cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Zeno z Verony
Život
Životopisci uvádzajú, že sa vybral na púť do Svätej zeme a postupne evanjelizoval v Sýrii, Grécku a napokon v Taliansku, v oblasti Benátok.
Biskup
Zeno, ktorý zostal v tomto talianskom meste, vstúpil do kláštora a žil ako mních až do roku 362, kedy bol po smrti biskupa Gricina (inými menami Cricinus, Cricino) zvolený za nástupcu Veronskej stolice. Báseň napísaná v rokoch 781 až 810, nazývaná Versus de Verona, veršovaná elégia mesta, uvádza, že Zeno bol ôsmym biskupom Verony.
Zeno „dostal dobré klasické vzdelanie“ a ako biskup pokrstil mnoho ľudí a získal konvertitov späť z arianizmu. Žil v chudobe, pripravoval kňazov na prácu v diecéze, zriadil ženský kláštor, zreformoval spôsob konania kresťanského agapé a zakazoval, aby pohrebné omše boli sprevádzané hlasným stonaním a kvílením pozostalých. Medzi ďalšie Zenove reformy patrili pokyny týkajúce sa krstu dospelých (ktorý sa konal úplným ponorením) a vydávania medailí novopokrsteným ľuďom. Uvádza sa tiež medzi prvými obhajcami panenstva Panny Márie.
Zenovi sa pripisuje zbierka zhruba 90 Kázní. Štýl tohto diela sa považuje za dôkaz jeho afrického pôvodu, pretože jeho literárny štýl je podobný ostatným kresťanským africkým spisovateľom. Podobne ako oni používal podobné neologizmy a slovné hračky. Mnohé z Kázní sa týkajú starozákonnej exegézy a „majú v sebe určitý antisemitský prvok“. Tento názor nezdieľa Giuseppe Laiti, odborník na traktáty svätého Zena. Zároveň z týchto textov vyplýva, že ich pisateľ bol veľmi vzdelaný človek a dobrý rétor.
Uctievanie
Podľa tradície dal Zeno postaviť prvú baziliku vo Verone, ktorá sa nachádzala v oblasti, kde pravdepodobne stojí dnešná katedrála. Jeho rovnomenný kostol na súčasnom mieste pochádza zo začiatku deviateho storočia, keď ho obdaroval Karol Veľký a jeho syn Pipin Italský. Posvätený bol 8. decembra 806. Dvaja miestni pustovníci, Benignus a Carus, dostali za úlohu preložiť Zenove relikvie do novej mramorovej krypty. Na slávnosti 21. mája 807 bol prítomný kráľ Pipin, biskupi z Cremony a Salzburgu, ako aj obrovský zástup mešťanov.
Kostol bol poškodený na začiatku desiateho storočia Maďarmi, hoci relikvie Zena zostali v bezpečí. Bazilika bola znovu prestavaná na väčšiu. Finančnú podporu k prestavbe poskytol Otto I. a chrám bol znovu vysvätený v roku 967 na slávnosti, ktorej predsedal biskup Ratherius z Verony.
Súčasná bazilika svätého Zena vo Verone je väčšinou dielom z dvanásteho, trinásteho a začiatku pätnásteho storočia. Je známou svojimi bronzovými dverami, ktoré zobrazujú okrem príbehov z Biblie aj obrazy zo zázrakov svätého Zena, vrátane tých, ktoré zaznamenal notár Coronato. Zenovi bolo zasvätených asi 30 kostolov alebo kaplniek, vrátane katedrály sv. Zena v Pistoii.
Spomienka na svätého Zena z Verony sa podľa Rímskeho martyrológia slávi 12. apríla. V diecéze Verona sa slávi 21. mája na počesť preloženia jeho relikvií 21. mája 807.
Zeno je najčastejšie reprezentovaný predmetmi súvisiacimi s rybolovom, ako je ryba, rybársky prút, alebo ako biskup držiaci rybársky prút, prípadne s rybou visiacou na jeho biskupskej berle. „Miestna tradícia hovorí, že biskup rád chytal ryby v neďalekej rieke Adiže,“ píše Alban Butler, „ale je pravdepodobnejšie, že to bol pôvodne symbol jeho úspechu pri privádzaní ľudí ku krstu.“ Zeno je patrónom rybárov, mesta Verona, novorodencov, ako aj detí, ktoré sa učia rozprávať a chodiť.
Holyhead
thumb|Holyhead Holyhead (walesky Caergybi) je najväčšie mesto na britskom ostrove Anglesey na severe Walesu. V roku 2011 tu žilo 11 431 obyvateľov.
V roku 1927 sa tu konal festival National Eisteddfod of Wales.
Nachádza sa tu veľký prístav. Pobrežná železnica severného Walesu spája mesto s anglickým Crewe. Začína a končí tu chodník Anglesey Coastal Path okolo ostrova. Mesto je sídlom futbalového klubu Holyhead Hotspur F.C.
Zeno z Verony
Legendy a zázraky
Svätý Gregor Veľký na konci 6. storočia rozpráva o zázraku spojenom na príhovor svätého Zena. V roku 588 rieka Adiža zaplavila svoje brehy a Veronu. Povodňová voda sa dostala až ku kostolu zasvätenému svätému Zenovi, no ako zázrakom sa doň nedostala, hoci dvere boli dokorán. Kostol bol darovaný longobardskej kráľovnej Theodelinde, údajnej očitej svedkyni zázraku a manželke kráľa Authariho.
Meaucé
Meaucé je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Eure-et-Loir, v regióne Centre-Val de Loire.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Evanjelické gymnázium Jana Amosa Komenského
Evanjelické gymnázium Jana Amosa Komenského je gymnázium na Škultétyho ulici v Košiciach.
Pavol Macek
Pavol Macek alebo aj Pavel Macek (* 20. jún 1886, Čáčov – † 7. apríl 1970, Bratislava) bol slovenský roľník, verejný činiteľ a politik agrárnej strany v období medzivojnového Česko-Slovenska.
Biografia
Podľa údajov z roku 1925 bol profesiou roľník a žil vo svojej rodnej obci. Krátko po vzniku Česko-Slovenska pôsobil ako prvý poprevratový starosta Čáčova. Vo svojom rodisku zakladá potravné a úverové družstvo. Neskôr sa podieľa na vzniku miestnej roľníckej besedy a republikánskeho dorastu. Po župných voľbách v roku 1923 je zvolený za poslanca Bratislavskej župy za agrárnu stranu. V tomto období sa zaslúžil o vznik skladištného družstva a roľníckeho družstevného liehovaru v Senici, ako aj senickej roľníckej vzájomnej pokladnice. V parlamentných voľbách v roku 1925 je za agrárnikov zvolený za poslanca Národného zhromaždenia. V snemovni zasadá v rozpočtovom, sociálnom i poľnohospodárskom výbore.
Do Národného zhromaždenia kandidoval aj v parlamentných voľbách v roku 1929 i 1935, avšak poslancom sa už nestal. Agrárna strana ho však v roku 1935 ako odborníka nominovala do Krajinského zastupiteľstva. V tomto období sa uvádza, že žil v Senici.
Evanjelické gymnázium Jana Amosa Komenského
História školy
Evanjelické gymnázium J. A. Komenského je cirkevnou školou. Silný ekumenický rozmer robí školu jedinečnou v rámci celého Slovenska. Aj kvôli tomu nesie škola meno Jana Amosa Komenského.
Gymnázium vzniklo z iniciatívy piatich protestantských cirkví zastúpených v Košicach: Evanjelická a. v. cirkev, Reformovaná kresťanská cirkev, Apoštolská cirkev, Cirkev bratská, Bratská jednota baptistov.
Do siete škôl na Slovensku ako osemročné a päťročné bilingválne slovensko-anglické gymnázium bolo zaradené od 1. septembra 1994 rozhodnutím Ministerstva školstva SR dňa 22. novembra 1993. Zriaďovateľom školy sa stal Generálny biskupský úrad ECAV na Slovensku, ktorý 7. decembra 1993 zriadil školu s jej umiestnením v časti budovy ZŠ na Galaktickej ulici v Košiciach. Tri roky fungovala škola v prepožičaných priestoroch, no vďaka Židovskej náboženskej obce v Košiciach a orgánov štátnej správy bola škole pridelená budovana Puškinovej ulici číslo 3.
Rozhodnutím Mestského zastupiteľstva v júni 2007 bola škole pridelená do prenájmu budova bývalej základnej školy na Škultétyho 10. 1. augusta 2007 sa škola začala sťahovať do tejto budovy.
Logo školy
Autorom loga školy je Štefan Dušan Baláž. Logu školy je dominantná Lutherova ruža. Logo bolo schválené výberovou komisiou 6. júna 2007.
Štúdium
náhľad|vľavo|Slávnostný začiatok školského roka [[2016]] Evanjelické gymnázium Jana Amosa Komenského poskytuje možnosť 5-ročného bilingválneho slovensko-anglického štúdia pre absolventov 8. ročníka, resp. 9. ročníka ZŠ a 5. ročníka ZŠ. V súčasnosti (2020) má škola vyše 500 žiakov zaradených do 7 tried osemročného a 12 tried päťročného štúdia. Ich výchovu a vzdelávanie zabezpečuje 49 členný pedagogický zbor pozostávajúci z interných a externých učiteľov.
V škole sa bilingválne vyučujú predmety ako: matematika, biológia, geografia, dejepis a evanjelické a.v. náboženstvo v rozsahu stanovenom učebným plánom. Škola umožňuje študentom okrem povinných predmetov vo zväčšujúcom sa rozsahu absolvovať voliteľné predmety podľa vlastného výberu. Medzi povinné predmety žiakov v 5. ročníku patrí anglický jazyk, ďalší cudzí jazyk, náuka o spoločnosti, evanjelické a.v. náboženstvo a telesná výchova. Ostatné predmety si žiak vyberá zo širokej ponuky voliteľných predmetov sám.
Albert Sabin
Albert Bruce Sabin (* 26. august 1906, Białystok, Poľsko† 3. marec 1993, Washington, USA) bol americký lekár-imunológ.
Životopis
Narodil sa v Białystoku na území vtedajšej Ruskej ríše rodičom Jacobovi Sapersteinovi a Tillie Krugmanovej. V roku 1921 emigroval s rodinou do New Yorku.
V roku 1931 ukončil štúdium medicíny na New York University.
Vynašiel orálne podávanú vakcínu proti detskej obrne, ktorá tak nahradila staršiu, injekčne podávanú vakcínu Jonasa Salka. Sabinova vakcína vznikla roku 1962 (Salkova v roku 1954) a okrem jednoduchšej aplikácia bola efektívnejšia a mala dlhší účinok. Pri zavádzaní vakcíny musel Sabin zviesť boj s Public Health Service, ktorá dlho preferovala Salkovu vakcínu, takže zatiaľ čo Sovieti Sabinovu vakcínu už masívne využívali (predovšetkým zásluhou sovietskeho mikrobiológa Michaila Chumakova), bežným Američanom nebola dostupná. Vyvinul aj lieky proti encefalitíde a horúčke dengue. Okrem toho skúmal možný vplyv niektorých vírusov na vznik niektorých foriem rakoviny.
V roku 1970 získal National Medal of Science, roku 1986 Presidential Medal of Freedom.
M̌
M̌ (minuskula m̌) je špeciálny znak latinskej abecedy. Používa sa len v jazyku tarok, čo je jazyk, ktorý používa asi 300 000 ľudí v Nigérii. Ale aj v tomto jazyku sa používa veľmi zriedkavo, len ako veľmi málo používané dodatočné písmeno, ktoré nemá svoje zastúpenie v abecede. V Unicode má majuskulný tvar kód U+004D; U+030C a minuskulný tvar kód U+004D; U+030C.
Nora (skrýša)
Vodné zvieratá majú niekedy vstupy do nôr pod vodnou hladinou.
Pojem nora sa používa typicky u cicavcov, ďalej sa používa u vtákov hniezdiacich napríklad v hlinitých alebo piesočnatých brehoch riek. V hniezdnych norách hniezdia napr. brehuľa obyčajná, rybárik riečny, včelárik zlatý, kuvik obyčajný.
Lei Feng
Lei Feng (, ; * 18. december 1940, Wang-čcheng, Čína† 15. august 1962, An-šan, Čína) bol vojakom v Čínskej ľudovej oslobodeneckej armáde (ďalej ČĽOA) a je v Čínskej ľudovej republike (ďalej ČĽR) komunistickou legendou. Po smrti bol charakterizovaný ako osoba oddaná Komunistickej strane a Mao Ce-tungovi. V roku 1963 sa stal predmetom celonárodnej propagandistickej kampane „Učme sa od Lei Fenga.“
Kampane
V období medzi Veľkým skokom vpred (19581960/1961) a Kultúrnou revolúciou (19661976) sa Mao Ce-tung zdržiaval väčšinou na juhu krajiny a v prvom rade sa s pomocou novo dosadeného ministra národnej obrany Lin Piaa a manželky Ťiang Čing sústredil na armádu. 12 000 vysokých armádnych funkcionárov muselo odísť do základných jednotiek, aby podporili výchovnú kampaň nazvanú „Štúdium Mao Ce-tungových myšlienok“. Z armády sa táto kampaň postupne prenášala do celej spoločnosti. Aby bola kampaň čo najúčinnejšia, museli sa do nej zapojiť sami vojaci. Mali nielen čítať, ale aj písať reportáže a poviedky, v ktorých popíšu svoje životné príbehy. Najčastejším hrdinom bol prostý vojak, ktorý preukázal službu vlasti a bohužiaľ pri tom tragicky zahynul.
Po tom, čo Lei Feng zahynul, sa našiel jeho denník plný oslavných ód na predsedu Maa a naivných mravoučných príbehov. Práve tieto príbehy niekoľko týždňov opakovali všetky médiá, na ich tematiku boli napísané divadelné hry, ktoré sa hrali vo všetkých divadlách, o Lei Fengovi sa spievali piesne. Spoločným mottom príbehov bola túžba stať sa nehrdzavejúcou skrutkou v súkolí Mao Ce-tungovho štátu. Nehrdzavejúcimi skrutkami sa mali vďaka kampani „Učme sa od ČĽOA, učme sa od Lei Fenga“ stať všetci občania ČĽR.
Kontroverzia a význam v súčasnej kultúre
Podrobnosti o živote Lei Fenga uvedené v oficiálnej propagandistickej kampani boli, aj sú, diskutabilné. Zatiaľ, čo podľa veľkej skupiny ľudí Lei Feng existoval, vedci sa všeobecne domnievajú, že osoba zobrazená v kampani bola takmer určite výmyslom.
O Lei Fengovi sa dnes žiaci učia už iba v čisto historickom kontexte, no napríklad termín „活雷锋 / Chuo Lei Feng“ (doslovne žijúci Lei Feng) dnes označuje hocikoho, kto koná nezištne, kto pomáha druhým.
Grandchamp (Yonne)
Grandchamp je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Yonne, v regióne Burgundsko.
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Méréglise
Méréglise je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Eure-et-Loir, v regióne Centre-Val de Loire.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Michal Dorič
Podľa údajov z roku 1925 pôsobil ako roľník v rodnej obci. V tom istom roku kandidoval v parlamentných voľbách za agrárnu stranu. V krajinských voľbách v roku 1928 kandidoval do okresného výboru okresu Michalovce. V parlamentných voľbách v roku 1929 je zvolený za poslanca Národného zhromaždenia za XXI. (prešovský) volebný kraj.
V roku 1939 Michal Dorič z Malých Zalužíc finančne prispel do Fondu pre vybudovanie Slovenska, ktorý bol založený z iniciatívy predsedu vlády Slovenského štátu Jozefa Tisa.
Gron (Yonne)
Gron je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Yonne, v regióne Burgundsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Štefan Blažek
Štefan Blažek (* 15. december 1895, Moravský Svätý Ján – † 25. január 1996) bol slovenský roľník a politik agrárnej strany v období medzivojnového Česko-Slovenska.
Podľa údajov z roku 1929 pôsobil ako roľník v rodnej obci. Politicky sa aktivizoval v Republikánskej strane poľnohospodárskeho a maloroľníckeho ľudu (agrárna strana). V parlamentných voľbách v roku 1929 bol zvolený za poslanca Národného zhromaždenia. V snemovni zasadal vo viacerých výboroch (rozpočtový, sociálny, poľnohospodársky,...). Po krajinských voľbách v roku 1935 agrárnikov zastupoval v slovenskom Krajinskom zastupiteľstve.
Pochovaný je v rodnej obci.
Mérouville
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Šahy (historický okres)
Okres Šahy (dobový názov Ipolské Šiahy) bol jedným z jednotiek územnej správy na Slovensku. Okres Šahy vznikol ako jeden zo slúžnovských okresov Hontianskej župy v Uhorsku a pretrval aj do obdobia po vyhlásení Česko-Slovenskej republiky. Na Slovensku pôsobil do roku 1923 a bol obnovený počas rokov 1949 – 1960. Sídlom okresu boli Šahy.
Historický vývoj
Po vyhlásení Martinskej deklarácie 30. októbra 1918 a pripojení územia Slovenska k Česko-Slovensku prebralo územie Slovenska župný a municipálny systém pochádzajúci z obdobia Rakúsko-Uhorska. Zaisťoval to zákon č.11/1918 Zb. z. a n. vydaný Národným výborom československým v Prahe, ktorý mal zabezpečiť kontinuitu a nerušený prechod správy do nového štátneho úradu. Jedným z provizórnych administratívnych celkov na území Slovenska bola prvorepubliková Hontianska župa, ktorá vznikla pripojením väčšej časti pôvodnej uhorskej Hontianskej župy k Česko-Slovensku, čo bolo dodatočne potvrdené podpísaním Trianonskej mierovej zmluvy dňa 4. júla 1920.
Hontianska župa, ako aj jej slúžnovské okresy, zanikla 1. januárom 1923. Od tohto dátumu bolo uvedené do platnosti nové župné zriadenie, ktoré nahradilo dovtedajšiu územnú správu na Slovensku. Celé územie bývalého slúžnovského okresu Šahy bolo s časťou okresu Vinica pripojené do nového okresu so sídlom v Krupine a prevedené do Zvolenskej župy. Dňa 20. januára 1923 bola v Šahách vyhláškou ministra vnútra 15/1923 Zb. zriadená expozitúra Krupinského okresu pre obce v spádovej oblasti.
Geografia
Okres Šahy v roku 1920 susedil na západe s okresom Pastovce, na severozápade susedil s okresom Bátovce, na severovýchode s okresom Krupina a na východe s okresom Vinica. Na juhu prebiehala hranica s Maďarským kráľostvom.
Administratívne členenie
Do okresu Šahy v roku 1919 patrili obce*: *Uvedené sú dobové názvy obcí.
Dejiny Thajska
náhľad|Mapa Siamu z roku 1686 Dejiny Thajska (až do roku 1939 Siam) zahŕňajú udalosti na súčasnom území Thajska a susedných regiónoch ako sú Mjanmarsko, Laos, Kambodža a poloostrov Malacca v priebehu niekoľkých tisíc rokov pred kresťanskou érou až po súčasnosť.
Prvým štátom na dnešnom thajskom území bol Dváravatí, existujúci v 6. až 11. storočí. Obývalo ho etnikum Monov. Neskôr sem zasahovala mocná Khmérska ríša. Neskôr sa do oblasti začali sťahovať Tajovia, ktorí pôvodne žili v juhozápadnej Číne. Tí založili niekoľko kráľovstiev, z ktorých najvýznamnejšie bolo Suchothajské kráľovstvo, ktoré za vlády kráľa Rama Khamhenga získalo mocenskú prevahu na väčšine územia dnešného Thajska, a preto je v thajskej historiografii považované za prvý thajský štát.
V roku 1350 bol na ústrednej rovine založený nový štát Ajutthajské kráľovstvo. Počas niekoľkých desaťročí sa ajutthajským panovníkom podarilo vojenskou silou aj svojou sobášnou politikou suchothajský štát ovládnuť. Všetky štáty Tajov bojovali často proti sebe a boli vystavené neustálemu ohrozeniu zo strany Khmérov, Barmy a Vietnamu. V roku 1569 dobyli Ajutthajské kráľovstvo barmské vojská a vnútilo mu vazalské postavenie. Za vlády kráľa Naresuana Veľkého svoju nezávislosť obnovilo a v 17. storočí bolo dokonca dominantnou mocnosťou v oblasti. V roku 1767 však podľahlo novej barmskej invázii, ktorá tentokrát už kráľovstvo úplne zničila.
Od 19. storočia suverenitu thajských štátov ohrozovali európske koloniálne mocnosti. Thajsko sa však ako jediný juhovýchodo ázijský štát koloniálnej nadvláde ubránilo. Z časti vďaka zjednoteniu územia kráľom Čulalongkornom, z časti preto, že sa Francúzi a Briti rozhodli, že Thajsko bude neutrálnou zónou. V roku 1992 nastúpilo cestu k demokracii, v roku 2014 však došlo k ďalšiemu vojenskému prevratu.
Dváravatí a Nan-čao
náhľad|[[Budha (prebudená osoba)|Budha z Dváravatí, 9. storočia]] Kultúra Dváravatí sa rozvila okolo niekoľkých mestských štátov a malých kniežatstiev, z ktorých najvýznamnejším bol U Thong, k ďalším dôležitým centrám patril Nakhon Pathom. Mnoho archeologických stôp bolo nájdených aj v Khu Bua. Legendy vyryté na kráľovských urnách zaznamenali mená troch kráľov: Surjavikrama (vláda 673-688), Harivikrama (688-695) a Sihavikrama (695-718). V 10. storočí sa Dváravatí začalo dostávať pod vplyv Khmérskej ríše a nakoniec bolo napadnuté a uchvátené khmerským kráľom Súrjavarmanom II. v prvej polovici 12. storočia. Na severe sa udržalo len kniežatstvo Hariphunchai, ktoré sa neskôr začlenilo do ríše Lan Na. Je isté, že ľudia kultúry Dváravatí hovorili a písali monským jazykom. O tom, či to boli skutočne Monovia (ktorí dnes žijú na území Barmy), alebo bol jazyk prijatý rôznymi etnickými skupinami v oblasti ako kultúrny svorník či jazyk miestnej elity, vedú odborníci spory. Vyvrátená bola však teória o príchode tajov do Dváravatí. ich príchod do oblasti bol neskôr. Diskutuje sa tiež o miere centralizácie kultúry. Je evidentné, že Dváravatí bolo pod silným indickým kultúrnym vplyvom, samo slovo Dváravatí pochádza zo sanskritu a v preklade značí zhruba "to, čo má brány." Označenie bolo nájdené na niektorých minciach z tejto éry. Kultúra je často označovaná za budhistickú, silný vplyv však mal aj hinduizmus. Tradične bola kultúra umiestňovaná do 7.-11. storočia, ale novšie vykopávky posúvajú jej vznik až k roku 200.
Tajovia žili v ére Dváravatí na juhu Číny (v dnešných provinciách Jün-nan a S'-čchuan ). Vytvorili tu štát zvaný Nan-čao (čínska historiografia však tajskú povahu tohto kráľovstva popiera a tvrdí, že ríšu vytvárali Baiovia ). Jeho existencia je doložená medzi 7. až 13. storočím, teda zhruba v čase vrcholu dváravatskej kultúry. V roku 1253 však bolo Nan-čao vyvrátené Kublajchánom a Tajovia zahájili masívnu migráciu na juh, predovšetkým do oblasti dnešného Thajska. Prvé tajské migračné vlny sú však ešte staršie. Už v 12. storočí tvorili Tajovia väčšinu populácie v oblasti centrálnych planín, ktoré ovládala Khmérska ríša. Tajovia sa usádzali hlavne okolo Lopburi. Oblasti sa potom začalo hovoriť "Sijam" (čo v preklade značí zhruba "ľudia tmavej pleti"). Názov Siam sa potom udržal dlho, hoci sami Tajovia ho používali iba zriedka. V roku 1281 Tajovia oblasť okolo Lobpuri plne ovládli a vytvorili štát zvaný Lan Na.
Lan Na
náhľad| Lan Na na vrchole územnej expanzie za kráľa Tiloka Kráľovstvo Lan Na vzniklo roku 1281 zjednotením tajov žijúcich na severe juhovýchodnej Ázie a posledného pozostatku monskej ríše Hariphunchaie (s centrom v dnešnom Lamphun ). Lan Na znamená v preklade "krajina miliónov ryžových polí". Otcom zakladateľom ríše bol kráľ Mangrai. Nechal postaviť aj nové hlavné mesto Čiang Mai (založené 1296). Od monov Tajovia prevzali théravádský budhizmus, monskí kňazi a učitelia boli však postupne nahradení učiteľmi zo Srí Lanky a zo Suchothajského kráľovstva, najmä vďaka panovníkovi Kue Naovii. Budhistickú vieru bral veľmi vážne najmä kráľ Tiloka, zvaný tiež Tilokaraj alebo Tilokarat (vládol 1441-1487), ktorý nechal postaviť mnoho chrámov a vyrobiť veľké množstvo bronzových sôch sediaceho Budhu. Za jeho vlády sa kráľovstvo ocitlo na vrchole moci politickej i kultúrnej, keď Tiloka najprv odrazil Ajjuthajský útok vedený Borommarachathiratom II. (1442) a potom dobyl susedné kráľovstvo Paya (1456). V roku 1480 poslal Tiloka pomoc kráľovi Lan Xanga (Štát Lau ), aby sa oslobodil od vietnamskej okupácie. Tiloka potom rozšíril ríšu na západ do Barmy, Lan Na tu však stratil vplyv krátko po Tilokovej smrti. Posledným mocným vládcom ríše bol jeho vnuk Paja Kaew, ktorý sa roku 1507 pokúsil dobyť Ajjuthajského kráľovstvo, no neúspešne. Odpoveďou bola roku 1513 invázia Ahhuthajcov, ktorá viedla k strate Lampang. Jeho moc definitívne poklesla po nešťastnom pokuse zapojiť sa do dynastických bojov v jednom z barmských štátov v roku 1523, počas ktorého utrpel Lan Na zdrvujúcu porážku. V roku 1545 sa stalo vazalom Ajjuthajského kráľovstva. Neskôr sa tu realizovali aj vládcovia z Laosu, od roku 1558 vládcovia z Barmy a v roku 1602 sa Lan Na stalo vazalom Siamu. V roku 1614 kontrolu znova získala Barma a v roku 1775 vypuklo protibarmské povstanie vedené Kawilou z Lampange, ktoré podporoval Siam. Kawil sa stal kráľom ale vazalom Siamu. Akúsi autonómiu si však štát udržal. Dokonca sa mu podarila od konca až do začiatku 20. storočia, ale bola skôr formálna. Do Thajska ho plne včlenil kráľ Čulalongkorn. Dôkazom regionálnej špecifikácii je jazyk mierne sa odlišujúci od thajčiny, najmä v gramatike, tzv. Kham Mueang (zvaný tiež severothajčtina alebo jazyk Lanna).
Suchothajské kráľovstvo
náhľad| Chrám Wat Si Sawai postavený v suchothajskej ére V 13. storočí oslabila Khmérska ríša. Tajovia na khmérskom území toho využili a roku 1238 založili nezávislý štát s názvom Suchothajské kráľovstvo. Hlavným mestom bol Sukhotaj. Spočiatku išlo o jeden z mnohých menších štátov v oblasti, ale za kráľa Ramy Khamhaenga (vládol 1279-1298) začal mohutnú územnú expanziu, ktorá viedla k ovládnutiu takmer celého územia súčasného Thajska (iba východná provincia zostala pod kontrolou Khmérov). Preto je Suchothajská ríša veľmi dôležitá pre thajskú identitu a thajský nacionalizmus. Nacionálna historiografia 19. storočia hovorila o "zlatom veku thajských dejín" alebo o "prvom thajskom štáte". Na vrchole svojej moci Suchothajci ovládali aj časť Barmy a Laosu. Lan Na na severe bol tradičný a dlhodobý spojenec. Za Ramu Khamhaenga sa rozšíril budhizmus v Suchothajskom kráľovstve ako tzv. théravádový buddhizmus (vďaka mníchom pozvaným zo Srí Lanky) a stal sa štátnym náboženstvom. Ríša sa stala akýmsi jeho centrom, z ktorého sa šíril aj do iných oblastí (misie do Lan Na). Kráľ Rama Khamhaeng je považovaný aj za tvorcu thajského písma (mal ho vytvoriť v roku 1283, pričom dôkazom má byť stéla objavená v roku 1833, o ktorej veku a pôvode sa však odborníci sporia). Pozval do krajiny taktiež čínskeho hrnčiara a Suchothajské kráľovstvo sa stalo načas centrom výroby keramiky v čínskom štýle (tradícia sa však neudržala). Ram Khamhaeng nechal tiež stavať stúpy, typicky s kopulou v tvare púčika lotosu. Hoci Rama Khamhaeng vytvoril všetky predpoklady pre to, aby sa Suchothaj stal hegemónom v oblasti, jeho nástupcovia nedokázali toto očakávanie naplniť. V roku 1349 začali vojny s Ajutthajským kráľovstvom a v roku 1378 sa Suchothajské kráľovstvo stalo jeho vazalom. V roku 1438 s ním úplne splynulo.
Ajutthajské kráľovstvo
náhľad| Buddha v bývalom hlavnom meste Ayutthaya, ktoré bolo roku 1767 zničené nájazdníkmi z Barmy Ajutthajské kráľovstvo existovalo 400 rokov a patrilo k najvplyvnejším štátom v oblasti. Za dátum jeho vzniku býva uvádzaný rok 1351, kedy bolo založené hlavné mesto Ayutthaya (potom, čo centrum Lopburi zdevastovala epidémia kiahní ). Zakladateľom mesta a prvým kráľom bol U Thong. Už v roku 1378 ovládol Suchothajské kráľovstvo, a tak aj celý región. V roku 1431 si Ajutthajský štát podrobil kedysi mocný Angkor. Kráľ Naresuan v roku 1516 nadviazal kontakt s Portugalcami a urobil z hlavného mesta epicentrum obchodu, mnohé európske národy (a samozrejme aj Číňania, Peržania či Indovia) mali v Ayutthayae svoju celú štvrť, z ktorej sprostredkovávali obchod s juhovýchodnou Áziou. Títo cudzinci nazývali kráľovstvo zvyčajne Siam, hoci jeho obyvatelia používali pojem Krung Tai. Moc kráľovstvo bola tŕňom v oku najmä Barme a jej ambicióznej taunnguskej dynastii a následne dynastii Konbaung. Veľké barmské nájazdy prebehli v rokoch 1547-1549 (prvá barmsko-siamska vojna) a 1759-1760 (druhá barmsko-siamska vojna). Osudovým sa stal rok 1767, kedy Barmci centrum ríše, vtedy už miliónovú metropolu, dobyli a úplne vyvrátili. Asi 30 000 ľudí bolo odvlečených do zajatia, vrátane kráľovskej rodiny. Za pol roka generál Taksin zorganizoval proti Barmcom úspešnú vzburu a nechal sa korunovať kráľom. Hlavné mesto však bolo natoľko zdevastované, že svoje sídlo presunuli do Thonburi (dnes súčasť Bangkoku ). Preto je rok 1767 považované za dátum konca Ajutthajského kráľovstva.
Dynastia Čakrí
Taksin bol v roku 1782 vyhlásený za nepríčetného svojimi dvoranmi, a potom zabitý. Vlády sa ujal vojenský veliteľ Phra Phutthayotfa Chulalok a nastúpil na trón ako Ráma I. Nová dynastia Čakrí presunula hlavné mesto na opačný breh rieky Čaophraja, do Bangkoku. Pokračovala v mocenskej expanzii, začaté už Taksinom, a vynútila si hegemóniu na celom území medzi Barmou a Vietnamom. Koloniálne prenikanie Británie a Francúzska do regiónu však predstavovalo vážnu hrozbu aj pre Siam. Králi Mongkut (Ráma IV., 1851-1868) a Čulalongkorn (Ráma V., 1868-1910) reagovali ústretovú diplomaciou, územnými ústupkami a reformami, ktoré mali za úlohu zvýšiť prestíž Siamu v očiach mocností, upevniť centralizovanú štátnu moc na územiach, ktoré boli doteraz voči Bangkoku vo voľnom vazalskom pomere. Takto vznikol moderný thajský štát v súčasných hraniciach.
20. storočie
Za vlády kráľa Rámy VI., 24. júna 1932, bola pomocou štátneho prevratu zavedená konštitučná monarchia. V čase 2. svetovej vojny podporila vláda Plaeka Phibunsongkhrama Japonsko. V októbri 1940 thajský režim napadol francúzsku Indočínu. Vojna bez jasného víťaza skončila v máji 1941 uzavretím mieru sprostredkovaného Japonskom. Na nátlak Japonska Francúzsko Thajcom postúpil sporné územia. Počas druhej svetovej vojny sa Thajsko stalo súčasťou tzv. Veľké východoázijskej sféry vzájomnej prosperity, ktorú ovládali Japonci. Niektorí thajskí politici udržiavali styky so Spojencami a vytvorili odbojovú organizáciu s názvom Seri Thajä. Po vojne sa táto frakcia chopila štátnej moci a nasledovalo obdobie demokratickejšej politiky. Dvojica štátnych prevratov v rokoch 1947 a 1948 priviedla k moci opäť Plaeka Phibunsongkhrama a Thajsko sa zapojilo do studenej vojny na strane USA. Sarit Thanarat, ktorý sa postavil do čela vlády po ďalších dvoch prevratoch na konci 50. rokov, začal znovu zdôrazňovať úlohu monarchie v thajskej spoločnosti.
V októbri 1973, za rozsiahlych demonštrácií v hlavnom meste, vtedajší predseda vlády Thanom Kittikačorn utiekol z krajiny a kráľ vymenoval úradnícku vládu. Po troch rokoch reforiem a volených vlád však bol obnovený vojenský režim. Od konca 70. rokov sa ďalšie vojenské vlády snažili o spolužitie s voleným parlamentom a po voľbách v roku 1988 vznikla civilná vláda. Tá bola zvrhnutá vojenským prevratom roku 1991, ale v roku 1992, počas novej vlny demonštrácií, bol vojenský režim donútený odstúpiť. Po týchto udalostiach bola za účasti širokej verejnosti spísaná nová ústava a parlament ju v roku 1997 prijal. náhľad| Protesty v roku 2010 Roku 2001 bol ministerským predsedom zvolený telekomunikačný magnát Tchaksin Šinavatra. Vďaka väčšine, ktorú jeho strana Thajä rak Thajä (TRT) získala v parlamente, mohol začať program reforiem ekonomickej i sociálnej politiky. Po voľbách v roku 2005 sa parlamentné prevaha TRT ešte zvýšila, vyvstala jej však silná opozícia v hlavnom meste. 19. septembra 2006 došlo k vojenskému prevratu. Vojenskú juntu viedol generál Sonthi Boonyaratkalin, ústava z roku 1997 bola zrušená. Juntou menovaná vláda presadila 10. augusta 2007 vo verejnom referende novú ústavu a 23. decembra 2007 sa konali nové voľby, v ktorých zvíťazila strana Pchak pchalang pračcháčchon (PPP), ktorú viedol Samak Sundaravej. V tejto strane pôsobila rada bývalých členov TRT. PPP sformovala koalíciu s ďalšími piatimi stranami. Ľudové združenia pre demokraciu, ktoré organizovalo protivládne aktivity pred prevratom, ihneď obnovilo svoju činnosť. Demonštrácie v hlavnom meste vyvrcholili v novembri 2008 obsadením vládnych budov a oboch medzinárodných letísk. Za tejto situácie vydal ústavný súd rozhodnutie, ktorým rozpustil vládnucu stranu a zakázal niektorým členom na päť rokov politickú činnosť. Tým sa zmenilo zloženie parlamentu a opozičná Demokratická strana bola schopná zostaviť novú vládu premiéra Apchisita Vedžadžívy v koalícii s niekoľkými menšími stranami a s jednou z frakcií bývalej PPP. Stúpenci opozície opakovane demonštrovali za usporiadanie nových volieb. Rozsiahle protesty na jar 2010 vedenej hnutím Jednotné front za demokraciu proti diktatúre armáda potlačila, pričom bolo 90 demonštrantov zastrelených a cez 1900 zranených.
21. storočie
Po niekoľkomesačných protivládnych protestoch vykonala thajská armáda 22. mája 2014 štátny prevrat a vládu v krajine prevzala vojenská junta.
Psocoidea
Psocoidea môže byť iný názov taxónu:
Fidél Pálffy
Gróf Fidél Pálffy de Erdőd (* 6. máj 1895, Svätý Jur† 2. marec 1946, Budapešť) bol šľachtic, ktorý bol popredným podporovateľom nacizmu v Maďarsku.
Biografia
Po vojenskej službe v prvej svetovej vojne žil na statku v Československu, neskôr odišiel do Maďarska, kde v dôsledku veľkej hospodárskej krízy v roku 1929 zbankrotoval.
Pro-nacistická aktivita
V roku 1933 založil skupinu s názvom Maďarská nacionálno-socialistická strana a neskôr ju spojil s dvoma podobnými skupinami pod vedením Sándora Festeticsa a Zoltána Meskóa. V roku 1935 prevzal Pálffy výlučnú kontrolu nad touto skupinou, hoci sa jej nepodarilo prosperovať, pretože podpora smerovala k Gyulovi Gömbösovi. Zbavený vplyvu, Pálffy sa obrátil na nacistické Nemecko a stal sa agentom RSHA. Pri snahe o opätovné získanie vplyvu spolupracoval s Lászlóm Bakym a Ferencom Szálasim pri pokuse o otvorenie pro-nemeckej strany. To sa podarilo v roku 1941 obnovením maďarskej nacionálnej socialistickej strany (v porovnaní so Stranou šípových krížov bola však považovaná za konzervatívnu).
Aktivizmus počas 2. svetovej vojny a poprava
Pálffy sa stal dôležitým kontaktom pre Wilhelma Höttla v Maďarsku. Pálffy v rokoch 19441945 zastával funkciu ministra poľnohospodárstva za čo sa ako jeden z prvých členov vlády postavil po vojne pred súd. Ako člen jednej z popredných šľachtických rodín bol po skončení 2. svetovej vojny obvinený zo spolupráce s nacistami a napriek nedostatku dôkazov o vine bol v marci 1946 obesený.
Ignác Klimkovič
Ignác Klimkovič (* 8. jún 1800, Okoličné † 20. jún 1853, Košice) bol slovenský maliar, rezbár a reštaurátor.
Život a dielo
Prvý maliar z rodiny Klimkovičovcov bol jeho otec Florián Klimkovič, ktorý pracoval ako úradník mincovne v Smolníku a až na konci života sa venoval maliarstvu profesionálne.
Prvý z košických Klimkovičovcov bol Ignác, Floriánov syn. Narodil sa v Okoličnom (dnes časť Liptovského Mikuláša) a spočiatku pracoval ako banský úradník v Smolníku. V roku 1820 sa usadil v Košiciach, kde našiel priaznivé podmienky pre svoju umeleckú činnosť. Pôsobil ako rezbár, pozlacovač a reštaurátor. Rezbárstvu sa vyučil v otcovej dielni a maliarstvu sa venoval ako samouk. Venoval sa portrétnemu maliarstvu, krajinomaľbe i maľbe zátiší. Pre viaceré východoslovenské kostoly zhotovil nástenné maľby, olejomaľby a rezbárske interiérové práce.
Významnými predstaviteľmi výtvarného a kultúrneho života v Košiciach v 2. polovici 19. storočia boli Ignácovi synovia - maliari František a Vojtech, rezbár a sochár Florián a vojak, amatérsky výtvarník a múzejník Gabriel. Svojou umeleckou tvorbou, výtvarno-pedagogickou činnosťou a iniciatívou pri vzniku v roku 1872 Hornouhorského múzea (dnes Východoslovenské múzeum) sa aj oni zaslúžili o to, že od polovice storočia vzrástol význam Košíc ako ďalšieho regionálneho umeleckého centra vo vtedajšom Hornom Uhorsku.
Lístkotykadlové
Lístkotykadlové alebo chrobáky lístkotykadlové môže byť :
Majstrovstvá sveta vo futbale žien 2019
Majstrovstvá sveta vo futbale žien 2019 boli ôsme Majstrovstvá sveta vo futbale žien, ktoré sa uskutočnili v dňoch 7. júna až 7. júla 2019 vo Francúzsku. Turnaj prebiehal v mestách Lyon, Paríž, Nice, Montpellier, Rennes, Le Havre, Valenciennes, Reims a Grenoble. Titul z MS 2015 obhájili futbalistky 🇺🇸.
Základné skupiny
Všetky časy zápasov sú uvedené v SELČ (UTC+2).
Meslay-le-Grenet
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Guerchy
Guerchy je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Yonne, v regióne Burgundsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Johann Wilhelm Ritter
Johann Wilhelm Ritter (* 16. december 1776, Samitz bei Haynau, Poľsko)† 23. január 1810, Mníchov, Nemecko) bol nemecký chemik, fyzik a filozof. Objavil ultrafialové žiarenie a zostrojil prvý akumulátor..
Objav ultrafialového žiarenia
Ritter vykonal rozklad svetla optickým hranolom a na rôzne miesta ukladal prúžky papiera namočené do roztoku chloridu strieborného. Prúžky najviac sčerneli za fialovým koncom spektra a Ritter tak objavil, že sem dopadá žiarenie, ktoré nazval "dezoxidačné" svetlo. Názov ultrafialové žiarenie dostalo až v 19. storočí.
Guillon (obec)
Guillon je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Yonne, v regióne Burgundsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Kabiye
Charakteristika
Ide o tónový jazyk. Píše se latinkou s mnohými špeciálnymi znakmi, väčšinou vypožičanými z abecedy IPA. Slovosled je typu SVO (podmet-prísudok-predmet).
Perth (Škótsko)
Perth je mesto v Škótsku ležiace na rieke Tay, západne od mesta Dundee.
Bývalé kráľovské mesto je správnym centrom kraja Perth a Kinross. V roku 2012 tu žilo 47 180 obyvateľov
Jozef Mikloško (mladší)
prof. MUDr. Jozef Mikloško, PhD. (* 26. apríl 1969, Bratislava ) je slovenský vysokoškolský pedagóg a od júna 2022 komisár pre deti.
Život
Po absolvovaní Gymnázia Jura Hronca v roku 1987, študoval v období 1987 až 1995 odbor Všeobecné lekárstvo na Lekárskej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave. V roku 2001 získal doktorát a v roku 2005 sa na Trnavskej univerzite habilitoval na docenta v odbore Sociálna práca. Za profesora bol vymenovaný v roku 2011 na Vysokej škole zdravotníctva a sociálnej práce sv. Alžbety.
Od roku 1996 pôsobil na Fakulte zdravotníctva a sociálnej práce Trnavskej univerzity. V rokoch 1996 až 2017 pracoval aj na Detskej klinike FNsP v Trnave. Od roku 2002 pracoval na Vysokej škole zdravotníctva a sociálnej práce sv. Alžbety. Na tejto vysokej škole bol od roku 2012 vedúci Katedry prenatálnej a perinatálnej medicíny, psychológie a sociálnych vied pri VŠ sv. Alžbety a tiež od roku 2018 bol vedúcim Ústavu prof. Freybergha pri VŠ sv. Alžbety.
Detský komisár
Do funkcie detského komisára Mikloška navrhol Ján Podmanický (nez., predtým SMER). Medzi organizácie, ktoré jeho kanditatúru podporili patria Úsmev ako dar, Asociácia rodinných sudcov, Liga ochrany detí, všetky tri sídlia na rovnakej adrese. Podporil ho tiež Inštitút Krista Veľkňaza, spájaný s kňazom Mariánom Kuffom.
Názory
V júni 2022 Mikloško tvrdil, že „Niekedy treba rozlišovať, čo je fyzický trest a čo je určovanie hraníc dieťaťu. Hranice sú totiž extrémne dôležité [...] Dôležité je povedať, že nastavenie hranice, ktorá súvisí s fyzickým dotykom alebo jedna po zadku určite dieťaťu neublíži. Ale keď ho niekto bije, ubližuje mu, to je samozrejme zlé.“
V júni 2022 potvrdil, že podľa jeho názoru „páry rovnakého pohlavia nie sú vhodné na adopciu detí“, zároveň však chce „presadzovať záujmy všetkých detí. Prioritne sa chce zamerať na témy duševného zdravia či chudoby. Sústrediť sa chce tiež na problémy vyňatých detí či marginalizovaných skupín.“. Mikloško tiež podporuje kontroverznú konverznú terapiu. Svojim podpisom podporil aj „Odborné stanovisko k ‚rodovému scitlivovaniu‘ detí“ kde sa píše „okrem iného aj o tom, že vzdelávanie k rodovej rovnosti je experiment z dielne mimovládok a médií a môže ohroziť vývoj detí. Naznačuje sa v ňom aj to, že výučba detí o rodovej rovnosti môže viesť k poruche rodovej identity, čo autori vysvetľujú tak, že dieťa začne prejavovať vzorce správania opačného pohlavia.“ Mikloška však podporila, napríklad kresťanská organizácia eRKo.
V roku 2005 Detské mestečko v Trenčíne bolo vládou M. Dzurindu (SDKU), vtedajšou Ministerkou práce soc. vecí a rodín Ivetou Radičovou (SDKU) a silnou mohutnou podporou Jozefa Mikloška ml. z nadácie Úsmev ako Dar a komisár pre deti zrušené. Detské mestečko v Zlatovciach, ktoré je dnes súčasťou Trenčína, sa stalo Národnou kultúrnou pamiatkou SR. Išlo o iniciatívu bývalých odchovancov a ich podporovateľov. Tento Detský domov vzniklo pred viac ako 40 rokmi. Podávateľom bol '''[https://citaty-slavnych.sk/accounts/9960/ Mgr. Branislav Ladický]''', ktorý v domove prežil kus svojho života (1990 - 2008).
Randy Schekman
Randy Wayne Schekman (* 30. december 1948, Saint Paul, Minnesota, USA) je americký bunkový biológ a biochemik na Kalifornskej univerzite v Berkeley a v období 20062011 šéfredaktor Proceedings of the National Academy of Sciences, oficiálneho časopisu Národnej akadémie vied. V roku 2011 bolo zverejnené, že sa stane editorom otvoreného časopisu eLife, vydávaného od roku 2012 Lekárskym inštitútom Howarda Hughesa, Spoločnosťou Maxa Plancka a trustom Wellcome.
Roku 1992 bol zvolený za člena Národnej akadémie vied. V roku 1999 potom zastával funkciu prezidenta Americkej spoločnosti pre bunkovú biológiu. Spoločne s Jamesom Rothmanom dostal roku 2002 Laskerovu cenu. Opäť s Rothmanom a tiež s Thomasom Südhofom sa v roku 2013 stal držiteľom Nobelovej ceny za fyziológiu alebo medicínu, keď bol ocenený ich prínos na poli poznania mechanizmu regulácie vezikulárneho transportu.
Vzdelanie
Bakalársky stupeň vysokoškolského vzdelania získal v roku 1971 na Kalifornskej univerzite v Los Angeles v obore molekulárnej biológie (B.A.). Tretí ročník strávil na študijnom výmennom pobyte na škótskej University of Edinburgh.
Vedecká činnosť
V rokoch 19741976 absolvoval postdoktorandskú stáž v laboratóriu Kalifornskej univerzity v San Diegu, ktorá sa sústredila na bunkovú membránu v cicavčích bunkách. Od roku 1976 pôsobí na Kalifornskej univerzity v Berkeley, konkrétne pracuje v Ústave molekulárnej a bunkovej biológie Biochemickej sekcie (Division of Biochemistry and Molecular Biology, Department of molecular and Cell Biology at the University of California, Berkeley). Vo svojom laboratóriu vykonáva výskum membránových procesov na molekulárnej úrovni a venuje sa tiež vezikulárnemu transportu v eukaryotických bunkách a u jednobunkových mikroorganizmov kvasiniek. Predtým na Kalifornskej univerzite prednášal. V roku 1984 sa habilitoval a o päť rokov neskôr získal riadnu profesúru v odboroch molekulárnej a bunkovej biológie.
Od roku 1991 je tiež členom Lekárskeho inštitútu Howarda Hughesa (Howard Hughes Medical Institute) v marylandskom Chevy Chase
Gurgy
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Štefuca (priezvisko)
Štefuca je rusínske priezvisko vyskytujúce sa predovšetkým na Ukrajine v Zakarpatskej oblasti. Na Slovensku a v Česku je zriedkavé, s najväčším výskytom v Bratislave, resp. Chomutove.
Gurgy
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Štefuca (priezvisko)
Známi nositelia
Pozri v článku Štefuca.
Gurgy
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Antitrombotikum
Antitrombotiká sú lieky, znižujúce zrážanlivosť krvi. Podľa spôsobu účinku sa rozdeľujú na antiagreganciá, antikoagulanciá, fibrinolytiká a endotel protektívne látky. Rozdelenie antitrombotík podľa mechanizmu účinku je však nevyhnutne nepresné a uvádza sa v mnohých modifikáciach, pretože niektoré lieky patria svojimi účinkami do viacerých skupín (napríklad heparin a odvodené látky) a sú použiteľné v liečbe viacerých typov ochorení.
Mévoisins
Mévoisins je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Eure-et-Loir, v regióne Centre-Val de Loire.
Ján Tahy (maliar)
Ján Tahy (🇭🇺, 🏴󠁧󠁢󠁥󠁮󠁧󠁿󠁧󠁢󠁥󠁮󠁧󠁿 ; * 1865 † 1928, Spojené štáty) bol americký figurálny maliar, pôvodom z Uhorska (resp. Rakúsko-Uhorska).
Antitrombotikum
Antikoagulanciá
Antikoagulanciá sú lieky, blokujúce plazmatické, prípadne tkanivové koagulačné faktory ("plazmatickú koagulačnú kaskádu"). Sú účinné hlavne v liečbe hlbokej žilovej trombózy a jej prevencii, tiež v prevencii intrakavitálnej trombózy srdca (najčastejšie pri fibrilácii predsiení).
Mévoisins
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Antitrombotikum
Fibrinolytiká
Fibrinolytiká sú lieky, rozpúšťajúce novovzniknutý trombus rozložením vlákien fibrínu (trombolýza). Používajú sa pri chorobách, kde je potrebné obnoviť prietok krvi cievou, uzatvorenou trombom: infarkt myokardu, niektoré druhy náhlej mozgovej cievnej príhody, život ohrozujúca pľúcna embólia, závažné uzávery tepien veľkého obehu, ťažká hlboká žilová trombóza.
Mévoisins
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Antitrombotikum
Endotel protektívne látky
Do tejto skupiny sa zaraďuje suledoxid, hoci jeho antitrombotický účinok je komplexnejší a funkciu endotelu ovplyvňujú aj heparíny (pozri vyššie). Endotel protektívne vlastnosti má rad ďalších látok, ktoré sa nezaraďujú medzi antitrombotiká: prostaglandíny PGE1, PGI2, nitráty, ACE-inhibítory, betablokátory, spironolakton, statíny atď.
Mévoisins
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Pohár kráľa Fahda 1995
Pohár kráľa Fahda 1995 bol 2. ročník Pohára konfederácií FIFA. Konal sa od 6. januára do 13. januára 1995 v Saudskej Arábii. Víťazmi sa stala reprezentácia Dánska, keď vo finále porazili Argentínu 2:0. Najlepší strelcom sa stal Luis García s 3 gólmi. Najužitočnejším hráčom turnaja sa stal Dán Brian Laudrup. Zápas o tretie miesto vyhrali futbalisti Mexika. Další ročník sa konal v roku 1997, už pod názvom Pohár konfederácií FIFA.
Meslay-le-Vidame
Meslay-le-Vidame je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Eure-et-Loir, v regióne Centre-Val de Loire.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Jarmočná a púťová tlač
Jarmočná a púťová tlač sú tlačoviny drobného rozsahu, ktoré sa vydávali a rozširovali najčastejšie v 18. a 19. storočí. Najčastejšie obsahovali básne či piesne s niekoľkými strofami, v ustálenej forme, vydávali ich špecializovaní kníhtlačiari a predávali potulní speváci na trhoch a jarmokoch. Vydávali sa najmä koncom 18. a začiatkom 19. storočia a predstavovali dôležitú zložku literárnej produkcie určenej pre široké vrstvy ľudu. Jarmočné a púťové piesne mali svetský i náboženský charakter a vplývali na rozvoj ľudovej piesne.
Charakteristické znaky
Jarmočné a púťové tlače sú zaujímavým pre štúdium z národopisného i literárneho hľadiska, najmä však z hľadiska sociálneho dopadu - viac ako 200 rokov pôsobili na široké vrstvy mestského i vidieckeho ľudu a prenikli aj tam, kde sa iná literatúra nedostala. Tešili sa veľkej obľube medzi ľudom a stali sa súčasťou ľudovej kultúry. Jarmočné a púťové piesne sú prejavom ľudovej kultúry. Ich výrobcami, nakladateľmi, redaktormi aj upravovateľmi boli kníhtlačiari. Ich distribúciu zabezpečovali trhovníci, ktorí ich predávali na trhoch a jarmokoch. Spievali ponúkané piesne či tlače ľuďom na trhu, občas aj s hudobným sprievodom, niekedy aj vizualizovali obsah piesne a jej dej. Slovenská jarmočná a púťová pieseň je pravdepodobne zľudovelou formou staršej humanistickej tlačenej piesne spravodajského druhu, ktorá bola rozšírenou formou v 16. storočí. Svoje pomenovanie dostali podľa spôsbu predaja - na trhoch, jarmokoch a púťach. Jazyk týchto tlačí je jednoduchý, aby v čo najväčšej miere zasiahol široké vrstvy obyvateľstva.
Odlišnosti
Rozdiel medzi jarmočnou piesňou a ľudovou piesňou je ten, že ľudové piesne existovali len v ústnej podobe, jarmočné a púťové piesne existovali v tlačenej podobe. Ľudové piesne tvoril, spieval a tancovaľ poddaný ľud, jarmočné a púťové piesne majú svojich autorov, cenzorov, tlačiarov, predavačov a aj obecenstvo, ľud. Ľudová pieseň neprechádzala cenzúrov, avšak na jarmočných a púťových tlačiach (najmä na tých starších) sa často objavuje poznámka "s povolením cirkevnej vrchnosti" alebo "s povolením cis. kráľ. cenzúry".
Dizajn
Svojim rozsahom to boli drobné tlače, väčšinou 2 až 4 strany formátu A5. Vydávali sa jednotlivo, zriedkavo v súboroch. Úprava titulného listu bola jednotná - na prvom mieste bol stereotypný názov (Pieseň nová ..., Kratochvilná píseň ...), ku ktorému sa pripájal krátky text, ktorý približoval obsah piesne. Titulný list bol pod názvom zdobený obrázkom, najčastejšie išlo o drevorez, ktorý bol pre kníhtlačiara najlacnejšou a teda najdostupnejšou výzdobou a bol vhodný aj pre papier zlej akosti. Ojedinele sa objavovalo ornamentálne záhlavie, ozdobné linky a vinety. Okrem bohatšie zdobených tlačí vychádzali aj piesne iba sádzané, bez výzdoby, alebo iba s minimálnou ozdobou v texte. Kníhtlačiari zväčša dbali o to, aby titulný obrázok aspoň približne zodpovedal obsahu textu.