cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ján Pavol II.
Kritika
Pre mnohých bol mimoriadne kontroverzný jeho postoj k ochrane pred počatím. Ján Pavol II. podporoval tradičné katolícke učenie a veril, že neoddeliteľnou súčasťou sexu je rozmer plodnosti. Preto argumentoval, že používanie umelých antikoncepčných prostriedkov, ktoré plodnosť zo sexu vylučujú a redukujú ho len na telesný pôžitok, je nemorálnym činom. Mnoho ľudí nesúhlasilo s týmto postojom, ale dokonca aj niektorí z tých, čo súhlasili, navrhovalo, že je nepraktické zavrhovanie používanie kondómov v dobe, keď sa šíri sexuálne prenosné ochorenie AIDS. Oddelené, ale príbuzné tvrdenie je, že administratíva Jána Pavla II. rozširovala nepotvrdené presvedčenie, že kondómy nebránia šíreniu HIV. Mnohí kritici ho obviňovali z rozširovania epidémie AIDS v Afrike a ale aj inde. Na druhej strane jeho podporovatelia hovoria, že pápežovo zdôrazňovanie abstinencie a vernosti bolo v skutočnosti veľmi účinné v boji proti AIDS, ako sa ukázalo napríklad v Ugande, kde za to viedol kampaň.
Ján Pavol II. bol niekedy kritizovaný za spôsob, akým viedol cirkev. Vyčítali mu, že nekonal dostatočne rýchlo pri škandáloch sexuálneho zneužívania v Katolíckej cirkvi. Tiež bol kritizovaný za centralizáciu moci späť do Vatikánu po skoršej decentralizácii pápeža Jána XXIII. Preto bol označovaný niektorými za striktného autokrata, ktorý neakceptoval opozíciu v cirkvi a postupoval autoritatívne voči svojim kritikom. Ako hlavný príklad tejto kritiky sa označuje exkomunikácia otca Tissa Balasuriya.
Jánovi Pavlovi II. sa vyčíta aj to, že diskriminoval východné katolícke cirkvi. Najčastejšie sa spomína vnucovanie celibátu v USA, Kanade, Austrálii a inde (napr. pri schvaľovaní CCEO neodstránil diskriminačnú klauzulu, ktorá umožňuje vatikánskej kúrii východným katolíkom na istých územiach vnútiť celibát). Druhou vážnou skutočnosťou je, že ním schválený Kódex a niektoré ďalšie opatrenia znemožňujú východným katolíckym cirkvám zakladať cirkevné štruktúry (t. j. organizovať pastoračnú starostlivosť pre svojich veriacich) mimo tzv. kanonického teritória. Osobitne vážny bol tento konflikt v Indii, kde neumožnil Sýrsko-malabarskej katolíckej cirkvi založiť eparchie mimo oblasti Kérala (južná India), resp. ich podriadil latinským biskupom, čím podporoval silnú latinizáciu východných katolíkov v Indii. Hroziacu schizmu státisícov východných katolíkov sa napokon podarilo zažehnať. Budovanie cirkevných štruktúr východných katolíckych cirkví mimo ich tzv. kanonického teritória podriadil súhlasu miestnej rímskokatolíckej hierarchie, čo sa tiež považuje za diskrimináciu. Praktickým dôsledkom sú veľké pastoračné problémy najmä v západnej Európe, kam sa za prácou sťahuje množstvo východných katolíkov z Rumunska, Ukrajiny, Blízkeho východu… Tento problém pálčivo pretrváva aj v súčasnosti. Tiež sa mu vyčíta, že sa neospravedlnil východným katolíkom za desaťročia násilnej latinizácie a diskriminácie zo strany Ríma a rímskokatolíckej cirkvi.
Niekedy sa mu tiež vyčíta, že kvôli svojim zahraničným cestám a iným mnohostranným aktivitám zanedbával kúriu, ktorá sa podľa niektorých dostala do istého úpadku.
Význam vo funkcii pápeža
thumb|Ján Pavol II. Bol jedným z najaktívnejších účastníkov druhého vatikánskeho koncilu, ktorý vyjadroval optimizmus i ilúzie šestdesiatych rokov 20. storočia. Nálada však neprežila rok 1968, kritický tak pre cirkev, ako aj pre svetskú spoločnosť, kedy pápež Pavol VI. odmietol zrušiť cirkevný zákaz umelej antikoncepcie a znovu ju odsúdil encyklikou Humanae vitae.
Pre cirkev, ako aj pre svet mimo nej, boli sedemdesiate roky obdobím rozčarovania, klesajúcej účasti na bohoslužbách, upadajúcej autority, trpkých vnútorných rozporov a slabnúcej viery, kedy tisíce kňazov opustilo svoje povolanie. Typickým príkladom sú jezuiti, najväčší a najvplyvnejší z rehoľných rádov cirkvi. Pri začiatku vatikánskeho koncilu ich bolo 36 000, dvojnásobok oproti 20. rokom. V druhej polovici 60. rokov začal ich počet klesať, v sedemdesiatych rokoch sa stenčil na tretinu a počet študentov a novicov sa znížil zo 16 000 len na 3 000.
Ján Pavol bol propagátorom nového realistického prístupu, konzervatizmu a návratu k autorite, čo všetko charakterizovalo prechod sedemdesiatych rokov do osemdesiatych. Zaslúžil sa o obnovu tradičného katolicizmu. Zahraničné cesty sa stali neoddeliteľnou súčasťou jeho pontifikátu.
„Ján Pavol Veľký“
Od smrti Jána Pavla II. veľa duchovných z Vatikánu, vrátane Angela kardinála Sodana vo svojej písanej verzii kázne na zádušnej omši, hovoria o zosnulom pápežovi ako o Jánovi Pavlovi Veľkom. Talianske noviny Corriere della Sera ho dokonca nazvali „Najväčší“. Titul „Veľký“ dosiaľ nosia iba traja pápeži z prvého tisícročia, Lev Veľký, Gregor Veľký a Mikuláš Veľký. Znalci cirkevného práva tvrdia, že neexistuje oficiálny proces pre uznanie pápeža za „Veľkého“; titul sa získava na základe všeľudového a kontinuálneho používania.
Blahorečenie a kanonizácia
Takmer okamžite po jeho smrti sa začali ozývať hlasy volajúce po čo najskoršom vyhlásení Jána Pavla II. za svätého a to tak medzi katolíckou hierarchiou, ako aj medzi veriacimi. Už na jeho pohrebe v Ríme viacerí veriaci držali transparenty s talianskou výzvou „Santo Subito“ (ihneď svätý). Tisícky veriacich zhromaždených na Námestí sv. Petra skandovali túto výzvu spolu s jeho menom v taliančine „Giovanni Paolo“ počas pohrebu. Joseph kardinál Ratzinger, ktorý celebroval svätú omšu, ukončil svoju homíliu slovami: „Môžeme si byť istí, že náš milovaný pápež teraz stojí v Božom okne, pozerá sa na nás a žehná nám.“
Toto svoje presvedčenie o tom, že Ján Pavol II. je už dnes v spoločenstve svätých u Boha, vyjadril kardinál Ratzinger, už ako pápež Benedikt XVI., veľmi rýchlo po svojom zvolení za nástupcu Jána Pavla II. Už 9. mája 2005 rozhodol neaplikovať pravidlo o päťročnej čakacej dobe po smrti, ktorá musí predchádzať procesu beatifikácie a kanonizácie.
Rozhodnutie Benedikta XVI. sa stretlo u rímskych duchovných s dlhotrvajúcimi ováciami. Oznámenie urýchlenia procesu svätorečenia sa zhoduje s 24. výročím dňa, keď sa Turek Ali Ağca pokúsil na Námestí sv. Petra spáchať na Jána Pavla II. atentát.
Jána Pavol II. bol blahorečený 1. mája 2011. na námestí sv. Petra a Pavla vo Vatikáne. Pápež Benedikt XVI. stanovil sviatok bl. Jána Pavla II. v celej katolíckej cirkvi na 22. október – na výročie prevzatia pápežského úradu (1978).
Pápež František oznámil na riadnom verejnom konzistóriu 30. septembra 2013 vo Vatikáne presný dátum svätorečenia blahoslaveného pápeža Jána Pavla II. a tiež jeho predchodcu blahoslaveného pápeža Jána XXIII. Slávnosť svätorečenia stanovil na Druhú veľkonočnú nedeľu – Nedeľu Božieho milosrdenstva 27. apríla 2014.
Rôzne
Arcibiskup Stanisław Dziwisz bol pápežov osobný sekretár a spoločník. Bol vysvätený v roku 1963 biskupom Wojtyłom, stal sa druhým sekretárom arcibiskupa Wojtyłu v roku 1966 a hneď nato prvým sekretárom. Bol vysvätený za biskupa Jánom Pavlom II. v 1998.
Vo svete sú mu už zasvätené mnohé katolícke chrámy. Na Slovensku je to napr. [https://ciernavoda.fara.sk/ Kostol sv. Jána Pavla II.] v miestnej časti Čierna Voda, ktorá je súčasťou obce Chorvátsky Grob v Bratislavskom samosprávnom kraji.
V decembri 2020 Jánovi Pavlovi udelila Bratislava čestné občianstvo.
Bank of England
thumb|Budova Anglickej banky
Bank of England (doslova: Banka Anglicka) alebo Anglická banka je centrálna banka Spojeného kráľovstva. Prezývajú ju The Old Lady of Threadneedle Street (doslova: Stará dáma z Threadneedle Street) alebo len Old Lady (doslova: Stará dáma).
Funkcie banky
Vykonáva všetky funkcie centrálnej banky: spravuje menu štátu, sleduje a upravuje množstvo peňazí v obehu. Vykonáva dohľad nad ostatnými bankami a poskytuje im úvery a spravuje rezervy štátu.
Karneades z Kyrény
náhľad|Karneades z Kyrény Karneades z Kyrény alebo Karneadés z Kyrény (asi 214/213 pred Kr., Kyréné – 129/128 pred Kr., Atény) bol starogrécky filozof, predstaviteľ tzv. novej (podľa inej klasifikácie strednej) Akadémie, na ktorej čele stál v rokoch 164/60 – 137/6.
Bank of England
Funkcie banky
Banka má výhradné právo na emisiu bankoviek v Anglicku a Walese. Zastáva funkciu bankára pre vládu aj pre ostatné banky. Spravuje zlatú rezervu a v minulosti plnila kontrolné funkcie v bankovom sektore. Výbor pre monetárnu politiku od roku 1997 určoval oficiálnu úrokovú mieru. S rozhodnutím posilniť nezávislosť rozhodovania centrálnej banky bola zodpovednosť za vládny dlh prevedená v roku 1998 na novozriadený Úrad pre správu štátneho dlhu, ktorý tiež spravuje od roku 2000 účet štátneho rozpočtu. Banka spravuje vládny Konsolidačný fond.
Karneades z Kyrény
V roku 156/155 prišiel do Ríma s diplomatickým poslaním spoločne so stoikom Diogenom zo Seleukeie a s peripatetikom Kritolaom. Svoj pobyt využili títo filozofi na popularizáciu filozofických myšlienok medzi mladými Rimanmi. Ukážku svojej filozofickej metódy predviedol Karneades v Ríme tým spôsobom, že jeden deň hovoril v prospech spravodlivosti, druhý deň proti nej. V starobe oslepol a vzdal sa vedenia školy.
Bank of England
Funkcie banky
Škótske banky a banky Severného Írska si udržali právo emisie vlastných bankoviek, ale musia byť deponované bankovkami rovnakej hodnoty u Anglickej banky, s výnimkou niekoľkých miliónov libier, reprezentujúcim hodnotu bankoviek, ktoré tieto banky vydali do roku 1845.
Karneades z Kyrény
Karneades bol majstrom v polemike a kritike. Vyvracal najmä názory stoika Chrysippa a v tejto suvislosti o sebe s humorom vravel: „Keby nebolo Chrysippa, nebolo by ani mňa.“ (Obmena známej vety, vyjadrujúcej Chrysippove zásluhy o stou.) Karneades pokračoval v skeptickej línii, začatej v Akadémii Arkesilaom. Podal prenikavú kritiku možností poznania, najmä ostro polemizoval proti stoickému kritériu pravdy, tzv. kataleptickej predstave". Karneades sám považoval pravdu za nepoznateľnú a odporúčal uspokojovať sa, najmä pre oblasť konania, s pravdepodobnosťou. Ostrej kritike podrobil aj stoickú teológiu (dôkazy o existencii bohov) a etiku.
Bank of England
Dejiny
Banku založil Škót William Paterson v roku 1694 s cieľom stať sa vládnou bankou. Ponúkol vláde pôžičku 1,2 milióna libier, za čo požadoval, aby bola banka vymenovaná za centrálnu banku (The Governor and Company of the Bank of England) s právom vydávať bankovky. Kráľovský patent, povoľujúci túto činnosť bol vydaný 27. júla 1694.
Karneades z Kyrény
Svoje filozofické názory literárne nezaznamenal; urobili to jeho žiaci, najmä Kleitomachos. Najpočetnejšie správy o Karneadovom učení sa zachovali u Cicera a Sexta Empirika.
Bank of England
Dejiny
Štátny rozpočet bol vtedy takom zlom stave, že v podmienkach pôžičky bol ročný 8% úrok a ročný poplatok vo výške 4 000 £ za správu dlhu. Prvým guvernérom bol sir John Houblon, ktorého podobizeň je zachytená na 50-librovej bankovke, vydanej v roku 1990. Povolenie bolo obnovené v rokoch 1742, 1764 a 1781. Banka sa pôvodne nachádzala nad antickým Mithrasovým chrámom pri Walbrook. Mithras bol okrem iného bohom obchodu, čo bolo vhodné spojenie pre túto banku. V roku 1734 sa banka presťahovala do súčasnej lokality na Threadneedle Street.
V priebehu rokov 1920 až 1944, kedy bol jej guvernérom Montagu Norman, zrušila činnosti súvisiace s komerčnou činnosťou. V roku 1946 bola banka zoštátnená.
Emisie bankoviek
Anglická banka vydáva bankovky od roku 1694. Bankovky boli pôvodne ručne maľované a hoci od roku 1725 už boli čiastočne tlačené, pokladníci ich museli podpisovať, aby sa stali platnými. Bankovky boli plne tlačené od roku 1855. Do roku 1928 boli bankovky označované ako biele bankovky (White Notes) - s čiernou potlačou lícnej strany a prázdnou rubovou stranou. V 20. storočí boli biele bankovky vydávané v nominálnych hodnotách 5 až 1 000 libier, v 18. a 19. storočí v rozmedzí 1 a 2 libry.
22. novembra 1928 banka vydala prvýkrát bankovky v hodnotách 10 pencí a 1 libry, po tom čo prevzala zodpovednosť za tieto hodnoty od doby v roku 1914 po vyhlásení prvej svetovej vojny, kedy boli z obehu stiahnuté zlaté mince týchto hodnôt.
V priebehu druhej svetovej vojny v roku 1943 vyrábalo Nemecko falzifikáty bankoviek v hodnotách 5 až 50 libier v počte asi 500 000 kusov mesačne. Pôvodným zámerom bolo vypúšťať tieto bankovky z lietadiel nad Anglickom a destabilizovať tak anglickú ekonomiku. Nakoniec bolo výhodnejšie vybaviť týmito bankovkami nemeckých agentov, aby nimi platili svoje náklady pri operáciách v rámci Európy.
10 šilingov
Prvé bankovky v hodnote 10 šilingov vydala Anglická banka 22. novembra 1928. Bankovka obsahuje obrázok Británie a rys bankoviek vydávaných od roku 1694. Prevládajúcou farbou bola čiernohnedá. Na rozdiel od ostatných bankoviek a rovnako ako bankovka hodnoty 1 libry nebola táto bankovka datovaná, ale identifikovaná menom hlavného pokladníka v dobe vydania. Od roku 1940 bola bankovka doplnená o kovový bezpečnostný pásik a farba bola, v čase vojny, zmenená na svetle fialovú. V roku 1960 bola nahradená vzorom Série C, keď kráľovná Alžbeta II. súhlasila s použitím svojho portrétu na bankovkách. Bankovka tejto hodnoty bola stiahnutá z obehu v roku 1969 po tom, čo bola do obehu uvedená 50 pencová minca.
5 libier
Prvá bankovka Anglickej banky s hodnotou 5£ bola vydaná v roku 1793 ako riešenie potreby bankoviek s menšou nominálnou hodnotou, miesto zlatých mincí v dobe Francúzskej revolúcie (do tej doby existovala bankovka s najmenšou hodnotou 10£). Bankovka tohto vzoru, označovaná ako Biela peťlibrovka (čierna potlač na bielom pozadí), bola používaná bez zmeny až do roku 1957, kedy bola nahradená farebnou bankovkou Série B s prevládajúcou tmavomodrou farbou. Táto bankovka bola nahradená v roku 1963 bankovkou Séria C, na ktorej bola použitá podobizeň kráľovnej Alžbety II. V roku 1971 bola vydaná ilustrovaná päťilibrovka Série D, na ktorej bol starší portrét kráľovnej a na rubovej strane bol zobrazený vojvoda z Wellingtonu.
7. júna 1990 bola vydaná bankovka Série E. Prevládajúca farba tejto bankovky je tyrkysová modrá a boli tu použité ochranné prvky proti falšovaniu. Spočiatku bola na rubovej strane podobizeň železničného konštruktéra George Stephensona, ale od 21. mája 2002 bola uvedená nová Séria E s podobizňou väzenskej reformátorky Elizabety Fryovej. Niekoľko miliónov bankoviek s podobizňou G. Stephensona bolo zničených po tom, čo sa zistilo, že je na bankovke uvedený chybný dátum jeho úmrtia. Platnosť týchto bankoviek bola ukončená 21. októbra 2003, kedy bolo v obehu ešte asi 54 miliónov týchto bankoviek. Pôvodné bankovky s podobizňou E. Fryove boli stiahnuté z obehu po tom, čo sa zistilo, že atrament použitý na sériové číslo je nekvalitný a je možné ho odstrániť.
10 libier
Prvá bankovka tejto hodnoty bola vydaná roku 1759, kedy vplyvom sedemročnej vojny došlo k nedostatku zlata. Po tom, čo bola po druhej svetovej vojne stiahnutá z obehu, objavila sa v polovici 60. rokov Séria C s prevládajúcou hnedou farbou. Ilustrovaná verzia Série D bola vydaná začiatkom 70. rokov, na rubovej strane s podobizňou ošetrovateľky Florence Nightingaleovej. Táto bankovka bola začiatkom 90. rokov nahradená bankovkou Série E s prevládajúcou oranžovou farbou. Rub bankovky obsahoval podobizeň Charlesa Dickensa. Táto bankovka bola stiahnutá z obehu v júli 2003 a v roku 2000 bola uvedená do obehu ďalšia verzia Série E s podobizňou Charlesa Darwina.
20 libier
Po druhej svetovej vojne sa bankovka tejto hodnoty objavila až začiatkom 70. rokov vo verzii Série D. Prevládajúcou farbou tejto bankovky bola purpurová. Rub bankovky zobrazoval sochu Williama Shakespeara a balkónovú scénu z jeho hry Rómeo a Júlia. V roku 1992 bola nahradená bankovkou Série E s podobizňou fyzika Michaela Faradaya. Do roku 1999 bola táto bankovka veľmi často falšovaná, a tak bola ako prvá nahradená bankovkou Série E s výraznejšou číslicou, s hodnotou bankovky na ľavej hornej lícovej strane a s podobizňou sira Edwarda Elgara a worcesterskou katedrálou.
50 libier
Bankovka tejto hodnoty sa prvýkrát objavila v roku 1981 vo verzii Série D s podobizňou architekta Christophera Wrena a jeho plánu na rekonštrukciu katedrály svätého Pavla na rubovej strane. V roku 1990 bola vydaná bankovka Série E, vydaná k nadchádzajúcemu tristoročnému výročiu Anglickej banky s podobizňou jej prvého guvernéra, sira Johna Houblona. Na bankovke bol prvýkrát použitý na ochranu proti falšovaniu hologram, ktorý bol následne použitý u bankoviek druhej verzie Série E aj na bankovkách iných hodnôt.
1 000 000 libier
Bankovky vydané bankami v Škótsku a Severnom Írsku musia byť kryté zodpovedajúcim množstvom bankoviek Anglickej banky. Z dôvodu veľkého množstva bankoviek, vydávaných týmito bankami, sú na vylučovanie použité bankovky s nominálnou hodnotou 1 000 000 libier. Tieto sú použité iba pre vnútornú potrebu Anglickej banky a nikdy sa neobjavili v obehu.
Kubánska raketová kríza
right|thumb|Američanmi získaný letecký záber na raketovú základňu na Kube, 27. október 1962
Kubánska raketová kríza (iné názvy kubánska kríza, karibská kríza) je jedna z podstatných kapitol studenej vojny. Išlo o medzinárodný konflikt medzi Sovietskym zväzom a USA v roku 1962 týkajúci sa rozmiestnenia jadrových rakiet na Kube. Rakety boli na Kubu umiestnené za účelom ochrany Kuby pred prípadnými útokmi zo strany USA a zároveň bola ich prítomnosť odôvodnená Sovietskym zväzom ako protiopatrenie za umiestnenie amerických rakiet v Spojenom kráľovstve, Taliansku a hlavne v Turecku. Kríza začala 16. októbra 1962 odhalením raketových základní na ostrove americkým prieskumom a skončila o 12 dní neskôr 28. októbra 1962 oznámením Sovietskej strany o rozobratí raketových základní. Kubánska kríza je považovaná za moment, keď sa studená vojna dostala najbližšie k vyústeniu do jadrovej vojny.
Začiatky
Udalosti vedúce k vypuknutiu karibskej krízy sa začali odohrávať už v roku 1952, kedy sa k moci na Kube dostal bývalý prezident Fulgencio Batista. Takmer okamžite sa vytvorila opozícia proti jeho vláde – sformovala sa do Hnutia mládeže storočia (Hnutie 26. júla) do ktorého čela sa postavil mladý ľavicovo orientovaný právnik Fidel Castro, ktorý za vyvíjanie opozičnej činnosti (ale predovšetkým za zorganizovanie ozbrojeného útoku na kasárne Moncada 26. júla 1953) bol aj vo väzení. Castro neskôr odišiel do mexického exilu, odkiaľ v roku 1957 začal organizovať partizánsku vojnu proti ostrovnému režimu.
V roku 1959 povstalci zvíťazili a dočasným prezidentom sa stal Manuel Urrutia. Fidel Castro zaujal pozíciu veliteľa ozbrojených síl. Tam ale nevydržal dlho – už 17. februára 1959 bol Castro menovaný za predsedu novej reorganizovanej vlády. Nová vláda od začiatku bezvýhradne podporovala najchudobnejších obyvateľov. Jedným z prvých rozhodnutí bolo zvýšenie najnižších miezd a zníženie cien liekov, elektriny a pod. Od začiatku vo vláde vzrastal vplyv komunistickej strany – v októbri 1959 dokonca Castro ostro zasiahol proti pravicovým odporcom komunistickej strany (napr. jeden z dôstojníkov, Hubert Matos, bol odsúdený na dvadsať rokov väzenia za svoju kritiku strany).
Hlavným dôvodom Castrových zásahov proti nesúhlasným postojom však nebola priama sympatia s komunistami – Castro sa skôr obával spojenia vnútornej opozície s exilovými organizáciami, ktorých aktivita výrazne narastala. Castrova vláda medzitým stále viac zasahovala do súkromného sektoru hospodárstva (napr. uvalila vysokú daň na ťažbu ropy) – tieto opatrenia sa kubánskych firiem výrazne nedotkli, dotkli sa však amerických firiem, ktoré sčasti podnikali na Kube.
Spojené štáty sa ihneď rozhodli pre odvetné opatrenia a začali blokovať obchod s Kubou. Nebolo to príliš šťastné riešenie – odštartovali tým totiž kubánsky príklon k Sovietskemu zväzu a priradili im tak úlohu v bipolárnom rozdelení sveta. V priebehu roku 1960 začala sovietska podpora Kuby. V apríli 1960 ukončili Spojené štáty americké všetku svoju pomoc Kube a o mesiac neskôr nadviazala Havana oficiálne diplomatické a obchodné vzťahy s Moskvou. Kuba zároveň prestala dodávať cukor do Spojených štátov a skončila tak svoju úlohu „cukorničky“. Sovietsky zväz potom začal masívne podporovať Kubu. Poskytol jej úver vo výške sto miliónov amerických dolárov určený predovšetkým na nákup zbraní. Obe veľmoci potvrdili začiatok nových sporov posilnením svojich vojenských pozícií – v novembri 1960 napríklad Spojené štáty posilnili všetko svoje vojsko v oblasti Antíl.
Ďalším krokom obrany proti akémukoľvek americkému vplyvu bolo znárodňovanie kubánskych podnikov, čo zrejme utvrdilo Američanov v odhodlaní zničiť Castrov režim. Definitívne sa to potvrdilo 19. októbra 1960, kedy Spojené štáty z Havany odvolali svojho veľvyslanca a úplne zablokovali vývoz amerického tovaru na Kubu. Všetkými týmito opatreniami však len prehlbovali vzťahy Moskva – Havana, a posilňovali pozíciu Kuby ako predsunutej hliadky ZSSR na západnej pologuli. Táto úloha Kuby bola potvrdená, keď 3. januára 1961 došlo k prerušeniu diplomatických vzťahov medzi Havanou a Washingtonom – Spojené štáty svojou reakciou na kubánsku agrárnu reformu prakticky vohnali Castra do náručia Sovietskeho zväzu. Fakt, že jediná obrana proti politike USA vedie cez ZSSR, priviedol Castra k akceptovaniu komunizmu, hoci sám nebol vyznávačom marxizmu-leninizmu a s kubánskymi komunistami mal nejeden konflikt.
Útok na Kubu
Po tomto Castrovom rozhodnutí o znárodnení začali Spojené štáty organizovať tajné operácie a opatrenia proti havanskej vláde – okrem iného začali s podporou kubánskeho exilového hnutia. Opatrenia vyústili 16. apríla 1961 do invázie v Zátoke svíň – pri ktorej sa na Kube vylodili skupiny Američanmi vycvičených a vyzbrojených kubánskych exulantov. Pôvodne malo pri invázii dôjsť aj k ich priamej americkej vojenskej podpore, ale rozhorčená reakcia svetovej verejnosti donútila prezidenta Johna Fitzgeralda Kennedyho svoje rozhodnutie stiahnuť. Castrove milície tak Američanmi podporovanú inváziu ľahko porazili a Castro pokračoval v transformovaní Kuby na štát komunistického typu. To aj urobil založením Zjednotenia revolučných organizácií (ORI), ktoré spojovalo dovtedy samostatné politické subjekty (Hnutie 26. júla, Ľudovú socialistickú stranu a Direktórium 13. marca) a neskôr sa premenovalo na Komunistickú stranu Kuby.
Ešte pred týmto útokom, 13. marca 1961, americká vláda vyhlásila otvorený dištanc od latinskoamerických diktatúr (aj keď inak boli Spojené štáty voči nim lojálnym diktatúram v Latinskej Amerike zväčša veľmi ústretové a štedré).
Napriek všetkým nezhodám kubánski činitelia, predovšetkým Ernesto „Che“ Guevara a Fidel Castro, niekoľkokrát naznačili možnosť uvoľnenia väzieb so sovietskym blokom a ochotu „rozmraziť“ vzťahy medzi Havanou a Washingtonom. Kennedyho vláda ale na tieto náznaky nereagovala a posunula tak Kubu opäť bližšie k Sovietskemu zväzu. Začiatkom roku 1962 sa Castro dokonca demonštratívne prihlásil k ideológii marxizmu-leninizmu – čím však stratil podporu niektorých juhoamerických štátov a na januárovom zjazde OAS (Organizácia amerických štátov) bola z nej Kuba v podstate vypovedaná ako nástroj komunistického bloku. O niekoľko dní neskôr, 3. februára, uvalili Spojené štáty embargo na všetok obchod s Kubou, onedlho bola Kuba dokonca vylúčená z Hospodárskej a sociálnej rady OAS a iných združení a rád OAS (navyše bola ustanovená komisia, ktorej úlohou bol dozor nad dodržiavaním všetkých sankcií voči Kube). Spojené štáty sa začali intenzívnejšie vyzbrojovať (zo siláckych rečí Nikitu Sergejeviča Chruščova totiž Kennedy nadobudol dojem, že Sovietsky zväz je oveľa silnejší, než v skutočnosti bol). right|thumb|Mapka označujúca raketové základne na Kube (spolu s inými vojenskými zariadeniami)
Rozmiestnenie sovietskych rakiet
Medzitým sa v Moskve zrodila operácia Anadyr, ktorej náplňou bol projekt vybudovania sovietskych základní na Kube – plán bol myslený ako odpoveď na rozmiestnenie amerických striel Jupiter v Turecku a Taliansku. Počas jari 1962 sa o operácii definitívne rozhodlo a v máji na Kubu vyrazila sovietska delegácia, ktorej úlohou bolo vyjednať súhlas od kubánskej vlády. Súhlas dostala bez váhania, jednohlasne a v júni už Chruščov potvrdzoval zostavu veliteľského zboru pre operáciu. Na Kubu bola zároveň vyslaná ďalšia sovietska delegácia, ktorá s Havanou uzatvorila sovietsko-kubánsku vojenskú zmluvu.
Od 12. júla sa začal presun vojenského materiálu a personálu na Kubu. Vtedy zlyhala americká rozviedka – Washington totiž o dianí na Kube dostal informácie až koncom augusta. Prvé varovanie, ako reakciu na tieto informácie, dostala Moskva 4. septembra 1962, zároveň Spojené štáty povolali do akcie 150 tisíc záložných vojakov. Na varovanie Chruščov odpovedal vyhlásením, že na Kube žiadne sovietske rakety neumiestnia – vtedy už ale rakety na Kube boli.
O necelý mesiac neskôr založil John F. Kennedy, na základe pozorovaní prieskumných lietadiel, zvláštnu skupinu CIA pre Kubu. V rovnakom čase sa uskutočňovalo zasadanie Valného zhromaždenia OSN, na ktorom kubánsky prezident Osvaldo Dorticos Torrado reagoval na kritiku militarizácie vyhlásením, že krajina iba reaguje na hrozbu vonkajšej agresie.
Medzitým, 8. a 16. septembra, dopravili Sovieti na Kubu dve zásielky kompletných rakiet typu R-12 s doletom vyše 2000 km a začali s výstavbou štartovacích síl pre tieto rakety. Celkovo bolo na Kube vybudovaných 9 takýchto raketových pozícií, 6 pre dovezené R-12 (v oblastiach San Cristobal a Sagua la Grande) a 3 pre plánované R-14 s doletom 4500 km (v oblastiach Guanajay a Remedios).
16. októbra 1962, prezident Kennedy dostal snímky sovietskych základní na Kube – okamžite zvolal schôdzku s poradcami, na ktorej sa riešila otázka možného zásahu, prípadne jeho charakteru a možných rizík. náhľad|Záber rozmiestnenia striel na Kube 17. októbra 1962 O dva dni neskôr mal John F. Kennedy k dispozícii ďalšie zábery Kuby – celkom zreteľne sa z nich dal rozpoznať rýchly postup sovietskych prác. Podľa vedeckej analýzy nové ozbrojovanie „ostrova slobody“ ohrozovalo celých 80 miliónov Američanov. Znova, tentoraz naliehavejšie, diskutoval americký prezident so svojimi poradcami o možnostiach obrany proti takému druhu ohrozenia a sovietskych reakciách na tieto opatrenia. Ešte v ten deň, o 17. hodine, sa Kennedy stretol so sovietskym ministrom zahraničia Andrejom Andrejevičom Gromykom. Na stretnutí Gromyko vzniesol požiadavku, aby Spojené štáty prestali ohrozovať Kubu a zároveň konštatoval, že Sovietsky zväz Kube iba pomáha s modernizáciou poľnohospodárstva a poskytuje jej len malé množstvo obranných zbraní. O raketách sa na stretnutí nerozprávali (Gromyko o nich rozprávať pochopiteľne nezačal a udivený prezident Kennedy nakoniec tiež nie).
Námorná blokáda a vyhrotenie
Jediná zo sovietskych ponoriek, ktorá splnila svoju misiu a doplávala v utajení do Kubánskeho prístavu bola B-4 „Čeľabinskij komsomolec“.
Na území Kuby však naďalej prebiehala kompletizácia už dovezených raketových systémov. V Severnej Amerike sa začali preventívne opatrenia (otváranie krytov, poplašné cvičenia a iné, zároveň sa začala veľká nákupná horúčka). Vláda Spojených štátov zvažovala aj embargo na dovoz ropy na ostrov a takisto začala nacvičovať v Západnom Berlíne (obávala sa, aby sa konflikt nepreniesol i tam).
O dva dni neskôr Chruščov prvý raz uznal existenciu rakiet na Kube a takisto prvý raz naznačil možnosť kompromisu. O deň neskôr vzniesol ako základnú požiadavku stiahnutie amerických rakiet z Turecka a Talianska. Ten istý deň, teda 27. októbra, bolo nad Kubou zostrelené americké prieskumné lietadlo Lockheed U-2 s majorom Rudolfom Andersonom, ktorý zahynul a stal sa tak nakoniec jedinou obeťou konfliktu. To malo za následok ďalší rozhorčený list adresovaný Nikitovi Chruščovovi, v ktorom sa Kennedy rozčuľoval nad zostrelením lietadla a pokračujúcou výstavbou sovietskych základní na Kube. V liste Kennedy definitívne vyhlásil, že jeho snaha o mierové riešenie končí a dal Sovietskemu zväzu jasné ultimátum, v ktorom žiadal stiahnutie sovietskych rakiet do 48 hodín. Zároveň uviedol, že ak sa tak stane, Spojené štáty upustia od blokády Kuby a budú garantovať jej bezpečnosť.
Koniec krízy
Chruščov odpovedal 28. októbra dopoludnia – jeho odpoveď bola šokujúca pre Kubu a úľavou pre zvyšok sveta: Chruščov súhlasil so stiahnutím útočných zbraní z Kuby. Hneď ďalší deň boli nariadené demontážne práce. Pre Kubu to bolo čiastočná zrada zo strany Sovietov, keďže rozhodnutia o rozriešení krízy urobili výhradne Kennedy a Chruščov a určitým otázkam kubánskeho záujmu, ako napr. status Guantánama, sa nevenovala pozornosť. Toto spôsobilo naštrbenie kubánsko-sovietskych vzťahov na mnohé roky. Na druhej strane, Kuba bola aj naďalej chránená pred americkou inváziou.
Týmto súhlasom sa studená vojna stala znova studenou vojnou a hrozba jadrovej katastrofy bola odložená na neurčito. Napriek zdĺhavým rokovaniam o presných podmienkach stiahnutia útočných zbraní – spor nastal okolo určovania obranných a útočných zbraní (dotýkal sa predovšetkým lietadiel Iliušin); najväčším problémom bolo ale Castrove odmietnutie kontroly odsunu sovietskych zbraní. Fidel Castro sa totiž (celkom oprávnene) cítil oklamaný a vyradený z rokovania a neupokojil ho ani príchod Anastasa Ivanoviča Mikojana, ktorý mal za úlohu vysvetliť mu všetky dôvody vynechania kubánskej vlády z rokovania (ako hlavné dôvody uviedol nedostatok času a argument, že v prípade útoku jadrovou zbraňou by Kuba nebola len poškodená ako svetová veľmoc, ale rovno by zmizla z mapy sveta).
V čase, keď Mikojan upokojoval rozčúleného Castra, bol v New Yorku námestník sovietskeho ministra zahraničia Vasilij Vasilievič Kuznecov, ktorý tu rokoval o presnej podobe sovietsko-americkej dohody. Napriek americkej rezervovanosti voči pôvodným sľubom, vyjednal Kuznecov stiahnutie amerických rakiet z Turecka.
Blokáda Kuby bola definitívne odvolaná 20. novembra 1962 po splnení Kennedyho požiadaviek. Sovietsky zväz súhlasil i s kontrolou demilitarizácie, avšak rokovanie o tomto kroku elegantne prehodil na Kubu, čoby suverénny štát. Rokovania síce ešte pokračovali, Chruščov s Kennedym si vymenili niekoľko ďalších listov (tie sa však týkali skôr budúcnosti vzťahov s Kubou než krízy), ale karibská kríza pomaly utíchala, aj napriek tomu, že písomne potvrdil americké záväzky voči Kube až Henry Kissinger v roku 1970.
Po skončení krízy bola nainštalovaná tzv. telefónna “horúca linka” medzi Moskvou a Washingtonom, ktorá symbolizovala snahu predchádzať ďalším konfliktom.
Médiá
V roku 2000 natočil režisér Roger Donaldson film 13 dní, ktorý dokumentuje atmosféru a pozadie krízy.
Vesseaux
Vesseaux je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Ardèche, v regióne Rhône-Alpes.
Poloha
Vesseaux má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Vesseaux má 1592 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
Lom (okres Tábor)
Lom je obec v Česku v okrese Tábor v Juhočeskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 152 obyvateľov, z toho 77 mužov a 75 žien, pričom priemerný vek v obci bol 43,0 roka (muži 41,8 roka, ženy 44,3 roka).
Batizovce
Batizovce je obec na Slovensku v okrese Poprad. V súčasnosti je starostom Gabriel Bodnár. Stred obce má nadmorskú výšku 750 m.
František Hrnčíř
František Hrnčíř (* 29. september 1860, Dřevíkov pri Trhovej Kamenici – † 12. jún 1928, Poděbrady) bol český vlastenecký učiteľ a spisovateľ, najmä historických kníh pre mládež.
Batizovce
Názvy obce
1264 Chetene, 1286 Batizfalva, 1773 Batis Villa, 1786 Botsdorf, od roku 1808 Batizovce
František Hrnčíř
Život a pôsobenie
Študoval v Hradci Králové a v Jičíne, pôsobil ako učiteľ na rôznych miestach, pre svoje vlastenecké nadšenie nakoniec presadený do Bobnic u Nymburka. Napísal množstvo článkov a fejtónov do rôznych pedagogických časopisov a vydal cez 100 poviedok, detských bájok a bábkových hier, sčasti pod pseudonymami Figulus, Fr. Drnkačka, K. Antor a i. Napísal populárne knihy o dejinách takmer všetkých európskych národov a najznámejšie boli jeho Obrázkové dějiny národa československého, ktoré vyšli v niekoľkých vydaniach. Pôsobil aj ako redaktor a nakladateľ.
Batizovce
Poloha
Leží v Popradskej kotline priamo pod Vysokými Tatrami, v nadmorskej výške Obcou preteká Batizovský potok. Batizovce sú lokalizované na cestnej spojnici Svit (1,5 km na juh) - Tatranská Polianka (6 km na sever). Obec ďalej susedí s Mengusovcami a Štôlou na západe, Gerlachovom na severe a Popradom na východe.
Batizovce ležia na rovine, ktorá sa rozprestiera na južnom úpätí Vysokých Tatier. Na juhu sa nachádza Babia hora, prvý výbežok Nízkych Tatier. Batizovský chotár má výmeru 1451 ha a rozkladá sa v nadmorskej výške 715 – 860 m. Stred obce má nadmorskú výšku 750 m.
Dejiny
Prvá písomná zmienka k územiu obce pochádza z roku 1264. V tomto roku daroval kráľ Belo IV. Batyzovi les "Chetene" - Cetina, ležiaci pod Tatrami medzi Červeným potokom a Popradom. Batyz - zakladateľ Batizoviec, bol členom významného šľachtického rodu z Markušoviec - Mariášovci.
Obyvateľstvo
Podľa Sčítania obyvateľov, domov a bytov 2011 bývalo v obci 2 322 obyvateľov, z toho 1 103 mužov a 1 219 žien. Najpočetnejšia národnosť bola slovenská, ku ktorej sa hlásilo 1 984 obyvateľov, ďalej 71 k rómskej a 16 ku českej.
Čo sa týka náboženstva, väčšina obyvateľov, 1 183 (50,9%), sa hlási ku Rímskokatolíckej cirkvi, 543 (23,4%) obyvateľov sa hlási k Evanjelickej cirkvi augsburského vyznania, 50 obyvateľov ku Kresťanským zborom a 36 ku Gréckokatolíckej cirkvi. Bez vyznania je 190 obyvateľov a vyznanie neuviedlo 279 občanov.
Súčasnosť
Dominantami tejto podtatranskej obce sú evanjelický kostol (z roku 1791) a neskororománsky kostol postavený v polovici 13. storočia.
Na juhozápade obce sa nachádzajú ložiská štrkopieskov. Intenzívna ťažba začala po roku 1930 a podnik Štrkopiesky funguje dodnes. Na mieste ťažby dnes nájdete zatopené umelé jazerá - bagrovisko.
V obci fungujú viaceré ubytovacie zariadenia, slúžiace pre turistov navštevujúcich podtatranský región.
Doprava
Cez juh katastra Batizoviec prechádza diaľnica D1, pričom najbližšie diaľničné výjazdy sú Mengusovce a Poprad-Západ.
Batizovce majú pravidelné autobusové spojenie so Svitom, Gerlachovom a Popradom. Niekedy Batizovce mali aj železničnú stanicu, ktorú v súčasnosti vlastní Svit.
CPT
CPT môže byť:
1179 Mally
1179 Mally je planétka s priemerom 35 km, ktorú objavil M. F. Wolf 19. marca 1931.
ASR
ASR môže byť
Jelšovík
Jelšovík je potok v Novohrade, v juhozápadnej časti okresu Lučenec. Je to ľavostranný prítok Maškovej, meria 6,8 km a je tokom IV. rádu.
Preteká Juhoslovenskou kotlinou, podcelkom Lučenská kotlina, pramení južne od obce Halič v nadmorskej výške okolo 245 m n. m. Na hornom toku tečie juhojuhovýchodným smerom, preteká územím s výmoľmi na oboch brehoch, zľava priberá krátky prítok prameniaci južne od osady Dolná Telka a pokračuje severojužným smerom cez Jelšovskú pahorkatinu. Na dolnom toku výraznejšie meandruje a severne od obce Jelšovec sa v nadmorskej výške okolo 179 m n. m. vlieva do Maškovej.
Ľubovnianska vrchovina
Ľubovnianska vrchovina je flyšové pohorie na severe východného Slovenska. Je geomorfologický celok oblasti Východné Beskydy v subprovincii Vonkajšie Východné Karpaty.
Opis
Na západe hraničí s Pieninami, na juhu so Spišsko-šarišským medzihorím a Čergovom a na východe s Ondavskou vrchovinou. Geomorfologický celok je na území Slovenska rozdelený dolinou Popradu a Spišsko-šarišským medzihorím na väčšiu západnú a menšiu východnú časť. Severnú hranicu tvorí štátna hranica s Poľskom, pričom hranicu tvorí v západnej časti pohoria aj rieka Poprad.
Ľubovnianska vrchovina dosahuje maximálnu nadmorskú výšku na vrchole Eliášovky v severozápadnej okrajovej časti pohoria (na slovensko-poľskej hranici). Hlavný hrebeň vedie z Eliášovky cez Medvedelicu, sedlo Vabec, Široký vrch, Sulínske sedlo na Sliboň. Vo východnej časti pohoria prechádza po hlavnom hrebeni štátna hranica v línii Obručné – Nad dolinkou – Kamenný hrb – Pustá – Javor – Kurovské sedlo – Polianka – Dzielec (v Poľsku).
Údoliami vodných tokov je pohorie rozdelené na menšie rázsochy, ide predovšetkým o potoky: Veľký Lipník, Hraničná, Pálenický jarok,Pasterník Lipník, Kurovec a ďalšie. Pri obci Sulín vyviera prameň minerálnej vody Sulínka.
Hans Kelsen
Hans Kelsen (* 11. október 1881, Praha – † 19. apríl 1973, Orinda, Kalifornia, USA) bol rakúsky teoretik práva a politiky, zakladateľ normativizmu. Medzi jeho najvýznamnejšie diela patria "Čistá právna náuka (Reine Rechtslehre)" a "Všeobecná teória noriem".
Život
Vzdelanie získal vo Viedni. Po ukončení právnického štúdia sa venoval vedeckej dráhe v odbore ústavné právo. V roku 1911 habilitoval na Viedenskej právnickej fakulte. Počas prvej svetovej vojny pôsobil ako poradca na ministerstve vojny. V roku 1918 sa stal profesorom ústavného práva a od roku 1919 sa aktívne podieľal na tvorbe Ústavy prvej Rakúskej Republiky.
V roku 1938 v dôsledku vpádu nacistov do Rakúska emigroval najprv do Švajčiarska a v roku 1940 do USA. Prednášal na univerzitách v Harvarde a Berkley. Bol židovského pôvodu.
Stuart Allen Roosa
Stuart Allen „Stu“ Roosa (* 16. august 1933, Durango – † 12. december 1994, Falls Church) bol americký astronaut. Bol pilotom veliteľského modulu kozmickej lode Apollo 14. Misia trvala od 31. januára do 9. februára 1971 a bola treťou, ktorej posádka pristála na Mesiaci. Kým Shepard a Mitchell strávili dva dni na povrchu, Roosa riadil experimenty z obežnej dráhy vo veliteľskom module „Kitty Hawk“.
Mladosť a výcvik
Po základnej a strednej škole študoval na ohlahomskej univerzite, titul leteckého inžiniera získal až na univerzite v Colorade v roku 1960. To už mal za sebou službu v americkom letectve od roku 1953 a prax testovacieho pilota na leteckej základni v Olmstrade v Pensylvánii. Neskôr slúžil na leteckých základniach Tachikawa a Edwards. Nalietal 4600 letových hodín. V roku 1966 sa dostal do piatej skupiny kozmonautov. Bol členom podporne posádky pre Apollo 9. Bol ženatý, s manželkou Joan mal štyri deti: Christophera, Jacka, Allen a Rosemary.
Lety do vesmíru
Štart kozmickej lode sa uskutočnil z mysu Canaveral. Na palube s ním boli Alan Shepard a Edgar Mitchell. Deväťdenná misia bola treťou, ktorej sa podarilo na Mesiaci pristáť. Roosa nebol na mesačnom povrchu, ale riadil experimenty z obežnej dráhy vo veliteľskom module „Kitty Hawk“. Potom sa všetci traja vrátili na Zem a pristáli na hladine Tichého oceánu.
Po lete
Bol ešte zaradený do záložných posádok Apollo 16 a Apollo 17. V roku 1976 z NASA odišiel a stal sa viceprezidentom medzinárodného oddelenia U.S. Industries Middle East Development Company so sídlom v gréckych Aténach. O rok neskôr sa vrátil do USA, kde sa stal prezidentom Jet Industries v Austine v Texase. V rokoch 1993-1994 bol prezidentom Gulf Coast Coors Inc., Gulfport. Zomrel po chorobe vo veku 61 rokov.
Dacia
Spoločnosť Dacia bola založená v roku 1966. Po podpísaní licenčnej zmluvy medzi Rumunskou stranou a spoločnosťou Renault sa v roku 1968 začala výroba modelu Dacia 1100. V roku 1999 bola Dacia opäť sprivatizovaná. Spoločnosť Renault získala 51 % akcií a svoj podiel v nasledujúcich rokoch zvyšovala. Od roku 2003 vlastní 99,3 % akcií Dacia.
Myszków
Myszków je mesto v Poľsku v Sliezskom vojvodstve v okrese Powiat myszkowski v rovnomennej gmine.
Žije tu 32 905 obyvateľov (30.6.2007).
Rocket to Russia
Rocket to Russia je názov tretieho albumu americkej punkovej kapely Ramones, posledný s bubeníkom Tommy Ramoneom. Album mimo hitov ako "Sheena Is a Punk Rocker" a "Teenage Lobotomy" zahrňuje takisto poctu surf rocku napríklad piesňou "Surfin' Bird", pôvodne od skupiny The Thrashmen.
Anglický roh
náhľad|70px|Anglický roh Anglický roh je dychový drevený nástroj patriaci do rodiny hobojov ako jeho altový zástupca. Anglický roh znie o kvintu nižšie, než v notovom zápise, t. j. c1 v notovom zápise by bolo f. Používa sa väčšinou v symfonických orchestroch.
Stavba a funkcia
Anglický roh je dlhší než hoboj, a preto znie o kvintu nižšie. Na rozdiel od hoboja je zakončený hruškovitou ozvučnicou, ktorý mu prepožičiava teplý a jemný zvuk. Hmaty sú podobné hobojovým (taktiež používa Boehmov systém), preto nie je pre hobojistov problém hrať na tento nástroj.
Etymológia
Názov anglický roh neznamená, že pochádza z Anglicka. Predchodcom Anglického rohu bol zakrivený barokový oboe da caccia, podobný Anglickému rohu, ktorý bol zahnutý, mal na konci kovový ozvučník, takže pripomínal lesný roh. V nemčine sa mu hovorilo engellisches Horn (anjelský roh) čo vtedy znamenalo aj anglický roh, takže došlo k zámene.
Repertoár
Sólového repertoáru pre anglický roh je veľmi málo, lebo mal vždy obľúbené postavenie v symfonickom orchestri na vyjadrenie melanchólie. Azda najznámejším sólom pre anglický roh je v druhej vete Dvořákovej Symfónia č. 9 "Z Nového sveta", Op. 95.
Mannov zákon
Mannov zákon je zákon o zákaze tzv. „bieleho otroctva“, ktorý bol v Spojených štátoch amerických prijatý v roku 1910 ako White-Slave Traffic Act. Zákon je však známejší pod názvom podľa svojho predkladateľa, amerického kongresmana menom James Robert Mann.
Podstata zákona
Biele otroctvo (po anglicky: White slavery) je aj synonymom pre obchod s dievčatami alebo tiež "obchod s bielym mäsom". Tento termín vznikol v 19. storočí v Británii v súvislosti s detskou prostitúciou. Zákon mal primárne potláčať prostitúciu a skutky, ktoré sa považujú za „amorálne“ a taktiež zakazoval prevoz žien z jedného štátu do druhého pre „nemorálne účely“.
Zneužívanie zákona
Podobne postavený zákon, ktorý pojem amorálnosti ponecháva na subjektívne definovanie, však mohol byť rôznymi puritánskymi združeniami, ktoré mali svoje zastúpenie v  kongrese, zneužitý a účelovo použitý. A zneužívaný aj skutočne bol. Prvým človekom odsúdeným podľa tohto zákona bol majster v ťažkej váhe, boxer Jack Johnson, ktorý prehovoril jednu ženu aby odišla z verejného domu a žila sním v inom štáte. Napriek tomu, že si ju vzal za ženu, bol odsúdený na jeden rok. Vážne bola poškodená aj povesť a kariéra jedného z priekopníkov sociológie William I. Thomas. Bol obvinený, že sa stýka s manželkou armádneho dôstojníka, ktorý v tom čase slúžil vo Francúzsku. Charlie Chaplin z dôvodov, že sa voči nemu chystalo použitie Mannovho zákona, opustil USA a v roku 1950 sa usadil vo  Švajčiarsku.
Homofónia
Homofónia je kompozičný postup, pri ktorom jeden hlas prednáša hlavnú melódiu a ostatné ho spravidla akordicky dopĺňajú. Jeho opakom je polyfónia.
Externé odkazy
Homophonie
Pioneer (ponorka)
V marci roku 1862 bola účinnosť ponorky demonštrovaná na jazere Pontchartrain - "Pioneer-u" sa podarilo potopiť bárku pomocou vlečného torpéda. No v apríli toho istého roku bolo New Orleans obsadené Úniou a ponorku jej vlastní konštruktéri potopili. V roku 1868 bol jej vrak predaný do šrotu.
Veyras (Ardèche)
Poloha
Veyras má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Smoľan (mesto)
náhľad|Pravoslávny chrám Smoľan (🇧🇬) je mesto v južnom Bulharsku, ktoré sa nachádza v Smoľanskej oblasti. Mesto je administratívnym centrom rajónu Smoľan. Má veľmi krásnu polohu v údolí rieky Černa a ťahá sa niekoľko kilometrov. Predstavuje kultúrne, hospodárske centrum kraja v západnej časti pohoria Rodopy. Patrí medzi najvyššie položené mestá v Bulharsku (cca ).
Veyras (Ardèche)
Obyvateľstvo
Veyras má 1557 obyvateľov (2009).
Smoľan (mesto)
Dejiny
Mesto vzniklo spojením viacerých osád a dodnes má prevažne atmosféru vidieka a malého mestečka. Počas osmanskej nadvlády veľa jeho obyvateľov prijalo islam, takže aj dnes značnú časť obyvateľov tvoria moslimskí Bulhari, ktorých mnohí označujú názvom Pomaci. V meste sa preto nachádza aj mešita, ktorá pochádza z tureckých čias. Okrem islamskej architektúry je tu aj veľa sakrálnych pamiatok kresťanskej pravoslávnej architektúry, ktoré pochádzajú z obdobia národného obrodenia.
Veyras (Ardèche)
Obyvateľstvo
Graf vývoja obyvateľstva:
Pioneer
Pioneer (z angl. priekopník) môže byť:
Károly Kerényi
Károly Kerényi (iné mená: Karl Kerényi, Carl Kerényi ; * 19. január 1897, Temešvár, Rakúsko-Uhorsko – † 14. apríl 1973,  Kilchberg, Švajčiarsko) bol maďarsko-švajčiarsky hlbinný psychológ, religionista a mytológ, žiak S. Freuda a C. G. Junga.
Isserteaux
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Štrbské Pleso
Štrbské Pleso je jedna z troch miestnych častí obce Štrba (Štrba, Tatranská Štrba, Štrbské Pleso), v podhorí Vysokých Tatier. Katastrálne územie Štrbské Pleso čiastočne patrí aj mestu Vysoké Tatry.
La Membrolle-sur-Longuenée
La Membrolle-sur-Longuenée je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Maine-et-Loire, v regióne Pays-de-la-Loire.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Štrbské Pleso
Štrbské Pleso je významné centrum turizmu a zimných športov, najvyššie položená turisticko-liečebná osada, nachádzajúca sa vo Vysokých Tatrách. Rozkladá sa na južnom brehu jazera Štrbské pleso v nadmorskej výške. Ide o najvyššie položenú turisticko-liečebnú osadu vo Vysokých Tatrách a stredisko vrcholového športu pre severské disciplíny. Do katastrálneho územia Štrbské Pleso (v rámci mesta Vysoké Tatry) patria osady Podbanské (len časť, zvyšok patrí k obci Pribylina) a Vyšné Hágy. Osada Štrbské Pleso, podľa ktorej je toto katastrálne územie pomenované, bola rozhodnutím Najvyššieho súdu SR opäť pričlenená k obci Štrba.
La Membrolle-sur-Longuenée
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Štrbské Pleso
Nové Štrbské Pleso
thumb|Slovensko Vysoké Tatry Nové Štrbské Pleso
Štrbské pleso
Názov plesa je odvodený od podtatranskej obce Štrba. Je to morénové jazero, ktoré vytvoril ustupujúci ľadovec. Po Veľkom Hincovom plese je druhou najväčšou vodnou plochou na slovenskej strane Vysokých Tatier. Zaberá plochu, objem jeho vôd je    a miestami dosahuje hĺbku. Ako prvý ho definitívne zmapoval a zmeral roku 1875 budapeštiansky profesor Dionýz Dezső. náhľad|Štrbské Pleso Szentiványi využíval pleso na zábavu kúpeľných hostí- člnkovanie a rybolov. Ryby tu nasadil v roku 1860. Z plesa v zimných mesiacoch ťažili ľad. Už v zime 18721873 dodali niekoľko vagónov budapeštianskym reštauráciám, neskôr popradským a kežmarským mäsiarom, do poľského Vroclavu, ale aj na cisársky dvor do Viedne. Ľad dopravovali furmani a vlaky košicko-bohumínskej železnice. Posledná zásielka bola asi vo februári 1902 pre budapeštiansky pivovar.