cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Fakulta aplikovaných jazykov Ekonomickej univerzity v Bratislave
Charakteristika fakulty
Koncepcia Fakulty aplikovaných jazykov vychádza z analýzy vzdelávacích cieľov, na ktoré sa fakulta zameriava. Jej cieľom je adekvátne reagovať na požiadavky súčasnej spoločnosti a pripraviť do praxe kvalifikovaných odborníkov, ktorí budú spĺňať náročné kritériá pôsobenia v štátnej správe, v medzinárodných inštitúciách, nadnárodných spoločnostiach i domácich firmách. Absolventi fakulty budú pripravení v súlade s jej profilom. Vyznačujú sa dobrou komunikatívnou kompetentnosťou vo viacerých jazykoch, znalosťou slovenského jazyka, ako aj schopnosťou aplikovať nadobudnuté poznatky v praxi.
Dôraz na rozvoj jazykových zručností a schopností, interkultúrnej komunikácie a interdisciplinárnych prístupov k študovanej problematike patrí k črtám výchovno-vzdelávacieho procesu, ktoré umožňujú absolventom novej fakulty širokospektrálne uplatnenie na pracovnom trhu. Osvojovanie si cudzích jazykov a nadobúdanie bikultúrnej, resp. multikultúrnej kompetencie rozširuje európsku dimenziu vzdelávania a zodpovedá jeho súčasnému trendu.
== Vedenie fakulty ==
Štruktúra fakulty
== Významné publikácie zamestnancov fakulty ==
Vavrinec Mussinger
Vavrinec Mussinger (iný zápis: Vavrinec Muczinger; * ?, asi Viedeň, Rakúsko – † po 1758, ?) bol maliar, ktorý pôsobil v Trnave (dokázateľne) v 40. a 50. rokoch 18. storočia.
Život
Narodil sa a vyškolil pravdepodobne vo Viedni. Od roku 1741 bol mešťanom Trnavy. Venoval sa tvorbe fresiek a oltárnych obrazov v Trnave, pričom svoje diela dodával aj do ostatných oblastí Uhorska. Zomrel po roku 1758; dátum a miesto jeho úmrtia nie sú známe.
Dielo
Z jeho maliarskej tvorby sa zachovalo len torzo. Jeho prejav spájal veľký sloh bibienovsko-pozzovskej tradície s dekoratívnosťou a zdrobnenosťou rokoka. K jeho dielam patrí oltárny obraz (olejomaľba) sv. Martina (1751) v Kostole sv. Martina biskupa v Podskalí, (obraz je ale v súčasnosti nezvestný), kupolová freska s výjavmi z Apokalypsy (1758) v Kaplnke sv. Jána Evanjelistu v Šľachtickom konvikte v Trnave či oltárny obraz (olejomaľba) sv. Ignáca z Loyoly v Kaplnke sv. Vendelína v meste Füzesabony.
Gabriela Matečná
Ing. Gabriela Matečná (* 28. november 1964, Poprad) je slovenská agronómka a manažérka. Od 23. marca 2016 do 20. marca 2020 bola ministerka pôdohospodárstva a rozvoja vidieka Slovenskej republiky. V septembri 2017 bola krátko poverená riadením ministerstva školstva.
Život
Gabriela Matečná vyštudovala fytotechniku na Agronomickej fakulte Vysokej školy poľnohospodárskej v Nitre. Pracovala vo Výskumnom ústave agroekológie v Michalovciach a ako poradkyňa v agroekológii. Je vydatá a s manželom majú jednu dcéru.
Slovenský pozemkový fond
V roku 2008 pracovala v Slovenskom pozemkovom fonde ako vedúca odboru prevodu a prenájmu. Od marca pracovala v pozícii vedúcej referátu tvorby cien a verifikácie. V apríli 2012 bola ako nominantka strany SMER-SD vymenovaná za generálnu riaditeľku Slovenského pozemkového fondu.
Ministerka pôdohospodárstva a rozvoja vidieka
Gabriela Matečná bola do funkcie ministerky pôdohospodárstva a rozvoja vidieka menovaná 23. marca 2016. Je nominantkou SNS.
Vláda Petra Pellegriniho, vrátane Gabriely Matečnej, podala po februárových voľbách 20. marca 2020 demisiu.
Poverená ministerka školstva
Po demisii Petra Plavčana (nominant SNS) z funkcie poveril prezident Gabrielu Matečnú dočasným výkonom funkcie ministerky školstva od 1. septembra 2017. Vykonávala tak dve ministerské funkcie súčasne. Dňa 11. septembra bola verejnosti predstavená jej nástupkyňa Martina Lubyová, ktorá bola do postu vymenovaná 13. septembra 2017.
Kritika
Ako generálna riaditeľka Slovenského pozemkového fondu podpísala Gabriela Matečná s námestníkom Róbertom Polonim (obaja nominanti strany SMER-SD) 22 zmlúv, prostredníctvom ktorých fond vydal 65 hektárov lukratívnych pozemkov v katastri obce Ivanka pri Dunaji neďaleko bratislavského letiska podnikateľovi Petrovi Sýkorovi, bývalému susedovi premiéra Roberta Fica. O vrátenie pôdy pôvodne žiadali štyria reštituenti, ktorým bol po vojne zhabaný pozemok v Bernolákove. Keďže fond adekvátnym pozemkom v Bernolákove nedisponoval, ponúkal im ako náhradu 1,3 hektára pôdy za Galantou alebo 1 200 eur každému, čo pre nízku hodnotu neakceptovali. Následne ich kontaktoval Sýkorov partner Peter Grécky s ponukou na odkúpenie ich reštitučného nároku za viac než dvojnásobok hodnoty, ktorú im ponúkal SPF, s čím reštituenti súhlasili. Grécky následne navrhol SPF ako náhradu na vydanie iné, lukratívnejšie pozemky pri letisku, čo fond podpisom Matečnej a Poloniho odsúhlasil. Schéma je tak podobná kauze Veľký Slavkov, pre ktorú sa v roku 2007 takmer rozpadla vládna koalícia, zložená zo strán SMER-SD, ĽS-HZDS a SNS a pre ktorú prišiel o kreslo minister pôdohospodárstva Miroslav Jureňa z ĽS-HZDS.
Mariňák
Mariňák môže byť:
Marine
Marine môže byť:
Virgo Cluster Catalog
Virgo Cluster Catalog alebo Virgo Cluster Catalogue (skr. VCC, doslova Katalóg kopy Panna) je astronomický katalóg, ktorý obsahuje 2096 galaxií nachádzajúcich sa v Kope galaxií v Panne.
Rozkladá sa na ploche 140°2, ktorá je sústredená približne na kope Panna. V podstate by mal existovať úplný zoznam všetkých istých a možných členov kopy Panna bez ohľadu na morfologický typ. 1277 objektov katalógu patria určite do kopy Panna, 574 môžu patriť do kopy Panna a za 245 môžu byť pozadím Zwickyho galaxií.
Elektrotechnický ústav Slovenskej akadémie vied
Elektrotechnický ústav Slovenskej akadémie vied (ElÚ SAV) je jeden z ústavov Slovenskej akadémie vied. Ústav sa zaoberá výskumom polovodičových a supravodivých materiálov a ich vlastností. Riaditeľom ústavu je RNDr. Vladimír Cambel, DrSc.
Dejiny
Predchodcom ústavu bolo Laboratórium pre výskum a konštrukciu meracích a fyzikálnych prístrojov založené v roku 1953. Zaoberalo sa vývojom elektronických meracích prístrojov pre iné ústavy SAV. Od neho bolo k 31. októbru 1955 odčlenené Laboratóriom elektrotechniky. Od roku 1964 nesie názov Elektrotechnický ústav SAV. V roku 1956 bolo hlavným účelom organizácie „výskum priemyslovej elektroniky a šírenia vysokofrekvenčných polí s prihliadnutím na výstavbu televízie na Slovensku“. Od začiatku 60. rokov sa zaoberal pevnými látkami a ich vodivosťou. Od roku 1965 sídli vo vlastnej budove, predtym sídli v priestoroch Fyzikálneho ústavu. K 1. septembru 1976 začalo činnosť spoločné výskumné stredisko s Fyzikálnym ústavom Oddelenie fyzikálnej elektroniky pri národnom podniku Tesla Rožnov, závod Piešťany. Tento ústav bol zrušený v roku 1993 a pracovisko sa stalo súčasťou Elektrotechnického ústavu. Od 1. januára 1981 bol ElÚ začlenený do Centra elektro-fyzikálneho výskumu SAV. Po kritike pracovníkov a organizácií bolo toto centrum po zmene režimu 14. decembra 1989 zrušené. Zriaďovacia listina ElÚ pochádza z roku 1992.
V novembri 2004 ústav získal Ceny ministra školstva SR za vedu a techniku v kategórii Prestížna organizácia výskumu a vývoja. Ocenenie odovzdal minister Martin Fronc. Od 1. januára 2005 bol na štyri roky spolu s Katedrou experimentálnej fyziky FMFI UK a Katedrou fyziky FEI STU súčasťou Centra elektronických a elektrotechnických súčiastok novej generácie SAV.
Činnosť
Ústav je školiacim strediskom od roku 1979. Od roku 2005 je akreditovaným poskytovateľom PhD vzdelania v odboroch :
Pracovníci riešili výskumné úlohy 5. rámcového programu Európskej únie a tiež programu NATO Veda pre mier.
Oddelenia
Elektrotechnický ústav SAV sa skladá z týchto oddelení :
Martin Macúch
JUDr. Martin Macúch (* 25. november 1919, Krajné – † 15. júl 1980) bol slovenský komunistický politik, diplomat a právnik, člen Komunistickej strany Slovenska (KSS).
Život
Narodil sa váobci Krajné v rodine roľníka Pavla Macúcha a Judity rod. Mozolákovej. Vyštudoval právo na Právnickej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave. Do roku 1945 pôsobil ako úradník, v rokoch 19451953 zastával viaceré verejné funkcie, pôsobil o. i. ako vedúci komisie mládeže pri Ústrednom výbore KSS a člen predsedníctva Zväzu slovenskej mládeže. V rokoch 19481954 bol poslancom Slovenskej národnej rady. V roku 1953 sa stal zamestnancom Ministerstva zahraničných vecí ČSR v Prahe. V rokoch 19541957 pôsobil ako radca na veľvyslanectve ČSR v Kórejskej ľudovodemokratickej republike, v rokoch 19601964 ako veľvyslanec v Mali, v rokoch 19641967 ako zástupca vedúceho odboru a v roku 1967 ako veľvyslanec v Konžskej demokratickej republike, kde oficialne predal poverovacie listiny ako veľvyslanec 18. 1. 1968.
Majstrovstvá Európy v basketbale mužov 1987
Majstrovstvá Európy v basketbale mužov 1987 bol v poradí 25. turnaj majstrovstiev Európy v basketbale mužov, ktoré organizuje Európska basketbalová federácia (FIBA Europe). Konal sa v Atény, v Grécku v dňoch od 3.14. júna 1987, za účasti 12 tímov. Zápasy sa odohrali v jedinej arénenovopostavenej Stadio Eirinis kai Filias. Titul získalo domáce 🇬🇷, ktoré vo finálovom stretnutí zvíťazilo nad obhajcom prvenstva zo. Grécko získalo svoju prvú medailu.
Najproduktívnejší hráč turnaja, Grék Nikos Galis, zaznamenal 296 bodov, teda 37 bodov na zápas, čo činí najvyšší bodový priemer na zápas na európskych majstrovstvách.
Majstrovstvá Európy v basketbale mužov 1985
Majstrovstvá Európy v basketbale mužov 1985 bol v poradí 24. turnaj majstrovstiev Európy v basketbale mužov, ktoré organizuje Európska basketbalová federácia (FIBA Europe). Konal sa v mestách Karlsruhe, Leverkusen a Stuttgart, v Západnom Nemecku v dňoch od 5.16. júna 1985, za účasti 12 tímov. Západné Nemecko bolo organizátorom európskeho šampionátu mužov druhýkrát, keď predtým hostilo toto podujatie v roku 1971, v mestách Essen a Böblingen. Trinásty titul získal, ktorý vo finálovom stretnutí zvíťazil nad.
Mainland (Shetlandy)
Mainland (,, starosever. Megenland) je hlavný ostrov Shetlandských ostrovov v Škótsku. Na ostrove sa nachádza jediné mesto (burgh) na Shetlandoch - Lerwick a zároveň je hlavným dopravným uzlom, zabezpečujúcim väčšinu leteckého (letisko Sumburgh) a lodného spojenia celého súostrovia.
Radoslav Štefančík
Štúdium
Štefančík v roku 2002 ukončil štúdium politológie a nemeckého jazyka a literatúry na Filozofickej fakulte Prešovskej univerzity v Prešove. S podporou Konrad-Adenauer-Stiftung v rokoch 2005 až 2006 absolvoval postgraduálne štúdium politológie aj na Friedrich-Schiller-Universität v Jene. Doktorandské štúdium ukončil na Katedre politológie Fakulty medzinárodných vzťahov Vysokej školy ekonomickej v Prahe v roku 2010 obhajobou dizertačnej práce na tému „Politické aspekty migrácie v Českej republike a na Slovensku“. V roku 2016 habilitoval v odbore politológia na Filozofickej fakulte Univerzity Pavla Jozefa Šafárika v Košiciach.
Poľnohospodárske družstvo Vajnory
náhľad|Sídlo družstva na Hospodárskej ulici 9 vo Vajnoroch Poľnohospodárske družstvo Vajnory je poľnohospodárske družstvo, ktoré vzniklo v roku 1949 ako "Roľnícke družstvo Vajnory". Sídli na Hospodárskej ulici v Bratislave, mestská časť Vajnory. Je známe výrobou kvalitného vína, ktorá má v lokalite bývalej dediny s názvom "Vainam" dlhú tradíciu, prvý písomný záznam je z roku 1247.
Radoslav Štefančík
Kariéra
Medzi rokmi 2002 a 2012 pôsobil na Katedre politológie Filozofickej fakulty Univerzity sv. Cyrila a Metoda v Trnave a nasledujúce dva roky na Katedre histórie a európskych štúdií tej istej fakulty. Od roku 2012 na Fakulte aplikovaných jazykov Ekonomickej univerzity v Bratislave, momentálne na Katedre interkultúrnej komunikácie. V roku 2014 bol zvolený za dekana fakulty, v roku 2018 bol akademickým senátom fakulty potvrdený vo funkcii na ďalšie funkčné obdobie.
Poľnohospodárske družstvo Vajnory
V rámci výstavby diaľnice D4, ktorá bude súčasť obchvatu Bratislavy, začal v roku 2018 výrub časti vinohradov družstva.
Radoslav Štefančík
Iné aktivity
V roku 2003 získal Medzinárodné parlamentné štipendium Nemeckého Spolkového snemu v Berlíne, kde absolvoval stáž v kancelárii nemeckého poslanca za CSU a sprievodné štúdium na Humboldtovej univerzite v Berlíne. V roku 2011 získal polročné postdoktorandské vedecké štipendium na Viedenskej univerzite a v roku 2012 dvojmesačné vedecké štipendium na Herderovom inštitúte v Marburgu.
== Dielo ==
Poľnohospodárske družstvo Vajnory
Rastlinná výroba
Prebieha asi na 1120 ha ornej pôdy a pestuje sa :
Živočíšna výroba
Hlavné časti živočíšnej výroby družstva sú : V areáli družstva je možné vidieť aj iné druhy hospodárskych zvierat, kedysi bežne chovaných na našich dvoroch. Králiky, sliepky, kačky, ovečky a holuby.
Produkcia hrozna a vína
Výroba vína v obci má dlhú tradíciu, jej názov je odvodený od nemeckého slova "wein", čo značí víno. Družstvo pestuje hrozno na ploche asi 150 hektárov. Pestuje sa 13 odrôd bieleho a 7 odrôd modrého hrozna, najrozšírenejšie druhy hrozna sú :
Ovocné sady
V družstevných sadoch, rozprestierajúcich sa popri Seneckej ceste na ploche 50 hektárov, sa nachádzajú stromy viacerých druhov broskýň, marhúľ a jabloní. Okrem ovocných stromov sa v sadoch pestujú aj jahody :
Mikojan-Gurevič MiG-27
Mikojan-Gurevič MiG-27 (v kóde NATO: „Flogger-D/J“) je stíhací bombardér s meniteľnou geometriou krídel vyvinutý a vyrábaný v Sovietskom zväze konštrukčnou kanceláriou MiG v období studenej vojny a neskôr bola jeho licenčná výroba spustená aj v Indii. Ide o jednomiestne jednomotorové bojové lietadlo, určené na ničenie stacionárnych a pohyblivých pozemných cieľov.
Vznik a vývoj
thumb|MiG-27 pristáva na letisku Grossenhain
Šéfkonštruktérom projektu vývoja nového lietadla sa stal G. A.Sedov a stroj dostal označenie MiG-23BM (M ako modernizovaný). Prvé dva prototypy boli postavené na báze MiG-23B s motormi AL-21F-3. Lietadlá prešli značnými úpravami, z ktorých najvýznamnejšou boli konštrukčné zmeny podvozku a prívodov vzduchu do motora.
Skúšobný pilot V. E. Menitskij vzlietol s prvým prototypom MiGu-23BM (palubné číslo 351) dňa 17. novembra 1972. Po zrealizovaní potrebných konštrukčných zmien začala na konci roku 1973 Irkutskom leteckom závode sériová výroba MiGov-23BM. Výroba trvala až do jari roku 1978, pričom v tomto období zišlo z linky 360 lietadiel tohto typu. Po absolvovaní všetkých skúšok boli lietadlá vo februári 1975 zaradené do služby pod názvom MiG-27.
Konštrukcia
thumb|Indický MiG-27
Meniteľná geometria krídel umožnila lietadlu, aby dosahovalo požadované vlastnosti pri letoch v nízkych výškach, čo bolo pre priamu podporu pozemných jednotiek kľúčové.
Pohon MiGu-27 zabezpečuje R-29B-300 s ťahom 78,5 kN, resp. 112,8 kN za použitia prídavného spaľovania. Lietadlo dosahuje na úrovni mora rýchlosť Mach 1.09 (/h), pričom jeho maximálna rýchlosť vo výške  je Mach 1.5 (/h). Stúpavosť stroja je /s a jeho dostup. Bojový rádius lietadiel MiG-27 je.
MiG-27K je vyzbrojený neriadenými raketami S-5, S-8, S-13, S-24. Z riadených striel typu vzduch-zem môže niesť nasledovné:
Súčasní
Kazachstan
Bývalí
Sovietsky zväz
Srí Lanka
Ukrajina
'''India
Semafor
Semafor môže byť:
Šedivý
Šedivý môže byť:
Radovanovy radovánky
Príbeh hovorí o chlapcovi Bohuslavovi, jeho rodičia vlastnia záhradníctvo. Pretože sa Bohuslav stále smeje a raduje, začnú ho ostatný volať Radovanom. V spoločnosti svojho psa Kvika a kamarátky Kateřiny prežíva rôzne dobrodružstvá. V nich sa objavuje záporný hrdina príbehu, zlý výrastok Hugo. Každý príbeh ale nakoniec dobre dopadne a dobro nad zlom zvíťazí.
Zoznam dielov večerníčka
Večerníčková podoba diela má tieto časti :
Sivý
Šedý môže byť aj:
Eulerovský ťah
náhľad|Sedem mostov mesta [[Kaliningrad zobrazených ako graf]]
Ak existuje v grafe uzavrený eulerovský ťah, nazývame tento graf taktiež eulerovský. Eulerovské grafy je možné nakresliť „jedným ťahom“. Eulerovské grafy majú každý vrchol párneho stupňa.
Definícia
Eulerovský ťah v neorientovanom grafe je taký ťah v ktorom použijeme každú hranu práve raz. Ak takýto ťah existuje graf voláme „prejazdný“ alebo semi-eulerovský.
Ak je G = (V, E) neorientovaný graf a postupnosť, pre ktorú platí, že, nazývame túto postupnosť eulerovským ťahom. Ak je v_0 = v_m, nazývame tento ťah uzavretým.
Užívanie
Užívanie (dokonavý vid: užitie; príslušná osoba sa volá užívateľ) môže byť:
Dejiny Osmanskej ríše
Osmanská ríša bola založená Osmanom I. ako malý bejlik na severozápade Malej Ázie južne od Konštantínopolu, hlavného mesta Byzantskej ríše. Osmani prvýkrát vkročili do Európy v roku 1352, v roku 1354 získali hrad Çimpe v Dardanelách a v roku 1369 presťahovali svoje hlavné mesto do Edirne (Adrianopol). Početné malé turkické štáty v Malej Ázii boli zároveň dobytím alebo vyhlásením o vernosti asimilované do začínajúceho osmanského sultanátu.
Ríša dosiahla vrchol pod vládou Süleymana I. v 16. storočí, kedy sa rozprestierala od Perzského zálivu na východe k Alžírsku na západe a od Jemenu na juhu k Maďarsku a časti Ukrajiny na severe. Süleymanova vláda bola vrcholom osmanského klasického obdobia, počas ktorého prekvitala osmanská kultúra, umenie a politický vplyv, hoci ríša dosiahla svoj maximálny územný rozsah až v roku 1683, v predvečer bitky o Viedeň.
Od roku 1699 začala Osmanská ríša v priebehu nasledujúcich dvoch storočí prichádzať o územie v dôsledku vnútornej stagnácie, nákladných obranných vojen, európskeho kolonializmu a nacionalistických povstaní medzi svojimi mnohonárodnostnými subjektmi. Začiatkom 19. storočia sa uskutočnili početné administratívne reformy, ktoré sa snažili zabrániť úpadku ríše s rôznou mierou úspechu.
Ríša zanikla po porážke Spojencov v prvej svetovej vojne. Bola oficiálne zrušená vládou Veľkého národného zhromaždenia Turecka v Ankare v novembri 1922 po tureckej vojne za nezávislosť (1919–1923). Počas svojich viac ako 600 rokov existencie zanechala Osmanská ríša na Strednom východe a v juhovýchodnej Európe hlboké dedičstvo, čo je zrejmé zo zvykov, kultúry a kuchyne rôznych krajín, ktoré boli kedysi súčasťou jej ríše.
Vznik Osmanskej ríše (1299–1453)
Založenie a vzostup Osmanskej ríše je obdobím histórie, ktoré sa začalo vznikom Osmanského kniežatstva v roku cca 1299 a skončilo sa okolo roku 1453. Toto obdobie bolo svedkom založenia politickej entity, ktorej vládla Osmanská dynastia v severozápadnej anatólskej oblasti Bitýnia, a jej transformácie z malého kniežatstva na byzantskej hranici na ríšu zahŕňajúcu Balkán, Anatóliu a severnú Afriku. Po väčšinu tohto obdobia boli Osmani iba jedným z mnohých konkurenčných štátov v regióne a pri udržiavaní kontroly nad ich ríšou sa spoliehali na podporu miestnych vojnových veliteľov a vazalov. V polovici pätnásteho storočia sa osmanským sultánom podarilo nazhromaždiť dostatok osobnej sily a autority na vytvorenie centralizovaného ríšskeho štátu, ktorý uskutočnil sultán Mehmed II. (vládol 1451 - 1481). Dobytie Konštantínopola v roku 1453 sa považuje za symbolický okamih, kedy sa vznikajúci osmanský štát zmenil z číreho kniežatstva na ríšu, čo predstavuje hlavný bod obratu v jeho histórii.
Skoršia časť tohto obdobia, štrnáste storočie, je pre historikov obzvlášť ťažké študovať kvôli nedostatku zdrojov. Z vlády Osmana I. neprežil ani jeden písomný dokument a zo zvyšku storočia len veľmi málo. Osmani navyše začali zaznamenávať svoju vlastnú históriu až v pätnástom storočí, viac ako sto rokov po mnohých udalostiach, ktoré popisujú. Pre historikov je teda veľkou výzvou rozlišovať medzi skutočnosťou a mýtom pri analýze príbehov obsiahnutých v týchto neskorších kronikách, a to až tak, že jeden historik to dokonca vyhlásil za nemožné a najskoršie obdobie osmanských dejín označil za „čiernu dieru“. Počas svojej vlády sultán Osman I. rozšíril hranice tureckého osídlenia na okraj Byzantskej ríše.
V tomto období bola vytvorená formálna osmanská vláda, ktorej inštitúcie sa počas života ríše drasticky zmenili.
Časť osmanských území na Balkáne (napríklad Solún, Macedónsko a Kosovo) bola dočasne stratená po roku 1402, neskôr ich však Murad II. znovu získal medzi 30. a 50. rokmi 15 storočia. 10. novembra 1444 Murad II. porazil maďarskú, poľskú a valašskú armádu pod vedením poľského kráľa Vladislava III. (tiež uhorského kráľa) a Jána Huňadyho v bitke pri Varne, ktorá bola poslednou bitkou v križiackej výprave vo Varne. O štyri roky neskôr pripravil Ján Huňady ďalšiu armádu (maďarských a valašských síl) na útok na Turkov, v druhej bitke o Kosovo v roku 1448 bol však opäť porazený Muradom II.
Syn Murada II., Mehmed II., zreorganizoval štát a armádu a svoje bojové schopnosti preukázal dobytím Konštantínopolu 29. mája 1453 vo veku 21 rokov.
Klasický vek (1453–1566)
náhľad|205x205bod|[[Pád Konštantínopola (1453)]] vľavo|náhľad|[[Pád Konštantínopola (1453)]] Osmanské dobytie Konštantínopola v roku 1453 Mehmedom II. upevnilo postavenie ríše ako jednej z najvýznamnejších mocností v juhovýchodnej Európe a vo východnom Stredomorí. Po obsadení Konštantínopolu sa Mehmed stretol s pravoslávnym patriarchom Gennadiom a vypracoval dohodu, v ktorej pravoslávna cirkev výmenou za to, že si dokáže udržať svoju autonómiu a pôdu, prijala osmanskú moc. Kvôli zlým vzťahom medzi neskoršou Byzantskou ríšou a štátmi západnej Európy, ktoré stelesňuje slávna poznámka Loukasa Notarasa „Lepší sultánov turban ako kardinálsky klobúk“, väčšina pravoslávneho obyvateľstva prijala osmanskú vládu za lepšiu ako benátsku. náhľad|277x277bod|[[Bitka pri Čaldiráne (1514)]] Keď sa v roku 1453 stal Konštantínopol (dnešný Istanbul) novým hlavným mestom Osmanskej ríše, prevzal Mehmed II. titul Kayser-i Rûm (doslova Caesar Romanus, t. j. Rímsky cisár). S cieľom skonsolidovať toto tvrdenie chcel zahájiť kampaň na dobytie Ríma, západného hlavného mesta bývalej Rímskej ríše. Za týmto účelom strávil mnoho rokov zabezpečovaním pozícií v Jadranskom mori, napríklad v Benátskom Albánsku, a potom pokračoval v osmanskej invázii do Otranta a Apúlie 28. júla 1480. Turci zostali v Otrante a jeho priľahlých oblastiach takmer rok, ale po smrti Mehmeda II. dňa 3. mája 1481 boli plány na preniknutie hlbšie do Apeninského polostrova s novými posilami vzdané a zrušené a zostávajúce osmanské jednotky odplávali späť na východ od Jadranského mora.
V tomto období v 15. a 16. storočí vstúpila Osmanská ríša do dlhého obdobia dobývania a rozširovania a rozširovala svoje hranice hlboko do Európy a severnej Afriky. Dobytia pevniny boli riadené disciplínou a inováciami osmanskej armády; a na mori Osmanské námorníctvo výrazne pomohlo tejto expanzii. Námorníctvo tiež napádalo a chránilo kľúčové námorné obchodné cesty v konkurencii talianskych mestských štátov v Čiernom, Egejskom a Stredozemnom mori a Portugalcov v Červenom mori a Indickom oceáne.
Štát tiež prosperoval hospodársky vďaka svojej kontrole nad hlavnými pozemnými obchodnými cestami medzi Európou a Áziou.
Ríša prosperovala pod nadvládou radu angažovaných a efektívnych sultánov. Sultán Selim I. (1512–1520) dramaticky rozšíril východné a južné hranice ríše tým, že v bitke pri Čaldiráne porazil šáha Ismaila zo Safíjovskej Perzie. Selim I. ustanovil osmanskú vládu v Egypte a vytvoril námornú prítomnosť v Červenom mori. Po tejto osmanskej expanzii začala súťaž medzi Portugalskou ríšou a Osmanskou ríšou, aby sa stala dominantnou mocnosťou v regióne. náhľad|[[Obliehanie Rodosu (1522)]] Selimov nástupca Süleyman I. (1520–1566) ďalej pokračoval v Selimových výbojoch. Po dobytí Belehradu v roku 1521 dobyl Süleyman južnú a strednú časť Uhorského kráľovstva. (Západná, severná a severovýchodná časť zostali nezávislé.)
Po víťazstve v bitke pri Moháči v roku 1526 nastolil tureckú nadvládu na území dnešného Maďarska (okrem západnej časti) a na ďalších stredoeurópskych územiach (pozri tiež: Osmansko-uhorské vojny). V roku 1529 potom obliehal Viedeň, ale po nástupe zimy sa mu mesto nepodarilo dobyť a prinútila ho k ústupu.
V roku 1532 podnikol ďalší útok na Viedeň, bol však odrazený pri obliehaní Günsu, 97 kilometrov južne od mesta, v pevnosti Güns. V druhej verzii príbehu boli veliteľovi mesta Nikolovi Jurišićovi ponúknuté podmienky nominálnej kapitulácie. Süleyman sa však po príchode augustových dažďov stiahol a nepokračoval smerom na Viedeň, ako bolo pôvodne plánované, ale namiesto toho sa obrátil domov.
Ako postupovalo 16. storočie, osmanskú námornú prevahu napádali rastúce námorné mocnosti západnej Európy, najmä Portugalsko, v Perzskom zálive, Indickom oceáne a na Molukoch. Osmanskí Turci blokovali námorné koridory na východ a juh a preto boli európske mocnosti nútené hľadať inú cestu k starodávnym hodvábnym a korenistým trasám, ktoré sú teraz pod osmanskou kontrolou. Na pevnine bolo impérium zaujaté vojenskými ťaženiami v Rakúsku a Perzii, dvoch široko oddelených vojnových častiach. Preťaženie týchto konfliktov na zdroje impéria a logistika udržiavania zásobovacích a komunikačných liniek na také veľké vzdialenosti nakoniec spôsobili, že jeho námorné úsilie bolo neudržateľné a neúspešné. Prevažujúca vojenská potreba obrany na západných a východných hraniciach ríše nakoniec znemožnila efektívne dlhodobé angažovanie sa v globálnom meradle.
Transformácia Osmanskej ríše (1566–1700)
Iba dvaja sultáni v tomto období osobne vykonávali silnú politickú a vojenskú kontrolu nad ríšou: rázny Murad IV. (1612–1640) znovu získal Jerevan (1635) a Bagdad (1639) od Safíjovcov a znovu získal ústrednú moc, hoci vládol krátko. Mustafa II. (1695–1703) viedol osmanský protiútok v rokov 1695–1696 proti Habsburgovcom v Uhorsku, bol však porazený katastrofálnou porážkou pri Zente (11. septembra 1697).
Stagnácia a reforma (1700 - 1827)
V tomto období predstavovali hrozby pre Osmanskú ríšu tradične Rakúske cisárstvo, a aj nový nepriateľ, vzmáhajúca sa Ruská ríša. Niektoré oblasti ríše, ako napríklad Egypt a Alžírsko, sa stali nezávislými vo všetkom, až na meno, a neskôr sa dostali pod vplyv Británie a Francúzska. Neskôr, v 18. storočí, centralizovaná moc v Osmanskej ríši ustúpila rôznym stupňom provinčnej autonómie, ktoré požívali miestni guvernéri a vodcovia.
Ruská expanzia však predstavovala veľkú a rastúcu hrozbu. Vďaka toho bol švédsky kráľ Karol XII. vítaný ako spojenec Osmanskej ríši po jeho porážke Rusmi v bitke pri Poltave v roku 1709 (súčasť Veľkej severnej vojny v rokoch 1700–1721). Karol XII. presvedčil osmanského sultána Ahmeda III., aby vyhlásil vojnu Rusku, čo viedlo k osmanskému víťazstvu pri kampani rieky Puth v rokoch 1710–1711. Následná Požarevecká zmluva podpísaná 21. júla 1718 priniesla medzi vojnami obdobie mieru. Zmluva však tiež odhalila, že Osmanská ríša bola v defenzíve a je nepravdepodobné, že by v Európe predstavovala ďalšiu agresiu. vľavo|náhľad|Turecká poľovnícka zábava s [[Ahmed III.|Ahmedom III. Maľba: Jean-Baptiste van Mour.]] náhľad|Po porážke s Rusmi v [[Bitka pri Poltave|bitke pri Poltave v roku 1709 utiekol švédsky kráľ Karol XII.  do Osmanskej ríše.]] Počas obdobia tulipánov (1718–1730), ktoré bolo pomenované pre lásku sultána Ahmeda III. k tulipánovému kvetu a jeho použitie ako symbol jeho mierumilovnej vlády, prešla politika ríše voči Európe posunom. Ríša začala vylepšovať opevnenie svojich miest na Balkánskom polostrove, aby fungovala ako obrana proti európskej rozpínavosti. Kultúrne diela, výtvarné umenie a architektúra prekvitali a prepracovanejšie štýly ovplyvňovali barokové a rokokové hnutia v Európe. Klasickým príkladom je fontána Ahmeda III. pred palácom Topkapı. Slávny flámsko-francúzsky maliar Jean-Baptiste van Mour navštívil počas obdobia tulipánov Osmanskú ríšu a vytvoril niektoré z najuznávanejších umeleckých diel zobrazujúcich scény z každodenného života v osmanskej spoločnosti a na sultánovom dvore.
Po smrti Petra Veľkého v roku 1725, nastúpila Petrova manželka Katarína na Petrov trón ako cárovná Katarína I. Spolu s Rakúskom sa Rusko za cisárovnej Anny, neterky Kataríny I., zúčastňovalo od roku 1735 do roku 1739 vojny proti Osmanskej ríši. Belehradská zmluva podpísaná 18. septembra 1739 ukončila túto vojnu a vyústila do osmanského získania Belehradu a ďalších území z Rakúska, ale stratou azovského prístavu v prospech Ruska. Po podpísaní Belehradskej zmluvy si však Osmanská ríša mohla na dlhšiu dobu vydýchnuť, pretože Rakúsko a Rusko boli nútené vyrovnať sa s nástupom Prusov za vlády kráľa Fridricha Veľkého.
Toto dlhé obdobie osmanského mieru a skutočnej stagnácie je historikmi typicky charakterizované ako éra neúspešných reforiem. V druhej polovici tohto obdobia došlo k vzdelávacím a technologickým reformám vrátane zriadenia inštitúcií vysokoškolského vzdelávania, ako je Istanbulská technická univerzita. Osmanská veda a technika boli v stredoveku veľmi uznávané, a to ako výsledok syntézy osmanských učencov v oblasti klasického učenia s islamskou filozofiou a matematikou a poznatkov o technologickom pokroku Číňanov ako strelný prach a magnetický kompas. V tomto období sa však vplyvy stali regresívnymi a konzervatívnymi. V roku 1734, keď bola s francúzskymi učiteľmi zriadená delostrelecká škola s cieľom rozširovať delostrelecké metódy v západnom štýle, islamské duchovenstvo úspešne namietlo na základe teodícei. Až v roku 1754 bola delostrelecká škola znovu otvorená na polotajnej báze. Cechy spisovateľov predtým odsúdili tlačiarenský stroj ako „diablov vynález“ a boli zodpovedné za 53-ročné oneskorenie medzi vynálezom Johannesa Gutenberga v Európe v roku cca 1440 a jej predstavenie osmanskej spoločnosti prvou Gutenbergovou tlačou v Istanbule, ktorú založili sefardskí Židia v Španielsku v roku 1493 (ktorí o rok skôr migrovali do Osmanskej ríše a unikli pred španielskou inkvizíciou z roku 1492). Tlačiarenský lis však až do 18. storočia používali iba nemoslimovia v Osmanskej ríši. V roku 1726 Ibrahim Muteferrika presvedčil veľkovezíra Nevşehirliho Damat İbrahima Pašu, veľkého Muftiho a duchovenstvo o efektívnosti kníhtlače a neskôr predložil žiadosť sultánovi Ahmedovi III., ktorý Muteferrike udelil povolenie na vydávanie kníh bez náboženského vyznania (napriek odporu niektorých kaligrafov a náboženských vodcov). Muteferrikova tlač vydala svoju prvú knihu v roku 1729 a do roku 1743 vydala 17 diel v 23 zväzkoch (každé v náklade 500 až 1 000 výtlačkov). vľavo|náhľad|[[Osmanské zbrane|Turecké zbrane z 18. storočia s Miqueletovými zámkami, cca 1750–1800.]] Uzavreté boli aj ďalšie predbežné reformy: znížili sa dane, došlo k pokusom o zlepšenie imidžu osmanského štátu a došlo k prvým prípadom súkromných investícií a podnikania.
Po období mieru, ktoré trvalo od roku 1739, začalo Rusko v roku 1768 opäť presadzovať svoje expanzívne želania. Pod zámienkou prenasledovania poľských revolucionárov pricestovali ruské jednotky do Balty, mesta ovládaného Osmanmi na hranici Besarábie, vyvraždili jeho obyvateľov a mesto vypálili do tla. Táto akcia vyprovokovala Osmanskú ríšu k prvej rusko-tureckej vojne v rokoch 1768–1774. Zmluva Küçüka Kaynarca z roku 1774 ukončila prvú rusko-tureckú vojnu a umožňovala kresťanským občanom osmanskou vládou kontrolovaných rumunských provincií Valašsko a Moldavsko slobodu uctievania. Rusko sa stalo garantom ich práva na kresťanské bohoslužby.
Od 18. do 19. storočia sa viedli série vojen medzi ruskou a osmanskou ríšou. Na konci 18. storočia niekoľko porážok vo viacerých vojnách s Ruskom viedlo niektorých ľudí v Osmanskej ríši k záveru, že reformy Petra Veľkého poskytli Rusom náskok, a preto museli Osmani držať krok so západnou technológiou, aby sa predišlo ďalším porážkam. náhľad|[[Selim III. prijíma hodnostárov počas audiencie v bráne Felicity v paláci Topkapı.]] Osmanské vojenské reformné snahy začínajú Selimom III. (1789–1807), ktorý uskutočnil prvé veľké pokusy o modernizáciu armády podľa európskych línií. Tieto snahy však brzdili reakčné hnutia, čiastočne od náboženského vedenia, ale predovšetkým od janičiarskeho zboru, ktorý sa stal anarchickým a neúčinným. Žiarlili na svoje privilégiá a boli pevne proti zmenám. Vytvorili janičiarsku vzburu. Selimovo úsilie ho stálo trón a život, ale veľkolepým a krvavým spôsobom ho vyriešil jeho nástupca, dynamický Mahmud II., ktorý v roku 1826 zrušil janičiarsky zbor.
Srbská revolúcia (1804 - 1815) znamenala začiatok éry národného prebudenia na Balkáne počas východnej otázky. Zvrchovanosť Srbska ako dedičnej monarchie pod vlastnou dynastiou bola uznaná de jure roku 1830. V roku 1821 vyhlásili Gréci sultánovi vojnu. Po povstaní, ktoré vzniklo na Moldavsku ako odklon, nasledovala hlavná revolúcia na Peloponéze, ktorá sa spolu so severnou časťou Korintského zálivu stala prvou časťou osmanskej ríše, ktorá dosiahla nezávislosť (v roku 1829). Do polovice 19. storočia bola Osmanská ríša Európanmi označovaná ako „chorý muž“. Štáty vrchnosti - Srbské kniežatstvo, Valašsko, Moldavsko a Čierna Hora - sa v 60. a 70. rokoch 19. storočia posunuli smerom k nezávislosti.
Úpadok a modernizácia (1828–1908)
Počas tohto obdobia ríša čelila výzvam v obrane proti cudzej invázii a okupácii. Ríša prestala sama vstupovať do konfliktov a začala vytvárať spojenectvá s európskymi krajinami, ako sú Francúzsko, Holandsko, Británia a Rusko. Napríklad v krymskej vojne v roku 1853 sa Osmani spojili s Britániou, Francúzskom a Sardínskym kráľovstvom proti Rusku.
Modernizácia
náhľad|[[Mahmud II. zahájil modernizáciu Turecka vydláždením cesty pre Tanzimatský edikt v roku 1839.]] Počas obdobia Tanzimatu (z arabčiny تنظيم tanẓīm, čo znamená „organizácia“) (1839–1876) viedla séria vládnych ústavných reforiem k pomerne modernej armáde brancov, reformám bankového systému, dekriminalizácii homosexuality, nahradeniu náboženského práva so sekulárnym právom a cechom s modernými továrňami. V roku 1856 Hatt-ı Hümayun sľúbilo rovnosť pre všetkých osmanských občanov bez ohľadu na ich etnickú príslušnosť a náboženské vyznanie; ktorý tak rozšíril pôsobnosť Hatt-ı Şerifa z Gülhane z roku 1839.
Samuel Morse získal svoj vôbec prvý patent na telegraf v roku 1847 v starom paláci Beylerbeyi (súčasný palác Beylerbeyi bol postavený v rokoch 1861–1865 na rovnakom mieste) v Istanbule, ktorý vydal sultán Abdülmecid, ktorý nový vynález osobne testoval. Po tomto úspešnom teste sa 9. augusta 1847 začali inštalačné práce na prvej telegrafnej linke (Istanbul-Adrianopol–Şumnu). V roku 1855 začala fungovať osmanská telegrafná sieť a bola zriadená Telegrafická správa. V roku 1871 sa zlúčili ministerstvo pošty a telegrafná správa a stalo sa ministerstvom pošty a telegrafu. V júli 1881 bol zriadený prvý telefónny okruh v Istanbule medzi ministerstvom pôšt a telegrafov vo štvrti Soğukçeşme a mestom Postahane-i Amire vo štvrti Yenicami. 23. mája 1909 bola v Büyük Postane (Veľká pošta) v Sirkeci uvedená do prevádzky prvá manuálna telefónna ústredňa s kapacitou 50 liniek.
Reformné obdobie vyvrcholilo ústavou nazvanou Kanûn-u Esâsî (ktorá v osmanskej turečtine znamená „základný zákon“), ktorú napísali členovia Mladých Osmanov a ktorá bola vyhlásená 23. novembra 1876. Ustanovila slobodu viery a rovnosť všetkých občanov pred zákonom. Prvá ústavná éra ríše trvala krátko. Avšak myšlienka osmanizmu sa ukázala ako vplyvná. Skupina reformátorov známych ako Mladí Osmania, vzdelaní predovšetkým na západných univerzitách, verila, že ústavná monarchia dá odpoveď na narastajúce sociálne nepokoje ríše. Vojenským prevratom v roku 1876 prinútili sultána Abdülaziza (1861–1876), aby abdikoval v prospech Murada V. Murad V. však bol duševne chorý a v priebehu niekoľkých mesiacov bol zvrhnutý. Jeho zrejmý dedič Abdülhamid II. (1876–1909) bol vyzvaný k prevzatiu moci pod podmienkou, že vyhlási konštitučnú monarchiu, čo urobil 23. novembra 1876. Parlament prežil iba dva roky, kým ho sultán pozastavil. Keď bol nútený znovu ho zvolať, namiesto toho zrušil zastupiteľský orgán. Týmto sa skončila účinnosť Kanûn-ı Esâsî.
Kresťanské proso získalo výsady, napríklad v arménskej národnej ústave z roku 1863. Táto forma kódexu predpisov, ktorú schválil Divan, pozostávala zo 150 článkov vypracovaných arménskou inteligenciou. Ďalšou inštitúciou bolo novovzniknuté Arménske národné zhromaždenie. Kresťanské obyvateľstvo ríše vďaka vyššej vzdelanostnej úrovni začalo predbiehať moslimskú väčšinu, čo viedlo k veľkej nevôli na strane druhej. V roku 1861 existovalo 571 základných a 94 stredných škôl pre osmanských kresťanov s celkovým počtom 140 000 žiakov, čo výrazne prevyšovalo počet moslimských detí v škole súčasne, ktorým ešte viac prekážalo množstvo času stráveného učením sa arabčiny a islamskej teológie. Vyššia úroveň vzdelania kresťanov im zase umožnila hrať veľkú úlohu v ekonomike. V roku 1911 zo 654 veľkoobchodných spoločností v Istanbule vlastnilo 528 etnických Grékov.
Krymská vojna
Väčšina bojov sa odohrala, keď spojenci pristáli na ruskom Krymskom polostrove, aby získali kontrolu nad Čiernym morom. Menšie kampane sa uskutočňovali v západnej Anatólii, na Kaukaze, v Baltskom mori, Tichom oceáne a Bielom mori. Bola to jedna z prvých „moderných“ vojen, pretože zaviedla nové technológie boja, napríklad prvé taktické použitie železníc a telegraf. Následná Parížska zmluva (1856) zabezpečila osmanskú kontrolu nad Balkánskym polostrovom a povodím Čierneho mora. To trvalo až do porážky v rusko-tureckej vojne v rokoch 1877–1878. náhľad|Tureckí utečenci z Bulharska, 1877. Osmanská ríša si prvé zahraničné pôžičky vzala 4. augusta 1854, krátko po začiatku krymskej vojny.
Vojna spôsobila odchod krymských Tatárov. Z celkového počtu 300 000 tatarských obyvateľov v provincii Tavride sa v pokračujúcich vlnách emigrácie presunulo do Osmanskej ríše asi 200 000 krymských Tatárov. Ku koncu kaukazských vojen bolo 90% Adygov vyhostených z ich domovských krajín na Kaukaze a usadili sa v Osmanskej ríši. Od 19. storočia mal na formovanie základných čŕt krajiny veľký vplyv odchod veľkej časti moslimských národov z Balkánu, Kaukazu, Krymu a Kréty do dnešného Turecka. Títo ľudia sa podľa všeobecnej definície volali Muhacirovia. V čase, keď sa Osmanská ríša v roku 1922 skončila, polovica mestského obyvateľstva Turecka pochádzala z moslimských utečencov z Ruska. Krymskí tatárski utečenci na konci 19. storočia zohrávali obzvlášť významnú úlohu v snahe o modernizáciu tureckého vzdelávania.
Etnický nacionalizmus
náhľad|272x272bod|[[Belehrad, 19. storočie]] V priebehu 19. storočia sa v mnohých krajinách prehnal vzostup nacionalizmu, ktorý ovplyvnil územia v rámci Osmanskej ríše. Narastajúce národné povedomie spolu s rastúcim pocitom etnického nacionalizmu spôsobili, že nacionalistické myslenie bolo jednou z najvýznamnejších západných myšlienok importovaných do Osmanskej ríše. Bola nútená vyrovnať sa s nacionalizmom v rámci i za hranicami. Počet revolučných politických strán dramaticky vzrástol. Povstania na osmanskom území mali v priebehu 19. storočia mnoho ďalekosiahlych dôsledkov a určovali veľkú časť osmanskej politiky na začiatku 20. storočia. Mnoho osmanských Turkov si položilo otázku, či za to môže politika štátu: niektorí mali pocit, že zdroje etnického konfliktu boli vonkajšie a nesúviseli s otázkami riadenia. Aj keď táto éra nebola bez určitých úspechov, schopnosť osmanského štátu mať akýkoľvek vplyv na etnické povstania bola vážne spochybnená.
V roku 1804 vypukla na Balkáne srbská revolúcia proti osmanskej nadvláde, ktorá prebiehala paralelne s napoleonskou inváziou. Do roku 1817, keď sa revolúcia skončila, bolo Srbsko pod menovitou osmanskou nadvládou povýšené na status samosprávnej monarchie. V roku 1821 sa prvá helénska republika stala prvou balkánskou krajinou, ktorá dosiahla svoju nezávislosť od Osmanskej ríše. Oficiálne ho uznala Porta v roku 1829, po skončení gréckej vojny za nezávislosť.
Balkán
Tanzimatské reformy nezastavili nárast nacionalizmu v Podunajských kniežatstvách a Srbskom kniežactve, ktoré boli takmer šesť desaťročí čiastočne nezávislé. V roku 1875 jednostranne vyhlásili svoje kniežatstvá Srbska a Čiernej Hory a Zjednotené kniežatstvá Valašsko a Moldavsko svoju nezávislosť od ríše. Po rusko-tureckej vojne v rokoch 1877–1878 ríša udelila nezávislosť všetkým trom bojovným národom. Bulharsko tiež dosiahlo nezávislosť (ako Bulharské kniežatstvo); jeho dobrovoľníci sa zúčastnili rusko-tureckej vojny na strane rebelujúcich národov.
Berlinský kongres
vľavo|náhľad|242x242bod|Mapa Osmanskej ríše v roku 1900 s názvami osmanských provincií v rokoch 1878 až 1908. Berlínsky kongres (13. jún - 13. júl 1878) bol stretnutím popredných štátnikov európskych veľmocí a Osmanskej ríše. V dôsledku rusko-tureckej vojny (1877–1878), ktorá sa skončila rozhodujúcim víťazstvom Ruska a jeho pravoslávnych kresťanských spojencov (pred vojnou subjekty Osmanskej ríše) na Balkáne, bolo nevyhnutne potrebné stabilizovať a reorganizovať Balkán a zakladať nové národy. Nemecký kancelár Otto von Bismarck, ktorý viedol Kongres, sa zaviazal upraviť hranice tak, aby sa minimalizovalo riziko veľkej vojny, pričom uznal zníženú moc Osmanov a vyvážil odlišné záujmy veľkých mocností.
Výsledkom bolo, že osmanské držby v Európe prudko poklesli; Bulharsko bolo založené ako samostatné kniežatstvo vo vnútri Osmanskej ríše, ale nesmelo si ponechať celé svoje predchádzajúce územie. Bulharsko stratilo východnú Ruméliu, ktorá bola vrátená Turkom pod osobitnou správou; a Macedónsko sa priamo vrátilo Turkom, ktorí sľúbili reformu. Rumunsko dosiahlo úplnú nezávislosť, muselo však časť Besarábie odovzdať Rusku. Srbsko a Čierna Hora nakoniec získali úplnú samostatnosť, ale s menšími územiami.
V roku 1878 Rakúsko-Uhorsko jednostranne obsadilo osmanské provincie Bosna a Hercegovina a Novi Pazar, avšak osmanská vláda tento krok spochybnila a udržala svoje jednotky v oboch provinciách. Patová situácia trvala 30 rokov (rakúske a osmanské vojská existovali v Bosne a Novom Pazare tri desaťročia) až do roku 1908, kedy Rakúšania využili politické nepokoje v Osmanskej ríši, ktoré vyplynuli z revolúcie mladých Turkov a anektovali Bosnu a Hercegovinu, avšak vytiahli svoje jednotky z Nového Pazaru, aby dosiahli kompromis a vyhli sa vojne s Turkami.
Armando Mance
Armando Mance (* 27. október 1992, Rijeka, Chorvátsko) je chorvátsky futbalový záložník, ktorý v súčasnosti hráva za futbalový klub Inter Bratislava.
Sóstratos z Chiosu
Sóstratos bol grécky sochár v 5. storočí pred Kr.
Sochár Sóstratos, syn a žiak Pantia z Chiosu, bol činný v 2. polovici 5. storočia pred Kr. Zo staroveku sa o jeho sochárskej tvorbe zachovalo svedectvo od gréckeho historika Polybia, ktorý uvádza: „''... prišiel do Alifeiry. Toto mesto leží na kopci chránené zo všetkých strán strmými svahmi, na výstup ktorých musíme zdolať viac ako desať stádii. Vrchol celého kopca pokrýva pevnosť a je tam bronzová socha Atény, pozoruhodná svojou veľkosťou a krásou. Na akú príležitosť bola zhotovená je predmetom sporu medzi samotnými obyvateľmi mesta, pretože tu nie je nič, čo by s určitosťou dokazovalo, kto ju zasvätil a prečo, ale všetci súhlasia s tým, že pokiaľ ide o dokonalosť spracovania, je to jedna z najvýznamnejších umeleckých sôch súčasnosti. Je prácou Hékatodóra a Sóstrata.''“
Armando Mance
Futbalová kariéra
Armando Mance odštartoval svoju kariéru v chorvátskom klube HNK Rijeka. V roku 2010 šiel na hosťovanie do tímu NK Grobničan. 30. júna 2010 sa vrátil do futbalového klubu HNK Rijeka. V klube HNK Rijeka odohral 10 zápasov a strelil jeden gól v zápase Lučko - Rijeka 1:1. Z Rijeky šiel na hosťovanie do klubu NK Pomorac, kde odohral 20 zápasov a strelil dva góly. V sezóne 2013/14 šiel na hosťovanie do klubu NK Solin za ktorý odohral 11 zápasov a strelil 2 góly. V sezóne 2014/15 prestúpil do slovenského klubu MFK Ružomberok za ktorý odohral 4 zápasy v klube sa nepresadil a v tú istú sezónu odišiel do klubu FC ViOn Zlaté Moravce. V klube FC ViOn Zlaté Moravce odohral 22 zápasov a strelil dva góly. Prvý gól v najvyššej futbalovej súťaži na Slovensku strelil v zápase Podbrezová - Zlaté Moravce 0:2, svoj druhý gól strelil v zápase Zemplín Michalovce - Zlaté Moravce 2:1. Armando Mance v sezóne 2015/16 hrával za klub Borac Banja Luka za ktorý odohral šesť zápasov a strelil jeden gól v zápase Travnik - Borac Banja Luka 0:2. Od sezóny 2017/18 hráva v klube Inter Bratislava.
Reprezentácia
Armando Mance reprezentoval svoju krajinu v mládežníckych tímoch Chorvátska do 17, 18, 19 a 20 rokov. Reprezentovať začal v roku 2008 za reprezentáciu Chorvátska do 17 rokov odohral dva zápasy. V sezóne 2009/10 odohral za reprezentáciu Chorvátska do 18 rokov 9 zápasov a strelil jeden gól. Za reprezentáciu Chorvátska do 19 rokov reprezentoval na európskom šampionáte v Rumunsku kde odohral 5 zápasov a strelil tri góly v zápasoch Chorvátsko - Faerské Ostrovy 2:2, Litva - Chorvátsko 1:2, Chorvátsko - Taliansko 1:3. V reprezentačnom tíme do 20 rokov odohral päť zápasov a strelil jeden gól.
Lobo Ismail
Ismail Salah Ismail Loub (* 11. august 1974, Zarka, Jordánsko), známy pod umeleckým menom Lobo Ismail, alebo len Lobo, je jordánsky spevák žijúci na Slovensku. Angažuje sa v hudbe, tanci, ale venuje sa i režírovaniu. Hudobnú kariéru odštartoval v roku 2005. Úspech skladieb „Ty si moja láska“, „Suzanna“, či „Meniny“ priniesol Lobovi na Slovensku popularitu.
Dejiny Osmanskej ríše
Berlinský kongres
Na oplátku za obhajobu britského premiéra Benjamina Disraeliho za obnovu osmanských území na Balkánskom polostrove počas Berlínskeho kongresu sa Británia ujala správy Cypru v roku 1878 a neskôr v roku 1882 vyslala do Egypta vojakov pod zámienkou pomoci osmanskej vláde v Urabskom povstaní; efektívne získanie kontroly nad oboma územiami (Británia 5. novembra 1914 formálne anektovala ešte stále nominálne osmanské územia na Cypre a v Egypte, ako odpoveď na rozhodnutie Osmanskej ríše vstúpiť do prvej svetovej vojny na strane ústredných veľmocí.) Francúzsko na jeho strane, obsadil v roku 1881 Tunisko.
Výsledky boli najskôr vítané ako veľký úspech v oblasti mieru a stabilizácie. Väčšina účastníkov však nebola úplne spokojná a sťažnosti týkajúce sa výsledkov mizli, až kým v roku 1914 nevybuchli do svetovej vojny. Srbsko, Bulharsko a Grécko dosiahli zisky, ale oveľa menšie, ako si mysleli, že si zaslúžia. Osmanská ríša, ktorá sa v tom čase nazývala „chorým mužom Európy“, bola ponížená a výrazne oslabená, čo spôsobilo, že bola náchylnejšia na domáce nepokoje a zraniteľnejšia voči útokom. Napriek tomu, že Rusko zvíťazilo vo vojne, ktorá bola príčinou konferencie, bolo v Berlíne ponížené a bolo s ním odporné zaobchádzané. Rakúsko získalo veľké územie, čo nahnevalo južných Slovanov, a viedlo k desaťročiam napätia v Bosne a Hercegovine. Bismarck sa stal terčom nenávisti voči ruským nacionalistom a panslavistom a zistil, že na Balkáne príliš úzko zväzuje Nemecko s Rakúskom.