cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Pargny-la-Dhuys
Poloha
Pargny-la-Dhuys má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Pargny-la-Dhuys má 166 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
A Sense of Purpose
A Sense of Purpose je deviaty štúdiový album švédskej melodic death metalovej kapely In Flames. V Severnej Amerike bol vydaný 1. apríla 2008 cez Nuclear Blast, v Európe 4. apríla 2008 cez Koch Records. Bol tiež vydaný ako limitovaná edícia (s tromi bonusovými skladbami, len okolo 1 500 kópií).
Monchy-Cayeux
Monchy-Cayeux je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Pas-de-Calais, v regióne Nord-Pas-de-Calais.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
A Sense of Purpose
Limitovaná edícia obsahuje DVD so 160-minútovým dokumentom o natáčaní albumu.
Monchy-Cayeux
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
A Sense of Purpose
Zoznam skladieb
Texty a hudba: Anders Fridén, Bjorn Gelotte, Jesper Strombald
Bonusové skladby
Katarína Cibulková
JUDr. Katarína Cibulková (* 14. január 1962, Piešťany ) je bývalá poslankyňa Národnej rady Slovenskej republiky za SDKÚ-DS.
Vzdelanie
Katarína Cibulková absolvovala Právnickú fakultu Univerzity Komenského v Bratislave.
Celoštátna úroveň
Bola zvolená na poslankyňu NR SR vo volebnom období 2006-2010 za stranu SDKÚ-DS. Stala sa členkou Ústavnoprávneho a Mandátového a imunitného výboru NR SR. Vo voľbách v roku 2010 bola opätovne zvolená za poslankyňu za stranu SDKÚ-DS a stala sa členkou Výboru NR SR pre kultúru a médiá, Výboru NR SR pre ľudské práva a národnostné menšiny a Mandátového a imunitného výbor NR SR.
Osobný život
Jej dcéra Dominika je profesionálnou tenistkou.
Poloma (Jasenovce)
náhľad|Kostol Najsvätejšieho srdca Ježišovho
Eurobus
eurobus a.s. je slovenská dopravná spoločnosť sídliaca v Košiciach. Firma prevádzkuje mestskú dopravu v Spišskej Novej Vsi, Rožňave a Smižanoch, prímestskú na 116 linkách v Spišskom, Gemerskom a Košickom regióne , diaľkovú (na 30 linkách v rámci Slovenska aj medzinárodne) a zájazdovú autobusovú prepravu. Disponuje 350 autobusmi v štandardnom aj najmodernejšom prevedení.
Poloma (Jasenovce)
Poloma je miestna časť obce Jasenovce v okrese Vranov nad Topľou.
Eurobus
Vznikla pričlenením SAD Rožňava a SAD Spišská Nová Ves k bývalému štátnemu podniku SAD Košice (1999), jeho transformáciou na akciovú spoločnosť pod správou Fondu národného majetku (2001) a následným premenovaním spoločnosti na eurobus (2007). Spoločnosť je členom združenia Eurolines a je zapojená v projekte vzájomného uznávania elektronických peňaženiek Slovenský dopravný pas.
Poloma (Jasenovce)
Polohopis
Nachádza sa v Ondavskej vrchovine, na ľavom brehu riečky Oľka, v nadmorskej výške, 1 km severne od Jasenoviec. Obcou prechádza cesta 2. triedy číslo 554.
Eurobus
História
náhľad|[[Irisbus Crossway spoločnosti Eurobus v obci Slanec]] Autobusová doprava bola do roku 1952 organizovaná celoštátne v jednotnej organizácii riadenej Ústredným riaditeľstvom ČSAD so sídlom v Prahe s podriadeným oblastným riaditeľstvom v Bratislave, ktoré spravovalo ČSAD na území Slovenska. Najvyšším orgánom automobilovej dopravy bolo Ministerstvo dopravy v Prahe.
Poloma (Jasenovce)
Dejiny
Osadu Poloma založilo približne 350 poľských kolonistov z obcí okolo Noweho Targu v rokoch 18901910 pod vedením Józefa Biela (18501934) a jeho manželky Eleonóry Wysoczyńskej (18631936). Dom Bielovcov z rokov 19041908 je najstaršou budovou v osade. V jeseni 1948 odišla časť obyvateľov Polomy do vojnou vyľudneného západného Poľska (obce v okresoch Żary a Żagań).
Eurobus
História
V roku 1953 bol vytvorený krajský podnik ČSAD Košice, krorý bol riadený príslušným KNV aj Povereníctvom dopravy. Po zrušení Hlavných správ v roku 1957 bola v blízkosti Ministerstva dopravy zriadená tzv. Ústredná správa, ktorá metodicky riadila cestnú automobilovú dopravu. Príslušné krajské národné výbory zabezpečovali priame riadenie. V roku 1960 sa postupne vytvorili národné podniky ČSAD so sídlom v každom okrese. V tomto období sa bolo zrušené ústredné plánovanie a financovanie ČSAD prostredníctvom ústredných orgánov a ČSAD sa stala samostatným hospodárstvom spravovaným príslušným okresným národným výborom. Národný podnik ČSAD Košice vznikol fúziou všetkých okresných podnikov pôsobiacich na území bývalých krajov Košice a Prešov.
V roku 1993 došlo k zániku Česko-Slovenska a to spôsobilo presun kompetencií a riadenia ČSAD z Ministerstva dopravy v Prahe na Ministerstvo dopravy, pôšt a telekomunikácií v Bratislave a súčasne sa k 1.9.1993 uskutočnilo premenovanie podnikov ČSAD na názov Slovenská autobusová doprava, štátny podnik - SAD, š.p. a k 1.7.1993 k organizačné, hospodárske a finančné odčlenenie osobnej dopravy od všetkých ostatných činností.
Podniky SAD Košice,š.p. a NAD Košice,š.p. ku dňu 30.6.1995 zanikli a dňom 1.7.1995 vznikli z bývalých odštepných závodov osobnej dopravy samostatné štátne podniky. V roku 1995 vznikol štátny podnik Slovenská autobusová doprava Košická dopravná spoločnosť Košice, neskôr v roku 1999 k nemu pribúdli odštepné závody v Rožňave a Spišskej Novej Vsi. Na základe rozhodnutia MDPaT v roku 2001 dochádza k zrušeniu štátneho podniku bez likvidácie a prechodom všetkého majetku, práv, povinností a záväzkov na Fond národného majetku, ktorý ho ustanovil za akciovú spoločnosť s názvom SAD-Košická dopravná spoločnosť a.s. v súvislosti s rozhodnutím o privatizácii podniku.
Dňa 16.apríla 2007 sa zmenil obchodný názov spoločnosti na eurobus, a.s.
Faedrus
Faedrus (asi 20 pred Kr. – asi 50 po Kr.) bol rímsky bájkar, pôvodom pravdepodobne trácky otrok z Pydny v rímskej provincii Macedónia (dnes Pydna v Grécku). Jeho život a tvorba spadá do obdobia vlády cisárov Augusta, Tiberia, Caligulu a Claudia. Faedrus je považovaný za prvého latinsky píšuceho autora bájok, hoci v skutočnosti iba preložil jambickým senárom grécke bájky pripisované Ezopovi.
Život
Ako sa zdá, Faedrus sa síce narodil v Macedonii, ale už v detstve sa dostal do Ríma, keďže v prológu k tretej knihe svojich bájok spomína, že ako chlapec čítal Ennia. Pretože sa v rukopise svojho diela označuje ako libertus Augusti (Augustov prepustenec), tento cisár mu pravdepodobne daroval slobodu.
Dielo
Pred i po dobe Faedrovej zostávala bájka v rímskom prostredí opomínaným žánrom stojacim mimo hlavného prúdu literárnej tvorby. Jej okrajový význam pre rímsku literatúru dosvedčuje nielen to, že až do 1. storočia ju vlastne rímsky svet ako literárny žáner prehliadal, ale i to, že keď ju v tejto dobe konečne uchopil, bolo to prostredníctvom osoby s najnižším spoločenským postavením – otroka. Dokonca ani vydanie Faedrovho bájkarského súboru nevyvolalo v rímskej spoločnosti väčší záujem a ako autor unikol pozornosti významných literárnych osobností svojej i nasledujúcich dôb. Rímsky literárny kritik Quintilianus ho nepovažuje za hodného spomenutia. Na niekoľko zmienok o tomto rímskom Ezopovi možno natrafiť u epigramatika Martiala a neskoroantického básnika Aviena. Iní neskorý básnik Prudentius Faedra imituje.
Faedrov počin je na jednej strane významný, keďže nemá dosiaľ v rímskej tradícii obdoby a do veľkej miery vytvára vzor pre ďalších rímskych i nerímskych bájkarov, na druhej strane neprekračuje hranice svojej bezvýznamnosti oproti iným literárnym formám. Faedrov súbor je dielom obmedzenej originality. Bájkar sa jednoducho obmedzuje na prebásnenie, často bez vyššej literárnej kvality, pôvodnej prozaickej látky gréckych ezopských bájok do latinského jazyka. Rôznorodé grécke predlohy pritom systematizuje a dáva im jednotný tvár, ktorého súčasťou sa stáva použitie zvierat ako protagonistov a uvedenie poučenia na úvod alebo záver bájky. K niektorým bájkam Faedrus primiešava anekdoty z bežného života, ktorým nechýba satirický duch a ktoré práve možno považovať za jeho originálny, kritikou predchnutý prínos do pôvodného gréckeho vzoru.
Faedrus je uvádzaný ako autor približne 90 bájok rozdelených do piatich kníh. Zdá sa však, že jeho tvorba mohla pozostávať z viacerých skladieb, ktoré zostávajú roztrúsené po ďalších rukopisoch, keďže v jednotlivých knihách dokázateľne existujú medzery. Pripisuje sa mu napríklad takmer s istotou ďalších 30 básní zo zbierky Appendix Perottina.
Určiť s prednosťou, kedy boli Faedrove bájky vydané, nie je možné. Ako sa zdá, k ich vydaniu muselo dôjsť až po roku 43, keďže Seneca vyjadrujúci sa k bájke v tomto období sa o nich nezmieňuje.
Rukopisy
Faedrových päť kníh bájok bolo po prvý ráz vydaných francúzskym vzdelancom Pierrom Pithou v Troyes roku 1596 na základe rukopisu, ktorý sa dnes nachádza v držbe markíza z Rosanbo.
Počiatkom 18. storočia bol v Parme objavený Appendix Perottina nazvaný podľa jeho vydavateľa, Niccola Perottiho, arcibiskupa zo Siponta, žijúceho v 15. storočí. Rukopis obsahoval celkom 64 Faedrových bájok, z ktorých 30 bolo dovtedy neznámych. Nasledovalo vydanie novoobjavených bájok, ale už čoskoro bol objavený iný, lepšie zachovaný Perottiho rukopis vo Vatikánskej knižnici a vydaný roku 1831.
Faedrova tvorba výrazne ovplyvnila produkciu bájok v stredoveku. Hoci v tejto dobe boli Faedrovo meno a originálne dielo zabudnuté, antického bájkara sa pridržiavali prózou písané bájky, ktoré vznikali v tejto dobe. Z týchto stredovekých súborov je najstarší dochovaný známy ako Anonymus Nilanti podľa Johana Frederika Nilanta, ktorý ho vydal roku 1709 v Leidene a spadá do 13. storočia. Anonymný odpisovač (dnes býva stotožňovaný s anglickým básnikom Gualterom Anglicom, teda Waltherom Angličanom) sa pridržiava Faedrovej pôvodnej verzie natoľko presne, že je zrejmé, že mal prístup priamo k jeho dielo. Zo 67 bájok tohto súboru 30 odkazuje na nedochované Faedrove dielka.
Romulus
Najrozsiahlejšia a najvýznamnejšia zbierka faedrovských prozaických prepisov sa dochovalo pod menom inak neznámeho Romula. Obsahuje 83 bájok, niektoré z nich pritom možno datovať až do 10. storočia a ako sa zdá, zakladali sa na ešte starších prozaických opisoch, ktoré siahajú minimálne do doby Karolínskej renesancie na prelome 8. a 9. storočia. Romulus slúžil počas druhej polovice stredoveku ako zdroj pre väčšinu prózou i veršom písaných bájok.
Súbor bájok v rukopise z Weissenburgu pochádza z toho istého prameňa ako kódex Romulus. Pozostáva celkom zo 100 bájok, z ktorých 56 je prepisom inak známych Faedrových bájok a 44 ďalších pravdepodobne Faedrovej nedochovanej tvorby.
Iná verzia Romula bola vyhotovená v latinskom elegickom distichu Angličan Alexandrom Neckamom v 12. storočí. Faedrovským korpusom sa čiastočne inšpirovala v tom istom období francúzska básnička Marie de France. Okolo roku 1200 vytvoril zbierku latinskou prózou písaných bájok s kresťanským podtextom, ktorá čiastočne vychádzala z Romula, cisterciánsky mních Odo zo Sherringtonu a roku 1370 prebásnil ten istý rukopis do stredovekej nemčiny Gerard z Mindenu.
Alfonz Lukačin
Alfonz Lukačin (* 20. jún 1950 Juskova Voľa, okres Vranov nad Topľou, Slovensko) je slovenský spisovateľ a dramatik.
Staviteľ chrámu
Dej sa odohráva v rokoch 1470 až 1490. V spojitosti s osudom majstra Štefana vykresľuje aj život v jednom z najväčších stredoeurópskych mieste v tej dobe – v Košiciach. Sústreďuje sa však hlavne na staviteľa, na jeho úsilie o presadenie výnimočných riešení pri výstavbe a konfrontáciu s malichernosťou a sebeckými záujmami mešťanov, na odvrátenie katastrofy a zničenie už hotového diela počas bojov o uhorský trón – hrozby, intrigy, zrada. Majster Štefan však zároveň vedie vnútorný zápas so svojím svedomím, vierou v Boha, ktorému síce stavia chrám, ale na ktorého márne volá, otvára mu srdce, odozvy sa mu však nedostáva. To všetko v stredovekej atmosfére, keď aj traja šustri na trojnožkách debatujú o význame svätej trojice a smrtka s kosou tancuje na fašiangových slávnostiach a prechádza sa uličkami mesta. Majster Štefan – gotický staviteľ, musí hájiť a najmä sám pred sebou aj svoj prístup, chápanie diela, umenia i Boha pred nastupujúcou renesanciou a jej protagonistami s odlišnými pohľadmi na svet, na nebesia, ktoré sa spájajú v novom poňatí sveta so zemou.
Etruskovia známi neznámi
Alfonz Lukačin je k čitateľovi maximálne poctivý, predkladá mu len overené skutočnosti a pokiaľ je to možné, tak ním samotným. Podobne postupoval aj v beletrizovanom cestopise Etruskovia známi neznámi (Press Print, Košice, 2001 a 2003).
Alfons Lukačin si naštudoval dostupnú literatúru a miesta, ktoré opisuje (archeologické vykopávky, nekropoly, múzeá) navštívil niekoľkokrát a väčšinu zobrazených exponátov v knihe držal osobne v rukách. Na knihe pracoval spolu s fotografom Eduardom Szattlerom takmer päť rokov. Čitateľovi sa v knihe snaží nielen priblížiť Etruskov, ukázať mu ich jedinečnú kultúru, ktorú vytvorili, ale chce mu umožniť, aby nazrel do ich sveta. Poodkrýva časovú clonu a pozýva ho, aby sa zúčastnil povedzme na poľovačke na kačice, na pohrebnom bankete – rituáli znovuzrodenia, bojoval za nezávislosť a slobodu, odhaľuje, ako to vlastne bolo so založením večného mesta Ríma, neskoršie úhlavného nepriateľa Etruskov. Skvelí hospodári, obchodníci, vynikali v spracovaní železnej rudy, kovov, v stavebníctve, lodiarstve. Etruskovia, podľa niektorých historikov pozostatok civilizácie spred desaťtisícročí. Tvoriví a súčasne fatalisti non plus ultra. Ako je to možné? Čo sa vlastne skrýva za tajomnosťou Etruskov? Len naša nevedomosť alebo vedeli o zdroji životodarnej energie, o duchovnom prameni, z ktorého sa stačí len raz sa napiť a život sa stane zmysluplným?
Na píšťalkách z vrbového prútia
Zoznamuje sa s minulosťou svojich predkov, poverami, povesťami, dávnymi mýtmi.
Pravda, len dovtedy, kým sa neobjavia prvé televízne prijímače. Nástup novej techniky znamenal, že kone, dovtedy nenahraditeľné v poľnohospodárstve, sa už pomaličky stávajú raritou. Súčasne prebieha kolektivizácia, ideologický nátlak na prijatie spoločenských zmien. Kniha sa číta jedným dychom.
Nočný motýľ
Z obdobia svojho pobytu v Prahe zaradil do zbierky poviedok Nočný motýľ (Press Print, Košice, 2004) aj tri poviedky, ktoré objasňujú jeho hľadanie výrazových prostriedkov pri tvorbe tak, aby zodpovedali danému prostredie, dramatickosti deja, dobe, charakteru hrdinov a zároveň boli zrozumiteľné.
Prejavuje sa v nich už jeho osobitý prístup k téme. Zdanlivá ľahkosť, s akou narába s písaným slovom, je vykúpená prepracovanosťou až do detailu. Poskladané zo slov ako kamienky v mozaike. Zbavenie sa každej zbytočnosti, ktorá by odvádzala čitateľa od zážitku a pochopenia toho, čo mu chce povedať. Udržuje čitateľa v napätí. Vťahuje ho do príbehu tak, že má dojem, ako keby bol účastníkom deja. Ak to odmietne a kĺže sa len po povrchu, nezapojí do prežívania celý svoj um a skúsenosť, môže sa mu stať, že v závere, keď strhne masky a odhalí pohnútky, ktoré viedli k takému konaniu postáv, potrebuje sa vrátiť na začiatok, lebo Lukačinove príbehy sa odohrávajú zvyčajne v niekoľkých rovinách a prvé plátno je skutočne len ich odevom.
Ovce moje, ovce
Divadelná hra Ovce moje, ovce, ktorú uviedlo Staromestské divadlo v Košiciach v roku 1998 a na zájazdovom vystúpení ju videli aj diváci v Česku, je ostrá satira s náznakom bájky na pomery pred rokom 1989 v Česko-Slovensku.
Paranoju, kde je vidieť za každým rohom nepriateľa socializmu a za každým odbočením zo smeru vytýčeného stranou ohrozenie socialistického zriadenia, prázdne heslá, stohy papiera popísaného frázami, pretvárku a v pozadí strach z moci. A oproti na domácej scéne osamotení protivníci, disidenti, idealisti, ktorí viedli svoj zápas za právo na odlišný názor. Zaskočení a prekvapení dramatickým vývojom udalostí po roku 1989. Vychovaní v umelej atmosfére sa len neveriacky pozerali, ako vtrhli do uvoľneného priestoru, nepripraveného prostredia a bez škrupúľ a bezohľadne využívali ich naivitu. Zrazu sa ukázalo, že otázky a problémy, ktoré predtým považovali za dôležité a za vyriešenie ktorých sa oplatilo znášať prenasledovanie, sú pre väčšinu spoluobčanov druhoradé. Zvíťazil bezduchý konzum. A heslo umiestnené na kolibe na salaši, kde sa dej hry odohráva: Sovietske ovce – náš vzor nahradila reklama: Coca-Cola, to je ono!
Pamätný dom Slovenskej národnej rady
Pamätný dom Slovenskej národnej rady z r. 1848 tiež aj Dom Anny Kolényovej alebo Pamätný dom I.SNR je na Štúrovej ulici 2 v Myjave. V tomto dome zasadala po prvý raz na území Slovenska I. Slovenská národná rada, ktorá sa sem po svojom založení vo Viedni presunula večer 18. septembra a zotrvala tu do 28. septembra 1848.
Pamätný dom
Dom pani Kolényovej pochádza z 30. rokov 19. storočia, bol jednopodlažnou stavbou s pivnicou a s piatimi priestormi, vystavaný do tvaru L. Je ľudovou architektúrou. Do ústredného zoznamu pamiatok bol zapísaný 14. septembra 1963 pod číslom ÚZPF 637/1. V roku 1970 bol vyhlásený za národnú kultúrnu pamiatku. Dom bol opravovaný v rokoch 196668, 1998, 2001.
Pamätná tabuľa
Na pamätnej tabuli domu je citát z Histórie povstania slovenskieho 1848 od Mikuláša Dohnányho z roku 1850:
Múzeum Slovenských národných rád
Dom je súčasťou Múzea Slovenských národných rád – komplexu, kde k domu Anny Kolényovej bol pristavený v rokoch 1966 – 1968, podľa architektonických návrhov Ing. Arch. M. Kusého, nový expozičný pavilón zo železa a liateho betónu. Budovy sú prepojené malou spojovacou pergolou. Múzeum bolo slávnostne otvorené v roku 1968 pri príležitosti 120. výročia vzniku prvej SNR. Je súčasťou Slovenského národného múzea. Múzejný komplex je symbiózou novej a starej architektúry.
Zloženie I. SNR
Politický predstavitelia I.SNR: Zvolení vojenskí členovia: Tajomníci SNR: Českí vojenskí velitelia sa podriadili politickému vedeniu SNR.
Anna Kolényová
Vdova po myjavskom evanjelickom farárovi Samuelovi Kolénym (1779 – 1837), bol kaplánom od 16. mája 1811, a druhým potolerančným farárom na Myjave po Jurovi Jozeffym, ktorý vybudoval myjavský tolerančný kostol. Samuel Kolény bol jeden z prvých myjavských buditeľov. Anna Kolényová neprichýlila I. SNR náhodne. Už predtým sa podieľala na pamätnom brezovskom divadle 26. apríla 1848, deň na to šili kokardy a zástavy a Anna jednu vyvesila na svoj dom. Vo veľkej sviatočnej izbe Jozef Miloslav Hurban koncipoval svoje Nitrianske žiadosti. Tu prebiehali aj rokovania o ďalšom postupe po zadržaní vyslancov so Žiadosťami, Lajka Šuleka a Daniela Bórika. Tiež ako jediná žena medzi mužmi, sa podieľala na plnení úloh z Hurbanovej výzvy Bratia Slováci.
Titus Calpurnius Siculus
Titus Calpurnius Siculus bol rímsky bukolický básnik, jeden z členov krúžku zhromaždeného okolo cisára Nerona. Jeho cognomen Siculus (Sicílsky) sa viaže buď k jeho rodisku alebo k napodobovaniu sicílskeho bukolického básnika Theokrita. Pod Siculovým menom sa nám dochovalo jedenásť eklog, z ktorých štyri posledné sú dnes na základe metrického rozboru pripisované básnikovi Nemesianovi žijúcemu v 3. storočí.
O básnikovom živote vieme iba z jeho vlastnej tvorby, v ktorej sa štylizuje do postavy pastiera Corydona. Zdá sa, že v istom okamihu svojho života trel biedu a uvažoval o odchode do Hispánie, ale pomohol mu ktosi, koho označuje pseudonymom Meliboeus. Vďaka nemu sa dokázal Calpurnius uchytiť v Ríme. Calpurniov tajomný ochranca býva stotožňovaný s Columellom, Senecom alebo Calpurniom Pisonom (ako najpravdepodobnejší kandidát sa javí práve Piso, ktorý, tak ako to tvrdí Siculus, bol blízkym priateľom cisára a venoval sa písaniu poézie). Na základe podobností mien je dokonca možné, že Calpurnius Siculus bol Pisonovým prepustencom.
Inou osobou oslavovanou v Calpurniovej idylickej poézii je cisár Nero, ktorý je označovaný za krásneho mladíka podobného Mars (boh)ovi a Apolónovi. Siculus naväzuje na Vergília, ktorý v svojej bukolickej poézii prináša motív Zlatého veku nastoleného s nástupom božského cisára k moci (v jeho prípade ide o Augusta). Tento istý motív sa vynára v Siculových veršoch v súvislosti s Neronom.
Calpurnius je dobrý básnik, aj keď nie originálny. Požičiava si motívy od Vergília (ktorého označuje v svojej poézii ako Tityra a nesmierne si ho považuje), Theokrita aj Ovídia. V jeho bukolickej poézii jasne badať zámer osláviť cisárovu osobu, čo v žiadnom prípade neznižuje jeho literárnu kvalitu.
Laus Pisonis
V Neronovom období a v kruhu blízkom tak cisárovej osobe ako Calpurniovi Siculovi vznikla aj anonymné báseň Laus Pisonis (Chvála Pisona), ktorej autorstvo je dodnes predmetom dohadov. Práve na základe podobnosti s básnikovými eklogami býva niekedy pripisovaná Calpurniovi Siculovi a menej často i Lucanovi.
Carmina Einsiedlensia
Do Neronovho obdobia spadajú aj dva fragmenty bukolickej poézie objavené roku 1869 v rukopise z kláštora v švajčiarskom Einsiedelne. Na základe tematickej i štylistickej podobnosti sa usudzuje, že aj ich autorom mohol byť Calpurnius Siculus či aspoň niekto, kto sa ho pokúšal napodobiť.
Mongaillard
Mongaillard je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Lot-et-Garonne, v regióne Akvitánsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Weimarský stavač
Weimarský stavač je plemeno psa uznané v FCI v skupine 7 pod číslom 99. Toto plemeno pochádza z Nemecka - okolia mesta Weimar.
Pôvod
Pôvod tohto plemena je nejasný. Existuje ohľadne toho mnoho dohadov, úvah a teórií. Jedna z verzií hovorí, že predkov weimarského stavača - sivomodrých francúzskych psov - doviezol z polovačky na konci 18teho storočia práve z Francúzska veľkovojvoda Karl August z Weimaru. Týchto psov potom začali v jeho panstve volať "Psi Karla Augusta". Túto teóriu však dodnes spochybňuje viacero odborníkov. Odmietajú túto historku s pomerne logickým odôvodnením, že vo Francúzsku sa sivé stavače nikdy nevyskytovali a ani teraz nevyskytujú.
Isté historické zdroje hovoria, že knieža Karl August získal svojich sivých psov od uhorského kniežaťa Esterházyho počas pobytu na jeho panstve v českých kúpeľoch Teplice. Zachovala sa totiž listina, v ktorej knieža Esterházy píše svojmu priateľovi o tom, ako bol Karl August očarený jeho psami. Údajne si ich od neho aj zopár kúpil a odviezol do Weimaru.
Hoci nie je úplne jasné, odkiaľ knieža tieto psi do svojho regiónu priviezol, isté je, že keď sa tam dostali, rozdával ich svojim priateľom šľachtického pôvodu. Vďaka tomu sa títo psi v najbližších rokoch rozšírili do okolia Weimaru a Durínska.
Vzhľad
Je to stredne veľký pes, psi majú výšku okolo 59-70 centimetrov, feny cca. 57-65 cm. Farba srsti je strieborná, srnčia alebo myšia šeď. Chlpy sú krátke (pri dlhosrstom weimarskom stavčovi samozrejme dlhé, ale ten sa vyskytuje zriedkavo) a jemné. Jeho tvar a línia tela sa zhoduje s ostatnými stavačmi. Oči má v šteňacom veku modré, keď vyrastie, sfarbia sa mu do šeda až jantárova.
Povaha
Ostražitý, citlivý, všestranný, ovládateľný, povahovo pevný a náruživý lovecky upotrebiteľný pes so systematickým a vytrvalým hľadaním, nie však nadmerného temperamentu. Nos pozoruhodnej kvality. Ostrý na škodnú a dravú zver; taktiež ostražitý, ale nikdy agresívny k luďom. Spoľahlivý vo vystavovaní a v práci vo vode. Miluje deti a svojho pána, nerád zostáva sám a rád pracuje.
Uľanka
Uľanka (Ulmanka) je najsevernejšia mestská časť Banskej Bystrice.
Podľa údajov z roku 2008 mala 447 obyvateľov.
Polohopis
náhľad|Uľanka z vtáčej perspektívy Leží od centra mesta v Starohorských vrchoch, v údolí riečky Bystrica, v nadmorskej výške  Uľanka je obkolesená z juhu výbežkami Baranova a Pánskeho dielu, od východu Baníckymi lúkami, štítom Kochuľa (975m), od severu sa sem tiahne Končitý vrch a zasahujú sem aj výbežky Japeňa a Košiar. Do Uľanky sa z Banskej Bystrice dostanete cestou smerom na Donovaly, odbočením doprava približne 200 m za benzínovou pumpou Slovnaft za obcou Nový Svet-Jakub. Z Uľanky (rázcestie na začiatku obce - smer doprava) vedie popod železničný most 4 km cesta do baníckej obce Špania Dolina. Uľanka leží pri hlavnom cestnom ťahu Banská Bystrica - Ružomberok (cesta I. triedy č. 59) a pri železničnej trati Zvolen – Vrútky na ktorej sa nachádza železničná stanica Uľanka. Z Banskej Bystrice sem premávajú linky MHD č. 43 a 54 (601454). Uľanka má len dve ulice a to "Uľanskú cestu" a ulicu Jozefa Mistríka - nazvanú po významnom slovenskom jazykovedcovi.
Názov
Villa Ulmeni (1455), Ulmandorf (1490), Wlman, Wlmanowfalva (1516), Ulmanowfalwa (1560), Ulmanka (1773), Olmányfalva (1886), Ulmánka (1908), Ulmanka (1918), Uľanka (1948)
Trans-X
Trans-X je kanadská synthpopová skupina z Montrealu, Quebec, Kanada. Je predovšetkým známa pre svoj hitový singel „Living on Video“, ktorý sa dostal do rebríčkov po celom svete.
Uľanka
Názov
Podľa významného rodáka Antona Jurovského sa názov obce uvádza v najstarších písomných dokladoch z 15. storočia jednak ako "Ullmann", alebo i ako "Ulaan-storff". Nejednoznačnosť významu pomenovania obce ovplyvnila aj slovenského politika, básnika a spisovateľa Ján Kollára (ktorý ako študent roku 1812 obcou prechádzal z Mošoviec do Banskej Bystrice), pretože práve ten odvádzal meno Ulmanka, nie od osoby ťažiara Ulmana, či jedného z Karlových synov, ale poetickejšie- a to od "ulmu", t. j. nemeckého pomenovania stromu brest, ktorý tam v tých časoch videl rásť. Kollár opisuje toto okolie Banskej Bystrice nasledovne: "Cesta cez Harmanec a jeho švajčiarske stráne, doliny a vodopády ma naplnila velebou. Do Kremnice vedie cesta cez lazy, lesnaté, jednotvárne a nudné roviny; cesta do Bystrice je bohatá na romantické rozmanitosti a smelé diela prírody.“ Úradne dedina niesla meno Ulmanka už od r. 1773, alebo i Ulmánka (v r. 1908). V rokoch 1886 – 1913 jej úradný pomaďarčený názov znel Olmányfalva; od r. 1918 zase Ulmanka. Terajšie meno Uľanka pochádza až z roku 1948. Hoci nemá nijaké etymologické značenie predsa je pre slovenskú výslovnosť ľahšie.
Dejiny
Vznikla ako  banícka  osada Villa Ullmani v 15. storočí. Podľa niektorých prameňov názov obce Ulmanka súvisí najmä s baníckou minulosťou obce, nakoľko toto územie patrilo na prelome 14. a 15. storočia práve ťažiarovi Gotzelovi Ulmanovi (1391). V diele Jurkoviča "Dejiny kráľovského mesta Banská Bystrica" sa dokonca uvádza, že pomenovanie získala obec po jednom zo synov Karla- Ulmannovi (jeho ďalšími synmi boli údajne Ondrej a Mikuláš). Karlovci (alebo Károliovci) patrili medzi najvplyvnejších a najbohatších majiteľov baní v okolí Banskej Bystrice.
V čase baníckej prosperity boli skoro všetci muži v obci baníkmi. Neskôr patrila Uľanka rôznym banskobystrickým ťažiarom - Jung, Thurzo a potom aj banskej komore. Obyvatelia sa časom začali okrem baníctva  živiť aj drevorubačstvom,  obchodovaním  a prácou v závodoch v Harmanci a Banskej Bystrici. thumb|160x160px|Kniha o UlmankeŽivot v obci v 20.tych rokoch 20.storočia veľmi pútavým a podrobným spôsobom opísal rodák z Ulmanky p. Anton Jurovský v diele "Životnou cestou-Spomienky psychológa". Kniha bola publikovaná v roku 2009.
Slovenské národné povstanie
thumb|Pancierový vlak "Štefánik", 70. výročie SNP- rekonštrukcia bojov v Šálkovej|150x150px Dôležitú úlohu v Slovenskom národnom povstaní zohrala vlaková stanica v Uľanke najmä v súvislosti s použitím pancierových vlakov v bojoch proti nemeckým vojskám. Povstalecké pancierové vlaky boli vyrobené na jeseň v roku 1944, pôvodne boli tri- Štefánik, Hurban a Masaryk. Obrnené vlaky plnili podobnú úlohu ako tanky, vyrážali do útoku či kryli ústup vojakov. Na konci Povstania boli všetky tri odstavené vo vlakových staniciach Uľanka a Harmanec.
Na budove železničnej stanice Uľanka je umiestnená pamätná tabuľa venovaná posádkam povstaleckých pancierových vlakov s textom:
Pred stanicou sa nachádza partizánske súsošie "Ústup do hôr" od akademického sochára Jána Hučka (* 1910 – † 1973), ktoré bolo odhalené v roku 1969 pri príležitosti osláv 25. výročia SNP. Na budove bývalého MNV a hasičskej zbrojnice je umiestnená ďalšia pamätná tabuľa padlým v 2. svetovej vojne.
Spomienky uľanských partizánov Štefana Poláka a Jána Jariabku sú od roku 2008 uchované v strojopisnej forme v archíve Múzea SNP v Banskej Bystrici pod číslom R 854/2015. Partizáni spomínajú na život v horách nad Uľankou, na spolužitie v dedine v časoch vojny, na vzájomnú pomoc a solidaritu. Silné väzby priateľstva Uľančanov sa najviac prejavovali pri pomoci prenasledovanej židovskej rodine Grünovcov. Skupovali predávaný majetok tejto rodiny a vracali ho späť Grünovcom. Obyvatelia fabrického domu pomáhali jedlom.
Skupina uľanských partizánov patrila k jednotke „Smrť fašizmu“, ktorá bola vedená majorom Volkovom.Pri vstupe do jednotky si uľanskí partizáni vzájomne prisahali: „Buď sa ako bojový zväzok vrátime všetci, alebo ani jeden“. Uľančanom výdatne pomáhali Špaňodolinčania, ako aj obyvatelia Jakuba. Ján Jariabka bol pôvodne príslušníkom I. československej armády na Slovensku - zaradený k technickej letke na letisku Tri Duby, k partizánom sa pripojil až v novembri 1944. Brat Ľudevít Jariabka narukoval k partizánom o čosi skôr. Spomedzi uľanských partizánov padol medzi prvými, osudným sa mu stal prieskum v Uľanke dňa 8. marca 1945, pochovaný je na cintoríne v Španej Doline. Spomienka Štefana Poláka: ''„Medzi príjemné chvíle, ktorými sme boli poverení- bola prieskumná činnosť skupiny- najčastejšie naše hliadky vyšli na Kochuľu alebo Sedlo do Hrabia nad križovatku. Rodnú obec Uľanku sme mali ako na dlani, keď sme boli na Kochuli a tam v plesti domov sme hľadali ''každý svoj. Okrem pohybu Nemcov sme boli v duchu s našimi doma. Vlievalo to do nás odhodlanie vydržať do konca a nemilosrdne biť fašistov- čo sa uhniezdili u nás doma.“
Samospráva
Uľanka tvorí spolu s Jakubom, Kostiviarskou, Podlavicami a Skubínom volebný obvod č. 4, ktorý má v mestskom zastupiteľstve 2 poslancov.
Osobnosti mestskej časti
thumb|235x235px thumb|163x163px|Dielo inšpirované životom v obci
Kaštieľ Borsiczkých a pivovar v Uľanke
V 19. storočí sa v Ulmanke nachádzal kaštieľ rodiny Borsiczkých, ktorého súčasťou bol aj pivovar. V rokoch 1848-1849 bol však kaštieľ vyplienený.
Práve potomkovia Alojza Herritza a Anny Borszickej si odovzávali banskobystrickú pivovarnícku tradíciu z pokolenia na pokolenie.
Uľanský viadukt
Najväčšia stavba svojho druhu v juhovýchodnej Európe. Umiestnený na železničnej trati Banská Bystrica- Horná Štubňa, v náročnom teréne Veľkej Fatry- ponad dolinu Lelekovo. Má jednu hlavnú a tri vedľajšie klenby. Výška nad údolím je 42 metrov, dĺžka železobetónovej klenby je 42 metrov. Viadukt je prevádzkovaný od roku 1940.
Občianska vybavenosť
Koliba u sv. Krištofa a Penzión Koliba - Uľanská cesta 170.
Kunžak
Kunžak je obec v Česku v okrese Jindřichův Hradec v Juhočeskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 1 494 obyvateľov, z toho 765 mužov a 729 žien, pričom priemerný vek v obci bol 41,3 roka (muži 40,0 roka, ženy 42,7 roka).
Donecká pahorkatina
Donecká pahorkatina (iné názvy: Donecká plošina, Donecký masív , Donecký chrbát , zriedkavo: Donecká (uhoľná) panva/Donbas ; , ) je vysočina vo východnej Európe, južne od Stredoruskej vysočiny. Leží medzi riekami Donec a Don a Azovským morom; väčšina náleží Ukrajine (Donecká a Luhanská oblasť), na východe zasahuje tiež do Ruska (Rostovská oblasť).
Vysočina je približne dlhá a max. široká. Najvyšším bodom je Mohyla Mečetna v blízkosti mesta Krasnyj Luč, stredná výška sa pohybuje medzi 200 až  Väčšina jej územia je husto osídlená; západná časť vysočiny je súčasťou priemyselného Donbasu s veľkomestami Doneck a Luhansk.
Aretaón
Aretaón (Aretaón) môže byť v gréckej mytológii:
Aretaon môže byť aj:
Eduard Kudláč
Eduard Kudláč (* 28. október 1972, Žilina) je slovenský režisér, dramatik a fotograf.
Umelecký šéf MD Žilina, k februáru 2023 sa podieľal na takmer stovke divadelných inscenácií, bez ohľadu na scénu. Vyše sedemdesiat z nich režíroval, zhruba dvadsať zastrešoval už dramaturgicky. Prinajmenšom deväť hier adaptoval, zdramatizoval alebo upravoval, štyri prekladal, na desiatich participoval navyše hudobne či výtvarne.
Z popredných domácich činohier opakovane – šesťkrát hosťoval v Slovenskom národnom divadle, dvakrát v Štátnom divadle Košice, opätovne tiež v bratislavskom Štúdiu L+S. V Česku zatiaľ účinkoval v tamojšom Národnom divadle, Švandovom divadle, Divadle pod Palmovkou či Divadle Rokoko čoby javiska MDP, kým z mimopražských súborov, si jeho réžiu vyžiadalo ostravské Divadlo Petra Bezruča a brnenské HaDivadlo.
Z jeho autorských počinov, je najznámejšia zmiešaná trilógia Nakŕm hada na svojej hrudi, sčasti uvedená jeho vlastným nezávislým združením Phenomenontheatre. Okrem iného dvojnásobný kandidát, i laureát ceny divadelných kritikov DOSKY ako taký, žije striedavo v rodnom aj hlavnom meste, a jeho manželkou je scénografka Eva Rácová, s ktorou často spolupracuje v tandeme.
Životopis
Absolvoval divadelnú réžiu na Vysokej škole múzických umení v Bratislave a odbornú stáž na Letnej akadémii dramatických umení v Sofii, organizovanú Umeleckým centrom Soros a Novou bulharskou univerzitou v spolupráci s amsterdamským inštitútom Felix Meritis.
Do povedomia alternatívnej divadelnej scény prenikol ako zakladateľ svojho vlastného kočovného telesa Phenomenontheatre, sprvu známeho pod aliasom J.A.V. Theatre (2000 – 2002). Tvorivé uplatnenie však nachádzal už ako poslucháč VŠMU, respektíve hosťujúci umelec v žilinskom Mestskom i jej Bábkovom divadle. Kým v činohernom čoskoro prechodne zakotvil čoby interný režisér aj herec (1998 – 2001), vtedy ešte „Majákovskej“ scény, v druhom neskôr ako stály dramaturg i príležitostný bábkoherec (2004 – 2007), takisto prevažne produkcie pre deti a mládež. Krátko po svojom treťom návrate, už do zrekonštruovaného MD Žilina v novembri 2008, sa v marci 2009 stal jeho umeleckým šéfom, ktorým je dodnes.
Úspechy a ocenenia
Zvláštnu cenu poroty na Novej dráme 2007 získala S.Daubnerová, táto za scénický koncept a stvárnenie Ciel, produkovaných spoločne s Kudláčom.
Poznámky
<references group="p."/>
Monchy-le-Preux
Monchy-le-Preux je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Pas-de-Calais, v regióne Nord-Pas-de-Calais.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Pargny-les-Bois
Pargny-les-Bois je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Aisne, v regióne Pikardia.
Poloha
Pargny-les-Bois má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Graf vývoja obyvateľstva:
10. storočie
10. storočie je storočie, ktoré trvalo od roku 901 do roku 1000.
Sidonie
Sidonie (pred rokom 1993 Sidónia) je osada v Česku v Bielych Karpatoch, v údolí Vlárky, na česko-slovenskej hranici, v nadmorskej výške Pôvodne súčasť obce Horné Srnie, od roku 1993 pričlenená k moravskému mestu Brumov-Bylnice (okres Zlín), v dôsledku úprav štátnej hranice bola vymenená za osadu U Sabotů (Šance).
Zoznam planétok 65251 – 65500
Dáta použité s dovolením / Data used with permission © IAU: Minor Planet Center.
Diaľnica A17 (Nemecko)
Diaľnica A17  je diaľnica v Nemecku, ktorá vedie z Drážďan cez Heidenau a Pirnu na českú štátnu hranicu. Je dlhá 44 km a na celej svojej dĺžke je súčasťou európskej cesty 55.
American Gothic
American Gothic je EP skupiny The Smashing Pumpkins obsahujúce štyri skladby. EP bolo vydané digitálne 1. januára 2008.
11. storočie
11. storočie je storočie, ktoré trvalo od roku 1001 do roku 1100.
Kaʻahumanu
Elizabeth Kaʻahumanu, známa tiež ako Kaahumanu (* 17. marec 1768, jaskyňa Puʻu kauiki, Hāna, ostrov Maui – † 5. jún 1832, údolie Mānoa pri Honolulu), bola politicky najvplyvnejšia kráľovná-regentka („premiérka“ – Kuhina Nui) Havajského kráľovstva. Bola dcérou Keʻeaumoku Pāpaʻiahiahi, poradcu kráľa Kamehameha I. Za kráľa Kamehameha I. bola vydatá v 13 rokoch. Medzi jeho ženami bola favoritkou a bola to práve ona, kto ho podnietil k boju za zjednotenie Havaja.
Kópia diela
Kópia diela, alebo rozmnoženina diela je predmetom Autorského zákona. Autorský zákon definuje autorské dielo, kópie diela a stanovuje možnosti zaobchádzania s nimi. Udeliť súhlas na vytvorenie kópie diela môže autor diela (podľa § 18 ods. 2 AZ); v určitých prípadoch a pri splnení určitých podmienok je možné vytvoriť kópiu diela aj bez jeho súhlasu. Tieto prípady sú takisto definované autorským zákonom: napríklad nie je potrebný súhlas autora pri vytvorení rozmnoženiny diela na školské účely (podľa § 28 AZ), kópiu (rozmnoženinu) zverejneného diela môže vyhotoviť fyzická osoba bez súhlasu autora pre svoju osobnú potrebu a na účel, ktorý nie je priamo ani nepriamo obchodný; za také použitie nevzniká povinnosť uhradiť autorovi odmenu (podľa § 24 ods. 1 AZ).
Rozmnoženinu diela je možné vyhotoviť (podľa § 5 ods. 17 AZ) prenesením diela alebo jeho časti na iný hmotný podklad priamo z originálu diela alebo nepriamo z inej rozmnoženiny diela dočasne alebo trvalo, a to akýmkoľvek spôsobom a v akejkoľvek forme; rozmnoženinu diela možno vyhotoviť najmä vo forme:
Kópiu, rozmnoženinu diela je možné vyhotoviť (podľa § 5 ods. 9 AZ) pomocou reprografického alebo iného technického zariadenia. Sú to zariadenia, ktoré využívajú na zhotovovanie rozmnoženiny elektromagnetické žiarenie alebo zhotovujú rozmnoženiny inak. Je to najmä kopírovací prístroj, skener, či fax.
Európska únia
Pôvodne boli štáty Európskej únie rozdelené na:
Vyhlásením Súdneho dvora Európskej únie zo dňa 10. apríla 2014 sa toto členenie zmenilo a v súčasnosti je možné zhotoviť kópiu autorského diela pre osobnú potrebu len v prípade, ak bude zhotovená z legálneho zdroja.
Malá Litva
náhľad|Malá Litva (červenou) a ostatné [[regióny Litvy|historické etnografické regióny Litvy]] Malá Litva (lit. Mažoji Lietuva; nem. Kleinlitauen; poľ.: Litwa Mniejsza; rus.: Máлая Литвá) alebo Pruská Litva (lit. Prūsų Lietuva; nem. Preußisch-Litauen; poľ.: Litwa Pruska) je historický región Pruska, neskôr nemeckého Východného Pruska, v ktorom žili Pruskí Litovci (Lietuvininkai).
Pred usadením Rádu nemeckých rytierov v Prusku, ktoré prebehlo v 13. storočí, bola väčšina územia Malej Litvy osídlená baltskými kmeňmi Nadruvov a Skalvov. V dôsledku vojen medzi rádovým štátom a Litvou došlo k vyľudneniu územia. Vojna sa skončila uzavretím melnského mieru v roku 1422 a územie bolo následne znovuosídlené litovskými kolonistami a navrátilcami, ktorí ušli pred vojnou. Samotný pojem Malá Litva sa prvýkrát objavuje medzi rokmi 1517 a 1526. S výnimkou pruhu územia na východ od rieky Nemen s centrom v Klaipėde (nem. Memel), ktoré sa stalo mandátnym územím Spoločnosti národov v roku 1920 a v rokoch 1923 – 1939 bolo súčasťou Litvy, bola celá Malá Litva až do roku 1945 súčasťou Pruska.
V Prusku bolo v priebehu storočí pôvodné obyvateľstvo postupne takmer celkom germanizované – najväčšia litovská komunita pretrvala práve v Klaipėde a jej okolí, preto si na toto územie medzivojnová Litva uplatnila nárok. V súčasnosti je Klaipėda a územie Malej Litvy, ležiace na východ od rieky Nemen súčasťou Litvy, malá časť územia na krajnom juhu je súčasťou Poľska, kým väčšina územia je súčasťou ruskej Kaliningradskej oblasti.
Mondicourt
Mondicourt je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Pas-de-Calais, v regióne Nord-Pas-de-Calais.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Konferencia biskupov Slovenska
náhľad|Sídlo na Kapitulskej 11 v Bratislave
Konferencia biskupov Slovenska, (skr. KBS) je biskupská konferencia katolíckych biskupov na území Slovenska. Na základe požiadavky slovenských biskupov a po súhlase Svätej stolice ju prefekt Kongregácie pre biskupov kardinál Bernardinus Gantin erigoval 23. marca 1993. Dňa 10. októbra 2022 bol zvolený za predsedu KBS košický arcibiskup metropolita Mons. Bernard Bober. Sídlom KBS je Bratislava.
Tlačová kancelária (TK KBS)
Súčasťou sekretariátu KBS je Tlačová kancelária Konferencie biskupov Slovenska, ktorá slúži aj ako tlačové oddelenie KBS. Vydáva spravodajský servis zo života Cirkvi vo svete a na Slovensku, elektronický spravodajský bulletin Život Cirkvi a zabezpečuje kontakty medzi médiami a Katolíckou cirkvou na Slovensku ako aj monitoring dennej tlače.
Lásenice
Lásenice je obec v Česku v okrese Jindřichův Hradec v Juhočeskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 575 obyvateľov, z toho 302 mužov a 273 žien, pričom priemerný vek v obci bol 39,0 roka (muži 38,2 roka, ženy 39,8 roka).
Dejiny
Prvá písomná zmienka o obci pochádza z roku 1391.
Drogheda United FC
Drogheda United FC je írsky futbalový klub pochádzajúci z mesta Drogheda, ktoré sa nachádza na východnom pobreží krajiny a má približne 30 000 obyvateľov.
Pôvodný klub Drogheda United bol založený v roku 1919 avšak v roku 1963 bol založený ďalší miestny klub Drogheda FC. V roku 1975 sa spojili a bol založený Drogheda United FC. Klub momentálne (február 2013) hrá najvyššiu domácu ligu Írsku Premier Divison.
Domáce zápasy hráva na štadióne Hunky Dorys Park, ktorý má kapacitu 2 000 miest na sedenie, avšak v blízkej budúcnosti sa má dobudovať ďalších 8 000 miest.
Najväčším úspechom je víťazstvo Premier Divison z roku 2007.
Monheurt
Monheurt je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Lot-et-Garonne, v regióne Akvitánsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Chesney Hawkes
Chesney Lee Hawkes (* 22. september 1971; Windsor, Berkshire, Anglicko) je anglický popový spevák, textár a príležitostný herec. Je najviac známy svojim singlom „The One and Only“ z roku 1991, ktorý dosiahol vrchol rebríčku v Spojenom kráľovstve a umiestnil sa v Top 10 v USA.
Čierťaž
Čierťaž môže byť:
9. storočie
9. storočie je storočie, ktoré trvalo od roku 801 do roku 900.
Parpeville
Parpeville je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Aisne, v regióne Pikardia.
Poloha
Parpeville má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Parpeville má 236 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
Zadné Halny
Zadné Halny sú mestská časť mesta Brezno, v Breznianskej kotline, na pravom brehu Hrona, 3 km na severovýchod od centra mesta.
Leží na križovatke cesty I/66 a II/529 a železničných tratí Banská Bystrica – Červená Skala a Brezno – Jesenské.
Mont-Bernanchon
Mont-Bernanchon je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Pas-de-Calais, v regióne Nord-Pas-de-Calais.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
22. storočie
22. storočie je storočie, ktoré podľa gregoriánskeho kalendára bude trvať od roku 2101 a do roku 2200.
Vo fikcii
V 22. storočí sa odohráva dej viacerých, prevažne vedecko-fantastických literárnych a filmových diel, ako aj videohier. Príkladom je poviedka Isaaca Asimova It’s Such a Beautiful Day (v roku 2117) publikovanej v zbierke Star Science Fiction Stories No.3 (1955).
Pasly
Pasly je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Aisne, v regióne Pikardia.
Poloha
Pasly má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Pasly má 1023 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
8. storočie
8. storočie je storočie, ktoré trvalo od roku 701 do roku 800.
7. storočie
7. storočie je storočie, ktoré trvalo od roku 601 do roku 700.
Tižinský potok
Tižinský potok označuje dva vodné toky v povodí Varínky:
Lodhéřov
Lodhéřov je obec v Česku v okrese Jindřichův Hradec v Juhočeskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 647 obyvateľov, z toho 334 mužov a 313 žien, pričom priemerný vek v obci bol 39,6 roka (muži 38,9 roka, ženy 40,4 roka).
Milánsky edikt
Milánsky edikt bola deklarácia cisárov Constantina I. a Licinia, uzavretá počas ich stretnutia v Miláne vo februári 313, ktorá zaručovala slobodu vyznania pre všetky náboženstvá v Rímskej ríši. Zachoval sa však vo forme, ktorá nie je ediktom a ktorá nebola vydaná v Miláne.
Kresťanstvo bolo za povolené náboženstvo (religio licita) uznané už skôr, serdickým ediktom (311), ktorý tiež kresťanom umožnil opätovne si postaviť chrámy.
Deň Zeme
thumb|Neoficiálna zástava Dňa Zeme od Johna McConnella
Deň Zeme je deň venovaný Zemi, ktorý sa každoročne koná 22. apríla. Tento sviatok je ovplyvnený pôvodným dňom Zeme, ktorý sa konal počas osláv jarnej rovnodennosti, 21. marca a oslavoval príchod jari. V modernom poňatí ide o ekologicky motivovaný sviatok, upozorňujúci ľudí na vplyv ničenia životného prostredia, a rozvíjajúcu sa diskusiu o možných riešeniach zabrániť znečisteniu. V poslednom čase bola niekoľkokrát vyslovená myšlienka, že by sviatok bolo lepšie posunúť na letný slnovrat, lebo by pekné počasie prilákalo viacej ľudí. No nezdá sa byť pravdepodobné, že by sa našla vôľa zmeniť už zabehnutý dátum.
História
História vyhlásenia tohto dňa siaha do roku 1969, keď predovšetkým John McConnell začal volať po vzniku medzinárodného dňa Zeme a v rámci týchto snáh vytvoril i vlajku Dňa Zeme. Prvý Deň Zeme bol oslávený v San Franciscu. Táto oslava bola pravdepodobne myslená nielen ako ekologicky zameraný sviatok, ale aj ako ľavicovo orientovaný happening bojovníkov proti vojne vo Vietname. Kampaň s týmto sviatkom spojená, si kládla za cieľ preniesť otázku ekológie do politických kruhov. Cieľom bolo zvýšiť energetickú účinnosť, recyklovať odpadky a hľadať obnoviteľné zdroje energie. Táto akcia mala veľký ohlas práve medzi študentmi. Pre prvú oslavu dňa 22. apríla 1970 bol, zrejme nevedome, vybraný deň 100. narodenín Vladimíra Iľjiča Lenina.
OSN začala tento sviatok sláviť o rok neskôr (1971). V roku 1990 sa k Amerike pripojil aj zvyšok sveta a 22. apríl sa stal Medzinárodným dňom Zeme.
Monségur (Lot-et-Garonne)
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Jodid fosforečný
Jodid fosforečný je anorganická zlúčenina sa vzorcom PI5. Ide síce o homológ iných fosforečných halogenidov (fluoridu, chloridu a bromidu), avšak líši sa od nich tým, že nemá päťstennú bipyramidálnu štruktúru. V roztoku sa chová ako adukt jodidu fosforitého (PI3) a jódu (I2). V tuhej fáze ide o kokrystalizát týchto dvoch látok.
Jodid fosforečný sa pripravuje reakciou jodidu sodného s chloridom fosforečným za prítomnosti jódmetánu.
GSM-Railways
GSM-Railways je vlastná sieť Železníc slovenskej republiky (ŽSR), ktorú spustili začiatkom februára 2008 v pilotnej prevádzke. Využívaná bude predovšetkým na riadenie železničnej prevádzky, organizovanie dopravy, ale v ostrej prevádzke aj na núdzové zastavenie vlakov. Siete GSM-R sú medzinárodne určené len pre potreby železníc, t. j. nejde o mobilných operátorov, ktorí poskytujú služby verejnosti.
Telekomunikačný úrad (TÚ) SR vydal 20. júna 2008 Železniciam Slovenskej republiky povolenie na prevádzkovanie na 10 rokov. ŽSR koncom apríla 2008 požiadali o pridelenie frekvencií v pásme GSM-R (876-880 MHz/921-925 MHz). Keďže ŽSR splnili všetky zákonné podmienky, úrad im potrebné povolenie vydal.
Predvoľby
Telekomunikačný úrad Slovenskej republiky prideľuje jednotlivým operátorom predvoľby, alebo tzv. prefixy. Zoznam predvolieb je uvedený v článku Slovenské telefónne predvoľby. Spoločnosť ŽSR pre sieť GSM-Railways využíva tieto predvoľby: