cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ray Toro
Životopis
Jeho rodičia pochádzajú z Portorika. Takisto ako súrodenci Gerard a Mikey Way pochádza z Newarku, neskôr se presťahoval do Belleville, kde chodil na strednú školu. Študoval film na William Peterson University.
Keď bol mladší počúval skupiny ako Queen, Metallica, Megadeth, Slayer a jeho najväčšími vzormi sú Brian May a Randy Rhoads. Pred MCR hral v skupinách Rodneys a Haggis, s Gerardom spolu raz hrali v skupine Nancy Drew.
Keď Gerard robil konkurz na gitaristu do skupiny, prišiel, aj keď nehral už tri roky – Gerarda poznal z bellevillskej strednej školy. Gerardova hudba a texty ho zaujali a k skupine sa pripojil ako hlavný gitarista.
Francis Drake
Korzárske úspechy
Kráľovná Alžbeta I. ho postavila na čelo expedície, ktorá sa mala plaviť okolo sveta a znepríjemniť život španielskym kolóniám. Po dôkladnej príprave v roku 1577 vyplával s piatimi loďami smerom k Tichému oceánu. Keď sa v roku 1578 dostal cez Magalhaesov prieliv do vôd Pacifiku, zostala mu iba jediná loď. Ako prvý Angličan v Tichomorí pokračoval severne pozdĺž západného pobrežia Južnej Ameriky. Cestou prepadával španielske lode a neopevnené kolónie. Ako prvý Európan sa dostal až k Vancouveru (Kanada). Ďalej pokračoval juhozápadne k ostrovom Celebes a Jáva, aby neskôr oboplával Mys Dobrej nádeje a mohol sa vrátiť domov. V roku 1580 zakotvil v Plymouthe s loďou plnou španielskeho bohatstva. Dostalo sa mu sprvu zdržanlivého prijatia, ale keďže vojna bola tak ako tak na spadnutie, kráľovná Alžbeta I. korisť napriek protestom španielskeho veľvyslanca prijala a v roku 1581 pasovala Drakea na rytiera. Neskôr sa stal dokonca členom parlamentu.
Ray Toro
Životopis
Komponuje väčšiu časť hudby v skupine.
Francis Drake
Dobytie Santo Dominga
V septembri 1585 vyplával Francis Drake na trestnú výpravu do Španielska, kde chcel oslobodiť zajaté anglické obilné lode. Zároveň sa od neho očakávalo, že podľa svojej ľubovôle vyplieni niektoré španielske pobrežné mestá. Na túto výpravu poskytla kráľovná Alžbeta I. nemalé finančné prostriedky. Ďalšie peniaze, lode a zbrane ponúkli aj dvorania ako Leicester, Hatton alebo Raleigh. Drake zamieril do Španielska, ale dozvedel sa, že väčšina zajatých anglických lodí už bola prepustená. To ho prinútilo k zmene plánu.
Zamieril do Karibského mora a 31. decembra 1585 sa jeho flotila objavila pred Santo Domingom, ktoré bolo jedným z najbohatších miest v Karibiku a skutočným symbolom španielskej nadvlády v tejto oblasti. Drake nezaútočil na mesto z mora, ako Španieli predpokladali, ale z nechránenej pevniny. 1. januára 1586 takmer bez boja získal mesto Santo Domingo. Anglickí dobyvatelia neboli veľkomyseľní a mesto vydrancovali. Vypálili väčšinu domov, kostolov a aj pevnosť. Vydesení mešťania nakoniec ponúkli bohaté výkupné, ktoré Drake prijal a vydal sa na ďalšiu cestu. Útok na Santo Domingo sa stal bodom obratu v anglicko-španielskych vzťahoch, pretože sa stal zároveň jasným útokom na Španielsko, kráľa Filipa II., katolicizmus a tiež na dosiaľ nespochybňovanú kontrolu Španielska nad oboma Amerikami.
Po Santo Domingu vypálili Angličania ešte Saint Augustine a potom flotila zamierila k Outer Banks, kde na ostrove Roanoke ležala prvá anglická kolónia v Amerike, ktorú tu v roku 1585 nechal zriadiť sir Walter Raleigh. 10. júna 1586 osadníci zbadali mohutnú Drakeovu lodnú eskadru a s nadšením ju privítali. Nasledujúci deň sa Drake stretol s guvernérom osady Ralphom Laneom, ktorý ho informoval o tom, že osada má problémy a požiadal ho, či by jej osadníkov neodviezol späť do Anglicka. Drake súhlasil. Po ich nalodení sa lode vydali do Anglicka a 27. júla 1586 dorazili do Portsmouthu, kde bol Drake búrlivo privítaný a oslavovaný ako hrdina.
Posledná výprava
Drakeova posledná expedícia mierila ku španielskym pevnostiam v Karibiku. Už na začiatku sa stretol s ťažkosťami v dôsledku spoločného velenia s Johnom Hawkinsom. Samotná výprava neprinášala ovocie, Španieli na ňu totiž boli pripravení. Neskôr sa Drake nakazil úplavicou a 28. januára 1596 zomrel v blízkosti Portobela v dnešnej Paname.
Lode
Z piatich lodí, ktoré vyplávali z Anglicka na Tichý oceán sa vrátila iba Pelican.
Emmanuelle Gagliardiová
Emmanuelle Gagliardiová (* 9. júl 1976, Ženeva, Švajčiarsko) je bývala švajčiarska profesionálna tenistka. Počas svojej kariéry vyhrala 4 turnaje WTA vo štvorhre.
Korunková
Korunková je obec na Slovensku v okrese Stropkov.
Názvy
Doložené historické názvy sú:
Dejiny
Pri prvej písomnej zmienke v roku 1408 bol použitý nemecký názov „Puczagshaw“, ktorého preklad je Pucákova Poruba. Obec teda založil šoltýs Pucak s poddanými podľa zákupného práva. Od založenia až po 17. storočie obec patrila stropkovskému panstvu.
Obyvatelia obce boli zdanení od: v roku 1567 3, 1582 3,5, 1610 1 a 1635 0,5 porty.
Pamiatky
Nachádza sa tu gréckokatolícky chrám svätého Demetera. Ide o barokovo-klasicistický kostol postavený v roku 1776 a obnovený v roku 1930.
Diaľnica A1 (Holandsko)
Diaľnica A1 spája hlavné mesto Amsterdam s hranicami SRN pri Oldenzaale a napája sa na nemeckú diaľnicu A 30 /Bundesautobahn 30/. Prechádza štyrmi holandskými provinciami, Severné Holandsko, Utrecht, Gelderlandom a Overijsselom. Úsek medzi Amsterdamom a Hoevelaakenom je súčasťou paneurópskeho koridoru E231. Táto časť A1 je kompletný koridor E231. Úsek medzi Hoeverlakenom a nemeckými hranicami je súčasťou ďalšieho európskeho koridoru E30, spájajúceho írsky Cork s ruským Omskom.
Zároveň predstavuje jedno z najvýznamnejších prepojení prístavov Hoek van Holland a Rotterdam so Škandináviou a severným Nemeckom.
Externé odkazy
A1 na motorways-exits.com
Karikatúra
200px|náhľad|[[Charles Darwin ako opica na obálke parížskeho satirického časopisu La Petite Lune, 1880]] Karikatúra je úmyselne skreslené a prehnané zobrazenie osoby alebo javu. V literatúre je to presnejšie charakteristika, v ktorej sa hyperbolizujú vlastnosti človeka, a to vonkajšie, vnútorné, povahové alebo charakterové.
Dejiny karikatúry
Karikatúry sa objavili už od antiky, ale ako samostatný odbor výtvarného umenia sa objavuje až v 18. storočí v Anglicku. Medzi tamojších významných karikaturistov patrili najmä James Gillray (17561815) a Thomas Rowlandson (17561827). V Rakúskej monarchii (a teda aj v Uhorsku) sa karikatúry objavujú až so slobodou tlače na jar 1848. V tomto roku bol veľmi častým motívom prvých karikatúr útek kancelára Metternicha z Viedne.
Slovenská karikatúra do roku 1989
Najvýznamnejší slovenskí karikaturisti do roku 1989:
Do pádu komunistického režimu v Česko-Slovensku v roku 1989 obsahoval karikatúry jediný špecializovaný slovenský humoristicko-satirický časopis Roháč (1947 - 1991). (V Čechách v rokoch 1945 až 1989 vychádzal Dikobraz ako satirický časopis. Obidva časopisy boli týždenníky.)
V roku 1982 založil publicista Jozef Tinka a dizajnér a karikaturista Vladimír Pavlík bienále kresleného humoru a satiry pod názvom Novomestský osteň, ktoré je najstarším podujatím svojho druhu v rámci Česka i Slovenska.
Slovenská politická karikatúra po roku 1989
Po roku 1989 sa politická karikatúra na Slovensku výraznejšie prejavila v prácach niekoľkých významných politických karikaturistov, ktorí zvládli techniku portrétnej karikatúry a dokázali zachytiť „ducha doby“.
Medzi najvýznamnejších patria :
Diaľnica A2 (Holandsko)
náhľad| Trasa diaľnice A2
Diaľnica A2 je jednou z najfrekventovanejších holandských diaľnic. Spája hlavné mesto Amsterdam s belgickým hranicami /Liege/Lutych, pri Maastrichte a napája sa na belgickú diaľnicu A25. Trasa A2 je súčasťou dvoch významných európskych koridorov. Medzi Amsterdamom /križovatka Amstel/ a Utrechtom / križovatka Oudenrijn/ je to koridor E35. Od križovatky Oudenrijn až k hraniciam je to koridor E25.
A2 momentálne prechádza viacerými rekonštrukciami. Jednou z nich je zvýšenie počtu jazdných pruhov zo šesť na desať medzi Amsterdamom a Utrechtom.
Externé odkazy
A2 na motorways-exits.com
Ján Parler
Po otcovej smrti pracoval Ján Parler osem rokov v Prahe, kde pokračoval v práci na katedrále svätého Víta. Potom odišiel do Kutnej Hory, kde bol prvým architektom slávneho chrámu svätej Barbory v prvom období jeho stavby.
Michal Chudovský
Michal Chudovský (* 3. máj 1804, Dolný Kubín – † ?) bol slovenský publicista.
Životopis
Študoval na gymnáziu v Lučenci, v Ožďanoch, na evanjelický lýceu v Banskej Štiavnici a v Bratislave, 18291931 na univerzite v Tübingene. Po ukončení lýcea vychovávateľ v Bratislave, 18311835 kaplán a administrátor v Krupine, 18351847 farár v Hrochoti, potom asi úradník v Banskej Bystrici. Písal poviedky a úvahy do Starého i Nového vlasteneckého kalendára a Slov. pozorníka, vydal aj politický veršovaný leták a príležitostné básne.
Karol Chrpa
Karol Chrpa (* 16. november 1904, Praha – † 4. júl 1974, Košice) bol slovenský banský inžinier.
Životopis
Narodil sa 16. novembra 1904 v Prahe ako syn Otakara Chrpa a Karolíny rod. Vnukovej. Študoval na reálke a na Vysokej škole banskej v Příbrame a stal sa inžinierom. Pôsobil ako banský špecialista v roku 19491952 riaditeľ Banských stavieb v Banskej Bystrici. Prednášal na Baníckej fakulte VŠT v Košiciach, neskôr vedúci Katedry hlbinného dobývania ložísk a výstavby baní. Od roku 1964 CSc. Pričinil sa o projektovanie a výstavbu banských závodov na Slovensku, najmä v oblasti banského vetrania, klimatizácie a v geometrike. Publikoval v odborných slovenských a českých časopisoch a zborníkoch. Autor vynálezu a technických zdokonalení.
James Cook
James Cook (* 27. október 1728, Marton, Spojené kráľovstvo – † 14. február 1779, Havaj) bol mimoriadne významný objaviteľ a výskumník, ktorého tri plavby okolo sveta a hlavne vydané práce výrazne posunuli znalosti o Zemi.
Raný život
Narodil sa v skromných podmienkach v obci Marton v Yorkshire, kde bol neskôr aj pokrstený (v súčasnosti je Marton súčasťou Middlesbrough). Bol jedným z piatich detí Jamesa Cooka, škótskeho poľnohospodárskeho robotníka a jeho manželky Grace Pace z Martonu. Ako trinásťročný začal so svojím otcom pracovať na farme v dedine Great Aytot.
V roku 1755 mu jeden z majiteľov firmy ponúkol velenie na jednej z lodí, ale James Cook sa 17. júna prihlásil ako obyčajný námorník do Kráľovského námorníctva. Dva roky po vstupe do námorníctva zložil Cook kormidelnícke skúšky, ktoré ho oprávňovali k samostatnej navigácii na lodiach. V roku 1759 sa zúčastnil plavby do Severnej Ameriky v rámci vojny s Francúzskom počas Sedemročnej vojny. Celý ten čas strávil v hodnosti vrchného kormidelníka na vojnovej lodi Pembroke, ktorej velil kapitán John Simcoe. Vynikajúcim spôsobom vtedy zmapoval ústie Rieky svätého Vavrinca spolu s majorom Samuelom Hollandom. Mapy vyhotovené z týchto prieskumov vynikali svojou presnosťou a umožnili útok britskej flotily na opevnené mesto Québec, vtedy patriace Francúzom.
Po ukončení sedemročnej vojny sa Cook v roku 1762 vrátil do Anglicka, kde sa 21. decembra 1762 oženil s Elizabeth Battsovou (1742 – 1835), s ktorou mal šesť detí: Jamesa (1763 – 1794), Nathaniela (1764 – 1781), Elizabeth (1767 – 1771), Josepha (1768 – 1768), Georga (1772 – 1772) a Hugha (1776 – 1793). Keď nebol na mori, býval vo východnej časti Londýna, v Mile End.
Na základe jeho predošlých prác ho o zmapovanie pobrežia Newfoundlandu a Labradora požiadal guvernér tejto oblasti, Thomas Graves. Jeho mapy a plavebné inštrukcie boli dlhé roky základnou používanou príručkou pre plavbu v severoamerických vodách.
Prvá plavba okolo sveta (1768 – 1771)
250px|right|thumb|Rekonštrukcia lode EndeavourV roku 1766 si ho najala Kráľovská geografická spoločnosť, aby pozoroval prechod Venuše popred Slnko. Tento jav mal nastať 3. júna 1769 a bolo ho možné pozorovať len z južnej pologule. Cookovou úlohou bolo pozorovať tento jav z ostrova Tahiti v Tichom oceáne a pokúsiť sa nájsť „Južný kontinent“ (Terra Australis), ktorý sa podľa vtedajších zemepiscov mal nachádzať niekde na južnej pologuli. Druhá úloha bola však na rozdiel od pozorovania Venuše úlohou tajnou.
Na tento účel admiralita kúpila a prestavala 366-tonový bark Earl of Pembroke, ktorú premenovali na Endeavour (anglicky – snaha, úsilie). Spolu s Cookom a posádkou sa na jeho palube plavili aj geograf Joseph Banks a astronóm Charles Green.
Dňa 25. augusta 1768 vyplávala Endeavour z Plymouthu a po zastávkach na Madeire, v Riu de Janeiro oboplávala Hornov mys a po osemnástich mesiacoch 13. apríla 1769 zakotvila na Tahiti. Potom, čo Cook 3. júna pozoroval prechod Venuše popred Slnko, 13. júla Endeavour vyplávala z Tahiti. Cook podľa tajného príkazu začal hľadať Južný kontinent. Najprv objavil Ruruteu v Tubuaiskom súostroví a potom zamieril na západ k Novému Zélandu. Dňa 6. októbra 1769 Cook ako druhý Európan (po Abelovi Tasmanovi, 1642) priplával k Novému Zélandu. Do konca marca 1770 ho oboplával a veľmi presne ho zmapoval, objavil prieliv medzi jeho ostrovmi (dnes Cookov prieliv) a vyvrátil tak hypotézu o existencii pevniny v týchto miestach. Z Nového Zélandu zamieril na sever a v druhej polovici apríla roku 1770 sa doplavil k východnému pobrežiu Austrálie, ktoré bolo dovtedy ešte neznáme (pravdepodobne ho však zazrel Tasman už v roku 1642). Územie čiastočne zmapoval, pomenoval ho Nový Južný Wales a zabral ho pre Britskú Korunu. Potom pokračoval pozdĺž Veľkej koralovej bariéry, kde sa jeho loď po náraze do jedného z mnohých atolov takmer potopila. Ďalej pokračoval k dnešnej Indonézii (vtedy Batávia) a do Veľkej Británie sa vrátil 12. júna 1771.
Okrem rozšírenia koloniálnych území Veľkej Británie mala jeho prvá plavba aj veľký vedecký význam, keďže sa mu podarilo spoznať východné pobrežie Austrálie a tiež neznáme vody Tichého oceánu. Veľmi významným faktom jeho plavby je aj to, že až po Batáviu z jeho posádky nezahynul ani jeden jej člen (medzi Batáviou a Veľkou Britániou však zahynula až tretina jeho posádky), čo bolo na tú dobu veľmi nezvyklé. Cook totiž zaviedol na svojej lodi veľmi prísne hygienické zásady a dbal aj o zdravú životosprávu námorníkov. Na zamedzenie rozšírenia skorbutu, spôsobovaného nedostatkom vitamínu C, vozil so sebou dostatočné zásoby kyslej kapusty a vždy sa snažil zásobovať loď čerstvou vodou. Cook bol po plavbe vymenovaný za prvého lodného dôstojníka (Master).
frame|center|400px|Plavby Jamesa Cooka. Prvá plavba je vyznačená  červenou , druhá  zelenou , a tretia  modrou  farbou.
Druhá plavba okolo sveta (1772 – 1775)
Cookova druhá plavba okolo sveta sa začala 13. júla 1772, keď z Plymouthu vyplávali dve lode, veliteľská Resolution (Odhodlanie) a Adventure (Dobrodružstvo). Na palube boli aj dvaja astronómovia, William Wales a William Bayly. Za úlohu mali okrem iného v praxi vyskúšať prvé chronometre. Cesty sa zúčastnili aj prírodovedci Johann Reinhold Forster a Johann Georg a botanik Anders Sparrman. Obe lode sa plavili smerom k Južnej Afrike, mysom Dobrej nádeje sa preplavil do Indického oceánu a ďalej k Novému Zélandu. Cieľom výpravy bolo preskúmanie ďalších ostrovov a možno aj veľkej pevniny na juhu Tichého oceánu. Pri jeho hľadaní Cook 17. januára 1773 ako prvý moreplavec prekročil južný polárny kruh a dostal sa až na dohľad od pobrežia Antarktídy, na jej pobreží však nezakotvil.
Kvôli nedostatku zásob a nepriaznivým poveternostnými podmienkam sa otočil a plavil sa k súostroviu Tahiti, kam dorazil po zastávke na Veľkonočnom ostrove. Počas roku 1774 potom obe lode križovali južnú Oceániu. Objavili pritom Markézy, Tuamotu, Tonga, Nové Hebridy, Novú Kaledóniu a dnešné Cookove ostrovy, ktoré nazval Harveyove ostrovy.
Medzi rokmi 1774 a 1775 sa plavil znovu na juh a objavil Južné Sandwichove ostrovy a Južnú Georgiu.
Počas celej trojročnej plavby zomreli iba štyria členovia posádok oboch lodí. Cook bol po návrate do Británie povýšený do hodnosti kapitána a bola mu udelená zlatá Copleyho medaila za zásluhy o spoznanie príčin a elimináciu skorbutu v radoch námorníkov.
Tretia plavba okolo sveta (1776 – 1779) a smrť
V rokoch 1776 – 1779 viedol James Cook tretiu výpravu s cieľom nájsť severnú cestu okolo Ameriky. Cesty sa aj tentokrát zúčastnili dve lode, Resolution (odhodlanie) a Discovery (Objavovanie). Oboplával Afriku a vplával do Indického oceánu. V roku 1777 zakotvil na Tahiti, kde si urobil prestávku pred pokračovaním plavby do severnejších vôd Tichého oceánu. Začiatkom roku 1778 objavil Cook Havajské ostrovy, ktoré pomenoval Sandwichovými ostrovmi na počesť lorda Sandwicha, ktorý stál v tom čase na čele admirality. Domorodé obyvateľstvo Havajských ostrovov považovalo Jamesa Cooka za vtelenie boha Lona a správali sa k nemu aj k jeho posádke s veľkou úctou.
7. marca 1778 priplával k severoamerickému pobrežiu. Ďalej sa plavil okolo pobrežia dnešných štátov Oregon a Washington, okolo Aljašky až napokon Beringovou úžinou vkročil do Severného ľadového oceánu. Cook sa tu pokúšal nájsť prechod do Atlantického oceánu, ale neúspešne. Koncom augusta 1778 sa výprava vydala na spiatočnú cestu a 17. januára 1779 doplávala do zálivu Kealakekua na Havajských ostrovoch. Po krátkom oddychu sa Cook vydal na ďalšiu plavbu, onedlho sa však musel vrátiť kvôli oprave poškodeného sťažňa. Cook tak narušil posvätné rituály Havajčanov, ktorí práve v tom čase oslavovali sviatky boha vojny Ku. Domorodci navyše ukradli záchranné člny, ktoré sa Cook spolu so skupinou námorníkov pokúsil získať späť zajatím domorodého náčelníka a jeho držaním ako rukojemníka. Jamesa Cooka a ďalších štyroch námorníkov však domorodci obkľúčili a dobodali ich všetkých na smrť. Pozostatky kapitána Cooka boli uložené do malej truhly a boli pietne spustené do zálivu Kealakekua.
Po tragickej smrti kapitána Cooka pokračovala plavba pod velením kapitána Clerka smerom ku Kamčatke a Beringovej úžine, aby pokračovala v hľadaní priechodu medzi dvoma oceánmi. Výprava nabrala kurz do Anglicka až po smrti kapitána Clerka, ktorého vo velení nahradil John Gore.
Cookovo dielo a jeho nasledovníci
Druhej a tretej plavby sa ako nižší dôstojník zúčastnil aj George Vancouver, ktorý sa, podobne ako James Cook, stal významným cestovateľom a objaviteľom.
Tretej plavby sa zúčastnil aj William Bligh, ktorý sa stal známy ako kapitán lode HMS Bounty, ktorej posádka sa proti nemu vzbúrila.
Muchárik čiernohlavý
Muchárik čiernohlavý alebo muchárik černohlavý (lat. Ficedula hypoleuca) je druh z čeľade muchárovité. Obýva západnú palearktídu od severozápadnej Afriky cez severnú Európu až do západnej Ázie. Menej početne žije v strednej, južnej a juhovýchodnej Európe.
Podľa Medzinárodnej únie na ochranu prírody a prírodných zdrojov muchárik čiernohlavý patrí medzi najmenej ohrozené druhy, trend celkovej populácie je klesajúci, stavy v Európe v rokoch 19802013 mierne poklesli.
Výskyt a stav na Slovensku
Odhadovaný počet hniezdiacich párov je 100 – 200. Veľkosť populácie i územie na ktorom sa vyskytuje majú nejasný trend. Ekosozologický status v roku 1995 I – nezaradený, v roku 1998 a 2001 žiadny. V roku 2014 LC* D1 - menej dotknutý. Európsky ochranársky status SPEC4 – druhy, ktorých globálne populácie sú koncentrované v Európe a majú tam vhodný ochranársky status. Stupeň ohrozenia S – vyhovujúci ochranársky status.
Biotop
Na Slovensku hniezdi v horských zmiešaných lesoch, kde rastie buk lesný, javor, jaseň, brest spolu s jedľou a smrekom. Vyhniezdil aj v starých sadoch, parkoch a cintorínoch.
Potrava
Muchárik čiernohlavý chytá lietajúci hmyz.
Ochrana
Je zákonom chránený, spoločenská hodnota je 500 € (Vyhláška MŽP č. 170/2021).
Flame war
Flame war (slovensky 'ohnivá diskusia' a pod.) je označenie internetovej diskusie, ktorá prekročila hranicu pre účastníkov prínosnej výmeny názorov a stala sa hádkou. Pojem pochádza z anglicky hovoriaceho internetového prostredia, v slovenčine sa používa v širšom význame, zahrňujúcom i diskusie, ktoré môžu byť v podstate konštruktívne, ale vyhrotené do emotívnej podoby.
Flame wars boli typickým fenoménom Usenetu (Net News) a emailových konferencií v prvej polovici 90. rokov 20. storočia, ale priestor pre flame war poskytuje ktorékoľvek médium, umožňujúce debatu. V súčasnosti sa flame wars v slovenskom internetovom prostredí často odohrávajú v diskusných fórach pod článkami webových magazínov. Je predmetom mnohých špekulácií, či sa na vzniku flame wars podieľajú rozdiely internetových diskusií oproti diskusiám vo fyzickom svete, napríklad neprítomnosť neverbálnej komunikácie, používanie nickov, možnosť založiť si niekoľko identít len za účelom diskusií.
Sprievodným znakom flame war je obvykle rádový nárast počtu príspevkov, čo zvlášť pri emailových konferenciách obvykle obťažuje účastníkov, ktorí sa hádky nezúčastňujú. Aj preto sú flame wars v internetových komunitách vnímané dosť negatívne.
„Rýdzi“ flame war sa vyznačuje zvláštnym účelom zasielaných príspevkov - cieľom je protivníka nie presvedčiť, ale poraziť, prípadne nahnevať. Pravý „flame“ je úmyselne nepriateľský a urážlivý k oponentovi, a flame war rastie ďalšími reakciami, ktoré opäť majú podobu flamovania. Sprievodným rysom takejto flame war zvykne byť zhoršenie sociálnych vzťahov v komunite.
Témy a obsah
Častými témami flame wars sú dlhodobé spory, alebo kontroverzné otázky súvisiace s osobným presvedčením, napríklad spory horlivých zástancov operačných systémov Microsoft Windows a Linux, alebo diskusie o interrupciách.
Námetom flame war však môže byť v podstate čokoľvek – pre príspevky, ktoré v danej komunite takmer iste musia vyvolať prudkú reakciu, sa niekedy používa označenie flamebait. Typickým príkladom je príspevok antagonistický k zameraniu komunity, napríklad kreacionistický príspevok zaslaný do fóra zameraného na evolučnú biológiu.
Sväté vojny
Svätá vojna, je pojem, ktorý používajú hackeri, je intenzívny, často prudký a dlhodobý spor, založený na rozdieloch „viery“, obhajovanej so zapálom podobným ideologickým alebo náboženským konfliktom. Vo veku technológií sa táto viera často týka predností tej či onej technológie, pričom rozum trocha alebo značne ustupuje citom.
Účastníci flame war
Pre charakteristické spôsoby v správaní v online fórach sa vžilo zvláštne označenie.
Flamer
Častý účastník flame wars, prípade účastník, ktorého príspevky flame war často začínajú, býva označovaný ako flamer. Na rozdiel od trolla, ktorý predovšetkým vyhľadáva konflikt flameri úporne obhajujú svoje názory v takzvaných svätých vojnách, niekedy aj niekoľko generácií.
Troll
Ďalším podobným pojmom je troll, pre ktorého je typické provokovanie pri zasielaní príspevkov. Kým flamer môže jednoducho len agresívne obhajovať kontroverzné názory, účelom príspevkov trolla je vyvolať reakciu online komunity, alebo diskusiu nejako rozvrátiť. Troll sa pritom obvykle s názormi vo svojom príspevku vôbec neidentifikuje. Obvyklou formou trollingu je zasielanie príspevkov celkom nesúvisiacich s témou diskusie (off-topic), vulgarít, politických vyjadrení, argumentov s očividnou faktickou chybou a podobne.
Na provokáciu trolla obyčajne reaguje niektorý účastník diskusie, ktorý sa domnieva, že „toto nie je možné nechať bez odozvy“. V anglickom prostredí aj pre túto funkciu v diskusii existuje špecifické označenie trollhunter – lovec trollov. V horšom prípade má jeho príspevok sám podobu flamu a konflikt sa môže ďalej rozrastať.
Ďalším typom reakcie je „toto je najlepšie ignorovať“ – podľa tohto názoru ak bude komunita trolla ignorovať, prestane ho jeho činnosť baviť. V angličtine pre vyjadrenie tohto postoja existuje niekoľko ustálených porekadiel, napríklad
Štefan Kuffa
PhDr. Štefan Kuffa (* 1961) je slovenský politik, bývalý poslanec Národnej rady SR za stranu OĽaNO. Po odchode z klubu OĽaNO bol niekoľko rokov členom KDH, v roku 2019 založil a stal sa predsedom strany Kresťanská demokracia – Život a prosperita (KDŽP). V roku 2020 bol opätovne zvolený za poslanca NR SR na listine strany ĽSNS.
Rodina
Jeho bratom je katolícky kňaz Marián Kuffa.
Pôsobenie v NRSR
Štefan Kuffa kandidoval do NRSR za stranu OBYČAJNÍ ĽUDIA a nezávislé osobnosti (OĽaNO). Poslancom NR SR bol v 6. volebnom období medzi rokmi 2012 až 2016. Počas tohto volebného obdobia vystúpil z poslaneckého klubu OĽaNO pre spor jeho predsedom Igorom Matovičom a neskôr sa vzdal mandátu. Neskôr vo voľbách do NR SR 29. 2. 2020 kandidoval za stranu KDŽP na kandidátke ĽSNS a opäť sa stal poslancom. V parlamente tvrdo obhajuje ochranu života nenarodených detí.
Kritika
V roku 2015 sa dostal do sporu s niekoľkými obyvateľmi obce Pavľany v okrese Levoča pre čiernu stavbu jeho syna Michala. Mal fyzicky napadnúť 79-ročnú ženu, ktorá mu následne vylepila facku. Podľa Kuffovej verzie bol fyzicky napadnutý on, podal preto trestné oznámenie za útok na verejného činiteľa.
Morelia
Morelia je hlavné mesto štátu Michoacán. Mesto sa nachádza v údolí Guayangareo v centrálnej časti Mexika.
Morelia je najväčším a najľudnatejším mestom Michoacanu, patrí medzi 20 najväčších mexických miest. Podľa údajov zo sčítania obyvateľstva tu v roku 2010 žilo 597 511 osôb, v celej metropolitnej oblasti Morelia potom 806 822 obyvateľov. Ako hlavné mesto Michoacanu predstavuje Morelia aj jeho kultúrne, politické, ekonomické a spoločenské centrum. Je tiež sídlom jednej z 18 mexických arcidiecéz rímskokatolíckej cirkvi.
Dejiny
Od roku 1991 je historické centrum zapísané na zozname svetového dedičstva UNESCO. Vystavané v 16. storočí je ukážkovým príkladom španielskej renesančnej architektúry obohatenej o prvky pôvodného mezoamerického umenia. Táto zástavba bola následne doplnená o stavby v barokovom či neoklasicistickom štýle.
Marián Blaha
Životopis
Študoval na gymnáziu v Levoči, kde aj zmaturoval. Štúdium teológie ukončil v roku 1892 v Spišskej Kapitule. Za kňaza ho 29. júna 1892 vysvätil spišský biskup Pavol Smrečáni. Po vysviacke pôsobil rok ako kaplán v Ždiari. Od 29. júna 1893 do 30. októbra 1895 bol kaplánom v Nižných Ružbachoch následne sa stal kaplánom v Kežmarku. Do roku 1903 pôsobil ako vychovávateľ v rodine grófa Andreja Zamoyského na zámku v Starej Ľubovni.
V rokoch 19131919 bol hlavným tajomníkom Spolku sv. Vojtecha v Trnave.
Po úmrtí spišského biskupa Alexandra Párvyho 24. marca 1919 bol 4. augusta 1919 kapitulou zvolený za kapitulárneho vikára Spišskej diecézy.
Po rozpade Rakúsko-Uhorska a vzniku ČSR bolo treba urýchlene riešiť otázku biskupov na Slovensku. Nitriansky biskup Viliam Batthyány a banskobystrický biskup Wolfgang Radnai boli vypovedaní z územia ČSR. Rožňavský biskup Ľudovít Balás zomrel v Rožňave 18. septembra 1920. Vláda uvažovala aj o vypovedaní košického biskupa Augustína Fischera-Colbrieho. Napokon však mohol zostať, pretože sa nenašiel žiadny vážny dôvod na jeho vyhostenie. Väčšia časť ostrihomskej arcidiecézy sa stala súčasťou ČSR a arcibiskup János Černoch zostal v Ostrihome.
Začiatok októbra 1924 otvoril zaniknuté biskupské lýceum v Banskej Bystrici. Bol spoluzakladateľom HSĽS, podporoval jej ideológiu a politiku. Pôsobil najmä v kultúrno-umeleckej oblasti, ktorú ovplyvňoval v klerikálnom duchu. Bol funkcionárom viacerých kultúrnych, literárnych a umeleckých spolkov. Od roku 1921 bol predsedom Spolku sv. Vojtecha a od roku 1926 predsedom Matice slovenskej.
Tretia česko-slovenská republika
Tretia česko-slovenská republika (dobový oficiálny názov: Československá republika alebo republika Československá, skrátene Československo, zaužívaná skratka ČSR) je názov pre štátne usporiadanie Česko-Slovenska medzi obnovením zvrchovanosti po nacistickej okupácii a nástupom komunistov k moci (pozri februárový prevrat).
Názov odkazuje na kontinuitu s predchádzajúcou prvou republikou a druhou republikou, teda dvoma medzivojnovými česko-slovenskými štátnymi usporiadaniami. Tretia republika predstavuje prechod od demokratického štátu, budovaného podľa vzoru Francúzska a Spojeného kráľovstva k socialistickému štátu, ľudovodemokratickej republike, orientovanej na Sovietsky zväz.
Územie a obyvateľstvo
Po skončení vojny v máji 1945 bolo Česko-Slovensko obnovené v plnom územnom rozsahu. V priebehu rokov 1940-1944 postupne Spojené kráľovstvo, Francúzsko, ZSSR aj Taliansko garantovali obnovu ČSR vykonanú v tzv. predmníchovských hraniciach, t.j. v podobe k 1. januáru 1938. Kvôli rozvratným aktivitám, ktoré po oslobodení Podkarpatskej Rusi na jej území vykonávala Červená armáda a sovietske tajné služby, nebolo umožnené na tomto území efektívne obnoviť československú správu. Pre tlak zo strany ZSSR a domácich komunistov prezident Beneš súhlasil s podpisom Československo-sovietskej zmluvy o odstúpení Zakarpatskej Ukrajiny k Ukrajinskej sovietskej socialistickej republike napriek tomu, že predseda ČSL Jan Šrámek trval na tom, že o taktomto kroku môže rozhodnúť až riadne zvolený parlament po referende. K podpisu zmluvy došlo 29. júna 1945 v Moskve premiérom Fierlingerom a ministrom zahraničných vecí Molotovom. Okrem Podkarpatskej Rusi ZSSR anektovalo tiež 13 slovenských obcí ležiacich na juhovýchode Slovenska pri Lekárovciach. ČSR získalo na základe Mierovej zmluvy medzi mocnosťami spojencov a Maďarskom z Paríža z dňa 10. februára 1947 od Maďarska pôvodne etnicky chorvátske obce na pravom brehu Dunaja Jarovce, Rusovce a Čunovo s rozlohou 65,52 km². Tým sa rozloha ČSR ustálila na hodnote 127 900 km².
Tri milióny obyvateľov nemeckej národnosti bolo odsunutých z krajiny do Nemecka a Rakúska na základe Benešových dekrétov so súhlasom Spojencov. Zvyšné nemecké a maďarské obyvateľstvo nemalo v jediných voľbách v roku 1946 volebné právo.
Politika
Samostatnosť povojnovej ČSR bola oslabená. Už vtedy sa v česko-slovenskej politike začalo presadzovať spojenectvo so Sovietskym zväzom, pripravované Komunistickou stranou Česko-Slovenska (KSČ) za vojny v Moskve. Vtedajšia spoločenská nálada bola vďaka oslobodeniu a ukončeniu nacistických útrap silne prosovietska. Pôvodný systém mnohých politických strán bol zredukovaný, takže nakoniec existovali v Česku štyri, z ktorých najsilnejšia bola KSČ (tá získala v Českých krajinách vo voľbách v roku 1946 40,17 % hlasov, ďalej ČSNS 23,36 %, Československá strana ľudová 20,24 % a ČSSD 15,58 %). Na Slovensku postupne vznikli tiež štyri strany, DS, KSS, SSl a SP. Vo voľbách dominovala DS so ziskom 62 % hlasov. V ČSR získali komunisti celkovo 38 % hlasov, Klement Gottwald sa stal predsedom vlády. Komunisti tak zasadli k moci a začali vykonávať (a pripravovať) také reformy, ktoré by krajinu priblížili k odstráneniu súkromného vlastníctva a zavedeniu štátneho a kolektívneho vlastníctva. Už v októbri 1945 bolo vykonané znárodnenie naprostej väčšiny priemyselných podnikov, bánk a poisťovní. K 1. marcu 1947 bolo znárodnených viac ako 3 000 podnikov, v ktorých pracovalo 61% zamestnancov priemyslu. Aj v poľnohospodárstve došlo v tomto období k veľkým vlastníckym zmenám, keď boli vykonané dve pozemkové reformy. Tretia, ktorá bola v tej dobe už plánovaná, bola uskutočnená až po februári 1948. O dva roky neskôr komunisti ovládli dianie v štáte už úplne a prechod Česko-Slovenska do bloku krajín so socialistickým režimom bol zavŕšený.
Ako Beneš, tak aj niektorí ďalší členovia jeho exilovej vlády v Londýne tieto prípravy nakoniec prinajmenšom pasívne tolerovali. Jan Masaryk, exilový a povojnový minister zahraničia, svoj nesúhlas s politickou situáciou v marci 1948, nakoniec zaplatil životom za doteraz nie úplne vyjasnených okolností (samovražda alebo vražda).
Miloslav Mojžiš
Miloslav Mojžiš môže byť:
Kromaňonec
náhľad|Kromaňonec (fosílna lebka) thumb|upright 1.0| Škrabka Cro-Magnone – Kolekcia "Louis Lartet" – Múzeum Toulouse
Kromaňonec (iné názvy cromagnonec, kromaňonský človek, cromagnonský človek, človek kromaňonský, človek cromagnonský; tieto výrazy sa používajú skôr neformálne, ale existuje aj vedecký názov Homo sapiens crogmanonensis/cro-magnonensis a veľmi zriedkavo (?)Homo cromagnon či (?)Homo sapiens cromagnon ) môže byť:
Vo všetkých širších významoch je kromaňonec časovo vymedzený rokmi 35 000 (alebo 40 000) BP na jednej strane a cca. 10 000 BP (teda 8000 pred Kr.) na druhej strane. V type definície, ktorý používa napr. Podborský (pozri vyššie) je samozrejme vrchné obmedzenie 30 000 BP (namiesto 35 000 BP).
V prípade významov mladopaleolitický Homo sapiens alebo mladopaleolitický Homo sapiens z Európy sa staršie používalo aj alternatívne označenie človek predveký (Homo sapiens (sapiens) fossilis, Neoanthropus fosssilis či Homo sapiens diluvialis).
Z pohľadu Európy išlo o prvých európskych predstaviteľov Homo sapiens. Boli to súčasníci dožívajúcich neskorých neandertálcov.
Typový nález
Názov kromaňonec je utvorený podľa náleziska Cro-Magnon v južnom Francúzsku, kde roku 1868 objavili lebky a časti kostier 5 jednotlivcov stratigraficky patriacich do würmu III. Najznámejšia z nich je kostra približne 45-ročného muža, tzv. „starca z Cro-Magnonu“, ktorá slúži ako typový nález - pozri Cro-Magnon 1.
Charakteristika ak je kromaňonec definovaný ako európsky mladopaleolitický Homo sapiens
O telesných znakoch jednak pozri Cro-Magnon 1 a jednak možno všeobecne povedať, že sa kromaňonci vyznačovali niektorými archaickými znakmi, napr.: Základnými znakmi sa však nelíšil od súčasného typu človeka (človeka cca po roku 10 000 BP).
Významné náleziská:
==Charakteristika ak je kromaňonec definovaný ako mladopaleolitický Homo sapiens vôbec ==
Kromaňonec osídlil obývateľnú časť Zeme od polárneho pásma po tropické pásmo, bol lovcom, žil v tlupách, býval v jaskyniach, pod skalnými prevismi a v primitívnych chatrčiach, vyrábal dokonale opracované nástroje z kostí, parohoviny a kameňa, staval obydlia, založil paleolitické umenie (sošky zvierat a žien (venuše), nástenné maľby, rytiny v jaskyniach). To je tiež dokladom kultového života kromaňonca.
V hroboch sa často našli kostry v skrčenej polohe zasypané červenou hlinkou a nástroje kultúr szeletienu, gravettienu, aurignacienu, magdalenienu, pavlovienu.
Náleziská sú v Európe, Ázii, Afrike. Nálezy mimo skupiny z Cro-Magnonu (nálezy Cro-Magnon, Grimaldi, Chancelade) sú často veľmi odlišné, čiže kromaňonec vykazoval značnú variabilitu. Nálezy z Brna predstavujú skupinu s úzkou tvárou a nižšou postavou.
Belgická kolónia
náhľad|Belgické kolónie na mape sveta Belgicko bolo po stáročia pod nadvládou najskôr španielskych Habsburgovcov (1519-1713) a potom rakúskych Habsburgovcov (1713-1794). Po krátkej nadvláde Francúzska ho Viedenský kongres prisúdil Holandsku (1815-1830), samostatný belgický štát vznikol až po Belgickej revolúcii v roku 1830. V tejto dobe však už mali iné európske štáty ekonomicky najperspektívnejšie zámorské oblasti pod svojou sférou vplyvu, Belgicko (rovnako ako Nemecko alebo Taliansko, ktorých novodobá štátnosť tiež vznikla v 19. storočí) teda čelilo tvrdej konkurencii tradičných koloniálnych mocností, najmä Anglicka alebo Francúzska. Belgicko vlastnilo nasledujúce kolónie:
Základná knižnica
Základná knižnica je knižnica, ktorá je základná pre prácu siete alebo skupiny jej podriadených samostatných knižníc, pomáha im v doplňovaní knižničných fondov, umožňuje medziknižničnú výpožičnú službu, zaobstaráva im bibliografické pomôcky a metodicky ich riadi.
Budžak
250px|right|thumb|Región Budžak s historickým územím [[Moldavsko|Moldavska.]]Budžak alebo Južná Besarábia (po rumunsky: Bugeac) je historická oblasť na juhu Besarábie v oblasti rieky Dunaj a Dnester, ktorú z východnej strany obmýva Čierne more. Patrí do nej aj delta Dunaja. Historicky je to časť väčšieho makroregiónu, predovšetkým stepného charakteru, známeho ako Severné Pričernomorie. Dnes tento región spolčuje oblasti Moldavska a juhozápadnú časť Odeskej oblasti Ukrajiny. Oblasť je charakteristická pestrým národnostným zložením obyvateľstva a je jednou z najírečitejších regiónov dnešnej Ukrajiny čo do jazyka a kultúry.
Dejiny
V antike bol región Južnej Besarábie obývaný tráckym kmeňom Dákov a čiastočne aj Skýtov. V 7. a 6. storočí pred Kr. tu Gréci v ústí Dunaja a Dnepra založili niekoľko svojich kolónii a prístavných miest. V tomto období sa oblasti na brehu Čierneho mora dostali pod vplyv a moc starovekých Grékov. O niečo neskôr (2. storočie pr. Kr) do tejto oblasti prichádzajú Kelti.
V 1. storočí oblasť obsadili Rimania a obnovili zničené grécke kolónie na brehu mora a tiež, až do príchodu Avarov v roku 558, zakladali nové, vrátane vojenských táborov. Po rozdelení Rímskej ríše v roku 395 sa táto oblasť stala súčasťou Byzantskej ríše.
Kvôli svojej výhodnej polohe bola táto oblasť jednou z hlavných križovatiek, kadiaľ prechádzali národy počas ich veľkého sťahovania v 5. storočí. Svojím presunom ďalej na západ do Panónie však každý z nich túto oblasť ničil. V časoch raného stredoveku sa oblasť Južnej Besarábie dostala pod kontrolu mnohých krajín a kmeňových spoločenstiev, až v roku 387 ju de facto ovládli Huni a po nich v rokoch 558 – 567 Avari. O vyše sto rokov neskôr (679) sem prišiel chán Asparuch a túto oblasť, ktorá sa v roku 681 pričlenila ku Kubratovmu Veľkému Bulharsku, kde zotrvala až do konca 10. storočia, nazval Ongăl.
V 11. storočí sa Budžak stal útočiskom Pečenehov a v 13. storočí Kumánov. Po vzniku druhého bulharského cárstva v roku 1185 sa opätovne stala súčasťou tejto balkánskej krajiny, a to až do roku 1241, kedy toto územie na svoju stranu získala Mongolská ríša. Od 30. rokov 14. storočia Južnej Besarábii vládne Bassarab I. Veľký, z ktorého menom sa spája pôvod názvu Besarábia.
Koniec prvej svetovej vojny v roku 1918 priniesol nezávislosť aj Besarábii, ktorá sa po jej vyhlásení pripojila k Rumunsku. Zjednotenie východného Moldavska a rumunského kráľovstva bolo potvrdené Parížskou mierovou zmluvou z roku 1920, ktorú však Sovietsky zväz neuznal. V roku 1939 po pakte Ribbentrop-Molotov toto územie ZSSR anektoval, ale v roku 1941 ho znova prisúdili Rumunsku. Opätovná okupácia územia Sovietskym zväzom prišla v roku 1944. Socialistická krajina na tomto území vyhlásila Moldavskú sovietsku socialistickú republiku, ktorá v roku 1991 vyhlásila na Sovietskom zväze svoju nezávislosť. Dnes je táto multietnická provincia časťou Odeskej oblasti.
Životice
Životice môže byť:
Slovo Životice sa objavuje tiež v názvoch obcí:
Saint-Amand (Manche)
Saint-Amand je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Manche, v regióne Dolná Normandia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Massat (obec)
Massat je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Ariège, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 702 obyvateľov (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Autor skladieb
Autor skladieb je človek, ktorý sa venuje komponovaniu skladieb populárnej hudby: písaniu textov a skladaniu hudby. Ide o alternatívu k pomenovaniu hudobný skladateľ, ktorý sa najčastejšie spája s vážnou hudbou.
Autor skladieb má vlastnosti hudobníka, pričom často býva aj samotným interpretom. V súčasnej populárnej hudbe však často zastáva aj roly štúdiového hudobníka či samostatného textára ktorý pomáha s hudobnou tvorbou konkrétnym skupinám či interpretom.
Zoznam planétok 107001 – 107250
Dáta použité s dovolením / Data used with permission © IAU: Minor Planet Center.
Nabis
Nabis alebo Nábis bol kráľ Sparty približne od roku 206 pred Kr. do roku 192 pred Kr.
Lahourcade
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Nabis
Vládca Sparty
Po smrti Machanida, ktorý bol opatrovníkom mladého kráľa Pelopa sa približne v roku 207 pred Kr. jeho ďalším opatrovníkom stal Nabis. Nie je známe z akého titulu a ako dostal túto funkciu. Nabis bol veliteľom žoldnierskeho vojska Sparty preto je možné, že to dosiahol pomocou svojho vojska. Po krátkom čase sa zmocnil trónu a pre legitímnosť tohto kroku prehlásil, že svoj pôvod odvodzuje po Demaratovi z kráľovskej rodiny Eurypontovcov. Mnohými svojimi súčasníkmi bol však považovaný za nelegitímneho panovníka. Štátne inštitúcie eforov a gerúziu nerešpektoval a rozhodoval sám. Po prevzatí moci začal zavádzať reformy o ktoré sa pokúšali už jeho predchodcovia Agis IV. a Kleomenes III. a čo sa týka rozsahu reforiem v tom ich ďaleko prekonal.
Lahourcade
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zoznam historických článkov/3
Tento index bol automaticky vygenerovaný podľa tejto kategorizácie. Obsahuje 51 článkov. Aby sa nové články zobrazili v tomto indexe, musia byť zaradené aspoň do jednej z vymenovaných kategórii. Nové a upravené kategórie sa zohľadnia pri nasledujúcom generovaní.
3
3 pred Kr.
3.
3. storočie · 3. storočie pred Kr. · 3. tanková divízia SS Totenkopf · 3. tisícročie · 3. tisícročie pred Kr.
30
30 pred Kr. · 30. divízia granátnikov SS (1. bieloruská) · 30. roky 1. storočia · 30. roky 1. storočia pred Kr. · 30. roky 10. storočia · 30. roky 2. storočia · 30. roky 3. storočia · 30. roky 4. storočia · 30. roky 5. storočia · 30. roky 5. storočia pred Kr. · 30. roky 6. storočia · 30. roky 7. storočia · 30. roky 8. storočia · 30. roky 9. storočia · 3000 pred Kr.
31
31 pred Kr.
32
32 pred Kr. · 320 pred Kr. · 321 pred Kr. · 322 pred Kr. · 323 pred Kr. · 324 pred Kr. · 325 pred Kr. · 326 pred Kr. · 327 pred Kr. · 328 pred Kr. · 329 pred Kr.
33
33 pred Kr.
Nabis
Zavedenie reforiem
Sparta za kráľa Kleomena III. stratila v roku 222 pred Kr. v bitke pri Sellasii väčšinu svojho vojska a Nabis aby túto stratu nahradil neváhal sa oprieť aj o tých najbiednejších príslušníkov Sparty. Pridelil im pozemky a zapísal ich do zoznamu občanov. Spartu vyhlásil za azyl prenasledovaných. Podľa niektorých historikov dokonca nerobil rozdiely medzi občanmi a heilótmi. Niet sa preto diviť, že historici písali o ňom v nepriaznivom svetle čo zodpovedalo ich triednej pozícii. Plutarchos ho opisuje ako „najbezočivejšieho a najkrutejšieho lakedaimonskeho tyrana", Polybios píše, že „vyháňal občanov, púšťal na slobodu otrokov a dával im za ženy dcéry ich pánov". Zavedenie reforiem bolo pre Spartu nesporne úspechom. Dosiahol, že bol medzi ľudom obľúbený a Nabis rozšírením radov svojho vojska v snahe o dosiahnutie  niekdajšej slávy Sparty začal dobýjanie jej stratených území.
Zoznam historických článkov/3
34
34 pred Kr.
35
35 pred Kr.
Nabis
Macedónske vojny
Nabis sa počas prvej macedónskej vojny v roku 205 pred Kr. stáva podľa mierovej zmluvy podpísanej v epirskom meste Foiniké spojencom Ríma a nepriateľom Macedónie. Ovládnutím Messénie sa dostal do konfliktu s achájskym spolkom, ktorý viedol nadaný stratég Filopoimen. Po dlhých bojoch medzi súpermi o teritoriálnu prevahu na Peloponéze v roku 200 pred Kr. achájsky spolok požiadal macedónskeho kráľa Filipa V. o pomoc, ale ten ju odmietol. V bitke pri Tegei bol Nabis predsa len porazený, ale po krátkom čase sa boje obnovili. V nasledujúcich rokoch obratne využíval konflikt medzi Rimanmi a Macedóniou. Za spojenectvo, ktoré uzavrel s kráľom Macedónie Filipom V. získal Argos, keď sa však macedónska vojna vyvíjala v neprospech Macedónie, rozhodol sa opäť uzavrieť spojenectvo s Rímom a ten ho uznal za kráľa a spojenca rímskeho ľudu. Po skončení druhej macedónskej vojny okolo roku 196 pred Kr. požiadal achájsky spolok rímskeho konzula Tita Flaminima aby rokoval s Nabidom o navrátenie mesta Argos a ostatného územia, ktoré im Sparta zabrala.
Vlajka Mexika
right|thumb|250px|Vlajka Mexika left|thumb|120px|Vlajúca vlajka Mexika
Nabis
Posledné roky vlády
Nabis sa s tým nezmieril a stále dúfal, že sa situácia zmení a vydobyje si opäť bývalú moc. Tá možnosť sa mu naskytla keď v roku 192 pred Kr. bojovali Rimania spolu s achájskym spolkom proti kráľovi Seleukoskej ríše Antiochovi III. a aitólskemu spolku. Nabis sa pokúsil dobyť prístav Gytheion na pobreží Lakónie. Zo začiatku bol úspešný, ale potom ho zastavil achájsky spolok, preto požiadal o vojenskú pomoc aitólsky spolok, ktorý mu následne poslal tisíc mužov pechoty a okolo tristo vojakov kavalérie. Nabida však Aitólčania zradili a Alexanemos, veliteľ aitólskemu spolku, ho zavraždil.
Zoznam historických článkov/3
36
36 pred Kr.
Vlajka Mexika
Vlajka Mexika je trikolóra, ktorá má zvislé pruhy vo farbe zelenej, bielej a červenej, uprostred je štátny znak z roku 1823, v dnešnej úprave z roku 1968: hnedo sfarbený orol stojací na kaktuse, rastúcom z vôd jazera, drží v zobáku zeleného hada; pod tým sú do polkruhu prehnuté ratolesti duba a vavrínu, zviazané stužkou v národných farbách. Znak ilustruje starú aztécku legendu, podľa ktorej putujúci indiánsky ľud mal nájsť svoj domov na ostrove pri jazere, kde uvidí túto scénu: v týchto miestach pri jazere Texcoco bol roku 1325 založený Tenochtitlan, dnešné Mexiko.
Zoznam historických článkov/3
37
37 pred Kr.
Vlajka Mexika
Zelená farba vlajky predstavuje nezávislosť, biela čistotu náboženstva, červená jednotu spojenia španielskej, indiánskej aj miešaneckej krvi.
Zoznam historických článkov/3
38
38 pred Kr. · 38. divízia tankových granátnikov SS Nibelungen · 380 pred Kr. · 381 pred Kr. · 382 pred Kr. · 383 pred Kr. · 384 pred Kr. · 385 pred Kr. · 386 pred Kr. · 387 pred Kr. · 388 pred Kr. · 389 pred Kr.
39
39 pred Kr.
Vlajka Mexika
Vlajka bola zavedená roku 1821, najprv s rôznym poradím farebných pruhov aj s ich rôznou polohou (dokonca aj šikmou), od roku 1823 sa používa v dnešnom vzhľade a zo štátnym znakom, ktorý sa ale často v jednotlivostiach menil.
Jeff Buckley
Jeffrey Scott Buckley (* 17. november 1966, Anaheim, Kalifornia, USA – † 29. máj 1997, Memphis, Tennessee) bol americký spevák a gitarista, ktorého preslávil jedinečný hlas s rozsahom takmer štyri oktávy.
Buckley bol po vydaní debutového albumu Grace kritikmi považovaný za jedného z najnádejnejších umelcov svojej generácie. Na úspech debutového albumu však nenadviazal, keďže sa tesne pred nahrávaním druhého albumu v roku 1997 nešťastnou náhodou utopil. Jeho tvorba je dodnes vysoko cenená hudobníkmi i kritikmi.
Jonathan Crombie
Jonathan Crombie (* 12. október 1966 – † 15. apríl 2015) bol kanadský televízny herec. Najviac známy bol pre postavu Gilberta Blytha v televíznom filme CBC Television z roku 1985 Anna zo Zeleného domu a jeho dvoch ďalších pokračovaní.
Search and Destroy (pieseň The Stooges)
Search and Destroy je pieseň americkej rockovej skupiny The Stooges z tretieho štúdiového albumu Raw Power, ktorý vyšiel v roku 1973. Pieseň je pomenovaná podľa vojenskej stratégie, ktorá sa stala súčasťou vojny vo Vietname.
Pôvodne pieseň hudobne produkoval David Bowie. Remixovaná a remastrovaná verzia z roku 1997, ktorú produkoval Iggy Pop, Danny Kadar a Bruce Dickinson je vo výsledku oveľa agresívnejšia než pôvodná verzia.