cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Konstal 102N
Konštrukcia
Konstal 102N je jednosmerný šesťnápravový motorový električkový vozeň skladajúci sa z dvoch častí – článkov. Po mechanickej stránke je zhodný so svojím predchodcom, električkou 13NS. Vozňová skriňa električky je usadená na troch dvojnápravových podvozkoch, z ktorých prvý a posledný sú hnacie, prostredný, na ktorom sa nachádza kĺbové spojenie oboch článkov, je bezmotorový. V každom článku sa v pravej bočnici nachádzajú dvoje skladacie dvere ovládané elektricky. Elektrický prúd je z trolejového vedenia odoberaný pantografom umiestneným na streche predného článku. V prednej časti vozidla sa nachádza oddelená kabína vodiča, ktorý ovláda električku jazdným a brzdovým pedálom. Do tohto typu je možné montovať podvozky pre normálny rozchod koľají, tak aj pre rozchod.
Jasná Hora
Panna Mária Čenstochovská
vľavo|náhľad|Ikona Panny Márie Čenstochovskej V kláštornej Bazilike nájdenia svätého Kríža a Nanebovzatia Panny Márie sa nachádza slávna ikona Panny Márie Čenstochovskej, ktorej mnohí veriaci pripisujú zázračné vlastnosti.
Konstal 102N
Dodávky električiek
V rokoch 1967 až 1969 bolo vyrobených celkom 42 vozňov 102N a 5 vozňov 802N. Boli určené výhradne pre Poľsko (Krakov, Gdansk, Katovice a priľahlý región GOP, Poznaň, Vroclav, Bydgoszcz a Lodž).
Jane Birkinová
Životopis
Pochádzala z umelecky založenej rodiny, jej matka Judy Campbell bola herečka, otec David Birkin bol britský vojnový vyslúžilec z Britského kráľovského námorníctva, brat Andrew sa stal režisérom a scenáristom, herečkou sa stala aj jej dcéra Charlotte.
Pred filmovou kamerou sa prvýkrát objavila v snímke The Knack ...and How to Get It v roku 1965, o rok neskôr si zahrala vo svetoznámom dramatickom filme Zväčšenina, ktorý režíroval Michelangelo Antonioni. V roku 1968 sa počas nakrúcania filmu Slogan zoznámila s hercom, spevákom a textárom Sergeom Gainsbourgom s ktorým neskôr žila 12 rokov (19681980) a mala s ním dcéru Charlotte.
Vďaka svojej útlej postave a dievčenskému výzoru najmä v 70. rokoch patrila medzi sexsymboly svojej doby. S Gainsbourgom tiež v roku 1969 natočila jeho svetoznámy duet Je t’aime… moi non plus (po tom, čo ho odmietla Brigitte Bardotová).
PGC 859698
PGC 859698 je špirálová galaxia v súhvezdí Eridanus vo vzdialenosti viac ako 680 miliónov svetelných rokov od Zeme.
Arkesilaos (sochár)
Arkesilaos bol grécky sochár v 1. storočí pred Kr. Arkesilaos, grécky sochár z Tarentu (alebo z Atén ), pôsobil hlavne v Ríme, zrejme v 1. polovici 1. storočia pred Kr. Podľa rímskeho historika Plínia si ho ako umelca vysoko vážili, obzvlášť bol oslavovaný rímskym vzdelancom Marcusom Varrom. Bol priateľom známeho rímskeho mecenáša Licinia Luculla, ktorý ho okolo 87 pred Kr. vzal do Ríma.
Medzi jeho diela patrila socha Venuše Genetrix, ktorá stála na Caesarovom fóre (v chráme Venuše rodičky), mramorová levica s malými okrídlenými cupidmi (s amormi) a Kentauri nesúci nymfy, dielo zhotoveného z jedného kusa mramoru, ktoré vlastnil rímsky obdivovateľ umenia Asinius Pollio. Licinius Lucullus si u neho objednal sochu Fortuny (bohyne Štastia), nanešťastie obaja zomreli a socha nebola nikdy dokončená.
PGC 97372
PGC 97372 je špirálová galaxia v súhvezdí Eridanus vo vzdialenosti asi 900 miliónov svetelných rokov od Zeme.
Je to Seyfertova galaxia s prítomnosťou galaktického jadra, v ktorom je supermasívna čierna diera. Obrázky získané Hubblovým vesmírnym ďalekohľadom zobrazujú aj ďalšiu špirálovú galaxiu, PGC 859698. Z jadra PGC 97372 sú vysielané dva silné prúdy rádiových vĺn, ktoré sú viditeľné na kompozitných obrazoch v rôznych vlnových dĺžkach spektra.
Ján Pješčak
genmjr. prof. JUDr. Ján Pješčak, DrSc. (* 10. február 1925, Veľký Lipník – † 16. máj 2015, Praha ) bol slovenský právnik, vysokoškolský pedagóg a politik. V období rokov 1969 až 1982 pôsobil ako námestník ministra vnútra ČSSR, v období od roku 1982 do 1988 pôsobil ako minister spravodlivosti Slovenskej socialistickej republiky. V roku 1988 sa stal generálnym prokurátorom ČSSR. Bol popredným predstaviteľom vedného odboru kriminalistika. Patril medzi výrazných ideológov KSČ. Mal podiel na justičnej vražde čatára Aloisa Jeřábka z roku 1953.
Životopis
Na Právnickej fakulte Karlovej univerzity založil Katedru kriminalistiky. Na tejto fakulte pôsobil ako pedagóg. Formuloval zásady kriminalistickej gnozeológie a systematizoval kriminalistickú teóriu. Súčasne sa podieľal na založení Kriminalistického ústavu v rámci Karlovej univerzity (kde bol neskôr riaditeľom ) a Vysokej školy Zboru národnej bezpečnosti v Prahe. V roku 1974 až 1975 bol rektorom Vysokej školy Zboru národnej bezpečnosti.
22. septembra 1969 sa stal námestníkom federálneho ministra vnútra ČSSR. V tejto funkcii bol do 30. novembra 1982. . V pozícii námestníka ministra vnútra ČSSR riadil Verejnú bezpečnosť. Kvôli presadzovaniu záujmov Verejnej bezpečnosti mal otvorený konflikt so Štátnou bezpečnosťou. Od od 4. januára 1974 mal ako námestník pod dohľadom Pohraničnú stráž. Ústav pamäti národa podal v roku 2008 trestné oznámenie, kde Jána Pješčaka označil za jednu z osôb, ktoré patrili medzi predstaviteľov štátnej moci z čias ČSSR, ktorí niesli rozhodujúcu zodpovednosť za tolerovanie, organizovanie a prikazovanie režimu na hranici ČSSR od roku 1970 do roku 1989. Podľa ÚPN sa Ján Pješčak a ostatné osoby uvedené v trestnom oznamení mohli dopustiť zločinov proti ľudskosti vraždami civilných osôb, ktoré sa pokúsili prekročiť štátnu hranicu ČSSR. 30. novembra 1982 bol vymenovaný za ministra spravodlivosti Slovenskej socialistickej republiky. Tento post mal dostať za jeho podiel na vyšetrovaní kauzy Cervanová. V roku 1988 sa stal generálnym prokurátorom ČSSR.
V máji 2016 bola v obci Veľký Lipník odhalená pamätná tabuľa venovaná Jánovi Pješčakovi. To vyvolalo protesty Ústavu pamäti národa, aktivistov, či politikov, ktorí protestovali proti odhaľovaniu pamätníkov politikom z dôb totality.
Podiel na vyšetrovaniach a súdnych procesoch
Ján Pješčak sa mal ako prokurátor podieľať na justičnej vražde čatára Aloisa Jeřábka, ktorý sa v roku 1953 pokúsil ujsť z Česko-Slovenska. 26. októbra 2000 bola na Jána Pješčaka podaná obžaloba na Mestský súd v Prahe. Táto sa týkala práve prípadu Aloisa Jeřábka. Ján Pješčak bol v tejto súvislosti obžalovaný z návodu k trestnému činu vraždy. Podľa obžaloby mal 24. apríla 1953 Pješčak ako prokurátor Vyššej vojenskej prokuratúry Praha pre trestné činy príslušníkov národnej bezpečnosti viesť vyšetrovanie čatára Aloisa Jeřábka. Jeřábek sa pokúsil so zbraňou v ruke prinútiť iného vojaka k úteku do zahraničia a sám sa o útek pokúsil, pričom mal strieľať na príslušníkov hliadky. Jeřábek bol za to obvinený z trestného činu vyzvedačstva a následne trestného činu velezrady. Podľa obžaloby na Jána Pješčaka však výsledky vyšetrovania takúto právnu kvalifikáciu voči Aloisovi Jeřábkovi neodôvodňovali. Sám Pješčak si mal byť vedomý, že za ním stanovené trestné činy nie je možné uložiť iný trest, ako trest smrti. Napriek tomu podal Pješčak na Aloisa Jeřábka obžalobu pre trestný čin velezrady a na hlavnom pojednávaní navrhol Pješčak uloženie trestu smrti, ktorý bol na Aloisovi Jeřábkovi dňa 5. decembra 1953 vykonaný. Keďže sa však na konanie Jána Pješčaka vzťahovala amnestia prezidenta republiky z mája 1960, zastavil súd vo februári 2003 trestné stíhanie voči Jánovi Pješčakovi. Toto rozhodnutie následne v roku 2003 potvrdil aj Najvyšší súd Českej republiky. Jeřábkov trest mal byť výstrahou. O jeho exemplárnom potrestaní sa malo rozhodnúť ešte pred zasadnutím súdu priamo v rámci ÚV KSČ za účasti vtedajšieho prezidenta Antonína Zápotockého. Ján Pješčak však mal sám vyhotoviť obžalobu, čo mali potvrdiť aj znalecké posudky.
Ján Pješčak sa podieľal aj na Kauze Cervanová. Minister vnútra ho ako svojho námestníka v tejto veci poveril, aby zostavil tím kriminalistov z celého Slovenska a Federálneho ministerstva vnútra. Pješčak tak vybral vedúceho tímu a ten s ním následne konzultoval výber zvyšných členov skupiny. Týždenník .týždeň uverejnil v júni 2017 článok, podľa ktorého mal však vyšetrovanie vraždy Ľudmily Cervanovej riadiť samotný Ján Pješčak. Ten mal vedúcemu vyšetrovacieho tímu nariadiť, aby prípad skončil exemplárne. Podľa kritikov výsledkov vyšetrovania vraždy Ľudmily Cervanovej mal byť výsledok vyšetrovania signálom pre spoločnosť, že sa KSČ dokáže očisťovať.
V apríli 1981 zavraždil príslušník sovietskej okupačnej armády v ČSSR v obci Břuchotín pri Olomouci ženu a jej 6-ročnú dceru, 4-ročného syna ťažko zranil. Títo ho pristihli, ako kradol v ich dome zaváraniny. Svoje obete ubil na smrť kladivom. Polícia páchateľa okamžite našla, no už dva dni po vražde zaslal Ján Pješčak na príslušný policajný útvar v Olomouci ďalekopis, v ktorom prikázal identitu a pôvod páchateľa utajiť a rozšíriť dezinformáciu, že páchateľom mal byť zahraničný robotník, ktorý prechádzal oblasťou.
24. júla 1990 vzniesol policajný vyšetrovateľ obvinenie Jánovi Pješčakovi za trestný čin zneužívania právomoci verejného činiteľa, ktorého sa mal dopustiť tým, že ako generálny prokurátor ČSSR potom, čo bolo na Generálnu prokuratúru ČSSR doručené trestné oznámenie na Vasila Biľaka (prvý tajomník ÚV KSS) pre trestný čin vlastizrady, toto síce prevzal, ale nevybavil. Toto trestné oznámenie bolo stratené a tým bolo zmarené trestné stíhanie Vasila Biľaka. Za rovnaký trestný čin bolo Jánovi Pješčakovi vznesené obvinenie aj 11. januára 1991, keďže ako generálny prokurátor ČSSR mal rozhodnúť v štyroch prípadoch podliehajúcich vojenskej súdnej právomoci a v jednom podliehajúcom civilnej súdnej právomoci, nezákonnými pokynmi v prospech podozrivých. Nezákonnosť pokynov bola následne konštatovaná Najvyšším súdom ČSFR.
Mário Radačovský
Začiatky kariéry
Absolvoval Tanečné konzervatórium Evy Jaczovej v Bratislave, po absolvovaní získal angažmá v Balete SND. Nastúpil v roku 1989. V roku 1990 vyhral Československú baletnú súťaž v kategórii A. Onedlho sa v SND stal sólistom. Účinkoval v baletoch ako Rómeo a Júlia, Carmen, Giselle a Dáma s kaméliami. V roku 1992 dostal ponuku od Nederlands Dans Theater, ale ešte predtým pol roka pôsobil ako sólista Baletu NdB. V Nederlands Dans Theater tancoval sedem rokov pod vedením Jiřího Kyliána ako prvý Stredoeurópan. Zúčastnil sa aj viacerých turné súboru. V roku 1999 sa stal prvým sólistom Les Grands Ballets v Montréali. Stvárnil tu hlavné postavy baletov Giselle, Luskáčik, Labutie jazero, Poľná omša, Concerto Barocco či Piková dáma. Začal tu aj prvý krát choreograficky tvoriť, jeho prvým dielom bola miniatúra The Letter. V ten istý rok vytvoril aj Inspiration a v roku 2004 Train Station.
Opäť v Slovenskom národnom divadle
V roku 2000 sa vrátil do SND ako hosťujúci sólista. Predstavil sa v úlohe Alberta v balete Giselle. V roku 2005 bol choreografom baletu Zmena. Na miesto riaditeľa Baletu SND nastúpil 17. októbra 2006. V sezóne 2006/2007 priniesol balet inšpirovaný príbehom umelca Andyho Warhola. V máji 2008 pripravil v spolupráci s Jiřím Kyliánom a Lukášom Timulákom tretí premiérový večer sezóny kde uviedol svoj balet inšpirovaný udalosťami roku 1968. Po balete Warhol premiéroval aj 68. V roku 2009 pripravil druhý celovečerný balet v SND  Everest s hudbou Pavla Hammela. 21. mája 2010 ho generálny riaditeľ SND Ondrej Šoth odvolal z funkcie riaditeľa Baletu SND.
Ďalšia tvorba a pôsobenie
V júni roku 2010 založil vlastný súbor, Balet Bratislava, zaoberajúci sa neoklasickým baletom. Súbor viedol až do jeho zániku v roku 2013. V apríli 2012 s jeho účasťou vznikol Tanečný súbor Divadla Nová Scéna. V Balete Bratislava vytvoril diela Monos (2o12), Queen (2013) a muzikál Mata Hari (2013). Pre Národné operetné divadlo v Rumunsku vytvoril balet María de Buenos Aires a pre Grand Rapids Ballet Company v Michigane diela Romeo and Juliet (2011) a Black and White (2012).
V Brne
1. novembra 2013 sa riaditeľom Národného divadla Brno stal Martin Glaser, ktorý Radačovského uviedol do funkcie umeleckého šéfa baletného súboru NdB. Už v roku 2012 tu však Radačovský uviedol svoj balet Osudové lásky. Black and White je súčasťou reportoáru NdB.
V roku 2015 získal bakalársky titul z choreografie na Hudobnej a tanečnej fakulte Akadémie muzických umení v Prahe. V štúdiu pokračuje.
Osobný život
Vo veku 27 rokov prekonal onkologické ochorenie a v roku 2008 založil tradíciu baletných gala na podporu liečby tohto ochorenia. V septembri 2015 sa oženil s bývalou sólistkou Baletu SND Klaudiou Bittererovou.
Ignác Filip Semmelweis
Ignác Filip Semmelweis (, ; * 1. júl 1818, Budín, Uhorsko† 13. august 1865, Döbling, Rakúsko) bol maďarský lekár nemeckého pôvodu.
Pracoval v pôrodníctve a zaoberal sa skúmaním príčin epidémií horúčky šestonedieľok v nemocniciach. Vyslovil teóriu, že nákazu prenášajú sami lekári pri prechádzaní medzi pitevňou a inými oddeleniami. Formuloval zásady antisepsy, ktorých dodržiavanie šíreniu choroby bránilo, a ktoré sa postupne stali všeobecným nemocničným štandardom. Vyslúžil si prezývku „záchranca matiek“.
Výskum
Vo viedenskej všeobecnej nemocnici, kde od roku 1844 pracoval, si všimol, že chorobnosť rodičiek je oveľa vyššia na oddelení, kde pôsobia študenti medicíny. Zároveň bola zreteľne nižšia úmrtnosť matiek, ktoré porodili ešte pred hospitalizáciou. Jeho podozrenie, že nákaza má pôvod priamo v nemocnici, potvrdila smrť jeho kolegu Jakuba Kolečka, ktorý zomrel na infekciu po zranení skalpelom pri pitve. Semmelweis dospel k záveru, že horúčka šestonedieľok má pôvod v mŕtvych telách na pitevni a šíria ju samotní lekári a medici na svojich rukách a nástrojoch. Vyvodil z toho, že dôkladná hygiena po práci na pitevni a pred vyšetrením matky by mala výskytu choroby zabrániť.
Roku 1847 zaviedol na oddelení povinné umývanie rúk chlórovým vápnom a úmrtnosť rodičiek ihneď rádovo poklesla. Aj napriek evidentnému úspechu sa však jeho teória stretla s prudkým odporom najmä starších kolegov, ktorí odmietali pripustiť, že by za smrťou pacientok mohli stáť oni sami. Niektorí ďalší jeho kolegovia túto pravdu neuniesli - napr. profesor Gustaf Michaelis, ktorý jeho postupom uveril a úspešne ich zaviedol na svojom pracovisku, spáchal samovraždu (medzi ženami, ktoré predtým po pôrode u neho zomreli na horúčku šestonedieľok, bola aj jeho milovaná neter).
K Semmelweisovmu neúspechu pri prijatí inovácie však okrem konzervativizmu a domýšľavosti jeho kolegov prispela aj jeho popudlivá, vzťahovačná povaha a neschopnosť spracovať svoje presné pozorovania a experimenty do vedecky prijateľnej podoby.
Ďalší život
Roku 1857 odmietol miesto profesora v Zürichu. V tej istej dobe sa oženil s Máriou Weidenhofferovou (18371910), s ktorou mal päť detí, z ktorých sa tri dožili dospelosti.
Nekončiaci zúfalý boj o odborné uznanie jeho teórie, spolu s pocitom viny za predošlú smrť mnohých pacientok, sa odrazili na zhoršovaní jeho psychického stavu. Od roku 1861 mal depresie, viditeľne chradol a písal zatrpknuté, agresívne otvorené listy svojim oponentom. Roku 1865 sa jeho správanie stalo pre okolie takým neznesiteľným, že bol napriek svojmu odporu prevezený do psychiatrického ústavu. Tam za dva týždne zomrel, zrejme na následky hrubého zaobchádzania.
Posmrtné uznanie
Semmelweisove teórie a najmä praktické opatrenia došli všeobecného prijatia až s Pasteurovym objavom mikroskopických pôvodcov infekcie.
Dnes sa Ignác Semmelweis radí medzi najvýznamnejších lekárov 19. storočia a je po ňom pomenovaná lekárska univerzita v Budapešti. V roku 1993 bol po ňom pomenovaný asteroid 4170 Semmelweis.
Basketbalová extraliga žien 1997/98
Basketbalová extraliga žien v sezóne 1997/98 bol 6. ročník extraligy basketbalistiek, najvyššej basketbalovej súťaže žien na Slovensku, ktorú kontroluje Slovenská basketbalová asociácia (SBA). Súťaž niesla dobový názov Tory I. liga žien. V sezóne účinkovalo 12 družstiev. Víťazom sa šiestykrát v rade stalo družstvo SCP Ružomberok, ktoré vo finálovej sérii zvíťazilo nad Slovan JOPA Bratislava.
V sezóne malo pôvodne účinkovať až 16 tímov a mali byť rozdelené do dvoch výkonnostných skupín. Po odhlásení sa viacerých tímov sa rozhodlo o tom, že súťaž bude mať 12 účastníkov.
Systém súťaže
Po odohraní dvojkolovej základnej časti nasledovala rovnako dvojkolová nadstavbová časť v skupine o 9.12. miesto, ktorá určila vypadávajúce družstvo. Družstvám sa v nadstavbovej časti započítavali výsledky odohraté v základnej časti. Družstvá na 1. až 8. mieste po základnej časti postúpili play-off, ktoré sa hralo na 3 víťazné zápasy.
Účastníci
Poznámky:
Play-off
Poznámka: Boldom sú označené zápasy vyššie nasadeného družstva hrané doma.
Generali Poisťovňa
Poisťovňa Generali pôsobí na Slovensku od roku 1996. Je v prvej trojici najsilnejších poisťovní na slovenskom trhu. Ako univerzálny poisťovateľ poskytuje produkty životného aj neživotného poistenia, či už fyzickým alebo právnickým osobám.
Skupina Generali
Generali Poisťovňa, a. s. je súčasťou Skupiny Generali, ktorá patrí na svete k lídrom v poisťovníctve. Začiatky Skupiny Generali siahajú do roku 1831, kedy bola v talianskom Terste založená spoločnosť Assicurazioni Generali. Vďaka svojim vyše 180-ročným skúsenostiam v oblasti poisťovníctva je dnes jednou z najvýznamnejších spoločností na globálnom poistnom a finančnom trhu.
Skupina pôsobí vo viac ako 60 krajinách sveta, zamestnáva takmer 74 000 zamestnancov a zastáva vedúce postavenie na viacerých trhoch v Európe. Je jednotkou na talianskom trhu, silnú pozíciu s významným trhovým podielom zastáva aj v ostatných krajinách ako je Nemecko, Francúzsko, Rakúsko, Španielsko a Švajčiarsko. Čoraz dôležitejšiu úlohu zohráva aj na trhoch v strednej a východnej Európe a Ázii. V strednej a východnej Európe pôsobí Skupina prostredníctvom svojej holdingovej spoločnosti Generali CEE Holding v 10 krajinách a je jedným z popredných poisťovateľov v danom regióne. V roku 2015 Technický inštitút MIT zaradil Skupinu Generali medzi 50 technologicky najlepších spoločností na svete a podľa rebríčka Fortune Global 500 za rok 2015 sa zaradila medzi 50 najväčších spoločností na svete.
Generali Poisťovňa, a.s.
Generali pôsobí na Slovensku od roku 1996. Nachádza sa v prvej trojke najsilnejších poisťovní na slovenskom trhu. Je univerzálnym poisťovateľom poskytujúcim produkty tak životného, ako aj neživotného poistenia, či už fyzickým alebo právnickým osobám. Je súčasťou Generali CEE Holdingu. Začiatkom roka 2015 úspešne prebehla integrácia poisťovní Genertel a Európska cestovná poisťovňa pod krídla Generali, čím sa posilnilo postavenie poisťovne na trhu. Na Slovensku má Generali takmer 650 zamestnancov a viac ako 600 obchodníkov vo vlastnej obchodnej sieti pôsobiacich vo vyše 100 pobočkách. Svoje služby poskytuje viac ako 600 000 klientom. Sídlo poisťovne je na bratislavskej Patrónke – Lamačská cesta 3/a.
Európska cestovná poisťovňa
Europäische Reiseversicherung AG je rakúska poisťovňaa na našom trhu pôsobí od roku 2006. Európska cestovná poisťovňa je jedinou na Slovensku, ktorá sa špecializuje na cestovné poistenie. Pod krídlami Generali je zaradená od roku 2014 a pokračuje vo svojom pôsobení.
Aktivity Generali na Slovensku
Generali od roku 2002 spolupracuje v rámci bankopoistenia úzko s VÚB bankou, a.s. V roku 2004 spoločne založili VÚB Generali dôchodcovskú správcovskú spoločnosť, a. s. Okrem toho podporuje malé a mladé futbalové talenty vo Futbalovej škole Jupie Mareka Hamšíka – slovenského futbalistu, ktorý je kapitánom SSC Neapol. Každoročne v máji organizuje v spolupráci s Policajným zborom SR dopravno –preventívnu akciu s názvom Jablko – Citrón. Jej cieľom je šíriť osvetu o potrebe dodržiavania dopravných predpisov medzi vodičmi, deťmi aj širokou verejnosťou. Taktiež sa aktívne angažuje v charitatívnej a CSR oblasti a to tak prostredníctvom rôznych aktivít a projektov (darovnie krvi, podpora dobrovoľníkov, ...) ako aj v podobe finančnej podpory. Produkty poisťovne sa umiestňujú pravidelne na popredných miestach vo viacerých prestížnych súťažiach finančných produktov ako Zlatá minca či Hypotéka roka.
Mellon Collie and the Infinite Sadness
Mellon Collie and the Infinite Sadness je tretí štúdiový album americkej rockovej skupiny The Smashing Pumpkins, vydaný v roku 1995. Bol vydaný ako dvojalbum (v prípade CD a kazetového formátu), respektíve trojalbum (v prípade vinylového formátu).
Kým predchádzajúce dva albumy nahral (s výnimkou bicích nástrojov) v prevažnej miere frontman Billy Corgan, na tomto albume sa pri nahrávaní výraznejšou mierou podieľali aj D'arcy Wretzky a James Iha.
Z albumu vyšlo päť singlov, „Bullet with Butterfly Wings“, „1979“, „Zero“, „Tonight, Tonight“ a „Thirty-Three“.
Zoznam piesni
Všetky piesne napísal Billy Corgan okrem uvedených
CD a kazeta
CD 1 (Dawn to Dusk)
CD 2 (Twilight to Starlight)
Platňa
Vinylová verzia albumu je inak usporiadaná a obsahuje ešte dve ďalšie piesne („Tonite Reprise“ a „Infinite Sadness“).
Disk 1
Strana A (Dawn)
Strana B (Tea Time)
Disk 2
Strana A (Dusk)
Strana B (Twilight)
Disk 3
Strana A (Midnight)
Strana B (Starlight)
Farneský býk
náhľad|Farneský býk, Museo Nazionale, Neapol Farneský býk (🇮🇹) je rímska kópia mramorového súsošia z helenistického obdobia uložená v Národnom archeologickom múzeu v Neapole.
Je to najväčšie staroveké súsošie, aké bolo kedy objavené.
História
Toto súsošie bolo nájdené v roku 1545 v rímskych Caracallových kúpeľoch, počas vykopávok, ktorých objednávateľom bol pápež Pavol III., aby tak získal staroveké sochy na výzdobu svojho sídla, Farneského paláca (Palazzo Farnese) v Ríme. Bola to značne poškodená rímska kópia gréckeho originálu, ktorú zreštaurovali. V 18. storočí sa dostala do neapolskej kráľovskej zbierky, neskôr do múzea v Neapole.
Opis
Je to viacfigurálna mramorová pyramidálna kompozícia (ktorá umocňuje napätie), vysoká približne 3,70 m. pôvodne zhotovená z jedného bloku mramoru so základňou 2,95 × 3,00 m s hmotnosťou 24 ton. Na súsoší je badať silný vplyv rodoskej sochárskej školy z helenistického obdobia, zo školy umelcov, ktorí sa vedome usilovali zachytiť skutočnosť v jej rozmanitých prejavoch.
Súsošie znázorňuje potrestanie Dirky, ktorú Antiopini synovia Amfión a Zéthos priviazali býkovi na rohy, aby ju uvláčili na smrť. Na scéne kompozície súsošia sa však objavili ďalšie sekundárne postavy, ktoré boli pridané v 16. alebo 18. storočí: pes, dieťa a druhá ženská postava, Antiopa. Jej kompozícia je tak veľmi zložitá, že sa nedá vnímať ako celok, nech sa na ňu dívame z akéhokoľvek uhla.
Detaily súsošia
Toto monumentálne súsošie poslúžilo za vzor pre malé porcelánové sošky v kráľovskej porcelánke v Capodimonte (Porcellana di Capodimonte) pri Neapole, jej zložitá kompozícia tak zmenšením na bibelot (malý umelecký ozdobný predmet) iba získala na sugestívnosti.
Felix Vašečka
doc. JUDr. Felix Vašečka, CSc., uvádzaný aj ako Félix Vašečka, alebo Felix Pavel Vašečka (* 13. január 1915, Kátov† 7. september 2001 ) bol slovenský právnik, politik a publicista. Bol aktívnym účastníkom Slovenského národného povstania. Bol poslancom Slovenskej národnej rady a Federálneho zhromaždenia za Komunistickú stranu. V období od 2. januára 1969 do 3. decembra 1970 pôsobil ako minister spravodlivosti Slovenskej socialistickej republiky. Vo svojej publikačnej činnosti sa venoval predovšetkým otázkam ateizmu.
Životopis
Narodil sa v obci Kátov v okrese Skalica v rodine roľníka. Študoval na gymnáziu v Skalici. Už v roku 1936 sa stal členom Komunistickej strany. V roku 1940 úspešne absolvoval štúdium práva na Právnickej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave. V roku 1941 zložil rigoróznu skúšku a získal titul doktor práv (JUDr.). Už počas štúdia sa začal angažovať v študentských spolkoch ako Zväz slovenského študentstva alebo Spolok socialistických študentov.
Štúdium ukončil v období existencie vojnovej Slovenskej republiky. Zamestnal sa na Najvyššom úrade pre zásobovanie. Súčasne však pôsobil ako ilegálny komunistický pracovník. 8. apríla 1943 bol za svoju činnosť v prospech Komunistickej strany vzatý do vyšetrovacej väzby v Ilave a následne v Bratislave. Tu bol až do 14. decembra 1943. V októbri 1944 sa stal členom delegácie povstalcov, ktorá bola vyslaná do ZSSR. V období SNP pôsobil taktiež ako vedúci Úradu povereníctva SNR. Od februára 1945 do apríla 1945 pôsobil ako povereník pre sociálnu starostlivosť. Po vojne bol v období od roku 1945 do roku 1949 predsedom Fondu národnej obnovy v Bratislave. V roku 1951 sa stal na dva roky riaditeľom Slovenského úradu pre veci cirkevné. V roku 1953 bol uväznený v rámci vnútorných konfliktov v rámci Komunistickej strany. Po prepustení z väzenia sa v roku 1954 stal pracovníkom Ústavu štátu a práva Slovenskej akadémie vied. Tu pôsobil až do roku 1968. Jeho politická kariéra sa obnovila po vpáde vojsk Varšavskej zmluvy do Česko-Slovenska. Najprv sa stal zástupcom povereníka Slovenskej národnej rady pre spravodlivosť. V období od 2. januára 1969 do 3. decembra 1970 pôsobil ako minister spravodlivosti Slovenskej socialistickej republiky. Od roku 1969 pôsobil dva roky ako poslanec Snemovne národov Federálneho zhromaždenia. Po odchode z funkcie ministra sa stal v roku 1971 riaditeľom Ústavu ateizmu Slovenskej akadémie vied. Na tomto poste zotrval až do roku 1985, kedy odišiel do dôchodku. Venoval sa publicistickej činnosti. Viedol časopis Ateizmus, napísal taktiež niekoľko publikácii, ktoré sa venovali predovšetkým otázkam ateizmu a cirkvi. . Zomrel 7. septembra 2001.
Základná škola (Bratislava, Malokarpatské námestie 1)
Základná škola Malokarpatské námestie 1 sa nachádza v mestskej časti Bratislava-Lamač a je jedinou základnou školou v Lamači.
História
V súčasnosti má škola 25 tried a 606 žiakov, kde vyučuje 37-členný pedagogický zbor a 10 vychovávateľov v desiatich oddeleniach. Škola je špecializovaná na výučbu anglického jazyka a prírodovedné predmety.
Projekty
Škola je zapojená do viacerých projektov, napríklad:
Interiér školy
Škola má kapacitu 24 tried, tento rok je plne využitá. Každá trieda má data projektor a keramickú tabuľu. Na škole sa nachádzajú dve jazykové laboratória, učebňa informatiky, multimediálna učebňa-vybavená počítačmi, stoličkami a lavicami a data projektorom, informačno-komunikačné centrum, žiacka kuchynka, fyzikálno-chemická učebňa, dve telocvične a učebňa techniky. Okrem toho má škola aj herňu, ktorá slúži ŠKD. Školská jedáleň je moderne vybavená. Okrem toho má škola prenajíma dve triedy aj Základná umelecká škola v odboroch výtvarný a dramatický, a odbor tanečný sa nachádza v malej telocvični v telocvičniach.
Exteriér školy
Základná škola má rozlohou veľký školský dvor, bežeckú dráhu, futbalové ihrisko, basketbalové ihrisko, a lavičky, ktoré môžu slúžiť aj na vyučovanie v prírode. Okrem toho má ešte menší školský dvor, ktorý slúži prvému stupňu na veľké, 20-minútové prestávky v jarnom a letnom období, na malom školskom dvore sú zasadené rôzne bobuľoviny, ktoré môžu slúžiť aj na vyučovanie techniky, medzi telocvičňou a budovou zš, ktorá je spojená spojovacou chodbou sa nachádza žiacka záhrada, kde sú vysadené rôzne rastliny, ktoré zasadili žiaci na hodinách techniky.
Voľnočasová aktivita
Na základnej škole pracuje veľa záujmových krúžkov. Napríklad varenie-pečenie, chemický krúžok, florbalový krúžok alebo krúžok športové hry. Okrem toho, žiakom deviateho ročníka je poskytnuté doučovanie z matematiky a slovenského jazyka.
Výlety, akcie
Škola každoročne poskytuje zájazdy do Anglicka, lyžiarsky výcvik, školské výlety jednotlivých tried (alebo ročníkov).
Eugen Bárkány
Eugen Bárkány (* 28. august 1885, Prešov – † 3. november 1967, Bratislava) bol stavebný inžinier, reštaurátor, zberateľ, maliar a kultúrny historik.
Život
Eugen Bárkány sa narodil 28. augusta 1885 v Prešove. Jeho otec bol Leo Bárkány (1853 Šarišské Lúky - 1922 Prešov) a matka Róza rodená Weinman (1861 Pečovská Nová Ves - pred 1922 Prešov). Vyštudoval najprv evanjelické kolégium v Prešove, potom Vysokú školu technickú v Budapešti, kde v roku 1908 získal titul stavebného inžiniera. Po ukončení vysokoškolského štúdia začal pracovať ako železničný staviteľ a projektant mostov v meste Bátaszék - Pécs.
V roku 1911 si zriadil stavebnú kanceláriu v Prešove. Vyprojektoval a postavil množstvo rodinných domov, verejných budov, kín, škôl, kultúrnych domov, synagóg, kostolov, staničných budov v Čelovciach, Michalovciach, Lipanoch, Sečovciach, Spišskej Belej, Bardejove i v Košiciach.
Viac bol známy ako reštaurátor. V rokoch 1913 - 1922 reštauroval barokový kostol v Prešove - Nižnej Šebastovej, evanjelický kostol a radnicu v Prešove, barokovú vežu radnice a nového evanjelického kostola v Kežmarku. Stal sa kronikárom židovských náboženských obcí na Slovensku. Napísal mnoho článkov o ich dejinách a vývoji, o architektúre synagóg a cintorínov. Zaoberal sa aj kúpeľníctvom na Slovensku.
Počas prvej svetovej vojny sa dostal do ruského zajatia a bol deportovaný na Sibír. Tam mnoho písal a maľoval. Jeho kresby, skice, drevoryty, literárne a iné novinové články z tohto obdobia, sú uložené ako „memento“ v Historickom múzeu najnovších dejín v Budapešti. Takmer dva a pol mesiaca trval vojnovému zajatcovi návrat domov bohatý na zážitky z Hongkongu, Singapuru, Colomba, Káhiry a Terstu.
Jeho záujem a obdiv k predmetom, ktoré boli späté so židovstvom neustále narastal. Nakoniec úsilie nadšeného obdivovateľa a zberateľa nevyšlo nazmar, ale bolo korunované úspechom. V roku 1928 založil v Prešove Židovské múzeum ako prvé svojho druhu na Slovensku, v ktorom zhromaždil spolu s Dr. Teodorom Austerlitzom (syn slávneho prešovského rabína) množstvo vzácnych exponátov židovskej kultúry, prevažne z východného Slovenska.
Po mníchovskom diktáte, roku 1938, žiaľ, bola činnosť múzea zastavená. Po vojne o jej obnovenie nebol záujem, pričom zbierky začínali chátrať. Nakoniec „mecenáš židovskej kultúry a histórie“ sprostredkoval ich uloženie v Štátnom židovskom múzeu v Prahe, kde sa nachádzali až do rozpadu Československa. Zbierka sa na Slovensko vrátila v apríli 1993. Už 25. novembra 1993 bola časť zbierky opäť sprístupnená verejnosti ako Stála expozícia judaík v prešovskej ortodoxnej synagóge.
Po odchode na dôchodok sa Bárkány presťahoval do Bratislavy. Tu ho zamestnala Slovenská akadémia vied a poverila ho etnografickým spracovaním viacerých obcí na Slovensku. Súčasne pokračoval spolu so svojou manželkou Oľgou v zbieraní a spracúvaní každého druhu materiálu, ktorý mal vzťah k židovskému obyvateľstvu na Slovensku.
Ešte pred druhou svetovou vojnou sa jeho nadanie a talent výrazne prejavili, a to rovnako umelecky, ako aj vedecky. Ako maliar - portrétista zachoval pre budúcnosť sériu podobizní výrazných východoslovenských židovských typov a ako nadšený zberateľ mal rozhodujúcu úlohu pri zakladaní už spomenutého židovského múzea v Prešove.
Karol Točík
Karol Točík (* 21. september 1890, Ústie nad Oravou† 9. máj 1960, Žilina) bol slovenský kňaz a regionálny historik.
Mladosť
Karolovi rodičia boli plátenníkmi a neskôr sa usadili na území dnešného Maďarska, v Pape (Vesprémskej župe), kde mladý Karol žil od svojich štyroch rokov. Ľudové školy a gymnaziálne štúdia absolvoval v Pape. Po ich úspešnom skončení ho prijali do seminára v Ostrihome, kde skončil päť semestrov. V Ostrihomskom seminári sa stal členom slovenského združenia, ktoré pestovalo slovenský jazyk a literatúru a bolo v stálom spojení so slovenskou katolíckou kultúrnou inštitúciou – Spolkom sv. Vojtecha.
Cena Karola Točíka
Na jeho pamiatku sa Združenie Terra Kisucensis rozhodlo od roku 2012 udeľovať Cenu Karola Točíka za mimoriadny prínos v oblasti výskumu Kysúc, alebo jeho podpory v spoločensko-vedných disciplínach (archeológia, história, etnografia, filológia, archívnictvo, pomocné vedy historické).
Mestské múzeum Karola Točíka v Turzovke
Pamiatke tohto významného turzovského kňaza a dekana bolo venované tiež Mestské múzeum Karola Točíka v Turzovke, ktoré vzniklo v roku 2015. Fungovanie múzea začalo od 1. mája 2016. Prvá výstava „Dedičstvo otcov“ prierezovo prezentovala rôzne predmety súvisiace s dejinami bývalej veľkej Turzovky.
Pamätná tabuľa
V auguste 1998 bola slávnostne odhalená pamätná tabuľa venovaná turzovským kňazom - Fraňovi Tagányivi a Karolovi Točíkovi. Umiestnená je na fare v Turzovke.
2. armádny zbor
2. armádny zbor Armády Slovenskej republiky bol vojenský operačne taktický zväzok pozemných útvarov a jednotiek Armády Slovenskej republiky, ktorého veliteľstvo sídlilo v meste Prešov. Do funkcie prvého veliteľa zboru bol dňom 1. novembra 1994 ustanovený plukovník Ing. Ján Čmilanský.
Podriadené útvary
Pri vzniku armádneho zboru
Po reorganizácii
2. armádny zbor bol zrušený 31. marca 2000. Jeho nástupníckym útvarom sa 1. apríla 2000 stala 1. mechanizovaná brigáda s veliteľstvom v meste Prešov.
Juraj Uhrín
Dr. Juraj Uhrín (* 6. október 1920, Békešská Čaba, Maďarské kráľovstvo† ? ) bol slovenský robotnícky právnik a politik. Bol pôvodne poľnohospodársky robotník, po absolvovaní tzv. Právnickej školy pracujúcich, sa stal sudcom. Bol sudcom v procese s rozvratnou skupinou buržoáznych nacionalistov na Slovensku, na čele ktorej mal stáť Gustáv Husák. Po skončení procesu sa začal ako člen KSS, resp. KSČ politicky angažovať. V roku 1954 sa stal slovenským povereníkom spravodlivosti.
Biely kameň (prírodná rezervácia)
Biely kameň je prírodná rezervácia v správe štátnej ochrany prírody Ponitrie.
Juraj Uhrín
Životopis
Narodil sa v maďarskom meste Békešská Čaba, kde žila početná slovenská menšina. Živil sa ako pomocná pracovná a poľnohospodárska sila. V rokoch 1941 až 1943 absolvoval prezenčnú vojenskú službu. Z tejto sa pokúsil dezertovať, bol však zadržaný a umiestnený do zberného tábora. Počas vojny bol ťažko zranený, keď ho zasiahol letecký útok. Prišiel o štyri prsty na pravej ruke. Po skončení druhej svetovej vojny sa presťahoval do Česko-Slovenska a začal bývať v Šali. V rokoch 1945 až 1946 pracoval ako robotník v poľnohospodárstve, následne až do roku 1950 ako školník. V roku 1946 vstúpil do Komunistickej strany. Od roku 1948 predsedal dva roky KSS v Šali. V roku 1949 nastúpil na dvojročný kurz tzv. Právnickej školy pracujúcich pri Ministerstve spravodlivosti, ktorá mala za úlohu vychovávať nové a Komunistickej strane verné kádre pre justíciu. Už v roku 1951 sa stal predsedom kontrolného odboru na Povereníctve spravodlivosti. Následne sa stal predsedom Krajského súdu v Bratislave. 17. decembra 1954 bol vymenovaný za povereníka spravodlivosti, pričom vo funkcii zotrval do 18. decembra 1956. Z funkcie povereníka musel podľa záznamov odísť z dôvodov alkoholizmu, nemorálneho života a zneužívania výhod, za čo bol ako povereník disciplinárne riešený. Bolo mu však umožnené naďalej pracovať v štátnej správe, keď začal pôsobiť na Ústrednom národnom výbore v Bratislave.
Biely kameň (prírodná rezervácia)
Nachádza sa v katastrálnom území obcí Cigeľ a Handlová v okrese Prievidza v Trenčianskom kraji. Územie bolo vyhlásené v roku 1973 a novelizované v roku 1975 na rozlohe 115,9 ha. Ochranné pásmo nebolo určené.
Juraj Uhrín
Životopis
Ako vhodný káder bol vybraný za sudcu v procese s rozvratnou skupinou buržoáznych nacionalistov na Slovensku. Stal sa tak predsedom senátu, ktorý bol špeciálne zriadený na Najvyššom súde. Jeho rozhodnutia v tejto kauze boli počas celého priebehu aktívne ovplyvňované prítomnými členmi ÚV KSČ cez lístočky s pokynmi. V jednom z týchto pokynov napísal člen ÚV Rudolf Strechaj Uhrinovi: "Drž nakrátko tú sviňu." Tento pokyn bol mierený k osobe Gustáva Husáka a možnostiam jeho obhajoby. Tento pokyn bol dokonca určitý čas aj súčasťou súdneho spisu, keďže Juraj Uhrín ho nechal z neznámeho dôvodu vo svojom stole v súdnej sieni. Okrem tohto procesu súdil aj iné politické procesy, napríklad proti katolíckemu disentu. Práve za svoju účasť na politických procesoch sa v roku 1954 stal Juraj Uhrín povereníkom spravodlivosti.
Biely kameň (prírodná rezervácia)
Predmetom ochrany je: ''Územie predstavujúce dominantný bralnatý vrchol v SSV ukončení hlavného hrebeňa pohoria Vtáčnik. Jeho význam spočíva v dominantnosti objektu aj v ukážke rozpadu lávových prúdov a zriedkavého výskytu ryolitových telies vo vulkanických komplexoch pohoria Vtáčnik''
Juraj Uhrín
Životopis
Ústav pamäti národa eviduje pod údajmi ''Juraj Uhrín, nar. 06.10.1920'' jeden záznam. Pod registračným číslom 4622 sa nachádza osoba s krycím menom Ulman, ktorá je evidovaná v kategórii agent. Pod kategóriou agent sú podľa Ústavu pamäti národa osoby, ktoré je možné považovať za vedomých spolupracovníkov ŠtB.
Ladislav Gešo
Dr. Ladislav Gešo, uvádzaný aj ako Gescho (* 27. august 1920, Rákoš† 15. január 1993 ) bol slovenský robotnícky právnik a politik. Bol pôvodne robotník, po absolvovaní tzv. Právnickej školy pracujúcich, sa stal prokurátorom. Bol hlavným prokurátorom v procese s rozvratnou skupinou buržoáznych nacionalistov na Slovensku, na čele ktorej mal stáť Gustáv Husák. Po skončení procesu sa začal ako člen KSS, resp. KSČ politicky angažovať. V roku 1959 sa stal slovenským povereníkom spravodlivosti.
Životopis
Narodil sa v obci Rákoš v okrese Revúca, pričom žil v časti tejto obce pod názvom Rákošská Baňa. Absolvoval 8 tried ľudovej školy. Následne v rokoch 1937 až 1941 pracoval ako baník. V rokoch 1941 až 1943 absolvoval prezenčnú vojenskú službu. Od roku 1943 pracoval 5 rokov ako zlievač. V roku 1949 absolvoval jednoročnú tzv. Právnickú školu pracujúcich pri Ministerstve spravodlivosti, ktorá mala za úlohu vychovávať nové a Komunistickej strane verné kádre pre justíciu. Následne začal pracovať ako prokurátor na Okresnej prokuratúre v Banskej Bystrici. Tu sa stal už v roku 1950 vedúcim. V roku 1951 bol preradený na Krajskú prokuratúru v Banskej Bystrici, kde sa stal hneď vedúcim, neskôr dokonca krajským prokurátorom. 16. novembra 1953 bol preradený na Generálnu prokuratúru v Prahe, kde bol zodpovedný za agendu námestníka generálneho prokurátora pre Slovensko. V roku 1954 bol vymenovaný za námestníka generálneho prokurátora pre Slovensko.
13. marca 1959 sa stal povereníkom spravodlivosti. V tejto funkcii zotrval aj po zmenách, keď sa 14. júla 1960 stal povereníkom a predsedom komisie Slovenskej národnej rady pre spravodlivosť. V tejto funkcii zotrval do 27. júna 1963, kedy musel túto pozíciu opustiť v súvislosti so začiatkom rehabilitácii obetí politických procesov z 50. rokov 20. storočia. Po odchode z funkcie povereníka pracoval v Slovenskom výbore spotrebných družstiev v Bratislave.
Bývalý komunistický politik a signatár Charty 77 Zdeněk Mlynář sa o ňom vyjadril nasledovne: "Primitív a osoba bez obrysov a vlastnej chrbtice." Gustáv Husák sa o Ladislavovi Gešovi vyjadril podobne: "Ďalším hlbokým sklamaním bol pre mňa styk s orgánmi súdu a prokuratúry. Od jesene 1953 sa asi desaťkrát u mňa objavil zástupca generálnej prokuratúry - mladý kapitán. Nechcel som veriť, že ide o justičný orgán. Choval sa úplne v ruzynskom štýle."
Proces s rozvratnou skupinou buržoáznych nacionalistov na Slovensku
Na prelome augusta a septembra 1953 dostal Gešo príkaz od generálneho prokurátora ČSR Václava Aleša, aby sa dostavil na generálnu prokuratúru na dlhší čas. Po príchode do Prahy mu bolo oznámené, že bude pracovať na prípade Gustáva Husáka a spol. Výber Ladislava Geša mal schváliť samotný ÚV KSČ tak, aby prokurátor aj sudca tohto procesu boli Slováci. Už krátko po svojom príchode do Prahy vopred pripravil už spísané zápisnice o konfrontácii medzi Husákom a zvyšnými obvinenými, ktoré sa museli účastníci týchto úkonov naučiť spamäti. Prokurátor Gešo pri následných konfrontáciách zakázal Husákovi sa akýmkoľvek spôsobom brániť voči obvineniam, či reagovať na tvrdenia druhej strany konfrontácie. Gešo dokonca podpisoval zápisnice namiesto Husáka, ktorý ich podpísať odmietal, vzhľadom na ich nezákonný priebeh. K samotnému výsluchu Husáka pristúpil Gešo až po konfrontáciách, pričom správne sa má osoba najprv vypočuť a až potom môže byť konfrontovaná. Husák Gešovi podrobne opísal spôsob, akým bol počas svojho väznenia mučený a nútený k priznaniam. Gešo však Husákove tvrdenia ignoroval a zľahčoval. Pod dohľadom Geša následne vyšetrovatelia pripravili 80. stranový protokol o výsluchu Husáka, na ktorom sa však samotný Husák žiadnym spôsobom nepodieľal, ani ho nečítal a ani nepodpísal. V polovici decembra 1953 zostavili vyšetrovatelia obžalobu na Husáka. Túto dostal Gešo na prepracovanie. Po spracovaní obžaloby sa Gešo vrátil na Krajskú prokuratúru v Banskej Bystrici. Keďže však ÚV KSČ nebolo s jeho obžalobou spokojný, musel ju Gešo znova prepracovať. Vo februári 1954 sa tak Gešo znova k prípadu vrátil, no už vo funkcii námestníka generálneho prokurátora. Gešo vypracovával obžalobu podľa pokynov ÚV KSČ. Aj novú verziu však musel Gešo prepracovať, no súčasne dostal od ÚV KSČ pokyn, aby sa pripravil na proces.
Aby bolo zabezpečené, že obvinení budú počas súdneho procesu vypovedať podľa želania KSČ, vypočul Gešo spolu s ŠtB všetkých obvinených a svedkov v tejto veci. Na súdnom konaní pomáhal Gešovi s vedením obžaloby druhý prokurátor Viliam Polaĉko. Konanie Geša počas súdu však aktívne ovplyvňovali členovia ÚV KSČ, ktorí boli na súde prítomní. Tlak však Gešo nevydržal a deň pred záverečnými rečami sa nervovo zrútil. Záverečnú reč tak celú pripravovali členovia ÚV KSČ. Aj návrh výšky trestov následne Gešo konzultoval priamo s ÚV KSČ. Niektorí členovia ÚV KSČ nútili Geša, aby navrhol tresty smrti, čo však Gešo odmietol. Ako odmenu za svoju účasť na procese sa Gešo stal námestníkom generálneho prokurátora ČSR pre Slovensko.
Winston Sterzel
Winston Frederick Sterzel (* 17. august 1980, Kapské Mesto, Južná Afrika), známy pod pseudonymom SerpentZA je juhoafrický Youtuber a producent. Žil viac než 14 rokov v Šen-čen e v Číne, než sa na začiatku roka presťahoval do Spojených Štátov.
Známy predovšetkým vďaka svojim vlogom, v ktorých rozoberá rôzne témy života v Číne z pohľadu „západniara“. Winston je úplne prvý anglicky hovoriaci Youtuber z Číny (začal v roku 2007 kedy Youtube nebol v Číne blokovaný).
Životopis
Winston sa narodil v Kapskom Meste v Južnej Afrike. Jeho rodičia sú pôvodne z Anglicka a starí rodičia sú z Nemecka. Žil v Johannesburgu do februára 2006, kedy predal všetok majetok a presťahoval sa do Šen-čenu v Číne, kde žije dodnes. Sterzel začal točiť videá na YouTube v roku 2008 a zameriaval sa hlavne na opravu motoriek. V roku 2009 začal točiť vlogy o živote v Číne, pričom v prvých videách sa zaoberal hlavne podvodmi v Šanghaji. Sterzel takisto zdieľa kanál ADVChina s jeho priateľom Matthewom Tye, ktorý je na Youtube známy ako laowhy86 alebo C-Milk. Spolu vlastnia aj podnik, kde upravujú a predávajú motorky, nazvaný Churchill Custom Motorcycles.
Kritika od obyvateľov Číny
Od 2017 sa pod videami na kanáloch SerpentZA a ADVChina objavuje mnoho kritiky zo strany Čínskej internetovej komunity, ktorá ho obviňuje z používania zavádzajúcich náhľadov, ktoré negatívne znázorňujú čínske ženy a generalizujú ľudí ako clickbait častejšie, než tomu bolo pred 3/4 roku 2016. Kritici tvrdia, že dôvodom tejto zmeny je snaha zvýšiť sledovanosť.
V roku 2016 dal Sterzel v práci výpoveď a začal sa naplno venovať tvorbe videí na YouTube, čo je aj jeho jediný príjem.
China Global Times
V máji 2016, Čínske noviny China Global Times zverejnili článok o Sterzelovom videu China, How it is – Are Chinese girls easy (Čína, ako to je – sú čínske ženy ľahké). Článok kritizoval Sterzela za generalizovanie čínskych žien a označil video za krajne rasistické. Video samozrejme hovorí o fakte, že kultúrne zmiešané vzťahy sú neskutočne náročné a aj keď sa dajú ľahko začať, veľmi ťažko sa udržujú.
Sterzel sa oženil s Číňankou v roku 2016.
Po odchode z Číny
V roku 2019 sa Sterzel presťahoval do Los Angeles, z dôvodu obáv, že by mohol príjsť o život alebo byť uväznený v Číne, po tom ako sa mu vyhrážali ultranacionalisti na internete a vláda, ktorá obvinila jeho ženu zo špionáže a označila ju za hrozbu pre národnú bezpečnosť.
Po odchode z Číny a presťahovaní sa do USA, Sterzel začal kritizovať Komunistickú Stranu Číny (CCP), čo bola zmena oproti jeho starším videám, kde bol zdržanlivejší a rezervovanejší ohľadom sociálnych problémov spojených s vládnutím CCP. Jedno z jeho videí nazvané "How China is slowly KILLING us all" (ako nás Čína pomaly všetkých zabíja), ktoré je zamerané na agresívne a nelegálne praktiky vlády pri lovení rýb, ktoré negatívne ovplyvňujú svetovú populáciu rýb malo vo Februári 2022 približne 1,25 milióna pozretí. V roku 2020 South China Morning Post nazvalo Sterzela a Tya "neospravedlnitelnými kritikmi Čínskych autorít".
Oľga Keltošová
Mgr. Oľga Keltošová, rodená Suchalová (* 27. február 1943, Pezinok) je slovenská publicistka a bývalá politička – ponovembrová členka Demokratickej strany a neskôr popredná politička HZDS, poslankyňa Slovenskej národnej rady a Národnej rady SR a ministerka práce, sociálnych vecí a rodiny v druhej a tretej vláde Vladimíra Mečiara.
Životopis
V roku 1966 absolvovala žurnalistiku na Filozofickej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave. Počas štúdia prispievala do bratislavského študentského časopisu Echo bratislavských vysokoškolákov a do pražského Študenta. Po okupácii v roku 1968 sa z politických dôvodov nemohla venovať svojej profesii. V rokoch 19701971 pôsobila ako prekladateľka na Prírodovedeckej fakulte UK, venovala sa tiež publicistickej činnosti (tvorba pre deti, rozhlasové relácie, prekladateľstvo).
Po Nežnej revolúcii sa stala tlačovou tajomníčkou obnovenej Demokratickej strany, v ktorej sa pred februárom 1948 angažoval jej otec. K vstupu do DS ju presvedčil predfebruárový predák DS Martin Kvetko, ktorý sa po roku 1989 vrátil na Slovensko. Od roku 1990 zasadala za DS v Slovenskej národnej rade a v rokoch 19901991 bola podpredsedníčkou SNR. Potom prešla do novovzniknutého Hnutia za demokratické Slovensko, pretože nesúhlasila s priebehom udalostí na jar 1991, kedy bol Vladimír Mečiar odvolaný z postu slovenského premiéra. Členkou HZDS sa však stala až v roku 1992. Za toto hnutie bola vo voľbách v roku 1992 zvolená do SNR a v druhej vláde Vladimíra Mečiara zastávala až do jej pádu v marci 1994 post ministerky práce, sociálnych vecí a rodiny – najprv v slovenskej vláde v rámci ČSFR, po zániku Česko-Slovenska od 1. januára 1993 ako ministerka samostatného Slovenska. Do funkcie ministerky práce a sociálnych vecí SR sa vrátila po predčasných parlamentných voľbách v roku 1994 a zotrvala v nej do februára 1998.
V roku 1994 sa ako poslankyňa NR SR podieľala na takzvanej „noci dlhých nožov“ z 3. na 4. novembra, kde staronová vláda Vladimíra Mečiara narýchlo obsadila všetky významné parlamentné posty.