cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Alois Eliáš
Životopis
Po návrate do Česko-Slovenska sa zúčastnil bojových operácii pri obsadzovaní Tešínska a na jar a v lete 1919 proti jednotkám Maďarskej republiky rád. Od konca roku 1919 velil pešiemu pluku v Čáslavi. V rokoch 1921-1923 študoval vysokú vojenskú školu v Paríži. Po návrate pôsobil vo velení česko-slovenskej armády: v rokoch 1924-1929 ako prednosta I. oddelenia hlavného štábu, v rokoch 1929-1931 druhý zástupca náčelníka hlavného štábu. Pôsobil aj ako vedúci česko-slovenskej vojenskej delegácie v komisi pre odzbrojenie pri Spoločnosti národov v Ženeve. V rokoch 1931-1933 veliteľ pešej brigády v Chomutove, v rokoch 1933-1935 pešej divízie v Litoměřiciach. Od roku 1935 až do septembra 1938 pôsobil ako veliteľ V. zboru v Trenčíne.
Po Mníchovskej dohode zastupoval na čele ministerstva obrany predsedu vlády generála Jana Syrového. Od 1. decembra 1938 zastával post ministra dopravy vo vláde Rudolfa Berana. Po vytvorení Protektorátu Čechy a Morava sa stal 27. apríla 1939 predsedom vlády. Navonok prejavoval lojalitu, v skutočnosti sa však podieľal na organizovaní domáceho odboja, predovšetkým organizácie Obrana národa. Udržiaval tiež kontakt s ostatnými odbojovými skupinami a s Eduardom Benešom. Aj keď gestapo malo informácie o jeho úlohe v odboji už od jesene 1939, zatklo ho až 27. septembra 1941, v deň nástupu nového zastupujúceho ríšskeho protektora Reinharda Heydricha. V následnom procese bol 1. októbra 1941 odsúdený k trestu smrti za velezradu a podporu nepriateľa. Hitler rozhodol o odklade vykonania rozsudku. Vykonaný bol až v období tzv. heydrichiády. 19. júna 1942 bol generál Eliáš popravený zastrelením na strelnici v Prahe-Kobylisiach.
Roku 1946 bol povýšený in memoriam na armádneho generála. 17. júna 1947 bola odhalená pamätná tabuľa s bustou na jeho rodnom dome. Vďaka podpore Václava Kopeckého, člena predsedníctva ÚV KSČ, nebola tabuľa odstránená ani po februári 1948. V roku 1996 mu bol udelený in memoriam Rad bieleho leva. 7. mája 2006 bol spolu s manželkou Jaroslavou pochovaný so všetkými poctami v Národnom pamätníku na Vítkove.
K 120. výročiu jeho narodenia bola odhalená pamätná tabuľa na dome v Prahe 6 na Hanspaulke, vo Fetrovskej ulici č. 4, kde žil. Je po ňom pomenovaná aj ulica v Prahe – Bubenči.
Zoznam geovedných článkov/R
ra
Raas Xaafuun · Rabaul (sopka) · Račianska jednotka · Radbuza · Radim Kettner · Radiša (rieka) · Radomka (poľská rieka) · Radomka (slovenská rieka) · Radošinka · Rahonavis · Rainier (sopka) · Rajabasa · Rajčanka · Ranakah · Ranau (jazero) · Raná atmosféra · Raoul Island · Raptorex · Rašelina · Rašelinné jezírko Rosička · Raška (rieka) · Raung · Rausu (sopka)
re
Realgár · Recipient (prijímač vody) · Reclus · Regionálna geológia · Regnitz · Regolit · Reliéf (geomorfológia) · René Just Haüy · Reporoa · Resago · Retinosaurus · Reventador · Revúca (prítok Váhu) · Revúcka vrchovina · Rewa
rh
Rhabdodon · Rhamphorhynchoidea · Rhôna (rieka)
ri
Ribnica (rieka v Čiernej Hore) · Riečne rameno · Riečne údolie · Riečny kilometer · Riečny prielom · Riečny systém · Rieka · Rieka (prítok Dunajca) · Rieka svätého Vavrinca · Rieky ostrova Sachalin · Rift · Richard Leakey · Richard Owen · Richnavské jazerá · Rila · Rilić · Rimava (rieka) · Rimavica · Rincón de la Vieja · Rinchenia · Rinjani · Rio Grande · Rio Tinto · Ris · Risco Plateado · Riširi (sopka)
rí
Rímac · Río Murta
ro
Robledo (sopka) · Ročné obdobie · Rodingit · Rodinia · Rodochrozit · Rodonit · Rodopske planine · Rodopy · Roháče · Rohozná (prítok Hrona) · Romanovka · Rombická sústava · Romeral (sopka) · Roňava · Ropa · Ropná škvrna · Ropný šok · Ropný vrchol · Ropotamo · Ropovod · Rosný bod · Rossova ľadová bariéra · Rotácia Zeme · Rotorua (sopka) · Rovina (geomorfológia) · Rovina súmernosti · Rozchádzanie oceánskeho dna · Rozvodie · Rožkovianske rybníky · Rožnovská Bečva
ry
Rybojaštery · Rye Water · Rychlebské hory · Ryodacit · Ryolit
rý
Rýn
Bidos
Bidos je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Pyrénées-Atlantiques, v regióne Akvitánsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Luxemburský palác
náhľad|Luxemburský palác. Luxemburský palác je palác v Paríži zo začiatku 17. storočia, od roku 1800 je sídlom francúzskeho Senátu.
K palácu patrí aj 25 hektárový park s parterom a početnými jazierkami.
Dejiny
Objednala si ho francúzska kráľovná Mária Medicejská v roku 1615 u architekta Salomon de Brosse ako prestavbu vidieckeho domu z roku 1546, zvaného Petit Luxembourg, ktorý predtým patril šľachticovi menom „François, vojvoda z Piney-Luxembourg“ (odtiaľ pochádza názov).
Alkes (rozlišovacia stránka)
Alkes môže byť:
Parabola (rozlišovacia stránka)
Parabola môže byť:
Cambes
Cambes môže byť:
Cela číslo 17
Cela číslo 17 je názov piateho detektívneho románu slovenského autora Dominika Dána z roku 2007.
Celý príbeh je písaný z niekoľkých pohľadov. Jeden opisuje aktuálny život Kamila Puskaliera, docenta na katedre matematiky a fyziky v Našom meste, ako trávi dlhých 13 rokov na cele číslo 17 za vraždu svojej manželky Júlie. Druhý pohľad opisuje spomienky na detstvo- ako bol v tábore, alebo ako každé prázdniny dobrovoľne riešil matematiku s profesorom a zároveň je v nich aj názor na dianie celého prípadu. Tretí pohľad sleduje celú aféru s odstupom času z poza múrov oddelenia vrážd.
Powiat goleniowski
Žije tu 79122 obyvateľov (30.6.2007).
Sninský kameň (vrch)
Sninský kameň je vrch v sopečnom pohorí Vihorlatské vrchy. Je najnižšou vihorlatskou tisícovkou z piatich (pozri: zoznam vrcholov vo Vihorlatských vrchoch).
Poloha
Sninský kameň je najvýraznejšou dominantou okolia Sniny. Mohutne sa vypína juhovýchodne od obce Zemplínske Hámre nad jazerom Morské oko. Aj keď má v názve prívlastok sninský, jeho vrchol sa nachádza v okrese Humenné, na území Vojenského obvodu Valaškovce v katastrálnom území Valaškovce-Sever.
Vrchol je vzdialený približne 7 kilometrov juho-juhovýchodne od mesta Snina a východne od Humenného.
Charakteristika
náhľad|vľavo|Vrcholové plošiny – dva skalné útvary tzv. Veľký a Malý Sninský kameň
Na vzniku Sninského kameňa sa podieľala sopečná činnosť. Konečnú podobu mu však vymodeloval mráz a voda. Tento vyvreninový andezitový útvar sa skladá z dvoch samostatných skalných brál a to plošne menšieho ale vyššieho Malého Sninského kameňa a nižšieho ale plošne väčšieho Veľkého Sninského kameňa. Ich priemerná výška je 20 metrov. Západný okraj, ktorý vyzerá majestátne najmä z údolia Cirochy, je vysoký až 40 metrov. Ich šírka je miestami len 515 metrov. Veľký Sninský kameň je dlhý približne 180 metrov a Malý približne 70 metrov.
Sninský kameň je vyhľadávanou turistickou atrakciou. Vrcholové plošiny oboch častí Sninského kameňa sú prístupné turistom pomocou železných rebríkov.
Na Veľkom Sninskom kameni stojí jednoduchý kovový kríž, ktorý dali postaviť veriaci a rímskokatolícky farský úrad v Snine v roku 1990, ten nahradil pôvodný drevený. Kríž bol posvätený biskupom Alojzom Tkáčom. Pôvodný kríž na Sninskom kameni zničili vandali ešte v 50. rokoch. Po niekoľkých rokoch chceli Poliaci obnoviť tradíciu a postavili jednoduchý drevený dubový kríž, no aj ten sa stal časom terčom vandalov. Súčasný kríž to tiež neminulo, bol niekým zhodený do rokliny, po oprave bol umiestnený na pôvodné miesto.
Na Malom Sninskom kameni je osadená schránka s vrcholovou knihou, do ktorej môžu turisti zaznamenať svoj výstup.
náhľad|Pohľad na [[Morské oko (jazero)|Morské oko z Malého Sninského kameňa]] náhľad|Východná plošina tzv. Malý Sninský kameň v zime náhľad|Sninský kameň počas [[Inverzia teploty vzduchu|inverzie, výhľad na Motrogon a Vihorlat (vpravo)]]
Ochrana
Sninský kameň je súčasťou Chránenej krajinnej oblasti Vihorlat a jeho vrcholové časti, vrátane dvoch výrazných skalných útvarov sú chránené pre veľký vedecký a kultúrno-spoločenský význam ako prírodná pamiatka (pozri: PP Sninský kameň). Spomínaná PP bola vyhlásená v roku 1982 na výmere, s najvyšším 5. stupňom ochrany (4. stupeň platí v ochrannom pásme), na ochranu kamenného útvaru vo forme plošinového lávového vrcholu s biocenózami xerotermnej flóry a s výskytom endemických druhov rastlín na vedeckovýskumné, náučné a kultúrno-výchovné ciele. Vrch zároveň patrí do lokality Morské oko (SKUEV0209), ktorá je územím európskeho významu sústavy Natura 2000.
Na zabezpečenie ochrany v chránenom území – Prírodnej pamiatke Sninský kameň sa zakazuje:
Výhľad
Otvára sa pohľad do doliny Cirochy, na mesto Snina a jeho okolie, na hlavný hrebeň i bočné hrebene Vihorlatských vrchov.
Severovýchodne vidieť slovenské Poloniny – Bukovské vrchy s najvyšším vrchom Kremenec a poľské Poloniny – Bieščady  s najvyšším vrchom Tarnica. Pri pohľade na Bukovské vrchy v nich možno zhliadnuť časť Vodárenskej nádrže Starina.
Západným smerom dovidieť na mohutne vypínajúce sa Slanské vrchy s najvyšším vrchom Šimonka a južným na rozľahlú Východoslovenskú nížinu.
Z východnej plošiny tzv. Malého Sninského kameňa je výhľad na Morské oko, hraničný hrebeň Popriečneho a východne na ukrajinské Poloniny. Dovidieť na vrchy ako Ljutanská Holica, spoza ktorej vytŕča Ostrá Hora   a Pikuj  , na nezameniteľný vrch Polonina Runa   a pohorie Polonina Boržava  s najvyšším vrchom Stoj.
Za dobrých poveternostných podmienok prevažne v zime je vidno smerom na západ vyše vzdušnou čiarou vzdialené Vysoké Tatry a východnú časť Nízkych Tatier s vrchom Kráľova hoľa.
Geológia
Sninský kameň je z geologického hľadiska súčasťou neovulkanickej reťaze sopečných pohorí Vihorlatsko-Gutinského pohoria, ktorá bola v minulosti súčasťou stratovulkánu. Buduje ho prevažne hruboporfyrický pyroxenický andezit veku spodný panón - vrchný sarmat (stredný až vrchný miocén, asi pred 12,59,1 miliónmi rokov ), vulkanickej formácie Sninského kameňa. Tieto sopečné horniny predstavujú druhú fázu vývoja východoslovenských neovulkanitov. Táto vulkanická činnosť súvisela koncom treťohôr s podsúvaním a zánikom podložia flyšového pásma Karpát.
Úpätie Sninského kameňa tvoria kamenisté sutinové plytké pôdy.
Flóra
Na území Sninského kameňa dochádza k stretu teplomilnej flóry a flóry horských bučín. Vplyvom stanovišťa, najmä vrcholovej klímy majú dreviny v okolí brál obmedzený vzrast. Sninský kameň je významný aj vďaka rastlinstvu, ktoré sa tu nachádza. Na skalnatom vrchole sa nachádzajú fragmenty xerotermných trávnatých spoločenstiev s endemickou kostravou ovčou vihorlatskou (Festuca ovina subsp. vihorlatica), ktorá rastie len na Sninskom kameni a nikde inde, jej trsy zarastajú vrchol a terasy jeho skál. Na stenách rastú vzácne druhy rastlín ako napríklad vudsia skalná (Woodsia ilvensis) a slezinník severný (Asplenium septentrionale). Medzi ďalšie významné rastliny patria rozchodník ročný (Sedum annuum), chvostník jedľovitý (Huperzia selago), zvonček okrúhlolistý (Campanula rotundifolia), nevädza horská (Cyanus montanus), mliečivec alpínsky (Cicerbita alpina) a ďalšie. Na ploche celej prírodnej pamiatky sa zistilo 43 druhov lišajníkov a 148 druhov vyšších rastlín. Rastie tu i naša jediná domáca liana plamienok alpínsky (Clematis alpina). Na chladnej a vlhkej severnej strane Sninského kameňa je rastlinstvo chudobnejšie, než na teplejšej južnej strane.
Riziká
Mnoho turistov nerešpektuje zákaz kladenia ohňov v chránených územiach, medzi ktoré patrí aj Prírodná pamiatka Sninský kameň. Aj napriek mnohým upozorneniam, likvidáciám ohnísk strážcami CHKO Vihorlat, mnohí turisti naďalej počas letnej turistickej sezóny 2015 nerešpektovali zákaz kladenia ohňa a nelegálne ohniská boli aj na Sninskom kameni a Morskom oku.
Požiar na vrchole Sninského kameňa v roku 2015
V roku 2015 v posledný augustový týždeň pravdepodobne následkom zlého uhasenia ohniska na vrchole Sninského kameňa vznikol požiar. Požiar zlikvidovali hasiči z Okresného riaditeľstva HaZZ Humenné. Požiar spálil značnú časť vegetácie na Sninskom kameni.
Značkovanie turistických chodníkov v období Uhorska
Prvé turistické objekty na území Slovenska mimo Vysokých Tatier boli postavené v roku 1880 vo Vihorlatských vrchoch Uhorským karpatským spolkom – Beskydskou sekciou založenou v Užhorode, za podpory grófa Sztárayho, išlo o dve turistické útulne pri Morskom oku a pod Sninským kameňom. V roku 1881 bol vyznačený turistický chodník od Morského oka na Sninský kameň, existuje dodnes. V roku 1883 vybudovala už Východokarpatská sekcia so sídlom v Sátoraljaújhely turistickú útulňu pod Vihorlatom, k nej bol v roku 1885 vyznačený turistický chodník z Jovsy a odtiaľ na Sninský kameň a k Morskému oku.
Turizmus
Sninský kameň je jedným z najlepších vyhliadkových bodov pohoria aj preto je atraktívnym a častým turistickým cieľom. Nachádza sa tu križovatka turistických chodníkov, ktoré sem vedú z obce Zemplínske Hámre, zo Sniny, ako aj hrebeňa pohoria. Cez sedlo Tri tably je napojenie k Morskému oku a k obci Remetské Hámre, východným smerom na Nežabec  a obec Podhoroď.
Prístup zo severu je možný od Sninských rybníkov po  modrej turistickej značke s prevýšením  na úseku cca  a z obce Zemplínske Hámre po  žltej turistickej značke cez sedlo Tri tably, odkiaľ sa pokračuje po  červenej a zároveň  modrej turistickej značke na vrchol. Najkratší a zároveň najnáročnejší výstup je zo Zemplínskych Hámrov po zelenej turistickej značke cez Rovienky. Parkovať je možné tesne pred kameňolomom na hornom konci obce, odtiaľ vedie neustále stúpanie až na vrchol s prevýšením  na úseku cca.
Prístup z juhu je možný po lesnej asfaltovej ceste z obce Remetské Hámre po modrej turistickej značke k jazeru Morské oko  a potom asi  na vrchol, alebo je možné dopraviť sa autom až na záchytné parkovisko Krivec  pod Morským okom, odtiaľ vedie stúpanie na vrchol po  modrej turistickej značke s prevýšením  na úseku cca.
1600 Vyssotsky
1600 Vyssotsky je planétka s priemerom 55 km, ktorú objavil C. A. Wirtanen 22. októbra 1947.
Sninský kameň (vrch)
Turizmus
Každý rok v máji sa koná známa turistická akcia, organizovaná turistickým klubom LOKO Humenné, pod názvom Poď na Podhoroď. Prechádza sa pri nej celý hlavný hrebeň Vihorlatských vrchov v dĺžke cca s výstupom na Sninský kameň, ide o viacdňovú akciu s prenocovaním v lese.
Každoročne sa tu stretávajú turisti v rámci akcie „Silvestrovský výstup na Sninský kameň“.
Možnosti dopravy do turistických východísk
Do miest a obcí, ktoré predstavujú možný východiskový bod peších turistických trás na Sninský kameň z „humenskej/sninskej strany“, ako Snina, Zemplínske Hámre, prípadne Strihovce, je možné dopraviť sa prímestskou dopravou autobusovými linkami SAD Humenné. Z „michalovskej/sobraneckej strany“ je prístup do východiskovej obce Remetské Hámre obsluhovaný prímestskými autobusovými linkami spoločnosti ARRIVA Michalovce. Zo severnej a západnej strany je popri pohorí vybudovaná železničná trať. Vlakovou dopravou ŽSR je možné dopraviť sa do miest v blízkosti Sninského kameňa, do mesta Humenné, Snina, alebo Michalovce. Pre vyhľadanie spojenia možno použiť internetový cestovný poriadok.
Okolie vrchu
Navôkol sa rozprestiera región Zemplín, ten je rozdelený Vihorlatskými vrchmi na Horný Zemplín na severe a na Dolný Zemplín na juhu. Zo severnej strany pod Sninským kameňom leží mesto Snina, na ktoré je z jeho vrcholu nerušený panoramatický výhľad. Neďaleko mesta sa nachádza hojne navštevovaná rekreačná oblasť Sninské rybníky s vybudovaným biokúpaliskom.
Severne sa rozprestiera Laborecká vrchovina a severovýchodne sa rozprestierajú Bukovské vrchy, kde je vyhlásený Národný park Poloniny. Najvyšším vrchom je Kremenec, na ňom sa nachádza najvýchodnejší bod Slovenska. V Bukovských vrchoch leží najväčšia vodná nádrž na pitnú vodu na Slovensku, Vodárenská nádrž Starina.
Východným smerom sa tiahne hranica s Ukrajinou. Hranicu tvorí sčasti hlavný hrebeň Popriečneho s najvyšším vrchom Vetrová skala a severnejšie hrebene Bukovských vrchov, ktorých hlavný hrebeň tvorí na severovýchode hranicu s Poľskom.
Západne sa mohutne vypínajú Slanské vrchy s najvyšším vrchom Šimonka.
Južne sa v pohorí Vihorlatu rozlieva jeho najväčšie jazero a zároveň tretie najväčšie prírodné jazero na Slovensku, čarovné Morské oko. Pod ním prechádza pohorie do nížiny, tá nesie názov Východoslovenská nížina, po nej sa rozlievajú vodné plochy Senianske rybníky a Zemplínska šírava (z vrcholu Sninského kameňa ju nie je vidieť).
Pod Sninským kameňom nad obcou Zemplínske Hámre sa nachádza kameňolom, kde sa ťaží najkvalitnejší kameň v strednej Európe, ktorý obsahuje až 75 % andezitu. Pod kameňolomom je východiskový bod peších turistických trás na Sninský kameň cez Rovienky a sedlo Tri tably, nachádza sa tu parkovisko pre autá a turistické informačné centrum.
Galéria
Kliknite na obrázok pre jeho zväčšenie.
Camon
Camon môže byť:
John Day
John Day (* ?† 20. august 1774, Plymouth, Spojené kráľovstvo) bol anglický tesár a vynálezca, ktorý sa do histórie zapísal ako prvá známa obeť havárie ponorky.
Day sa pokúsil prestavať na ponorku 15 metrov dlhú rybársku šalupu menom Maria, ktorú vystužil a zabudoval do nej „vodotesnú“ kabínu veľkosti necelé 4 metre. . Použil 75 sudov upevnených na bokoch lode ako plaváky. Záťaž tvorili 2 veľké závažia, každé s váhou až 10 ton, ktoré bolo možné uvoľniť z vnútra kabíny. Ďalších 10 ton záťaže uložil priamo do lode. Bol presvedčený o svojom úspechu, a kabínu vybavil potravinami i vodou. Dokonca si vymyslel signalizačný systém s bójkami, ktorými chcel komunikovať s povrchom: biela bójka znamenala „všetko v poriadku“, červená „problémy“ a čierna „veľké nebezpečenstvo“.
LG G Pad II 10.1
Poháňa ho systém na čipe Qualcomm Snapdragon 800 a procesor Quad-core 2.26 GHz Krait 400, použitý grafický procesor je Adreno 330. Obsahuje 16 GB interného ukladacieho priestoru, ktorý je možné rozšíriť microSD kartou. Pamäť RAM má veľkosť 2 GB. Primárna kamera má rozlíšenie 5 MP, sekundárna 2 MP.
John Day
Jeho prvý ponor 20. augusta 1774 v plymouthskom prístave a pokus o dosiahnutie hĺbky 50 metrov sa však skončil katastrofou: loď sa po pridaní záťaže ponorila a už ju nikto na hladine viac nevidel - pravdepodobne došlo k jej kolapsu tlakom okolitej vody vo väčšej hĺbke.
LG G Pad II 10.1
Používa operačný systém Android vo verzii 5.1.1 (Lollipop) a kapacita batérie je 7400 mAh.
John Day
Podľa iného zdroja Day najskôr postavil menšie plavidlo, ktoré v plytkej vode fungovalo veľmi dobre. Následne sa sa spojil s profesionálnym hráčom a postavil väčšiu loď: chceli vyberať stávky na to, ako dlho vydrží pod vodou a ponoriť sa do väčšej hĺbky; a až táto loď skončila tragicky.
Henrich Berzevici
Henrich Berzevici (Berzeviczy, Brezovický) - Berzeviczy de Berzevicz et Kakaslomnicz (* 1. november 1652, Brezovička – † 20. jún 1713, Banská Bystrica) bol náboženský spisovateľ a matematik.
Životopis
Príslušník šarišskej vetvy šľachtického rodu s predikátmi z Brezovice a Veľkej Lomnice. Do jezuitského rádu vstúpil 1669 v Trenčíne, študoval na jezuitských univerzitách, PhDr., ThDr. Profesor filozofie a matematiky na univerzitách v Trnave, Grazi, prof. na kolégiu v Gorizii, rektor kolégia v Levoči a Trenčíne, naposledy v Banskej Bystrici. Autor učebnice matematiky a apológie rádu proti vyhnaniu jezuitov z Uhorska rákociovskými povstalcami. Ku koncu svojho života pôsobil ako učiteľ v Banskej Bystrici. Zachoval sa záznam o jeho učebnici matematiky z Trnavskej univerzity (Arithmetica practica. Trnava 1687.) Zomrel 20. júla 1713 v Banskej Bystrici.
Eduard VII.
Eduard VII. (Albert Edward; * 9. november 1841, Londýn, Spojené kráľovstvo – † 6. máj 1910, Londýn, Spojené kráľovstvo) bol kráľ Spojeného kráľovstva Veľkej Británie a Írska a cisár Indie od 22. januára 1901 až do svojej smrti v roku 1910.
Eduard, najstarší syn kráľovnej Viktórie a princa Alberta Sasko-kobursko-gothajského, prezývaný „Bertie“, bol príbuzným kráľovských honorárov v celej Európe. Bol princom z Walesu a dedičom britského trónu takmer 60 rokov. Počas dlhej vlády svojej matky bol z veľkej časti vylúčený z politického vplyvu. Precestoval celú Britániu pri vykonávaní slávnostných verejných povinností a zastupoval ju pri zahraničných návštevách. Jeho turné po Severnej Amerike v roku 1860 a na indickom subkontinente v roku 1875 zaznamenali populárne úspechy, ale napriek súhlasu verejnosti jeho reputácia princa playboya zhoršila jeho vzťah s matkou.
Ako kráľ hral úlohu pri modernizácii britskej domovskej flotily a reorganizácii britskej armády po druhej búrskej vojne v rokoch 1899 – 1902. Znovu ustanovil tradičné obrady ako verejné výstavy a rozšíril okruh ľudí, s ktorými sa honorár stýkal. Podporoval dobré vzťahy medzi Britániou a ďalšími európskymi krajinami, najmä s Francúzskom, za čo ho ľudovo nazývali „Mierotvorca“, ale jeho vzťah so synovcom nemeckým cisárom Wilhelmom II. bol zlý. Eduardovská éra, ktorá pokrývala jeho vládu a bola pomenovaná po ňom, sa zhodovala so začiatkom nového storočia a predznamenala významné zmeny v technológiách a spoločnosti, vrátane pohonu parnými turbínami a nástupu socializmu. Zomrel v roku 1910 uprostred ústavnej krízy, ktorú nasledujúci rok vyriešil parlamentný zákon z roku 1911, ktorý obmedzil moc nevolenej Snemovne lordov.
Mladosť a vzdelanie
vľavo|náhľad|Portrét Alberta Edwarda, princa z Walesu, od [[Franz Xaver Winterhalter|Winterhaltera, 1846]] Narodil sa 9. novembra 1841 o 10:48 hod. ráno v Buckinghamskom paláci. Bol najstarším synom a druhým dieťaťom kráľovnej Viktórie a jej manžela, princa Alberta Sasko-kobursko-gothajského. Bol pokrstený ako Albert Edward v kaplnke svätého Juraja na hrade Windsor 25. januára 1842. Meno Albert dostal po svojom otcovi a Edward po svojom starom otcovi z matkinej strany, princovi Eduardovi, vojvodovi z Kentu a Strathearnu. Po celý svoj život bol kráľovskej rodine známy ako Bertie.
Ako najstarší syn britského panovníka bol po narodení automaticky vojvodom z Cornwallu a vojvodom z Rothesay. Ako syn princa Alberta mal tiež tituly princa Sasko-kobursko-gothajský a vojvoda Saský. 8. decembra 1841 bol vymenovaný za princa z Walesu a grófa z Chesteru, 17. januára 1850 za grófa z Dublinu, 9. novembra 1858 za rytiera Podväzkového rádu a 24. mája 1867 za rytiera bodliaka. V roku 1863 sa vzdal svojich nástupníckych práv v Sasko-kobursko-gothajskom vojvodstve v prospech svojho mladšieho brata princa Alfréda.
Kráľovná a princ Albert boli rozhodnutí, že ich najstarší syn by mal mať vzdelanie, ktoré by ho pripravilo na vzorného konštitučného panovníka. V siedmich rokoch sa Eduard vydal na prísny vzdelávací program, ktorý navrhol Albert a na ktorý dohliadalo niekoľko lektorov. Na rozdiel od staršej sestry Viktórie nevynikal v štúdiu. Snažil sa splniť očakávania svojich rodičov, ale márne. Aj keď nebol usilovným študentom - jeho skutočným talentom boli schopnosti šarmu, spoločenskosti a taktu - Benjamin Disraeli ho označil za informovaného, inteligentného a milého človeka. Po ukončení stredoškolského štúdia jeho učiteľa nahradil osobný guvernér Robert Bruce.
Po vzdelávacom výlete v Ríme, ktorý sa uskutočnil v prvých mesiacoch roku 1859, strávil Eduard leto toho roku štúdiom na univerzite v Edinburghu, okrem iných aj u chemika Lyona Playfaira. V októbri maturoval ako vysokoškolák v Christ Church v Oxforde. Teraz, keď bol prepustený z prísnych vzdelávacích opatrení uložených jeho rodičmi, sa prvýkrát bavil štúdiom a uspokojivo vykonával skúšky. V roku 1861 prestúpil na Trinity College v Cambridge, kde ho učil dejepis Charles Kingsley. Kingsleyho úsilie prinieslo najlepšie akademické výkony Eduardovho života a skutočne sa tešil na jeho prednášky.
Raná dospelosť
vľavo|náhľad|Eduard na [[Niagarské vodopády|Niagarských vodopádoch, 1860]] V roku 1860 podnikol prvé turné po Severnej Amerike. Jeho geniálne dobrý humor a sebavedomá bonhomie spôsobili, že turné malo veľký úspech. Inauguroval Victoria Bridge v Montreale cez rieku svätého Vavrinca a položil základný kameň Parliament Hill v Ottawe. Sledoval, ako Charles Blondin prekonal Niagarské vodopády, a tri dni zostal s prezidentom Jamesom Buchananom v Bielom dome. Buchanan sprevádzal princa na Mount Vernon, aby sa mohol pokloniť pri hrobe Georga Washingtona. Všade ho zdravili obrovské zástupy. Zoznámil sa s Henrym Wadsworthom Longfellowom, Ralphom Waldom Emersonom a Oliverom Wendellom Holmesom st. Modlitby za kráľovskú rodinu sa konali v Trinity Church v New Yorku po prvý raz od roku 1776. Štvormesačné turné po Kanade a Spojených štátoch výrazne zvýšilo jeho sebadôveru a sebaúctu a pre Veľkú Britániu prinieslo mnoho diplomatických výhod.
Dúfal v kariéru v britskej armáde, ale jeho matka vetovala aktívnu vojenskú kariéru. Dňa 9. novembra 1858 bol gazetovaným plukovníkov - na svoje sklamanie, pretože si chcel vyslúžiť províziu skúškou. V septembri 1861 bol poslaný do Nemecka, aby vraj sledoval vojenské manévre, ale v skutočnosti preto, aby sa zorganizovalo stretnutie medzi ním a dánskou princeznou Alexandrou, najstaršou dcérou dánskeho princa Kristiána a jeho manželky Lujzy. Kráľovná a princ Albert sa už rozhodli, že sa majú Eduard a Alexandra vziať. Stretli sa 24. septembra v Speyeri pod záštitou jeho staršej sestry Viktórie, ktorá sa v roku 1858 vydala za pruského korunného princa. Eduardova sestra sa podľa pokynov svojej matky stretla s Alexandrou v júni v Strelitzi; mladá dánska princezná na ňu urobila veľmi dobrý dojem. Eduard a Alexandra boli od začiatku priateľskí; stretnutie prebehlo dobre pre obe strany a manželské plány napredovali.
Eduard si získal reputáciu playboya. Bol odhodlaný získať vojenské skúsenosti a absolvoval manévre v Írsku, počas ktorých strávil tri noci s herečkou Nellie Clifdenovou, ktorú jeho kolegovia ukryli v tábore. Princ Albert, hoci bol chorý, bol z toho zhrozený a navštívil Eduarda v Cambridge, aby ho pokarhal. Albert zomrel v decembri 1861, iba dva týždne po návšteve. Kráľovná Viktória bola neutíšiteľná, zvyšok života nosila smútočné oblečenie a vinila Eduarda zo smrti jeho otca. Spočiatku svojho syna považovala s nechuťou za ľahkovážneho, indiskrétneho a nezodpovedného. Svojej najstaršej dcére napísala: „Nikdy sa na neho nemôžem alebo nebudem pozerať bez toho, aby som sa zachvela.“
Manželstvo
náhľad|224x224bod|Svadba princa z Walesu s princeznou Alexandrou Dánskou, Windsor, 10. marec 1863 Po ovdovení sa kráľovná Viktória skutočne stiahla z verejného života. Krátko po smrti princa Alberta zariadila, aby sa Eduard vydal na rozsiahle turné po Blízkom východe, navštívil Egypt, Jeruzalem, Damask, Bejrút a Istanbul. Britská vláda chcela, aby zabezpečil priateľstvo s egyptským vládcom Saidom Pašom, aby zabránil francúzskej kontrole nad Suezským prieplavom v prípade zrútenia Osmanskej ríše. Išlo o prvé kráľovské turné, na ktorom bol prítomný oficiálny fotograf Francis Bedford. Hneď ako sa Eduard vrátil do Británie, boli vykonané prípravy na jeho zasnúbenie, ktoré bolo spečatené v belgickom Laekene 9. septembra 1862. Oženil sa s Alexandrou Dánskou v kaplnke svätého Juraja na hrade Windsor 10. marca 1863. Eduard mal 21 rokov; Alexandra mala 18 rokov. vľavo|náhľad|270x270bod|Eduard a Alexandra v deň svadby, 1863 Pár si nechal postaviť Marlborough House ako svoje londýnske sídlo. Ich manželstvo sa v určitých rodinných kruhoch stretlo s nesúhlasom, pretože väčšina vzťahov kráľovnej Viktórie bola nemecká a Dánsko bolo s Nemeckom v rozpore o územie Šlezvicka a Holštajnska. Keď v novembri 1863 Alexandrin otec zdedil v Dánsku trón, Nemecký spolok využil príležitosť napadnúť a anektovať Šlezvicko-Holštajnsko. Po uzavretí manželstva vyjadrila kráľovná Viktória znepokojenie nad ich spoločenským životným štýlom a pokúsila sa im diktovať rôzne veci vrátane mien ich detí.
Eduard mal po celý svoj manželský život milenky. Stýkal sa s herečkou Lillie Langtryovou; Lady Randolph Churchillovou; Daisy Grevilleovou, grófkou z Warwicku; herečkou Sarah Bernhardtovou; šľachtičnou lady Susan Vane-Tempestovou; speváčkou Hortense Schneiderovou; prostitútkou Giuliou Beneniovou (známa ako „La Barucci“); bohatou humanitárkou Agnes Keyserovou; a Alice Keppelovou. Predpokladá sa najmenej päťdesiatpäť stykov. Keppelova pravnučka Camilla Parker Bowlesová sa stala milenkou a následnou manželkou Charlesa, princa z Walesu, pravnuka Eduarda. Povrávalo sa, že Camilinu starú mamu Sonia Keppelovú splodil Eduard, ale „takmer určite“ bola dcérou Georga Keppela, na ktorého sa podobala. Eduard nikdy neuznal žiadne nemanželské deti. Alexandra bola o týchto veciach informovaná a zdá sa, že ich prijala.
V roku 1869 Sir Charles Mordaunt, britský poslanec, pohrozil, že v jeho rozvodovom konaní uvedie Eduarda ako spoločného respondenta. Nakoniec tak neurobil, ale Eduard bol v prípade povolaný ako svedok začiatkom roku 1870. Ukázalo sa, že Eduard navštívil dom Mordauntov, zatiaľ čo sir Charles sedel v Dolnej snemovni. Hoci sa nič ďalšie nedokázalo a Eduard poprel, že by sa dopustil cudzoložstva, náznak nevhodnosti bol pre neho a pre celú kráľovskú rodinu škodlivý.
Právoplatný dedič
vľavo|náhľad|Eduard v čase, keď bol [[Princ z Walesu|princom z Walesu]] Počas vdovstva kráľovnej Viktórii bol Eduard priekopníkom myšlienky kráľovského verejného vystupovania - napríklad pri otvorení Temžského nábrežia v roku 1871, tunela Mersey v roku 1886 a Tower Bridge v roku 1894 - jeho matka mu však nedovolila aktívne pôsobiť pri chode krajiny až do roku 1898. Boli mu zaslané súhrny dôležitých vládnych dokumentov, ona mu však odmietla poskytnúť prístup k originálom. Eduard naštval svoju matku, ktorá uprednostňovala Nemcov, tým, že sa v roku 1864 postavil na stranu Šlezvicko-Holštajnskej otázky s Dánskom, a v tom istom roku ju opäť naštval osobitným úsilím stretnúť sa s Giuseppe Garibaldim. Liberálny premiér William Ewart Gladstone mu posielal dokumenty tajne. Od roku 1886 mu minister zahraničia Lord Rosebery zasielal odoslania zahraničného úradu a od roku 1892 mu boli otvorené niektoré dokumenty kabinetu.
V roku 1870 bol v Británii podporený republikánsky sentiment, keď bol francúzsky cisár Napoleon III. porazený vo francúzsko-pruskej vojne a bola vyhlásená tretia francúzska republika. Avšak v zime roku 1871 viedlo Eduardove vyliečenie zo zákernej choroby k jeho zlepšenej popularite u verejnosti i jeho vzťahu s matkou. Počas pobytu v Londesborough Lodge, neďaleko Scarborough v Severnom Yorkshire, dostal týfus, chorobu, o ktorej sa predpokladalo, že zabila jeho otca. Vládli veľké národné obavy a jeden z jeho ďalších hostí (lord Chesterfield) zomrel. Eduardovo uzdravenie bolo privítané s takmer všeobecnou úľavou. Medzi verejné oslavy patril Festival Te Deum, ktorý zložil Arthur Sullivan. Eduard kultivoval ako svojich priateľov, tak aj politikov zo všetkých strán vrátane republikánov, a tým do veľkej miery rozptýlil akékoľvek zvyškové pocity voči nemu. náhľad|Eduard (vľavo vpredu) v Indii, 1875 - 1876 26. septembra 1875 sa vydal na rozsiahle osemmesačné turné do Indie; po ceste navštívil Maltu, Brindisi a Grécko. Jeho poradcovia poznamenali jeho zvyk zaobchádzať so všetkými ľuďmi rovnako, bez ohľadu na ich sociálnu situáciu alebo farbu pleti. V listoch domov sa sťažoval na zaobchádzanie s domorodými Indami zo strany britských úradníkov: „Pretože má muž čiernu tvár a odlišné náboženstvo ako my, neexistuje dôvod, prečo by s ním malo byť zaobchádzané tak brutálne.“ Lord Salisbury, minister zahraničných vecí pre Indiu, následne vydal nové pokyny a najmenej jeden úradník bol odvolaný z funkcie. Po zastávke v Portugalsku sa 11. mája 1876 vrátil do Anglicka. Na konci turné dostala kráľovná Viktória od parlament titul Indická cisárovná, čiastočne v dôsledku úspechu turné.
Eduard bol na celom svete považovaný za arbitra na pánsku módu. Podporoval módu nosenie tvídového oblečenia a spopularizoval nosenie smokingu. Tradícia mužov, ktorí si nezapínajú dolné gombíky vesty, sa údajne spája s Eduardom, ktorý ho údajne kvôli veľkému obvodu nechal odopnutý. Jeho pás meral krátko pred korunováciou 122 cm. Zaviedol zvyk jesť k nedeľnému obedu hovädziu pečienku a opečené zemiaky s chrenovou omáčkou, čo zostalo najobľúbenejším nedeľňajšom jedlom Britov. Nebol alkoholik, hoci pil šampanské.
Eduard bol patrónom umenia a vied a pomáhal pri zakladaní Royal College of Music. Vysokú školu otvoril v roku 1883 slovami: „Trieda už nemôže byť oddelená od triedy ... Tvrdím, že hudba vytvára to spojenie citov, ktoré chcem veľmi podporovať.“ Zároveň sa rád venoval hazardným hrám a vonkajším športom a bol nadšeným lovcom. Nariadil, aby všetky hodiny v Sandringhame bežali pol hodiny dopredu, aby poskytli viac denného času na streľbu. Táto takzvaná tradícia sandringhamského času pokračovala až do roku 1936, kedy ju zrušil jeho vnuk Eduard VIII. Taktiež založil golfové ihrisko vo Windsore. Do 70. rokov 19. storočia sa budúci kráľ veľmi zaujímal o dostihy a steeplechase. V roku 1896 jeho kôň Persimmon vyhral Derby Stakes a St Leger Stakes. V roku 1900 vyhral Persimmonov brat, Diamond Jubilee, päť pretekov (Derby, St Leger, 2000 Guineas Stakes, Newmarket Stakes a Eclipse Stakes) a ďalší z Eduardových koní, Ambush II., vyhral Grand National. náhľad|Eduard (úplne vľavo) so svojím dostihovým koňom Persimonnom, trénerom Richardom Marshom a džokejom Johnom Wattsom. vľavo|náhľad|Eduard v októbri 1900 V roku 1891 bol Eduard zapletený do škandálu kráľovského baccaratu, keď vyšlo najavo, že v predchádzajúcom roku hral nelegálnu kartovú hru o peniaze. Princ bol nútený pred súd vystúpiť ako svedok po druhýkrát, keď jeden z účastníkov neúspešne žaloval svojich spoluhráčov za ohováranie po obvinení z podvádzania. V tom istom roku bol Eduard zapojený do osobného konfliktu, keď lord Charles Beresford pohrozil, že prezradí novinám Eduardov súkromný život, na protest proti tomu, že Eduard zasahoval do Beresfordovej aféry s Daisy Grevilleovou, grófkou z Warwicku. Priateľstvo medzi týmito dvoma mužmi bolo nenávratne narušené a ich horkosť pretrvala do konca ich životov.
Nástup na trón
náhľad|Portrét od Sira [[Luke Fildes|Luka Fildesa, 1901]] Keď 22. januára 1901 zomrela kráľovná Viktória, Eduard sa stal kráľom Spojeného kráľovstva, indickým cisárom a kráľom britských domínií. Rozhodol sa vládnuť pod menom Eduard VII., namiesto Albert Eduard - čo bolo meno, ktoré preňho zamýšľala jeho matka - vyhlásil, že si neželá „podceňovať meno Albert“ a znižovať postavenie svojho otca, ktorého „meno by malo byť len preňho“. Číslo VII. bolo v Škótsku občas vynechané, dokonca aj národnou cirkvou, z dôvodu protestov proti tomu, že predchádzajúci Eduardovia boli anglickí králi. J. B. Priestley spomínal: „Bol som iba dieťaťom, keď v roku 1901 vystriedal Viktóriu, ale môžem svedčiť o jeho mimoriadnej popularite. Bol v skutočnosti najpopulárnejším kráľom, akého Anglicko malo od začiatku 60. rokov 17. storočia.“ vľavo|náhľad|Karikatúra v časopise [[Puck (časopis)|Puck, 1901]] Eduard daroval dom jeho rodičov, Osborne na ostrove Wight, štátu a naďalej žil v Sandringhame. Mohol si dovoliť byť štedrý; jeho súkromný tajomník sir Francis Knollys tvrdil, že bol prvým následníkom, ktorý na trón nastúpil s dôverou. Eduardove financie šikovne spravoval sir Dighton Probyn, kontrolór domácnosti, a využili ich rady od jeho priateľov finančníkov, z ktorých niektorí boli židia, napríklad Ernest Cassel, Maurice de Hirsch a rodina Rothschildovcov. V čase rozsiahleho antisemitizmu Eduard priťahoval kritiku za otvorenú socializáciu so Židmi.
Eduardova korunovácia bola pôvodne naplánovaná na 26. júna 1902. Dva dni predtým mu však diagnostikovali zápal slepého čreva. Ochorenie sa spravidla neliečilo operatívne. Priniesla vysokú úmrtnosť, ale vývoj v anestézii a antisepse za posledných 50 rokov umožnil chirurgický zákrok na záchranu života. Sir Frederick Treves s pomocou lorda Listera vykonal vtedajšiu radikálnu operáciu vypustenia pinty hnisu z infikovaného abscesu malým rezom (cez hrúbku brušného tuku a stenu brucha o veľkosti 11,43 cm); tento výsledok našťastie ukázal, že príčinou nebola rakovina. Na druhý deň sedel v posteli a fajčil cigaretu. O dva týždne neskôr bolo oznámené, že je mimo nebezpečenstva. Treves bol poctený baronetstvom (ktoré kráľ zariadil pred operáciou) a operácia slepého čreva vstúpila do hlavného prúdu lekárstva. Eduarda korunoval vo Westminsterskom opátstve 9. augusta 1902 80-ročný arcibiskup z Canterbury Frederick Temple, ktorý zomrel iba o štyri mesiace neskôr.
Zrekonštruoval kráľovské paláce, znovu zaviedol tradičné ceremoniály, ako napríklad štátne otvorenie parlamentu, ktorých sa jeho matka vzdala, a založil nové vyznamenania, ako napríklad vyznamenanie za zásluhy. V roku 1902 navštívil Perzský šáh Muzaffaruddín Anglicko v očakávaní získania podväzkového rádu. Kráľ odmietol udeliť túto česť šáhovi, pretože príkaz mal byť v jeho osobnom dare a minister zahraničia lord Lansdowne mu to prisľúbil bez jeho súhlasu. Taktiež namietal proti uvedeniu moslima do kresťanského rytierskeho rádu. Hrozilo, že jeho odmietnutie poškodí britské pokusy o získanie vplyvu v Perzii, ale Eduard mal odpor k pokusom svojich ministrov o zníženie jeho tradičných právomocí. Nakoniec sa podvolil a Británia v nasledujúcom roku poslala k šáhovi špeciálne veľvyslanectvo s úplným podväzkovým rádom.
„Strýko Európy“
Ako kráľ spočívali Eduardove hlavné záujmy v oblasti zahraničných vecí a námorných a vojenských záležitostí. Ovládal plynulo francúzštinu a nemčinu a znovuobjavil kráľovskú diplomaciu početnými štátnymi návštevami po celej Európe. Každoročné prázdniny čas v Biarritz a Mariánskych Lázňach. Jednou z jeho najdôležitejších zahraničných ciest bola oficiálna návšteva Francúzska v máji 1903 ako hosť prezidenta Émileho Loubeta. Po návšteve pápeža Leva XIII. V Ríme pomohla táto návšteva vytvoriť atmosféru pre anglo-francúzsku Entente Cordiale, dohodu vymedzujúcu britské a francúzske kolónie v severnej Afrike a vylúčenie akejkoľvek budúcej vojny medzi týmito dvoma krajinami. Dohoda bola uzavretá v roku 1904 medzi francúzskym ministrom zahraničných vecí Théophilem Delcassém a britským ministrom zahraničných vecí lordom Lansdownom. Znamenalo to koniec storočí anglo-francúzskeho súperenia a skvelú izoláciu Británie od kontinentálnych záležitostí a pokúsil sa vyvážiť rastúcu dominanciu Nemeckej ríše a jej spojenca, Rakúsko-Uhorska. náhľad|Edward VII. odpočúvajúci na [[Balmoral Castle|zámku Balmoral, fotografia je od jeho manželky Alexandry]] Eduard bol príbuzný takmer každého iného európskeho panovníka a stal sa známym ako „strýko Európy“. Nemecký cisár Viliam II. a ruský cár Mikuláš II. boli jeho synovcami; španielska kráľovná Viktória Eugénia, švédska korunná princezná Margaréta, rumunská korunná princezná Mária, grécka korunná princezná Sofia a ruská cárovná Alexandra boli jeho neterami; nórsky kráľ Haakon VII. bol jeho synovcom aj zaťom; dánsky kráľ Frederik VIII. a grécky kráľ Juraj I. boli jeho švagrami; belgický kráľ Albert I., bulharský kráľ Ferdinand a portugalskí králi Karol I. a Manuel II. boli jeho druhými bratrancami. Mal rád svoje vnúčatá, a zaobstaral im, na ich zdesenie, vychovávateľky. Existoval však jeden človek, ktorého Eduard nemal moc rád: Viliam II. Jeho zložitý vzťah so synovcom zhoršil napätie medzi Nemeckom a Britániou.
V apríli 1908, počas jeho ročného pobytu v Biarritz, prijal rezignáciu britského premiéra Sira Henryho Campbella-Bannermana. Eduard požiadal nástupcu Campbell-Bannermana, H. H. Asquitha, aby pricestoval do Biarritzu, kde mal kráľovi pobozkať ruky. Asquith vyhovel, ale tlač kritizovala činnosť kráľa pri vymenovaní premiéra na zahraničnej pôde namiesto návratu do Británie. V júni 1908 sa stal prvým vládnucim britským panovníkom, ktorý navštívil Ruskú ríšu, a to aj napriek odmietnutiu návštevy v roku 1906, keď boli anglo-ruské vzťahy napäté po rusko-japonskej vojne, incidente Dogger Bank a cárovom rozpustení Dumy. Predchádzajúci mesiac navštívil škandinávske krajiny a stal sa prvým britským panovníkom, ktorý navštívil Švédsko.
Ústavná kríza
V poslednom roku svojho života sa Eduard dostal do ústavnej krízy, keď konzervatívna väčšina v Snemovni lordov odmietla schváliť „ľudový rozpočet“ navrhovaný liberálnou vládou predsedu vlády Asquitha. Kríza nakoniec viedla - po Eduardovej smrti - k odstráneniu práva lordov vetovať právne predpisy.
Kráľovi sa nepáčili liberálne útoky na rovesníkov, medzi ktoré patril polemický prejav Davida Lloyda Georga v Limehouse.
Smrť
Eduard pravidelne vyfajčil dvadsať cigariet a dvanásť cigár denne. Ku koncu života trpel zápalom priedušiek. V marci roku 1910 Eduard v Biarritze skolaboval. 27. apríla sa vrátil do Buckinghamského paláca, hoci stále trpel zápalom priedušiek. Jeho manželka sa vrátila z Korfu 5. mája. Nasledujúci deň bol postihnutý niekoľkými zástavami srdca, ale odmietol si ľahnúť. Večer stratil vedomie a zomrel.
Význam
Ako kráľ Eduard VII. dosiahol väčší úspech než sa čakalo, patril k najmocnejším mužom sveta, vládol britskej ríši v dobe, kedy bola najväčšou priemyslovou i koloniálnou veľmocou na svete. Väčšiu časť svojho života však prežil mimo vladárske povinnosti, a preto sa venoval najmä cestovaniu. Jeho vláda trvala len 9 rokov a počas nej sa podarilo mierovou cestou vyriešiť viacero vojnových konfliktov v kolóniách, napr. v Južnej Afrike.
Poznámky
<references group="pozn."/>
NGC 4007
NGC 4007 je galaxia v súhvezdí Lev, ktorú objavil britsko-nemecký astronóm William Herschel 6. apríla 1785.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 13.
Glauké (dcéra Danaa)
Glauké (iné názvy: Glauke, Glauka; Glauké) je v gréckej mytológii dcéra líbyjského kráľa Danaa a jednej z jeho manželiek Hamadryád. Podľa antického autora Apollodora z Atén bola Glauké jedna z päťdesiatich dcér líbyjského kráľa Danaa a jeho manželky Hamadryády Foiby, alebo Atlanteie. O dcéry Danaa sa uchádzalo päťdesiat synov jeho brata Aigypta, ktorý vládol v susednom Egypte. Keďže Danaos so svadbou nesúhlasil, Aigyptos mu vypovedal vojnu a porazil ho. Danaos nato ušiel s dcérami do Argu na Poloponéze, ale Aigyptos sa so svojimi synmi za ním vypravil a k svadbe ho prinútil.
Glauke za manžela vybrali Alka, syna Aigypta a jeho arabskej manželky. Keď sa potom chystala hromadná svadba, Danaos dcéram prikázal, aby svojich manželov počas svadobnej noci zavraždili. Okrem Hyperméstry, všetky dcéry príkaz otca splnili a bohovia ich za tento hrozný skutok po smrti odsúdili na večný trest nosiť v podsvetí do deravého džbána vodu.
Ultramikroskop
Ultramikroskop je druh mikroskopu. Zvláštny je tým, že obsahuje aparatúru, pomocou ktorej sa skúmaný materiál osvetľuje svetelným bodom umiestneným v pravých uhloch voči rovine objektívu s ohniskom priamo pod ním. Z ohybu svetla sa zisťuje prítomnosť veľmi malých čiastočiek, ktoré sú menšie ako rozlišovacia schopnosť mikroskopu.
Používa sa najmä pri štúdiu Brownovho pohybu v koloidných roztokoch.
Televízia
Televízia alebo skrátene TV môže byť:
Campagne
Campagne môže byť:
Powiat gryficki
Žije tu 60768 obyvateľov (30.6.2007).
LG G Pad II 8.0
LG G Pad II 8.0 je tabletový počítač, ktorý vyrába juhokórejská spoločnosť LG Electronics. Predstavený bol v auguste 2015 a uvedený do predaja o 2 mesiace neskôr.
Je vybavený IPS kapacitným LCD displejom s uhlopriečkou 8,0" s rozlíšením 800x1280 bodov s bodovou hustotou 189 ppi.
Poháňa ho systém na čipe Qualcomm MSM8926 Snapdragon 400 a procesor Quad-core 1.2 GHz Cortex-A7, použitý grafický procesor je Adreno 305. Obsahuje 32 GB interného ukladacieho priestoru, ktorý je možné rozšíriť microSD kartou. Pamäť RAM má veľkosť 1,5 GB. Primárna kamera má rozlíšenie 5 MP, sekundárna 2 MP.
Používa operačný systém Android vo verzii 5.0.2 (Lollipop) a kapacita batérie je 4200 mAh.
Talianske futbalové majstrovstvá 1913/1914
Talianske futbalové majstrovstvá 1913/1914 bol 17. ročník talianskej najvyššej futbalovej súťaže. Táto sezóna sa odohrávala od októbra 1913 do júla 1914. Tímy boli rozdelené geograficky na severnú a južnú časť, pričom víťaz každej z týchto častí sa dostal do Národného finále. Víťazom tohto ročníka sa stalo Casale, ktoré tak získalo svoj prvý taliansky titul.
Skupina č.1 (Piemont a Ligúria)
Tabuľka
Skupina č.2 (Piemont a Lombardsko)
Tabuľka
Skupina č.3 (Lombardsko, Benátsko a Emilia-Romagna)
Tabuľka
Finálové kolo
Tabuľka
Toskánsko
Tabuľka
Lazio
Tabuľka
Finálové kolo
1. kolo
2. kolo
Campeaux
Campeaux môže byť:
Zaó (sopka)
Zaó je komplexný vulkán, nachádzajúci sa v severnej časti ostrova Honšú. Komplex je tvorený viacerými stratovulkánmi, západnú skupinu (Niši-Zaó) tvorí starší vulkán Rjuzan, južnú skupinu (Minami-Zaó) tvoria Bjobu a Fubo. Centrálnu zónu (Čuo Zaó) tvorí samotný stratovulkán Zaó. V podloží sa nachádzajú prevažne granitové horniny.
Komplex je aktívny od pleistocénu, počas vývoja došlo k niekoľkým deštrukčným erupciám. V aktívnom kráteri sa nachádza jazierko so zelenou, silne kyslou vodou (pH až 1,3). Erupcie komplexu sú zaznamenané od 8. storočia, k poslednej došlo v roku 1940. V okolí krátera sa nachádzajú aj početné fumaroly.
Crotram
CROTRAM je konzorcium troch chorvátskych spoločností, ktoré vyrába prvú chorvátsku nízkopodlažnú električku TMK 2200. Jeden z mála výrobcov takýchto električiek vo svete.
Účastnícke spoločnosti sú:
Konzorcium dodáva TMK 2200 mestu Záhreb (doteraz 10, zvyšných 60 do roku 2007). Záujem prejavili už viaceré zahraničné mestá.
Florești
Florești môže byť:
v Moldavsku:
v Rumunsku:
Campigny
Campigny môže byť:
Červený kapitán
Červený kapitán je názov šiesteho detektívneho románu slovenského autora Dominika Dána z roku 2007 a filmu režiséra Michala Kollára natočený v Bratislave v Slovensko-Česko-Poľskej koprodukcii.
Zoznam geovedných článkov/P
Tento index bol automaticky vygenerovaný podľa tejto kategorizácie. Obsahuje 311 článkov. Aby sa nové články zobrazili v tomto indexe, musia byť zaradené aspoň do jednej z vymenovaných kategórii. Nové a upravené kategórie sa zohľadnia pri nasledujúcom generovaní.
pa
Pacaya · Pacifická platňa · Pagan (ostrov) · Pahorkatina · Pachycefalosaury · Pachycephalosaurus · Pachyrhinosaurus · Paka (sopka) · Palaeoloxodon · Palei-Aike · Palena (sopka) · Paleoarchaikum · Paleobotanika · Paleogeografia · Paleogén · Paleoklimatológia · Paleontológ · Paleontológia · Paleoproterozoikum · Paleoveda (veda o minulých udalostiach) · Paleozoikum · Palomo · Paluweh · Palygorskit · Palynológia · Pamír · Pampa Luxsar · Panamericansaurus · Panarea · Pangea · Paniri · Pannotia · Panoplosaurus · Panónska panva · Panský lom · Pantelleria (ostrov) · Panthalassa · Panva predpolia · Papandayan · Papayo · Paraceratherium · Paraguaj (rieka) · Paramorfóza · Paraná (rieka) · Pararula · Parasaurolophus · Parciálne tavenie · Pareiasaurus · Paricutín · Parinacota · Paríž (rieka) · Parná · Partizánska jaskyňa · Pasărea · Pasát · Pasívny okraj · Pasterze · Patagosaurus · Patah · Patilla Pata · Patuha · Paul Callistus Sereno · Paul Josef Crutzen · Paulína Snopková · Pavel Andrejevič Kostyčev · Pavel Fejdi · Payún Matru
pá
Pád (rieka) · Páskované železné rudy · Pásmo jadrových pohorí · Pásmové pohorie