cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Filoxén z Mabbúgu
Svätý Filoxén z Mabbúgu (iné mená pozri nižšie; * okolo 440, Tahal, Bet Garmaj † 523 /524 , Gangra, Paflagónia /Filippopolis ) bol sýrsky teológ, spisovateľ a monofyzitský (miafyzitský) biskup v Hierapolise (aj Mabbúg). Jeho práca reprezentuje najlepšiu syntézu gréckej a sýrskej intelektuálnej tradície. Bol ovplyvnený alexandrijskou školou a teológiou svätého Cyrila z Alexandrie. Ako jeden z prvých oživil tradíciu sýrskej symbolickej teológie. Významne prispel aj k sýrskemu literárnemu dedičstvu. Napísal početné diela (homílie, komentáre, asketické traktáty), významný je preklad gréckeho Nového Zákona do sýrčiny na ktorého vzniku sa podieľal. Jakobitská cirkev ho uctieva ako svätého. Jeho spomienka pripadá na viacero dní: 10. december (smrť), 18. február (translácia ostatkov), 1. a 2. apríl, 16. a 18. august (vysviacka).
Robert Walser
Život
Robert Otto Walser sa narodil ako predposledné z ôsmich detí kníhviazača a majiteľa papiernictva Adolfa Walsera a jeho manželky Elisy Walserovej. Vyrastal dvojjazyčne na nemecko-francúzskom jazykovom pomedzí v meste Biel, kde navštevoval primárnu školu aj nižšie gymnázium. Z gymnázia musel pred maturitou odísť, lebo rodina si nemohla dovoliť platiť školné. V rokoch 1892 až 1895 sa pripravoval na povolanie bankového úradníka. V tom čase mu zomrela duševne chorá matka. Veľmi blízky vzťah Roberta k matke neskôr podstatne ovplyvnil jeho tvorbu.
V roku 1895 sa presťahoval do Stuttgartu k bratovi Karlovi. Zamestnal sa ako pisár a popritom sa neúspešne pokúšal stať sa hercom. Odmalička bol divadelným nadšencom; medzi jeho obľúbené hry patrili Zbojníci od Friedricha Schillera. So svojou nesmelou a uzavretou povahou však nemal najlepšie predpoklady pre herecké povolanie. O rok nato sa pešo vrátil do Švajčiarska a usadil sa v Zürichu. V nasledujúcich rokoch často menil zamestnávateľov. Zväčša pracoval ako úradník a pisár, popritom sa začal venovať literárnej tvorbe. V roku 1898 mu v bernskom denníku Der Bund vyšlo šesť básní. Tak sa dostal do kruhov okolo časopisu Die Insel, kde mu postupne vychádzali básne, minidrámy a krátke prózy. Ako jeden z prvých po nemecky píšucich autorov zaviedol do literatúry motív úradníckej existencie. náhľad|Prvé vydanie románu Pomocník.
Dušan Keketi
Dušan Keketi (* 24. marec 1951, Bratislava) je bývalý slovenský brankár, česko-slovenský reprezentant, držiteľ bronzovej medaily z majstrovstiev Európy v roku 1980 (hoci na šampionáte nenastúpil), majster Európy do 23 rokov z roku 1972. V česko-slovenskej reprezentácii odohral 7 zápasov. Svoju ligovú kariéru prežil v tíme Spartak Trnava a Dukla Banská Bystrica. Na záver kariéry odišiel do rakúskeho klubu Austria Klagenfurt. V česko-slovenskej lige nastúpil v 309 stretnutiach. V Poháre majstrov európskych krajín nastúpil v 10 stretnutiach a v Pohári víťazov pohárov nastúpil v 2 stretnutiach. Pôsobil aj ako prezident v Spartaku.
Filoxén z Mabbúgu
Životopis
Správy o jeho živote sa nachádzajú v Mémre o Filoxénovi z pera Eliáša z Kartmínu. Filoxén sa narodil okolo roku 440 v perzskom meste Tahal (približne dnešný Kirkúk). Jeho pôvodné meno bolo Xenaias (možno Jozef). Počas episkopátu biskupa Iba študoval na perzskej teologickej škole v Edesse. Vo východnom teologickom centre nadviazal na učenie hlásajúce jednu Božskú podstatu Ježiša Krista a odmietol nestoriánstvo. Pre jeho horlivosť bol však z Edessy ortodoxným antiochijským patriarchom Kalendiom vyhnaný a jeho prípad sa dostal až k cisárovi Zenónovi. Filoxén, ktorý sympatizoval so Zenónovým Henotikonom podpísal predložené vyznanie viery a antiochijský patriarcha bol zosadený. Nový patriarcha Peter bol miafyzitom a Filoxéna v roku 485 menoval metropolitom v Hierapolise (aj Mabúgg, dnešný Manbidž). Pri tejto príležitosti prijal meno Filoxén. Čoskoro si získal reputáciu teológa asketizmu a kristológie. V 90. rokoch 5. storočia sa stal jedným z hlavných vodcov nechalcedónskych kresťanov v Sýrii a Mezopotámii. Hoci sa mu nepodarilo premeniť Mabbúgu na centrum miafyzitskej teológie, počas svojho pôsobenia výrazne napomohol miafyzizmu na byzantskom východe i v Perzii. Snažil sa priviesť sýrsku teológiu bližšie ku gréckej terminológii a z Mabbúgu urobil centrum prekladateľov gréckej literatúry.
Schneeberg (Alpy)
Schneeberg je mohutný vrch v severovýchodnej časti Rakúska. Leží v masíve Rax-Schneeberg-Gruppe, ktorý je súčasťou pohoria Schneeberg v Severných vápencových Alpách.
Robert Walser
Literárne začiatky
Tematika služobníctva sa tiahne celým jeho dielom – mimoriadne vyniká v románe Jakob von Gunten (1909). Začiatkom roka 1909 sa vrátil do Berlína, kde s pomocou brata Karla – maliara, knižného grafika a javiskového výtvarníka – vstúpil do literárnych, vydavateľských a divadelných kruhov. Za krátkych šesť týždňov napísal román Súrodenci Tannnerovci (Geschwister Tanner, 1907), o rok nato vydal svoj druhý román Pomocník a o ďalší rok tretí román Jakob von Gunten. Všetky vyšli vo vydavateľstve Bruna Cassirera, kde ako redaktor pôsobil Christian Morgenstern.
Walser okrem románov písal aj krátke prózy, v ktorých zo subjektívneho pohľadu chudobného tuláka majstrovsky skicoval obľúbené hostince. Romány a krátke prózy vychádzali v rozličných novinách a časopisoch a stretli sa s veľmi priaznivým ohlasom. Z Walsera sa stal etablovaný autor, o jeho prózach sa pochvalne vyjadroval Robert Musil aj Kurt Tucholsky.
Filoxén z Mabbúgu
Životopis
Po tom, čo sa však novým antiochijským patriarchom stal Flavián II., bol Filoxénos ako heretik vyhnaný. Pomoc hľadal v Konštantínopole, avšak tamojší patriarcha Macedonius II. ho exkomunikoval. Situácia sa pre miafyzitov zmenila po tom, čo sa cisárom stal umiernený Anastasios I. Cisára Filoxén presvedčil, aby Flaviána zosadil a na jeho miesto dosadil Severa. Filoxén následne situáciu využil a vo svojej diecéze brojil proti nestoriánom i ortodoxii. V roku 518 sa byzantským cisárom stal ortodoxný kresťan Justín I. a Filoxénos bol poslaný do exilu. Pôvodne sídlil v maloázijskej Gangre, neskôr v bulharskom Filippopole (podľa iných zdrojov naopak). I v exile pokračoval v písaní polemických diel. Zomrel možno násilne v roku 523/524. Po smrti bol uctievaný ako svätý, jeho kult bol silný najmä v okolí Tur Abdinu a neskôr po translácii jeho ostatkov v tureckom Midyate.
Schneeberg (Alpy)
Prístup
Na vrchol vedú viaceré značkované trasy z okolitých sídiel a vďaka nenáročnému prístupu je vrch častým cieľom turistov.
Filoxén z Mabbúgu
Dielo
Filoxén je považovaný za jedného z najväčších majstrov sýrskej prózy, písal iba v sýrčine. Celkovo mu je pripisovaných asi 60 diel, z ktorých značná časť nie je vydaná. Autenticita mnohých z nich nie je jednoznačne dokázaná. Písal pojednania o liturgii, exegéze, morálnej a dogmatickej teológii, ako aj viacero listov významných z hľadiska cirkevných dejín. Medzi jeho najznámejšie dogmatické diela patria traktáty O Trojici a vtelení (tzv. Kniha Sentencií) a De uno e sancta trinitate incorporato et passo, v doslovnom preklade: O tom, že sa jeden z Trojice vtelil a trpel. Niekedy v rokoch 485500 napísal dielo Homílie, v ktorom ukazuje cestu k Bohu prostredníctvom askézy. Významným je preklad Nového Zákona do sýrčiny, na ktorý Filoxénos dohliadal a ktorý financoval. Jeho autorom bol chórbiskup Polykarpos, dielo vzniklo okolo rokov 505/508 a dodnes sa zachovali len fragmenty. Známe je aj ako Filoxeniana . Filoxénos zároveň komentoval niektoré evanjeliá (Matúš, Lukáš, Ján) a napísal biblické dielo Mémre o strome života. V listoch sa často zameriava na dogmatiku alebo otázku askézy.
Robert Walser
Vojenská služba
Počas prvej svetovej vojny musel Walser nastúpil na vojenskú službu. Po otcovej smrti roku 1914 mu krátko nato zomreli aj dvaja bratia: Ernst, ktorého trápila dlhšia psychická choroba, a Hermann, ktorý si siahol na život. Ocitol sa v izolácii, navyše ho vojna odrezala od Nemecka. Napriek usilovnému písaniu ako spisovateľ na voľnej nohe ledva vyžil. Vydal množstvo drobných próz, ktoré uverejňoval v nemeckých a švajčiarskych novinách a časopisoch, výber z nich vyšiel v zväzkoch Články (Aufsätze, 1913), Príbehy (Geschichten, 1914), Drobné básne (Kleine Dichtungen, 1915), Krátke prózy (Prosastücke, 1917), Malé prózy (Kleine Prosa, 1917), Život básnika (Poetenleben, 1917), Komédia (Komödie, 1919) a Jazerná krajina (Seeland, 1920). Jediným dlhším textom tohto obdobia bola Prechádzka (Der Spaziergang, 1917).
Filoxén z Mabbúgu
Dielo
Jeho teológia nie je jednoduchou reakciou proti Chalcedónskemu koncilu. Jeho kristológia je úzko spojená s trinitárnou doktrínou. Bez zmeny sa Boh rodí, trpí a zomiera. Zničením hriechu Syn robí z ľudstva nové stvorenie a spája ho s Bohom. Spasiteľ podľa Filoxéna nepreberá inú povahu a hypostázu ako Logos. Nazerá na ňu skôr zo soteriologického pohľadu. Jednu podstatu poníma menej ako princíp singularity a osobnej jednoty, ale skôr ako princíp sprostredkovania individuálnej ľudskosti Slova ľudom.
Robert Walser
Tulák Walser
Walser, odjakživa nadšený vandrovník, začal podnikať dlhé pešie túry, často aj nočné a veľmi vyčerpávajúce. V jeho prózach sa striedali texty z pohľadu pocestného s hravými článkami o spisovateľoch a umelcoch. Na svojich potulkách si precvičoval istú formu pozornosti: „Človek na prechádzke si musí nanajvýš pozorne a láskyplne všímať a študovať každú najmenšiu živú vec, či už je to dieťa, pes, komár, motýľ, vrabec, červík, kvetina, muž, dom, strom, ker, slimák, myš, oblak, kopec, list alebo len biedny odhodený zdrap papiera, na ktorý možno napísal svoje prvé kostrbaté písmenká nejaký roztomilý školák.“ V roku 1921 sa presťahoval do Bernu, kde niekoľko mesiacov pracoval ako pomocná sila v Štátnom archíve. Do tohto obdobia spadá vznik strateného románu Theodor. V Berne žil veľmi utiahnuto a prenajímal si zariadené izby, ktoré často menil. Za dvanásť rokov ich vystriedal šestnásť.
Psychické problémy
náhľad|Pamätná tabuľa v Berlíne Začiatkom roka 1929 sa duševne zrútil, trpel halucináciami a úzkosťami. Na radu psychiatra a naliehanie sestry Lisy nakoniec nie úplne presvedčený súhlasil s umiestnením v Liečebnom ústave Waldau pri Berne. Tam sa mu stav stabilizoval a Walser ďalej tvoril a publikoval, hoci s prestávkami a oveľa menej ako v predchádzajúcich rokoch. Používal pritom spôsob písania, ktorý nazval „ceruzkovou metódou“, ku ktorej sa uchýlil už okolo roku 1924. Básne a prozaické texty zvané mikrogramy písal miniatúrnym sütterlinovým písmom – písmená zriedka presahovali dva milimetre. Následne ich pred tlačou opravoval a prepisoval perom. Až keď ho v roku 1933 proti jeho vôli premiestnili do Liečebného a ošetrovateľského ústavu Herisau, pravdepodobne aj preto, že v Nemecku sa po prevzatí moci národnými socialistami podstatne zúžil trh na vydávanie jeho textov, Walser prestal písať, hoci mal k dispozícii izbu na literárnu činnosť. Rovnako ako ostatní pacienti ústavu vyrábal papierové vrecúška a upratoval. Vo voľnom čase rád čítal zábavnú literatúru.
V ústave ho od roku 1936 navštevoval jeho obdivovateľ a neskorší poručník, švajčiarsky spisovateľ a mecenáš Carl Seelig s úmyslom presvedčiť ho, aby sa vrátil na literárnu dráhu. Neskôr v knihe Potulky s Robertom Walserom (Wanderungen mit Robert Walser, 1957) opísal ich rozhovory z tohto obdobia. Carl Seelig sa pokúšal takmer zabudnutého autora znova dostať do povedomia čitateľov novými vydaniami jeho diel. Po smrti Walserovho brata Karla (1943) a sestry Lisy (1944) sa stal jeho poručníkom. Walser, ktorý bol síce čudák, ale už dávno nevykazoval známky duševnej choroby, opakovane odmietal ústav opustiť.
Posledná prechádzka
Walser obľuboval dlhé, osamelé potulky. Na prechádzke po zasneženom svahu nad mestom Herisau na Vianoce 1956 mu zlyhalo srdce. Fotografie mŕtveho spisovateľa na snehu pripomínajú podobnú scénu s mŕtvym básnikom Sebastianom z jeho prvého románu Súrodenci Tannerovci.
Dielo
Väčšina Walserovej tvorby pozostáva z krátkych próz – literárnych skíc, ktoré sa vymykajú presnejšej kategorizácii. Charakterizuje ich typická hravá veselosť, často však podfarbená intenzívnymi existenčnými obavami. Za ich zdanlivou jednoduchosťou sa skrývajú veľmi moderné, presné každodenné pozorovania: „''Moje prózy nie sú podľa mojej mienky ničím iným než súčasťou jediného dlhého, realistického príbehu bez deja. Skice, ktoré z času na čas vytvorím, sú pre mňa kratšími či rozsiahlejšími kapitolami jedného románu. Román, ktorý ďalej a ďalej píšem, zostáva stále ten istý a možno ho označiť za rôznorodo rozkúskovanú knihu vyrozprávanú v prvej osobe.''“ Walser vo svojich prózach píše o konkrétnych ľuďoch a obyčajných veciach a dokáže ich vidieť v nezvyčajných polohách, dodať im prekvapujúcu hĺbku a nečakaný rozmer, pričom svojím prenikavým pohľadom odhaľuje aktuálne, ale aj budúce rozpory a konflikty svojej doby. Iskrivá priezračnosť jeho próz pramení z faktu, že materiál pre svoje texty čerpá z vlastnej skúsenosti, len z vlastného autentického zážitku či z bezprostredného intuitívneho potešenia zo základných vecí života, ktoré ponúka príroda a spoločenstvo ľudí. Jeho prózy sú na jednej strane spoločensky kritické, často ironické, na strane druhej plné pochopenia a nestrojenej láskavosti. A navyše sú očarujúco svieže a stroho duchaplné. Dnes patria Walserove texty, ktoré sa dočkali kompletného vydania až v roku 1960, k základným dielam literárnej moderny. Z jeho jazyka poznať švajčiarske korene, čo vzbudzuje dojem šarmantnosti a sviežosti, výsostne osobné pozorovania sa pretkávajú s „textami o textoch“, teda s reflexiami alebo variáciami na iné literárne diela.
Walserovo dielo je neľahké klasifikovať, preto sa vžilo členenie na štyri tvorivé obdobia, ktoré sa viažu k autorovým často sa striedajúcim miestam pobytu. Rané obdobie (1898 – 1905) poznačilo prostredie secesie a esteticizmu. V Berlínskom období (1905 – 1913) vznikli všetky jeho romány vydané počas autorovho života, ktoré sú v porovnaní s dielami predchádzajúceho obdobia realistické. Písomné diela Bielskeho obdobia (1913 – 1920) sa výrazne opierajú o heimatkunst a švajčiarske témy, kým prózy, básne a minidrámy Bernského obdobia (1921 – 1933) sú čoraz abstraktnejšie a hermetickejšie. Od roku 1933 sa Walser literárne odmlčal. Do roku 1949 ešte príležitostne písal listy.
Rané obdobie (1898 – 1905)
Walserov debut obsahuje tak lyrické, ako aj prozaické texty. Od roku 1898 publikoval v novinách Sonntagsblatt básne a neskôr postupne prózu Písomné práce Fritza Kochera, ktorá roku 1904 vyšla vo vydavateľstve Insel ako prvá a jediná Walserova kniha tohto obdobia. Hoci recenzie boli priaznivé, nešla na odbyt a ďalšie zväzky sa nevydali. Od roku 1899 publikoval svoje básne, prózy a prvé minidrámy aj v časopise Die Insel. Walserovo rané obdobie bolo nadmieru produktívne; odovzdal okolo 80 básní, popritom dramatické texty a prózy. V zbierkach z Berlínskeho obdobia sa nachádza veľa básní z autorovej ranej tvorby. Väčšina zo 40 básní v zbierke Básne (Gedichte, 1919) so 16 leptami jeho brata Karla vyšla v rokoch 1898 až 1900 časopisecky. Aj publikácia Komédia (Komödie, 1919) vznikla okolo roku 1900. Walser vo svojej tvorbe priniesol do prežitých, strnulých literárnych foriem novú perspektívu „zdola“ (drobného zamestnanca, úradníka), a tak ich naplnil novým životom.
Berlínske obdobie (1905 – 1913)
Aj Berlínske obdobie sa začalo veľmi produktívne. V rokoch 1906 a 1909 napísal romány Súrodenci Tannerovci, Pomocník a Jakob von Gunten. Christian Morgenstern prirovnal prvý z nich k Dostojevského románu Bratia Karamazovovci. Walser okrem toho publikoval vo veľkých novinách a časopisoch nespočetné prózy. Pre Berlínske obdobie je charakteristická „poetika moderny“, ktorá nachádzala naplnenie v opakujúcich sa veľkomestských motívoch. Brat Karl ho uviedol do berlínskych kultúrnych a literárnych kruhov, kde sa zoznámil s mnohými vplyvnými osobnosťami. Salónna spoločnosť sa však nestala námetom jeho tvorby, skôr opisoval mestský život z perspektívy zaháľača, čím sa čoraz väčšmi odsúval na okraj spoločenského a literárneho diania. Témami tohto obdobia boli veľkomestský život, ale aj potulky, pozorovania prírody a každodenné postrehy. Franz Kafka mimoriadne oceňoval autorove texty najmä z týchto rokov.
Bielske obdobie (1913 – 1921)
V Bielskom období badať tematický posun z veľkomestských motívov k idyle, ktorá je však poznačená krízou. Roku 1913 sa Walser vrátil do Švajčiarska, čo súčasne znamenalo ústup zo spoločnosti a z literárneho života do súkromia. Inšpiráciu na písanie nachádzal v dlhých prechádzkach prírodou, ojedinele tematizuje vojnu a vojenstvo. Z hľadiska počtu vydaných kníh bolo Bielske obdobie plodné. Walserovi vyšiel síce len jediný dlhší text Prechádzka (Der Spaziergang, 1917), ale aj viaceré zborníky s krátkymi prózami: Články (Aufsätze, 1913), Príbehy (Geschichten, 1914), Drobné básne (Kleine Dichtungen, 1915), Krátke prózy (Prosastücke, 1917), Malé prózy (Kleine Prosa, 1917), Život básnika (Poetenleben, 1917), Komédia (Komödie, 1919) a Jazerná krajina (Seeland, 1920).
Bernské obdobie (1921 – 1933)
Od roku 1921 žil Robert Walser v Berne. Do tohto obdobia spadá jeho najproduktívnejšia tvorivá fáza. Najmä v rokoch 1924 – 1926 písal denne a jeho fejtóny a krátke prózy vychádzali v dôležitých denníkoch (Prager Presse, Prager Tagblatt, Berliner Tagblatt, Frankfurter Zeitung). Walser sa inšpiroval svojím okolím, všetko do seba nasával a využíval ako východiskový bod svojich textov. Od roku 1924 písal ceruzkou „mikrogramy“, teda náčrty básní, próz, scén a kompletný text románu Lúpežník (Der Räuber) a tzv. Felixove scény, všetky písané miniatúrnym písmom, ktoré následne pred uverejnením prepisoval atramentovým perom. Nezverejnené mikrogramy (asi 4 500 normostrán) postupne v priebehu dvadsiatich rokov vylúštili dvaja germanisti – Werner Morlang a Bernhard Echte –, a v roku 1986 vydali v šiestich zväzkoch pod názvom ''Aus dem Bleistiftgebiet. Mikrogramme aus den Jahren 1924 – 1933 (Z oblasti ceruzky. Mikrogramy z rokov 1924 – 1933) vo vydavateľstve Suhrkamp''.
Carl Seelig vysvetľoval Walserovu „ceruzkovú metódu“ takto: „''Nevylúštiteľné tajné písmo, ktoré si spisovateľ vytvoril a používal v 20. rokoch a neskôr v počiatkoch svojej choromyseľnosti, sa zrejme dá vysvetliť ako plachý útek z očí verejnosti a ako kaligraficky očarujúci maskovací prostriedok svojich myšlienok. V neskorších rokoch sa tohto tajného písma vzdal v prospech normálneho písma bez toho, aby ním vytvoril umelecky niečo nové.“  Walserovi napriek produktívnemu obdobiu vyšla jediná kniha, zbierka próz Ruža'' (Die Rose, 1925). Po umiestnení v Liečebnom ústave Waldau roku 1929 Walser pokračoval v literárnej tvorbe. Predpokladá sa, že po premiestnení do Liečebného a ošetrovacieho ústavu Herisau roku 1933 sa k literárnej práci nevrátil.
Recepcia Walserovho diela
Hoci Walser nepatril do žiadnej literárnej školy, skupiny ani smeru, bol pred prvou svetovou vojnou a v 20. rokoch 20. storočia uznávaným a často vydávaným autorom, ku koncu tohto obdobia takmer výlučne ako fejtonista. V 30. rokoch však v Nemecku rýchlo upadol do zabudnutia, na čom veľa nezmenili ani nové edície Carla Seeliga.
Dielo Roberta Walsera sa dočkalo znovuobjavenia až v 70. rokoch. Odvtedy sú dostupné takmer všetky jeho texty. Walser značne ovplyvnil tvorbu mnohých súčasných autorov, napr. Martina Walsera, Petra Bichsela, Petra Handkeho, Elfriede Jelinekovej a W. G. Sebalda. K jeho veľkým obdivovateľom patrili Christian Morgenstern, Robert Musil, Kurt Tucholsky, Franz Kafka, Max Brod i Hermann Hesse.
Walserova sestra Fanny odstúpila roku 1967 svoju pozostalosť Nadácii Carla Seeliga pod podmienkou, že všetky dokumenty budú uložené v budúcom Archíve Roberta Walsera, kde sa sprístupnia verejnosti. Nadácia Carla Seeliga iniciovala založenie Spoločnosti Roberta Walsera a samotná sa premenovala na Nadáciu Roberta Walsera. Roku 2009 sa nadácia presťahovala z Zürichu do Bernu a bolo otvorené Centrum Roberta Walsera.
Centrum Roberta Walsera
V Berne sa od roku 2009 nachádza Centrum Roberta Walsera, nástupca Archívu Roberta Walsera v Zürichu. Jeho cieľom je archivovať, inventarizovať, skúmať a sprístupňovať širokej verejnosti dielo a činnosť Roberta Walsera a jeho priateľa a mecenáša Carla Seeliga. Centrum zastrešuje archív a knižnicu, ktoré sú prístupné odborníkom a širokej verejnosti. Okrem toho usporadúva pravidelne sa obmieňajúce tematické výstavy kníh, rukopisov, fotografií a informačných materiálov o Robertovi Walserovi, ako aj rôzne podujatia. Centrum zhromažďuje, sprístupňuje a sprostredkuje texty z diel i z pozostalosti, ktoré doteraz nevyšli, organizuje semináre, tvorivé dielne, akcie a výstavy a podporuje preklady do cudzích jazykov. Za týmto účelom udržiava kontakty s univerzitami, vysokými i ďalšími školami, divadlami, múzeami, archívmi, vydavateľstvami a literárnymi domami, ako aj s prekladateľmi.
Archív Roberta Walsera
Zhromažďuje, objavuje a publikuje už vyše tridsať rokov autorovo dielo. Disponuje jedinečnou dokumentáciou rukopisov, biografických materiálov a vedeckej literatúry. K strednodobým a dlhodobým projektom archívu patrí inventarizácia, katalogizácia, digitalizácia a konzervácia zbierok, podpora nového súborného vydania, ktoré sa v centre pripravuje, získavanie dôležitých rukopisov, ktoré sa ešte nachádzajú v súkromných rukách, ako aj účasť na výskume a sprostredkovaní Walserovho diela vo forme výstav, konferencií a publikácií.
Knižnica Roberta Walsera
Zhromažďuje všetky autorove texty a texty o ňom – vrátane prekladov, článkov a nepublikovaných univerzitných prác.
Bosmont-sur-Serre
Bosmont-sur-Serre je francúzska obec v departemente Aisne v regióne Pikardia.
Polohopis
Bosmont-sur-Serre má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod.
Obyvateľstvo
Bosmont-sur-Serre má 206 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
Bouconville-Vauclair
Bouconville-Vauclair je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Aisne, v regióne Pikardia.
Obyvateľstvo
Bouconville-Vauclair má 168 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
Hôtel Hyatt Regency Paris Étoile
Hôtel Hyatt Regency Paris Étoile, predtým Hôtel Concorde La Fayette (1974 - 2013), je mrakodrap, ktorý sa nachádza v Paríži vo Francúzsku v 17. obvode neďaleko Porte Maillot. Vlastní ju spoločnosť Constellation Hotels Holdings.
So svojimi 137 metrami je to jeden z najvyšších francúzskych hotelov po Tour Part-Dieu v Lyone a tretia najvyššia budova v Paríži (bez obchodnej štvrte La Défense) po Eiffelovej veži, veži Montparnasse; anténa umiestnená na jej streche jej dokonca umožňuje dosiahnuť výšku 190 metrov. Má tridsaťosem poschodí a je v ňom umiestnených 995 izieb a apartmánov. S Palais des Congrès, ktorý sa nachádza hneď vedľa, je jedným z kongresových centier v Paríži.
Ornithocheirus
Ornithocheirus (z gréckeho slova „ορνις“ - vták a „χειρ“ - ruka) je rodové meno veľkých pterosaurov z čeľade Ornithocheiridae. V období spodnej a sčasti aj vrchnej kriedy (asi pred 125 až 90 miliónmi rokov žili tieto lietajúce plazy v Európe a Južnej Amerike. Niekoľko väčších kostrových fragmentov bližšie neurčeného druhu boli nájdené v brazílskom súvrství Santana. Na základe týchto objavov vedci usudzujú, že spoločne s rodom Quetzalcoatlus by mohol byť jedným z najväčších pterosaurov, aké kedy žili.
Opis
thumb|left|Umelecká rekonštrukcia Ornithocheira útočiaceho na menšieho Lonchodecta Rozpätie krídel Ornithocheira dosahovalo až okolo 12 metrov a keď stál na zemi, jeho výška mohla dosiahnuť až ku 3 metrom. Dĺžka tela predstavovala asi 3,5 metra a len samotná hlava bola okolo 150 centimetrov dlhá. Napriek tomu predstavovala hmotnosť tohto pterosaura len okolo 70 kilogramov. Podobne ako iné pterodaktyly mal aj ornithocheirus masívnu prednú časť tela s veľkou hlavou a krkom. Mal nápadný zobák s vertikálnym hrebeňom na špičke, ktorého účel dodnes nie je známy, pravdepodobne však slúžil na prilákanie samičky počas obdobia párenia, ktorú si vyberal samec s najväčším hrebeňom. Jeho potravu zrejme tvorili hlavonožce a ryby.
Dallas Love Field
Dallas Love Field (IATA: DAL, ICAO: KDAL, FAA LID: DAL) je civilné verejné letisko, nachádzajúce sa 10 km severozápadne od centra Dallasu v americkom štáte Texas. Love Field bolo hlavným letiskom mesta Dallas do roku 1974, kedy bolo otvorené letisko Dallas/Fort Worth International Airport (DFW). Drastický prepad počtu cestujúcich viedol v roku 1978 k uzatvoreniu letiska. Po deregulácii amerického vzdušného priestoru sa stal hlavným dopravným uzlom pre Southwest airlines, ktorým je do dnešného dňa. V marci 2012 pôsobili na letisku ďalšie významé spoločnosti United Express, Delta Connection a SeaPort Airlines.
Súčasnosť
V roku 2009 bol oznámený plán modernizácie letiska. Investície v hodnote 519 miliónov dolárov zmodernizujú existujúce terminály. Predpokladá sa aj napojenie na systém ľahkého metra Dallasu, DART (Dallas Area Raid Transit). So stavebnými prácami by sa malo začať v roku 2014.
Saint-Étienne-de-Gourgas
Saint-Étienne-de-Gourgas je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Hérault, v regióne Languedoc-Roussillon.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Fabiana Rosalesová
Fabiana Andreina Rosales Guerrero (* 22. apríla 1992, Tovar), tiež známa zavydatá ako Fabiana Rosales de Guaidó, je venezuelská novinárka a ľudskoprávna aktivistka. Ako manželka Juana Guiadá, ktorý je v súvislosti s venezuelskou prezidentskou krízou uznávaný viac než 50 štátmi ako dočasný prezident Venezuely, je Rosalesová považovaná Bielym domom a Národným zhromaždením Venezuely za Prvú dámu Venezuely.
Detstvo a vzdelanie
V roku 2013 promovala na Univerzite Rafaela Bellosa Chacína s diplomom zo žurnalistiky a sociálnej komunikácie. Pracovala v štáte Mérida pre mestskú radu ako tlačová zamestnankyňa a následne v podobnej pozícii aj po presťahovaní do Caracasu.
S Juanom Guaidóm sa spoznala na mládežníckom mítingu, zosobášili sa v roku 2013. Majú spolu dcéru Mirandu Eugeniu, ktorá sa narodila v roku 2017.
Politický aktivizmus
Počas jej štúdií na univerzite začala Rosalesová pracovať pre opozičnú politickú stranu Vôla ľudu (Voluntad Popular). Ako ľudskoprávna aktivistka získala približne 150 000 followerov na sieti Instagram ku 26. januáru 2019. Vyhlásila, že faktor, ktorý ju motivuje je, že "nechce, aby [jej] dcéra vyrastala s túžbou odísť z Venezuely", a že "pracuje, aby [jej] dcéra zdedila lepšiu krajinu".
Počas venezuelskej prezidentskej krízy v roku 2019 bol venezuelským Národným zhromaždením Guaidó menovaný za dočasného prezidenta, napadajúc tak legitimitu prezidentského mandátu Nicolása Madura. V rozhovore pre Reuters Rosalesová vyhlásila, že tajní agenti a pro-vládne ozbrojené skupiny ju aj s manželom sledujú.
Zahraničné vzťahy
Denník The New York Times považuje Rosalesovú za "vynárajúcu sa prominentnú postavu v [Guaidóovej] kampani na prinesenie zmeny do krízou-ničenej krajiny." Zaujala rolu medzinárodnej veľvyslankyne pre opozíciu, ktorú prejavila pri diplomatickej ceste po krajinách Ameriky v marci 2019. Postupne sa stretla s Bolívarskou diasporou (emigrantmi z Venezuely kvôli zlým životným podmienkam) a regionálnymi lídrami, aby žiadala podporu pre opozíciu a jej krajinu. Rosalesová začala v Latinskej Amerike, kde sa v marci 2019 stretla s Martínom Vizcarrom a Sebastiánom Piñerom, prezidentami Peru a Čile.
27. marca 2019 navštívila USA a Biely dom, kde sa stretla s americkým prezidentom Donaldom Trumpom a viceprezidentom Mikeom Penceom, následne aj s prvou dámou Melaniou Trumpovou. Popísala krízu vo Venezuele ako vážnu, ako súboj medzi voľbou "sloboda alebo diktatúra, život alebo smrť". Trump vyhlásil, že "je preňho veľká česť hostiť prvú dámu Venezuely." Z Washingtonu, D.C. pokračovala na stretnutie so starostom mesta Miami, Carlosom Giménezom, kde jej bol predaný kľúč od okresu Miami-Dade.
Podľa Associated Press "oponenti hodnotili jej marcové turné ako zúfalý pokus udržať Guaidá vo svetle medzinárodných reflektorov, keďže venezuelská kríza sa tiahne a svetová pozornosť sa presúva inde." Tiež AP citovala diplomata z Madurovej administratívy, ktorý vyhlásil, že "Rosalesová sa pokúša zlepšiť Guaidóov obraz, keďže podpora jeho hnutia vo Venezuele stagnuje."
Saint-Étienne-Estréchoux
Saint-Étienne-Estréchoux je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Hérault, v regióne Languedoc-Roussillon.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Sordes
Sordes je rodové meno dlhochvostého pterosaura (Rhamphorhynchoidea), žijúceho v období vrchnej jury na území dnešného Kazachstanu (pri úpätí pohoria Karatau).
Opis
Rozpätie krídel tohto malého letca predstavovalo len 63 cm. Čeľuste boli pretiahnuté v dlhý, rovný a špicatý zobák. Lebka bola dlhá 8 cm, krk bol krátky a krídla tiež pomerne krátke. Chvost tvoril viac ako polovicu celkovej dĺžky tela. Najzaujímavejším znakom sordesa je zachovaná telesná pokrývka v podobe akéhosi jemného páperia, preukázateľná na skameneline prvého jedinca. Ten bol objavený v 60. rokoch minulého storočia a zachoval sa na doske ako takmer kompletná kostra. Ide o prvý dôkaz faktu, že niektoré pterosaury boli zrejme teplokrvné a chránili si akýmsi srstnatým pokryvom svoje telesné teplo.
Saint-Félix-de-l’Héras
Saint-Félix-de-l’Héras je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Hérault, v regióne Languedoc-Roussillon.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Boué
Boué je francúzska obec v departemente Aisne v regióne Pikardia.
Polohopis
Boué má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod.
Obyvateľstvo
Boué má 1255 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
Nikomachos (sochár)
Nikomachos bol grécky sochár v 4. stor. pred Kr..
Nikomachos, sochár pochádzajúci zrejme z Atén, pôsobil približne v polovici 4. storočia pred Kr. Jeho signatúry (uvedené bez domovskej krajiny) sa našli na dvoch mramorových podstavcoch zo sôch a na jednom mramorovom tripuse v Aténach. Prvý, fragmentárny podstavec, nájdený v 19. storočí pri vykopávkach na Akropole, kedysi základňa votívnej sochy, uvádza len autorský podpis umelca.
Druhý, fragmentárny podstavec, zhotovený z pentelského mramoru, objavený tiež na aténskej Akropole, má vyrytý epigram a na konci uvádza meno umelca. Tento podstavec bol možno základňou bronzovej sošky (spomenul ju Pausanias) umiestnenej v blízkosti Erechtheionu, zobrazujúcej Syeris, diakony (služobnice, kňažky) Pallas Atény, Lysimaché.
Jeho čiastočne poškodený nápis uvádza: ''Sye[ris] [..]gou S[---], diakona Lysimachy. Tento portrét je jasnou podobizňou; moje skutky a duch teraz žijú, sú všetkým jasné. Ctihodný osud ma zaviedol do najkrajšieho chrámu svätej Pallas, kde som vykonávala túto prácu nie bez slávy pre bohyňu. ...Nikomachos zhotovil.'' Pokiaľ ide o túto sochu (či skôr sošku), Pausanias uvádza: „pri chráme Athény je soška stareny merajúca asi jeden lakeť, dobre spracovaná, ktorej nápis hovorí, že je to Lysimaché, služobnica bohyne“ Soška však zostáva záhadou. Jej datovanie je veľmi problematické, čo zase spochybňuje identifikáciu Lysimachy. Je to tá slávna Lysimaché (z 5. stor. pred Kr.) alebo nejaká iná rovnomenná kňažka, ktorá žila oveľa neskôr? Záhadná je aj veľkosť sošky (podľa Pausania asi 0,5 m), ako aj text nápisu, ktorý nespomína jej vek, Pausanias ju totiž jasne opisuje ako starenu. To by v podstate znamenalo, že socha bola realistická, čo by zase bolo v protiklade k sochárskemu kánonu zobrazovania kňažiek (otázne je aj to, že kedy a prečo si v Aténach pripomínali ženský kultový personál). Tretí nápis s jeho autorským podpisom, je na fragmente tripusu z pentelského mramoru, ktorý je zvislo zamurovaný v malom metropolitnom kostole. Tento nápis hlása, že tripus získala aténska fýla Erechtheis za víťazstvo v dithyrambe (v zbore mužov na Dionýziach v roku 364/3 pred Kr.) s Menetelom, synom Menéta z dému Anagyrous (ako chorégom – sponzorom), Aratos z Argu bol hráč na aulos.
Podľa rakúskeho archeológa E. Reischa sa uvedené signatúry týkajú rovnomenného umelca Nikomacha, ktorý bol aj maliarom, ale to je len hypotéza, ktorú žiadne písomné správy nepodporujú.
Mediator Dei
Mediator Dei s podtitulom O posvätnej liturgii je pápežská encyklika, vydaná pápežom Piom XII. 20. novembra 1947. Je to prvá pápežská encyklika v dejinách, ktorá sa venuje výlučne liturgii.
Encyklika vyzýva k aktívnej účasti veriacich na liturgii, v rámci liturgických slávení a taktiež v rámci farností. Encyklika zároveň zdôrazňuje dôležitosť eucharistie. Mediator Dei je jednou z najdôležitejších encyklík pápeža Pia XII. Odsudzuje niektoré praktiky v súvislosti s liturgickou reformou a zdôrazňuje jednotu obety a oltára so svätým prijímaním, čím podstatným spôsobom ovplyvnila liturgickú reformou Druhého vatikánskeho koncilu. Bola napísaná čiastočne ako odpoveď na liturgické hnutie, ktoré sa rozvíjalo od začiatku 20. storočia.
Úvod
Pápež Pius XII. označuje liturgiu ako dôležitú, posvätnú a sviatostnú. Liturgia je podľa neho viac, ako iba súhrn liturgických úkonov a predpisov. Je chybou chápať posvätnú liturgiu iba ako vonkajšiu alebo viditeľnú súčasť božského uctievania alebo ako akúsi obradnú ozdobu. Nemenej mylná je podľa neho predstava, že liturgia spočíva iba v zozname zákonov a predpisov, podľa ktorých cirkevná hierarchia predpisuje vykonávanie posvätných obradov. Encyklika má štyri časti:
Bouffignereux
Bouffignereux je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Aisne, v regióne Pikardia.
Polohopis
Bouffignereux má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod.
Obyvateľstvo
Bouffignereux má 105 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
Besaparski ridove
Besaparski ridove môže byť:
v Bulharsku:
Wolfsburg
Wolfsburg je mesto na úrovni okresu (kreisfreie Stadt) na východe nemeckej spolkovej krajiny Dolné Sasko. Leží na rieke Aller severovýchodne od Braunschweigu.
Bolo založené 26. mája 1938 neďaleko zámku Wolfsburg ako sídlo automobilky Volkswagen. Do roku 1945 nieslo názov Stadt des KdF-Wagens bei Fallersleben (Mesto vozov KdF pri Fallerslebene). V roku 1972 prekonal Wolfsburg hranicu 100 000 obyvateľov.
Fotovoltika
Fotovoltika (FV) je metóda priamej premeny slnečného žiarenia na elektrinu (jednosmerný prúd) s využitím fotoelektrického javu na veľkoplošných polovodičových fotodiodách. Jednotlivé diódy sa nazývajú fotovoltické články a sú zvyčajne spájané do väčších celkov – fotovoltických panelov. Samotné články sú dvojakého typu – kryštalické alebo tenkovrstvé. Kryštalické články sú vytvorené na tenkých doskách polovodičového materiálu, tenkovrstvé články sú priamo nanášané na sklo alebo inú podložku. V kryštalických technológiách prevažuje kremík, a to monokryštalický alebo polykryštalický, iné materiály ako napr. GaAs sú používané len v špeciálnych aplikáciách (solárne panely satelitov a podobne). Tenkovrstvých technológií existuje viacero, napríklad amorfný kremík a mikrokryštalický kremík, ktorých kombinácia sa nazýva tandem, ďalej telurid kadmia a CIGS zlúčeniny. Vďaka rastúcemu záujmu o obnoviteľné zdroje energie a dotáciám sa výroba fotovoltických panelov a systémov v poslednej dobe značne zdokonalila.
Celková inštalovaná kapacita fotovoltiky na svete ku koncu roka 2020 predstavovala 716 GW, v roku 2020 sa medziročne kapacita zvýšila o 125 GW.
Princíp fungovania
vľavo|náhľad|Fotovoltické články premieňajú slnečné žiarenie priamo na elektrický prúd Fotóny slnečného žiarenia dopadajú na PN priechod a svojou energiou vyrážajú elektróny z valenčného pásma do pásma vodivostného (uvoľňujú ich z pevných väzieb na atómy kryštalickej mriežky). Takto vzniknuté voľné elektróny sa pomocou elektród odvedú u najjednoduchších systémov priamo k spotrebiču, prípadne do akumulátora. Pre napájanie bežných domácich elektrospotrebičov striedavým prúdom je nutné doplniť striedač, ktorý energiu prevedie na striedavé napätie s veľkosťou a frekvenciou zhodnou s distribučnou sústavou.
V najjednoduchšom solárnom článku sú vytvorené dve vrstvy s rozdielnym typom vodivosti. V jednej z vrstiev - materiál typu N - prevažujú negatívne nabité elektróny, naproti tomu v druhej vrstve - materiál typu P - prevažujú diery (prázdne miesta), ktorá ľahko akceptujú elektróny. V mieste, kde sa tieto dve vrstvy stretávajú - PN prechod - dôjde ku spárovanie elektrónov s prázdnymi miestami, čím sa vytvorí elektrické pole, ktoré zabráni ďalším elektrónom v pohybe z N-vrstvy do P-vrstvy.
Za normálnych okolností sú elektróny v polovodičovom materiáli pevne viazané k atómom kryštalickej mriežky, materiál je nevodivý. Napríklad každý atóm kremíka má štyri valenčné elektróny. Pridaním veľmi malého množstva prvku s väčším počtom valenčných elektrónov (donor) sa vytvorí oblasť s vodivosťou typu N, v ktorej sa vyskytujú voľné elektróny, ktoré môžu prenášať elektrický náboj. Naopak prímes prvku s menším počtom elektrónov vytvorí oblasť s vodivosťou typu P, v ktorej sa kryštalickou mriežkou pohybujú diery - miesta, kde chýba elektrón. Pri zachytení fotónu s dostatočnou energiou (zodpovedajúcou vlnovou dĺžkou) v polovodičovom materiáli vznikne jeden pár elektrón-diera. Ak je vonkajší obvod uzavretý, pohybujú sa títo nositelia náboja opačným smerom, elektróny k zápornej elektróde, diery ku kladnej.
Solárne články vyžadujú ochranu pred vplyvmi prostredia, preto sa umiestňujú medzi ochranné vrstvy, zvyčajne sklo a plastovú fóliu, ale používajú sa aj dve sklá alebo iné kombinácie materiálov. Pretože napätie jedného článku je nízke, prepájajú sa články sériovo do väčších panelov. Jeden solárny panel poskytuje dostatok energie (do cca 300 W) pre napájanie jednoduchých zariadení ako je rozhlasový prijímač. Pre napájanie väčších spotrebičov alebo v prípade fotovoltických elektrární sú jednotlivé solárne panely prepojené do väčších systémov.
Moderné technológie
náhľad|Fotovoltický „solárny strom“ v [[Štajersko (spolková krajina)|Štajersku, Rakúsko]] V súčasnej dobe sa vyvíja takzvaná tretia generácia fotovoltiky. Nosnou myšlienkou tejto generácie fotovoltiky je zvýšenie účinnosti za použitia tenkovrstvých technológií (CIS, CIGS), pokiaľ možno pri použití netoxických, hojne sa vyskytujúcich materiálov. Zvýšenie účinnosti možno dosiahnuť obídením Shockley-Queisserovho limitu pre fotovoltický článok s jedným polovodičovým prechodom použitím štruktúr s väčším počtom PN prechodov. Teoreticky boli navrhnuté aj iné princípy, doteraz sa však nepodarilo ich experimentálne overiť. Shockley-Queisserov limit definuje maximálnu účinnosť fotovoltického článku s jedným PN prechodom. Ďalšou možnosťou ako zvýšiť účinnosť fotovoltického článku je modifikácia spektra žiarenia dopadajúceho na PN prechod konverziou vysokoenergetických fotónov alebo nízkoenergetických fotónov na fotóny o energiu, ktorá najlepšie zodpovedá fyzikálnym vlastnostiam PN prechodu.
Každý z vyššie uvedených prístupov má svoje výhody a nevýhody a nachádzajú sa v rôznych stupňoch vývoja.
Dejiny fotovoltiky
Fotoelektrický jav bol objavený v roku 1839 francúzskym fyzikom Alexandrom Edmondom Becquerelom. V roku 1876 objavili rovnaký efekt pre selénové kryštály William G. Adams a Richard E. Day. V roku 1905 sa Albertovi Einsteinovi podarilo fotoelektrický jav vysvetliť, za čo získal v roku 1921 Nobelovu cenu za fyziku. Po mnohých rokoch (počas ktorých bolo prijatých veľa vynálezov a objavov) sa v roku 1954 podarilo Drylovi Chapinovi, Calvinovi Fullerovi a Geraldovi Pearsonovi vyvinúť prvý článok s účinnosťou vyššou než 4 %. Fotovoltické články našli prvé praktické použitie koncom 50. rokov pri napájaní družíc. Prvá družica napájaná solárnymi panelmi sa volala Vanguard I. Táto družica bola vypustená na obežnú dráhu 17. marca 1958. Vďaka dopytu leteckého priemyslu počas 60. a 70. rokov 20. storočia došlo k významnému pokroku vo vývoji týchto technológií.
Saint-Félix-de-Lodez
Saint-Félix-de-Lodez je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Hérault, v regióne Languedoc-Roussillon.
Fotovoltika
Dejiny fotovoltiky
Vďaka energetickej kríze v 70. rokoch a zvýšeného povedomia o životnom prostredí sa alternatívne zdroje energie stali ekonomicky a spoločensky zaujímavými. Došlo k úprave zákonov a vytvorenie programov na podporu fotovoltiky. Lídrami v tejto oblasti sú najmä Nemecko, USA a Japonsko.
Súčasnosť
náhľad|Globálna kumulatívna kapacita FV systémov náhľad|Vývoj ceny kremíkových solárnych panelov od roku 1977 v amerických dolároch za watt Celková svetová inštalovaná kapacita fotovoltických systémov vzrástla z 0,3 GW v roku 1996 na úroveň 760 GW na konci roka 2020. Najrýchlejšie rastúcimi trhmi sú Čína a USA. Najväčším svetovým výrobcom elektriny z fotovoltických panelov je Čína. Fotovoltika bola v roku 2020 po vodnej a veternej energii tretí najdôležitejší zdroj energie z obnoviteľných zdrojov, pokiaľ ide o celosvetovo inštalovaný výkon.
Saint-Félix-de-Lodez
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Juliette Lewisová
Juliette Lewisová (* 21. jún 1973, Los Angeles, Kalifornia, Spojené štáty) je americká herečka a speváčka. Je známa predovšetkým jej postavami, ktoré boli často v "temných" filmoch. Stala sa vyhľadávanou herečkou americkej kinematografie začiatkom 90. rokov 20. storočia a objavovala sa v rôznych nezávislých a umeleckých filmoch. Od roku 2003 do roku 2009 pôsobila v americkej rockovej skupine s názvom Juliette and the Licks.
Detstvo a mladosť
Pochádza z troch detí, jej rodičmi bol herec Geoffrey Lewis (1935-2015) a matka bola grafickou dizajnérkou. Jej rodičia sa rozviedli v roku 1975 a Juliette strávila veľa času s otcom. Vďaka nemu sa aj začala tiež zaujímať o herectvo.
Kariéra
Prvý raz sa pred kamerou objavila v roku 1980. Prvú väčšiu rolu získala až v roku 1991 vo filme Cape Fear po boku hercov ako Robert de Niro a Jessica Lange. Za stvárnenie jej postavy si vyslúžila hneď niekoľko ocenení ako napríklad na Academy Awards. O necelé dva roky sa objavila v úspešnom filme Woodyho Allena, Husbands and Wives. Rok 1993 bol pre ňu veľmi úspešný, pretože sa objavila hneď v niekoľkých úspešných filmoch, ako napríklad Romeo Is Bleeding po boku herca Garyho Oldmana, s Bradom Pittom a Davidom Duchovnym hrala v dráme California a tiež po boku Leonarda DiCapria a Johnnyho Deppa v ďalšej dráme, What's Eating Gilbert Grape.
V roku 1994 si zahrala v krimi Natural Born Killers. Za stvárnenie Mallory získala Zvláštne ocenenie na Venezia IFF. O rok neskôr si zahrala úlohu v Strange Days a znovu s Leonardom DiCapriom v drogovej dráme The Basketball Diaries.
Vo filme From Dusk Till Dawn z roku 1996 bojovala s upírmi a na jej herecký výkon boli skôr negatívne ohlasy. Veľa divákov ju začalo považovať za herečku ktorá "zapadla" do rovnakých rolí a to dospievajúcich dievčat. Odvtedy jej herecká kariéra začala klesať. V roku 1999 získala rolu v thrilleri The 4th Floor ale film nezískal pozitívne ohlasy a bol označený kritikmi za "slabý". V rovnakom roku skúsila šťastie v romantickej komédií od Garryho Marshalla, The Other Sister. Za jej úlohu Carly bola nominovaná na cenu Razzies, v kategórií Najhoršia herečka vo vedľajšej úlohe.
V roku 2002 získala jednu z vedľajších úloh po boku Geny Rowlands a Umy Thurman vo filme Hysterical Blindness. V rovnakom roku hrala aj kolegyňu Jennifer Lopez v thrilleri Enough.
V roku 2010 hrala menšiu úlohu v komédií The Switch, v rovnakom roku stvárnila úlohu svedkyne v dráme Conviction a tiež ukázala svoj spevácky talent vo filme Sympathy for Delicious.
V roku 2013 sa pripojila k hereckému obsadeniu (ktoré tvorili herci ako Meryl Streep, Julia Roberts a Ewan McGregor) vo filme August: Osage County.
V roku 2015 hrala jednu z hlavných postáv v seriály Secrets and Lies. V roku 2020 sa podieľa na natáčaní seriálu I Know This Much Is True. V novembri 2021 mal premiéru televízny seriál Yellowjackets, kde účinkuje po boku Christiny Ricci, Melanie Lynskey či Tawny Cypress.
Filantropia
Lewisová podporila americkú neziskovú organizáciu Little Kids Rock, ktorá pracuje na obnove a revitalizácii hudobného vzdelávania v znevýhodnených verejných školách v USA tak, že maľuje gitaru Fender Strat a venuje ju do aukcie, aby získala peniaze pre túto organizáciu.
Athebyne
Athebyne alebo Al Dhibain Prior (označenie éta Draconis/η Dra/η Draconis) je hviezda v súhvezdí Drak. Má zdanlivú hviezdnu veľkosť 2,74 mag a je to žltý obor. Delí ju od nás vzdialenosť 88 svetelných rokov.
Zálešovský potok
Zálešovský potok je potok v regióne Tatry na území obce Ždiar v okrese Poprad v Prešovskom kraji. Nachádza sa v geomorfologickom celku Spišská Magura v geomorfologickom podcelku Repisko. Je ľavostranným prítokom Ždiarskeho potoka a má dĺžku. Je vodným tokom VI. rádu.
Prameň
Pramení v na južnom svahu vrchu Magurka s  v lesnom extraviláne v severnej časti územia obce Ždiar.
Opis toku
Od prameňa tečie juhozápadným smerom cez lesný extravilán, v priberá bezmenný pravostranný prítok, preteká do poľnohospodárskeho extravilánu, mení smer na juh, vteká do intravilánu obce Ždiar, podteká Cestu Slobody spájajúcu Podbanské cez Tatranskú Kotlinu s Lysou Poľanou a na okraji intravilánu ústi v  do Ždiarskeho potoka ako jeho ľavostranný prítok. Vodný tok Zálešovský potok má jeden bezvýznamný bezmenný prítok.
Pôvod názvu
Názov vodného toku Zálešovský potok na území obce Ždiar nemá celkom zreteľný pôvod. S najväčšou pravdepodobnosťou je jeho pôvod spájaný s osobným menom Záleš prípadne s rodinným menom Zálešovia, Zálešovci. Motivantom pomenovania hydronyma mohla byť poloha z pohľadu pomenovateľa za topografickým objektom vlastníka objektu alebo ináč spájanej osoby s topografickým objektom. V roku 1995 sa na Slovensku vyskytovalo priezvisko Záleš v obci Nová Ľubovňa a v obci Červený Kláštor. V samotnom osobnom mene Záleš sa zrejme reflektuje slovný základ lieska, lešť, leštie. Výskum ešte pokračuje. Z predĺženej predpony zá-, zo slovného základu a  kombináciou s formantom -ovský a kombináciou so všeobecným podstatným menom potok s významom menší prirodzený vodný tok bolo utvorené dvojčlenné hydronymum atributívneho typu (dvojčlenný determinatívny názov so zhodou) zložený z prídavného mena a z podstatného mena v podobe Zálešovský potok ako súčasť veľmi početnej skupiny názvov v slovenskej toponymii, najmä hydronymii.
Názov vodného toku Zálešovský potok bol štandardizovaný v roku 1988 V priestore slovenskej hydronymie potokov hydronymum Zálešovský potok je jedinečným hydronymom (marec 2022).
Superliga florbalu
Superliga florbalu (podľa sponzora aj Livesport Superliga) je najvyššia liga v ligovom systéme českého florbalu mužov a zahŕňa 14 najlepších českých florbalových tímov. Sezóna vyvrcholí play-off, ktoré hrá najlepších desať tímov. Prvá sezóna sa začala v rokoch 1993-94.
Majster ligy je oprávnený súťažiť na Pohári majstrov.
Súčasným majstrom súťaže je tím Tatran Střešovice, ktorý ovládol sezónu 2022/2023.
Pomenovanie a sponzorstvo
Názov ligy je prenajatý generálnemu sponzorovi a často sa mení.
Bouresches
Bouresches je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Aisne, v regióne Pikardia.
Polohopis
Bouresches má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod.
Obyvateľstvo
Bouresches má 204 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva: