cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Železničná stanica Sereď
Železničná stanica Sereď je železničná stanica v Seredi. Leží na tratiach Galanta – Leopoldov a Trnava – Sereď. Obe sú číslované ako 133. Je elektrifikovaná striedavou sústavou 25 kV.
Doprava
V stanici sa nachádza 11 dopravných, 5 manipulačné a 1 ostatná koľaj. Trať 133 sa v stanici delí na dvojkoľajnú trať v smere Leopoldov a jednokoľajnú v smere Trnava. V stanici je k dispozícii osobná pokladňa ZSSK s predajom vnútroštátnych aj medzinárodných cestovných lístkov v systéme KVC.
Detský fond Slovenskej republiky
Detský fond Slovenskej republiky (skrátene DF SR) je občianske združenie (OZ) - nezisková organizácia (NO) s pôsobnosťou na území celej Slovenskej republiky. Vzniklo 22. mája 1990.
Konto bariéry
Projekt verejnej zbierky Konto Bariéry nepretržite od roku 1993 pomáha deťom a mladým ľuďom so zdravotným znevýhodnením predovšetkým zo sociálne slabých rodín finančným príspevkom na kúpu kompenzačnej pomôcky. Prispieva tam, kde neprispieva štát, ani zdravotná poisťovňa, alebo prispievajú len čiastočne.
Poligné
Poligné je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Ille-et-Vilaine, v regióne Bretónsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Poilley (Ille-et-Vilaine)
Poilley je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Ille-et-Vilaine, v regióne Bretónsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Cuq-Toulza
Cuq-Toulza je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Tarn, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Cuq-Toulza má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod.
Obyvateľstvo
Cuq-Toulza má 674 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
Charlotte Schwabová
Charlotte Schwabová (* 17. december 1952, Bazilej, Švajčiarsko) je švajčiarska herečka. Jej najznámejšia rola je úloha šéfky diaľničnej polície Anny Eneglhardtovej v nemeckom seriáli Kobra 11.
Biografia
V 17 rokoch ju zaujalo herectvo a neskôr vyštudovala hudobno-dramatický odbor Štátneho konzervatória v Berne a potom zahájila svoju kariéru. V televízii sa objavuje od roku 1970. V rokoch 19962008 hrala v nemeckom seriáli Kobra 11 šéfku Annu Engelhardtovú.
Z prvého manželstva s hercom Pettom Simonischekom (* 1946) má syna Maximiliana (* 1982), ktorý je tiež herec. S druhým manželom, hercom a režisérom Svenom-Ericom Bechtolfom (* 1957) má syna Hansa.
Hovorí nemecky, anglicky, francúzsky a taliansky. Jej najväčšími koníčkami sú psychológia a varenie. Je veľká futbalová fanúšička klubu SC Freiburg. Žije v Hamburgu.
Labyrint (album)
Labyrint je štvrtý štúdiový album slovenskej hudobnej skupiny Peter Bič Project. Album kapele v roku 2019 vydalo hudobné vydavateľstvo Universal Music.
Alica Moravčíková
Mgr. Alica Moravčíková (* 5. december 1994, Banská Bystrica) je slovenská profesionálna basketbalistka, hrajúca na pozícii pivotky, a žurnalistka. V súčasnosti hrá v slovenskej extralige za tím Piešťanské Čajky a v slovenskej reprezentácii. Je štvornásobnou majsterkou Slovenska, trojnásobnou víťazkou Slovenského pohára a dvojnásobnou účastníčkou ME v basketbale (v rokoch 2021 a 2023).
Životopis
Alica Moravčíková začala basketbalovú kariéru v rodnej Banskej Bystrici. V sezóne 2014/15 hrala slovenskú extraligu za klub BK ŠKP 08 Banská Bystrica. V sezóne 2014/15 mala priemer 7,3 bodu, 3,1 doskoku a 1,4 asistencie na zápas. Následne prestúpila do MBK Ružomberok, kde hrala päť sezón až do roku 2020, dvakrát vyhrala extraligu aj Slovenský pohár.
V sezóne 2020/21 pôsobila v nemeckej bundeslige v tíme BasCats USC Heidelberg. V lete 2021 prestúpila do tímu druhej talianskej ligy A2, Nuova Pallacanestro Treviso, s ktorým ale na prelome rokov 2021 a 2022 rozviazala zmluvu a od februára 2022 dohrala sezónu v slovenskom klube Piešťanské Čajky, s ktorým vyhrala aj ligový titul. V tejto sezóne v Piešťanoch mala priemer 3,7 bodu, 4,5 doskoku a 1,0 asistencie na zápas. S Čajkami pokračovala aj v sezóne 2022/23, kedy získala ďalší titul, ako aj víťazstvo v Slovenskom pohári. V tejto sezóne mala priemer 6,9 bodu, 6,0 doskoku a 1,1 asistencie na zápas. V júni 2023 predĺžila s Čajkami zmluvu aj na sezónu 2023/24.
Počas pôsobenia v Ružomberku a v Piešťanoch hrala aj Eurocup v basketbale žien.
Moravčíková v roku 2020 absolvovala žurnalistiku na Filozofickej fakulte Katolíckej univerzite v Ružomberku.
Curvalle
Curvalle je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Tarn, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Curvalle má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod.
Obyvateľstvo
Curvalle má 451 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
Peter Gašparík
Peter Gašparík (Peter M. Gašparík, Peter Tigrov * 18. máj 1977, Bratislava) je slovenský spisovateľ a režisér. Píše poéziu i prózu. Je synom tlmočníčky a prekladateľky Terézie Gašparíkovej.
Život
Vyrastal v bratislavskom Lamači a v Dúbravke spolu so zdravotne znevýhodnenou sestrou. Otec pochádzal z Bratislavy, z Devínskej Novej Vsi a mama, prekladateľka a tlmočníčka Tereza Gašparíková, z Banskej Štiavnice. Po ZŠ Beňovského navštevoval Talianske Gymnázium L. Sáru. Žil dlhodobo v Taliansku, Francúzsku, Belgicku, USA.
Práca
Filmovú réžiu na VŠMU študoval u Ľubomíra Fifika a Stanislava Párnického. Počas štúdia absolvoval stáže a študijné pobyty v USA, Taliansku a Francúzsku. Napríklad na New York Film Academy v New Yorku, CIFAP v Paríži, Università di Bologna. V Bologni navštevoval semináre Umberta Eca. Ako novinár pracoval pre Večerník a Kamarát. Prekladal a dialógoval televízne filmy a seriály pre RTVS a podnikal. K jeho prvej knihe Kúsok môjho srdca napísal predslov Blahoslav Hečko. Ďalšia kniha Čo som (ne)urobil, (ne)urobil som obsahuje štyri menšie knihy, poéziu i prózu. Triler Šelmy a hyeny z mediálneho a politického prostredia napísal pod menom Peter Tigrov.
Učil tiež na Žilinskej univerzite.
Po rokoch sa vrátil k réžii autorského filmu, keď v roku 2019 dokončil celovečerný dokument Tereza – náboj lásky.
Péleus
náhľad|300px|Svadba Pélea a Thetidy, detail maľby, autor:[[Cornelis van Haarlem (1562–1638)]] Péleus (starogr. Πηλεύς – Péleus, ) je v gréckej mytológii syn aigínskeho kráľa Aiaka a jeho manželky Endéidy. Bol fthíjsky kráľ.
Péleus sa preslávil mnohými hrdinskými činmi, ale aj činmi, za ktoré musel pykať. Ale slávnym sa stal najmä tým, že bol otcom najväčšieho hrdinu trójskej vojny Achillea.
Keď v mladosti zabil v hádke svojho brata Fóka, utiekol zo svojej domoviny a našiel si útočisko u fthíjskeho kráľa Eurytióna a s jeho dcérou Antigonou sa oženil. Krátko nato musel utiecť i z Fthíe – so svojim svokrom sa zúčastnil poľovačky na hrozného kalydónskeho diviaka, kde nešťastnou náhodou Eurytióna zabil. Následne odišiel do Iólku v Tesálii, kde ho prijal kráľ Akastos. Ale séria nešťastí aj naďalej pokračovala: Akastova manželka sa do Pélea zamilovala, on však jej lásku neopätoval. Preto ho potom obvinila, že ju chcel zviesť. Akastos svojej žene uveril a rozhodol sa Pélea zabiť. Vylákal ho do pélijských lesov, kde žili diví Kentauri a keď po poľovačke zaspal schoval mu meč, aby sa neskôr nemohol brániť. Péleus však meč našiel, vrátil sa do Iólku, kde Akasta a jeho falošnú ženu zabil.
Po období početných bohatých obetí bohom, ktorými sa Péleus očistil od svojich krvavých činov, vrátil sa do Fthíje, aby sa ujal vlády. Jeho manželka už ale nebola nažive, preto sa rozhodol, že sa znova ožení. V tej dobe sa najvyšší boh Zeus uchádzal o morskú bohyňu Thetis, keď sa mu doniesla veštba, že jej budúci syn prevýši po všetkých stránkach svojho otca, Zeus z milostného dobrodružstva vycúval a Thetidu vydal za práve ovdoveného Pélea. Thetis sa za neho vydať nechcela, ale proti vôli Dia nič nezmohla. Svadba sa konala v jaskyni kentaura Cheiróna za účasti všetkých bohov. Pri svadobnej hostine sa odohral slávny spor o zlaté jablko zo záhrady Hesperidek, ktoré medzi bohyne hodila bohyňa sváru Eris a malo patriť "tej najkrajšej". Rozpútal sa spor, ktorého výsledok nakoniec viedol k trójskej vojne.
Manželstvo Pélea a Thetidy nebolo šťastné – ona sa trápila sobášom so smrteľným človekom, on zase tým, že ich syna Achillea kvôli tomu, že mu chcela dať nesmrteľnosť, natierala ambróziou a zakaľovala nad ohňom. Péleus sa však domnieval, že chce syna zahubiť, vytasil na ňu meč a ona bez slova ušla a už sa k nemu nikdy nevrátila. Rovnako tak syn Achilles – keď dospel, zvolil si slávu na poli vojnovom a pod hradbami Tróje zahynul.
Krušičova kúria
História
Kúria je už ako „Perghauz“ spomínaná v listine z roku 1425. Vtedy išlo o nárožný dvojpodlažný kamenný dom, ktorý bol približne štvorcového pôdorysu.
Budova do sedemnásteho storočia patrila vždy aktuálnym majiteľom panstva a hradu. Vlastnil ju aj Ján Krušič z Lepoglavy, ktorý bol v rokoch 1575 až 1580 záložným pánom mesta a panstva. Postupne sa rozširovala a v 17. storočí sa približovala k svojej dnešnej podobe, kedy už predstavovala reprezentatívne šľachtické sídlo.
Po Krušičovej smrti sa stal majiteľom kúrie kráľ a v roku 1615 sa po zámene stala majetkom mesta. Slúžila pre rôzne potreby mesta, najmä ako obecný dom a ubytovňa pre vojsko. Po roku 1634 v nej mali svoje modlitebne aj pezinskí evanjelisti. Mesto Pezinok sa v roku 1871 stalo sídlom Kráľovského okresného súdu. Začiatkom dvadsiateho storočia bola budova prestavaná a získala súčasný ucelený architektonický výraz. Vtedy slúžila potrebám súdu, pretože ju mesto Pezinok v roku 1925 darovalo československému eráru. Mesto však naďalej malo možnosť využívať pivničné priestory budovy ako svoje mestské vínne pivnice.
Architektúra
Je to nárožná stavba, pričom jej hlavná fasáda je orientovaná smerom do námestia. Má štvorkrídlovú dispozíciu, s obdĺžnikovým vnútorným nádvorím a je podpivničená. Stavba je dvojpodlažná s výnimkou východného krídla, ktoré má len jedno zvýšené poschodie.
Výrazným architektonickým prvkom v juhovýchodnom rohu nádvoria je hmota preskleného moderného schodiska. Strechy severného a západného krídla sú sedlové a v ich prepojení je valba. Strecha južného krídla, ktorá sa dotýka susednej budovy, je pultová. Strechy sú zobytnené a presvetlené strešnými oknami. Hlavné, severné krídlo je na prízemí rozdelené prejazdom, v ktorom sa nachádza aj vstup do pivnice pod ľavou časťou tohto krídla. Ide o najstaršiu gotickú časť budovy. Pivnice sa tiež nachádzajú pod celým východným krídlom a sú zaklenuté valenými klenbami, ako aj v miestnosti na prvom podlaží severného a východného krídla. Ostatné stropy sú rovné. Stavba má jednoduché fasády.
Okná a dvere majú obdĺžnikový tvar a sú zvýraznené mierne predstúpenými paspartami, ktoré ich buď lemujú po obvode, alebo ich spájajú do dvojíc, trojíc a štvoríc.
Zvislo fasádu rozdeľujú lizény a vodorovne soklový pás, rímsy a lizénový pás pod strechou. V budove sa nachádzajú aj viaceré hodnotné historické prvky, napríklad gotické murivá s interiérovými a exteriérovými omietkami, goticko-kamenné prvky, renesančné omietky, barokové výmaľby a iné.
Karosa NO 80
náhľad| Zrenovovaná historická súprava na pražskom výstavisku: tahač Škoda 706 RTTN s návesom Karosa NO 80 náhľad| Interiér návesu NO 80 Karosa NO 80 je model autobusového návesu, ktorý v jedinom kuse vyrobila na začiatku 60. rokov 20. storočia Karosa Vysoké Mýto.
== Konštrukcia == Náves NO 80 je založený na konštrukcii autobusu Škoda 706 RTO. Jedná sa o jednonápravové vozidlo, ktoré bolo pripojené za klasickým nákladným ťahačom. NO 80 má celokovovú polosamonosnou karosériu spojenú s polosamonosným rámom a tvorí s ním jeden celok. Karoséria je zvonku oplechovaná, v interiéri obložená umakartom. Pérovanie je zabezpečené pozdĺžnymi listovými perami, na ktorých sú silenbloky. Náprava má dva hydraulické tlmiče a torzný stabilizátor kvôli zlepšeniu priečnej stability. Čalúnené sedačky s trubkovým rámom s poťahmi z umelej kože boli farebne zladené s ostatným interiérom. Boli rozmiestnené priečne 2 + 2 so strednou uličkou. Všetky sú umiestnené v smere jazdy okrem radu nad podbehmi kolies a sedadla oproti vstupným dverám. Vstup do vozidla zaisťovali jedny mechanické dvojkrídlové, tzv. Búchacie dvere šírky 900 mm, ktoré boli umiestnené v pravej bočnici v prednej časti návesu. Ich otvorením sa samočinne vyklopila stupačka pre uľahčenie nastupovania cestujúcich. Voz bol vybavený samostatným naftovým kúrením PAL s výkonom 9000 kcal/h..
Výroba a prevádzka
náhľad| Autobusový náves NO 80 Prvé projekty koncepcie návesu pre hromadnú dopravu osôb sa objavili v roku 1958. Bolo rozhodnuté o výrobe unifikovanej rady autobusov Karosa SB (dĺžka 10 m), Škoda 706 RTO (11 m) a Škoda 706 RTO-K (kĺbový, 16 m), prívesu Karosa B 50 a návesu NO 80. Prototyp autobusového návesu bol vyrobený na konci roka 1960, v januári 1961 bol predstavený odbornej verejnosti a potom bol nasadený do skúšobnej prevádzky. Ako ťahač mohol použiť nákladné auto Škoda 706 RTTN či Tatra 137. Výhodou osobného návesu bola možnosť ho kedykoľvek odpojiť a nahradiť návesom nákladným (napríklad dovoz zamestnancov na stavbu a potom materiálu na stavenisko). Výhľadovo sa uvažovalo aj o vojenskom variante. Lenže už v čase stavby prototypu vyvíjala Karosa nový autobusový rad Š, takže z unifikovaného radu sa masovej výroby dočkal len autobus RTO.
Prototyp návesu NO 80 bol v skúšobnej prevádzke v niekoľkých podnikoch ČSAD (napr. Tábor, Bratislava, Gottwaldov, Brno i. ). Potom bol v roku 1962 natrvalo odovzdaný ČSAD Bratislava, ktoré ho uplatnilo v okolí Šale, kde jazdil 17 rokov. Jeho ťahač 706 RTTN bol po návozu zamestnancov do podnikov využívaný aj v nákladnej doprave (ako bolo pôvodne plánované).
Kao
Kao môže byť:
KAO môže byť:
Štefan Žídek
PhDr. ICLic. Štefan Žídek (* 20. október 1975, Petrovice) je slovenský rímskokatolícky kňaz a kancelár Žilinskej diecézy.
Biografia
Po zriadení Žilinskej diecézy pápežom Benediktom XVI. 14. februára 2008 začal pôsobiť v štruktúrach diecéznej kúrie ako notár a medzi rokmi 20082011 ako archivár. V roku 2008 po absolvovaní obhajoby rigoróznej práce a rigoróznej skúšky na Univerzite Konštantína Filozofa v Nitre získal akademický titul PhDr. Medzi rokmi 20092013 pôsobil ako vicekancelár diecéznej kúrie a od roku 2013 zastáva funkciu kancelára. V roku 2016 ukončil štúdiá kanonického práva na Lublinskej katolíckej univerzite Jána Pavla II. (poľsky: Katolicki Uniwersytet Lubelski Jana Pawła II). Je tiež členom Komisie pre posvätné rády a ministériá Žilinskej diecézy.
Pont-Péan
Pont-Péan je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Ille-et-Vilaine, v regióne Bretónsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Lietanie (letectvo)
náhľad|[[Boeing 787 Dreamliner|Boeing 787-8 Dreamliner počas letu, pred pristátím na Letisku Londýn-Heathrow]] Lietanie alebo let je pohyb lietadla vo vzduchu bez dotyku so zemou. V širšom zmysle zahŕňa aj pohyb lietadla po zemi počas vzletu a pristátia, v užšom zmysle sa letom rozumie „alebo istý časový úsek pohybu lietadla vo vzduchu alebo pohyb lietadla vo vzduchu od okamihu jeho odpútania od zeme pri vzlete do okamihu dosadnutia pri pristátí“.
Damiatte
Damiatte je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Tarn, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Damiatte má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod.
Obyvateľstvo
Damiatte má 931 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
Nový jadrový zdroj
Nový jadrový zdroj (NJZ) je pracovný názov projektu jadrovej elektrárne, ktorá má vyrásť na mieste odstavených blokov elektrárne V1 v lokalite Atómové elektrárne Bohunice na Slovensku. Projekt zastrešuje spoločnosť Jadrová energetická spoločnosť Slovenska s väčšinovým podielom Slovenskej republiky. Pôvodný projekt počíta so začiatkom výstavby v roku 2021, spustenie prác a teda aj elektrárne do prevádzky, plánované na rok 2029, je však otázne kvôli neistej rentabilite projektu, z dôvodu čoho bol projekt v roku 2019 zmrazený.
Vývoj projektu
Možnosť výstavby novej jadrovej elektrárne v Jaslovských Bohuniciach sa prvý raz objavila počas prvej vlády Roberta Fica v roku 2006. Podľa vtedajšieho premiéra bola impulzom možnosť využiť existujúcu infraštruktúru v lokalite a vyššia cena elektriny na úrovni okolo 70-80€ za MW. V roku 2006, resp. 2008, bolo Slovensko nútené odstaviť dva bloky atómovej elektrárne Jaslovské Bohunice, kvôli záväzku pri vstupe do EÚ, čím stratilo sebestačnosť vo výrobe energií. Vyradenie oboch blokov bolo prijaté uznesením Uznesením vlády SR č. 801/1999 zo dňa 14. septembra 1999.
V roku 2009 vláda SR za účelom realizácie projektu NJZ vláda SR v roku 2009 založila Jadrovú energetickú spoločnosť Slovenska (JESS). Väčšinovým 51-percentným akcionárom sa stal štátny podnik JAVYS. Ficova vláda koncom roka 2008 rozhodla, že do projektu priberie aj českú energetickú skupinu ČEZ, ktorá získala 49 % akcií JESS.
Potreba výstavby NJZ vychádza tiež z požiadaviek na zaistenie energetickej bezpečnosti Slovenska v oblasti výroby elektrickej energie, ktorá je definovaná v platnej Energetickej politike SR z roku 2014. V roku 2016 bol ukončený a Ministerstvom životného prostredia SR kladne hodnotený proces EIA - zisťovanie vplyvu projektu na životné prostredie, ktorý má platnosť na sedemročné obdobie (do roku 2023). V roku 2019 na 14. Európskom jadrovom fóre 2019 (ENEF) v Prahe predseda vlády SR Peter Pellegrini pripustil, že keď to ekonomické parametre a situácia na trhu s energiou dovolia, Slovensko spolu s Českom rátajú s projektom NJZ ako lokalitou pre výstavbu novej jadrovej elektrárne. Termín začatia výstavby je v projektoch plánovaný na rok 2021, uvedenie do skúšobnej prevádzky na rok 2027.
Parametre elektrárne
Z technického hľadiska má NJZ predstavovať jednoblokovú elektráreň generácie III+ vybavenú tlakovodným reaktorom (PWR/VVER). Čistý elektrický inštalovaný výkon je uvažovaný maximálne do 1700 megawattov. Životnosť elektrárne by mala byť projektovaná na 60 rokov.
Do reaktoru majú byť použité komerčne dostupné bloky renomovaných dodávateľov. Ako referenčné sú uvažované nasledujúce projektové riešenia:
Princé
Princé je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Ille-et-Vilaine, v regióne Bretónsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Dénat
Dénat je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Tarn, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Dénat má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod.
Obyvateľstvo
Dénat má 713 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
Donnazac
Donnazac je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Tarn, v regióne Midi-Pyrénées.
Polohopis
Donnazac má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod.
Obyvateľstvo
Donnazac má 87 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
Majstrovstvá WAFF vo futsale
Majstrovstvá WAFF vo futsale sú najvyššie medzinárodné západoázijské podujatie vo futsale, ktoré riadi Západoázijská futbalová federácia (WAFF). Ich história siaha do roku 2007, kedy sa v Iráne konali prvé majstrovstvá WAFF mužov a o rok neskôr v Jordánsku aj prvé majstrovstvá WAFF žien. V ženskej kategórii v nich dominuje družstvo Iránu.
Centrál
Centrál môže byť:
Peter Bobula
Mgr. Ing. Peter Bobula (* 3. január 1967, Topoľčany) je slovenský právnik, živnostník a politik, podpredseda strany Kresťanskodemokratické hnutie.
Životopis
Peter Bobula sa narodil v januári 1967 v Topoľčanoch. Absolvoval Gymnázium v Topoľčanoch, následne vyštudoval na právo na Univerzite Komenského a Stavebnú fakultu Slovenskej vysokej školy technickej. Po škole Bobula najskôr pôsobil ako stavebný technik v Agrostave Topoľčany, v rokoch 1996-2002 bol manažérom v obchodných spoločnostiach, od roku 2008 pracuje ako živnostník a manažér. V rokoch 2010-2011 bol predsedom dozornej rady Slovenskej pošty.
Politická kariéra
V júni 2016 bol na sneme zvolený za podpredsedu KDH. V parlamentných voľbách v roku 2020 kandidoval za KDH zo štvrtého miesta na kandidátke.
Osobný život
Peter Bobula je ženatý, žije v Urminciach.
Dourgne
Dourgne je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Tarn, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Dourgne má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod.
Obyvateľstvo
Dourgne má 1293 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
Marcello Gandini
Marcello Gandini (* 26. august 1938, Turín, Taliansko) je taliansky automobilový dizajnér, známy svojou prácou v dizajnérskom štúdiu Bertone. Preslávil sa predovšetkým návrhmi Lamborghini Countach, Lamborghini Miura a Lancia Stratos. Gandini sa zaraďuje k trojici talianskych dizajnérov, narodených v roku 1938, kde ho doplňujú Giorgetto Giugiaro a Leonardo Fioravanti.
V rozhovore s Robertom Cumberfordom, redaktorom magazínu Automobile, z roku 2009, Gandini uviedol, že jeho návrhy sú zamerané na stavbu vozidla, konštrukciu, montáž, mechaniku a nie na vzhľad. Gandini bol jedným z dvadsiatich piatich dizajnérov, nominovaných na automobilového dizajnéra storočia.
Borovica pancierová
Borovica pancierová (staršie: borovica Heldreichova; lat. Pinus heldreichii) je európska borovica, rastúca v horských polohách predovšetkým na vápencoch na Balkáne, kde sa strieda s borovicou balkánskou, ktorá tu rastie na žule.
Do borovice pancierovej sa dnes obyčajne zahŕňa aj bývalý druh borovica bielokôra (Pinus leucodermis), a to niekedy v podobe poddruhu či variety borovice pancierovej (Pinus heldreicheii subsp. [alebo var.] leucodermis'').
Výzor
Strom podobný borovici čiernej, až vysoký, rozvetvený až k zemi. Koruna kužeľovitá, borka tenká, popolavá, dole hranato šupinovitá.
Vetvy a letorasty sú sivohnedé, letorasty sú na rozdiel od podobnej borovice čiernej srienistá.
Pupene pozdĺžne vajcovité, sivo-belavé s bielymi špičkami, bez živice.
Semená okrídlené, elipsovité, 6 veľké.
Výskyt
Na Balkánskom polostrove, v Bulharsku, Taliansku, a Turecku, ale ťažisko jej výskytu je predovšetkým v Albánsku. Rastie v nadmorských výškach 1 200 na vápencových a dolomitových pohoriach.
Ekológia
Je výrazne viazaná na vápencové podložie a neznáša kyslé pôdy.
Využitie
na území Slovenska je vyhľadávanou okrasnou drevinou, napriek tomu, že sa v niektorých lokalitách (na kyslých pôdach) pestuje s ťažkosťami.
Lešník
Lešník je vrch vo Veporských vrchoch, krajinnom celku Slovenského rudohoria. Leží nad Pohronskou Polhorou, približne východne od Brezna.
Opis
Lešník leží v najvyššej, severovýchodnej časti Veporských vrchov, v hrebeni vedúcom severozápadným smerom z Fabovej hole na Ďurovú. Z vrchu vybiehajú až štyri rázsochy; juhozápadne na Vysokú, západne na Blato, severozápadne na Ďurovú a severne na Kráľovu horu. Východne sa nachádza Čierny vrch, Skalka , Veľká Smrekovica , Malá Smrekovica , Kľak , Javorinka a Fabova hoľa , južne Kučalach , Bánovo , Báňova  a Lômik , západne Vysoká , Zrazy , Michalová  a Ďurová  a severne Vrchbánsky grúň , Brestovec , Magura  a Kráľovská hora. Oblasť patrí do povodia rieky Hron, kde vodu zo severnej časti odvádza Malý Zelený potok, zo západnej Veľký Zelený potok a z južných svahov Lipianka do Rohoznej. Na vrchol nevedie značená turistická trasa.
Prístup
Na vrchol nevedie značená turistická trasa, preto prístup je možný lesom, odbočením z modrej turistickej značky, vedúcej z Pohronskej Polhory na Fabovu hoľu.
Le Dourn
Le Dourn je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Tarn, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Le Dourn má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod.
Obyvateľstvo
Le Dourn má 128 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
Škvrnitý týfus
náhľad|vpravo|Vyrážky na hrudi muža nakazeného škvrnitým týfusom v Burundi, jedno z prvých štádií choroby Škvrnitý týfus známy aj ako Thyphus exanthematicus, epidemický škvrnitý týfus, klasický škvrnitý týfus, alebo Brillova-Zinserova choroba je infekčná choroba zo skupiny riketsióz, ktorej pôvodcom sú mikroorganizmy riketsie, konkrétne druh Rickettsia prowazekii.
Pôvodcovia ochorenia
Riketsie sú baktérie, ktoré sa môžu rozmnožovať len vo vnútri živého organizmu. Sú prenášané blchami, všami a roztočmi. Ochorenie sa dobre šíri v znečistených a stiesnených podmienkach. Epidémie tejto choroby často nasledovali v priebehu alebo po skončení vojen alebo prírodných katastrof, kedy si vyžiadali veľké množstvo obetí. Riketsie žijú v tráviacom trakte, najmä črevách hostiteľského organizmu a do okolitého prostredia sa dostávajú ich trusom. Do tela človeka baktérie prenikajú cez rany vznikajúce uhryznutím vší alebo bĺch, ktoré svrbia a postihnutí ľudia si ich často intenzívne škriabu. Baktérie R. prowazekii môžu zostať životaschopné a infikované vo výkaloch hostiteľov po mnoho dní aj po ich vyschnutí. Týfus nakoniec spôsobí aj smrť hostiteľa, choroba však zostane životaschopná po mnoho týždňov aj v mŕtvom tele.
Príznaky
Príznakmi škvrnitého týfusu sú silná bolesť hlavy, pretrvávajúca vysoká horúčka, kašeľ, vyrážky, silné bolesti svalov, triaška, klesajúci krvný tlak, strnulosť, citlivosť na svetlo a v niektorých prípadoch aj delírium. Vyrážky sa začínajú tvoriť najprv na hrudníku asi štyri až päť dní potom, čo sa objaví horúčka, a šíria sa ďalej na trup a končatiny. Príznakom spoločným pre všetky formy týfusu je horúčka, ktorá môže dosiahnuť viac než 39 °C.
Bakteriálna infekcia môže spôsobiť rôzne komplikácie vrátane encefalitídy, ktorá môže spôsobiť ohluchnutie. Známe sú tiež prípady napadnutia srdcového svalu, ktoré môžu spôsobovať smrť.
Po prekonaní choroby človek získava obranyschopnosť. Ak choroba po desiatkach rokov prepukne opäť, označuje sa ako Brill-Zinsserova choroba, ktorá má miernejší priebeh. Prvýkrát bola opísaná Nathanom Brillom v roku 1913 v Mount Sinai Hospital v New Yorku. Vracia sa u pacientov po dlhom období latencie (podobný vzťah aký je medzi ovčími kiahňami a pásovým oparom). Toto opakovanie sa často vyskytuje v obdobiach relatívnej imunosupresie (poklesu obranyschopnosti organizmu), ktorá často súvisí s podvýživou a inými chorobami. Nedostatočná hygiena vedie k väčšej frekvencii výskytu vší, čo je častou príčinou, prečo sú epidémie škvrnitého týfusu časté v dobách sociálneho chaosu a nepokojov, resp. sa vyskytovali u väzňov koncentračných a zajateckých táborov.
Liečba
Infekcia sa lieči antibiotikami. Niekedy je potrebný pre stabilizáciu pacienta príjem intravenóznych tekutín a kyslíka. Úmrtnosť pacientov neliečených antibiotikami sa pohybuje od 10 do 50 % a môže nadobudnúť katastrofické epidemické rozmery. V prípade liečby antibiotikami úmrtnosť nepresahuje 10 %; ak sú podávané intracelulárne antibiotiká ako tetracyklín, blíži sa k nule. Infekcii sa dá predchádzať očkovaním.
Dejiny
Prvý opis škvrnitého týfusu bol pravdepodobne uvedený v 1083 v kronike kláštora blízko Salerna v Taliansku. V roku 1546 florentský lekár Girolamo Fracastoro opísal týfus vo svojom známom opise o vírusoch a chorobách De contagione et Contagiosis Morbis.
Predtým, než bolo počas druhej svetovej vojny zavedené očkovanie proti tejto chorobe, mal škvrnitý týfus zničujúce dôsledky a bol zodpovedný za sériu epidémií v rôznych obdobiach.
Ako prvý určil pôvodcu choroby v roku 1916 Henrique da Rocha Lima. Baktériu Rickettsia prowazekii pomenoval podľa lekárov H. T. Rickettsa a S. Provázka, ktorí pri výskume pôvodcov infekcie podľahli tejto chorobe. Po objavení baktérie prišiel v roku 1930 Rudolf Weigl s metódou na tvorbu vakcíny pomocou spracovania vnútorností infikovaných vší. Táto metóda však bola nebezpečná pre zložitú prípravu a možnosť nákazy tých, ktorí na nej pracovali.
Bezpečnejší spôsob prípravy z vaječného žĺtka vyvinul Herald R. Cox v roku 1938. Táto vakcína bola široko dostupná a používaná od roku 1943. Napriek tomu bol počas druhej svetovej vojny škvrnitý týfus zodpovedný za smrť stoviek tisíc ľudí. Vyskytoval sa najmä v táboroch pre vojnových zajatcov a koncentračných táboroch. Škvrnitý týfus bol v nacistických koncentračných táboroch bežný a nemeckí lekári vyvíjali iba minimálne úsilie na ochranu väzňov pred týmto ochorením. Väčšina väzňov bola vyhladovaná, unavená prácou a žila vo všami zamorených priestoroch bez vhodných hygienických zariadení, čistého oblečenia, mydla a vody. Epidémie sa šírili veľmi rýchlo aj pre nedbanlivosť vedenia, ľahostajnosť, prehliadanie faktov a teror na väzňoch. Opatrenia proti šíreniu tejto choroby boli prijímané zvyčajne iba čiastočne, boli neúčinné, obťažujúce alebo smrtiace (popravy alebo ponechanie nakazených v oddelených priestoroch bez pomoci). Viaceré fakty naznačujú, že nemecké úrady týfus v táboroch zámerne podporovali, pretože smrť v dôsledku epidémií bola lacnejšia ako popravy.
Známe sú hlavne epidémie medzi sovietskymi vojnovými zajatcami na východnom fronte na jeseň 1941 alebo po bitke pri Stalingrade, kde v dôsledku podvýživy úmrtnosť medzi nemeckými zajatcami presahovala 50%. Katastrofické podmienky tiež vládli v nacistických koncentračných táboroch na konci vojny (napr. Bergen-Belsen), kedy sa v nich nachádzali veľké množstvá transportom a hladom vyčerpaných väzňov.
Mestské opevnenie (Pezinok)
Mestské opevnenie v Pezinku (často uvádzané ako Mestské hradby v Pezinku) je renesančný mestský obranný systém, ktorý pochádza zo 17. storočia. V 20. storočí prišlo opevnenie o niektoré svoje časti pri čiastočnej likvidácii hradieb. Mestské opevnenie je Národnou kultúrnou pamiatkou.
História a vývoj opevnenia
Najstarší zachovaný doklad o budovaní opevnenia pochádza z roku 1616, kedy bol za dozorcu výstavby šancov menovaný Juraj Behm. V tomto roku sa začala aj stavba Frauenberskej brány.
Ďalšie pramene, dokumentujúce stavbu mestského opevnenia máme až z roku 1641 resp. 1643. Rokom 1643 je datovaný účet staviteľa mestských hradieb Fridricha Käpplera. Od tohto roku sú účty z budovania hradieb zachované v takmer nepretržitom rade až do roku 1670.
Je zrejmé, že v spomenutom období predstavovali náklady na výstavbu opevnenia takmer 25 500 zlatých. Počas zaznamenaných 24 rokov sa nalámalo 8 517 siah kameňa, nakúpilo sa 81 000 kusov tehál, z toho 12 000 rímsových a približne 28 400 meríc vápna. Dodávateľmi materiálov boli obce Buková, Limbach a Cajla (dnes súčasť mesta Pezinok).
Intenzívne stavebné práce prebiehali 74 mesiacov. Na stavbe pracovali aj murárski majstri, budujúci kamennú hradbu a tiež kopáči priekopy. Zmienka o kopaní tzv. Graimbl (malý kanál na prietok vody) umožňuje vytvoriť si predstavu o jej podobe. V odbornej terminológii sa to nazýva kyneta (franc. cuvette). Podľa záznamov z roku 1659 mala priekopa šírku 4 siahy.
V rokoch 1645, 1647 až 1650 bola stavba z dôvodu nedostatku finančných prostriedkov pozastavená. Od roku 1651 sa pracovalo nepretržite až do roku 1661. V 1662 zastavila výstavbu povinnosť ubytovať v meste generálny štáb. Posledné údaje o stavebných prácach na opevnení máme z roku 1670.
V roku 1652 vyplatilo mesto kopáčovi Jánovi Hutzschmitovi za 68 siah základov pri Trnavskej bráne 119 zlatých. V obecnom kameňolome sa nalámalo 224 siah kameňa, použitého na pokračovanie stavby na Hrnčiarskej ulici. V roku 1653 sa nalámalo 444 siah kameňa na hradbu pri Trnavskej bráne a na veľký bastión oproti majeru pána Szegedyho (dnešná Šancová a Záhradná ulica). V rokoch 1658 až 1659 sa kopali šance pri zámku. V roku 1666 sa z nariadenia mestskej vrchnosti začalo s výstavbou hradieb pri bašte oproti Bodenzeilu (dnešná Jesenského ulica) a na Hrnčiarskej ulici, kde práce trvali 6 týždňov.
Od apríla do novembra 1667 sa pracovalo na baštách. V 1668 bol dokončený múr od špitálu k Bratislavskej bráne (dnešná Moyzesova ulica) a mesto uzavrelo dohodu s Pavlom Glaβerom o vykopaní základov pre novú baštu a hradbu pred Hornou bránou, oproti hradnej záhrade grófa Pálffyho.
Po roku 1670 patrila Hrnčiarska ulica k posledným budovaným úsekom a v roku 1670 už bola jediným miestom, na ktorom sa pracovalo.
Úpadok opevnenia
Po upadnutí nebezpečenstiev sedemnásteho a začiatku osemnásteho storočia funkcia opevnenia postupne upadá, už v prvej polovici 18. storočia boli priekopy značne zasypané smetím. V roku 1769, so súhlasom Uhorskej komory, bola schválená žiadosť miestneho farára o bránku a prechod na Hrnčiarsku ulicu a vznikla tým dnešná Fortna ulica.
V druhej polovici 19. storočia postihla fortifikáciu devastácia zapríčinená rozvojom mesta. Medzi prvými boli zničené mestské brány. V roku 1883 povolilo mesto prieraz hradby a bránku Augustínovi Sandtnerovi, majiteľovi domov číslo 39 a 40 na ulici M. R. Štefánika. Otvor v hradbe mu umožnil bezprostredný kontakt s majerom, ktorý vlastnil na Šancovej ulici. V tom istom roku začalo mesto prenajímať valy, ktoré sa postupne buď odstránili alebo upravili na malé vinohrady, záhrady či malé parčíky.
Pôvodne celistvú stavbu postupne narúšali povolené i nelegálne otvory. V prvej polovici 20. storočia sa opakovane sa objavujú žiadosti o likvidáciu časti hradobného múru, resp. o jeho prerazenie. V roku 1942 zamietlo Ministerstvo školstva a národnej osvety niekoľkonásobnú žiadosť miestnej pobočky spoločnosti Deutsche Partei o povolenie zbúrať časť hradby na ulici M. R. Štefánika, ktorá mala brániť výstavbe nového spolkového domu. V rovnakom roku udelilo Ministerstvo mimoriadny súhlas s likvidáciou starého mestského múra kvôli výstavbe nového moderného obchodného domu na Wiserovej ulici (dnešná križovatka ulíc Holubyho a Jesenského). Dôvodom bolo, že časť múru bránila rozvoju mesta smerom na tepnu Bratislava – Trnava a smerom k železničnej stanici. V roku 1952 bola Pamiatkový úradom schválená žiadosť Západoslovenských mlynov, n.p. o vybúranie vchodu cez hradbu pre motorové vozidlá s odôvodnením, že „múr je už poškodený prebúraním vchodu do závodu Mäsna ako aj novodobou rekonštrukciou. Je iba náznakom zachovanej hradby a netvorí pohľadovú dominantu. Ulica, do ktorej múr ústí (Hrnčiarska) je úplne bezvýznamná tak po stránke staviteľskej ako aj pohľadovej.“ Naopak, žiadosť MNV o zbúranie hradieb v miestach, kde chceli Rudné bane stavať obytný dom, t. j. „v pohľade od kostola ku kaštieľu“ (Mladoboleslavská ulica) Pamiatkový úrad neodsúhlasil.
André Bjerke
Jarl André Bjerke (pseudonym: Bernhard Borge; * 30. január 1918, Aker, dnes súčasť Osla† 10. január 1985, Oslo ) bol nórsky spisovateľ (prozaik, básnik a dramatik) a komentátor kultúrneho diania. Bol popredným činiteľom riksmålského jazykového hnutia a redaktorom časopisu Ordet („Slovo“).
Kráľovská hora
Kráľovská hora môže byť:
Québriac
Québriac je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Ille-et-Vilaine, v regióne Bretónsko.
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Edvard Beyer
Edvard Freydar Beyer (* 6. október 1920, Haugesund† 10. november 2003, Bærum) bol nórsky literárny historik, literárny kritik a univerzitný pedagóg, ktorý pôsobil ako profesor severskej literatúry na Univerzite v Osle v rokoch 19581990. Patrik k popredným propagátorom severskej literatúry a redigoval viacero zborníkov a antológií týkajúcich sa nórskej literatúry.
Durfort
Durfort môže byť:
Výbor pre verejné blaho
Výbor pre verejné blaho (častejšie prekladaný ako Výbor verejného blaha, ), ustanovený Národným konventom 6. apríla 1793 predstavoval de facto zoskupenia výkonnej moci vo Francúzsku v období jakobínskej diktatúry v rokoch 1793 – 1794. Vo vojnovom stave a s vidinou národného ohrozenia, jakobíni pod vedením Maximiliána Robespierra presunuli verejné žaloby, súdy a popravy pod dohľad tejto komisie.
Výbor bol osobne zodpovedný za tisícky popráv vrátane popráv vysokých šľachticov a bývalých vládnych činiteľov, ktoré posielal pod gilotínu. Najčastejším dôvodom pre popravu bolo obvinenie z podporovania monarchie a kontrarevolúcie. Vláda výboru vošla do dejín ako vláda teroru.
Quédillac
Quédillac je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Ille-et-Vilaine, v regióne Bretónsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Durfort (Tarn)
Durfort je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Tarn, v regióne Midi-Pyrénées.
Polohopis
Durfort má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod.
Obyvateľstvo
Durfort má 286 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
Carlos Valderrama
Carlos Alberto Valderrama Palacio (* 2. september 1961, Santa Marta, Kolumbia) je bývalý kolumbijský futbalista. Mal prezývku El Pibe.
Dvakrát sa stal najlepším futbalistom Južnej Ameriky (1987, 1993).
Pelé ho v roku 2004 zaradil ako jediného Kolumbijčana medzi 125 najlepších žijúcich futbalistov sveta.
Zlatý pohár CONCACAF 2000
V skupine D sa o postupujúcom medzi Kanadou a Kórejskou republikou musel použiť hod mincou, ktorá rozhodla, že Kanada postúpi do štvrťfinále Zlatého poháru CONCACAF a nakoniec sa stali aj víťazmi celého turnaja. Vo finále porazili Kolumbiu 2:0.
Kvalifikované tímy
Na turnaji sa predstavilo 12 krajín. 🇭🇹 zaznamenalo debut na turnaji.
Finále
Víťazom turnaja sa stala Kanada.
Escoussens
Escoussens je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Tarn, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Escoussens má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod.
Obyvateľstvo
Escoussens má 641 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
Rannée
Rannée je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Ille-et-Vilaine, v regióne Bretónsko.
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Milan Odran
PhDr. Milan Odran, CSc. (* 4. február 1937, Rykynčice) je slovenský slavista, orientalista, pedagóg, básnik, spisovateľ, lingvista, žurnalista, dramaturg, tlmočník a prekladateľ. Ovláda približne 30 jazykov.
Život
Narodil sa v roku 1937 v dedinke Rykynčice v okrese Krupina a po ukončení gymnázia v Šahách pokračoval na Karlovej univerzite v Prahe, kde študoval kórejčinu a ruštinu. Na univerzite v Sofii študoval balkanistiku, pokračoval štúdiom v Moskve a Baku. Kandidátom filologických vied z oblasti turko-tatarských jazykov sa stal v roku 1969, kedy obhájil kandidátsku prácu na tému „Jazykové kontakty medzi Slovanmi a Turkotatármi“. Postupne pôsobil aj ako pedagóg, prekladateľ, tlmočník a dramaturg. V súčasnosti žije v Bernolákove.
Tvorba
Napísal učebné texty bulharského jazyka a zostavil slovensko-bulharský slovník. Okrem toho preložil viacero kníh pre deti a napísal niekoľko rozhlasových hier.
Všeobecný encyklopedický slovník
Všeobecný encyklopedický slovník je slovenská štvorzväzková všeobecná encyklopédia zostavená kolektívom autorov pod vedením Ing. Ivana Pauličku a spracovaná redakčným kolektívom pod vedením PhDr. Kláry Koškovej. Slovník vydalo Ottovo nakladatelství v Prahe "v divízii CESTY" v roku 2002.
Escroux
Poloha
Escroux má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod.
Obyvateľstvo
Escroux má 49 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
Espérausses
Espérausses je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Tarn, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Espérausses má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod.
Obyvateľstvo
Espérausses má 150 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
Atletika na Letných olympijských hrách 2012
Atletické súťaže na Letných olympijských hrách 2012 budú prebiehať od 3. do 12. augusta 2012 na Londýnskom Olympijskom štadióne, a v jeho okolí.
Kvalifikačné kritériá
<!--
Ženy
-->
Čatlošovo memorandum
náhľad|Ferdinand Čatloš Čatlošovo memorandum alebo Čatlošov plán je dokument, ktorý vypracoval minister obrany Slovenskej republiky Ferdinand Čatloš s cieľom vojenskej spolupráce so Sovietskym zväzom realizovať vojenský prevrat na Slovensku a pripojiť tak štát k protihitlerovskej koalícii. Ako vysoký predstaviteľ Slovenského štátu nemohol kontaktovať Sovietsky zväz priamo, ale rozhodol sa osloviť pre nadviazanie kontaktov prostredníctvom členov komunistického odboja. Plán vychádzal z nerealistických politických a vojenských predpokladov, možností a bol sovietskou stranou ignorovaný.
Prípravy na Povstanie
Už v roku 1943 československá exilová vláda poverila príslušníkov domáceho odboja na prípravu Povstania. Konšpiračnú skupinu, neskôr označovanú ako Vojenské ústredie viedol náčelník štábu Veliteľstva pozemného vojska v Banskej Bystrici podplukovník Ján Golian. Vtedajšie Vojenské ústredie nemalo o postupoch Ferdinanda Čatloša s východoslovenskou armádou dostatok informácií. Problémom Vojenského ústredia bol fakt, že nemalo priame spojenie so sovietskou strannou. Snaha Vojenského ústredia o vyslanie styčnej misie (K. Šmidke, gen. Jurech a npor. Hanus) k Sovietom v noci z 8. na 9. júla 1944 zlyhala.
Ferdinand Čatloš, ako minister obrany, sa snažil svoj návrh predostrieť Sovietskemu zväzu nezávisle od Vojenského ústredia. Spojil sa preto s členom ilegálneho vedenia komunistickej strany Gustávom Husákom, ktorý jeho návrh prijal, pretože veril, že by mohlo napomôcť organizácii povstania. Vojenské ústredie na čele s Jánom Golianom napokon vypracovalo samostatný vojenský plán povstania, ktorý bol takmer totožný s plánom Ferdinanda Čatloša. Či Golian poznal Čatlošov plán, alebo aspoň jeho hrubé rysy dodnes nie je jasné. V snahe predbehnúť Čatloša, vyslal Golian so svojim plánom 2. augusta 1944 k Sovietom npor. Koreckého (lietadlo He 111 pilotované por. Kozom).
Na 4. august 1944 Čatloš zabezpečil pre odchod delegácie do Sovietskeho zväzu vojenské lietadlo, pilota mjr. Mikuláš Lisického poskytol veliteľ Východoslovenskej armády generál Malár Samotný plán napokon viezla do ZSSR delegácia ilegálnej Slovenskej národnej rady v zložení Karol Šmidke a pplk. vet. Mikuláš Ferjenčík. .
Obsah plánu
Čatlošov plán počítal, že Sovietska armáda najprv uskutoční klamný útok, ktorý slovenské sily zdanlivo odrazia, čím zároveň Nemcov presvedčia o svojich bojových schopnostiach a dosiahnu, aby bránili vyčlenený úsek frontu bez nemeckých jednotiek. Následne by mohli slovenské jednotky v správnom momente otvorenie frontu a voľný presun sovietskych síl cez Slovenské územie.
Hlavná myšlienka Čatlošovho plánu aj plánu Vojenského ústredia bola totožná, a to bolo previesť krajinu na stranu Spojencov s čo najmenšími stratami. Kľúčovú úlohu v prevrate mali zohrať východoslovenské divízie, ktoré by vo vhodnej chvíli, t.j., keď bude dosiahnutý kontakt s červenou armádou, otvorili Sovietom karpatské priesmyky.
Zlyhanie
Keď sovietmi aj spontánne organizované akcie povstalcov na Strednom Slovensku prerástli do väčších rozmerov, rozhodlo nemecké velenie o obsadení Slovenska, ktoré sa začalo 29. augusta 1944 (tzv. operácia Kartoffelernte).
Centrál (polyfunkčná budova)
Centrál je polyfunkčná budova v Bratislave v oblasti Trnavské mýto - Miletičova - Jelačičova, ktorá bola vo výstavbe v rokoch 2009-2012. Developerom projektu je spoločnosť Immocap Group, architektom Ivan Kubík. Skladá sa z 20-podlažnej výškovej kancelárskej budovy s výškou 83,5 m, 14-podlažného hotela a ďalších časti, ktoré obsahujú nákupnú galériu, 25-metrový plavecký bazén, v pôvodnom projekte sa uvažovalo aj s bytmi.
Čatlošovo memorandum
Zlyhanie
Čatloš napriek svojim snahám o nadviazanie kontaktov so ZSSR nakoniec v rozhodujúcom momente povstanie nepodporil. 29. augusta 1944 o 19. hodine v štátnom rozhlase prečítal vyhlásenie, ktorým nabádal vojenské posádky k pasivite. Tento príhovor bol pre organizátorov povstania katastrofou a zároveň udalosťou, ktorá viedla Vojenské ústredie na čele s pplk. gšt. Golianom k rozkazu na začiatok organizovaného povstania armády („Začnite s vysťahovaním“).
Centrál (polyfunkčná budova)
V nákupnom centre sa nachádza ca 150 obchodov s oblečením, obuvou, športovými potrebami, elektro, šperky, atď. V podzemí sa nachádzajú tri podzemné podlažia parkovísk, z ktorých vrchné dve slúžia pre návštevníkov nákupného centra a najspodnejšie podlažie, je určené pre parkovanie zamestnancov Orangeu a Hotela Lindtner, ktorého otvorenie je plánované na Marec 2013. V prvom podzemnom podlaží môžu návštevníci nájsť predajňu potravín na rozlohe 2 600 m².
V najvrchnejšom podlaží sú umiestnené reštaurácie a rýchle občerstvenie, ako aj zelená strecha, ktorá bude v lete slúžiť ako oddychový priestor s lavičkami a parkom, na streche je taktiež umiestnený aj veľký detský kútik, kde sa budú o deti návštevníkov starať pracovníci s pedagogickým vzdelaním.
Postavená je na mieste, kde v minulosti boli bratislavské Kúpele Centrál.
Faussergues
Faussergues je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Tarn, v regióne Midi-Pyrénées.
Fauch
Fauch je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Tarn, v regióne Midi-Pyrénées.
Faussergues
Poloha
Faussergues má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod.
Obyvateľstvo
Faussergues má 136 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
Fauch
Obyvateľstvo
Fauch má 484 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
Five Finger Death Punch
Five Finger Death Punch (FFDP, 5FDP alebo Death Punch) je americká heavy metalová hudobná skupina z Las Vegas. Medzi zakladajúcich členov patrí spevák Ivan Moody, gitarista Zoltan Bathory, gitarista Caleb Andrew Bingham, basgitarista Matt Snell a bubeník Jeremy Spencer. Bingham bol v roku 2006 nahradený Darrellom Robertsom, ktorého v roku 2009 nahradil Jason Hook. V roku 2010 odišiel basgitarista Matt Snell, ktorý bol nahradený Chrisom Kaelom.
Debutový album Way of the Fist sa ihneď po vydaní v roku 2007 stretol s rýchlym úspechom a predajom cez 500 000 kópií v Spojených štátoch. Nasledujúci album War Is the Answer (2009) bol ešte úspešnejší. Predalo sa 1 000 000 kusov a bol označený ako platinový. Tretí album skupiny, American Capitalist, bol vydaný v roku 2011 a do roka sa stal zlatým v predaji. Nasledujúce 3 albumy (Wrong Side Of Heaven Vol 1., Wrong Side Of Heaven Vol 2 a Got Your Six) boli označené za zlaté a urobili zo skupiny jednu z najúspešnejších metalových skupín poslednej dekády. Skupina si zahrala na najväčších medzinárodných festivaloch a každoročne vypredáva haly po celom svete.
Členovia
Bývalí členovia
Ocenenie
Revolver Golden Gods Awards
Metal Hammer Golden Gods Awards
Radio Contraband Rock Radio Awards
Bandit Rock Awards
Loudwire Music Awards