cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vojna v Chorvátsku
Vojna
left|thumb|mapa Republiky Srbská Krajina Chorvátska vláda sa dozvedela o nepokojoch v Krajine a minister vnútra začal formovať špeciálnu políciu, pretože Ústava Juhoslávie (do ktorej Chorvátsko ešte stále patrilo) nedovoľovala zväzovým krajinám mať svoje vlastné armády a JĽA Chorvátsku nepomohla. JĽA sa často vo vhodných príležitostiach objavila dokonca po boku Krajinských Srbov.
Chorvátsko si začalo budovať svoju vlastnú armádu, bez pomoci JĽA. 9. apríla 1991 chorvátsky prezident Tuđman premenoval špeciálne policajné jednotky na Chorvátsku národnú gardu, ktorá tvorila chorvátsku armádu. 19. mája 1991 sa konalo referendum o oddelení Chorvátska od Juhoslávie. Srbi protestovali, ale referendum bolo platné a Chorváti sa s výsledkom 94% vyslovili za osamostatnenie. Chorvátsko vyhlásilo nezávislosť 25. júna 1991, ale Európska komisia im dala trojmesačné moratórium na odvolanie. Mesiac po osamostatnení Chorvátska srbské jednotky obsadili 1/3 územia vďaka miestnym Srbom. Srbi si zvolili, majúc prevahu v zbraniach a výbave, stratégiu rozsiahleho ostreľovania, vrátane civilných cieľov. Ako sa vojna vyvíjala ďalej, Srbi postupne obliehali a poskodili mestá ako Dubrovnik, Šibenik, Zadar, Karlovac, Sisak, Slavonsky Brod, Osijek, Vinkovci a zničili Vukovar. Medzinárodné spoločenstvo uvrhlo na zbrane embargo, čo spôsobilo, že Chorváti začali pašovať zbrane cez hranice, aj vďaka tajným dohodám s maďarskou vládou, vďaka tradičným dobrým vzťahom medzi Chorvátskom a Maďarskom.
V auguste 1991 začalo byť hraničné mesto Vukovar obliehané. Srbskí vojaci úplne obkľúčili mesto, ale 204. Vukovarská brigáda začala brániť ostreľované mesto, aby ochránila jeho obyvaťeľov pred zabíjaním. USA uvalili na Juhosláviu prvé embargo.
Chorváti z kritických oblastí (bosnianske a srbské pohraničie) začali opúšťať svoje domovy a sťahovali sa do vnútrozemia Chorvátska. Srbi robili presný opak a sťahovali sa do ich domovov. Oficiálne štatistiky hovoria že 220 000 Chorvátov a 300 000 Srbov sa presťahovalo počas vojny v Chorvátsku počas vrcholu bojov koncom roku 1991. Na veľa miestach boli pôvodní obyvatelia vyhnaní z domovov (eventuálne popravení). Do ich domovov sa potom nasťahovali obyvatelia z druhej bojujúcej strany. Svet spoznal nový pojem a to etnické čistky.
5. októbra 1991 mal prezident Tuđman vystúpenie, v ktorom začal volať po mobilizácii obyvateľstva, aby išli bojovať do vojny o nezávislosť a ochrániť Chorvátsko proti srbskej predstave „Veľkosrbského imperializmu“, ktorú propagovala JĽA a práve sa formujúca Srbská armáda. 7. októbra otriasla mladou chorvátskou metropolou explózia, ktorá bola spôsobená výbuchom v budove parlamentu, keď tam práve boli prítomní Tuđman, Mesić a Marković. Chorvátska vláda skonštatovala, že to bol útok zo strany JĽA, no tá tvrdila, že si výbušninu chorvátska vláda nastražila sama, aby z toho mohla obviniť JLA a vytvoriť si tak zámienku k útokom. 8. októbra 1991 chorvátsky parlament zrušil všetky vzťahy s rozpadávajúcim sa zvyškom Juhoslávie. Preto je tento deň dnes štátnym sviatkom, označovaný ako Chorvátsky deň nezávislosti.
Na jeseň 1991 v novembri bol Vukovar definitívne zničený a obkľúčený srbskými jednotkami. Chorváti sa ho nakoniec 18. novembra 1991 vzdali. V tom čase boli definitívne zničené aj iné mestá, ako napríklad Dubrovnik. V priebehu decembra 1991, Slovinsko, Litva, Lotyšsko, Ukrajina, Island a Vatikán uznali nezávislosť Chorvátska a Slovinska. 19. decembra 1991, počas najväčších bojov, sa Srbský autonómny okres sám vyhlásil za Republiku Srbská Krajina. Medzi 19. a 23. decembrom 1991 uznala nezávislosť Chorvátska a Slovinska väčšina európskych krajín (ČSFR na jar 1992). thumb|Zničený srbský tank [[T-55 počas bitky o kasárne.]] Západné krajiny EÚ 15 nikdy nezasiahli voči srbskej agresii v Juhoslávii. Európska komisia uznala nezávislosť dvoch osamostatnených republík (Chorvátska a Slovinska) 15. januára 1992. V januári 1992 prišli do kritických oblastí jednotky OSN, ktoré sčasti zmiernili situáciu a prinútili bojujúce strany stiahnuť sa na svoje pôvodné pozície. Juhoslovanská ľudová armáda sa presunula z Chorvátska do Bosny a Hercegoviny, kde vojna ešte len začínala z podobných príčin ako v Chorvátsku. 22. mája 1992 sa Chorvátsko stalo členom OSN. Ozbrojený konflikt v Chorvátsku pokračoval v oveľa menšej miere. Chorvátskym jednotkám sa podarilo oslobodiť zopár obcí a miest od srbského ostreľovania. Operácia Medakove vrece, kde spoločne s Chorvátmi bojovali aj kosovskí separatisti, ktorá bola neúspešná a išlo v nej o odstránenie srbského obyvateľstva z Republiky Srbská Krajina, v roku 1993 poškodila prestíž novej krajiny. Velitelia v tejto operácii sa dostali pred medzinárodný súd, ale na rozdiel od Srbov neboli nikdy odsúdení.
V roku 1993 sa v Bosne a Hercegovine proti sebe postavili Chorváti a Bosniaci (Moslimovia žijúci v Bosne a Hercegovine), z ktorých každý tiež bojoval proti tunajším Srbom. Chorvátsky prezident Tuđman sa zúčastnil mierových dohovorov medzi Chorvátmi žijúcimi v Bosne a Hercegovine a Bosniakmi, ktorých výsledný efekt bola Washingtonská dohoda z roku 1994, ktorá zabezpečila prímerie medzi Chorvátmi (v Bosne) a Bosniakmi. Prímerie bolo zabezpečené vytvorením oblasti tzv. Herceg-Bosny (predchodca dnešnej chorvátsko-bosniackej časti Bosny a Hercegoviny, ktorej súčasný názov znie Federácia Bosny a Hercegoviny). Táto udalosť zredukovala počet bojujúcich strán na dve (Herceg-Bosna proti srbskej časti Bosny a Hercegoviny).
Chorvátska armáda zabezpečila útoky na Srbov po boku Bosniakov, ale ďalšie útoky boli zmarené americkou diplomatickou intervenciou. Keď chorvátska armáda obsadila druhé najväčšie mesto v Bosne a Hercegovine Banja Luku, utečenecká kríza bola neznesiteľná, pretože sa desaťtisíce ľudí pokúšalo utiecť ďalej cez úzky Posavinský priesmyk, smerom na východnú Bosnu a Hercegovinu a Srbsko.
O pár mesiacov neskôr, bola podpísaná tzv. Daytonská dohoda, na ktorej sa zúčastnili prezidenti Chorvátska, Bosny a Hercegoviny a Srbska. Riešila sa tu otázka obnovy krajín a rozdelenia Bosny a Hercegoviny.
Dopady
Počas rokov 1992 a 1993 stúpol počet obyvateľov v Chorvátsku o 225 000 z dôvodu príchodu utečencov prevažne chorvátskej národnosti z Bosny a Hercegoviny a Srbska. Chorvátski dobrovoľníci a tiež niektorí naverbovaní vojaci sa zúčastnili aj vojny v Bosne a Hercegovine. Návrh pomôcť Chorvátom v Bosne mal niektorý z Tuđmanových blízkych asistentov, pravdepodobne Gojko Šušak a Ivić Pašalić, ktorý pochádzali z južnej časti Bosny a Hercegoviny. Chorvátska pomoc v Bosne bola podporovaná aj finančne.
Anlezy
Anlezy je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Nièvre, v regióne Burgundsko.
Lynkeus
Lynkeus môže byť:
Anlezy
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Vaucouleurs (kantón)
Vaucouleurs je francúzsky kantón v departemente Meuse v regióne Lotrinsko. Tvorí ho 20 obcí.
Time Odyssey
Time Odyssey je druhý štúdiový album gitaristu Vinnie Mooreho.
Umiestnenie v hitparádach
Billboard 200:
Maucomble
Maucomble je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Seine-Maritime, v regióne Horná Normandia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Luhanská oblasť
Luhanská oblasť (počas Sovietskeho zväzu Vorošilovgradská oblasť) je jedna z 24 administratívnych oblastí Ukrajiny. Má rozlohu 26 684 km² a žije tu 2,41 milióna obyvateľov (podľa sčítania z roku 2006). Hlavným mesto oblasti je de iure Luhansk. V dôsledku vojny na Ukrajine skoro celú Luhanskú oblasť (vrátane mesta Luhansk) má momentalne pod kontrolou Rusko. Dočasným administratívnym centrom pod kontrolou Ukrajiny sa stalo mesto Sjevjerodoneck, ktoré ale v júni 2022 bolo tiež dobyté ruskou armádou.
30. septembra 2022 ruský prezident Vladimir Putin oznámil anexiu štyroch ukrajinských oblastí, vrátane Luhanskej. Tento krok bol z väčšej časti medzinárodnou komunitou odsúdený a jediná členská krajina OSN, ktorá túto anexiu uznala, je Severná Kórea.
Annay (Nièvre)
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Idas
Idas alebo Ídás môže byť v gréckej mytológii:
Bob Marley and the Wailers
Bob Marley and the Wailers bola jamajská reggae skupina, ktorá pôvodne vznikla ako vokálna ska skupina. Jej členmi boli Bob Marley, Peter Tosh a Bunny Wailer. Vokálna ska skupina "Wailers" vznikla v roku 1963, kedy hudobník-samouk Hubert Winston McIntosh (Peter Tosh) stretol spevákov Neville Livingstona (Bunny Wailer) a Roberta Nestu Marleyho (Bob Marley). Začiatkom 70. rokov sa Bob a Bunny naučili hrať na hudobné nástroje, a bratia Carlton Barrett (bicie) a Aston "Family Man" Barrett (basová gitara) sa pripojili k tejto reggae skupine. Potom, ako Peter Tosh a Bunny Wailer v roku 1974 opustili skupinu, začal Bob Marley koncertovať s novými členmi. Jeho nová sprievodná skupina pozostávala z bratov Barrettových, Juniora Marvina a Ala Andersona (sólová gitara), Tyrona Downieho a Earla "Wya" Linda (klávesy), a Alvina "Seeco" Pattersona (perkusie). Vokálna sprievodná skupina "I Threes" pozostálava z troch speváčok – Judy Mowatt, Marcia Griffiths a Marleyho manželka, Rita.
Po smrti Boba Marleyho v roku 1981, postupne zomreli aj ďalší členovia skupiny Carlton Barrett a Tosh v roku 1987, Braithwaite v roku 1999, a Smith v roku 2008. Členovia Bunny Wailer a Beverley Kelso sú jediní z pôvodnej zostavy skupiny, ktorí žijú.
Európska kvalifikácia v basketbale mužov na LOH 1968
Európska kvalifikácia v basketbale mužov na LOH 1968 bola europska kontinentálna kvalifikácia v basketbale mužov na Letné olympijské hry 1968 v Mexiko City, ktorú organizovala Európska basketbalová federácia (FIBA Europe). Konala sa v Sofii, v Bulharsku v dňoch od 25. mája3. júna 1968. Zúčastnilo sa jej 14 tímov, ktoré súťažili o 2 postupové miesta na olympijský turnaj. Víťazom turnaja sa stala.
Priama účasť
Z Európy sa priamo na LOH 1968 kvalifikovali dvaja účastníci LOH 1964, ktorí sa umiestnili do piateho miesta:
Dudlavá
Dudlavá je potok na Horehroní, vo východnej časti okresu Brezno. Je to pravostranný prítok Hrona, meria 3,8 km a je tokom III. rádu.
Opis toku
Potok tečie na hornom toku severojužným smerom, následne sa stáča a na strednom toku pokračuje smerom na juhozápad, pričom vteká do Horehronského podolia. Tu sa esovito stáča a z pravej strany priberá prítok prameniaci JJZ od kóty 1 442,4 m. Ďalej obteká masív Dudlavej skaly (892,4 m n. m.) s jaskyňou na ľavom brehu a následne sa stáča prechodne na juh. Na dolnom toku sa napokon ohýba na západ, tečie súbežne s cestou I. triedy č. 66 na ľavom brehu a zároveň cez intravilán obce Vaľkovňa, kde sa v strede obce stáča smerom na JJZ, podteká spomenutú štátnu cestu i železničnú trať Banská Bystrica – Červená Skala a južne od miestneho kostola sa v nadmorskej výške približne 718 m n. m. vlieva do Hrona.
Pražský hrad
Pražský hrad je najvýznamnejšia stavebná pamiatka Prahy i celého Česka, sídlo prezidenta Českej republiky, najznámejšia a najcharakteristickejšia dominanta hlavného mesta Česka. Nachádza sa na miernej vyvýšenine v pražskej mestskej štvrti Hradčany.
Táto popredná národná kultúrna pamiatka Českej republiky je priamym stelesnením politických a kultúrnych dejín českého (i československého) štátu od počiatkov budovania ústredného kmeňového kniežacieho hradiska na prelome 9. a 10. storočia až do súčasnosti.
Od počiatku svojej existencie bol budovaný ako výstavné ústredné sídlo panovníckej moci. Na tisícročnom budovaní tohto veľkolepého architektonického súboru zanechali znaky slohové epochy a pečate popredné osobnosti českého a európskeho staviteľstva.
Dejiny
Počiatky Pražského hradu sa vynárajú iba v matných obrysoch zo šera mýtov a legiend, v ktorých sa spájali prvky pohanské a kresťanské, rysy genealogickej reprezentácie panovníckeho rodu s oslavnými životopismi prvých svätcov spolu s viac či menej vierohodnými zmienkami kronikárov.
Mýtické obdobie
Podľa najstaršej Kosmasovej kroniky založila vraj Pražský hrad bájna kňažná Libuša, manželka kniežaťa Přemysla Oráča. V zámernej snahe osláviť panovnícku dynastiu Přemyslovcov spojil Kosmas založenie Hradu s osobou legendárnej pramatky rodu. Známa Libušina veštba pri vyslaní poslov k založeniu hradu „vidím veliký hrad, jenž nebes slávou se dotkne, ve hvozdě leží místo – je vzdáleno ode vsi této na třicet honů a mez mu určují vltavské vlny“ sa stala inšpiračným zdrojom neskoršej českej dejepisnej literatúry.
Boli to najmä ohľady strategické, ale i vojenské a obchodné, ktoré podnietili prvé české kniežatá sídliace v centrálnej oblasti dnešných Čiech, aby tu koncom 9. storočia preniesli svoje trvalé sídlo zo severnejšieho, po toku Vltavy položeného Levého Hradca.
Vltavskou kotlinou prechádzali od nepamäti diaľkové cesty európskeho obchodu. Na úpätí budúceho hradu sa križovali. V kotline vltavského údolia, na miestach, kde rieka vytvára početné ramená, medzi náplavami tvoriacimi množstvo jej ostrovov, kde poskytovala príležitosť k rybolovu i plytčiny, na ktorých bolo možné prekonať jej inak neskrotný tok, sa usadzovalo poľnohospodárske, kupecké a remeselnícke obyvateľstvo. Dôkazom je termín Fraganeo (t. j. Pražsko), ktorý sa zachoval vo franských prameňoch z konca 9. storočia.
Dnešné územia Pražského hradu javí stopy osídlenia nielen v dobách raných slovanských dejín, ale vo svetle archeologických objavov bolo toto územie i jeho najbližšie okolie kontinuálne osídlené už od neolitu.
Na úsvite dejín
vpravo|náhľad|Južné priečelie katedrály sv. Víta so Zlatou bránou Prvé historicky doložené přemyslovské knieža Bořivoj I. je zakladateľom prvých kostolov v Čechách – najprv kostol sv. Klimenta na svojom sídle na Levém Hradci, neskôr Panny Márie na pražskom hradisku. Z kmeňového hradiska súčasne učinil kniežacie sídlo a na posvätnej pohanskej akropole tak dal vzniknúť kresťanskej stavbe znamenajúcej prielom do pradávnych tradícií. Jeho založenie podľa legendistov vyvolalo vraj v krajine povstanie, pred ktorým musel Bořivoj dokonca na istý čas utiecť.
S menom Bořivojovho mladšieho syna Vratislava sa spája založenie druhého kostola na Pražskom hrade zasvätenému sv. Jurajovi (sv. Jiří).
Po Vratislavovej smrti nastúpil na kniežací stolec starší z jeho dvoch synov Václav. Vyjadrením Václavových koncepcií budovania českého štátu bola stavba rozsiahlej štvorapsidovej rotundy uprostred hradnej plochy. Kostol úctihodných rozmerov nebol určený výhradne súkromnej potrebe kniežacej rodiny, ale očividne sa mal stať ideovým a kultúrnym strediskom krajiny. Václavov zámer dovŕšil jeho synovec Boleslav II., ktorý vyslal do Ríma posolstvo vedené svojou sestrou Mladou. Tá sa od pápeža Jána XIII. vrátila so zakladacou listinou pražského biskupstva. Súčasne jej bolo udelené právo založiť pri kostole sv. Juraja ženský kláštor rehole sv. Benedikta – prvý kláštor v Čechách vôbec. Na konci 9. storočia tak hrad mocensky a ideovo predstavoval centrum ranostredovekého českého štátu.
O podobe hradu z tohto obdobia svedčia najmä archeologické nálezy. Pôvodné opevnenie bolo tvorené zemným sypaným valom spevneným zrubovou konštrukciou. Svahy valu boli obložené kamennými doskami a na jeho vrchole bola vybudovaná palisádová ohrada pre obrancov. Pred valom bola po obvode vyhĺbená vodná priekopa. Na západnej, rozširujúcej sa strane hradiska bolo opevnenie zdvojené čím vzniklo rozľahlé vonkajšie predhradie. Viedli tu tri cesty – hlavná, z priestoru dnešného Hradčianskeho námestia, ktorou sa vstupovalo do Hradu bránou, neskoršou Bielou vežou v juhozápadnom rohu dnešného III. nádvoria. Na opačnej strane viedla z hradu východná brána (dnešná Čierna veža). Tretia brána, južná, pri kniežacom paláci, stála na mieste západne od dnešnej Vladislavskej sály.
Vo vnútri hradiska v západnej polovici dnešného III. nádvoria stál biskupský palác s kaplnkou. Vo východnej časti nádvoria v miestach dnešnej Zlatej brány svätovítskej katedrály sa vypínala monumentálna rotunda sv. Václava, ku ktorej bol na severe pristavaný kláštor – sídlo svätovítskej kapituly. Ústredným priestorom hradu bolo po celý raný stredovek dnešné Jiřské námestie, v pôvodnej podobe omnoho rozľahlejšie. Tu niekde stál kniežací stolec a na juhu pri hradbách kniežací palác. Hradištná plocha bola na sklonku 10. storočia pomerne husto zastavaná – dva paláce, päť svätýň, dva kláštory ako i množstvo drevených obytných i úžitkových stavieb.
Románsky hrad
vľavo|náhľad|Západné priečelie [[Bazilika a kláštor svätého Juraja|baziliky svätého Juraja]] Začiatok 13. storočia prebiehal v dramatických zápasoch o vládu v krajine. Hrad ako sídlo ústrednej moci neostal bokom diania. Bol postupne dobývaný a obsadzovaný domácimi i cudzími vojskami.
S krátkou vládou Spytihněva II. je spojený významný stavebný počin. V roku 1060 v dôsledku narastajúceho počtu veriacich sa rozhodol dať zbúrať starý kostol sv. Václava a nahradiť ho novým. Spytihněv však stačil iba začať prípravy k novostavbe, pretože nasledujúceho roku zomrel.
Okrem kapacitných dôvodov k stavbe nového svätostánku ho podnietila snaha manifestovať rastúcu moc přemyslovských kniežat, ktoré sa začali usilovať o kráľovskú korunu a o povýšenie pražskej diecézy na arcibiskupstvo. Nový chrám bol už budovaný ako svätyňa mnohonásobného zasvätenia. Významnejším než pôvodný patrón sv. Vít, uvedený do Čiech kniežaťom Václavom, sa stávali samotný Václav, Ludmila a Vojtech.
Bazilika, dobudovaná Vratislavom I., vysvätená v roku 1096 bola dvojchórová, s priečnou loďou a dvojvežím na západe. Kostol zasahoval na západe až ku kaplnke biskupského paláca a jeho loď bola vybudovaná na zasypanou časťou rokliny.
Takmer počas celého 12. storočia, kedy boli Čechy v znamení vnútorných zápasov o moc vo vnútri přemyslovského panovníckeho rodu, bol hrad obliehaný a dobývaný a v medziobdobí dochádzalo k prestavbám a úpravám hradného areálu. V roku 1135 začal knieža Soběslav I. celkovú prestavbu hradu. Po jeho obvode nahradili Břetislavove hradby nové, na juhu spevnené pásom polygonálnych bášt. Tie sa dodnes zachovali vo väčšej či menšej miere.
Verdun-Centre
Verdun-Centre je francúzsky kantón v departemente Meuse v regióne Lotrinsko. Tvoria ho tri obce.
Pražský hrad
Storočie přemyslovských kráľov
V roku 1252 začal Přemysl Otakar II. ešte ako spoluvládca prestavbu kráľovského paláca prístavbou nového obytného krídla na západe. V nasledujúcom roku sa pustil do prestavby opevnenia predstavaním múrov na najviac ohrozovaných miestach, novými baštami a prehlbovaním pôvodných priekop. V roku 1257 v podhradí založené nové mesto (terajšia Malá Strana) vytvorili spolu s hradom jeden obranný celok.
Rozsiahle stavebné podniky, v ktorých sa prejavil novonastupujúci stavebný sloh – gotika – boli spojené predovšetkým s činnosťou svätovítskej kapituly.
V roku 1280 došlo k veľkej prírodnej katastrofe, pri ktorej príval dažďa spôsobil zosunutie časti severnej hradby. Popraskali klenby a zborila sa i časť muriva svätojiřského kláštora.
Doba luxemburská
S príchodom Luxemburgovcov na český trón v roku 1310 nastalo jedno z najskvelejších období stavebného rozvoja Pražského hradu. Stavebný vrchol nastal za vlády rímskeho cisára a českého kráľa Karola IV. Doba vlády Karola IV. sa na Pražskom hrade zapísala radikálnymi premenami, meniacimi od základu jeho podobu, napriek tomu však rešpektujúcimi a rozvíjajúcimi tradíciu miesta. Karol budoval hrad nielen ako kráľovskú rezidenciu, ale pri zachovávaní českých tradícií sa snažil urobiť z Prahy sídelné mesto rímskych cisárov a centrum ríše.
Akiste najvýznamnejším prejavom Karolovej doby je stavba katedrály sv. Víta. Jej základný kameň bol položený 21. novembra 1344 ešte za vlády Karolovho otca Jána Luxemburského. Prvých osem rokov riadil jej stavbu Matyáš z Arrasu, povolaný ku Karolovmu dvoru z Avignonu. Matyáš začal stavbu a dokončil záver chóru – ochodzové kaplnky a piliere. Po jeho smrti v roku 1352 povolal Karol do Prahy mladého švábskeho staviteľa Petra Parléřa. Ten sa čoskoro prejavil ako tvorčia osobnosť so širokým registrom umeleckých a technických schopností. Na dielo svojho predchodcu nadviazal plynulo a napriek tomu radikálne zasiahol do organizmu chrámu v plastickom utváraní architektonických doplnkov, uplatnením sieťovej klenby v chóre a pod. Za jeho pôsobenia vznikol najvýznamnejší priestor chrámu – kaplnka sv. Václava ako i pôsobivá sochárska výzdoba (napr. trifórium nad arkádami chóru spodobňujúce svätcov a významné súčasné i historické osobnosti Čiech). Po Karolovej smrti v roku 1378 pokračovala stavba za vlády jeho syna Václava IV. pod Parléřovým vedením do roku 1399 a po jeho smrti ju viedli jeho synovia až do roku 1419.
Neskorá gotika
Vrcholná neskorá gotika sa u Rieda prejavila i v riešení tzv. Jazdeckých schodov, spájajúcich Jiřské námestie s Vladislavskou sálou. Ried bol po dokončení prestavby paláca povýšený do rytierskeho stavu. Jeho ďalšou prácou bolo vybudovanie priečneho krídla priliehajúceho k Vladislavskej sále, ktorý bol nazvaný podľa Vladislavovho syna Ľudovítovým krídlom.
Ďalšia veľká Riedova stavba – obytný palác pri Bielej veži – bola neskoršími prestavbami úplne zmenená. Zamýšľaná dostavba katedrály, ku ktorej bol položený základný kameň a začatá stavba základom druhej veže a pilierov lode, už presiahla možnosti doby i panovníka.
Storočie renesancie
V roku 1547 sa správcom českého kráľovstva stal Ferdinandov mladší syn Ferdinand. Scestovaný a vzdelaný Ferdinand mal veľkú zásluhu na budovaní hradu k čomu ho viedli skúsenosti získané na mnohých cestách po Európe. V 50-tych rokoch 16. storočia sa iniciátorom jeho zámerov stal ďalší vynikajúci staviteľ Bonifác Wohlmut. Ten dokončil výstavbu Letohrádku, dokončil uzavretie chóru katedrály, ešte za Parléřovho života ukončeného iba provizórnym múrom, obnovil priestory Starého kráľovského paláca, zničené požiarom a v západnej časti záhrady postavil najcennejšiu stavbu – Veľkú a Malú Míčovnu.
Vyvrcholením renesančnej epochy hradu je doba Rudolfa II. Zložitá osobnosť čudáckeho a chorľavého panovníka vtlačila výraznú pečať hradu i životu mesta, ktoré sa na tri desaťročia stalo metropolou Rudolfovej ríše. Na Rudolfovom dvore vzniklo jedno z európskych ohnísk neskoršej renesančnej – manieristickej – dvornej kultúry. Na Pražskom hrade dal postaviť obytné miestnosti (tzv. Letný dom) pri Bielej veži, ako i reprezentačnú palácovú stavbu – Nový kráľovský palác na severe, so Španielskou sálou a Rudolfovou galériou. Tu sústredil umeniamilovný vladár kolekciou umeleckých diel, ktorá svojho času nemala obdobu v celej Európe.
Za panovania Rudolfovho brata Mateja II. prišlo iba k čiastkovým prestavbám.
Doba baroka
Brána, postavená v stredovekých hradbách pred II. nádvorím v roku 1614 cisárom Matejom II., ohlasovala vo svojej architektonickej podobe nástup nového slohu – baroka.
Za vlády Habsburgovcov prišlo k duchovnej devastácii hradu, ktorí pokladali Pražský hrad iba za jeden z rodinných zámkov slúžiacich ako dočasné sídlo pri korunováciách či iných slávnostiach a pri cestách dvora.
Tridsaťročná vojna priniesla hradu ďalšiu skazu v podobe jeho obsadenia (Sasmi v r. 1631 a Švédmi r. 1648). Švédska okupácia bola spojená s odvozom veľkej časti Rudolfových zbierok a ďalších hodnôt z hradu.
Po vojne iba pozvoľna dochádzalo k obnove stavebnej činnosti na hrade. Nový sloh, ktorý radikálne premenil podobu pražských miest a výrazne ovplyvnil tvárnosť českej krajiny, sa na Pražskom hrade výraznejšie neprejavil. Zasahoval tu skôr okrajovo, v úpravách a výzdobe chrámových interiérov. Zamýšľaná dostavba katedrály sv. Víta, ku ktorej položil základný kameň Leopold I. v roku 1673, bola pre nedostatok finančných prostriedkov zastavená.
Najväčším stavebným podnikom bolo postavenie Jazdiarne v rokoch 1694 – 1698.
Epilógom stavebného vývoja je celková prestavba hradu za vlády Márie Terézie v rokoch 1753 – 1775 pod vedením viedenského dvorného architekta Niccolo Pacassiho. Po prestavbe niekdajšieho Rožmberského paláca a ďalších domov v Jiřskej ulici na Ústav šľachtičien spojil budovy západne od Starého kráľovského paláca do jednoliateho zámockého celku s čestným dvorom (I. nádvorie) na mieste zasypanej západnej priekopy.
Štátne reformy Márie Terézie a jej syna Jozefa II. znížili význam hradu. Jeho zbierky boli bezohľadne rozpredané či odvezené do Viedne. Letohrádok, Míčovna a kláštor sv. Jiří boli dané do užívania vojsku. Dvor na hrad prichádzal veľmi zriedka. Posledná korunovácia Ferdinanda V. bola iba púhou formalitou. Hrad, obývaný iba príležitostne, pustol. Viedenský centralizmus nemal na ňom záujem a v podstate bol iba udržiavaný. Posledná zamýšľaná obnova hradu v 60-tych rokoch 19. storočia skončila úpravou Španielskej sály a Rudolfovej galérie pre neuskutočnenú korunováciu cisára Františka Jozefa I.
Pražský hrad národnou kultúrnou pamiatkou
Keď v októbri 1918 skončila vláda habsbursko-lotrinského rodu a zaniklo České kráľovstvo vyhlásením samostatného československého štátu, hrad sa v súlade s tisícročnou tradíciou stal sídlom hlavy štátu, ústredných inštitúcií a dejiskom významných štátnickych udalostí. vľavo|náhľad|Schematický plánik Pražského hradu Tým bolo podmienené i sústavnejšie poznávanie a zhodnocovanie pamiatkového bohatstva Pražského hradu. Prvou súvislou stavebnou akciou a prvým prejavom starostlivosti o pamiatky bola obnova a dostavba katedrály, podnikaná Jednotou pro dostavbu chrámu v duchu obrodeneckého vlastenectva. Dostavba zavŕšená v roku 1929 priniesla o. i. odstránenie neogotických prvkov a prinavrátenie pôvodného historického vzhľadu stavby. V rámci prestavby boli objavené nálezy starších stavieb – Václavovej rotundy a Spytihněvovej baziliky sv. Víta, kláštora kanonikov a i.
Pokiaľ ide o palácové objekty, boli v prvých rokoch existencie nového štátu vykonávané nevyhnutné opravy. V roku 1920 bol do funkcie hradného architekta povolaný profesor Umelecko-priemyselnej školy v Prahe, architekt Josip Plečnik z Ľubľany. Plečnik sa usiloval o zvýraznenie monumentálnych priestorov a dominánt, ako je I. a III. nádvorie, Rajská záhrada a záhrada Na Valech, Stĺpová sieň a iné reprezentačné priestory. Na Plečnikove úpravy po jeho odchode z Prahy nadviazal architekt Otto Rottmayer.
V tridsiatych rokoch bol vo funkcii hradného architekta prof. Pavel Janák. Stavebný prieskum a úpravy Kráľovského paláca od roku 1924 viedol staviteľ Karel Fiala.
Pražský hrad je podľa zákona o kultúrnych pamiatkach č. 22/58 Zb. národnou kultúrnou pamiatkou č. 1 a spolu s národnou kultúrnou pamiatkou č. 2 – českými korunovančými klenotmi – zverený do starostlivosti Správy Pražského hradu (od 1. 5. 1993), ktorá vykonáva v chránenej oblasti Pražského hradu štátnu pamiatkovú starostlivosť, ochranu prírody, spravuje umelecké a archívne zbierky Pražského hradu.
I. nádvorie
vľavo|náhľad|Vstupná brána do Pražského hradu z Hradčanského námestia vľavo|náhľad|Matejova brána I. nádvorie vzniklo počas tereziánskej prestavby v rokoch 1763 – 1771 podľa projektu dvorného architekta Niccolo Pacassiho. V popredí sa nachádza mrežovaná vstupná brána s plastikami Bojujúcich gigantov – dielo Ignáca Platzera st. Pozadie čestného dvora je tvorené traktom, do ktorého ako reliéf je zasadená pieskovcová tzv. Matejova (Matyášova) brána, slávnostná brána na spôsob rímskeho triumfálneho oblúka, dielo architekta Giovanni Maria Philippiho z roku 1614. Brána stála pôvodne voľne na vale medzi priekopami a mostami postavenými vo vladislavskej dobe; za tereziánskej prestavby sa stala súčasťou súvislého traktu priliehajúcemu až k Španielskej sále. Na atike traktu je umiestnených šesť pieskovcových alegorických postáv symbolizujúcich vojnu a mier (dielo I. Platzera st. z r. 1770 – 1771).
Pred Matejovou bránou sú vztýčené dva symbolické vlajkové stožiare – kmene jedlí z Valašska – podľa návrhu prof Josipa Plečnika z roku 1922.
I. nádvorím a čiastočne Hradčanským námestím prebiehala od pradávna hlboká roklina, premenená za Přemysla Otakara II. na prvú hradnú priekopu. Západná strana Hradu – vždy vystavená najväčšiemu náporu obliehateľov – bola ešte zosilnená umelo prekopanou druhou a treťou priekopou, medzi ktorými boli valy, na nich hradby s bránami.
Na sever od I. nádvoria sa nachádza tzv. záhrada Na bašte. Jej názov je odvodený od nasypanej bašty z doby posledných Přemyslovcov. Bašta bola využitá ako súčasť fortifikačného systému. Za tereziánskej prestavby bola zarovnaná, v roku 1861 tu bola vybudovaná jazdecká cesta až k Španielskej sále.
Po pravej strane za Matejovou bránou sa nachádzajú reprezentačné miestnosti tzv. Nového kráľovského paláca, tvoriace súbor salónov I. poschodia. Rezidencia panovníkov bola postupne vystavaná v rokoch 1564 – 1616 pre cisárov Maximiliána II. a Rudolfa II. podľa plánov Bonifáca Wohlmuta, Giovanni Gargiolliho a Giovanni Maria Philippiho. Celý komplex bol stavebne zjednotený a upravený v rámci tereziánskej prestavby v rokoch 1755 – 1761. Sály paláca slúžia ako miestnosti reprezentácie Českej republiky, pri audienciách diplomatických predstaviteľov a prijímaní delegácií prezidentom. Počas štátnych sviatkov sú prístupné i verejnosti.
Súčasťou reprezentačných priestorov sú v južnom krídle vstupný prijímací salónik, Trónna sála pre najvýznamnejšie štátne udalosti, Brožíkov salón, Habsburský salón s portrétmi členom rodiny Márie Terézie, Sklenený salónik (bývalá cisárska spálňa), Malý salónik (toaletná izba cisárovnej), Zrkadlový salón zariadený ako jedáleň, Hudobný salón pre hudobné produkcie, Spoločenský salón, Janákova hala, Oktogon, sála s osembokým pôdorysom, bývala dvorná kaplnka sv. Václava z roku 1644 a Stará sieň.
II. nádvorie
náhľad|II. nádvoríe v Novom kráľovskom paláci '''II. nádvorie''' vzniklo v druhej polovici 16. storočia. Na mieste dnešného súvislého traktu na západnej strane bývala stará zástavba, o čom svedčí nález kostolíka Panny Márie z konca 9. storočia. Základové murivo tohto kostolíka je zachované v dnešnej hradnej obrazárni.
Hrad na severnej strane nádvoria uzatvára Španielska sála s Rudolfovou galériou, ku ktorým dala Mária Terézia v rokoch 1770 – 1772 pristavať trojposchodovú prístavbu. V jej prízemí bývali umiestnené kočiare.
Španielska sála postavená v rokoch 1602 – 1606 architektom Giovanni Maria Philippim je súčasťou reprezentačných priestorov. Svoje meno získala preto, lebo bola postavená nad stajňami ušľachtilých španielskych koní. Je najväčším slávnostným priestorom na Pražskom hrade (rozmery 47 x, výška ) a preto je určená na významné príležitosti štátneho či kultúrneho charakteru. V sále boli pôvodne umiestnené kolosálne mytologické plastiky Adriana de Vries a J. B. Quadriho. V ďalšom období bola niekoľkokrát prestavovaná; jej dnešná podoba je výsledkom celkovej prestavby hradu za Márie Terézie. Posledná rekonštrukcia sa konala v rokoch 1867 – 1868.
Rudolfova galéria, tiež Nemecká sála, bola vystavaná podľa projektu Giovanni Gargiolliho v rokoch 1597 – 1598. Tu a v priľahlých priestoroch Stredného traktu boli rozmiestnené umelecké zbierky a kolekcie rarít umeniamilovného cisára Rudolfa II, ktorý tu zhromaždil nesmierne cennú a bohatú zbierku. Zo zbierky považovanej súčasníkmi za európsky unikát, v ktorej počet obrazov sa pohyboval okolo tritisíc, však takmer nič neostalo. Po Rudolfovej smrti v roku 1612 jeho nástupca Matej začal postupne odvážať zbierku do Viedne. Čo v Prahe ostalo, odviezli počas tridsaťročnej vojny švédske vojská. Časť zbierok, ktoré ostali v Prahe je dnes súčasťou Obrazárne Pražského hradu.
V druhej polovici 17. storočia bola založená nová zbierka Ferdinandom III., ktorá však nikdy nedosiahla bohatstva rudolfínskej kolekcie.
Po roku 1737 opäť nastal úpadok obrazárne, obrazy boli opäť odvážané do Viedne do oficiálnej cisárskej galérie a počas tereziánskej prestavby bola zbierka zrušená úplne. K jej znovuzrodeniu prišlo až po vzniku republiky v roku 1918 nákupom diel českého barokového maliarstva. Po druhej svetovej vojne prišlo k dôkladnej reštaurácii mnohých diel. Galéria bola v roku 1965 otvorená pre verejnosť. Jej zbierkový fond má viac ako štyritisíc položiek a neustále sa rozširuje.
Galéria bola spolu so Španielskou sálou v rokoch 1772 – 1774 vyzdobená freskami. Posledná spoločná úprava oboch priestorov bola prevedená v rokoch 1866 – 1868 k chystanej, ale neuskutočnenej korunovácii cisára Františka Jozefa I.
Východnú stranu II. nádvoria uzatvára Stredný trakt, ktorého jadro tvoria románske hradby kniežaťa Soběslava I. s Bielou vežou siahajúce miestami do výšky štrnásť metrov. Južnú stranu nádvoria tvorí Južný (Mestský) trakt. Jeho stavebný vývoj prebiehal v niekoľkých etapách. Z neho vybieha budova '''kaplnky sv. Kríža''' s polkruhovou sakristiou. Kaplnku podľa projektu N. Pacassiho vystaval staviteľ Anselmo Lurago v rokoch 1756 – 1763. Jej dnešný vzhľad pochádza z rokov 1852 – 1856. Od roku 1961 je v kaplnke vystavený svätovítsky chrámový poklad. Táto bohatá kolekcia vznikala od doby kniežaťa Václava pri svätovítskej rotunde. Jadro pokladu pochádza z doby rímskeho cisára a českého kráľa Karola IV., ktorý tu sústredil najcennejšie relikvie vtedajšieho kresťanského sveta. Ďalšie prínosy zaznamenala zbierka najmä v období neskorej gotiky a baroka.
III. nádvorie
vpravo|náhľad|Fontána na III. nádvorí so sochou sv. Juraja '''III. nádvorie''' je v dnešnej podobe výsledkom prestavby podľa projektu J. Plečnika, ktorého úlohou bolo zastrešenie rozsiahlych archeologických vykopávok. V roku 1920 prišlo totiž k objavu románskeho kostolíka na západ od Kráľovského paláca; postupne boli objavované ďalšie pôvodné terénne útvary (opevnenia a ich zvyšky), základy drevených zrubov, základy románskych a gotických domov zničených pri katastrofálnom požiari hradu v roku 1541, a starej komunikácie. V západnej časti nádvoria pred budovou Starého prepoštstva bol vztýčený 18 metrov vysoký žulový monolit na pamiatku obetiam prvej svetovej vojny. Na nádvorí neunikne pozornosti baroková fontána so '''sochou sv. Juraja''', významnou pamiatkou gotického kovolejárstva. Pochádza z konca 14. storočia a pôvodne stávala v južnej časti nádvoria.
Staré prepoštstvo je pôvodne románsky biskupský dom z 11. storočia, neskôr barokovo prestavaný.
Východnú stranu nádvoria uzatvára komplex budov Starého kráľovského paláca (samostatný článok).
Jiřské námestie
Niekedy býva označované ako IV. nádvorie. Zo severu je obklopené tzv. Mockerovými domami – Novým prepošstvom a dvoma kanovníckymi rezidenciami – postavenými v rokoch 1879 – 1880. V juhovýchodnom rohu námestia sa nachádza budova Ústavu šľachtičien. Na mieste ústavu stával v 14. storočí dom dekana kostola Všetkých svätých, v 16. storočí dom Leva z Rožmitálu a Rožmberský dom. Ústav šľachtičien bol akýmsi svetským kláštorom pre schudobnelé šľachtičné a jeho opátkou bola vždy členka habsburského rodu. Po zrušení Jiřského kláštora v roku 1782 prešlo na opátku ústavu právo korunovať české kráľovné.
Východnú stranu Jiřského námestia tvorí bazilika a kláštor sv. Jiří (samostatný článok).
Jiřská ulica je pozostatkom pradávnej priečnej cesty hradom. Na jej južnom okraji stojí budova Lobkovického paláca, pôvodne renesančná palácová stavba rodu Pernštejnovcov, upravená v ranom baroku v rokoch 1651 – 1668 staviteľom Carlom Luragom.
Severná strana Jiřskej ulice je tvorená blokom troch domov a v dolnej časti priestranstvom bývalého Purkgrófstva. Jadro budovy tvorí románske murivo paláca purkgrófov, prestavovaného od 13. do 16. storočia. Najvyšší purkgróf (čes. purkrabí) českého kráľovstva bol najvyšším zemským úradníkom, ktorý zastupoval panovníka v dobe jeho neprítomnosti. Tento úrad zastávali členovia najvýznamnejších šľachtických rodov.
vľavo|náhľad|Zlatá uličkaZlatá ulička, skôr nazývaná Zlatnícka, podľa remeselníkov, ktorí ju obývali, predstavuje posledný zvyšok tzv. parazitnej zástavby viacerých častí hradného areálu v stredoveku a renesancii. Ulička pozostáva z radu trpaslíčich domčekov vstavaných do oblúku severného hradbového múru medzi Bielou vežou a vežou Daliborka. Pôvodne bola zastavaná po oboch stranách, takže šírka priechodu sa pohybovala okolo jedného metra. Za Rudolfa II. sa v nej úsídlili hradní strelci, ktorí si okrem stráženia hradných brán a väzení privyrábali rôznymi remeslami. Časom sa Zlatá ulička stala útočiskom chudoby. Obyvateľmi uličky boli zlatotepci, obuvníci, krajčíri ale i krčmári a kuchári. Časť uličky pri Jiřskom kláštore bola na zákrok opátky zrušená, pretože zápach a hluk z krčiem obťažoval mníšky. V súčasnosti je Zlatá ulička uchovávaná ako pozoruhodný relikt života na Pražskom hrade a niektoré domčeky slúžia ako predajne. Legenda spájajúca názov uličky s rudolfínskymi alchymistami má romantický pôvod v 19. storočí; alchymisti tu v skutočnosti nikdy nesídlili.
Daliborka je okrúhla obranná veža z roku 1496, ukončujúca severný pás opevnenia postaveného koncom 15. storočia Vladislavom II. Jagelovským. Bola pomenovaná podľa svojho prvého väzňa, rytiera Dalibora z Kozojed, uväzneného tu v roku 1498 po potlačení poddanských rebélií na panstve Adama Ploskovického z Drahoníc. Veža slúžila ako väzenie do druhej polovice 18. storočia. náhľad|Pohľad na katedrálu sv. Víta zo severu; v popredí veža Mihulka Biela veža je polkruhová bašta jagelovského opevnenia, adaptovaná na väzenie v roku 1584. Ako väzni tu boli držaní známy alchymista Edward Kelley, komorník na dvore Rudolfa II. Filip Lang, vojvodcovia stavovského povstania po bitke na Bielej hore i cisárski generáli po prehratých bitkách. Medzi Daliborkou a Bielou vežou sa nachádza úsek obrannej chodby opevnenia s otáčavými stieľňami. Okolo západného chóru katedrály sv. Víta sa vpravo vchádza do Vikárskej ulice. Vznikla po zrušení kapitulného domu kláštora. Z významnejších stavieb je tu najmä Staré dekanstvo zriadené v roku 1705 na mieste niekdajšej renesančnej školy kapituly. Susedné domy boli adaptované a slúžia ako známa reštaurácia Vikárka, do ktorej umiestnil Svatopluk Čech dej svojich satirických poviedok ''Nový epochální výlet pana Broučka, tentokráte do XV. století a Pravý výlet pana Broučka do Měsíce''. Za Vikárkou, oddelená parkánom, stojí okrúhla delostrelecká veža zv. Mihulka, postavená za Vladislava II. Jagelovského v druhej polovici 15. storočia. Vikárskou ulicou a prejazdom v Strednom trakte na II. nádvorí je možno prejsť bránou na Prašný most, postavený v rokoch 1535 – 1540 ako drevený poschodový most na piatich kamenných pilieroch. Spájal kráľovské miestnosti vo vnútri hradu s novozaloženou renesančnou záhradou na sever od Jelenej priekopy. Už v nasledujúcom roku po dokončení zhorela drevená konštrukcia, ktorá však bola obnovená. Pri tereziánskej prestavbe hradu bol most nahradený násypom, ktorý priekopu rozdelil na dve časti.
Ostatné priestory Hradu
náhľad|Násyp Prašného mosta a Jelenia priekopa Jelenia priekopa je prírodná roklina, pôvodne strmé údolie riečky Brusnice. Prirodzený násyp slúžil až do konca stredoveku ako obranný val. S nástupom nových palebných zbraní však jeho význam klesal a tak Jelenia priekopa slúžila až do roku 1743 na chov skrotenej lovnej zveri (jelene, daniele a pod.).
V spodnej časti priekopy sa nachádza lúka a vedľa nej bývalý dom medvedára a umelá jaskyňa s dvoma zamknutými pseudogotickými portálmi a malou kamennou fontánou. V roku 1920, tu bola medvedária zriadená prezidentom T. G. Masarykom pre medvedíkov (medvedíkov Míšu a Ríšu), ktorých dostal s darom od legionárov z Ruska, prestala existovať v roku 1950. Oproti domu stojí pieskovcová socha „Ponocny“, dielo Franty Úprky, dar od študentov Hořickej kamenickej školy k 75. narodeninám milovanému prezidentovi Česko-Slovenskej republiky, T. G. Masarykovi, ako je uvedené na podstavci.
Severne od priekopy na mieste bývalých viníc založil cisár Ferdinand I. renesančnú okrasnú a úžitkovú záhradu. Kráľovská záhrada, rozprestierajúca sa od ulice U Prašného mostu na východ až k Letohrádku, bola jedným z najvýstavnejších priestorov severskej renesancie. Na jej budovaní mali najväčšiu zásluhu najmä Ferdinandovi synovia Ferdinand a Maximilián ako i cisár Rudolf II. V záhrade boli okrem okrasnej výsadby pestované i mnohé exotické druhy, napr. citrusovníky, figovníky a i., ktorým bola vyhradená slnečná strana záhrady, kde boli zriadené oranžéria a figovňa. Počas celého 16. storočia boli v Kráľovskej záhrade popri zariadeniach na pestovanie rastlín budované stavby, určené ku kratochvíľam panovníckeho dvora (Letohrádok, Míčovna, Leví dvorček). Rudolf II. rozšíril záhradný komplex na západ o bažantnicu s rybníkom, určeným k chovu rýb a vzácneho vodného vtáctva. náhľad|vľavo|Kráľovská záhrada Kráľovská záhrada bola zničená počas tridsaťročnej vojny, kedy boli porasty spálené a budovy spustošené. V 17. storočí bola iba upravovaná. Začiatkom 18. storočia prežila záhrada krátke obdobie nového rozkvetu v honosnej barokovej úprave. Ešte viackrát záhrada utŕžila rany (francúzska armáda v roku 1743, za Márie Terézie boli záhradné plochy a budovy využívané vojskom ako sklady a zbrojnice). V 19. storočí boli postupne obnovené skleníky a záhrada sa zmenila na anglický park, ktorý však koncom storočia značne spustol. Celkovej rekultivácie a rekonštrukcie budov sa záhrada dočkala až po II. svetovej vojne.
Míčovna, pôvodne renesančná stavba postavená v rokoch 1567 – 1569 Bonifácom Wohlmutom je najvýznamnejšou stavebnou pamiatkou záhrady. Slúžila na loptové hry. Severné priečelie riešené ako plasticky bohato členená arkáda je vyzdobené pôvodnými ornamentálnymi a figurálnymi sgrafitami. V súčasnosti sa využíva na príležitostné kultúrne akcie.
vpravo|náhľad|Letohrádok kráľovnej Anny Letohrádok kráľovnej Anny alebo Belveder bol založený na východnom okraji záhrady v roku 1538. Jeho prvým staviteľom bol Janovčan Paolo della Stella a po jeho smrti v stavbe pokračoval dvorný staviteľ Bonifác Wohlmut v rokoch 1556 – 1564. Meno nesie po manželke cisára Ferdinanda I. Anne Jagelovskej. Letohrádok je obklopený arkádovou ochodzou s bohatou figurálnou a ornamentálnou reliéfnou výzdobou. Reliéfy čerpajú námety z mytológie, z rôznych historických udalostí, z loveckých výjavov a žánrových scén. Letohrádok bol koncipovaný ako spoločenský priestor s tanečnou sálou na poschodí. Stavba je najčistejším prejavom talianskej renesančnej architektúry na sever od Álp. Okrem architektonickej a plastickej výzdoby je stavba pozoruhodná najmä pôvodným renesančným krovom riešeným v podobe obráteného lodného trupu. Letohrádok bol poškodený počas tridsaťročnej vojny a potom za vojen Márie Terézie. V rokoch 1779 – 1838 slúžil ako vojenské laboratórium. V rokoch 1841 – 1855 bol interiér upravený do dnešnej podoby a slúži na usporadúvanie príležitostných výstav.
Pred Letohrádkom je umiestnená známa Spievajúca fontána, ktorú odlial dvorný zlievač a zvonár Tomáš Jaroš z Brna v rokoch 1564 – 1568. Názov dostala podľa zvuku kvapiek dopadajúcich na zvonovinu mís.
Na severozápadnom nároží záhrady stojí budova tzv. Levieho dvorčeka, prvej súkromnej zoologickej záhrady. Levy boli na Pražskom hrade chované ako erbovné zvieratá už počas vlády Karola IV. Okrem nich tu chovali i tigre, medvede, vlky až do roku 1740.
Južné záhrady sú komplexom záhrad na južnom úpätí hradu. Pôvodne bola plocha záhrad obranným predpolím Hradu proti mestu. Boli tu predsunuté valy a priekopy. Opevnenie bolo sústavne zdokonaľované, no s nástupom renesancie postupne strácalo svoj význam. Západná časť valu bola v roku 1562 zasypaná a zmenená na renesančnú tzv. Rajskú záhradu, v ktorej bola postavená tzv. Trubačská veža, súkromné kúpele Rudolfa II., vtáčia voliéra a v roku 1617 tzv. Matejov pavilón.
Rozsiahlu plochu pozdĺž južného priečelia Hradu zaujíma tzv. Záhrada na Valech, ktorú tvoria drobné súkromné záhradky zriadené počas tereziánskej prestavby hradu v rámci terénnych úprav v šesťdesiatych rokoch 18. storočia.
Kirchheim im Innkreis
Kirchheim im Innkreis je obec v Rakúsku v spolkovej krajine Horné Rakúsko v okrese Ried im Innkreis.
Žije tu 718 obyvateľov (1. 1. 2010).
Matka Božia
Matka Božia môže byť:
Borić
Borić môže byť:
Manhattan Bridge
right|thumb|Manhattan Bridge
Manhattan Bridge je visutý reťazový most cez East River v meste New York v USA. Spája Lower Manhattan na Canal Street s Brooklynom na Flatbush Avenue Extension. Most má celkovú dĺžku, otvorený bol 31. decembra 1909. Navrhol a skonštruoval ho poľský inžinier Ralph Modjeski a Leon Moisseiff.
Na moste sú v hornej časti dva pruhy pre vozidlá v každom smere. V spodnej časti sú štyri koľaje pre podzemnú dráhu a chodník pre chodcov a cyklistov.
Villars-et-Villenotte
Villars-et-Villenotte je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Côte-d’Or, v regióne Burgundsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Valerij Ivanovič Tokarev
Valerij Ivanovič Tokarev (* 29. október 1952, Kapustin Jar) je ruský kozmonaut, ktorý sa podieľal na budovaní a obsluhe Medzinárodnej vesmírnej stanice ISS.
Mladosť a výcvik
Po základnej škole sa rozhodol pre vojenskú kariéru v sovietskej armáde. Nastúpil na Vyššie vojenské letecké učilište v Stavropole, toto úspešne ukončil v roku 1973 (v 21. rokoch) a začal slúžiť ako vojenský pilot. Potom absolvoval výcvik skúšobného pilota, ukončil ho roku 1982. Absolvoval Vojenskú leteckú akadémiu J. A. Gagarina v Monino, kde sa stal leteckým inžinierom. V roku 1987 bol prijatý do výcvikového strediska kozmonautov. Výcvik zakončil roku 1989 a bol preradený do oddielu kozmonautov a presťahoval sa do Hviezdneho mestečka. Bol tiež v skupine kandidátov pre let raketoplánom Buran. V Moskve potom absolvoval štúdium na Akadémii národného hospodárstva, ktoré úspešne ukončil roku 1995. V ďalších rokoch bol dvakrát v kozme. Bol niekoľkokrát vyznamenaný, o. i. ako Hrdina Ruskej federácie. Je ženatý, jeho manželka sa volá Irina (* 1955), syn sa volá Ivan, dcéra Oľga,
Lety do vesmíru
Plukovník Tokarev je registrovaný ako 388. kozmonaut Zeme so 199 dňami strávenými v kozme. Absolvoval 2 výstupy do voľného vesmíru (EVA) zo stanice ISS, pri ktorých strávil 11 hodín a 5 minút.
Anthien
Anthien je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Nièvre, v regióne Burgundsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Maulévrier-Sainte-Gertrude
Maulévrier-Sainte-Gertrude je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Seine-Maritime, v regióne Horná Normandia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Antimachos z Élidy
Antimachos (Antimachos) bol v roku 772 pred Kr. víťaz olympijských hier v behu na jedno stadion.