cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Rorschwihr
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Kontajner ISO
thumbnail|right|Kontajnery v terminále kombinovanej dopravy
ISO kontajner je nákladný kontajner vyhovujúci všetkým príslušným normám ISO platným pre kontajnery v čase, keď bol kontajner vyrobený. : Tieto kontajnery sú určené na medzinárodnú prepravu (intermodálna prepravná jednotka, UTI). Nákladný ISO kontajner musí spĺňať nasledovné požiadavky :
Označenie prepravných kontajnerov :
Všetky prepravné ISO kontajnery radu 1 majú šírku  8' 00'' = 2438 mm. Kontajnery s výškou nižšou ako 2 438 mm sa označujú ako 1AX, 1BX,1CX a 1DX. Základný typ prepravného kontajnera má rozmery 20' x 8' x 8' (stôp) a je označovaný ako ISO 1C. Dĺžka kontajnera je 6,1 metra, vnútorná dĺžka kontajnera je 5867 mm a maximálne zaťaženie je 24 000 kg (52 900 lb). Od základného kontajnera 1C sú všetky ďalšie kontajnery odvodené ako násobok ich rozmerov. Dĺžka kontajnerov je dostupná v nasledovných vyhotoveniach – 20' stôp (6,1 m), 40' stôp (12,2 m), 45' stôp (13,7 m), 44' stôp (14,6 m), 53' stôp (16,2 m).
Manipulácia s kontajnerom
Štandardizované rozmery kontajnerov a ich technická unifikácia zjednodušuje, zprehľadňuje a zrýchľuje manipuláciu s väčším objemom prepravovaného tovaru, čo vedie k celkovému zefektívneniu prepravy. Zjednodušuje sa prekládka medzi rôznymi druhmi prepravných prostriedkov napr. prekládka z kontajnerovej lode na železničné vagóny alebo špeciálne kontajnerové nákladné automobily. Kontajnery je možné stohovať na kontajnerových lodiach a v kontajnerových prekladiskách v niekoľkých vrstvách na sebe, čím je možné používať aj manipulačnú techniku určenú pre prekladanie a manipuláciu s kontajnermi. Manipulačnú techniku je možné automatizovať a vytvárať efektívne riešenia pre sklady a logistiku tovaru.
Použitie kontajnerov
40' stopové prepravné kontajnery sa využívajú hlavne v námornej doprave, 20' stopové kontajnery sa používajú hlavne vo vnútrozemskej doprave. Prepravné kontajnery 1C a 1A predstavujú asi 95% celého kontajnerového parku. Pre štatistické účely a porovnania sa kontajnery prepočítavajú na 20' stopovú dĺžku t. j. na kontajner ISO 1C. Námorné kontajnery sú vyrobené z kvalitnej ocele s protikoróznou ochranou. Dvere kontajneru sú dvojité s krytým zámkom a 4 závesmi dverí, niektoré kontajnery môžu mať ďalšie dvere aj na boku kontajnera. Základom pre označovanie objemu lodí je jednotka TEU - twenty feet equivalent unit. Je to vlastne základný rozmer kontajnera ISO 1C. Dnešné nákladné kontajnerové lode majú kapacitu presahujúcu 11 000 TEU.
Identifikačný systém značenia
Identifikačný systém značenia kontajnerov pozostáva z týchto základných položiek: Rozmery a typ zobrazenia musia byť použité ako jeden celok, tj. informácie nesmú byť rozdelené do dvoch častí. Okrem základného označenia sa môže kontajner označiť aj doplnkovým značením - napr. maximálna čistá hmotnosť kontajnera. Značenie sa zobrazuje na bočných stranách, čele s dverami, slepom čele a na streche kontajneru.
Rudná (okres Svitavy)
Rudná (okres Svitavy) je obec v Česku v okrese Svitavy v Pardubickom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 184 obyvateľov, z toho 88 mužov a 96 žien, pričom priemerný vek v obci bol 39,0 roka (muži 37,9 roka, ženy 40,0 roka).
Ženijne technická zátarasa
náhľad|Zachovalá časť ženijne technickej zátarasy pri [[Čížov (Horní Břečkov)|Čížove v Česku]]
Ženijne technická zátarasa (ŽTZ), písané tiež ženijne-technická zátarasa alebo ženijne technické zabezpečenie hraníc, bol systém najmä na hranici železnej opony, ktorý mal zabrániť prekročenie hraníc ako smerom dovnútra krajiny ale hlavne smerom von z nej. Vo všeobecnosti systém zátarás má znemožňovať alebo spomaľovať pohyb. Systém prekážok (zátarás), ako súčasť Česko-slovenského opevnenia vybudovaného v 30. rokoch minulého storočia, bol aj vo vnútrozemí a mal zabrániť postupu vojska a bojovej techniky.
Druhy zátarás
Rozdelenie zátarás podľa umiestnenia : a podľa hmotnosti: V Československu sa pred očakávanou nemeckou ofenzívou od roku 1936 budovali aj tzv. osobitné / zvláštne zariadenia, ktoré mali zabrániť neočakavanému vpádu motorizovaných jednotiek nepriateľa: Existujúce zátarasy vybudované pôvodne v 30. rokoch minulého storočia sa po roku 1948 (Víťazný február) stali súčasťou železnej opony najmä na česko-slovenskej západnej hranici.
Zátarasy na hraniciach
Hraničná zátarasa, vymedzujúca hraničné pásmo, sa skladala z viacerých častí. Z vojenského hľadiska mala zabrániť vstupu cudzích vojsk na naše územie a preto jej súčasťou boli (ťažké) protitankové prekážky (protitankový (betónový) ihlan, protitankový ježko a pod.). Jej charakteristickou súčasťou vnímanou obyvateľstvom bol však plot s ostnatým drôtom (protipechotné prekážky) a hraničné závory.
Ploty boli na hraniciach v skutočnosti dva až štyri. Prvý, ktorý bol asi dva metre vysoký, tvorila spleť ostnatých drôtov, ktorej účelom bolo zabrániť alebo skomplikovať prístup. Ďalší plot v tvare písmena T, vysoký 2,5 až 3 metre, nazývaný signálny s elektrickým napätím najprv 24 voltov a (skrat signalizoval miesto narušenia a znamenal spustenie poplachu a výjazd pohraničníkov). V období roku 1953 až 1963 pod vysokým napätím 2000 až 6000 voltov. Posledný plot slúžil ako zábrana pre zver, aby smerom od hranice nemohla preniknúť k elektrickému plotu. Medzi plotmi sa nachádzalo zorané pásmo o šírke cca 20 m, nazývané kontrolný pás, v ktorom bolo možné ľahko nájsť stopy prípadného narušiteľa a miesto, kde prekonal plot. Na niektorých úsekoch bola po roku 1970 ešte štvrtá stena, ktorá mala zabrániť prejazdu ťažkým vozidlám. V neskoršom období boli po celej dĺžke štátnej hranice nainštalované infračervené reflektory s dosahom až do dvoch kilometrov, ktoré umožňovali, aby vojak na strážnej veži mohol terén pozorovať infračerveným ďalekohľadom a videl krajinu aj v noci.
Stráženie a zamínovanie zátaras
Tento systém plotov nestál priamo na hranici, ale v dostatočnej vzdialenosti od nej (cca 2 km), aby aj v prípade jeho prekonania stihli pohraničníci narušiteľa chytiť skôr, než sa dostal za skutočnú hranicu. Pozdĺž celých hraníc navyše viedla (zvyčajne vo vzdialenosti menej ako jeden kilometer) asfaltová komunikácia (tzv. signálka), ktorá pohraničníkom uľahčovala výjazd k miestu zásahu.
Okrem elektrického plotu a psov medzi najnehumánnejšie spôsoby patrili mínové polia, nástražné výbušné systémy vyrábané pohraničníkmi podľa podaných zlepšovacích návrhov. Z podnetu náčelníka Pohraničnej stráže Ludvíka Hlavačku (v tom čase plukovník, neskôr generálmajor ) sa už v roku 1951 uvažovalo o zamínovaní 183 km západnej hranice. V marci 1952 bolo zamínovaných prvých 8,5 km v okolí Ašu, pričom boli použité granátové míny PP-Mi-Gr uložené 27 metrov do seba s 25-metrovým nástražným drôtom natiahnutým na kolíkoch nízko nad zemou. Až v osemdesiatych rokoch 20. storočia boli z hraničného pásma ČSSR odstránené posledné mínové polia, ktoré boli len v niektorých oblastiach (napríklad míny PP Mi-Ba, PP Mi-D a PP Mi.)
Micropul
Micropul je abstraktná dosková hra pre jedného alebo dvoch hráčov. Micropul patrí do kategórie tzv. Print & Play hier, ktoré je možné voľne stiahnuť z internetu, vytlačiť a hrať.
Pravidlá
Herný materiál sa skladá zo 48 hracích dielov (44 typov) a 6 kameňov v dvoch rôznych farbách (tri pre každého hráča). Hra nemá žiadnu hraciu dosku. Hracie diely obsahujú obrazce, ktoré sa nazývajú micropuly a katalyzátory.
Špeciálnym hracím dielom je tzv. veľký micropul, ktorý obsahuje obrazec jedného veľkého micropulu uprostred dielu. Veľký micropul sa chová ako diel so štyrmi micropulmi s rovnakou farbou (rovnakou akú má veľký micropul). Každý veľký micropul obsahuje uprostred dielu aj jeden katalyzátor, ktorý môže byť aktivovaný na všetky strany.
Hra má dve základné pravidlá:
Priebeh hry
Hra začína umiestnením prvého dielu do stredu hracej plochy. Tento diel obsahuje 4 micropuly, z toho 2 sú čierne a 2 biele. Zvyšné diely sa zamiešajú obrazcami dole a umiestnia sa do stĺpcov, ktoré tvoria tzv. jadro, ku ktorému majú prístup obaja hráči. Každý z hráčov si následne z jadra náhodne vyberie 6 dielov do tzv. ruky a dostane tri kamene jednej farby. Potom hráči začnú vykonávať ťahy.
Hráči sa striedajú v jednotlivých ťahoch, pričom v každom ťahu má hráč tri možnosti, z ktorých môže vykonať len jednu:
Položenie dielu z ruky na hraciu plochu
Hráč vyberie jeden diel zo svojej ruky a položí ho na hraciu plochu tak aby dodržal pravidlá č. 1 a 2. Po umiestnení dielu hráč skontroluje či nebol aktivovaný niektorý katalyzátor. Katalyzátor je aktivovaný vtedy, ak po priložení dielu katalyzátor susedí s micropulom na inom dieli.
Za každý aktivovaný katalyzátor bodky si hráč vyberie náhodný diel z jadra a umiestni ho do tzv. skladu, v ktorom sa nachádzajú diely obrátené obrazcom dole tak, aby ich hráči nevideli. Za každý aktivovaný katalyzátor znaku plus hráč vykoná ďalší ťah navyše. Katalyzátory je možné aktivovať v každom ťahu len raz.
Preloženie dielu z hráčovho skladu do ruky
Hráč nemôže mať v ruke viac ako 6 dielov. Ak hráč nemá v ruke 6 dielov, môže zo svojho skladu vybrať jeden z dielov a položiť ho do svojej ruky.
Položenie kameňa na skupinu micropulov
Hráč môže položiť jeden zo svojich voľných kameňov na ľubovolný voľný hrací diel, ktorý je súčasťou skupiny micropulov. Túto skupinu po položení kameňa vlastní hráč. Kameň nie je možné položiť na skupinu, ktorú už vlastní súper.
Skupina micropulov sú micropuly rovnakej farby, ktoré spolu susedia. Skupiny môžu byť otvorené alebo uzatvorené. Otvorené skupiny majú možnosť zväčšovať sa. Uzatvorené skupiny sú obklopené hracími elementami a žiadny z micropulov tejto skupiny sa nenachádza na hrane hracej plochy.
Cieľ hry
Hra končí vtedy, keď niektorý z hráčov vyberie posledný diel z jadra. Za každú uzatvorenú skupinu získava hráč ktorý ju vlastní toľko bodov, koľko micropulov táto skupina obsahuje. Za každý diel vo svojom sklade hráč získava dva body. Za každý diel vo svojej ruke, hráč získava jeden bod. Hráč s najvyšším počtom bodov sa stáva víťazom.
Elyzejské polia
Elyzejské polia môže byť:
Elyzejské pole je typ cintorína, pozri elyzejské pole (cintorín)
Esquay-Notre-Dame
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 1331 obyvateľov (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
4479 Charlieparker
4479 Charlieparker je planétka s priemerom 50 km, ktorú objavil Henri Debehogne 10. februára 1985.
Laxou (obec)
Laxou je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Meurthe-et-Moselle, v regióne Alsasko-Champagne-Ardenne-Lotrinsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Quérigut (kantón)
Quérigut je francúzsky kantón v obvode Foix v departemente Ariège v regióne Midi-Pyrénées. Tvorí ho 7 obcí.
Tankové múzeum v Bovingtone
thumb|Tankové múzeum v Bovingtone
Tankové múzeum v Bovingtone (Bovington Tank Museum) je múzeum obrnenej techniky, nachádzajúce sa v Spojenom kráľovstve. V múzeu je umiestnených viac ako 300 vozidiel z 26 krajín, čo je najväčšia zbierka tankov a druhá najväčšia zbierka obrnených vozidiel na svete. Je tu vystavený napríklad nemecký Tiger I a britský Mark I z prvej svetovej vojny, ktorý je najstarším dochovaným tankom. Múzeum je situované v Bovingtonskom Campe v Dorsete v juhozápadnom Anglicku. To je približne severne od obce Wool a  západne od hlavného prístavu Poole. V múzeu sú zostavy všetkých častí britskej armády týkajúce sa pásových vozidiel, velenie údržby a opravy vozidiel v dielňach. K múzeu sa dá dostať autobusom zo železničnej stanice Wool, vzdialenej približne.
História
thumb|Nemecký Panther v hale 2. sv. vojny thumb|Mark V, z bitky Amiens 1918 thumb|Rolls Royce 1920 Mk 1 thumb|Jagdtiger
Výstavná plocha je rozdelená do piatich častí: hala prvej svetovej vojny, hala medzivojnového obdobia, hala druhej svetovej vojny, hala Tamiya a British Steel Hall. V priebehu roka 2008 došlo k rozšírenie výstavnej plochy o ďalších.
V roku 1916 britskej ministerstvo vojny založilo tábor Bovington ako školiace zariadenie pre posádky tankov. Vtom čase armáda zaviedla tanky do výzbroje, v dobe prvej svetovej vojny v snahe zlomiť stagnáciu zákopovej vojny. V roku 1919, po návrate tankov do Bovingtonu z Francúzska, boli mnohé vhodné len do šrotu. Ale, malé množstvo najmenej poškodených vozidiel sa stalo základom zbierky pre ďalšie generácie.
V roku 1923 spisovateľ Rudyard Kipling navštívil Bovington a odporučil zriadenie múzea. Zbierka postupne rástla apo druhej svetovej vojne boli pridané ďalšie exponáty. V roku 1947 bolo múzeum otvorené pre širokú verejnosť. Múzeum sa naďalej rozširuje a je dnes vnímané ako prostriedok vzdelávania ale aj zábavy pre širokú verejnosť, kam je zameraný jeho účel. Mnohé z vystavených tankov sú funkčné a je možné ich vidieť v akcii počas letných mesiacov v špeciálnych ukážkach.
1. svetová vojna
Hala obsahuje ukážku celého britského vývoja tankov od Little Willie až po Mark VIII "Liberty", dochovala a prevádzkyschopný Mark V, Mark I, Mark II, Mark IV, Mark V, Mark VIII a Mark IX, tanky a ďalšie expozície zo života vojakov a spisovateľa T.E.Lawrence, ktorý žil v neďalekom Clouds Hill.
Medzivojnovom doba
Expozičná hala ukazuje rýchly vývoj vojenskej techniky v medzivojnovom období. Medzi exponátmi je možné nájsť: Vickers A1E1 Independent, Peerless Armoured Car, Rolls-Royce Armoured Car, Lanchester 6x4 Armoured Car, Carden Loyd tankette, Light Tank Mk IIA, Cruiser Mk I.
2. svetová vojna
Hala je najväčšou expozíciou stánkov od väčšiny národov, ktoré sa zúčastnili konfliktu. Súčasťou je aj nemecký Tiger I vežového čísla 131, ktorý bol ukoristený v Tunisku, v apríli 1943 a bol plne obnovený do funkčného stavu. Je to jediný Tiger, ktorý je schopný pohybu vlastnou silou. Zaujímavý exponát je plávajúci tank Sherman DD s plátenou stenou, ktorá je tiež schopná prevádzky. Ďalšie vystavované exponáty sú napríklad: Panzer I, Panzer II, Panzer III, Panzer IV, Panther, Tiger II, Jagdpanzer 38 (t), Jagdpanther, Jagdtiger, SdKfz 251, Goliath, Char B1, Somu S-35, Cruiser Mk III, Comet I, Matilda Mk I, Matilda Mk II, Churchill VII, TOG2, A33 Excelsior, A38 Valiant, T14 Assault tank, Ram Cruiser Mk II, M24 Chaffee, M3 Grant, M4 Sherman, Sherman Firefly, M10 Wolverine, M48 Patton, M26 Pershing, T17 Staghound, DUKW, SU-76, T-26, T-34, KV-1, SU-100.
Hala Tamiya
Hala je sponzorovaná výrobcom modelov Tamiya. K videniu sú povojnové hlavné bojové tanky (MBT), ako je britský Centurion, americký M60 a ruský T-72.
British Steel Hall
Hala je zameraná výstavu exponátov z vojny v Perzskom zálive; vzdáva hold tanku Centurion, ktorý sa počas svojej kariéry 46 rokov (1945 – 1991) veľmi osvedčil a je označovaný ako jeden z najlepších britských tankov ktoré kedy boli vyrobené.
Hala Tamiya a British SteelHall prechádzajú rekonštrukciou, ale napriek tomu sú tu k videniu exponáty: Tortoise, Black Prince, Conqueror, Charioteer, Centurion, Chieftain, Challenger 1, Challenger 2, M41 Walker Bulldog, M103, M60 Patton, T-54, iracký T-55, T-62, T-72, BMP-1, AMX-30, Infanterikanonvagn 91, stridsvagn 103, Stridsvagn 104.
NHL 1994/1995
Sezóna 1994/1995 bola 78. sezóna NHL. Víťazom Stanley Cupu sa stal tím New Jersey Devils. Tento ročník bol kvôli štrajku hráčov dohratý v skrátenej verzii (48 zápasov základnej časti namiesto 84). V tejto sezóne sa naposledy predstavil tím Quebec Nordiques, ktorý sa následne presťahoval do Denveru a premenoval sa na Colorado Avalanche.
Konečné tabuľky základnej časti
Poznámka: x = postup do play-off, y = víťazstvo v divízii (zaručuje jedno z prvých dvoch miest v konferencii), z = Presidents 'Trophy.
Kotúčová brzda
thumb|Automobilová kotúčová brzda thumb|Bicyklová kotúčová brzda thumb|Železničná kotúčová brzda. Masívny ventilovaný kotúč umožňuje odvedenie veľkého množstva tepla, vznikajúceho pri marení kinetickej energie brzdeného vlaku.
Kotúčová brzda je druh brzdy. Princíp brzdenia pomocou kotúčovej brzdy spočíva v spotrebovaní kinetickej (pohybovej) energie otáčajúceho sa kotúča na teplo, pomocou trecích segmentov a prítlačného mechanizmu.
Konštrukcia
Skladá sa z brzdného kotúča, ktorý je spojený s pohyblivou časťou stroja a trecích segmentov pritláčaných ku povrchu kotúča brzdnými čeľusťami - hydraulickým piestom, alebo mechanickou pákou.
Brzdný kotúč
je mechanicky spojený s brzdeným strojom. Pohybová energia brzdeného stroja sa teda prenáša na brzdný kotúč, ktorý ju pomocou segmentov premení na teplo. Teplo je odvádzané okolitým prúdiacim vzduchom. Kotúč je obvykle vyrobený z ocele, niekedy obsahuje otvory pre zväčšenie chladiacej plochy. Kotúč sa niekedy vyrába aj s vnútorným chladením (ventilovaný kotúč). Kotúč môže mať rôzne rozmery, pričom platí čím väčší priemer, tým väčší brzdný moment a menšia potrebná trecia sila. Vo vysokovýkonných strojoch sa ako materiál na kotúč používa kompozit (napr. z aramidových, alebo uhlíkových vlákien) alebo keramika.
Brzdná čeľusť
je pre zvýšenie účinnosti protismerná, čiže prítlačné sily pôsobia proti sebe. čeľuste teda brzdný kotúč zovrú medzi seba. Trecia plocha je obvykle výmenná (kvôli opotrebovaniu v prevádzke). Výmenné trecie elementy nazývame brzdné segmenty alebo brzdné doštičky. V čeľustiach sa nachádza zdroj brzdnej sily - obvykle hydraulický, alebo vzduchový piest (jeden, alebo viacero), prípadne pohybová prítlačná skrutka, alebo jednoduchá prítlačná páka.
Brzdný segment
je tvorený nosnou plochou na ktorej je nanesená trecia vrstva. Trecia vrstva je obvykle tvorená kompozitným materiálom so špeciálnymi vlastnosťami. Tento materiál musí vynikať stálosťou brzdných účinkov za všetkých prevádzkových teplôt. Na minimum musí byť obmedzený tzv. „fading“ (vädnutie brzdy - zmena koeficientu trenia vplyvom teploty). Materiál musí mať pomerne vysoký koeficient trenia, nízku stlačiteľnosť a deformovateľnosť, nízku teplotnú vodivosť (minimálny prenos tepla od kotúča ku čeľusti a tým ku brzdovej kvapaline), dlhú životnosť, oter nesmie byť zdraviu škodlivý a zaťažovať životné prostredie.
Použitie
Kotúčová brzda sa najčastejšie používa v automobilovom priemysle ako predná (niekedy aj zadná) hlavná brzda automobilu, motocykla a pod. Často je používaná v bicykloch. Používa sa tiež na brzdenie elektromotorov. Viacnásobné kotúčové brzdy sa používajú v lokomotívach vlakov.
Kotúčové brzdy sú oproti bubnovým brzdám ľahšie, výkonnejšie a lepšie sa chladia. Kotúčová brzda môže byť vybavená systémom ABS. Nevýhodou je vyššia cena, vyššia náchylnosť na poruchy (hydraulický mechanizmus, vpadnuté nečistoty, vysoké teploty ...) a zložitejšia integrácia s núdzovou (parkovacou) brzdou, preto sa používajú (väčšinou) iba v prednej náprave automobilu.
Hubert Rohracher
Hubert Rohracher (* 24. apríl 1903, Lienz Rakúsko - † 18. december 1972, Kitzbühel) bol rakúsky fyziológ a psychológ. Venoval sa neuropsychológii a charakterológii.
Od roku 1947 pôsobil ako univerzitný profesor vo Viedni.
Tarascon-sur-Ariège (kantón)
Tarascon-sur-Ariège je francúzsky kantón v obvode Foix v departemente Ariège v regióne Midi-Pyrénées. Tvorí ho 20 obcí.
4924 Hiltner
4924 Hiltner je planétka s priemerom 12 km, ktorú objavil S. J. Bus 2. marca 1981.
Lay-Saint-Christophe
Lay-Saint-Christophe je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Meurthe-et-Moselle, v regióne Lotrinsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Medzinárodný zväz železníc
Medzinárodný zväz železníc (prekladané aj ako Medzinárodný železničný zväz, Medzinárodná železničná únia alebo Medzinárodná únia železníc; po francúzsky Union Internationale de Chemins de Fer, po anglicky International Union of Railways), skratka UIC, je najväčšia medzinárodná železničná organizácia s členmi na všetkých kontinentoch.
Koordinuje rozvoj a fungovanie železničnej dopravy v všetkých členských štátoch. Rieši problematiku vytvárania nových a zachovávania existujúcich medzinárodných spojov, unifikáciu železničnej techniky. Dohliada na dodržovanie bezpečnostných kritérií, ako je zabezpečovacie zariadenie či samočinné brzdy. Reprezentuje členské krajiny na medzinárodnej úrovni.
Sídlom UIC je Paríž. Začiatkom roka 2004 mala 163 členov po celom svete, vrátane ŽSR, ZSSK a ZSCS. Dňa 17. októbra 1922 ho v Paríži založilo 51 železničných spoločností z 29 krajín. Zakladajúcim členom boli aj ČSD (predchodca súčasných ŽSR, ZSSK a ZSCS).
Esquay-sur-Seulles
Esquay-sur-Seulles je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Calvados, v regióne Dolná Normandia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Fotokniha (digitálna tlač)
Fotokniha je (fyzický) fotoalbum vytlačený digitálnou tlačou. Vyrába sa spravidla tak, že konečný používateľ prostredníctvom príslušného softvéru vytvorí grafický návrh fotoalbumu, ktorý je následne príslušným podnikom spracovaný digitálnou tlačou a zviazaný knihárskou väzbou.
Fotokniha si získala obľubu spolu s rozšírením digitálnych fotoaparátov.
Softvér na spracovanie fotoknihy
Návrh fotoknihy sa pripravuje v počítačovom programe, ktorý väčšina spracovateľov fotokníh poskytuje zadarmo. Softvér umožňuje rozloženie fotografií na stranách fotoknihy, vkladanie a formátovanie textu, pridávanie ďalších grafických prvkov ako je pozadie, cliparty, orámovanie fotografií a iné. Súčasne môže softvér umožňovať i základné úpravy fotografií, ako je zmena farebnosti (čiernobiely efekt, sépiový efekt) či odstránenie červených očí. Softvér zvyčajne umožňuje spracovanie súborov vo formáte jpeg vo farebnom modeli RGB. Na záver spracovania je možné fotoknihu napáliť na CD, prípadne odoslať na spracovanie cez internet. V budúcnosti výrobcovia pravdepodobne zjednodušia prípravu fotoknihy prostredníctvom online aplikácií bez nutnosti inštalácie dodatočného softvéru.
Formáty fotoknihy
Jednotliví výrobcovia ponúkajú rôzne formáty fotokníh od 14 cm x 13 cm až po XXL rozmer 42 x 30 cm.
Kvalita papiera
Najvyššiu možnú kvalitu predstavuje fotokniha na fotopapieri. Bežne sa na tlač fotoknihy používa tlačiarenský papier s gramážou 150 – 250 g/m2.
Spracovatelia fotoknihy
Najväčší spracovateľ fotokníh v Európe, nemecká spoločnosť CeWe Color AG, spracuje ročne 3,5 milióna fotokníh.
Stanislav Bernát
Politická kariéra
V prvom kole prezidentských volieb v roku 2004 získal 5 719 (0,28%) hlasov a 11. miesto z dvanástich kandidátov.
Vicdessos (kantón)
Vicdessos je francúzsky kantón v obvode Foix v departemente Ariège v regióne Midi-Pyrénées. Tvorí ho 10 obcí.
Rosenau
Rosenau je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Haut-Rhin, v regióne Alsasko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Lotos (spolok)
Lotos bol jeden z najstarších nemeckých prírodovedných spolkov, ktorý bol založený v Prahe nemeckou a českou komunitou vedcov. Vznikol pod nemeckým názvom Deutscher Naturwissenschaftlicher-Medizinischer Verein für Böhmen "Lotos" v roku 1848 a pôvodne bol založený ako študentský spolok. Zakrátko nato sa však premenil na vedecký. Jeho zakladateľom bol známy prírodovedec, lekár, chiropterológ, botanik a entomológ Friedrich Anton Kolenati (1813 - 1864). Pôvodne v tomto spolku pracovali nemeckí i českí prírodovedci, ale neskôr po roku 1895 sa stal spolok iba čisto nemeckým. Jeho činnosť trvala asi do roku 1950. Medzi členov spolku okrem Kolenátiho patrili aj napr.: fyzik a filozof Ernst Mach, chemik Friedrich Reinitzer, geológ Karel Kořistka a viacero ďalších. Od roku 1851 vydával spolok aj svoj časopis, toho istého názvu: Lotos (= Lotos, Zeitschrift für Natur-Wissenschaften).
Relativizmus
Relativizmus je prístup predpokladajúci jedinečnosť a neopakovateľnosť poznávaného javu, z ktorých vyplýva nemožnosť dosiahnuť pre všetkých prijateľnú pravdu.
Relativizmus je doktrína, ktorá popiera existenciu absolútnej pravdy alebo možnosť jej rozumového poznania a vyhlasuje preto, že poznanie je relatívne. Relativizmus sa stavia (spolu so skepticizmom) proti dogmatizmu.
Relativizmus sa vyskytuje v rôznych formách, napr. u Montaigna alebo u Pascala sa zakladá na rozdielnosti mienok; v antropologickom myslení na idei rovnakej hodnoty rôznych civilizácií; u Kanta vyúsťuje jeho kriticizmus do relativizmu popierajúceho možnosť postihnúť absolútno (veci osebe) a prekročiť hranice, ktoré poznaniu vytyčuje apriórna štruktúra ľudského myslenia.
Afrodita
náhľad|upright|Afrodita syrakúzska. Mramor, rímska kópia z 2. storočia podľa gréckeho originálu zo 4. storočia pred Kr.; krk, hlava a ľavá ruka sú reštaurácie od Antonia Canovu. Nájdené v Baiae v južnom Taliansku. Národné archeologické múzeum v Aténach. Afrodita (iné názvy: Afrodité, Afrodíté, Afrodíta; 🇬🇷, iný prepis Afrodíté – doslova „tá, ktorá povstala z morskej peny (ἀφρός)") je grécka bohyňa krásy. Jej latinské meno je Venuša.
Afrodita je starogrécka bohyňa spájaná s láskou, žiadostivosťou, krásou, rozkošou, vášňou a plodením. Medzi hlavné symboly Afrodity patria myrty, ruže, holubice, vrabce a labute. Afroditin kult bol do veľkej miery odvodený od kultu fenickej bohyne Astarte, príbuznej východosemitskej bohyne Ištar, ktorej kult vychádzal zo sumerského kultu Inanny. Hlavnými kultovými centrami Afrodity boli Kythéra, Cyprus, Korint a Atény. Jej hlavným sviatkom boli Afrodisie, ktoré sa slávili každoročne uprostred leta. V Lakónii bola Afrodita uctievaná ako bohyňa bojovníčka. Bola tiež patrónkou prostitútok, čo viedlo prvých učencov k návrhu koncepcie "posvätnej prostitúcie" v grécko-rímskej kultúre, ktorá sa dnes všeobecne považuje za mylnú.
V Hésiodovej Teogónii sa Afrodita narodila pri pobreží Kythéry z peny (ἀφρός, aphrós), ktorá vznikla zo semena Uránových pohlavných orgánov, ktoré jeho syn Kronos odrezal a hodil do mora. V Homérovej Iliade je však dcérou Dia a Dioné. Platón vo svojom Sympóziu tvrdí, že tieto dva pôvody napovedajú o dvoch rozličných entitách: Afrodita Ourania (transcendentná, "nebeská" Afrodita) a Afrodita Pandemos (Afrodita spoločná "všetkým ľuďom"). Tak bola známa aj ako Cytherea (Pani z Kythéry) a Cypris (Pani z Cypru), pretože obe lokality sa vyhlasovali za miesto jej narodenia.
V gréckej mytológii bola Afrodita manželkou Hefaista, boha ohňa, kováčov a spracovania kovov. Afrodita mu bola často neverná a mala veľa milencov; v Odysei ju pristihli pri cudzoložstve s Áresom, bohom vojny. V prvom Homérovom hymne na Afroditu zvádza smrteľného pastiera Anchísa. Afrodita bola aj náhradnou matkou a milenkou smrteľného pastiera Adonisa, ktorého zabil diviak. Spolu s Aténou a Hérou bola Afrodita jednou z troch bohýň, ktorých spor vyústil do začiatku trójskej vojny, a zohráva významnú úlohu v celej Iliade. Afrodita sa objavuje v západnom umení ako symbol ženskej krásy a vystupuje v mnohých dielach západnej literatúry. Je hlavným božstvom v moderných neopohanských náboženstvách vrátane "Afroditinej cirkvi", wiccy a helenizmu.
Chrámy zasvätené Afrodite sa nachádzajú napríklad v Knide, Pafe, Korinte, Afrodiziade, Alabande, na Rode. Rímske chrámy zasvätené Venuši stáli na Caesarovom fóre (chrám Venuše Rodičky) a pri Svätej ceste k Rímskemu fóru (chrám Venuše a Romy).
Etymológia
Hésiodos odvodzuje meno Afrodity od aphrós (ἀφρός) vo význame "morská pena", pričom meno interpretuje ako "povstala z peny", ale väčšina moderných bádateľov to považuje za falošnú ľudovú etymológiu. Raní moderní bádatelia klasickej mytológie sa pokúšali tvrdiť, že meno Afrodita je gréckeho alebo indoeurópskeho pôvodu, ale tieto snahy sa už väčšinou zanechali. Všeobecne sa uznáva, že meno Afrodita nie je gréckeho, pravdepodobne semitského pôvodu, ale jeho presné odvodenie sa nedá určiť.
Vedci z konca devätnásteho a začiatku dvadsiateho storočia, akceptujúc Hesiódovu etymológiu "peny" ako pravú, analyzovali druhú časť Afroditinho mena ako *-odítē "pútnička" alebo *-dítē "jasná".
Klasické Grécko
Afroditin hlavný sviatok, Afrodisia, sa slávil v celom Grécku, ale najmä v Aténach a Korinte. V Aténach sa Afrodisia slávila v štvrtý deň mesiaca Hekatombaion na počesť Afroditinej úlohy pri zjednotení Attiky. Počas tohto sviatku Afroditini kňazi očisťovali Afroditin chrám Pandemos na juhozápadnom svahu Akropoly krvou obetovanej holubice. Potom sa pomazali oltáre a kultové sochy Afrodity Pandemos a Peitho sa v majestátnom sprievode odprevadili na miesto, kde sa rituálne vykúpali. Afrodita sa v Aténach uctievala aj v rámci festivalu Arrhephoria. Afrodite bol zasvätený štvrtý deň každého mesiaca.
Pausanias zaznamenal, že v Sparte sa Afrodita uctievala ako Afrodita Areia, čo znamená "bojovná". Tento epiteton zdôrazňuje Afroditine spojenie s Aresom, s ktorým mala mimomanželský vzťah. Pausaniás tiež uvádza, že v Sparte a na Kýtere ju viaceré mimoriadne staré kultové sochy Afrodity zobrazovali so zbraňou.
Afrodita bola patrónkou prostitútok všetkých druhov, od pornai (lacných pouličných prostitútok, ktoré zvyčajne vlastnili bohatí pasáci ako otrokyne) až po hetairai (drahé, vzdelané nájomné spoločníčky, ktoré boli zvyčajne samostatne zárobkovo činné a niekedy poskytovali sex svojim zákazníkom). Mesto Korint bolo v celom antickom svete známe množstvom hetairai, ktoré mali rozšírenú povesť jedných z najschopnejších, ale aj najdrahších prostitútok v gréckom svete. V Korinte sa na Akrokorinte nachádzal aj veľký chrám Afrodity, ktorý bol jedným z hlavných centier jej kultu. Záznamy o početných zasväteniach Afrodite, ktoré vykonali úspešné kurtizány, sa zachovali v básňach a na keramických nápisoch. Odkazy na Afroditu v súvislosti s prostitúciou sa nachádzajú v Korinte, ako aj na ostrovoch Cyprus, Kythéra a Sicília. Afroditina mezopotámska predchodkyňa Inanna-Ištar bola tiež úzko spojená s prostitúciou.
Helenizmus a Rímska ríša
V helenistickom období Gréci stotožňovali Afroditu so staroegyptskými bohyňami Hathor a Isis. Afrodita bola patrónkou kráľovien Ptolemáiovcov a kráľovná Arsinoe II. bola označovaná za jej smrteľné stelesnenie. Afrodita bola uctievaná v Alexandrii a mala početné chrámy v meste a jeho okolí. Arsinoe II. zaviedla do Alexandrie kult Adonisa a mnohé tamojšie ženy sa na ňom zúčastňovali. Tessarakonteres, obrovská katamaránová galéra, ktorú navrhol Archimedes pre Ptolemaia IV Filopatora, mala na sebe kruhový chrám Afrodity s mramorovou sochou bohyne. V druhom storočí pred Kr. Ptolemaios VIII Fyzikón a jeho manželky Kleopatra II. a Kleopatra III. zasvätili chrám Afrodite Háthor vo Filae. Sochy Afrodity na osobné úctievanie sa v Egypte stali bežnými od raných ptolemaiovských čias a pretrvali až dlho po tom, čo sa Egypt stal rímskou provinciou.
Starí Rimania stotožňovali Afroditu so svojou bohyňou Venušou, ktorá bola pôvodne bohyňou poľnohospodárskej plodnosti, vegetácie a jari. Podľa rímskeho historika Livia boli Afrodita a Venuša oficiálne stotožnené v treťom storočí pred Kr., keď bol do Ríma uvedený kult Venuše Erycíny z gréckej Afroditinej svätyne na hore Eryx na Sicílii. Po tomto momente Rimania prevzali Afroditinu ikonografiu a mýty a aplikovali ich na Venušu. Keďže Afrodita bola v gréckej mytológii matkou trójskeho hrdinu Aenea a rímska tradícia vyhlasovala Aenea za zakladateľa Ríma, Venuša sa začala uctievať ako Venus Genetrix, matka celého rímskeho národa. Julius Caesar tvrdil, že je priamym potomkom Eneovho syna Iula, a stal sa silným zástancom kultu Venuše. Na tento precedens neskôr nadviazal jeho synovec Octavius Augustus a neskorší cisári, ktorí si nárokovali nástupníctvo po ňom.
Tento synkretizmus výrazne ovplyvnil grécky kult Afrodity. Počas rímskej éry začali kulty Afrodity v mnohých gréckych mestách zdôrazňovať jej vzťah k Tróji a Eneovi. Začali tiež prijímať výrazne rímske prvky, zobrazovali Afroditu ako viac materskú, viac militaristickú a viac sa zaoberali administratívnou byrokraciou. Mnohí politickí magistráti ju vyhlasovali za božskú ochrankyňu. Výrazne sa rozšírili aj výjavy Afrodity v gréckej literatúre, ktoré zvyčajne zobrazovali Afroditu charakteristicky rímskym spôsobom.
Narodenie
thumb|Zrodenie Venuše [[Sandro Botticelli|Sandra Botticelliho]] O Afrodite sa zvyčajne hovorí, že sa narodila v blízkosti svojho hlavného centra uctievania, Pafosu na ostrove Cyprus, preto sa niekedy nazýva "Cyperská", najmä v básnických dielach Sapfo. Afroditina svätyňa Pafia, označujúca miesto jej narodenia, bola v starovekom svete po stáročia pútnickým miestom. Podľa iných verzií mýtu sa narodila neďaleko ostrova Kýthéra, odtiaľ pochádza ďalšie z jej mien "Kýtherská". Kýthéra bola miestom obchodu a kultúry, výmeny medzi Krétou a Peloponesom, takže tieto príbehy môžu zachovávať stopy migrácie Afroditinho kultu z Blízkeho východu na grécku pevninu.
Podľa verzie jej narodenia, ktorú rozpráva Hésiodos vo svojej Teogónii, Kronos odrezal Uránovi genitálie a hodil ich za seba do mora. Z peny z jeho genitálií sa zrodila Afrodita (odtiaľ jej meno, ktoré Hesiódos vykladá ako "zrodená z peny"), zatiaľ čo z kvapiek jeho krvi vznikli Giganti, Erínye (fúrie) a Melie." Hesiódos uvádza, že genitálie "sa dlho niesli po mori a z nesmrteľného tela vznikla biela pena; s ňou vyrástlo dievča". Hesiódova správa o Afroditinom narodení po Uránovej kastrácii je pravdepodobne odvodená z Piesne o Kumarbim, starovekej chetitskej epickej básne, v ktorej boh Kumarbi zvrhne svojho otca Anua, boha nebies, a odhryzne mu genitálie, čím otehotnie a porodí Anuove deti. Medzi nimi je aj Ištar a jej brat Tešub, chetitský boh búrky.
V Iliade je Afrodita opísaná ako dcéra Dia a Dioné. Dioné je zrejme ženským príbuzným mena Dios a Dion, čo sú sklonné podoby mena Zeus. Zeus a Dioné mali spoločný kult v Dodone v severozápadnom Grécku. V Teogónii Hésiodos opisuje Dioné ako Oceánoidku, ale Apollodór ju považuje za trinásteho Titana, dieťa Gaie a Urána.
Manželstvo
Afrodita je dôsledne zobrazovaná ako atraktívna, nekonečne žiadúca dospelá žena, ktorá nemala žiadne detstvo. Často je zobrazovaná nahá. V Iliade je Afrodita zjavne slobodnou manželkou boha vojny Area a manželkou Hefaista je iná bohyňa menom Charis. Podobne aj v Hésiodovej Teogónii je Afrodita slobodná a manželkou Héfaista je Aglaia, najmladšia z troch Charitiek.
V ôsmej knihe Odysei však slepý spevák Démodokus opisuje Afroditu ako Héfaistovu manželku a rozpráva, ako sa počas trójskej vojny dopustila cudzoložstva s Aresom. Boh slnka Hélios videl Afroditu a Area, ako súložia v Héfaistovej posteli, a varoval Héfaista, ktorý zhotovil sieť zo zlata. Pri ďalšej súloži sieť oboch uväznila. Héfaistos priviedol do spálne všetkých bohov, aby sa zajatým cudzoložníkom vysmievali, ale Apolón, Hermes a Poseidón mali pre Area pochopenie a Poseidón súhlasil, že Héfaistovi zaplatí za Áresovo prepustenie. Ponížená Afrodita sa vrátila na Cyprus, kde sa o ňu starali Charitky. Toto rozprávanie pravdepodobne vzniklo ako grécka ľudová rozprávka, pôvodne nezávislá od Odysei. V oveľa neskôr interpolovanom detaile postavil Áres k ich dverám mladého vojaka Alectryona, aby ich varoval pred Héliovým príchodom, pretože Hélios by v prípade ich odhalenia povedal Héfaistovi o Afroditinej nevere. Ale Alectryon zaspal na stráži. Hélios ich objavil a upozornil Héfaista, pretože Áres v hneve premenil Alectryóna na kohúta, ktorý vždy na úsvite, keď má vyjsť slnko, zakikiríka a oznámi jeho príchod.
Po ich odhalení Héfaistos žiada Dia, aby mu vrátil svadobné dary a veno; v čase trójskej vojny sa oženil s Charis/Aglaeou, jednou z Grácií, zrejme rozvedenou s Afroditou. Neskôr sa za manžela alebo oficiálneho manžela bohyne všeobecne považoval Áres. Na Françoisovej váze prichádzajú na svadbu Pélea a Thetis na tom istom voze, rovnako ako Zeus s Hérou a Poseidón s Amfitrité; navyše básnici ako Pindaros a Aischylos výslovne označujú Área za Afroditinho manžela.
Spoločníci
Afroditu takmer vždy sprevádza Eros, boh žiadostivosti a sexuálnej túžby. Hésiodos vo svojej Teogónii opisuje Erosa ako jednu zo štyroch pôvodných prvotných síl, ktoré sa zrodili na počiatku času, ale po zrodení Afrodity z morskej peny sa k nemu pridáva Himeros a spoločne sa stávajú Afroditinými stálymi spoločníkmi. V ranom gréckom umení sú Eros aj Himeros zobrazovaní ako idealizovaní krásni mladíci s krídlami. Grécki lyrickí básnici považovali silu Erosa a Himerosa za nebezpečnú, nutkavú a neodolateľnú. V modernej dobe sa Eros často považuje za Afroditinho syna, ale v skutočnosti ide o pomerne neskorú inováciu. Scholion na Theokritove Idyly poznamenáva, že básnička Sapfo zo šiesteho storočia pred Kristom opísala Erosa ako syna Afrodity a Urána, ale prvá zachovaná zmienka o Erosovi ako Afroditinom synovi pochádza z Argonautiky od Apollónia z Rhodu. Tá je napísaná v treťom storočí pred Kristom a robí z neho syna Afrodity a Área. Neskôr sa tejto predstavy o Erosovi ako Afroditinom synovi chopili Rimania, ktorí Venušu považovali za bohyňu matku, a spopularizovali ju, vďaka čomu sa stala prevládajúcim zobrazením v mytologických dielach až do súčasnosti.
Hlavnými Afroditinými sprievodkyňami boli tri Grácie, ktoré Hésiodos identifikuje ako dcéry Dia a Eurynome a pomenúva ich ako Aglaea ("Nádhera"), Eufrozína ("Dobrá nálada") a Thália ("Hojnosť"). Grácie boli v Grécku uctievané ako bohyne už od počiatku gréckych dejín, dávno predtým, ako bola do panteónu zavedená Afrodita. Ďalšou skupinou Afroditiných spoločníčok boli tri Hóry ("Hodiny"), ktoré Hesiódos identifikuje ako dcéry Dia a Themis a pomenúva ich ako Eunomia ("Dobrý poriadok"), Dike ("Spravodlivosť") a Eirene ("Mier"). Afroditu niekedy sprevádzala aj Harmonia, jej dcéra od Área, a Hébé, dcéra Dia a Héry.
Boh plodnosti Priapus sa zvyčajne považoval za Afroditinho syna od Dionýza, ale niekedy sa opisoval aj ako jej syn od Herma, Adonisa alebo dokonca od Dia. V scholióne o Argonautike od Apollónia z Rodosu sa uvádza, že keď bola Afrodita tehotná s Priapom, Héra jej závidela a počas spánku jej na brucho naliala zlý elixír, aby zabezpečila, že dieťa bude ohavné. Podľa inej verzie Héra prekliala Afroditinho nenarodeného syna, pretože jeho otcom bol Zeus. Keď Afrodita porodila, s hrôzou zistila, že dieťa má mohutný, trvalo vztýčený penis, brucho a obrovský jazyk. Afrodita dieťa zanechala v púšti, aby zombrelo, ale našiel ho pastier, ktorý ho vychoval a neskôr zistil, že Priapus môže svoj mohutný penis používať ako podporu pri raste rastlín.
Anchises
náhľad|Venuša a Anchises (1889 alebo 1890), William Blake Richmond Prvý Homérov hymnus na Afroditu (Hymnus 5), ktorý vznikol pravdepodobne niekedy v polovici 7. storočia pred Kr., opisuje, ako sa Zeus raz nahneval na Afroditu za to, že spôsobila, že sa božstvá zamilovali do smrteľníkov. Za to spôsobil, že sa zamilovala do Anchísa, pekného smrteľného pastiera, ktorý žil na úpätí hory Ida neďaleko mesta Trója. Afrodita sa Anchisovi zjavila v podobe vysokej, krásnej smrteľnej panny, keď bol sám vo svojom dome. Anchis ju videl oblečenú v žiarivom odeve a s trblietavými šperkami, pričom jej prsia žiarili božským leskom. Spýtal sa jej, či je Afrodita, a sľúbil jej, že jej postaví oltár na vrchole hory, ak požehná jeho a jeho rodinu.
Afrodita v príbehu klame a hovorí mu, že nie je bohyňa, ale dcéra jedného zo vznešených rodov z Frýgie. Tvrdí, že rozumie trójskemu jazyku, lebo v detstve mala trójsku ošetrovateľku, a hovorí, že sa ocitla na svahu hory po tom, čo ju Hermes uniesol pri tanci na oslave na počesť Artemidy, bohyne panenstva. Afrodita povie Anchisovi, že je ešte panna, a prosí ho, aby ju vzal k svojim rodičom. Anchisa okamžite premôže šialená túžba po Afrodite a zaprisahá sa, že sa s ňou vyspí. Anchisés vezme Afroditu s očami sklopenými k zemi na svoje lôžko, ktoré je prikryté kožušinami levov a medveďov, potom ju vyzlečie donaha a pomiluje sa s ňou.
Po skončení milovania Afrodita odhalí svoju pravú božskú podobu. Anchíses je vydesený, ale Afrodita ho utešuje a sľubuje, že mu porodí syna. Predpovedá, že ich synom bude poloboh Aeneas, ktorého budú päť rokov vychovávať divé nymfy, kým odíde do Tróje a stane sa šľachticom ako jeho otec. Príbeh o Aeneovom počatí sa spomína aj v Hésiodovej Teogónii a v druhej knihe Homérovej Iliady.
Adonis
náhľad|Venuša a Adonis (1792), François Lemoyne Mýtus o Afrodite a Adonisovi je pravdepodobne odvodený od starovekej sumerskej legendy o Inanne a Dumuzidovi. Grécke meno Ἄδωνις (Adōnis, grécka výslovnosť: [ádɔːnis]) je odvodené od kanaánskeho slova ʼadōn, čo znamená "pán". Najstaršia známa grécka zmienka o Adonisovi pochádza z fragmentu básne lesbickej poetky Sapfo (asi 630 - asi 570 pred Kr.), v ktorej sa zbor mladých dievčat pýta Afrodity, čo môžu urobiť, aby oplakali Adonisovu smrť. Afrodita odpovedá, že sa musia biť do pŕs a roztrhnúť si tuniky. Neskoršie zmienky príbeh dopĺňajú o ďalšie podrobnosti. Podľa prerozprávania príbehu, ktoré sa nachádza v básni Metamorfózy od rímskeho básnika Ovídia (43 pred Kr. - 17/18 po Kr.), bol Adonis synom Myrrhy, ktorú Afrodita prekliala neukojiteľnou túžbou po vlastnom otcovi, cyperskom kráľovi Kinyrovi, po tom, čo sa Myrrina matka chválila, že jej dcéra je krajšia ako bohyňa. Vyhnaná po tom, čo otehotnela, sa Myrrha premenila na strom myrhovníka, no napriek tomu porodila Adonisa.
Afrodita dieťa našla a vzala ho do podsvetia, aby ho opatrovala Persefona, keď vyrástlo, vrátila sa poň a zistila, že je nápadne pekné. Persefona si chcela Adonisa nechať, čo vyústilo do bitky o opatrovníctvo medzi oboma bohyňami o to, kto má Adonisa právom vlastniť. Zeus spor urovnal nariadením, že Adonis strávi tretinu roka s Afroditou, tretinu s Persefonou a tretinu s tým, koho si vyberie. Adonis sa rozhodol stráviť tento čas s Afroditou. Jedného dňa, keď bol Adonis na love, zranil ho diviak a vykrvácal v Afroditinom náručí. Satirický autor Lukianos zo Samosaty vo svojom napoly posmešnom diele Dialógy bohov komicky rozpráva, ako sa frustrovaná Afrodita sťažuje bohyni mesiaca Seléne, že jej syn Eros prinútil Persefonu, aby sa zamilovala do Adonisa, a teraz sa s ňou musí deliť.
V rôznych verziách príbehu bol kanec poslaný buď Áresom, ktorý žiarlil, že Afrodita trávi toľko času s Adonisom, alebo bohyňou Artemis, ktorá sa chcela Afrodite pomstiť za to, že zabila jej oddaného stúpenca Hippolyta. Podľa inej verzie sa Apolón v zúrivosti premenil na diviaka a zabil Adonisa, pretože Afrodita oslepila jeho syna Erymanta, keď narazil na nahú Afroditu, keď sa kúpala po styku s Adonisom. Príbeh poskytuje aj etiológiu Afroditiných asociácií s niektorými kvetmi. Údajne, keď oplakávala Adonisovu smrť, spôsobila, že sasanky (Anemone) rástli všade tam, kde dopadla jeho krv, a na výročie jeho smrti vyhlásila sviatok. V jednej verzii príbehu sa Afrodita zranila o tŕň z ružového kríka a ruža, ktorá bola predtým biela, sa zafarbila jej krvou na červeno. Podľa Lukiánovho diela O sýrskej bohyni sa každý rok počas Adonisovho sviatku rieka Adonis v Libanone (dnes známa ako rieka Abrahám) zaliala červenou krvou.
Mýtus o Adonisovi sa spája so sviatkom Adónie, ktorý grécke ženy slávili každý rok uprostred leta. Zdá sa, že tento sviatok, ktorý sa na Lesbe slávil zrejme už v čase Sapfó, sa stal prvýkrát populárnym v Aténach v polovici 5. storočia pred Kr. Na začiatku festivalu ženy vysádzali "Adonisovu záhradu", malú záhradku zasadenú v malom košíku alebo plytkom kúsku rozbitej keramiky, ktorá obsahovala rôzne rýchlo rastúce rastliny, ako napríklad šalát a fenikel, alebo dokonca rýchlo klíčiace obilniny, napríklad pšenicu a jačmeň. Ženy potom vyliezli po rebríkoch na strechy svojich domov, kde umiestnili záhradky pod horúcim letným slnkom. Rastliny na slnku vyklíčili, ale v horúčave rýchlo zvädli. Potom ženy hlasno smútili a nariekali nad Adonisovou smrťou, trhali si šaty a bili sa do pŕs, aby verejne prejavili svoj žiaľ.
Božská priazeň
náhľad|Pygmalion a Galatea (1717), Jean Raoux. Afrodita prebúdza sochu k životu V Hésiodových Dielach a dňoch Zeus prikazuje Afrodite, aby Pandoru, prvú ženu, urobila fyzicky krásnou a sexuálne príťažlivou, aby sa mohla stať "zlom, ktoré budú muži radi objímať". Afrodita "naleje milosť" na Pandorinu hlavu a spôsobí jej "bolestnú túžbu a kolená podlamujúcu úzkosť", čím z nej urobí dokonalú nádobu pre zlo, ktoré má vstúpiť na svet. Afroditini pomocníci, Peitho, Charites a Horae, ozdobia Pandoru zlatom a šperkami.
Podľa jedného mýtu Afrodita pomáhala Hippomenovi, vznešenému mladíkovi, ktorý sa chcel oženiť s Atalanté, dievčinou, ktorá bola preslávená po celej krajine svojou krásou, ale ktorá sa odmietala vydať za akéhokoľvek muža, pokiaľ ju nedokáže predbehnúť v pešom behu. Atalanta bola mimoriadne rýchla bežkyňa a všetkým mužom, ktorí s ňou prehrali, sťala hlavy. Afrodita dala Hippomenovi tri zlaté jablká zo záhrady Hesperidiek a prikázala mu, aby ich hodil pred Atalantu, keď s ňou bude pretekať. Hippomenes poslúchol Afroditin príkaz a Atalanta, keď videla krásne zlaté plody, zohla sa, aby si každý z nich vzala, čím umožnila Hippomenovi, aby ju predbehol. Vo verzii príbehu z Ovidiových Metamorfóz Hippomenes zabudne Afrodite odplatiť za jej pomoc, preto spôsobí, že dvojica sa počas pobytu v Kybelinom chráme rozhorí žiadostivosťou. Dvojica znesvätí chrám tým, že v ňom miluje, čo vedie Kybelu k tomu, aby ich za trest premenila na levov.
Mýtus o Pygmaliónovi prvýkrát spomína grécky spisovateľ Filostefanus z Kyrény z tretieho storočia pred Kristom, ale prvýkrát je podrobne prerozprávaný v Ovídiových Metamorfózach. Podľa Ovídia bol Pygmalión mimoriadne pekný sochár z ostrova Cyprus, ktorý bol tak znechutený nemravnosťou žien, že sa odmietal oženiť. Bláznivo a vášnivo sa zamiloval do kultovej sochy Afrodity zo slonoviny, ktorú vyrezával, a túžil sa s ňou oženiť. Keďže Pygmalión bol nesmierne zbožný a oddaný Afrodite, bohyňa sochu oživila. Pygmalión sa oženil s dievčaťom, ktorým sa socha stala, a mali syna menom Pafos, podľa ktorého dostalo meno hlavné mesto Cypru. Pseudo-Apollodor neskôr spomína "Metharme, dcéru Pygmaliona, kráľa Cypru".
Mýty o hneve
náhľad|Rímska freska z [[Pompeje|Pompejí z 1. storočia zobrazujúca panenského Hippolita, ktorý odmieta návrhy svojej nevlastnej matky Faedry. Náklonnosť spôsobila Afrodita, aby vedie k jeho tragickej smrti.]] Afrodita štedro odmeňovala tých, ktorí ju ctili, ale aj trestala tých, ktorí ju nerešpektovali, často dosť krutým spôsobomo. Mýtus opísaný v Argonautike od Apollónia z Rodosu a neskôr zhrnutý v Pseudo-Apollodórovej Bibliotheke hovorí, že keď ženy z ostrova Lemnos odmietli obetovať Afrodite, bohyňa ich prekliala, aby strašne smrdeli a ich muži s nimi nikdy nemali sex. Namiesto toho ich muži začali súložiť s ich tráckymi otrokyňami. V hneve ženy z Lemnosu vyvraždili všetkých mužov na ostrove, ako aj všetky trácke otrokyne. Keď na Lemnos dorazil Iasón a jeho posádka Argonautov, s Afroditiným súhlasom splodili so ženami z Lemnosu potomstvo a ostrov znovu zaľudnili. Odvtedy už ženy z Lemnosu nikdy viac neznevažovali Afroditu.