cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Angiens
Angiens je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Seine-Maritime, v regióne Horná Normandia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Domobrana (rozlišovacia stránka)
Domobrana môže byť:
Tasmánia
Tasmánia (skrátene TAS) je austrálsky štát a súčasne ostrov, nachádzajúci sa asi 200 kilometrov na juh od kontinentu, od ktorého ho oddeľuje Bassov prieliv.
Hlavným a najväčším mestom Tasmánie je Hobart (cca 225 000 obyvateľov), ďalšími významnými sídlami sú Launceston, Devenport a Burnie.
Francheville (Côte-d’Or)
Francheville je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Côte-d’Or, v regióne Burgundsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Mokvavý prameň
Mokvavý prameň je prírodná pamiatka v pohorí Považský Inovec v podcelku Nízky Inovec, približne južne od obce Nová Lehota. Je v správe Štátnej ochrany prírody Biele Karpaty.
Nachádza sa v katastrálnom území obce Nová Lehota, okres Nové Mesto nad Váhom v Trenčianskom kraji. Vyhlásená bola v roku 1983 na rozlohe, bez ochranného pásma. Na území rezervácie platí 4. stupeň ochrany.
Predmetom ochrany je: ''V Považskom Inovci zriedkavý príklad silného mokvavého prameňa v oblasti rozhrania kryštalického jadra a bázických obalových vrstiev pohoria. Dobre dostupný študijný objekt a význačný krajinotvorný prvok.''
náhľad|vľavo|Rosnička zelená
Mortal Kombat II
Fatality
Mortal Kombat neslávne preslávil svojou brutalitou predovšetkým kvôli týmto dokončeniam protivníka. Fatality možno vykonať príslušným stlačením niekoľkých tlačidiel, ktoré sú u každej postavy iné. Niektorí hráči tejto hry vyhlasujú, že u Shang-Tsunga možno urobiť fatality postavy, na ktorú je premenený. V hre sa tiež vyskytujú aj tzv. Pit Fatality, teda zakončenie protivníka napríklad napichnutím na bodáky alebo hodením do lávy alebo kyseliny.
Brisbane
Brisbane je hlavné a najľudnatejšie mesto austrálskeho štátu Queensland a tretie najväčšie mesto v Austrálii. Má rozlohu a vyše 2,2 milióna obyvateľov. Mesto sa nachádza v blízkosti Tichého oceánu na brehoch rieky Brisbane na planine medzi zátokou Moreton a Veľkých predelovým pohorím (niekedy nazývaným aj Austrálske Kordillery) v juhovýchodnom Queenslande.
Mesto je pomenované po sirovi Thomas Brisbaneovi, guvernérovi Nového Južného Walesu v rokoch 1821-1824. Mesto vzniklo z tvrdej trestaneckej kolónie v Redcliffe (dnes súčasť Brisbane) v roku 1824. Brisbane bolo vyhlásené hlavným mestom novovzniknuvšej osamostatnenej kolónie Queensland v roku 1859. Do skončenia druhej svetovej vojny sa mesto rozvíjalo pomaly. Najvýraznejší rozmach sa začal po úspešných Hrách Spoločenstva v roku 1982 a svetovej výstave v roku 1988. Dnes je Brisbane jedným z najrýchlejšie rastúcich austrálskych miest.
V súčasnosti sa rozkladá na pahorkoch a terasách lemujúcich dolný tok rieky Brisbane River dôležité priemyselné centrum. Vyskytuje sa tu priemysel strojársky, automobilový, textilný, chemický, stavebných látok, drevospracujúci, papierenský, potravinársky (mäsový, konzervárne, cukrovar) a petrochemický. Stredisko výnosnej poľnohospodárskej oblasti celoštátneho významu ako aj obchodu a peňažníctva. Dopravná križovatka, medzinárodné letisko, prístav s ročnou prekládkou viac ako 14 miliónov ton spojený s bankovým centrom Ipswich.
Mesto je strediskom turistiky. Vyhľadávanými sú pláže Sunshine Coast a Gold Coast. Nachádzajú sa tu 2 univerzity (štátna založená r. 1910; Griffithova r.1971), štátne múzeum (1871), galéria, štátna knižnica, observatórium, početné parky, zoologická a botanická záhrada. Z dominánt mesta vyniká moderná budova parlamentu a v najstaršej časti mesta zachované dokumenty starej architektúry (Wolston House, Ormiston House a iné).
Slováci v Rumunsku
Podľa sčítania obyvateľstva v roku 2021 žije v Rumunsku 10 232 Slovákov. Slovenské etnikum v Rumunsku možno rozdeliť do dvoch veľkých teritoriálne navzájom oddelených skupín.
Prvú z nich nájdeme v nížinatej, severnej časti rumunského Banátu v okolí mesta Nadlak (po rumunsky Nădlac) pri hranici s Maďarskom (aradsko-banátska oblasť). Ide o ekonomicky a kultúrne pomerne vyspelú populáciu - v Nadlaku pôsobí aj slovenská stredná škola, v slovenčine vychádzajú knižné publikácie a pod. V Aradskej župe tvorili Slováci v roku 1977 2% všetkého obyvateľstva. Ide o druhotnú kolonizáciu, ktorá vyšla na začiatku 19. storočia z oblasti Békešskej Čaby. Slováci aj v súčasnosti tvoria v Nadlaku takmer polovicu jeho obyvateľov. Podľa sčítania ľudu v roku 2011 mal Nadlak 7185 obyvateľov. Jeho etnická štruktúra bola nasledovná:
Druhá zložka slovenskej populácie sídli na severozápade krajiny v obciach rumunského Rudohoria (Munții Plopiș) ležiaceho východne od mesta Oradea na hraniciach žúp Bihar a Salaš (bihorsko-salajská oblasť). Ide o potomkov kolonistov, ktorí prišli na toto neobývané miesto v troch vlnách medzi rokmi 1790-1838. Veľká časť rudohorských Slovákov sa podieľala na emigračnej vlne do Česko-Slovenska v rokoch po druhej svetovej vojne. Boli usídľovaní v pohraničí Česka (najmä Šumava, Jeseníky, tiež Tachovsko, Chebsko aj.), kde sú dodnes veľmi osobitnou kultúrnou skupinou obyvateľstva.
Bihorská oblasť je zväčša hornatá s množstvom kopcov a údolí. Rozsiahly horský pás v členitom teréne je dlhý približne 50 kilometrov a široký 30 kilometrov. Lokality, kde žijú Slováci, nachádzame priamo na kopcoch (Nová Huta, Gemelčička, Šarany, Nový Šastelek, Bojovské, Vagaše), pod nimi sú ďalšie obce (Bodonoš, Čerpotok, Boromlak, Varzaľ, Fegernic, Lugaše, Zavaň).
Nachádza sa tu obec s najvyšším podielom Slovákov v Rumunsku, Nová Huta (Șinteu) v Biharskej župe, kde podľa sčítania ľudu v roku 2002 z jej 1287 obyvateľov tvorili Slováci 1264 obyvateľov, Rumuni 19 a Maďari 4.
Takmer v každej obci funguje slovenská škola, prípadne aj škôlka. V Bodonoši sa nachádza aj slovenské Teoretické lýceum Jozefa Kozáčeka. Do dvoch škôl sú vyslaní učitelia Ministerstvom školstva, vedy, výskum a športu SR (Nová Huta a Gemelčička), ktorí v oblasti pôsobia ako podpora slovenským krajanom. Takmer v každej dedinke pôsobia slovenskí kňazi, ktorí sú rodákmi z tejto oblasti.
Náboženské vierovyznanie
Slováci v Bihárskej župe sú prevažne rímskokatolíckeho vierovyznania, tí žijúci v Aradskej župe zase evanjelického vierovyznania. Vďaka zmiešaným manželstvám ako tretie najrozšírenejšie vierovyznanie nahradilo gréckokatolícke pravoslávne. Celkovo sú Slováci v Rumunsku podľa sčítania ľudu z roku 2002 nasledovného vierovyznania :
Politická reprezentácia
Ako štátom oficiálne uznaná národnostná menšina, majú Slováci spolu s Čechmi jedného svojho zástupcu v rumunskom parlamente. Ich zástupcom je od roku 2008 Adrian Merka za Demokratický zväz Slovákov a Čechov v Rumunsku (DZSČR).
Vývoj počtu Slovákov v Rumunsku
Najviac Slovákov žije podľa sčítania obyvateľstva z roku 2002 v župách Bihar (7370), Arad (5695), Temeš (1908), Salaš (1366), Caraș-Severin (340), Satu Mare (186) a Hunedoara (100).
== Významné obce a lokality, ==
Školstvo
V súčasnosti sú v Rumunsku 2 lýcea (v Nadlaku a v Bodonoši) - kde sú aj základné školy pre I. - VIII. ročník, ďalšie 3 základné školy pre I. - VIII. ročník sú v Starej Hute, v Gemelčičke a v Šaranoch, a okrem toho je v Rumunsku pre Slovákov ďalších 12 základných škôl pre ročníky I. - IV. a 14 škôlok. Okrem toho sa slovenčina ako materinský jazyk vyučuje na niekoľkých ďalších školách.
Štít (geológia)
thumb| Oceánska kôra – vekPevninská kôra – rozdelenie Štít je veľká stabilná časť kontinentálnej zemskej kôry, budujúca vyzdvihnuté jadro platformy. Je tvorený najčastejšie prekambrickými kryštalickými vyvretými a vysoko premenenými horninami, ktoré sú obnažené priamo na zemskom povrchu. Na všetkých štítoch je vek týchto hornín väčší ako 570 miliónov rokov, niekedy dokonca 2 až 3,5 miliardy rokov. Od prekambria štíty neboli zasiahnuté tektonickým nepokojom. Štíty sú preto v dôsledku dlhodobej erózie pomerne rovinaté oblasti, kde neprebieha žiadna orogenéza, nevznikajú zlomy a aj ostatné tektonické procesy sa vyskytujú hlavne na ich okrajoch. V porovnaní s aktivitou na rozhraniach tektonických platní sú štíty veľmi pokojné a nevyskytujú sa tu prakticky žiadne zemetrasenia.
Termín štít v geológii po prvýkrát použil H. B. C. Sollas v nemčine ako schild, v diele Tvár zeme tento termín neskôr použil aj Eduard Suess.
Horninové zloženie
Zemská kôra je pod štítmi hrubá iba 35 – . Väčšinu hrúbky litosféry (hrubej okolo ) v týchto oblastiach tvorí vrchný plášť.
Štíty sú väčšinou jadrami kontinentov, bývajú ohraničené vrstvami kambrických hornín. Ich stabilita vylučujúca vznik nových pohorí mala za následok, že ich erózia väčšinou pomerne dobre zarovnala, aj keď stále majú mierne zvlnený povrch. Pokrývajú ich sedimenty nachádzajúce sa na platformách. V oblasti platforiem možno štíty rozoznať podľa prítomnosti kryštalických hornín v podloží, prekrytých sedimentami. Štíty a platformy dohromady tvoria najstabilnejšie časti kontinentálnej zemskej kôry, takzvané kratogény.
Tektonika
Okraje štítov sú tvorené pomerne mobilnými zónami, kde prebiehajú intenzívne tektonické alebo platňové pohyby. Tieto oblasti sú tiež nazývané orogény, pretože v nich bežne dochádza k horotvornej činnosti – orogenéze.
Hippomachos z Élidy
Hippomachos (Hippomachos) bol olympijský víťaz v boxe dorastencov v roku 300 pred Kr.
Hippomachos, syn Moschióna z Élidy, zvíťazil na 120. olympijských hrách v boxe dorastencov. V Olympii sa box dorastencov zaviedol na 41. hrách v roku 616 pred Kr. a prvým víťazom tejto disciplíny bol Filótas zo Sybaridy.
Staroveký cestovateľ a spisovateľ Pausanias, ktorý v druhom storočí na svojich cestách po Grécku navštívil aj Olympiu, v olympijskej Altide videl medzi sochami olympionikov i sochu Hippomacha. Pausanias o tom uvádza: ''„Pokiaľ ide o Kallóna, syna Harmodiovho, a Moschiónovho Hippomacha, pôvodom Éliďanov, ktorí premohli chlapcov v pästnom zápase, vytvoril sochu toho prvého Daippos; kto vytvoril sochu Hippomacha, to nevieme. Hovoria, že zdolal troch súperov bez toho, aby utŕžil jedinú ranu alebo si odniesol najmenšie poranenie na tele.“''
Džedkareho pyramída
Džedkareho pyramída alebo Strážna pyramída sa nachádza na pyramídovom poli pri dnešnej dedine Sakkára v Egypte.
Pyramídu postavil faraón 5. dynastie Džedkare (okolo 2388–2356), ktorý bol možno synom (alebo bratom či bratrancom) svojho predchodcu Menkauhora.
Pyramída
thumb|242px|Dispozícia Džedkareho pyramídového komplexu. Jej konštrukcia znamená zmenu konceptu vo viacerých prvkoch, podľa ktorého sa pyramídy doposiaľ stavali. Jadro malo šesť stupňov z nahrubo opracovaných malých vápencových kvádrov. Obklad tvorili platne z jemného vápenca, dodnes viditeľné na niektorých miestach. Vstup bol stále zo severnej strany, ale nenachádzal sa už v stene pyramídy, v jej osi, ale bol zapustený v dlažbe dvora pred stenou, 2,5 m západne od osi objektu a bol zakrytý tzv. severnou kaplnkou. Podobnú dovtedy mala len Snofruova Lomená pyramída. Chodba od vstupu klesá k malej sieni, cez ktorú ďalej prechádza už vodorovne k predsieni, nachádzajúcej sa v úrovni východozápadnej osi pyramídy. V malej sieni sa našli pozostatky po pohrebných obradoch. Na predsieň zo západu naväzuje pohrebná komora a z východu tri pravdepodobne zásobné priestory, tzv. serdab. Predsieň a komora majú sedlový strop z veľkých vápencových blokov. V komore kedysi stál pri západnej stene čadičový sarkofág a v juhovýchodnom rohu v podlahe bol malý štvorcový priestor pre kanopy. Celkový stav pyramídy je dnes veľmi zlý. Na pyramíde sa podpísal čas a zlodeji kameňa. Subštruktúra je rozbitá, našli sa fragmenty sarkofágu a pozostatky múmie staršieho muža. Podľa okolností, ktoré vyplývajú z náleziska a archívnych záznamov je možné, že patria majiteľovi pyramídy.
Pyramídový komplex
thumb|242px|Axonometria systému vnútorných priestorov v Džedkareho pyramíde. Žltá farba znázornuje prvky z vápenca, tmavoružová prvky z iného kameňa. V areáli pyramídového komplexu, pri východnej stene pyramídy, sa nachádzal zádušný chrám, ktorého priečelie tvorili dva vežovité objekty pripomínajúce pylóny stavieb z neskoršieho obdobia. Aj stavebný koncept zádušného chrámu sa v niektorých častiach významne zmenil. Podlaha exponovaných priestorov bola z alabastru, palmové stĺpy z červenej žuly, zadná intímna časť chrámu priliehala priamo na hmotu pyramídy. Jeho reliéfna výzdoba je takmer úplne zničená vďaka ťažbe kameňa, ktorý tu prebiehal už v staroveku. Malé množstvo zachovaných častí ukazuje výzdobu na štandardnej úrovni, zmenila sa však skladba a pomer použitých stavebných materiálov. Ubudlo tvrdých a na ťažbu a prepravu náročných druhov, ako žula alebo čadič. Fragmenty výzdoby z objektov pyramídového komplexu sa dajú dnes nájsť v blízkej dedine medzi domami. V hornej časti vzostupnej cesty, pri jej severnom okraji, bolo nájdené pohrebisko posvätných hadov z Neskorého obdobia. Kultová pyramída stojí tradične pri juhovýchodnom rohu pyramídy a bola postavená podľa štandardného konceptu. Pri severovýchodnom nároží areálu stojí menšia pyramída so zádušným chrámom, patriaca pravdepodobne Džedkareho manželke. Jej meno sa však dodnes nepodarilo nájsť. Stavba chrámu, jeho komplexnosť, originalita a veľkosť, odlišujú objekt od podobných zádušných chrámoch kráľovien, čo dáva tušiť spoločenský význam jej majiteľky.
Výskum
Pyramídu skúmal Perring a Lepsius, v roku 1880 sa do jej vnútra dostal Maspero. V polovici minulého storočia tu prebiehali systematické výskumy dvoch expedícií, vedené Varillom a Husajnom, neskôr Fachrím, ktorým sa nakoniec stratila väčšina dokumentácie. V 60. rokoch minulého storočia prebiehal výskum pyramídy kráľovnej. V polovici 80. rokov sa začal výskum časti pyramídového komplexu, vedený Razekom, zádušného chrámu a vzostupnej cesty. Výskum údolného chrámu nebol dodnes dokončený, jeho časť sa nachádza pod prvými domami dediny Sakkára na okraji údolia Nílu.
Pohár (súhvezdie)
Pohár (Crater) je jedným z 88 súhvezdí modernej astronómie a tiež bolo jedným zo 48 súhvezdí zavedených Ptolemaiom. Neobsahuje žiadnu hviezdu jasnejšiu ako +3. magnitúda.
V tomto pohári mal podľa legendy havran priniesť živú vodu Apolónovi, ale svoju úlohu nesplnil včas. Apolón potrestal havrana tým, že ho umiestnil na oblohu a pred neho dal naklonený pohár s vodou, z ktorého sa však nesmie napiť. Pohár stráži Hydra a navždy pripomína Havranovi jeho nedbalosť. V minulosti tento úsek oblohy obsahoval aj ďalšie súhvezdia – Mačka (Felis) a Sova (Noctua).
Hviezdy
Pohár je veľmi malé a nenápadné súhvezdie. Jeho najjasnejšia hviezda nie je alfa, ale až delta. Ostatné hviezdy súhvezdia nepresahujú štvrtú magnitúdu. Alfa, druhá najjasnejšia hviezda Poháru, sa nazýva Alkes. Je to oranžový obor a jeho povrch s teplotou 4 725 K vydáva žiaru 80 Sĺnk.
Nepomenovaná, slabá beta Crateris, je v skutočnosti obrom s teplotou 8 954 K. Jej priemer je viac než päťnásobkom priemeru Slnka. Má sprievodcu, bieleho trpaslíka, jeho magnitúda však dosahuje len 13,4.
Hviezda gama má sprievodcu s magnitúdou 9,6 vo vzdialenosti 6″. Hlavná zložka má jasnosť 4,14 mag. a je veľmi slabo preskúmaná. So svojím sprievodcom tvorí fyzickú dvojhviezdu. Vzdialenosť medzi nimi je najmenej 150 AU.
Delta Crateris je obor s teplotou 4 600 K, ktorá mu dáva farbu na rozhraní oranžovej a žltej. Je to osamelá hviezda bez sprievodcov.
Théta Crateris je hviezda hlavnej postupnosti tiež na rozhraní medzi dvoma typmi podobne ako delta Crt, ale v jej prípade sú to typy B a A. Veľmi rýchlo rotuje, otočka jej trvá menej ako 0,8 dňa. Mohla by mať spektroskopického sprievodcu s obežnou dobou 150 dní, čo sa ale nikdy nedokázalo.
Iota Crateris je slabou a navyše pomerne tesnou dvojhviezdou. Jej hlavná zložka má magnitúdu 5,5 a typ F7. Vo vzdialenosti 1,4″ ju sprevádza slabá hviezdička 11. magnitúdy. Ďalšia dvojhviezda s označením ADS 8183 leží viac než 4° juhovýchodne od beta Crateris.
Poloha
Pohár je malé a slabo viditeľné jarné súhvezdie. Za tmavých nocí však naozaj pripomína naklonenú čašu. Nájdeme ho medzi Levom a Hydrou západne od Havrana a juhozápadne od Panny. Ako pomôcka pri hľadaní Poháru môže poslúžiť aj fakt, že sa nachádza pod Denebolou zo súhvezdia Leva. Nakoľko leží pomerne nízko pod svetovým rovníkom, doba, v ktorej ho môžeme pozorovať, nie je veľmi dlhá.
Franxault
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Suť
Suť môže byť:
Gaming (obec)
Gaming je obec v Rakúsku v spolkovej krajine Dolné Rakúsko v okrese Scheibbs.
Žije tu 3 058 obyvateľov (1. 1. 2019).
Anglesqueville-l’Esneval
Anglesqueville-l’Esneval je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Seine-Maritime, v regióne Horná Normandia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Amfidamas (syn Bousirida)
Amfidamas (Amfidamas) je v gréckej mytológii syn egyptského kráľa Bousirida.
Po prevzatí moci jeho otca zavládlo v krajine ničivé sucho a neúroda. Keď to už trvalo deväť rokov, pozvali veštca Frasia z Cypru, ktorý im poradil, že ak obetujú každý rok jedného cudzinca najvyššiemu bohu Diovi, neúrodu odvrátia. Bousiris radu počúvol a keďže bol Frasios cudzinec, stal sa tak prvou obeťou. Tieto obety trvali niekoľko rokov až do príchodu hrdinu Herakla, ktorý sa dostal do Egypta na ceste za zlatými jablkami zo záhrady Hesperidiek. Keď ho potom Bousiris so synom Amfidamantom priviedli k obetnému oltáru, Herakles roztrhol svoje putá a oboch ich usmrtil.
Plameň
Plameň môže byť:
Kostol Sant'Andrea al Quirinale
Kostol Sant'Andrea al Quirinale je baroková sakrálna stavba v hlavnom meste Talianska Ríme.
Jeden z klenotov rímskej barokovej architektúry a majstrovské dielo slávneho Gianlorenza Berniniho je po Kostole il Gesù a Kostole Sant'Ignazio di Loyola tretím rímskym kostolom jezuitskej rehole.
Stavebné dejiny
Počiatky dnešného kostola siahajú do dávneho stredoveku. Už pred 12. storočím na jednom zo siedmych starovekých rímskych pahorkov stál kostol zasvätený apoštolovi Ondrejovi. O jeho existencii svedčí pápežská bula z 11. storočia. Iným hmatateľným dôkazom je tzv. Catalogo di Cencio Camerario, najstarší adresár kostolov v Ríme, ktorý zostavil camerlengo a neskorší pápež Honorius III. na konci 12. storočia.
Kostol vo svojej pôvodnej podobe slúžil veriacim takmer štyri storočia.
Zaujímavosťou rehoľného domu, postaveného pre potreby jezuitského noviciátu, je fakt, že mnohí významní členovia rehole prežili časť svojho života medzi jeho múrmi. Z tých najznámejších to boli Aloisius Gonzaga, Roberto Bellarmino či známy poľský jezuita, pôvodom šľachtic Stanislaw Kostka. Ten posledné roky svojho života prežil v jezuitskom noviciáte pri Kostole Sant'Andrea a tu aj ako sedemnásťročný, 15. augusta 1568, zomrel (v kostole je pochovaný a v jeho izbe v kláštore, pod obrazom s Pannou Máriou a sväticami Agnesou, Dorotou a Barborou, diela Tomassa Minardiho z roku 1825, je umiestnená jeho mramorová socha na smrteľnom lôžku od francúzskeho sochára Pierra Le Grosa z rokov 1702 - 1703.
vľavo|náhľad|Pohľad do interiéru kostola Ďalšie osudy kostola výrazne ovplyvnila skutočnosť, že stál neďaleko vtedajšieho pápežského sídla (v Kvirinálskom paláci). Pápež Inocent X. odmietol myšlienku na výstavbu nového kostola s odôvodnením, že v blízkosti pápežského paláca nesmie stáť žiadna iná veľká stavba.
S prácam sa preto muselo počkať až na jeho nástupcu. Alexander VII. (pápežom v rokoch 1655 - 1667) nielenže výstavbu nového kostola v roku 1658 podporil a dokonca ho vzal pod svoju ochranu; po dokončení mal slúžiť aj ako pápežská kaplnka. Vypracovaním projektu a vedením stavby bol poverený pápežov obľúbenec Gian Lorenzo Bernini, ktorý v konečnej podobe vytvoril dielo hodné svojho mena. Traduje sa, že Bernini práce vykonal bez nároku na honorár; jedinou jeho požiadavkou bol denne čerstvo upečený bochník chleba z kláštornej kuchyne. Hotové dielo si vraj tak zamiloval, že podľa slov jeho syna Domenica, ho považoval za svoj jediný dokonalý výtvor a aj v starobe sem často chodil na bohoslužby.
Až do 19. storočia kostol slúžil liturgickým účelom. V roku 1873 talianska vláda zabavila takmer všetky kláštory v Ríme a jezuiti museli Quirinál opustiť. Budovu kláštora prevzal štát a upravil ju pre potreby koruny (stal sa kráľovskou kaplnkou). Po zabavení bol kostol spravovaný kňazmi mimo rehoľu. V polovici 20. storočia boli priestory jezutom vrátené. Kostol celé toto obdobie prežil bez väčšej úhony. Viaceré kostoly v tesnom susedstve či bližšom okolí však také šťastie nemali. Z niekdajších ôsmich kostolov v oblasti medzi Piazza del Quirinale a Via di Santa Susanna bolo päť zničených úplne (Santa Chiara al Quirinale, Santa Maria Magdalena al Quirinale, Santa Teresa alle Quattro Fontane, Incarnazione del Verbo Divino a San Caio Via Porta Pia) a jeden bol odsvätený (Santi Gioacchino e Anna alle Quattro Fontane).
Prehliadka kostola
Vo svojej podstate jednoduché priečelie lemované po okrajoch korintskými pilastrami doplnil Bernini portikom, ktorý sa stal inšpiráciou aj pre staviteľov v neskorších obdobiach. Priečelie sa skladá vlastne z malej polkruhovej predsiene na dvoch stĺpoch, nad ktorou sa klenie veľký oblúk. Jeho vzhľad dokazuje, sa Bernini pri tvorbe inšpiroval priečelím kostola Santa Maria della Pace.
Portál, prístupný po poloblúkovom schodisku, je zastrešený do priestoru vybiehajúcim poloblúkovým kládím, ktoré podopierajú dva nakoso postavené iónske stĺpy. Kládie nesie volúty s kamenným erbom mecenášov stavby z rodu Pamphiljovcov. Celé priečelie zakončuje mohutný tympanón, šírkou presahujúci šírku priečelia.
Bernini stavbu navrhol na priečne oválnom pôdoryse s vencom oválnych a pravouhlých kaplniek. Toto netradičné riešenie, zavrhujúce obvyklé poňatie pôdorysu stredovekých kostolov a katedrál s dlhou pretiahnutou loďou, má jeden cieľ - návštevníkov pohľad nasmerovať na priestor svätyne. Bernini všetko podriadil vizuálnemu účinku.
Interiér
Prvá kaplnka vpravo od vchodu je zasvätená spoluzakladateľovi Spoločnosti Ježišovej svätému Františkovi Xaverskému (Cappella di San Francesco Saverio). Výzdobu tvoria tri obrazy s výjavmi zo svätcovho života - Smrť Františka Xaverského, Kázanie svätého Františka a Krst pohanskej kráľovnej - od Giovanniho Battistu Gaulliho zv. Baciccio. Hlavný obraz zachytávajúci smrť tohto patróna jezuitských misionárov v roku 1552 v Číne, vytvoril Baciccio v roku 1676.
Ďalšou v poradí je kaplnka Utrpenia (Cappella di Passione) s troma obrazmi zachytávajúcimi utrpenie Krista od Giacinta Brandiho z roku 1682. V kaplnke nájdeme aj pomník sardínskeho kráľa Karola Emanuela IV. Savojského (1751 - 1819), ktorý v roku 1802 abdikoval na trón a v tunajšom jezuitskom konvente zomrel. náhľad|[[Pierre Le Gros, Smrť Stanislawa Kostku, 1702 - 1703. Mramorová socha mladého jezuitu v jeho kláštornej izbe]] Vľavo od hlavného oltára sa nachádza kaplnka zasvätená Stanislawovi Kostkovi (Cappella di Santo Stanislao Kostka). V kaplnke sú pod oltárom, v schránke z lazuritu a bronzu (dielo Pierra Le Grosa z roku 1716), uložené ostatky tohto mladého jezuitu.
Oproti kaplnke svätého Františka Xaverského (úplne vľavo) sa nachádza kaplnka zakladateľa jezuitskej rehole Ignáca z Loyoly (Cappella di Sant'Ignazio di Loyola). Výzdobu kaplnky, ktorá sa pretiahla až do roku 1726, tvorí o.i. obraz zobrazujúci trojicu zakladateľov jezuitského rádu - Ignáca z Loyoly, Františka Xaverského a Františka Borgiu - v sprievode Aloisia Gonzagu, ktorého kanonizácia sa konala práve v roku dokončenia výzdoby kaplnky.
Priestor svätyne opticky ohraničuje štvorica kanelovaných korintských stĺpov zo zeleného mramoru nesúcich zalomené kládie, ktoré korunuje segmentový štít. Na jeho vrchole dal Bernini umiestniť bielu postavu patróna kostola v oslavnej póze. Na svätca, vlastne na jeho skon, poukazuje nad oltárnou menzou umiestnený obraz Umučenie svätého Ondreja, dielo Guglielma Cortesiho (vl. menom Guillaume Courtois), francúzsko-talianskeho maliara, z roku 1668. Modro namaľované steny svätyne vytvárajú pôsobivý kontrast so zlátenou plastikou nad oltárnym obrazom od Antonia Raggiho obsahujúcou množstvo poletujúcich anjelov prichádzajúcich pre svätca s korunou mučeníkov. Spojenie svätcovho pozemského utrpenia a smrti na kríži a oslávenia v nebi malo byť pre jezuitských novicov výzvou - z mnohých sa stali misionári a nejedného z nich čakal osud prvých apoštolov.
Celkový duchovný účinok dotvára denné svetlo, zalievajúce svätyňu z nenápadného okna.
Návštevníka pri pohľade nahor zaujme kupola zdobená bohatou štukatúrou v tvare včelích plástov.
Zaujímavosť
Niekoľko desiatok metrov od Kostola Sant'Andrea al Quirinale, na križovatke ulíc, ktorá dostala svoje meno podľa štyroch malých fontán na jej rohoch, stojí ďalší skvost barokového staviteľstva, Kostol San Carlo alle Quattro Fontane, dielo Francesca Borrominiho. Kostol zasvätený svätému Karolovi Boromejskému je o niečo starší ako svätoondrejský kostol a už od čias zrodu oboch stavieb sú obe predmetom porovnávania. Odborníci sa zhodujú v tom, že kým na Borrominiho stavbe sa uplatňuje „baroková matematika“, Bernini, celkom v štýle svojej tvorby, predstavil stavbu ako na grandióznom divadelnom javisku.
Les Étangs
Les Étangs je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Moselle, v regióne Lotrinsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Hérakleion
Hérakleion (po starogrécky Ἡράκλειον) môže byť:
Taino
Taino môže byť:
Dolné Štajersko
Dolné Štajersko alebo Štajersko alebo Slovinské Štajersko (slov. (Spódnja) Štajerska, nem. Untersteiermark) je historický región na severovýchode Slovinska, ktorý predstavuje južnú tretinu bývalého Štajerského vojvodstva.
Nemá žiadny oficiálny status administratívnej jednotky Slovinska, hoci sa stále bežne používa asociácia s neoficiálnym regiónom.
Gars am Kamp
Gars am Kamp je obec v Rakúsku v spolkovej krajine Dolné Rakúsko v okrese Horn.
Žije tu obyvateľov.
Osobnosti
160px|left|náhľad|Socha Falca v miestnom parku.
Grigorij Jefimovič Rasputin
Grigorij Jefimovič Rasputin (* 22. január greg /10. január jul 1869, Pokrovskoje, Rusko – † 30. decembergreg /17. december jul 1916, Petrohrad, Rusko) bol ruský mystik, ktorý mal veľký vplyv na posledných ruských vládcov z dynastie Romanovcov. Rasputin hral dôležitú úlohu v živote cára Mikuláša II., jeho ženy cárovnej Alexandry Fiodorovny a mladého cároviča Alexeja.
Detstvo a mladosť
Približne vo veku osemnástich rokov strávil tri mesiace vo Verchoturskom kláštore, pravdepodobne ako pokánie za krádež. Jeho život v kláštore a videnie Panny Márie po odchode z kláštora, viedli k jeho obráteniu a životu pútnika.
Rodina
V roku 1887 sa oženil s Praskoviou Fiodorovnou Dubrovinovou a mali spolu tri deti: Dmitrija, Varvaru a Mariju. Okrem toho mal ešte jedno nemanželské dieťa. Jeho dcéra Marija (1898 – 1977) ušla pred revolúciou do Francúzska a neskôr do USA. Pracovala ako tanečnica a krotiteľka v cirkuse. Písala tiež pamäte z cárskeho Ruska a v roku 1977, pred svojou smrťou, vydala knihu o svojom otcovi.
Príchod
V roku 1901 opustil Pokrovsko, aby putoval do Grécka a Jeruzalema. Do Petrohradu prišiel pravdepodobne v rokoch 1903 – 1904, tu sa rôzne zdroje rozchádzajú. Najpravdepodobnejšie prišiel na konci roku 1903. Svojou pokorou a úprimnosťou zapôsobil ako na významných cirkevných hodnostárov Petrohradu, tak aj na rádových kňazov a mníchov. Vďaka spovedníkovi cárskeho páru Theophanesovi sa Rasputin dostal do priazne a domu veľkokniežaťa Nikolaja Nikolajeviča a odtiaľ do cárskeho paláca, v ktorom si získal stálu priazeň cára a cárovnej, keď liečil chorého cároviča Alexeja, ktorý trpel hemofíliou.
Liečenie cároviča
Cárovič Alexej trpel dedičnou chorobou hemofíliou a mohol pre drobné zranenie umrieť. Lekári nevedeli Alexejovi pomôcť, tak cárovná hľadala liečiteľa, ktorý by jej syna zachránil. Dvorná dáma a priateľka cárovnej Anna Vyrubovova odporučila cárovnej Rasputina. Nie je presne známe, akým spôsobom Rasputin cároviča liečil, ale bol úspešný. Neprajníci Rasputina tvrdili, že liečil cároviča pomocou hypnózy, ktorá, ako je preukázané, zmierňuje príznaky, pretože odbúrava stres, upokojuje a spomaľuje krv. Je dokázané, že sugescia dokáže príznaky hemofílie potlačiť, ale chorobu nevylieči. Rasputin však údajne liečil chlapca aj na diaľku pomocou telegramu, ktorý poslal zo Sibíri. Iné tvrdenia vravia, že k liečbe používal pijavice. Ich sliny však obsahujú antikoagulanciá, ako je hirudín, takže takáto liečba by pravdepodobne viedla k zhoršeniu choroby. Rasputin zakazoval púšťať k cárovičovi lekárov a nedovolil mu užívať lekármi predpísané lieky. Vďaka svojej úspešnej liečbe si zabezpečil významný vplyv na vtedajších vládcov Ruska.
Vplyv na cára a cárovnú
Mal veľký vplyv na cárovnú, aj na cára. Rasputin mal s cárovnou až intímny vzťah. Rasputin radil cárovi aj v štátnych záležitostiach a Mikuláš II. sa naňho začal vo všetkom spoliehať a žiadal ho o rady v najdôležitejších rozhodnutiach aj rozhodnutiach týkajúcich sa vojny. Uvádza sa, že sympatizoval s Nemeckom a radil cárovi, aby do vojny nevstupoval. Neskôr vyhlásil, že ruské vojská prehrajú, pokiaľ velenie neprevezme cár. Toto rozhodnutie nebolo správne, cár nebol schopný veliteľ, ale na Rasputinovu radu skutočne velenie prevzal. Podľa niektorých zdrojov si Rasputin zriadil akýsi obchod, kde vybavoval povýšenia a zabezpečoval lukratívne miesta výmenou za rôzne protihodnoty, hlavne sexuálne. Viedol stále rovnako nespútaný život ako za mlada, veľa pil a usporadúval sexuálne orgie. Dokonca bol niekoľkokrát obvinený zo znásilnenia, raz dokonca zo znásilnenia mníšky. Tieto obvinenia nechal cár zamietnuť. Nenávidela ho najmä vysoká šľachta a načas dokonca vymohli na cárovi vyhnanie Rasputina na Sibír. Ale cárovná trvala na Rasputinovom návrate, pretože to bol jediný človek, ktorý dokázal cárovičovi pomôcť a zastaviť jeho krvácanie. Rasputin mal silný vplyv nielen na rozhodnutia vladára, ale aj na jeho povesť, a tá vďaka Rasputinovi utrpela a utrpel aj rešpekt voči cárovi. To viedlo k rozhodnutiu vysokej šľachty Rasputina odstrániť.
Podľa iných zdrojov je tento vplyv Rasputina na vladárov prehnaný a nedosahoval vyššie uvedený rozmer.
Maardu
Maardu je (samosprávne) mesto v Estónsku v kraji Harjumaa.
Mesto sa nachádza pri pobreží Randverského zálivu medzi riekou Pirita a Maardským jazerom. Územie mesta hraničí s obcou Viimsi na severe a s obcou Jõelähtme na juhu. Mesto má viac ako 16 tisíc obyvateľov.
Meno
Meno mesta je odvodené od rovnomennej dediny, ktorá sa nachádza za hranicami mesta, na území obce Jõelähtme. Etymológia mena nie je veľmi jasná; najčastejšie býva spojená so slovom mardus, označujúcim v estónskom folklóre nadprirodzených poslov smrti.
Podľa dediny Maardu bol rovnakým menom označovaný miestny panský statok. Podľa maardského statku dostalo svoje meno najprv Maardské jazero, podľa jazera potom továreň na spracovanie fosforitu, ktorá po vojne vznikla v blízkosti jazera, podľa továrne následne sídlisko, z ktorého sa vyvinulo dnešné mesto.
Grigorij Jefimovič Rasputin
Druhý pokus
V decembri 1916 vylákal princ Jusupov Rasputina do svojho paláca pod zámienkou, že princezná Irina potrebuje jeho liečiteľské schopnosti. Princezná bola v tom čase na Kryme. Rasputin bol zavedený do pivnice, kde mu ponúkli otrávené koláče a víno. Okolo Rasputinovej smrti takto vznikli nejasnosti, pretože podľa tvrdení jeho životopiscov ho koláče nezabili. Jeho dcéra Maria prehlasuje, že ho nemohli zabiť, pretože ich jej otec určite nejedol. Od pokusu o jeho zavraždenie v roku 1914 trpel prekyslením a sladkým jedlám sa vyhýbal. Existujú dokonca nepodložené tvrdenia, že ho pred otravou kyanidom draselným zachránil jeho alkoholizmus. Rasputin vraj trpel na alkoholickú gastritídu, pri ktorej mu žalúdok prestal vylučovať kyselinu chlorovodíkovú potrebnú na reakciu s kyanidovou zložkou jedu cyankáli.
Po tomto neúspechu sa šiel princ Jusupov poradiť do horných komnát s ostatnými sprisahancami, ktorými boli antisemitský poslanec Štátnej dumy Vladimir Puriškevič, synovec cára, veľkoknieža Dmitrij Pavlovič, ďalší veľkoknieža Nikolaj Michajlovič a doktor Stanislav Lazovert. Po porade sa vrátili k Rasputinovi a štyrikrát doňho strelili. Rasputin sa počas strieľania vrhol na Jusupova a pokúšal sa ho uškrtiť. Potom jeho telo zviazali a hodili do rieky. Telo našli plávať v rieke Neve.
Rasputin predpovedal, že ak jeho smrť zapríčiní člen kráľovskej rodiny, bude to aj cárov koniec. Pri pitve sa mala v jeho pľúcach nájsť voda, čo vedie k záveru, že bol nakoniec utopený.
Cárovná nechala Rasputina pochovať v Cárskom Sele, ale po februárovej revolúcii mali byť jeho pozostatky prenesené do neďalekého lesa a spálené. Keď bol spaľovaný, mal sa v ohni posadiť, čo spôsobilo v prítomných zdesenie. Vysvetlenie je, že telo bolo spaľované neodborne, a keď sa zahrievalo, šľachy sa scvrkli, čo prinútilo ohnúť nohy a telo v páse a viedlo k predstave, že sa posadil. Táto konečná náhoda len podporuje legendy obklopujúce celý Rasputinov život a smrť.
Oficiálna správa z pitvy zmizla počas Stalinovho vládnutia.
Nový dôkaz
Podľa nepublikovaných pitiev z roku 1916 profesorom Kossorotovom, následných revízii z rokov 1993 a 2004 – 2005, v Rasputinovom žalúdku nebol nájdený jed. Nedá sa ani určiť s istotou, že sa utopil, pretože voda v pľúcach býva bežným nálezom pri pitve. Všetky tri zdroje sa zhodli, že bol Rasputin atakovaný strelnou zbraňou, a uviedli nezrovnalosti týkajúce sa počtu a kalibru použitých zbraní. Ukazuje sa, že tretí výstrel, ktorý trafil prostriedok čela spôsobil okamžitú smrť. Tento výstrel bol uskutočnený z inej zbrane ako zvyšné tri a to z Webley 0,455. Jediný muž prítomný pri zavraždení Rasputina s touto zbraňou bol Oswald Rayner, britský dôstojník SIS. To poskytuje priestor tvrdeniu, že Britov znepokojili Rasputinove návrhy odvolať ministrov, ktorí podporovali britskú politiku a snažili sa ho odstrániť. Pre podporu tohto tvrdenia však ostali len náznaky vo forme listov Raynera rodine, presvedčivý dôkaz nie je k dispozícii, pretože Rayner spálil všetky svoje doklady a jeho jediný syn umrel o štyri roky neskôr.
Miroslav Baček
Miroslav Baček (* 22. september 1970, Veľký Krtíš) je bývalý slovenský futbalista, ktorý pôsobil na poste záložníka. Celú svoju profesionálnu kariéru odohral v Česku.
Gastern
Gastern je obec v Rakúsku v spolkovej krajine Dolné Rakúsko v okrese Waidhofen an der Thaya.
Žije tu 1 290 obyvateľov (1. 1. 2010).
Need for Speed: Most Wanted
Need for Speed: MostWanted (zaužívane NFSMW) je pretekárska hra vyvinutá štúdiami EA Black Box a vydaná spoločnosťou Electronic Arts v roku 2005.
Zápletka
Príbeh v móde kariéry začína zobrazovaním udalostí až po súčasnosť. Začína to v okamihu, keď hráč vyzýva mladého muža Clarenca Callahana, známeho ako "Razor" na preteky. No scéna je prerušená a príbeh sa vracia o 6 dní dozadu, keď hráč prešiel cez most do Rockportu, aby si vybudoval reputáciu vyhrávaním nad miestnymi pretekármi z "Blacklistu".
Počas Razorovho tárania sa zjaví záhadná žena Mia Townsend (Josie Maran), ktorá vyzve Razora, aby išiel na preteky s našim hráčom. Razor jej návrh odmietne a nazve hráča "nikým". Ronnie ho informuje, že Razor je na 15.mieste v "Blackliste"- čo je ilegálny zoznam 15 najlepších pouličných pretekárov a že si potrebuje získať nejakú reputáciu, aby mohol jazdiť proti Razorovi. Mia presviedča Razora na preteky, ale ten namiesto seba pošle Toru Sata zvaného aj Bull. Hráč môže zasa ďakovať svojmu BMW keď Bulla porazí. Postupne si získava reputáciu vyhrávaním ďalších pretekov. V jedných sa spriatelí s Rogom, blacklist pretekárom, ktorý je ohromený hráčovými schopnosťami. Rog bude pomáhať hráčovi počas celej hry.
Keď hráč vyhrá dosť pretekov, zjaví sa Razor a konečne prijme jeho výzvu. Razor je však známy aj svojimi podvodmi pri pretekoch, o čom hráč nevie. Razor sabotuje jeho BMW ešte pred pretekmi. Podľa pravidiel Blacklistu je hráčove BMW zhabané. Neskôr, keď Razor a jeho gang oslavujú "víťazstvo" nad hráčom, príde polícia a Razor a spol. zutekajú. keďže hráč tentoraz nemá auto, nemôže utiecť a je zadržaný seržantom Crossom.
Hráč je neskôr paradoxne prepustený práve preto, že nemá žiadne auto v čase zatknutia. Po prepustení ho vyzdvihne Mia, ktorá mu povie, že Razor použil jeho auto, aby sa dostal na prvú priečku Blacklistu, kým dvaja ďalší členovia gangu Bull a Ronnie obsadili druhé, reps. tretie miesto. S pomocou Mie, Roga a s peniazmi, ktoré vyhral v predošlých pretekoch je hráč schopný kúpiť si nové auto a pomaly pracovať na Blackliste. Na jeho konci ho čaká Razor s BMW. Ako hra pokračuje, hráč musí skompletizovať určité množstvo úloh, kým vyzve člena Blacklistu na samostatné preteky a tým si slušne zarobí a poriadne rozšíri svoju reputáciu.
Po porazení Razora a získaní svojho auta späť sa odhalí, že Mia je tajná policajtka, ktorá, s hráčovou nepriamou pomocou, mala zatknúť všetkých členov Blacklistu. V snahe zatknúť hráča, ktorý ako jediný z členov Blacklistu ešte nie je zatknutý, Cross povolá všetky posily, aby prenasledovali hráča a jeho BMW. No po piatich minútach naháňačky všetko úsili zmarí Mia tým, že hráčovi ukáže most na ceste, ktorý je v rekonštrukcii. On vďaka svojej rýchlosti nedokončený most preskočí a policajné hliadky nie. Hráč opúšťa Rockport a je zaevidovaný ako utečenec a zozname rockportských najhľadanejších.
Príbeh v Need for Speed: Carbon je pokračovaním z konca Most Wanted a zobrazuje, ako hráč prichádza do Palmontu v tom istom BMW.
Hra
Most Wanted, podobne ako ostatné Need for Speed hry je výlučne pretekárska hra, v ktorej si hráč vyberie jedno auto, aby sa dostal na preteky alebo k určitému miestu. Policajné naháňačky boli zas zaradené do pretekárskeho prostredia. Hliadky majú za úlohu buď spomaliť, alebo zastaviť hráčovo auto. Čím má hráč rýchlejšie auto, tým viac sa môže spoliehať na dusík (merač dusíka sa teraz načítava automaticky, podobne ako v Underground 2).
Prostredie
V Rockporte sú ponúknuté 3 hracie oblasti spolu s premenlivým počasím. Nie sú tu preteky v noci, všetko sa deje medzi východom a západom slnka. Podobne ako v GTA alebo Underground 2 je poskytnutý tzv. "free roam", čiže voľné túlanie sa po meste, no je stále limitovaný len na mód kariéry a na niektoré iné udalosti, obzvlášť policajné naháňačky v "Challenge Series". Most Wanted tiež neponúka možnosť rozbitia auta, podobne ako v Underground sériách. Dá sa jedine poškriabať farba alebo prasknúť predné sklo (no nie rozbiť). Toto si priali výrobcovia, ktorí nechceli, aby boli ich autá označené ako nespoľahlivé. Policajné autá však podliehajú extrémnemu poškodeniu a sú zničené keď sa prevrátia, narazí do nich hráčovo auto alebo sú poškodení vplyvom "pursuit brakera".
Alexander Štefuca
Alexander Štefuca alebo Alex Štefuca (* 7. júl 1968) je slovenský novinár, moderátor a komentátor. Jeho otec, Vladimír Štefuca je dabér, recitátor, herec a režisér. Strýko, Igor Štefuca je moderátor a hlásateľ.
Zo života
Vyštudoval žurnalistiku na Univerzite Komenského v Bratislave. Po strednej škole začal pracovať v Slovenskom rozhlase. Pre reláciu Pozor, zákruta! spracovával motoristické témy. Téme motorizmu sa venoval aj v rôznych časopisoch. Začal sa venovať aj všeobecnému moderovaniu na rôznych akciách, v rozhlasových a televíznych programoch.
Pretekársky sa venuje motorizmu, kde preteká ako ko-pilot aj samostatne. Na rallye súťažiach pretekal ako ko-pilot spolu s Emilom Štefančíkom, Jánom Baumgartnerom, Štefanom Svitanom, Vladimirom Palkom, Igorom Suškom, Jarom Homolom. Na Slovakia Ring-u v roku 2015 súťažil samostatne v skupine - Media Cup a vybojoval si druhé miesto.
V televízii Markíza komentoval prenosy pretekov automobilov F1. Spolupracoval pri tvorbe videoprogramu Garáž na sme.sk. V rokoch 20082013 pôsobil v rádiu Viva, kde moderoval a ozvučoval relácie Ranná Show, Piatková VIVA party, Svet VIVA. Rannú show uvádzal spolu s Petrou Podkonickou.
V roku 2014 pôsobil v rádiu Viva Metropol.
V rokoch 20152016 pôsobil v Rádiu Vlna, kde moderoval a ozvučoval reláciu Dobré ráno s Alexom a Barborou. Od februára 2016 spolu s Michalom Dočolomanským ml. moderoval aj reláciu Pánsky klub Rádia Vlna. V rovnakom roku sa stal hlavnou tvárou vzdelávacej relácie Jazdi hlavou, vysielanej v Slovenskej televízii. V januári 2017 skončila práca Alexa Štefucu v Rádiu Vlna.
V Rádiu Aktual pôsobil na jeho začiatku, v máji 2017, kde moderoval reláciu Ranné vysielanie Rádia Aktual.
Linka 6 (parížske metro)
Linka  je jedna zo 16 liniek metra v Paríži. Linka tvorí južnú časť metro trate (s linkou  tvoriacou severnú časť). Linka je vybudovaná na zdvihnutom nadjazde na viac než polovici jej dĺžky.
Vývoj mien staníc
thumb|left|340px|Geograficky presná mapa dráhy linky 15. október 1907: Stanica Avenue de Suffren (vtedy ešte na linke ) bola premenovaná na Rue de Sèvres
11. marec 1910: Stanica Montparnasse (vtedy ešte na linke ) bola premenovaná na Avenue du Maine
1. november 1913: Stanica Rue de Sèvres (vtedy ešte na linke ) bola premenovaná na Sèvres - Lecourbe
30. jún 1933: Stanica Avenue du Maine (vtedy ešte na linke ) bola premenovaná na Bienvenüe
1. marec 1937: Saint-Mandé premenovaná na Picpus
12. júl 1939: Charenton premenovaná na Dugommier
6. október 1942: Stanica Bienvenüe (vtedy ešte na linke ) bola premenovaná na Montparnasse - Bienvenüe
18. jún 1949: Grenelle premenovaná na Bir-Hakeim
1970: Étoile premenovaná na Charles de Gaulle - Étoile
Prekmurie
Prekmurie alebo Prekmurje (slovin. Prekmurje, maď. Muravidék, prek. Prekmürsko, nem. Übermurgebiet) je najvýchodnejšia časť Slovinska. Susedí s Maďarskom na severovýchode, s Rakúskom na severozápade, Chorvátskom na juhu a so slovinským regiónom Štajerska na juhozápade. Okolo tisíc rokov bol región častou Uhorska, na rozdiel od ostatných častí Slovinska. Preto sa vyznačuje špecifickými jazykovými, kultúrnymi a náboženskými znakmi, ktorými sa odlišuje od zvyšku Slovinska (pozri napr. prekmurčina)
Obývateľnosť planéty
náhľad|Náš pojem obývateľnosti planéty je čiastočne extrapoláciou podmienok vládnucich na [[Zemi, keďže je to jediná planéta, o ktorej vieme, že dokáže zabezpečiť život]]
Keďže existencia života mimo Zeme je v súčasnosti neistá, obývateľnosť planét je do veľkej miery extrapoláciou podmienok vládnucich na Zemi a v Slnečnej sústave, ktoré sa zdajú byť priaznivé pre rozkvet života; zvláštnym bodom záujmu sú faktory, ktoré udržia komplexné mnohobunkové organizmy a nie iba jednoduchšie jednobunkové organizmy. Výskum a teória v tomto ohľade je zložkou planetárnej vedy a disciplíny, ktorá je na vzostupe - astrobiológie.
Myšlienka, že planéty okrem Zeme môžu hosťovať život je staroveká, hoci historicky sa spája tak s filozofiou ako s prírodnými vedami. Koniec 20. storočia zaznamenal na tomto poli dva prelomy. Pozorovanie a robotický prieskum iných planét a mesiacov v rámci Slnečnej sústavy poskytli nevyhnutné informácie pre definíciu kritérií obývateľnosti a umožnili reálne geofyzické porovnania Zeme a iných telies. Objav extrasolárnych planét, ktorý začal na začiatku 90. rokov 20. storočia a potom zvýšil tempo, poskytol ďalšie informácie pre štúdium potenciálneho mimozemského života. Najdôležitejším potvrdením bolo, že systém planét Slnka nie je jedinečný v porovnaní s inými hviezdami, a rozšíril horizont výskumu mimo našu slnečnú sústavu. Na druhej strane, doteraz objavené extrasolárne sústavy majú len málo spoločné s našou slnečnou sústavou. Planéty sa v nich neraz pohybujú po veľmi excentrických dráhach s periapsidou v tesnej blízkosti centrálnej hviezdy (čo spôsobuje na ich povrchoch vysoké teploty), veľa takto objavených planét má joviálny charakter a je niekoľkonásobne väčších ako najväčšia planéta slnečnej sústavy Jupiter (dôsledkom čoho je silná gravitácia a neprítomnosť pevného povrchu na planéte).
Obývateľná zóna okolo hviezdy
Okolo hviezdy existuje len obmedzená zóna, v ktorej môže vzniknúť a rozvíjať sa život. Vnútorný okraj tejto zóny je limitovaný vzdialenosťou, v ktorej by si už prípadná planéta nedokázala udržať vodu v kvapalnom skupenstve, pretože teploty na jej povrchu by boli príliš vysoké. Prípadná voda by sa tak vyparila do vesmíru alebo by sa utvoril silný skleníkový efekt ako na Venuši. Vonkajšiu hranicu tvorí najvzdialenejšia možná obežná dráha planéty, na ktorej by jej oceány ešte neboli trvalo zamrznuté. Zóna medzi vnútorným a vonkajším okrajom sa nazýva "obývateľná zóna v planetárnej sústave" (cirkumstellar habitable zone, skratka CHZ). Stelárni astornómovia dnes už dokážu určiť veľkosť obývateľnej zóny pre hviezdu každej hmotnosti.
V rokoch 1978-1979 uverejnil Michael Hart štúdiu, ktorej vedľajším produktom bol fakt, že obývateľná zóna okolo hviezd slnečného typu začína vo vzdialenosti 0,95 AU a končí vo vzdialenosti 1,01 AU od hviezdy. Aj malá zmena obežnej dráhy Zeme alebo jej väčšia excentricita by mohla spôsobiť, že život by sa na Zemi vôbec nenachádzal. Podľa Jamesa Kastinga má trvale obývateľná zóna v slnečnej sústave o niečo väčší rozsah, od 0,95 do 1,15 AU. Obývateľná zóna pre mikroorganizmy vzhľadom na ich adaptácie voči extrémnym teplotám môže byť ešte širšia.
Pri určovaní obývateľnej zóny je nutné vziať do úvahy aj množstvo oxidu uhličitého (a iných skleníkových plynov) v atmosfére planéty, pretože ten je silným regulátorom tepla. Jeho veľké množstvá môžu okraje obývateľnej zóny od hviezdy vzdialiť, malé množstvá zase priblížiť.