Tibetológia
Práce talianskeho jezuitu Ippolita Desideriho (1684-1733), ktorý v Tibete pôsobil v rokoch 1716-1721, poskytujú fundovaný obraz tibetského buddhizmu a spoločnosti (pod názvom Cesta do Tibetu vyšli aj v dvoch českých vydaniach roku 1976 a roku 2001). Kapucínsky misionár Orazio della Penna (1680-1745), ktorý niekoľko rokov pôsobil v Centrálnom Tibete, roku 1732 ukončil práce na rukopise tibetsko-talianskeho slovníka; ten neskôr preložil F. C. G. Schröter do angličtiny a roku 1826 bol publikovaný pod názvom A Dictionary of Bhotanta or Boutan Language. Poznatky kapucínskych misionárov o jazyku, náboženstve a dejinách Tibetu sú zosumarizované v práci Alphabetum Tibetanum (Rím 1762), ktorú zostavil augustiniánsky mních Antonio Agostino Giorgi. K založeniu tibetológie ako samostatného vedného odboru prišlo až v polovici 19. storočia, k čomu významne prispel uhorský rodák Kőrösi Csoma Sándor (1784-1842), ktorý v 20. rokoch 19. storočia dlhodobo žil v severoindickom Ladaku a študoval tibetský jazyk. Vďaka podpore britských koloniálnych úradov vydal roku 1834 tibetský slovník (Essays towards a Dictionary, Tibetan and English) a gramatiku (A Grammar of the Tibetan Language). Napísal aj niekoľko štúdií o Kandžure (bka’ ‘gjur) a Tandžure (bstan ‘gjur), tibetskom buddhistickom kánone. V 30. rokoch 19. storočia ruský orientalista Isaak Jacob Schmidt (1779-1847) publikoval francúzsky preklad Diamantovej sútry (tib. Dordže čöpa / rdo rdže gčod pa) z tibetčiny, štyri štúdie o tibetských prameňoch mahájánového buddhizmu a o niekoľko rokov aj nemecký preklad tibetskej verzie Sútry o mudrcovi a hlupákovi (tib. Dzanglün / mdzangs blun). Philippe Édouard Foucaux (1811-1894) uverejnil v polovici 19. storočia francúzsky preklad tibetskej verzie životopisu Buddhu Šákjamuniho Lalitavistara (tib. Gjačhe rölpä do / rgja čher rol pa’i mdo). Začiatkom roku 1846 strávili v Lhase necelé dva mesiace francúzski lazaristi Joseph Gabet (1808-1853) a Evariste-Régis Huc (1813-1860), svoje pozorovania zachytili v cestopise (pod názvom Cesty missionářské, které Mongolskem, Tibetem a říší Čínskou vykonali Huc a Gabet dielo vyšlo v Prahe už roku 1887; nový preklad pod názvom Cesta do Lhasy vyšiel v dvoch českých vydaniach v Prahe roku 1971 a 2002). Akademický záujem o Tibet bol v priebehu 19. storočia súčasťou buddhologických štúdií, ktoré sa postupne etablovali na univerzitách vo Francúzsku, Nemecku a vo Veľkej Británii. Tibetologické bádanie sa v tejto ranej fáze prirodzene sústreďovalo primárne na buddhistické dedičstvo Tibetu. Americký tibetológ a diplomat William W. Rockhill (1854-1914) v 80. rokoch 19. storočia publikoval niekoľko prác venovaných tibetskému buddhizmu. Bengálec Sarat Čandra Dás (1849-1917) po pobyte v Tibete v rokoch 1881-1882 publikoval niekoľko štúdií venovaných jazyku, dejinám a náboženstvu Tibetu. V priebehu II. polovice 19. storočia sa významným tibetologickým centrom stala univerzita v Sankt Peterburgu. Vasilij P. Vasiljev (1818-1900) vychádzal pri svojich výskumoch buddhizmu z tibetských prameňov a Franz Anton von Schiefner (1817-1889) tam roku 1869 publikoval preklad Táranáthových Dejín náuky v Indii (tib. Gjagar čhödžung / rgja gar čhos ‘bjung).