cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Pink Floyd
Po osobných nezhodách v roku 1979 od skupiny oficiálne odišiel Richard Wright. V roku 1985 Wrighta nasledoval Roger Waters. Po Watersovom odchode pod značkou Pink Floyd pokračovali Gilmour s Masonom, neskôr sa k nim opäť pripojil Wright. Trojica spolu vyprodukovala dva štúdiové albumy, A Momentary Lapse of Reason (1987) a The Division Bell (1994), ku ktorým boli organizované oficiálne koncertné turné. V roku 1994, po skončení druhého, The Division Bell Tour, sa skupina Pink Floyd na dlhšiu dobu odmlčala. V roku 2005 štvorica: Waters, Gilmour, Mason a Wright príležitostne v plnej zostave vystúpila na koncerte konanom v rámci podujatia Live 8. Syd Barrett zomrel v roku 2006, v roku 2008 zomrel Richard Wright. Posledný album skupiny Pink Floyd,, The Endless River (2014), obsahoval z veľkej časti nevydaný hudobný materiál z nahrávania projektu The Division Bell.
Skupina Pink Floyd patrila medzi priekopníkov britskej psychedelickej rockovej hudobnej scény a je všeobecne považovaná za tých čo významne ovplyvnili ďalšie hudobné žánre, ako je progresívny rock, či ambientná hudba. Štyri ich albumy sa dostali na vrchol hudobných rebríčkov v Spojených štátoch a v Spojenom kráľovstve, no len dva ich single, „See Emily Play“ (1967) a „Another Brick in the Wall, Part 2“ (1979), boli v prvej desiatke hudobných rebríčkov týchto dvoch krajín. V roku 2013 mala skupina na svete predaných viac ako 250 miliónov hudobných nosičov. Dva ich projekty, The Dark Side of the Moon a The Wall, sú medzi najpredávanejšími albumami hudobnej histórie.
Skupina Pink Floyd ovplyvnila rockovú hudobnú tvorbu hudobníkov 70. rokov ako boli David Bowie, Genesis či Yes ; ako aj mnohých súčasných skupín ako sú Dream Theater  , Tool , Radiohead , Porcupine Tree, The Orb , Anathema a Nine Inch Nails.
Vznik zoskupenia
Členovia kapely pochádzajú z Cambridge. Niektoré skladby z ich tvorby sú ovplyvnené atmosférou krajiny ich detstva stráveného v okolí Grantchester Meadows. Roger Waters a Nick Mason sa stretli počas štúdia architektúry na Polytechnickej univerzite na Regent Street v Londýne. Hudbu si spolu zahrali prvýkrát kapele, ktorú tvoril Keith Noble, Clive Metcalfe a Nobleho sestra, Sheilagh. Potom, ako sa neskôr v tom istom roku k skupine pridal ďalší zo spolužiakov, Richard Wright, vzniklo sexteto, ktoré si dalo názov Sigma 6. Roger Waters v tej dobe hrával na sólovú gitaru, Mason na bicie nástroje a Wright na rytmickú gitaru. Kapela vystupovala na súkromných akciách a skúšala v čajovni v suteréne Polytechnickej univerzity na Regent Street. Väčšinu ich repertoáru tvorili coververzie piesní skupiny The Searchers a materiál, ktorý pre nich napísal ich manažér a skladateľ, spolužiak Ken Chapman. Niekedy sa k skupine pridávali aj iní hudobníci, najčastejšie gitaristi, a tak sa podľa potreby menilo obsadenie hudobných nástrojov aj u stálejších členov. Juliette sa neskôr vydala za Ricka Wrighta, potom ona, Noble a Metcalfe z kapely odišli.
V septembri 1963 sa Waters a Mason presťahovali do bytu na Stanhope Gardens 39 blízko Crouch End v Londýne. Byt vlastnil Mike Leonard, ktorý mal vtedy okolo 35 rokov a na čiastočný úväzok bol učiteľom na neďalekej Hornsey College of Art a aj na Polytechnickej univerzite na Regent Street. Okrem architektúry sa Leonard zaujímal o umelecké prepojenie rytmu svetla a hudby pochádzajúcej hlavne z afrických perkusných hudobných nástrojov. Doma v byte na Stanhope Gardens v Highgate mal ateliér, kde konštruoval a skúšal svetelné prístroje, často konštruované z perforovaných diskov poháňaných elektromotormi. Cez disky prechádzalo svetlo, ktoré na stenách vytváralo rôzne efektné obrazce. Aj vďaka tomuto nadšencovi mala kapela k dispozícii v prednej izbe jeho bytu hudobnú skúšobňu, kde mohla so svojimi nápadmi voľne experimentovať. Mike Leonard si v tomto čase kúpil elektrický organ Farfisa Duo, na ktorom skupinu príležitostne aj sprevádzal. V akademickom roku 1964 zo skupiny odišiel Mason a v septembri toho istého roku prišiel do kapely hrať na gitaru Bob Klose. Vystriedal Watersa, ktorý v tom čase začal hrávať na basovú gitaru. Skupina Sigma 6 postupne menila názvy: sprvu boli Meggadeaths, potom The Abdabs, či Screaming Abdabs, potom Leonard's Lodgers, alebo aj Spectrum Five, kým sa jej členovia nezhodli na názve Tea Set. V roku 1964, potom ako zo skupiny odišli Metcalfe a Noble, ktorí sa rozhodli založiť si vlastnú kapelu, sa ku Klosovi a Watersovi pripojil nový gitarista, Roger (Syd) Barrett. Barrett, ktorý bol o dva roky mladší, prišiel v roku 1962 do Londýna študovať na umeleckú školu Camberwell College of Arts. Na tejto škole štúdoval jazyky iný jeho dávny známy, David Gilmour. Waters a Barrett boli kamaráti z detstva. Waters často navštevoval Barretta a sledoval, ako hráva v dome u jeho matky na gitare. Barettovi rodičia, otec Arthur a matka, Winfred, už od detstva syna podporovali v tom, aby sa venoval hudbe. Došlo to tak ďaleko, že Sydove prvé hudobné skupiny mohli skúšať priamo v obývačke ich domu v Cambridge. Syd v tomto období postupne prepadal ľahkým drogám a v spojení s obdivom ku východným vieram, či mystickým, rozprávkovým témam sa táto kombinácia prepájala do jeho predstavivosti a komponovaných diel. Mason o Barrettovi povedal, že „v časoch, keď každý bol kúlovým sebavedomým adolescentom, Syd bol mimo módnych konvencií, a pre Masona bolo nezabudnuteľnou spomienkou na prvé stretnutie so Sydom skutočnosť, že sa obťažoval prísť a predstaviť sa mu.“
Noble a Metcalfe odišli z Tea Set koncom roka 1963 a Klose predstavil skupine Chrisa Denisa, ktorý pracoval ako zubný technik na základni Royal Air Force (RAF) v Northolte, Denis mal skúsenosti s vystupovaním so známejšími skupinami vtedajšej hudobnej scény v Cambridge.. V decembri 1964 sa im podarilo cez jedného Wrightoveho kamaráta získať nahrávací čas v štúdiu vo West Hampstead. Wright, ktorý sa prestal venovať štúdiu, sa vtedy nahrávania nezúčastnil. Vznikli vtedy ich prvé štyri demonahrávky: R&B klasika „I'm a King Bee“ (originál od bluesmana Slima Harpa) a tri originály od Barretta: „Butterfly“, „Lucy Leave“ a „Double O Bo“. Začiatkom roku 1965 RAF poslala Dennisa do Bahrainu a Barrett sa stal fronmanom skupiny. Neskôr v tom istom roku bola skupina už stálym účinkujúcim v londýnskom klube Countdown Club neďaleko Kensington High Street kde od neskorej noci do skorého rána hrávali tri hudobné sady po 90 minútach. V tomto období sa, podľa vyjadrenia Masona, začali vyhýbať opakovaniu tých istých skladieb v každom takomto hudobnom bloku tým, že piesne predlžovali rozširovaním sól. Po tlaku rodičov a radách od vysokoškolských profesorov, Klose v polovici roku 1965 opustil kapelu a stal sa fotografom. Barrett po Kloseho odchode začal hrať na sólovú gitaru. Koncom roka 1965 sa kapela prvýkrát nazvala The Pink Floyd Sound. Barrett vtedy zareagoval na to, že na jednom z vystúpení mala tiež účinkovať iná skupina nazvaná Tea Set. Nový názov bol odvodený z mien dvoch bluesových hudobníkov, ktorých albumy mal Barrett vo svojej zbierke: boli nimi Pink Anderson a Floyd Council.
Od roku 1966 repertoár kapely pozostával z hudby v štýle R&B. Od decembra dostali príležitosť vystupovať v londýnskom klube Marquee. Tam zaujali Petra Jennera, ktorý prednášal na ekonomickej škole v Londýne. Jenner bol fascinovaný zvukovými efektami, ktoré vytváral Wright s Barrettom a tak sa rozhodol, že sa spolu so svojim obchodným partnerom, Andrewom Kingom stanú manažérmi skupiny. Dvojica mala nejaké skúsenosti s fungovaním hudobného priemyslu, použila 1000 Libier (v roku 2019 by tento obnos predstavoval hodnotu 18000 Libier) z Kingovho dedičstva na založenie spoločnosti Blackhill Enterprises a na kúpu nových hudobných nástrojov pre kapelu. Približne v tomto čase dal Jenner návrh, aby kapela vyradil zo svojho názvu slovo „Sound“ a zostal im názov Pink Floyd. Pod Jennerovým a Kingovým vedením sa z kapely stala súčasť londýnskej undergroundovej hudobnej scény, ktorá najčastejšie účinkovala v kluboch ako boli All Saints Hall a Marquee. Počas pôsobenia v klube Countdown skupina experimentovala s dlhými inštrumentálnymi improvzáciami hudobných motívov, ktoré prezentovala s farebnými podomácky vyrábanými svetelnými efektami. Spoločenské styky, ktoré mali Jenner a King pomohli k tomu, že sa zmienky o skupine dostali aj do článkov novín, ako Financial Times a Sunday Times v ktorých sa zmieňovali o pulzujúcej hudbe Pink Floyd sprevádzanej farebným blikajúcim svetlom premietaným na plochu za kapelou a umocňujúcim psychedelickú atmosféru ich vystúpenia.
V roku 1966 sa posilnil obchodný vzťah skupiny s Blackhill Enterprises natoľko, že sa každý z jej členov spolu s Jennerom a Kingom stal vlastníkom šestiny podielu spoločnosti. Koncom roku 1966 ich hudobný repertoár pozostával iba z niekoľko štandardných skladieb v štýle R&B a z veľkej časti z Barrettových originálnych nápadov, z ktorých väčšina stačila na vydanie ich prvého albumu. Napriek tomu, že im výrazne stúpala frekvencia vystúpení, kapela ešte nebola vo väčšej miere akceptovaná. Po jednom predstavení v katolíckom mládežníckom klube ich majiteľ odmietol zaplatiť, pričom tvrdil, že ich predstavením nebola hudba. Keď ich manažment skupiny podal žalobu na súd proti majiteľovi klubu, sudca potvrdil jeho rozhodnutie. Lepšiu odozvu mal Pink Floyd v londýnskom klube UFO, kde si kapela postupne budovala vlastnú fanúšikovskú základňu. Barrettove vystúpenia v štýle spontánneho undergroundu oplývali nadšením, „preskakovali od šialenstva, inšpirácií k improvizáciám, prekonávali obmedzenia do oblastí, ktoré boli pre publikum zaujímavé. Nikto iný toto v tom čase nedokazoval.“
Podpis kontraktu s EMI
Dňa 16. júna 1967 vyšiel skupine ďalší singel, „See Emily Play“. Táto nahrávka si viedla ešte lepšie ako „Arnold Layne“, vyšplhala sa v britských rebríčkoch na 6. miesto a zostala tam počas siedmich nasledujúcich týždňov. Skupina vystúpila aj v programe BBC Look of the Week, kde Waters a Barrett pútavo a s rozumom čelili tvrdému výsluchu moderátora Hansa Kellera. Účinkovali aj v ďalšom populárnom programe BBC Top of the Pops, kde od nich kontroverzne vyžadovali, aby obmedzili spev a hranie. Pink Floyd sa vrátili ešte na ďalšie dve vystúpenia, no pri treťom sa Barrett začal osobnostne rozpadávať a niekedy v tomto čase si skupina začala všímať významné zmeny v jeho správaní. Začiatkom roku 1967 Syd začal pravidelne užívať LSD a Mason ho opísal ako „kompletne izolovaného z okolitej reality“.
The Piper at the Gates of Dawn (1967)
Prvú nahrávaciu zmluvu so skupinou Pink Floyd a spoločnosťou EMI dohadoval Morrison s producentom Normanom Smithom. Súčasťou dohody bola aj výroba štúdiového albumu, ktorá mala byť zrealizovaná v lodýnských čtúdiách na Abbey Road. Mason hovorí, že rokovania boli bezproblémové. Smith nesúhlasí s tvrdením, že Barrett nereagoval na jeho návrhy a konštruktívnu kritiku. Prvý album skupiny Pink Floyd, The Piper at the Gates of Dawn, vydala spoločnosť EMI-Columbia v auguste 1967. V hudobných rebríčkoch Spojeného kráľovstva tento projekt kapely dosiahol šiestu priečku, na ktorej sa udržal štrnásť týždňov. Mesiac po svojom, vydaní album vydala aj nahrávacia spoločnosť Tower Records. Popularita koncertov kapely Pink Floyd v klube UFO priťahovala stále väčšie publikum, no Barrettov mentálny problém narastal do vážnych rozmerov. Skupina spočiatku dúfala, že jeho nevyspytateľné správanie je len prechodné, no niektorí, napríklad Jenner a jeho asistentka, manželka Marca Bolana June Child, ktorá to komentovala slovami: „našla som ho sedieť v šatni, bol úplane mimo. Spolu s Rogerom Watersom sme ho postavili na nohy a vyviedli na pódium... kapela začala hráť a Syd len stál. Mal na krku zavesenú gitaru a ruky mu viseli pri tele.“ King, ktorý bol nútený zrušiť vystúpenie skupiny Pink Floyd na prestížnom National Jazz and Blues Festivale, ako aj na niekoľkých ďalších hudobných podujatiach, informoval hudobnú tlač o tom, že Barrett je postihnutý nervovým vyčerpaním. Waters vybavil stretnutie u psychiatra, R. D. Lainga a napriek tomu, že ho osobne priviezol na stretnutie, Barrett nakoniec vystúpiť z auta odmietol. Ani pobyt vo Formentere u doktora Sama Hutta, ktorý bol známy pre undergroundovú hudobnú scénu k zlepšeniu Sydovho zdravotného stavu neviedol. Kapela v septembri absolvovala niekoľko koncertných vystúpení po Európe, v októbri nasledovalo turné v USA V Štátoch sa Barrettov stav neustále zhoršoval. Počas vystúpení v televíznych šou Dicka Clarka a Pata Boonea zarazil svojich hostiteľov tým, že nereagoval na otázky a hľadel do prázdna. V Boneho šou okrem toho odmietol hýbať ústami pri plejbeku počas vystúpenia s piesňou „See Emily Play“. Po takýchto trápnych situáciách sa King rozhodol návštevu USA ukončiť a poslať skupinu späť domov do Londýna. V novembri 1967 skupina Pink Floyd vydala singel „Apples and Oranges“. Krátko po návrate do Anglicka sa Pink Floyd zúčastnil ako jedna z predskupín turné Jimiho Hendrixa. Barrettove depresívne stavy sa aj počas tohto turné stále zhoršovali. Na niektorých vystúpeniach si skupina musela najať hudobníka Davida O'Lista.
1967: Nahradenie Barretta Gilmourom
V decembri roku 1967 vyeskalovala kríza s Barrettovým účinkovaním do bodu v ktorom sa ho jej členovia rozhodli nahradiť piatym hudobníkom, gitaristom Davidom Gilmourom. Gilmour poznal Barretta z predchádzajúcich čias, zo začiaku 60. rokov keď študoval technickej škole v Cambridge. Cez obedné prestávky spolu hrávali na gitarách a ústnych harmonikách, neskôr cestovali stopom a vystupovali ako pouliční umelci na juhu Francúzska. V roku 1965, ešte ako člen skupiny Jokers Wild, poznal Gilmour skupinu Tea Set. Morrisonov asistent, Steve O'Rourke, mal Gilmoura vo svojom byte na podnájme za 30 libier na týždeň. V januári 1968 spoločnosť Blackhill Enterprises predstavila Gilmoura ako nového člena kapely s tým, že Barrett zostáva v kapele ako skladateľ. Jenner pôvodne plánoval Gilmourovým účinkovaním prekrývať Barrettove excesy, potom, ako zistil, že to nefunguje, chcel zostať pritom že Syd by mohol pre kapelu písať piesne. Jednou z prvých Gilmourových úloh bolo napodobňovanie hrania na gitaru do plejbeku v promo filme „Apples and Oranges“. Barrett vyjadril svoju frustráciu z toho, že nedokáže skomponovaním novej skladby nadviazať na úspech hitov „Arnold Layne“ a „See Emily Play“ kapele tým, že na koncertoch menil štruktúru piesne „Have You Got It Yet?“ natoľko, že ostatní členovia sa nedokázali k nemu v hre na nástrojoch pripojiť. V januári 1968 vznikla jediná séria fotografií všetkých piatich členov vtedajšej zostavy kapely, na ktorých je ale zjavná Barrettova izolovannosť a odvrátený Sydov pohľad.
Jenner a King považovali Barretta za kreatívneho génia kapely. Preto sa ho rozhodli ďalej zastupovať a ukončiť svoj obchodný vzťah s kapelou Pink Floyd. Morrison predal svoj podiel firme NEMS Enterprises, ktorú vlastnil Brian Epstein a výhradným manažérom skupiny sa nakoniec stal Steve O'Rourke. Spoločnosť Blackhill oznámila Barrettov odchod 6. apríla 1968. Krátko po odchode sa Barrett ešte parkrát zúčastnil na vystúpeniach kapely. Po Barrettovi z väčšej časti zostal autorom umeleckých nápadov, textov a kompozícií Roger Waters. V začiatkoch pri plejbeku Barrettových skladieb v televíznych vystúpeniach otváral ústa Gilmour, no na koncerty kapela vyberala nakoniec predsa len repertoár, ktorého autorom bol Waters, či Rick Wright. Často hrávali napríklad piesne „It Would Be So Nice“, či „Careful with That Axe, Eugene“.
Barrett po odchode zo skupiny ešte nahral dva sólové albumy (na ktorých spolupracovali aj členovia skupiny) no nedosiahol s nimi nikdy taký úspech a popularitu ako so skladbami, ktoré tvoril pre skupinu The Pink Floyd.
A Saucerful of Secrets (1968)
Album im vyšiel v júni 1968. Mal na svojom prebale psychedelický motív, ktorého autormi boli Storm Thorgerson a Aubrey Powell zo štúdia Hipgnosis. Bol to prvý z mnohých výtvarných návrhov, ktoré toto štúdio a jeho členovia pre túto kapelu vyrobili. Zároveň to bolo iba druhýkrát, čo firma EMI povolila niektorej kapele, aby si sama vybrala dizajnéra pre svoj obal albumu. V Spojenom kráľovstve sa album po svojom vydaní dostal na 9. priečku hudobných rebríčkov, kde sa udržal 11. týždňov. Britský hudobný časopis, Record Mirror dal albumu priaznivú recenziu, no dodal nakoniec poznámku, že nech „mládež zabudne na to, že si album bude vedieť púšťať na svojich večierkoch“. John Peel, ktorého by sme dnes mohli nzavať vtedajším influencerom pre poslucháčov modernej hudby poznamenal, že počúvanie titulnej skladby albumu je porovnateľné s „náboženským zážitkom“. Hudobný týždenník NME pre zmenu opisuje album ako „dlhý, nudný s malými odchýlkamiv monotónnom smerovaní“. Deň po vydaní albumu skupina Pink Floyd vystúpila prvýkrát bez nároku na honorár na koncerte v londýnskom Hyde Parku. V júli 1968 kapela druhýkrát navštívila Spojené štáty. Spolu so skupinami Soft Machine a The Who bolo vtedy uskutočnené prvé významné turné skupiny Pink Floyd. V decembri toho istého roku im vyšiel singel „Point Me at the Sky“, ktorý neprekonal úspechy ich predošlých singlov. Bol to zároveň ich posledný singel až do roku 1973, kedy im v limitovanej edícii vyšla singlová nahrávka skladby „Money“.
Ummagumma (1969), Atom Heart Mother (1970), a Meddle (1971)
thumb|upright=.65|left|Waters na pódiu v [[University of Leeds|Leeds University Pink Floyd (1970).]] Dvojalbum Ummagumma, ktorý vyšiel pod značkou vydavateľstva EMI v novembri roku 1969, je reprezentáciou odklonu kapely Pink Floyd od ich predošlého hudobného smerovania. Prvý hudobný nosič edície obsahuje nahrávky z koncertov Manchester College of Commerce, Mothers v klube v Birminghame. Druhé LP je zbierkou hudobných nápadov každého z členov skupiny. Po svojom publikovaní mal projekt pozitívne recenzie, v hudobných rebríčkoch Spojeného kráľovstva sa dostal na piatu priečku a udržal sa tam po dobu 21 týždňov.
V októbri 1970 skupina Pink Floyd vydala album Atom Heart Mother. Predošlé album skupiny boli nahraté na štvorstopový nahrávací systém, Atom Heart Mother bol ich prvým projektom, ktorý nahrali na osemstopový záznam. Prvotná verzia mala premiéru v januári vo Francúzsku. Skupina mala výhrady k jej výslednej mixáži a tak prizvala k spolupráci experimentálneho hudobníka a skladateľa, Rona Geesina. Geesin popracoval na vylepšení zvukovej stopy: k pôvodnej verzii so vstupom len od kapely, ktorá sa mu zdala nedostatočná, doplnil dychovú sekciu a pre chorálový spev najal vokálny zbor dirigenta Johna Alldisa. Smith zostal výkonným producentom albumu, no tento projekt označil za posledný na ktorom s kapelou Pink Floyd spolupracoval. Gilmour k tomu poznamenal, že to bol od neho len „jasný spôsob ako naznačiť, že pre tento album neurobil nič.“ Waters bol k albumu kritický, vyjadril sa, že „by bol radšej, keby bol hodený do koša a nikto ho už nikdy nepočúval“. Aj Gilmour mal odmietavý postoj k albumu, raz sa k nemu vyjadril, že „mali v tom čase obdobie, kedy robili veci vhodné do koša“. Album mal premiéru v júni 1970. Bol ich prvým LP nosičom, ktorý sa stal jednotkou v hudobných rebríčkoch Spojeného kráľovstva a na ich vrchole sa udržal 18 týždňov.
V roku 1970 skupina Pink Floyd vo veľkom koncertovala v Európe a v Spojených štátoch. Na tomto turné im v máji 1970 im zo skladu v New Orleanse ukradli aparatúru za 40 tisíc dolárov. V dosledku toho došlo vtedy takmer ku skončeniu koncertovania, no krátko potom, ako krádež oznámili FBI, polícia zlodejov vypátrala a kapela získala väčšinu svojej hudobnej techniky späť. V roku 1971 sa skupina Pink Floyd umiestnila na druhom mieste v čitateľskej ankete časopisu Melody Maker a po prvý raz začala dosahovať zisk. Mason a Wright si založili rodiny, stali sa otcami a kúpili si domy v Londýne, zatiaľ čo sa Gilmour, ktorý bol stále slobodný, presťahoval na farmu z 19. storočia v Essexe. Waters si vybudoval domáce nahrávacie štúdio v prestavanej kôlni na náradie, ktorú mal v zadnej časti svojej záhrady vo svojom dome v Islingtone. V januári 1971, po návrate z turné „Atom Heart Mother“, začali Pink Floyd pracovať na novom hudobnom materiáli. Keďže nemali ústrednú tému, pokúsili sa o niekoľko neproduktívnych experimentov. Zvukový inžinier John Leckie popisuje vtedajšie ich sedenia ako často začínajúce popoludní a končiace skoro ráno, „počas nich nič nevzniklo. Nahrávacia spoločnosť s nimi nebola v kontakte, okrem prípadov, keď sa ich hudobný manažér ukázal s pár fľašami vína a niekoľkými jointami.“ Skupina strávila dlhý čas s experimentovaním so zvukmi, či gitarovými rífmi. Tiež nejakú dobu boli v Air Studios, kde skúšali nahrávať hudbu použitím zvukov z rôznych objektov z domácností. Z týchto projektov neskôr čerpali pri výrobe albumov The Dark Side of the Moon a Wish You Were Here.
Album "Meddle, ktorý vyšiel v októbri 1971, podľa vyjadrenia redaktora Jeana-Charlesa Costu z časopisu Rolling Stone „nielenže potvrdzuje nástup sólového gitaristu Davida Gilmoura ako skutočnej formujúcej sily v skupine, ale zároveň dokazuje, že skupina je znovu na dobrej ceste svojho vývoja“. Nahrávanie albumu trvalo viac mesiacov. Prvá polovica nahrávok vznikala v apríli, neskôr nahrávali v štúdiách v Abbey Road v máji. Potom nahrávali a medzitým koncertovali po Veľkej Británii, Európe, v auguste boli v Austrálii a v septembri sa vrátili do Európy. V októbri nahrali koncertný film Pink Floyd: Live at Pompeii a v novembri odišli na turné do USA.
Podľa recenzie v NME je Meddle „výnimočne dobrý album“ a jeho hudobná nahrávka „Echoes“ je „zenitom ku ktorému Pink Floyd smeruje“. Michael Watts z časopisu Melody Maker ho naproti tomu považuje za rozporuplný „soundtrack k neexistujúcemu filmu“, krčí pri ňom plecami a opisuje ho ako „zmes zúrivosti a ničneznamenajúceho zvuku.“ Projekt Meddle je však vo všeobecnosti považovaný za prechod vývoja kapely ovplyvnenej Sydom Barrettom k tomu. čo bolo neskôr všeobecne známe ako hudba kapely Pink Floyd. Na celej jednej strane vinylového LP nosiča bola jedna kompozícia nazvaná „Echoes“. Z tohoto albumu je známa aj skladba „One of These Days“, ktorá sa na koncertoch skupiny Pink Floyd hráva dodnes. Po svojom uvedení na trh sa album dostal v britských rebríčkoch na tretie miesto a udržal sa tam 82 týždňov.
The Dark Side of the Moon (1973)
right|150px
V januári 1972 mal v The Dome v Brightone Pink Floyd premiéru s novým plánovaným albumom, ktorý mal pracovný názov Eclipse. Skupina skladala a zdokonaľovala jeho hudobný materiál počas turné po Veľkej Británii, Japonsku, Severnej Amerike a po Európe. Živým hraním a neustálym vylepšovaním, dopĺňaním zvuku, sledovaním reakcií publika a kritík sa zdokonaľovala základná myšlienka a vzťah ostatných členov kapely k novému albumu.
Album skupina Pink Floyd spolu s technikmi tímu Alana Parsonsa nahrávala v štúdiách Abbey Road od mája 1972 do januára 1973. Parsonsovi pri nahrávaní asistoval producent Chris Thomas. Názov výsledného projektu, „The Dark Side of the Moon“, odkazuje skôr na šialenstvo ako na astronómiu. Počas nahrávania Roger rozdal rôznym ľuďom, ktorý sa vtedy v blízkosti štúdia nachádzali, kartičky s rôznymi otázkami typu: „Kedy ste boli naposledy agresívni?“, alebo „Kedy ste v poslednom čase niekoho zbili?“. Časti odpovedí možno počuť na pozadí niektorých skladieb. Na albume môžeme počuť okrem nich napríklad aj maniacky rehot Rogera „the Hat“ Manifolda, manažéra inej skupiny, či slová vrátnika štúdia na Abbey Road Jerryho Driscolla („There is no dark side of the moon, really. Matter of fact, it's all dark...“), no nebola napríklad použitá nahrávka odpovede Paula McCartneyho.
Obal albumu produkovalo grafické štúdio Hipgnosis. Je na ňom ikonické vyobrazenie refrakcie bieleho svetelného lúča cez optickú prizmu. Autorom tohto nápadu je grafický dizajnér, ilustrátor a pedagóg, George Hardie. Umelecky je nápad prezentovvaný ako lúč bieleho svetla, ktorý predstavuje jednotu, prechádzajúcu cez hranol, ktorý predstavuje spoločnosť. Lomený lúč farebného svetla za hranolom (spoločnosťou) symbolizuje jej rozptýlenie a absenciu spoločenskej jednoty. Výlučným autorom textov piesní na albume je Roger Waters. Názov albumu z Eclipse na Dark Side of the Moon bol zmenený preto, lebo v tomto období mala skupina Medicine Head vydaný album s týmto názvom. Názov „Eclipse“ bol nakoniec použitý iba pri poslednej skomponovanej skladbe albumu.
Hneď po svojom vydaní v marci 1973 bol album úspešný v hudobných rebríčkoch Spojeného kráľovstva, v Európe a dostal aj nadšené recenzie zo strany odbornej hudobnej kritiky. Roy Hollingworth z časopisu Melody Maker označil prvú stranu albumu za úplne zmätenú a ťažko sledovateľnú, druhú však chválil obdivoval pevnosť rytmov, zvukov a to ako ju na začiatku zvuk saxofónu vystrelil do vzduchu. Loyd Grossman z časopisu Rolling Stone ho opísuje ako „vynikajúci album s textovým a koncepčným bohatstvom, ktorý nielen pozýva, ale aj vyžaduje zapojenie.“ Celý marec 1973 bol obsah projektu The Dark Side of the Moon súčasťou amerického turné skupiny Pink Floyd. The Dark Side of the Moon patrí medzi najúspešnejšie rockové albumy všetkých čias. V americkom rebríčku Billboard 200 bol na prvej priečke a udržal sa sa tam po dobu viac ako 14 rokov. Na celom svete sa z tohto albumu predalo viac ako 45 miliónov kópií. V Spojenom kráľovstve sa album dostal na druhé miesto a v rebríčkoch sa udržal 364 týždňov. Dark Side of the Moon je tretí najpredávanejší album na svete a dvadsiatý prvý najpredávanejší album všetkých čias predávaný na hudobných trhoch v USA. Úspech tohto albumu priniesol členom kapely Pink Floyd obrovské bohatstvo. Waters a Wright si kúpili veľké vidiecke sídla, zatiaľ čo Mason sa stal zberateľom drahých automobilov. Po nezhodách v rokovaniach so svojou vtedajšou americkou nahrávacou spoločnosťou, Capitol Records, Pink Floyd a O'Rourke rokovali o novej zmluve so spoločnosťou Columbia Records, ktorá im údajne poskytla zálohu vo výške milión dolárov (roku 2019 je to po prepočítaní inflačných kurzov 5 184 211 dolárov) V Európe ich naďalej zastupovala spoločnosť Harvest Records.
Wish You Were Here (1975)
right|thumb|Časť komplexu štúdií [[Warner Bros. v Kalifornii, v ktorej bola fotografovaná snímka z obalu albumu Wish You Were Here.]] Po návrate z turné Dark Side v Spojenom kráľovstve sa v januári 1975 kapela Pink Floyd vrátila do nahrávacieho štúdia a začala pracovať na svojom deviatom štúdiovom projekte, albume Wish You Were Here. Parsons odmietol ponuku pokračovať s nimi v spolupráci, venoval sa svojmu úspešnému zoskupenia, ktoré malo názov Alan Parsons Project. Technikom nahrávania tohto albumu sa preto stal Brian Humphries. V začiatkoch sa členovia skupiny borili s problémom ako zostaviť hudobný materiál, ktorý by mal úroveň dostatočnú na to aby nadviazal na úspech The Dark Side of the Moon. Cítili sa fyzicky a aj emočne vyčerpaní. Wright toto obdobie označoval ako veľmi zložie, Waters ho charakterizoval ako „kľukaté“. Gilmour mal záujem vylepšovať už existujúci hudobný materiál, Masonovi sa rozpadalo manželstvo, čo ho zanechalo v stavoch všeobecnej nevyrovnanosti a v apatii, ktorá sa premietala do jeho prístupu k hraniu na nástroje.
Napriek nedostatku kreatívneho smerovania začal Waters po niekoľkých týždňoch privádzať do reálneho života svoj nový koncept. V roku 1974 na sérii koncertov po Európe skupina predviedla tri pôvodné skladby. Tieto kompozície sa stali východiskovým bodom pre nový album. Gilmourom náhodne skomponovaná úvodná veta so štyrmi notami, náhodne evokovala Watersovi myšlienku na Syda Barretta. Štyri skladby boli dostatočným priestorom na to, aby v ňom mohli zhrnúť vzostup a pád svojho bývalého spoluhráča. Waters to komentoval slova: „Bolo to preto, lebo som sa chcel čo najviac priblížiť k tomu, čo som cítil... tou nedefinovateľnou, nevyhnutnou melanchóliou po zmiznutí Syda.“
Počas práce na albume Barrett nečakane navštívil štúdio. Storm Thorgerson k tejto udalosti spomínal, že Syd „posedel, trochu aj pohovoril, ale reálne ako keby tam nebol“. Výrazne sa zmenil aj jeho výzor, až natoľko, že ho skupina v prvej chvíli nespoznala. Waters bol po tomto zážitku údajne silne rozrušený. Krátko po nahrávaní sa Barrett zúčastnil na Gilmourovej predsvadobnej rozlúčke so slobodou, no po chvíli odtiaľ odišiel bez toho žeby to nejako komentoval, alebo sa s niekým pozdravil. Odvtedy sa s ním členovia kapely nevideli, okrem Watersa, ktorý ho zazrel počas behu okolo neho niekoľko rokov potom. Glen Povey v biografii skupiny Pink Floyd píše, že inšpiráciou pre titulnú snímku, ktorú pre obal albumu navrhol Thorgerson, je myšlienka, že ľudia majú tendenciu skrývať svoje skutočné city zo strachu, že sa „popália“. Preto sú na obrázku dvaja biznismeni, ktorí si podávajú ruky, pričom jeden z nich horí. Väčšia časť materiálu z albumu Wish You Were Here mala verejnú premiéru na festivale v Knebworthe. Album po svojom vydaní v septembri 1975 dosiahol vrcholy hudobných rebríčkov Spojeného kráľovstva, ako aj USA.
Animals (1977)
left|thumb|Budova elektrárne [[Battersea Power Station je na obrázku, ktorý štúdio Hipgnosis použilo na dizajn obalu albumu Animals]] thumb|Maketa nafukovacieho prasaťa (známeho aj ako Algie) na koncerte Rogera Watersa v Holandsku. V roku 1975 Pink Floyd kúpila trojpodlažnú skupinu kostolných sál na 35 Britannia Row Islingtone, ktorú prerobila na skladové priestory a nahrávacie štúdio. Rok 1976 bol prvým rokom, kedy skupina nemala žiadnu koncertnú šnúru od začiatku ich profesionálnej kariéry v roku 1967. Počas tejto prestávky Roger prepracoval dva songy, „Raving and Drooling“ a „You Gotta Be Crazy“, ktoré boli naživo hrané roku 1975 počas krátkeho turné k albumu Wish You Were Here. V roku 1976 vo svojom práve dokončenom štúdiu s 24-stopovým nahrávaním vyprodukovali svoj desiaty štúdiový album s názvom Animals. Technikom nahrávania albumu, ktorý bol hotový v decembri 1976, bol Brian Humphries. Koncept diela vymyslel Waters na základe Orwellovej politickej fabulácie, Zvieracej farmy. Slová piesní popisujú rôzne spoločenské triedy ľudí ako psov, prasatá a ovce. Obal albumu znovu vyrobilo kreatívne štúdio Hipgnosis. Realizovaný bol na ňom Watersov konečný koncept: obraz starnúcej elektrárne Battersea, medzi komínmi tejto technickej budovy sa vznáša prasa. Kapela dala na tento účel vyrobiť asi 9 metrov dlhý balón v tvare prasaťa a dňa 2. decembra ho odfotografovali. Pri snímaní sa prasa medzi komínmi vplyvom silného vetra vytrhlo z kotvenia. Po dlhšom voľnom lete pristálo v Kente, kde ho našiel miestny farmár. Vrátil im ho, ale bol údajne zúrivý, že vystrašil jeho kravy. Pre náročnosť takéhoto fotografovania sa nakoniec rozhodli vznášanie prasaťa nasimulovať fotomontážou.
Rozdelenie autorských honorárov za album bolo zdrojom konfliktov medzi členmi kapely, ktorí zarábali honoráre podľa jednotlivých piesní. Aj keď bol Gilmour z veľkej časti autorom skladby „Dogs“, ktorá zaberala takmer celú prvú jeho stranu, dostal menej tantiém, než Waters, ktorý, okrem ďalších skladieb, prispel oveľa kratšou dvojdielnou skladbou „Pigs on the Wing“. Wright to komentoval slovami: „Čiastočne to bola moja chyba, pretože som nepretlačil svoj materiál ... ale Dave mal čo ponúknuť a podarilo sa mu tam dostať iba pár vecí“. Mason dodal, že „Roger mal plno nápadov a Dava reálne držal dolu, čím ho zámerne frustroval“. Nahrávky „Pigs on the Wing“ sú odkazom na romantický vzťahý Watersa s Carolyne Anne Christie. Christie a Rock Scully, manažér skupiny Grateful Dead, v tom čase spolu uzavreli manželstvo. Z Watersovho manželstva s Judy neboli žiadne deti a v novembri 1976 mu porodila dieťa práve Christie. Gilmour bol tiež nesústredený, v rodine čakali prvé dieťa a tak na nahrávanie albumu prispel len málo. Podobne ani Mason a Wright sa autorsky na albume Animals nepodieľali. Wrigth tiež prechádzal manželskou krízou a jeho vzťahy s Watersom tiež neboli príliš dobré. Animals bol prvým albumom na ktorý Wright neprispel a on k tomu dodával, že „bol tým projektom, ktorý vo Watersovom myslení naštartoval vieru, že je exkluzívnym autorom hudobného materiálu kapely... ktorý patril iba jemu a jeho egu.“
Po vydaní v januári 1977 sa album Animals dostal na druhú priečku rebríčkov Spojeného kráľovstva a na tretiu priečku v USA. Časopis NME označil album za „jeden z najextrémnejších, najneoblomnejších, najdrsnejších a priam ikonoklastických hudobných kúskov“, a Karl Dallas z Melody Makeru ho nazval „nepríjemnou príchuťou reality v médiu, ktoré sa v posledných rokoch stávalo čoraz viac uspávajúcim.“ Väčšinu hudby z albumu Animals hrávala kapela Pink Floyd v roku 1977 počas In the Flesh Tour. Bola to ich prvá skúsenosť s hraním veľkých štadiónov, ktorých veľkosť spôsobovala v kapele nepokoj. Waters začal prichádzať na každé miesto sám, odchádzal ihneď po predstavení. Pri jednej príležitosti Wright odletel späť do Anglicka a hrozil, že kapelu opustí. Na koncerte na Olympijskom štadióne v Montreale Roger počas hrania videl na pletive oproti pódia, kde vystupovali zavesených fanúšikov, ktorí vlastne ani nevnímali hudbu, len nepríčetne kričali. Roger v tej chvíli pristúpil k jednému z nich, privolal si ho bližšie a napľul mu do tváre... Waters pritom nebol jediným človekom v depresii z hrania na veľkých koncertoch. Aj Gilmour v tú noc odmietol zahrať obvyklý záverečný hudobný prídavok kapely. Koncom turné bol pre Gilmoura v znamení úpadku. Bol v kríze a mal pocit, že skupina dosiahla ten maximálny úspech, ktorý hľadala, a už pred ňou neexistuje žiadny ďalší vrchol.
The Wall (1979)
V júli 1978, uprostred finančnej krízy ktorú skupine spôsobila investíciami z nedbanlivosti spoločnosť Norton Warburg Group (NWG), predstavil Waters dva nápady pre ďalší album kapely Pink Floyd. Prvým bolo 90-minútové demo s pracovným názvom Bricks in the Wall, druhý nápad sa stal neskôr známy ako sólový projekt Rogera Watersa, album The Pros and Cons of Hitch Hiking. Aj keď boli Mason aj Gilmour spočiatku zdržanliví, vybrali si napokon prvý z námetov. Bob Ezrin, ktorý sa spolupodieľal na koprodukcii, napísal k novému albumu štyridsaťstranový scenár. Založil ho na príbehu ústrednej postavy menom Pink - gestaltovanej postave inšpirovanej Watersovými zážitkami z detstva, z ktorých bola najvýznamnejšia smrť jeho otca v druhej svetovej vojne. Táto prvá metaforická tehla viedla Pinka k ďalším problémom. Stal sa drogovo závislým a depresívnym v hudobníkom, postupne sa z neho stával megaloman. Bol to vývoj čiastočne inšpirovaný úpadkom Syda Barretta. V závere albumu vidíme ako Pink na čele až fašisticky sfanatizovaného publika mení svoje postoje strháva múr, otvára sa okolitému svetu a opäť sa stáva bežným, vnímavým a otvoreným človekom.
V marci 1979 si zúfalá finančná situácia kapely vyžiadala, aby aspoň na rok opustili Spojené kráľovstvo a nahrávanie sa presunulo do Super Bear Studios blízko Nice. Briana Humphriesa po piatich rokoch spolupráce s kapelou v tom čase pre nahrávanie albumu nahradil, technik, James Guthrie. Počas nahrávania albumu The Wall začala postupne v kapele narastať nespokojnosť s laxným prístupom Richarda Wrighta k tvorbe, čo nakoniec vyvrcholilo jeho vyhodením. Gilmour to komentoval, že Wright bol vylúčený, pretože „na album neprispel ničím, čo by malo akúkoľvek hodnotu - urobil veľmi, veľmi málo“. Podľa Masona Wright sedel na na nahrávaní „bez toho, aby niečo robil, akoby bol len „producentom “. Waters uviedol, že skupina súhlasila s tým, že Wright bude musieť po dokončení albumu buď „dlho za seba bojovať“, alebo súhlasiť s „tichým odchodom“. Wright nakoniec prijal ultimátum a odišiel. Aj keď sa meno Wrighta na hotovom albume nikde neobjavilo, kapela Pink Floyd ho na nasledujúcom turné „The Wall“ zamestnala ako plateného hudobníka. Ku koncu nahrávania The Wall, Mason prenechal konečné mixovanie albumu Watersovi, Gilmourovi, Ezrinovi a Guthriemu, odcestoval do New Yorku, kde nahrával svoj debutový sólový album, Nick Mason's Fictitious Sports.
Album The Wall mal aj singel, „Another Brick in the Wall (Part II)“, ktorý bol prvým po dlhej dobe, odkedy vydali na singli nahrávku skladby „Money“. „Another Brick in the Wall (Part II)“ sa dostal na vrchol rebríčkov v Spojenom kráľovstve aj v USA. Dvojalbum The Wall vyšiel 30. novembra 1979. V americkom rebríčku Billboardu sa dostal na vrchol a udržal sa tam 15 týždňov, v Spojenom kráľovstve bol tretí. V Spojených štátoch je podľa certifikácií RIAA predajom viac ako 23 miliónov kópií na treťom mieste zoznamu najpredávanejších albumov na americkom trhu. Obal s ostrým obrazom tehlovej steny a názvom kapely bol prvým obalom albumu skupiny Pink Floyd od doby, kedy vydali The Piper at the Gates of Dawn, ktorého grafický návrh nevypracovalo štúdio Hipgnosis.
Ku grafickému stvárneniu projektu The Wall prispel anglický karikaturista a ilustrátor, Gerald Scarfe. Vyrobil aj série animácií, ktoré sa premietali počas Wall tour. Je tiež autorom zákazky na výrobu veľkých nafukovacích bábok predstavujúcich postavy z dejovej línie scenárov, medzi ktoré patrili napríklad „Matka“, „Bývalá manželka“ a „Učiteľ“. Kapela Pink Floyd používala tieto čiastočne nafukovacie bábky počas svojich vystúpení. Vzájomné vzťahy v rámci členov skupiny boli na historickom minime. Okrem účinkovania na koncertoch sa navzájom jeden druhému čo najviac vyhýbali. Wright, ktorý sa vrátil ako platený hudobník, sa stal jediným členom kapely, ktorý mal z turné zárobok, kapela bola na turné v tom čase stratová zhruba v sume 600 tisíc dolárov.
Scenár projektu The Wall bol adaptovaný aj do celovečerného filmu,Pink Floyd – The Wall. Fil bol pôvodne koncipovaný ako kombinácia živých koncertných záznamov a animovaných scén; koncertné zábery sa však pre film ukázali ako nepraktické. Réžii sa ujal Alan Parker, ktorý zvolil iný prístup. Animované sekvencie zostali, no scény, ktoré boli bez dialógov hrali herci. Pre hlavnú postavu robili najprv kamerové skúšky s Watersom, no čoskoro tento návrh zamietli a oslovili Boba Geldofa. Ten spočiatku scenár odmietol s pocitom, že to bude príšerný prepadák. Nakoniec pripustil, že by to mohol byť významný film, ktorý by mu mohol priniesť slušný zárobok a súhlasil. Bob Geldof sa stal neskôr známy ako kľúčová osobnosť pri koncertoch Live Aid, ku ktorým patrí aj akcia z roku 2005 nazvaná Live 8, kde sa došlo ku spoločnému vystúpeniu najúspešnejšej kompletnej štvorčlennej zostavy Pink Floyd. Waters si počas natáčania filmu vzal šesťtýždňovú dovolenku- Potom, ako sa vrátil zistil, že Parker využil svoju umeleckú licenciu a upravil častí filmu podľa vlastných predstáv. Waters sa rozčúlil, vznikol spor, v ktorom sa Parker vyhrážal, že od projektu odstúpi. Gilmour vyzval Watersa, aby prehodnotil svoj postoj, a pripomenul basgitaristovi, že on a ostatní členovia kapely sú akcionármi a manažérmi a môžu ho preto aj tak v rozhodovaní prehlasovať. Film Pink Floyd – The Wall, ktorý bol uvedený na filmovom festivale v Cannes v máji 1982, mal premiéru vo Veľkej Británii v júli 1982. Pre soundtrack k filmu vznikli špeciálne verzie skladieb z albumu The Wall.
The Final Cut (1983)
V roku 1982 prišiel s návrhom pre projekt, ktorému dal názov Spare Bricks (Náhradné tehly), ktorý bol pôvodne koncipovaný ako album k soundtracku k filmu for Pink Floyd – The Wall. Po vypuknutí sporu o Falklandy, ktorý v tomto roku vznikol medzi Spojeným kráľovstvom a Argentínou, zmenil názor a začal písať nový materiál. Vtedajšiu reakciu Margaret Thatcherovej na inváziu na Fakllandy považoval za jingoizmickú (jingoizmus je britský výraz pre nadmerné vlastenectvo, používa ako synonymum pre extrémny šovinizmus) a nevhodnú a vplyvom súvislostí medzi rozhodnutiami politikov a ich obeťami, venoval tento album svojmu zosnulému otcovi.Hneď po predstavení projektu vznikli spory medzi Watersom a Gilmourom, ktorý mal názor, že nový album by mal byť zložený z nového materiálu a nemal by recyklovať tému z The Wall. Gilmour pritom do nového projektu z hľadiska nápadov a textov prispieval minimálne. Mediácie v ich spore sa ujal Michael Kamen, ktorý kreatívne prispel k orchestrálnym aranžmánom predchádzajúceho projektu The Wall a v tom čase kapele fakticky nahrádzal postavenie, ktoré mal pred svojim vylúčením Richard Wright. Nahrávanie albumu The Final Cut prebiehalo v ôsmich štúdiách, vrátane Gilmourovho domáceho štúdia v Hookend Manor a Watersovho domáceho štúdia v East Sheen. Napätie v kapele rástlo, Waters a Gilmour na nahrávaní pracovali nezávisle. Gilmourove napätie narastalo, niekedy mával problém udržiavať sa v kľude. Po poslednej konfrontácii s Watersom, bolo Gilmourove meno vymazané zo zoznamu autorov albumu. Bol to výsledkom Watersovej nespokojnosti s Gilmourovým prispením na jeho tvorbu.
Odchod Watersa a právne spory
V roku 1984 David Gilmour nahral svoj druhý sólový album, About Face. Vyjadril v ňom svoje postoje na rôzne témy: od vraždy Johna Lennona, či jeho vzťahy s Rogerom Watersom. Neskôr sa k albumu vyjadril, že sa vlastným projektom chcel dostať mimo kapely Pink Floyd. Krátko nato aj Waters vyrazil na koncertné turné k svojmu prvému oficiálnemu sólovému albumu, The Pros and Cons of Hitch Hiking. Obidva albumy boli vydané v roku 1984 a obidva dosiahli 30. pozíciu v rebríčku Billboardu. Richard Wright založil spolu s Davem Harrisom formáciu Zee a nahrali album Identity, ktorý zostal po svojom vydaní bez povšimnutia. Wright bol v tej dobe uprostred rozvodového konania, neskôr sa vyjadril, že album „produkoval v životnej etape, keď sa cítil stratený“. Mason v auguste 1985 vydával svoj druhý sólový projekt, album Profiles.
Po vydaní The Pros and Cons of Hitch Hiking, Waters verejne trval na tom, aby skupina Pink Floyd ukončila svoju existenciu. Kontaktoval O'Rourkeho, aby prediskutoval priebeh budúcich platieb licenčných poplatkov. O'Rourke sa cítil povinný informovať Masona a Gilmoura, čo nahnevalo Watersa, ktorý ho chcel odvolať z funkcie manažéra skupiny. Ukončil svoju manažérsku zmluvu s O'Rourkeom a do správy jeho záležitostí zamestnal Petra Rudgeho. Waters sa pustil do nahrávania soundtracku When the Wind Blows, ako aj druhého sólového albumu, Radio K.A.O.S.. Oznámil EMI a Columbia Records, že v skupine končí a požiadal o zrušenie zmluvných záväzkov. Gilmour to pochopil ako Watersov zámer urýchliť zánik skupiny Pink Floyd. Waters neskôr uviedol, že ak Pink Floyd neprodukuje nové albumy, bude to v rozpore so zmluvou, čo by znamenalo pozastavenie vyplácania licenčných poplatkov a tým ho ostatní členovia kapely prinútili vyhrážať sa žalobou. V snahe rozpustiť kapelu a zabrániť použitiu názvu Pink Floyd dal preto podanie na Najvyšší súd.
A Momentary Lapse of Reason (1987)
left|thumb|Nahrávacie štúdio na hausbóte [[Astoria (nahrávacie štúdio)|Astoria]] thumb|Pink Floyd v roku 1989 na [[A Momentary Lapse of Reason Tour|turné Momentary Lapse of Reason]] V roku 1986 Gilmour začal oslovovať hudobníkov, ktorí s ním spolupracovali na nahrávaní projektu, ktorý sa neskôr stal prvým album bez Rogera Watersa, A Momentary Lapse of Reason. Boli to hlavne hudobníci Jon Carin a Phil Manzanera, ktorí v tejto produkcii spolupracovali s Bobom Ezrinom. Pre zapojenie Wrighta v kapele boli určité právne prekážky, no po stretnutí v Hampsteade bol do kapely Pink Floyd prizvaný aj on. Gilmour neskôr k tomu poznamenal, že Wrightova prítomnosť v kapele mohla posilniť legálnosť ich existencie, preto ho zamestnali s týždenným zárobkom 11-tisíc dolárov.
Výroba albumu bola zahájená v Gilmourovom nahrávacom štúdiu na Temži na hausbóte Astoria. Technikom nahrávania bol Andy Jackson. Skupina mala problém pokračovať bez kreatívneho prispenia Rogera Watersa, k hudobným nápadom im chýbali texty. Gilmour oslovil s viacerých potenciálnych autorov, medzi nimi boli mená ako Eric Stewart, či Roger McGough, nakoniec sa stal hlavným autorom textov albumu Anthony Moore. Príspevok Wrighta a Masona bol pri výrobe projektu minimálny. V skutočnosti sa skupina v obnovenej, neúplnej zostave objavila a plnohodnotne účinkovala až v nasledujúcom koncertnom turné, z ktorého bol vydaný album z tohoto obdobia pod názvom Delicate Sound Of Thunder.
Album A Momentary Lapse of Reason vyšiel v septembri 1987. Dizajn jeho obalu po dlhej dobe znovu produkoval Storm Thorgerson. Pre zdôraznenie pokračovania kapely Pink Floyd, boli prvýkrát od čias, keď vydali album Meddle, vo vnútri prebalu A Momentary Lapse of Reason vyobrazení jej aktuálni oficiálni členovia, David Gilmour a Nick Mason. Wrightove meno je len na obale v zozname účinkujúcich. Album sa dostal hneď na vrchol rebríčkov Spojeného kráľovstva a aj v Spjených štátoch. Waters to okomentoval: „Myslím si, že je to jednoduché, ale celkom šikovné falšovanie... Skladby sú všeobecne plytké ... [a] Gilmourove texty sú treťotriedne.“ Aj keď Gilmour pôvodne považoval album za návrat kapely k jej najlepšej forme, Wright s tým nesúhlasil a uviedol: „Rogerova kritika je férová. Vôbec nejde o album skupiny.“ Aj časopis Q označil A Momentary Lapse of Reason za „v podstate Gilmourov sólový projekt“.
Waters sa pokúsil rozvrátiť turné turné Momentary Lapse of Reason kontaktovaním a hrozbou žaloby promotérov v USA pre prípad použitia názvu Pink Floyd. Gilmour a Mason preto financovali počiatočné náklady priamo a na krytie finančnej zábezpeky poskytli Masonov Ferrari 250 GTO. Počiatočné skúšky k nadchádzajúcemu turné boli chaotické. Mason a Wright boli úplne mimo formy. Gilmour si uvedomil, že na seba vzal priveľa a o pomoc požiadal Ezrina. Stávalo sa, že počas turné kapely Pink Floyd po Severnej Amerike, bol v blízkosti Watersov koncert k albumu Radio K.A.O.S.., aj keď na oveľa menších miestach ako boli tie, ktoré organizovali predstavenia jeho bývalej kapely. Medziným ich Waters právne napádal za rozne jeho autorské práva. Napriklad na lietajúce prasa, Algie, načo kapela Pink Floyd reagovala tým, že pridala na spodnú časť ich verzii lietajúcej ošípanej samčie genitálie. Sporné strany nakoniec dosiahli právnu dohodu až dňa 23. decembra. Mason a Gilmour si podľa nej ponechali doživotné právo používať meno Pink Floyd a Waters dostal výhradné práva okrem iného aj na The Wall.