cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Radnica (Kežmarok)
Dejiny a charakteristika
Dnešná budova radnice nie je prvou na území Kežmarku. Prvá budova radnice v meste stála na jednej z najstarších kežmarských ulíc - na Starom trhu, bola však poškodená pri požiari, ktorý vznikol v dôsledku vpádu Husitov v roku 1433. Vtedy vyhorelo čiastočne aj mesto a centrum sa presunulo do jeho inej časti, kde sa vytvorilo nové námestie. Súčasnú budovu postavil Juraj zo Spišskej Soboty v strede novovzniknutého námestia v roku 1461. Budova je obdĺžnikového pôdorysu a pôvodne bola postavená v gotickom slohu. Budova bola v prvej polovici 16. storočia poškodená v dôsledku požiaru a bola tak v rokoch 1541 - 1555 renesančne prestavaná majstrom Kuntzom z Kežmarku. R. 1641 za richtára Žigmunda Moesa sa k radnici pristavila veža. Podľa dobového opisu Juraja Bohuša z r. 1720: „radnica je ukončená cimburím, na južnej strane je namaľovaný erb mesta a obraz spravodlivosti. Aj vežu zdobia mravoučné nápisy. Na veži sa počas trhov bije na olovené bubny a vyhráva tu aj mestský trubač…“. Ďalšia rekonštrukcia prebehla v roku 1799 v klasicistickom slohu taktiež po požiari, ktorý radnicu poškodil v roku 1779. Posledný požiar radnicu poškodil 24. mája 1992 a aj po tomto požiari nasledovala v roku 1923 oprava budovy. V roku 2019 bola pred radnicou vytvorená fontána.
V dnešnej dobe v budove sídli kežmarský mestský úrad.
Courdimanche-sur-Essonne
Courdimanche-sur-Essonne je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Essonne, v regióne Île-de-France.
Radnica (Kežmarok)
Zaujímavosť
Pod budovou sa nachádza stará pivnica z ktorej údajne vedie úniková chodba z radnice.
Courdimanche-sur-Essonne
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Interleukín 4
alt=|náhľad|štruktúra Interleukínu 4: vyprodukovaná za pomoci heteronukleárnej NMR (nukleárna magnetická rezonancia) Interleukín 4 (IL-4) je cytokín s hlavnou úlohou v humorálnej adaptívnej imunitnej odpovedi proti extracelulárnym patogénnom, ktorý indukuje diferenciáciu neskúsených pomocných T-lymfocytov ( Th0 bunky ) na Th2 bunky. Aktivované Th2 bunky následne produkujú IL-4 v slučke pozitívnej spätnej väzby a taktiež ostatné Th2 cytokíny ako IL-5, IL-10 a IL-13 pre navodenie a udržiavanie Th2 imunitnej odpovedi a potlačenie Th1 imunitnej odpovedi voči intracelulárnym patogénnom. IL-4 je produkovaný predovšetkým mastocytmi, Th2 bunkami, eozinofilmi, bazofilmi, NK T bunkami a γδ T bunkami. Molekulárna hmotnosť Interleukínu 4 sa pohybuje v rozmedzí 12 - 20 kDa. Toto rozmedzie je zapríčinené nepravidelnými post-translačnými modifikáciami.
Funkcia
Interleukín 4 má mnoho biologických úloh, vrátane stimulácie proliferácie aktivovaných B buniek a T buniek a diferenciácie B buniek na plazmatické bunky. IL-4 indukuje v aktivovaných B bunkách izotypovú zmenu protilátok na izotyp IgE, IgG1 (myš), IgG4 (človek) a upreguluje produkciu molekúl ako MHC glykoproteínov triedy II, IL-4 receptor a CD23 (nízkoafinitný receptor pre IgE). IL-4 potlačuje Th1 imunitnú odpoveď cez utlmovanie produkciu Th1 buniek, makrofágov, IFNy,dendritických buniek a iných pro-zápalových cytokínov ako IL-1β a TNF (faktor nádorovej nekrózy). Avšak, Interleukín 4 je schopný navodiť aj negatívnu spätnú reguláciu Th2 imunitnej odpovede a to cez stimuláciu makrofágov a dendritických buniek na produkciu Interleukínu 12.
IL-4 signalizácia určuje množstvo molekuly CD20 na povrchu normálnych a zhubných B lymfocytov prostredníctvom aktivácie transkripčného faktora STAT6.
Nadprodukcia IL-4 je spojená s alergiami. Regulačná úloha IL-4 pri alergických reakciách je podmienená cez účinok na mastocyty a to ako rastový faktor a taktiež cez IgE sprostredkovanú degranuláciu.
Mechanizmus (technika)
right|thumb|[[Maltézsky mechanizmus - priklad kinematického mechanizmu]] Mechanizmus je mechanické zariadenie, ktoré vzniklo účelným spojením niekoľkých strojových súčiastok tak, aby bolo možné pomocou neho vykonávať požadovanú funkciu. Bolo vyvinutých mnoho rôznych typov mechanizmov na dosiahnutie rôznych účelov. Preto sa rôzne klasifikujú a rozdeľujú. Medzi mechanizmy sa zaraďujú aj niektoré prevody, prevodovky a zložitejšie spojky.
Interleukín 4
Zápal a hojenie rán
Tkanivové makrofágy hrajú dôležitú úlohu pri chronickom zápale a hojení rán. Prítomnosť IL-4 v extravaskulárnych tkanivách podporuje alternatívnu aktiváciu makrofágov na typ M2 a inhibuje klasickú aktiváciu makrofágov na typ M1. Zvýšený počet opravných makrofágov (M2) je spojený so sekréciou IL-10 a TGF-β, čo vedie k zníženiu patologického zápalu. Aktivované M2 makrofágy taktiež uvoľňujú arginázu, prolín, polyaminázy a TGF-β, ktoré majú súvis s hojením rán a fibrózou.
Rodilhan
Rodilhan je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Gard, v regióne Languedoc-Roussillon.
Interleukín 4
Receptor
Receptor pre interleukín-4 je známy ako IL-4Rα. Tento receptor existuje v 3 rôznych signalizačných komplexoch: IL-4Rα/γc/IL-4; IL-4Rα/IL-13Rα1/IL-4;  IL-4Rα/ IL-13Rα1/IL-13. Vysokoafinitný receptor typu 1 sa skladá z podjednotky IL-4Rα so spoločným γc reťazcom a po naviazaní cytokínu s γc (gamma reťazcom) tvorí heterodimér. Receptor typu 1 sa nachádza na bunkách hematopoetickej línie a špecificky viaže IL-4. Nízkoafinitný receptor typu 2 pozostáva z podjednotky IL-4Rα a z podjednotky známej ako IL-13Rα1 s ktorou heterodimerizuje. Receptor typu 2 sa vyskytuje na bunkách hematopoetickej línie ale aj mimo nej a má schopnosť viazať IL-4 ale aj IL-13, dva cytokíny s úzko súvisiacimi biologickými funkciami.
Mechanizmus (technika)
Základné rozdelenie mechanizmov
Základné rozdelenie mechanizmov zohľadňuje ich hlavný pracovný prvok:
Rodilhan
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Interleukín 4
IL-4Rα typ 1
Po naviazaní IL-4 cytokínu na receptor je IL-4Rα reťazec fosforylovaný a spúšťajú sa 3 signalizačné kaskády (jedna imunoregulačná a dve proliferačné). Imunoregulačná signalizácia v bunke je sprostredkovaná cez Janus tyrozinové kinázy Jak1, Jak3 a cez transkripčný faktor STAT6. Proliferačná signalizácia tiež začína cez spomínané tyrozín kinázy Jak1 a Jak3, ktoré následne interagujú s molekulami pre signalizáciu cez PKB/Akt (proteín kináza B), PKC (proteín kináza C) a Ras/MAPK (mitogénom aktivovaná proteín kináza) dráhy. PKC a Ras/MAPK signalizačné dráhy vedú k spusteniu NF-κB kaskády a k aktivácii transkripčných faktorov c-myc a c-fos čo vedie k prežívaniu a proliferácii buniek. Okrem toho, spustená signalizačná kaskáda cez PKB/Akt zabezpečuje inhibíciu FOXO transkripčného faktora, ktorý je zodpovedný za expresiu génov pre bunkovú smrť a týmto spôsobom je tiež podporované prežívanie bunky.
IL-4Rα typ 2
Imunoregulačná signalizácia po naviazaní cytokínu IL-4 alebo aj IL-13 na tento typ receptoru je podobná ako pri type 1 a taktiež využíva transkripčný faktor STAT6 a Janus kinázy. Rozdiel je pri tyrozín kináze Jak3, ktorá je v týchto komplexoch nahradená Tyk2 (tyrozín kináza 2), keďže Jak3 je v signalizačnej kaskáde asociovaná s γc podjednotkou a Tyk2 s IL-13Rα1 podjednotkou.
Štruktúra
IL-4 má kompaktný, globulárny záhyb (podobný ostatným cytokínom), stabilizovaný 3 disulfidovými väzbami. Jednej polovici štruktúry dominuje zväzok 4 ľavotočivých alfa-helixov. Skrutkovice sú antiparalelné, s 2 prečnievajúcimi spojeniami, ktoré spadajú do 2-vláknového anti-paralelného beta listu.
Štúdie na zvieratách
Na experimentálnom modeli Alzheimerovej choroby ( dospelé zebričky; Danio rerio) bolo zistené, že IL-4 sprostredkováva komunikáciu medzi nervovými kmeňovými bunkami a neurónmi, ktoré podliehajú neurodegenerácii a iniciuje regeneračnú kaskádu prostredníctvom fosforylácie intracelulárneho transkripčného faktoru STAT6.
Klinický význam
IL-4 je spojený s rabdomyosarkómom a to ako cytokín, ktorý poháňa mitogenézu, dediferenciáciu a metastázy. IL-4 sa spolu s ďalšími Th2 cytokínmi podieľa aj na zápale dýchacích ciest (pozorované v pľúcach pacientov s alergickou astmou).
Alergické ochorenia
Alergické ochorenia sa prejavujú neprimeranou odpoveďou imunitného systému na alergén (imunitnou Th2 odpoveďou). Medzi tieto patológie patrí napríklad atopická dermatitída, astma alebo systémová anafylaxia. IL-4 sprostredkováva dôležité pro-zápalové funkcie pri astme, vrátane indukcie preskupenia izotypov IgE, expresie molekúl VCAM-1 (adhézna molekula vaskulárnych buniek 1), podpory eozinofilnej transmigrácie cez endotel, sekrécie hlienu a diferenciáciu pomocných T lymfocytov typu 2, čo vedie k uvoľneniu cytokínov. Astma je komplexná genetická porucha, ktorá je spojená s IL-4 cez polymorfizmus promótora a cez proteíny v signalizácii.
Patogenéza alergickej astmy spôsobená cez IL-4
Efekt IL-4 na epiteliálne a svalové bunky dýchacej sústavy zohráva podstatnú rolu pri alergickom zápale. Izotypová zmena na IgE vedie k aktivácii mastocytov, ktoré začnú produkovať cytokíny, prostaglandíny a uvoľnia histamín. IL-4 je produkovaný aj cez mastocyty čo vytvára pozitívnu slučku. Zápal dýchacích ciest je podporený cez aktiváciu a proliferáciu eozinofilov, makrofágov a dendritických buniek.
Nádory
IL-4 môže zvýšiť odolnosť nádorových buniek voči apoptóze zvýšením expresie anti-apoptických génov.
Nervový systém
Nádory mozgového tkaniva, ako je astrocytóm, glioblastóm, meningióm a meduloblastóm, nadmerne exprimujú receptory pre rôzne rastové faktory ako EGFR (receptor epidermálneho rastového faktora), FGFR-1 (receptor fibroblastového rastového faktora 1 ), TfR (receptor angiotenzín transferínu) a IL-13R. Väčšina ľudských meningiómov exprimuje IL-4 receptory v masívnom množstve.
HIV
IL-4 pravdepodobne zohráva úlohu aj pri infekcii a rozvoji ochorenia HIV. Pomocné T lymfocyty sú kľúčovým prvkom infekcie HIV-1. Niekoľko príznakov imunitnej dysregulácie, ktoré sa vyskytujú pri väčšine HIV-1 pacientoch sú spojené s cytokínmi Th2 buniek. Zvýšená produkcia IL-4 Th2 bunkami bola preukázaná u ľudí infikovaných HIV.
Inhibitory
Klinický význam IL-4 pri vyššie spomínaných ochoreniach podporil výskum na úrovni inhibície IL-4 cytokínu, jeho receptoru a signalizačných komplexov. Inhibitory sú skúmané ako možné terapie pre dané choroby. Niektoré typy inhibitorov sú:
Rozpustný IL-4Rα receptor: využitie syntetizovaného, rekombinovaného extracelulárneho IL-4Rα reťazca, ktorý konkuruje o naviazanie cytokínu s endogénnym reťazcom
Imunotoxín, lytický peptid: využitie chimerického IL-4 na ktorý bol pripevnený toxín/lytický peptid a týmto spôsobom je vybraná molekula doručená na špecifické miesto. Táto terapia má hlavné uplatnenie vo výskume nádorových ochorení.
Antialergické prírodné molekuly (flavonoidy): využitie prírodných antioxidantov, ktoré interferujú s IL-4 a IL-13 syntézou a zároveň ešte ponúkajú iné antioxidačné účinky
Rodilhan
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Jackie Hoffmanová
Jackie Hoffmanová (vl. menom: Jacqueline Laura Hoffman; * 29. november 1960, Queens, New York, New York, USA) je americká herečka, speváčka a komička známa svojimi one-woman show pôvodných piesní a monológov so židovskou tematikou. Je veteránkou slávnej chicagskej komediálnej improvizačnej skupiny The Second City.
Detstvo a mladosť
Narodila sa v Queense v New Yorku. Je židovského pôvodu.
Divadlo
Počas svojho osemročného pôsobenia v chicagskej komediálnej improvizačnej skupine The Second City získala Cenu Josepha Jeffersona, úctyhodnú divadelnú cenu Chicaga. Je aktívnou divadelnou herečkou. V roku 2002 bola obsadená do muzikálu Hairspray na Broadwayi, kde stvárnila úlohu Prudy Pingleton. Za svoj výkon získala v roku 2003 cenu Theatre World Award.
Rodilhan
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Jackie Hoffmanová
Divadlo
Účinkovala v broadwayskej produkcii filmu Charlie a továreň na čokoládu, ktorá mala premiéru v apríli 2017.
Film a televízia
Hoffmanová hrala v niekoľkých filmoch a televíznych seriáloch vo vedľajších úlohách. V rokoch 1999 až 2000 dabovala jednu z postáv v animovanom televíznom seriály Dilbert.
V roku 2014 sa objavila vo vedľajšej úlohe v oscarovom filme Birdman. Po boku Jessicy Lange si zahrala v prvej sérii televízneho filmu Feud: Bette and Joan, kde stvárnila rolu menom Mamacita. Hoffmanová bola za rolu Mamacity nominovaná na Primetime Emmy Award za vynikajúcu herečku vo vedľajšej úlohe v limitovanej sérii alebo televíznom filme.
V rokoch 2021 až 2022 účinkovala v 11 epizódach televízneho seriálu Iba vraždy v budove, po boku Stevea Martina a Seleny Gomez.
Súkromný život
Hoffmanová je vydatá za jazzového trubkára Steva Smytha.
Priatelí sa so Stephenom Colbertom a jeho manželkou Evelyn McGee-Colbert. Ako 46 ročná, bola hospitalizovaná na hysterektómiu na odstránenie nezhubného nádoru.
Katalógové číslo satelitu USSPACECOM
Satelitné katalógové číslo (známe tiež ako katalógové číslo NORAD, NORAD ID, katalógové číslo NASA, číslo objektu USSPACECOM alebo jednoduché katalógové číslo a podobné varianty) je sekvenčné 5 miestne číslo pridelené USSPACECOM (US Space Command) satelitu v poradí identifikácie. Pred USSPACECOM bol katalóg spravovaný veliteľstvom NORAD. Prvý katalógový objekt, katalógové číslo 00001, je raketa Sputniku 1, ktorý má priradené číslo 00002.
V januári 2019 bolo v hlavnom katalógu National Space Science Data Center uvedených viac ako 44 000 sledovaných objektov vrátane viac ako 8 410 satelitov, ktoré boli vypustené na obežnú dráhu od roku 1957.
Dlouhopolsko (národná prírodná pamiatka)
Ochrana
Predmetom ochrany sú lesné porasty tvorené spoločenstvami bazifilných teplomilných dúbrav, trvalé trávne porasty tvorené spoločenstvami slatinných lúk s ostrevkou, bezkolencových lúk a ostricových porastov, ďalej vzácne a ohrozené druhy rastlín, najmä populácie druhov ostrevky karpatskej, klinčeka pyšného a červenohlava močiarneho vrátane ich biotopov, vzácne a ohrozené druhy živočíchov, najmä populácie druhov roháč veľký a pimprlík mokraďový vrátane ich biotopov. Územie NPP je súčasťou Vtáčej oblasti Žehuňský rybník - Obora Kněžický a územia európskeho významu Žehuňsko.
Javorina (vrch v Malých Karpatoch)
Javorina je vrch v pohorí Malé Karpaty. Leží nad obcou Kuchyňa, približne severozápadne od Modry.
Poloha
Nachádza sa na juhu strednej časti pohoria, v geomorfologickom podcelku Pezinské Karpaty a jej časti Kuchynská hornatina. Vrch leží v Bratislavskom kraji, v okrese Malacky a zasahuje na katastrálne územie obce Kuchyňa a Pernek. Najbližšími sídlami sú západne situovaný Pernek a severozápadne ležiaca Kuchyňa, juhovýchodným smerom je to mesto Modra. Vrchol traverzuje Štefánikova magistrála.
Opis
Javorina je súčasťou hlavného hrebeňa Malých Karpát, ktorý od juhu vedie zo sedla Baba a smeruje na Skalnatú. Západne susedí Krížnica, severne Mešťanková a Vysoká , východne Čertov kopec , Jágrová  a Skalnatá  a južne Čmeľok. Severne sa zvažujúce svahy odvodňuje Javorinka, západné Furtský potok, oba smerujúce do Maliny v povodí rieky Morava. Juhovýchodné svahy sú pramennou oblasťou Blatiny, ktorá smeruje do Malého Dunaja. Vrch patrí do Chránenej krajinnej oblasti Malé Karpaty.
Výhľady
Riedky lesný porast vrcholovej časti s malými odlesnenými lúkami umožňuje obmedzený výhľad. Z vhodných miest je tak možno vidieť okolité vrchy Malých Karpát a Borskú nížinu, pri priaznivých podmienkach tiež časť Bielych Karpát a predhorie Álp.
Prístup
Východne od vrcholu vedie Štefánikova magistrála v trase Cesty hrdinov SNP, ktorú v blízkom sedle križuje chodník z Perneka. Na vrchol tak vedie neznačený chodník.
Rogues
Rogues je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Gard, v regióne Languedoc-Roussillon.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Železničná stanica Čachtice
Železničná stanica Čachtice je železničná stanica v Čachticiach.
Železničná stanica Čachtice leží na jednokoľajnej neelektrifikovanej železničnej trati Nové Mesto nad Váhom – Vrbovce.
Tvoja tvár znie povedome (7. séria)
Siedma séria zábavnej show Tvoja tvár znie povedome sa začne vysielať 4. septembra 2022 na Markíze. Moderátorom bude opäť Martin Nikodým. Do poroty opäť zasadnú Mário "Kuly" Kollár a Zuzana Kubovčíkova Šebová, ku ktorým sa pridajú spevák Marián Čekovský a zápasník MMA Attila Végh. Víťazkou sa stala Viki Ráková.
Formát
Každý zo súťažiacich si v každom kole vyžreboval jednu známu osobnosť, ktorú v nasledujúcom týždni napodobnil. Slúžil im k tomu profesionálny tím maskérov, tanečníkov a odborníkov na spev a herectvo. Ich úlohou bolo napodobniť ju tak, aby zaujala porotu, ktorá na konci večera rozdala body od 1 až po 8. Súťažiaci, ktorý mal za večer najviac hlasov, vyhral a pridelil 1000€ ľubovoľnej charitatívnej spoločnosti. V prípade remízy rozhodla porota. O víťazovi tiež rozhodovali sami súťažiaci, pretože každý z nich má ešte päť špeciálnych bodov, ktoré udelil jednému zo svojich kolegov. Pokiaľ sa súťažiaci delí o posledné miesto spolu s iným súťažiacim, je na posledné miesto vždy určený iba jeden.
Body sa priebežne sčítavajú až do konca deviateho kola - semifinále, kedy štyria účinkujúci s najvyššími počtami hlasov postúpili do finále. O celkovom víťazovi rozhodla porota vo finálovom kole. Víťaz obdržal 3000€ a odovzdal ich ľubovoľnej charite.
Súťažiaci
Tím súťažiacich sa skladal z ôsmich osobností:
Poznámky
<references group="pozn." />
Baroková zbožnosť
Baroková zbožnosť je pojem opisujúci religiozitu v období približne 17. a 18. storočia, ktoré sa označuje ako barok. Religiozita je „zbožnosť“, teda viera v pravosť či pravdivosť náboženstva a silu tejto viery. Môže byť tiež charakterizovaná ako náboženské presvedčenie všeobecne, udávané svojou mierou či zameranosťou na konkrétnu církev, odrážajúcou sa v každodennom chovaní a praxi jednotlivca. Označuje teda aj náboženské postoje zastávané jednotlivcami či skupinami, môže sa orientovať na transcendentné predstavy, náboženské predpisy, svetské obsahy, alebo čisto vnútorné psychické prežitky. Ovplyvňuje vnímanie, myslenie a jednanie jedinca.
Počiatok tejto zbožnosti však siaha už niekoľko desaťročí pred rok 1600, od ktorého sa obdobie baroka zvykne datovať. Na vývoj barokovej zbožnosti mal obrovský dopad Tridentský koncil, ktorý zasadal v období od 13. 12. 1545 do 4. 12. 1563. Tento koncil do vysokej miery reagoval na reformáciu. Rozvinul učenie o Písme a tradícii, o prvotnom hriechu a ospravedlnení, o sviatostiach, o uctievaní svätých (kult svätých) a o omšovej obeti. Na základe rozhodnutí tohoto koncilu bola katolícka cirkev formovaná viac než 300 rokov, až do zasadnutia 1. vatikánskeho koncilu.
Na českých územiach začal po bitke na Bielej Hore dlhý, prevažne násilný a nákladný proces rekatolizácie, ktorý z väčšiny obyvateľov Čiech a Moravy urobil katolíkov. Problémom bola samozrejme hĺbka ich viery, pretože je ťažké od človeka očakávať, aby pod tlakom cirkvi úprimne prijal donedávna nepriateľské vyznanie – tento problém sa začal riešiť sám až časom, keď postupne nastala generačná výmena obyvateľstva. Dané obdobie na českom území sa označuje ako doba pobielohorská. Na druhej strane Európy, sa Anglicko, Wales a Škótsko bez väčších problémov odpútali od pápeža, s čím súhlasila prevažná väčšina obyvateľstva – Anglikánska cirkev, ktorá tým vznikla, sa za krátky čas, postupne začala podobovať niektorým z hlavných protestantských prúdov. okraj|vpravo|thumb|Tridentský koncil talianskeho maliara Pasquale Cati (cca 1550 – 1620)okraj|vpravo|thumb|Bitka na Bielej Hore, 8. november 1620
Barokový človek
Účasť širokého spektra ľudových vrstiev na bojoch medzi konfesiami vytvárala u Európanov pocit skľúčenosti, čo platilo obzvlášť pri najuvedomelejších kresťanoch a ako jeden z hlavných činiteľov viedlo k procesu rozpadu duchovnej jednoty, a to nielen medzi katolíkmi, ale aj v radách reformačných prúdov.
Častým názorom na barokové obdobie je, že je charakterizované ideovým, politickým a názorovým stretom, nepretržitým trvaním a rozsahom vojen, rastúcimi sociálnymi rozpormi a malichernými otázkami ohľadom postavenia každodenných administratívnych a cirkevných rituálov. Sami Európania 17. storočia mali na obdobie, v ktorom žili, dramatický názor, ktorý preniesli aj na ďalšie generácie – železný vek, doba búrok a zmätkov, útlaku a intríg, doba neporiadku a zkazy prevrátenia hierarchie. Pre barok existuje okrem už spomenutých ďalšie množstvo prívlastkov ako zvláštnosť, novosť, úžas, bizarnosť, veľkosť a pod. Okrem vojen je pre barok charakteristické aj rozšírenie rôznych letákov, novín, manifestov a pamfletov, a tým aj masovej politickej propagandy alebo aj rastúci strach z moci čarodejníc, popri čom aj vzrastajú mestá, ktoré nedokážu pohltiť obrovský príval novoprichádzajúcich, a tým rýchlo rastie množstvo ľudí odsunutých na okraj.
Kazatelia
thumb|alt=Katherine Ramsland, The Human Predator, New York City: The Berkley Publishing Group 2005.|okraj|Freska Potvrdenie regulí jezuitského rádu. [[Ignác z Loyoly príjma od pápeža Pavla III. bulu Regimini militantis Ecclesiae, ktorá potvrdzuje regulu jezuitského rádu, dňa 27. septembra 1540. Autorom fresky (vytvorená po r. 1743) je Jan Kryštof Handke (1694 – 1774). Dielo sa nachádza v kostole Panny Marie Sněžné v Olomouci.]]Kazateľ bol človek poverený výkladom Písma, mohol to byť biskup, kňaz alebo aj člen nižšieho sekulárneho kléru.
Kazateľstvo bolo jedným z dôležitých tém jednaní Tridentského koncilu, podľa ktorého bolo nutné, aby duchovní pastieri učili „to, čo treba, aby všetci vedeli pre dosiahnutie večnej spásy“ – kazatelia museli byť schopní v krátkosti a jasne zdeliť, čomu sa ľudia majú vyhýbať a podľa akých právd majú žiť, aby neprepadli pekelnému trestu a dosiahli večnej blaženosti. U protestantov bol hlavný cieľ kázania zakotvený hlavne v myšlienkach ako slobodný výklad Písma alebo v ospravedlnení z hriechov skrze vieru, pričom bolo rovnako dôležité, aby vieru šírili tí, čo vedeli viac a boli zdatnejší v správnom výklade Biblie. Katolícka cirkev na druhej strane čelila dvom hlavným výzvam. Získať pre vieru „zblúdilých“ a posilniť duchovnú lojalitu tých, ktorí zostali verní Rímu (rímskokatolíckej cirkvi).
Jedným zo záujmov Tridentského koncilu bolo zlepšiť stav kléru. Začal tým, že biskupom pripomenul ich povinnosť kázať v nedele a počas sviatkov vo svojich kostoloch (čo často nerobili a zastupovali ich nedostatočne vzdelaní podriadení) a začal presadzovať model biskupa – kazateľa a reformátora. Od biskupov sa však predovšetkým očakávalo, aby dozerali na diecézny klérus – starali sa o to, aby kňazi kázali kedy mali, cez sviatky, počas pôstnych dní, na Veľkú noc a počas adventu, najmenej 3 dni v týždni a mali dbať na to, aby kňazi boli na svoju činnosť spôsobilí, čo obyčajne znamenalo, že mali vyštudovať niektorú z katedrálnych alebo rádových škôl, poprípade univerzitu, často sa však stávalo, že boli iba vyškolení farárom alebo humanitne vzdelaným preceptorom v základoch liturgickej latinčiny, čo bola veľmi nedostatočná príprava a zároveň jeden z dôvodov zlej povesti nižšieho sekulárneho kléru. To viedlo k tomu, že nižší klérus často sprevázdali prívlastky ako neznalosť, nedostatok disciplíny alebo málo príkladné chovanie. Tridentský koncil pre nápravu týchto chýb odporúčal diecézne semináre – tie vyžadovali istý talent a kazateľom poskytovali vzdelanie zakladajúce profesijnú mentalitu a schopnosť naplňovať pastoračné úlohy (kázanie, liturgia a udeľovanie sviatostí), čo spôsobilo, že zo scény zmizla veľká časť kléru, ktorý sa držal starého štýlu alebo na ňom parazitoval.
V baroku kázania začínali byť značne premyslenejšieho charakteru – priam strategického. Pre doplnenie nedostatkov osobného vzdelania v doktríne a rétorike, mali kňazi k dispozícii materiály v podobe príručiek rečníckeho umenia alebo zbierok kázní, z ktorých sa napríklad dochovali Kázania o štyroch rajských riekach od katolíka Juana de Mata (Granada, 1637). Pre barokového kazateľa bolo dôležité, aby dosiahol viac ako len formálnu účasť posluchačov. Kazatelia si chodievali pred kázaním obhliadnúť staršie budovy, aby vedeli, ako majú prispôsobiť svoj hlas danému priestoru, pri kázaní bola dôležitá gestikulácia, zafarbenie hlasu aj mimika (posilňovali presvedčivosť prejavu), zároveň kazateľ prispôsoboval svoj prejav publiku – k prostému ľudu sa bežne obracal s krikom a búchaním, jemným hlasom a účinnými argumentmi k vznešenému auditóriu a ku kráľom možno ešte jemnejšie. Norma vyzývala, aby sa kazateľ držal realistického predvádzania, ktorému nikdy neuškodila správna miera okázanosti.
Kázanie nebolo obmedzené len na priestory náboženských budov, naopak v baroku bolo považované za vhodné kázať kdekoľvek – tomu sa často venovali aj misionári, vykonávajúci svoju činnosť v rámci hraníc ríše. Počas ľudových misií dokázalo pouličné kázanie často podmaniť aj tých najvzdorovitejších kacírov (uľahčovalo im účasť na kázaní a často takto na verejnom priestranstve pociťovali hanbu) a napríklad kázanie pod šibenicou predstavovalo neopakovateľnú príležitosť (hlavne pre trestaného) na zmierenie s Bohom. Diváci, medzi ktorými skoro zpravidla boli aj komplici previnilého, mohli sledovať drsné mravné poučenie vlastnými očami. Podobné príležitosti boli časté, napríklad kázanie v štvrtiach neviestok, vo väzeniach alebo počas edpidémii napríklad v Bologni na námestí v roku 1630. Na kázanie bol však aj tak vždy najvhodnejší chrám.
Interní misionári
Interní misionári boli kazatelia, často potulní alebo patriaci k niektorej z tzv. misijných kongregácii (misijné spolky), ktorí v rámci Európy (hl. Svätej ríše rímskej) šírili katolícku náuku.
Protireformácia by sa len veľmi ťažko dostala k väčšine Európanov 17. storočia, ak by sa kázalo iba v mestách, kde síce bolo množstvo fár a kláštorov, dosahovali však len k malej časti obyvateľstva. Tento dramatický rozdiel v rozložení ľudí a pastoračnými prostriedkami cirkvi sa riešil skrze interné misie – za pomoci kázania a iných aktov zbožnosti skupina kazateľov učila a posilovala vieru ľudí, obzvlášť na vidieku. Táto úloha patrila predovšetkým náboženským rádom a novým kongregáciam, sekulárny klérus nemal pre túto funkciu dostatočné schopnosti, teda nebolo typické, že by túto činnosť vykonával. Najväčšími podnecovateľmi misionárskeho hnutia boli jezuiti a kapucíni, ktorí sa tejto činnosti venovali s velkou intenzitou a svojím spôsobom určovali jej hlavné rysy. Zdôrazňovali viac konverziu srdca než intelektu, čo bolo vidieť aj v praxi – mali sklony k okázalým prejavom, ktoré boli pre barok typické. Inou kongregáciou bola naprílad tzv. Misijná kongregácia, ktorú založil Vincent z Pauly (r. 1625), tá sa orientovala skôr na katechetickú misiu, ktorá zámerne odmietala všetky emocionálne výjavy.
Nech už patrili ku ktorejkoľvek inštitúcii, misionárom sa prisudzoval odlišný status než obyčajným duchovným, čo bolo vidieť napríklad na kapucínskom ráde, kde vyslovene rozlišovali medzi označením kazateľ a misionár – pomenovanie misionár nebolo prístupné každému kňazovi, čo bolo plne opodstatnené, pretože život misionárov bol naozaj náročnejší. Misionári mali čo najlepšie dodržovať kláštorný rád a ak bolo treba aj zvyklosti spoločnosti, v ktorej sa zrovna nachádzali. V záznamoch jednotlivých misijných kongregácii sa často nachádzajú pokyny podľa ktorých mali cestovať peši, vždy byť dobrým príkladom, žiť striedmo, nenechať sa zvádzať svetskými vecami a vyhýbať sa ženám. Ich deň začínal o štvrtej ráno, kedy sa mali venovať modlitbám a osobnej meditácii, kázanie a spovede ich zamestnávali dopoludnia, v poobedných hodinách nasledovali kázania dogmatického charakteru a ich deň vrcholil niekoľkými hodinami v spovednici, často až do neskorého večera. V priebehu štrnástich dní až jedného tak mesiaca uskutočnili mnohé kázania rôznych typov: katechézy, vieroučné kázania, moralizujúce, eschatologické a komentujúce neblahé následky života odvráteného od Boha.
Ich misiu financovali rôzne nadácie – napríklad jezuiti mali svetodušné kázanie každý pondelok a utorok v San Martín de Pradés, pretože si to tak v záveti prial miestny farár a stanovil k tomu rentu vo výške približne 16 vedier pšenice, 13 žita a dvoch sliepok. Misionári sa snažili príliš nezaťažovať väčšinou zbedačené obce v ktorých kázali, čiže ak sa vyhýbali extrémom, bývali zvyčajne dobre príjmání, pretože ich vystúpenie pozitívne narúšalo vidiecku rutinu.
Čarodejnice
thumb|alt=Katherine Ramsland, The Human Predator, New York City: The Berkley Publishing Group 2005.|okraj|Catherine Monvoisin známa ako "La Voisin", bola francúzska veštkyňa zo 17. storočia podozrievaná z vraždy 1000 – 2500 ľudí, potratov a rôznych ďalších trestných činov, za čo bola aj popravená.Čarodejnica bola postava, ktorá mala byť spriahnutá so Satanom (jeho služobnica), zvyčajne nevydaná žena staršieho veku (čo nebolo nutne pravidlom) s nízkym ekonomickým postavením, ktorá mala vedome škodiť či už jednotlivcom alebo celej spoločnosti a stretávať sa s ďalšími čarodejnicami na pravidelných zhromaždeniach. náhľad|Pamätník obetiam čarodejníckych procesov v rokoch 1679 – 1686 vo Velkých Losinách (okres Šumperk, Česko)|vľavo
Zo všetkých postáv obdobia baroka bola čarodejnica tou najviac obávanou. Obvykle nepredstavovala na prvý pohľad žiadnu hrozbu, po fyzickej stránke zvykla byť často staršou ženou s nízkym spoločenským a ekonomickým postavením, bez politických alebo vplyvných stykov a ľudia s ktorými sa stretávala pochádzali rovnako z nízkych vrstiev. Čarodejnicu však malo charakterizovať to, že mala určitý typ osobnosti, ktorý prekračoval normy chovania svojej doby. Išlo hlavne o oblasti susedského spolužitia, ženskosti, morálky a náboženských praktík. Čarodejnice boli aj vďaka tomu prenasledované (okrem iného) ako určitý symbol vymknutia sa z rádu, ktorý zdánlivo vo svete prevládal.
Čarodejnica v skutočnosti vyvolávala strach z dvoch dôvodov: prvý súvisel s údajnými magickými schopnosťami – čiernou mágiou a druhý spočíval v tom, že čarodejnice boli považované za služobnice (prívrženkyne) Satana, s ktorým mali vstupovať do zmluvného stavu a pravidelne ho uctievať (napríklad bozkávaním rekta a obetovaním nepokrstených detí) na veľkých čarodejníckych zhromaždeniach sabatoch, na ktoré mal stovky, možno až tisíce čarodejníc Satan dopraviť (zaisťoval aj cestu späť) letom obvykle na metle, vidliach alebo chrbte zvieraťa. Čarodejnice bývali obžalovávané z najrôznejších dôvodov – mohli to byť kúzla namierené proti jednotlivcom, s ktorými nedobre vychádzali, vyvolávanie búrok alebo krupobití, čo malo často drvivý dopad na úrodu (námorné búrky obzvlášť v oblasti Škandinávie), vyvolanie choroby vedúcej k znetvoreniu, invalidite alebo aj smrti, privádzania impotencie na ženíchov, spôsobenie uhynutia dobytka a odcudzenia majetku atď., na čo všetko čarodejnica často nemusela ani odriekať zaklíňadlá, alebo kliatby, mnohým mali na čarovanie stačiť vnútorné sily, alebo pohľad, iné zasa vedeli privolať nešťastie len tým, že si to priali. Niekedy používali určité magické predmety ako bábiky s podobou obeti, rôzne prášky, maste, alebo rastliny. Koncept čarodejnice bol na základe toho všetkého vnímaný ako obraz Satanovho spojenca, aktívne sa podieľajúceho na šírení zla.
Problematika toho, kto je a nie je čarodejnicou, bola komplikovaná, o čom vypovedajú aj záznamy benátskej inkvizície. Často mal na rozhodnutia v čarodejníckych procesoch veľký vplyv aj spoločenský názor, či už mienenie o jednotlivcovi alebo skupine. Aj ak čarodejnice nerobili väčšinu z toho (poprípade aj nič, okrem toho, že mohli napr. zbierať bylinky na čaj), z čoho bývali obžalovávané, mnohé z nich v priebehu svojeho stíhania uverili, že čarodejnicami naozaj sú. Takýto príklad pochádza napríklad z Furlandska (Friuli), kde benátská inkvizícia v rokoch 1575 – 1650 stíhala členov poľnohospodárskeho kultu plodnosti tzv. benandantov, ktorí nosili okolo krku plodové blany ako amulety a verili, že keď v noci idú von a sú pri tom v kataleptickom stave, bojujú s čarodejnicami – v tomto symbolickom boji benandanti používali fenyklové stonky a čarodejnice svoly ciroku a ak zvíťazili benandanti znamenalo to dobrú úrodu. Inkvizítori, ktorí tieto zvyky nedokázali pochopiť, považovali benandantov za čarodejnice chodiace na sabat, čo členovia sekty samozrejme odmietali, ale počas sedemdesiatich rokov oni aj ich susedia začali v dôsledku tlaku súdov veriť, že čarodejnicami naozaj sú. Pri európskom hone na čarodejnice hralo určitú rolu aj nadšenie – hlavne u cirkevných a svetských sudcov, ľudia boli inšpirovaní protestantskými a katolíckymi ideálmi a na procesy s čarodejnicami často pohliadali ako na prostriedok pre boj so Satanom.
Barokové kulty
náhľad|Olejomaľba Klaňanie pastierov od [[Caspar de Crayer|Caspara de Crayera (medzi 1630 – 1669). V pozadí pastieri, vo vrchnej časti anjeli a v popredí Panna Mária, sv. Jozef a Ježiš v jasliach.]]Kult je určitý štandardizovaný súbor úkonov vymedzujúci kolektívne a individuálne náboženské správanie. V kresťanskom ponímaní je to napr. úcta k Bohu, súkromná, alebo verejná – základnou formou kultu, ktorá je počas cirkevného roku pravidelná, je bohoslužba (predovšetkým svätá omša). Kult je často písomne fixovaný vo forme liturgie alebo ritu.
V období baroka tvoria významnú časť náboženského života katolícke kulty, skrze ktoré sa veriaci so svojimi prosbami, problémami a prianiami mohli okrem Boha, obracať aj k Matke Božej a zástupom svätých. Uctievanie zmienených tvorilo jednu zo základných charakteristík katolíckej barokovej zbožnosti, takisto však išlo o dôležitý znak samotného katolíckeho vyznania, keďže reformácia zameriavala svoju úctu výhradne na Boha a jeho ľudské vtelenie Krista, odmietala teda kulty Panny Márie a svätých. Súčasne bolo pre reformáciu neprijateľné uctievanie skrze sochy a obrazy, čo bolo pre katolíkov neoddeliteľnou súčasťou náboženského života. Katolícka baroková zbožnosť sa z veľkej časti zakladala na zmyslovom vnímaní – pre veriacich bola veľmi dôležitá možnosť vidieť na vlastné oči objekty úcty a možnosť sa ich prípadne aj dotknúť. Katolícke kulty túto vlastnosť barokovej zbožnosti pomáhali vytvoriť a udržiavať, veriacim ponúkali rôžne sochy a obrazy s posvätnými námetmi, ktoré boli dôležitou súčasťou sakrálneho priestoru a mnohé z nich časom získali v očiach veriacich zvláštnu hodnotu, pretože na ne bolo naviazané určité presvedčenie o ich zvláštnej moci.
Kulty spojené s Kristom
Obzvlášť velký význam malo priame a bezprostredné uctievanie Boha, ktorý bol ctený viacerými spôsobmi, napríklad skrže kult Najsvätejšej Trojice, kult Najsvätejšej sviatosti oltárnej (eucharistie) alebo Božieho tela, kult smrtelných úzkostí Kristových, kult piatich Kristových rán, kult svätého Kríža, alebo kult vzniknutý neskôr v 18. storočí, tzv. úcta k Ježišovmu Srdcu.
Veľmi významný bol práve prvý menovaný kult – existencia jedného Boha v troch osobách bola rovnako ako v minulosti aj v rámci barokovej zbožnosti vnímaná ako ľudským rozumom prakticky nepochopitelné tajomstvo, ktorého obťažnosť sa často prirovnávala k legende o stretnutí sv. Augustina s chlapcom, ktorý do jamky prelieval morskú vodu, čím chcel Augustinovi ukázať, že pochopiť tajomstvo Trojice je rovnako náročné ako preliať takýmto spôsobom celý oceán. Kult Najsvätejšej Trojice mal zaisťovať veriacemu priamy kontakt s Bohom (skrze správnu vieru a modlitbu). Úcta k Trojici bola samozrejmou povinnosťou každého kresťana a kládlo sa na vedomie, že pochybnosti sa nevyplácajú – scenáre, ktoré boli za týmto účelom prezentované, sa objavujú napríklad v exemplách (príkladoch) v kázaniach a vo vzdelávacej náboženskej literatúre, kde prichádza trest, nielen ako odplata za pochybnosti, ale aj mnohé iné prehrešky. Veriaci sa k Najsvätejšej trojici obracali pri svojich osobných problémoch rovnako ako aj v rámci kolektívnej zbožnosti – napríklad v stave ohrozenia komunity (farnosti, mesta) ako napríklad pri požiaroch, nepriateľských vpádoch alebo v dobe morových epidémii.
Kult svätých
Kult svätých je verejné uctievanie svätých a blahoslavených rímskokatolíckou a pravoslávnou cirkvou. Dosiahnutie osobnej svätosti je možné asketickou cestou vďaka ktorej sa človek môže po smrti dostať do božej blízkosti, kde má možnosť prihovoriť sa k Bohu, a vykonať tak určitý zázrak na základe ktorého ho cirkev prehlási za svätého, alebo blahoslaveného (podal tak dôkaz o svojej svätosti). Druhým spôsobom, ako sa stať svätým, je skrze mučenícku smrť, ktorá je sama o sebe braná ako dôkaz svätosti.
V katolíckom prostredí raného novoveku mal každý človek svojeho osobného krstného patróna (bežne ich mali aj viacej), ku ktorému sa mohol obrátiť rovnako s každodennými ako aj náročnejšími životnými problémami. Podľa toho, aká životná cesta priviedla svätca k jeho postaveniu, sa delili na mučeníkov a vyznávačov – táto cesta sa mohla pre veriaceho stať určitým vzorom (väčšinou nedosiahnuteľným), ale oveľa väčší význam malo to, čo mohol daný svätec veriacemu ponúknuť v každodennom živote. Svätí predstavovali spojnicu medzi ľuďmi a Bohom, kde sa za veriacich mali prihovárať – veriaci sa na nich obracali ako na sprostredkovateľov, ktorí za nich prosili Boha. Svätí tiež poskytovali ochranu celým spoločenstvám, pretože ich kulty sa často objavovali (v porovnaní s mariánskym, spojených s Kristom, poprípade anjelským) v zasvätení farných a filiálnych kostolov (napr. Bazilika sv. Petra). Okrem toho aj celá krajina mala svojich svätcov, ktorí sa za nich prihovárali – išlo o tzv. kulty zemských patrónov.
Mariánsky kult
náhľad|Olejomaľba Sv. Lukáš maľujúci Madonnu z roku 1602, Autor: Maerten de Vos (1532 – 1603) Výraz mariánsky kult alebo mariánska úcta označujú kultistický systém uctievania Panny Márie, či už na základe jej postavenia a života na zemi alebo na základe toho, že bola po smrti vzatá na nebesia, a mala tak získať špeciálne postavenie po boku Boha, z čoho ďalej pramenia jej rôzne postavenia ako patrónky (rôznorodých) profesií, titul královny svätých atď.
Podobne ako pri kulte svätých, mariánsky kult (alebo mariánska úcta) hral významnú rolu v každodennom živote barokového katolíka – veriaci si dokázali k Matke Božej vytvoriť veľmi blízky vzťah a úcta k nej sa tak prelínala celým ich životom. Človek žijúci pozemský život samozrejme uctieval Boha a vážil si Kristovej ľudskosti a jeho obeti, mohol sa však identifikovať s náboženskou postavou, ktorej ľudskosť nebola poznamenaná božím pôvodom. Na podobnom princípe fungovalo aj uctievanie svätých, Mária však bola výrazná tým, že bola „ženskou bohyňou“ (výraz bohyňa je zámerne v uvodzovkách, pretože jej postavenie v kresťanstve sa od Boha výrazne líši, ale v iných náboženstvách napr. v helénistickom Grécku boli bohyne často uctievané veľmi podobne ako Panna Mária v období baroka), čo ju v kresťanstve ako značne maskulinnom náboženstve stavalo do veľmi výrazného postavenia.
Mariánske sviatky
8. december – sviatok Nepoškvrneného počatia Panny Márie (Immaculatae Concepcionis Beatae Virginis Mariae) – koncepcia (teologický konštrukt), podľa ktorej sa Panna Mária narodila ako čistá „nádoba“ pre Kristovo vtelenie, teda bola zrodená bez dedičného hriechu.
2. február – sviatok Očisťovania Panny Márie (Purificationis B. V. Mariae), sviatok pripomínal uvedenie Panny Márie do chrámu po uplynutí šiesťnedelia – išlo o náboženskú povinnosť židovských matiek a chlapcov, ktorých prinášali štyridsiaty deň po pôrode do chrámu, aby ich zasvätili Bohu a zároveň priniesli v chráme obeť v podobe dvoch holúbät alebo hrdličiek.
25. marec – sviatok Zvestovania Panny Márie (Annuntiationis B. V. Mariae), kde sa slávilo zvestovanie archanjelom Gabrielom, ktorý jej oznámil počatie z Ducha svätého. S pripomienkou Zvestovania bol v 17. a 18. storočí spojený rituál kľakania, kde po znamení zvonu mali všetci katolícky veriaci pokľaknúť a uctiť si Pannu Máriu aspoň trojitou modlitbou Zdravás.
2. júl – sviatok Navštívenia Panny Márie (Visitationis B. V. Mariae), odkazuje na novozákonné rozprávanie o stretnutí Panny Márie a sv. Alžbety čakajúcej Jána Krstiteľa.
Najvýznamnejším sviatkom bol sviatok Nanebovzatia Panny Márie (Assumptionis B. V. Mariae), oslavovaný 15. augusta. Ide o smrť Panny Márie a jej následné vyzdvihnutie na nebesá.
V závere liturgického roku sa oslavoval sviatok Narodenia Panny Márie (Nativitatis B. V. Mariae) pripadajúci na 8. september a sviatok Mena Panny Márie (Nominis B. V. Mariae), ten pôvodne pripadal na druhú polovicu septembra podľa zásady, že židovské dievčatá dostávali meno dva týždne po narodení.
Každý zo zmienených sviatkov mal svoje ikonografické vyobrazenie podľa príslušnej situácie v živote Panny Márie. Mariánska úcta však bola oveľa rozsiahlejšia, bol jej zasvätený dokonca jeden deň v týždni – sobota, čo Beckovský vysvetľoval tým, že Mária mala v sobotu po pohrebe Krista verne očakávať jeho zmŕtvychvstanie.
Anjeli
náhľad|Socha archanjela Rafaela na Rímskom moste pri Brody a Kalwaria Zebrzydowska v Poľsku.Anjeli majú byť bytosti prevyšujúce človeka svojou duchovnosťou, nemajú telo ani telesné žiadosti a sú obdarení nesmrteľnosťou. Kresťanské chápanie anjelov nadväzuje na rané židovské tradície, ktoré sa pod vplyvom gnostikov ďalej rozvinuli. Židia členili anjelov do štyroch základných skupín – anjeli, archanjeli, cherubovia a serafovia, neskôr kresťania na základe listov Efezským (1:21) a Korintským (1:16) túto kategorizáciu rozšírili o päť ďalších skupín, ktoré Dionýsios Areopagita okolo roku 500 zaradil do systému deviatich anjelskych zborov združených do troch nebeských hierarchií (cherubovia, serafovia a tróny; panovníci, sily a mocnosti; kniežatá, archanjeli a anjeli), pričom rolu sprostredkovateľov medzi Bohom a človekom ponechal iba anjelom a archanjelom.
Anjeli pôsobia v príbehoch Starého a Nového zákona ako poslovia Boží, z čoho pochádza aj ich označenie – grécky angelos, čo znamená posol alebo vyslanec. V rámci zbožnosti v baroku sa však zvykla prejavovať skôr ich iná funkcia, v ktorej boli vnímaný ako určitý strážny duchovia, sprevádzajúci človeka počas života.
Anjelov by podľa Biblie malo byť obrovské, možno až nespočetné množstvo, v kanonických vydaniach biblie sú však po mene uvádzaní len traja z nich a to archanjeli Michael (napr. Daniel 12:1), Gabriel (napr. Daniel 9:21 a Lukáš 1:19,26) a Rafael (napr. Tobiáš 3:17). Kniha Tobiáš, v ktorej sa Rafael objavuje, je kanonickou pre katolícku a pravoslávnu cirkev, protestanti ju radia medzi apokryfy. Ďalšie mená môžeme nájsť napríklad v apokryfných knihách Henochových (Rafael sa objavuje aj tu), alebo iných cirkvou neuznaných textoch. Pre barokový náboženský život a zbožnosť veriacich boli reálne podstatný len traja konkrétny, vyššie zmienený.
Archanjel Michael (sv. Michal) bol vnímaný ako vodca nebeského vojska, ktorý má byť podľa Apokalypsy (Zjavenie sv. Jána) Božím nástrojom pri konečnom strete so Satanom. V období baroka bol v tomto zmysle známy v laickom prostredí. Ikonograficky bol zobrazovaný ako postava archanjela v zbroji s mečom a štítom nad ležiacim porazeným diablom.
Archanjel Gabriel je postavou, ktorá informuje Pannu Máriu o jej úlohe stať sa matkou Ježiša, podobne informuje Zachariáša, že jeho žena pokročilého veku, považovaná za neplodnú, porodí syna Jána (Krstiteľa). V tradícii s archanjelom Gabrielom bývajú stotožňovaný anjeli, ktorých Biblia priamo nemenuje, napríklad anjel, ktorý v Starom Zákone informuje Samsona o narodení syna, anjel posielajúci pastierov do Betlehéma, alebo tiež anjel, ktorý sa zjavil sv. Jozefovi a informoval ho, že Mária počala z Ducha svätého. Najčastejšie sa s ním však v stredoveku aj ranom novoveku veriaci stretávali v literárnych dielach a výtvarnom umení, kde bol postavou prvého zmieneného príbehu.
Archanjel Rafael sa v Biblí objavuje v príbehu o Tobiášovi, kde ho sprevádza na ceste, učí ho ako vyliečiť starého otca zo slepoty a pomáha Tobiášovu nástávajúcu manželku vyslobodiť z moci démona – jeho sprievodcovská úloha ho však postavila primárne do role ochrancu ľudských bytostí.
Posmrtný život, hriech a smrť
náhľad|Duše v očistci. Autor: Antonio María Esquivel, Múzeum Bellas Artes v Seville.Duša katolíka sa mala po smrti odobrať na jedno z troch miest, kde mala prebývať až do zmŕtvychvstania a Posledného súdu, ktorý sa mal odohrať na konci vekov – duša mohla byť predčasne vzatá do nebeskej slávy, mohla byť uvrhnutá do pekla (zatratená), alebo mohla ísť na posledné miesto, ktorým bol tzv. očistec.
Dôležitým zdrojom predstáv o posmrtnom živote bola pre barokového veriaceho vzdelávacia literatúra. Mnohé dobové texty dosvedčujú, že pre autora tejto doby bolo oveľa príťažlivejšie písať o pekle alebo o očistci než o príkladnom živote vedúcom k spaseniu, pretože opis raja mohol slúžiť len ako lákadlo alebo pozitívna motivácia, zatiaľ čo druhé dve možnosti mohli mať oveľa silnejší náboj – bolo priam povinnosťou autora vzbudzovať negatívne emócie, očistec a peklo mohli zastrašovať, pôsobiť hrôzu, strach, des a odpudzovať čitateľa, čoho autori často dosahovali skrze dramatické a nechutné podrobnosti. Okrem toho boli takéto texty stavané na príbehoch, ktoré mohli byť pre čitateľa značne príťažlivejšie ako rozprávanie o šťastí a pokoji v nebeskom raji.
Očistec
Očistec (lat. purgatorium) je jedným z troch miest, kam sa mohla dostať duša katolíka po pozemskej smrti – v očistci sa mali za dlhšiu alebo kratšiu dobu, počas ktorej hriešnik trpel, zmyť jeho hriechy, následne mohol byť vzatý na nebesia.
O nebe a pekle mal určite každý človek žijúci v kresťanskej spoločnosti aspoň nejakú predstavu už v staroveku, čo však nebolo vždy jasné, bola problematika očistca a s ním úzko spojených odpustkov. Idea očistca sa vyvíjala postupne už od čias raného kresťanstva, v kresťanskom myslení sa ustálila až v 12. storočí, kedy očistec prestal byť považovaný za stav duše, ale začal byť vnímaný ako konkrétne miesto, ktoré nebolo ani nebom ani peklom a duše tam mohli byť po smrti jedinca na určitý čas odoslané. V 13. storočí bol očistec etablovaný aj v teologickej rovine – stal sa súčasťou dogmatu cirkvi, ale k jeho významnejšiemu rozšíreniu v praxi došlo až počas 15. storočia. Kodifikácie očistca dôležité pre raný novovek prebiehali od polovice 15. do začiatku 17. storočia, kedy sa približne aj stával skutočným masovým fenoménom. Pre zbožnosť barokového obdobia je v súvislosti s očistcom významná listina Decretum de purgatorio pochádzajúca z tridentského koncilu z roku 1563 – Decretum de purgatorio stručne stanovuje základ viery v očistec, ten na základe cirkevného učenia existuje a dušiam, ktoré sú v ňom držané, je možné pomáhať pobožnosťami a motlitbami veriacich. Učenie o očistci nepochádza priamo z Biblie, čo z neho urobilo častý cieľ reformátorov, teda ho odmietla aj nemecká reformácia – protestanti zdôrazňovali, že ide o ľudský výmysel, ktorý katolícky klérus využíva ako zdroj financii.
Odpustky
Odpustky (lat. indulgentiae) predstavovali nástroj za pomoci ktorého mohla cirkev umenšiť alebo aj úplne odstrániť pokutu (vo forme pokánia), ktorá náležala človeku za hriechy, ktoré spáchal.