cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
STS-51-F
Let na orbite
Na nižšej dráhe raketoplánu sa tiež intenzívnejšie absorbovalo slnečné žiarenie, ktoré k nemu preniklo. To nepriaznivo ovplyvnilo merania slnečného spektrometra CHASE (Coronal Helium Abundance Spacelab Experiment).
Pristátie
Challenger pristál 6. augusta 1985 o 19:45:26 UTC na základni Edwards AFB v Kalifornii. Dojazd meral 2612m (8569 stôp). Pristátie však bolo odložené o 17 obletov Zeme kvôli činnostiam týkajúcich sa manévru ATO. Raketoplán sa vrátil na Kennedy Space Center 11. augusta 1985.
Nokia X6
Nokia X6 je hudobne orientovaný dotykový smartphone a prenosné zábavné zariadenie od Nokie. Do povedomia verejnosti bol prvýkrát oznámený začiatkom septembra 2009 počas Nokia World 2009 v Nemecku.
Nokia X6 nahrádza Nokiu 5800 ako vlajkovú loď hudobne orientovaných modelov od Nokie. Nokia X6 a X3 sú prvými zariadeniami série X. Pred sériou X, bola hudobne orientovaná séria nazvaná XpressMusic.
Pôvodná Nokia X6 obsahuje program Comes With Music a licenciu pre neobmedzené bezplatné sťahovanie z Nokia Music Store. Verzia s Comes With Music programom sa dodáva od konca roku 2009 za odhadovanú maloobchodnú ceny 605 €.
Vzhľad
X6 je pozoruhodnejší pre jeho tenšie telo od Nokie 5800 (13,8 mm) a 35 hodinám nepretržitého prehrávania hudby. Pri spoločenských sieťach, podporuje jednoduchý prístupu k Facebooku, MySpace, Ovi, Yahoo! Messenger, YouTube, Vkontakte, Windows Live a mnoho iných.
NGC 5052
NGC 5052 je galaxia v súhvezdí Vlasy Bereniky, ktorú objavil anglický astronóm John Herschel 10. apríla 1831.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 13,5.
Kramolna
Kramolna je obec v Česku v okrese Náchod v Královohradeckom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 1 045 obyvateľov, z toho 540 mužov a 505 žien, pričom priemerný vek v obci bol 39,6 roka (muži 38,0 roka, ženy 41,3 roka).
Aligátor
Aligátor môže byť:
Majstrovstvá sveta v atletike 2009 – Beh na 100 m mužov
vpravo|Pohľad na štadión|náhľad Beh na 100 metrov mužov bol jednou z 24 mužských disciplín na atletických Majstrovstvách sveta 2009, ktoré sa konali v nemeckom meste Berlín. Súťažilo sa na Olympijskom štadióne v dňoch 15. a 16. augusta. Vyhral jamajský reprezentant Usain Bolt časom 9,58 s, čo bol nový svetový rekord, na druhom mieste sa umiestnil reprezentant Spojených štátov Tyson Gay a na treťom reprezentant Jamajky Asafa Powell. Usain Bolt zlepšil vo finálovom behu svoj vlastný svetový rekord presne spred roka o 11 stotín sekundy, čo je najväčší posun svetového rekordu v histórii behu na 100 metrov. Súťažilo sa podľa pravidiel IAAF.
== Kvalifikácia ==
Rekordy pred MS
Svetový rekord, ktorý je zároveň aj americkým rekordom, zabehol jamajský šprintér Usain Bolt na Letných olympijských hrách 2008 v Pekingu. Vyhral s náskokom 20 stotín pred Richardom Thompsonom. Počas týchto pretekov bolo bezvetrie (0 m/s). Rekord Majstrovstiev sveta Mauricea Greenea má hodnotu 9,80 s a zabehol ho na Majstrovstvách sveta 1999 v Seville. Pred Brunym Surinom, ktorý skončil na druhom mieste mal náskok 4 stotín sekundy. Sila vetra počas týchto pretekov bola +0,2 m/s. Najlepší tohtoročný výkon, 9,77 s, zabehol Tyson Gay v príjemnom počasí dňa 10. júla v Ríme na mítingu Zlatej ligy. Jeho hlavný konkurent Usain Bolt zabehol 17. júla v hustom daždi v Paríži, takisto na mítingu Zlatej ligy čas 9,79 s. Africký rekord 9,85 s zabehol nigérijský reprezentant Olusoji Fasuba na mítingu v Dauhe 12. mája 2006 s podporou vetra +1,7 m/s. Na druhom mieste sa v tomto behu umiestnil americký šprintér, špecialista na beh na 200 metrov Shawn Crawford (10,09 s), tretí skončil Terrence Trammell časom 10,11 s, no Trammell sa špecializuje na beh na 110 metrov cez prekážky. Ázijský rekord 9,99 s zabehol Samuel Francis v jordánskom meste Ammán. Počas týchto pretekov bola sila vetra +,0,9 m/s. Zaujímavosťou je, že sa narodil v Nigérii a do apríla 2007 ju aj reprezentoval. Európsky rekord zabehol na Letných olympijských hrách 2004 v Aténach portugalský reprezentant Francis Obikwelu výkonom 9,85 s s podporou vetra +0,6 m/s, ktorý skončil v tomto behu druhý, pričom len o jednu stotinu prehral s Američanom Justinom Gatlinom. Podobne ako Samuel Francis, aj on sa narodil v Nigérii a ju aj reprezentoval. Océnsky rekord 9,93 s zabehol Patrick Johnson z Austrálie 5. mája 2003 v japonskom meste Mito. Výkon zabehol s povolenou podporou vetra +1,8 m/s. Najstarší pomedzi všetkých kontinentálnych rekordov je juhoamerický rekord, ktorý zabehol Brazílčan Robson da Silva 22. júla 1988 v Mexiko City. Hodnota rekordu je spomedzi všetkých rekordov najnižšia, 10,00 s, podpora vetra bola +1,6 m/s.
Rozbehy
V rozbehoch nečakane nepostúpil do štvrťfinále bahamský reprezentant Derrick Atkins a Slovinec Matic Osovnikar, ktorí štartovali vo finále minulých Majstrovstvách sveta a Derrick Atkins získal striebornú medailu. V treťom rozbehu nastúpil aj jamajský reprezentant Asafa Powell, ktorý podcenil záver trate a až príliš vypustil na konci, no o dve stotiny predsa predbehol Maročana Aziza Ouhadia (10,40 s). Ďalší šprintéri, ktorý boli všeobecne považovaní za kandidátov na postup do štvrťfinále, postúpili.
Štvrťfinále
Cez štvrťfinále nečakane nepostúpil reprezentant Holandských Antíl Churandy Martina, ktorý sa umiestnil vo finálovom behu na 100 metrov na Letných olympijských hrách 2008 v Pekingu na štvrtom mieste. Takisto vypadol aj Francúz Christophe Lemaitre (juniorský majster Európy 2009), ktorý spolu s Danielom Gruesom pokazili štart. Vypadol aj Majster sveta z roku 2003 Kim Collins či ázijský atlét Samuel Francis, ktorý zabehol ázijský rekord, Olusoji Fasuba – držiteľ afrického rekordu, Simeon Williamson – majster Veľkej Británie či Dariusz Kuc z Poľska, a Taliani Fabio Cerutti s Emanuele Di Gregorio, pričom všetci traja sú kvalitný bežci v halovom behu na 60 metrov.
Semifinále
Z prvého behu postúpili do finále podľa predpokladov Usain Bolt, aktuálny olympijský víťaz a svetový rekordér na tejto trati, a Daniel Bailey, ktorý bol v dobrej forme, keďže jeho osobný a tohtosezónny osobný rekord mali hodnotu 9,91 s, na treťom a štvrtom postupovom mieste mohli skončiť podľa predpretekových odhadov viacerí atléti. A to dvaja reprezentanti USA - Darvis Patton a Monzavous Edwards, či Marc Burns, ktorý reprezentoval Trinidad a Tobago. Možným favoritom na tieto miesta bol i Brit Tyrone Edgar. Francúzsky reprezentant Martial Mbandjock a Nór Jaysuma Saidy Ndure nepatrili do skupiny všeobecne považovanej za možných postupujúcich. Po prvom nevydarenom štarte jamajského reprezentanta Usaina Bolta už nikto nesmel pokaziť štart, nakoľko v inom prípade by bol diskvalifikovaný. To sa stalo Tyronovi Edgarovi, ale tretí štart sa už vydaril. Do finále postúpili ešte Darvis Patton a Marc Burns.
V druhom semifinálovom behu postúpil Tyson Gay, podobne ako aj ďalší favorit Asafa Powell, ktorý prekonal v semifinále rekord Mauricea Greenea v počte behov na 100 metrov zabehnutých pod 10 sekúnd o jeden beh. Po finále sa vyjadril, že sa počas tohto behu zranil po tom, čo si natiahol slabiny. Ďalšie miesta už neboli tak výrazne zastúpené v úvahách všeobecného predpokladu na postup do finále, ale najväčšie šance na postup sa prikladali Richardovi Thompsonovi a Dwainovi Chambersovi, ktorí nakoniec aj postúpili. Japonec Naoki Cukahara skončil posledný, pričom bol jediným reprezentantom ázijského kontinentu v semifinále a predposledný Gerald Phiri bol zas jediným africkým reprezentantom v semifinále. Michael Frater, finalista behu na 100 metrov z Letných olympijských hier 2008, vypadol podobne ako Američan Monzavous Edwards.
Finále
Vo finále štartovali dvaja americkí reprezentanti (Darvis Patton, Tyson Gay), dvaja jamajskí (Usain Bolt, Asafa Powell), dvaja reprezentanti Trinidadu a Tobago (Marc Burns, Richard Thompson), jeden britský (Dwain Chambers) a jeden reprezentant Antuguy a Barbudy (Daniel Bailey). Očakával sa veľký športový súboj medzi Usainom Boltom a Tysonom Gayom. Tretie miesto nemalo až takých veľkých favoritov ako bol boj o prvé miesto. Podľa odhadov mohol skončiť na treťom mieste Daniel Bailey alebo Asafa Powell či už menej predpokladaný Dwain Chambers alebo Richard Thompson. Prvý štart sa vydaril, najlepšiu štartovú reakciu mal Richard Thompson (0,119 s), najhoršiu Darvis Patton (0,149 s). V ďalších fázach trate už viedol Usain Bolt, ktorému nestíhal ani Tyson Gay, ktorý skončil na druhom mieste v druhom najlepšom čase histórie tejto disciplíny 9,71 s, v národnom a osobnom rekorde. Víťaz Usain Bolt dosiahol čas 9,58 s, čím prekonal svoj vlastný starý svetový rekord o 11 stotín sekundy, čo je od zavedenia elektrického merania času najväčší posun svetového rekordu v histórii. Asafa Powell skončil na treťom mieste, pričom jeho výkon 9,84 s bol jeho tohtosezónnym osobným rekordom. Na štvrtom mieste sa umiestnil Daniel Bailey, ktorý časom 9,92 s zaostal o jednu stotinu za osobným rekordom. Na piatom mieste Richard Thompson, šiestom Dwain Chambers a siedmom Marc Burns si zabehli podobne ako Asafa Powell najlepšie tohtosezónne výkony. Posledný skončil americký reprezentant Darvis Patton, ktorý preteky približne po 40 metroch vypustil. Víťaz Usain Bolt zabehol prvý svetový rekord týchto Majstrovstiev sveta, rekord MS, ktorý zabehol Maurice Greene zlepšil o 22 stotín a tohtosezónny najlepší čas Tysona Gaya o 19 stotín. Medailový ceremoniál sa uskutočnil v pondelok, 17. augusta, počas večerného programu Majstrovstiev sveta. Usain Bolt dostal za víťazstvo 60 tisíc amerických dolárov a prémiu 100 tisíc amerických dolárov za svetový rekord.
Tri dni po skončení súťaže zverejnila Svetová antidopingová agentúra výsledky testov, no všetky boli negatívne, čím vyvrátila informácie, ktoré sa objavili deň predtým, podľa ktorých mal jeden z účastníkov finále pozitívny dopingový test. Výkonom Usaina Bolta získala Jamajka prvú medailu z týchto Majstrovstiev sveta.
Porovnania s iným rekordmi atletických discplín
Za výkon 9,58 s dostal 1374 bodov; to by sa vyrovnalo výkonu:
(Stav k: 1. septembru 2009)
(Pozn.: V tejto tabuľke sú uvedené len disciplíny Majstrovstiev sveta v atletike, s výnimkou disciplínu behu na 3 000 metrov, ktorá nie je v ich programe.)
(Pozn.: Niektoré výkony nemajú bodové ohodnotenie 1374 bodov, v tom prípade bo použitý lepší výkon, t. j. výkon 19,07 s v behu na 200 metrov mužov má 1375 bodov, no výkon 19,08 s má 1373 bodov.)
Le Pecq (kantón)
Le Pecq je francúzsky kantón v obvode Saint-Germain-en-Laye v departemente Yvelines v regióne Île-de-France. Skladá sa z 3 obcí.
Fedor Flašík
Štúdium a zamestnanie
V roku 1982 absolvoval Právnickú fakultu Univerzity Komenského, v tom istom roku zložil rigoróznu skúšku a získal titul JUDr. Pracoval ako vedúci zásobovania a odbytu vo výrobnom družstve Detva. V rokoch 1986 až 1990 na Ústrednom výbore Zväzu československo-sovietskeho priateľstva. Neskôr pôsobil ako zástupca riaditeľa divadla Ludus a ako zástupcu šéfredaktora v redakcii M - Report. Potom bol výkonným riaditeľom reklamného oddelenia firmy Davay.
Manažér kampaní Mečiarovho HZDS a Ficovho Smeru
Pôsobil ako konateľ viacerých spoločností, no známy je hlavne vďaka častej prezentácii v médiách ako podnikateľ v prostredí reklamy a riaditeľ reklamnej agentúry Donar. Donar stál aj za predvolebnou kampaňou HZDS v roku 1994 a organizoval napríklad aj oslavy štátnosti. Bývalý predseda HZDS Mečiar povedal, že firma Donar na jeho vláde v polovici 90. rokov "parazitovala".
Digitálne hodiny umiestnené oproti prezidentskému palácu, ktoré niekoľko mesiacov odratúvali dni do skončenia volebného obdobia prezidenta Kováča - 2. marca 1998, bol tiež nápad marketingového mága HZDS Fedora Flašíka.
Pôvodný Donar a.s. zanikol 21. mája 1999 zlúčením s firmou Aldy Soft, ktorej jediným konateľom bol vtedy Jaromír Kopera, na ktorého takto prešlo nielen imanie, všetky práva ale aj "pohľadávky a záväzky spoločnosti DONAR a.s."
Flašík mal na starosti aj reklamnú kampaň strany HZDS v roku 1998 a strany SMER v roku 2002. To už však s novým Donarom, ktorý bol zapísaný do obchodného registra 23.11.1998, v ktorého dozornej rade bol do 24. marca 2006 aj Martin Glváč (ktorý bol za SMER zvolený vo voľbách 2006 za poslanca).
Iné
Flašík vlastnil súkromné rádio. Uchádzal o post riaditeľa verejnoprávnej RTVS v roku 2011 a potom v roku 2017 (obidvakrát neúspešne). Od roku 2020 je vydavateľom webportálu s názvom eReport.sk.
Osobný život
Dňa 20. mája 2006 Flašík uzavrel manželstvo s europoslankyňou za stranu SMER, Monikou Beňovou. V roku 2017 sa rozviedli.
Vinnycký rajón (historický)
thumb|Vinnycký na mape Vinnyckej oblasti
Vinnycký rajón bol rajón (okres) Vinnyckej oblasti na Ukrajine, ktorý vznikol v roku 1923. Má rozlohu 950 km² a žije tu 78 581 obyvateľov. Administratívnym centrom bolo mesto Vinnycia.
Mestá a obce Vinnyckého rajónu
Sídliska mestského typu: Desna, Stryžavka, Voronovycia.
Dediny: Ahronomične, Bochonyky, Chyžynci, Cvižyn, Dorožne, Havryšivka, Horbanivka, Humenne, Iľkivka, Ivanivka, Jakušynci, Komariv, Kordyšivka, Lavrivka, Luka-Meleškivska, Lysianka, Lysohora, Machnivka, Majdan, Majdan-Čapeľskyj, Mali Krušlynci, Medveže Vuško, Medvidka, Miziakivski Chutory, Mychajlivka, Nekrasove, Olenivka, Olexandrivka, Parpurivci, Pereorky, Poberežne, Prybuzke, Pultivci, Pysarivka, Rivec, Sloboda-Daškovecka, Sokyrynci, Sosonka, Stadnycia, Stepanivka, Ščitky, Šyroka Hrebľa, Ťuťky, Ťuťunnyky, Velyki Krušlynci, Vinnycki Chutory, Xaverivka, Zarvanci, Žabelivka.
Sídliska: Berezyna, Slavne.
Cosplay
náhľad|cosplay na IV Getxo Comic Con Cosplay [kosplej] je anglické slovo, ktoré znamená (pôvodne len vo vzťahu k Japonsku) činnosť alebo zábavu spočívajúcu v obliekaní sa do kostýmu postavy z anime, mangy alebo videohry, a/alebo predstavenie, na ktorom sa zúčastňujú takto oblečení ľudia.
Etymológia
Slovo cosplay vzniklo skrátením výrazu costume play, t. j. kostýmová hra; japonský ekvivalent je kosupure, čo je skratka výrazu kosučúmu-puré, t. j. kostýmová hra. V angličtine je toto slovo prvýkrát doložené v roku 1993, v japončine je slovo kosupure doložené od roku 1982. Osoba zúčastňujúca sa na cosplayi sa volá po anglicky cosplayer (po japonsky kosupureijá).
Činnosť
Cosplayeri napodobňujú postavy nielen kostýmami, účesmi a podobne, ale často aj vystupovaním, štýlom reči či hláškami. Postavy sú inšpirované mangou, anime, tokusacu (japonské hraná televízne vystúpenie so špeciálnymi efektami), komiksami, videohrami a fantasy filmami. Ako ďalšie zdroje môžu poslúžiť J-pop, J-rock, Visual kei.
Šambhala
Šambhala (z tibetského Šam bha la) alebo Šambala je mysteriózna zem spojená s tantrickým meditačným božstvom Kálačakrou. O Šambhale sa hovorí, že sa nachádza na severe sveta či vesmíre a toto miesto sa často stotožňuje so strednou Áziou. Spasiteľský šambhalský mýtus je veľmi rozšírený medzi tibetskými laikmi, ktorí bežne veria, že až sa v budúcnosti šudská nenávisť stretne a ctižiadosť plne prejaví vo svojej ničivej podobe, svet sa zapletie do siete neutíchajúcich vojen a nezhôd, tak nakoniec zvíťazí ríša zla. V tomto okamihu však porazí kráľovstvo Šambhaly vládcu zla a zbaví ľudstvo tejto pozemskej formy tyranie. Ľudová viera hovorí, že tí, ktorí sa zúčastnia obradu udeľovania zmocnenia Kálačakry, sa nakoniec znovuzrodí v šambhale.
Šambhala je mytická zem severného budhizmu, pozemský raj, ktorý bude dosiahutý až po víťazstve nad heretikmi a nepriateľmi Buddhovej náuky. Tu sa zhromaždia všetci nasledovníci Buddhu. Mýtus Šambhaly nesie eschatologické prvky severného budhizmu. Bol zvlášť šírený v období ohrozenia, krízy a úpadku. Mýtus je literárne zachytený v knihe „Cesta do Šambhaly“ (tib. Šam bha lai lam jig), ktorého autorom je tibetský mních Pančhen Paldän Ješe z kláštora Tašilhünpo (pančhenlama). Taktiež sa označuje ako „čistá zem“, ktorá je kolískou Kálačakratantry. Kráľ Šambhaly Sučandra požiadal jedného mnícha, aby učil Kálačakru, odkiaľ prišla do Indie a potom do Tibetu.
Šambhalský mýtus je z typologického hľadiska mýtom o posledných veciach človeka, ľudstva a sveta je to mýtus eschatologický.
Poloha šambaly
''Napriek tomu, že nikto nevie, kde Šambhala leží, zdá sa, že existuje. Akokoľvek ju momentálne obyčajní ľudia nemôžu vidieť ani s ňou bežným spôsobom komunikovať, po nejakom čase bude zrejmé ako to robiť. Podľa posvätných textov Šambhala nakoniec vstúpi do styku s naším svetom. Stručne povedané, mandala Kálačakry nie je ako ostatné mandaly. Iné tantrické obyčaje sa vzťahujú k jednotlivcovi, ale Kálačakra sa vzťahuje ku spoločenstvu, ku svetovej spoločnosti ako celku.'' --dalajlama Tändzin Gjamccho
Kráľovstvo Šambhaly
V nedávnej dobe niektorí učenci vyjadrili názor, že Šambhala by skutočne mohla byť jedným z kráľovstiev, ktoré sú historicky dokumentovanými kráľovstvami staroveku ako napr. kráľovstvo Zhang-Zhung v centrálnej Ázii. Mnoho učencov však vníma legendy o šambhale ako čistý mýtus. V skutočnosti medzi mnohými tibetskými učiteľmi existuje dlhá tradícia, ktorá nechápe Šambhalu ako nejaké vonkajšie miesto, ale pojíma ju ako základ alebo koreň bdelosti a zdravia, ktorý existuje ako potenciál v každej ľudskej bytosti. Z tohto hľadiska nie je dôležité rozhodnúť, či je kráľovstvo Šambhaly iba myšlienka alebo skutočnosť. Mali by sme tento ideál osvietenej spoločnosti, ktorý Šambhala predstavuje oceniť a mali by sme ho napodobniť.
Tibetské poňatie Šambhaly
Medzi Tibeťanmi je rozšírená viera, že kráľovstvo Šambhaly môže byť ešte objavené, skryté niekde vo vzdialenom himalájskom údolí. Je taktiež známe množstvo budhistických textov o tom ako Šambhalu nájsť s detailnými, ale ťažko zrozumiteľnými popismi, avšak názory v tom, či majú byť tieto popisy chápané doslovne alebo metaforicky sa líšia. Mnoho textov popisuje detailne samotné kráľovsto. Napríklad podľa Veľkého komentára ku Kálačakre od uznávaného budhistického učiteľa z 19. stor. Miphama je zem Šambhala severne od rieky Šitá a je rozdelená ôsmymi horskými hrebeňmi. Palác Rigdenov, kráľovských vládcov Šambhaly, je postavený na vrchole kruhovitej hory v strede zeme. Mipham hovorí, že táto hora sa volá Kailáš. Palác menom Kalápa sa rozkladá na mnohých štvorcových míľach. Pred ním smerom na juh je krásny park Malaja a v strede parku je chrám zasvätený Kálačakre, ktorý postavil Dawazangpo.
Maisonsgoutte
Maisonsgoutte je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Bas-Rhin, v regióne Alsasko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
3822 Segovia
3822 Segovia je planétka s priemerom 28 km, ktorú objavil Cutomu Seki 21. februára 1988.
NGC 5053
NGC 5053 je guľová hviezdokopa v súhvezdí Vlasy Bereniky, ktorú objavil britsko-nemecký astronóm William Herschel 14. marca 1784.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 9.
Courcité
Courcité je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Mayenne, v regióne Pays-de-la-Loire.
Adam Matejka
Adam Matejka (* 21. november 1905, Paludza – † 21. apríl 1988, Liptovský Mikuláš) bol slovenský herec.
Courcité
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Adam Matejka
Začínal ako obuvnícky učeň, koncom 30. rokov 20. storočia pracoval 2 roky v belgických baniach. Od mladosti sa intenzívne venoval ochotníckemu divadlu. V rokoch 1949-1959 bol členom Dedinského divadla a po jeho zrušení niekoľko mesiacov členom Krajského divadla v Trnave. Od roku 1960 sa venoval svojmu pôvodnému remeslu.
Od roku 1953 vytvoril vyše 100 filmových a televíznych postáv. Vynikol najmä v postavičkách rázovitých dedinských starcov.
Courcité
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
2092
2092 (MMXCII) je priestupný kalendárny rok, ktorý podľa gregoriánskeho kalendára začne utorok 1. januára 2092 a skončí stredu 31. decembra 2092. Pôjde o 92. rok 3. tisícročia, 92. rok 21. storočia a 3. rok 90. rokov 21. storočia.
2093
2093 (MMXCIII) je kalendárny rok, ktorý podľa gregoriánskeho kalendára začne štvrtok 1. januára 2093 a skončí štvrtok 31. decembra 2093. Pôjde o 93. rok 3. tisícročia, 93. rok 21. storočia a 4. rok 90. rokov 21. storočia.
Cornelis Anthonie van Peursen
Cornelis Anthonie van Peursen (* 8. júl 1920, Rotterdam, Holandsko – † 19. október 1996, Haag) bol holandský filozof a teológ.
Hrad Kost
Kost je jeden z najzachovalejších hradov vrcholnej gotiky v Čechách. Leží na katastrálnom území obce Libošovice (časť Podkost) v okrese Jičín v Královohradeckom kraji.
Na rozdiel od iných, dominantne sa vypínajúcich hradov, je Kost ukrytý v údolí pieskovcových skál Českého raja.
Dejiny
Hrad bol postavený na pôdoryse nepravidelného päťuholníka v polovici 15. storočia Benešom z Vartembergu. Na konci storočia ho dostaval jeho syn Petr. Asi v roku 1414 získali hrad Zajícovia z Hazmburgu a vlastnili ho až do roku 1497.
V ďalšom období hrad viackrát zmenil svojich majiteľov. V rokoch 1497 - 1524 ho vlastnili Šelmberkovci, na panstvo ktorých ostala pamiatka vo forme Šelmberského paláca. Ďalšími majiteľmi boli Bibrštejnovci, vlastniaci hrad do roku 1551. Za ich panstva bol hrad renesančne prestavaný. V roku 1556 hrad pripadol rodu Lobkovicovcov, ktorí dali postaviť palác, hospodárske budovy a pivovar. Ďalším majiteľom bol v rokoch 1632 - 1634 známy vojvodca Albrecht z Valdštejna, ktorý plánoval prestavať hrad na rozsiahlu pevnosť. Realizáciu týchto zámerov však zmarila Valdštejnova smrť. V priebehu tridsaťročnej vojny bol hrad obsadený Švédmi, ktorí odtiaľto strpčovali okolitému obyvateľstvu život.
Daniel Pažický
Daniel Pažický (* 3. marec 1881, Myjava – † 29. január 1941, Bratislava) bol slovenský kníhtlačiar a nakladateľ.
Hrad Kost
Dejiny
Po druhej svetovej vojne bol hrad po vykonaní nutných reštaurátorských prác opravený a čiastočne adaptovaný na obrazovú galériu.
Opis
Hradu dominuje päťposchodová hranolová Biela veža lichobežníkového pôdorysu, slúžiaca k obranným i obytným účelom. Je vsadená ho nárožného hradobného múru vybudovaného z pieskovcových kvádrov. Hrad má ešte menšiu valcovitú vežu z konca 14. storočia pri vnútornej stupnej bráne. Tri brány oddeľujú predhradie a nádvorie vnútorného hradu obklopeného vežovitým palácom, hradnou kaplnkou, sallou terrenou, Bielou vežou a obytnými Vartemberským a Šelmberským palácom. Vnútorný hrad chránili mohutné hradby s cimburím, okolo obiehal parkán a na okraji pieskovcových skál stálo ešte vonkajšie opevnenie.
Daniel Pažický
Životopis
Jeho otec bol Daniel Pažický a matka Alžbeta rod. Snitková. Tento chudobný syn pytlikárskych rodičov vychodil len ľudovú školu. Dali ho vyučiť za obuvníka vo Viedni. Kníhtlačiarsku dráhu si zvolil vďaka tovarišskému pôsobeniu u českých i stredoslovenských tlačiarov, no najmä u J. Bežu v Senici a u Teslíka v Škarniclovskej tlačiarni v Skalici. Natrvalo sa usadil na Myjave, kde si založil rodinu. Významnou sa preňho stala spolupráca s jeho budúcim zaťom Karolom Goláňom (manžel dcéry Oľgy).
Hrad Kost
Opis
Veľmi dobre zachovaný hrad je verejnosti prístupný a sú tu umiestnené zbierky rodiny Kinských, ktorým bol hrad v rámci reštitúcií v roku 1990 vrátený. Majiteľom je Giovanni Kinský dal Borgo, syn poslednej majiteľky.
Miera výnosnosti investície
Miera výnosnosti investície/investícií (iné názvy: miera návratnosti investície/investícií, miera rentability investície/investícií, miera výnosu z investície/investícií, výnosová miera investície/investícií, pomer návratnosti investície/investícií, pomer rentability investície/investícií, miera návratnosti/rentability/výnosnosti/výnosu vložených prostriedkov, rendita) môže byť:
Rendita môže byť aj výnos označovaný v angličtine vo financiách ako "yield", pozri výnos (yield)
Daniel Pažický
Životopis
Na Myjave s finančnou podporou myjavských národovcov založil v roku 1906 tlačiareň. Spočiatku si prenajal nejaké priestory v myjavskej banke, ktorá mu na ňu poskytla pôžičku a v roku 1929 postavila vo dvore banky pre ňu aj novú budovu. Tu pracoval až do konca svojho života: najprv sám, potom s tovarišmi a učňami. Tlačiareň fungovala ešte 10 rokov po jeho smrti, až do roku 1951, pod vedením jeho ženy Karolíny, kým nebola znárodnená a postupne zlikvidovaná. Počas jej existencie vyšlo vyše 500 kníh a 10 titulov periodík.
Dielo
Jeho  vydavateľstvo zohralo do 1. svetovej vojny významnú úlohu šírením slovenskej tlače, aj v medzivojnovom období sa zaradilo k najvýznamnejším. Tlačil týždenník Slobodný Slovák, od roku 1921 premenovaný na Noviny zpod Bradla, periodiká, kalendáre, učebnice. V knižnej produkcii tlačiarne tvorila veľkú časť cirkevná tlač, napr. obľúbený Evanjelický funebrál a Knižnica evanjelickej mládeže, v predprevratovom období však vydával i svetské publikácie, právnické príručky. Pre rozvoj knižnej kultúry bol prínosom ním redigovaný a vydávaný literárny časopis Naše knihy, v ktorom informoval o produkcii svojej tlačiarne, prinášal recenzie, príspevky o knižnej kultúre a politike. Vydával nielen pôvodnú slovenskú beletriu, historické diela, poéziu, ale aj prekladovú, diela regionálnych i iných autorov:
Súbor
Súbor môže byť:
Zlata Solivajsová
Zlata Solivajsová, rod. Vincúrová (* 6. máj 1922, Nitrianska Blatnica – † 31. december 2010, Banská Bystrica) bola spisovateľka pre deti, spisovateľka, poetka.
Životopis
Vzdelávala sa samoštúdiom. Najskôr pracovala ako korešpondentka v obchodnej firme v Topoľčanoch, po sobáši, od roku 1946, žila v Banskej Bystrici. Roku 1956 sa stala pracovníčkou štátneho podniku „Slovenská kniha“, od roku 1960 bola redaktorkou Stredoslovenského vydavateľstva v Banskej Bystrici. Pre svoje postoje k udalostiam v roku 1968 musela redaktorské miesto vo vydavateľstve opustiť, pracovala ako korektorka v banskobystrickej tlačiarni až do odchodu na dôchodok (1981). Publicistické príspevky a básne uverejňovala v časopisoch Nový svet, Mladá tvorba, Kultúrny život a Slovenské pohľady. Debutovala básnickou zbierkou Jablká plné hviezd (1962), ktorá je výpoveďou zrelého človeka o problémoch doby na konci 50. rokov. V ďalšej zbierke sa inšpirovala láskou, prírodou a detstvom. Svoj tvorivý záujem rozšírila o tvorbu pre deti. Po rokoch vynúteného mlčania sa prihlásila treťou zbierkou, ktorá je lyrickým záznamom jej životných skúseností. Publicisticky aj básnicky sa orientuje pronárodne.
Křinice (okres Náchod)
Křinice je obec v Česku v okrese Náchod v Královohradeckom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 428 obyvateľov, z toho 226 mužov a 202 žien, pričom priemerný vek v obci bol 38,6 roka (muži 37,4 roka, ženy 40,0 roka).
Zmiešaná štvorhra na Wimbledone 2007
Zmiešaná štvorhra na Wimbledone 2007 sa hrala ako súčasť Wimbledonu 2007 od 29. júna do 8. júla. Súťaže sa zúčastnilo 48 párov, z toho 16 nasadených. Zvíťazil nenasadený pár Jelena Jankovićová, James Murray, ktorý vo finále zdolal pár Alicia Moliková, Jonas Björkman 6:4, 3:6, 6:1.
Hrad Kotnov
thumb|300px|Hrad Kotnov a Bechyňská brána (2013) Kotnov je jediná zachovalá veža táborského hradu, ktorý založil Přemysl Otakar II. na ochranu mesta Hradiště ako mestský hrad.
Stojí vedľa neskorogotickej Bechyňskej brány. Má kruhový pôdorys. Pomenovaný je podľa rytiera Kotena, toto meno použil Václav Hájek z Libočan.
Kotnov je rovnako ako Stará radnica na námestí v Tábore od roku 1962 vyhlásený za národnú kultúrnu pamiatku.
Saint-Nom-la-Bretèche (kantón)
Saint-Nom-la-Bretèche je francúzsky kantón v obvode Saint-Germain-en-Laye v departemente Yvelines v regióne Île-de-France. Skladá sa z 8 obcí.
NGC 5054
NGC 5054 je galaxia v súhvezdí Panna, ktorú objavil britsko-nemecký astronóm William Herschel 31. decembra 1785.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 10,9.
3823 Yorii
3823 Yorii je planétka s priemerom 42 km, ktorú objavil M. Arai, H. Mori 10. marca 1988.
Radzovce
Radzovce sú obec na Slovensku v okrese Lučenec.
Polohopis
Obec leží na juhu Slovenska uprostred Cerovej vrchoviny na brehu potoka Belina.
Dejiny
V chotári obce sa našli paleontologické nálezy jaskynných medveďov a iných živočíchov. Radzovce sú aj významnou archeologickou lokalitou, bolo tu odkryté osídlenie z neskorej kamennej doby, sídlisko a žiarové pohrebisko pilínskej kultúry z mladšej doby bronzovej (odkryli tu 1334 hrobov), slovanské sídlisko zo 11.12. storočia a zaniknutý stredoveký kostol. Prvá písomná zmienka o obci (Ragiank) je z roku 1246. Bola majetkom Fiľakovského panstva. V 15. a 16. storočí sa členila na obce Horné Kostolné a Dolné Kaplnkové. V 1. polovici 17. storočia boli obe obce zničené a obnovené v roku 1680 už ako jediná obec. Obyvateľstvo sa zaoberalo poľnohospodárstvom, chovom oviec a baníctvom (čadičový a trachytový lom).
Miestna časť Monosa (pôvodne Monasta teluke) bola písomne doložená v roku 1341.
Artemisia Gentileschiová
Artemisia Gentileschiová (* 8. júl 1593, Rím – † 1651/1653) bola talianska ranobaroková maliarka. Dnes je považovaná za jedného z najvýznamnejších umelcov 17. storočia.
Bola priekopníčkou ženského maliarstva v dobe, v ktorej bolo pre ženu ťažké umelecky sa presadiť. Stala sa prvou ženou, ktorú prijali za členku Maliarskej akadémie vo Florencii. Namaľovala celý rad obrazov pre rodinu Mediciovcov, ktorá vládla vo Florencii. Zameriavala sa na silné hrdinky, ktoré boli v jej dielach vždy v strede diania. Bola prvou ženou, ktorá maľovala diela s historickou a náboženskou tematikou v čase, kedy sa to považovalo za čisto mužskú záležitosť.
Rímske začiatky
Artemisia Gentileschiová sa narodila 8. júla 1593 v Ríme ako prvé dieťa maliara Orazia Gentileschiho, jedného z najlepších predstaviteľov Caravaggiovej školy. Maľovať začala v otcovej dielni. Prejavila pritom oveľa viac talentu než jej bratia. Učila sa kresliť, miešať farby a maľovať. Keďže jej otec patril ku Caravaggiovym nasledovníkom, takzvaným caravaggistom, aj jej štýl maľovania v tom čase napodobňoval Caravaggia. Jej prístup sa však od otcovho líšil. Prvým dielom sedemnásťročnej Artemisie (aj keď sa dá predpokladať, že jej s ním pomáhal otec) bol obraz Zuzana a starci (1610), dnes v Schöbornskej zbierke v bavorskom Pommersfeldene. Obraz ukazuje, ako si dokázala prispôsobiť Caravaggiov realizmus, bez toho, aby si všímala jazyk bolonskej školy, ku ktorej najznámejším predstaviteľom patrí Annibale Carracci (1557 – 1602). V roku 1612, napriek nespornému talentu, jej odmietli vstup do vtedy výlučne mužskej Maliarskej akadémie. Artemisiin otec v tom čase spolupracoval na výzdobe rímskeho paláca Pallavicini Rospigliosi s Agostinom Tassim. Najal teda toskánskeho maliara, aby jeho dcéru súkromne vyučoval. Tassi však zneužil svoje postavenie a Artemisiu znásilnil. Aj keď najprv súhlasil, že si ju zoberie za ženu, aby očistil jej povesť, neskôr svoj sľub odvolal, a preto bol Orazio nútený zažalovať ho. Počas nasledujúceho sedemmesačného procesu vyšlo najavo, že Tassi sa chystal zavraždiť svoju ženu, nútil svoju švagrinú k cudzoložstvu a plánoval, že ukradne niektoré z Oraziových obrazov. Artemisia sa musela podrobiť gynekologickému vyšetreniu a mučeniu s naťahovaním prstov (čo je pre maliara obzvlášť kruté), aby sa zistilo, či hovorí pravdu. Tassiho nakoniec uväznili iba na jeden rok. Trpké skúsenosti z procesu ovplyvnili Artemisiin trocha feministický pohľad na svet. Na plátne Zavraždenie Holoferna (Giuditta che decapita Oloferne, Museo di Capodimonte, Neapol, 1612 – 1613) vychádzala Artemisia z Caravaggiovho obrazu s rovnakým námetom. Judita je v oboch prípadoch zachytená, ako odrezáva Holofernovi hlavu, aby mu zabránila pokračovať vo vojnovom ťažení proti svojej krajine.
Ale na rozdiel od Caravaggiovho plátna, na ktorom sa Judita pri odrezávaní Holofernovej hlavy snaží byť čo najďalej od asýrskeho generála, zapojuje sa Artemisiina hrdinka do deja so všetkou vervou. Kým jednou rukou drží Holoferna pevne za vlasy, v druhej zviera meč, ktorým ho podrezáva. Z rany na krku pritom strieka krv. Z natočenia Juditinho tela a z výrazu tváre sa dá vytušiť, aké úsilie ju to stojí. Jej slúžka pritom celou silou drží Holofernovi ruky, aby sa nemohol brániť. Toto zobrazené násilie sa interpretuje ako túžba po psychologickej odvete za príkoria, ktoré musela mladá maliarka vytrpieť.
Mesiac po vynesení rozsudku zorganizoval Orazio, aby očistil povesť dcéry, jej svadbu s florentským umelcom Pierantoniom Stiattesim. Onedlho potom sa manželský pár presťahoval do Florencie, kde Artemisia získala zákazku na výzdobu Buonarrotiho múzea (Casa Buonarroti). Vo Florencii sa jej konečne podarilo preraziť. Stala sa chránenkyňou Medicejovcov. Existuje domnienka, že z tohto obdobia pochádza jej Madona s dieťaťom (Madonna col Bambino), ktorá dnes patrí do zbierok Galerie Spada v Ríme.
Florentské obdobie (1614 – 1620)
Vo Florencii dosiahla Artemisia veľké úspechy. Stala sa prvou ženou, ktorú prijali do tunajšej Akadémie umenia. Udržovala priateľské styky s poprednými umelcami tých čias, ako bol Cristofano Allori, a získala podporu florentského vládcu vojvodu Cosima de' Medici, a najmä vojvodkyne Cristiny. Spriatelila sa s Galileom Galileim, s ktorým bola v písomnom kontakte ešte dlho po svojom odchode z Florencie. Vnuk slávneho Michelangela, ktorý na jeho pamiatku budoval Michelangelovo múzeum, tzv. Casa Buonarroti, ju požiadal, aby vyzdobila maľbami strop galérie.
Jej stropný obraz predstavuje Alegóriu náklonnosti, ktorú stelesňuje nahá mladá žena držiaca kompas. Ženina tvár sa, napokon ako tváre mnohých Artemisiiných ženských hrdiniek, podobá autoportrétom svojej tvorkyne. Umelecké úspechy a skutočnosť, že je žena, vyvolávali časté klebety o jej súkromnom živote.
V tomto období namaľovala napríklad diela Obrátenie Magdalény a druhú verziu Zavraždenie Holoferna, ktorá je väčšia než obraz v zbierke neapolského Musea di Capodimonte a je dnes umiestnená vo florentskej galérii Uffizi.
Vo Florencii sa Artemisii a Pierantoniovi narodili štyria synovia a dcéra Prudenzia, ktorá sa jediná dožila dospelosti. Roku 1621 sa s matkou vrátila do Ríma a neskôr s ňou odišla do Neapola. O Prudenziinom živote po matkinej smrti sa vie málo.
Aj napriek nezanedbateľnému úspechu, ktorý Artemisia vo Florencii dosiahla, mala rodina značné finančné problémy. Pierantonio neustále rozmarne utrácal, a tak aj keď svojimi obrazmi zarábala dostatok peňazí, zväčša bola rodina zadlžená. Artemisia napokon zanechala vo Florencii svojho manžela a vrátila sa s dcérou do Ríma, čo sa ukázalo ako správne rozhodnutie, keďže v Ríme bola ešte viac úspešná než predtým vo Florencii.
Návrat do Ríma a Benátky (1621 – 1630)
Onedlho po Artemisiinom návrate do rodného Ríma odcestoval jej otec Orazio do Benátok. Existujú domnienky, že ho Artemisia nasledovala, aj keď dostatočné dôkazy o tom sa nezachovali. Väčšina materiálov potvrdzuje názor, že zostala v Ríme, snažila sa nájsť byt a vychovávať dcéru Prudenziu. Po návrate z Florencie namaľovala Artemisia obraz Judita so svojou slúžkou, ktorý je vlastne pokračovaním Zavraždenia Holoferna. Judita stále pevne zviera Holofernov meč, kým slúžka ukrýva generálovu hlavu do vreca. Judita dvíha ruku, akoby začula nejaký zvuk, a chce utíšiť slúžku. Artemisia zosilnila dramatický náboj obrazu tým, že ho osvetlila jedinou sviecou. Ruka zacláňa Judite väčšinu tváre a divák môže cítiť jej strach z toho, čo sa deje v temnote vonku.
Aj tu je znateľný vplyv Caravaggiovej školy, hoci umelec sám bol už viac než desať rokov po smrti. K významným caravaggistom patrili v Ríme okrem Artemisiinho otca aj Carlo Saraceni (vrátil sa v roku 1620 do Benátok), Bartolomeo Manfredi a Simon Vouet. Jednako len začiatkom 17. storočia nájdeme v Ríme celý rad odlišných maliarskych štýlov, napr. Carracciho nasledovníkov z omnoho klasickejšej bolonskej školy či barokový štýl Pietra da Cortonu.
Napriek tomu, že Artemisia bola silná osobnosť, mala výbornú umeleckú povesť a mnoho dobrých známostí, nedarilo sa jej v Ríme tak, ako očakávala. Oceňovali ju len ako portrétistku a maliarku biblických hrdiniek, a nedostala ani jedinú výnosnú zákazku na oltárny obraz. Vzhľadom na nedostatok dôveryhodných dokumentov z tohto obdobia je náročné sledovať Artemisiine počínanie. Je však isté, že sa medzi rokmi 1627 až 1630 premiestnila do Benátok. Aj napriek určitým problémom s presným datovaním niektorých Artemisiiných obrazov existuje niekoľko diel, ktoré možno do tejto doby zaradiť s pomerne značnou určitosťou. Sú to Portrét gonfaloniera (Ritratto di gonfaloniere), ktorý je príkladom jej portrétneho majstrovstva a dnes sa nachádza v Bologni, už spomínaná Judita so svojou slúžkou (Giuditta con la sua ancella) – majstrovská ukážka využitia svetla a tieňa, Spiaca Venuše (Venere Dormiente) dnes umiestnená v Richmondskom Múzeu krásneho umenia a Ester a Ahasver (Ester e Assuero), ktorý patrí do zbierky Metropolitan Museum of Art v New Yorku.
Neapol a anglické obdobie (1630 – 1653)
V roku 1630 sa Artemisia presťahovala do Neapola, ktorý bol preslávený celým radom umeleckých dielní a mnohými priaznivcami umenia. Dúfala, že tu nájde nové a finančne výhodnejšie pracovné príležitosti. Napokon, v Neapole sa určitý čas zdržiavali aj Caravaggio, Annibale Carracci a Simon Vouet. V období, keď sem Artemisia prišla, tu okrem iných pracovali aj Jusepe de Ribera, Massimo Stanzione a Domenichino, neskôr aj Giovanni Lanfranco a mnoho ďalších umelcov. Prvý obraz, ktorý tu umelkyňa vytvorila, bolo Zvestovanie Panny Márie (Annunciazione), ktorý sa dnes nachádza v neapolskom Museo di Capodimonte.
V Neapole Artemisia strávila s výnimkou krátkeho pobytu v Londýne a niekoľkých ďalších ciest, zvyšok svojho života. Mesto sa pre ňu stalo druhým domovom, kde sa jej a jej rodine (obe dcéry sa tu vydali) darilo. Artemisia sa spriatelila s mnohými uznávanými umelcami, najmä s Massimom Stanzionem, s ktorým začala umelecky spolupracovať. Podľa spisovateľa Bernarda de' Dominiciho, ktorý v 18. storočí napísal obsažnú, ale nie celkom dôveryhodnú trojdielnu antológiu krátkych životopisov neapolských umelcov, bola táto spolupráca založená na skutočnom priateľstve a blízkych umeleckých postojoch.
V Neapole Artemisia prvý raz v živote pracovala na výzdobe katedrály, keď pre chrám v Pozzuoli namaľovala obraz ''Mučenie sv. Januaria v amfiteátri v Pozzuoli''. Počas svojho prvého neapolského pobytu namaľovala okrem iných aj plátna ''Narodenie sv. Jána Krstiteľa (Nascita di San Giovanni Battista), dnes v madridskom Prade a Corisca a satyr (Corisca e il satiro)'' [v súkromnej zbierke], na ktorých predviedla, že sa dokáže prispôsobiť aj novým trendom a že zvládne aj iné námety, ako tie, ktorými sa preslávila.
V roku 1638 odcestovala Artemisia na pozvanie anglického kráľa Karla I. do Londýna, kde sa pripojila k svojmu otcovi. Orazio sa totiž medzitým stal kráľovským dvorným maliarom a dostal dôležitú zákazku – vyzdobiť Queen’s House v Greenwichi pri Londýne, ktorý patril kráľovnej Henriete Márii Bourbonskej, nástropnou maľbou, alegóriou Triumf mieru a umenia (dnes v Marlborough House v londýnskom Westminsteri). Artemisia pri tejto práci otcovi, ktorý mal vtedy už cez sedemdesiat rokov, pomáhala a tak po dlhom čase opäť pracovali spolu na spoločnom diele. Jednako len kráľ Karol Artemisiu nepovolal na svoj dvor len preto, aby pomáhala otcovi s výzdobou kráľovninho sídla. Ako vášnivého zberateľa umenia ho zrejme zaujal chýr o talianskej umelkyni a preto sa rozhodol zakúpiť do svojej rozsiahlej zbierky aj jej obraz Vlastný portrét ako Alegória maliarstva (Autoritratto in veste di Pittura) [v záhlaví článku], ktorý je dnes súčasťou Kráľovskej zbierky vo Windsore.
V roku 1639 Orazio Gentileschi náhle zomrel. Aj keď neexistuje žiadne dielo umelkyne, ktoré by mohlo byť s istotou pripísané tomuto obdobiu, musela mať Artemisia v Londýne zrejme aj mnoho vlastných zákaziek. Vie sa totiž, že Anglicko opustila až roku 1642, keď sa už schyľovalo k anglickej občianskej vojne. O období, ktoré nasledovalo potom v Artemisiinom živote, sa príliš nevie. Isté je, že v roku 1649 sa znova objavila v Neapole. Zachovala sa korešpondencia s donom Antoniom Ruffom zo Sicílie, ktorý sa stal počas druhého neapolského pobytu jej radcom. Posledný zachovaný list, ktorý napísala svojmu radcovi, a ktorý je datovaný r. 1650, je pomerne presvedčivým dôkazom, že v tom čase bola plná síl a stále pracovala. Obvykle sa uvádza, že zomrela v roku 1653, v poslednom čase sa však objavili úvahy, že žila ešte v roku 1654, a dokonca prijímala zákazky, napriek tomu, že bola stále viac závislá na svojom pomocníkovi Onofriovi Palumbovi. Existujú aj dohady, že mohla zomrieť až počas morovej epidémie, ktorá zasiahla Neapol v roku 1656.
K dielam, ktoré sa dajú s určitosťou pripísať tomuto obdobiu, patrí druhá verzia obrazu Zuzana a starci, ktorá je dnes umiestnená v Moravskej galérii v Brne, a Madona s dieťaťom a ružencom (Madonna e Bambino con rosario), dnes v kráľovskom paláci El Escorial pri Madride.
Vaureilles
Vaureilles je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Aveyron, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 512 obyvateľov (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Marckolsheim (obec)
Marckolsheim je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Bas-Rhin, v regióne Alsasko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
LT vz. 38
'''LT vz. 38 (iné názvy TNHP, v slovenskej armáde LT-38, v nemeckej terminológii PzKpfw 38 (t) alebo SdKfz 140''') bol ľahký tank česko-slovenskej konštrukcie používaný Wehrmachtom počas druhej svetovej vojny. V roku 1939 bol považovaný za jeden z najlepších ľahkých tankov na svete. Časom sa ale jeho pozícia začala zhoršovať. Nemecko vyrobilo najskôr niekoľko sérii s vylepšeným pancierom, aby napokon výrobu tankov ukončilo. Ponechalo však vo výrobe jeho trup a podvozok, ktorý sa stal základom pre mnoho ďalších zbraní – hlavne pre samohybné delá a stíhače tankov Hetzer.
Vývoj
Tank LT vz. 38 bol vyvinutý z tanku TNH čo bola pôvodne pokusná verzia, ktorá sa vo vylepšených modifikáciách predávala zahraničným záujemcom. Úlohou nového tanku bolo nahradiť model LT vz. 35, ktorého zložitý podvozok trpel značnou poruchovosťou.
Vývoj nového ľahkého tanku bol začatý v roku 1937. Zatiaľ čo firma Škoda ponúkala vylepšenú verziu typu LT vz. 35 (čo bolo presne to čo armáda nechcela), firma ČKD (po okupácii premenovaná na BMM) prišla s exportným tankom TNH-S a po drobných úpravách ho ponúkla ako TNHP. Na Česko-slovenskú armádu urobil tank TNHP dobrý dojem a po niekoľkých kozmetických úpravách bol prijatý do výzbroje pod menom LT vz. 38. Prvá objednávka činila 150 kusov. K jej naplneniu však nikdy nedošlo, v okamihu okupácie Protektorátu boli dokončené iba tri stroje nultej série.
Ešte pred začiatkom vojny bol tento typ v exportných modifikáciách dodaný do Iránu, Peru, Lotyšska a Švajčiarska. V Peru sa typ vo vysokých nadmorských výškach natoľko osvedčil, že posledné tanky LT vz. 38 / LTP boli vyradené až začiatkom 90. rokov (po 50 rokoch služby).
Po okupácii bola výroba najskôr zastavená, potom ju však ČKD znovu rozbehla, pretože Nemecko prejavilo o tento, na svoju dobu vysoko kvalitný tank, veľký záujem. Bol premenovaný na PzKpfw 38(t), resp. SdKfz 140.
História
Nešťastím konštrukcie LT vz. 38 bolo, že ňou nestihla byť vyzbrojená Česko-slovenská armáda pred Mníchovských diktátom. V nemeckých službách bol pod označením PzKpfw používaný v prvej fáze druhej svetovej vojny, kde patril k najlepším tankom svojej doby. Podával dobrý výkon v poľskom ťažení roku 1939 a osvedčil sa najmä v bitke o Francúzsko v roku 1940. Bol využitý aj v nemeckej invázii do Sovietskeho zväzu v roku 1941, ale v konkurencii modernejších sovietskych tankov ako napríklad T-34, musel byť z prvej línie postupne stiahnutý. Po roku 1941 bol používaný najmä ako prieskumný tank. Napriek postupnému sťahovaniu tankov z frontových línií, výroba podvozku pokračovala ďalej. Na jeho základe bolo postavených množstvo úspešných konštrukcií, ako boli stíhače tankov Marder III a Hetzer, či samohybná húfnicu Grille.
LT vz. 38 a neskôr jeho modifikácie boli posledné tanky vyvinuté v Československu. Tanky sa síce v Československu vyrábali naďalej aj dlho po vojne, ale išlo už iba o licenčne produkované stroje sovietskej konštrukcie.
LT-38 v slovenskej armáde
Keďže v období vzniku Slovenského štátu sa výrobu typu LT vz. 38 len rozbiehala, po jeho vzniku tvorili základ slovenskej armády tanky typu LT-35. Začiatkom vojny si Slovensko objednalo 37 tankov LT vz, 38, ktoré dostali v slovenskej armáde označenie LT-38. Tieto tanky boli vojensky nasadené pri invázií do Sovietskeho zväzu. Neskôr v rokoch 1943 až 1944 odkúpilo Slovensko ďalších 37 tankov vyradených z nemeckej výzbroje. Tanky LT-38 zohrali svoju rolu aj počas Slovenského národného povstania. Povstalci disponovali spolu 13 tankami tohto typu. O viacero tankov prišli v bojoch.
Zachované tanky
Na Slovensku sú zachované dva tanky Lt. vz. 38. Kompletný tank v kamufláži povstaleckej armády je vystavený v Múzeu Slovenského národného povstania v Banskej Bystrici. V roku 2016 k exponátom Múzea Slovenského národného povstania pribudlo torzo povstaleckého tanku 313, ktorý od vojny chátral opustený v lesoch nad Istebným.
„Ťažké“ verzie
Verzia s vylepšeným pancierom
Významné prestavby tanku
náhľad|Exportný tank TNHP kamuflovaný ako nemecký Panzerkampfwagen 38(t)
Ľudovít Michal Šoltés
Životopis
Vyučil sa za obchodníka v Kremnici, pomocník v podniku J. Buriana v Kremnici, v obchode s miešaným tovarom u J. Puschmana v Banskej Bystrici a i. Roku 1868 si otvoril vlastný obchod s miešaným tovarom v Martine, od 1874 martinský mešťan. Hospodársky a kultúrny pracovník, mecén školských a sociálnych ustanovizní. Spoluzakladateľ a člen národných, kultúrnych a spoločenských organizácií, priemyselných a peňažných podnikov.
Spoločnosť priateľov detí z detských domovov Úsmev ako dar
náhľad|Sídlo na Ševčenkovej
Spoločnosť priateľov detí z detských domovov Úsmev ako dar alebo skrátene Úsmev ako dar je slovenská nezisková organizácia, ktorej cieľom je pomoc deťom z detských domovov. Predsedom je Prof. MUDr. Jozef Mikloško, PhD, syn politika Jozefa Mikloška.