cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ansel Elgort
Hudba
Pod menom „Ansolo“ si vytvoril účet na SoundCloud, kde zverejňoval elektronickú tanečnú hudbu a remixoval hudbu ako napríklad „Born to Die“ od Lany del Rey. Vo februári 2014 vyhlásil, že podpísal nahrávaciu zmluvu so Staar Traxx a Stevom Angellom.
Jeho prvá skladba „Unite“ bola vydaná 21. apríla 2014 prostredníctvom Beatport a 5. mája 2014 na iTunes. Druhá skladba „Totem“ bola vydaná 21. júla 2014 na Beatport a iTunes. Jeho singel „To Life“ vyšiel v septembri 2015.
V roku 2014 hral na hlavnom pódiu Electric Zoo Festival, v marci 2015 na hlavnom pódiu Ultra Music Festival,  na tanečnej párty v Amsterdame v roku 2014, bol predskokanom The Chainsmokers a NERVO a na niektorých ďalších akciách so svojimi priateľmi Nickym Romerom a Martinom Garrixom. Prvýkrát bol hlavným headlinerom na oslave svojich 21. narodenín v Pacha NYC.
V roku 2015 podpísal nahrávaciu zmluvu s Island Records a v júli 2016 vydal singel s názvom „Home Alone“.
Dňa 3. februára 2017 vydal pod menom Ansel Elgort nový singel s názvom „Thief". Vo videoklipe sa objavila jeho súčasná priateľka, baletka Violetta Komyshan.
Diskografia
Single Remixy
Okťabrskij (Baškirsko)
Geografia
Leží na mierne zvlnenej pahorkatine v údolí rieky Ik (ľavostranný prítok Kamy).
Počiatky
Mesto vzniklo v roku 1937 v súvislosti s objavením tujmazského náleziska ropy. Štatút mesta má od roku 1946. V samotnom Tujmaze existoval už v tomto období gulag, no zdroje o gulagu priamo v Okťabrskom nepíšu.
Malý Dunaj
thumb|Starý nápustný objekt Malého Dunaja vymedzuje začiatok jeho toku náhľad|right|Most ponad Malý Dunaj vo [[Vrakuňa|Vrakuni]] náhľad|right|Obrázok z Malého Dunaja náhľad|right|Vodný mlyn v [[Jahodná (okres Dunajská Streda)|Jahodnej]]
Malý Dunaj (historicky Čalov) je nížinná rieka a rameno Dunaja s dĺžkou. Malý Dunaj tečie stálym, miernym prúdom. Od hlavného toku Dunaja sa oddeľuje za stavidlami pri Slovnafte v Bratislave v nadmorskej výške Meandruje nížinnou krajinou. Pri Kolárove sa vlieva do Váhu a spolu s ním pri Komárne v nadmorskej výške do Dunaja.
Na toku ležia obce Kolárovo, Vrakuňa, Most pri Bratislave, Malinovo, Zálesie, Tomášov, Jelka, Jahodná a Trstice. Malý Dunaj vytvára najrozsiahlejší riečny ostrov v Európe, Žitný ostrov, ktorý je jednou z najväčších zásobární pitnej vody. Okolie Malého Dunaja tvoria poväčšine lúky a polia, ktoré sú však od samotného toku oddelené niekoľko desiatok metrov širokým pásom lužného lesa. Do Malého Dunaja sa vlievajú väčšie prítoky Blatina, Čierna Voda a Klátovské rameno. Plocha povodia Malého Dunaja je a priemerný prietok pri Trsticiach 27,8 m³/s.
Fauna a flóra
V Malom Dunaji a v jeho bezprostrednom okolí žije viacero druhov zaujímavých a vzácnych živočíchov a rastie mnoho druhov rastlín a húb.
Fauna
V Malom Dunaji a jeho okolí žijú viaceré vzácne a chránené živočíšne druhy. Z cicavcov sú tu zastúpené vydra riečna, nutria riečna a ondatra pižmová, z vtákov sa tu vyskytujú najmä labuť veľká, volavka popolavá, lyska čierna, bocian biely, bučiačik močiarny, rybárik obyčajný, kačica divá. Obojživelníky vyskytujúce sa v okolí Malého Dunaja sú najmä skokan rapotavý a skokan zelený, z hmyzu je to okrem iných roháč obyčajný. Ryby vyskytujúce sa v toku Malého Dunaja sú sumec západný, čík európsky, hrebenačka vysoká, hrúz bieloplutvý, pĺž severný, boleň dravý, plotica lesklá, šťuka severná, jalec hlavatý, jalec tmavý, jalec maloústy, ostriež riečny, karas obyčajný, plotica obyčajná, mieň obyčajný.
Flóra
Hlavnými drevinami rastúcimi v okolí Malého Dunaja sú topoľ čierny, topoľ biely, vŕba krehká, vŕba biela, jaseň štíhly, pajaseň žliazkatý a jelša lepkavá. Bohato zastúpené sú tiež kroviny, hlavne hlohy, plamienok plotný, svíb krvavý, bršlen európsky, chmeľ obyčajný a brečtan popínavý. Z vodného rastlinstva sú zastúpené predovšetkým truskavec obyčajný, lekno biele, leknica žltá, vodomor kanadský, stolístok praslenatý, pálka širokolistá, vodný šalát, žaburinka menšia.
Turizmus
Malý Dunaj a jeho okolie ponúka mnoho možností na trávenie voľného času. Mestá a obce v okolí majú viacero zaujímavostí. Spomenúť treba napr. kaštiele a parky v Malinove a Tomášove, výborné reštaurácie ponúkajúce miestne rybie špeciality napr. v Zálesí, Jelke či Jahodnej (Albarégia) alebo jedinečné pamiatky ľudového staviteľstva, ktoré sú reprezentované vodnými mlynmi. Obľúbené je aj termálne kúpalisko v Topoľníkoch. Samotná rieka ponúka výborné možnosti rybárčenia. Medzi nezabudnuteľné zážitky patrí splav Malého Dunaja.
Vodné elektrárne
V súčasnosti sa na toku Malý Dunaj nachádzajú 3 existujúce malé vodné elektrárne (MVE) Malé pálenisko, Nová Dedinka, Veľké Blahovo. V blízkej budúcnosti sa však plánujú vybudovať minimálne tri ďalšie nové elektrárne.
Vodná turistika
Najznámejšie a pravdepodobne najnavštevovanejšie táborisko pre vodákov sa nachádza pri kolovom vodnom mlyne v Jelke, kde je viacero občerstvovacích zariadení a aj luxusnejšia reštaurácia Rybárstvo u sv. Petra. Postupne však vznikajú viaceré miesta, ktoré turistom a vodákom poskytujú svoje služby, napríklad v Tomášove a Jahodnej.
Splav Malého Dunaja
Úsek Bratislava – Jelka - mlyn
Obvyklým miestom na začiatok splavu Malého Dunaja je most cez Malý Dunaj na Popradskej ulici neďaleko cintorína Ružinov na strane pri čerpacej stanici. Dá sa však nastúpiť aj hneď za vtokovým objektom, no v tomto úseku je viacero nepríjemných stok. Po nalodení plavba vedie povedľa cintorína popod visutý most pre peších a cyklistov. Za visutým mostom sa z ľavej strany pripája mŕtve rameno. Rieka ďalej tečie popri upravenom vrakunskom nábreží, ktoré sa končí pri moste Hradská (o pylóty mosta sú zakliesnené viaceré konáre, je nutná opatrnosť). Hneď za mostom si treba dať pozor na trčiaci kus rúry v strede toku. Nasleduje relatívne nízko položený produktovod, za ním železničný most a dva veľmi nízko položené parovody, ktoré však plavbu na malých plavidlách neohrozia. Za nimi sa po ľavej strane nachádza čistiareň odpadových vôd, ktorá sa pripomenie nezameniteľnou vôňou. V tejto časti toku už rieka dostáva svoj typický nížinný ráz. Je lemovaná porastom typickým pre lužné lesy s množstvom vodného vtáctva či vodných cicavcov. Po podplávaní ďalšieho, málo využívaného mosta sa dostávame na úroveň Letiska M. R. Štefánika, ktorého prítomnosť v jednej línii s pristávacou dráhou naznačuje zaujímavý šikmo postavený konvexný lanovo betónový most, slúžiaci ako nosník na pristávacie svetlá. Inšpiratívne je prelietavanie lietadiel priamo nad hlavou. Prichádza na rad podplávanie novo-vybudovaného diaľničného mosta D4, pri jazere Zelená voda.
Ďalší most v poradí dáva na známosť, že sa blížime k vtoku malebnej Blatiny, ktorá je vyústením Šúrskeho kanála. Odporúča sa prehliadka tohto takmer stojaceho toku so zachovaným charakterom lužného lesa a viacerými kolóniami leknice žltej. Priamo pri vtoku Blatiny je vhodné miesto na bivak. Malý Dunaj sa ďalej stáča doprava okolo kameňolomu pri Moste pri Bratislave a doľava popri novovýstavbe v Malinove. Prechádza popod most spájajúci Malinovo so Zálesím, kde sa dá relatívne pohodlne nastupovať či vystupovať z lodí. Rieka pokračuje popri obci Zálesie (hneď povedľa zastávky SAD na ľavej strane, taktiež vhodné miesto na začiatok či koniec splavu) a ďalej pomimo blízkych obcí. Zatáča do ľava (nesprávny údaj na mape VKÚ 1:50 000 Malé Karpaty, ktorý nesprávne označuje hlavný tok smerom doprava). Po pravej strane je norná stena (rúra) a betónový výtokový objekt s nápisom Malinovo. Po niekoľko sto metroch sa po ľavej strane nachádza hausbót slávnej trampskej osady "Zelená sedma" a neďaleko neho taktiež na ľavej strane "totemový háj" "U Rusa" s viacerými zaujímavými totemami.
Z ľavej strany sa pripája širokým vtokom Biela voda. Od ústia Bielej vody po cca meandrujúcom úseku nás rieka privedie k prehrádzke, ktorá zadržiava väčšie množstvo odpadkov. Je splaviteľná po svojej pravej strane popod kovovú lávku. Prenášanie lodí nie je potrebné. Za priehradkou sa dostávame do priehrady so stojatou vodou, ktorú treba prepádlovať. Ponad priehradu vedú drôty vysokého napätia. Treba sa preplaviť až k značke označujúcej prenášanie lodí na pravej strane. Lode treba vytiahnuť a preniesť za elektráreň. Asi pod elektrárňou sa dá na pravej strane pohodlne opäť nalodiť. Za priehradou sa rýchlosť toku trochu zvýši. Po chvíli sa dostávame na dohľad obce Tomášov a pod most spájajúci Tomášov a Novú Dedinku. Tesne pred mostom sa na pravej strane nachádza pár metrov od rieky sympatická krčma s dobrou kuchyňou, špecialitou je halászlé. Za mostom na pravej strane je strelnica na asfaltové holuby a strelci nie sú veľmi priateľskí, takže neprovokovať! Po väčšom meandri prichádzame k obľúbenému táborisku Vlky, ktoré však nie je označené, preto je potrebná pozornosť. Vystúpiť treba na pravej strane tesne pred ostrovom, ktorý s oboma brehmi spája dosť zničený, nepoužiteľný železný most. Neďaleko táboriska v obci Vlky za ihriskom je príjemná krčma. Za ostrovom sa tok mierne rozšíri a pokračuje popri novovýstavbe na ľavej strane. Rieka tu vstupuje do svojho najkrajšieho úseku na trase BA - Jelka.
Tečie postupne okolo troch ostrovov, ktoré sú splaviteľné z oboch strán, odporúča sa však pravá strana, ktorá v niektorých častiach dokonca vytvára menšie pereje, ktoré si zaslúžia zvýšenú pozornosť. Malý Dunaj potom tečie popod dve vedenia vysokého napätia, za ktorými sa po cca dostáva pod most Hurbanova Ves - Zlaté Klasy. Je možné ísť sa občerstviť do krčmy v obci Hurbanova Ves, ak vystúpime na pravom brehu (ľavý je ťažko prístupný) tesne za mostom a cez most sa po cca dostaneme do obce. Za mostom rieka meandruje širším tokom až k Jelke. Na začiatku obce sa nachádza prírodné prístavisko a sympatická reštaurácia Ister s dobrou kuchyňou. Viacerých vodákov dobrá krčma a pekný priestor láka na zakempovanie, neodporúča sa však, nakoľko miestni obyvatelia okolitých domov sa vôbec nesprávajú priateľsky. Lepšie je preto po občerstvení nasadnúť na lode a plaviť sa popri samotnej obci Jelka daľej. Podplávame most spájajúci Nový Život - Eliášovce s Jelkou a po niekoľkých meandroch sa dostávame k obľúbenému táborisku pri kolovom vodnom mlyne Jelka. Tu je viacero bufetov, možnosť táborenia a aj luxusnejšia reštaurácia Rybárstvo u Sv. Petra.
Mosty
V Kolárove sa vlieva Malý Dunaj do Váhu.
Brendan Perry
Brendan Michael Perry (* 30. jún 1959 Whitechapel, Londýn) je spevák a multi-inštrumentalista anglo-írskeho pôvodu (matka Írka, otec Angličan), člen dvojice Dead Can Dance.
Newark
Newark môže byť:
Nicholas Udall
Nicholas Udall (* 1505, Hampshire – † 23. december 1556, Londýn) bol anglický dramatik, rozprávač a kanonik vo Windsore.
Životopis
Študoval na univerzite v Oxforde, kde nastúpil v roku 1524 na Corpus Christi College. Čoskoro našiel prístup k dvoru Henricha VIII. a stal sa v roku 1534 vedúcim na Eton College. Po 7 rokoch v úrade bol prepustený. Neskôr sa tešil priazni Eduarda VI. a Márie Tudorovej a v roku 1554 sa stal vedúcim na Westminster School. Udall napísal prvú anglickú renesančnú komédiu „Ralph Roister Doister“ (okolo 1552), ktorá však nebola zverejnená počas jeho života. Časť bola podľa predlohy antických básnikov Terentia a Plauta a mala byť vytvorená Udallovými študentmi. Tiež prekladal a napísal „Moralität Respublica“ (1553).
Kárász
Kárász je obec v Maďarsku v Baranskej župe v Komlóskom okrese.
Má rozlohu 802 ha a žije tu 366 obyvateľov (2007).
Vysoké Pole
Vysoké Pole je obec v Česku v okrese Zlín v Zlínskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 824 obyvateľov, z toho 418 mužov a 406 žien, pričom priemerný vek v obci bol 37,0 roka (muži 35,7 roka, ženy 38,2 roka).
Július Nôta
Július Nôta (* 23. apríl 1971, Rimavská Sobota – † 20. február 2009, Rimavské Janovce) bol slovenský futbalista a tréner. Počas kariéry hrával na pozícii brankára.
Životopis
Július Nôta sa narodil sa dňa 23. apríla 1971 v Rimavskej Sobote. Bol futbalovým brankárom. Chytal v Slovane Rimavská Sobota a bol jedným z kľúčových hráčov v histórii mužstva, kedy tento klub hral v 90. rokoch 20. storočia v prvej lige. Július Nôta hrával aj v Maďarsku v Diósgyör VTK, budapeštianskych mužstvách Vasas, Kispest, Zalaegerszég a Dunaferr.
Na konci kariéry hral za Jesenské. Július Nôta bol hrajúcim trénerom v Rimavských Janovciach a v MFK v Rimavskej Sobote, viedol tréning brankárov a bol aj vedúci mužstva. Ako tréner brankárov Július Nôta pôsobil ako asistent vo futbalových výberoch reprezentácie Slovenska do 16 a 17 rokov.
Osobný život
Július Nôta býval v Rimavských Janovciach, šesť kilometrov od Rimavskej Soboty. S manželkou Zuzanou mal dvoch synov: Júliusa a Jakuba. Syn Július je (*1999) je brankárom MFK Dukla Banská Bystrica.
Smrť
Július Nôta zomrel 20. februára 2009 počas prechádzky so psom, potom ako ho neznámy páchateľ dobodal nožom. V tomto období pôsobil ako asistent trénera v prvoligovom klube MFK Rimavská Sobota a taktiež bol trénerom brankárov v slovenskej reprezentácii do 16 a 17 rokov. Od roku 2009 bol na počesť Júliusa Nôtu futbalový štadión v Rimavských Janovciach pomenovaný jeho menom.
Surfonds
Surfonds je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Sarthe, v regióne Pays-de-la-Loire.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zoznam kultúrnych pamiatok v obci Jarok
Toto je zoznam kultúrnych pamiatok v obci Jarok v okrese Nitra.
Dada a Dodo
Dada a Dodo je česko-slovenský animovaný seriál, ktorý zobrazuje príhody dvoch malých súrodencov Dady a Doda. Seriál bol vyrobený v roku 1986. Nakreslili ho Ladislav Csurma a Ľubomír Kotrha. Režisérom bol Rudolf Urc.
Flemington (New Jersey)
thumb|Flemington Flemington je mestečko v americkom štáte New Jersey. Má vyše 4000 obyvateľov a rozlohu 2,8 km².
Zoznam častí seriálu Odložený prípad
Tento zoznam je zoznam častí seriálu Odložený prípad. Seriál má sedem sérii. Prvá, druhá a tretia séria má 23 častí, štvrtá 24 častí, piata 18 častí, šiesta 23 častí a siedma 22 častí, dohromady 156 častí. V USA sa 2. mája 2010 skončila posledná siedma séria. Seriál na Slovensku vysiela TV Markíza.
Lessemsaurus
Lessemsaurus je vyhynutý rod sauropódomorfa, žijúceho v období vrchného triasu (pred približne 210 Ma) na území dnešnej Argentíny (provincia La Rioja). Jeho jediným druhom je Lessemsaurus sauropoides.
Pomenoval ho paleontológ José Fernando Bonaparte na základe niekoľkých stavcov troch jedincov v roku 1999. Tento štvornohý bylinožravec mohol dorastať do dĺžky až deviatich metrov a jeho blízky príbuzný bol zrejme juhoafrický rod Antetonitrus. Žil po boku dravého dinosaura rodu Zupaysaurus.
Detektívka (album)
Detektívka je piaty štúdiový album slovenskej pop rockovej skupiny Elán. V roku 1986 tento album vydalo hudobné vydavateľstvo Opus.
V kapele Elán sa v období vzniku tohto albumu zmenila zostava: zo skupiny odišiel Vašo Patejdl, Juraj Farkaš a Zdeno Baláž. Nahradil ich Martin Karvaš a Gabriel Szabó. Vašo Patejdl pri nahrávaní albumu spolupracoval už iba ako. Autorom textov je Boris Filan, Hudbu okrem Joža Ráža a Jana Baláža zložil aj Martin Karvaš. Medzi viacerými hitmi z tohto albumu sú skladby ako „Tanečnice z Lúčnice“, „Fero“, či „Žaba na prameni“.
Morlac
Morlac je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Cher, v regióne Centre-Val de Loire.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Detektívka (album)
Album Detektívka, so svojim predajom viac než 660 tisíc nosičov, je najpredávanejším albumom v histórii česko-slovenskej pop-music. V súčasnosti na slovenskom hudobnom trhu dostane interpret zlatú platňu za tritisíc predaných nosičov.
Morlac
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdanlivá hviezdna veľkosť
Zdanlivá hviezdna veľkosť (iné názvy: zdanlivá veľkosť, zdanlivá magnitúda, zdanlivá jasnosť; značka m) je fotometrická veličina udávajúca jasnosť hviezdy alebo iného objektu na oblohe v logaritmickej škále bez zohľadnenia jej či jeho vzdialenosti od pozorovateľa (porovnaj absolútna hviezdna veľkosť).
Je to teda množstvo svetla prijatého z objektu. Stokrát menšia jasnosť (napr. toho istého objektu v desaťnásobne väčšej vzdialenosti) zodpovedá zdanlivej hviezdnej veľkosti, ktorá je o päť väčšia.
Vzťah pre zdanlivú magnitúdu dvoch objektov – Pogsonova rovnica:
Tieto sú iba približné hodnoty vo viditeľných vlnových dĺžkach (v skutočnosti tieto hodnoty závisia od presnej použitej pásmovej priepustnosti).
Choroby tráviacej sústavy (MKCH-10)
CHOROBY TRÁVIACEJ SÚSTAVY (MKCH-10, K00 - J93) sú klasifikované ako XI. kapitola Medzinárodnej klasifikácie chorôb.
Obsahuje tieto skupiny položiek
Kásád
Má rozlohu 1329 ha a žije tu 331 obyvateľov (2007).
Choroby tráviacej sústavy (MKCH-10)
Nezahŕňa:
Hviezdna veľkosť
Hviezdna veľkosť alebo magnitúda je fotometrická veličina udávajúca jasnosť hviezdy alebo iného objektu na oblohe v logaritmickej škále. Rozlišuje sa:
Zádveřice-Raková
Zádveřice-Raková je obec v Česku v okrese Zlín v Zlínskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 1 410 obyvateľov, z toho 692 mužov a 718 žien, pričom priemerný vek v obci bol 40,5 roka (muži 39,7 roka, ženy 41,2 roka).
Majstrovstvá Južnej Ameriky v basketbale mužov 1943
Majstrovstvá Južnej Ameriky v basketbale mužov 1943 boli v poradí 11. majstrovstvá Južnej Ameriky v basketbale mužov, ktoré organizovala Juhoamerická basketbalová konfederácia (CONSUBASQUET). Konali sa v Lime, v Peru v dňoch od 3.17. mája 1943, za účasti 6 tímov. Nováčikom turnaja bolo družstvo Bolívie. Peru bolo organizátorom juhoamerického šampionátu mužov druhýkrát, keď predtým hostilo toto podujatie v roku 1938, tiež v Lime. Tretí titul v rade a piaty celkovo získala 🇦🇷, ktorá sa vo finálovej skupine umiestnila pred 🇺🇾 a domácim 🇵🇪.
Katádfa
Katádfa je obec v Maďarsku v Baranskej župe v Szigetvárskom okrese.
Bavoryně
Bavoryně je malá obec v okrese Beroun. Nachádza sa v Hořovickej pahorkatine v Karlštejnskom bioregióne v údolí Červeného potoka. Má 190 obyvateľov. Leží v nadmorskej výške asi. Prvá písomná zmienka o tejto obci je z roku 1088.
Katádfa
Má rozlohu 439 ha a žije tu 177 obyvateľov (2007).
Gobernador Gregores
Gobernador Georges je malé mesto v argentínskej Patagónii. Je hlavným mestom departmentu Río Chico v provincii Santa Cruz. Pri sčítaní ľudu v roku 2010 malo mesto 4 497 obyvateľov. Gobernador Georges bolo založené v roku 1871. Je pomenované po Juanovi Manuelovi Gregoresovi, argentínskom námornom kapitánovi a bývalom guvernérovi niekdajšej provincie Territorio nacional de Santa Cruz, ktorá v minulosti pokrývala väčšinu juhu Argentíny.
Ruská občianska vojna
Ruská občianska vojna bol ozbrojený konflikt medzi rôznymi politickými a etnickými skupinami, štátnymi útvarmi v oblasti rozpadajúceho sa Ruského impéria, medzi rokmi 1918 a 1922 resp. 1923. Prebiehal od vypuknutia Októbrovej revolúcie, kedy sa podarilo získať moc v krajine boľševikom až do vzniku Sovietskeho zväzu. Väčšina bojov sa skončila víťazstvom boľševikov v roku 1922, menšie ozbrojené zrážky však pokračovali aj v nasledujúcich rokoch.
Vojna bola dôsledkom revolučnej krízy, ktorá začala na začiatku 20. storočia rozkladať Ruský štát. Politickými predpokladmi boli dôsledky revolúcie v rokoch 1905 a 1907, a najmä dôsledky hospodárskej krízy v rokoch prvej svetovej vojny, ktorá viedla k pádu monarchie, hospodárskemu úpadku a hlbokým sociálnym, národným, politickým a ideologickým rozporom medzi obyvateľstvom krajiny. Výsledkom bola krvavá občianska vojna prebiehajúca po celej krajine medzi vojskami boľševikov a rôznorodých síl, ktoré sa im postavili na odpor.
Boľševici sformovali na obranu svojich záujmov červenú armádu. Proti nej stáli zvyšky bývalej cárskej armády, tzv. biela armáda (biele hnutie). No existovali aj iné sily napr. anarchisti (zelená armáda, čierna armáda, Revolučná oslobodzovacia armáda Ukrajiny). Proti jednaniu bojujúcich strán na rôznych miestach spontánne vypukali roľnícke povstania. Počas celej vojny jednotky bielogvardejcov ustupovali na Ďaleký východ, kde ich boľševici nakoniec porazili. Súčasťou občianskej vojny bol aj rad menších vpádov intervenčných vojsk (Britov, Nemcov, Francúzov, Poliakov) a predovšetkým boj česko-slovenských légií proti boľševikom.
Predohra
náhľad|vľavo|Rozutekaný dav protestujúcich robotníkov a obyvateľov Petrohradu na Nevskom prospekte v momente, keď spustili jednotky dočasnej vlády do civilistov paľbu guľometmi 4. júla 1917. Medzi hlavné príčiny občianskej vojny patrili politické, sociálne, ekonomické ale aj národnostno-etnické rozpory, ktoré nedokázala vyriešiť revolúcia (najprv februárová a neskôr októbrová). K týmto otázkam do októbra 1917 pribudla aj otázka ukončenia vojny a agrárnej politiky. V krajine po nástupe boľševikov koncom roka 1917 síce zavládol relatívny pokoj a nedochádzalo k veľkým násilnostiam, pretože V. Lenin prisľúbil na začiatok nasledujúceho roka voľby do Ústavodarného zhromaždenia, išlo však iba o akési ticho pred búrkou. Založenie tajnej polície – čeky a následné rozpustenie Ústavodarného zhromaždenia, v ktorom získala väčšinu strana eserov, spolu s diktátorským jednaním boľševikov viedli k vzniku odporu proti ich vláde. Hlavnými predstaviteľmi odporu boli niektorí vysokí velitelia bývalej cárskej armády. Podpora protiboľševických síl bola aj v zahraničí, 22. decembra 1917 sa v Paríži konala konferencia Francúzska, Spojeného kráľovstva a Talianska, ktorej účastníci sa dohodli na vojenskej a ekonomickej pomoci odporcom boľševizmu v Rusku.
Po tom čo Rakúsko-Uhorské vojská vo februári 1918 okupovali veľkú časť Ukrajiny, Bieloruska, Pobaltských krajín a južného Ruska a boľševici pristúpili 3. marca 1918 k podpísaniu Brest-litovského mieru čím Rusko prestalo zasahovať do diania prvej svetovej vojny.
Dôležitým predpokladom vyostrenia situácie v krajine bolo rozhodnutie boľševikov vyberať časť úrody od roľníkov aby umožnil násilnú rekviráciu obilia a ďalších poľnohospodárskych výrobkov pre potreby zásobovania miest. 13. mája 1918 bol vydaný dekrét, ktorý tzv. ľudovému komisariátu pre zásobovanie umožňoval násilne zabavovať potraviny roľníkom všetkých tried. 11. júna 1918 boli podobným spôsobom ustanovené soviety (výbory) dedinskej chudoby, ktoré mali spolupracovať so zásobovacími jednotkami a rekvirovať poľnohospodárske prebytky bohatých roľníkov (tzv. kulakov). Vzhľadom na to, že množstvo ruských mužov na vidieku sa len nedávno vrátilo z vojny aj so zbraňou, voči bezohľadnému jednaniu boľševikov rýchlo stúpal odpor. V júni a júli 1918 prepuklo v oblastiach kontrolovaných boľševikmi vyše 100 vzbúr a roľníckych povstaní. Napriek tomu, že sa jednalo o vzbury podporované väčšinou celými komunitami, teda drobnými, strednými aj bohatými roľníkmi, tieto boli zakaždým označované ako vzbury kulakov a nemilosrdne a brutálne potláčané.
Prvá etapa
Väčšina súčasných ruských historikov považuje za začiatok občianskej vojny pouličné boje, ktoré sa začali v Petrohrade v období prebiehajúcej októbrovej revolúcie 7. novembra 1917. Faktom však zostáva, že až do mája 1918 neprebiehali žiadne významnejšie boje, preto je často udávaným začiatkom bojov máj 1918, kedy sa začali boje medzi boľševikmi a československými légiami v Rusku a prepukli rozsiahle boje medzi boľševikmi a kozákmi na Done.
15. januára 1918 podpísal Lenin dekrét, na základe ktorého sa začali 23. februára 1918 formovať jednotky červenej armády. Jej velenia sa 8. apríla 1918 chopil L. D. Trockij. Boľševici následne prešli do štádia tzv. vojnového komunizmu. Koncom apríla 1918 mala červená armáda 196 000 mužov.
V Uralskej oblasti v marci povstali proti boľševikom kozáci, ktorí si neskôr poradili s jednotkami vyslanými na potlačenie povstania. Proti boľševikom povstali aj kozáci v Zabajkalsku, z Mandžuska im prišiel na pomoc oddiel kozákov pod vedením G. M. Semionova. Boje medzi bielymi a červenými tu trvali so striedavými úspechmi na oboch stranách až do leta. Kozáci povstali aj na Done. Viedol ich ataman P. I. Krasnov. Pod jeho velením sa začala formovať tzv. donská armáda.
18. júna sa začalo povstanie kozákov v oblasti Tereku na Kaukaze. Povstalcom velil L. F. Bičerachov. Kozákom sa podarilo vyhnať boľševikov, časť z nich zablokovali v Groznom a Kizľare. V auguste medzitým kozáci vyhnali boľševikov z Kubáne a začali postup na Kaukaz.
8. júna sa Zakaukazská demokratická federatívna republika rozpadla na 3 samostatné krajiny: Gruzínsko, Arménsko a Azerbajdžan. Gruzínsko obsadili nemecké vojská. Arménsko utrpelo veľké územné straty v dôsledku útoku Turecka. Azerbajdžan boľševici neudržali a prenechali vládu menševikom. Do Strednej Ázie aj oblasti Kaukazu naďalej zasahovali vojská Turecka a Britského impéria. Časť miestnych vládcov napr. Fajzulla Chodžajev sa pridala na stranu boľševikov, iní ako bucharský emir Mohammed Alim Chan sa pridal k moslimským basmačom a viedol boje s boľševikmi.
6. marca 1918 sa anglo-francúzsko-americké vojská vylodili v Murmansku na severe Ruska. Išlo iba o malý výsadok 2 rôt námornej pechoty, ktoré mali zaisťovať sklady vojenského materiálu, ktorý bol privezený do Ruska aby sa nedostal do rúk Nemcov. Až do 30. júna nedošlo k žiadnemu konfliktu medzi týmito jednotkami a boľševickou vládou. V apríli sa vylodil vo Vladivostoku na Ďalekom východe menší japonský kontingent, ktorý po dvoch týždňoch z mesta bez boja odišiel. V auguste došlo k výsadku britských vojsk v Archangeľsku. Začala sa tvoriť protiboľševická severná armáda, ktorej početné stavy však boli nízke. Miestne obyvateľstvo v oblastiach pod kontrolou intervenčných vojsk zväčša zotrvávalo vo vyčkávacej pozícií a nevyjadrovalo sympatie ani jednej zo strán. náhľad|vpravo|Vojaci československých légií pri transporte vlakom Významnú úlohu v bojoch zohrala aj vzbura československého zboru, ktorého bojový stav tvorilo asi 40 000 mužov. Išlo o jednotky vytvorené zo zajatých Čechov a Slovákov, ktorí boli ochotní bojovať proti silám Ústredných veľmocí po boku cárskej armády, ale po ukončení bojov na východnom fronte im bolo 15. januára 1918 umožnené presunúť sa na Ďaleký východ a cez USA do Európy. 14. mája 1918 sa cestou na Ďaleký východ dostali legionári do konfliktu s boľševikmi v meste Čeľabinsk. Keďže boli tieto vojská presúvané po transsibírskej magistrále, podarilo sa im získať kontrolu nad jej podstatnou časťou 31. mája obsadili Tomsk a Kurgan, 7. júna Omsk, 8. júna Samaru a 18. júna Krasnojarsk. Boľševici v dôsledku aktivity československých légií 13. júna zorganizovali východný front, ktorému velil gen. M. A. Muraviov
V oblastiach odkiaľ sa im podarilo vytlačiť boľševikov sa chopili moci prívrženci eserov, ktorým pomáhalo v tejto fáze hlavne to, že sa opierali o politickú podporu hlavne vidieckeho obyvateľstva. 8. júna 1918 eseri v Samare založili Výbor členov Ústavodarného zhromaždenia (Komuč), ktorý mal nadväzovať na boľševikmi rozpustený parlament. S pomocou československých légií sa im podarilo obsadiť oblasť Samary a Ufy a začať tu formovať protiboľševickú armádu. V Samare bola vytvorená jednotka o sile niekoľkých stoviek mužov pod vedením podplukovníka V. O. Kappeľa. Nábor do radov bielej armády však na rozdiel od boľševickej červenej armády nebol plne dobrovoľný a podstatná časť jej príslušníkov tvorili branci. Bojová morálka týchto jednotiek bola všeobecne pomerne nízka. Kappeľ však s touto jednotkou 21. júla obsadil Simbirsk. Eserský Komuč následne Kappeľa povýšil a poveril ho vedením Národnej armády.
Do leta 1918 takmer 75 % územia Ruska kontrolovali rôznorodé sily a armády, ktoré vystupovali proti boľševikom. Sovietska politika vojnového komunizmu, rozpustenie Ústavodarného zhromaždenia ale aj ďalšie kroky boľševikov najmä likvidácia kozáckej organizácie (raskazačivanie) viedla v rôznych regiónoch k roľníckym a kozáckym povstaniam a umožnili vznik silného protiboľševického hnutia. Tieto sily následne viedli rozsiahle bojové operácie proti boľševikom. Boľševikom v tej dobe pomohol fakt, že menševici (sociálni demokrati) sa z ideologických dôvodov odmietli pridať na stranu eserov a naopak začali podporovať boľševické sily.
Boje na Urale, Sibíri a Ďalekom východe
Od konca roku 1918 sa začali najsilnejšie boje medzi bielogvardejcami a boľševikmi. 6. až 7. augusta 1918 sa bielym s pomocou československých légií podarilo obsadiť Kazaň neskôr aj Iževsk a Votkinsk. Bieli v Kazani pod Koppeľovym vedením získali časť ruského zlatého pokladu (650 miliónov zlatých rubľov, a ďalších 100 miliónov v zlate, platine a iných cennostiach), získali tiež veľké zásoby zbraní, munície a liekov. Na stranu protiboľševických síl prešla aj celá akadémia generálneho štábu na čele s generálom A. I. Andogským. V septembri však boli bieli v bojoch pri Kazani porazení a československé légie z oblasti ustúpili.
Boľševické vojská na Sibíri boli nútené ustúpiť z Irkutska na Zabajkalsko. V auguste biela armáda obsadila aj Verchneudinsk a Čitu, v prvej polovici septembra aj Chabarovsk a Blagoveščensk. 18. septembra boľševické sily opustili mesto Zeja, posledné mesto na Ďalekom východe v ich rukách.
Eseri sa 30. augusta pokúsili spáchať atentát na Lenina, boli však neúspešní. 5. septembra 1918 začali boľševici aplikovať tzv. červený teror – išlo o masové represie voči ich politickým protivníkom. V priebehu prvej noci v Moskve a Petrohrade zabili 2200 ľudí.
11. novembra 1918 v dôsledku revolúcie v Nemecku kapitulovali vojská Ústredných mocností a prvá svetová vojna skončila. Súčasťou nemeckej kapitulácie a následných dohôd bolo i to, aby Nemci držali postavenia na ruskom území do príchodu vojsk Dohody. Po odchode väčšiny nemeckých vojsk však okupované oblasti obsadila červená armáda, iba niektoré miesta napr. Sevastopoľ a Odesa boli zaistené vojskami Dohodových mocností. Na území Nemcami obsadených krajín vznikli nezávislé krajiny Estónsko, Lotyšsko, Litva, Bielorusko, Poľsko a Ukrajina, ktoré neskôr začali spolupracovať s víťazmi vojny a vytvárať si vlastné armády. Sovietski predstavitelia po odchode Nemcov začali organizovať obsadenie Ukrajiny, Bieloruska a Pobaltia. Vznikol západný front, ktorému velil D. N. Naďožnyj a ukrajinský front, ktorému velil V. A. Antonov-Ovsejenko. Boľševikom sa podarilo do januára 1919 obsadiť Bielorusko a Pobaltie a vytvorili tam sovietske vlády.
Neschopnosť organizovať efektívnu obranu pred boľševikmi viedlo veliteľov bielej armády k nespokojnosti s eserskou vládou. 18. novembra 1918 v Omsku skupina dôstojníkov uskutočnila prevrat, rozohnali eserskú vládu a plnú moc predali do rúk admirálovi A. V. Kolčakovi. Kolčaka následne vyhlásili za najvyššieho (všeruského) vládcu a bol onedlho uznaný aj krajinami Dohody. Admirál vyhlásil stav vojenskej diktatúry a začal reorganizovať armádu. Po radikalizácii protiboľševických síl, hlavne po likvidácii Ufského direktória Kolčakovými jednotkami sa vo februári 1919 na zjazde v Petrohrade eseri dohodli na skončení pokusov o zvrhnutie sovietskej vlády. Eseri označili Kolčaka za nebezpečnejšieho nepriateľa ako je Lenin a nariadili organizovať svojim členom sabotáže a boj proti bielogvardejcom. Keďže aj v samotnej Kolčakovej vláde bolo mnoho eserov a menševikov, a eseri mali veľkú popularitu medzi obyvateľstvom ruského vidieka, strata podpory eserov bola jedným z rozhodujúcich momentov, ktorý zohral úlohu pri potlačení síl bielych. V Kolčakovom tyle sa rozhorel partizánsky boj vedený boľševikmi. Veľká časť verejnosti videla v jeho nacionalistickej a procárskej politike krok späť a jeho vojská rýchlo strácali sympatie vo vnútri krajiny ale aj mimo nej, keď mu s časom prestali poskytovať Američania pomoc. náhľad|vpravo|Kolčak na inšpekcii svojich jednotiek, rok 1919 V decembri 1918 Kolčakove vojská začali ofenzívu a 24. decembra obsadili Perm, boli však porazení pri Ufe a boli nútení zastaviť svoj postup. Bielogvardejské vojská na východe boli sústredené do západného frontu pod vedením Kolčaka. Tvorili ich 4 armády: Západná, Sibírska, Orenburská a Uralská. Začiatkom marca Kolčak operoval vojskami o sile 150 000 mužov. Plánoval spojenie so severnou armádou (gen. J. K. Miller) v oblasti Vologdy a následne úder na Moskvu. V tej istej dobe vypuklo v tyle boľševického východného frontu v Simbirskej a Samarskej gubernii roľnícke povstanie. Povstalci v počte asi 150 000 mužov však boli zle organizovaní a slabo vyzbrojení a v apríli 1919 ich červená armáda porazila. V priebehu marca až apríla Kolčakove jednotky získali späť Ufu (14. marca), Iževsk aj Votkinsk a držali tak v rukách celý Ural a snažili sa prebojovať k Volge. Pri Samare a Kazani však boli zastavení početnejšími boľševickými jednotkami.
Československé légie, ktorým hrozilo v oblasti obkľúčenie, vydali Kolčaka aj prevážaný zlatý poklad do rúk miestnej vlády. 4. januára 1920 Kolčak rezignoval. Miestna vláda sa v priebehu nasledovných týždňov vzdala boľševikom. 6. marca boli Kolčak a premiér Viktor Pepeľajev v Irkutsku odsúdení za teror proti civilnému obyvateľstvu, kontrarevolučné aktivity a ďalšie zločiny na trest smrti a nasledujúceho dňa popravení. Smrťou Kolčaka však boľševická vláda na Sibíri nebola ešte plne nastolená.
Boje na severe
Formovanie bieleho protiboľševického hnutia na severe európskej časti Ruska prebiehalo v najťažších podmienkach, pretože v tejto oblasti mali sociálno-demokratické sily (eseri a menševici) najväčšiu podporu. Bielym veliteľom sa podarilo zorganizovať iba niekoľko rôt a žiadne boje tu fakticky neprebiehali. Na vidieku však existovala relatívne silnejšia protiboľševická nálada a vznikali tu partizánske oddiely. Do oblasti tiež z Fínska prenikali jednotky olenockej dobrovoľníckej armády.
V priebehu roku 1918 bol V. V. Maruševskij poverený vedením protiboľševických síl oblasti Murmanska a Archangeľska. V novembri vláda bielych v severnej oblasti poverila obsadením postu gubernátora gen. K. M. Millera. Ten začal s podporou Britov organizovať armádu. Bieli však mali nedostatok dôstojníkov čo nezlepšila ani organizácia dôstojníckych kurzov a britská pomoc. Bojaschopnosť severnej armády zostávala na nízkej úrovni a bojové operácie viedli hlavne britské vojská. Tie sa nakoniec v priebehu druhej polovice roku 1919 stiahli.
Miller rozhodol uskutočniť na území severnej oblasti 25. augusta 1919 mobilizáciu. V decembri však boľševici prešli do ofenzívy, obsadili Šenkursk a priblížili sa k Archangeľsku. V dňoch 24. až 25. februára 1920 veľká časť severnej armády kapitulovala. 19. februára 1920 bol Miller nútený emigrovať. Spolu s ním odišlo asi 800 vojakov a civilistov na ľadoborcoch Kozma Minin, Kanada a jachte Jaroslavna.
Boje na severozápade
náhľad|vpravo|Príprava barikád v Petrohrade ako dôsledok útoku Judeničovych vojsk V januári 1919 sa v Helsinkách pod vedením kadeta Kartaševa začali organizovať ďalšie protiboľševické sily. Jej materiálnu podporu zabezpečoval ropný magnát S. G. Lianozov. Vedením vojsk bol poverený gen. N. N. Judenič.
5. júna 1919 bol Judenič poverený Kolčakom velením všetkým pozemným a námorným silám operujúcim proti boľševikom na severozápadnom fronte. 11. augusta 1919 bola v Tallinne vyhlásená tzv. Vláda severozápadnej oblasti predsedom ktorej sa stal S. Lianozov. Táto vláda následne pod tlakom Angličanov, ktorí prisľúbili dodávky zbraní, uznala Estónsku vládu a neskôr viedla rokovania s Fínmi. Kolčakova vláda na Sibíri však napokon odmietala naďalej diskutovať o akýchkoľvek národných požiadavkách Fínov a pobaltských národov bez vlastnej účasti.
Boje na Ukrajine
Po neúspechu prvých jednaní o mieri medzi boľševikmi a Ústrednými veľmocami začali Nemci rozsiahlu ofenzívu na Ukrajine a v Bielorusku, pričom prenikli hlboko do vnútrozemia. Na Ukrajine vytvorili bábkový štát Ukrajinská ľudová republika pod vedením atamana Skoropadského. Po porážke Nemcov vo vojne však boľševici prešli do ofenzívy. Na Ukrajine obsadili ešte v decembri 1918 Charkov, Poltavu a Jekaterinoslav. 5. februára 1919 obsadili Kyjev. Vojská Ukrajinskej ľudovej republiky pod vedením S. V. Petľuru ustúpili ku Kamenci-Podoľskému. 6. apríla 1919 boľševici obsadili Odesu a koncom mesiaca aj Krym.
Boje na juhu Ruska
V máji 1918 kozáci na juhu Ruska pod vedením P. I. Krasnova s pomocou rumunských vojsk obsadili Novočerkask. Jeho donská armáda mala asi 50 000 mužov. V júli 1918 sa tieto vojská pokúsili obsadiť Caricyn a spojiť sa bielymi na východe. V auguste a septembri donská armáda zaútočila aj v oblasti Povorina a Voroneže. Boľševici 11. septembra vytvorili v tej oblasti južný front, ktorému velil gen. P. P. Sytin. 24. októbra sa boľševikom podarilo zastaviť postup kozákov jednak na Voronež ale aj pri Caricyne, odkiaľ boli zatlačení späť za Don. vpravo|náhľad|Oddiel s vlajkou jednotiek gen. Kornilova. V oblasti južného Ruska vytvorili príslušníci bývalej cárskej armády 7. januára 1918 tzv. dobrovoľnícku armádu. Velili jej generáli Alexejev a Kornilov a po ich smrti v septembri 1918 gen. Denikin. Dobrovoľnícka armáda spolu s kozáckou donskou armádou tvorila tzv. Ozbrojené sily južného Ruska.
Krasnov sa pokúsil o útok na Caricyn ešte raz v januári 1919 ale opäť neuspel. Po odchode zahraničných vojsk, ktoré ho podporovali, ako aj neúspechoch na fronte v jeho armáde nastal úpadok morálky a kozácke vojsko sa začalo rozpadať. Po tom, čo sa boľševikom podarilo dostať na Don, začali teror namierený proti kozákom – razkazačivanie. V marci 1919 vypuklo povstanie kozákov na hornom Done – Viošenské povstanie. Kozáci sformovali armádu o sile asi 40 000 ľudí, vrátane starcov a mladistvých a bojovali v obkľúčení boľševikmi do 8. júna 1919, kedy sa k nim prebojovali sily donskej armády.
Poľsko-sovietska vojna
náhľad|vpravo|Poľská obrana pred Varšavou v auguste 1920.
V roku 1918 sa poľský vojvodca Józef Piłsudski rozhodol navrátiť Poľsku hranice republiky z roku 1772 a vytvoriť tak z Poľska veľmoc siahajúcu od Baltu až k Čiernemu moru.
25. apríla 1920 poľské vojská vyzbrojené Francúzmi vtrhli na západnú Ukrajinu a neskôr 6. mája 1920 obsadili Kyjev. 14. mája však boľševický západný front pod vedením gen. Tuchačevského a 26. mája juhozápadný front pod vedením Jegorova prešli do protiofenzívy a zatlačili Poliakov späť.
V priebehu druhej polovice augusta 1920 boli však boľševici v bitke pred Varšavou zastavení a prinútení ustúpiť. Poliakom sa tak podarilo obsadiť rozsiahle oblasti západného Bieloruska a Ukrajiny. Napriek niekoľkým pokusom o protiofenzívu boľševici už Poliakov nevytlačili späť a požiadali o mier.
Boje na Kryme
Po evakuácií jednotiek ruskej armády (ozbrojené sily južného Ruska) na Krym a abdikácii Denikina sa o znovunastolenie poriadku v armáde pokúsil gen. Vrangeľ. Tvrdými opatreniami, vrátane popráv dôstojníkov, nakoniec upevnil disciplínu a predišiel rozpadu armády. Biele vojská na Kryme však čelili logistickým problémom, pretože zásoby Krymu boli neustálymi bojmi prakticky vyčerpané. Vrangeľ preto ešte v priebehu roku 1919 požiadal o podporu Francúzsko.
14. augusta 1920 sa asi 4500 mužov bielej armády pod vedením gen. S. G. Ulagaja vylodilo na Kubáni s cieľom opäť vytvoriť front proti boľševikom v tejto oblasti. V prvých ozbrojených stretoch síce úspešne postupovali, ale Ulagaj napriek pôvodnému plánu neudrel dostatočne skoro na centrum oblasti Jekaterinodar a boľševikom sa následne podarilo prisunúť do oblasti posily a postupne zablokovať jeho vojská. Tie sa následne 7. septembra 1920 evakuovali z brehov Azovského mora späť na Krym.
V júli a auguste sa Vrangeľ rozhodol zaútočiť smerom na západ na podporu Poliakov. Prípravou na túto ofenzívu bol vpád do oblasti Donbasu, z ktorého mohlo byť v neskoršej dobe ohrozované jeho tylo. V októbri sa však Vrangeľovi nepodarilo významnejšie postúpiť na pravom brehu Dnepra a 12. októbra 1920 uzavreli Poliaci s boľševikmi prímerie. Tí následne začali presúvať svoje vojská z poľského frontu na juh proti bielym. 28. októbra 1920 oddiely boľševikov pod vedením M. V. Frunzeho napadli Vrangeľove vojská s cieľom obkľúčiť ich severne od Krymu v Severnej Tavrii. Obkľúčenie sa boľševikom nepodarilo úspešne uzavrieť a väčšina Vrangeľovej armády sa stiahla 3. novembra na Krym, kde sa opevnili v pripravených pozíciách.
náhľad|vpravo|Mapa bojov na Kryme začiatkom novembra 1920. Frunze, ktorý bol v takmer 5 násobnej početnej prevahe so 190 000 vojakmi začal 7. novembra útok na Krym. 11. novembra navrhol Frunze pomocou telegramu Vrangeľovmu štábu podmienky kapitulácie, ktorú však bieli neprijali. Presile boľševikov, ktorým v tej dobe pomáhal aj Machno so svojimi anarchistickými vojskami, sa Vrangeľovej armáde nepodarilo dlho vzdorovať.
14. novembra 1920 bol nútený z Krymu ustúpiť so zvyškom vojsk, rodinami dôstojníkov a množstvom obyvateľov Sevastopoľa, Jalty, Feodózie a Kerče mimo územia Ruska do tureckého Istanbulu. Spolu s ním odišlo v priebehu 3 dní asi 100 000 ľudí. Evakuáciu podporovali námorné sily vojsk Dohody s viac než 126 loďami.
Boľševici na Kryme rozpútali vlnu teroru, ktorá stála životy asi 60 až 120 000 ľudí.
Boje na Ďalekom východe
Boje medzi boľševikmi a zahraničnými vojskami spolu so zvyškami protiboľševických síl trvali boľševickej NRA pod vedením V. K. Bľjuchera do jesene 1922. 24. októbra 1922 sa po dohode s miestnou vládou stiahli z Vladivostoku japonské vojská. Nasledujúceho dňa do mesta vstúpili boľševickí partizáni a zvyšky bielej armády boli nútené odísť za hranice.
Protiboľševické vojská gen. A. N. Pepeľajeva viedli bojové operácie na Ďalekom východe až do 1. júla 1923.
Dôsledky
náhľad|vpravo|Obete hladomoru v Ruskom Saratove, rok 1921 Na konci občianskej vojny časť krajín bývalého cárskeho Ruska zostala nezávislá. Boli to hlavne Poľsko, Pobaltské krajiny (Litva, Lotyšsko, Estónsko) a Fínsko. Boľševici zvíťazili nad bielogvardejcami vo všetkých ostatných častiach krajiny vrátane Ukrajiny, Kaukazu a Sibíri. Lenin v roku 1922 vyhlásil na tomto území vznik Zväzu sovietskych socialistických republík.
V rokoch 1921 prebehlo ešte niekoľko protiboľševických povstaní v Kronštadte a Tambove ale aj niektorých oblastiach Ukrajiny a inde. Za oficiálny koniec občianskej vojny je väčšinou historikov považovaná likvidácia veľkých protiboľševických vojsk pri obsadení Vladivostoku v októbri 1922 a ďalších nepriateľských síl v Strednej Ázií.
Občianska vojna s v Rusku a krajinách pričlenených k nemu v rámci Sovietskeho zväzu vyžiadala obrovské obete. V dôsledku hladu, chorôb, teroru, alebo v boji zahynulo 8 až 13 miliónov ľudí. Z toho červená armáda stratila asi 1 milión padlých. Do zahraničia emigrovali asi 2 milióny ľudí, išlo o významnú časť ruskej inteligencie. Ekonomické škody boli obrovské, priemyselná výroba poklesla o 80 – 90 % oproti roku 1913.
7. novembra 1997 prezident Ruskej federácie B. Jeľcin v nariadil vybudovať Moskve pamätník ruským obetiam občianskej vojny.
Mont-Saint-Père
Mont-Saint-Père je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Aisne, v regióne Pikardia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Tassé
Tassé je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Sarthe, v regióne Pays-de-la-Loire.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Paralaxa (astronómia)
Mesačná paralaxa
náhľad|vpravo|Príklad mesačnej paralaxy: zakrytie Plejád Mesiacom
Primitívny spôsob určenia mesačnej paralaxy z jedného miesta je použiť zatmenie Mesiaca. Plný tieň Zeme na Mesiaci má zdanlivý polomer zakrivenia rovný rozdielu medzi zdanlivými vzdialenosťami Zeme a Slnka pri pohľade z Mesiaca. Je možné vidieť, že tento polomer je 0,75 stupňa, z ktorého (pri slnečnom zdanlivom polomere 0,25 stupňa) dostávame zdanlivý uhol Zeme 1 stupeň. Takto dostaneme vzdialenosť Zeme a Mesiaca 384 000 km.
Iným spôsobom určenia paralaxy, aby sme určili vzdialenosť Zeme a Mesiaca, by bolo zobrať dva obrázky Mesiaca v presne rovnakom čase z dvoch miest na Zemi a porovnať polohu Mesiaca vzhľadom na viditeľné hviezdy. Použitím orientácie Zeme, týchto dvoch miest a kolmého posuvu je možné trigonometricky vypočítať vzdialenosť Zeme a Mesiaca.
Hviezdna paralaxa
náhľad|vpravo|upright|Hviezdna paralaxa V medzihviednej mierke spôsobuje paralaxa tvorená rozdielnymi obežnými polohami Zeme, že blízke hviezdy sa zdanlivo pohybujú blízko vzdialenejších hviezd. Tento jav je však taký malý, že je ťažko odhaliteľný bez použitia presných detekčných metód.
Ročná paralaxa je definovaná ako rozdiel v polohe hviezdy pri pohľade zo Zeme a Slnka, t. j. pomocou uhla na hviezdu natiahnutého smerom k hviezde z opačných koncov obežnej dráhy Zeme okolo Slnka. Vychádzajúc z týchto dvoch bodov, paralaxa je polovica maximálneho paralaktického posunu hviezdy pozorovaného z týchto dvoch bodov. Parsek je jednotka vzdialenosti, pre ktorú je ročná paralaxa 1 uhlová sekunda. Parsek sa rovná približne 3,26 svetelného roka.
Nengonengo
Nengonengo je malý atol v centrálnej časti súostrovia Tuamotu v rámci Francúzskej Polynézie. Najbližšími susedmi sú atoly Ravahere ( na severoseverozápad), Manuhangi ( na juhovýchod) a väčší atol Hao, ležiaci približne na severovýchod.
Geografia atolu
Má hruškovitý tvar. Na dĺžku meria iba necelých a v najširšom mieste. Prstenec atolu tvoria plytké a nesplavné útesové prieplavy na východnej strane, prerušované piesočnými presypmi a "motu", ktorých výška nepresahuje nad hladinu oceánu a ktoré od neho oddeľujú jeho lagúnu. Z geologického hľadiska je to koralový atol s výškou od vrcholu podmorskej sopky. Tá má z oceánskeho dna na výšku, a jej vek sa odhaduje na 45,8 až 47,6 mil. rokov.
História
Prvý písomne doložený objav atolu vykonal anglický moreplavec Samuel Wallis 13. júna 1767. Atol pomenoval Prince William Henry. Ďalší záznam je od Louisa Isidore Duperreyho z 25. apríla 1823 a následne od Fredericka Beecheyho z 27. februára 1826.
Malá pristávacia dráha bola na atole vybudovaná v roku 1993.
Administratívne začlenenie
Atol patrí spolu s atolmi Ahunui (neobývaný), Paraoa (neobývaný), Manuhangi (neobývaný) do komunity Hao.
Žlutava
Žlutava je obec v Česku v okrese Zlín v Zlínskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 1 122 obyvateľov, z toho 564 mužov a 558 žien, pričom priemerný vek v obci bol 38,9 roka (muži 38,5 roka, ženy 39,2 roka).
Prvá písomná zmienka o obci pochádza z roku 1667.
Bešiansky potok
Bešiansky potok je potok na Podunajskej nížine, preteká územím okresov Levice a Nové Zámky. Je to ľavostranný prítok Lisky a meria 12,5 km.
Nebezpečný náklad (album)
Nebezpečný náklad je šiesty štúdiový album slovenskej pop rockovej skupine Elán. V roku 1988 tento album vydalo hudobné vydavateľstvo Opus.
Bešiansky potok
Prameň: v Hronskej pahorkatine, juhozápadne od obce Veľký Ďur v nadmorskej výške okolo
Smer toku: severojužný, na dolnom toku západný