cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Chocholná-Velčice
Chocholná-Velčice je obec na Slovensku v okrese Trenčín. Vznikla zlúčením menších samostatných obcí Malá Chocholná a Veľká Chocholná (r. 1943) a následným zlúčením s obcou Velčice (r. 1960). Obec leží na pravom brehu rieky Váh asi 9 km juhozápadne od krajského mesta Trenčín. Kataster obce má rozlohu 2790 ha a tiahne sa od nivy rieky Váh až po hranice s Českom v Bielych Karpatoch. V obci je rímskokatolícka kaplnka Panny Márie Sedembolestnej z roku 1945.
U Výpustku
U Výpustku je prírodná rezervácia, ktorá leží v Křtinskom údolí v katastrálnych územiach obcí Březina v okrese Brno-venkov a Habrůvka v okrese Blansko.
Rezervácia bola zriadená výnosom Ministerstva kultúry Českej socialistickej republiky dňa 11. júla 1977. Celková výmera rezervácie, ktorá leží v Chránenej krajinnej oblasti Moravský kras, činí 21,43 hektárov.
Dôvodom jej vyhlásenia je ochrana prirodzených lesných porastov so vzácnymi druhmi rastlín na devónskom vápenci a krasové javy. V rezervácii sa nachádza niekoľko jaskýň vrátane sprístupnenej jaskyne Výpustek.
Hekabé
Hekabé alebo Hekaba alebo zastarano Hekuba môže byť:
Zámok Luynes
right|thumb|Zámok Luynes Zámok Luynes v Luynes leží v údolí Loire v departemente Indre-et-Loire v regióne Centre-Val de Loire vo Francúzsku. Zámok patril barónom, neskôr grófom Maillé. V roku 1096 bol zničený grófom z Anjou, ale začiatkom 12. storočia ho páni z Maillé obnovili. V storočnej vojne zohral hrad Maillé dôležitú úlohu.
Od roku 1619 bol majiteľom Karol d’Albert, vojvoda z Luynes, a obľúbenec Ľudovíta VIII., ktorý dostal od kráľa súhlas na premenovanie na Luynes.
Neurčitok
Neurčitok alebo infinitív je neurčitý slovesný tvar, ktorý je z významového hľadiska v jazyku základný (presnejšie definície sa rôznia).
V slovenčine ho možno spoznať podľa zakončenia na -ť (napríklad otvoriť), v češtine na -t(i), v ruštine -ť/-ti, v poľštine na -ć/-c, v nemčine a holandčine na -en (občas len -n), v škandinávskych jazykoch -e/-a, v latinčine -are/-ere/-ire, v španielčine -ar/-er/-ir, v taliančine -are/-ere/-ire, vo francúzštine -re/-er/-ir, v maďarčine na -ni, v japončine -u, v esperante na -i. V angličtine ho spoznáme podľa slova "to" stojaceho pred slovesom.
Neurčitok neexistuje napríklad v arabčine, mnohých indiánskych jazykoch a balkánskych jazykoch (novogréčtina, bulharčina, macedónčina; v srbčine existuje, ale prestáva sa používať).
V mnohých jazykoch (nie napríklad v latinčine alebo maďarčine, a samozrejme nie v jazykoch, v ktorých neurčitok ani neexistuje) je vo zvyku slovesá uvádzať v slovníkoch v neurčitku.
Hippias väčší
Hippias väčší (alebo Čo je krása) je jeden z dialógov Platóna. Patrí ku skorým dialógom napísaným, keď bol autor ešte mladý. Čas jeho vzniku je neistý.
Téma dialógu: definícia krásy
Je však dôležité brať do úvahy, že grécke slovo používané v tomto dialógu "καλον" je prídavné meno, ktoré v preklade označuje niečo, čo je vynikajúce, vznešené, avšak taktiež aj krásne.
Saignes (kantón)
Saignes je francúzsky kantón v obvode Mauriac v departemente Cantal v regióne Auvergne. Tvorí ho 12 obcí.
Chránená krajinná oblasť Kokořínsko – Máchův kraj
Chránená krajinná oblasť Kokořínsko – Máchův kraj bola vyhlásená v roku 1976 ako CHKO Kokořínsko v oblasti, ktorá sa v minulosti nazývala Polomené hory, Dubské skály alebo Dubské Švýcarsko (Daubaer Schweiz). K 1. septembru 2014 bola CHKO rozšírená o ďalšiu, nenadväzujúcu časť o rozlohe 136 km² s názvom Máchův kraj, rozkladajúcou sa v severovýchodnom okolí Máchovho jezera.
Chránená krajinná oblasť zaberá rozlohu cca 410 km². Patrí k najkrajším oblastiam Mělnicka, Českolipska, Mladoboleslavska aj celých Čiech. Krajina má kaňonovitý charakter, v severnej časti prechádza do pahorkatiny, sú pre ňu typické pieskovcové skaly, z ktorých mnohé vytvárajú rozličné tvary - skalné previsy, drobné jaskyne, výklenky a rímsy. Polomené hory podobne ako České stredohorie vznikli koncom treťohôr, kedy došlo k rozlomeniu reliéfu a preniknutie čadičovej a znelcovej magmy k zemskému povrchu.
Územné vymedzenie
Hlavnými vstupnými bránami CHKO Kokořínsko - Máchov kraj sú mestá Dubá a Doksy, ležiace medzi oboma časťami Chránenej krajinnej oblasti. Ďalej potom Mšeno, ležiace pri jej juhovýchodnom okraji, a Liběchov, ležiace neďaleko CHKO smerom na juhozápad, k neďalekému Mělníku.
Čo sa staršej časti CHKO (Kokořínska) týka, najnavštevovanejšou je jej južná časť, v kaňonovitom údolí a povodí potoka Pšovka, ktorej najcennejšie časti vrátane postranných roklín a niektorých skalných komplexov a hrebeňov v okolí Kokořín a západne a severne od Mšena sú obzvlášť chránené ako prírodná rezervácia Kokořínský dů. Osou juhozápadnej časti CHKO je potok Liběchovka, ktorého údolím po väčšine dĺžky prechádza cesta I/9, turistickými východiskami sú tu napríklad Želízy, Tupadly, Chudolazy alebo Medonosy. V priestore medzi údoliami Liběchovky a Pšovky je niekoľko baní (kaňonovitých údolí obklopených blokmi pieskovcových skál), napríklad Zimořský důl, Truskavenský důl, Šemanovický důl, Sitenský důl, Vidimský důl, Hlboký důl, Střezivojický důl a ďalšie. Vo východnej časti CHKO sú najznámejšími dominantami Houska (blízko prameňov Pšovky) a Vrátenská hora, bližšie k Dubej potom Vysoký vrch a Korecký vrch. Výbežok CHKO smeruje na severozápad od Dubé, až takmer k hraniciam CHKO České středohoří. V tejto časti Kokořínska sa nachádzajú v najvzdialenejšej časti dominanty Ronov (553 m) či Vlhošť, Stříbrný vrch, Husa, bližšie k Dubej potom Kostelecké bory, Martinské stěny a Čap a západne od Dubej Dubová hora.
Pokiaľ ide o novšiu časť chránenej oblasti (Máchův kraj), patrí tu medzi hlavné turistické ciele bezpochyby okolie Máchova jezera, využívané hlavne na rekreačné účely. Nemenej obľúbená je potom zrúcanina hradu Bezděz na rovnomennom kopci, ktorý je svojimi 603 metrami po Vlhošti (613 m) druhým najvyšším vrchom celej CHKO a predstavuje tak spolu so svojim menším "dvojčaťom" Malým Bezdězom výraznú a neprehliadnuteľnú krajinnú dominantu, ktorú je možno za vhodných podmienok zhliadnuť z veľkej časti Čiech. Medzi ďalšie zaujímavé miesta patria Hradčanské stěny v centrálnej časti oblasti - rozsiahle neosídlené územie, ktorému dominujú pieskovcové skaly a rokliny. Za návštevu tiež stojí PP Provodínské kamene s najvyšším vrcholom Lysá skála (419 m) a zrúcaninou hradu Jestřebí. Na území CHKO sa tiež nachádza veľmi významná ornitologická lokalita Novozámecký rybník.
Aj v bezprostrednom okolí CHKO sa nachádza nespočetné množstvo atraktívnych miest: zrúcaniny Helfenburk, Chudý hrádek a Starý Berštejn, malebný kaňon Peklo pri Českej Lípe, Čertovy hlavy u Želízy, hora Ralsko a mnohé ďalšie.
Územie CHKO patrí tiež medzi významné horolezecké lokality. Napríklad len v oblasti Dubských skál bolo opísaných 1221 pieskovcových skalných masívov a veží.
Vznik a opis krajiny
Botanicky je CHKO zaujímavá predovšetkým vďaka inverzným polohám, kedy v údoliach rastú vlhkomilné a podhorské rastliny a na vyššie položených polohách stretneme skôr druhy teplomilné a suchomilné. Z vtákov v údoliach hniezdia niektoré druhy sov a v poslednom čase sa rozšíril krkavec čierny.
V septembri 2014 zachytila fotokamera na území CHKO mláďa vlka obyčajného, čo dokladá opätovné rozmnožovanie vlka obyčajného na území Česka.
Z hľadiska ľudovej architektúry je tu zachovaný rad malebných obcí s drevenicami. Mnohé výklenky v pomerne mäkkom pieskovci boli v minulých dobách upravené na skalné obydlia, ktoré však už boli opustené a chátrajú. Oblasť je predovšetkým využívaná k chalupárskej rekreácii. Dominantou Kokořínska je hrad Kokořín.
História a sídlo CHKO
thumb|Tabuľa vyznačujúca začiatok CHKO Oblasť je vyhľadávaná českými i nemeckými turistami (do druhej svetovej vojny bola oblasť nemeckojazyčná) už najmenej od polovice 19. storočia. Chránená krajinná oblasť tu bola zriadená výnosom Ministerstva kultúry ČSR č.j. 6.070 / 76 z 19. marca 1976. Spravované územie sa rozprestiera na území troch krajov a niekoľkých okresov, najmä Mělník a Česká Lípa. CHKO Kokořínsko sa skladá z dvoch oblastí - kokořínskej a vlhošťskej.
Správa Chránenej krajinnej oblasti Kokořínsko pri svojom založení sídlila na zámku Mělník a dislokované pracovisko mala v Holanoch u Zahrádek v okrese Česká Lípa. Teraz sídli v meste Mělník, adresa je Slovenská 149, 276 01 Mělník. Mesto Mělník samotné však leží už mimo územia CHKO, asi 7km od jej hranice.
Rozšírenia v roku 2014
Od novembra 2009 Správa CHKO Kokořínsko a Ministerstvo životného prostredia ČR predjednávali s obcami zámer rozšírenia CHKO z 272km² na cca 420km², o juhozápadnú časť Českolipska od Novozámeckého rybníka pri obci Záhradky až k Bělej pod Bezdězem vrátane časti bývalého vojenského priestoru Ralsko. Ako hlavný dôvod je uvádzaný výskyt mnohých vzácnych druhov živočíchov a rastlín. Proti zámeru sa na jeseň 2009 kvôli komplikáciám a obmedzeniam, ktoré by to znamenalo pre rozvoj územia, postavili Zákupy a Doksy, starosta Ralsko sa vyjadril ústretovejšie. V novembri 2009 ministerstvo predpokladalo uverejnenie zmeny do konca roka 2010. Zastupiteľstvá obcí Doksy, Mimoň a Zákupy prijali v roku 2010 zamietavé stanoviská, Ralsko malo čiastkové pripomienky, napríklad vylúčenie sídliska z CHKO. Starosta Doks nevylúčil, že by zastupiteľstvo s rozšírením súhlasilo, ak by dostalo záruky, že rozšírenie neuškodí rekreačnej prevádzke na Máchovom jazere a miestnym podnikateľom. Starostka Zakúp medzi hlavnými námietkami uviedla zvýšenie byrokracie pre obyvateľov napríklad pri stavebných úpravách domov. Negatívne stanovisko vyjadrili aj obce Jestřebí a Bělá pod Bezdězem. Záhradky nesúhlasili preto, že v časti Karas je uvažované s výstavbou rodinných domov. Rokovania s nesouhlasiacimi obcami väčšinou skončili kompromisom, napríklad preradením niektorých území (napr. Máchova jazera s plážami) do nižšieho pásma ochrany alebo vybratím z navrhovaného CHKO. Jestřebí malo podmienku, aby ochranári vyčistili Robečský potok a vyňali z ochrany územie pre cestný obchvat do Provodína. V júni 2011 ministerstvo písalo o zámere rozšírenia o časti Stredočeského a Libereckého kraja o rozlohe 139km², pričom minister Tomáš Chalupa vyhlásil, že zámer má jeho podporu aj podporu väčšiny zo starostov obcí Ralsko, Doksy, Mimoň, Česká Lípa, Bělá pod Bezdězem, Bezděz, Provodín, Jestřebí a Zahrádky, s ktorými sa minister stretol.
Rozšírenie bolo schválené vládou 9. apríla 2014 s účinnosťou od 1. septembra 2014, nová chránená krajinná oblasť sa volá "CHKO Kokořínsko - Máchův kraj".
Chránené územia
V čase svojho založenia (1976) mala administratíva CHKO na starosti dve maloplošné chránené územia - Štátnu prírodnú rezerváciu Kokořínska baňa a Chránený prírodný výtvor Špičák u Střezivojic. A tiež jeden náučný chodník - Kokořínská rokle.
Teraz je tu celý rad prírodne cenných miest chránených ako maloplošné chránené územia (MCHU) - prírodné rezervácie (PR) a prírodné pamiatky (PP). Niektoré územia v starostlivosti CHKO sú mimo Kokořínsko, napr. V okresoch Nymburk a Kolín.
Prírodné rezervácie (PR)
Mokrade Liběchovky a Pšovky sú zapísané na zoznam medzinárodne chránených mokradí podľa Ramsarského dohovoru.
Kultúrne dedičstvo
Vďaka zachovanej ľudovej architektúre získali niektoré dediny status dedinská pamiatková rezervácia (Dobřeň, Olešno, Nosálov, Nové Osinalice, Lhota u Zátyní a Žďár), iné dedinská pamiatková zóna (Brocno, Tubož, Bukovec, Střezivojice, Jestřebice, Vidim, Lobeč, Sitné). V mestách Dubá a Mšeno na Kokořínsku bola vyhlásená mestská pamiatková zóna.
Dopravná obslužnosť
Kokořínskom prechádza cesta I / 9 z Prahy na sever cez Mělník a Dubú na Českú Lipu. Medzi oboma časťami CHKO prebieha cesta I / 38 medzi Mladou Boleslavou a Jestřebím, kde sa napája na vyššie zmienenú cestu I / 9. Po východnom okraji CHKO vedie cesty II / 273 v smere Mělník - Mšeno - Doksy, vo Mšene z nej odbočuje cesta II / 259 na Dubú. U Dubej je CHKO preťatá západovýchodnom smerom cestou II / 260 od Ústí nad Labem (Úštěk - Tuhaň - Dubá) Z Dubej potom v tom istom smere pokračuje cesty II / 270 na Doksy, odkiaľ ďalej vedie na Mimoň a tým pretína časť CHKO Máchov Kraj. Cesta 260 z juhozápadnej strany lemuje aj severnú časť CHKO a v Tuhani sa k nej pripája cesty II / 269, ktorá oblasť napája na Litoměřice a Lovosice. Na severe medzi Kokořínskom a Českým stredohorím súbežne so železničnou traťou 087 prechádza aj cesty II / 15 Litoměřice - Záhradky. Z ciest III. triedy stojí za zmienku predovšetkým cesty II / 25931 z Lhotky u Mělníka okolo hradu Kokořín a cez Vojtěchov do Mšena-Raja.
Medzimestské autobusy na trase cesty č. 9 (Liběchov, Želízy, Tupadly, Medonosy, Dubá) prechádzajú pomerne často, nie všetky však v menších obciach po trase zastavujú. Celkom dobré medzimestské autobusové aj železničné spojenie s Mělníkom a Mladou Boleslavou má mesto Mšeno, cez krajskú hranicu medzi Mšenom a Duboú (cesta II / 259) však verejná doprava prakticky neexistuje. Miestne linky do väčších obcí na Kokořínsku fungujú dobre vo všedné dni. V oblasti Mšenska a Kokořínska zaisťuje miestnu obslužnosť prevažne v pracovných dňoch Minibusová linka dopravcu Kokořínský SOK, vlastneného zväzkom obcí.
Foxconn Technology Group
náhľad|Továreň v [[Šen-čene]] Foxconn Technology Group (v Číne a Taiwane známa ako Hon Hai Precision Industry Co. Ltd. alebo Hon Hai Technology Group,  alebo ; medzinárodné známa ako Foxconn ) je nadnárodná spoločnosť s hlavným sídlom v Taiwane v Tchu-čcheng v Tchaj-pej. V Česku má továrne v Pardubiciach a Kutnej Hore.
Je celosvetovo najväčším výrobcom elektroniky a počítačových súčiastok, ktoré vyrába najmä pre iné firmy. Medzi jeho výrobky patrí napríklad Mac mini, iPod, iPad a iPhone pre Apple, základné dosky pre Intel, komponenty, rôzne objednávky pre Hewlett-Packard a Dell, PlayStation 2 a PlayStation 3 pre Sony, Wii pre Nintendo, Xbox 360 pre Microsoft, rôzne mobilné telefóny pre Motorolu a zariadenia značky Cisco.
Firma vznikla v roku 1974 ako výrobca plastových výrobkov (najmä konektorov) a dodnes ju riadi Terry Gou, ktorý ju založil. Na taiwanskej burze sa objavila v roku 1991.
Prvú továreň v Čínskej ľudovej republike otvorila v Šen-čene v roku 1988. Táto továreň je dnes najväčšou firemnou továrňou — má viac ako 330 000 zamestnancov.
V roku 2010 sa firma rozhodla zareagovať na sériu samovrážd svojich robotníkov tým, že ich prinúti zaviazať sa, že sa nebudú zabíjať.
Hep seninleyiz Türkiye
Hep seninleyiz Türkiye je turecká futbalová hymna. Naspievali ju hráči pred Majstrovstvami Európy 2008. Hep seninleyiz Türkiye znamena v preklade my vždy budeme s tebou Turecko.
Text hymny
Göğsümüzde ay ve yıldız
Sel olduk biz, geliyoruz
Göğü titretir bu şarkımız
Yetmiş milyon söylüyoruz
Oooooo Türkiye Türkiye
Haydi zafere Türkiye Türkiye Oooooo
Yer gök inlesin
Bu sesi dinlesin
Hep seninleyiz Türkiye
OoooOoOoooo
OoOoOOOOooooo..
Çalsın davullar, essin Rüzgar
Arşa yükselsin, bu şarkımız
Omuz omuza yürüyoruz
Haydi zafere Türkiye Türkiye
Hep Seninleyiz Türkiye
Mesiac a hviezda sú v našich hrudiach
Staneme sa vlnou, prichádzame.
Táto (naša) pieseň trasie oblohou
70 miliónov ľudí spieva
Ooo Turecko, Turecko
pokračujte vo víťazení Turecko, Turecko oooo
Ston, zem a obloha
Počúvajte ten zvuk
My vždy budeme s tebou Turecko
Dunia bubny, fúka vietor
všetky vlajky vlajú
Cesta k nebu to je naša pieseň
Chodíme plece pri pleci
Ooo Turecko Turecko
Pokračujte vo víťazení Turecko, Turecko oooo
(Moan - to neviem čo je), zem a obloha
Sovietsky zväz
Sovietsky zväz, dlhý tvar Zväz sovietskych socialistických republík (skratka: ZSSR; ; hovorovo: Sojúz, Sojuz , Sajúz ), bol federatívny socialistický zväzový štát rozprestierajúci sa na území východnej Európy, strednej a severnej Ázie, ktorý existoval v rokoch 1922 až 1991. Svojou rozlohou 22,4 milióna km² zaberal takmer jednu šestinu súše sveta. Bol najväčším štátom v histórii ľudstva. Jeho hlavným mestom bola Moskva.
Štatistiky OSN vyčleňovali ZSSR pre jeho obrovskú rozlohu a spoločensko-hospodársku špecifickosť ako osobitný, svetadielom zodpovedajúci celok. Začiatkom roka 1989 mal 286,7 milióna obyvateľov, vyše sto veľkých a malých národností odlišujúcich sa jazykom a kultúrou, ktoré ale spájali rovnaké historické korene a osud. Približne polovica obyvateľov boli Rusi. Sovietsky zväz tvorilo 15 štátov: Rusko, Ukrajina, Bielorusko, Uzbekistan, Kazachstan, Gruzínsko, Azerbajdžan, Litva, Moldavsko, Lotyšsko, Kirgizsko, Tadžikistan, Arménsko, Turkménsko a Estónsko.
Vznik
V priebehu prvej svetovej vojny došlo v Cárskom Rusku k veľkému oslabeniu neefektívneho cárskeho režimu. 8. až 12. marca 1917 došlo v Petrohrade k štrajku a protestom, ktoré prerástli do otvoreného boja s cárskou mocou. Tieto udalosti sú známe ako februárová revolúcia. V dôsledku neschopnosti riešiť vzniknutú situáciu, ako aj veľkému odporu verejnosti voči jeho osobe, 15. marca 1917 cár Mikuláš II. abdikoval. Správou krajiny bola poverená Dočasná vláda pod vedením konštitučného demokrata Georgija Ľvova neskôr od júna 1917 esera Alexandra Kerenského. Dočasná vláda sa delila o moc s Petrohradským revolučným výborom, tzv. Petrohradským sovietom, ich cieľom bolo doviesť krajinu do demokratických volieb do Ústavodarného zhromaždenia. V dôsledku komplikovanej vojnovej, ekonomickej aj sociálnej situácie sa však jednalo o zložitý proces. Dočasná vláda v priebehu roka postupne strácala podporu verejnosti, čo úspešne využili boľševici pod Leninovým vedením.
Dňa 7. novembra roku 1917 začala v Petrohrade tzv. oktobrová revolúcia. Jej dôsledkom bola ruská občianska vojna, ktorá spôsobila systémový aj územný rozpad Ruska. Samostatnosť vyhlásili krajiny, ktoré boli do prvej svetovej vojny pod cudzou nadvládou: Poľsko, Fínsko, Ukrajina, Gruzínsko, Arménsko a Azerbajdžan. Na jednu stranu sa postavili prívrženci cára („Bieli“ alebo Bielogvardejci) a prívrženci komunistickej revolúcie na čele s V.I. Leninom na opačnú stranu. Do občianskej vojny bolo zatiahnuté obyvateľstvo celej krajiny. Okrem spomínaných „Bielych“ a „Červených“ možno spomenúť aj kozákov na Ukrajine a Done či jednotky anarchistov, ktorí na krátku dobu na Ukrajine ustanovili vlastný štát (išlo o prvý pokus o budovanie anarchistického štátneho útvaru v histórii). Boľševici formálne uznali zásady „sebaurčenia národov“. V okolitých krajinách začali podporovať lokálne komunistické strany. Podporu najčastejšie sprevádzali aj intervencie Červenej armády. Na obsadených oblastiach vyhlasovali „vládu sovietov“, spravovanú formálne cez robotníkov a roľníkov – fakticky cez straníckych komisárov. Prebiehala konfiškácia priemyselných závodov a nehnuteľností, roľníkom neskôr zaberali „prebytky potravín“. Diali sa politické razie voči buržoázii: statkárom, podnikateľom, zámožným roľníkom (kulakom). Októbrová revolúcia skončila víťazstvom boľševickej Červenej armády.
Vytvorenie ZSSR
Postupne sa boľševikom podarilo ovládnuť väčšinu územia bývalého cárskeho Ruska a 30. decembra 1922 bol vytvorený Sovietsky zväz. Zakladajúcimi zväzovými republikami boli Ruská SFSR, Ukrajinská SSR, Bieloruská SSR a Zakaukazská SFSR. Deklarácia z 30. decembra 1922 o vzniku zväzu nehovorila iba o územiach, ktoré vtedy mali pod kontrolou boľševici. Oznamovalo sa v nej, že Sovietsky zväz sa otvára nielen vtedajším teritóriám ochotných sa pridať, ale cieľom je vytvorenie celosvetovej socialistickej republiky. Symbolmi sa stali kosák a kladivo ako spojenie robotníkov a roľníkov a päťcípa červená hviezda. Hymnou bola nadnárodná Internacionála.
thumb|left|Sovietsky zväz pri svojom vzniku v roku 1922
Neskôr pribúdali ďalšie: z teritória RSFSR sa vyčlenili 27. októbra 1924 Turkménska SSR a Uzbecká SSR. 5. decembra 1929 Tadžická SSR. 5. decembra 1936 bola zrušená Zakaukazská SFSR, ktorá sa zmenila na tri samostatné SSR: Arménska SSR, Azerbajdžanská SSR a Gruzínska SSR. K tomu ešte toho istého roku pribudli vyčlenením zo RSFSR aj Kazašská SSR a Kirgizská SSR, takže v ústave ZSSR z roku 1936 figuruje už 11 rovnocenných republík. Zvyšovanie počtu členských republík bolo neskôr spojené s obsadením Pobaltia, sovietsko-fínskou vojnou a druhou svetovou vojnou. Dňa 31. marca 1940 zjednotením novodobytých území so ZSSR a následným vyčlenením vznikla Karelsko-fínska SSR. Roku 1939 podľa tzv. paktu Ribbentrop-Molotov, boli po 17. septembri 1939 pričlenené Západná Ukrajina a Západné Bielorusko, ktoré boli kedysi súčasťou cárskeho Ruska a boli stratené vo vojne s Poľskom v roku 1921. 2. augusta bola tiež pričlenená Besarábia odňatá Rumunsku a vznikla Moldavská SSR, ktorá bola pôvodne autonómnou republikou Ukrajinskej SSR.
V dôsledku pobytu sovietskych jednotiek v pobaltských krajinách, a vyvolania „socialistických revolúcií“ v týchto štátoch vznikli: 6. augusta 1940 Estónska SSR, 3. augusta 1940 Litovská SSR a 5. augusta 1940 Lotyšská SSR. ZSSR sa teda nakoniec skladal zo 16 zväzových republík. V nasledujúcom období už k vzniku nových republík nedošlo, 16. júna 1956 bola Karelsko-fínska SSR zlúčená s Ruskou SFSR ako jej autonómna republika.
Od svojho vzniku bolo ZSSR založené na vláde jednej (komunistickej) strany. Oficiálnym dôvodom bolo zabrániť návratu kapitalistického vykorisťovania a princípom demokratického centralizmu najefektívnejšie uplatňovať "vôľu ľudu". Ruská komunistická strana sa najprv (1925) premenovala na Všezväzová komunistická strana boľševikov (VKSb) a v roku 1952 na Komunistická strana Sovietskeho zväzu (KSSZ). Mala jedno vedenie a jej členmi boli boľševici (komunisti) zo všetkých zväzových republík. Táto strana centralizovane rozhodovala o všetkom, a preto bol od začiatku Sovietsky zväz iba fiktívne spolkom nezávislých republík. Vnútrozväzové hranice nemali žiaden význam, slúžili skôr iba ako bariéry na zamedzenie voľného pohybu vlastných obyvateľov. Situácia sa vážne zmenila, keď sa z nich po rozpade ZSSR, stali hranice nových samostatných štátov.
Pôvodne mala chradnúceho Lenina nahradiť „trojka“ vedúcich predstaviteľov zakladajúcich republík ZSSR: Grigorij Zinoviev z Ukrajinskej SSR, Lev Kamenev z RSFSR a Josif Stalin zo Zakaukazskej SFSR. Už 3. apríla 1922 bol Stalin vymenovaný za generálneho tajomníka KSSZ a Lenin ho ustanovil za vedúceho robotnícko-roľníckeho inšpektorátu, čo mu dodalo značnú moc.
Stalinova vláda
thumb|left|170px|[[Josif Vissarionovič Stalin|Josif Stalin v roku 1937]]
Po smrti Lenina v roku 1924 sa dostal na čelo Josif Stalin. Ten najprv využil nejednotnosť svojej opozície v strane a postupne odstraňoval svojich politických protivníkov. Najskôr za pomoci Grigorija Zinovjeva a Leva Kameneva odstránil Leva Trockého, následne sa obrátil aj proti spojencom z tohto triumvirátu. V tom čase začala premena krajiny podľa Stalinových predstáv. Začala sa brutálna kolektivizácia a prenasledovanie odporcov sovietskeho režimu, za obeť Stalinovej politiky v tej dobe len na Ukrajine zomrelo 10 miliónov ľudí. Začalo sa tiež intenzívne spriemyselňovanie.
Neskôr koncom 30. rokov Stalin zintenzívnil boj proti svojim vnútorným nepriateľom nielen v strane, ale aj v armáde. Vrcholili stalinské represie, najbrutálnejšie z nich sú označované ako veľký teror. Za obeť týchto čistiek padli mnohé významné osobnosti ako Nikolaj Bucharin. Na krajinu mali veľmi zlý dopad tiež čistky v armáde, ktorým padli za obeť 3 z piatich vtedajších maršalov, ale aj tisíce ďalších generálov a nižších dôstojníkov. Až zimná vojna s Fínskom ukázala, v akom bezútešnom stave sa sovietske ozbrojené sily skutočne nachádzajú. Sovietsky zväz sa v tomto období angažoval vo viacerých ozbrojených konfliktoch s Japonskom, v ktorých však na rozdiel od bojov s Fínskom červená armáda obstála veľmi dobre. Stalin navyše medzitým podpísal zmluvu o priateľstve s nacistickým Nemeckom, ktoré ako dúfal, sa prv než udrie na ZSSR oslabí bojom v západnej Európe. Plánovaná reorganizácia a dozbrojenie armády malo byť ukončené v roku 1942. Od začiatku roka 1941 však bolo evidentné, že ďalším cieľom Hitlerových vojsk bude práve Sovietsky zväz. Stalin však celkom ignoroval všetky varovné informácie, dnes sa všeobecne predpokladá, že tak chcel oddialiť nemecký útok.
Druhá svetová vojna
thumb|upright|Nemecké jednotky na sovietskej štátnej hranici, 22. jún 1941
Dňa 22. júna 1941 krajinu napadlo nacistické Nemecko a rad jeho spojencov, čim otvorili tzv. východný front začala sa najväčšia ozbrojená kampaň v histórii. V krajinách bývalého Sovietskeho zväzu je toto obdobie bežne označované ako Veľká vlastenecká vojna (tento názov po prvýkrát použil Stalin). Vojna sa pre krajinu začala za tých najnevhodnejších podmienok a ZSSR hneď na začiatku utrpel ťažké straty. Do velenia armády navyše mnohokrát neodborne zasahoval Stalin, najprv prikázal viesť frontálny protiútok nepripravenými, nedostatočne zmobilizovanými a nerozvinutými jednotkami západných okruhov, čo malo za následok stratu väčšiny týchto jednotiek, neskôr vo viacerých momentoch trval na držaní významných bodov namiesto ústupu. Tak bolo pri len Kyjeve zajatých alebo zabitých vyše 600 000 sovietskych vojakov. Okrem toho však pomerne účinne pôsobil na zahraničnopolitickej, propagandistickej a hospodárskej scéne. Okamžite po napadnutí krajiny uzavrel spojenectvo so Spojeným kráľovstvom a USA, to i napriek tomu, že tieto krajiny boli ideologickými nepriateľmi sovietskeho systému. V priebehu vojny tiež zvýšil spoluprácu s pravoslávnou cirkvou a prakticky pozastavil jej prenasledovanie. Týmito krokmi si nielen zabezpečil dôležitých spojencov pre boj proti veľmi silnému nepriateľovi, ale v časti obyvateľstva vyvolal dojem, že po vojne sa pomery v krajine zmenia k lepšiemu. Veľmi dôležitá bola tiež mobilizácia obyvateľstva, ktorú Stalin zvládol veľmi dobre, rovnako ako pomerne úspešne evakuoval veľkú časť priemyslu a robotníkov, ktorá sa nachádzala v oblastiach ohrozených nemeckým vpádom.
thumb|left|240px|[[Bitka o Stalingrad, ktorú mnohí historici považujú za rozhodujúci zlom v druhej svetovej vojne]]
Počas bitky pred Moskvou sa začal rysovať skutočný obrat v druhej svetovej vojne. Ukázalo sa, že napriek všetkým snahám Nemci Moskvu nedosiahnu a naopak, boli po prvýkrát za vojnu nútení ustupovať. Toto však netrvalo dlho, Sovieti nepredpokladali tak skoré zotavenie nemeckých jednotiek a na jar 1942 boli zaskočení silnými protiútokmi. Nacistické vojská opäť prenikli hlboko do územia ZSSR, teraz však smerom k dolnému toku Volgy na Kaukaz. Nasledovala ťažká bitka o Stalingrad, v ktorej však Nemcov opäť zastavil silný odpor sovietskych vojsk a nečakaný protiútok, ktorý zničil ich 6. armádu a ťažko poznamenal 4. tankovú a ďalšie 3 rumunské a maďarské armády. Počas bitky pri Kursku zlyhala posledná nemecká šanca o možnosť vybojovať na východe rovnováhu. Nemci však ešte neboli zničení a ich vytlačenie z krajiny trvajúce do leta 1944 si vyžiadalo tisíce mŕtvych. Oblasti, ktoré boli zasiahnuté bojmi, boli ťažko poškodené, miestami navyše celkom vyľudnené. Nemci na sovietskom území spáchali jedny z najťažších vojnových zločinov. Proti nacistickej okupácii sa v krajine postavilo silné hnutie odporu, ktoré viedlo na okupovaných územiach intenzívnu partizánsku vojnu. O život prišlo vyše 15 miliónov sovietskych civilistov, len v obkľúčenom Leningrade zomrelo od hladu takmer milión obyvateľov. Vo vojne položilo život celkovo vyše 9 miliónov vojakov, z toho 3 milióny v zlých podmienkach nemeckého zajatia. 2. mája 1945 sovietske jednotky dovŕšili likvidáciu nemeckých vojsk v Berlíne. Neskôr bola ich časť presmerovaná na Prahu, kde sa stále nachádzalo vyše 500 000 nemeckých vojakov unikajúcich na západ. V noci z 8. na 9. mája 1945 nemecké vojská kapitulovali. Ozbrojené sily sovietskeho zväzu sa podieľali alebo sami oslobodili Poľsko, Rumunsko, Bulharsko, Maďarsko, Česko-Slovensko, Juhosláviu, Nórsko a Nemecko, ktoré bolo rozdelené na okupačné zóny. Krajinou, ktorá sa na porážke nacistického Nemecka podieľala najväčšou mierou bol práve Sovietsky zväz. Na požiadanie Spojencov v auguste 1945 zaútočili sovietske vojská na japonskú armádu v Mandžusku a prispeli tak k skorej kapitulácii poslednej z krajín Osi, ktorá ešte vzdorovala ich tlaku.
Obdobie povojnovej Stalinovej vlády
Stalin počas vojny na základe dohôd so západnými Spojencami získal vplyv vo východoeurópskych krajinách, kde po vojne podporoval rozmach komunistických režimov. Očakávania mnohých ľudí v zlepšenie vzťahov so západom sa však nenaplnili. USA a ZSSR sa začali viesť nevraživú politiku, ktorá vyústila do studenej vojny. Stalin navyše pokračoval v nezmyselne krutej domácej politike, opäť obrátil hnev proti nepriateľom režimu, do pracovných táborov poslal milióny bývalých vojakov, či ďalších „nepriateľov vlasti“. Chyby v jeho vnútornej aj zahraničnej politike mali podstatný vplyv na to, že po jeho smrti v roku 1953 začala krajina mocensky, ako aj ekonomicky upadať. Tento úpadok mal neskôr výrazný vplyv na samotný rozpad ZSSR.
19531985
Po Stalinovej smrti jeho bývalí blízki spolupracovníci, často zodpovední za brutálne stalinské zločiny radikálne zmenili politický kurz. Berija (minister vnútra) napríklad začal s prepúšťaním politických väzňov z rúk ministerstva vnútra (bývalého NKVD) a kritikou Stalina na vnútrostraníckej úrovni. V dôsledku obáv ostatných špičiek sovietskej politiky z nárastu jeho moci však bol pomerne rýchlo odstránený a popravený. Hlavou štátu bezprostredne po smrti Stalina bol G. M. Malenkov, ktorý sa pokúšal o ekonomické reformy, z postu predsedu rady ministrov však bol odstránený agilnejším Chruščovom. Po XX. zjazde komunistickej strany v roku 1956, nový prvý sekretár strany N. S. Chruščov odsúdil kult osobnosti ako aj mnohé Stalinove kroky. Chruščov, ale i jeho nasledovníci, však už neboli ochotní stavať svoju moc na krutovláde a pracovných táboroch v takej miere, ako ich predchodca. Ako ukázala neskôr napr. Karibská kríza, neboli ochotní ani riskovať priamy konflikt s USA alebo inou krajinou NATO. Za vlády Nikitu Chruščova však prebehlo aj zblíženie ZSSR s USA, bola napr. zriadená horúca linka medzi Kremľom a Bielym domom, ktorá v kritických situáciách umožňovala okamžitý kontakt vodcov oboch krajín. Popri množstve chaotických reforiem, o ktoré sa Chruščov pokúsil, patrí medzi výsledky jeho aktivít aj napr. pričlenenie Krymu k Ukrajinskej SSR. Roku 1964 bol Chruščov zbavený moci členmi tvrdého krídla Strany a odsunutý do úzadia. Na jeho miesto sa tlačili hneď niekoľkí predstavitelia elity: predseda vlády Alexej Kosygin, predseda prezídia Najvyššieho sovietu Nikolaj Podgornyj (funkcia formálnej hlavy ZSSR) a stranícky byrokrat Leonid Iľjič Brežnev, zastávajúci post prvého tajomníka UV KSSS. Spomedzi nich získal v priebehu 2 rokov najvyšší vplyv Leonid Brežnev.
thumb|[[prezident Spojených štátov|Prezident USA Gerald Ford a sovietsky vodca Leonid Brežnev podpisujú dohodu SALT I, 1974]]
Brežnev rýchlo skoncoval s Chruščovovým štýlom neustálych zmien, oprel sa o armádu, posilnil centrálne rozhodovanie z Moskvy, do vedenia vniesol stabilnejšie a pragmatickejšie metódy práce a aj ľud prijal zmenu v Kremli s uspokojením. XXIII. zjazd KSSZ roku 1966 potvrdil novú líniu strany, ktorá bola súčasne neoficiálnou rehabilitáciou stalinizmu. Práve on mal v nasledujúcich rokoch veľký podiel na intervencii do Česko-Slovenska v lete roku 1968. Počas jeho vlády sa výrazne zhoršili vzťahy s Čínou. Čínski vodcovia označovali ZSSR za svojho najväčšieho nepriateľa. Prebehlo tiež niekoľko menších ozbrojených stretnutí, v marci roku 1969 na rieke Ussuri a na riečnom ostrove Damanskij (čínsko-sovietske konflikty). Ako aj na hraniciach Kazachstanu a ČĽR v auguste toho istého roku. Brežnev sa v tejto dobe obklopil vedením, ktoré sa skladalo z členov všetkých dôležitých záujmových skupín komunistickej strany. Okrem toho, že Brežnev uvoľnil svojou zahraničnou politikou napätie v Európe, pokúšal sa normalizovať aj vzťahy s USA, ktoré už niekoľko rokov predávali veľké množstvo obilia do ZSSR. Výsledkom rokovaní medzi USA a ZSSR bola dohoda o obmedzení strategických jadrových zbraní SALT I.
Georg Anton Friedrich Ast
Georg Anton Friedrich Ast (* 29. december 1778, Gotha, Nemecko – † 31. október 1841, Mníchov) bol nemecký filozof, prívrženec F. W. Schellinga. Pôsobil ako profesor v Mníchove.
Sovietsky zväz
19531985
thumb|Rodina pracovníka závodu Krasnyj Chimik v [[Petrohrad|Leningrade v ich letnom dome, Ruská SFSR, 1981]]
V tomto období rýchlo rástla životná úroveň obyvateľstva. Mzdy rástli podstatne rýchlejšie ako životné náklady. To však spôsobovalo disproporcie medzi úsporami a produktmi, ktoré bolo možné za ne nakúpiť, vzhľadom na to že výroba spotrebného tovaru pomaly klesala. Na druhej strane sa zvyšovala vybavenosť sovietskych domácností. Zlepšili sa tiež bytové podmienky. Vzrástla motorizácia a skvalitnila sa výživa obyvateľstva. Na druhej strane sa sovietske kolchozy prejavili ako neefektívne. Sovietsky zväz nedokázal pravidelne vyprodukovať dostatok potravín pre vlastnú potrebu. Tretina zožatého obilia bola zničená kvôli zlému uskladneniu. Naproti tomu 2530 % poľnohospodárskej výroby pochádzalo zo záhumienok, ktoré tvorili len 3 % celkovej ornej pôdy. Pre celé hospodárstvo bolo príznačné lajdáctvo a potláčanie akejkoľvek iniciatívy. Počas 18 rokov, keď bol Brežnev najmocnejším mužom Kremľa, sa pomery v ZSSR síce stabilizovali, no odmietaním progresívnych zmien sa zároveň konzervovali. Pod jeho vedením systém nedokázal adekvátne čeliť vnútropolitickým a ekonomickým problémom. V roku 1979 pomocou KGB zorganizoval v Afganistane puč, po ktorom nasledovala zdĺhavá krvavá vojna. Na sklonku jeho vlády bolo vedenie ZSSR prestarnuté a nehybnosť sovietskeho režimu sa skončila až po Brežnevovej smrti roku 1982.
Subordinácia
Subordinácia môže byť:
Sovietsky zväz
19531985
Nástupcom Brežneva sa stal Jurij Vladimirovič Andropov, bývalý šéf KGB. Sovietska tajná služba, bola v tej dobe organizáciou, ktorá mala najlepší prehľad o skutočnom dianí v krajine. Andropov sa prejavoval ako opatrný reformátor. Pokúšal sa obmedziť absentérstvo, alkoholizmus (vskutku zaujímavé je, že príjmy z alkoholu tvorili 58 % HDP ZSSR), čierny trh, vystupňoval boj proti korupcii, pokúsil sa zvýšiť všeobecnú disciplínu, obzvlášť pracovnú. Asi najväčším úspechom Andropova počas jeho 15 mesiacov v úrade bola jeho kádrová politika. Presadzoval nové, mladšie stranícke kádre a odstraňoval prestarnutú brežnevovskú garnitúru. Od polovice roku 1983 sa však rýchlo zhoršoval jeho zdravotný stav, až nakoniec 9. februára 1984 zomrel. V svojom odkaze ústrednému výboru strany žiadal Andropov za svojho nástupcu Michaila Gorbačova. Ten sa však zdal starej brežnevovskej garde veľmi mladý, tá si navyše ešte priala udržať moc. Za nového generálneho tajomníka bol zvolený Konstantin Černenko, ten ale nevládol ani 1 rok a zomrel 10. marca 1985. Politbyro do 24 hodín od jeho smrti odporučilo Ústrednému výboru strany, aby bol za nového tajomníka zvolený Gorbačov.
Prestavba a rozpad
thumb|left|[[Michail Sergejevič Gorbačov|Michail Gorbačov počas individuálnych rozhovorov s americkým prezidentom Ronaldom Reaganom, 1985]]
Michail Gorbačov sa stal vodcom chorej veľmoci. Ako predstaviteľ mladých, umiernených reformátorov v Komunistickej strane sa snažil napraviť, oživiť a pokiaľ možno liberalizovať strnulý sovietsky systém. To sa chcel pokúsiť dosiahnuť takým spôsobom, aby ho nemusel zásadne meniť. Nemal však jasné predstavy o reformách a ich hĺbke. Ako sa neskôr ukázalo, nemal ani presné predstavy o skutočnom stave v krajine. Pri reformách sprvu dával dôraz na zvýšenie stagnujúceho ekonomického rastu. Ten bol okrem skostnatenosti riadiaceho aparátu spôsobený aj problémami so systematickým falšovaním ekonomických výsledkov, čo bolo bežnou praxou v krajine. Pokúšal sa odstrániť byrokraciu a centralizmus, pre to bolo potrebné zvýšiť otvorenosť a informovanosť spoločnosti. Nasledovala tzv. „glasnosť“, a neskôr potreba hlbších reforiem komunistického systému, tzv. „perestrojka“. Za Gorbačovovej vlády sa podstatne zlepšili vzťahy ZSSR s USA ako aj západoeurópskymi krajinami. Gorbačov sa stal veľmi uznávaný v zahraničí. Vo vzťahu k východoeurópskym krajinám presadzoval politiku nezasahovania. To neskôr vyústilo do postupného pádu komunistických režimov v týchto krajinách.
thumb|Územné zmeny vo [[východný blok|východnom bloku po skončení studenej vojny]]
Uvoľňovanie vzťahov v samotnom ZSSR malo ale zhubný vplyv aj na samotné republiky. Predstavitelia jednotlivých republík sa začali navzájom obviňovať z ekonomického zaostávania krajiny. Neskôr do popredia vystúpili aj národnostné nepokoje najmä v Pobaltí a Zakaukazsku. Jednotlivé národné parlamenty sa začali odkláňať od Moskvy a dokonca žiadali autonómiu. Gorbačov sa ocitol medzi dvoma tábormi. Radikálni reformátori ho považovali za príliš konzervatívneho, naopak konzervatívni komunisti za priveľmi radikálneho. Práve predstavitelia tvrdej línie sa 18. augusta 1991 pokúsili o puč. Ten bol ale veľmi slabo naplánovaný a mal nízku podporu, hlavne armády. Po piatich dňoch bola väčšina pučistov zatknutá alebo spáchala samovraždu. Vtedy sa na scénu znovu dostal Boris Jeľcin, populárny predstaviteľ Moskovskej straníckej organizácie. Najvyšší soviet mu vtedy udelil mimoriadne právomoci, Jeľcin prevzal kontrolu nad ozbrojenými silami na území Ruska, zastavil činnosť Komunistickej strany. Nasledovala likvidácia celozväzových inštitúcií a mnohých ministerstiev. Dňa 8. decembra 1991 sa na chate v Bielovežskom pralese zišli prezidenti Ruska a Ukrajiny, Boris Jeľcin a Leonid Kravčuk, ktorí presvedčili predsedu Najvyššieho sovietu Bieloruska, Stanislava Šuškeviča, aby súhlasil s rozpustením Sovietskeho zväzu a jeho nahradením voľným združením, Spoločenstvom nezávislých štátov (SNŠ). Legitimitu tohto kroku odôvodňovali skutočnosťou, že roku 1922 tieto štáty vytvorili podpisom zväzovej zmluvy ZSSR a mali ho teda aj právo rozpustiť. Predstavitelia väčšiny ostatných republík boli rýchlym spádom udalostí prebiehajúcich mimo ich vplyvu značne prekvapení. Vymohli si preto taktiež vstup do SNŠ, ktoré malo vytvoriť podmienky pre uchovanie potrebných vzťahov medzi novovzniknutými krajinami. Stalo sa tak 21. decembra 1991, keď 11 zostávajúcich republík ZSSR (pobaltské štáty a Gruzínsko sa odmietli pripojiť) vyhlásilo, že vytvorením SNŠ prestal existovať Sovietsky zväz. Ten bol formálne zrušený 26. decembra 1991. Deň pred tým rezignoval Gorbačov, prvý aj posledný prezident tejto krajiny.
Národnostné príčiny a decentralizácia moci
thumb|left|Nacionalistické protivládne nepokoje v [[Dušanbe, Tadžická SSR, 1990]]
V období prebiehajúcich decentralizačných reforiem sa miestne komunistické strany v jednotlivých oblastiach menili na lokálne centrá moci, ktoré boli čoraz menej závislé na Moskve. Nepokoje, ktoré prebehli po tom, ako bol roku 1986 vymenený kvôli korupcii prvý tajomník komunistickej strany v Kazachstane pôvodom Kazach za iného funkcionára, ktorý však bol Rus, ukázali citlivosť národnostnej otázky, ktorú sa dlhú dobu darilo tvrdými protiopatreniami potláčať. Do popredia tak pomaly vystupovala otázka krívd spôsobených neruským národom. Mnoho príslušníkov neruských národov videlo za krivdami a nešťastiami, ktoré im spôsobil režim, Rusov. Dôvodom však bolo v prevažnej miere to, že o ruské obyvateľstvo sa opieralo cárske Rusko, ktorého štruktúry do značnej miery Sovietsky zväz prebral. Práve ruské obyvateľstvo bolo najčastejšie využívané ako mobilná pracovná sila, či ako riadiaci element posielaný do všetkých kútov krajiny. Ruština sa však stala preferovaná ako jazyk inteligencie a to aj napriek tomu, že štát garantoval rozvoj všetkých národov a národností, ba aj ich tradícií a kultúry. Na druhej strane ale dôkladne monitoroval a potlačoval všetko, čo bolo z politického a ideologického hľadiska považované za nacionalizmus. Na Rusov v tomto prípade dopadá vina za chyby režimu z veľkej časti neprávom. RSFR napríklad nemala nikdy svoju vlastnú stranu, ktorá by bránila jej záujmy, tak ako ich mali ostatné republiky. Problémom bola takisto rýchlo rastúca populácia stredoázijských, prevažne moslimských republík, ktorých obyvateľstvo na rozdiel od slovanského (ruského obzvlášť) nebolo ochotné sťahovať sa do inej oblasti, tobôž osídľovať riedko obývanú Sibír. Tá sa mimochodom vyľudňovala počas celého povojnového obdobia, aj napriek tomu, že štát prisťahovalcov do týchto oblasti krajiny zvýhodňoval. V rámci „glasnosti“ sa koncom 80. rokov v ZSSR otvorene hovorilo o zločinoch, ale aj problémoch režimu, čo však bohužiaľ vôbec neviedlo k ich riešeniu, ale skôr k ich rozmazávaniu. Mnoho obyvateľov bolo zaskočených, ba až znechutených režimom, ktorý to všetko spôsobil. Vládla dezilúzia. Po neúspešnom puči v auguste 1991, bola väčšina obyvateľstva zväzových republík natoľko zhnusená dianím v krajine, že nik nezasiahol, keď sa v tomto momente oddelili od krajiny pobaltské republiky. Moci v krajinách sa vtedy rozhodli chopiť miestne elity, ktoré dovŕšili rozpad krajiny v decembri 1991 zrušením ZSSR a vytvorením jeho nepodarenej „demokratickej“ náhrady vo forme Spoločenstva nezávislých štátov.
Ekonomické a sociálne problémy
thumb|Trh v [[Kyjeve, Ukrajinská SSR, 1972]]
Puč 18. augusta 1991
thumb|Tank [[T-80 na Červenom námestí počas augustového prevratu, 1991]]
Dňa 18. augusta 1991 sa členovia konzervatívneho vedenia strany na čele s Vladimirom Kriučkovom pokúsili o prevrat. Zatkli Gorbačova, ktorý sa v tej dobe nachádzal na Kryme, vo viacerých mestách vyhlásili výnimočný stav a tankmi zaútočili na budovu parlamentu (Biely dom). Pučistické tanky však zastavili rozhorčené davy Moskovčanov a jednotky armády, ktoré zostali lojálne legitímnemu vedeniu krajiny. Pri stretoch zomreli 3 ľudia. Jedným z politikov, ktorí sa podieľali na rozvrátení puču bol Jeľcin, ktorý sa angažoval priamo v uliciach, napríklad i známym prejavom z veže tanku. Napriek tomu, že sa Gorbačov onedlho vrátil do Moskvy, stratil už fakticky všetku svoju moc. Formálnu vládu nad Sovietskym zväzom prevzala ruská vláda. Jeľcin 23. augusta zakázal činnosť komunistickej strany na území Ruska, o deň neskôr Gorbačov odstúpil zo svojej funkcie generálneho tajomníka, zjazd ľudových poslancov schválil zmeny v ústave. V tomto období fakticky vládu nad každou z republík prevzali lokálne vlády. 6. septembra moskovská vláda uznala nezávislosť troch pobaltských republík – Litvy, Lotyšska a Estónska. Vodcovia Ukrajiny (Leonid Kravčuk), Bieloruska (Stanislav Šuškevič) a Ruska (Boris Jeľcin) sa po referende, v ktorom sa obyvatelia Ukrajiny rozhodli oddeliť od ZSSR, 8. decembra 1991 dohodli na vzniku slovanského trojspoločenstva. Väčšina ostatných bývalých zväzových republík (s výnimkou pobaltských republík a Gruzínska) ich nasledovala a 21. decembra sa v Alma-Ate dohodla na vzniku Spoločenstva nezávislých štátov – SNŠ.
Poloha a hranice
thumb|300px|Poloha ZSSR
Územie ZSSR predstavoval kompaktný, veľmi slabo rozčlenený pevninový blok, rozprestierajúci sa od Baltského mora na západe po Tichý oceán na východe, čo je vyše, a zo severu na juh od Severného ľadového oceánu po pohoria Strednej Ázie, čo je vyše. Krajné body: na severe – mys Fligeli na Rudolfovom ostrove (zem Františka Jozefa), (81° 51´ sev. zemepisnej šírky), resp. na pevnine Čeľuskinov mys na polostrove Tajmýr (77° 43´ sev. zem. šírky); na juhu – južne od mesta Kuška v Turkménskej SSR (35° 08´ sev. zem. šírky); na západe – Baltská kosa v Kaliningradskej oblasti (19° 33´ vých. zem. dĺžky); na východe – Ratmanovov ostrov v Beringovom prielive (169° 02´ záp. zem. dĺžky), resp. na pevnine Dežňovov mys na Čukotskom polostrove (169° 40´ záp. zem. dĺžky). Z celkovej rozlohy 22,4 mil km² pripadalo na európsku časť 5,6 mil. km², na ázijskú časť 16,8 mil km². Ostrovy a polostrovy zaberali 1,3 mil. km². Územie ZSSR sa rozprestieralo v 11 časových pásmach. S obrovskou rozlohou bola spätá aj veľká rozmanitosť prírodných podmienok ako aj nesmierne nerastné bohatstvo. Celková dĺžka hraníc bola okolo. ZSSR priamo hraničilo s 12 štátmi. Na západe susedilo s Nórskom, Fínskom, Poľskom, ČSSR, Maďarskom a Rumunskom. Na juhu hraničilo s Tureckom, Iránom a Afganistanom. Na východe s Čínou, Mongolskom a Kórejskou ľudovodemokratickou republikou. Väčšia časť hraníc s týmito krajinami bola prirodzeného charakteru, tvorili ich pohoria resp. rieky. Na východe bolo ZSSR Ochotským morom oddelené od Japonska a Beringovým prielivom od USA. Najdlhšiu hranicu mal ZSSR s ČĽR a Mongolskom, najkratšiu s KĽDR  a ČSSR. Poludníky prechádzajúce na západe Rybárskym polostrovom a na východe Ratmanovovým ostrovom k Severnému pólu ohraničujú sovietsky sektor Arktídy.
Príroda a povrch
náhľad|300px|Fyzická mapa ZSSR
Základnou osobitosťou povrchu ZSSR bola prevaha rovinných útvarov na západe a severe a pohorí na juhu a na východe ZSSR. Rovinná časť ZSSR sa rozprestierala od Baltského mora po rieku Jenisej a od Severného ľadového oceánu po pohoria Strednej Ázie. Skladala sa z troch osobitných útvarov – Východoeurópskej nížiny, Západosibírskej nížiny a Turanskej nížiny. Rozlohou najväčšia a povrchovo pestrá je Východoeurópska nížina (vyše 4 mil. km²) zaberajúca väčšinu európskej časti ZSSR. Striedajú sa na nej nevysoké (300) pahorkatiny a vrchoviny (Stredoruská pahorkatina, Volynsko-podolská pahorkatina a i.) s nížinami (Dneperská, Ocko-donská, Kaspická).