cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ivaniny rybníčky
Ochrana
Boli vyhlásené prírodnou pamiatkou v roku 1994. Cieľom ochrany je zachovanie cenného biotopu sústavy troch rybníčkov s výskytom zvlášť chránených živočíchov, ktorí sú viazaní na kvalitnú vodu. Medzi významných zástupcov fauny tu patrí vydra riečna, ropucha bradavičnatá (Bufo bufo), rybárik riečny (Alcedo atthis) a mlok horský (Triturus alpestris). Z rastlinnej ríše sa tu vyskytujú škarda močiarna (Crepis paludosa) alebo žerušnica (Cardamine).
Hlávik
Hlávik môže byť nárečovo:
Montfermeil
Montfermeil je francúzske mesto, ktoré sa nachádza v departemente Seine-Saint-Denis, v regióne Île-de-France.
Martin Krekáč
Martin Krekáč (* 3. február 1962, Považská Bystrica) je slovenský podnikateľ, chairman a zakladajúci partner poradenskej skupiny Jenewein Group, prezident viacerých spoločností a prezident Podnikateľskej aliancie Slovenska v rokoch 2005 až 2013. Profesionálne sa venuje strategickému líderstvu, manažmentu a verejným politikám, pôsobil taktiež ako radca EESC v Bruseli.
Montfermeil
Poloha
Mesto má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Martin Krekáč
Kariéra
Vyštudoval špeciálnu a liečebnú pedagogiku na Univerzite Komenského v Bratislave. Následne si vysokoškolské vzdelanie doplnil viacerými špecializovanými štúdiami a stážami v zahraničí so zameraním na strategický manažment a správu spoločností, ľudský kapitál a európske záležitosti.
Montfermeil
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov je.
Martin Krekáč
Kariéra
V roku 1990 položil základy Jenewein Group, prémiovej česko-slovenskej poradenskej skupiny s globálnym dosahom poskytujúcej na jednom mieste úzke prepojenie (one-stop-shop consultancy) komplexných poradenských služieb strategického líderstva, manažmentu a verejných politík. Od jej založenia postupne a systematicky rozšíril portfólio poskytovaných expertných poradenských služieb aj prostredníctvom založenia špecializovaných poradenských spoločností, ktoré sa stali súčasťou globálnych partnerstiev a networkov.
Montfermeil
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v meste.
Partnerské mestá
Wusterhausen/Dosse, Brandenbursko, Nemecko
Martin Krekáč
Kariéra
Martin Krekáč sa zameriava na strategické poradenské služby a počas viac ako tridsiatich rokov pomohol vyhodnotiť a vymenovať stovky CEO a členov predstavenstiev a dodal viacero úspešných riešení plánovania CEO nástupníctva. Má rozsiahle odborné znalosti v oblasti Executive Search, Board & Leadership Advisory. V súčasnosti riadi posilňovanie poradenského portfólia skupiny a vytváranie synergických riešení medzi jednotlivými spoločnosťami, poradenskými platformami a ich tímami, ktoré sú integrovanou súčasťou Jenewein Group. Spravuje strategický rozvoj vzťahov vo verejnom sektore a v regulovaných hospodárskych odvetviach a napomáha vytváraniu efektívnych partnerstiev a transferu poznatkov medzi súkromným a verejným sektorom. Je vyhľadávaným osobným poradcom v strategických otázkach a uznávaným odborníkom na personálne politiky a rodinné podnikanie. Patrí medzi významné a rešpektované osobnosti v českom a slovenskom podnikateľskom prostredí.
Okrem iného je zakladateľom a prezidentom poradensko-analytického inštitútu Európske partnerstvo pre verejné stratégie (EPPP) pôsobiaceho v Bratislave a Bruseli, členom viacerých správnych rád a združení, klubov a organizácií doma a v zahraničí, ako aj členom poradných orgánov slovenského parlamentu a vlády. V rokoch 2005 až 2013 bol prezidentom Podnikateľskej aliancie Slovenska (PAS) a v rokoch 2006 až 2010 členom – radcom Európskeho hospodárskeho a sociálneho výboru (EESC) v Bruseli. V roku 2016 bol nominovaný na ocenenie Krištáľové krídlo v kategórii Hospodárstvo. Má za sebou niekoľko desiatok odborných vystúpení a rozsiahlu publikačnú činnosť doma a v zahraničí.
Súkromný život
V osemdesiatych rokoch 20. storočia sa presťahoval z rodnej Považskej Bystrice do Bratislavy, kde dodnes žije a pôsobí. Je ženatý a s manželkou Zuzanou má dvoch synov, Filipa a Šimona.
Polštár
Polštár môže byť nárečovo:
Datľovník obyčajný
Datľovník obyčajný (iné názvy: datľovník pravý, palma datľová , datľová palma , datľovník ; lat. Phoenix dactylifera) je kvitnúci druh palmy (t.j. rastliny z čeľade arekovité), pestovaný pre svoje jedlé sladké ovocie, datle. Hoci jeho presné miesto pôvodu nie je známe (z dôvodu dlhej kultivácie), pochádza pravdepodobne z oblasti úrodného polmesiaca, ktorý sa rozkladá medzi Egyptom a Mezopotámiou. Jeho pestovanie je rozšírené v celej severnej Afrike, na Blízkom východe, v Africkom rohu a v južnej Ázii a je naturalizovaný v mnohých tropických a subtropických regiónoch na celom svete. Datľovník obyčajný je typový druh rodu datľovník (Phoenix), ktorý obsahuje 12 – 19 divokých druhov paliem a je hlavným zdrojom pre komerčnú výrobu.
Stromy dosahujú výšky 30 metrov a majú drsný kmeň s priemerom 50 cm. Rastú jednotlivo alebo vytvárajú zhluky s niekoľkými kmeňmi z jedného koreňového systému. Zložené listy sú dlhé 5 m a symetricky tvorené lístkami dlhými 30 cm a širokými 2 cm. Plody sú datle, oválne valcové, dlhé 3 až 7 centimetrov a s priemerom približne 2,5 cm, v závislosti od odrody jasne červenej až jasne žltej farby. Sú veľmi sladké a po vysušení obsahujú asi 75 percent cukru.
Datle sú základná potravina na Blízkom východe a údolí rieky Indus po tisíce rokov. Existujú archeologické dôkazy o kultivácii datlí v Arábii od 6. tisícročia pred Kr. Celková ročná svetová produkcia datlí predstavuje 8,5 milióna ton, pričom najväčšími producentmi sú krajiny Blízkeho východu a severnej Afriky.
Pestuje sa aj ako okrasná rastlina. Semeno datľovníka obyčajného staré 2 000 rokov a vykopané na pobreží Mŕtveho mora patrí medzi najstaršie semená stromu, ktoré vyrástli.
Chata Baske
Dejiny
História chaty siaha do roku 1935, kedy sa členovia ski-klubu z Trenčianskych Teplíc rozhodli postaviť horskú chatu na vrchu Baské. Slávnostné otvorenie vtedajšej „Štúrovej chaty“ sa konalo 28. októbra 1936. Počas druhej svetovej vojny chatu využívali nemeckí vojaci, po ktorých odchode zostala zdevastovaná a bola nutná jej obnova.
V súčasnosti plní funkciu sezónnej, samoobslužnej turistickej útulne za prítomnosti chatára. Využívanie limituje obmedzené množstvo vody a elektrickej energie, ktorej jediným zdrojom je generátor. K osvetleniu objektu sa používajú petrolejové lampy, vykuruje sa drevom.
V dvojpodlažnej chate je 22 lôžok, pričom je možné použiť vlastné spacie vaky, spoločenská miestnosť pojme 25 – 30 návštevníkov.
Neuilly-Plaisance
Neuilly-Plaisance je francúzske mesto, ktoré sa nachádza v departemente Seine-Saint-Denis, v regióne Île-de-France.
Poloha
Mesto má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov je.
Vaujours
Vaujours je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Seine-Saint-Denis, v regióne Île-de-France.
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Villetaneuse
Villetaneuse je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Seine-Saint-Denis, v regióne Île-de-France.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
ISRU
ISRU by mohol poskytnúť materiály na podporu života, pohonné hmoty, stavebné materiály a energiu pre užitočné náklady kozmických lodí, alebo pre posádky na prieskum vesmíru. V súčasnosti je bežné, že kozmické lode a robotické misie na planetárnych povrchoch využívajú dopadajúce slnečné žiarenie pomocou solárnych panelov. Používanie ISRU na výrobu materiálu nebolo zatiaľ realizované v rámci žiadnej vesmírnej misie, hoci niekoľko testov na konci roku 2000 skúšalo rôzne techniky lunárneho ISRU.
ISRU sa už dlho považuje za možnú cestu na zníženie nákladov vesmírnej architektúry a prieskumu vesmíru.
Využitie
náhľad|Zariadenie MOXIE na výrobu kyslíka, inštalované na marťanský rover Perseverance
Voda
V kontexte ISRU sa voda najčastejšie hľadá priamo ako palivo, alebo ako surovina na výrobu paliva. Aplikácie tiež zahŕňajú jej použitie pri podpore života buď priamo pitím, na pestovanie potravín, výrobu kyslíka alebo v mnohých ďalších priemyselných procesoch.
Stavebné materiály
thumb|Koncept ochrany marťanskej základne regolitom Kolonizácia planét alebo mesiacov si bude vyžadovať získanie miestnych stavebných materiálov, napríklad regolitu. Regolit je možné použiť priamo, ako sypané konštrukcie (radiačné tienenie, tepelnú a protimeteorickú ochranu), alebo spracovaný na stavebné diely.
MOXIE
Mars Oxygen ISRU Experiment (skr. MOXIE, slov. ISRU experiment na výrobu kyslíka na Marse) je prototyp v 1 % mierke dopravený na Mars v rámci misie NASA Mars 2020, umiestnený na roveri Perseverance, ktorý bude testovať výrobu kyslíka (O2) z marťanskej atmosféry, zloženej prevažne z oxidu uhličitého (CO2):
RASSOR
RASSOR (Regolith Advanced Surface System Operations Robot – robot pre pokročilý výskum povrchového regolitu) je prototyp ťažobného roveru (kombajnu), ktorý bol testovaný v stredisku NASA na Kennedy Swamp Works. RASSOR je navrhnutý tak, aby zdolal obtiažny terén. Lopatkové ťažobné kolesá sú súčasne zásobníkom na prepravu regolitu.
Springer-Verlag (nemecké vydavateľstvo)
Springer-Verlag je od 40. rokov 20. stor. názov významného nemeckého vydavateľského podniku, ktorý dnes patrí do koncernu Springer Nature, v rámci ktorého je zodpovedný najmä za vydavateľskú činnosť na území Nemecka. De iure išlo postupne o názov troch rôznych podnikov (prvý do roku 2003/2004, druhý v rokoch 2003-2006, tretí od roku 2006), ktoré ale de facto na seba bezprostredne chronologicky nadväzujú.
Tradične, ale nepresne, sa názvom Springer-Verlag označuje vyššie spomínaný podnik už od jeho faktického vzniku v roku 1842, hoci sa pôvodne v skutočnosti volal Verlag (von) Julius Springer či Julius Springer.
Názvy a právne formy
1. Prvý z vyššie spomínaných troch podnikov vznikol v roku 1842. Väčšinou publikoval pod názvom Verlag von Julius Springer. Od roku 1880 bol podnik podľa údajov jeho vtedajšieho vlastníka zapísaný pod názvom Julius Springer, ale vydavateľstvo publikovalo naďalej väčšinou pod názvom Verlag von Julius Springer či Verlag Julius Springer. Od roku 1880 (do roku 1964) mal tento podnik právnu formu verejná obchodná spoločnosť (offene Handelsgesellschaft, skr. OHG). Niekedy v 40. rokoch 20. storočia bolo meno podniku zmenené na Springer-Verlag; nové celé meno teda znelo Springer-Verlag, offene Handelsgesellschaft (skrátene Springer-Verlag, OHG). Sídlo bolo v Berlíne, organizačná zložka (pobočka) bola v Heidelbergu. V roku 1964 bola právna forma zmenená na komanditnú spoločnosť; nové celé meno teda znelo Springer-Verlag, Kommanditgesellschaft (skrátene Springer-Verlag, KG). V roku 1979 bola právna forma zmenená na GmbH & Co. KG (t.j. komanditná spoločnosť s s. r. o. ako komplementárom); nové celé meno teda znelo Springer-Verlag GmbH & Co. KG. V roku 1999 sa významným komanditistom tejto spoločnosti stala spoločnosť Bertelsmann Fachinformation GmbH (v roku 2002 premenovaná na Bertelsmann Springer Science+Business Media GmbH, v roku 2003 premenovaná na Springer Science+Business Media GmbH, v roku 2004 zlúčená so spoločnosťou Springer-Verlag tu označenou ako č. 2 - pozri nižšie), pretože Springer-Verlag sa vtedy stal súčasťou koncernu Bertelsmann. V roku 2003/2004 spoločnosť Springer-Verlag GmbH & Co. KG zanikla.
2. Druhý z vyššie uvedených podnikov sa volal Springer-Verlag GmbH (číslo v registri: HRB 91022), mal sídlo v Berlíne a jeho právna forma bola (ako vidno podľa názvu) spoločnosť s ručením obmedzeným. Vznikol v roku 2003 premenovaním spoločnosti City Data GmbH - Institut für Stadtinformationssysteme založenej v roku 1991. Bol (od roku 2003) súčasťou koncernu Springer Science+Business Media. V roku 2006 bol zlúčený so spoločnosťou Springer-Verlag tu označenou ako č. 3 (pozri nižšie), a teda zanikol.
3. Tretí z vyššie uvedených podnikov existuje dodnes (číslo v registri: HRB 91881 B a HRB 13323). Vznikol v roku 2003 pod názvom Wing Zweite Vermögensverwaltungs-GmbH, v roku 2004 bol premenovaný na Springer Science+Business Media Verwaltungs GmbH, v roku 2005 bol premenovaný na Springer Science+Business Media GmbH (nie je zhodné s rovnomenným podnikom spomínaným vyššie v bode 1) a od roku 2006 sa volá Springer-Verlag GmbH. Jeho právna forma je (ako vidno podľa názvu) spoločnosť s ručením obmedzeným. Podnik najprv sídlil vo Wiesbadene, od roku 2004 sídli v Berlíne; významná pobočka je v Heidelbergu. Je súčasťou koncernu Springer Nature (resp. do roku 2015 koncernu Springer Science+Business Media).
19. storočie
10. mája 1842 založil Julius Springer v Berlíne kníhkupectvo a vydavateľstvo (Verlag von Julius Springer). Vo vydavateľstve vychádzali spočiatku najmä politické karikatúry a spisy, ale stále viac aj špecializovaná odborná literatúra z oblasti prírodných vied a techniky. Pribúdali technické disciplíny. Medzi autormi boli známe mená ako Werner von Siemens či Rudolf Diesel. Od roku 1880 malo vydavateľstvo podobu verejnej obchodnej spoločnosti (pozri vyššie - bod 1). V 80. rokoch 19. storočia vydavateľstvo prevzalo niekoľko vedeckých časopisov, ktoré sa rýchlo etablovali v odbornom svete, ako napríklad VDI.
Prvá polovica 20. storočia
V prvej polovici 20. storočia vydavateľstvo, podobne ako iné vydavateľstvá, bolo hybnou silou vedeckého pokroku. Vo vydavateľstve vydávali svoje práce špičkoví odborníci, vrátane nositeľov Nobelovej ceny, napr. Paul Ehrlich, Emil Fischer a Ferdinand Graf Zeppelin. V roku 1913 bol Springer druhým najväčším nemeckým vydavateľstvom. V tomto období veľký rozmach vo vydavateľstve zaznamenalo najmä vydávanie medicínskych kníh a časopisov (napr. Handbuch der Neurologie, Handbuch der Inneren Medizin, Allgemeine Zeitschrift für die gesamte Neurologie und Psychiatrie). V roku 1913 začalo vydavateľstvo vydávať časopis Die Naturwissenschaften (dnes The Science of Nature), čo bolo interdisciplinárne periodikum inšpirované časopisom Nature. V roku 1914 prvýkrát vyšlo dnes štandardné dielo Taschenbuch für den Maschinenbau (doslova: Príručka strojárstva) Heinricha Dubbelsa. V 20. rokoch Springer prevzal popredný časopis v oblasti matematiky Mathematische Annalen, ktorý vydávali David Hilbert, Albert Einstein, Otto Blumenthal a Felix Klein. V oblasti fyziky v roku 1920 Max Born vo vydavateľstve publikoval Relativitätstheorie Einsteins und ihre physikalischen Grundlagen a začal vychádzať Handbuch der Physik (doslova: Príručka fyziky) s príspevkami Maxa Borna, Jamesa Francka, Otta Hahna a Erwina Schrödingera.
Počas vlády nacistov v Nemecku malo vydavateľstvo problémy. Vyše 50 židovských vydavateľov časopisu muselo prestať pracovať pre Springer-Verlag. Okrem toho Springerovci museli zveriť svoju vydavateľskú činnosť do rúk svojho dôverníka Tönjesa Langea, aby tak zabránili vyvlastneniu vydavateľstva. Ernst Springer zomrel v koncentračnom tábore, Fritz Springer spáchal v roku 1944 vo veku 94 samovraždu, aby unikol deportácii.
Druhá polovica 20. storočia
Po skončení druhej svetovej vojny vnuci zakladateľa firmy vydavateľstvo znova postavili na nohy. Vydavateľstvo najprv sídlilo v Berlíne na Reichpietschufer 20, potom sa v roku 1958 presťahovalo do svojho dnešného sídla na Heidelberger Platzi v Berlíne. V roku 1946 vznikla nová pobočka vydavateľstva pre medicínu a prírodné vedy v Heidelbergu. V 60. rokoch vydavateľstvo založilo svoju prvú dcérsku spoločnosť mimo nemecky hovoriacich krajín, a to v New Yorku. V rokoch 1970 až 1990 Springer-Verlag založil dcérske spoločnosti v ostatnom zahraničí, napr. v Londýne, Tokiu, Paríži, Hong Kongu, Barcelone a Budapešti, a v roku 1978 začal prekladať a vydávať čínske vedecké práce v angličtine. V rovnakom období vydavateľstvo expandovalo aj na nemecky hovoriacom trhu prevzatí niektorých vydavateľstiev. V roku 1979 bola zmenená právna forma vydavateľstva, čím podnik dostal názov Springer-Verlag GmbH & Co. KG (pozri vyššie - bod 1).
V 90. rokoch nastali najmä vďaka nastupujúcej digitalizácii vo vydavateľskom priemysle zásadné zmeny. Na jednej strane sa Springer-Verlagu darilo reagovať na nové požiadavky trhu. Napríklad v roku 1996 bol Springer-Verlag spoluzakladateľom spoločnosti Scientific Publishing Services (SPS) v Madrase (dnes: Čennai), ktorá zabezpečuje výrobu a editovanie textov aj pre iných vydavateľov. Na druhej strane bol rast veľmi slabý, v Ázii skolaboval odbyt, bolo potrebné výrazne zvýšiť predplatné odborných časopisov a zároveň boli potrebné značné investície do digitálnej infraštruktúry. V roku 1996 Springer-Verlag predstavil online platformu LINK (neskorší názov: SpringerLink) umožňujúcu čítať a kupovať vedecké publikácie online. Springer plánuje postupne ponúkať svoje časopisy aj elektronicky na vlastnom serveri. V roku 2002 bolo na LINKu k dispozícii 500 časopisov a 1 300 elektronických kníh, vďaka čomu sa Springer stal v tejto oblasti svetovým lídrom na trhu.
Od roku 1999
Dejiny po roku 2003 pozri v článku Springer Science+Business Media a dejiny po roku 2015 pozri v článku Springer Nature.
Letisko Edinburgh
Letisko Edinburgh (IATA: EDI, ICAO: EGPH) je medzinárodné civilné letisko, obsluhujúce hlavné mesto Škótska - Edinburgh. Nachádza sa len necelých 10 kilometrov západne od centra mesta. V roku 2016 bolo edinburské letisko počtom cestujúcich na prvom mieste v Škótsku a na šiestom mieste v rámci Spojeného kráľovstva. V roku 2016 ho využilo 12,3 milióna cestujúcich, čo predstavovalo nárast o 1,24 milióna (+11%) oproti roku 2015.
Letisko má dve dráhy a jeden terminál, pracuje tu okolo 2 500 zamestnancov.
Dejiny
Prvé letisko (Turnhouse Aerodrome) bolo otvorené už v roku 1916 ako najsevernejšia základňa britského letectva cez prvú svetovú vojnu. Prvé komerčné lety začali v druhej polovici 40. rokov 20. storočia.
Destinácie
Najfrekventovanejšie britské destinácie z Edinburghu sú: Londýn-Stansted, Londýn-Heathrow, Londýn-Gatwick, Londýn-City, Bristol, Belfast International, Londýn-Luton, Birmingham, Southampton a Belfast City.
Najfrekventovanejšie medzinárodné destinácie sú: Dublin, Amsterdam, Paríž Charles-de-Gaulle, Kodaň, Alicante, Tenerife, Madrid, Malaga, Ženeva a Barcelona.
Ablon-sur-Seine
Ablon-sur-Seine je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Val-de-Marne, v regióne Île-de-France.
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Aspret-Sarrat
Aspret-Sarrat je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Haute-Garonne, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Byzantské umenie v macedónskom období
Vývoj umenia
náhľad|Triumf pravoslávia, ruská ikona z 13. storočia vľavo|náhľad|Ukrižovanie, freska z 10. storočia v kapadóckom Göreme (Koráma) vľavo|náhľad|Mozaika v [[Katholikone Kláštora Hosios Loukas]] náhľad|[[Bazil I. a jeho syn Lev VI. Filozof]] náhľad|vľavo|[[Parížsky žaltár, Dávid oslavovaný izraelskou ženou]] náhľad|[[Bazil II.|Basileios II. Menológ Bazila II.]] náhľad|vľavo|Chrám Panagia Kapnikarea (dnešné Atény) Po období hospodárskych, politických a sociálnych kríz v 7. a 8. storočí, po období ikonoklazmu (ktorý bol pre byzantské umenie útlmom) v Byzancii nastalo obdobie pomernej stability a rozmachu. Mocenský a ekonomický rozmach sa pochopiteľne preniesla aj do oblasti umenia. Zásadný dopad na umeleckú činnosť v Byzancii mala už tradične náboženská doktrína, a do Byzancie sa preto po dogmách obrazoborectva mohlo vrátiť aj tradičné byzantské umenie, ktoré v predchádzajúcom období prežívalo najmä na periférii v Sýrii, či v ústraní kapadóckych kláštorov. Práve v Kapadócii, kde už od predchádzajúceho obdobia vznikali v skalách tesané kláštory, (najznámejšie z nich pravdepodobne v okolí Göreme) sa v tomto období výrazne rozvinula tvorba nástennej fresky a ikon. Sýrska ikonografia a jej štýly postupne prenikla i do európskej časti ríše a na cisársky dvor. Nanovo sa tvorili náboženské mozaiky a obnovila sa dekorácia väčšiny chrámov. Celkovo možno povedať, že najmä v najranejšom poobrazoboreckom období sa viac reštaurovalo než inovovalo. Prevláda farebnosť a symbolika.
Pád obrazoborectva definitívne nastal po smrti cisára Theofila, za vlády regentky Theodory a jej syna Michala III., ktorí v roku 843 usporiadali synodu, kde bolo obrazoborectvo definitívne zavrhnuté. Už Theofilov syn Michal III. nechal vyzdobiť slávnostnú sálu Veľkého cisárskeho paláca (datovanú do 6. storočia) veľkým Kristom umiestneným vo výklenku nad trónom, a v posledných rokoch svojej vlády obohatil apsidu Hagie Sofie o mozaiku Panny Márie s dieťaťom. Pannu Máriu podľa kanonickej schémy ustálenej pre výzdobu byzantských chrámov rovnako umiestnili aj na dvere Chrysotriklínia. Nanovo sa tvorila náboženská mozaika a obnovili sa dekorácie chrámov. Prevláda farebnosť a symbolika.
Umenie možno považovať za prechod medzi antikou a stredovekom. Diela stále nesú niektoré klasické rímske znaky (farby či doplnky), naopak postavy nesú východný orientálny nádych a často i ľudové prvky. Zároveň sa však po porážke ikonoklazmu sprísnili i teologické nároky na ikony. Tie nesmeli za žiadnych okolností pripomínať prázdne modlárstvo ale mali poukazovať na svoj veľkolepý duchovný predobraz. Rôznorodosť umiestnenia – raz v apside pripomínajúcej jaskyňu v Bethleme, kde sa narodil Ježiš Kristus, či inú jaskyňu, v ktorej bol pochovaný, inokedy nad vchod „ako božskú a strážnu bránu“. Viacvýznamový symbolizmus sa modernému zmýšľaniu môže zdať cudzí, no v ich očiach sa zakladal na piaristickom výklade textu, ktorý v priebehu stáročí postupne menil interpretáciu Písma.
Samotné ikony v Byzantskej ríši ako umenie chápané neboli a boli brané čisto duchovne. Stále častejšie sa v chrámoch začínajú objavovať i oltárne priehrady - ikonostasy. Rozmohlo sa zobrazovanie typických novozákonných obrazcov a objavujú sa i apokalyptické diela. Na dielach sú zobrazované typické postavy s typickými formami. Väčšie uvoľnenie pôvodne strnulých hláv nastáva až v neskoršom 12. storočí. Presvedčenie o povinnosti napraviť zhubné dôsledky ikonoklazmu sa spájalo s naliehavou nutnosťou reštaurovať pamiatky, ktoré sa počas prvej a druhej vlny ikonoklazmu rozpadli.
Basileios I. (867886), zakladateľ tzv. „Macedónskej dynastie“ zdedil stovku schátraných kostolov v Konštantínopole a jeho okolí. Opornými oblúkmi spevnili Chrám svätých Apoštolov, ktorý predtým stratil svoju pevnosť. Nechal zreštaurovať zborené časti, odstránil stopy spustošenia, vytvoril z neho chrám oveľa krajší a novší. Basileios však neváhal búrať. Aby mohol vybudovať nový kostol Nea Ekklesia (alebo aj Nea Basilike) v interiéri paláca, nechal strhnúť mozaiky a mramorové obloženie z Justiniánovho mauzólea, kde boli pochovávaní cisári od druhej polovici 4. storočia. Možno ho k tomu prinútil nedostatok materiálu, alebo umelcov (poprípade oboch). Basileios I. takisto nechal reštaurovať starší palác Chrysotriklínia (Veľký palác).
V Skripe pri Thébach v Boiótii poslúžili kamenné bloky a podstavec stĺpov z gréckeho chrámu v Orchomene na výstavbu Chrámu Zosnutia Panny Márie (Panagia Kapnikarea). Je to bazilika s jedinou kupolou a krížovým pôdorysom, veľmi odlišná od Chrámu Nea Ekklesia Basileia I. postaveného na pôdoryse v tvare gréckeho kríža s piatimi kupolami. Táto odlišnosť pôdorysov bola bežná, hoci historici majú tendenciu preceňovať nový výzor pochádzajúci zo sýrskeho prostredia na úkor starších typov, istá rozmanitosť vládla už v justiniánskom období, v ktorom sa stretávame s bazilikálnym pôdorysom, krížovým pôdorysom s piatimi kupolami ako v prípade kostola, ktorý nahradil prvý Chrám svätých Apoštolov zo 4. storočia, aj s úplnými novinkami.
Takmer každý z macedónskych cisárov nechal pristavať nové sály cisárskych palácov. Postupné odpútanie sa od latinskej tradície a oživenie gréckeho jazyka prinieslo i helénske prvky. Aj sochárska výzdoba v kostole Skripe je novátorská. Preklad dverí – dnes uložený mimo kostola (predstavuje orla požierajúceho hada, motív, ktorý sa použil na mozaikovej dlážke cisárskeho paláca v Konštantínopole). Nachádzame tu aj leva vrhajúceho sa na jeleňa a iné zoomorfné motívy. V týchto dielach však netreba vidieť zámerný návrat do justiniánovho obdobia, tu ide len o eklektické, v istom zmysle anachronické využitie minulosti, charakteristické pre byzantské umenie. Pre stredné  a neskoré obdobie byzantských dejín je typickejšia vynachádzavá a vhodná adaptácia starších diel než ich kompletné preberanie. Vyberanie architektonického pôdorysu a dekoratívneho námetu, ktoré nám pripomína určité obdobie, však nedokazuje, že by mu dávali prednosť pre inými. V čase nedostatku tehál, mramoru a predovšetkým kníh, opätovné použitie toho, čo bolo k dispozícii, dostatočne vysvetľuje voľbu jednotlivých vzorov.
Rozvinula sa štátna výroba hodvábu, ktorý sa stal i predmetom exportu. Bohato vyzdobené textílie sa stali jedným z najvýznamnejších umeleckých výrobkov a hodvábnictvo dôležitým umeleckým remeslom. Vysokú úroveň si zachovala i byzantská hagiografia a spolu s nimi i umelecky hodnotné diela ako Parížsky žaltár, Vatikánsky žaltár, či Biblia kráľovnej Kristíny. V roku 986 vznikla Menológia Bazila II., liturgický kalendár zobrazujúci svätcov. Štýl hagiografických umeleckých diel predznamenáva nástup novej generácie umelcov. Stráca sa priestornosť a antikizujúca modrosť, plne prevažuje zlaté pozadie. Celkový výpočet ilustrovaných kníh z daného obdobia by nikdy nebol úplný.
Opätovne sa rozmáha výroba predmetov zo slonoviny. Významné sú macedónske diptychy a triptychy, či bohato zdobené skrinky a reliéfy. Svetovo známe bolo byzantské šperkárstvo a zlatníctvo, ktoré v očiach Západu vzbudzovalo závisť a predstavu neskutočného prepychu a bohatstva cisárskeho dvora a neskôr sa vďaka IV. križiackej výprave dostalo na európske dvory. V úžitkovom umení sa na rozdiel od ikonografie vyskytujú i početné antické motívy, či svetské motívy cisárov, bitiek a loveckých scén. Niektoré ornamentálne motívy predznamenávajú európsku gotiku, ktorá však v byzantskom svete nikdy neprepukla.
náhľad|Katholikon Kláštora [[Monastier Hosios Lukas|Hosios Lukas, interiér, Grécko|vľavo]] náhľad|Plán Veľkého paláca v [[Konštantínopole. Štruktúry Veľkého paláca sú zobrazené v ich približnej polohe odvodenej od literárnych zdrojov.]] vľavo|náhľad|Chrám svätej Sofie bol vystavaný cárom [[Samuilom pre bulharský patriarchát, tvoril prechod medzi ikonoklasickým a macedónskym umením]] vľavo|náhľad|Mešita Bodrum Džámí (Myrelaion), chrám pravdepodobne z roku [[930, pravdepodobne miesto odpočinku Romana I. Lakapena]] náhľad|Chrám Panagia vo Skripe náhľad|Panaghia Chalkeon v Solúne
Architektúra
Po ukončení obrazoboreckej krízy nastal opätovný rozvoj a rozkvet byzantského architektonického slohu. Na rozdiel od jednotnej justiniánovskej školy založenej na architektúre konštatinopolských chrámov, v období započatom najmä vládou Bazila I. možno v tejto etape vývoja hovoriť o viacerých architektonických školách. Hlavným centom bolo hlavné mesto Konštantínopol, ktorý tvoril centrum svetového obchodu a slúžil ako prístavné mesto medzi Východom a Západom. Okrem hlavného mesta boli významnými centrami v období taktiež európske mestá Solún, Théby, či Korint.
Architekti, ktorí boli oboznámení s výstavbou kupole. Vedeli, že na ich podporu nie je potrebné používať masívne stĺpy, ktoré zaťažujú kostol. Zmenšili hrúbku a často ich nahradili piliermi; v dôsledku toho sa zdá, že vnútro je jemnejšie. Zdá sa, že kupola, ktorá zostala nemennou témou architektúry a nikdy nestratila svoju popularitu. Už počas justiniánskáho obdobia sa zaužívalo využívanie piatich kupol a to, čo bolo pôvodne inováciou, sa neskôr stalo pravidlom. Ani toto číslo však nestačilo a hľadali sa nové časti budovy, kde by sa dalo nainštalovať ešte viac kupol, niekedy sa použil nartex, rozdelený do akých si priehradiek, z ktorých by každý držal svoju vlastnú kupolu. Z tohto dôvodu je v niektorých byzantských kostoloch dvanásť malých kupol zoskupených okolo jednej veľkej. Nepostačovalo však zvýšenie počtu kupol; boli tiež žiaduce úpravy formy. Štýlovo byzantská architektúra spela k odhmotňovaniu, k dekoratívnosti a zmenšovaniu objemu. Typické je striedanie tehlovej červenej/ružovej a belavej maltovej farby. Často sa využíva tehlová drť, meandre, zuborezy, rozety a majolikové detaily. Miznú obľúbené obrazoborecké zoomorfné symboly a takisto sa príliš nevyužíva aj sochárstvo. V byzantskej architektúre od 9. storočia navyše možno badať mnohé východné - arménske, či islamské prvky.
Noví stavitelia sa pri hľadaní elegancie pokúsili vylepšiť svoje kupoly a odvážne ich premietli do vzduchu. Na dosiahnutie tohto výsledku bolo potrebné odmietnuť dovtedy využívaný postup ich zjednotenia, čo najbližšie k podporám a pridať im priame podpory veľkých oblúkov, ktoré vyčnievali nad stĺpy a piliere. Počítalo sa preto, že medzi týmito obrovskými oblúkmi a kupolou bude pomerne vysoký valcový priestor (tambur). Niektorí autori v túto kombináciu vnímali ako útok na skutočné princípy architektúry. Vyčítali novým kupolám, že nie sú v organickom vzťahu so zvyškom stropu, a že boli vyčlenené, akoby tvorili samostatnú stavbu. Priestor pod kupolou je všeobecne polygonálny a okraje uhlov svojou vertikálnou orientáciou vyjadrujú myšlienku vyvýšenia, ktorú hľadá umelec. Dojem z výšky je lepšie sprostredkovaný cez dlhé tenké stĺpy a cez vysoké, úzke okná, ktoré ju zdobia. Zakrivené vodorovné línie konštrukcie naznačujú fasádu a boky budovy. Len zriedka sa vyskytuje aj tympanón označujúci koniec strechy. Kdekoľvek sa tympanón vyskytuje, musíme bezpochyby uznať, že ide o latinský vplyv z neskoršieho obdobia. V novších byzantských kostoloch boli okná zvyčajne veľké a postavené v okrúhlom tvare, čím nadobudli mnoho rôznych tvarov preukazujúcich hľadanie rozmanitosti a elegancie. Výklenok okna je často rozdelený na dvojité okná, oddelené stĺpom. Zachovali sa aj prípady trojitých okien, ktoré sú takmer vždy uzavreté ornamentálnou mriežkou z kameňa. Stavitelia používali kameň a tehlu, ale nemiešali ich ešte v rovnomerne striedajúcich sa radoch ako v komnénovskom, či palaiologovskom období, postupne sa však pomocou tejto rozmanitosti materiálov, najmä v Konštantínopole, naučili vytvárať rozličné dekoratívne efekty. K tradičnému rímskemu opus spicatum, ktorý nezmizol, pridali množstvo nových kombinácií. Na stenách budov sú tehly uložené do tisícov návrhov, ktoré lákajú geniálnou tvorivosťou ich usporiadania. Je dokonca bežné vidieť ich usporiadané do listov a tvoriacich nápisov. Stručne povedané, zatiaľ čo v predchádzajúcom storočí sa zrodili hlavné témy byzantskej architektúry, toto storočie bolo venované ich postupnej rafinácii.
Významné diela
Basielios I. nechal reštaurovať starší palác Chrysotriklínia (Veľký palác). a z dobových prameňov vieme aj o stavbe nového južnejšieho paláca Kainourgion. Palác mal byť bohato zdobený stĺpmi, zeleným mramorom a početnými reliéfmi. Cisárske miestnosti mali byť zdobené figurálnymi výjavmi na podlahách. V západnej časti cisárskej štvrti vznikol Pentakubuklion - budova s piatimi kupolami a priľahlou kaplnkou. Palác sa celkovo za vlády prvých macedónskych vládcov rozšíril o desiatky budov - šatne, kúpele, pokladnice, či budovu známu ako Palác Orla alebo športový areál Tzykanisterion na hranie konského póla. Významným prvkom boli palácové záhrady - medzi nimi najmä Nový Eden). Počas vlády Nikefora Fóku bol ďalej vystavaný palác Bukoleon (pomenovaný podľa súsošia býka a leva). Významným počinom z ranej etapy macedónskej éry je trojloďový Chrám Panagia v Skripe. Navonok nevýrazná stavba mala solídne prvky, ktoré značili tzv. prechodný štýl ktorý sa v nasledujúcom období presadil v celom Grécku. Jeden nápis v chráme nám prezrádza, že kostol postavil dynatoi Lev Protospatharios (doslovne „prvý nosič meča“, čo bola dôležitá hodnosť na ôsmom mieste za cisárom). Lev bol možno správcom Basileiových osobných majetkov v Boiótii. Kostol Zosnutia Panny Márie nebol vyzdobený mozaikami, ale freskami, čo nebolo spôsobené nedostatkom financií, skôr absenciou talentovaných mozaikárov. Skripu predstavuje svojou architektúrou zaujímavý typ kostola zo začiatku macedónskeho obdobia.
V Konštantínopole nový štýl udával programový chrám Basileia I. - Nea ekklesia (Nea basilike) s bohatou výzdobou a fontánami a sochami. Presná podoba chrámu známa nie je, päťloďová stavba s krížovým pôdorysom vpísaným vo štvoruholníku mala uprostred veľkú kupolu obkolesenú štyrmi menšími kupolami, ktoré sa nachádzali pravdepodobne na nízkom nároží. Chrám mal tiež nartex a átrium, zasvätený bol Kristovi, Panne Márii, archanjelovi Gabrielovi a svätému Mikulášovi. Na základe tejto tzv. novej baziliky následne v Konštantínopole vznikla vyše desiatka nových chrámov, z ktorých niektoré sa v upravenej podobe dochovali do dnešných dní.
Kláštorná architektúra
Okrem athoskej školy bol významným dielom aj Monastier Hosios Lukas, ktorý však prešiel značnými zmenami v neskoršom období, Monastier Nea Moni a Monastier Dafni. Špeciálny typ budov tvoria kamenné kostolíky v Kapadócii, najmä v lokalite Göreme (Koráma), ktoré sa mnohé zachovali do dnešných dní. Aj keď niektoré tieto kostoly z vrcholného obdobia Byzancie boli malé, uchovávali vzácne diela byzantského umenia a relikvie, ktoré predstavovali jeden zo zdrojov príjmov. Na rozdiel od justiniánskeho obdobia, keď bol hlavným mecenášom staviteľstva cisár, alebo jeho blízki, sa v macedónskom období čoraz častejšie začali o budovanie chrámov a monastierov zaujímať aj súkromné osoby. Monastiere následne často predstavovali posledný príbytok ich zakladateľov, alebo plnili iné druhotné funkcie. Podmienky pôsobenia kláštorov boli výslovne uvedené v zakladacích listinách (typikony) týchto inštitúcií. Zakladateľ (ktetor) bol často človek, ktorý si mohol kúpiť ruiny kláštora, a ktorý očakával za svoje investície spravodlivú odmenu. Pri takýchto reálnych zárukách materiálneho a duchovného zisku neprekvapuje úspech tohto druhu podnikania. Michael Psellos, kronikár, mních, učenec a úradník v 11. storočí, vlastnil štrnásť kláštorov.
V architektúre sa prijali základné prvky a všeobecné stolárske pravidlá zo 6. storočia, architekti sa však snažili zmeniť vzhľad starých budovy tým, že jej vzhľad bol svetlejší a malebnejší. Jedným príkladov je Kostol Theotokos (Bohorodičky), ktorý postavil jednotlivec, ktorý žil za vlády Leva Matematika a Konštantína VII. Oblúky podopreté stĺpmi a veľkými oknami v ňom otvárajú fasádu, dávajú jej život a zdobia ju, zatiaľ čo do nartexu vnášajú množstvo svetla. Rôzne vzory striedajúcich sa tehál a kameňa ešte viac umocňujú kúzlo tohto dojmu, zatiaľ čo nad fasádou v druhom poschodí sú umiestené kupoly. Apsida v tvare päťuholníka preniká v strednej výške oblúkmi podopretými piliermi.
Zaujímavú sériu chrámov z tejto doby má aj Solún - ide o Chrám svätých Apoštolov, Kostol svätého Eliáša (ktorý sa datuje od roku 1012), a Kostol Panny Márie z roku 1028. Všetky tri katedrály majú veľkú podobnosť, najznamenitejšia je však prvá z nich. V samotnom Grécku je na Peloponéze veľký počet kostolov, ale ich história je málo známa a mnohé sú novšej, nie presne určiteľnej datácie.
náhľad|Ikona archanjela [[Michal (anjel)|Michala z 10. storočía, pokladnica svätého Marka, Benátky|vľavo]] náhľad|Ikonická mozaika Panny Márie v Chráme Božej Múdrosti (Hagia Sofia). Mozaika a ikonografia mala dlhé obdobie pomerne podobné štýly a pravidlá, v macedónskom období sa začínajú prejavovať prvé výraznejšie rozdiely. vľavo|náhľad|Zvláštna keramická byzantská ikona z 10. storočia zobrazujúca svätého mučeníka Areta náhľad|Kráľ Abgar s edesským [[Abgarov obraz|Mandolyonom, Kristov zázračný obraz mal byť z Edessy vzatý v roku 944 do Konštantínopola, odkiaľ sa neskôr dostal do Európy, kde bol počas Francúzskej revolúcie zničený. ]]
Ikonopisectvo
Ikona ako náboženský obraz mala v byzantskom svete iný ako umelecký význam. To sa prejavovalo v tom, že namiesto toho, aby sa zdôrazňoval fyzický a realistický aspekt (postavy napríklad nevrhajú tiene), šlo pri ikonách iba o metafyzickú narážku, ktorá nezobrazovala postavu, či osobu samotnú, ale nejakú jej vlastnosť, pretože inak by bola chápaná ako zakázaný idol.
Maliari naďalej zostávali anonymní a boli považovaný skôr za remeselníkov, ktorí len vykonávali vyššiu silu nezávislú od človeka, t.j neboli braní priamo ako umelci. Ikony boli vnímané ako prostriedok sústredenia sa a spojenia s božským. Najmä náboženské maliarske diela mali pôsobiť duchovne, naznačovať predstupeň nebies, a často boli považované za zázračné. Napriek tomu nechýbal ikonopiscom záujem o materiálnu realitu a niektoré byzantské diela nesú aj znaky istého realizmu. Ikony boli zväčša natoľko drahé, že nech už bola ich technika akákoľvek, boli väčšine ľudí cenovo úplne neprístupné, zároveň však aj kvalitné.
Pomerne obľúbeným obrazmi v Byzantskej ríši boli ikony Panny Márie Bohorodičky. Viacero východných i západných chrámov uchováva obrazy Panny Márie, ktoré sú často spájané s množstvom zázračných legiend a pôvod niektorých z nich je pripisovaný priamo svätému Lukášovi, patrónovi maliarov a ikonopiscov. Často sú pokryté škvrnami prepracovaného striebra alebo zlata, ktoré simulujú odev a kryjú najväčšiu časť maľby. Pre časté opravy sa pri ich posudzovaní sa mnohým nedá s istotou pripísať pôvod spred 13. storočia.
V kostoloch kláštorov na hore Athos sa dodnes uchovávajú obrazy Panny Márie, ktorým sa prisudzuje veľmi skoré datovanie, a početné ikony z tohto obdobia si dodnes zachoval aj Kláštor svätej Kataríny na Sinaji v Egypte. V stredobyzantskom období sa takisto zvyšuje obľúbenosť ikonostasov oddeľujúcich loď chrámu od bémy.
Pravdepodobne okolo 10. alebo 11. storočia vznikol technický zvyk maľovať malými kamienkami. Na tento účel sa použili úlomky kameňa alebo skla, ktoré boli držané spolu s bielym voskom. Bol to odklon od pravidiel ikonopisectva a mozaiky, pretože sa strácal ich skutočný duchovný charakter a vyzdvihovala umelecká hodnota. Tieto miniatúry sa však často vyhľadávali a niektoré dodnes zostávajú v pokladniciach inštitúcií východných cirkví - napr. Vatopedský kláštor ukrýva vzácny kus zobrazujúci Ukrižovanie. V pokladnici florentskej katedrály sa zase zachovávajú dva exempláre zobrazujúce Zjavenie Pána, Narodenie Ježiša Krista, Ježiša v chráme, Krst Krista, Premenenie Pána, Lazarovo zmŕtvychvstanie, Ježišov vstup do Jeruzalema, Ukrižovanie, zostup Krista do pekla, Nanebovstúpenie Krista, Zoslanie ducha svätého a smrť Panny Marie.
Zvláštnymi formami ikon boli aj keramické ikony a tepané ikony. Ikona archanjela Michala zachovaná v Benátkach, v pokladnici sv. Marka, pochádza z 10. storočia, a je vyrobená z pozláteného zlata a striebra, ​​jej dekorácie sú vyrobené maliarskou technikou cloisonné (prehliadkový email), Tvár je vyrobená technikou tepaného plechu (repoussé) zlata na smalte a je obklopená polodrahokamami alebo drahými kameňmi. Predstavuje tak panel všetkých doterajších techník, ktoré v tejto dobe dosahujú svoj vrchol. Tvár archanjela je však zároveň ikonograficky štylizovaná ako v 6. storočí, čo zodpovedá návratu k tradičnej starožitnosti: obočie je oblúkovité, nos je dlhý a rovný, oči sú veľké a ústa sú malé a šikmé.
Existuje teda celá séria skladieb, ktorých štúdia je zaujímavá z hľadiska vývoja byzantskej ikonografie. V múzeu Louvre zobrazuje malá ikonická mozaika tohto žánru Premenenie; dve ďalšie patria do zbierky The Basilewsky Collection a ukazujú tváre svätého Samuela a svätého Teodora.
vľavo|náhľad|Uzdravenie Ezachiaša (strana 446), Parížsky žaltár náhľad|„David hrá na harfu“, iluminácia, Parížsky žaltár vľavo|náhľad|[[Svätý Timotej v Menológiu Bazila II., Konštantínopol, 11. storočie]] náhľad|[[Prvý carihradský koncil (ilustrácia zo zbierky homílií sv. Gregora Naziánskeho, (strana 355.), 9. storočie]] vľavo|náhľad|Uskladnenie relikvie [[Ján Zlatoústy|Jána Zlatoústeho do Chrámu svätých Apoštolov, Bazilovo menológium]] vľavo|náhľad|[[Nikeforos III. sprevádzaný Jánom Zlatoústym a archanjelom Michaelom, prelom 70. a 80. rokov 11. storočia (Kázanie Jána Zlatoústeho)]]
Iluminácie
V stredovekej Byzancii patrili knihy medzi obľúbený a cenný artikel. Na stovky kníh však zároveň pripadala jedna iluminovaná, čo spočívalo v tom, že iluminácie sa zhotovovali len objednávku pre solventných zákazníkov. Zároveň sa však z tohto dôvodu takmer vždy pri byzantskej iluminácii z tohto obdobia udržala vysoká kvalita práce. Knihy boli často postihnuté požiarmi, či boli zničené počas vojen a plienení, čo spôsobilo, že z už i tak malého počtu exemplárov zostalo ešte menej. Medzi najvzácnejšie knihy patrili iluminácie zhotovené pre patriarchov alebo cisárov, či knihy na kultové účely.
Okrem Biblie, ktorej exemplárov sa zachovalo najviac, bola obľúbenou knihou Duchovná lúka Jána Moscha, ktorej exemplárov sa zachovalo minimálne 693, avšak ani jeden nebol ilustrovaný. Známy je aj opis staršieho diela Kozmu Indikopleusta z Alexandrie s názvom Kosmografia Christiana z konca 9. storočia, ktorý sa dnes nachádza vo Vatikáne. Obrazy, ktoré evokujú antické umenie v tomto diele nemajú prílišný cit k detailu, avšak svojou závislosťou na predlohe a masívnosťou evokujú nástup nového macedónskeho štýlu.
Najvýznamnejšou známou zbierkou kníh bola Fotiova zbierka, ktorá obsahovala vyše 280 textov. Šlo pravdepodobne o biskupskú (patriarchálnu) knižnicu a nie o jeho vlastnú zbierku. Dnes však nevieme, či niektoré z týchto kníh obsahovali iluminácie. Predpokladá sa, že iluminovanými knihami bola počas macedónskej renesancie v 10. storočí zaplnená cisárska knižnica, ide však len o nepriamo podložené dohady. Jedna zo vzácnych zmienok na túto tému pochádza od obrazoboreckého cisára Leva V. (813820), a týka sa jedinej knihy, textu Sibyliných proroctiev, ilustrovanej portrétmi budúcnosti cisárov (medzi ktorými je Lev zobrazený ako lev, na ktorého útočí človek ozbrojený oštepom). Nie je to ani tak dôkaz vzdelanosti alebo kultu antických diel, ako skôr svedectvo byzantskej poverčivosti.
Vysokú umeleckú kvalitu majú manuskripty uchovávané v Národnej knižnici v Paríži. Jeden z nich obsahuje homíliu svätého Gregora Naziánskeho a bol vyrobený pre Bazila I. Kázanie obsahuje vyše 40 celostránkových ilustrácií, z ktorých viaceré sú však ťažko poškodené. Iluminácie z diela nie sú rovnakého charakteru a štýlu, niektoré sú jednoduché a statické, iné zložitejšie, či naratívne. Významný je obraz Krista Pantokratora, či Ezechielovo videnie. Historickú hodnotu majú obrazy cisárovnej Eudokie s jej synmi Levom a Alexandrom, či obraz samotného cisára, medzi prorokom Eliášom a archanjelom Gabrielom.
Jedným z programových diel byzantského macedónskeho obdobia je tzv. Parížsky žaltár. Dielo zo začiatku 10. storočia je kniha veľkého formátu zdobená mnohými celostranovými ilustráciami. Obrazy sú živé a farebné, orámované rámcovými ornamentami, ktoré sa inde neopakujú. Hlavné postavy v diele sú zväčša sprevádzané alegorickými postavami antických žien (a občas i mužov), ktoré symbolizujú vlastnosti, ako napríklad múdrosť, či moc, alebo sú nositeľkami inej symboliky (noc,...). Dielo obsahuje 449 strán so 14 celostranovými ilumináciami, čo však je len časť pôvodnej zostavy.
Jedna z najodvážnejších skladieb zobrazuje Dávida, ktorý strážil svoje stádo pri hraní lýry, a mladá alegorická bohyňa Melódia sa inšpiruje jeho piesňou. Jej šaty nechávajú odkryté ruky a časť hrude, pôvabný a pevný model; jej hlava je naklonená do polovice a jemný úsmev oživuje pravidelnú krásu jej tváre. V rohu obrazu je na zemi natiahnutý polonahý mladý muž, alegória hory. Okolitá krajina je studená a tienistá. Námet je vzdialený od cnostných skladieb, ktoré často opakovali v byzantskom umení a zdá sa, že umelec sa pokúsil odstrániť všetko, čo pripomínalo majestátnosť, etiku pri hľadaní milosti života iba v nadprirodzenosti. Bez znalosti obsahu rukopisu by preto málokto predpokladal, že ide o biblickú scénu. Medzi ďalšie významné scény patrí Jonáš, Izaiáš, Prechod Židov cez Červené more, Annina modlitba, Môjžiš s Desatorom, či iné scény s Dávidom.
Zachovaným klasicizujúcim iluminovaným dielom je aj tzv. Biblia Kráľovnej Kristíny uchovávaná vo Vatikáne. Objednaná bola patricijom Levom, sakellariom (dvorským pokladníkom) okolo r. 940. Objednávateľ je zobrazený na frontálnej stránke, ako ponúka svoj obetný dar Panne Márii, ktorá ho ľavou rukou odovzdáva Kristovi. Tato kniha s rozmermi 41 x 27 cm mohla byť osobitným darom Kláštoru svätého Mikuláša, pretože svätec sa na druhej strane venovania tyči nad Levovým bratom Konštantínom, zakladateľom kláštora, a opátom kláštora Makarom, kľačiacim pri jeho nohách. Kľačiacu polohu (proskunésis), možno v byzantskom umení nájsť v najrôznejších variantoch. V klasickom rímskom umení charakterizuje spravidla porazeného a prosiaceho nepriateľa, ale v 9. a 10. storočí vyjadruje buď pokánie (napr. Lev VI. padajúci na tvár na mozaike nad cisárskym vchodom do Hagie Sofie), alebo, a častejšie, pravovernosť donátora. V podobnom štýle sa nesú aj tzv. Vatikánsky žaltár, či rôzne dobové evanjeliáre. náhľad|Jozuov zvitok zobrazujúci dobytie Kanánu Izraelitmi, sépiová kresba miestami kolorizovaná akvarelom výrazne pripomínajúca ranokresťanské a antické umenie, 10. storočie Zaujímavý je aj rukopis gréckeho menológia Bazila II. uložený vo Vatikáne. Vyrobený bol okolo roku 986. Dielo zahŕňa vyše štyristo iluminácií, pričom všetky majú zlaté pozadie. Na diele pracovalo osem maliarov a každý svoju prácu podpísal: Menas, Pantaleon, Juraj, dvaja Blacherniti, Nestor, Šimon a Michal Menší. Znázornené tu boli rozličné námety prítomné na oslavách liturgického roka. Niektoré scény zobrazujú epizódy Nového zákona, iné modlitby mučeníkov alebo svätých. Rukopis sa na konci 10. storočia mohol úprimne nazývať breviárom byzantského náboženského umenia. Postavy sú frontálne, príroda schematická, dekoratívnosť diela je naznačená odstránením trojrozmernosti architektonických prvkov na pozadí. Postavy sú maľované suchými farbami a zdá sa, akoby boli pretkané zlatými nitkami, čo má evokovať prácu s emailom.