cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Battalgazi (mesto)
Dejiny
Pôvodné mesto (teda dnešné Battalgazi) potom ale ďalej existovalo v malom; najprv si ponechalo pôvodný názov, ale postupne dostalo nový názov Eski-Šehr (alebo Eskišehir; súčasným tureckým písmom Eskişehir, doslova: Staré Mesto), ktorý bol neskôr zmenený na Eski Malatija (súčasným tureckým písmom: Eskimalatya či Eski Malatya, doslova: Stará Malatya), ale istý čas sa používali obidva posledné spomenuté názvy. Toto mestečko narástlo najmä po 1. svetovej vojne. V roku 1928 dostalo postavenie obce v administratívnom zmysle (belediye). V roku 1987 bolo premenované na Battalgazi – na počesť národného hrdinu menom Battál Gází (Battal Gazi).
Saint-Beauzire
Saint-Beauzire môže byť:
Saint-Blaise
Saint-Blaise môže byť:
Mišo Vdovčík
Mišo Vdovčík (vlastné meno: Michal Vdovec; * 28. február 1803, Henckovce, Uhorsko† 28. december 1832, tamtiež) bol slovenský zbojník. Zbíjal na Gemeri.
Životopis
Narodil sa v Henckovciach. Nevie sa, odkedy zbíjal. V roku 1822 ho v Rimavskej Sobote postavili pred súd. Bol odsúdený na trest lámania v kolese, no nakoniec trest zmenili na desaťročné väzenie. Počas väzenia pracoval na stavbe školy a podarilo sa mu ujsť. O rok stál pred súdom znova, ale opäť sa mu podarilo súd obmäkčiť. V roku 1832 Vdovca chytili a odsúdili ho na popravu obesením. Vdovca odprevádzal pod šibenicu otec Pavla Dobšinského. Mackovci, ktorí Vdovca skrývali, boli väznení a palicovaní. Vdovcova lebka a kyjak z hruškového dreva sú uložené v kaštieli Betliar.
Saint-Brès
Saint-Brès môže byť:
Dan Přibáň
náhľad|Automobily a motocykel z expedície Transtrabant.
Dan Přibáň (* 7. januára 1976, Praha) je český novinár, režisér a cestovateľ, známy svojimi kurióznymi expedíciami po svete na žltých Trabantoch. Niekoľkých jeho expedícii sa na motocykli zúčastnil aj slovenský cestovateľ Marek Slobodník.
Biografia
Od roku 2002 do roku 2008 pôsobil ako redaktor portálu iDNES.cz a časopisu ABC. V rokoch 2008 až 2009 bol šéfredaktorom populárno-vedeckého časopisu VTM Science. V súčasnosti pôsobí ako nezávislý novinár a venuje sa najmä cestovateľským výpravám po exotických krajinách.
Trabanty
V júli 2007 sa vydal na prvú trabantovú výpravu, nazvanú „Trabantom Hodvábnou cestou“. V roku 2009 uskutočnil cestu naprieč Afrikou a v októbri 2012 odštartoval cestovateľský projekt „Trabantom naprieč Južnou Amerikou“. V apríli 2015 zahájil expedíciu do Tichomoria a v roku 2019 prezentoval v kinách film Trabantom tam a zasa naspäť. Přibáň potom ohlásil koniec trabantích expedícii, no avizuje ďalšie cestovateľské plány s inými vozidlami špecifickej žltej farby.
Nikératos (sochár)
Nikératos bol grécky sochár v 3. stor. pred Kr. Nikératos, syn Euktémóna z Atén, pôsobil hlavne v Pergamone (na dvore Attalovcov) a na ostrove Délos v druhej polovici 3. stor. pred Kr. Jeho signatúry sa našli na podstavcoch z pamätníkov zhotovených na ostrove Délos a v Pergamone.
Prvý nápis s jeho autorským podpisom a podpisom jeho spolupracovníka Fyromacha je vyrytý na obdĺžnikovom mramorovom podstavci (bloku), objavenom v roku 1877 západne od Apolónovho chrámu na ostrove Délos. Tento podstavec bol základňou pamätníka, ktorý oslavoval Filetairove víťazstvá nad Galmi. Keďže zachovaný nápis je podľa typu písma datovaný do posledných rokov 3. stor. pred Kr., je pravdepodobné, že Nikératos a Fyromachos boli zhotovením tohto diela poverení Attalom I. na počesť zakladateľa dynastie Attalovcov v Pergamone. Z nápisu (IvP I 132 a IvP I 132a) na veľkom podstavci z modrastého mramoru nájdeného v Pergamone je zrejmé, že Nikératos bol autorom sochárskeho diela venovaného bohyni Aténe. Zdá sa, že Nikératos a Fyromachos boli aj autormi portrétnych búst a sôch (nedávno objavený nápis uvádza, že Fyromachos bol autorom portrétu aténskeho filozofa Antisthena, ktorý bol už dávno známy z rímskych kópií). Nikératos zhotovil zrejme portrét Alkibiada a možno aj sériu iných portrétov. Všetky tieto portréty boli pravdepodobne „imaginárne“, teda imaginatívne evokácie tvárí zaujímavých historických osobností, ktoré žili aj o stáročia skôr. Nikératos a Fyromachos mohli byť v skutočnosti hlavnými tvorcami imaginárneho historického portrétu, žánru, ktorý sa nakoniec vyznačoval takými veľkými dielami ako „Slepý Homér“ alebo „Pseudo-Seneca“. Kto si objednal takéto práce? Neexistujú žiadne dôkazy o tejto otázke, ale Attalovci v Pergamone s ich horlivým historickým zmyslom a záujmom o oslavu gréckej kultúrnej minulosti sú silnou možnosťou.
Iné diela, ktoré Nikératos zhotovil, spomínajú aj klasickí spisovatelia, najmä Plínius, ktorý uvádza, že bol autorom sôch Asklépia a Hygieie umiestnených v chráme Concordia v Ríme a súsošia, ktoré zobrazovalo Alkibiada a jeho matku Demaraté, obetujúcich pri svetle fakieľ (v tomto prípade však Plínius nesprávne uviedol meno Alkibiadovej matky, ktorá sa volala Deinomaché ). Kresťanský apologét Tatianos spomína sochu Glaukippé pri pôrode slona (zrejme geografická alegória) a portétnu sochu poetky Telesilly (bol to imaginárny portrét, keďže poetka žila v 1. polovici 5. stor. pred Kr.), ktoré boli privezené do Ríma, aby zdobili Pompeiovo divadlo (Theatrum Pompeium)
Ramouzens
Ramouzens je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Gers, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Saint-Bresson
Saint-Bresson môže byť:
Saint-Cernin
Saint-Cernin môže byť:
Saint-Cirgues
Saint-Cirgues môže byť:
Horst P. Horst
Horst Paul Albert Bohrmann (* 14. august 1906, Weißenfels, Nemecké cisárstvo – † 18. november 1999, Palm Beach Gardens, Florida, USA) bol nemecko-americký módny fotograf známy pod pseudonymom Horst P. Horst.
Životopis a fotografovanie
Narodil sa do nemeckej rodiny v meste Weißenfels-an-der Saale. Jeho rodičmi boli Klara a Max Bohrmann a mal jedného staršieho brata. Prvé cesty k fotografii viedli cez tanečníka Evana Weidemanna, ktorého stretol v dome jeho tety. Táto skúsenosť u neho vzbudila záujem o avantgardnú fotografiu. Neskôr študoval na Kunstgewerbeschule v Hamburgu, potom odišiel do Paríža k architektovi Le Corbusierovi.
Pobyt v Paríži mu zaistil zoznámenie s množstvom ľudí z umeleckej komunity, tiež navštívil niekoľko galérií. Po čase pôsobil ako asistent fotografa Georgea Hoyningena-Hueneho, ktorý bol fotografom pre časopis Vogue. Neskôr s Hoyningenom, ktorý bol tiež jeho milencom, odcestoval do Anglicka. Tu sa spoznal s fotografom Cecilom Beatonom, ktorý pracoval pre britské vydanie časopisu Vogue.
V roku 1931 zahájil Horst spoluprácu s Vogue a vo francúzskom vydaní vyšla jeho prvá fotografia (kde modelka, celá v čiernom zamate držala sklenenú fľaštičku od parfumu Klytia). O rok neskôr sa uskutočnila jeho prvá výstava v La Plume d'Or v Paríži. K tejto výstave napísala recenziu novinárka Janet Flaner, ktorá zaistila Horstovi okamžitú popularitu.
Fotografoval známe osobnosti, ako napríklad herečku Bette Davisovú, speváčku Yvonne Printemps či módnu ikonu Coco Chanel, s ktorou sa stretol v jednom z prenajatých bytov New Yorku. Chanel fotografoval pre módne časopisy tri desaťročia.
Horst nie je známy len ako módny fotograf ale tiež ako fotograf interiérovej architektúry, zátiší, najmä tých, ktoré obsahujú rastliny a portréty o životnom prostredí. Jednou z veľkých ikonických fotografií dvadsiateho storočia je "The Mainbocher Corse" s eroticky nabitým tajomstvom, zachytený Horstom v štúdiu Vogue v Paríži v roku 1939. Dizajnéri ako Donna Karan naďalej využívajú nadčasovú krásu "The Mainbocher Corse", ako inšpiráciu pre svoje zbierky ošatenia. Jeho práca často odráža záujem o surrealizmus a pohľad na staroveký grécky ideál fyzickej krásy.
Od roku 1938 až do roku 1993 (Lawfordaova smrť), žil s Valentinom Lawfordaom, britským diplomatom, s ktorým si tiež adoptovali syna Richarda J. Horsta. Väčšinou života prežil cestovaním a fotografovaním. Jedna z jeho posledných fotografii bola pre časopis Vogue, princa Michaela z Kentu, je z roku 1991.
Zomrel vo svojom dome v Palm Beach Gardens na Floride vo veku 93 rokov.
Spôsob fotografovania
Jeho pracovná metóda zvyčajne vyžadovala starostlivú prípravu, s osvetlením a štúdiovými rekvizitami. Jeho publikované dielo využíva osvetlenie na zvýraznenie predmetu. Často používal štyri reflektory, jeden z nich smerujúci zo stropu. Iba zriedkavo jeho fotografie zahŕňajú tiene na pozadí. Horst zriedka používal filtre. Zatiaľ čo väčšina jeho práce je čierno-biela, väčšina jeho farebnej fotografie obsahuje do značnej miery monochromatické nastavenia. Fotografoval niekoľko interiérov navrhnutých Robertom Denningom a Vincentom Fourcadom z Denning & Fourcade a často navštevoval domy na Manhattane a Long Islande. Po vytvorení fotografií nechal ďalšie úpravy na ostatných.
Jeden z jeho najznámejších portrétov je Marlene Dietrichová.
Pavlová (prírodná rezervácia)
Pavlová je prírodná rezervácia v Tatranskom národnom parku.
Nachádza sa v katastrálnom území obce Tatranská Javorina v okrese Poprad v Prešovskom kraji. Územie bolo vyhlásené v roku 1991 na rozlohe 58,49 ha. Ochranné pásmo nebolo určené.
Razengues
Razengues je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Gers, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Koupaliště u Bohuslavic
Opis
Predmetom ochrany sú vodné a mokraďové biotopy s výskytom chránených vtáčich druhov organizmov. Nachádza sa tu betónové kúpalisko, ktoré vlastní obec Bohuslavice. Vystavané bolo v 70. či 80. rokoch 20. storočia, miestni hasiči každoročne kúpalisko vypustili a vyčistili od rias. Vzhľadom na zhoršujúcu sa kvalitu vody nádrž prestala byť využívaná v roku 2008. Chráneným územím prechádza Otvrňský potok, ktorého koryto bolo umelo napriamené. Predtým sa tu nachádzali kosené lúky, z bylinného poschodia prevažuje pŕhľava dvojdomá (Urtica dioica) a okrajovo pichliačové lúky.
V nive potoka aj na brehoch nádrže rastú náletové jelšiny a vŕba krehká (Salix fragilis). Okolie kúpaliska je takmer bez vegetácie, na brehoch rastú pálky a steblovka. V hornej časti chráneného územia boli vyhĺbené tône, kde rastie tŕstie a vysoké ostrice, prevažujú pálka širokolistá (Typha latifolia), ostrica pľuzgierkatá (Carex vesicaria) a ostrica zobáčikatá (Carex rostrata). Z osobitne chránených a ohrozených druhov tu rastú popolavec kučeravý (Tephroseris crispa) a bahnička bradavkatá (Eleocharis mamillata). V roku 2008 tu bol zaznamenaný výskyt hviezdice močiarnej (Stellaria palustris) a páperníka úzkolistého (Eriophorum angustifolium). V jelšinách sa darí pŕhľave dvojdomej (Urtica dioica), chrastici trsťovitej (Phalaris arundinacea), kozonohe hostcovej (Aegopodium podagraria), záružliu močiarnemu (Caltha palustris), krkoške chlpatej (Chaerophyllum hirsutum) a žerušnice horkej (Cardamine amara). Na lúkach rastie škripina lesná (Scirpus sylvaticus), túžobník brestový (Filipendula ulmaria), ostrica čierna (Carex nigra), fialka močiarna (Viola palustris) alebo pichliač močiarny (Cirsium palustre). Na suchších miestach sa vyskytujú margaréta včasná (Leucanthemum ircutianum), kraslica prostredná (Briza media) alebo chrastavec roľný (Knautia arvensis).
V betónovej nádrži bývalého kúpaliska žije početná populácia mloka hrebenatého (Triturus cristatus), ďalej mlok bodkovaný (Lissotriton vulgaris), mlok horský (Ichthyosaura alpestris), skokan krátkonohý (Pelophylax lessonae, Rana lessonae) a rosnička zelená (Hyla arborea). V ílovitom brehu potoka sa nachádzajú nory raka riečneho (Astacus astacus). Zaznamenaných bolo osem bežných druhov vážok. V okolí prírodnej pamiatky hniezdi rybárik riečny (Alcedo atthis).
Saint-Cirq
Saint-Cirq môže byť:
Ženská dvojhra na Wimbledone 2016
Ženská dvojhra vo Wimbledone 2016 prebiehala na prelome júna a júla 2016. Do londýnskeho grandslamu nastúpilo sto dvadsať osem tenistiek. Z kvalifikačného turnaja, odohrávajúceho sa medzi 20. až 25. júnom, postúpilo trinásť hráčok. Los sa uskutočnil v piatok 25. júna 2016. obhajkyňa titulu bola americká svetová jednotka Serena Williamsová.
Bývalá svetová jednotka Caroline Wozniacka nefigurovala medzi nasadenými tenistkami na Grand Slame prvýkrát od Australian Open 2008, čo predstavovalo prerušenie šnúry tridsiatich dvoch turnajov. Premiérovo od US Open 2002 na grandslame neštartovala ani jedna z dvojice bývalých svetových jednotiek - na dva roky suspenzované Maria Šarapovová alebo Viktoria Azarenková, ktorá odstúpila 24. júna pre zranenie pravého kolena. Johanna Kontová sa stala prvou nasadenou Britkou v pavúku od roku 1984.
Významné zápasy
náhľad|[[Johanna Kontová, prvá nasadená Britka od roku 1984, vypadla v druhom kole s Bouchardovou]] Španielska svetová dvojka Garbiñe Muguruzová podľahla v druhom kole 124. hráčke rebríčka Janke Čepelovej, ktorá postúpila z kvalifikácie. Slovenka tak pri svojej jedenástej grandslamovej účasti v hlavnej súťaži nadviazala na vyradenie svetovej trojky Simony Halepovej, ktorý dosiahla v ročníku 2015. Na jej poklese v klasifikácií sa podieľalo prekonanie poranenia chrbta a pneumónie v predošlej sezóne. Proti hráčkam elitnej svetovej päťky mala po výhre aktívny pomer 3–2.
Siedma nasadená Švajčiarka Belinda Benčičová skrečovala zápas druhého kola proti americkej kvalifikantke Julii Boserupovej, ktorá figurovala na 225. priečke rebríčka. Príčinou sa stalo poranenie ľavého zápästia. Švajčiarka tak opustila okruh dva týždne po tom, čo sa na neho vrátila po pauze spôsobenej zranením kostrče.
Rovnako ako na Australian Open dohrala v druhej fáze dvojnásobná šampiónka turnaja Petra Kvitová, ktorá nestačila na 35. hráčku rebríčka Jekaterinu Makarovovú po nezvládnutých koncovkách oboch setov. Zápas bol prerušovaný dažďovými prehánkami. Horšieho wimbledonského výsledku dosiahla len pri štartoch v rokoch 2008 a 2009.
vľavo|náhľad|[[Ženská dvojhra na Wimbledone 2014|Finalistka z roku 2014 Eugenie Bouchardová dohrala v treťom kole]] Svetová jednotka Serena Williamsová zdolala v treťom kole za 52 minút Nemku Anniku Beckovú, ktorá jej zobrala len tri gemy. Tým dosiahla na jubilejné 300. grandslamové víťazstvo (pomer 300–42) a v historických tabuľkách sa odpútala od druhej Chris Evertovej (299 výhier). Za Martinou Navrátilovou zaostávala o šesť vyhratých zápasov. Do druhého týždňa turnaja vstupovala ako svetová jednotka rebríčka WTA v 300. týždni, čím sa stala treťou hráčkou od jeho zavedenia, ktorá túto hranicu prekonala.
Poľská svetová trojka Agnieszka Radwańská vypadla vo štvrtom kole po dramatickej bitke so Slovenkou Dominikou Cibulkovou, keď o víťazke rozhodol až záver tretieho setu v pomere 9–7. Už v druhej sade Poľka odvrátila mečbal. Na prahu vyradenia sa ocitla už v druhom kole proti Chorvátke Ane Konjuhovej potom, čo zvládla zachrániť tri mečbaly súperky. V predošlých štyroch rokoch došla trikrát minimálne do semifinále. Ak by Cibulková postúpila až do finále konaného 9. júla, musela by riešiť kolíziu s naplánovanou svadbou na tento deň.
náhľad|[[Andrea Petkovicová podľahla neskoršej semifinalistke Vesninovej]] 36–ročná Venus Williamsová sa stala najstaršou semifinalistkou na Grand Slame od Wimbledonu 1994, kedy do tejto fázy postúpila vtedy 37–ročná Martina Navrátilová. Do svojho deviateho londýnskeho semifinále prešla po siedmich rokoch ako tretia žena histórie turnaja staršia ako 36 rokov. Všetkých osem predchádzajúcich stretnutí vyhrala. Prvýkrát v otvorenej ére tenisu sa do semifinále jediného grandslamu prebojovali dve hráčky, ktorým bolo viac ako 34 rokov. Priemerný vek všetkých štyroch účastníčok predstavoval 31 rokov a 9 mesiacov, čo opäť znamenalo najvyšší vek v celej open ére grandslamu.
Ruska Jelena Vesninová postúpila cez deblovú spoluhráčku Jekaterinu Makarovovú a potom cez Dominiku Cibulkovú do svojho premiérového semifinále singlu na grandslame. Stalo sa tak pri jej 42 účasti na turnajoch veľkej štvorky, čím sa zaradila po bok Nathalie Tauziatovej na tretie miesto v tejto štatistike, keď viac štartov k prieniku do prvého semifinále potrebovali len Jelena Lichovcevová (46) a Roberta Vinciová (44). Od zavedenia 32 členného systému nasadzovania v roku 2001 bola Vesninová piatou nenasadenou semifinalistkou vo Wimbledone.
Serena Williamsová: Vyrovnanie rekordu Grafovej
Finálové stretnutie ponúklo rovnaké obsadenie hráčok ako v záverečnej fáze Australian Open 2016, teda obhajkyňa titulu a svetová jednotka Serena Williamsová proti štvrtej nasadenej Nemke Keberovej. Dve rovnaké hráčky sa naposledy vo finále nejakého z turnaja veľkej štvorky stretli na Australian Open 2006 a vo Wimbledone v roku 2006, kedy Francúzka Amélie Mauresmová porazila v oboch dueloch o titul belgickú tenistku Heninovú. Kerberová sa mohla stať treťou nemeckou tenistkou, ktorá by v areáli All England Clubu triumfovala.
Svoju 22. grandslamovú trofej a vyrovnanie rekordu otvorenej éry Steffi Grafovej v počte ziskov Grand Slamu si zaistila Williamsová, ktorá svoju súperku premohla po výsledku 7–5 a 6–3. Obe tenistky si v úvodnom sete držali svoje podanie až do jedenásteho gemu, kedy Kerberová ponúkla súperke dva brejkbaly, keď druhý z nich Američanka využila a pri vlastnom servise doservírovala set, ktorý získala pomerom 7–5.
V druhom sete sa pre Nemku naskytla šanca k brejknutiu súperky, keď jej za stavu 3–3 ponúkla Williamsová prvý – a nakoniec aj posledný – brejk v stretnutí, ktorý však odvrátila esom. Hneď v nasledujúcej hre si za stavu 4–3 vyšliapla na podanie Kerberovej, a potom stretnutie uzavrela čistou hrou na podaní. Po hodine a 23 minútach hry sa teda z víťazstva radovala staršia z oboch súperiek.
Williamsová mohla rekord Grafovej dorovnať už skôr, keď neuspela už v semifinále US Open 2015, vo finále Australian Open 2016 a ani v priamom boji o titul na French Open 2016. Nemku a Dorotheu Lambertovú Chambersovú vyrovnala aj v počte wimbledonských vavrínov, keď v Londýne triumfovala siedmykrát a za rekordérkou v tejto štatistike Martinou Navrátilovou zaostávala o dve trofeje. Grafová 22. grandslam získala po 303 odohraných zápasoch, Williamsová k tomu potrebovala 346 zápasov a po turnaji mala 304. víťazstvo, čo ju radilo na druhú priečku za Navrátilovou (307). Jednalo sa o jej šesťdesiatu štvrtú účasť na turnajoch veľkej štvorky, z ktorých viac ako tretinu vyhrala a 14 bez straty setu. Predĺžila tiež rekordné rozpätie medzi premiérovou a poslednou trofejou na 16 rokov a 10 mesiacov.
Americká šampiónka vyhrala na okruhu WTA Tour svoje 32 finále z predchádzajúcich 37 odohraných, po Courtovej (11–1) mala druhú najvyššiu úspešnosť v grandslamových finále open éry (22–6). Vo veku 34 rokov a 288 dní sa stala najstaršou víťazkou grandslamu v otvorenej ére, v ktorej tiež kraľovala štatistike v počte ôsmich získaných trofejí po 30 roku života (Courtová a Navrátilová získali po troch). Jedinou hráčkou histórie, ktorá vyhrala Wimbledon po dvoch predchádzajúcich finálových porážkach na grandslame v tej istej sezóne bola pred ňou v roku 1987 Martina Navrátilová.
František Zaťko
Životopis
Ľudovú školu vychodil vo svojom rodisku. Gymnázium absolvoval na súkromnom Slovenskom gymnáziu v severnom Taliansku v obci Perosa Argentina a a vo Foglizze Canavese (19211925). Saleziánsky noviciát si vykonal v rokoch 1925 – 1926 v Chieri (Taliansko). Teologické štúdiá absolvoval v Santa Tecle v Salvádore a v USA vo Watsonville (19341936). Za kňaza bol vysvätený vo Watsonville v roku 1936.
Ako misionár pôsobil v USA: vo Watsonville na Škole sv. Františka, ktorá bola určená pre ťažko vychovávateľných chlapcov; v Bellﬂower na Škole sv. Jána Bosca (St. John Bosco School); duchovný vo Farnosti sv. Patrika v Los Angeles; na technickej škole v South San Gabriel a na Technickom inštitúte dona Bosca (Don Bosco Technical Institute) v Rosemead.
Veľmi aktívne udržiaval styky so slovenskými krajanmi a krajanskými spolkami a organizáciami po celom USA. Počas pôsobenia v Los Angeles viedol i jazykové kurzy slovenčiny pre potomkov slovenských vysťahovalcov. Pochovaný je v Rosemeade.
Saint-Clair
Saint-Clair môže byť:
Saint-Coutant
Saint-Coutant môže byť:
Saint-Cyprien
Saint-Cyprien môže byť:
Saint-Créac
Saint-Créac môže byť:
Gruzínske kráľovstvo
Historický kontext
Do konca 6. storočia v oblasti Gruzínska a Arménie striedavo dominovali Byzantská a Perzská ríša, ktoré do miestnych nárazníkových štátov dosádzali svojich bábkových vládcov. Koncom 6. storočia však oblasť Gruzínska (Prvé Iberské kráľovstvo) obsadili Peržania a oblasť zaradili do svojej provinčnej správy. Perzskú ríšu po jej zániku v 7. storočí vystriedali Arabi, ktorí v oblasti súperili s Byzanciou. Ako však arabská moc v kraji upadala, vzrástla v 9. storočí moc a ambície rozvetveného arménskeho rodu Bagratovcov. Gruzínski vládcovia narozdiel od arménskej kráľovskej vetvy Bagratovcov vyznávali ortodoxné kresťanstvo. Svoje postavenie si postupne vystavali na základe spojeneckých vzťahov s Byzanciou, ktorej vazalmi oficiálne boli. V roku 885 prijal kráľovskú korunu arménsky vládca Ašot V. a v roku 888 podobne, ešte ako byzantský vazal, učinilo aj iberské knieža Ardanase II. (niekedy označovaný ako IV.). Po takmer tristo rokoch tak opäť bolo obnovené Iberské kráľovstvo a koruna s titulom kráľ všetkých Gruzíncov. I napriek tejto deklarácii však v tomto období Iberské kráľovstvo všetky pôvodné gruzínske územia neovládalo a zjednotenie dokončil až Ardanesov potomok Bagrat III.
vľavo|náhľad|[[Nástenná maľba zobrazujúca kráľa Bagrata III.zjednotiteľa gruzínskych krajín, približne 13.14. storočie, Katedrála v Bedii, (Abcházsko) Gruzínsko]]
Zjednotenie
Bagrat III., iberský kráľ, už v roku 975 získal Kartli a o tri roky neskôr zdedil po svojom bratrancovi Theodosiovi III. aj Abcházsko. Druhým významným gruzínskym panovníkom bol kuropalates Dávid III. z Taa a Klardžetska, ktorý Bagrata oficiálne adoptoval a ustanovil za svojho dediča.
Vývoj v 11. storočí
V 60. a 70. rokoch 11. storočia sa z východu so susedných oblastí Gruzínska a Byzantskej ríše rozšírila moc Seldžukov. V roku 1064 obsadil seldžucký sultán Alp Arslán južné gruzínske územia, avšak celé Gruzínsko sa mu získať nepodarilo. Seldžucká moc v priestore sa ešte viac rozšírila po bitke pri Mantzikerte (1071). V oblasti sa usadili turecké kmene, ktoré začali s pravidelnými nájazdmi do Anatólie a gruzínskych území. Seldžukom ani v tomto období nepodarilo Gruzínsko anektovať, avšak Juraj II. bol sultánom Malikšáhom prinútený uznať seldžuckú nadvládu a platiť pravidelný tribút. vľavo|náhľad|Nástenná maľba zobrazujúca kráľa [[Dávid IV. (Gruzínsko)|Dávida IV. Budovateľa, asi 12. storočie, Monastier Gelati, neďaleko mesta Kutaisi, Gruzínsko]] vľavo|náhľad|Nástenná maľba zobrazujúca kráľovnú [[Tamara (kráľovná)|Tamaru a jej otca kráľa Juraja III., 11. storočie, Monastier Betánia, neďaleko Tbilisi, Gruzínsko]]
Zlatý vek
náhľad|Gruzínsko na vrchole svojej moci, svetlejšími farbami gruzínsky vazali a závislé územia Mocenský neúspech Juraja II. viedol v Gruzínsku k prevratu. Kráľ bol prinútený abdikovať a novým vladárom bol prehlásený jeho, len 16-ročný syn Dávid IV. Dávid sa ukázal ako schopný panovník. Znovu povzniesol vyplienené územia a osídlil ich novou populáciou. V priebehu svojej vlády na gruzínske územie usídlil aj veľkí počet Kipčakov, ktorí sa stali významnou časťou gruzínskej reformovanej armády. V roku 1092 Dávid prestal Seldžukom odvádzať pravidelný tribút a v priebehu nasledujúceho desaťročia od Seldžukov oslobodil väčšinu gruzínskych území. V rokoch 1105, 1110 a 1116 odrazil seldžucké nájazdy do krajiny. 12. augusta 1121 vyhral s moslimskou koalíciou bitku pri Didgori, ktorú Gruzínci nazývajú dzlevai sakvirveli (neuveriteľné/zázračné víťazstvo). Ťaženie vyústilo k obsadeniu Tbilisi, ktoré sa následne stalo hlavným mestom kráľovstva. Do Dávidovej smrti Gruzínci od Seldžukov získali veľké časti Arménie a Širvánu (dnešný Azerbajdžan). Dávidova vláda bola aj dobou kultúrneho a náboženského rozmachu, Dávid zreformoval aj gruzínsku cirkev a sám písal poéziu. V dobe jeho smrti Gruzínsko zažívalo vrchol svojej moci.
Dávidovi nasledovníci Demeter I. a Juraj III. pokračovali vo výbojnej politike. Kráľovstvo udržiavalo dobré vzťahy s Byzantskou ríšou, králi viedli bohatú sobášnu politiku, ktorá kráľovstvu zabezpečila mnohých kresťanských spojencov. Kým na juhu sa nie príliš darilo križiakom, Gruzínsko v roku 1161 obsadilo bývalé arménske hlavné mesto Ani a v roku 1167 dobyli Gruzínci Širván. Juraj III. ríši nezanechal mužského potomka a jeho dedičkou sa stala dcéra Tamara. S tým nesúhlasili viacerí gruzínski veľmoži, ktorí proti starému kráľovi v roku 1177 povstali, avšak boli porazení a Tamara tak ešte za života Juraja III. mohla nastúpiť na trón.
Moc štátu navonok však i naďalej prekvitala. V rokoch 1195 a 1202 Gruzínsko porazilo moslimskú koalíciu a o rok neskôr obsadilo Arrán a Dvin. V priebehu nasledujúceho desaťročia si Gruzínsko podmanilo okolité krajiny, ktorí panovníci krajine museli odvádzať tribút. Významný bol aj vplyv Gruzínska na dianie v susednom Trapezuntskom cisárstve, ktoré sa po IV. križiackej výprave osamostatnilo od Byzancie. Krajina sa stala lokálnou veľmocou a zvykne sa v tomto období zvykne označovať aj ako ríša. Darilo sa aj gruzínskemu umeniu, literatúre a obchodu. Výrazne sa rozvíjal život v mestách na čele s hlavným mestom Tbilisi, ktoré bolo významnou zastávkou na hodvábnej ceste a ktorého populácia dosiahla 100 000 obyvateľov.
Úpadok ríše
Zlatý vek Gruzínska sa skončil v 13. storočí s príchodom Mongolov do oblasti. Tamarin syn Juraj IV. sa proti Mongolom postavil, avšak jeho armáda bola porazená. Mongoli sa však v Gruzínsku nezdržali, pretože ich záujmy ležali za Kaukazom. Po Mongoloch však do územia vtrhol syn posledného chórezmského panovníka - princ Džalál ad-Dín. Krajina, ktorá sa zmietala vo vnútorných nepokojoch bola nepripravená. Po náhlej smrti kráľa Juraja IV. koncom roka 1222 sa novou vládkyňou stala jeho sestra Rusudan. V roku 1225 Chórezmci porazili početne slabšie gruzínske vojská a vtrhli do Tbilisi, kde rozpútali masaker kresťanského obyvateľstva. Plieniace vojská krajinu zásadne destabilizovali a v Gruzínsku zdržali až do roku 1230, keď boli porazené Mongolmi. V rokoch 1235 až 1236 Mongoli znovu vtrhli do oblasti a ľahko obsadili zdevastované východné oblasti. Kráľovná Rusudan napokon v roku 1242 prijala mongolskú nadvládu a zaviazala sa platiť peňažný a armádny tribút.
Po smrti kráľovnej Rusudan o moc začali súperiť kráľovnin syn Dávid a syn Juraja IV, ktorý sa taktiež volal Dávid. Mongoli súperenie, ktoré rozbíjalo ich prípadnú opozíciu podporovali a uznali Jurajovho syna ako staršieho kráľa (ulu) a Rusudaninho syna ako mladšieho kráľa (narin). Za vlády chána Möngkeho prebehlo v Mongolskej ríši sčítanie populácie a boli prepočítané požiadavky pre jednotlivých vazalov. Zmena nastala po vzniku mongolského Ílchanátu. Gruzínske vojská museli chanátu vojensky pomáhať v ich ťaženiach do Sýrie, Palestíny a Iraku. Tieto výpravy Gruzínsko oslabili a viedli aj k niekoľkým domácim vzburám. Gruzínsko sa navyše stalo nárazníkom sporov medzi Ilchanátom a Zlatou hordou, ktorá oblasť viackrát vyplienila. Spory nastali aj medzi dvoma gruzínskymi kráľmi a ich potomkami a ríša sa dočasne rozdelila na západnú a východnú časť. Južné územia okolo Samcche boli priamo stratené v prospech Ilchanátu.
Iskry nádeje a zánik
Mongolského jarma sa v prvej polovici 14. storočia dokázal zbaviť až kráľ Juraj V. Žiarivý. Ten zjednotil rozdrobené panstvá a dokázal i získať nové územia na severe. Zreformoval aj zákony v krajine a náboženstvo. Gruzínsko naďalej zostalo mongolským spojencom a s chánovou pomocou dokonca potlačilo odboj domácej šľachty. V priebehu rokov 1335 až 1344 sa Jurajovi podarilo z Gruzínska vyhnať posledné ilchanátske vojská. Ani Gruzínsku sa nevyhla Čierna smrť, ba čo viac ihneď po jej odchode z východu prišiel nový nepriateľ - Tímúr, ktorý za vlády Bagrata V. a Juraja VII. osemkrát vtrhol do Gruzínska a zdevastoval jeho provincie. Následkom Timúrových vpádov bola výrazná depopulácia najmä južných oblastí, tisíce obyvateľov boli predané do otroctva a desiatky miest skončili v ruinách. Reštaurácia krajina stála na bedrách Alexandra I., ktorého pozíciu však najmä spočiatku oslabovala domáca šľachta. Alexandrovi sa podarilo obnoviť život v krajina. Obnovil zdevastované mestá i kláštory a vyľudnené územia osídlil Arménmi. Zreformoval tiež daňový systém a náboženstvo. Podarilo sa mu takisto rozšíriť moc smerom na juh do Arménska. Moc na jednotlivých územiach však dával ako údely svojim synom, ktorí postupne nabrali na sile a spolu so šľachticmi začali intrigovať o moc.
Gruzínske umenie
náhľad|Katedrála Sveticchoveli, 11. storočie, [[Mccheta, Gruzínsko]] náhľad|Monastier Gelati, začiatok 12. storočia, neďaleko mesta Kutaisi, Gruzínsko náhľad|[[Monastier Iviron na hore Athos bol založený za vlády kráľovnej Tamary (podobné národné kláštory na hore zakladali aj iné pravoslávne národy, napr. Srbi, Rusi. Svoje kláštory Gruzínci zakladali aj na Sinaji, či v Palestíne), 10. storočie, Grécko]]
Gruzínska architektúra
Gruzínska architektúra v mnohom vychádzala z arménskej architektúry a byzantského výtvarného umenia. Na druhú stranu gruzínska architektúra významne prispela i k rozvoju byzantského umenia. Medzi najvýznamnejšie dela patria centrálne chrámy s kupolou, ktoré sa v Gruzínsku začali stavať od 7. storočia. Významná bola výstavba monastierov. V stavebníctve sa využíval travertínový penovec a fasádové rytiny. Námety výzdoby sa čerpali najmä zo Starého a Nového zákona. Narozdiel od ranejších diel, fresky gruzínskych kráľov a princov od 12. až 13. storočia vychádzajú najmä z byzantského programu.
Gruzínska literatúra
Gruzínska literatúra bola podobne ako arménska vystavaná na samostatnom gruzínskom písme a jazyku. Podľa istej arménskej legendy aj gruzínsku literatúru vytvoril Mesrop Maštoc, túto informáciu však iné zdroje nepotvrdzujú. Najstaršie pamiatky gruzínskej literatúry pochádzajú už z 5. storočia, medzi prvé texty patria náboženské liturgické texty a preklady Biblie, prvé originálne dielo vzniklo až v 6. storočí. Významný prerod nastal spolu so zjednotením gruzínskych panstiev v 10. a 11. storočí. Do Gruzínska sa vďaka vzdelancovi Ioanovi Petricimu dostala byzantská filozofia. Petrici sa pokúsil aj o syntézu platónskej a aristotelskej filozofie, avšak jeho snaha sa z dlhodobého a širšieho hľadiska neujala. Významný bol aj vplyv arabskej a neskôr najmä perzskej literatúry.
Zoznam panovníkov
Nasleduje zoznam panovníkov zjednoteného Gruzínskeho kráľovstva. Číslovanie panovníkov historiografia uvádza ako pokračovanie predchádzajúcich bagrationovských kráľov, číslovanie však niekedy i napriek tomu býva problematické. Zoznam s poradím podľa:
Dlhý vrch (vrch v Spišsko-gemerskom krase)
Dlhý vrch je vrch v Spišsko-gemerskom krase, krajinnom celku Slovenského rudohoria. Leží nad Telgártom, približne severne od Revúcej.
Opis
Dlhý vrch leží na severnom okraji Muránskej planiny, priamo nad údolím Hrona. Severným smerom dominujú Nízke Tatry s vrcholmi Stredná hoľa, Kráľova hoľa a Kráľova skala , rovnakým smerom leží aj Gregová , východne sa nachádza Ondrejisko , Borovniak , Trsteník , Homoľa  a Priehybka , južne Kyprov , Stolica , Magura  a Čelo  a západne Šiance , Veľký Cigán , Lopušná  a Grúň. Oblasť je súčasťou povodia rieky Hron, ktorý odvodňuje severné svahy, vodu z južných odvádza potok Stračaník. Na vrchol nevedie značená turistická trasa. Severným úpätím vedie popri Hrone cesta I/66 z Brezna do Popradu a železničná trať Červená Skala – Margecany.
Prístup
Na vrchol nevedie značený turistický chodník a prístup je tak možný neznačenými lesnými chodníkmi z blízkeho Telgártu alebo Červenej Skaly.
Saint-Cyr
Saint-Cyr môže byť:
Réans
Réans je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Gers, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Európska kvalifikácia na Majstrovstvá sveta FIFA vo futsale 2012
Priamy postup
Priamo postupovala iba hostiteľská krajina, ktorá sa na predchádzajúcich majstrovstvách sveta v roku 2008 umiestnila na 14. mieste:
StrongARM
náhľad|Procesor StrongARM SA-110
Európska kvalifikácia na Majstrovstvá sveta FIFA vo futsale 2012
Nasadenie do výkonnostných košov
Predkvalifikácia Kvalifikácia Pozn.: Vo 4. koši kvalifikácie boli nasadení kvalifikanti predkvalifikácie. V zátvorke je uvedené umiestnenie v medzinárodnom rebríčku UEFA.
StrongARM
StrongARM je rodina procesorov implementujúcich inštrukčnú sadu ARM V4. Bola pôvodne vyvinutá firmou DEC a neskôr predaná Intelu, ktorý ju vyrábal, než ju nahradil radom XScale.
Európska kvalifikácia na Majstrovstvá sveta FIFA vo futsale 2012
Skupina A
Sportis Sasakhle, Tbilisi
StrongARM
StrongARM bol spoločný projekt firiem DEC a Advanced RISC Machines, ktorého cieľom bolo vytvorenie rýchlejšieho procesora typu ARM. Výsledný produkt mal byť určený do PDÁčiek a do set-top boxov.
Európska kvalifikácia na Majstrovstvá sveta FIFA vo futsale 2012
Skupina A
1 Moldavsko skončilo na 1. mieste vďaka vyššiemu koeficientu
Skupina B
Hristo Botev, Sofia
Skupina C
Zemgales Olympic Centre, Jelgava
Skupina D
Kiili Sports Hall, Kiili
Skupina E
SH Gemidjii, Veles
Pozn.: Francúzsko a Nórsko postúpili ako 2 najlepšie tímy z druhých miest.
Skupina 1
Olympic Hall Juan Antonio Samaranch, Sarajevo
Skupina 2
Palacarelli, Caltanissetta
Skupina 3
Tri Lilije, Laško
Skupina 4
Pavilhão Multidesportos Dr. Mário Mexia, Coimbra
Skupina 5
İdman Sarayı, Baku
Skupina 6
Královo Pole, Brno
Skupina 7
Gyöngyösi Városi Sport es Rendezvény Csarnok, Gyöngyös
Play-off
Žrebovanie prebehlo vo Februári 2012.
Saint-Didier
Saint-Didier môže byť:
XScale
náhľad|Intel PXA255 XScale (výslovnosť [eksˌskeil]) je mikroarchitektúra procesorov implementujúca inštrukčnú sadu architektúry ARM (verzia 5). Ide o pôvodný dizajn firmy Intel, po následnom predaji Marvellu (jún 2006) nový majiteľ rozšíril značku na ďalšie mikroarchitektúry ako je ARM Cortex. Súčasťou implementácie nie je podpora inštrukcií pre prácu s číslami s pohyblivou rádovou čiarkou.
XScale je nástupca predchádzajúcej generácie procesorov StrongARM kúpenej Intelom od firmy DEC v rámci vyrovnania sporu.
Réjaumont (Gers)
Réjaumont je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Gers, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Black and White Dreams
Black and White Dreams je druhý štúdiový album slovenského artrockového speváka a skladateľa Ivana Csudaia z roku 1993. Ide o jeho poslednú nahrávku, ktorá bola vydaná v čase, keď bol zároveň členom alternatívnej skupiny Sleepy Motion.
V hodnotení albumov českého hudobného časopisu Rock & Pop z augusta 1993 obsadil Black and White Dreams prvé miesto. Slovenský politicko-spoločenský časopis Týždeň označil v roku 2014 Csudaiov dizajn predmetného albumu z grafického hľadiska za reprezentatívny. Buklet obsahuje texty k skladbám, text každej piesne je doplnený Csudaiovými abstraktnými kresbami.
Album vyšiel s podporou neziskovej organizácie KulturKontakt, iniciatívy rakúskeho Ministerstva pre školstvo a umenie (BMUK).
Album v roku 2019 vyšiel bez obsahových zmien v CD-reedícii na značke Divyd. Titul albumu je na prednom obale aj v označení rovnomennej skladby uvedený s použitím ampersandu ako Black & White Dreams. Mierne modifikovaná je aj výtvarná stránka. Buklet má zachované texty a obsahuje úvodnú esej od českého publicistu Josefa Rauvolfa.
Reedícia bola zrealizovaná súbežne s opätovným vydaním Csudaiovho debutového albumu 9 Easy Pieces and Other Songs tou istou značkou v počte 500 kusov každý, pričom išlo o vôbec prvé reedície jeho hudobných diel. Udalosť sprevádzali propagačné plagáty so sloganom „Reedícia kultových albumov“. Csudai obe reedície prezentoval v spoločnosti estetika Petra Michaloviča na letnom hudobnom festivale Hevhetia ShowCase 2020 v Košiciach.
Autorstvo
Hudba: Texty:
John F. Kennedy ml.
John Fitzgerald Kennedy Jr. (* 25. novembra 1960 – † 16. júla 1999), často označovaný ako JFK Jr., bol americký právnik, novinár a vydavateľ časopisov. Bol synom 35. prezidenta USA Johna F. Kennedyho a prvej dámy Jacqueline Kennedyovej a mladším bratom Caroline Kennedyovej. Tri dni po atentáte na otca posledný krát zasalutoval počas pohrebného sprievodu na svoje tretie narodeniny.
Od detstva v Bielom dome bol Kennedy predmetom veľkej mediálnej kontroly a neskôr sa stal populárnou spoločenskou osobnosťou na Manhattane. Vyštudovaný ako právnik pracoval takmer štyri roky ako asistent okresného prokurátora v New Yorku. V roku 1995 uviedol na trh časopis George, na základe ktorého využil svoj politický status a status celebrity. Zahynul pri leteckej katastrofe v roku 1999 vo veku 38 rokov.
Detstvo
vľavo|náhľad| JFK mladší so [[John Fitzgerald Kennedy|svojím otcom v Bielom dome vo veku dvoch rokov]] John Fitzgerald Kennedy mladší sa narodil vo fakultnej nemocnici MedStar Georgetown 25. novembra 1960, dva týždne potom, čo bol jeho otec a menovec zvolený za prezidenta, senátor z Massachusetts, John F. Kennedy. Jeho otec nastúpil do úradu presne osem týždňov po jeho narodení. Štyri roky pred narodením Johna ml. mali jeho rodičia mŕtvu dcéru menom Arabella. John Jr. mal staršiu sestru Caroline a mladšieho brata Patricka, ktorý zomrel dva dni po jeho predčasnom narodení v roku 1963.
John Jr. žil v Bielom dome počas prvých troch rokov svojho života. Jeho otca zavraždili 22. novembra 1963 a štátny pohreb sa konal o tri dni neskôr, na tretie narodeniny Johna Jr. Lyndon B. Johnson ako prezident, napísal svoj prvý list Johnovi Jr. a povedal mu, že na svojho otca „môže byť vždy hrdý“.
V roku 1968 sa jeho matka po druhýkrát vydala za gréckeho lodiara Aristotela Onassisa, s ktorým sa zoznámila na počiatku 60-tych rokov. Manželstvo trvalo až do Onassisovej smrti v roku 1975.
Manželstvo
náhľad| Kennedy v roku 1998
Neskorší život
vpravo|náhľad| Prijatie 24. júna 1985 pre Nadáciu knižnice Johna F. Kennedyho v sídle senátora Teda Kennedyho v McLean vo Virgínii. Na snímke Ted Kennedy, prezident [[Ronald Reagan, prvá dáma Nancy Reagan, Jacqueline Kennedy Onassis, Ethel Kennedy, Caroline Kennedy a John F. Kennedy Jr.]] Kennedy sa zúčastnil na kampani svojho bratranca Patricka J. Kennedyho o miesto v Snemovni reprezentantov na Rhode Islande.
Vzťahy
Kennedy tiež randil s modelkami Cindy Crawfordovou a Julie Bakerovou, ako aj so Sarah Jessicou Parkeroovu ktorá uviedla, že sa s Kennedym stretávala, ale uvedomila si, že „bol typom verejnej sféry.“ Parkerová tvrdila, že do randenia s Kennedym netušila, čo je „skutočnou slávou“, a mala pocit, že by sa mala „ospravedlniť za to, že s ním randila“.
Kennedy žil s Carolyn Bessetteovou, ktorá pracovala v módnom priemysle. Boli rok zasnúbení, hoci to Kennedy neustále popieral. 21. septembra 1996 sa vzali na súkromnom obrade na ostrove Cumberland v štáte Georgia.
V júni 2019 zverejnil jeho dobrý priateľ, Billy Noonan, nahrávku utajenej svadby.
Pilotovanie
Kennedy absolvoval lekcie lietania na Akadémii bezpečnosti letov vo Vero Beach na Floride. V apríli 1998 získal pilotný preukaz, o ktorý sa usiloval od malička.
Smrť jeho bratranca Michaela pri lyžiarskej nehode prinútila Johna, aby si na tri mesiace vzal prestávku v pilotovaní. Jeho sestra Caroline dúfala, že to bude trvalé, ale keď sa vrátil, urobila málo pre to, aby ho zastavila.
Smrť
16. júla 1999 Kennedy odletel z Fairfieldu v New Jersey svojím ľahkým lietadlom Piper Saratoga. Cestoval so svojou manželkou Carolyn a švagrinou Lauren Bessetteovou na svadbu svojho bratranca Rory Kennedyho v Hyannis Port v štáte Massachusetts. Lietadlo kúpil 28. apríla 1999 od spoločnosti Air Bound Aviation. Kennedy vzlietol na letisku Martha's Vineyard. Lietadlo bolo údajne nezvestné po tom, čo neprišlo podľa plánu.
Prezident Bill Clinton počas hľadania troch nezvestných cestujúcich podporil rodinu Kennedyovcov.
Konšpiračné teórie
Po smrti sa stal Kennedy postavou konšpiračných teórií spojených s krajne pravicovým hnutím QAnon. Navrhovatelia týchto teórií tvrdia, že predstieral svoju vlastnú smrť a teraz je Q, vysoký vládny úradník, ktorý má prístup k utajovaným informáciám o prezidentovi Donaldovi Trumpovi. V roku 2019 sa niektorí stúpenci QAnon zúčastnili na oslavách Dňa nezávislosti vo Washingtone, DC s očakávaním, že sa Kennedy objaví pri dvadsiatom výročí jeho smrti.
Ch-15
Ch-15 (v kóde NATO AS-16 "Kickback") je sovietska balistická raketa typu vzduch-zem. Bola považovaná za sovietsku odpoveď na americkú raketu AGM-69A SRAM.
Strela Ch-15 môže byť nesená strategickými bombardérmi Tu-160 a Tu-22M3. Bola určená na prienik a zničenie protilietadlových systémov dlhého dosahu (Patriot, Hawk) ako aj stacionárnych pozemných cieľov.
Vznik a vývoj
Existencia rakiet Ch-15 nebola verejnosti známa až do marca 1992, kedy boli tieto rakety prezentované na vládnej výstave na letisku Mačulišči. Je zaujímavé, že ich technické špecifikácie boli v tej dobe značne podhodnotené a napríklad uvádzaný dolet Ch-15 bol iba, čo bola len polovica jej reálneho dosahu.
S postupným vylepšovaním vlastností systémov protivzdušnej obrany už nebolo možné nasadiť rakety Ch-15 z bezpečnej vzdialenosti. Lietadlá včasnej výstrahy a riadenia (AWACS) dokázali detegovať ruské bombardéry dokonca aj v malej nadmorskej výške už na vzdialenosť, pričom stíhacie lietadlá ich mohli zachytávať na vzdialenosť až. Zároveň na vypustenie každej Ch-15 potreboval bombardér 11 sekúnd. Preto ak chcel odpáliť všetkých desať rakiet, musel letieť smerom k cieľu pomerne dlhú dobu, čím sa dostal do zóny dosahu protilietadlových systémov. Vystrieľať všetku túto muníciu z bombardéru Tu-160, ktorý by mohol niesť až 24 rakiet Ch-15, by bolo prakticky nemožné.
Počas prevádzky si Ch-15 získala reputáciu ako „bezporuchová zbraň“, ktorá dokáže letieť po zadanej trajektórii a zasiahnuť cieľ. Technický personál mal však na túto raketu iný názor. Ich osadenie na závesníky v bombovnici bolo zložité a problematické bolo aj ich zavesenie pod krídlami. Pre uchytenie na podkrídelné AKU závesníky bolo potrebné sa dostať do krídla, kde sa mohol človek sotva otočiť. Obzvlášť komplikované to bolo v zime, keď sa personál mohol dostať do tohto stiesneného priestoru len po odstránení teplého oblečenia a musel tak pracovať pri nízkych teplotách len v jednej košeli.
Postupom času sa objavil ďalší problém, ktorým bola obmedzená životnosť raketového paliva. Američania boli z týchto dôvodov nútení vyradiť svoje rakety AGM-69A SRAM už po uplynutí desaťročného životného cyklu. Podobný osud dostihol aj ruské rakety Ch-15 hneď na začiatku 21. storočia. Aby nemuseli byť tieto rakety zničené, bolo po roku 2000 rozhodnuté, že existujúce rezervy Ch-15 budú využité pri intenzívnom bojovom výcviku.
Konštrukcia a vlastnosti
thumb|Profil letu rakety Ch-15 Raketa mala bezkrídelnú konštrukciu s plne otočnými chvostovými plochami. Mala hmotnosť, dĺžku a priemer. Ch-15 dosahovala počas letu rýchlosť až 5 Machov, kvôli čomu bola vystavená vysokému aerodynamickému a tepelnému zaťaženiu. Preto bola vyrobená z titánu OT4-1 a BT-5, ktorý jej zabezpečoval požadovanú tepelnú ochranu. Trup rakety bol pokrytý špeciálnym metalickým náterom, ktorý zlepšoval jej odrazové vlastnosti pri ožiarení radarom. Kapotáž v prednej časti rakety bol z dvojvrstvových kompozitných materiálov.
Pohon Ch-15 zabezpečoval dvojstupňový raketový motor na tuhé palivo RDTT-160. Prvý stupeň umožňoval rakete vystúpať do výšky a po spustení druhého stupňa letela po balistickej krivke. Maximálny dolet rakety bol. Na cieľ vo vzdialenosti letela Ch-15 približne 180-200 sekúnd. Systémy protivzdušnej obrany protivníka tak mali iba krátky čas na zareagovanie a elimináciu rakety komplikoval aj profil jej letu vo vysokých nadmorských výškach.
Bombardér mohol Ch-15 vypustiť vo výškach od do. Rýchlosť nosiča pri odhodení rakety mohla byť od /h do /h.
Základná verzia bola vybavená jadrovou hlavicou o sile 350 kiloton.
Rakety mohli byť nesené v bombovnici lietadla na rotačných závesníkoch MKU-6-1 alebo na externých závesníkoch AKU-1.
Varianty
Ch-15 - základná verzia s jadrovou hlavicou, ktorá bola zavedená do výzbroje v roku 1980.
Ch-15P - vylepšená verzia, ktorá bola vybavená pasívnym radarovým navádzacím systémom a vysoko výbušnou fragmentačnou hlavicou. S jej zavádzaním do výzbroje sa začalo v roku 1988.
Ch-15S - protilodná verzia, ktorá bola predstavená na výstave v Abú Dhabi v roku 1993. Raketa bola vybavená vysoko výbušnou hlavicou s hmotnosťou a bola určená na zničenie lodí rôznych tried (od torpédoborcov po krížniky). V počiatočnej fáze letu bola raketa navádzaná inerciálnym systémom a vo finálnej fáze sa spustil aktívny navádzací systém. Útok na veľký cieľ mohol byť vykonaný zo vzdialenosti, na menšie lode z.
Používatelia
Rusko
Sovietsky zväz
Sainte-Agnès
Sainte-Agnès môže byť:
Trnavské rádio
Trnavské rádio je nezávislá súkromná rozhlasová stanica vysielajúca na západnom Slovensku. Hudobný formát je mixom hudby 80., 90. rokov, súčasného popu a nezávislej hudby. Výrazne podporuje regionálnych hudobníkov a kapely. Je druhou najpočúvanejšou rozhlasovou stanicou v Trnave.
Spravodajstvo tvoria čerstvé regionálne správy určené obyvateľom Trnavského kraja. Vysiela ich vždy 5 minút pred celou pod sloganom O päť minút skôr, ako ostatní. Súčasťou spravodajstva je regionálny dopravný servis s vlastným zdrojom informácií, ktorými prispievajú vodiči na bezplatnom čísle 0800 202 900. Spolupracuje tiež so spoločnosťou Google, vďaka čomu čerpá dopravné informácie aj z aplikácie Waze.