od Skalistých hôr v dnešnej Kanade. Fraser toto územie nazval Nová Kaledónia, po domove svojich predkov v Škótsku.
Hlbšie prieskumy jeho asistenta Jamesa McDougalla viedli k objaveniu jazera Carrier (jazero Stuart). Na jeho brehu postavil v roku 1806 ďalšie osídlenie - Fort St. James. Odtiaľto poslal ďalšieho svojho asistenta Johna Stuarta na západ k jazeru Fraser. Neskôr tu dvaja muži postavili ďalšie sídlo, ktoré je teraz známe pod názvom Fort Fraser.
Splavenie rieky Fraser
Fraser opustil Fort George 28. mája 1808 na štyroch kanoe, v ktorých bolo 24 jeho spoločníkov. Indiáni ho od počiatku varovali, že rieku nižšie po jej prúde je nemožné prekonať. Už len prekonanie jej perejí sa ukázalo byť extrémne náročné. Po trinástich dňoch Fraser s mužmi opustili svoje kanoe a pokračovali vo svojej ceste pešo, pričom si príležitostne požičiavali kanoe od indiánskych kmeňov, na ktoré po svojej ceste natrafili.
Ďalšie prenasledovanie výprava zažila od susedného kmeňa Kwantlen. Po tom, čo Fraser zistil, že rieka, po prúde ktorej sa plavili, nie je Columbia, zavládlo vo výprave sklamanie. Splavenie rieky Fraser výprave trvalo 36 dní.
Návrat do Fort George sa ukázal byť ešte náročnejšou úlohou, keďže nepriateľské správanie, s ktorým sa výprava stretla pri ústí rieky Fraser, sa rozšírilo hore proti jej prúdu. Neprestajné nepriateľstvo domorodého obyvateľstva a hrozba smrti takmer vyústila vo vzburu, keď sa Fraserovi muži chceli vydať na spiatočnú cestu po suchej zemi.
Fraser a prestrelka pri siedmich duboch
thumb|[[Thomas Douglas]] Fraser mal iba 32 rokov, keď sa vrátil zo svojej epickej výpravy po rieke, ktorá mala jedného dňa niesť jeho meno a pri ktorej založil trvalé osídlenie vo vtedajšej Novej Kaledónii. Po ďalších jedenásť rokov sa aktívne podieľal na obchode s kožušinami v Severozápadnej spoločnosti.
Novú Kaledóniu opustil v roku 1809 a premiestnil sa do oblasti Athabaska, kde zostal až do roku 1814. Väčšinu času tam pracoval vo vedení oblasti Mackenzie River v Severozápadných teritóriách. Neskôr bol preložený do kolónie Red River Valley, kde sa ocitol uprostred sporu medzi Severozápadnou spoločnosťou a Thomasom Douglasom, lordom zo Selkirku, ktorý bol majiteľom väčšiny akcií Spoločnosti Hudsonovho zálivu a ktorý založil kolóniu Red River. Konflikt vyvrcholil Prestrelkou pri siedmich duboch v júni 1816, pričom jej výsledkom bola smrť guvernéra kolónie Roberta Sempla a devätnástich ďalších ľudí. Aj keď sa nezapojil do prestrelky bol Fraser zatknutý lordom Selkirkom v osade Fort William. V septembri bol prevezený do Montrealu, kde bol ihneď prepustený na kauciu.
V roku 1817 sa Fraser vrátil do Fort William, keď Severozápadná spoločnosť prevzala kontrolu nad osadou, no bolo to naposledy čo sa venoval obchodu s kožušinami. Nasledujúci rok bol Fraser spolu s ďalšími piatimi partnermi zbavený všetkých obvinení.
Neskoršie obdobie
V roku 1818 sa Fraser vzdal obchodu s kožušinami a usadil sa v meste Cornwall v provincii Ontário, kde sa o dva roky neskôr aj oženil. Neskôr slúžil ako kapitán Prvého regimentu Stormontskej milície počas nepokojov v roku 1837. So svojou ženou mali osem detí, piatich synov a tri dcéry. Fraser bol jedným z posledných žijúcich partnerov Severozápadnej spoločnosti, keď 18. augusta 1862 zomrel vo veku 86 rokov. Jeho žena zomrela na druhý deň po jeho smrti, obaja boli pochovaní do jednoduchého hrobu na rímskokatolíckom cintoríne pri kostole St. Andrew's.
Zoznam oblastí a inštitúcií pomenovaných po Fraserovi
thumb|[[Simon Fraser University]]
Herbault
Herbault môže byť:
Oteruvzdornosť
Oteruvzdornosť je odolnosť materiálu proti dlhodobému opotrebeniu trením.
Courville-sur-Eure (kantón)
Courville-sur-Eure je francúzsky kantón v departemente Eure-et-Loir v regióne Centre-Val de Loire. Tvorí ho 18 obcí.
Oteruvzdornosť
Najhoršie môže byť pri strojoch, hlavne pri šachtových spojoch môže stroj začať hrkotať, čo ešte zrýchľuje opotrebenie. Napríklad pri motoroch, keď sa opotrebujú krúžky. Alebo keď sa opotrebujú ložiská.
Alkín
náhľad|350x350bod|Všeobecný vzorec alkínov
Alkíny je všeobecné označenie skupiny nenasýtených acyklických uhľovodíkov, v molekule ktorých sa nachádza trojitá väzba, –C≡C–.  Niekedy sa označujú i ako acetylény, podľa najjednoduchšieho alkínu, acetylénu.  Ak majú trojitú väzbu v uzavretom reťazci, označujú sa ako cykloalkíny.
Všeobecný vzorec
náhľad|Acetylén, H-C≡C-H, je najjednoduchší alkín. Všeobecný vzorec alkínov je CnH2n-2.  Alkíny môžu všeobecne obsahovať i viac trojitých väzieb, všeobecný vzorec potom závisí od tohto počtu:
U alkínov, ktoré majú viac ako tri uhlíky, záleží na polohe trojitej väzby, čím vznikajú rôzne konštitučné izoméry.
Názvoslovie
Názvy alkínov sú všeobecne odvodené od alkánov, kde sa prípona -án nahradí za príponu -ín. Vo vzorci sa určí najdlhší reťazec, ktorý obsahuje trojitú väzbu, a ten sa očísluje tak, aby trojitá väzba mala najnižšie možné číslo.  Poloha trojitej väzby sa uvádza arabskou číslovkou pred príponou -ín, napríklad but-2-ín pre CH3-C≡C-CH3. Prítomnost viacerých trojitých väzieb sa potom udáva pomocou gréckej predpony, napríklad CH3-C≡C-CH2-C≡C-C≡C-H je okt-1,3,6-triín.
Ak je v zlúčenina dvojitá i trojitá väzba, má dvojitá väzba vyššiu prioritu pri číslovaní a v názve sa uvádza ako prvá (abecedne).
Vlastnosti
Alkíny majú podobné vlastnosti ako alkány a alkény. Kvôli nepolárnym väzbám sú málo rozpustné vo vode, ale alkíny sú lepšie rozpustné než alkány a alkény. Vyššiu rozpustnosť spôsobuje kyslý vodík. Sú dobre rozpustné v nepolárnych rozpúšťadlách.
Teploty topenia i varu alkínov sú o niečo vyššie ako u príslušných alkénov, ich hustota je o niečo nižšia.
Charakteristika trojitej väzby
Trojitá väzba je tvorená jednou σ väzbou a dvoma π väzbami. Prítomnosť dvoch π väzieb spôsobuje skrátenie väzby, π väzbové elektróny sú pútané k jadrám a vytvárajú valec. Táto väzba je takisto silnejšia, než jednoduchá i dvojitá väzba. Z tohto dôvodu elektrofilné adície prebiehajú horšie než u alkénov. Elektróny sa skoncentrovali na jednu stranu jadra (do priestoru medzi uhlíkové atómy), z druhej strany zostávajú uhlíkové atómy čiastočne odokryté. Dôsledkom je:
Preto u alkínov prebiehajú aj nukleofilné adície.
Vznik a príprava
Alkíny možno pripraviť niekoľkými spôsobmi. Všeobecne je možné ich pripraviť α,β-eliminačnými reakciami z alkánov, kde odstupujú dve skupiny na susedných atómoch uhlíka. Medzi konkrétne príklady potom patria napríklad:
CaC2 + H2O → Ca(OH)2 + H-C≡C-H
R1-C=C-R2 → R1-C≡C-R2 + H2
R1-CHBr-CHBr-R2 → R1-C≡C-R2 + 2 HBr
R1-CH2-CCl2-R2 → R1-C≡C-R2 + 2 HCl
R1-C=C-C=C-R2 → R1-C-C≡C-C-R2
2 CH4 → C2H2 + 3 H2
Reakcie
Alkíny všeobecne reaktívne hlavne na trojitej väzbe, všeobecne je ich reaktivita podobná ako u alkénov. Na tejto násobnej väzbe prebiehajú adičné reakcie,  ktorými vznikajú alkény a potom alkány.
Hydrogenácia
Alkíny takisto postupujú hydrogenáciu. Pri použití Pt, Ni alebo Pd ako katalyzátora previeha syn adícia za vzniku alkénov a potom alkánov. Využitie Li v roztoku NH3 poskytuje anti adíciu, ktorou vznikajú alkény. Použitím Lindlarovho katalyzátora však možno hydrogenáciu zastaviť po adícii jedného ekvivalentu H2 a vzniku alkénu, takže sa vzniknutý alkén už druhýkrát nehydrogenuje.
Adícia
náhľad|450x450bod|Mechanizmus hydroborácie alkínov Typické sú napríklad elektrofilné adície:
Alkíny podstupujú i nukleofilné adície. Medzi ne patria napríklad:
Elektrofilné adície prebiehajú podľa Markovnikovovho pravidla, rovnako tak prebiehajú i adície katalyzované kyselinou (adícia HX, H2O).
Oxidácia
Trojitú väzbu možno oxidovať pomocou KMnO4 na karboxylovú kyselinu (dochádza k štiepeniu väzby na dve časti):
R1-C≡C-R2 → R1-COOH + HOOC-R2
U alkínov s tojitou väzbou na konci reťazca vzniká oxid uhličitý.
Tvorba solí
náhľad|Všeobecný vzorec acetylidov, ktoré vznikajú štiepením koncového vodíka alkínov
Ak majú alkíny trojitú väzbu na konci reťazca a na ňu naviazaný vodík, tento vodík je kyslý a môže sa odštiepiť. Soli, ktoré vznikajú týmto spôsobom, sa nazývajú acetylidy. Radikál, ktorý vzniká odštiepením atómu vodíka, sa nazýva alkinyl.
Cykloadícia
Alkíny podstupujú mnoho rôznych cykloadičných reakcií, vrátane napríklad [2+2] cykloadície, Diels-Alderove reakcie (kde alkíny vystupujú ako dienofily) a iné.
Polymerizácia
Acetylén ľahko polymerizuje, čím z neho vzniká vinylacetylén (dimerizácia), benzén (trimerizácia) alebo napríklad styrén (tetramerizácia).
Ďalšie reakcie
Medzi ďalšie reakcie, ktoré alkíny podstupujú, patria:
Letný čas
[[Obrázok:DaylightSaving-World-Subdivisions.png|thumb|
]]