cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Leynhac
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Záblatí (okres Žďár nad Sázavou)
Záblatí je obec v Česku v okrese Žďár nad Sázavou v moravskej časti kraja Vysočina. 1. januára 2012 tu žilo 189 obyvateľov, z toho 98 mužov a 91 žien, pričom priemerný vek v obci bol 40,0 roka (muži 40,3 roka, ženy 39,7 roka).
Umelý systém
Umelý systém je systém vytvorený človekom: človek navrhuje jeho štruktúru, určuje princípy jeho správania a činnosti s cieľom ovládnuť prirodné sily, zlepšiť životné podmienky a vytvoriť nástroj poznania objektívnej reality. Umelé systémy sa využívajú na riadenie, na analýzu vlastností prirodzených systémov a pod.
Žilina (okres)
Polohopis
Veľkú časť rozlohy okresu zaberá najmä v jeho centrálnej časti Žilinská kotlina, na západe potom Bytčianska kotlina a okrajové časti patria okolitým pohoriam. Časť hraníc okresu vedie po hrebeňoch okolitých pohorí, pričom najvýraznejším je hrebeň Malej Fatry na východe. Juhozápadná časť prechádza Strážovskými a Súľovskými vrchmi, západná a severozápadná hrebeňom Javorníkov a severná Kysuckou vrchovinou. Vo východnej časti žilinského okresu sa na území Krivánskej Fatry nachádza národný park.
Územie susedí na severe s okresmi Čadca a Kysucké Nové Mesto, na západe s okresmi Bytča, Považská Bystrica a Ilava, na juhu s okresom Prievidza a na východe s okresmi Martin a Dolný Kubín.
Vodstvo
Z východu na západ preteká rieka Váh, ktorá postupne priberá vo Varíne pravostrannú Varínku, v Budatíne Kysucu a v Strážove Rajčianku. Na Váhu sa nachádza Vodné dielo Žilina a Vodná nádrž Hričov, menšie vodné plochy sa nachádzajú pri Šuji (Čierňanský rybník) a pri Rosine (odkalovacia nádrž). Vodné toky, ktoré všetky patria do povodia Váhu, majú snehovo-dažďový vodný režim s najvyššími prietokmi na jar počas topenia snehu a počas letných a jesenných búrok.
Doprava
Poloha okresu s ekonomicky významným krajským mestom a prirodzené tranzitné koridory vytvorili predpoklad pre budovanie železničných tratí i cestných komunikácii. V Žiline sa stretávajú železničné trate od Košíc (od východu), Ostravy (zo severu), Bratislavy (od západu) a Rajca (od juhu). Cestné koridory vedú po medzinárodných cestách E50 (smer od Trenčína na Košice), E75 (smer od Ostravy na Bratislavu) a E442 (smer od Olomouca), ktoré budú po dokončení diaľnice D1 (E50 a E442) a D3 (E75) na tieto presmerované. V súčasnosti vedie hlavný dopravný prúd po ceste I/61 od Bytče na cestu I/18 do Vrútok, po ceste I/11 od Čadce a I/64 od Prievidze, no významná časť dopravy prechádza aj po ceste II/507 na Bytču, II/583 na Terchovú a II/517 na Považskú Bystricu. Po dokončení časti D3 s tunelom Považský Chlmec táto prevzala časť severo-južného tranzitu, ktorý obchádza mesto Žilina.
Kultúra v okolí Žiliny
Okolie Žiliny sa z etnografického hľadiska javí ako mozaika väčších alebo menších svojráznych podoblastí, ktoré možno všeobecnejšie začleniť do stredoslovenskej národopisnej oblasti. Na diferenciáciu ľudovej kultúry tu mali vplyv predovšetkým hospodárske, spoločenské, geografické podmienky a svoju úlohu zohrala aj príslušnosť k jednotlivým feudálnym panstvám (starohradské-varínske, strečnianske, budatínske, lietavské, hričovské a považské). Hoci sa utvárajú podmienky pre jazykové, kultúrne i hospodárske zjednotenie, nárečová a kultúrna svojráznosť niektorých oblastí sa zachovala dodnes.
Okolie Žiliny môžeme z národopisného hľadiska rozdeliť zhruba na tieto časti: Prvé písomné zmienky o väčšine obcí okolia Žiliny sú z 13. a 14. storočia. Neskôr, počas valašskej a kopaničiarskej kolonizácie, boli osídlené obce pri horných tokoch riek a na úpätiach hôr Malej Fatry (Lysica, Dolná a Horná Tižina, Terchová).
Obyvateľstvo starého kultúrneho územia úrodnejšej časti okolia Žiliny sa zaoberalo poľnohospodárstvom, roľníci horských kopaničiarskych obcí boli viac zameraní na chov hospodárskych zvierat. Obrábali aj vysoko položené polia a využívali horské pasienky v odľahlom chotári, kde mali vybudované letné príbytky a maštale, tzv. bačoviská (cholvarky). Väčší význam mal salašnícky chov oviec s produkciou mliečnych výrobkov, mäsa, vlny a kožušiny. Úžitok prinášalo napokon aj výdatné hnojenie košarovanej pôdy. Salašnícka forma chovu oviec sa do súčasnosti zachovala vo viacerých obciach severozápadného Slovenska a v Terchovej a Belej pri Varíne nadobudla charakter družstevnej veľkovýroby.
Hlavné zamestnanie – poľnohospodárstvo a chov hospodárskych zvierat nestačilo pokryť životné potreby a ľudia boli nútení hľadať vedľajšie možnosti zárobku. Muži horských dedín sa zaoberali ťažbou, transportom a spracovávaním dreva. Boli to drevorubači, píliari, šindliari, furmani, pltníci a výrobcovia dreveného riadu a náradia. Doplnkovým zamestnaním Čičmancov bolo sklenárstvo, papučiarstvo a podomové obchodníctvo. Známym zamestnaním mužov z Veľkého Rovného, Kolárovíc, Kotešovej a Dlhého Poľa bolo drotárstvo. Podnetom k jeho rozšíreniu bola existencia výroby drôtu v blízkom Sliezsku. Drotári z okolia Bytče a z Kysúc mali dielne vo viacerých krajinách Európy a Ameriky. Začiatkom 20. storočia a najmä po prvej svetovej vojne pod vplyvom zmenených hospodársko-spoločenských podmienok drotárstvo postupne zaniká. Starí majstri zanechali remeslo, niektorí ho nahradili výrobou a opravou plechového riadu, iní prešli na podomový obchod s galantériou.
V súčasnom období prudkého vývoja a socializácie dediny, obyvatelia našli dobré zamestnanie v podnikoch, továrňach a závodoch severozápadného Slovenska.
Kroj
Ľudový odev okolia Žiliny patrí v porovnaní s južnými krajmi Slovenska k najjednoduchším. Základným materiálom odevu tu dlho ostalo ľanové plátno, súkno, koža a kožušina. V niektorých drotárskych obciach, napríklad vo Veľkom Rovnom, Kolároviciach a Dlhom Poli, boli domácky vyrábané materiály už v druhej polovici 19. storočia nahradené továrenskými textíliami. Sviatočné sukne sa šili z jemného bieleho plátna, kabátiky a živôtky z hodvábu a listeru. Drotári zamenili tradičný odev odevom mestským v súvislosti so svojím zamestnaním o niekoľko desaťročí skôr ako muži obcí pastiersko-roľníckych. thumb|Ukážka tkania plátna na tradičných drevených krosnách. Do sviatočného ženského odevu Rajeckej doliny prenikla v 19. storočí modrotlač. K bielym ľanovým sukniam a rukávcom sa nosili zástery s veľkým kvetinovým modrotlačovým vzorom. Inde v okolí Žiliny to boli drobnovzorové modrotlačové sukne s našitým živôtikom, tzv. šorce. Základnými súčiastkami mužského ľudového odevu boli súkenné nohavice, košeľa, opasok, vlnené pančuchy, krpce a klobúk. Muži z Terchovskej doliny mali vo sviatok tento odev obohatený čiernou vlnenou vestou, tzv. kabátom s červenými alebo zelenými výložkami a radmi kovových gombíkov.
Kým čičmianski muži, sklenári, papučiari, podomoví obchodníci a sezónni poľnohospodári robotníci prestávali nosiť tradičný odev už koncom 19. storočia, ženy ho všeobecne nosili takmer do polovice 20. storočia. V súčasnosti si kroje odievajú len niektoré staršie ženy, ktorých je ale už málo. Ostatní občania si ich spontánne obliekajú pri slávnostných príležitostiach, predovšetkým pri folklórnych slávnostiach.
1907
Narodenia
thumb|upright|[[Katharine Hepburnová († 12. máj)]] thumb|upright|[[Robert A. Heinlein († 7. júl)]] thumb|upright|[[Astrid Lindgrenová († 14. november)]]
Úmrtia
thumb|upright|[[Dmitrij Ivanovič Mendelejev|Dmitrij Mendelejev († 20. január)]] thumb|upright|[[Edvard Grieg († 4. september)]]
Dmitrij Ivanovič Mendelejev
Dmitrij Ivanovič Mendelejev (* 8. február [ jul.: 27. január] 1834, Toboľsk† 2. február [ jul.: 20. január] 1907, Petrohrad) bol ruský chemik, ktorý vytvoril prvú verziu periodickej tabuľky chemických prvkov. Vychádzal pri tom z výskumov svojich predchodcov. Usporiadanie prvkov do skupín mu umožnilo predpovedať vlastnosti prvkov, ktoré ešte neboli objavené.
Mladosť a raná kariéra
Narodil sa 8. februára v rodine gymnaziálneho učiteľa ako najmladší syn zo 17 detí. Otec bol Ivan Pavlovič Mendelejev a matka Marija Dmitrijevna Mendelejevová (rodená Kornilievová). Keď mal 14 rokov, jeho otec zomrel, Mendelejev začal navštevovať gymnázium v Toboľsku. V 1849 Mendelejev ukončil gymnázium a urobil prijímačky na Vysokú školu v Petrohrade.
V roku 1849 sa s matkou a súrodencami presťahoval do Petrohradu, kde v roku 1850 začal navštevovať Štátnu univerzitu v Petrohrade, v tomto roku mu mama zomrela. Po vyštudovaní, mu diagnostikovali tuberkulózu, ktorá ho prinútila odísť v roku 1855 na Krymský polostrov blízko Čierneho mora, kde sa stal hlavným chemikom miestneho gymnázia. Do Petrohradu sa vrátil v roku 1856 úplne uzdravený.
Pokračovanie vo výskume
Medzi rokmi 1859 a 1861 pracoval na hustote plynov v Paríži a na spektroskopii s Gustavom Robertom Kirchhoffom v Heidelbergu. Predpovedal vtedy napríklad existenciu kritického bodu plynov. V roku 1863, po návrate do Ruska, sa stal profesorom chémie na Technologickom inštitúte a na Univerzite v Petrohrade. V tom istom roku sa oženil s Feozvou Nikitičnou Leščevovou (manželstvo sa skončilo rozvodom). Neskôr si zobral Annu Ivanovnu Popovovú; ich dcéra Ľubov sa stala ženou známeho básnika Alexandra Bloka.
Periodická tabuľka
Zoradil prvky podľa atómovej hmotnosti do systému, známeho dnes ako periodická tabuľka prvkov, kde ich vlastnosti vyplývali z ich atómových hmotností (v súčasnosti zoradené podľa atómových čísel). Tento systém bol prevratný. Až do roku 1869, kedy Mendelejev svoj objav, po dlhom porovnávaní charakteristík všetkých známych prvkov, zverejnil, chýbali chémii všeobecné teoretické základy. Mendelejev publikoval svoju prvú tabuľku prvkov v časopise Ruskej chemickej spoločnosti v roku 1869, o rok neskôr predložil tabuľku presnejšiu, doplnenú o dva ďalšie prvky. Práca z roku 1870 mala názov Prirodzená sústava prvkov. Mendelejevovo dielo je tým ohromnejšie, že vtedy mal k dispozícii iba obmedzené poznatky o prvkoch. Niektoré prvky ešte neboli objavené a niektoré boli chybne klasifikované. Napríklad sa za prvok považovala vzácna zemina nazývaná „didym“, ktorú na zmes prvkov skutočne ďalej chemicky nedeliteľných (samárium, a dva nové prvky prazeodým a neodým) rozložil až Bohuslav Brauner v roku 1882.
V roku 1871 Mendelejev zverejnil publikáciu, predpovedajúcu objavy týchto prvkov, dokonca ich aj opísal. Vedecký svet mu nedôveroval, no v roku 1875 objavil Lecoq de Boisbaudran gálium spektrálnou analýzou vo sfalerite, totožné s Mendelejovým ekahliníkom. Dokonca hmotnosť prvku, Mendelejevom predpokladaná, bola presnejšia ako Boisbsaudranovo prvé meranie. Periodická sústava triumfovala po objavení skandia Larsom Fredrikom Nilsonom (1879) s vlastnosťami Mendelejevom predpokladaného ekabóru, a germánia (ekakremík) Clemensom Winklerom (1886) pri analýze nerastu argyroditu. thumb|Mendelejevov rodokmeň O všeobecné prijatie periodickej sústavy prvkov sa zaslúžil aj český chemik Bohuslav Brauner (18551935), Mendelejovov priateľ a spolupracovník, ktorý na želanie autora doplnil obsiahlu kapitolu o vzácnych prvkoch neskoršie vydanej slávnej Mendelejovej knihy Základy chémie (18691871).
Mendelejev publikoval 400 prác (vrátane prác z fyziky a metrológie), napríklad práce o pôvode ropy a o jej priemyselnom spracovaní a roztokoch.
Neskoršia činnosť
Pre rozpory s vládou musel Mendelejev opustiť v roku 1890 univerzitu, nikdy sa nestal členom ruskej Akadémie vied. 17. augusta 1890 opustil Univerzitu v Petrohrade. Ako uznanie dostal od Kráľovskej spoločnosti v Londýne v roku 1882 Davyho medailu a v roku 1905 Compleyho medailu. Všetci chemici ho uznávali, jeho dielo ovplyvnilo vývoj všetkých odvetví akademickej anorganickej chémie a na dôkaz svojej úcty mu spoločne venovali pohár z hliníka (vtedy najvzácnejšieho kovu).
Zomrel v Petrohrade na zápal pľuc.
Ocenenia
Po Mendelejevovi je pomenovaný kráter na Mesiaci, minerál mendelejevit a 101. prvok mendelévium.
Colle Manora
Colle Manora je severotalianske vinárstvo, ktoré bolo založené v roku 1981 vinárkou Eleonorou Limonci. Nachádza sa v Taliansku v oblasti Monferrato. Usadlosť sa rozprestiera na 75 hektároch medzi obcami Quargnento a Fubine Monferrato. Vinice pokrývajú cca 20 ha mierne kopcovitého terénu. V decembri 2000 kúpil vinársku usadlosť Colle Manora Giorgio Schön, syn známej milánskej módnej návrhárky Mily Schön, výhradný distribútor vozidiel Ferrari pre Lombardský región a vášnivý zberateľ tejto značky.
Monferrato
Monferrato ( v ang. Montferrat) je historicko-geografická oblasť talianskeho regiónu Piemont. Je to jedna z najznámejších talianskych vinárskych oblastí vo svete. Svoju reputáciu si vybudovala hlavne na červených a šumivých vínach. Je typická ílovitými pôdami z obdobia miocénu, suchou kontinentálnou klímou, suchými horúcimi letami a veľmi chladnými zimami. Tieto podmienky sú výnimočné vhodné na pestovanie viniča a väčšina oblasti je využívaná práve na tento účel. Vinársky priemysel je hlavným zdrojom miestneho hospodárstva a výrazne ovplyvnil miestnu kultúru a tradície.
Odrodová skladba
Okrem tradičnej odrody pre túto oblasť, ktorou je Barbera, Colle Manora pestuje šľachtené odrody Sauvignon, Pinot Nero, Cabernet Sauvignon, Merlot a Viognier.
Technika pestovania
Po vysadení pre túto oblasť nových odrôd bolo nevyhnutné zvýšiť dôraz na prácu vo vinici. Colle Manora zaviedlo intenzívny program založený na prirodzenej ochrane viniča a zvýraznení typických vlastností každej odrody. Objem vypestovaného viniča na hektár je starostlivo znižovaný prestrihávaním a riedením výsadby s cieľom maximalizovať potenciál vínnej révy. Relatívne nízka úroda na hektár a na každú rastlinu, a znižovanie veľkosti plodu (bobúľ hrozna) zintenzívňuje typickú chuť a arómu danej odrody.
Architektonický sloh
Architektonický sloh sa stal výrazom určitého miesta, určitej doby a tým aj určitej spoločnosti. Preto sa dá celé architektonické dedičstvo rozdeliť do skupín, z ktorých sa každá po architektonickej stránke prejavuje výraznými znakmi víz architektonických slohov.
Colle Manora
Spracovanie vínnej révy
Výroba vína prebieha za využitia modernej technológie v oceľových termoregulovaných nádržiach. Nad celým procesom dohliada profesionálny vinár Piero Ballario. Niektoré vína fermentujú a dozrievajú v malých sudoch z francúzskeho duba. V procese výroby zohráva drevo veľmi významnú úlohu. Dáva vínu potrebný čas a priestor na dozrievanie a konzervovaním pomáha zachovať charakterové vlastnosti vína po dlhú dobu bez použitia chemických prídavkov.
Odkazy
www.collemanora.it www.monferrato.org
Dübendorf
Dübendorf je švajčiarske mesto, ktoré sa nachádza v severovýchodnom Švajčiarsku v kantóne Zürich. S rastom Zürichu a jeho aglomerácie sa rozrástol aj Dübendorf. Obec zahŕňa časti Dübendorf, Gfenn, Hermikon a Stettbach vo vrchnom údolí Glattal, ako aj Gockhausen, Geeren a Dübelstein na severnom svahu vrchu Adlisberg.
Obec sa prvýkrát spomína už v roku 946 pod názvom Tuobilindorf.
Obyvateľstvo
S 25 074 obyvateľmi (31. december 2011) je Dübendorf po mestách Zürich, Winterthur a Uster štvrtým najväčším mestom v kantóne Zürich.
Architektonický sloh
Základné delenie
Sú odrazom vývoja spoločnosti a nimi je v určitom zmysle odrazená celá architektonická tvorba jednotlivých období. Zhruba možno architektonické slohy rozdeliť podľa tzv. kultúr,
Vodný tok
Vodný tok alebo tok je vodný útvar (vrátane jeho prirodzeného [vrátane upraveného] alebo umelého koryta a vrátane splavenín a plavenín), pre ktorý je charakteristické trvalé alebo občasné tečenie vody (presnejšie: pohyb vody v smere celkového sklonu koryta, t.j. vlastným spádom), a ktorý je napájaný z vlastného povodia alebo z iného vodného útvaru.
Niektoré (staršie) zdroje z definície vylučujú umelé vodné toky, slovenský vodný zákon z definície vylučuje čisto podzemné vodné toky (do roku 2002 vylučoval aj občasné povrchové vody ) a iné zdroje z definície vylučujú napájanie z iného vodného útvaru.
Prirodzený vodný tok je vodný tok, ktorého koryto vzniklo pôsobením tečúcej vody a ďalších prírodných faktorov (napr. potok, rieka...). Umelý vodný tok je vodný tok, ktorého koryto bolo vytvorené umelo (napr. kanál, náhon...).
Definícia podľa slovenského vodného zákona
Od 70. rokov 20. stor. do roku 2002 platila nasledujúca definícia: "Vodné toky sú vody trvalo tečúce po zemskom povrchu medzi brehmi buď v prirodzenom (prípadne upravenom) koryte, ako bystriny, potoky, rieky, alebo v umelom koryte, ako prieplavy, vodné kanále, nádrže a pod., alebo vody nachádzajúce sa v slepých ramenách vodných tokov, včítane ich korýt."
Delenie
Delenie vodných tokov nie je ustálené. Nasledujú príklady:
Vodné toky
Delenie 1 :
Delenie 2 (z hľadiska významu; len povrchové toky) :
Delenie 3 (z hľadiska využitia; len povrchové toky) :
Prirodzené vodné toky
Delenie 1 (podľa stálosti toku)     :
Delenie 2 (podľa veľkosti, konkrétne podľa plochy povodia alebo podľa prietoku alebo podľa šírky koryta)  :
Delenie 3 :
Delenie 4 (podľa spádu) :
Paleokartografia
Paleokartografia je náuka o predhistorických mapách (o mapových pamiatkach z dôb, kedy ešte neexistovali písomné pamiatky); kartografia predhistorických máp.
Vodný tok
Prirodzené vodné toky
Delenie 5 (ČSN/STN 736530 [norma už neplatí]) :
Delenie 6 :
Vášáryová
Vášáryová môže byť:
Karetka novoguinejská
Karetka novoguinejská alebo mäkkuľa novoguinejská je sladkovodná korytnačka z čeľade karetkovité (Carettochelyidae). Je to monotypický druh žijúci na Novej Guinei a v Austrálii. Má dĺžku panciera okolo 50 cm.
Slovenské novinárstvo pred prvou svetovou vojnou a počas nej
Tento článok sa zaoberá Slovenským novinárstvom pred prvou svetovou vojnou a počas nej.
Prípravy na svetovú vojnu sa v Rakúsko-Uhorsku začali už niekoľko rokov pred jej vypuknutím. Vidieť to aj zo stále sa zvyšujúcich daní, z vojnových úverov, ako aj z intenzívneho vyzbrojovania armády. Militaristická politika a maďarský šovinizmus zachvátili celý verejný život Uhorska. Atentát na nástupcu trónu Františka Ferdinanda v Sarajeve v lete roku 1914 sa stal iba zámienkou na vypovedanie vojny Srbsku rakúsko-uhorskou monarchiou. Vtedy jej veľvyslanec v Belehrade predložil v mene svojej vlády také pokorujúce ultimátum Srbsku, ktoré by nemohol prijať nijaký suverénny štát, pretože išlo o hrubé zasahovanie do jeho vnútorných záležitostí.
Srbsko ultimátum odmietlo. Hneď na to, v júli t. r. nasledovalo vypovedanie vojny. Srbsko sa vtedy obrátilo so žiadosťou o pomoc na cárske Rusko, ktoré mu hneď vyhovelo napriek tomu, že na vojnu nebolo ešte pripravené. Nemecká armáda vtedy konečne dostala príležitosť vrhnúť sa na Francúzsko a na Rusko, ktoré spájali spojenecké zväzky. Koncom júla a začiatkom augusta t. r. bola v Rakúsko-Uhorsku v prúde všeobecná mobilizácia, najprv do 22 a potom do 50 rokov.
S prípravou prvej svetovej vojny súviselo aj vystupňované vykorisťovanie robotníkov, ktorí mali ešte roku 1911 stanovenú 11 hodinovú pracovnú dennú povinnosť, túto nesvedomití podnikatelia ešte zvyšovali. Vtedajšie pomery takto charakterizovali Robotnícke noviny: “Váľajúce sa školy, preplnené nemocnice označujú, že sme krajinou žobrákov, na stokilometrových priestoroch niet školy, lekára, lekárne. Niet peňazí. Učitelia – títo “kultúrni nádenníci; dostávajú na mnohých miestach len dvesto korún platu. Pre chorých nemá vláda ani jedného milióna, na vojsko dá ochotne i stámilióny. Nové ťarchy vojenského rozpočtu chce celkom na ľud zvaliť. Drahšia bude soľ, zápalky, petrolej, cigary, víno, pivo, drahšie bude cestovné na železnici. Väčšia bude naša bieda, núdza..”. Preto sa aj redakcia novín dôrazne domáhala toho, aby Rakúsko-Uhorsko vyhlásilo neutralitu. Bolo to však zbytočné.
Bieda širokých ľudových vrstiev bola hlavnou príčinou ich vysťahovalectva, aj keď tu hral úlohu stupňujúci sa nacionálny útlak Nemaďarov v Uhorsku. V dôsledku toho sa do roku 1914 vysťahovala asi štvrtina Slovákov. Takmer 750 000 ich vtedy žilo v Spojených štátoch severoamerických. Mesiace pred vypuknutím vojny ničila slovenský ľud ťažká hospodárska kríza, povodne, neúroda a drahota zapríčinená aj anexiou Bosny a Hercegoviny a balkánskymi vojnami. Výdavky štátneho rozpočtu Uhorska sa roku 1913 neúmerne zvýšili, pričom jeho príjmy klesli o 264,000.000 korún. V nasledujúcom roku sa to ešte zhoršilo. Štát pritom naďalej doplácal na ťažbu uhlia, zemného plynu, na železiarne a železnice. Nespokojné ľudové vrstvy, ktoré ničila drahota, zvyšujúce sa dane poburovalo potlačovanie základných občianskych slobôd, reagovali na vládnu politiku štrajkami a demonštráciami. Z nich najväčšia bolo v Budapešti 15. marca 1914 – počas osláv kossuthovskej revolúcie. Tomu predchádzal štrajk robotníkov budapeštianskych zbrojárskych podnikov v januári t. r., ako aj hladové demonštrácie robotníkov v Budapešti a vo Viedni nasledujúci mesiac.
Predvojnová hospodárska kríza najviac postihla Slovensko, ktorého obyvateľstvo sa z troch pätín živilo poľnohospodárstvom. Podľa úradnej štatistiky vlastnilo vtedy štyristo rodín tretinu slovenskej pôdy. Z celkového počtu 295 388 slovenských roľníckych usadlostí mala vyše polovica priemerne iba 1,9 katastrálnych jutár pôdy, z ktorých roľnícka rodina nemohla vôbec vyžiť. V celom Uhorsku, písalo sa vtedy v Robotníckych novinách, bola tretina pôdy v rukách štyristo veľkostatkárov, pričom tu žilo 2 000 000 maloroľníkov a 1 000 000 poľnohospodárskych robotníkov. Priemerný ročný plat továrenského robotníka bol 700 korún, kým poľnohospodársky robotník zarobil iba 400 korún. Bieda a nezamestnanosť prinútili v rokoch 1901 – 1910 spolu 1 250 000 ľudí vysťahovať sa z Uhorska: Navyše pospolitý ľud na Slovensku vtedy ničili epidémie a choroby z podvýživy.
Slovenské národné hnutie v tomto období poškodzovalo nielen obmedzovanie základných občianskych slobôd a surový maďarizačný útlak, ale ho oslabovali aj rozbroje vnútri národne prebudenej slovenskej spoločnosti. V Uhorsku vtedy volebné právo malo iba 6 % obyvateľov, no všeobecné volebné právo až do zániku Uhorska v októbri roku 1918 sa nepodarilo uskutočniť. Slovákov v uhorskom parlamente zastupovali vtedy iba traja poslanci, hoci podľa ich počtu, tu malo ich byť najmenej štyridsať. Roku 1914 sa mali konať nové voľby do parlamentu, no pre vypuknutie vojny sa už neuskutočnili.
Slabé slovenské národné hnutie nemohlo byť vážnym politickým protivníkom uhorskej vlády. Preto aj ministerský predseda Štefan Tisza mohol roku 1911 úplne ignorovať memorandum Slovenskej národnej strany dovolávajúce sa zavedenia slovenčiny na niektorých stredných školách. Maďarské politické strany vyznávali oficiálnu tézu o “jednotnom uhorskom politickom národe", pričom za jeho členov, teda za Maďarov, považovali aj príslušníkov nemaďarských národností Uhorska hovoriacich inými jazykmi. Nemaďarom upierali nárok na autonómiu a samostatnosť. Preto aj Slovákov dovolávajúcich sa národnej rovnoprávnosti vyhlasovali za “panslávov, ktorí chcú Uhorsko pripojiť k Čechom, alebo k Rusom." Odnárodňovanie Slovákov vtedy malo preto taký veľký úspech, lebo ho podporovali „maďaróni“ – odnárodnení slovenskí zemania, kňazi, advokáti, učitelia, úradníci, žandári a iní, ktorí si takouto mimoriadnou horlivosťou chceli vyslúžiť lepšie spoločenské postavenie a presvedčiť maďarské vládnuce kruhy, že sú skutočnými vernými príslušníkmi “maďarského politického národa."
Slabosť predvojnového slovenského národného hnutia znásobovali ešte vnútorné rozpory v Slovenskej národnej strane, ktorej predstavitelia márne dúfali, že ju premenia na masovú politickú stranu, ktorá získa čo najviac poslaneckých mandátov v uhorskom sneme. Jej predvojnový volebný program bol však veľmi nenáročný. Spomína sa v ňom potreba zachovania nezávislosti Uhorska, splnenie národnostného zákona z roku 1868, ktorý nikdy nevošiel do života, uzákonenie všeobecného volebného práva, od ktorého národniari v nádeji, že vláda splní požiadavky ich “školského memoranda" načas ustúpili, právo zhromažďovania a spolčovania sa, právo na štátnu subvenciu pri zakladaní svojpomocných hospodárskych ľudových spolkov. Spomínala sa tu tiež požiadavka “ochrany remeselníkov", uzákonenie “dobrého čeľadného poriadku", potreba “štátnej ochrany robotníkov v priemysle". O slabom politickom vplyve Slovenskej národnej strany svedčí aj skutočnosť, že bez protestu prijala rozhodnutie vlády nedovoliť zvolať jej posledné predvojnové zhromaždenie, ktoré sa malo konať v Martine 5. augusta 1913. Tých, ktorí ho chceli uskutočniť, polícia rozohnala a jeho organizátorov vyšetrovala a dala im vysoké peňažné tresty.
Väčšie politické úspechy ako martinskí národniari mali predstavitelia liberálnej inteligencie hlasisti, ktorých hnutie sa v rokoch 1905 – 1907 rozšírilo hlavne na západnom Slovensku. Hlasisti sa usilovali pod svoj vplyv dostať hlavne roľníkov. Ich predprevratové agrárne hnutie malo značný spoločenský vplyv. Svedčí o tom aj vysoký náklad hodžovského Slovenského týždenníka (14 000 exemplárov). Celkove úspešní boli hlasisti pri zakladaní ľudových hospodárskych a úverových spolkov, ako aj osvetových a záujmových združení. Medzi martinskými Národnými novinami a hodžovským Slovenským týždenníkom sa vtedy viedli prudké polemiky. Podobné prudké polemiky prebiehali vtedy medzi katolíckym krídlom Slovenskej národnej strany – ľudákmi, národniarmi, hlasistami a sociálnymi demokratmi.
Keď v apríli roku 1914 z taktických dôvodov minister výučby a náboženstva povolil na nižších školách vyučovať náboženstvo v slovenčine, viacerí slovenskí predstavitelia to začali takmer vyhlasovať za uskutočnenie národnej rovnoprávnosti. Preto aj odporúčali podporovať ministerského predsedu Štefana Tiszu a jeho militaristickú politiku. Štefan Tisza, aby mal voľné ruky pre prípravu vojny a umlčal opozíciu, začal v prvých mesiacoch roku 1914 rokovať so zástupcami sedmohradských Rumunov o ich národnostných požiadavkách. Vtedy vyhlásil, že onedlho začne rokovať aj so slovenskými politikmi, čo sa však nestalo.
Ako vidieť, ani pred začiatkom prvej svetovej vojny Slovenská národná strana nevystúpila s programom zásadného riešenia slovenskej národnej otázky. Iniciatívnejšími po tejto stránke boli slovenskí vysťahovalci v Spojených štátoch severoamerických, ktorí sa obrátili s memorandom na uhorskú vládu žiadajúc autonómiu Slovenska, jeho nezávislosť a samosprávu – pravda, v rámci Uhorska. Ich politický program vychádzal zo Slovenského memoranda z roku 1861. Medzi slovenskými národovcami toto memorandum amerických Slovákov našlo veľmi malú odozvu. Dokonca Robotnícke noviny, vtedy takto ironizovali “pánov národniarov” z USA: “Nechceli by nám páni národovci v Amerike povedať, ako si túto samosprávu predstavujú? Ako chcú autonómiu previesť – na teritoriálnom, alebo osobnom základe? Nemohli by nám povedať, čo by sme mali začať s dolnozemskými Slovákmi, alebo čo začať s Maďarmi a Nemcami v Prešpurskej, v Nitrianskej a s Nemcami v Turčianskej župe a s Rusínmi v Šariši? Či ich poslovenčíme, alebo čo s nimi?" Budapeštianska vláda na toto memorandum nereagovala. Rovnako ignorovala aj všetky snahy nemaďarských národností Uhorska o národnú rovnoprávnosť. Už 1. júna 1908 takto charakterizoval situáciu v habsburskej monarchii dopisovateľ ríšsko-nemeckých novín Bremer Tagblatt: “Nie je v celej Európe a nikde inde na svete – Čínu snáď vynímajúc – ríša, ktorá by sa nachádzala v smutnejších pomeroch, ako rakúsko-uhorská dynastia. Táto pozoruhodná zmes národov je vo svojom zložení príšerou, ktorá nemôže žiť, ani umrieť. Z roka na rok sa zvyšuje presvedčenie, že ďalšie trvanie tejto monarchie je politickou nemožnosťou....Stojíme na prahu ďalekosiahlych udalostí. V neďalekej budúcnosti pôjde o osud monarchie, o národy a robotnícku triedu..."
Prípravy na svetovú vojnu boli v Uhorsku v plnom prúde. Uhorský snem, ktorý bol zvolaný do Budapešti na 23. mája 1912 mal rokovať nielen o návrhu zákona o volebnom práve, ale aj o vojnových úveroch. Preto aj vtedy vypukol v hlavnom meste Uhorska generálny štrajk, ktorý prerástol na veľké demonštrácie robotníkov vedených Sociálnodemokratickou stranou. Situácia bola kritická. Masa tridsaťtisíc robotníkov, demonštrujúcich pred budovou parlamentu vystupovala s heslami: “Nech žije všeobecné volebná právo! Dolu s Tiszom! Nech žije revolúcia!"
Predseda snemu, nenávidený gróf Štefan Tisza, zavolal do pohotovosti proti demonštrujúcim robotníkom, ale aj proti iným obyvateľom hlavného mesta, silné policajné a vojenské jednotky. Demonštranti vtedy začali v uliciach stavať barikády, podpaľovať domy a sklady. Vzburu sa vojsku a žandárom na príkaz vlády podarilo potlačiť, pričom padlo deväť ľudí, medzi nimi dvaja slovenskí robotníci Holub a Burinka. 158 ich bolo ťažko zranených. To bola porážka Sociálnodemokratickej strany, ktorej sa nepodarilo pre tento boj získať robotníkov a roľníkov z ostatných oblastí Uhorska.
Uhorský snem potom v niekoľkých dramatických zasadaniach, počas ktorých 120 policajtov násilím vyviedlo zo snemovne všetkých opozičných poslancov, 4. júna 1912 odhlasoval všetky vojenské predlohy. Vtedy padla nádej na uzákonenie všeobecného volebného práva. V takomto sterorizovanom ovzduší 17. septembra 1912 vláda predložila parlamentu na schválenie osnovu nového volebného zákona, podľa ktorej volebné právo mali mať len stredoškolsky vzdelaní muži od 24 rokov a ostatní len od 30 rokov, ktorí vedeli čítať a písať po maďarsky, vlastnili niekoľko jutár pôdy, alebo mali živnostenský list, platili určitú výšku daní. Z robotníkov mali mať volebné právo len tí, ktorí boli gramotní, ovládali maďarčinu a mohli dokladom dokázať, že pracovali na jednom mieste aspoň tri roky.
Na protest proti tomuto reakčnému zákonu, ktorý zbavoval milióny ľudí volebného práva, sa postavil mimoriadny zjazd Sociálnodemokratickej strany Uhorska, ktorý sa konal v Budapešti 26. januára 1913. Ten vyzval pracujúcich celého Uhorska na generálny štrajk. Keď však Budapešť obsadilo 60 000 vojakov, policajtov a žandárov, Ústredný výbor strany štrajk odvolal – a tak ustúpil na celej čiare. Tak sa skončila krachom politika sociálnych demokratov Uhorska za všeobecné volebné právo.
Ako si v tejto kritickej situácii počínali predstavitelia slovenských politických strán a skupín? Mladší hlasisti sústredení okolo budapeštianskeho Slovenského týždenníka a Slovenského denníka Milana Hodžu sa snažili nadväzovať kontakty s členmi maďarskej vlády, tvrdiac, že len takto budú môcť Slováci získať v uhorskom parlamente niekoľko ďalších poslaneckých mandátov. To sa im nepodarilo uskutočniť. M. Hodža a jeho stúpenci, tak ako v minulosti, kritizovali orientáciu martinského vedenia Slovenskej národnej strany na cárske Rusko a presadzovali orientáciu na úzku česko-slovenskú spoluprácu. Najviac sa však Milan Hodža spoliehal pred prvou svetovou vojnou na následníka trónu Františka Ferdinanda. Stal sa jeho poradcom a častejšie s ním rokoval. František Ferdinand presadzoval premenu dualistickej rakúsko-uhorskej monarchie na trialistický štátny útvar, v ktorom by rovnaké práva ako Rakúšania a Maďari dostali aj Česi – a to ako hegemón všetkých slovanských národov bývajúcich v monarchii.
Politicky sa vtedy výrazne angažovali aj slovenskí sociálni demokrati, ktorí na svojom štvrtom zjazde v Bratislave v apríli roku 1914 vyhlásili svoj nový politický program. Podľa neho mali sa vo zvýšenej miere starať o svoje tzv. voľné politické, ale aj o odborové organizácie a rozširovať medzi ich členmi socialistickú periodickú tlač a literatúru. Vtedy zaujali postoj aj k vnútropolitickej situácii v Uhorsku a k riešeniu slovenskej národnej otázky.
Emanuel Lehocký – predseda Slovenského výkonného výboru Sociálnodemokratickej strany vo svojom zjazdovom referáte odsúdil predchádzajúcu politickú pasivitu Slovenskej národnej strany, pričom slovenskú politiku v rokoch 1848 – 1914 vyhlásil za nevýbojnú, pokornú a nerevolučnú. (Žiadosti slovenského národa z 10. mája 1848, Slovenské národné memorandum z 5. a 6. júna 1861, následné volebné programy Slovenskej národnej strany atď.). Kritizoval tých slovenských politikov, ktorí očakávali “mesiáša z Petrohradu"(martinskí národniari), ale aj liberálov – hlasistov, ktorí čakali “na vykupiteľa z Belvedéru" (Františka-Ferdinanda).
V zjazdovej rezolúcii sa odsudzovalo nadväzovanie kontaktov predstaviteľov Slovenskej národnej strany s predsedom uhorského snemu Štefanom Tiszom, ako aj s ministrami peštianskej vlády. V rezolúcii však chýbala požiadavka sebaurčovacieho práva slovenského národa, ktorá bola nevyhnutnou podmienkou získania národnej rovnoprávnosti. Bola tu len tzv. Bauerova téza o potrebe uzákonenia kultúrnej autonómie Nemaďarov v Uhorsku. Vidieť to aj z rezolúcie IV. zjazdu slovenskej sociálnej demokracie, v ktorej bol tento program:
Dofän Tärara
Dofän Tärara alebo Dofän (iný prepis: Dofen (Terara), iný (,taliansky?) názov: Dofane), niekedy označovaný aj ako „dymiaca hora“, je súčasnosti neaktívny stratovulkán, nachádzajúci sa v severnej časti eitópskeho riftu v Etiópii. Ryolitová sopka je posiata viacerými drobnými troskovými kužeľmi, sústreďujúcimi sa pozdĺž severojužnej zlomovej zóny. Severnejšie umiestnené kužele sú mladšie (na základe morfológie) a pretrvávajúcej aktivite fumarol na južných svahoch sopky).
Slovenské novinárstvo pred prvou svetovou vojnou a počas nej
V rezolúcii sa však nehovorilo ako tieto ciele možno dosiahnuť. Ako vidieť, slovenskí sociálni demokrati odsudzovali politickú pasivitu Slovenskej národnej strany, no sami nevedeli ako splniť vlastný program politickej aktivity. Iniciatívu pri formovaní nového slovenského politického programu vtedy prejavili hlasisti a stúpenci Milana Hodžu. Práve oni sa pred prvou svetovou vojnou pokúsili utvoriť ústredné vedenie slovenského národného hnutia, ktoré by zjednocovalo všetky politické krídla a skupiny. Toto vedenie malo niesť zodpovednosť “za politický, jazykový a hospodársky pokrok v národe". Mala sa ním stať v poradí druhá Slovenská národná rada. Otcom tejto myšlienky bol Vavro Šrobár, ktorý ju prvý raz predložil na uváženie slovenským národovcom zhromaždeným na pohrebe Pavla Mudroňa v Martine.
Túto myšlienku si osvojil aj Matúš Dula – 68-ročný predseda Slovenskej národnej strany, ktorý vyzval začiatkom apríla roku 1914 predstaviteľov všetkých politických smerov na Slovensku, aby utvorili takúto celonárodnú reprezentáciu. Nesúhlas s jej vytvorením spočiatku vyslovil Emanuel Lehocký v Robotníckych novinách a Milan Ivanka v Národnom hlásnikovi. Spočiatku túto inštitúciu odmietali aj ľudáci a podľa očakávania aj Krajan – tlačový orgán maďarónskej odnárodňujúcej skupiny.
Zoznam kultúrnych pamiatok v okrese Žarnovica
thumb|Okres Žarnovica
V okrese Žarnovica sa nachádza 82 kultúrnych pamiatok. Nasleduje zoznam jednotlivých zoznamoch pamiatok podľa obcí.
Slovenské novinárstvo pred prvou svetovou vojnou a počas nej
Napriek tomu 26. mája 1914 sa v Budapešti uskutočnila porada predstaviteľov všetkých slovenských politických zoskupení o utvorení Slovenskej národnej rady. Zúčastnili sa jej Matúš Dula, M. M. Bella, E. Stodola, M. Hodža, Vavro Šrobár, Anton Štefánek, Vladimír Fajnor, poslanci F. Juriga a P. Blaho, ale aj Emanuel Lehocký. Boli tu teda zástupcovia národniarov, hlasistov, ľudákov a sociálnych demokratov. Tí súhlasili s vytvorením tohto vrcholného celonárodného orgánu. Myšlienka utvorenia Slovenskej národnej rady, ktorá mala okrem predsedu Matúša Dulu osem členov – zástupcov všetkých politických zoskupení, bola veľmi osožná, osobitne v podmienkach krutej maďarizácie a militarizácie Uhorska, a to tesne pred prvou svetovou vojnou. Táto celonárodná reprezentácia bola krokom vpred. Pre vypuknutie vojny však táto inštitúcia nemohla ani len začať svoju činnosť.
Ohlas vypuknutia prvej svetovej vojny v slovenskom novinárstve
V súvislosti s vypovedaním vojny Srbsku vstúpili 23. júla 1914 v Uhorsku do platnosti prísne nariadenia o zrušení slobody zhromažďovania sa, prejavu a slobody tlače, na ktorú bola uvalená prísna cenzúra. Okrem toho bola zrušená imunita poslancov a rozpustená snemovňa. Vypovedanie vojny Srbsku vzbudilo medzi maďarskými bohatšími vrstvami veľké nadšenie. Títo „vlastenci“ tiahli cez mestá a dediny v demonštračných sprievodoch s heslami: “Nech žije vojna! Nech žije armáda! Nech zhynie Srbsko!" Vtedy sa vyhlasovalo, že Trojspolok za niekoľko týždňov rozdrví Dohodu a veľmi skoro zlikviduje aj malé Srbsko. Peštiansky denník Ast-Est vtedy vyhlásil, že Uhorsko sa vrhne na Srbov ako tiger na myš.
Vtedy sa začal šovinistický pohon na „panslávov“ – týchto vraj „ruských špiónov a zradcov uhorskej vlasti“. Toto prenasledovanie organizovala maďarská meštiacka, ale aj slovenská odnárodňujúca tlač. Robila tak na priamy podnet vlády, úradov a vedenia maďarských politických strán. Začalo sa inzultovanie, šikanovanie, terorizovanie a zatváranie slovenských národovcov. Prenasledovanie sa sústredilo hlavne na slovenskú inteligenciu. Napr. Milan Hodža bol hneď po narukovaní do Trenčína zatknutý a vojenskou eskortou dopravený do vojenského väzenia v Bratislave, v ktorom už sedel Ivan Dérer. V Bánovciach zatvorili vtedy Janka Jesenského, v Novom Meste nad Váhom Rudolfa Markoviča. Podobný osud stihol Jána Fábryho, J. Roháčika, J. Cablka, L. Moyzesa, Miloša Krnu a iných.
1850
Úmrtia
thumb|upright|[[Honoré de Balzac († 18. august)]]
Slovenské novinárstvo pred prvou svetovou vojnou a počas nej
Ohlas vypuknutia prvej svetovej vojny v slovenskom novinárstve
Vládny teror postihoval aj radových členov Slovenskej národnej strany. Nap. Pavla Kelenberga – účtovníka zvolenskej meštianskej banky a Ondreja Janču – lekárnika v Pliešovciach, uväznili bez jediného dôkazu. Janču si vo väzení aj naďalej ponechali, Kellenberga síce prepustili, ale ho postavili pod policajný dozor. Michalovi Bodickému žandári urobili domovú prehliadku. Slovenské noviny a časopisy, ktoré u neho našli, spolu s korešpondenciou súkromného charakteru, ktorú mal so slovenskými vysťahovalcami v Rusku, mu zabavili a odovzdali štátnemu zastupiteľstvu ako nebezpečný špionážny materiál. Nič mu však nedokázali, a tak sa ani nedostal do väzenia.
Proti tomuto vládnemu teroru protestoval v osobitnom memorande Štefanovi Tiszovi predseda Slovenskej národnej strany Matúš Dulla. Tisza mu v odpovedi sľúbil, že “inzultovanie slovenských ľudí nedovolí", no nič sa ani potom nezmenilo. Vavro Šrobár si takto spomínal na pomery v akých slovenskí národovci žili počas prvej svetovej vojny: “Byty naše, každý pohyb náš stopovali nejakí špehúni, prikrádali sa k nám na krok, počúvali naše hovory tesne za našim chrbtom. Ak sme sa zdržovali doma, boli sme podozriví, že kujeme tajnú zradu, ak sme sa ukazovali na staniciach, keď prichádzali vlaky s ranenými, alebo s vojakmi idúcimi na front, vytýkali nám, že demonštrujeme, že špionáž prevádzame, že sa tešíme veľkému počtu ranených...Po porážke našich armád v Haliči a v Rusku sa politická situácia na Slovensku zhoršovala. Stali sme sa opatrnými, vylúčili sme nespoľahlivých zo svojho stredu, správy sme oznamovali len v najužšom kruhu a nebolo dovolené pýtať sa, od koho ich máme. Prestali sme chodiť do verejných miestností. O vojne sme sa nikdy nezhovárali v prítomnosti neznámeho, alebo zastrašeného človeka."
O slabosti slovenského národného hnutia za prvej svetovej vojny svedčí aj to, že Slovenská muzeálna spoločnosť mala začiatkom roku 1918 len 1343 členov a Národné noviny – ústredný orgán Slovenskej národnej strany iba 600 predplatiteľov. Na začiatku vojny pôsobili v uhorskom parlamente iba traja slovenskí poslanci zvolení vo voľbách roku 1910. Prvý z nich – František Skyčák, ktorý sa vzdal svojho mandátu údajne pre “finančné ťažkosti." V skutočnosti preto, lebo stratil dôveru slovenskej verejnosti, ktorá ho označila za úplatkára stojaceho v službách maďarskej vlády. Druhý z nich, Pavel Blaho musel hneď po vypuknutí vojny narukovať ako vojenský lekár. V parlamente tak zostal sám iba Ferdiš Juriga. Väčšina slovenskej národne prebudenej inteligencie po vyhlásení vojny sa utiahla a upadla do pesimizmu. Neodvážila sa postaviť proti útokom vlády, župných, okresných a obecných úradov. Ťažko niesla zastavenie vtedy jediného politického Slovenského denníka hneď na začiatku vojny, pretože sa tak stratil zdroj aktuálnych politických informácii v slovenčine. Bola bezmocná proti cenzúre pre ktorú noviny často vychádzali “s vybielenými stranami." Uvedomovala si, že prípadné vyhlásenie politickej pasivity by bolo prejavom strachu a kapitulantstva, no zdôvodňovali to tým, že tak urobili všetky nemaďarské politické strany a skupiny v Uhorsku.
Predsedníctvo Slovenskej národnej strany uverejnilo 6. augusta 1914 v Národných novinách nasledujúce vyhlásenie: “Aby sa vyhlo nedorozumeniam, aké v pohnutých časoch ľahko môžu vzniknúť, predstavenstvo na celý čas začatej vojny zastavilo všetku činnosť svojej strany a pričinilo sa k tomu, aby už odpovedané zhromaždenia slovenských kultúrnych spolkov, (t. j. Muzeálnej slovenskej spoločnosti a Živeny), boli odročené". Vyhlásenie slovenskej politickej pasivity nebolo nič nového. Veď od roku 1884 sa opakovalo niekoľko razy. K tomu siahli aj iné politické zoskupenia Nemaďarov v Uhorsku. Bola to menej riskantná forma protivojnovej opozície a odmietnutie spolupráce s maďarskými vládnucimi kruhmi.
Z vyhlásení a článkov slovenských novín a časopisov po sarajevskom atentáte na Františka Ferdinanda a po vypuknutí vojny vidieť, že ich zastrašil vládny teror, obmedzili mimoriadne vojnové zákony a nariadenia, ale aj opatrníctvo a strach pred represiami. Spočiatku sa slovenské noviny a časopisy snažili polemizovať s propagátormi protisrbskej hystérie a odsudzovali nacionálny šovinizmus, ktorý vtedy prenikol takmer celú maďarskú periodickú tlač.
Slovenský denník vtedy vyhlásil, že snaha vládnych novinárov označiť ako vinníka za sarajevský atentát celý srbský národ je demagógiou a podvodom. Preto aj kritizoval vojnovú kampaň vládnej tlače a žiadal, aby sa namiesto toho riešila v Uhorsku požiadavka národnej rovnoprávnosti, uzákonenie všeobecného volebného práva, zlepšenie úrovne školstva, odstránenie drahoty a predovšetkým, zachovanie svetového mieru. Národné noviny označili snahy o vyhladzovaciu vojnu proti Srbsku za politický hazard, ktorý ohrozuje existenciu habsburskej monarchie. Najenergickejšie sa vtedy proti vojne postavil Ivan Dérer v článku Hyeny chcú vojnu. V ňom označil vojnových štváčov za hyeny, ktoré žijú z mŕtvol a chcú, aby po vyhladzovacej vojne proti Srbsku teror postihol nemaďarské národnosti v Uhorsku a v krajine sa úplne zlikvidovali základné občianske slobody. Za tento článok martinský župan zastavil Národného hlásnika a jeho zodpovedného redaktora Jozefa Gregora – Tajovského, ako aj autora článku Ivana Dérera, dal uvrhnúť do vyšetrovacej väzby. Dérera potom odsúdili pre “prečin poburovania proti triedam", a Jozefa Gregora – Tajovského po dlhom šikanovaní z väzenia prepustili. Oboch však ako “politicky nespoľahlivých" eskortovali do vojenského väzenia v Bratislave a urýchlene poslali na front.
Pravda, nie všetci vydavatelia a redaktori slovenskej tlače vtedy prejavili takú smelosť. Aj v nej sa začali prejavovať články schvaľujúce maďarský nacionálny šovinizmus a vojnovú propagandu. Najďalej v tomto smere zašiel odnárodňujúci maďarónsky Krajan, ktorý sa Srbom vyhrážal úplnou likvidáciou, smrťou celého národa, vymazaním z mapy Európy s odôvodnením, že vraj “mier možno očakávať iba od mŕtveho Srba”. Slovenské ľudové noviny vtedy vyzývali slovenských vojakov k “vernosti" k habsburskej monarchii." Odporúčali príbuzným, ktorí odprevádzali svojich milých na front, aby neplakali, lebo vojny sa netreba báť. Slováci vraj takto iba plnia svoju povinnosť k vlasti, pretože “náš národ vždy stál pevne pri habsburgovcoch."
NGC 216
NGC 216 je galaxia v súhvezdí Veľryba, ktorú objavil britsko-nemecký astronóm William Herschel 9. decembra 1784.
Slovenské novinárstvo pred prvou svetovou vojnou a počas nej
Ohlas vypuknutia prvej svetovej vojny v slovenskom novinárstve
Onedlho po vypuknutí vojny sa však Rakúsko-Uhorsko dostalo do hlbokej hospodárskej krízy. Priemysel bol čoraz menej schopný spĺňať dodávky pre front, znížila sa výmera obrábanej pôdy, miestami až o polovicu a klesla poľnohospodárska produkcia. Nedostatok potravín, obuvi, surovín, paliva, odevu atď. zvyšoval nespokojnosť zbedačeného ľudu, ktorá sa prejavila v narastajúcom počte hladových pochodov, štrajkov a demonštrácii. Táto situácia sa prudko zhoršila roku 1917 po vstupe Spojených štátov severoamerických do vojny, keď sa vojenská prevaha výrazne prejavila na strane mocností Dohody.
NGC 216
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 12,7.
Slovenské novinárstvo pred prvou svetovou vojnou a počas nej
Ohlas vypuknutia prvej svetovej vojny v slovenskom novinárstve
Už od druhej polovice roku 1915 sa tratil strach a prejavy oficiálnej poslušnosti k panujúcemu režimu. Začali sa aj v slovenských novinách objavovať útoky na vinníkov biedy, hladu a utrpenia pospolitého ľudu doma i na fronte, čoraz nástojčivejšie sa požadovalo ukončenie vojnového vraždenia a potrestanie vojnových štváčov. Čoraz naliehavejšie sa volalo po uzavretí svetového mieru. Prudké zhoršenie zásobovania obyvateľstva, jeho narastajúca bieda, porážky rakúsko-uhorských armád na frontoch, to všetko ešte znásobilo politickú krízu v Uhorsku. Ľudové hnutie za ukončenie vojny a nastolenie svetového mieru už nebolo možno zastaviť.
Roku 1914 poskytovalo slovenské novinárstvo neradostný obraz. Kým v jeho prvej polovici vychádzalo 77 slovenských novín a časopisov, v druhej polovici roku zostalo z nich iba 33. Tento pokles sa počas svetovej vojny nezastavil. Roku 1915 ich vychádzalo 31, roku 1916 – 31, roku 1917 – 29 a roku 1918 – 28. Vojna a jej dôsledky podlamovali slovenské novinárstvo v jeho životných koreňoch. Bola to vážna strata, lebo práve v novinách a v časopisoch sa najlepšie odrážal život Slovenska, jeho atmosféra, úspechy a prehry Slovákov v oblasti politickej, kultúrnej a hospodárskej.