cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Starý cintorín (Kežmarok)
História
V čase protireformácie museli protestanti pochovávať svojich mŕtvych mimo mestských hradieb – tak vznikol v roku 1674 dnešný cintorín. Postupne sa rozširoval a od roku 1784 začali doň pochovávať aj katolíkov – na ľavú stranu, kým na pravej strane boli hroby protestantov. Tento zvyk sa zachoval do prvej polovice 20. storočia.
Cintorín viackrát rozširovali, naposledy v rokoch 1867 – 1868, kedy upravili jeho vstup na spôsob neskorogotického priečelia s veľkou vstupnou bránou. Vstup projektoval a realizoval kežmarský architekt Viktor Lazary.
V Kežmarku sa v súčasnosti nachádzajú tri cintoríny. Nový cintorín a Starý cintorín sa na pochovávanie a návštevy využívajú dodnes. Ortodoxný židovský cintorín je prístupný len po predchádzajúcej dohode s jeho správcom.
Významné osobnosti
náhľad|Hrobka [[Jakub Kray|Jakuba Kraya, Martina Lányho a Šebastiána Toperczera]] Najstarší kamenný epitaf je z roku 1691 a patrí obchodníkovi Žigmundovi Reinischovi. Z roku 1709 sú hroby kežmarských mučeníkov popravených počas povstania Františka II. Rákócziho - richtára Jakuba Kraya, senátora a vojenského veliteľa mesta Martina Lányho a senátora a majstra remenárskeho cechu Šebastiána Toperczera, ktorého náhrobný kameň sa nezachoval.
Na cintoríne odpočíva aj doktor Vojtech Alexander s rodinou, riaditelia a profesori Evanjelického lýcea a kežmarských škôl Fridrich Scholtz, Jozef Dlhányi, Štefan Palcsó, Hugo Stenczel, Alfréd Grosz, Otto Bruckner a ďalší, továrnik Karl Wein, zakladateľ Uhorského karpatského spolku Anton Doller, prírodovedec Dávid Fröhlich, historici Dávid Kuntz, Štefan Linberger, Alojz Miškovič, zakladateľ kežmarského peňažníctva a požiarnictva Július Demiány, posledná kežmarská barónka Hedviga Mária Szirmay a ďalšie významné osobnosti Spiša.
Martin Strižinec
Mgr. Martin Strižinec (* 1982,  Bratislava) je hovorca prezidentky Zuzany Čaputovej a bývalý slovenský novinár, rozhlasový a televízny moderátor. Je interný doktorand mediálnej komunikácie a žurnalistiky na Katedre žurnalistiky Filozofickej fakulty Univerzity Komenského v Bratislave (KŽ FiF UK).
V rokoch 20002007 absolvoval štúdium v študijnom programe žurnalistika na KŽ FiF UK. Od mája 2001 do októbra 2009 pôsobil ako moderátor spravodajstva v Rádiu Expres, následne od novembra 2009 do októbra 2013 pracoval ako moderátor spravodajstva a diskusných relácií v spravodajskej televízii TA3. Od marca 2011 do januára 2014 pôsobil ako moderátor spravodajstva a content manager (manažér obsahu) v Rádiu Hey!, ktoré sa 3. septembra 2012 premenovalo na Anténu hitrádio. Od novembra 2013 pôsobí ako moderátor politickej diskusnej relácie O 5 minút 12, avšak 2. januára 2018 Denník N priniesol overenú informáciu o Strižincovom pláne skončiť moderovanie tejto relácie.
Šeban – Godár – Breiner – Kolkovič
Šeban – Godár – Breiner – Kolkovič je štúdiový album, ktorý v roku 2008 vydalo hudobné vydavateľstvo Hevhetia
Zoznam skladieb[upraviť | upraviť kód]
CD 1
Opus I pre elektrickú gitaru, fujaru a komorný orchester
Malá suita pre malého Dávida pre elektrické husle, elektrickú gitaru, sláčikový orchester a čembalo
CD 2
Marta Žiaková
Ing. Marta Žiaková, CSc. (* 23. november 1955, Handlová) je slovenská úradníčka a vedkyňa v oblasti jadrovej energetiky, od roku 2002 súčasná predsedníčka Úradu jadrového dozoru Slovenskej republiky.
Životopis
Marta Žiaková sa narodila 23. novembra 1955 v Handlovej. V rokoch 19741979 absolvovala Elektrotechnickú fakultu na Slovenskej vysokej škole technickej v Bratislave v odbore Technická kybernetika - Automatizačná technika. Vedeckú hodnosť kandidátky vied obhájila v roku 1984 v oblasti technickej kybernetiky.
Do zamestnania nastúpila v roku 1984 vo Výskumnom ústave jadrovej energetiky v Trnave. V osemdesiatych a deväťdesiatych rokoch 20. storočia popri práci absolvovala ďalšie odborné školenia a stáže vo VUJE, na SVŠT, kurz PHARE, v Karlsruhe či v General Physics Corporation v USA. V rokoch 1995-2002 Žiaková zastávala rôzne vedúce funkcie v Školiacom a výcvikovom stredisku prípravy personálu JE VÚJE Trnava, a. s. Na tomto pracovisku bola manažérkou niekoľkých projektov.
Súčasne pracovala ako expert pre Medzinárodnú agentúru pre atómovú energiu (MAAE) vo Viedni pre prípravu personálu v rámci projektov technickej spolupráce napr. pre Maďarsko a Irán. Pôsobila ako lektorka v rámci kurzov organizovaných MAAE. Je prizývaná ako expert do pracovných poradných skupín (AGM) v MAAE a je členkou Slovenskej nukleárnej spoločnosti.
Dňa 28. marca 2002 bola na návrh ministra hospodárstva SR Ľubomíra Haracha vymenovaná Vládou Slovenskej republiky do pozície predsedníčky Úradu jadrového dozoru Slovenskej republiky, kedy nahradila Miroslava Lipára, odvolaného k 11. januáru 2002, resp. Ľubomíra Kuchtu, ktorý bol ako podpredseda ÚJD SR poverený vedením úradu od 11. januára 2002. Je najdlhšie pôsobiacou predsedníčkou Úradu jadrového dozoru v histórii Slovenska, už počas desiatich vlád. Počas jej pôsobenia vo vedení ÚJD SR došlo k odstaveniu jadrovej elektrárne V-1 v Jaslovských Bohuniciach či k sprevádzkovaniu Integrálneho skladu rádioaktívnych odpadov v Jaslovských Bohuniciach.
Medzinárodné skúsenosti
Marta Žiaková ako predsedníčka ÚJD SR zastupovala Slovensko vo viacerých medzinárodných fórach. V rokoch 2004-2006 a 2013-2015 bola členkou Rady guvernérov MAAE, pričom v rokoch 2014-2015 jej predsedala. Medzi rokmi 2012-2016 bola členkou International Nuclear Safety Group (INSAG).
V roku 2018 za podpory Východoeurópskej skupiny bola Žiaková zvolená za predsedajúcu 62. Generálnej konferencie MAAE. V marci 2019 bola Žiaková zvolená tiež za predsedníčku Skupiny ENSREG, združujúcej európske jadrové dozorné orgány. V rámci Agentúry pre atómovú energiu OECD (NEA) bola od roku 2011 podpredsedníčkou a od roku 2016 predsedá Riadiacemu výboru pre jadrovú energetiku.
Kandidatúra na generálnu riaditeľku MAAE
5. septembra 2019 slovenské ministerstvo zahraničných vecí oznámilo, že Žiaková sa ako kandidátka Slovenska uchádza o post generálnej riaditeľky MAAE, ktorý bol uvoľnený po predčasnej smrti Jukiju Amana. Konkurenciou jej boli traja kandidáti z Argentíny, Burkiny Faso a Rumunska. Voľba mala prebehnúť v októbri 2019. Žiaková z voľby nakoniec pre signalizovanú malú podporu pred hlasovaním, kedy pri predbežnom hlasovaní 10. októbra 2019 nezískala žiaden hlas, odstúpila, Rada guvernérov 31. októbra 2019 za nového generálneho riaditeľa zvolila Argentínčana Rafaela Grossiho.
Perriers-la-Campagne
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
La Bresse
La Bresse je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Vosges, v regióne Lotrinsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Larsen (Clayton)
Larsen je nezaradené územie mesta Clayton vo Winnebago County v štáte Wisconsin.
Dejiny
Pošta s názvom Larsen tu funguje od roku 1898. Osada bola nazvaná po Philipovi Larsenovi, prvom obchodníkovi v osade.
Doprava
Neďaleko Larsenu sa nachádza letisko Larson Brothers Airport.
La Bourgonce
La Bourgonce je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Vosges, v regióne Lotrinsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Mihăil Kogălniceanu
Mihăil Kogălniceanu [slovenská výslovnosť: Kogelničanu] (iné mená: Mihăil Cogălniceanu, Mihail Kogălniceanu , svoje rané práce signoval aj pofrancúzštenou formou Michel de Kogalnitchan ; 6. september 1817, Jasy1. júl 1891, Paríž) bol moldavský a rumunský právnik, liberálny politik a historik, viacnásobný minister a predseda vlády Rumunského kniežatstva v období od 11. októbra 1863 do 26. januára 1865. Bol jedným z najväčších mužov rumunskej politiky a kultúry 19. storočia, prezident Rumunskej akadémie v rokoch 18871890. Nositeľ Radu čestnej légie II. triedy (veľkodôstojník).
Životopis
Mihăil Kogălniceanu sa narodil 6. septembra 1817 v meste Jasy, ktoré v tom čase patrilo Moldavskému kniežatstvu. Jeho otec pochádzal z bojarskej rodiny Kogălniceanovcov. V ranom detstve sa mu dostalo vzdelania vo viacerých súkromných inštitúciach, a následne odišiel vďaka podpore moldavského princa Mihaila Sturza študovať na univerzity vo Francúzsku a v Nemecku, kde sa spoznal s viacerými významnými osobami svojej doby a oboznámil sa s myšlienkami Savigniho, Humboldta a Rankeho. Už ako študent sa venoval písanu a v roku 1837 publikoval priekopnícku štúdiu o Rómoch (Esquisse sur l'histoire, les moeurs, et la langage des cigains) a prácu o rumunských krajinách (Histoire de la Valachie, de la Moldavie a et des Vlaques transdanubiens). Pre konflikty so svojim patrónom Sturdzom však štúdium ukončil pred ziskom doktorátu a v roku 1839 sa vrátil domov.
Doma začal pravidelne publikovať nové diela. Od roku 1840 redigoval časopisy Literárna Dácia (Dacia literară) a Rumunský archív ( Arhiva românească), na ktorých založení sa podieľal, a hlbšie zaoberal sa moldavskou históriou. Medzi rokmi 1845 až 1852 publikoval trojzväzkovú edíciu moldavských kroník. V roku 1840 sa spolu s Constantinom Negruzzim a Vasile Alecsandrim stal spoluzakladateľom Národného divadla v meste Jasy, a venoval sa aj prednášaniu národných dejín na Academia Mihăileană, pričom jeho myšlienky mali značný vplyv na povedomie o roztrieštenom rumunskom národe. Reformistické sklony ho však čoskoro dostali do problémov, pretože moldavská vazalská správa podobné myšlienky nepodporovala. V roku 1844 bol jeho kurz histórie zrušený a počas jeho cesty do Viedne mu bol odobratý pas. Po návrate do Moldavska bol krátkodobo zatknutý. Naďalej sa zapájal do národnostného hnutia a roku 1845 až 1847 strávil v Paríži, kde sa stal členom Rumunskej asociácie študentov. náhľad|Kogalniceanuov portrét|vľavo V rokoch 1848/1849 sa zapojil do revolučného hnutia, ktoré sa rozšírilo po celej Európe. V Moldavsku a vo Valašsku malo hnutie za hlavný cieľ vytýčené vytvorenie nezávislého spoločného štátneho útvaru (Rumunska). Podobne ako vo väčšine európskych krajín však povstanie neuspelo. Za svoje kritické názory voči vládnucim vrstvám bol v roku 1848 nútený nakrátko odísť do Bukoviny, ktorá bola pod správou Rakúskeho cisárstva. Stal sa členom Moldavského ústredného revolučného výboru a jeho hlavným hovorcom. Ciele požadované moldavskou revolúciou boli vyjadrené v expozícii Priania národnej strany v Moldavsku (Dorințele partidei naționale din Moldova) a konkrétne kroky vedúce k zjednoteniu krajín vyjavil v diele Projekt pre moldavskú ústavu. V rakúskom exile tiež začal vydávať v miestnom žurnále Bucovina.
Po parížskej mierovej zmluve z roku 1856 bol vytvorený dočasný rumunský parlament ad hoc diván a Kogălniceanu ako jeho člen za Moldavsko patril k významným unionistom v ňom. Po tom, čo bol v roku 1859 i vďaka Kogălniceanovi za knieža Moldavska, a následne aj Valašska zvolený Alexandru Ioan Cuzu, sa spolupodielal na unifikačnom procese kniežatstiev, a zastával aj post predsedu vlády Moldavska. Ako taký mal zásluhy na medzinárodnom uznaní Rumunského kniežatstva (resp. od 1861 Spojených rumunských kniežatstiev).
náhľad|Kogălniceanuov hrob v [[Jasy|vľavo]] Ako ministerský predseda následne pôsobil v rokoch 1863 až 1865, a v tomto období zastával aj post ministra vnútra. Politicky sa zaslúžil o viacero reforiem v krajine. Bola presadená agrárna a školská reforma, reorganizácia štátnej správy a súdnictva, uskutočnila sa defeudalizácia (najmä zrušenie privilégií bojarov) a sekularizácia cirkevného majetku. V dôsledku nového zákona 25% ornej pôdy krajiny prešlo do sféry pozemkového fondu rumunského štátu. Zasadil sa aj o emancipáciu Rómov v Rumunsku. Pre postupné odcudzenie sa s panovníkom Alexandru Ioanom Cuzom a vznik opozície v podobe konzervatívcov a pozemkovej aristokracie však v roku 1865 musel z funkcií odstúpiť. Po nástupe kniežaťa Karola I. na rumunský trón sa medzinárodná situácia vyvíjala pre Rumunsko priaznivo a vznikla šanca na zisk nezávislosti. Vtedajší predseda vlády Ion Constantin Brătianu i napriek rivalite povolal skúseného Kogălniceanua naspäť do vlády, a v nasledovnom období vykonával hneď viacero funkcií: post ministra vnútra (18681870 a 18791880, a ministra zahraničných vecí (1876 a 18771878). V tomto období bola v roku 1877 oficiálne vyhlásená nezávislosť Rumunska. O rok neskôr zastupoval Rumunsko na Berlínskom kongrese, kde ale krajina vystupovala ako poradca. Od roku 1880 pôsobil istý čas ako rumunský veľvyslanec v Paríži. Ku koncu života bol prezidentom Rumunskej akadémie. Zomrel v roku 1891 zomrel v Paríži, pochovaný je v rodnom Jasy.
Perriers-sur-Andelle
Perriers-sur-Andelle je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Eure, v regióne Horná Normandia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
École supérieure de physique et de chimie industrielles de la ville de Paris
thumb|ESPCI Paris École supérieure de physique et de chimie industrielles de la ville de Paris (často nazývaná ESPCI) je najvýznamnejšia a najznámejšia francúzska vysoká škola technického zamerania.
Je známa svojimi veľmi náročnými prijímacími testami, ale aj tým, že jej absolventi sú považovaní za elitu. Vo Francúzsku má škola podobné postavenie ako napríklad MIT v USA. Z radov študentov a absolventov vyšlo niekoľko držiteľov Nobelovej ceny i iných prestížnych vedeckých ocenení.
Molekulové modelovanie
Molekulové modelovanie je pokusom simulovať určité vlastnosti molekúl na ich lepšie pochopenie. Molekulové modelovanie predstavuje numerické určenie štruktúrnych vlastností, energetiky alebo aj dynamiky molekulového systému prostredníctvom modelu založeného na súbore geometrických konfigurácií, ktoré sa získali numerickým výpočtom.
Modely vo vede majú rozličnú povahu. Poznáme štyri typy modelov.
Didaktické modely slúžia ako pomôcka na znázornenie štruktúry a vlastností molekúl. V prípade malých molekúl grafická reprezentácia je výsledkom kvantovochemického výpočtu. Pri zložitých systémoch (bielkoviny) molekulová štruktúra predstavuje zložitý problém. Molekulové modelovanie nám umožňuje študovať interakciu medzi malou molekulou a makromolekulou (táto oblasť molekulového modelovania našla najväčšie použitie pri projektovaní nových liečiv s podporou počítačov) a jednoduchší prípad interakcie dvoch makromolekúl so známou 3D štruktúrou. Na vizualizáciu molekulových modelov a ich vlastností sa využíva molekulová grafika.
Majstrovstvá Európy v hádzanej mužov 2012
Majstrovstvá Európy v hádzanej mužov 2012 bol v poradí 10. turnaj majstrovstiev Európy v hádzanej mužov, ktoré organizuje Európska hádzanárska federácia (EHF). Konal sa v štyroch srbských mestách: Belehrad, Niš, Nový Sad a Vršac v od 15.29. januára 2012, za účasti 16 tímov. Srbsko získalo právo organizovať ME 2012 vo voľbách EHF, keď vyhralo hlasovanie pred Francúzskom. Svoj druhý titul získalo 🇩🇰, ktoré vo finálovom stretnutí zvíťazilo nad domácim 🇷🇸.
Tieto majstrovstvá slúžili zároveň ako kvalifikácia európskych družstiev na Majstrovstvá sveta 2013, ktoré organizovalo Španielsko. Kvalifikovali sa na ne 3 najlepšie družstvá. Rovnako slúžili ako kvalifikácia európskych družstiev na Letné olympijské hry 2012 v Londýne, na ktoré postúpilo iba víťazné družstvo.
Voľby
Nominácie na kandidatúru mohli členské federácie EHF posieľať od 1. decembra 2007. Hlasovanie prebehlo vo Viedni 27. septembra 2008:
Kvalifikácia
náhľad|Účastníci ME 2012
Nasadenie do výkonnostných košov
Družstvá boli pred žrebovaním do skupín, ktoré sa uskutočnilo 24. júna 2011, nasadené do nasledovných výkonnostných košov: Pozn: V zátvorke je uvedené aktuálne umiestnenie vo svetovom rebríčku IHF.
Konečné poradie
Pozn.: Už dávnejšie boli známi ostatní kvalifikanti svetovej OH kvalifikácie ako Dánsko, Francúzsko, Chorvátsko, Island, Maďarsko, Španielsko a Švédsko.
La Chapelle-aux-Bois
La Chapelle-aux-Bois je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Vosges, v regióne Lotrinsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Glykozyláza
Glykozylázy (EC 3.2) sú enzýmy, ktoré hydrolyzujú glykozylové zlúčeniny. Patria medzi hydrolázy (EC 3) a ďalej delia na dve skupiny:
Tank všeobecného použitia
náhľad|Náčrt tanku všeobecného použitia z 1. marca 1946 Tank všeobecného použitia (TVP) bol povojnový program vývoja nového česko-slovenského tanku, ktorý mal nahradiť radu sovietskych, nemeckých aj „západných“ typov vo výzbroji vtedajšej česko-slovenskej armády.
Počiatočné návrhy
V roku 1945 velenie česko-slovenskej armády rozhodlo, že základ obnovovaných tankových síl budú v nasledujúcich minimálne piatich rokoch tvoriť sovietske stredné tanky T-34/85, ktoré dopĺňali britské tanky Cromwell z výzbroje čs. samostatnej pancierovej brigády alebo koristných nemeckých PzKpfw IV (v čs. armáde slúžili pod názvom T40/75). Plán počítal s tým, že po uplynutí uvedeného päťročného obdobia bude dokončený vývoj a zahájená výroba tanku domácej konštrukcie, ako výsledku programu TVP.
Vojenský technický ústav (VTU) predložil 9. októbra 1945 Veliteľstvu tankového vojska návrh programu výroby obrnených bojových vozidiel, ktorý zahŕňal ľahký polopásový transportér pre motorizovanú pechotu, ťažký prieskumný obrnený automobil, tank všeobecného použitia (TVP) a ťažký tank, ktorý ako jediný nemal pochádzať z domácej výroby, ale zo Sovietskeho zväzu. Návrh stredného tanku TVP, vychádzajúceho z česko-slovenskej, nemeckej, britskej i sovietskej „tankovej školy“, bol prednesený 2. oddelením III. odboru VTU 1. marca 1946. VTU sa tiež obrátil na potenciálneho výrobcu TVP, a síce podniky Škoda a ČKD, ktoré začali následne pracovať na vlastných návrhoch.
Projekty tankov
Prvá odpoveď Škodových závodov na štúdiu VTU o tanku všeobecného použitia bol projekt T-40. Návrh tanku s hmotnosťou 40 ton, vyzbrojeného kanónom kalibru 88 mm vz. 36N (nemecký KwK 36), je datovaný k 7. decembru 1946. Oficiálnu žiadosť o výrobu prototypu vzniesol VTU 28. marca 1949, avšak kvôli skráteniu vývoja boli oba vtedajšie projekty (Škoda T-50 a ČKD T-51) zlúčené pod názvom T-50/51.
Tank T-50/51 mal byť poháňaný 16valcovým naftovým motorom Škoda AHK alebo ČKD AXK o výkone 662-736 kW. Úplne v réžii Škodových závodov bol vývoj veže a 100mm kanónu AK 1. Výzbroj mali dopĺňať dva guľomety kalibru 7,62 mm a jeden kalibru 12,7 mm. Drevená maketa tanku bola objednaná 27. mája 1949 a termín odovzdania kompletného prototypu bol stanovený na 30. apríla 1952.
Na základe tanku TVP mali vzniknúť okrem iného nasledujúce verzie:
Koniec programu
V októbri 1950 bol program TVP zastavený v dôsledku straníckeho a vládneho rozhodnutia o unifikáciu výzbroje česko-slovenskej armády so sovietskou. Tento zámer obsahovala napríklad zmluva o bezplatnom poskytnutí licenčných podkladov na výrobu sovietskych zbraní, uzavretá medzi ČSR a ZSSR dňa 7. júla 1949. Na základe tejto zmluvy bola v Česko-Slovensku začatá sériová výroba tankov T-34/85, ktoré armáda preberala od konca roka 1951. V Sovietskom zväze sa tento typ tanku nevyrábal už od roku 1946, pretože sa pripravovala výroba nového stredného tanku T-54, čo však Sovieti neoznámili ani Čecho-Slovákom, ani Poliakom, ktorí tiež zahájili licenčnú výrobu T-34/85. Koniec programu TVP znamenal tiež koniec samostatného vývoja česko-slovenských tankov, hoci sa neskoršie Česko-slovenská socialistická republika dostala až na tretie miesto v rebríčku výrobcov a exportérov tankov i ďalších obrnených vozidiel, a to predovšetkým vďaka licenčnej výrobe sovietskych typov v slovenských zbrojovkách.
V populárnej kultúre
Niekoľko verzií tankov vychádzajúcich z programu TVP (vrátane finálnej varianty T-50/51) bolo od polovice decembra 2015 pridané do počítačovej hry World of Tanks v rámci česko-slovenského „technologického stromu“.
La Chapelle-devant-Bruyères
La Chapelle-devant-Bruyères je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Vosges, v regióne Lotrinsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Jozef Liška
Jozef Liška (* 2. apríl 1917, Trebejov† 28. január 1982, Košice) bol slovenský logopéd a jazykovedec, zakladateľ logopédie na Slovensku.
La Chapelle-devant-Bruyères
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Jozef Liška
Život
Otec Ján Liška bol roľník, matka Anna (rod. Hlavturová) bola domáca. Mal osem starších súrodencov. Jeho manželka Oľga (rod. Šrámová) je logopedička. Spolu mali jedného syna. Celá rodina bola aktívna v Evanjelickej cirkvi, jeho otec bol zakladateľom práce Modrého kríža v Trebejove. Počas štúdia v Prahe Jozef Liška nadviazal kontakty s vtedajšou Jednotou českobratskou, v ktorých pokračoval aj po návrate na Slovensko.
Ľudovú školu navštevoval v Obišovciach a v Trebejove. V rokoch 19271935 študoval na reálnom gymnáziu v Košiciach, 19351939 bol poslucháčom slovenského a anglického jazyka a fonetiky na Karlovej univerzite v Prahe. V roku 1939 bol na stáži v Anglicku, v roku 1946 študoval na univerzite v Bratislave. V roku 1945 bol delegátom Československa na ustanovujúcom valnom zhromaždení UNESCO. V Kodani bol zvolený za člena svetového komitétu mládeže YMCA. V rokoch 19461947 absolvoval postgraduálne štúdium fonetiky a logopédie na University College v Londýne. Bol vynikajúci atlét, stal sa majstrom britských vysokých škôl vo vrhu guľou. Za reprezentáciu Veľkej Británie na turnaji v Paríži a druhé miesto na predolympijskom atletickom turnaji získal „Full colours“, najvyššie vyznamenanie vysokých škôl, i ocenenie z rúk princa Henryho, brata kráľa Juraja VI. V rokoch 19481950 absolvoval študijný pobyt na Fonetickom ústave Filozofickej fakulty Karlovej univerzity v Prahe, 1965 v Hamburgu a v Bonne, 1968 u prof. Fanta na Kráľovskom technickom inštitúte v Štokholme. V roku 1946 získal titul PhDr., v roku 1968 CSc. a v roku 1973 Doc.
Tančík vz. 33
náhľad|Tančík Tč vz. 33 '''Tančík vz. 33''' bolo malé obrnené bojové vozidlo, ktoré v počte 70 kusov prijala do svojej výzbroje prvorepubliková Československá armáda. Rovnako ako u ostatných tančíkov sa jednalo o slepú uličku vo vývoji obrnených vozidiel, a ani české tančíky vz. 33 sa príliš neosvedčili.
Jozef Liška
Život
V roku 19401941 pôsobil ako stredoškolský profesor na gymnáziu v Prešove, v školskom roku 19411942 na obchodnej akadémii v Humennom, 19421948 v Bratislave, kde externe prednášal angličtinu na Vysokej škole obchodnej. V rokoch 19501952 vyučoval na vyššej hospodárskej škole v Košiciach. Od roku 1951 pôsobil aj ako logopéd otorinolaryngologickej kliniky Fakultnej nemocnice v Košiciach a bol prvý klinický logopéd na Slovensku. Od roku 1952 pôsobil ako krajský logopéd, od roku 1963 ako vedecký pracovník Jazykovedného ústavu Ľudovíta Štúra v Bratislave s pôsobením v Košiciach, od roku 1975 v Spoločenskovednom ústave SAV v Košiciach, súčasne externý pracovník KÚNZ a krajský logopéd, externý učiteľ fonetiky na Filozofickej fakulte UPJŠ v Prešove. Od roku 1950 bol Jozef Liška propagonistom a organizátorom logopedickej služby na Slovensku a expertom pre logopédiu pri Povereníctve SNR pre zdravotníctvo. Od roku 1965 aktívne organizoval semináre a konferencie logopedických pracovníkov, bol iniciátorom odborného logopedického časopisu a Logopedického zborníka. Tiež presadzoval vyučovanie logopédie ako samostatného odboru na vysokých školách, v roku 1971 organizoval Slovenskú logopedickú spoločnosť. Ako prvý v ČSSR organizoval na východe Slovenska logopedické kurzy v zdravotníctve a školstve zamerané na poruchy čítania a písania. V Košiciach založil logopedickú poradňu, v ktorej sa venoval terapii chybnej reči a patologickej reči pri operáciách rozštepu podnebia.
Tančík vz. 33
História
V 30. rokoch sa rozhodla československá armáda zaviesť do svojej výzbroje tančík. Britský Carden-Loyd Tankette Mk. VI, zakúpený v počte troch kusov, ani jeho česká licencia Praga-Carden-Loyd, vyrobená v počte štyroch kusov (jeden z nich bol firemný) jej požiadavkám nevyhovovali. Preto Praga vykonala konštrukčné prestavby s využitím domácich komponentov. Tento tančík bol označovaný ako P-I. V rokoch 1931-1932 bol tančík intenzívne skúšaný a ďalej upravovaný (zosilnené pancierovanie - avšak aj napriek zosilnenemú pancierovaniu sa pri skúškach odolnosti sériových strojov niekoľkokrát stalo, že pancierovaním prešiel priebojný náboj z pušky. Pancierová ochrana bola aj tak slabá). Všetky tri prestavané kusy boli milovickým plukom útočnej vozby prevzaté 17. októbra 1933. V tom istom roku sa československá armáda rozhodla prijať P-I do výzbroje ako tančík vzor 33 (TČ vz. 33) a objednala si sériu 70 kusov. Stalo sa tak aj napriek protestom niektorých vojakov, napríklad veliteľa práporu útočnej vozby Pavlíka, ktorý tančík odmietal ako smiešne vyzbrojené a obrnené vozidlo, navyše takmer slepé.
Jozef Liška
Život
Okrem výskumu v oblasti logopédie sa Jozef Liška venoval aj výskumu fonetiky východoslovenských nárečí a fonetike spisovnej slovenčiny. K danej problematike publikoval množstvo štúdií a prác. Vo vedeckej práci vychádzal z terénneho výskumu. V Košiciach vybudoval moderné fonetické laboratórium pre výskum slovenskej spisovnej výslovnosti a patologickej reči. Od roku 1940 publikoval v periodikách: Slovenská reč, Svojina, Jazykovedný časopis, Nové obzory, Metodický list logopedický a v Logopedickom zborníku. V roku 1940 bol členom Jazykovedného odboru matice Slovenskej, neskôr Slovenskej jazykovednej spoločnosti, tiež Spoločnosti J. E. Purkyně, Medzinárodnej spoločnosti fonetických vied, v roku 1965 bol predsedom Československej sekcie špeciálnej pedagogiky Československej pedagogickej spoločnosti pri ČSAV, od roku 1971 bol predsedom Slovenskej logopedickej spoločnosti. V roku 1977 bol vyznamenaný medzinárodným titulom Zaslúžilý vynálezca s právom nosiť zlatý odznak. V roku 1981 dostal striebornú medailu Univerzity J. E. Purkyně v Brne za priekopnícku prácu vo výskume detskej reči.
Tančík vz. 33
História
Cena bola stanovená na 131 200 Kč za kus (bez licenčných poplatkov 32 libier za kus). Hoci malo byť prvých 40 kusov dodaných do konca roka 1933, dodávky sa oneskorili a Poldi Kladno najprv dodala pancierové plechy zlej kvality. Prvých desať kusov armáda prevzala 6. februára 1934 a poslednú desiatku 11. októbra 1934.
Jozef Liška
Život
Doc. Liška zomrel 28. januára 1982 v Košiciach. Pochovaný je v rodnej obci Trebejov.
Tančík vz. 33
História
V rokoch 1934-1936 slúžili predovšetkým pri výcviku a ako prechodná výzbroj troch novo zriaďovaných plukov útočnej vozby, ktoré čakali na dodávky nových ľahkých tankov. Vojenské cvičenie v roku 1934 ukázalo, že tančíky nie sú schopné spoločných operácií s ľahkými tankami a aj keď operuje skupina zložená iba z niekoľkých tančíkov, efektivite bráni nedostatočná vzájomná komunikácia, obmedzená iba na vlajkové, signály a trúbenie na štvorhlasé sirény. Vzhľadom k zlému výhľadu z vozidla sa príliš nehodili pre prieskum a pre boj proti obrneným vozidlám boli zle vyzbrojené. Tančíky tiež trpeli vysokou poruchovosťou.
Jediným bojovým nasadením tančíkov bolo nasadenie niekoľkých trojvozidlových čiat, ako posíl peších jednotiek bojujúcich proti Freikorpsu, v oblastiach henleinovských povstaní a v marci 1939 pri obrane Podkarpatskej Rusi proti Maďarom. Žiadny z nich tu nebol stratený.
Po vzniku protektorátu Čechy a Morava používala nemecká armáda 40 ukoristených Tč vz. 33 ako výcvikové vozidla (väčšinou zostali na území Protektorátu). Tridsať kusov si ponechal Slovenský štát. Po vypuknutí Slovenského národného povstania bola časť strojov nasadená u protipartyzánských jednotiek a počas povstania je zaznamenaný aj ich pohyb v rukách povstalcov a Wehrmachtu.
Posádka a výzbroj
Posádku tvorili vodič a veliteľ / strelec. Vodičovo miesto bolo v pravej časti korby. Po jeho pravici bol guľomet ZB 26, ktorý ovládal lankom. Veliteľ / strelec ovládal druhý guľomet ZB 26, ktorý bol pred ním na kruhovej lafete s odmerom 60°. Vozená zásoba munície bola priemerne 2500 ks nábojov 7,92 x 57 mm. Na rozdiel od pôvodných tančíkov Carden-Loyd bola munícia prepravovaná vo vnútri bojového priestoru korby a nie v schránkach v zadnej časti vozidla.
Pancierovanie
Čelný pancier mal silu 12 mm, zatiaľ čo boky, zadné plochy a žalúzie chladiča boli silné 8 mm. Steny nad motorom, skosená stena na prove a sklopené steny kryjúce hlavy posádky mali silu 6 mm. Podvozok a blatníky mali silu 5 mm. Strop a poklopy vstupov boli silné 4 mm.
Existovali úvahy o zosilnenia výzbroje tančíka. Keďže sa však letecký guľomet vz. 30 ľahko prehrieval a ťažký guľomet ZB-32 sa nevošiel do strieľne, z plánov na prezbrojenie nakoniec zišlo.
Obratnosť
Tančík bol schopný prekonať priekopu širokú 1,25 m, terénny stupeň s výškou 0,5 m a brod do hĺbky 0,4 m. Stúpavosť a bočná stabilita boli pri minimálnej rýchlosti teoreticky 45°.
Leopold Gregorovits
Leopold Gregorovits (* 5. november 1883, Košúty – † 12. december 1957, Ostrihom) bol maďarský kňaz, cirkevný hodnostár a politik v období medzivojnového Česko-Slovenska.
Pochádzal z roľníckej rodiny. Absolvoval štúdium na gymnáziu vo Svätom Jure. V roku 1907 bol vysvätený za kňaza. Začínal ako kaplán v Kolárove. V roku 1914 sa stal farárom v Jelke, kde zotrval a do roku 1940. Od roku 1939 bol kanonikom v Ostrihome. Od roku 1951 bol arcidiakonom v Komárome.
Známym medzi slovenským a maďarským obyvateľstvom bol aj vďaka svojim prednáškam, v ktorých propagoval hospodársku a zdravotnícku osvetu. Okrem toho sa na amatérskej úrovni venoval aj divadlu. Prispieval do dobovej náboženskej a politickej tlače.
Perruel
Perruel je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Eure, v regióne Horná Normandia.
La Croix-aux-Mines
La Croix-aux-Mines je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Vosges, v regióne Lotrinsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Perruel
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
La Croix-aux-Mines
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Perruel
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Bílkova (Praha)
Bílkova ulica na Starom Meste v Prahe spája ulice Parížska a Kozí. Ulica je súčasťou štvrti Josefov a pôvodný názov jej západnej časti bol „Masařská“ podľa tunajších židovských mäsových krámov.
Dejiny a názvy
Lokalita ulice bola pôvodne rozdelená :
Od 15. storočia sa ulica nazývala „Bílkova“ podľa rozľahlého dvora U Bílků na dnešnej adrese Bílkova 11.
Zámok Hartheim
thumb|Zámok Hartheim, pohľad z juhozápadu Schloss Hartheim alebo zámok Hartheim v Alkovene v Hornom Rakúsku bol zariadením zapojeným do realizácie programov eutanázie s názvom „Program T-4“ a „14f13“ počas nacistickej okupácie Rakúska.
Dejiny
Zámok Hartheim je renesančný zámok postavený na začiatku 17. storočia.
Pamätné miesto
V roku 2003 bolo na zámku Hartheim otvorené výukové a pamätné miesto na pamiatku obetí nacistickej eutanázie.
Burgundia
Burgundia môže byť:
B-S 13 Stoh
Základné údaje
Pechotný zrub B-S 13 s krycím názvom "Stoh" je obojstranný, dvojpodlažný ťažký objekt I. stupňa odolnosti. Bol vybudovaný v marci roku 1937 stavebnou firmou Ing. Rudolf Frič, Bratislava za šesť dní. Osádku tvorilo 24 mužov a kubatúra betónu predstavuje 746 m3. Bol napojený podzemnými telefónnymi káblami na káblovú komoru.
Do tohto objektu bol osadený na strop jeden oceľovo-zliatinový zvon (kódové označenie AJ/N), ktorý slúžil výhradne na pozorovanie do predpolia objektu. Osadzovacia čata umiestnila zvon na zrub 18. augusta 1937. Tento zvon mal päť malých otvorov, ktoré boli chránené 5 cm nepriestrelným sklom. Hrúbka zvonu predstavovala 20 cm a vo vrchlíku mala otvor pre periskop. Na ľavú stranu bola výnimočne osadená pancierová kopula (kódové označenie JA/D), ktorá slúžila čisto na paľbu. Mala dve malé strieľne pre ťažký guľomet.
Výzbroj
Výzbroj zrubu tvoril 47mm protitankový kanón spriahnutý s ťažkým guľometom vz. 37 (kódové označenie L1), dvojčatá ťažkých guľometov vz. 37 (kódové označenie M) a na ochranu tylu tvorili dokopy tri ľahké guľomety vz. 26 (kódové označenie N) pod betónom. Ďalej v pravom pozorovacom zvone bol umiestnený ľahký guľomet vz. 26 s dostrelom 2000 m. Ľavá kupola bola vybavená jedným ťažkým guľometom vz. 37 s dostrelom 3500 m. Všetky zbrane boli umiestnené v špeciálnych lafetách, ktoré umožňovali presnejšiu streľbu a vďaka možnosti menšieho otvoru v strieľni i väčšie bezpečie strelcov. K ochrane "hluchých" priestorov v tesnom okolí zrubu bol používaný granátový sklz. Pasívna ochrana zrubu bola kamenná "predloha" a zemný násyp v smere postupu nepriateľa.
Osud objektu
Dňa 8. októbra 1938 boli všetky objekty v Petržalke zabrané nacistickým Nemeckom. Československá armáda ešte predtým stihla evakuovať časť materiálu a výzbroje. Počas okupácie neboli zruby nijako výrazne poničené. Po roku 1948 boli všetky bunkre zahrnuté do hraničného pásma (železná opona) a neboli verejnosti prístupné. Po ukončení vývoja 85mm protitankového kanónu vz.44/57 bol v roku 1959 vybavený novou strieľňou pre túto zbraň. V 70. rokoch bol B-S 13 armádou opustený, keďže výstavbou neďalekého cestného násypu bolo ďalej nemožné viesť z tejto lokality efektívny priamu paľbu. V 80. rokoch boli odvezené zachované pancierové dvere a podlahy zvonov a kopule. Po roku 1989 bolo hraničné pásmo zrušené a objekt prístupný pre verejnosť. V roku 1993 vznikol Military camp - vojenský skanzen Bratislava-Ovsište, ktoré spravovalo aj ďalšie objekty B-S 14 "Duna" a B-S 15 "Ostrov", ktorý ale neskôr zanikol. V súčasnosti je objekt prístupný, neudržiavaný, zarastený bujnou vegetáciou, odpadkami naokolo a špinou vnútri objektu.
Ondřej Kania
Ondřej Kania (* 19. december 1992, Brno) je český podnikateľ, výkonný riaditeľ spoločnosti JK Education, zriaďovateľ Pražského humanitného gymnázia a siete amerických škôl American Academy, do ktorej patria dve školy v Česku (American Academy in Prague a American Academy in Brno), slovenská American Academy in Bratislava a chorvátska American Academy in Zagreb.
Betlémská
Betlémská ulica na Starom Meste v Prahe spája Smetanovo nábřeží a Betlémské náměstí. Nazvaná je podľa neďalekej Betlehemskej kaplnky na betlehemskom námestí, postavenej v rokoch 1391-94.
Ondřej Kania
Vzdelanie
Po ukončení základnej školy v Brne sa rozhodol, že nechce v štúdiu ďalej pokračovať v Česku, ale v USA. Kania sa rozhodol nájsť si v Spojených štátoch súkromnú školu. Jeho rodina si ale nemohla dovoliť vysoké poplatky za školné. Kania sa preto sám rozhodol napísať desiatkam súkromných stredných škôl so žiadosťou o štipendium. Štipendium mu ponúkli dve školy. Kania nakoniec nastúpil na strednú školu Redemption Christian Academy v New Yorku, kde v roku 2012 získal American High School Diploma (ekvivalent českého maturitného vysvedčenia). Po návrate spoluzaložil vzdelávaciu skupinu, ktorá si dala za cieľ sprostredkovať kvalitné stredoškolské a univerzitné vzdelávanie práve v USA a ďalej v Kanade, Austrálii a po celej Európe.
Betlémská
Na čísle 4 je najstaršia stredná priemyselná škola v Česku, celým názvom Střední průmyslová škola strojnická, škola hlavního města Prahy, založená v roku 1837.
Ondřej Kania
Podnikanie
V roku 2013 sa spojil s kamarátom z detstva a v apríli založili J&K Consulting (dnes JK Education). Počas pôsobenia firmy organizovali veľtrhy stredných internátnych škôl z USA, Kanady a Veľkej Británie. Následne tiež odkúpil pražské gymnázium (dnes Pražské humanitní gymnázium), založil americké školy American Academy in Prague, American Academy in Brno , American Academy in Bratislava a tiež American Academy in Zagreb.
Betlémská
Dejiny a názvy
Ulica vznikla v stredoveku a mala rôzne názvy :
Ondřej Kania
Podnikanie
V 2019 zaradil Forbes (magazín) Ondřeja Kaniu do rebríčka 30 pod 30 mladých talentov z Česka a následne do európskeho výberu v oblasti spoločensky zodpovedného podnikania a v roku 2021 bol zaradený do prestížneho celosvetového výberu 30 under 30 International Literacy Association, ako jeden z popredných inovátorov mladších ako 30 rokov.
Piencourt
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Burgyňa
Burgyňa (písané aj burgiňa) môže byť:
Medzinárodná federácia krajinných architektov
Medzinárodná federácia krajinných architektov Európa (, skratka: IFLA, IFLA EUROPE) je organizácia, ktorá zastupuje krajinných architektov na celom svete. Jej cieľom je zastrešovať a podporovať rozvoj povolania krajinných architektov a ich efektívnej účasti na realizácii atraktívneho, spravodlivého a trvalo udržateľného prostredia. Na jej čele je prezident. Víziou IFLA je upevniť význam všetkých aspektov týkajúcich sa krajiny a krajinnej architektúry ako fyzických, sociálno-ekonomických, kultúrnych, vizuálnych, koncepčných a priestorových súvislostí európskych spoločenstiev.
História
V roku 2006 bolo na Valnom zhromaždení EFLA a delegátov centrálnej oblasti IFLA schválené rozhodnutie o zlúčení týchto dvoch reprezentatívnych organizácií pod novým názvom IFLA EUROPE. Prvého januára 2007 bolo zlúčenie dokončené a zvolané zasadnutie delegátov z dvanástich zakladajúcich krajín. Federácia v súčasnosti zastupuje 76 členských združení z Afriky, Ameriky, Európy a Oceánie či z blízkovýchodného regiónu. Organizácia pravidelne organizuje výstavy krajinárskych diel. V súčasnosti je jej ústredie v Bruseli. Slovenskou reprezentantkou IFLA na Slovensku je Ing. Magdaléna Horňáková.
Členstvo
Členstvo v IFLA môžu získať národné združenia krajinných architektov v Európskej únii, Európskom hospodárskom priestore, Švajčiarsku a tiež združenia z pridružených krajín (krajiny formálne žiadajúce o členstvo v EÚ). Iné krajiny sa môžu zúčastňovať rokovaní a stretnutí ako nehlasujúci pozorovatelia.
Spolupráca
IFLA úzko spolupracuje aj s Európskou radou škôl pre krajinnú architektúru (ECLAS) a Združením európskych študentov krajinnej architektúry (ELASA)
Adymos z Veroie
Adymos alebo Hadymos bol grécky sochár v 1. storočí. Adymos, syn Euandra z macedónskeho mesta Veroia (starogrécky Beroia), tvoril v 1. storočí. Jediným jeho zachovaným sochárskym dielom je spodná časť mramorového náhrobného stĺpa, objaveného v roku 1932 v archeologickej lokalite pri obci Marvinci, neďaleko mesta Gevgelija, v Severnom Macedónsku (blízko hraníc s Gréckom). V spodnej časti má basreliéf znázorňujúci ženu v plášti s rukávmi, napravo od ktorého je nápis:
- text v starogréčtine Nachádza sa v archeologickom múzeu mesta Skopje. Nápis je na základe epigrafického výskumu datovaný do 1. storočia. Predpokladá sa, že Adymos a jeho otec Euandros (syn Euandra ) patrili do rodiny sochárov, ktorí mali zákazky v Macedónsku a Tesálii. Obaja robili zrejme väčšinou hrobové pomníky a je nezvyčajné, že sa na svoje diela aj podpisovali, väčšina miestnych sochárov totiž v tej dobe zostávala v anonymite. To naznačuje, že mali v regióne vysokú reputáciu.
La Forge
La Forge je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Vosges, v regióne Lotrinsko.
Pinterville
Pinterville je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Eure, v regióne Horná Normandia.
La Forge
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Pinterville
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
La Forge
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Pinterville
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zoznam futbalových rekordov
Zoznam futbalových rekordov je prehľad historických prvenstiev, rekordov a zaujímavostí zo sveta futbalu so zameraním na vrcholový futbal. V prehľade sú zaznamenané rekordné výkony z medzinárodných súťaží reprezentačných mužstiev, z európskych a medzikontinentálnych klubových pohárov, ako aj z domácich ligových súťaží a národných pohárových súťaží.
Medzinárodné súťaže
!Súťaž !Počet titulov !width=150|Mužstvo !Roky
La Grande-Fosse
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Zoznam futbalových rekordov
Medzinárodné súťaže
!Súťaž !Séria titulov !width=150|Mužstvo !Roky
!Súťaž !Počet zápasov !width=150|Mužstvo !Od - do
!Súťaž !Rok vzniku !Najviac titulov
!Súťaž !width=150|Súper 1 !Výsledok !width=150|Súper 2 !width=50|Rok
Hráči
!Góly !width=150|Meno !width=150|Krajina !Obdobie
!Súťaž !Góly !width=150|Meno !width=150|Krajina !Obdobie
Kluby
!Pohár !Prvý ročník !width=150|Prvý víťaz !Poznámka
!Pohár !Tituly !width=150|Klub !Roky
!width=150|Klub !width=150|LM/EPM !width=150|PVP !width=150|EL/P-UEFA
!Súťaž !width=150|Súper 1 !Výsledok !width=150|Súper 2 !Sezóna
La Grande-Fosse
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zoznam futbalových rekordov
Góly
!Súťaž !Počet gólov !width=150|Súper 1 !Výsledok !width=150|Súper 2 !Sezóna
Medzikontinentálne klubové poháre
Interkontinentálny pohár
Majstrovstvá sveta klubov
Ligové súťaže
!Súťaž !Počet zápasov !width=150|Mužstvo !Od - do
!Liga !width=50|Góly !width=150|Klub !width=80|Sezóna
Hráči
!colspan="3"|Získal majstrovský titul v piatich krajinách !Meno !Krajina, klub !colspan="3"|Získali majstrovský titul v štyroch krajinách !Meno !Krajina, klub
Góly
!width=150|Liga !width=50|Góly !width=150|Meno
Králi strelcov !Kráľ strelcov !width=170|Meno !Krajina, klub
!Meno !Krajina, klub
Najrýchlejšie góly
!Súťaž !Čas (sekunda) !width=150|Meno !Krajina/klub !Výsledok !Súper !Rok
Góly brankárov
!Góly !width=150|Meno !width=150|Krajina !Roky !Poznámka
!Góly !width=150|Meno !Krajina/klub !Reprezentácia !width=100|Európske poháre !width=100|Liga
Futbalové ankety
!Anketa !Počet !Meno
!width=50|Por. č. !width=150|Meno !width=150|Krajina
!width=100|Kontinent !width=100|Najlepší hráč !width=100|Krajina !width=100|Najlepší brankár !width=100|Krajina
Zaujímavosti
!Meno !Krajina !Reprezentoval vo futbale !Úspechy !Repr. v hokeji !Úspechy
!Súťaž !width=150|Víťaz !Výsledok !width=150|Finalista !Rok/sezóna
Divácke rekordy
Jamnica
Jamnica je román, ktorý dokončil ešte pred druhou svetovou vojnou a vyšiel v roku 1945, v Slovinskom knižnom inštitúte v Ľubľane. Autorom je Prežihov Voranc, ktorý v románe zobrazil udalosti z jeho domáceho prostredia v rokoch 1921 – 1939. Toto dielo má podtitul „román susedstva“ a je roľníckym kolektívnym románom. Dielo je rozsiahle, má 150 000 slov rozdelených do troch častí po osem kapitol. Román je pomenovaný po osade Jamnica v kopcovitom území obce Prevalje v Korutánsku, východne od hraničného priechodu Holmec. Práve korutánska dedina je námetom tejto knihy.
Igla (prenosný protilietadlový komplet)
''
Jamnica
Vydavateľské náklady
Jamnica bola vytlačená v náklade 10 000 kópií, za krátku dobu sa vypredala a jej dotlač sa uskutočnila až po desiatich rokoch. Hneď po vydaní bola preložená do mnohých jazykov, ako je slovenský, maďarský, český a vtedajší srbo-chorvátsky, krátko na to, román zmizol zo zoznamu prekladov. Na dielo malo vplyv viac autorov, a to konkrétne Émile Zola a jeho dielo „La terre“ a poľský spisovateľ Vladislav Reymont. Záujem o román sa stráca po roku 1980, kedy už viac nie sú aktuálne roľnícke témy a sociálny realizmus.
Obsah
Jamnica je kolektívny roľnícky príbeh, príklad roľníckeho realizmu a nadväzuje na staršiu slovinskú tradíciu roľníckeho rozprávania. Udalosti v krajine boli charakteristické pre roľnícky príbeh dvadsiatych rokov dvadsiateho storočia. Komunita pozostáva z niekoľkých roľníckych rodín rôznych generácii. Literárne postavy, ktoré nám rozprávač na začiatku predstavuje, sú individuálne osobnosti, ale čo ich najviac charakterizuje, je spoločenské a triedne združenie, ktoré je kompasom ich konania. Rozhodnutia, ktoré v Jamnici robia v tých najkrajnejších okamihoch a sú ovplyvnené ich triednym vedomím, takže sme opakovane svedkami triedneho boja. Podľa tejto logiky sú postavy klasifikované v sociálnej pyramíde. V pyramíde sú usporiadané zdola nahor, odkiaľ sa vytvára obraz kolektívu. Presnosť a dôkladnosť prezentácie života dediny, od jej verejných foriem až po najintímnejšie oblasti, prispieva k celkovému zobrazeniu okolia. Život komunity, ktorý sa snaží brániť nespočetnými pokusmi o modernizáciu, je zároveň zakomponovaný do všeobecných hospodárskych a politických mechanizmov v Slovinsku aj mimo neho, čo mu dáva komplexný obraz.
Igla (prenosný protilietadlový komplet)
Igla (v preklade ihla) je sovietsky neskôr ruský prenosný protilietadlový raketový systém používajúci rakety s infračerveným navádzaním. Je určený na ničenie nadzvukových lietadiel, vrtuľníkov a bezpilotných lietadiel letiacich v prízemných a malých výškach.
Vznik a vývoj
V roku 1971 sa v konštrukčnej kancelárii v Kolomne začal vývoj nového protilietadlového kompletu Igla, ktorý mal nahradiť zastaraný komplet Strela. Nový komplet nazvaný Igla mal prekonávať staršie systémy Strela doletom, dostupom i presnosťou a účinnosťou navádzacieho zariadenia, ktoré malo byť výrazne odolnejšie proti rušeniu a klamným cieľom. Ale práve vývoj nového navádzania sa neúnosne preťahoval, takže bolo rozhodnuté zaradiť do služby dočasnú verziu s navádzacou hlavicou z kompletu 9K34 Strela-3. Testovanie tohto kompletu s označením 9K310 Igla-1 prebiehalo od 15. januára do 9. júla 1980 na testovacom polygóne Donguz. Komplet bol zavedený do služby 11. marca 1981. Sériová výroba novej protilietadlovej zbrane sa realizovala v Kovrovskom závode V.A. Degťareva, rovnako ako produkcia všetkých predchádzajúcich prenosných systémov protivzdušnej obrany.
O dva roky neskôr zaviedla sovietska armáda už vylepšenú verziu s označením 9K38 Igla. V roku 1996 spustilo Rusko vývoj efektívnejšej a spoľahlivejšej verzie systému Igla. Skúšky nového kompletu s označením 9K338 Igla-S prebehli v roku 2001 a o rok neskôr bol zavedený do služby v ruskej armáde.