cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Dejiny Ukrajiny
Poľsko-litovská únia
thumb|left|Mapa [[Republika oboch národov|Republiky Poľskej koruny a Litovského veľkokniežatstva]] V roku 1385 došlo v malom bieloruskom meste k podpisu zmluvy a vzniku poľsko-litovskej únie. Litovské veľkoknieža si vzalo poľskú kráľovnú a bolo korunované za poľského kráľa. Spolu s ostatnými požiadavkami, o ktorých sa v zmluve pojednávalo, nový poľský kráľ vrátil litovskému obyvateľstvu katolicizmus a litovské a ukrajinské územia sa „na veky večné“ („на возрасты вечные“) pripojili k Poľsku. Hoci boli Litva a Poľsko medzi sebou spojené Krevskou úniou, litovská šľachta si dokázala popri Vladislavovi II. vychovať vlastného talentovaného panovníka Vytautasa, ktorý v roku 1392 prinútil poľského kráľa uznať jeho faktickú moc a vládu nad litovským veľkokniežatstvom čím si Litva zachovala vlastnú nezávislosť. Navyše knieža Vytautas začal podľa vzoru Algirdasa rozširovať územie litovského veľkokniežatstva smerom na východ, čím si získal mnohé srdcia Ukrajincov, ktorí mali záujem na opätovnom pripojení bývalých ruských území, pokorení Zlatej Hordy Tatárov a vybudovaní nových pevností, ktoré by ich uchránili pred nájazdmi kočovných kmeňov. Aj pri týchto odvážnych krokoch kniežaťa Vytautasa sa objavili určité problémy, s ktorými neboli Ukrajinci spokojní. S takotou politikou kniežaťa Vytautasa Ukrajinci nesúhlasili a búrili sa ďalej a v roku 1413, keď sa Vladislav II. s Vytautasom dohodli na zrovnoprávnení litovskej a poľskej šľachty, nepokoje ukrajinských bojarov vzrástli, pretože sa právom obávali zhoršenia vzťahov s litovskými šľachtickými kolegami. Navyše sa stupňovali nepokoje aj medzi prívržencami katolicizmu a pravoslávia, ktoré vznikli ešte v časoch uzatvárania Krevskej únie v roku 1385 a vyvrcholili po smrti kniežaťa Vytautasa v roku 1430.
Novým kniežaťom litovského veľkokniežatstva sa stal mladší brat Vytautasa Švidrigail, ktorý dal počas svojej vlády poľskému kráľovi jasne najavo, aké bude jeho smerovanie vlády, keď začal podporovať ukrajinských pravoslávnych veriacich. To sa poľskému kráľovi znepáčilo a Švidrigaila na tróne litovského veľkokniežatstva vymenil za Vytautasovho mladšieho brata Žigimantasa I., a boj sa mohol začať. Tábory sa rozdelili na dva – jedni podporovali Žigimantasa I. a druhí Švidrigaila, ktorý bol nakoniec v roku 1440 rukami litovskej šľachty zavraždený.
V polovici 15. storočia sa vzťahy medzi litovskou a ukrajinskou šľachtou znova zostrili, zvášť po tom, ako nové veľkoknieža Kazimiras Jogalaitis urobil niekoľko reformných krokov v oblasti centralizácie krajiny – Kyjev a Volyň sa podľa vzoru Poľska pretransformovali na obyčajné provincie s čím Ukrajinci absolútne nesúhlasili, pretože stratili samostatnosť na litovskom veľkokniežatstve. Týmto krokom litovského veľkokniežaťa sa prvky štátnosti Kyjevskej Rusi pomaly, ale isto začali vytrácať zo života obyvateľov jeho kniežatstva. thumb|Portrét [[Ivan III. (moskovské kniežatstvo)|Ivana III. Veľkého]]
Vzrast moci Moskvy
Expanzívna politika, ktorú Moskva v 15. storočí viedla, postupne nútila litovské veľkokniežatá hlbšie sa zamyslieť nad jej rizikami, ktoré sa v konečnom dôsledku objavili, keď po páde Konštantínopolu sa v doktríne Moskva vyhlásila za „tretí Rím“. Moskovské knieža Ivan III. Veľký sa od tejto chvíle vyhlásilo za „pána celej Rusi“ (po rusky: государь всей Руси) a o svojich zemiach povedal, že odteraz musia patriť Moskve.
Panovníka litovského veľkokniežatstva tieto vyjadrenia moskovského kniežaťa veľmi znepokojovali a rozhodol sa na moskovské knieža zaútočiť. Boj spečatený mierovou zmluvou sa mu stal nakoniec osudným, pretože po podpise dohovoru v roku 1503 stratil takmer tretinu svojho územia, na ktorom bolo vyše dvadsať jeho miest.
Krymský chanát
Zložité problémy litovského veľkokniežatstva neustávali ani po roku 1503. V časoch pomalého úpadku Zlatej Hordy sa jej kočovní členovia – Tatári, – ktorí osídľovali oblasti okolo Čierneho mora oddelili a na Krymskom polostrove si vytvorili svoj vlastný štát – Krymský chanát, – ktorému vládli panovníci z rodu Girejovcov. Ich expanzívne chúťky pokračovali smerom na pobrežie Krymského polostrova, kde si s pomocou osmanských Turkov podmanili talianske a grécke obchodné mestá. Osmanská ríša sa tak postupne rozšírila aj na územie Ukrajiny a získala si Krymský chanát. Jeho cháni si však dokázali zachovať svoju autonómiu, pretože podnikali lúpežné výpravy k pohraničnému obyvateľstvu ukrajinského územia a odtiaľ nosili lacnú pracovnú silu v podobe ukrajinských nevoľníkov, ktorých potom predávali do Konštantínopolu. Po krátkom čase nebezpečenstvo zo stepí opäť viselo nad ukrajinským ľudom, obývajúcim pohraničné oblasti Ukrajiny.
left|thumb|Lublinská únia
Lublinská únia
Na začiatku 16. storočia bolo jasné, že litovské veľkokniežatstvo bolo na pokraji úpadku. Vyvrcholením narastajúcej krízy bola vojna s Moskovským cárstvom v rokoch 1562 – 1570, po tom ako si Litva nedokázala ubrániť svoje územia pred nájazdmi Tatárov. Litva sa obrátila s pomocou na Poľsko, ktoré súhlasilo pod podmienkou, že oba štáty, ktorým doteraz vládol jeden monarcha, znova utvoria jeden zväz, a tak 1. júla 1569 podpísali na rokovaniach v poľskom Lubline zmluvu o vzniku lublilnskej únie.
Na jej základe vznikol Poľsko-litovský štát na čele s jedným kráľom, parlament, vlastné peniaze, daň a jednotnú zahraničnú politiku. Litovské veľkokniežatstvo si však do určitej miery zachovalo autonómiu, vlastné vojsko a súdy – stratilo však všetky ukrajinské územia, ktoré sa stali súčasťou Poľskej koruny.
Pre Ukrajincov bola lublinská únia veľkou udalosťou. Nehľadiac na svoje nedostatky, litovské veľkokniežatstvo pre nich bolo len príjemným umelým predĺžením svojho života. Ukrajinské kniežatá, hoci boli podriadené litovským, mali veľký vplyv v spoločenskej, ekonomickej, religiózenej a kultúrnej oblasti života. Ale osud, ktorý poslihol Halič – územie, ktoré sa ako prvé dostalo pod vládu Poľska – postihol aj ostatné ukrajinské územia, ktoré Poľsko od Litvy získalo a budúcnosť a ďalšie pretrvanie ukrajinského obyvateľstva ako jedného etnika boli spochybniteľné.
Ukrajina ako súčasť Poľsko-litovského štátu
Z pohľadu počtu obyvateľstva tvorilo ukrajinské etnikum v Poľsko-litovskom štáte – podelenom na šesť vojvodstiev – jeho menšiu časť, ktorá však obývala jeho väčšiu časť územia. V období jeho trvania (1. júl 1596 – 15. január 1797) ukrajinské a bieloruské etnikum samo seba nazývalo rusínmi – slovom odvodeným od slova „Rus“ – Rusi zasa Moskvitmi.
Brestská únia (1596)
Od momentu rozkolu pravoslávnej a katolíckej cirkvi v roku 1054 sa ideou opätovného zjednotenia zaoberali obe cirkvi. Na Ukrajine sa pokusy ich zjednotenia začali už v 13. storočí, ale prvý úspech - zjednotenie na Florentskom koncile v roku 1439 vydržalo len veľmi krátko. Predstavitelia pravoslávnej cirkvi sa zjednotenie obávali, pretože sa donievali, že by na území východnej Európy mohla prevládnuť Latinská cirkev. Poľskí rímskokatolíci sa snažili o úniu, dúfajúc, že im pomôže pri asimilácii ukrajinského pravoslávia a ďalšom rozmachu vplyvu poľského katolicizmu. Ukrajinských šľachticov do únie lanárili poľskí jezuiti a aj horlivý katolík Žigmund III., ktorý podporoval túto myšlienku.
Prvý krok k uzavretiu zjednotenia (únie) však spravili biskupi pravoslávnej cirkvi. V roku 1590 ľvovský pravoslávny biskup Gedeon Balaban, unavený neustálymi spormi a finančnými požiadavkami konštantínopolského patriarchu, otvoril otázku uzatvorenia únie s Rímom. Bol presvedčený, že katolicizmus vnesie do pravoslávia poriadok a disciplínu, zvýši prestíž biskupov a pravoslávnych veriacich zrovnoprávni s rímskokatolíckymi veriacimi Poľsko-litovského štátu. Navyše mali pravoslávni biskupi dostať výhody a miesta vo vplyvnom senáte katolíckych biskupov a byť s nimi zrovnoprávnení. Výraznou pohnútkou bola aj potreba spojenca proti silnejúcemu protestantskému tlaku. Povzbudení takýmito lákavými perspektívami sa zúčastnil niekoľkých tajných rokovaní s poľskými svetskými a cirkevnými predstaviteľmi a v júni v roku 1595 uzatvoril s Rímom úniu.
Kyjevský vojvodca Konstantin Ostrožskij sprvu podporoval myšlienku únie s Rímom, no neskôr od nej odstúpil. Nehnevalo ho len to, že únia bola uzatvorená, ale aj spôsob jej uzatvorenia. V roku 1596 sa v bieloruskom meste Brest zišla celá cirkevná špička krajiny. Od samého začiatku však delegáti snemu nemohli nájsť spoločnú reč, preto sa zhromaždenie rozčeslo na dve. Väčšina biskupov hlasovala za zjednotenie, dvaja biskupi a časť laikov ho naopak odmietli. Kyjevská metropolia sa rozdelila na dve časti – zjednotenú a nezjednotenú. Snaha o zjednotenie kresťanských cirkví sa skončila rozdrobením a miesto dvoch cirkví existovali tri – rímskokatolícka, gréckokatolícka (uniatská) a pravoslávna.
Doba kozákov
náhľad|left|Kozáci píšuci list tureckému Sultánovi
„Možno z určitosťou povedať, že na svete neexistujú ľudia, ktorým by na svojom živote vôbec nezáležalo a menej sa báli smrti, než títo [kozáci]''... (?) Znalci vojenského fachu tvrdia, že títo ľudia, vďaka svojej chrabrosti a šikovnosti, ktorá sa prejavuje najmä v bojoch na mori, nemajú vo svete rovných.“''
Prvé povstania
thumb|[[Bohdan Michajlovič Chmeľnickij]] Poľská vláda a šľachta reagovali na rýchly rast kozáctva rozpačito. Len ťažko mohli pochopiť ako sa zo sloboných a na svojom pánovi nezávislých ľudí vytvorilo jednotné spoločenstvo. Veľmi často ich však za zvýšený plat a mnohé iné výhody nasadzovala do bojov proti Osmanskej ríši. Názory kráľa a magnátov na vzťah voči kozákom sa v mnohom líšili. Pre kráľa boli kozáci zdrojom skúseností, lacnou vojenskou silou a potenciálnou protiváhou rastúcej moci magnátov, pre ktorých symbolizovali schopnosť ubrániť hraničné oblasti Ukrajiny od nájazdov nepriateľov, a tak zostrenie týchto protikladov bolo len otázkou času. Ten čas prišiel v roku 1591, kedy na území Ukrajiny vypuklo prvé kozácke povstanie, v ktorom kozáci chceli pomstiť nespravodlivosť svojich pánov.
Povstanie Bohdana Chmeľnického (1648)
Povstanie, ktoré vypuklo na území Ukrajiny v roku 1648, bolo jednou z najväčších katakliziem v dejinách ukrajinského národa. Stretli sa v ňom najmocnejší feudáli a najnepokoriteľnejší národ – Ukrajinci. Arénou povstaleckých bojov sa stal Kyjev a jeho okolité oblasti. V tom čase to bol unikátny priestor na realizáciu a presadenie svojich záujmov, a to nielen pre Poľsko-litovský štát, ale aj pre celú Európu.
Prvé víťazstvá Bohdana Chmeľnického prišli 6. mája 1648. Odvtedy sa protivníci postupne pridávali na stranu víťaza, pretože videli, že proti jeho veľkej armáde nemajú šancu. V rukách Bohdana Chmeľnického postupne skončili najdôležitejší dôstojníci poľskej šľachty. Poliaci sa ocitli v nezávideniahodnej situácii, navyše im 1. júna 1648 umrel poľský kráľ Vladislav IV. Po celej krajine postupne vypukli ďalšie povstania, organizované miestnymi mešťanmi a roľníkmi, ktorí sa chceli pomstiť za útlak svojim pánom. Všetky tieto udalosti sa opisujú v jednom ukrajinskom letopise takto:
''„...kdekoľvek sa nachádzala šľachta, jej služobníctvo, Židia – všetkých vraždili, nešetriac ženy ani ich deti, kradli majetok, vypaľovali kostoly a paláce. Nič nenechali a všetko spustošili.“''
Za niekoľko mesiacov bola na Ukrajine zlikvidovaná celá poľská šľachta. Obzvlášť silný zásah do života spoločnosti utrpeli Židia, keď v rokoch 1648 – 1656 ich z ukrajinského územia vymizlo vyše desať tisíc, podľa niektorých historických prameňov dokonca až okolo pol milióna.
Začiatkom roka 1649 sa Bohdan Chmeľnický vrátil na čele víťazného vojska do Kyjeva. Ukrajinské duchovenstvo ho v meste vítalo ako „Mojžiša, ktorý oslobodil svoj národ z poľského otroctva“. Na jeseň toho roku – 18. septembra 1649 – bola v ukrajinskom meste Zborov podpísaná Zborovská mierová zmluva, ktorá zabezpečila práva a záujmy pravoslávnej cirkvi a kozákov, ktorým chcel hajtman dať šľachtické tituly a rozmiestniť ich po krajine. Na základe tejto zmluvy sa poľská vláda zaviazala amnestovať všetkých účastníkov povstania a Židia spolu s jezuitmi sa museli z Ukrajiny vysťahovať. Takto dohodnutá mierová zmluva, aj napriek tomu, že Bohdan Chmeľnický s ňou v niektorých bodoch nesúhlasil, bola schválená na mimoriadnom zjazde ukrajinského snemu v novembri 1649.
Bohdan Chmeľnický sa však opätovne pozviechal a spolu s novým vojskom, ktoré bolo ustanovené na tajnej kozáckej rade v apríli roku 1652 v jeho rezidencii v Čigirine, zaútočil na Poliakov rozmiestnených pri moldavskej hranici a 1. mája 1652 ich porazili. Smrť svojich vojakov, ktorí zahynuli v bitke pri meste Beresteczko pomstili smrťou všetkých zajatých príslušníkov poľskej armády. Keď sa zvesť o víťazstve kozákov rozšírila po celej krajine, opäť vypukli aj protipoľské povstania. Kozácke vojská obsadili väčšiu časť územia, ktoré ovládali až do vypuknutia bitky pri meste Beresteczko. V tejto situácii sa však už ani Poliaci, ani Ukrajinci, unavení bojom, neodhodlali urobiť posledný, najdôležitejší, krok.
Aby malo povstanie úspech, musel sa jeho vodca orientovať na zahraničnú pomoc. Diplomatickou cestou si získal podporu Krymských Tatárov, keď ich pozval do zväzu s ukrajinskými kozákmi. Zväz však nemal úspech, nakoľko neriešil problémy vo vzťahoch medzi Ukrajinou a Poľsko-litovským štátom, ktoré Bohdana Chmeľnického trápili. Chcel totiž docieliť, aby ukrajinskí kozáci mali autonómiu v rámci Poľsko-litovského štátu, ktorú by dosiahol pomocou ich pretransformovania na jednotlivé rovnoprávne subjekty Poľsko-litovského štátu. No tvrdohlavosť poľskej šľachty, ktorá nechcela toto zrovnoprávnenie uznať, im v tom bránila. Bohdan Chmeľnický sa aj napriek tomu, že kandidátov na odstránenie poľskej šľachty z územia Ukrajiny bolo viac, obrátil na tureckého sultána a stal sa jeho vazalom. Nakoniec si ho však pod svoj patronát vzal moskovský cár Alexej I., a to na základe „pravoslávnej viery a svätej cirkvi Božej“. Prijatím tohto rozhodnutia sa obyvatelia Moskovskej Rusi nádejali, že sa Ukrajina stane akousi nárazníkovou zónou proti Osmanskej ríši, na ktorej by mohli rozšíriť svoj vplyv a že získajú niektoré územia, ktoré Poľsko-litovský štát od Ukrajiny v rokoch 1648 – 1651 získal.
Dôsledky Perejaslavského dohovoru
thumb|Švédski jazdci v bitke o [[Varšava|Varšavu v roku 1656]] Jedným z prvých dôsledkov dohovoru bola radikálna zmena politických zväzov v regióne. Odpoveďou Poliakov a Tatárov na podpis zmluvy medzi ruským cárom a Bohdanom Chmeľnickým bola nová vojna, ktorá vypukla začiatkom jari roku 1654, keď moskovské vojská sprevádzané veľkým kontingentom kozákov na čele s Vasilijom Zolotarenkom vstúpili na územie Bieloruska a zobrali Poliakom jeho väčšiu časť. Na jeseň toho roku sa hlavné boje presunuli do oblasti juhozápadnej Ukrajiny, kde Tatári, – neviazaní voči Ukrajincom nijakou politickou dohodou, – pokračovali v plienení krajiny.
Do boja proti poľskej armáde sa zapojili aj Švédi, ktorí chceli Bohdanovi Chmeľnickému pomôcť obnoviť Kyjevské kniežatstvo. V roku 1656, keď už bolo porážku Poľsko-litovského štátu cítiť vo vzduchu sa k Ukrajincom pridal aj Juraj I. Rákoci. Bohdan Chmeľnický mal v tomto momente v očiach všetkých Poliakov závideniahodnú situáciu, ktorú využil na napadnutie Poľska so zámerom rozdeliť ho. Jednou z jeho podmienok bol prechod všetkých ukrajinských území pod jeho vládu vrátane územia Haliče a Volyne. Stala sa však nečakaná udalosť. V roku 1656 vo Vilniuse uzavrel ruský cár s Poliakmi mier bez toho, aby o tom Ukrajinci vedeli! Z obavy, že Moskviti obetujú Poliakom ukrajinské záujmy, hajtman a kozácke plukovníci obvinili ruského cára z porušenia Perejaslavskej dohody. Ich delegáciu dokonca nechceli na rokovania pustiť. Bohdan Chmeľnický teda poslal svojmu spojencovi list, v ktorom porovnal správanie Švédov a Moskvitov:
''„Švédi sú ľudia čestní: sľúbili nám priateľstvo a zväz, oni držia slovo. Cár však uzavrel s Poliakmi mierovú zmluvu a chce nás obetovať v ich rukách.“''
Nič to však nepomohlo, naopak, na scénu dejín Ukrajiny prišlo ďalšie prekvapenie. Spoločný ukrajinsko-sedmohradský vojenský postup na Poľsko-litovský štát sa skončil fiaskom a z jeho porážky kozáci obvinili svojho hajtmana. Zvesť o porážke vojska sa dostala aj k Bohdanovi Chmeľnickému, ktorý 4. septembra 1657 ťažko chorý vo svojej rezidencii v Čigirine umrel.
Ukrajina ako súčasť dvoch impérií
thumb|[[Ruské impérium v roku 1914]] thumb|left|[[Rakúsko-Uhorsko v roku 1911]] Počas takmer 150 rokov (od konca 18. storočia do začiatku 20. storočia) sa Ukrajinci ocitli pod vládou dvoch impérií – Ruského impéria a monarchie Habsburgovcov – Rakúsko-Uhorska. Na začiatku novej etapy svojich dejín sa tak museli prispôsobovať novému politickému systému, ktorý sa radikálnym spôsobom odlišoval od toho, na čo boli dlho zvyknutí. Tak ako všetky impériá, aj Ruské impérium Romanovcov a Rakúsko-Uhorsko Habsburgovcov boli obrovské štátne útvary, ktorých obyvateľstvo bolo etnicky a kultúrne rôznorodé. Výhradne centralizovaná politická moc bola sústredená do rúk imperátora, ktorý nepotreboval brať do úvahy názory, myšlienky a želania svojich poddaných. Od svojho ľudu požadvali poslušnosť a vernosť, pretože to považovali nielen za politickú, ale i morálnu a náboženskú povinnosť. Za pokoru a poslušnosť ľudu ich panovníci odmeňovali a sľubovali im bezpečnosť, stabilitu a poriadok, čo sa mnohým obyvateľom oboch impérií veľmi páčilo.
Ukrajina ako súčasť Ruského impéria
Proces presadzovania štruktúr moci imperátora Ruského impéria sa na ukrajinských územiach začal ešte v 70. rokoch 18. storočia a svoju konečnú formu dostal o 50 rokov neskôr. Vtedy bola Ukrajina rozdelená na deväť gubernii, ktoré spolu tvorili tri veľké regióny – Ľavobrežnú Ukrajinu (Černihivská, Poltavská a Charkovská gubernia), Pravobrežnú Ukrajinu (Kyjevská, Volyňská a Podolská gubernia) a novoosídlený juh, ktorý bol kedysi domovinou záporožských kozákov a Krymského chanátu (Jekaterinoslavská, Chersonská a Krymská gubernia). Každá gubernia sa delila na okresy, ktoré zase spolčovali mestá a dediny.
Ukrajina ako súčasť Rakúsko-Uhorska
Obdobie, v ktorom Mária Terézia a jej syn Jozef II. uskutočnili rad reforiem bolo pre ukrajinský národ veľmi prospešné a významné, nakoľko boli tieto reformy urobené v dobe, keď sa súčasťou Rakúsko-Uhorska stala Halič, ktorá bola obývaná Ukrajincami. Tí sa takýmto spôsobom pričlenili k monarchii Habsburgovcov práve v čase jej najväčšieho rozmachu.
Ukrajina v 20. storočí
thumb|Delostrelectvo cárskej armády pri ceste na front
Keď Nemecko vyhlásilo krajinám sveta vojnu, pretože v ňom chcelo prerozdeliť mocenské vplyvy – zrodila sa prvá svetová vojna, ktorá sa pre Európu stala prvou hrôzostrašnou skúsenosťou. Dokázala do seba zainteresovať nielen armády do vojny zapojených krajín, ale aj ich obyvateľstvo, ktoré neváhalo finančne podporovať svojich vojakov na frontoch. Táto vojna sa v konečnom dôsledku pre krajiny, ktoré v nej bojovali, stala súťažou, v ktorej išlo o to, kedy sa ktorá krajina ako prvá totálne zruinuje. Silnejšie krajiny však prekvapilo to, že neruské národy sa tiež snažili o právo na kontrolu vlastného osudu, preto výnimkou nebola ani Ukrajina, kde sa v roku 1917 rozpútala Ukrajinská národná revolúcia. Tá by však nevypukla keby silným štátom vo vojne postupne nedochádzali sily, čím dávali možnosť utláčaným menším národom, aby riešili svoju politickú nezávislosť od silnejších krajín. Nakoniec, bola to jediná výhoda vojny a pozitívny aspekt, ktorý umožnil slabším krajinám bojovať o svoj ďalší osud.
Ukrajina počas prvej svetovej vojny
Dôsledky vojny boli pre Ukrajincov veľmi ťažké. Počas celého jej priebehu totiž bolo celé územie Haliče, na ktorom sa usídlili pod paľbou neustáleho boja a najväčšieho krviprelievania na východnom fronte. Obyvatelia tejto oblasti museli znášať hrubosť ruských a rakúskych vojvodcov ako aj nimi postupné ničenie obydlí a vyvražďovanie obyvateľstva. Zároveň s fyzickými stratami vojna ešte viac prispela k zhoršeniu osudu a situácie Ukrajincov, nemajúcich svoj vlastný štát, ktorý by garantoval ich konkrétne záujmy. Množstvo ukrajinských vojakov bojovalo a zomieralo za obe impérie, ktoré po celý čas dokázali ignorovať ich národné záujmy a, navyše, aktívne sa snažili – a Ruské impérium toho bolo príkladom – zničiť ich národné hnutie.
Vojna sa pre ukrajinský národ začala v auguste roku 1914, keď bola v Ľvove všetkými ukrajinskými parlamentnými stranami založená Spoločná ukrajinská rada, ktorej cieľom bolo uchrániť ukrajinské obyvateľstvo od dôsledkov vojny. Na jej čele stál prorakúšan Kosťa Levickij, ktorý nabádal Ukrajincov, aby bojovali za konštitučné Rakúsko-Uhorsko na jeho strane proti Ruskému impériu a jeho samodŕžaviu slovami „víťazstvo Rakúsko-Uhorska bude aj vašim víťazstvom a čím viac si bude Rusko uvedomovať svoju porážku vo vojne, tým bližšie bude čas oslobodenia ukrajinského národa“. Na to všetci Ukrajinci začali húfne vstupovať do armády Rakúsko-Uhorska s nádejou, že sa jeho slová splnia.
left|thumb|Územie [[Haliče v rokoch 17221918]] Ledva sa však Ukrajinci stihli spamätať, a museli pred ruskou armádou utekať do Viedne, pretože im Rusi zrovnali zo zemou východnú časť Haliče a zlomili odpor rakúsko-uhorskej armády. Z neúspechu obvinili Ukrajincov slúžiacich v armáde Rakúsko-Uhorska, ktorí zradili, tajne pomáhali Rusom a sympatizovali s nimi.
Situácia sa pre ukrajinské obyvateľstvo napokon nezlepšila, naopak, príslušníci rakúsko-uhorskj armády prenasledovali rusofilov a ruská armáda zase na oplátku ukrajinofilov. A to všetko pre obyčajné územie východnej Haliče. Zatvorili sa všetky ukrajinské kultúrne ustanovizne, prestali sa vydávať periodiká a zaviedli sa určité opatrenia na ohraničenie použitia ukrajinského jazka – naopak, ruština sa postupne etablovala do role úradného jazyka na Ukrajine. Obzvlášť masové ataky zažívala gréckokatolícka cirkev – symbol západoukrajinskej samobytnosti, – keď v Rusku skončilo tisíce gréckokatolíckych kňazov, ktorí boli nahradení pravoslávnymi, snažiacimi sa obrátiť ukrajinské obyvateľstvo na pravoslávnu vieru. Plány Ruského impéria však narušilo Rakúsko-Uhorsko, ktoré svojou armádou v máji 1915 zaútočilo na územie východnej Haliče. Ruská armáda však na ústupe ešte stihla vziať niekoľko skupín ukrajinského obyvateľstva ako rukojemníkov, na ktorých vo svojej krajine aj naďalej uskutočňovala politiku mazepizmu, ktorú ruský politik Pavel Miľukov označil za „európsky škandál“.
V roku 1916 po zatknutí ukrajinského dejateľa Michaila Gruševského, ktorý bol jedným z dôležitých členov Ukrajinského národného hnutia sa situácia ešte zhoršila. Ukrajinci v Ruskom impériu sa však nevzdávali a tajne rozbehli tlač ukrajinských kníh a novín. Okrem toho sa začalo dariť aj ukrajinským knižniciam a kníhkupectvám a v neposlednom rade aj organizácii Spoločnosť ukrajinských progresistov, ktorej cieľom bolo získať pre Ukrajinu autonómiu. Čím ďalej tým viac bolo cítiť, že Rakúsko-Uhorsko už nemá vo vojne veľa síl, a tak sa v máji 1915 otvorila cesta pre obnovenie činnosti Spoločnej ukrajinskej rady, ktorá keď videla, že o svoj osud bojujú aj iné menšie národy Rakúsko-Uhorska, tentoraz už smelšie stanovila svoje požiadavky v mene ukrajinského národa. Chcela dosieliť nezávislosť ruskej časti Ukrajiny, a tiež širokú autonómiu pre územie východnej Haliče a Bukoviny. V snahe toto všetko dosiahnuť sa rada v roku 1916 na znak protestu rozpustila a vo viedenskom parlamente svoje záujmy naďalej hájila v Ukrajinskom klube, ktorého predsedom sa stal Jevhen Petruševyč.
Začiatkom roka 1917 sa krajiny, bojujúce v prvej svetovej vojne ocitli na pokraji krachu. Ten sa obzvlášť prejavil v Ruskom impériu, kde sa všetka špina vojny vybúrila na prehnitom režime okradnutého cára Mikuláša II. Zo všetkých krajín, ktoré sa vojny zúčastnili, Ruské impérium stratilo vo vojne najviac ľudí – vyše osem miliónov ranených a zajatých vrátane Ukrajincov. Vojna prispela k ešte väčšej kríze v spoločnosti, v ktorej navyše zúril hlad, pretože mobilizáciou mužskej časti obyvateľstva sa znížila výroba produktov a priemyselných výrobkov a ceny rýchlo rástli. Obyvateľstvo Európy bolo v beznádejnej situácii.
Ruská februárová revolúcia (1917)
thumb|Vojenská demonštrácia počas februárovej revolúcie Beznádejnú situáciu sa pokúsila vyriešiť Februárová revolúcia, ktorá vypukla v Rusku v roku 1917. Bola to však skôr chaos než revolúcia. Začala sa dosť nevinne, keď 8. marca 1917 (podľa gregoriánskeho kalendára 23. februára 1917) petrohradskí robotníci vyhlásili štrajkovú pohotovosť kvôli nedostatku potravín. Obyvateľstvo mesta sa postupne pridávalo na stranu štrajkujúcich robotníkov a demonštrujúc s nimi im prejavilo solidaritu. Keď ruský cár Mikuláš II. videl, že demonštrácie sa rozmáhajú po celej krajine, rozhodol sa trónu Ruského impéria vzdať. Jeho ministri a úradníci sa od strachu rozutekali a armáda sa navzájom postrieľala. Za neuveriteľne krátky čas (štyri dni od začiatku revolúcie) sa cársky režim v Ruskom impériu rozpadol ako domček z karát. left|thumb|Predstavitelia Dočasnej vlády ruskej štátnej dumy v roku 1917 Zvrhnúť cára z trónu bolo veľmi jednoduché, nájsť za neho náhradu, ktorú by akceptoval celý ruský národ bolo však nad mieru ťažké. Kandidáti, ktorí by nahradili cára v ďalšej etape ruských dejín a chopili sa politickej moci v krajine, boli dvaja – Dočasný výbor Štátnej dumy (po rusky: Временный комитет Государственной Думы для водворения порядка в Петрограде и для сношения с учреждениями и лицами, po slovensky: Dočasná vláda štátnej dumy pre ustanovenie poriadku v Petrohrade a styk s organizáciami a osobami), sformovaná s dočasných poslancov ruskej štátnej dumy, ktorá sa snažila vziať na svoje plecia vládu až do času, kým sa v Rusku nenájde stály politický predstaviteľ so svojou predstavou politiky v krajine a Petrohradská rada pracujúcich a armádnych poslancov. Ale stále spory medzi týmito dvoma orgánmi a vzájomné prekážky, ktoré si navzájom medzi sebou kládli, vnášali do tejto problematickej otázky týkajúcej sa dejín Ruska veľký otáznik.
Novátorské 20. roky
Necelých sedem rokov vojen a občianskych nepokojov doviedli boľševikmi podrobené územia Ruského impéria do stavu totálneho kolapsu a zruinovali ich. Len na Ukrajine všetky si prvá svetová vojna ako aj občianska vojna vyžiadali vyše 1,5 milióna životov. Nedostatok potravinárskych produktov a materiálu na kúrenie spolu s rastúcou nezamestnanosťou prinútilo státisíce ľudí zanechať mestá a usídliť sa na dedinách. Továrenská výroba sa prakticky zastavila a na obyvateľstve bolo vidno, že ešte nie je pripravené na sociálne zmeny, aké sa snažili do jeho života etablovať boľševici.
Ale bez ohľadu na víťazstvo ani oni neboli v takej situácii, aby mohli presadiť a realizovať svoj premyslený plán. Smrť Vladimíra Iľjiča Lenina v roku 1924 vyvolala v komunistickej strane krízu, ktorá prehlbovala spory o smerovaní novovytvorenej ruskej spoločnosti. V takýchto podmienkach teda musela pracovať pozorne a svižne, ak svoj úmysel chcela zrealizovať do konca 20. rokov 20. storočia.
thumb|Tabuľka gramotnosti ukrajinského obyvateľstva v rokoch [[1917 a 1927]]
Bez prísľubu boľševikov vážiť si princíp sebaurčenia národov, výchovu národných sovietskych republík komunistická strana Sovietskeho zväzu ešte stále dostatočne nepodporovala neruské národy v Sovietskom zväze. Ten čas prišiel až v roku 1923.
Kampaň ukrajinizácie obyvateľstva sa rozšírila do všetkých oblastí života Ukrajinskej SSR. Najväčší vplyv mala na výchovu a vzdelávanie. Na rozdiel od padlého cárskeho režimu sa boľševici sústredili na oblasť školstva, kde jej dodnes vidno ich výsledky. Ich najväčšie úspechy sa odzrkadlili v oblasti likvidácie negramotnosti. Ukrajinčina bola postupne zavádzaná do dôstojníckych škôl, ba dokonca sa ju museli učiť aj príslušníci Červenej armády, nakoľko ich ukrajinský národ obvinil, že rusifikujú ukrajinské obyvateľstvo.
Teror 30. rokov
thumb|Portrét [[Josif Vissarionovič Stalin|Stalina z roku 1912]] Koncom 20. rokov 20. storočia boli boľševici pripravení zosilniť kurz výstavby komunistickej spoločnosti. Pod vedením Stalina zrušili Leninovu novú ekonomickú politiku a pokračovali v zavádzaní sociálno-ekonomických a politických zmien v spoločnosti, ktorá do dejín Ruska vošla pod názvom Druhá revolúcia v Rusku (po rusky: Вторая революция в России). No spolu s masovým pokrokom 30. rokov 20. storočia sa v ňom objavili aj niektoré tradičné aspekty ruskej politiky – centralizmus a samodŕžavie. Pre Ukrajincov tento katastrofický scenár predstavoval koniec všetkým pokusom vyhlásiť vlastnú cestu ku komunizmu. Ukrajina sa tak zase raz stala iba súčasťou niečoho veľkého a Ukrajinci, hoci o tom ešte nevedia, budú musieť za dosiahnutie cieľov boľševikov tak ako ešte nikdy predtým vo svojich dejinách draho zaplatiť, hoci si ich sami nestanovili.
Hladomor na Ukrajine (1932 – 1933)
thumb|Mŕtvoly vyhladovaných ľudí v uliciach Charkova roku 1933 (foto A. Wienerberger) Hladomor na Ukrajine v rokoch 1932 – 1933 možno porovnať s holokaustom Židov a genocídou arménskeho obyvateľstva. Hoci západné krajiny o hladomore vedeli, z ich pozície, ktorú spoločne deklarovali v dokumente britského ministerstva zahraničných vecí, nemohli nič urobiť. Navyše mnohí západní intelektuáli v čase veľkej depresie pociťovali silné prosovietske sympatie a energicky vyvracali každú kritiku Sovietskeho zväzu, obzvlášť tú, ktorá sa týkala hladomoru: „Hanebným nebolo to, že ospravedlňovali činy sovietov, ale to, že o nich dokonca nechceli počuť a vidieť fakty na vlastné oči!“ Podľa odhadov zomrelo počas hladomoru 5 až 6 miliónov ľudí, existujú zdroje, ktoré uvádzajú až 10 miliónov ľudí. Hladomor ako tragédia, rozsah ktorej nemožno pochopiť, zanechal na obyvateľstve Ukrajiny hlboké sociálne, psychologické a demografické stopy, ktorých sa dodnes nezbavilo a vrhol čierny tieň na metódy a všetky dovtedajšie dosiahnuté ciele sovietskeho systému.
Koniec ukrajinizácie obyvateľstva
Ďalším úderom pre ukrajinské obyvateľstvo bola po hladomore 30. rokov 20. storočia centralizácia, koniec ukrajinizácie obyvateľstva a jeho postupná rusifikácia. Stalin od roku 1933 na Ukrajinu posielal tisíce ruských straníckych funkcionárov, aby v tejto oblasti posilnili politiku kolektivizácie a postupne medzi obyvateľstvo zaviedli ruštinu. Zároveň sa zveličovali všetky aspekty ruskej kultúry a podčiarkovala sa vedúca úloha Ruska v Sovietskom zväze. Toto všetko sa pritom dialo pod rúškom rozvoja internacionalizmu, proletárskej solidarity a „bratstva národov“. Na margo tohto všetkého Stalin v roku 1936 povedal:
''„Obyvateľstvo národov Sovietskeho zväzu sa od základu zmenilo. Zmizol z neho vzájomný pocit nedôvery a namiesto toho sa rozvíjal pocit obojstranného priateľstva medzi ľudom, ktorý tak položil základ naozajstnej bratskej spolupráci národov v systéme jednotného zväzového štátu.“''
V školách sa zaviedlo povinné vyučovanie ruského jazyka, zmenila sa ukrajinská azbuka, gramatika a slovníky sa priblížili k idealizovaným ruským. Používanie ruštiny sa na Ukrajine značne rozšírilo. Podobné zmeny nastali aj v tlači. Keď na Ukrajine v roku 1931 výchádzalo v ukrajinčine 90 % novín a 85 % časopisov, do roku 1940 ich percento pokleslo na 70 % a 45 %. V literatúre sa udomácnil princíp socialistického realizmu. Významní ukrajinskí básnici a spisovatelia sa rozvíjali pod vplyvom Sovietskeho zväzu. Situácia na konci 20. rokov 20. storočia, keď štátna moc podporovala politiku ukrajinizácie, bola presným opakom tej o desať rokov neskoršej, kedy vplyv Sovietskeho zväzu a ruskej kultúry nad Ukrajinou panoval.
Stalinova februárová revolúcia v roku 1917 príniesla do rýchlo sa rozvíjajúcich miest krajiny rozvoj priemyslu. Poľnohospodárstvo začalo postupne upadať a súkromné vlastníctvo v ňom bolo úplne zlikvidované. Tieto zmeny, a obzvlášť kolektivizácia, boli na Ukrajine sprevádzané neslýchaným násilím a cenou množstva ľudských obetí. Akékoľvek dobrá by sovietska modernizácia Ukrajine priniesla, možno bez sporu povedať, že tieto dobrá vyšli ukrajinský národ neskutočne draho.
Ukrajina medzi dvoma svetovými vojnami
Po prvej svetovej vojne sa na nedávnych územiach Ruského impéria vytvorili nové štáty východnej Európy. Princíp samourčenia národov, ktorí boľševici nasľubovali všetkým národom pod ich vedením bol húfne podporovaný, nie vždy sa však použil v správnom prípade, čoho výsledkom bolo, že nie každý národ dostal svoj nový štát. Menšinové národy sa preto začali búriť a sociálno-ekonomické problémy, ktoré trýznili tento región ešte z čias Ruského impéria iba prehlbovali napätú situáciu.
Ani sedemmiliónová menšina Ukrajincov to so svojím osudom nemala jednoduché. Ako jediná veľká menšina, ktorej obyvateľstvo bolo kedysi pričlenené k Habsburskej monarchii, si nedokázala utvoriť svoj vlastný štát. Väčšina Ukrajincov sa tak stali štátnymi príslušníkmi Poľska, Rumunska a Česko-Slovenska.
Ukrajina počas druhej svetovej vojny
left|thumb|Mapa [[Ukrajina|Ukrajiny v roku 1940]]
Od hroziacej druhej svetovej vojny, ktorá vypukla 1. septembra 1939 mohli Ukrajinci máločo na základe vývoja jej situácie stratiť. Obavy z rán stalinizmu a v západnej časti Ukrajiny zo strachu pred Poľskom, Rumunskom a Maďarskom mnoho Ukrajincov dúfalo, že akékoľvek zmeny vo svete – hoci aj vojna – prinesú zlepšenie podmienok ich existencie v nasledujúcej etape ich dejín. Stalo sa však to, čo Ukrajinci vôbec neočakávali. Vojna radikálne zmenila situáciu ukrajinského obyvateľstva a ich osud bol ešte horší ako predtým. Keď Adolf Hitler v septembri 1939 napadol Poľsko, na území Zakarpatskej Ukrajiny sa ešte viac prejavili represálie obyvateľstva, ktoré v tejto oblasti rozbehol sovietsky režim. Ale nemecké vojská Červenú armádu z územia Ukrajiny vyhnali a v krajine zaviedli nacistický režim, ktorý tu dosiahol svoj najväčší vrchol krutosti. Ukrajinci, ktorí sa zrazu ocitli medzi režimom nacizmu a stalinizmu, navyše zbavení vlastného štátu, ktorý by hájil ich záujmy, boli nechránení pred spustočením vojnou a politikou totalitných krajín, ktoré v nej bojovali.
Prvá etapa
Úlohu Ukrajiny a jej obyvateľstva v druhej svetovej vojne historici delia na dve etapy:
Druhá etapa
Dňa 22. júna 1941 nacistické Nemecko nečakane napadlo Sovietsky zväz. So stretom dvoch totalitárnych systémov sa začala vojna gigantických rozmerov a veľkej krutosti. Dôvera Stalina k Hitlerovi, že nenaruší nacisticko-sovietsky pakt sa zrazu rozpadla. Navyše generáli Josifa Vissarionoviča Stalina sa dopustili strategickej chyby, keď sa so svojimi veľkými vojskami ustanovili veľmi blízko hraníc, čím umožnili rýchlej tankovej divízii Nemcov ich obkľúčiť a poraziť. Nasledovala porážka Červenej armády za porážkou a Sovietsky zväz na chvíľu zachvátila panika, že sa každú chvíľu zrúti.
V septembri roku 1941 Nemci dokonca zvíťazili v rade bojov proti Červenej armáde, ktorých výsledkom bolo zajatie 650 000 vojakov sovietskej armády v Kyjeve. Za štyri mesiace od vpádu Nemecka do Sovietskeho zväzu Nemci okupovali takmer celú Ukrajinu. Do decembra roku 1941 mali pod kontrolou okolo 80 miliónov obyvateľov (42 % obyvateľov bývalého Sovietskeho zväzu) a ovládali väčšiu časť ekonomiky Sovietskeho zväzu. Okrem toho zajali aj 3,8 milióna sovietskych vojakov, z ktorých 1,3 milióna bolo Ukrajincov. Celý vývoj udalostí nasvedčoval tomu, ako ľahko sa Červená armáda dokázala postaviť k obrane sovietskeho systému.
Stalin preto použil proti Hitlerovi taktiku „vypálenia zeme“, ktorá podľa jeho slov mala „nepriateľovi neznesiteľne strpčiť život“. Všetky priemyselné podniky, ktoré by mohli Nemci v boji použiť na svoj víťazný postup vpred dal podpáliť a zrovnať so zemou. Aby pred Nemcami uchránil svoje priemyselné podniky Stalin ich vrátane pracovníkov a vedcov presťahoval na Ural a do oblasti strednej Ázie – tam, kam sa Nemci mohli len ťažko dostať. V ďalšej etape vývoja vojny sa tento krok masového sťahovania podnikov a ľudí ukázal ako múdry, pretože Stalin bol aj naďalej schopný odolávať v boji proti Nemcom.
Vláda nacizmu na Ukrajine
thumb|Nacistický propagandistický plagát s ukrajinským nápisom Гітлер Визволитель (Hitler Vyzvolyteľ), čo v preklade znamená Hitler osloboditeľ
Podľa názoru historikov druhej svetovej vojny ''„zo všetkých východných území, ktoré obsadila Hitlerova Tretia ríša, bola bez pochyby najdôležitejšia Ukrajina. Ona bola najväčšou sovietskou republikou, ktorá sa nevyhla okupácii Nemeckom, a tiež bola najväčšou zásobárňou produktov a pracovnej sily, ktorá nemala seberovných.“'' Nacistická vláda sa teda musela s touto cennou trofejou nejako vysporiadať, a tak vypracovala dva varianty. Prvý variant sa spájal s nacistickým ideológom Alfredom Rosenbergom, ktorý Ukrajincom ponúkol vlastný štát (ten však mali pripravený v Nemecku, pod ktorého nadvládou tam mali byť), ak ich budú podporovať v boji proti Červenej armáde. Druhý variant, preferovaný väčšinou nacistov, vôbec nebral do úvahy záujmy ukrajinského ľudu, práve naopak, deportoval ich do koncentračných táborov v Nemecku.
Keď nadišiel čas vyhlásenia nacistického režimu na Ukrajine, Adolf Hitler v tejto oblasti vybral svojho námestníka Ericha Kocha, známeho svojou krutosťou, netrpezlivosťou a nenávisťou k Slovanom. V auguste roku 1941 Hitler rozdelil územie Ukrajiny na jednotlivé administratívne oblasti. Najväčšiu z nich s hlavným mestom Rovno (tzv. Reichkomisariat) dostal do opatery práve Erich Koch. Územie Haliče Nemci pripojili k Poľsku a Bukovina a časť juhovýchodnej Ukrajiny vrátane Odesy sa stali súčasťou spojenca Nemecka – Rumunska – a utvorili oblasť Podnestersko. Iba oblasť okolo mesta Charkov bola pod správou nemeckej armády. Tieto kroky nemeckej vlády aj tak svedčili o presvedčení nacistického vedenia v tom, že „Ukrajina neexistuje... je to len geografické pomenovanie“.
Obdobie stalinizmu na Ukrajine
Veľký morálny stimul, ktorý víťazstvom v druhej svetovej vojne boľševici dosiahli Stalinovi v jeho zámere ďalšieho rozvoja Sovietskeho zväzu nestačil. Bol presvedčený, že vojna sovietskej spoločnosti uštedrila vážny problém v jeho ideologickom smerovaní. Tých 70 miliónov sovietov, ktorí obývali zónu nemeckej okupácie, pracovali v Nemecku a dostali sa do jeho zajatia sa totiž zoznámilo so západným spôsobom života a bolo presvedčených, že taký Sovietsky zväz, aký chcel Stalin vybudovať – nechcú. Okrem toho anexiou územia Ukrajiny Sovietskym zväzom sa jeho súčasťou stalo aj mnoho ďalších ukrajinských občanov, ktorí sa na zlúčenie so sovietskou krajinou pozerali skepticky, alebo priamo nesúhlasili s jej ideológiou a smerovaním a politickým systémom v nej. Preto musel Stalin posilniť kontrolu medzi ukrajinským obyvateľstvom, aby ich presvedčil o správnosti svojho smerovania. Medzi skupinu ľudí, ktorí sa zasadzovali za väčšiu liberalizáciu Sovietskeho zväzu a jeho kultúry poslal v roku 1946 svoju blízku „pravú ruku“ – Andreja Ždanova, aby tam urobil poriadky.
Stalinizmus nakoniec pohltil všetky oblasti ukrajinského života – tak kultúru a náboženstvo ako aj literatúru a hudbu – a svoj vrchol dosiahol v roku 1951, keď autora básne „Milujte Ukrajinu!“ obvinili z nacionalizmu a prinútili ho verejne sa ospravedlniť. Takéto kroky sovietskej vlády sa však nekončili len pri obvineniach jednotlivých ľudí. Obeťami stalinizmu bolo aj mnoho Židov, ktorých sovieti prenasledovali a vraždili.
Keď však 5. marca 1953 veľký vodca Zväzu sovietskych socialistických republík Josif Vissarionovič Stalin umrel, Ukrajina a jej obyvateľstvo si vydýchla, pretože úmysel o zintenzívnení stalinistického režimu sovietom nevyšiel. Zakarpatským Ukrajincom sa smrťou Stalina otvoril iný svet, s ktorým mali iba malé skúsenosti z rokov 1939 – 1941. Pripojenie Ukrajiny k Sovietskemu zväzu pre nich znamenalo nový život a nové politické a kultúrne hodnoty v ňom.
Rusifikácia obyvateľstva
thumb|left|Percentuálne vyjadrenie vydávania periodik a kníh v [[ukrajinčina|ukrajinskom jazyku v rokoch 19601980]] Po smrti Stalina stálo vedenie Sovietskeho zväzu pred zložitým problémom ako zjednotiť vyše sto rôznych národov, keď každý z nich obýva v krajine vlastné územie, má svoju vlastnú kultúru, dejiny a ekonomické záujmy. Sovietski ideológovia poststalinského obdobia museli nájsť vhodný spôsob ako docieliť toto spojenie do jedného celku. Z tohto dôvodu vyvinuli niekoľko predstáv svojho smerovania:
thumb|Počet [[Ukrajinci|Ukrajincov, ktorí označili ukrajinčinu za svoj rodný jazyk v rokoch 1959 a 1979]] Sovietske vedenie si preto myslelo, že čím viac sa druhé národy Sovietskeho zväzu budú podobať Rusom, tým silnejšie bude cítiť vzájomné zblíženie a solidárnosť. Západní vedci a disidenti však pod skrytým pojmom – „rusifikácia neruských občanov“ – videli, že zblíženie, zjednotenie a sovietsky národ je niečo iné ako to pôvodne sovietske vedenie zamýšľalo.
Stagnácia a pokus o reformy
Od 60. rokov 20. storočia sa začal prejavovať silný konzervativizmus brežnevovského krídla komunistickej strany. Obávajúc sa nečakaných zmien po smrti Stalina byrokratické vedenie Sovietskeho zväzu dúfalo, že sa jej podarí zachrániť ten systém, ktorý v krajine zaviedol Stalin – ale v o niečo mäkšej forme ako ju on prezentoval. Pre Ukrajincov to znamenalo, že nie Kyjev, ale Moskva bude v ich ďalšej etape vývinu histórie určovať smer.
Hoci sa sovietsky režim považoval za nezničiteľný, medzi obyvateľstvom rástli obavy o efektivitu a spôsob pozdvihnutia jeho životnej úrovne. V polovici 80. rokov 20. storočia bola preto zmena režimu v Sovietskom zväze viac ako potrebná a ostré debaty okolo kandidátov na odvážlivú zmenu celej sovietskej spoločnosti boli v tých dňoch veľmi aktuálne.
Éra Michaila Sergejeviča Gorbačova
left|thumb|[[Michail Sergejevič Gorbačov v roku 2007]]
Po smrti Leonida Iľjiča Brežneva v roku 1982 bol za predsedu komunistickej strany zvolený Konstantin Černenko, ktorý rovnako nechcel dopustiť, aby boli v krajine uskutočnené významnejšie reformy. Černenko tak ako aj jeho mierne progresívnejší nasledovník Jurij Andropov v priebehu roka po nástupe do funkcie umrel. To bol signál, že vedenie strany potrebuje mladšiu, oveľa energickejšiu silu, ktorá by bola schopná potrebné reformy v krajine aj uskutočniť. Preto ÚV KSSZ na svojom zasadnutí v roku 1985 do funkcie svojho predsedu zvolil Michaila Sergejeviča Gorbačova. S jeho príchodom prišla aj nová generácia ľudí – prvých lídrov Sovietskeho zväzu po smrti Stalina v roku 1953, ktorí sa po jeho boku vypracovali na dôveryhodné osoby v krajine.
Ihneď po nástupe do funkcie začal Gorbačov propagovať prestavbu sovietskeho systému, no obzvlášť jej ekonomiky. Aby tento cieľ dosiahol, vyhlásil demokratický štýl vlády a postupne začal približovať myšlienky svojho režimu sovietskej spoločnosti, vyzývajúc svojich členov vlády k verejnej informovanosti vo veciach riadenia štátu a občanov k pluralizmu myslí v rámci socialistického výberu.
Ešte skôr než stihol Gorbačov svoje veľké plány so Sovietskym zväzom uskutočniť, Ukrajinu postihla jadrová katastrofa globálneho rozsahu. Dňa 26. apríla 1986 110 kilometrov severozápadne od Kyjeva vybuchol reaktor Černobyľskej atómovej elektrárne. Obrovská hustá rádioaktívna hmla, ešte väčšia ako po zhodení atómovej bomby na Hirošimu, zahalila okolie Černobyľu a neskôr sa rozšírila aj na juhovýchodné územie Bieloruska, Poľska a Škandinávie. Keď Moskva videla, že sa dôsledky výbuchu jadrovej elektrárne nedajú ukryť, požiadala o pomoc pri odstraňovaní následkov škody západné krajiny Európy. Dôsledkom celého nešťastia bolo vyše 35 000 mŕtvych ľudí a ani toto číslo podľa mnohých historikov nie je konečným. Vyše 135 000 Ukrajincov muselo navždy opustiť svoje domovy.
Gorbačovova glasnosť a Ukrajina
Keď Gorbačov po svojom nástupe do funkcie predsedu ÚV KSSZ začal uskutočňovať prestavbu režimu v Sovietskom zväze, v Moskve bolo jasné, že sa bez ohľadu na skepsu sovietskej spoločnosti snaží presadiť svoje reformy.
Nové myšlienky glasnosti sa ihneď začali objavovať vo väčšine periodik v krajine. Začalo sa otvorene hovoriť o kulte osobnosti Josifa Vissarionoviča Stalina a publikovali sa noví ruskí autori, ktorí zastávali čisto antisovietske názory. Tento boom „nového ducha“ sa však na Ukrajine prejavoval pomaly nakoľko vedúce posty v krajine zastávali prívrženci brežnevovského režimu. Aj napriek tomu sa široký ohlas politiky glasnosti prejavil v Ľvove – v hlavnom meste národne založených zakarpatských Ukrajincov. Tu sa zhromaždení disidenti a ich prívrženci v júni a júli roku 1988 uskutočnili niekoľko manifestácií, na ktorých otvorene demonštrovali proti utláčaniu ukrajinského národa. O mesiac neskôr ich však KGB začala svojským spôsobom zatýkať. Organizátorov manifestácií obvinila z „protisovietskej činnosti“ a niektorých z nich zatkla.
Nezávislosť Ukrajiny
V septembri a októbri roku 1990 sa zdvihla rozsiahla vlna demonštrácii za samostatnosť Ukrajiny. Keď bol 24. októbra 1990 z Ústavy Sovietskeho zväzu vypustený článok o vedúcej úlohe komunistickej strany, prestal v krajine existovať sovietsky systém. Zmena v politickom systéme krajiny priniesla zblíženie s Ruskom, ale zároveň s konfliktom kvôli polostrovu Krym priniesla aj politickú nestabilitu. Po pokuse o vojenský prevrat v Sovietskom zväze v auguste roku 1991 Ukrajina vyhlásila 24. augusta 1991 bez ohľadu na ďalší osud Sovietskeho zväzu svoju samostatnosť.
Prví prezidenti Ukrajiny
Dňa 1. decembra 1991 bol s počtom 61,6 % právoplatných hlasov voličov do funkcie prvého prezidenta Ukrajiny zvolený Leonid Kravčuk. Jeho ekonomickú politiku však Ukrajinci veľmi často kritizovali, pretože nezabraňoval korupcii v privatizácii štátneho priemyslu. Za jeho vlády (1992 – 1994) na Ukrajine vzrástla inflácia na svetové maximum – 10 000 %. Milióny pôžičiek, ktoré si ukrajinská vláda vzala doslova krachli, štát nestíhal vyplácať mzdy robotníkom ani učiteľom.
Obyvateľstvo krajiny bolo jej vývojom a napätými vzťahmi s Ruskou federáciou šokované. Ľudia z priemyselnejšej časti Ukrajiny, kde obyvateľstvo hovorilo prevažne rusky sa preto rozhodli, že v nasledujúcich voľbách podporia proruského kandidáta Leonida Kučmu, ktorý niekoľkými sloganmi o boji proti korupcii, reštrukturalizácii ukrajinskej ekonomiky a väčšej integrácii s Ruskou federáciou si získal srdcia i hlasy celého ukrajinského národa a vo voľbách v roku 1994 dokázal poraziť svojho protikandidáta Leonida Kravčuka, ktorý získal len 45,1 %.