cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Povstanie vo varšavskom gete
Boje
Do večera 18. apríla 1943 bolo varšavské geto obkľúčené nemeckým vojskom a poľskou políciou. 19. apríla, na židovský sviatok pesach, sa mala začať likvidácia geta. O piatej ráno vošli do geta nemeckí vojaci pod vedením SS-Oberführera Ferdinanda von Sammern-Frankenegg. Nemecké jednotky však boli zaskočené útokom, či skôr obranou Židov ozbrojených pištoľami, granátmi a zápalnými fľašami. Keďže povstalci navzájom prepojili väčšinu domov, mohli sa rýchlo presúvať čím marili svoju lokalizáciu. Na poludnie prevzal nemecké velenie SS-Gruppenführer Jürgen Stroop. Ani zmena velenia však postup do mesta nezrýchlila a do večera sa pred útokmi rozhodli z geta stiahnuť, asi 40 z nich dovtedy v boji padlo.
V nasledujúcich dňoch Nemci pokračovali v taktike vypaľovania domov plameňometmi, oblasť s najväčšou koncentráciou odporu, predtým zbombardovala Luftwaffe, takže im obrancovia kládli už iba miestny odpor. Židovské veliteľstvo na Muranovského námestí bolo po štyroch dňoch dobyté, väčšina obrancov bola mŕtva alebo zranená. Len asi dvadsiatim ľuďom sa podarilo z geta uniknúť. Vodca povstania Mordechaj Anielewicz si musel nájsť iné miesto, odkiaľ by mohol koordinovať boje. 23. apríla bolo jeho veliteľstvo presunuté na ulicu Miła, do domu č. 18. V dôsledku nedostatku munície boli Židia nútení zmeniť taktiku boja, pôvodne na Nemcov útočili z budov, no neskôr sa stiahli do podzemných priestorov a uskutočňovali len cielené útoky. Jürgen Stroop počas bojov zakázal svojim vojakom pochod v zovretých skupinách, čo z nich predtým robilo ľahké terče.
Na konci apríla bola väčšina bunkrov a skrýš odhalená, väčšina domov vypálená alebo zrovnaná so zemou. Mnoho židovských bojovníkov bolo otrávených plynom, ktorý do bunkrov vháňali nacisti, alebo spáchalo samovraždu (vrátane vodcu povstania Anielewicza). Niekoľkým stovkám Židov sa ku koncu bojov podarilo z geta uniknúť.
Zničením synagógy 16. mája sa boje oficiálne skončili. Varšavské geto bolo zničené, väčšina jeho obyvateľov zahynula, alebo bola odvezená do koncentračných táborov. Na mnohých miestach však ešte niekoľko mesiacov preživší židovskí bojovníci podnikali prepady nemeckých hliadok. Z väčšiny tých, ktorým sa podarilo z geta utiecť, sa stali partizáni. Mnohí však boli na úteku zastrelení alebo prezradení. Niektorí sa naďalej ukrývali vo Varšave a bojovali po boku Poliakov vo Varšavskom povstaní v roku 1944.
Curtis Tracy McMullen
Curtis Tracy McMullen (* 21. máj 1958, Berkeley, Kalifornia, USA) je americký matematik. Je známy predovšetkým vďaka práci v oblastiach dynamických systémov, hyperbolickej geometrie a teórie Teichmüllerových priestorov. V roku 1998 dostal Fieldsovu medailu.
GB
GB môže byť skratka výrazu:
Gb môže byť skratka výrazu:
Rudolf Bultmann
Rudolf Bultmann (* 20. august 1884, Wiefelstede, Nemecko† 30. júl 1976, Marburg, Nemecko) bol nemecký protestantský teológ, biblista. Známym sa stal vďaka svojmu programu „odmytologizovania Nového zákona“. Jeho práce často presahovali aj do oblasti systematickej teológie či filozofie.
Životopis
Rudolf Bultmann bol synom evanjelického farára Arthura Kennedyho Bultmanna a jeho manželky Heleny. Kým sa otec viac prikláňal k liberálnej teológii, matka si celý život uchovala tradičné pietistické postoje.
V rokoch 1895 až 1903 navštevoval Rudolf Bultmann humanistické gymnázium v Oldenburgu. Počas štúdia bol členom študentského spolku Camera obscura Oldenburgensis.
Božetice
Božetice je obec v Česku v okrese Písek v Juhočeskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 379 obyvateľov, z toho 185 mužov a 194 žien, pričom priemerný vek v obci bol 40,4 roka (muži 39,2 roka, ženy 41,5 roka).
Rudolf Bultmann
Životopis
Po maturite študoval evanjelickú teológiu a filozofiu najprv v Tübingene, kde s veľkou obľubou navštevoval predovšetkým prednášky Karla Müllersa o cirkevných dejinách. V Tübingene bol Bultmann členom akademického spolku Igel. Po troch semestroch štúdia v Tübingene sa presunul v roku 1904 do Berlína, kde študoval, o. i., aj pod vedením Adolfa von Harnacka a Hermanna Gunkela. Už v lete 1905 sa z Berlína presunul do Marburgu, kde sa už celkom špecializoval na Nový zákon. Najvplyvnejšími profesormi tu boli Adolf Jülicher, Johannes Weiß a Wilhelm Herrmann.
Potom, čo v roku 1907 zložil štátnu skúšku z teológie, dosiahol v roku 1910 prácou s názvom Stil der paulinischen Predigt (Štýl pavlovskej kázne) aj doktorát z teológie. O dva roky neskôr sa v Marburgu habilitoval prácou o exegéze Teodora z Mopsuestie. Názov jeho prvej prednášky znel: Was läßt die Spruchquelle über die Urgemeinde erkennen?
Bultmann vyučoval spočiatku ako súkromný docent. V roku 1916 dostal pozvanie do Breslau, o rok na to sa oženil s Helenou Feldmann. V roku 1920 prijal pozvanie do Gießenu, avšak už v roku 1921 sa vrátil do Marburgu ako nástupca Wilhelma Heitmüllera. V tomto období sa začal intenzívne zaoberať s filozofiou Martina Heideggera, ktorý bol v rokoch 1923 až 1928 mimoriadnym profesorom na univerzite v Marburgu.
V čase národného socializmu sa pripojil k tzv. Bekennende Kirche a tzv. Pfarrernotbund. Vo svojich kázňach poukazoval na rozpor medzi národno-socialistickou ideológiou a kresťanskou vierou, sám sa však verejne nikdy nepostavil priamo na odpor. Pravdepodobne preto mohol zostať vo svojom úrade až do svojej emeritácie v roku 1951. Od roku 1944 až do konca vojny prichýlila rodina Rudolfa Bultmanna vtedy sedemnásťročnú Utu Ranke-Heinemann, neskoršiu profesorku teológie, dcéru Gustava a Hildy Heinemannovcov.
Vznik najvýznamnejšieho diela Rudolfa Bultmanna Neues Testament und Mythologie spadá do obdobia druhej svetovej vojny. Touto prácou sa začala dlhá debata o odmytologizovaní Nového zákona, ktorá vyvolala po skončení vojny mnohé kontroverzie. V roku 1952 vydala k tomuto projektu stanovisko aj Flensburgská synoda Zjednotenej evanjelicko-luteránskej cirkvi Nemecka. Biskupi sa vyjadrili proti Bultmannovým názorom. Bultmannovi však nebolo zakázané vyučovať. Krajinský biskup Eduard Lohse vyjadril však neskôr dokonca poľutovanie Evanjelicko-luteránskej cirkvi v Hannoveri nad spomínaným stanoviskom.
Rudolf Bultmann bol otcom violončelistky Heike Bultmann a starým otcom violončelistu Jana Diesselhorsta, člena Berlínskej filharmónie.
Kritika formy Nového zákona
V roku 1921 zverejnil Bultmann svoj spis Geschichte der synoptischen Tradition (Dejiny synoptickej tradície), ktorý je dodnes považovaný za klasické dielo v oblasti exegézy Nového zákona. V tomto diele Bultmann predstavil základnú analýzu dejín formy synoptických evanjelií, v ktorej sa pokúsil identifikovať jednotlivé pramene, ktoré ovplyvnili finálnu podobu evanjeliových textov. Podobne ako Martin Dibelius aj on zastával názor, že aj najstarším písomným prameňom, ktoré sa dajú týmto spôsobom rekonštruovať, musela predchádzať akási predliterárna fáza (fáza ústnej tradície). To, čo bolo teda písomne zaznamenané, nesmie byť z tohto dôvodu považované za historické správy, keďže už aj to bolo poznačené vierou prvotného kresťanského spoločenstva. Bultmann bol toho názoru, že Pavol (a Ján) sa vlastne nezaujímali o Ježiša resp. o jeho pozemský život, ale len o Ježiša viery, čoho dôkazom má byť napr.: 2 Kor 5, 16: „A ak sme aj poznali Krista podľa tela, teraz ho už nepoznáme.“ Tieto Bultmannove názory sa však v súčasnosti považujú za prekonané.
Podľa Bultmanna však stoja ranokresťanské dokumenty v službe viery a kultu. Z tohto dôvodu sú správne chápané len vtedy, keď sa berie do úvahy ich miesto v prvotnej kresťanskej komunite.
Prechod od liberálnej ku dialektickej teológii
Svojím dielom Die liberale Theologie und die jüngste theologische Bewegung sa Bultmann v roku 1924 odvrátil od liberálnej teológie. Za zásluhu liberálnej teológie považoval Bultmann to, že prispela k porozumeniu historických súvislostí a svojich žiakov tak, prostredníctvom dôrazu na hľadanie pravdy, podnietila ku kritickému mysleniu. Nakoniec, Bultmann nikdy nezavrhol tzv. historickú metódu ako takú. Uznával, že je relevantnou súčasťou teologického výskumu. Upozorňoval však na to, že sa tejto metóde v liberálnej teológii pripisoval neprimeraný význam: (jej) historické poznatky nie sú schopné stať sa základom kresťanskej viery. Bultmann súhlasil so zástupcami dialektickej teológie, ako boli napr. Karl Barth alebo Friedrich Gogarten, v tom, že človek vlastnou silou nedokáže spoznať Boha – a nedokáže to ani teologickými štúdiami. Boh sa môže len dať človeku spoznať a to prostredníctvom svojej milosti v Zjavení.
V knihe Jesus predstavil Bultmann svoje konštruktívne námietky voči liberálnej teológii: nejde mu o to, aby skúmal Ježiša ako historickú postavu. Chce skôr pochopiť nárok, ktorý si robí Ježišovo posolstvo. Podľa Bultmanna sa kresťanská viera neorientuje na Ježiša ako na osobu, ale na ním stelesnenú kerygmu. Týmto postojom stál Bultmann v priamej opozícií ku vtedajším teológom, ako boli napr. Emanuel Hirsch alebo Wilhelm Herrmann.
V stati Kirche und Lehre im Neuen Testament (vyd. 1929) Bultmann ešte spresňuje svoje chápanie kresťanského ohlasovania: neponíma ho ani ako teóriu, ani ako prijatie nezmyselných dogiem, ale vníma ho ako oslovenie človeka, ktoré mu umožňuje svoje existenciálne seba-pochopenie. Situácia človeka sa vyznačuje práve tým, že človek nedisponuje svojím životom z vlastnej moci, že v skutočnosti človek nemá žiadnu istotu a nemôže ju ani vytvoriť. Človek však smie žiť v dôvere, že sa v láske stretne s Bohom, že mu budú odpustené hriechy a bude ospravodlivené jeho bytie. Pre takýto postoj sa však nemôže rozhodnúť raz a navždy. Tento postoj sa musí vždy a znova osvedčovať v každej životnej situácií. Táto pozícia sa stala známou ako existenciálna interpretácia Nového zákona.
Odmytologizovanie Nového zákona
Od roku 1940 sa koncentrovala Bultmannova teologická práca na otázku, akým spôsobom priblížiť svoju existenciálnu interpretáciu Biblie širokému publiku a ako by sa mohla stať podkladom pre kresťanskú vieru. Za týmto účelom rozvinul Bultmann svoj program odmytologizovania novozákonného posolstva, ktorý predstavil v roku 1941 vo svojom spise Neues Testament und Mythologie. V ňom predstavil tézu, že Nový zákon bol napísaný v svete, ktorom bol stále prítomný silný mytologický prvok, ktorý sa však v dnešnej dobe musí nevyhnutne rozplynúť už pri prvom kontakte s vedeckým obrazom sveta. Aby sa zabránilo tomu, že sa onen mytologický svet stane predpokladom viery, je úlohou teológie, poukázať na jadro kresťanského ohlasovania, ktoré je nezávislé od mytologického obrazu sveta.
Ako prvý krok odmytologizovania rozvinul Bultmann teóriu o kresťanskom chápaní bytia. Na základe novozákonných pojmov rozlišuje bytie mimo viery a bytie vo viere. Bytie mimo viery zahŕňa viditeľný a disponibilný materiálny svet so svojou pominuteľnosťou, hriešnosťou, telom a starosťami. Bytie vo viere sa napriek tomu vyznačuje životom z neviditeľného a nedisponibilného, zrieknutím sa sebou samým vytvorenej istoty, aby mohla zažiariť viera v Božiu milosť. To má za následok zrieknutie sa sveta a odvrátenie sa človeka od seba samého, čo ho vlastne vedie k novej slobode.
Bultmann vidí, že takto rozvinuté chápanie bytia je prítomné aj v modernej filozofii, napr. u Wilhelma Diltheya a Martina Heideggera. Avšak filozofia sa domnieva, že na to, aby človek dokázal žiť v súlade so svojou prirodzenosťou, ho stačí o jeho prirodzenosti len, takpovediac, poučiť. Teológia naproti tomu považuje Boží zásah za nutný, ak sa má človek "zjednotiť" so svojou prirodzenosťou. Okrem toho sa filozofii nepodarilo byť celkom samostatnou vo svojom chápaní ľudského bytia, pretože vždy priamo či nepriamo používala pramene ako Nový zákon, Martin Luther či Søren Kierkegaard.
Exemplárne sa Bultmann vyrovnáva s dvoma ďalšími aspektmi kresťanskej mytológie: s Kristovou preexistenciou a Ježišovým panenským pôrodom. V prípade obidvoch bodov sa nejedná o vysvetlenie Ježišovho historického pôvodu, ale o objasnenie jeho významu pre vieru. Napokon, Bultmann upozorňuje na to, že jeho odmytologizovávanie nemôže byť úplné, ak sa i reč o Božích skutkoch chápe ako mýtus :
Vplyv: Bultmannova škola
Bultmann nabádal svojích študentov, aby skúmali a pokojne i opravovali či upravovali jeho myšlienky všade tam, kde to bude potrebné. Spomedzi významných Bultmannových študentov nemožno nespomenúť mená ako: Ernst Käsemann, Ernst Fuchs, Günther Bornkamm, Herbert Braun, Hans Conzelmann, Willi Marxsen, Gerhard Ebeling, Walter Schmithals, Heinrich Schlier, Uta Ranke-Heinemann, Manfred Mezger, Günter Klein či Helmut Koester.
V nemeckej teológii dlho prevládal názor, že po Bultmannovi je už v podstate nemožné povedať niečo zásadne nové o historickom Ježišovi. Niekdajší Bultmannov žiak Ernst Käsemann však ako prvý (neskôr ešte s niekoľkými kolegami, profesormi Nového zákona) vyjadril názor, že priepasť medzi historickým Ježišom a prvými kresťanmi je predsa o mnoho užšia než medzi historickým Ježišom a Bultmannom. Podľa mienky viacerých sa Bultmann dokonca blížil k liberálnemu racionalizmu či skepticizmu. Všetci Bultmannovi žiaci však trvali na tom, že „viera“ na základe historických faktov sa však ešte nemusí dotýkať existencie človeka, teda v prísnom slova zmysle ešte nie je pravou vierou.
Prostredníctvom vzájomnej výmeny názorov medzi nekonfesionálnou a katolíckou biblistikou (École Biblique) dospeli mnohí Bultmannovi žiaci k názoru, že učeníci a očití svedkovia Ježišovho života predsa len zanechali Novom zákone nepopierateľnú a nezmazateľnú stopu (alebo prinajmenšom ich správy v celkom spoľahlivej forme). Odborníci na Nový zákon tak rozvinuli kritériá, ktoré by ich mohli usmerniť v hľadaní spoľahlivých tradícií, správ a informácii o historickom Ježišovi. Tzv. „Neue Frage nach dem historischen Jesus“ (Nové otázky o historickom Ježišovi) sa pridŕžajú Bultmannovho názoru, že kresťanská viera sa nemôže zakladať na historických faktoch, ale na existenciálnom dotyku. Mnoho evanjelických a katolíckych teológov je dnes presvedčených, že väčšina správ z evanjelií nemôže byť chápaná ako spoľahlivé svedectvo či výpoveď očitých svedkov.
Karl Barth chcel, aby sa náuka o kresťanskej viere, rozvinutá do podoby „teológie“, chápala ako náuka o Bohu a o jeho na tento svet poslanom „Slove“. Barth vyčítal Bultmannovi, že, začína antropológiou a postupne vypracováva teológiu, takpovediac, „od“ človeka.
Bultmann chcel brať vážne ľudské chápanie i akési primárne chápanie (Vorverständnis) a skúmať, na pozadí raných cirkevných dejín, ako toto primárne chápanie poznačilo kresťanské výpovede vo vtedajšom náboženskom svete. Barth to považoval priam za rúhanie, ktoré mu zaváňalo akýmsi „prispôsobovaním si Boha človeku“. Od roku 1933 sa Barth už dištancoval od všetkých „antropológov“. Zdalo sa, že udalosti Tretej ríše mu dávali za pravdu. Dnes sa však Barthova cesta pociťuje ako jednostranná. Napriek tomu bolo veľa podnetov z Barthovej školy prijatých a ďalej rozpracovávaných Bultmannovou školou.
Bultmannovým želaním bolo sprostredkovať posolstvo Nového zákona ľuďom žijúcim v dobe vedy.
Literárne dielo
V rokoch 1916 až 1917 napísal Bultmann pre svoju budúcu manželku štyri rozprávky, v ktorých badať isté autobiografické črty. Tieto rozprávky prikladal k svojim listom.
Pamätné miesto
náhľad|Busta R. Bultmanna (autor: Michael Mohn, 2002) Mesto Oldenburg si pripomína svojho niekdajšieho slávneho občana bronzovou bustou v miestnom parku.
Výber z diela
Kompletná bibliografia Rudolfa Bultmanna je dostupná online.
Nasledujúci zoznam ponúka prehľad Bultmannových najvýznamnejších diel:
Zoznam obcí departementu Aude
Toto je kompletný zoznam 438 obcí departementu Aude.
Heinrich Mann
Luiz Heinrich Mann (* 27. marec 1871, Lübeck, Nemecko – † 12. marec 1950, Santa Monica, Kalifornia, USA) bol nemecký spisovateľ, brat Thomasa Manna, menej významného Carla Viktora Manna a strýko niekoľkých významných osobností. Leonia, jediná dcéra Heinricha Manna, bola vydatá za českého spisovateľa Ludvíka Aškenazyho.
Životopis
Študoval v Berlíne a Mníchove. V roku 1915 napísal pre časopis Die weißen Blätter esej, v ktorej odsúdil vojnu a postavil sa za demokraciu (toto viedlo k roztržke medzi ním a jeho bratom). V roku 1933 bol vylúčený z Pruskej akadémie umení a jeho knihy nacisti zakázali a ničili. V tom istom roku emigroval do Francúzska.
V roku 1935 získal česko-slovenské štátne občianstvo. Od roku 1940 žil v USA, kde i zomrel. Pretože bol česko-slovenský občan, boli jeho pozostatky prevezené z USA do Prahy, a odtiaľ po 10 rokoch do NDR. Bol veľmi aktívny v antinacistickom hnutí – zúčastnil sa na mnohých protinacistických akciách (kongresoch, konferenciách, a pod.). V roku 1950 bol zvolený za prezidenta Akadémie umenia NDR, ale do Európy sa z USA už nikdy nevrátil.
Dielo
Začiatky jeho tvorby boli ovplyvnené naturalizmom, jeho neskoršia tvorba bola ovplyvnená expresionizmom, ku koncu života sa priklonil ku kritickému realizmu.
Křeslice
right|thumb|Křeslice
Křeslice sú štvrť a katastrálne územie na juhovýchodnom okraji hlavného mesta Prahy, tvoriace územie mestskej časti Praha-Křeslice. Je tu evidovaných 29 ulíc a 235 adries, žije tu 626 obyvateľov.
Hoci Křeslice ležia v mestskom obvode Praha 10, rozšírenú prenesenú pôsobnosť pre ňu vykonáva mestská časť Praha 11 ležiaca v mestskom obvode Praha 4.
Centrobasket
Centrobasket alebo aj Majstrovstvá Strednej Ameriky a Karibiku v basketbale je najvyššie stredoamerické a karibské podujatie národných družstiev v basketbale, ktoré riadi Stredoamerická a karibská basketbalová konfederácia (CONCENCABA) v spolupráci s Americkou basketbalovou federáciou (FIBA Americas). Jeho história siaha do roku 1965, kedy sa v Mexiku konali prvé majstrovstvá mužov, a v roku 1971, vo Venezuele, aj prvé majstrovstvá žien. Prebiehajú s 2-ročnou periodicitou. Dominujú v nich družstvá 🇵🇷 a 🇨🇺.
Centrobasket tiež slúži ako kvalifikácia stredoamerických družstiev na majstrovstvá Ameriky či basketbalový turnaj Panamerických hier.
Účasti družstiev na Centrobasket mužov
(do 2016)
Účasti družstiev na Centrobasket žien
(do 2018)
Střelická bažinka
Střelická bažinka je prírodná pamiatka ev. č. 894 juhozápadne od obce Střelice v okrese Brno-venkov. Oblasť spravuje AOPK ČR.
Ochrana
Predmetom ochrany je slatinná lúka s typickými spoločenstvami.
Americká zahrada
Americká zahrada je národná prírodná pamiatka ev. č. 2, nachádza sa asi juhozápadne od obce Chudenice v lesnom komplexe pod rozhľadňou Bolfánek, neďaleko zámku v okrese Klatovy.
Opis územia
V roku 1828 záhradu založil ako škôlku okrasných drevín gróf Evžen Černín pre zásobovanie parku, ktorý postupne budoval pri neďalekom zámku Lázeň. Neskôr, celkom v súlade so snahami vtedajších majiteľov panstva mať veľké zbierky drevín, zmenil aj Černín svoj pôvodný úmysel a dal premeniť škôlku na arborétum, na trvalú zbierku drevín. Už od r. 1844 nesie názov Americká zahrada, pretože v prvých rokoch po založení mali prevahu dreviny pochádzajúce zo Severnej Ameriky. Správa AOPK Plzeň. Výmera záhrady je. Leží vo výške 506 – .
V roku 1969 záhradu vyhlásilo Ministerstvo kultúry Českej republiky ako chránené územie s platnosťou vyhlášky od 17. decembra 1970. Predmetom vyhlásenia je dendrologické arborétum s viacej než 200 druhmi drevín predovšetkým severoamerického, európskeho a ázijského pôvodu.. K európskym unikátom patrí stromový exemplár drieňa kvetnatého (Cornus florida). Jeden z najzaujímavejších exemplárov je predovšetkým Pseudotsuga menziesii, prvýkrát vysadený v roku 1827, tiež nazývaný ako douglaska. Jej pozoruhodnosťou je vek, ide o jednu z troch najstarších douglasiek na európskej pevnine. Ďalšou vzácnosťou sú dve borievky virgínske.
Majstrovstvá sveta vo vodnom póle 2003
Majstrovstvá sveta vo vodnom póle 2003 boli v poradí 10. majstrovstvá sveta vo vodnom póle, ktoré organizuje Medzinárodná plavecká federácia (FINA), a ktoré boli súčasťou Majstrovstiev sveta v plaveckých športoch 2003. Konali sa v Barcelone, v Španielsku od 13.26. júla 2003, za účasti 16 mužských a rekordných 16 ženských tímov. Nováčikom turnaja bolo iba družstvo žien Venezuely. Španielsko bolo organizátorom svetového šampionátu druhýkrát, prvý turnaj hostilo v roku 1986, v Madride. Dejiskom turnaja bol plavecký štadión Club Natació Barcelona s kapacitou pre 3 500 divákov. Víťazom v mužskej kategórii sa po finálovej výhre nad 🇮🇹 stalo 🇭🇺. U žien zvíťazilo 🇺🇸, ktoré vo finále vyhralo nad 🇮🇹.
Bejkovna
Bejkovna je prírodná pamiatka ev. č. 1319, nachádza sa v okrese Klatovy juhozápadne od obce Petrovice u Měčína. Pamiatka leží na ľavej strane pri ceste z Petrovíc do obce Ostřetice približne 200 metrov od cesty. Správa AOPK ČR Plzeň.
Predmetom ochrany sú opustené pastviny, rašelinisko a pramenisko s bohatou kvetenou. Nachádzajú sa tu miznúce mokraďové rastlinné druhy napr. orchidea kruštík močiarny (Epipactis palustris).
Ján Čaplovič (etnograf)
Ján Čaplovič (* 22. september 1780, Horné Príbelce – † 29. máj 1847, Viedeň) bol slovenský evanjelický advokát, publicista, etnograf.
Životopis
Pochádzal zo starého šľachtického rodu Čaplovič z Jasenovej (Csaplovics de Jeszenova; otec Jonáš Čaplovič, matka Judita rod. Szúdyová). Študoval na gymnáziu v Banskej Bystrici (s podporou podžupana Juraja Radvanského), v Lučenci a v Banskej Štiavnici. Od 1798 pôsobil v službách advokátov v Banskej Bystrici, od 1799 notársky a podžupanský úradník Zvolenskej župy, 1805 – 1808 advokát v Banskej Bystrici, 1808 – 1809 a 1813 dvorský agent vo Viedni, od 1813 v službách grófa Schönborna, správca a riaditeľ jeho zakarpatsko-ukrajinských majetkov.
Jeho mottom bolo: "Slavus sum natis et educatus". Prívrženec pojozefínskych reformných úsilí v Uhorsku v rámci osvietenského absolutizmu. Protagonista slovenského národného hnutia, prívrženec liberálneho vývoja nemaďarských národností v rámci zachovania Uhorska.
Autor šiestich obrán slovenského národa proti maďarizácii, autor početných etnografických prác a spoluzakladateľ slovenskej etnografie ako nezávislého vedného odboru. V etnografii ho ovplyvnil najmä Montesquieu a Herderova filozofia. Považuje sa za pokračovateľa a spolupracovníka Jána Kollára a Pavla Jozefa Šafárika. Napísal 31 kníh a viac než 400 článkov v rôznych periodikách. Svojím vplyvom vo viedenských politických kruhoch 1813 zasiahol v prospech Palkovičovho Týdeníka, 1845 urýchlil vydanie licencie Štúrových Slovenských národných novín. Osvietenský propagátor progresívnych postupov v poľnohospodárstve. Od 1814 člen C.k. prírodovedeckej spoločnosti vo Viedni, od 1815 zahraničný prispievajúci člen Prírodovedeckej spoločnosti v Halle.
Písal nemecky, latinsky, slovensky i maďarsky.
Zo sveta odišiel samovraždou, zrejme kvôli bolestiam spojeným s ťažkou chorobou.
Hvezdáreň Rožňava
Úsek astronómie Gemerského osvetového strediska - hvezdáreň Rožňava sa nachádza v severnej časti mesta Rožňava, nad poliklinikou na južnom svahu Kalvárie na Lesnej ulici 1. V dobe najväčšieho rozkvetu mala hvezdáreň 10 zamestnancov a okolo 10 000 návštevníkov za rok.
História
thumb|Hvezdáreň v roku 1966 Prvá zmienka o astronomickej činnosti v Rožňave je z roku 1951. V tomto roku sa spojilo niekoľko záujemcov, ktorí začali študovať astronómiu z dostupných zdrojov. V roku 1956 sa začal stavať prvý ďalekohľad, 15-centimetrový reflektor typu Newton. Vďaka tomu tu v roku 1961 vznikol astronomický krúžok.
V roku 1966 bol Mestským národným výborom zakúpený pozemok s menšou budovou, ktorý bol 15. mája 1966 odovzdaný astronomickému krúžku za účelom vybudovania pozorovateľne. Postupne tu začali vyrastať špeciálne objekty, ako pozorovateľňa pre Newton, Foucaultovo kyvadlo. Získali sa aj nové prístroje, pomôcky a zariadenia. V roku 1967 tu bola nainštalovaná celooblohová kamera. V roku 1970 boli inštalované slnečné hodiny vyrobené J. Gömörim, ktoré sa stali symbolom hvezdárne.
Dňa 1. januára 1969 sa z hvezdárne stala samostatná inštitúcia - Ľudová hvezdáreň Uránia, ktorej riaditeľom sa stal Juraj Gömöri. V tom istom roku sa hvezdárni podarilo zohnať starší ďalekohľad typu Newton s rozmermi 280/2250. V nasledujúcom roku bola dokončená pozorovateľňa s odsúvacou strechou, do ktorej bol nainštalovaný. Ďalekohľad je na pôvodnom mieste aj v súčasnosti a je stále funkčný. V roku 1972 bol k nemu pridaný aj refraktor s priemerom vyrobený v roku 1900 vo Viedni. V nasledujúcom roku dostal objektív Newtona novú zrkadlovú vrstvu.
V roku 1974 bol v areáli nainštalovaný rádioteleskop na zachytávanie ultrakrátkeho rádiového žiarenia zo Slnka a bola postavená slnečná veža vysoká 12 metrov. Tak isto bola na Newtonov reflektor nainštalovaná fotokamera na pravidelné monitorovanie slnečných škvŕn. V nasledujúcom roku sa začali pokusné merania teploty a vlhkosti vzduchu a bola zhotovená slnečná pec na demonštráciu helioenergetiky. Začalo sa uvažovať o väčšej pozorovateľni a z Prahy bola dovezená kupola s priemerom v hodnote 350 000 vtedajších Kčs. Opravy a konzervácia kupoly boli dokončené o rok neskôr. Tiež bol inštalovaný model nebeskej sféry, ktorý mal slúžiť na demonštráciu významných nebeských súradníc, bodov a pohybu hviezd po oblohe.
Meteorologické pozorovania boli natoľko úspešné, že v roku 1982 bola podaná objednávka na profesionálne vybavenú meteostanicu a začalo sa s monitorovaním intenzity slnečného žiarenia pomocou heliografu. Budovu hvezdárne tvoril v tej dobe pôvodný rodinný dom, ktorý stál na zakúpenom pozemku a bol prispôsobený potrebám hvezdárne. Na prevádzku však boli potrebné väčšie priestory a tak bola zahájená rekonštrukcia a prístavba budovy. Tá bola dokončená v roku 1983. V nasledujúcom roku bola zbúraná slnečná veža, na ktorú sa nepodarilo zabezpečiť plánované prístrojové vybavenie z dôvodu nedostupnosti a jej konštrukcia už nespĺňala bezpečnostné ani estetické požiadavky. Prvý profesionálny ďalekohľad bol na hvezdáreň dodaný v roku 1989, bol ním refraktor od firmy Zeiss s priemerom a ohniskovou vzdialenosťou. 22. mája 1989 bola zahájená stavba rotundy pod kopulu, kam sa mal umiestniť Coudé refraktor 150/2250, ktorý mal byť dodaný do konca roka. Inštalovaný však bol až v rokoch 1993/1994. Celooblohová kamera bola v tej dobe už príliš nákladná a nepodávala požadované výsledky. Nakoniec bola v júni 1991 jej prevádzka zrušená.
Súčasnosť
thumb|Administratívna budova Od 1.1.2009 Hvezdáreň v Rožňave nemá samostatnú právnu subjektivitu a bola zverená do správy majetku Gemerského osvetového strediska. Činnosť hvezdárne bola začlenená do organizačnej štruktúry GOS a bol vytvorený úsek astronómie, ktorý plní úlohy predovšetkým z oblasti populárno-výchovnej, odborno-výskumnej, pozorovateľskej a poradenskej činnosti.
Technické vybavenie
right|thumb|Coudé refraktor
Priestorové vybavenie
300 px|thumbnail|Areál hvezdárne Rožňava Prednášková miestnosť s kapacitou 40 ľudí vybavená modernou, ale aj staršou technikou ako je projektor Séleco, premietačka, diaprojektor, ale aj nové dataprojektory. Kupola s priemerom 6 metrov, pozorovateľňa s odsúvacou strechou.
Rebreuviette
Rebreuviette je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Pas-de-Calais, v regióne Nord-Pas-de-Calais.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Umenie
thumb|Michelangelo Buonarroti, Stvorenie Adama, 1510 (detail)
Umenie je individuálnym prejavom kreatívnej schopnosti duše - jedna z foriem osvojovania si sveta človekom. Je predmetom skúmania estetiky, umenovedy a filozofie umenia.
Umenie môže znamenať aj používanie istých duchovných kvalít alebo manuálnej zručnosti pri realizácii určitého diela s cieľom urobiť svet umelo krajším a lepším.
Umenie je forma maximálneho bytia človeka. Spočíva v cieľavedomom pretváraní škaredého alebo esteticky neúčinného či menej účinného na krásu v koncentrovanej podobe.
Platón
Umenie je podľa Platóna napodobovanie vecí tohto sveta, ktoré samy osebe sú zasa len napodobeniny svojich ideálnych mimosvetských vzorov; umenie je napodobnením druhého stupňa. Pravdivým predobrazom zmyslovo vnímateľného predmetu je idea (eidolon), ktorá je pravdivá. Jednotlivý predmet je len nedokonalým napodobovaním idei, umelecké napodobňovanie tohto nedokonalého napodobnenia je však ešte nedokonalejšie. Preto je umenie menej hodnotnou formou poznania v porovnaní s filozofiou, ktorá predmetom poznania robí samé idei. Umenie je dar bohov a umelec je ich tlmočník. Pôvod umenia je v inšpirácii, v náboženskom šialenstve alebo v entuziazme.
Aristoteles
Umenie podľa Aristotela je mimézis; vypĺňa hodnotne voľný čas šľachetného muža duševnou činnosťou; prebúdza (hudba, dráma) mravné pocity, pretože nadšenie je afektom duše ako nositeľky etického života. Rytmus, melódia atď. sa ako odrazy hnevu, odvahy, miernosti a iných duševných stavov týmto stavom priblužujú a vyvolávajú rovnaké správanie voči skutočnosti. Umenie má schopnosť dať mysli určitú mravnú povahu. Umenie plní túto svoju funkciu pomocou napodobovania (mimesis) ľudských citov a konaní.
Umeniu nejde o to, čo sa stalo, ale opisuje to, čo je možné podľa objektívnych zákonov. Fantastické je zlučiteľné s umeleckou pravdivosťou. Rozhodujúca je sila presvedčivosti, ktorú umelecké dielo vyžaruje. To znamená, že hodnota umeleckého diela je koniec koncov určovaná pôsobením na dušu človeka ako spoločenskej bytosti. Na tejto téze spočíva aj koncepcia tragédie a pojem katarzie.
Podľa Metafyziky I, 1 umenie vzniká tak, že sa z mnohých postrehov získaných skúsenosťou utvorí jeden všeobecný súd o podobných veciach. Umenie je vedecké poznanie, ktorého predmetom je činnosť a konanie a nimi sa uskutočňuje.
Postmodernizmus
Umenie z pohľadu postmodernizmu je miesto, kde sa narušuje skrytá moc jazyka ako vžitého automatizmu nášho hovorenia o skutočnosti, ako systému, ktorý nám vládne bez nášho vedomia. Súvisí to so základným princípom umeleckého diela, ktorý spočíva v ozvláštnení: Umenie vracia pocit života, pretože nás od navyknutého registrovania vecí vedie k ich znovuobjavovaniu, k ich skutočnému videniu. Umenie je také hovorenie alebo jazyková hra, ktoré stále prichádza s nečakaným (komunikatívna funkcia je v umení vedľajšia), v dôsledku čoho tu nemôže platiť model uzavretej štruktúry. Ak chceme chápať umenie, musíme si zvyknúť na predstavu otvorenej štruktúry, teda štruktúry, ktorá je v pohybe, ktorá sa ustavične deje.
Protestantizmus
Umenie je z pohľadu protestantizmu: Protestantizmus odsudzoval vzťah umenia k prepychu a k rozkošiam života aj citové a zmyslové zložky jeho povahy; voči umeniu bol v podstate nepriateľský, odmietal ho ako zbytočný výstrelok cirkvi, ako výraz jej márnivosti a smerovalo vlastne k obrazoborectvu. Protestantizmus vo svojej asketickej prísnosti pohŕdal všetkým, čoho sa dožaduje citový život človeka.
Iné
Umenie je pojem široký a vo svojej podstate nejednoznačný. V rámci všeobecne prijímaných interpretácií toho, čo to umenie vlastne je, môžeme umenie rozdeliť do niekoľkých kategórií a podkategórií.
Umenie je úniková aktivita, ktorá nahradzuje pravé ukojenie pohlavného pudu. Umelcova radosť z tvorenia je náhrada úspešnej súlože. Umelec je úchylná, nezdravá osobnosť. (Sigmund Freud)
Umenie je krajšie a pôsobivejšie ako život, lebo nám predvádza ľudský život v koncentrovanej podobe. Kvôli tomu sa však nemôžeme vzdať pôžitkov zo života, lebo ten je skutočný, zatiaľ čo umenie predvádza vymyslený život.(Matuška, A.)
Umenie vyjadruje harmóniu. (pytagoreizmus)
Umenie je produkt predovšetkým troch rozhodujúcich faktorov: rasy, prostredia a dejinnej chvíle. (Hyppolite Taine)
Umenie sa pohybuje v dimenziách krásneho a škaredého, harmónie a disharmónie. (Vajda, J.)
Umenie z pohľadu klasickej estetiky vyjadruje vonkajšiu skutočnosť, transformuje ju pomocou mimesis a ilúzie; určujúce pre umenie je jeho závislosť od vonkajšej reality.
Vysídlenie Benešovska, Neveklovska a Sedlčanska
thumb|Ľudia bez domova, súsošie vytvorené v roku 1978 [[Břetislav Benda|Břetislavom a Milanom Bendovými na pamäť násilného vypratania Sedlčanska je umiestnená na Sukovom námestí v Sedlčanoch.]] Vysídlenie obyvateľov Benešovska, Neveklovska a Sedlčanska sa uskutočnilo v rokoch 1942 až 1944. Na území medzi Vltavou a Sázavou vymedzenom týmito riekami, štátnou cestou na Tábor, železničnou traťou Olbramovice – Sedlčany a cestou Sedlčany – Příbram vzniklo vojenské cvičisko Zbraní SS Benešov (SS-Truppenübungsplatz Beneschau, neskôr premenované na SS-Truppenübungsplatz Böhmen, t. j. Čechy) o rozlohe. Vysídlenie prebehlo v niekoľkých etapách a zasiahlo na 70 politických obcí, 180 osád a 30000 ľudí.
Germanizačné plány
thumb|right|[[Výcvikový priestor Waffen-SS na Benešovsku|Výcvikový priestor jednotiek SS v stredných Čechách 1942 – 45. ]] Po vzniku Protektorátu v roku 1939 Nemci začali s "konečným riešením českej otázky". V prvej fáze išlo o vytvorenie oblastí, z ktorých malo byť existujúce české obyvateľstvo presídlené a nahradené nemeckým. V auguste 1940 oznámili svoje rozhodnutie rozšíriť existujúce vojenské cvičiská v Miloviciach, v Brdoch a na Vyškovsku a s jeho realizáciou začali v roku 1941. Po nástupe Reinharda Heydricha do funkcie zastupujúceho ríšskeho protektora sa urýchlili prípravy vysídlenia ďalších oblastí. Ako prvý bol vybraný priestor, ktorý ležal v strede českej časti Protektorátu, a jeho germanizáciou malo vzniknúť nemecké územie uprostred súvislého českého osídlenia. Súčasťou plánu bolo aj úplné vysťahovanie Benešova, z ktorého sa malo stať SS-Stadt Böhmen. Súčasne vznikli rámcové plány na vytvorenie súvislého nemeckého osídlenia od Plzne až k Jihlave, ktoré mali byť začaté následne.
Historické súvislosti
Vymedzovanie hraníc oblasti začalo koncom roka 1941 a obmedzené informácie o pláne unikli medzi obyvateľstvo začiatkom roka 1942. Vysídlenie veľkej oblasti bolo generálnou skúškou pre ďalšie plány. Realizácia sa začala začiatkom roku 1942, kedy sa vojnové udalosti vyvíjali pre Nemecko veľmi nádejne. Vlastné vysídľovanie začalo až po atentáte na Heydricha. Plán bol dokončený v roku 1944 za vojenskej situácie, ktorá bola úplne opačná ako pri jeho začatí.
Právny rámec
Prvé vysídlenie bolo nariadené 14. marca 1942 vyhláškou Okresného úradu v Benešove č.j. 325 / pres. Vyhláška sa odvolávala na článok 3 zákona o práve vyvlastňovať pozemky pri zriaďovaní vojenských objektov a cvičísk zo 14. júla 1927, čo bol pôvodný česko-slovenský zákon prebraný do právneho poriadku Protektorátu. Súčasne bola zriadená presídľovacia kancelária v Benešove, ktorá potom riadila ďalšie vysídľovanie. K tomu vydávala vlastné vyhlášky, z nich niektoré sa ďalej odvolávali na zákon z 29. marca 1935 o vyvlastnení na účely obrany štátu a na ríšsky zákonník I.S.467 o získavaní pôdy pre účely brannej moci. K vyvlastneniu malo dôjsť za náhradu a výška odškodnenia mala byť určená pri zmierovacom rokovaní.
Realizácia
thumb|left|upright 1.63|Jedna z prvých vyhlášok Vyhláškou zo 14. marca 1942 bola určená prvá etapa vysídlenia (v nemeckých textoch nazývaná zóna ). Aby bolo možné vysťahovanie lepšie riadiť, boli zriaďované pobočky presídľovacej kancelárie, a to najprv v Netvoriciach, po ich vysídlení v Čerčanoch a následne aj v Novákoch. Presídlenci boli povinní si nájsť nové ubytovanie sami mimo územia cvičiska. Väčšina sa snažila ubytovať niekde nablízku, ale nakoniec hľadali ubytovanie po celom Protektoráte. Najzložitejšie bolo nájsť voľnú poľnohospodársku usadlosť, či už na kúpu alebo prenájom. Na vyhľadanie ubytovania napomáhal Ústav pre starostlivosť o prisťahovalcov, ktorý bol pôvodne založený po Mníchovskej dohode pre obyvateľov, ktorí museli odísť z pohraničia. Ústav pomocou dotazníka o ubytovacom priestore zisťoval u obecných úradov voľné priestory a tieto priestory potom presídlovacia kancelária ponúkala presídlencom. V prípade záujmu vydala kancelária majiteľovi takého priestoru ubytovací príkaz. Presídlenci získali domovské právo v obci, kam sa prisťahovali prvýkrát.
thumb|right|Priebeh vysídleniaPodmienky vysídlenia sa líšili podľa jednotlivých etáp. Zo začiatku bolo vysídlencom povolené si so sebou odviezť všetky hnuteľné veci. Neskôr boli nútení všetok majetok ponechať na mieste. Vysídlenci mali nárok na náhradu výdavkov na sťahovanie jednej usadlosti vo výške 1500 korún (K) + 2% jej odhadnej ceny a mali byť odškodnení za ponechaný majetok. Ten bol narýchlo oceňovaný – napr. Za pozemky sa priznávalo podľa veľkosti usadlosti od 1000 do 1250 ríšskych mariek (RM) za hektár, za budovy podľa stavebného stavu od 15 do 60RM za m² zastavanej plochy. Preplácalo sa najviac 80% ceny, zvyšok zostal ako záruka za prípadné závady. Celkovo bolo priznané odškodnenie vo výške 297392367,80K. V skutočnosti neboli odškodnení všetci, pretože časť občanov vyjadrila odmietnutím odškodného svoj nesúhlas s vyvlastnením.
Sťahovacie plány sa často menili a dopĺňali, čo malo za následok nezrovnalosti vo vyhláškach presídľovacej kancelárie. Z obcí malo byť vyslídlené všetko obyvateľstvo, okrem ťažko nahraditeľných profesií. Tento plán bol dodržaný iba u niektorých obcí, prevažne z I.zóny. Menej kvalifikovaná pracovná sila mala byť nahradená väzňami z koncentračných táborov. Táto schéma musela byť opustená, pretože priniesla úplný hospodársky neúspech, lebo vzniknutý pokles poľnohospodárskej produkcie bol vo vojnovej dobe nenahraditeľný. Preto z ďalších zón boli intenzívne vysťahované iba obce so strategickým významom. V ostatných obciach mohla zostať väčšia časť obyvateľov, ale iba ako námezdná pracovná sila. Národno-socialistický charakter okupačného režimu dokladá skutočnosť, že vysťahovaní boli predovšetkým majitelia poľností, ale robotníkov sa vysídlenie dotklo len v menšej miere. Ani títo obyvatelia však nezostali vo svojich domovoch a boli nútení sa sťahovať, a to aj viackrát.
Po skončení vojny sa počas mája 1945 vracali domov tí, ktorí neboli vysídlení. Väčšina ostatných sa vracala na prelome rokov 1945/1946. Časť obyvateľov, predovšetkým vlastníci úplne zničených usadlostí, sa už nevrátili a mnohí sa presťahovali do oblastí, z ktorých boli odsunutí Nemci.
Rozsah
V tabuľke je uvedený zoznam všetkých sídiel, ktoré sú v prameňoch uvádzané, ide o 73 politických obcí (z toho 14 čiastočne) a 180 osád z piatich súdnych okresov. Niektoré obce boli vysťahovaním dotknuté len okrajovo (napr. Hrachov, kde bola vysťahovaná časť osady Buzice, zaniknutej po výstavbe Slapskej priehrady). Zriadené cvičisko zasahovalo okrem toho aj do katastra obcí Bezmíř, Kosova Hora, Mrač, Solopysky a Tomice, ale išlo o územie bez osídlenia. Naproti tomu neboli vôbec vysťahované osady Brodce a Zbořený Kostelec z obce Pecerady, ktoré ležali vo vnútri územia, a to preto, že väčšina ich obyvateľov pracovala v blízkej továrni Jawa, ktorá bola prevedená na zbrojnú výrobu. V Novákoch a Benešove (236 domov v južnej časti ohraničené cestou a železničnou stanicou a k nemu priľahlému obytnému bloku ) boli vysťahovaní aj obyvatelia žijúci mimo hraníc cvičiska.
Ču Si
Ču Si (, ; * 18. október 1130, Jü-si, Čína – † 23. apríl 1200) bol čínsky filozof, predstaviteľ novokonfuciánskej školy dynastie Sung, zavŕšiteľ novokonfuciánskej scholastiky (akýsi čínsky Tomáš Akvinský alebo arabský al-Gazzálí). Do konfuciánstva začlenil budhistické a taoistické predstavy, vytváral komentáre ku konfuciánskym klasickým spisom a dal im metafyzický a filozofický základ.
Za prvotný považoval ideálny princíp li, za druhotný materiálny princíp čchi. Ideálna substancia li nemá formu, ani kvalitu, je nedostupná zmyslovému vnímaniu. V procese ustavičného striedania pohybu a pokoja vzniká päť praprvkov bytia: voda, oheň, drevo, kov, zem. Z ideálneho princípu li vyplýva vrodená povaha človeka. Základom spoločenského života musí byť prísne dodržiavanie etických a politických zásad konfuciánstva.
Dielo
Napísal vyše 70 prác, založil viac než 50 súkromných vyšších škôl a sám pre ne vyškolil niekoľko tisíc učiteľov.
Na rozdiel od novokonfuciovcov sa nesústredil len na Knihu premien. Spolu so svojimi žiakmi napísal obsiahle komentáre k Štyrom knihám („…predstavovali až do dvadsiateho storočia záväzný, povinný vzdelanecký kánon, ktorého znalosť bola podmienkou úspechu pri štátnych skúškach. Absolvovanie štátnych skúšok bolo zasa podmienkou akejkoľvek štátnej, byrokratickej či akademickej kariéry.“ ), ktoré sú súčasťou deviatich klasických kníh konfucianizmu a slúžili ako základný text pre úradnícke skúšky v Číne až do roku 1905.
Catherine Deneuve
Catherine Deneuve (rodným menom Catherine Fabienne Dorléac) (* 22. október 1943, Paríž, Francúzsko) je francúzska herečka.
Filmografia
thumb|V roku 1999
Letisko Frankfurt nad Mohanom
Medzinárodné letisko Frankfurt nad Mohanom (nem.: Flughafen Frankfurt am Main) (IATA: FRA, ICAO: EDDF) je letisko nachádzajúce sa v nemeckom meste Frankfurt. V osobnej doprave je štvrté najväčšie letisko v Európe, trináste najväčšie na svete a najväčšie v Nemecku.
Letisko ponúka viac ako 264 destinácií v 113 krajinách sveta. Slúži ako rozbočovač a sídlo pre leteckú spoločnosť Lufthansa a Condor Flugdienst. Rozkladá sa na ploche 16,8 km² a má dva veľké terminály s kapacitou viac ako 65 miliónov cestujúcich ročne. Na letisku sú štyri dráhy pre lietadlá, pričom tá najmodernejšia štvrtá má umožniť viac ako 700 tisíc pohybov lietadiel. Hangár letiska Frankfurt je domovom pre najväčšie osobné dopravné lietadlo Airbus A380 spoločnosti Lufthansa.
Letisko si v nákladnej doprave drží druhé miesto v Európe (po Paríži) so svojimi 2,07 miliónov ton v roku 2012. Na južnej strane letiska sa nachádza bývala americká základňa Rýn-Mohan, ktorú dnes vlastní letisko.
História
Počas druhej svetovej vojny letisko obsadili nacistické jednotky Luftwaffe, ktoré odtiaľto vysielali svoje jednotky do Francúzska. V auguste 1944 bol vo Frankfurte zriadený koncentračný tábor a židovské väzenkyne boli nútené pracovať na letisku. Pri bombardovaní Frankfurtu spojenci v roku 1944 zničili dráhu aj budovy. V roku 1945 letisko Frankfurt pripadlo Spojeným štátom, ktoré tu po kapitulácií Nemecka po druhej svetovej vojne začali budovať nové letisko a svoju základňu.
V roku 1948 začalo západné Nemecko dodávať jedlo a palivo pre Berlín, ktorý bol vtedy v rukách Sovietskeho zväzu. Neskôr v roku 1951 začala osobná doprava na letisku stúpať a už o dva roky neskôr odbavilo okolo pol milióna cestujúcich. Po oddelení Nemecka od spojencov mohli lietadlá slobodne lietať a bola vystavaná prvá dráha s dĺžkou až 3 km. V 60. rokoch sa letisko stalo druhé najväčšie v Európe a bolo rozhodnuté vystavať nový terminál. V 70. rokoch sa postavila druhá dráha s dĺžkou 3,7 km a nový hangár pre šesť prúdové lietadlá. Po vystavaní nového terminálu (tzv. Centrálneho terminálu) v roku 1972 sa spolu s ním otvorila aj nová železničná stanica. Tretiu dráhu vystavali v roku 1984 a o šesť rokov neskôr druhý terminál, ktorý znížil obrovské množstvo cestujúcich z prvého terminálu. V roku 1999 sa otvorila druhá vlaková stanica pre diaľkové vlaky InterCityExpress do Kolína. V roku 2005 vojenskú základňu Rýn-Mohan zatvorili a priestor bol pričlenený k letisku. Od roku 2005 až do 2007 prešli oba terminály rekonštrukciou, pretože Lufthansa chcela do svojej flotily pridať aj Airbus A380. Airbus A380 prišiel do prevádzky v júni 2010 a bol pokrstený vo Frankfurte. Štvrtá dráha sa oficiálne otvorila v októbri 2011 po pristátí samotnej nemeckej kancelárky Angely Merkelovej.
Terminál 1
170 px|náhľad|vpravo|Terminál 1 Terminál 1 je starší a väčší ako druhý terminál s kapacitou približne 50 miliónov cestujúcich. Je rozdelený na 4 priestranstvá: A, B, C a Z a verejná časť je dlhá 420 metrov. Obsluhuje skôr väčšie lietadlá, ako napr. Airbus A380, kvôli čomu bol terminál rozšírený o 800 metrov. Teminál má 3 časti: odletovú halu, príletovú halu a výdaj batožiny, pod ním sa nachádza podzemné viacúrovňové parkovisko. Slúži pre prílety a odlety do:
Terminál 2
180 px|náhľad|vpravo|Nový Terminál 2 Terminál 2 bol otvorený v roku 1994 a je rozdelený na verejné priestranstvá D a E. Priamy, ale neverejný prístup medzi terminálom 1 a 2 tvoria verejné priestranstvá C a D. Jeho kapacita je približne 15 miliónov cestujúcich a má 42 parkovacích miest pre lietadlá. Pod terminálom sa nachádza železničná stanica Frankfurt am Main Flughafen Fernbahnhof, kde prichádzajú vlaky každé 2 minúty. Okrem železničnej stanice tu premáva aj autobusová doprava. Slúži pre prílety a odlety do: 180 px|náhľad|vpravo|First Class Terminal spoločnosti Lufthansa
First Class Terminal
Spoločnosť Lufthansa prevádzkuje vlastný terminál, využívaný iba cestujúcimi prvej triedy. Tento terminál má 200 zamestnancov a asi 300 cestujúcich denne. Poskytuje bezpečnostné prehliadky, colné zariadenia, parkovisko s výhľadom na oblohu, reštaurácie, miestnosť pre fajčiarov a kúpele. Cestujúci sú pri odchode skontrolovaní a potom sú rovno dovezení luxusným Mercedesom-Benz triedy S do lietadla.
Leon (film)
Leon je psychologicko-akčná dráma o vzťahu samotárskeho nájomného zabijaka a problematickej adolescentky. Film je podľa kritikov a recenzií spolu s Magickou hlbočinou alebo Brutálnou Nikitou jedným z vrcholných diel režiséra Luca Bessona a znamená aj objav talentu mladej Natalie Portman.
Zápletka
Otec 12-ročnej Mathildy (Natalie Portman) je zapletený do obchodu s drogami. Spôsobí tragédiu a celá rodina, okrem Mathildy, umiera. Jej sa šťastnou náhodou podarí ukryť u mlčanlivého a samotárskeho suseda (Jean Reno). Dočasné útočisko sa mení na romantický vzťah a neskôr aj útek na život a na smrť.
Dej
Medzitým otec malej Mathildy, sused Léona, dostane iné varovanie od svojho zamestnávateľa – skorumpovaného a drogovo závislého agenta z protidrogového oddelenia (DEA), Normana Stansfielda (Gary Oldman), ktorý u neho prechováva kokaín a zistí, že z neho chýba.
Léon je vpádom inej osoby do svojho samotárskeho súkromia vyvedený z miery a nasledujúceho dňa sa jej chce zbaviť. Konflikt záujmov spôsobí menšie Mathildino intuitívne ex tempore (streľba z okna) a tým aj vynútený odchod z bytu do hotela. Léon sa začína s prítomnosťou Mathildy zmierovať, pretože ona tvrdohlavo nástojí na tom, že sa chce pomstiť za zabitie jej 4-ročného brata a je ochotná spraviť čokoľvek, aby ju Léon naučil to, čo vie sám. Na oplátku pre neho perie, varí, učí Leona čítať a písať a spať v posteli (doteraz paranoicky spával v kresle s pištoľou vedľa seba a „jedným okom stále otvoreným“).