cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Inozín
Kŕmny stimulant
Inozín je dôležitý kŕmny stimulant pre niektoré druhy chovných rýb, či už osamote, alebo v kombinácii s niektorými aminokyselinami. Inozín a inozín-5-monofosfát (IMP) sú kŕmnym stimulantom pre Scophthalmus maximus a Seriola quinqueradiata. Hlavným problémom využívania inozínu a/alebo IMP je ich vysoká cena. Ich použitie by však mohlo byť ekonomicky opodstatnené v krmivách pre larvy morských rýb počas obdobia skorého odstavenia, keďže celkové množstvo spotrebovaného krmiva je relatvne malé.
Hadiar krátkoprstý
Hadiar krátkoprstý (Circaetus gallicus) je druh dravého vtáka z čeľade jastrabovité (Accipitridae). Žije v centrálnej juhozápadnej palearktickej oblasti, kde obýva listnaté lesy s dostatkom plazov. Na Slovensku hniezdi najmä na juhovýchode krajiny. Podľa Medzinárodnej únie na ochranu prírody a prírodných zdrojov hadiar krátkoprstý patrí medzi najmenej ohrozené druhy, celková i Európska populácia sú stabilné, znižovanie stavov je hlásené zo Západnej Afriky.
Opis
Je to pomerne veľký druh. Váži od 1,1 do. Je dlhý 63 –  s rozpätím krídel 167 až. Dospelé jedince sú na vrchu a hlave hnedé a na spodku biele. Majú žltú dúhovku a svetlo žlté nohy. Mláďatá majú veľkú hlavu.
Rozšírenie
Obýva rozsiahle územie a migruje. Cez zimu obýva tropickú časť Afriky južne od Sahary a cez leto hniezdi v Európe a v Strednej Ázii. V celej Európe hniezdi od 6 do 14 tisíc párov. Globálnu populáciu reprezentuje 51 až 156 tisíc párov.
Európsky ochranársky status SPEC3 - druhy, ktorých globálne populácie nie sú koncentrované v Európe, ale majú tam nevhodný ochranársky status. Stupeň ohrozenia R - vzácny druh.
Výskyt a stav na Slovensku
Odhadovaný počet hniezdiacich párov v rokoch 19801999 bol 20 - 25. Veľkosť populácie i územie na ktorom sa vyskytoval boli stabilné, maximálna zmena do 20%, zaznamenané v 5,20 % mapovacích kvadrátov. Ekosozologický status v roku 1995 E - ohrozený druh. V roku 1998 EN:B2d,D, EN - ohrozený. V roku 2001 EN - ohrozený.
Odhadovaný počet hniezdiacich párov v rokoch 20082012 bol 210 párov. Krátkodobý trend za posledných 12 rokov (20002012) bol neznámy. Dlhodobý trend od roku 1980 (19802012) bol klesajúci. Veľkosť územia na ktorom hniezdil za posledných 12 rokov bola neznáma. Veľkosť územia na ktorom hniezdil z pohľadu dlhodobého trendu bola klesajúca. V roku 2014 bol v červenom zozname prehodnotený na CR D - kriticky ohrozený.
Odhadovaný počet hniezdiacich párov v rokoch 20132018 bol 3 8 párov. Krátkodobý trend za posledných 12 rokov (20072018) aj dlhodobý trend od roku 1980 (19802018) bol klesajúci. Veľkosť územia na ktorom hniezdil za posledných 12 rokov bola stabilná. Veľkosť územia na ktorom hniezdil z pohľadu dlhodobého trendu bola klesajúca.
Etológia
Tvoria doživotné páry. Samica každý rok stavia nové hniezdo. Hniezdi v otvorenej krajine na vysokých stromoch v rôznych lesných spoločenstvách. Je to silno teritoriálny druh a svoj priestor si bráni. Svoje hniezda stavajú v korunách a sú orientované na juh. Samica znáša jedno vajce bielej farby s farebných fľakmi. Inkubačná doba je cca 45 dní.
Hlavnú zložku jeho potravy tvoria hady (70 – 80 %), loví aj hlodavce, jaštery, žaby a korytnačky. Hady požiera hlavou dopredu a niekedy im zo zobáka trčia ich chvosty. Na lov hadov je špecializovaný, na nohách má hrubšie perie a silné pazúry, je imúnny voči jedu a má dobrý zrak. Lovia samce, najčastejšie dlhým krúžením vo výškach ale zvyknú aj striehnuť na zemi alebo konári. Samice strážia mláďatá a kŕmia ich. O mláďatá sa starajú približne 70 dní, potom ich opúšťa. Pohlavne dospelým sa jedinec stáva v 3 až 4 roku života. Dožíva sa 17 rokov.
Ochrana
Je zákonom chránený, spoločenská hodnota je 4610 € (Vyhláška MŽP č. 24/2003 Z.z. v znení č. 492/2006 Z. z., 638/2007 Z. z., 579/2008 Z. z., 173/2011 Z. z., 158/2014 Z. z., účinnosť od 01.01.2015).
Véronne
Véronne je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Drôme, v regióne Rhône-Alpes.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Číslo EC
Číslo EC (číslo Enzýmovej komisie) je číselná klasifikácia enzýmov podľa reakcie, ktorú katalyzujú. Funguje ako systém enzýmového názvoslovia a každé číslo má priradený odporúčaný názov konkrétneho enzýmu.
Sakristián
náhľad|Sakristián, ilustrácia z knihy Los Españoles pintados por sí mismos. (1851) Sakristán alebo kostolník je človek, ktorý sa stará o kostol, oltár a obzvlášť o sakristiu, rúcha kňazov a miništrantov a obradné nádoby. Pôvodne musel byť kostolníkom duchovný nižšieho stupňa svätenia. V niektorých kláštoroch je zavedená prax, že má túto úlohu na starosti jeden z bratov. Kostolník tiež obvykle sprístupňuje kostol mimo obrady, upratuje kostol a plní ďalšie vyplývajúce z titulu správcu nehnuteľnosti.
Číslo EC
Presnejšie, číslo EC určuje konkrétne reakcie katalyzované enzýmami, nie enzýmy samotné. Ak dva rôzne enzýmy (napríklad z rôznych organizmov) katalyzujú tú istú reakciu, sú označené zhodným číslom. Podobne by enzýmy, ktoré majú rôzne zloženie, ale katalyzujú tú istú reakciu (ako výsledok konvergentnej evolúcie), boli označené tým istým číslom. V tom prípade hovoríme o nehomológnych izofunkčných enzýmoch (NISE). Naopak, proteínové databáze ako UniProt využívajú identifikátory, ktoré určujú proteín podľa sekvencie aminokyselín (ich primárnej štruktúry).
Sakristián
V dávnych časoch mnoho úloh kostolníkov vykonávali vrátnici, neskôr pokladníci. V pápežskom dekréte Gregora IX. sa hovorí o sakristánovi ako o človeku majúcemu úctyhodný úrad spojený s určitými výsadami a tiež hovorí, že sa má starať o posvätné nádoby, odevy, svetlá atď. V súčasnosti sa sakristián volí alebo vymenúva.
Číslo EC
Formát
Každé označenie začína písmenami "EC a za ním nasledujú štyri čísla oddelené bodkami. Tieto čísla bližšie určujú presnejšiu klasifikáciu enzýmu. Niekedy sa využívajú predbežné označenia, ktoré majú "n" pred posledným číslom (napríklad EC 3.5.1.n3).
Samuel Johnson
Samuel Johnson, LL.D., (* 18. september 1709, Lichfield, Kráľovstvo Veľkej Británie - † 13. december 1784, Londýn) bol anglický básnik, esejista, literárny kritik a lexikograf, vedúca osobnosť neskorého anglického klasicizmu.
Číslo EC
Formát
Napríklad, pre enzýmy tripeptidaminopeptidázy, ktoré majú číselné označenie "EC 3.4.11.4", by sa dalo toto označenie popísať ako:
Sakristián
Dokument Cæremoniale Episcoporum hovorí, že sakristiánom katedrály a Kolegiálneho kostola by mal byť kňaz a opisuje jeho úlohy ako starostlivosť o:
Samuel Johnson
Životopis
Študoval na Pembroke College v Oxforde, avšak po necelom roku musel štúdia kvôli nedostatku finančných prostriedkov opustiť. Potom pracoval ako učiteľ, prekladal (napr. báseň Mesiáš od Alexandra Popea do latinčiny) a prispieval aj do novín (Birmingham Journal). Neskôr sa presťahoval do Londýna a začal pracovať ako novinár pre prvý časopis na svete - The Gentleman 's Magazine. Čoskoro sa vydal na pole literatúry, a to vo všetkých možných žánroch - napísal knižný životopis básnika Richarda Savaga, vydal básnické zbierky London a The Vanity of Human Wishes a predstavil aj divadelnú hru Irene. Táto mnohostrannosť sa pre neho stala typickou. Využil ju aj vo svojom najväčšom diele, Slovníku anglického jazyka (A Dictionary of the English Language), ktorý vydal roku 1755, a na ktorom pracoval deväť rokov. Slovník mal ďalekosiahly vplyv na modernú angličtinu. Až do dokončenia Oxfordského slovníka (Oxford English Dictionary) o 150 rokov neskôr bolo Johnsonovo dielo najvýznamnejším britským slovníkom. Potom bol editorom komentovaných zozbieraných spisov Williama Shakespeara. Vydal tiež vo svojej dobe populárnu alegorickú mravoučnú novelu The History of Rasselas, Prince of Abissinia (1759). Jeho eseje publikované v novinách Universal Chronicle vyšli v populárnej zbierke The Idler (1760). Vydával aj vlastné periodiká (The Rambler, The Adventurer), avšak väčšinou ich neudržal dlho pri živote. V roku 1763 sa spriatelil s Jamesom Boswellom, ktorý sa stal jeho verným pobočníkom. Johnson popísal ich spoločné cesty v knihe A Journey to the Western Islands of Scotland. James Boswell o ňom neskôr napísal cenenú biografiu The Life of Samuel Johnson. Ku koncu života sa Johnson venoval biografiám najvýznamnejších anglických básnikov (Lives of the Poets).
Číslo EC
Podobnosť reakcií
Podobnosť enzymatický reakcií môže byť spočítaná pomocou zmeny väzieb, reakčných centier alebo subštruktúrnymi metrikami (kedysi EC-BLAST, teraz EMBL-EBI Enzyme Portal).
Samuel Johnson
Životopis
Bol veľmi zbožným anglikánom, oddaným toryovcom a veľkorysým filantropom. Jeho súčasníci svedčili o jeho zvláštnych spôsoboch a tikoch, dnešní bádatelia usudzujú, že zrejme trpel Touretteovým syndrómom, v Johnsonovej dobe neznámym. V Anglicku sa postava Samuela Johnsona stala symbolom celého 18. storočia.
Sakristián
Podsakristiáni
Podsakristiáni, podkostolníci alebo custósi sú asistenti sakristiána. Malo by tiež ísť o kňazov, ale bežná prax je taká, že túto fuknciu väčšinou vykonávajú laici.
Samuel Johnson
Životopis
Bol pochovaný vo Westminsterskom opátstve.
Číslo EC
História
Systém enzýmového názvoslovia sa začal vyvíjať v roku 1955, kedy International Congress of Biochemistry (Medzinárodná spoločnosť pre biochémiu) v Bruseli vytvorila Enzyme Commission (Enzýmovú komisiu). Prvá verzia bola publikovaná v roku 1961. Aktuálna šiesta edícia, publikovaná Medzinárodnou úniou pre biochémiu a molekulárnu biológiu v roku 1992, obsahuje 3 196 enzýmov. Dodatky 1-4 boli vydané v rokoch 1993 až 1999. Ďalšie dodatky boli vydané elektronicky, a to na stránke Nomenclature Committee of the International Union of Biochemistry and Molecular Biology (Komisie pre názvoslovie Medzinárodnej únie pre biochémiu a molekulárnu biológiu). V auguste 2018 bola pridaná kategória EC 7, ktorá popisuje translokázy.
Samuel Johnson
Citát
'',, Kto je unavený Londýnom, je unavený životom, pretože Londýn má všetko, čo život dokáže ponúknuť.
Tour Ariane
Tour Ariane je mrakodrap nachádzajúci sa v meste Puteaux na predmestí Paríža, v štvrti La Défense.
Postavený bol v roku 1975 pod názvom Tour Générale, pretože Société Générale zaberala väčšinu užitočného priestoru. Je vysoký 152 m; kompletná rekonštrukcia prebehla v roku 2008.
Verrue
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Rybie Stawki
náhľad|Małe Morskie Oko náhľad|Żabie Oko náhľad|Małe Żabie Oko Rybie Stawki sú skupinou malých jazierok nachádzajúcich sa na Rybim Potoku v poľských Vysokých Tatrách, približne 200 metrov severne od jeho vtoku do Morského oka.
Popis
Sú to:
Plieska obklopuje rašelinová vegetácia. Rastie tu napríklad ostrica zobáčikatá (Carex rostrata), páperník úzkolistý (Eriophorum angustifolium), páperec alpínsky (Trichophorum alpinum) a rašelina. Jazierka obkolesuje kosodrevina, vŕby, jarabiny a borovice. V brehovom poraste žijú vodné živočíchy. Liahne sa tu napríklad vážka Somatochlora alpestris a iné. Na mnohých mapách je Małe Morskie Oko uvádzané ako Żabie Oko, Żabie Oko alebo Małe Żabie Oko a správny názov Małe Żabie Oko je nepovšimnutý.
Turistika
K jazierkam Rybie Stawki nevedú špeciálne turistické chodníky. Najväčšie z nich je dobre viditeľné z Drogy Oswalda Balzera.
Uršulínky
Uršulínky môžu byť:
Vers-sur-Méouge
Vers-sur-Méouge je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Drôme, v regióne Rhône-Alpes.
Rakúsko-turecká vojna
Rakúsko-turecká vojna môže byť:
Vers-sur-Méouge
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Société Générale
Société Générale je jedna z hlavných európskych a francúzskych bánk. Bola založená 4. mája 1864. Spolu so BNP Paribas a Crédit Lyonnais patrí k „trom starým“ bankám Francúzska. Je súčasťou CAC 40. Ústredie je v Paríži.
Spoločnosť je univerzálnou bankou a má divízie podporujúce francúzske siete, globálne transakčné bankovníctvo, medzinárodné retailové bankovníctvo, finančné služby, podnikové a investičné bankovníctvo, súkromné bankovníctvo, správu aktív a služby v oblasti cenných papierov.
Vesc
Vesc je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Drôme, v regióne Rhône-Alpes.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Michael Poulsen: metalgangster & rock'n'roll-gentleman
Michael Poulsen: metalgangster & rock'n'roll-gentleman je biografická kniha o frontmanovi skupiny Volbeat Michaelovi Poulsenovi, ktorú napísal dánsky novinár Jens Jam Rasmussen. Kniha bola publikovaná v roku 2014 vydavateľstvom Turbine v Aarhuse. Má 227 strán a je dostupná len v dánčine.
Kniha rozpráva o živote dánskeho speváka, gitaristu a skladateľa Michaela Poulsena a jeho pôsobení v skupinách Dominus a Volbeat. Je rozdelená na tri časti (Dominus, Volbeat a Volbeat A-Z s anekdotami) a obsahuje aj veľké fotografie odfotografované Jacobom Dinesenom.
Safri Duo
Safri Duo je dánska perkusná dvojica, ktorej členmi sú Uffe Savery (* 5. apríl 1966) a Morten Friis (* 21. august 1968). Pôvodne bola orientovaná na klasickú hudbu, ale potom v roku 2000 vydali ich najznámejšiu skladbu „Played-A-Live (The Bongo Song)“, ktorá sa stala v tom roku veľmi úspešnou po celej Európe.
Vézières
Vézières je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Vienne, v regióne Poitou-Charentes.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Kids in America
„Kids in America“ je skladba britskej speváčky Kim Wilde. Vydaná bola v Spojenom kráľovstve ako jej debutový singel v januári 1981, v USA na jar 1982. V britskom rebríčku UK Singles Chart obsadila 2. miesto. Počas rokov bolo vytvorených množstvo coververzií tejto skladby v rôznych štýloch.
Medzinárodná horseballová federácia
Medzinárodná horseballová federácia (skr. FIHB – Fédération Internationale de Horse-Ball) je medzinárodná športová organizácia združujúca 17 národných horseballových zväzov po celom svete, sídliaca v Paríži, vo Francúzsku. Vznikla v roku 1999. Na jej čele v súčasnosti stojí Francúz Eric Bassot. FIHB zatiaľ nie je členom MOV.
FIHB usporadúva od roku 1992 ME mužov (vtedy pod hlavičkou FEI), od 2003 ME žien a od roku 2008 aj MS mužov. V roku 2007 začala organizovať aj prvú klubovú súťažEurópsku ligu majstrov.
Podujatia
Národné tímy Kluby
Villebois-les-Pins
Villebois-les-Pins je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Drôme, v regióne Rhône-Alpes.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Vicq-sur-Gartempe
Vicq-sur-Gartempe je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Vienne, v regióne Poitou-Charentes.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Basketbal na Panamerických hrách 1983
Basketbal na Panamerických hrách 1983 bol basketbalový turnaj v rámci multišportového podujatia Panamerických hier 1983. Konal sa v Caracase, vo Venezuele v dňoch od 15.28. augusta 1983, za účasti 9 mužských a 6 ženských tímov. Nováčikom turnaja bolo ženské družstvo domácej Venezuely. Basketbalový turnaj sa na hrách organizuje od roku 1951 a toto bolo jeho 9. vydanie. Zápasy sa odohrali v aréne Poliedro de Caracas. V mužskej kategórii získalo ôsmy titul (tretí v rade) 🇺🇸, ktoré sa vo finálovej skupine umiestnilo pred 🇧🇷 a 🇲🇽. U žien získalo svoj piaty titul rovnako 🇺🇸, ktoré sa v jedinej hranej skupine umiestnilo pred obhajcom prvenstva z 🇨🇺 a 🇧🇷.
Ženský turnaj slúžil zároveň ako kvalifikácia panamerických družstiev na svetovú olympijskú kvalifikáciu, ktorú hostila Kuba. Kvalifikovali sa ňu 3 najlepšie družstvá.
Byzantské výtvarné umenie
Byzantské výtvarné umenie je podmnožinou stredovekého výtvarného umenia. Štýlom nadväzuje na antické kresťanské umenie. V užšom zmysle ide o výtvarné umenie (a čiastočne aj architektúru) na území byzantského štátu. V širšom zmysle ide aj o umenie v byzantskom politickom a kultúrnom okruhu (t. j. napr. na území Srbska, Bulharska, Ruska a i., v tomto zmysle možno skôr hovoriť o byzantskom štýle/slohu ). Jednotlivé prístupy k pojmu byzantské (výtvarné) umenie sa u jednotlivých autorov čiastočne líšia.
Charakteristika a definícia
Početné možné definície poskytuje The New Catholic Encyclopedia. Ako najjednoduchšiu, no neuspokojivú označuje definíciu byzantského umenia ako: umenia produkovaného a občanmi a pre občanov ríše, ktorá bola sústredená v Konštantínopole od v rokoch 3301453. Byzantské umenie ďalej opisuje aj ako umenie neskoroantické, ranokresťanské, umenie východnej ortodoxnej cirkvi, umenie Východorímskej ríše a východné stredoveké umenie, pričom aj tieto definície nepovažuje za dostačujúce.
Umenie vo všeobecnosti môže byť rozdelené medzi sekulárne (svetské) a sakrálne (náboženské). Svetské byzantské umenie v architektúre reprezentovali najmä paláce, pamätníky, cisterny či fortifikačné stavby, v umení následne početné veci dennej spotreby (šperky, knihy, riady,...). Oveľa známejšie a historicky významnejšie je byzantské umenie sakrálne (= náboženské, teologické, mystické), ktorého početné ukážky sa zachovali do dnešných dní. Ide napr. o chrámy a monastiere v architektúre či ikony, fresky, kríže a sakrálne predmety vo výtvarnom a úžitkovom umení.
David Talbot Rice v tomto duchu byzantské umenie opisuje ako „predovšetkým kresťanské umenie, oddané poslaniu cirkvi a určené ilustrovať jej vieru a viac alebo menej riadené zákonmi cirkvi.“ Sakrálne diela (a najmä figurálne výjavy) z byzantského obdobia nezvykli mať v danej dobe primárnu autonómnu umeleckú hodnotu. Náboženský ráz byzantského umenia si vyžadoval určitý stupeň abstrakcie, keďže myšlienkový základ umeleckej figurálnej kompozície bol z teologického hľadiska významnejší ako reálnosť a podobnosť prírode. Šlo preto o umenie vedomé si svojho cieľa (chvála Boha), ktorý determinoval jeho podoby.
Prejavy byzantského umenia neboli vnímané ani tak umelecky, ako skôr duchovne. Byzantský umelec bol predovšetkým remeselník, ktorý musel pri tvorbe svojich svojich diel (a najmä pri ikonách) prísne dodržiavať stanovené teologické aspekty a závery ekumenických koncilov či miestnych synod. Niektoré diela síce niesli aj osobitnú pečať ich autorov, vo všeobecnosti sa však prezentovalo „neosobným, anonymným a kolektívnym spôsobom“ .
Byzantské umenie je dodnes úzko spojené s umením pravoslávneho kresťanstva. I preto byzantské umenie nemožno vnímať len geograficky, ale aj duchovne. Je prítomné všade tam, kde sa dostal vplyv byzantskej teológie, resp. byzantský obrad. Prelínalo sa teda najmä s umením gruzínskym, koptským a arménskym, neskôr aj s umením slovanských krajín. Obsahuje však aj prvky orientálne, perzské a islamské či prvky antiky. Územie, ktoré byzantské umenie (a kultúra) ovplyvnilo rusko-anglický historik Dimitrij Obolensky nazval byzantský commonwealth.
Vznik
Encyklopedie Byzance (Vavřínek, Balcárek) uvádza, že dnes je ''„všeobecne prijímaný názor, že byz. umenie je [pôvodom] skôr syntézou umenia celej vtedajšej oikumené, teda, že prepracovalo alebo absorbovalo umenie východných [rímskych] provincií a Východu vôbec.“ Encyklopédia Pyramída jeho ranú podobu definuje ako „slohový konglomerát, v ktorom sa okrem gréckych prvkov výrazne prejavovali aj orientálne štylistické hľadiská“ ''. Poukazuje pritom na perzské a islamské umenia, vplyvy z Kaukazu a neskôr aj zo slovanských krajín.
Vývoj byzantského umenia a architektúry sa taktiež spája s procesom historického vyčlenenia Byzantskej ríše z východnej časti Rímskej ríše po založení mesta Konštantínopol (4. storočie), obsadením západnej časti ríše v roku 476, s postupujúcou christianizáciou pôvodne pohanskej ríše, a najmä s vládou cisára Justiniána I. ako aj dokonaním helenizácie (grekizácie) pôvodne latinskej správy rímskeho štátu za vlády Hérakleia. Podľa zrejme prevládajúcej mienky sa z hľadiska umenia individualizácia osobitného byzantského štýlu s určitosťou zavŕšila za vlády Justiniána I., keď byzantské umenie dosiahlo svoj prvý zlatý vek a stalo sa ''„vedomou svojbytnou umeleckou kategóriou“. ''Následne sa ďalej vyvíjalo v priebehu nasledujúcich desiatich storočí a prežilo i zánik Byzantskej (Východorímskej) ríše v roku 1453. Aj po zániku Byzancie však naďalej ovplyvňovalo celý rad národných umeleckých prúdov postbyzantského umenia.
Periodizácia
V odbornej literatúre sa možno stretnúť s viacerými rozličnými členeniami byzantského umenia a architektúry. Medzi niektoré delenia, ktoré používajú významné publikácie patri napr.:
Encyclopaedia Beliana byzantské výtvarné umenie a architektúru delí na: „''tri veľké obdobia: na obdobie od zač. vlády Justiniána I. Veľkého do konca obrazoborectva, obdobie macedónskych a komnénovských cisárov a obdobie palaiologovskej renesancie''“. K obdobiam následne radí nasledujúce časové intervaly: 52760. roky 9. stor. (1. obdobie); 867 až 1453 (2. obdobie) a 1261 až 1453 (3. obdobie). Ide skôr o širšie koncipované obdobia, ktoré v sebe zahŕňajú kratšie úseky, ktoré iní autori vymedzujú aj samostatne (pozri ďalej). Koncový časový údaj pri druhom (t. j. macedónskom a komnénovskom) období (1453) uvádza zrejme chybne, alebo nie v čisto chronologickom (resp. užšom) význame.
Tri obdobia podľa politických udalostí rozoznáva aj The New Catholic Encyclopedia: ranobyzantské (pol. 4. storočiapol. 6 storočia), strednobyzantské (9. storočie1204) a neskorobyzantské (12611453).
Česká Encyklopedie Byzance voľnejšie a menej systematickejšie (t.j. nie v striktných intervaloch) rozpoznáva v rámci historického vývoja ranokresťanské obdobie (= východorímske umenie do vlády Justiniána I., pričom deklaruje: „dejiny byz. umenia sú tesne spojené so založením Konštantínopola a s presunutím centra ríše na Východ...“), vládu Justiniána I. (6. storočie), ktorú vníma ako prelomovú, zásahy obrazoborceckého hnutia (8.9. storočie), obdobie vlády Macedónskej dynastie (8671057), umenie v dobe Komnénovcov (10811185), umenie v dobe okupácie Konštantínopola a palaiologovské umenie. Preferuje teda skôr voľnejšie chronologické členenie, pričom periódy nevymedzuje striktne a priamo, ako niektorí iní autori. Justiniánske obdobie a obrazoborectvo; macedónske a komnénovské umenie; ako aj obdobie prechodné (v exile) a palaiologovské systematicky spája v troch spoločných odsekoch. Pod heslom byzantská architektúra následne ešte voľnejšie popisuje vývoj chronologicky a nevymedzuje, resp. nepomenuváva všetky jednotlivé obdobia.
Slovenská časopisecká encyklopédia Pyramída rozpoznáva v rámci byzantského umenia: justiniánske (= ranobyzantské obdobie); obdobie obrazoboreckých búrok (= obrazoborectvo; 726843); obdobie renesancie byzantského umenia za macedónskych cisárov a Komnénovcov (= strednobyzantské obdobie, deuterobyzantské obdobie; 8431204) a palaiologovské obdobie (=neskorobyzantské obdobie, renesancia za vlády Palaiologovcov; 12611453).
Encyklopédia archeológie člení periodizáciu byzantského umenia na štyri obdobia: 1. začiatočné obdobie Justiniána a jeho nástupcov, 5.7. stor.; 2. obdobie ikonoklazmu 726843; 3. obdobie druhého rozkvetu za vlády macedónskej dynastie, 2. pol. 9. storočia1. pol 11. stor.; 4. obdobie Palaiologovcov 13.15. stor. Na druhú stranu byzantské umenie a literatúru čiastočne zjednodušujúco opisuje ako „statické, bez vývoja“.
Americký The Oxford Dictionary of Byzantium (ed. A. Kazhdan) v hesle od Anthonyho Cutlera o umení jednotlivé obdobia nevymedzuje a nepomenuváva. V rámci hesla byzantská architektúra od Slobodana Ćučića rozpoznáva „zhruba sedem“ chronologických období, pričom ich delí chronologicky: (1.) ''4.5. storočie, ktoré popisuje ako prechodné obdobie; (2.) 6. storočie; (3.) 7. storočiepolovica 9. storočia, ktoré charakterizuje ako obdobie krízy; (4.) pol. 9.11. storočia, t. j. obdobie vlády Macedónskej dynastie; (5.) 12. storočie, t. j. obdobie vlády Komnénovcov; (6.) 13. storočie, t. j. obdobie latinskej okupácie Konštantínopola; (7.) 14.15. storočie'', t. j. obdobie vlády Palaiologovcov. Obdobia nazýva primárne iba číslovkou, prípadné iné pomenovanie obsahuje opis danej etapy.
Poľské encyklopedické dielo Encyklopedia kultury bizantyńskiej poskytuje členenie čiastočne odlišné. Za prvé obdobie vymedzuje obdobie ranobyzantské (330726), ktoré malo vrchol zažiť počas vlády Justiniána I., obdobie ikonoklastické (726843), obdobie strednobyzantské (8431204), ktoré malo rozkvet počas vlády macedónskych a komnénovských panovníkov, obdobie Latinského cisárstva (12071261), obdobie neskorobyzantské (aj palaiologovská renesancia; 12621453) a obdobie pobyzantské, ktoré malo viaceré fázy.
Odlišný prístup zvolili tvorcovia amerického Dictionary of the Middle Ages, ktorí v bližšie popisujú len byzantské umenie v rokoch 8431453 a pre ranejšie obdobie odkazujú na heslo o ranokresťanskom umení a architektúre. Dané obdobie v sekciách člení na obdobie Macedónskej dynastie (8671056), umenie Komnénovcov a Angelovcov, (10811204), obdobie latinskej okupácie Konštantínopola (12041261) a obdobie Palaiologovcov (12611453).
Doteraz jediná všeobecne orientovaná, pôvodom česko-slovenská monografia Dějiny Byzance od kolektívu zoskupeného okolo Bohumily Zástěrovej rozlišuje v rámci kapitoly o umení nasledujúce podcelky vo vývoji byzantského výtvarného umenia a architektúry: predbyzantské umenie/predbyzantská architektúra, umenie [a architektúra] od vlády Justiniána do začiatku ikonoklastického obdobia (justiniánske umenie/architektúra), obdobie ikonoklasmu (v rámci neho rozlišuje dve: 724 až Nicaea II. a 815 až 843; umenie pred týmto obdobám nazýva aj predikonoklastickým, umenie macedónskej a komnénovskej epochy, a umenie palaiologovskej epochy. Záver kapitoly sa v dvoch odsekoch venuje odkazu byzantského umenia, pričom deklaruje: ''„Pádom Konštantínopola umenie byzantského sveta nekončí. Jednak pokračuje v susedných ortodoxných štátoch, jednak žije v múroch kláštorov, alebo sa posúva na pozície ľudového prejavu...“ Pojem predbyzantské umenie'' pozná aj Encyklopedie umění středověku, ktorá ho vymedzuje intervalom 4. až 6. storočie.
Slovenská mutácia Wikipédie, najmä pre prehľadnosť, rozlišuje v článkoch obdobia podľa chronológie, pridržiavajúc sa (ak je to možné) jednotlivých panovníckych dynastií a etáp nasledovne: ranokresťaské umenie, umenie v justiniánskom a hérakleianskom období, umenie v období obrazovorectva, umenie v macedónskom období, umenie v komnénovskom a angelovskom období, umenie v exilovom (prechodnom) a palaiologovskom období a postbyzantské umenie, v ktorom opisuje byzantské výtvarné umenie a architektúru aj v širšom význame pojmu.
Vývoj byzantského umenia
vľavo|náhľad|[[Mauzóleum Gally Placidie, 5. storočie, Ravenna, Taliansko]] náhľad|[[Rímske katakomby|Katakomby svätých Marcellina a Petra, pred. 5. storočím, Rím, Taliansko]] vľavo|náhľad|Brescijská kresťanská skrinka, 4. storočie, Museo di Santa Giulia, [[Brescia (mesto)|Brescia]] náhľad|[[Kalixtove katakomby, 4. storočie, Rím, Taliansko]] náhľad|[[Kláštor svätej Kataríny|Kláštor svätej Kataríny Alexandrijskej na Sinaji, 6. storočie, Egypt]] vľavo|náhľad|Interiér [[Bazilika San Vitale|Baziliky San Vitale, 6. storočie, Ravenna, Taliansko]]
Ranokresťanské umenie (1. – 6. storočie)
Pretože v umení na území Rímskej ríše v prvých storočiach neexistovali výraznejšie rozdiely medzi západom a východom, býva dozrievajúce kresťanské umenie až do vlády Justiniána I. býva nazývané skôr ranokresťanským umením (iní autori obdobie od 3. storočia na kresťanskom Východe nazývajú aj predbyzantským obdobím alebo ho včleňujú do ranokresťanského obdobia, pozri Periodizácia).
Pre prvotný odpor Rímskej ríše ku kresťanom boli Kristovi nasledovníci v prvých troch storočiach nútení svoju vieru tajiť, a z toho dôvodu i najranejšie kresťanské umenie existovalo len na ukrytých miestach - ako napríklad v katakombách. Situácia sa zmenila v 4. storočí po tom, čo bolo prijatých viacero právnych noriem a najmä tzv. Milánsky edikt, ktorý zrovnoprávnil náboženstvá v ríši, a ktorý povolili kresťanom vykonávať svoje obrady verejne.
S rozvojom kresťanstva začali na území ríše vznikať prvé chrámy a prvé umelecké predmety cirkevného charakteru. Umeleckými centrami ranokresťanského umenia sa stali prvé biskupské obce - Rím, Konštantínopol (ktorý bol založený ako typické kresťanské mesto), Antiochia, Jeruzalem a Alexandria. V neskoršom období k umeleckým centrám patrili aj talianske mestá Miláno a Ravenna. Známe pamiatky sú i dodnes zachované Galériov oblúk a rotunda v Solúne zo 4. storočia či mauzóleum Gally Placidie v Ravenne.
S rozvojom pútnictva od tretieho storočia vzniká veľké množstvo chrámov a rozvíja sa umenie tvorby mozaiky. Tá sa postupne sťahuje z podláh na steny a klenby, kde symbolizuje vyšší duchovný svet. Na miestach významných hrobov vznikajú zdobené sarkofágy. Rozvíja sa reliéfová plastika, najčastejšie sa používa slonovina z alexandrijských a antiochijských dielní. Používajú sa taktiež drahé kovy. Naopak, znižuje sa množstvo priestorových sochárskych diel, nakoľko cirkev už na 1. nicejskom koncile odmietala idolatriu - uctievanie idolov.
Maliarstvo sa v ranokresťanskom období nachádzalo skôr v úzadí. Existovala dosková maľba a početné boli aj knižné iluminácie, avšak len málo z nich sa zachovalo do dnešných dní a viaceré z nich len ako neskoršie kópie. Vďaka obchodu s ďalekým východom sa v Byzantskej ríši rozvinula i výroba z východných materiálov a hodvábu, v tomto období však ešte len obmedzene pre čínsky monopol s hodvábom.
Justiniánske a herákleianske obdobie (6.7. storočie)
Prvé vrcholné obdobie pre byzantské umenie začína za vlády Justiniána I., keď sa v Byzantskej ríši (Východorímskej ríši) naplno rozvíja kláštorný život a dochádza k vzniku viacerých kultúrnych pamiatok náboženského charakteru. Vzniká Kláštor svätej Kataríny na Sinaji, najväčšia súdobá bazilika na svete Hagia Sofia, či jej predchodkyňa Hagia Sofia Malá (pôvodne Chrám svätých Sergia a Bakcha), Chrám svätých Apoštolov (mauzóleum) a mnohé ďalšie. O mnohých stavbách sa žiaľ dozvedáme len z dobových svedectiev (medzi nimi najmä Prokopiove De aedificiis - O stavbách.
Pri budovaní sa využíval najmä mramor a tehla, bežnými ale boli aj iné kamene. Často sa využíval materiál zo starších, najmä pohanských, budov. Klasické rímske monumentálne sochárstvo postupne ustupuje drobnému dekoratívnemu umeniu.  Drobná plastika v tomto období dosahovala veľkú úroveň. Ešte za vlády cisára Justiniána I. vzniklo viacero sôch, ich počet ale naďalej klesal. Spravidla sa o nich dozvedáme len zo správ historikov. Byzantské budovy zdobili stĺpy so zdobenými hlavicami a cibóriami. Uplatňovala sa výzdoba štukou. Reliéfna výzdoba je charakteristická rastlinnou a zvieracou tematikou. Rozvíja sa drevorezba a rezba do slonoviny.
V 5. storočí sa rozvíja tvorba ikon - doskových malieb, ktorá mala najmä náučno-teologický charakter. Historicky vychádzala z tradície zobrazovania rímskych cisárov a z orientálnej tradície zobrazovania zosnulých. Jej pôvod možno badať v Palestíne a Sýrii. Byzantský umelec už na rozdiel od svojho antického predchodcu svoje objekty nezobrazoval ako predmety zobrazujúce ľudskú (telesnú) krásu, ale prostredníctvom alegórie sleduje jej duchovnú stránku a vlastnosti. Najznámejšie ikony z tohto obdobia sa zachovali práve v Kláštore svätej Kataríny Alexandrijskej.
náhľad|Mozaika [[Demeter Solúnsky|svätého Demetera Solúnskeho, a dvoch donátorov 7.8. storočie, Chrám svätého Demetera Solún|vľavo]] Rozvíjala sa mozaika, ktorá zobrazovala ako duchovné, tak i svetské motívy. O svetských motívoch sa dnes už ale dozvedáme najmä z historických materiálov. Časť z nich sa dochovala v Ravenne. Významná bola duchovná mozaika, avšak podľa dobových správ hlavné chrámy v Konštantínopole v tomto období nemali figurálne mozaiky. Tie mali vzniknúť až za vlády Justína II.
Značný bol rozsah úžitkového umenia, ktoré však bolo v priebehu storočí často prerobené na iné predmety. Významným nálezom z toho obdobia bol poklad strieborných mís nájdených v roku 1902 na Cypre. V roku 552 sa v Byzancii po tom, čo sa dvom mníchom podarilo z Číny priniesť priadku morušovú začalo s výrobou hodvábu. Ten sa používal na rozličné účely (závesy, šatstvo, či dokonca pri mumifikácii). Najstaršie dochované kusy pochádzajú zo 7. storočia. Vzory na látkach boli najmä loveckého a zvieracieho charakteru, ornamenty boli ovplyvnené perzským sásánovským umením.
V siedmom storočí v Byzantskej ríši doznievalo vrcholné justiniánske obdobie. Boje s Peržanmi a neskôr i Arabmi a avarsko-slovanskými nájazdníkmi mocensky i ekonomicky oslabili Byzantskú ríšu, takže sa obmedzil i rozpočet pre rozvoj umenia. Prestali vznikať nové stavby podobe veľkého významu ako za Justiniána a umenie sa prenieslo najmä do tvorby mozaík. Na rozdiel od ťaživej doby mozaiky z tohto obdobia žiaria svojou farebnosťou a leskom. Využívajú sa kamenné, sklenené a smaltové kamene. Najznámejšou mozaikou z tohto obdobia sa nachádza v Chráme svätého Demetera v Solúne.
V tomto období sa taktiež v cirkevných kruhoch začína prejednávať a kanonicky presnejšie upravovať požadovaná výzdoba a vybavenie chrámov, mení sa prístup Byzantíncov k náboženstvu a v niektorých úvahách sa (i pre arabský vplyv) začína odsudzovanie terajšieho kresťanského umenia - a to najmä ikon.
náhľad|Obrazoborecké fresky z [[9. storočie|9. storočia na ostrove Naxos, Kostol svätého Kyriaka|vľavo]] náhľad|[[Apsida (architektúra)|Apsida chrámu s jednoduchou obrazoboreckou mozaikou kríža, 8. storočie, Chrám Hagia Irena, Istanbul, Turecko]]
Umenie v období obrazoborectva (730843)
Obdobie obrazoborectva (ikonoklazmus) sa rozdeľuje do dvoch hlavných vĺn. Prvé obdobie boja proti uctievaniu ikon sa začalo v roku roku 724 a trvalo až do vlády cisárovnej Ireny a usporiadania Druhého nicejského koncilu v roku 787. Druhé obdobie ikonoklazmu trvalo v rokoch 815 až 843.
Príčin ikonoklazmu bolo viacero a ich jednotlivý konkrétny vplyv sa často nedá dokázať priamo. Jednak boli duchovného charakteru. V cirkevných kruhoch sa už dlhší čas prejednávala otázka výzdob chrámov a na niektorých, najmä východných teológov pôsobili moslimské názory nezobrazovania tvárí a ľudských postáv. Teologické vysvetlenie ikonoklazmu bolo, že nie je možné zobraziť duchovnú podstatu božstva a uctievanie iba telesnej stránky osôb sa rovná modlárstvu. K príčinám ďalej možno pripočítať i neúspechy Byzancie na východnej fronte a arabskú expanziu, čo niektorí chápali ako znak toho, že sa od Byzancie odvrátil Boh a hľadali dôvody, prečo sa tak stalo.
V každom prípade, nech už príčiny a zámienky obrazoborcov boli akékoľvek, pre umenie sa ich fanatické vyčíňanie stalo temnou stránkou byzantskej histórie. Bolo zničené obrovské množstvo umeleckých pamiatok kresťanského i antického umenia. Zrejme ako prvá verejná obeť novej cisárskej politiky padla ikona Krista na Chalké - Bronzovej bráne konštatinopolského Veľkého paláca. Ešte väčšia vlna prenasledovania ikon nastala za vlády Konštantína V. Kopronyma, ktorý dokonca ikonodúliu nechal odsúdiť na koncile v roku 754.
I napriek prenasledovaniu istých typov umenia a poklesu podpory umenia v tomto období vzniklo niekoľko významnejších stavieb a diel. Cisár Theofilos napr. nechal vystavať palác v Bryose, do architektúry prenikli niektoré orientálne prvky (trikonchálna dispozícia). Obrazoborecké mozaiky sa zachovali v chráme Hagia Irena, či Solúne. Väčšina obrazoboreckých diel sa však do dnešného obdobia nezachovala. Mnohé boli zničené v priebehu 20. storočia, počas grécko-tureckej vojny a niektoré vďaka požiarom. Zachovala sa však napr. výzdoba Kostola svätého Kyriaka na ostrove Naxos. Umelci sa v tomto období snažili zjednodušiť zobrazovanie kresťanských motívov a namiesto tvárí sa orientovali na kríže a symboly. V mozaike sa využíval motív vtáctva, divých zvierat a rastlín vychádzajúci z perzských a helenistického motívov.
Villemort
Villemort je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Vienne, v regióne Poitou-Charentes.
Byzantské výtvarné umenie
Umenie v období obrazoborectva (730843)
Veľký odporca ikonoklazmu Ján Damascénsky toto obdobie popisuje nasledovne:
Villemort
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Byzantské výtvarné umenie
Umenie v období obrazoborectva (730843)
náhľad|Ikona [[Nedeľa ortodoxie|Triumfu ortodoxie, 14.15. storočie, British Museum, Londýn|vľavo]]
Villemort
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Byzantské výtvarné umenie
Umenie v období obrazoborectva (730843)
K definitívnemu obnoveniu kultu ikon prišlo až za vlády regentky Theodory v roku 843. Tento deň je dodnes vo východných cirkvách oslavovaný ako nedeľa ortodoxie.
Villemort
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Byzantské výtvarné umenie
Umenie v macedónskom období (8431081)
náhľad|Skalné obydlia v [[Kapadócia|Kapadócii, Turecko]] náhľad|Harbavilský triptych, medzi rokmi [[940960, Musée du Louvre, Paríž]] vľavo|náhľad|Mozaika Deésis, Ježiša Kristus ako Pantokrator medzi cisárovnou [[Zóé (Byzantská ríša)|Zóé a jej tretím manželom Konštantínom IX. Monomachomom, 11. storočie, Hagia Sofia, Istanbul]] náhľad|[[Monastier Hosios Lukas,10./11.storočie, Grécko]]Obdobie Macedónskej dynastie bolo druhým zlatým vekom byzantského umenia. Napriek zložitým začiatkom obnovy ikonografie (z dôvodu pôvodnej absencie znalcov daného remesla) sa postupne znovu rozvinula tvorba ikon. Tá v obrazoboreckom období prežívala najmä v Sýrii a Kapadócii, odkiaľ sa znovu šírila do Byzancie. Práve v Kapadócii v tomto období vznikajú početné v skalách vytesané kláštory, z nich pravdepodobne najznámejšie sa zachovali v okolí Göreme. Sýrska ikonografia a jej štýly postupne prenikla i do európskej časti ríše a na cisársky dvor. Nanovo sa tvoria náboženské mozaiky a obnovujú dekorácie chrámov. Prevláda farebnosť a symbolika. Do popredia sa dostávajú inovatívne prvky.
Umenie možno považovať za prechod medzi antikou a stredovekom. Diela stále nesú niektoré klasické rímske znaky (ako napríklad farby či doplnky), naopak postavy nesú východný orientálny nádych a často i ľudové prvky. Zároveň sa však po porážke ikonoklazmu sprísnili i teologické nároky na ikony. Tie nesmeli za žiadnych okolností pripomínať prázdne modlárstvo ale mali poukazovať na svoj veľkolepý duchovný predobraz. Nutno dodať, že samotné ikony v Byzantskej ríši ako umenie chápané neboli a boli brané čisto duchovne. Stále častejšie sa v chrámoch začínajú objavovať i oltárne priehrady - ikonostasy. Rozmohlo sa zobrazovanie typických novozákonných obrazcov a objavujú sa i apokalyptické diela. Na dielach sú zobrazované typické postavy s typickými formami, väčšie uvoľnenie hláv nastáva až v neskoršom 12. storočí. V umení možno celkovo badať dve tendencie, realistickú dvorskú a tradicionalisticko-teologickú, kláštornú.''
náhľad|Parížsky žaltár, prorok [[Nátan (prorok)|Nátan kára kráľa Dávida, 950, Bibliothèque Nationale de France, Paríž]] Vznikajú chrámy a postupne i nová výzdoba chrámov v Solúne, v Nikáji, či bohato vyzdobená Bazilika Nea Ekklésia v Konštantínopole o ktorej sa ale dozvedáme len zo správ. Vznikajú početné kláštory na posvätnej hore Athos. Niektoré zakladali Gréci, niektoré Gruzínci, Bulhari, či Arméni. Athos sa tak stal centrom ortodoxného sveta i kultúr byzantskej mocenskej sféry.
Takmer každý z macedónskych cisárov nechal pristavať nové sály cisárskych palácov. Postupné odpútanie sa od latinskej tradície a oživenie gréckeho jazyka prinieslo i helénske prvky. Bežné sú reliéfy so zvieracími motívmi, sú založené rozsiahle cisárske záhrady - tzv. Nový Eden a rozmáha sa i budovanie nových palácov. Rozširuje sa Veľký palác, buduje sa nový Blachernský palác a za vlády Nikefora II. Fóku i palác Bukoleon so známym súsoším býka a leva. Macedónska dynastia podporovala i vznik kláštorov v Konštantínopole. Takmer každý cisár a jeho manželka nechali postaviť nové monastiere a začali ich ako svoje miesta posledného odpočinku uprednostňovať pred Chrámom svätých apoštolov. Typická je i mozaika zobrazujúca cisársky pár. Zrejme najznámejšia je obdobná mozaika cisárovnej Zoé v Hagii Sofi s jej manželom. Pre jej opakované manželstvá však musela byť postava jej manžela viackrát menená.
náhľad|Triptych Život Krista, 10. storočie, Musée du Louvre, Paríž|vľavo Rozvinula sa štátna výroba hodvábu, ktorý sa stal i predmetom exportu. Bohato vyzdobené textílie sa stali jedným z najvýznamnejších umeleckých výrobkov a hodvábnictvo dôležitým umeleckým remeslom. Vysokú úroveň si zachovala i byzantská hagiografia, ktorá sa tešila veľkej priazni byzantských mocných. Zachovali sa mnohé diela, medzi nimi Kázania Gregora Naziánskeho, či Kozmografia christiana, opis staršieho diela alexandrijského kupca. Svetovo známe sú Parížsky žaltár, Vatikánsky žaltár, či Biblia kráľovnej Kristíny. V roku 986 vznikla Menológia Bazila II., liturgický kalendár zobrazujúci svätcov. Štýl jej prevedenia predznamenáva nástup novej generácie umelcov. Stráca sa priestornosť a antikizujúca modrosť, plne prevažuje zlaté pozadie. Celkový výpočet ilustrovaných kníh z daného obdobia by nikdy nebol postačujúci.
Opätovne sa rozmáha výroba predmetov zo slonoviny. Významné sú macedónske diptychy a triptychy, bohato zdobené skrinky a reliéfy. Svetovo známe bolo byzantské šperkárstvo a zlatníctvo, ktoré v očiach Západu vzbudzovalo závisť a predstavu neskutočného prepychu a bohatstva cisárskeho dvora a neskôr sa vďaka IV. križiackej výprave dostalo na európske dvory. V úžitkovom umení sa na rozdiel od ikonografie vyskytujú i početné antické motívy, či svetské motívy cisárov, bitiek a loveckých scén. Niektoré ornamentálne motívy predznamenávajú európsku gotiku, ktorá však v byzantskom svete nikdy neprepukla.
Komnénovská renesancia a Angelovci (11.13. storočie)
Druhá polovica 11. storočia, t.j. obdobie po vymretí macedónskej dynastie Byzantskú ríšu vtrhla do zmätkov a na krátko sa obmedzil i rozvoj umenia. Nástup dynastie Komnénovcom úpadok ríše pozastavil a znovu svoje uplatnenie našlo i umenie a architektúra. Budovali sa malebné domy a paláce, ktoré boli vyzdobené ornamentmi s tehlovými okrasami a detailami z majoliky. Narastala geometrickosť a strácajú sa zoomorfné prvky. V architektúre vzniká tzv. grécka škola s jej chrámami v Aténach a na ostrovoch. Po dočasnej strate väčšiny Anatólie sa umelecká tvorba viac orientuje na európsku časť. Miestne diela však začínajú obsahovať i lokálne štýly a nádychy.
V mozaike sa prejavuje lineárnosť tvarov a chladnosť farieb. Najvýznamnejšie pamiatky z obdobia možno nájsť najmä v početných kláštoroch. Zrejme najznámejšími sú mozaiky v aténskej Dafnii. Byzantské umenie v tomto období expanduje i do zahraničia. Pozvaní umelci skrášlili normanské i kyjevské budovy. Práve v Monrealskom chráme v Palerme sa nachádza najväčší mozaikový cyklus na svete. Umelecky však ide o menej estetické dielo. Vplyv umenia je badateľný i v Benátkach, ktorým sa byzantské umenie podarilo uspokojivo imitovať a do ktorých sa navyše veľká časť byzantského kultúrneho dedičstva dostala po IV. križiackej výprave. Byzantské umenie si v Taliansku svoju obľubu zachovalo až do príchodu renesancie.
Vrchol dosahuje byzantské zlatníctvo, ktoré sa (často i staršie exempláre) exportovalo do celej Európy. Byzantskí kovotepci mali viaceré zákazky v Benátkach. Najznámejším je pravdepodobne oltár Pala d´Oro v Bazilike svätého Marka. Do Benátok sa po roku 1204 dostala i byzantská okrídlená kvadrika. Byzantského pôvodu sú taktiež uhorské koruny (grécka časť tzv. svätoštefanskej koruny a tzv. Monomachova koruna (obe však pochádzajú ešte z 11. storočia, z obdobia tesne pred nástupom Komnénovcov). Po tom, čo v roku 1204 Konštantínopol dobyli v rámci štvrtej križiackej výpravy križiaci, sa Byzantská ríša za vlády Angelovcov dočasne rozpadla a ťažisko umenia sa presunulo do lokálnych centier. Do umenia sa taktiež dostalo niekoľko prvkov zo západu.
náhľad|Procesiová ikona [[Zvestovanie presvätej Bohorodičke|Zvestovania, 14. storočie, Macedónske štátne zbierky, Skopje]]
Éra Palaiologovcov (13. – 15. storočie)
Obnovenie Byzantskej ríše v roku 1261 za vlády Palaiologovcov prinieslo byzantskému umeniu nové skúsenosti, ktoré preberalo jednak z názorov dočasných dobyvateľov, ale aj iných národov byzantského kultúrneho okruhu. Posilňuje sa význam regionálnych sídiel oproti Konštantínopolu, významnými architektonickými sídlami sa stáva Solún, Trebizond, či mestá na Peloponéze (medzi nimi najmä Mystra). V duchovnom prostredí sa rozvíja a víťazí hnutie hésychazmu a spolu s ním sa rozširuje vznik stylických kláštorov na vysokých skalách. Vznikajú kláštory v Meteore, rozširuje sa Month Athos. Byzantské umenie sa ďalej šíri do Ruska, Benátok a na Balkán, bez odozvy nezostáva ani u moslimských Turkov, ktorí tlačili na Byzantskú ríšu.
Najvýznamnejšie obrodenie prežíva mozaika a nástenná maľba, ktorá sa prejavuje dynamickosťou a naratívnosťou, maľby vytvárajú zložité tapisérie. Menia sa i farby a veľkosť detailov, ktoré sa zmenšujú. Významné mozaiky sa zachovali v Chráme svätého Spasiteľa v Chóre, či v Kláštore Pammakaristos. Z tohto obdobia sa taktiež zachovalo veľké množstvo doskových diel - ikon, ich kvalita kolíše podľa výrobnej dielne, pomerne slušnú úroveň si zachovali konštatinopolské dielne. Prevládajú svetlé teplé farby a schematické zlato vytvorené nitkovitými ťahmi. V knižnom umení diela nedosahujú úroveň predchádzajúcich období a výnimočnejšie práce sú skôr výnimkou, novinkou sú však knižné portréty. Zachovalo sa nám vďaka nim viacero cisárskych podobizní.