cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Maroš Bango
Marián Bango (* 31. marec 1972, Trnava) je slovenský nevidiaci umelec, spevák. Prezývajú ho slovenský Bocelli. Manželkou, manažérkou a moderátorkou jeho koncertov je taktiež nevidiaca Alexandra Bangová.
Spieva operné árie, operety, kantilény, evergreeny, piesne z repertoáru slávnych tenorov Luciano Pavarottiho, Andrea Bocelliho a Petra Dvorského, sakrálnu hudbu a tanečné a ľudové piesne rôznych národov (cigánske, maďarské, ruské, moravské). Vďaka dobrému hudobnému sluchu, napriek svojmu zrakovému handicapu, hrá na 4 hudobných nástrojoch a dokáže sa aj sám pri speve sprevádzať.
Charenton-le-Pont (mesto)
Charenton-le-Pont je je francúzske mesto v juhovýchodnej časti metropolitnej oblasti Paríža v departemente Val-de-Marne v regióne Île-de-France. Od centra Paríža je vzdialené.
Geografia
Susedné obce: Alfortville, Ivry-sur-Seine, Maisons-Alfort, Paríž a Saint-Maurice.
NGC 5639
NGC 5639 je galaxia v súhvezdí Pastier, ktorú objavil anglický astronóm John Herschel 15. mája 1830.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 13,7.
Introduce Yourself
Introduce Yourself je v poradí druhý štúdiový album americkej rockovej skupiny Faith No More. Tento album vyšiel v roku 1987, je to posledný album so spevákom Chuckom Mosleyom,ktorého neskôr nahradil Mike Patton.
Josef Pekař
Josef Pekař (* 12. apríl 1870, Malý Rohozec – † 23. január 1937, Praha) bol jeden z najvýznamnejších českých historikov.
Od roku 1901 profesor rakúskych dejín na pražskej univerzite. Od roku 1912 viedol polemiku s T. G. Masarykom o zmysle českých dejín. Kým TGM za fundamentálnu považoval ideu náboženskú, Pekař za takúto považoval ideu nacionálnu.
Okazakiho fragment
thumb|Schéma replikácie DNA. 1. Vlákno 3'→5' 2. Vlákon 5'→3' 3. [[DNA-polymeráza (Polα) 4. DNA ligáza 5. Primer 6. DNA-primáza 7. Okazakiho fragment 8. DNA-polymeráza (Polδ) 9. Helikáza 10. Bielkovina 11. Topoizomeráza]]
Okazakiho fragment je relatívne krátka časť reťazca deoxyribonukleovej kyseliny (DNA). Je pomenovaný po Reiji Okazakiovi a Tsuneko Okazakiovej, manželskom páre japonských molekulárnych biológov, ktorí ich v roku 1968 objavili pri skúmaní replikácie DNA.
Okazakiho fragmenty polydeoxiribonukleotidy, ktoré sú syntetizované pri replikácii deoxyribonukleovej kyseliny ako úseky oneskorujúceho sa reťazca (angl. lagging strand), aby boli neskôr spojené enzýmom DNA ligáza a vytvorili jedno vlákno. Každý úsek sa syntetizuje ako samostatná jednotka vrátane iniciácie pomocou enzýmu RNA-polymeráza.
Priemerná dĺžka Okazakiho fragmentov u prokaryotov je 1 000 až 2 000 deoxyribonukleotidov, u eukaryotov sú oveľa kratšie, približne iba 100 až 200 nukleotidov.
Loď na sypaný náklad
thumb|upright=1.8|Sabrina I je moderná loď na sypaný náklad typu Handymax
Loď na sypaný náklad (alebo bulk carrier, bulker) je obchodná loď špeciálne navrhnutá na prepravu nebaleného sypaného nákladu, ako je obilie, uhlie, ruda a cement, vo svojich nákladových priestoroch. Od roku 1852, keď bol postavený prvý špecializovaný bulker, ekonomické požiadavky napomáhali vývoju týchto lodí, čo do ich veľkosti a prepracovanosti. Dnešné lode na sypaný náklad sú špeciálne navrhované pre maximalizovanie ich kapacity, bezpečnosti, efektívnosti a schopnosti vydržať náročnosť ich práce.
V súčasnosti tvoria lode na sypaný náklad približne 40 % svetovej obchodnej flotily, a ich veľkosť sa pohybuje od mini-bulkov s jedným nákladovým priestorom až po obrovské lode na rudu schopné odviesť 365 000 metrických ton (DWT). Existuje množstvo špecializovaných úprav týchto lodí: niektoré sa dokážu samé vyložiť, niektoré sú závislé od vybavenia prístavov, a iné môžu naložený náklad baliť priamo na lodi. Vyše polovica lodí na sypaný náklad patrí gréckym, japonským a čínskym majiteľom a viac ako štvrtina je registrovaná v Paname. Južná Kórea je najväčším staviteľom bulkerov na svete a 82 % týchto lodí sa zostavuje v Ázii.
Posádka bulkerov sa zúčastňuje nakládky a vykládky nákladových priestorov, navigácie lode, údržby strojov a vybavenia lode. Nakládka a vykládka lode je náročná a nebezpečná a na väčších lodiach tohto typu môže zabrať až 120 hodín. Posádku môžu tvoriť traja ľudia na najmenších lodiach, alebo až 30 ľudí na tých najväčších.
Sypaný náklad môže byť veľmi ťažký, lepkavý a drsný. Tým môže predstavovať bezpečnostné problémy ako sú presýpanie nákladu, spontánne vznietenie a nasiaknutie vodou, ktoré môžu ohroziť loď. Používanie lodí, ktoré boli staré a mali problémy s koróziou bolo spojené s potápaním sa bulkerov v 90. rokoch 20. storočia kvôli veľkým nákladovým otvorom potrebným pre manipuláciu s nákladom. Boli prijaté nové medzinárodné obmedzenia na zdokonalenie tvarov lode a sprísnenie inšpekcií, ako aj zjednodušenie procesu opustenia lode v prípade jej skazy.
Definícia
Používa sa niekoľko skratiek na opísanie lodí na sypaný náklad. "OBO" (Ore-bulk-oil), popisuje loď, ktorá preváža kombináciu rudy, sypaného nákladu a ropy, "O/O" sa používa pre kombináciu rudy a ropy. Skratky "VLOC," "VLBC," "ULOC," a "ULBC", pre veľmi veľkú a ultra veľkú loď na sypaný náklad a rudu, sa prevzali z označovania supertankerov.
História
Pred vznikom špecializovaných lodí na sypaný náklad mali prepravcovia dve možnosti ako naložiť náklad do lode. Prvou metódou bolo nakladanie nákladu do vriec prístavnými robotníkmi, vrecia sa potom ukladali na palety, ktoré sa nakladali do nákladových priestorov lode pomocou žeriavov. Druhý spôsob vyžadoval množstvo času a peňazí na stavbu preglejkových zásobníkov vo vnútri nákladových priestorov, do ktorých sa nakladalo cez malé otvory a drevené plniče za pomoci posuvného pultu, ktorým sa privádzal náklad. Tieto metódy boli pomalé a pracné. S príchodom kontajnerových lodí, problém efektívnej nakládky a vykládky nákladu posunul vpred aj vývoj lodí na sypaný náklad.
Špecializované bulkery sa začali vyrábať s parným pohonom. Prvá loď na parný pohon klasifikovaná ako loď na sypaný náklad bola SS John Bowes, britská loď na prepravu uhlia v roku 1852. Bola vybavená kovovým trupom, parným strojom a balastným systémom, ktorý používal morskú vodu namiesto vriec s pieskom. Toto vybavenie jej pomohlo uspieť na konkurenčnom britskom trhu s uhlím. Prvá samovykladacia loď bola jazerná nákladná loď Hennepin v roku 1902, na Veľkých kanadských jazerách. Toto značné zníženie času nakládky bulkerov bolo dosiahnuté použitím dopravného pásu na presun nákladu. Prvé lode na sypaný náklad s naftovými motormi sa začali vyrábať v roku 1911.
Pred druhou svetovou vojnou bola medzinárodný dopyt na sypaný náklad nízky - asi 25 miliónov ton železnej rudy - a väčšina tohto obchodu prebiehala v pobrežných vodách. Po skončení vojny sa rozvoj tejto prepravy začal hlavne medzi priemyselnými krajinami akými boli európske štáty, USA a Japonsko. Vďaka tomu sa stali lode na sypaný náklad väčšími a viac špecializovanými.
Veľkosti
Lode na sypaný náklad sa delia do šiestich veľkostných kategórií: malý, handysize, handymax, panamax, capesize a veľmi veľký. Veľmi veľké patria do kategórie capesize, avšak často sú považované za osobitnú kategóriu. Ďalšie kategórie vznikajú v regionálnej preprave, napríklad ako Kamsarmax s maximálnou dĺžkou 229 metrov, čo je maximálna dĺžka lode, ktorá môže nakladať v prístave Kamsar v Guinei. Ďalšie kategórie ako Seawaymax, Setouchmax, Dunkirkmax, a Newcastlemax tiež vznikli v regionálnej preprave.
Mini-bulkeri sú malé lode s kapacitou pod 10 000 DWT. Mini-bulkeri prevážajú od 500 do 2500 ton a majú jediný nákladový priestor, pričom sú stavané na riečnu prepravu. Často sú stavané tak, aby mohli plávať popod mostami a ich posádka sa skladá z 3 až 8 členov.
Handysize a Handymax sú všeobecne účelové lode na sypaný náklad. Tieto dve kategórie reprezentujú 71 % všetkých lodí na sypaný náklad nad 10 000 DWT a sú najviac žiadané. Toto je sčasti spôsobené novými nariadeniami, ktoré uprednostňujú výstavbu väčších plavidiel. Lode typu Handymax sú 150 – 200 m dlhé s 52 000 – 58 000 DWT s piatimi nákladovými priestormi a štyrmi žeriavmi.
Veľkosť lodí typu Panamax je limitovaná veľkosťou vodných komôr v Panamskom prieplave, ktorými prejde lod s maximálnou šírkou 32,31 m, maximálnou dĺžkou do 294,13 m a ponorom do 12,04 m.
Lode tzpu capesize sú príliš veľké aby mohli využívať Panamský prieplav a musia plávať okolo mysu Horn ak chcú cestovať medzi Tichým a Atlantickým oceánom. Predtým nedokázali preplávať ani cez Suezský prieplav a museli plávať okolo Mysu dobrej nádeje, avšak nedávne hĺbenie Suezu na hĺbku 20 m im umožnilo jeho používanie. Lode na sypaný náklad typu capesize sú špecializované, nakoľko 93 % týchto lodí sa používa na prepravu železnej rudy a uhlia.
Veľmi veľké lode na sypaný náklad sú verziou lodí capesize, ktoré presahujú 200 000 DWT. Bulkeri tohto typu sú takmer vždy stavané na prepravu železnej rudy.
Flotila
thumb|upright=1.1|Svetový rast bulkerov podľa DWT (zelená) a percento bulkerov voči celkovému svetovému loďstvu medzi rokmi 1977 až 1999. Svetová preprava sypaného nákladu dosiahla obrovských proporcií: v roku 2005 bolo 1,7 miliardy metrických ton uhlia, železnej rudy, obilia, bauxitu a fosfátov prepravených týmito loďami. V dnešnej dobe pláva 6 225 lodí na sypaný náklad nad 10 000 DWT, čo reprezentuje 40 % všetkých lodí v zmysle tonáže a 39,4 % v zmysle plavidiel. Ak sa do toho zahrnú aj malé lode, tak kombinovaná kapacita týchto lodí je 346 miliónov DWT. Kombinované lode tvoria len malú časť, reprezentovanú iba 3 % celkovej kapacity. Jazerné nákladné lode na Veľkých kanadských jazerách, s 98 loďami a celkovou kapacitou 3,2 milióna DWT, aj napriek malému počtu oproti celkovej svetovej tonáži a iba 10 mesiacom prevádzky v roku, prepravujú desatinu celkového svetového nákladu vďaka krátkym vzdialenostiam a rýchlym obratom.
V roku 2005 bola priemerná loď na sypaný náklad iba 13 rokov stará. Približne 41 % bulkerov bolo mladších ako 10 rokov, 33 % viac ako 20 rokov a zvyšných 26 % medzi 10 až 20 rokmi. Všetkých 98 bulkerov na Veľkých jazerách bolo starších ako 20 rokov, pričom najstarší plávajúci mal v roku 2009 106 rokov.
Najväčšie flotily
Grécko, Japonsko a Čína sú najväčšími vlastníkmi lodí na sypaný náklad s 1 326, 1 041 a 979 loďami. Tieto tri krajiny majú dohromady 53 % celkového počtu bulkerov.
Niektoré súkromné spoločnosti majú tiež veľké flotily týchto lodí. Medzinárodná spoločnosť Gearbulk Holding Ltd. má viac ako 70 bulkerov, spoločnosť The Fednav Group v Kanade ich využíva viac ako 80, pričom majú dve upravené na prácu v arktickom ľade. Spoločnosť Croatia's Atlantska Plovidba d.d vlastní 14 bulkerov, H. Vogemann Group z Nemecka 19 bulkerov , portugalská Portline 10 bulkerov , dánska Dampskibsselskabet Torm a španielska Elcano majú tiež dostatočne veľké flotily týchto lodí. Ďalšie spoločnosti sa špecializujú na mini-bulkeri: anglická Stephenson Clarke Shipping Limited má flotilu 8 mini-bulkerov a 5 malých handysize bulkerov. Turecká spoločnosť Cornships Management and Agency Inc. vlastní flotilu 7 mini-bulkerov.
Dopravné poplatky
thumb|upright=1.1|Priemerné denné poplatky za prepravu loďami na sypaný náklad. Cenu prepravy sypaného nákladu ovplyvňuje niekoľko faktorov. Trh so sypaným nákladom je veľmi nestály a cena kolíše s rôznymi typmi nákladu, typom lode a trasou lode. Preprava capesize nákladu uhlia z Južnej Ameriky do Európy sa pohybuje medzi 15 $ až 25 $ za tonu (rok 2005). Preprava agregátneho panamax nákladu z Mexického zálivu do Japonska stojí 40 $ do 70 $ za tonu.
Niektorí prepravcovia uprednostňujú namiesto platby za hmotnosť radšej denný poplatok za nájom lode. V roku 2005 bola denný poplatok za loď typu handymax 18 000 $ až 30 000 $, loď typu panamax 20 000 $ až 50 000 $ a loď capesize 40 000 $ až 70 000 $ na deň.
Šrotovanie lodí
Keď sú lode vyradené postupujú na šrotovanie, kde sa rozoberú. Majitelia lodí a nákupcovia si dohodnú cenu založenú na faktoroch ako sú váha prázdnej lode (LTD z anglického light ton displacement) a cena kovošrotu na trhu. V roku 1998 bolo takmer 700 lodí zošrotovaných na miestach ako sú Alang v Indii a Chittagong v Bangladéši. Najčastejšie sa to robí vytiahnutím lode na pláž a rozrezávaním ručnými horákmi. Je to nebezpečná práca s častými nehodami a úmrtiami, pričom robotníci sa často vystavujú toxickým materiálom z lodí. V roku 2004 bolo zošrotovaných pol milióna ton lodí na sypaný náklad, čo tvorilo 4,7 % celkového celosvetového ročného kovošrotu. V tom roku sa pohybovala cena 1 LTD na zošrotovanie medzi 340 $ a 350 $.
Posádka
Posádka na lodi na sypaný náklad sa najčastejšie skladá z 20 až 30 ľudí, menším lodiam niekedy stačí aj 8. Posádka zahŕňa kapitána (niekedy master), palubné oddelenie, strojné oddelenie a zamestnancov kuchyne. Zvyk brania pasažierov na nákladné lode kedysi úplne bežný, v súčasnosti na lodiach na sypaný náklad takmer neexistuje.
Na palubách lodí na sypaný náklad slúži menej palubných dôstojníkov ako na iných, obdobne veľkých lodiach. Mini-bulkeri majú 2-3 palubných dôstojníkov, zatiaľ čo handysize a capesize využívajú štyroch. LNG tankeri využívajú o jedného palubného dôstojníka a jedného námorníka navyše.
Dombras
Dombras je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Meuse, v regióne Lotrinsko.
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Smolenická ulica
Je pomenovaná podľa Smolenického zámku. Od roku 1978 do 1. apríla 1991 bola spolu s dnešnou Brančskou ulicou súčasťou Rokosovského ulice. Ulicu tvorí zástavba panelových domov.
Jarná pieseň
Jarná pieseň je príležitostná báseň, ktorú napísal Janko Kráľ začiatkom roku 1849. Prvýkrát vyšla v roku 1864 v Morave I - redigoval ju Bedřich Rozehnal, Kráľov známy.
Téma
Pieseň vznikla po básnikovom prepustení z väzenia a následnom organizovaní slovenských dobrovoľníkov v Liptove. Odzrkadľuje situáciu slovenského národa počas revolúcie. Autor premieta do básne aj vlastný postoj k jari národov, odsudzuje Viedeň z klamania a Pešť z vraždenia; nabáda slovenský národ k aktívnej účasti v slovenskom povstaní.
Vavro Šrobár
náhľad|Pamätná tabuľa na rodnom dome Vavra Šrobára v [[Lisková|Liskovej.]]
prof. MUDr. Vavro (Vavrinec Ján) Šrobár (známy pod pseudonymami Andrej Bielik, Ján Dvorský, Očitý svedok, Pozorovateľ, Slovenský buditeľ, Vavro Lieskovan, V. Lieskovan; * 9. august 1867, Lisková† 6. december 1950, Olomouc) bol slovenský lekár, politik, ústredná postava medzivojnovej slovenskej politiky v Česko-Slovensku, najprv ako minister s plnou mocou pre správu Slovenska, od roku 1935 profesor, stúpenec národnej jednoty Čechov a Slovákov.
Životopis
Narodil sa v Liskovej v 12-detnej rodine roľníka (otec Štefan Šrobár, matka Mária Šeferová-Dvorská). Bystrý chlapec upútal učiteľov svojim nadaním a otec sa rozhodol dať syna na školy. Študoval na gymnáziách v Ružomberku, Levoči a Banskej Bystrici (1883-1886). Pred maturitami bol kvôli panslavistickej agitácii vylúčený zo všetkých škôl v Uhorsku. Maturoval na gymnáziu v Přerove v roku 1888, vďaka pomoci A. Pietra.
Po maturite odišiel študovať na Lekársku fakultu Karlovej univerzity do Prahy (1888-1898). Tu sa zapojil do práce v spolku Detvan, kde sa stal vodcom mladej generácie "detvancov". Bol prvým vedúcim interného oddelenia Ústrednej vojenskej nemocnice v Ružomberku.
Pod vplyvom ideí Tomáša Garrigue Masaryka sa stal jeho prívržencom.
Jeho život a dielo zobrazuje aj film Vavro Šrobár (cyklus Idea štátnosti, Slovenská televízia 1997, scenár Alena Bártlová, réžia Fedor Bartko).
Časopis Hlas
V roku 1898 v spolupráci s Pavlom Blahom začal vydávať časopis Hlas. Po roztržke s P. Blahom posledné dva ročníky (1902–04) už redigoval sám. Jeho články boli veľmi kritické a útočné tak proti Uhorskej politike, ako aj voči martinskému centru SNS.
Po 11 rokoch štúdia v Prahe sa vrátil do Ružomberka a zriadil si lekársku prax, ktorú s prestávkami vykonával až do r. 1918.
Voľby do uhorského snemu v r. 1906
Roku 1906 kandidoval do uhorského snemu za Ružomberok. Jeho hlavným kortešom bol Andrej Hlinka, ale podporiť ho prišiel aj poslanec uhorského snemu František Jehlička. Voľby dopadli v jeho neprospech. Hlinka a Šrobár spolu s niekoľkými najaktívnejšími prívržencami čelili obvineniu z podnecovania proti maďarskej národnosti. Proces proti Hlinkovi a spol. prebiehal v Ružomberku od 26. novembra do 6. decembra 1906, Hlinku odsúdili na 2 roky štátneho väzenia, Šrobára na 1 rok, niekoľkých ďalších na kratšie tresty.
Po odpykaní trestu v Segedíne sa Šrobár vrátil do Ružomberka. Po vypuknutí 1. sv. vojny aktívne spolupracoval s českou Maffiou.
V máji 1917 cestoval cez Budapešť do Viedne a Prahy, kde sa v rozhovoroch s Antonínom Švehlom a ďalšími predstaviteľmi zasadzoval za zahrnutie Slovenska do pripravovaného štátoprávneho vyhlásenia českých poslancov. V Prahe sa zúčastnil aj tzv. Divadelných slávností, ktoré sa konali pod predsedníctvom K. Kramářa. Po spiatočnej ceste sa vo Viedni stretol s K. Stodolom a v Budapešti s E. Stodolom.
Antisemita
Antisemitský motív je v Šrobárovom zmýšľaní toho obdobia vypuklý:
Mikulášska rezolúcia 1. mája 1918
Jeho politická aktivita kulminovala v posledných mesiacoch vojny v čase stupňujúcich sa požiadaviek česko-slovenskej zahraničnej akcie (Štefánik, Masaryk) po signáloch zo Slovenska, ktoré by legitimizovali ich úsilie o pripojenie Slovenska k budúcemu Československu. Šrobár 1. mája 1918 vystúpil na sociálnodemokratickej manifestácii v Liptovskom Mikuláši s požiadavkou "samourčovacieho práva pre uhorskú vetvu československého kmeňa". Nie je jasné či formulácia odznela priamo na zhromaždení, alebo ju Šrobár až dodatočne vpísal do textu rezolúcie, ktorú rozoslal do českých denníkov. (V Šrobárovom rukopisnom texte rezolúcie je formulácia, ktorá požaduje právo na sebaurčenie pre "uhorskú vetvu slovenského kmeňa", a dodatočne k "slovenskému" je slabo ceruzkou vpísané slovo "česko" ) Národné noviny uverejnili rezolúciu 4. mája 1918, redaktor J. Škultéty však práve inkriminovaný termín odmietol uverejniť a nahradil ho výrazom "Slováci" a do poznámky uviedol "v prijatej rezolúcii je toto pomenovanie ináč označené". Hodžov "Slovenský denník" uviedol formuláciu "slovenský národ" a české časopisy "československý národ". Samotný Šrobár uvádza:
Uhorské úrady na základe správ zahraničnej tlače začali 29. júna 1918 vyšetrovanie a Šrobára 14. augusta internovali v Cegléde, kde ošetroval juhoslovanských vojnových zajatcov.
Potom, ako po mesiaci požiadal o dovolenku, sa do internačného tábora už nevrátil a 28. októbra 1918 ráno dorazil do Prahy a ako jediný Slovák sa stal účastníkom vyhlásenia Československa. Stal sa členom Revolučného národného zhromaždenia v Prahe a na jeho odporúčanie kooptovali poslancov do Slovenského klubu.
Minister s plnou mocou pre správu Slovenska
Ako ministra s plnou mocou pre správu Slovenska ho vyslali na Slovensko, kde postupne v Skalici, Žiline a Bratislave spolu so svojou "vládou" (referenti) organizovali štátnu správu nového štátu. Zažil v tom období niekoľko krušných chvíľ (napr. fiasko pri "slávnostnom" príchode slovenskej vlády do Bratislavy). Bol jedným z iniciátorov brania rukojemníkov z radov civilného obyvateľstva ako prostriedku na pacifikáciu proti-československých nálad.
Medzivojnové obdobie
V r. 1921-1922 bol ministrom školstva a národnej osvety, od roku 1922 až do odchodu do dôchodku prednášal na Lekárskej fakulte UK, kde v roku 1935 získal profesúru.
V r. 1930 sa, v snahe riešiť svoju finančnú tieseň, so svojim spoločníkom bratislavským právnikom Gabrielom Kuchtom rozhodli zakúpiť vo Viedni zbierku 180 obrazov starých majstrov s nádejou na ich následný predaj s vysokým ziskom. 3 a 1/4 milióna korún použitých na nákup obrazov získali zo súkromných pôžičiek. Zbierku vyviezli do Holandska, časť z nej predali do Ríma a Londýna. Vyskytli sa však pochybnosti o pravosti obrazov a majitelia diela vrátili. Šrobár, keď vysvitlo, že sa pravdepodobne stal obeťou podvodu, sa pod tlakom veriteľov neúspešne snažil predať diela československým štátnym inštitúciám. V čase hrozby exekúcie vypracovala kancelária prezidenta pre Masaryka správu, v ktorej sa píše: Masaryk napokon v záujme udržania aféry v tajnosti intervenoval u Živnobanky, liehovarníckom priemysle a inde a v záujme urovnania aféry obetoval aj z vlastného prezidentského fondu 1 mil. korún.
V rokoch 1925-1935 bol senátorom Národného zhromaždenia za agrárnu stranu. Postupne sa vyhrotili jeho vzťahy s Andrejom Hlinkom aj Milanom Hodžom, keď ho agrárna strana odmietla kandidovať do volieb, utiahol sa do Trenčianskych Teplíc a v r. 1937 odišiel do dôchodku.
Po vzniku vojnového slovenského štátu sa zapojil do činnosti odbojových skupín, kvôli slabej konšpirácii bol nútený utiahnuť sa na Donovaly, kde ho zastihlo SNP.
Predseda povstaleckej Slovenskej národnej rady
Šrobár nemal skúsenosti s politickým štýlom a prostriedkami, ktoré používali komunistickí predáci K. Šmidke, G. Husák, R. Slánsky a starnúci politik sa stal iba bábkou v ich rukách. Spolu s K. Šmidkem bol spolupredsedom povstaleckej Slovenskej národnej rady, a bol aj členom delegácie SNR, ktorá odletela do Moskvy na rokovania o budúcej vláde. Napriek svojmu čechoslovakistickému presvedčeniu si osvojil heslo "rovný s rovným", presadzované slovenskou reprezentáciou voči Benešovi. Predsedal aj slávnostnému zasadnutiu vlády v Košiciach, na ktorom bol vyhlásený Košický vládny program.
Obdobie po 2. sv. vojne, minister Gottwaldovej vlády
V r. 1945-46 zastával post ministra financií za Demokratickú stranu, keď ho v r. 1946 z vedenia Demokratickej strany odsunuli jeho spolustraníci, založil Stranu slobody a po februári 1948 vo veku 81 rokov prijal ministerský post v Gottwaldovej vláde. O okolnostiach jeho kandidovania do pražskej vlády píše L. Holdoš vo svojich memoároch: Šrobár zostal ministrom pre zjednocovanie zákonov až do svojej smrti. Zomrel 6. decembra 1950, niekoľko dní po operácii zhubného nádoru pažeráka v olomouckej nemocnici, kedy aj napriek úspešnému výkonu zostával jeho zdravotný stav vďaka pridruženým ochoreniam naďalej vážny. Pochovali ho so všetkými štátnickými poctami na Ondrejskom cintoríne v Bratislave.
Referencie
<References/>
Únos lietadla do NSR dňa 8. júna 1972
'''Únos lietadla do NSR dňa 8. júna 1972''' bol únos lietadla typu L-410A Turbolet na pravidelnej linke Mariánské Lázně – Praha - Bratislava - Lučenec  spoločnosti SLOV-AIR,  prevadzkované letiskom Lučenec - Boĺkovce, počas ktorého bol zavraždený kapitán lietadla Ján Mičica a druhý pilot bol donútený pristáť vo Weidene v NSR. Hlavný organizátor a vrah Lubomír Adamica sa 14. januára 1973 obesil vo väzbe, ostatní únoscovia boli v decembri 1973 nemeckým súdom odsúdení na 3 až 7 rokov väzenia. Motívom únosu bola emigrácia do Nemeckej spolkovej republiky. Komunistická propaganda únos účelovo využila v seriáli 30 případů majora Zemana a skupina Olympic ho ospievala v skladbe Únos.
Únoscovia
Všetci únoscovia boli z Prahy a boli vo veku 1823 rokov. Skupinu spájala záľuba v undergroundovej hudbe.
Z hľadiska komunistických zákonov bol predchádzajúci zahraničný pobyt Adamicu, Berana a Trčka po otvorení hraníc v 1968 ilegálny (nelegalizovaný tzv. výjazdnou doložkou) a preto po návrate do Česko-Slovenska nemali už možnosť legálne vycestovať do zahraničia.
Priebeh únosu
Lietadlo odštartovalo krátko pred 16:00. Adamica si o 16:04 vyzliekol bundu a tým dal svojim spoločníkom signál na zmocnenie sa lietadla. Vtedy únoscovia, domnievajúc sa, že v lietadle je prítomný ozbrojený príslušník ZNB, ktorí v 70. a 80. rokoch príležitostne sprevádzali lety česko-slovenských dopravných lietadiel, zaútočili o. i. fľašami Coca-Coly na ostatných cestujúcich. Jiří Beran udrel fľašou Coca-Coly vedľa neho sediaceho cestujúceho Smrčka, na cestujúceho Jahna zaútočili Trčka a Kerbl. Adamica vyzbrojený jednou z prepašovaných pištolí a Vochomurka, pristúpili ku kokpitu, snažiac sa vynútiť si od posádky zmenu kurzu, pričom strhli členom posádky slúchadlá. Následne došlo v krátkom časovom intervale k dodnes nevyjasnenému sledu udalostí, ktorých výsledkom bol výstrel Lubomíra Adamicu, ktorým usmrtil kapitána lietadla Jána Mičicu. Po výstrele prevzal riadenie 2. pilot D. Chrobák. Adamica na neho kričal: „Mne je teraz všetko jedno, mne už na živote nezáleží.“ Po 26 minútach pristál na malom letisku Latsch neďaleko bavorskeho mesta Weiden. Po pristátí ušla z ešte rolujúceho lietadla časť únoscov smerom k blízkej diaľnici, ostatní zostali čakať pri lietadle. Druhý pilot Chrobák s cestujúcim Klementisom a Jahnom vyniesli z lietadla núdzovým východom Mičicu a pokúšali sa ho oživovať. Na letisko veľmi rýchlo dorazili policajné jednotky a všetkých únoscov, vrátane utekajúceho Adamicu a Kerbla, zadržali. Lekár privolaný k Mičicovi konštatoval smrť, telo bolo podrobené forenznému skúmaniu. Druhý pilot a ostatní cestujúci v nasledujúcich dňoch poskytovali svedecké výpovede pred západonemeckými policajnými a justičnými orgánmi a po troch dňoch sa vrátili do Česko-Slovenska.
Okolnosti smrtiaceho výstrelu
Závery vyšetrovania bavorskej Kriminálnej polície ako odzneli pred nemeckým súdom: Adamica strelil Mičicu do krku bezprostredne po potýčke s JUDr. Klementisom. Západonemeckí súdni znalci dospeli k záveru, že Mičica bol strelený do krku, a to zo vzdialenosti 1,5 centimetra.
Cestujúci Jozef Jahn : „Viem, že mu tou pištoľou vrážal do krku, kričal na neho a vtedy vyšiel ten výstrel. Takže ja si myslím, že to nebol úmyselný výstrel, že by ho chcel zabiť.“
Obžaloba štátneho zástupcu
Štátny zástupca W. Meier po ukončení vyšetrovania a zdokumentovaní prípadu predložil dňa 7. decembra 1972 obžalúvací spis, kde sa okrem iného uvádza:
Obvineným sa na základe vyšetrovania, vykonaného Štátnym zastupiteľstvom kladie za vinu nasledovné:
''Obvinení Adamica, Beran, Vochomůrka, Trčka a Alena Černá, ktorí sú vo veku nad 21 rokov a obvinení Hanzlík, Dvořák, Kerbl, Alena Heinzová a Olga Setnická, ktorí sú vo veku nad 18 rokov, sa už dávnejšie spojili v Prahe do voľnej, nepolitickej skupiny. Neboli spokojní s pomermi v ich vlasti a dúfali, že na Západe budú mať neviazaný život. Plánovali od začiatku roku 1972 útek z ČSSR a v máji 1972 sa dohodli na tom, že unesú lietadlo. Následne dohadovali tento plán do všetkých detailov - naposledy 8. júna 1972. Rozdelili jednotlivé úlohy medzi jednotlivých členov skupiny, vykonali testovacie lety, aby vyzvedeli, ktoré lietadlá sú nasadené a aby zistili, aké bezpečnostné opatrenia sa vykonávajú na letiskách v Prahe a Mariánskych Lázňích. Potom sa rozhodli, že 8. júna 1972 unesú lietadlo Slovairu počas letu z Mariánskych Lázní do Prahy za pomoci zbraní - v prípade potreby aj so strieľaním, avšak bez úmyslu niekoho usmrtiť - do Spolkovej republiky Nemecko. Obvinená Alena Černá podľa dohody tajne odcudzila z držby svojho otca dve pištole s ostrými nábojmi a priviezla ich dňa 7. júna 1972 vlakom do Mariánskych Lázní. Od nej potom ostro nabité zbrane prevzali obvinené Olga Setnická – ktorá mala so sebou aj malé dieťa – a Alena Heinzová a vo štvrtok dňa 8. júna 1972, ich ukryté pod spodnou bielizňou na svojom tele prepašovali cez kontrolu na letisku v Mariánskych Lázních do dvojmotorového, sedemnásťmiestneho lietadla Turbolet L-410 spoločnosti Slovair. Keď mužskí obvinení, ozbrojení fľašami od coca-coly, bez prekážky prešli kontrolou do lietadla, odovzdali podľa dohody obvinené Olga Setnická a Alena Heinzová obvineným Adamicovi a Beranovi ostro nabité pištole a krátko pred 16.00 hodinou sa všetci usadili v lietadle podľa presne stanoveného poriadku.''
''Asi štyri minúty po štarte lietadla okolo šestnástej hodiny začal na určené znamenie, ktoré dal obvinený Adamica, všetkými členmi skupiny naplánovaný útok na posádku lietadla a na nezúčastnených cestujúcich lietadla, medzi ktorými mali byť, ako sa domnievali, orgány československého Zboru národnej bezpečnosti. Obvinený Beran udrel jemu neznámeho, za ním vpravo sediaceho cestujúceho, päťdesiatdvaročného inžiniera Ladislava Smrčka fľašou od coca-coly do hlavy, spôsobil mu tým silno krvácajúcu ranu, urobil ho neschopným boja a ohrozoval potom nabitou pištoľou, ktorá mu bola odovzdaná nezúčastnených pasažierov. Obvinený Trčka udrel fľašou od coca-coly do hlavy pred ním sediaceho, tiež jemu neznámeho, dvadsaťšesťročného maliara Josefa Jahna. Keď sa potom menovaný bránil, prišiel útočníkovi na pomoc obvinený Kerbl a niekoľko krát kopol brániaceho sa Jahna obutou nohou do tela a do hlavy, takže sa Jahn potom vzdal ďalšieho odporu. Zatiaľ obvinený Hanzlík, tiež ozbrojený fľašou coca-coly stál v pohotovosti k útoku a obvinený Dvořák držal v šachu jemu neznámeho devätnásťročného poslucháča hotelovej školy Josefa Hrubého, odobral sa obvinený Vochomůrka podľa dohody s ostatnými páchateľmi ku druhému pilotovi Chrobákovi, aby zo svojej strany zabezpečil hlavného aktéra tejto akcie, obvineného Adamicu pri jeho útoku na prvého pilota.''
''Po daní povelu k útoku pristúpil obvinený Adamica zľava zozadu k šéfpilotovi Jánovi Mičicovi, priložil mu nezaistenú pištoľ 7,65 mm na krk a súčasne ho vyzval, aby zmenil kurz lietadla do Západného Nemecka. Akonáhle však šéfpilot urobil rukami obranné pohyby voči Adamicovi a prevádzkový riaditeľ podniku Slovair Dr. Klementis, ktorý sedel za Adamicom ako nezúčastnený pasažier lietadla Adamicu zozadu chytil a ťahal späť, sa mal Adamica obrátiť, udrieť Dr. Klementisa päsťou do nosa a zhodiť ho takto späť na sedadlo, kde ho obžalovaný Dvořák ihneď zozadu uchopil a pevne na sedadle pridržiaval. Adamica z testovacích letov veľmi dobre poznal podmienky v priestore pre pilotov a vedel teda, že v prípade neschopnosti prvého pilota ovládať lietadlo ho môže ihneď zastúpiť druhý pilot. Za týmto účelom, aby Adamica presadil všetkými prostriedkami únos lietadla, ktorý sa mu v tomto momente videl byť ohrozený, obrátil sa znova na šéfpilota Mičicu, natiahol záver pištole, a bez toho, aby mu v tom bolo bránené, úmyselne strelil zo vzdialenosti len 1,5 cm do ľavej strany šije Mičicu — 6,5 cm pod spodnou ušnicou. Strela pretrhla vnútornú vetvu krčnej tepny, prerazila prieduchy, ďalej potom pravú kľúčnu kosť tesne pod násadcom na hrudnej kosti, roztrieštila druhé rebro vpravo a vyšla 10 cm nad pravou prsnou bradavkou. Šéfpilot, päťdesiatdvaročný Ján Mičica potom zomrel v dôsledku úrazu krčnej tepny a v dôsledku následného krvácania.''
''Po tomto výstrele obrátil sa obvinený Adamica ihneď proti druhému pilotovi Chrobákovi, sediacemu na pravom mieste pilota. Chrobák až potom, čo mu Vochomůrka tesne pred streľbou strhol z uši slúchadlá mohol pozorne vnímal celú situáciu, tj. prepadnutie a mohol sa tiež ihneď ujať riadenia lietadla. Adamica ohrozoval pištoľou Chrobáka, ktorého vyzval, aby letel do Južného Nemecka a vyhlásil, že ho tiež zastrelí, ak sa nepodvolí jeho príkazu. Adamica vyhlásil, že je mu všetko jedno, že mu vôbec nezáleží na živote. Týmto svojím konaním, ktoré bolo až do konca konaním rozhodným dosiahol, že pilot Chrobák riadil lietadlo na Západ a asi o 16.30 hod. pristál v Spolkovej republike na letisku vo Weidene.''
… Obvinení sú preto obžalovaní:
1) Obvinený ad 1 (Adamica) že konajúc v spolčení za použitia násilia získal panstvo nad lietadlom v civilnej leteckej prevádzke počas letu lietadla a že pri tom sám zámerne usmrtil človeka, aby umožnil dokonanie tohto trestného činu;
— Konanie trestné ako všeobecne nebezpečný zločin ťažkého leteckého pirátstva podľa § § 316, c I, II, 47 Trestného zákona v jednočinnom súbehu so zločinom vraždy podľa § 211, I, II, 73 Trestného zákona;
2) Obvinení ad 2-10 že spoločným konaním získali použitím násilia panstvo nad civilným lietadlom, nasadeným na let a počas letu tohto lietadla a pri tom ľahkovážne zapríčinili smrť jedného človeka;
— Konanie trestné ako spoločne vykonaný zločin ťažkého leteckého pirátstva podľa § 316 c, I, II, 47 Trestného zákona …
a) Obvinený Adamica taktiež priznáva, že všetci zúčastnení únos lietadla od začiatku do všetkých podrobností plánovali a že sa stanovilo poradie jednotlivých úloh;
— že vykonali testovacie lety medzi Prahou a Mariánskymi Lázňami a že pri tom vyzvedali systém kontrol lietadiel a že si vnútro lietadla presne uchovali vo svojej pamäti;
— že vedel, že lietadlo je obsadené dvoma pilotmi a že priestor pre pilotov lietadla je prístupný;
— že dal signál na začatie útoku;
— že útok na šéfpilota viedol ostro nabitou, odistenou pištoľou sám, ako aj že z pištole na neho aj vystrelil.
b) Obvinený Adamica však popiera, že by bol pilota úmyselne zastrelil, aby tým umožnil únos lietadla. Tvrdí toto:
''„Ja som chcel pilota odistenou pištoľou iba zastrašiť. Pilot sa však postavil na odpor. Nato som natiahol záver pištole, aby som mu tým očividne demonštroval vážnosť situácie.“ Počas tohto konania bol vraj náhle zozadu jednou osobou (Dr. Klementisom) napadnutý, uchopený dvoma rukami za krk a ťahaný dozadu, takže spadol na zadné sedadlo spoločne s touto osobou. Akonáhle vraj spadol dozadu, vyšiel z pištole nedopatrením výstrel. Pri tom, ako spadol dozadu, udrel Dr. Klementisa buď päsťou alebo lakťom jedným „úderom“.''
Vykreslenie udalostí, ako ich opisuje Adamica je síce v podstate potvrdzované spolupáchateľmi Dvořákom (čl. 40, 79, 185 a ďalšie) a Vochomůrkom (čl. 18, 72, 190 a ďalšie).
Výpoveď obvineného Adamicu je však vyvrátená výpoveďami svedkov:
''Dr. Klementis: prísažná svedecká výpoveď pred sudcom z 9. 6. 1972 (článok 56 – 57),''
''Dominik Chrobák: prísažná svedecká výpoveď pred sudcom zo dňa 9. 6. 1972 (čl. 4 pv, 60 pv.)''
''Ladislav Smrček, prísažná svedecká výpoveď pred sudcom zo dňa 9. 6. 1972 (čl. 8 pv, 69 pv.)''
''Josef Hrubý, prísažná svedecká výpoveď pred sudcom zo dňa 9. 6. 1972 (čl. 62 pv, 42 f)''
Bad Day
„Bad Day“ je jednou z dvoch predtým nevydaných skladieb a hlavný singel kompilačného albumu In Time: The Best of R.E.M. 1988–2003 americkej rockovej skupiny R.E.M..
Únos lietadla do NSR dňa 8. júna 1972
Obžaloba štátneho zástupcu
aj spolupáchateliek:
Bad Day
Hudobné video režíroval Tim Hope a bolo natáčané vo Vancouveri. Je paródiou na televízne spravodajstvo a produkovala ho spoločnosť Passion Pictures.
Trades
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Bad Day
Pôvodnú verziu tejto piesne, toho času nazvanej „PSA“ („Public Service Announcement“) natočila skupina ako demo ešte v polovici 80. rokov pri príprave albumu Lifes Rich Pageant, ale napokon ju na album nezaradila. Namiesto toho vznikla veľmi podobná pieseň It's the End of the World as We Know It (And I Feel Fine). Až v roku 2003 nahrala a vydala skupina R.E.M. riadnu štúdiovú verziu piesne „Bad Day“, ktorá ešte predtým prešla textovými ako aj aranžmánovými zmenami oproti „PSA“. Pôvodné demo bolo vydané v roku 2011 na bonusovom disku The Athens Demos reedície albumu Lifes Rich Pageant.
Únos lietadla do NSR dňa 8. júna 1972
Obžaloba štátneho zástupcu
Olgy Setnickej (č. 149 pv.)
Trades
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Únos lietadla do NSR dňa 8. júna 1972
Obžaloba štátneho zástupcu
Týmito výpoveďami bolo preukázané, že v okamihu, keď Adamica vystrelil na šéfpilota Mičicu, nebol ohrozený svedkom Dr. Klementisom, ale že mieriac na Mičicu vystrelil.
Rozsudky
Situáciu únoscov vážne sťažila skutočnosť, že 17. decembra 1971 bol v Západnom Nemecku rozšírený spolkový trestný zákon o paragraf 316c, na základe ktorého boli únoscovia obvinení, a ktorý tresty za ťažké vzdušné pirátstvo výrazne sprísňoval, pričom v osobitnom odseku 2, písmeno 2 (prípad Adamicu) za tento čin, pokiaľ jeho dôsledkom bola smrť, ukladal uloženie trestu v rozsahu desať rokov až doživotie. Po doručení obžaloby spáchal Adamica vo svojej cele samovraždu. Pre zvyšných deväť páchateľov, ktorí predstúpili pred súd, žiadal prokurátor Wilhelm Meier tresty 512 rokov. Odsúdení boli na tresty v rozmedzí 37 rokov. Justícia NSR nevyhovela žiadosti ČSSR vydať páchateľov na trestné stíhanie do ČSSR. Roku 1991 vyhovel prezident ČSFR Václav Havel ich žiadosti a udelil im milosť. Do Česka sa z únoscov vrátil len Jaromír Kerbl.
Poznámka
Vo februári 1980 mala televíznu premiéru predposledná časť televízneho seriálu 30 případů majora Zemana s názvom Mimikry. Komunistická propaganda v tejto časti účelovo zmanipulovala prípad únosu lietadla, keď v seriálovej skupine Mimikry mali diváci spoznať undergroundovú skupinu The Plastic People of the Universe, ktorú režim politicky prenasledoval.
V roku 1973 na Festivale politickej piesne v Sokolove vystúpila skupina Olympic so skladbou Únos (text Zdeněk Rytíř), ktorá je vnímaná teraz ako kontroverzná.
Karol Lohay
right|thumb|Karol Lohay na turnaji [[Karpatský pohár (druhý zľava)]]
Karol Lohay (* 17. jún 1957, Košice) je slovenský bridžista, medzinárodný majster, súkromný podnikateľ.
Bridž hrá od roku 1969. Hrával aj prvú šachovú ligu.
V rebríčku majstrovských bodov slovenských bridžistov bol dlhodobo na 1. mieste, stal sa prvým slovenským národným aj medzinárodným majstrom. Podľa rebríčka prepočtu majstrovských bodov je doteraz na prvom mieste.
V októbri 2007 bol zvolený za člena predsedníctva Slovenského bridžového zväzu.
Majstrovské body
Nevýhodou majstrovských bodov je, že na rozdiel od ELO, nezohľadňujú výkonnostnú úroveň súperov. Hráč získa rovnaký počet majstrovských bodov, bez ohľadu na to, či hrá proti majstrovi sveta, alebo proti začiatočníkovi. Na druhej strane sa však oveľa jednoduchšie počítajú. Rebríček MB nezohľadňuje, akého počtu turnajov sa hráč zúčastnil. Ak majú dvaja hráči rovnaký počet MB, ale jeden z nich odohral 20 turnajov a druhý 100, tak prvý je na tom výkonnostne pravdepodobne oveľa lepšie.
Hodnotenie výkonnostnej úrovne bridžistov nie je zatiaľ v jednotlivých krajinách jednotné a takmer každý národný bridžový zväz má vlastný spôsob hodnotenia. Napríklad v Česku donedávna používali kombináciu dvoch druhov hodnotenia: Klasifikačné body a Súťažné body, medzičasom prešli tiež na systém majstrovských bodov. Klasifikačné body používali pre získanie 5. až 2. výkonnostnej triedy, súťažné body používali pre získanie tried ''1. VT, Kandidát majstra a Majster''. Klasifikačné body sa získavali za všetky turnaje hrané v Česku, súťažné body sa získavali za dopredu stanovené súťaže: napríklad I. a II. liga, seriál veľkých cien,... Klasifikačné aj súťažné body sa akumulovali počas súťažného roka – súťažný rok pre tento účel bol od 1. septembra do 31. augusta nasledujúceho roka.
Majstrovské body na Slovensku
Autorom slovenského spôsobu prideľovania MB bol Gejza Boros, systém pôvodne zaviedol pre potreby Košického bridžového klubu, neskôr k systému pristúpil Michalovský bridžový klub a nakoniec si ho osvojil aj Slovenský bridžový zväz. Majstrovské body na Slovensku boli zavedené 1. marca 2001. Za turnaje odohrané pred týmto termínom MB neboli pridelené.
V slovenskom bridži sa používajú štyri druhy majstrovských bodov: obyčajné alebo čierne, strieborné, zlaté a internetové. Neskôr boli zavedené reprezentačné body.
Strieborné, zlaté a reprezentačné body sa súhrnne nazývajú kovové body.
V každom turnaji približne 40% štartujúcich umiestnených na čele výsledkovej listiny, získava MB podľa tabuľky pre prideľovanie majstrovských bodov.
Na Slovensku sa rozlišujú tieto výkonnostné triedy:
Od 1.9.2006 boli zavedené bezfarebné body za vybrané internetové turnaje, 1.7.2007 boli bezfarebné body zrušené a boli prevedené na čierne body. Počet vybraných internetových turnajov sa znížil na dva týždenne a sú za ne prideľované MB podľa rovnakých pravidiel, ako za reálne turnaje.
V súčasnosti najvyššiu majstrovskú triedu na Slovensku maj[ Karol Lohay a Ján Tomčáni z Košického bridžového klubu, ktorí sú medzinárodní majstri.
V septembri 2007 bola spustená skúšobná prevádzka Informačného systému SBZ, ktorý okrem iných údajov umožňuje evidovať majstrovské body slovenských bridžistov. Autorom systému je Eduard Velecký. Od 1.1.2008 sa tento systém stal oficiálnym IS SBZ.
Okrem celoživotného rebríčka bol zavedený priebežný rebríček. V tomto rebríčku sú rátané MB získané za ostatných 12 mesiacov. Priebežný rebríček lepšie odzrkadľuje aktuálnu výkonnosť hráča.
Predsedníctvo SBZ 6.5.2008 zaviedlo koeficienty pre viackolové turnaje, jednokolový turnaj koeficient 1, dvojolový koeficient 1.5, trojkolový a viackolový koeficient 2.
Od 1.1.2010 platí nový Klasifikačný poriadok, ktorý úplne zrovnoprávnil slovenské a zahraničné turnaje, zaviedol minimálne limity na počty rozdaní a počty účastníkov na zaradenie turnaja pre pridelenie príslušného druhu majstrovských bodov.
Majstrovské body v USA
Prideľovanie MB na Slovensku bolo inšpirované praxou ACBL, vzhľadom na rádovo menšiu členskú základňu a oveľa menší počet turnajov bolo výrazne zjednodušené. V ACBL okrem vyššie uvedených druhov bodov udeľujú ešte červené body, platinové body a bezfarebné body. Kým na Slovensku sa používa pre všetky druhy turnajov jedna tabuľka prideľovania MB, ACBL má takýchto tabuliek niekoľko a navyše používa rôzne koeficienty zohľadňujúce počet rozdaní v turnaji, kvalitu poľa a rang súťaže. Navyše sa ešte používa stratifikácia. Ak sa súťaže zúčastnia hráči rôznych výkonnostných kategórií, na základe výkonnostnej úrovne sa stanovia dve alebo tri poradia. V prvom poradí sú všetci hráči, v druhom poradí hráči napr. do 500 MB a v treťom poradí hráči napr. do 200 MB. V každom poradí sa pridelia MB najviac do šiesteho miesta a hráč získa MB za to poradie, v ktorom má najviac MB. Takto sa môže stať, že hráč celkovo umiestnený nižšie, získa viac MB než hráč umiestnený vyššie.
Majstrovské body WBF a EBL
Majstrovské body používajú aj WBF a EBL, ale prideľujú sa len za najvýznamnešie nimi organizované súťaže – Majstrovstvá sveta, Majstrovstvá Európy, Bermuda bowl, atp. Tiež ide o kumulatívne, celoživotné MB, ale vždy na začiatku roka sá hráčovi odráta 15 % jeho majstrovských bodov.
Scary Monsters (and Super Creeps) (album)
Scary Monsters (and Super Creeps) je album Davida Bowieho, vydaný v roku 1980. Bol to posledný album pre jeho doterajšiu nahrávaciu spoločnosť – RCA a zároveň prvý album po takzvanej „berlínskej trilógii“. Napriek tomu, že berlínske albumy zaznamenali triumfálne víťazstvo u hudobnej kritiky, ich komerčný úspech bol iba mierny. Avšak so Scary Monsters Bowie dosiahol triumf na oboch bojiskách. Kritika nevedela album vynachváliť a zároveň album dosiahol prvé miesto britskej albumovej hitparády.
Vydaniu albumu predchádzal singel „Ashes to Ashes“, postavený okolo chytľavej giatarovej melódie Chucka Hammera. Bowie sa v texte piesne vracia k Majorovi Tomovi, fiktívnej postave z predošlého hitu „Space Oddity“. Singel dosiahol v britskom rebríčku prvé miesto. Videoklip režírovaný Davidom Malletom sa stal míľnikom v oblasti hudobných videí. Ďalším úspešním singlom sa stala pieseň „Fashion“, hľadajúca paralely medzi módou, politkou a taktiež ukazujúca Bowieho znechutenie z celej série jeho imitátorov.
Zoznam skladieb
Autorom skladieb je David Bowie, s výnimkou označených skladieb.
Reedície
Album bol vydaný v dvoch reedíciách na CD, prvýkrát v roku 1992 americkým vydavateľstvom Rykodisc a obsahoval ďalšie štyri bonusové skladby. Druhýkrát vydala album spoločnosť EMI v roku 1999. Táto edícia bola digitálne remastrovaná a neobsahovala žiadne bonusové skladby. Po tretíkrát vydala album spoločnosť EMI v roku 2003 vo formáte SACD (Super Audio Compact Disc).
Železničná stanica Bohumín
Železničná stanica Bohumín je železničná stanica v rovnomennom meste na adrese Adama Mickiewicze 67, ktoré sa nachádza v Moravskoslezskom kraji, asi 10 km severne od Ostravy, v blízkosti hraníc Poľska a Česka.
Dejiny
Prvý vlak do Bohumína prišiel už 1. mája 1847, kedy bola otvorená Severná železnica cisára Ferdinanda (KFNB) z Viedne, čím sa pre krajinu sprístupnili sliezske bane. Krátkym spojovacím úsekom do pruského Annabergu (dnes Chałupki) bola 1. septembra 1848 KFNB napojená na pruskú trať, čím vzniklo železničné spojenie Viedne s Berlínom. Spojenie do Krakova bolo dosiahnuté použitím Krakovsko-hornosliezskej železnice (vedúcej pruským územím) a KFNB tak stačilo postaviť len trať z Bohumína do Osvienčimu, kde bola najbližšia zastávka už existujúcej trate. Celá trať z Viedne do Krakova tak bola sprejazdnená 1. marca 1856.
Už tak dôležitá stanica sa medzi významné dopravné uzly zaradila v roku 1869, kedy bol otvorený prvý úsek Košicko-bohumínskej železnice po Třinec. Po dobudovaní trate do Košíc v roku 1872 sa tak Bohumín stal cieľovou stanicou vlakov zo Slovenska a prestupnou stanicou cestujúcich v smere na Viedeň, Krakov i Berlín.
Trate
Železničnou stanicou Bohumín prechádzajú železničné trate:
Saint-Samson (Calvados)
Saint-Samson je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Calvados, v regióne Dolná Normandia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 337 obyvateľov (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Kostol Navštívenia Panny Márie (Liptovský Hrádok)
Rímskokatolícky kostol Navštívenia Panny Márie v Liptovskom Hrádku bol postavený v roku 1790, čo dokladá údaj vytesaný v hornej časti vstupného portálu.