cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Charlie Chaplin
Štýl a témy
thumb|upright=1.15|Niektoré scény z filmu [[Kid (1921), ktoré prezentujú zmes grotesky, pátosu a sociálnych tém]] Chaplinov komediálny štýl je charakterizovaný ako zdržanlivá a inteligentná groteska. Filmový historik Philip Kemp opisuje jeho dielo ako zmes „zručne pohybovo, priam baletným spôsobom spracovaných scénok, so zmysluplným situačným humorom“. Chaplin urobil odklon od konvenčnej grotesky tým, že spomalil jej tempo a z každého gagu vyčerpal jeho komický potenciál. Zameral sa pritom na rozvoj vzťahu diváka k filmovým postavám. Robinson hovorí, že oproti štandardnému prístupu v tomto žánri, komika v Chaplinových filmoch nevychádza z toho, čo sa stane tulákovi, ale z toho aký postoj postava k situácii zaujme. V jeho scénke nie je napríklad vtipné to, ako vrazil do stromu, ale to ako úctivo skladá z hlavy klobúk a ospravedlní sa stromu po tejto zrážke. Dan Kamin píše, že ďalšími kľúčovými aspektmi Chaplinovej komédie sú jeho „bizarné spôsoby“ a „vážne vystupovanie“. Bežne pritom vo filmoch využíva kamerové triky a prelínanie snov a predstáv o dejových objektoch a subjektoch.
Chaplinove nemé filmy bežne prezetnujú tulákovu snahu o prežitie v krutom svete. Jeho postava žije v chudobe, často je s ním zle zaobchádzané, no on zostáva láskavý a optimistický. Napriek jeho spoločenskému postaveniu sa snaží aby bol vnímaný ako džentlmen. V roku 1925 Chaplin povedal, že „hlavnou zásadou chlapíka, ktorého hrá, je mať svoju dôstojnosť bez ohľadu na to, ako hlboko padol na zadok, či ako veľmi ho práve dodriapali šakali.“ Tulák vzdoruje autoritám a rozdáva koľko len môže. Robinson a Louvish ho preto považujú za zástupcu znevýhodnených, bežného človeka, ktorý sa mení na hrdinského spasiteľa. Hansmeyer poznamenáva, že viacero Chaplinových filmov končí tým, ako „tulák bez domova optimisticky kráča k zapadajúcemu slnku…“ „aby mohol pokračovať vo svojej ceste“.
Prepojenie s pátosom je chcrakteristickým aspekto Chaplinovej práce. Aj Larcher zdôrazňuje jeho schopnosť spájania smiechu cez slzy. Sentiment v jeho filmoch pochádza z rôznych zdrojov, z ktorých Louvish zdôrazňuje „osobné pády, tvrdé podmienky v spoločnosti a ekonomické pády“. Chaplin niekedy vychádzal z tragických udalostí. Napríklad film Zlatá horúčka bol inšpirovaný Donnerovou výpravou v roku 1846 – 1847. Constance B. Kuriyama identifikovala vážne témy pre jeho prvé filmy, napríklad chamtivosť (Zlatá horúčka), či straty (Kid). Chaplin sa tiež dotkol kontroverzných otázok: prisťahovalectva (The Immigrant , 1917), bezprávia (The Kid , 1921); ako aj užívania drôg (Easy Street, Chaplin strážcom verejného poriadku, 1917).
Sociálne témy prevažovali v Chaplinových filmoch už od jeho začiatkov. Zobrazoval smoliara v sympatickom svetle, či ťažkosti chudobných. Neskôr sa začal zaujímať o ekonomiku, cítil povinnosť zverejňovať svoje názory a do svojich filmov začleňoval politické posolstvá. Film Moderná doba (1936) vykresľuje robotníkov vo fabrikách s ich ťažkým životom, film Diktátor, ktorý končí prejavom proti nacionalizmu, (1940) je paródiou Hitlera a Mussoliniho, film Monsieur Verdoux (1947), kritizuje kapitalizmus a vojny a Kráľ v New Yorku (1957) útočí na Mccarthizmus.
Viacero Chaplinových filmov má autobiografické prvky a psychológ Sigmund Freud tvrdil, že Chaplin „vždy hral len sám seba v biede, ktorú prežil v období jeho ťažkého detstva“. Film Kid vychádza z traumy, ktorú prežil, keď ho poslali do sirotinca, hlavné postavy filmu Svetlá rámp majú v sebe znaky inšpirované životom jeho rodičov, a Kráľ v New Yorku odkazuje na skúsenosti z vyhostenia zo Spojených štátov. Viaceré scény, špeciálne tie pouličné sa veľmi ponášajú na kenningtonské, v ktorých v detstve vyrastal. Stephen M. Weissman hovoril, že Chaplinov problémový vzťah s jeho psychicky chorou matkou sa často odrážal v ženských postavách a túžbe tuláka ich zachrániť.
Komponovanie
thumb|upright|Chaplin pri hraní na [[Violončelo|čelo (r. 1915)]] Chaplin mal už ako dieťa pozitívny vzťah k hudbe. Naučil sa preto hrať na klavír, husle a violončelo. Hudobný sprievod filmom považoval za dôležitý a od Parížskej maitressy sa preto o túto súčasť filmového umenia začal intenzívnejšie zaujímať. Po príchode zvukových technológií, Chaplin nahrával synchronizovaný orchestrálny soundtrack, ktorý sám komponoval. Zložil hudbu k všetkým svojim filmom od Svetiel veľkomesta (1931) a od konca 50. rokov až do svojej smrti dodatočne nahral hudobné stopy pre všetky svoje filmy, ktoré vznikli ešte počas éry nemého filmu.
Chaplin nebol vyštudovaný hudobník. Nevedel čítať noty a k práci potreboval pomoc od profesionálnych hudobných skladateľov. Na kompozíciách filmových nahrávok s ním preto spolupracoval napríklad David Raksin, Raymond Rasch, či Eric James Pri nakrúcaní s ním spolupracovali hudobní režiséri, napríklad pri filme Svetlá rámp to bol Alfred Newman. Hoci niektorí kritici tvrdili, že hudbe k jeho filmom by sa mali venovať prítomní hudobní skladatelia, Raksin, ktorý pracoval s Chaplinom na Modernej dobe, vyzdvihoval jeho kreatívnu pozíciu a aktívnu účasť v procese hudobnej tvorby. Tento dlhodobý proces, ktorý mohol trvať mesiace, začínal tým, ako Chaplin presne opisoval skladateľom, čo očakáva a spevom, či hrou na klavír im improvizoval svoje nápady. Tieto melódie v úzkej spolupráci medzi skladateľom a Chaplinom ďalej rozvíjali. Ako k tejto téme poznamenal filmový historik Jeffrey Vance, „hoci sa spoliehal na spolupracovníkov, aby zariadili rôznorodé a komplexné inštrumentácie, hudobný imperatív je jeho, a ani nota do Chaplinovej hudobnej partitúry bez jeho súhlasu nedostala“.
Umelecký odkaz
thumb|upright|left|Chaplin v postave trampa (1915) Charlie Chaplin sa narodil v Londýne ale preslávil sa v Hollywoode. K herectvu sa dostal už ako 8-ročný, keď pracoval ako javiskový umelec. V roku 1906 začal pracovať v zájazdovom divadle. Jeho prvý nemý film sa objavil v roku 1914 a o tri roky neskôr bol už najlepšie plateným hercom na svete. V roku 1919 založil spoločnosť United Artists. Po vojne sa názorovo rozišiel s Hollywoodom. Pre jeho „neamerickú činnosť“ mu po pobyte v zahraničí neumožnili návrat späť do USA, preto sa usadil vo Švajčiarsku. Návrat do štátov mu povolili až v roku 1972, keď dostal čestného Oscara za celoživotné dielo. Patril k najslávnejším svetovým filmovým tvorcom. Napriek tomu, že od vzniku jeho posledného filmu uplynulo už viac než polstoročie, dodnes sa v mysliach divákov spája s nezabudnuteľným milým tulákom s paličkou, úzkym sakom a priveľkými topánkami.
Za svoju dlhú filmovú kariéru natočil okolo deväťdesiat filmov, k väčšine z nich napísal scenár, sám ich režíroval a stvárnil v nich hlavnú úlohu. Neskôr, už v ére zvukového filmu, skladal k svojim novým filmom, ale aj slávnym nemým filmom, aj vlastný hudobný sprievod. Prvýkrát sa na filmovom plátne objavil v roku 1914, kde debutoval v snímke Chaplin si zarába na živobytie (Making a Living, 1914) filmovej spoločnosti Keystone Studios, s ktorou na sklonku roku 1913 podpísal jednoročný kontrakt, a pre ktorú v priebehu tohto jedného roka natočil celkom 35 krátkych filmov a jeden dlhometrážny. Na konci roka 1914 podpísal nový kontrakt s majiteľmi spoločnosti Essaney, pre ktorú nakrútil 15 krátkych filmov. Po nezhodách spoločnosť na začiatku roku 1916 opustil a podpísal zmluvu na 12 dvojdielnych komédií so spoločnosťou Mutual Film Corporation. Týchto 12 krátkych filmov je považovaných za vrchol jeho krátkometrážnej tvorby a k najznámejším patria snímky Chaplin hasičom (The Fireman, 1916), Chaplin vysťahovalcom (The Immigrant, 1917), Chaplin znalec v záložni (The Pawnshop, 1916) a predovšetkým snímka Chaplin strážcom verejného poriadku (Easy Street, 1917). V roku 1919 spoločne s Mary Pickfordovou, Douglasom Fairbanksom a D. W. Griffithom založil filmovú spoločnosť United Artists pre ktorú v rokoch 1923 až 1952 výhradne natáčal svoje filmy, medzi inými aj Zlaté opojenie (The Gold Rush, 1925), Svetlá veľkomesta (City Lights ; 1931), Moderná doba (Modern Times, 1936) a Diktátora (The Great Dictator, 1940). Naposledy sa na filmovom plátne mihol v malej úlohe lodného stevarda vo filme Grófka z Hongkongu (A Countress from Hong Kong, 1967) z roku 1967, ku ktorému napísal scenár, režíroval ho a zložil k nemu hudobný sprievod.
V roku 1998 filmový kritik Andrew Sarris označil Chaplina za „pravdepodobne najvýznamnejšieho umelca kinematografie, ktorý je nesporne stále najvýnimočnejším hercom a stále najuniverzálnejšou filmovou ikonou“. Britský filmový inštitút Chaplina nazval „vrcholnou postavou svetovej kultúry“. Za „úsmev, ktorý (priniesol) na tváre miliónov ľudí a za to, ako dosiahol všeobecné uznanie a pomohol premeniť filmový priemysel na umenie“ americký týždenník Time Chaplina zaradil do svojho zoznamu „stovky Najdôležitejších ľudí 20. storočia“.
Podľa vyjadrenia Simona Louvisha sa obraz tuláka Charlieho stal súčasťou kultúrnej histórie. Postavu poznajú aj ľudia, ktorí nikdy Chaplinove filmy nevideli a je známa aj na miestach, kde sa jeho filmy nikdy neuvádzali. Kritik Leonard Maltin píše o „jedinečnej“ a pre históriu „nezmazateľnej“ tulákovej povahe a tvrdí, že takýto „celosvetový dosah“ nemá žiadnym iným komikom vytvorená postava. V uznanlivých vyjadreniach filmového historika Richarda Schickela sa píše, že v Chaplinových postavách tuláka je „najbohatšie vyjadrenie výrečnosti komediálnych prejavov ľudského ducha“, aké boli dosiahnuté vo filmovej histórii. O rekvizity spojené s postavou tuláka Charlieho je na aukciách veľký záujem. V roku 2006 bol v aukcii v Los Angeles originálny tulákov klobúk a jeho bambusová palička vydražené za 140-tisíc dolárov. thumb|Imitátor Chaplin a jeho publikum v [[Donostia-San Sebastián|San Sebastiáne, v Španielsku (1919)]] Ako filmár je Chaplin považovaný za priekopníka a jednu z najvplyvnejších osobností filmu na začiatku 20. storočia. Často je označovaný za prvého umelca na filmovom plátne. Filmový historik Mark Cousins píše, že Chaplin „nezmenil len filmové diela, ale aj ich výrazový prejav a ich pôsobenie na ľudskú spoločnosť“ a tvrdí, že Chaplin bol rovnako dôležitým pre vývoj komediálneho žánru ako bol D.W. Griffith významným pre drámu. Chaplin bol prvým, kto pre komédiu popularizoval celovečerný filmový formát, spomalil jej tempo, zjemnil ju a pridal do nej pátos. Hoci je jeho dielo väčšinou klasifikované ako grotesky, Chaplinova dráma Parížska maitressa (1923) sa stala námetom sofistikovanej komédie Ernsta Lubitscha, The Marriage Circle (1924). Podľa Davida Robinsona sa Chaplinove inovácie „rýchlo asimilovali a stali sa súčasťou bežnej praxe pri výrobe filmu“. Za svoj vzor označil Chaplina napríklad aj Federico Fellini, ktorý sa o ňom vyjadril ako „o akomsi Adamovi, z ktorého všetci ostatní pochádzajú“. Jacques Tati poznamenal, že „bez neho by nikdy nenatočil film“, René Clair o Chaplinovi hovoril, že „inšpiroval prakticky každého filmára“. Michael Powell, Billy Wilder, Vittorio De Sica, Richard Attenborough a ruský filmár Andrej Tarkovsky sa spoločne zhodujú, že Chaplin je „jediný človek, ktorý bez akýchkoľvek pochybností zostúpil do dejín filmu. Filmy, ktoré zanechal, nikdy nezostarnú“.
Chaplin tiež silne ovplyvnil prácu neskorších komikov. Marcel Marceau povedal, že inšpiráciu pre to, aby sa stal mímom dostal potom, ako videl Chaplinove diela, Podľa kritika Marka Cousinsa je rozpoznateľný Chaplinov komediálny štýl aj u iných komikov, akým je napríklad postava Monsieura Hulota, ktorého hral Jacques Tati, či taliansky komik Totò. Chaplin bol inšpiráciou aj pre kreslené postavičky, napríklad pre Kocúra Felixa, či pre Mikiho Mausa. Ako jeden zo zakladajúcich členov United Artists ovplyvnil Chaplin rozvoj filmového priemyslu. Gerald Mast píše, že hoci sa UA nikdy nestala veľkou spoločnosťou porovnateľnou s MGM, či Paramount Pictures, myšlienka, že režiséri by mohli produkovať svoje vlastné filmy, „predbehla svoju dobu“.
Brévillers (Pas-de-Calais)
Brévillers je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Pas-de-Calais, v regióne Nord-Pas-de-Calais.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Carlucet
Carlucet je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Lot, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Diego Hartfield
Diego Hartfield (* 31. január 1981, Oberá, Argentína) je súčasný argentínsky profesionálny tenista.
Počaply (okres Příbram)
Počaply je obec v Česku v okrese Příbram v Stredočeskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 103 obyvateľov, z toho 47 mužov a 56 žien, pričom priemerný vek v obci bol 38,9 roka (muži 39,8 roka, ženy 38,1 roka).
Direktórium
Direktórium môže byť:
Jalec tmavý
náhľad|250px|Jalec tmavý (Leuciscus idus) náhľad|250px|Jalec tmavý (Leuciscus idus) náhľad|250px|Jalec tmavý (Leuciscus idus) Jalec tmavý (Leuciscus idus) je druh ryby z čeľade kaprovité.
Opis
Vzhľadom pripomína ploticu. Telo je pretiahnuté, zo strán sploštené a pomerne vysoké. Boky sú striebristé, oko žlté a plutvy sú červenkasté. Dorastá dĺžky pri hmotnosti 8 kg. Dožíva sa až 20 rokov.
Potrava
Jalec patrí podobne ako jalec hlavatý medzi všežravce, konzumuje teda rastlinnú stravu, hmyz aj menšie rybky.
Rozmnožovanie
Trenie prebieha v období od apríla do mája. Samica kladie 10 000 až 100 000 ikier na vodné rastliny alebo na kamene v plytkých prúdoch. Pohlavne dospieva vo veku 3 – 4 roky.
Chov
Jalec tmavý tvorí tiež zlatú formu, ktorá je chovaná v rybníkoch a umelých jazierkách ako okrasná ryba.
Pithiviers (obvod)
Pithiviers je obvod v departemente Loiret a regióne Centre-Val de Loire vo Francúzsku. Člení sa ďalej na 5 kantónov a 86 obcí.
Wintzenheim (kantón)
Wintzenheim je francúzsky kantón v obvode Colmar v departemente Haut-Rhin v regióne Alsasko. Tvorí ho 10 obcí.
Felix Hausdorff
Felix Hausdorff (* 8. november 1868, Vroclav, Poľsko - † 26. január 1942, Bonn, Nemecko) bol nemecký matematik, ktorý sa považuje za jedného zo zakladateľov modernej topológie, a ktorý významne prispel v odvetviach teórie množín, deskriptívnej teórie množín, teórie miery, teórie funkcií a funkcionálnej analýzy.
Životopis
Študoval na Lipskej univerzite, kde v roku 1891 dostal aj titul Ph.D.. V Lipsku vyučoval matematiku až do roku 1910, keď dostal miesto profesora matematiky na Bonnskej univerzite. V rokoch 1913 až 1921 pôsobil ako profesor na Greifswaldskej univerzite, následne sa vrátil do Bonnu. Po nástupe nacizmu k moci, Hausdorff, ktorý bol žid, si myslel, že ako uznávaný univerzitný profesor by nemal byť perzekvovaný. Avšak jeho abstraktná matematika bola označená ako židovská, a teda nenemecká a v roku 1935 stratil svoje miesto. Aj keď v Nemecku už nemohol viac publikovať, Hausdorff naďalej zotrval aktívnym výskumníkom v oblasti matematiky, pričom publikoval v poľskom časopise Fundamenta Mathematicae. Po Krištáľovej noci v roku 1938 sa perzekúcia židov vyostrila a Hausdorff sa dostával do čoraz väčšej izolácie. Napokon v roku 1942, keď sa už nemohol vyhnúť koncentračnému táboru, spáchal 26. januára so svojou ženou Charlotte Goldschmidtovou Hausdorffovou a švagrinou Edith Goldschmidtovou Pappenheimovou samovraždu. Sú pochovaní v Bonne.
Práca
thumb|left|Hausdorffov hrob v Bonne Hausdorff ako prvý vyslovil zovšeobecnenie Cantorovej hypotézy kontinua, tzv. alefovú hypotézu, ktorú publikoval v roku 1908 vo svojom článku Grundzüge einer Theorie der geordneten Mengen, a ktorá je ekvivalentná tvrdeniu dnes známemu ako zovšeobecnená hypotéza kontinua.
V roku 1909, počas štúdia čiastočne usporiadaných množín reálnych postupností, objavil vetu zvanú Hausdorffov princíp maximality, bol prvý človek, ktorý aplikoval princíp maximality v algebre.
V roku 1914 vo svojom klasickom diele Grundzüge der Mengenlehre definoval a študoval vlastnosti čiastočne usporiadaných množín abstraktným spôsobom. Výsledkom bola veta dokázaná na základe axiómy výberu, ktorá hovorí, že každá čiastočne usporiadaná množina má maximálnu lineárne usporiadanú podmnožinu. V tomto diele tiež axiomatizoval topologický koncept susednosti a popísal topologické priestory dnes známe ako Hausdorffove priestory.
Prišiel tiež s konceptami Hausdorffovej miery a Hausdorffovej dimenzie, ktoré sú užitočným aparátom pri štúdiu fraktálov. V mladosti tiež publikoval niekoľko článkov z astronómie a optiky.
Pod pseudonymom Paul Mongré Hausdorff publikoval literárne a filozofické diela, z ktorých najvýznamnejšie boli asi tie o filozofii Friedricha Nietzscheho.
Rudolf Horváth
Prof. PhDr. Rudolf Horváth, PhD. (* 28. jún 1947, Prešov) je vedeckým a pedagogickým pracovníkom, športovým funkcionárom a bývalým reprezentantom Česko-Slovenska v hádzanej a komunálnym politikom.
Rudolf Horváth je ženatý a má dve deti.
Dolichos (bežecké preteky)
náhľad|Preteky dolicha znázornené na čiernofigúrovej [[amfora|amfore (bežci dolicha majú ruky zaťaté do pästí), cca 530 pred Kr.]] Dolichos alebo Dolichodromos (od dolichos) bola súťažná bežecká disciplína v starovekom Grécku. Dolichos čiže dlhý beh bol v starovekom Grécku bežeckou disciplínou panhelénskych hier. V Olympii sa dolichos zaviedol na 15. hrách roku 720 pred Kr.. Dĺžka behu bola v rôznych časoch rôzna, ale nikdy nemala menej ako sedem stadií (stadion mal Olympii dĺžku 192,27 metra, 600 stôp ) a viac ako dvadsaťštyri stadií. (1356 a 4615 metrov).
Na olympijských hrách sa pri všetkých behoch štartovalo rovnako, z postavenia stojného, s mierným predklonom, s nohami v tesnom založení a prstami alebo pätami nôh zaklesnutými do žľabku na štartovej čiare. Žľabky na štarte tvorili dva súvislé pásy od jednej strany po druhú a boli približne tri cm hlboké. Miesto pretekára na štarte sa určovalo žrebom a signál na štart sa dával stanoveným zatrúbením trubača. Pri vytrvalostnom behu mali bežci telá spriamené, hrude vypnuté, kroky mali kratšie a nižšie, švihy paží miernejšie a ruky zaťaté do pästí. (pri behu na krátke vzdialenosti mali dlane otvorené) Od pretekárov sa požadovalo, aby pôsobili esteticky, ale rozhodovala hlavne rýchlosť, lebo záležalo len na tom, kto dobehne prvý.
Pretekári na olympijských hrách behali bosí, trať mali upravenú a ako sa zdá, posypanú vrstvou piesku. V starších časoch nosili bederné rúška alebo len pásky na ohanbí, ale od 15. hier, keď Orsippos z Megary svoj pás počas behu na jeden stadion stratil (alebo ho odhodil), bežci pretekali nahí. Z antického Grécka je pre posúdenie výkonov pri vytrvalostnom behu známych niekoľko príkladov. Argejský bežec Argeus sa po víťazstve na 113. olympijských hrách v dolichu, rozbehol od radosti domov oznámiť svoje víťazstvo a oznámil ho údajne ešte v ten istý deň, prekonal vzdialenosť dlhšiu ako sto kilometrov a v ceste mu pritom stáli aj dve horstvá. Aténsky štátny posol Feidippides v roku 490 pred Kr. prebehol vzdialenosť medzi Aténami a Spartou, kde prišiel žiadať o pomoc proti Peržanom, za dva dni, prekonal tak vzdialenosť 230 km za dvadsať hodín. Keď následne Atéčania, aj bez pomoci Sparty, zvíťazili proti Peržanom v bitke pri Maratóne, aténsky vojvodca Miltiades vyslal opäť Feidippida, aby túto radostnú zvesť oznámil Aténčanom. Vzdialenosť, ktorú následne prebehol merala 42 km a po slovách „Radujte sa zvíťazili sme!", padol mŕtvy na zem. Na novodobých olympijských hrách sa na jeho počesť zaviedol maratónsky beh.
Morne Plat Pays
Morne Plat Pays je názov vulkanického komplexu, ležiaceho na južnom konci ostrova Dominika. Komplex je tvorený kalderou vytvorenou približne pred 39 000 rokmi mohutnou explozívnou erupciou a následným kolapsom juhozápadnej steny stratovulkánu. V rámci postkalderového štádia sa na úbočiach kaldery vytvorilo viacero lávových dómov, z nich Morne Patates eruptoval v roku 1270 ± 50 rokov. V rámci komplexu sa nachádzajú početné aktívne fumaroly, taktiež je miestom lokalizácie početných mikrozemetrasení pravdepodobne vulkanického pôvodu, ale bez iných prejavov sopečnej aktivity.
Tvárna liatina
Tvárna liatina je zliatina železa s uhlíkom, podobne ako šedá liatina a oceľ. Obsah uhlíka je vyšší než 2,06 % – pozri binárny diagram železo-uhlík. Uhlík (C) je tu vylučovaný vo forme grafitu. Podľa geometrie vylúčeného grafitu rozlišujeme šedú liatinu (GG) kde je grafit vylúčený v podobe lamiel, vermiculárnu liatinu (GGV) kde sú lamely na koncoch zaoblené a tvárnu liatinu (GGG) kde je grafit vylúčený vo forme guličiek.
Forma grafitu u tvárnej liatiny je ovplyvnená modifikáciou taveniny horčíkom. Chemické zloženie tvárnej liatiny leží v nasledujúcich rozsahoch: uhlík (C) – 3,4 až 3.8%, kremík (Si) 2,0 až 3,0%, mangán (Mn) 0.10 až 0,60%, síra (S) 0,003 až 0,015%, chróm (Cr) maximálne 0,10%, fosfor (P) maximálne 0,05%, meď (Cu) u perlitických GGG do 1%.
Kovová základná hmota je v závislosti na chemickom zložení feritická až perlitická. Základnú kovovú hmotu je možné, podobne ako pri oceli, tepelne spracúvať (kalenie, žíhanie, zušľachťovanie a pod.) a je možné tak ovplyvniť základné mechanické vlastnosti tvárnej liatiny.
Dejiny
Popri modifikácii pomocou predzliatin boli vyvinuté aj modifikačné technológie s použitím kovového horčíka. To sú napríklad modifikácie v tlakovej panve (autokláv), Fischerov konvertor atď. Odhaduje sa, že 40 – 50 % svetovej produkcie je v súčasnosti modifikovaných kovovým horčíkom. V roku 2003 dosiahla tonáž svetovej výroby tvárnej liatiny 15 miliónov ton. Z toho na výrobu tlakových rúr 4 milióny ton.
Výrobná technológia
thumb|right|Grafit v=1000x Odliatky z tvárnej liatiny sú vyrábané v zlievárňach. Východiskovým materiálom je oceľový šrot, surové železo, ferosilícium a prísady ako vápenec, koks, kremenný piesok ap. Tieto východzie suroviny sú vsádzkované buď do elektrických pecí (indukčné pece, oblúkové pece) alebo do kuplovní a tuto roztavené a metalurgicky spracované. Chemické zloženie taveniny je upravované počas tavebného procesu prísadami ferosilícia, feromangánu, nauhličovadiel ap. Odpichová teplota taveniny leží medzi 1 480°C a 1 540°C.
So vsádzkovým materiálom sa môžu do taveniny dostať aj škodlivé prvky, ktoré sťažujú alebo dokonca znemožňujú vznik guličkového grafitu. Typické rušivé prvky sú olovo, arzén, antimón, chróm, síra, fosfor, titán atď. Obsah týchto prvkov vo vsádzkových surovinách je preto treba starostlivo kontrolovať. V prípade, že je obsah síry vo východiskovej tavenine (tavenina pred modifikovaním) pre zvolený druh modifikácie príliš vysoký musí byť tavenina odsírená Obsah síry pri použití modifikácie predzliatinami nemá byť vyšší ako 0,025%.
Po starostlivom odstránení trosky z povrchu taveniny je táto prevedená do modifikačnej panvy. Tu je tavenina modifikovaná buď predzliatinou (FeSiMg) alebo kovovým horčíkom. Horčík je vysoko reaktívny kov, s vysokou afinitou ku kyslíku a síre, tlak jeho pár pri obvyklých modifikačných teplotách dosahuje cca 10 barov. Táto reakcia je sprevádzaná tzv. pyrotechnickými efektmi, t. j. svetelnými bleskami a uvoľnením dymu. Obsah horčíka v odliatkoch leží medzi 0,030 – 0,060%. Modifikovaná tavenina je potom odlievaná do zlievárenských (pieskových) foriem. Vlastnosti taveniny sú pred alebo počas liatia optimalizované očkovaním. Očkovanie ovplyvňuje kvalitu a množstvo kryštalizačných zárodkov v tavenine a priaznivo pôsobí na vznik guličkového grafitu.
Vlastnosti tvárnej liatiny
Mechanické vlastnosti sú definované v príslušných materiálových normách. V európskych krajinách sa najviac rozšírilo používanie DIN 1693 normy. V roku 1997 bola táto nahradená európskou normou DIN EN 1563. Označenie GGG, ktoré pochádza z DIN 1693, je v praxi ešte stále najpoužívanejšie.
Toto je iba výťah z príslušnej normy. Šedá liatina (GG), vermikulárna liatina (GGV) a bainitická tvárna liatina (ADI) sú spracované vo zvláštnych normách.
Oblasti použitia tvárnej liatiny
Mimoriadne dobré mechanické vlastnosti, ekonomicky výhodná výroba a dobrá opracovateľnosť sú dôvody veľkého rozšírenia použitia tvárnej liatiny v priemysle. Svetová produkcia tvárnej liatiny dosiahla v roku 2003 15 miliónov ton (na porovnanie: šedá liatina 37 mil. t, oceľoliatina 6,3 mil. t a temperovaná liatina 0,9 mil. t). Na výrobu tlakových rúr v priemeroch 40 až je spotrebované 30 %. GGG rúry sa používajú na vodné a plynové potrubie. Na použitie na podzemné vedenia je nutné ich chrániť proti korózii.
Približne 40 – 50 % svetovej výroby je spotrebované v automobilovom priemysle. Tu boli v posledných desaťročiach postupne nahradzované výrobne drahšie kované, lisované a zvárané časti ekonomicky výhodnejšími odliatkami. V súčasných automobiloch sú takmer všetky takzvané bezpečnostné súčiastky ako závesy kolies, súčasti riadenia a tiež motorové časti ako kľukové hriadele, ojnice, vačkové hriadele atď. vyrábané z tvárnej liatiny.
Podobne aj ťažké, hrubostenné odliatky, ktoré v minulosti boli absolútnou doménou oceľoliatiny, ako turbínové skrine a pod. o hmotnosti 300 a viac ton sú vyrábané z GGG. Ďalej je GGG používaná v strojárskom priemysle, vo výrobe poľnohospodárskych strojov a pod.
Prvá bitka o Nadžaf
Bitka o Nadžaf prebiehala od 24. marca do 4. apríla 2003 medzi irackými a spojeneckými vojskami. Išlo o jednu z najväčších bitiek vojny v Iraku. Samotná operácia prebiehala v dvoch fázach. V prvej fáze 3. pešia divízia obkľúčila mesto a v druhej sa do boja zapojila 101. výsadková divízia, ktorá mala za úlohu mesto obsadiť.
Bojisko
Mesto Nadžaf leží na hlavnej dopravnej tepne medzi mestami Karbalá a Bagdad. Spojenci sa pri väčšine miest nezdržiavali ich dobývaním a radšej ich obišli. Avšak množiace sa obavy o útoky zo zálohy na zásobovacie konvoje donútili americké velenie k zmene taktiky. Tá spočívala v zabezpečení rizikových miest, medzi ktoré patril aj Nadžaf. Najprv bolo nutné obsadiť dva mosty severne a južne od Nadžáfu. Most v meste Al-Kifl (sever) bol označený ako „Cieľ Jenkins“, a most v meste Abú Suchajr (juh) ako „Cieľ Floyd“. Situáciu ešte skomplikovali silné piesočné búrky, ktoré obmedzovali činnosť letectva.
Prvý útok
K prvému väčšiemu útoku na mesto došlo 24. apríla. 32 bojových vrtuľníkov AH-64D Longbow Apache z 11. leteckého pluku malo zaútočiť na obrnenú divíziu Republikánskej gardy Medina, ktorá bola rozmiestnená v okolí mesta. Helikoptéry Apache sa v minulosti ukázali ako veľmi efektívne v ničení obrnenej techniky, no spravidla boli nasadzované len v úlohe blízkej leteckej podpory, a nie pri útokoch na väčšie vzdialenosti. Iracké sily mali zrejme prehľad o trase letu dlhšiu dobu. Obrancovia vyčkávali do chvíle, kým letka priletela čo najbližšie k ich postaveniam. Potom na pár sekúnd vypli v meste osvetlenie, čo bol dohodnutý signál na zahájenie paľby. V priebehu niekoľkých okamihov utrpel zásah každý jeden stroj. Letka sa ihneď sa rozhodla vrátiť na základňu. Okrem jedného stroja sa to všetkým podarilo, a to aj napriek tomu, že jeden vrtuľník utrpel priamy zásah raketou. Za zostrelenou posádkou bol vyslaný záchranný vrtuľník, no kvôli pretrvávajúcej silnej paľbe nepriateľa nemohol pristáť. Posádka vrtuľníka, Ronald Jung ml. a David Williams, sa pokúsila ujsť, avšak skupina ozbrojených civilistov ich zadržala a odovzdala irackej armáde. Obaja muži boli oslobodení v polovici apríla neďaleko mesta Tikrít. Iracká propaganda zostrel ihneď využila. Tvrdila dokonca, že vrtuľník zostrelil farmár svojou puškou. Iracká vláda tak zrejme chcela motivovať civilistov k odporu voči inváznym vojskám, avšak šanca, že vrtuľník Apache bol zostrelený obyčajnou puškou je veľmi malá. Keďže hrozil únik citlivých materiálov americká armáda sa rozhodla vrak zničiť. Použila na to dvojicu rakiet MGM-140 ATACMS.
Po nevydarenom útoku nasledovali diskusie o príčinách zlyhania. Kritika smerovala najmä na rozhodnutie vyslať bojové vrtuľníky na misiu v takej vzdialenosti od vlastných línií. Obhajcovia útoku upozorňovali na chybné plánovanie a zlý odhad nepriateľských síl. Nakoniec sa americkí velitelia rozhodli po dvoch dňoch útok zopakovať. Ten už bol koordinovaný s delostrelectvom a bojovými lietadlami F/A-18 Hornet. Zmena taktiky priniesla pozitívne výsledky. Bolo zničených 7 protilietadlových diel, 5 radarov, 3 delá a 25 vozidiel, pričom spojenci nestratili ani jeden stroj.
Cieľ Jenkins
Obsadením mostu v meste Al-Kifl bola poverená 1. brigáda pod velením plukovníka Willa Grimsleya. Tá bola ale v čase vydania rozkazu rozptýlená medzi mestami Násiríja a Nadžaf. V blízkosti cieľa sa nachádzal iba protilietadlový oddiel a prieskumná jednotka. 25. marca okolo 02:00 protilietadlový oddiel spustil útok na pozície irackých milícií rozmiestnených v cieľovej oblasti. Postup bol ale pomalý, a to aj napriek delostreleckej podpore. Nakoniec veliteľ požiadal o vyslanie posíl. Plukovník Grimsley prevelil do oblasti bojov rotu B 3. práporu 7. pešieho pluku. Tá dorazila na bojisko okolo 8:30, a následne vystriedala protilietadlový oddiel na čele útoku.
O 11:00 sa spojenecké jednotky prebojovali až k mostu. Tri tanky vošli na most, avšak Iračania sa ho v tom momente pokúsili vyhodiť do vzduchu. Výbuch ale nebol dostatočne silný na to, aby most padol. Ako sa ukázalo most nebol vážne poškodený a bol schopný zvládnuť nápor vozidiel. Iračania sa však nevzdávali ani po tom, ako sa americké jednotky prebojovali na opačný breh. Odhaduje sa, že do boja sa zapojilo okolo 1 200 Iračanov. Aj napriek takému silnému náporu sa malej jednotke podarilo udržať most až do príchodu posíl 26. marca. Po 36 hodinách strávených v boji sa americkým vojakom podarilo definitívne odrezať severnú trasu k mestu.
Cieľ Floyd
Útok na most v meste Abu Sachajr začal 25. marca o 6:00. Kvôli piesočnej búrke bola viditeľnosť obmedzená na 25 metrov, takže postupujúce vojská boli pri vyhľadávaní nepriateľa odkázané na termovízne kamery. O 10:43 dorazil 3. prápor 7. jazdeckého pluku k mostu. Pri prieskume sa zistilo, že most nie je podmínovaný. Časť jednotiek prešla na severnú stranu mosta, no tam už čakali iracké vojská, ktoré využili zlé počasie na priblíženie.
Jednotky na severe pokračovali v postupe smerom k mestu. Odpor bol silný a nepriateľovi sa podarilo zasiahnuť niekoľko spojeneckých vozidiel. Dva tanky Abrams a a jedno bojové vozidlo pechoty M3 Bradley boli zasiahnuté raketami, čo malo za následok detonáciu vezenej munície. Pri návrhoch vozidiel sa s touto situáciou počítalo, a tak vďaka vhodnej konštrukcii neutrpeli posádky žiadne straty na životoch. Objavili sa informácie, podľa ktorých mali byť vozidlá zasiahnuté raketami 9M133 Kornet, ktorými Irak oficiálne nedisponoval. Odborníci sa ale prikláňajú k názoru, že detonácie spôsobili zásahy do slabo chránených miest. Večer iracké útoky ustali, čo umožnilo americkým jednotkám upevniť svoje postavenia na oboch brehoch.
Obkľúčenie
26. marca sa 2. prápor 69. obrneného pluku pokúsil spojiť so 7. jazdeckým plukom, čím by sa podarilo mesto definitívne obkľúčiť. Postupujúce vojská sa nestretli so silnejším odporom, takže spojenie vojsk sa vydarili a 7. jazdecký pluk po 120 hodinách na bojisku mohol stiahnuť.
Pád Nadžafu
Náhodné iracké útoky na zásobovacie konvoje podnikané z obkľúčených miest donútili amerických veliteľov, aby postup na Bagdad o niekoľko dní spomalili. Rozhodli sa najprv zabezpečiť zázemie, a až potom spustiť konečný útok. 28. marca dorazili k Nadžafu jednotky 101. výsadkovej divízie podporované jedným práporom z 1. obrnenej divízie.
29. marca spustili americkí výsadkári útok na mesto. Ešte v ten deň sa im podarilo obsadiť tamojšie letisko. O dva dni začali ťažké boje v okolí mešity Imána Alího, jedného z najsvätejších miest pre stovky miliónov šiitov. Boje trvali štyri hodiny, no vojaci si boli vedomí duchovného významu tohto miesta, takže boje zasiahli mešitu len minimálne.
Americký velitelia úmyselne neblokovali cestu z Nadžafu do mesta Hilla. Iračania chceli 1. apríla presne podľa ich očakávaní využiť túto trasu na ústup. Za krátko sa stali terčom útoku ľahkých bojových vrtuľníkov OH-58 Kiowa. V ten istý deň do bojov zasiahol aj 70. obrnený pluk. Na druhý deň bol spustený koordinovaný útok na vytipované pozície zvyškov nepriateľských síl a 4. apríla bolo mesto plne v rukách spojencov.
Maďarsko-česko-slovenská vojna
Maďarsko-česko-slovenská vojna alebo vojna o Slovensko ( - severné ťaženie) bol vojnový konflikt medzi Česko-Slovenskom a Rumunskom na jednej strane a Maďarskou republikou rád na strane druhej, prebiehajúci v rámci širšieho stretu, zahŕňajúceho aj boj o Sedmohradsko a Podkarpatskú Rus. Trvala od roku 1918 až do augusta 1919. V marci 1919 vznikla Maďarská republika rád (boľševický prevrat) a v apríli 1919 sa maďarská armáda pokúsila dobyť Slovensko a Sedmohradsko, čím vyvolala vojnu s Česko-Slovenskom a Rumunskom. Vo finálnej fáze vojny na oboch stranách stálo viac ako 120 tisíc vojakov. Porážka Maďarskej republiky rád a rumunská okupácia Budapešti v auguste 1919 ukončila vojnu. Rumunské vojská sa stiahli z okupovaného územia v marci 1920. V tejto vojne Česko-Slovensko získalo kontrolu nad územím Slovenska, ktoré pred vojnou patrilo Uhorsku.
28. októbra 1918 bol vyhlásený samostatný česko-slovenský štát. Súčasťou Česko-Slovenska malo byť aj územie Slovenska (dovtedy Horného Uhorska), ktoré dovtedy patrilo Maďarsku. Začiatkom novembra 1918 začalo dochádzať k stretom medzi Maďarmi a česko-slovenskými vojenskými jednotkami. 2. decembra 1918 francúzsky podplukovník Vyx, ktorý bol prednostom vojenskej misie Dohody v Budapešti, upozornil Maďarsko, že česko-slovenská armáda bola uznaná za súčasť dohodového vojska. Tiež upozornil na to, že Slovensko je súčasťou Česko-Slovenskej republiky, ktorá má právo vojensky obsadiť územie Slovenska a Maďarsko má povinnosť odtiaľ svoje vojská stiahnuť. Tým však maďarsko-česko-slovenské spory neskončili.
Nový Knín
Nový Knín je mesto v Česku v okrese Příbram v Stredočeskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 1 918 obyvateľov, z toho 969 mužov a 949 žien, pričom priemerný vek v meste bol 41,3 roka (muži 40,1 roka, ženy 42,6 roka).
Maďarsko-česko-slovenská vojna
Vznik Holíčskej a Trenčianskej skupiny
Obsadenie Slovenska dostalo na starosť na tento účel vzniknuté Veliteľstvo operujúcich česko-slovenských vojsk na Slovensku do čela ktorého bol postavený generál Josef Štika. Pod jeho právomoc podliehali predovšetkým dobrovoľnícke jednotky tvorené z veľkej časti Sokolmi, posádky českých plukov a posilňovali ich postupne útvary vracajúce sa z frontu, väčšina síl však bola v tom čase viazaná vojenským zabezpečovaním pohraničia, kde nemecká menšina vyhlásila samostatné provincie Deutschböhmen, Sudetenland, Böhmerwald a Deutschsüdmähren.
Nový Knín
Historické jadro mesta je od roku 1990 mestskou pamiatkovou zónou.
Maďarsko-česko-slovenská vojna
Vznik Holíčskej a Trenčianskej skupiny
2. novembra 1918 vstúpil na Slovensko prápor 25. streleckého pluku nadporučíka Bauera. Dôvodom bola žiadosť obecných zástupcov z Hodonína, ktorí mali obavy z lúpežných nájazdov rôznych ozbrojených skupín. Súčasne prišla žiadosť z Holíča o ochranu pred maďarskou mocou. Na tento účel bola vytvorená pod vedením nadporučíka Ripku jednotka, ktorá bola neskôr nazvaná holíčskou skupinou 120 dobrovoľníkov z práporu. Táto jednotka prenikla cez Gbely do Malaciek. Maďarský župan v Bratislave však reagoval protestom proti vstupu česko-slovenského vojska na Slovensko a vyslaním vlaku so stovkou ozbrojených námorníkov do Malaciek. 6. novembra dorazili do Malaciek v sile približne 70 mužov, ale boli nútení odísť naprázdno.
Nový Knín
Dejiny
Knín, vtedy ešte bez rozlíšenia na Starý a Nový sa prvý raz pripomína v roku 1186. Vtedy na tunajšom kniežacom dvore podpísali kniežatá Bedřich a Konrád II. Oto Znojemský mierovú zmluvu. Jej najvýznamnejším dôsledkom bolo definitívne začlenenie Moravy do sväzku zemí Koruny českej.
V rokoch 1218 a 1219 povýval v Kníně kráľ Přemysl Otakar I. so svojimi synmi Václavom, Vladislavom a početnou družinou a vystavil tu listiny milevskému kláštoru.
Maďarsko-česko-slovenská vojna
Vznik Holíčskej a Trenčianskej skupiny
9. novembra 1918 obsadil podplukovník Hančík so sto dvadsiatimi mužmi Trnavu, čo sa nepáčilo maďarskému županovi v Bratislave, preto vyslal do Trnavy jednotky vedené nadporučíkom Heltayom. Navyše v Trnave Maďari vytvorili ozbrojenú gardu, ktorá mala za úlohu vytlačiť Čechoslovákov z mesta. Hančík musel ustúpiť do Senice, kde ho podporili dve pešie roty pod velením nadporučíka Bezrukého. Maďari boli nakoniec porazení a Trnava sa ocitla opäť v česko-slovenských rukách. 17. novembra bola pri Senici rozprášená ďalšia maďarská jednotka. V ten istý deň prevzal velenie nad skupinou podplukovník Verich.
Jonathan Eysseric
Jonathan Eysseric (* 27. máj 1990, Saint-Germain-en-Laye, Francúzsko) je súčasný francúzsky profesionálny tenista.
Nový Knín
Dejiny
Ďalší rozvoj prinieslo objavenie zlatých ložísk v okoliu. Niekedy pred rokom 1331 bol Knín rozdelený na neskorší Nový Knín, ktorý sa najneskôr v roku 1331 stal mestečkom a neskôr mestom podliehajúcim priamo kráľovskej komore, a Starý Knín, ktorý zostal dedinou a dostal sa do rúk svetskej a neskôr cirkevnej vrchnosti. K opätovnému zlúčeniu Nového a Starého Knína došlo v roku 1960.
V roku 1341, týžden pred sviatkom sv. Šimona a Júdy pobýval v Kníne kráľ Ján Luxemburský, a potvrdil tu vtedy cechovné privilégia plzeňským mäsiarom.
Zlato sa spočiatku dobývalo v bezprostrednej blízkosti mesta: v lokalite na Vrchu (juhozápadne od námestia), pod vŕchom Chvojnou, pozostatky štôlní boli nájdené aj v historickom intraviláne mesta. Už v predhusitskej dobe však boli tieto ložiská do značnej miery vyčerpané, a tak sa ťažba presunula ďalej od mesta, Vtedy sa najvýznamnejšími náleziskami stali bane Stará a Mladá Kamlová medzi Libčicami a Dražeticami. Dobývalo sa i v oblasti Psích hôr v okolí Čeliny.
Od husitských vojen do tridsaťročnej vojny
K roku 1408 je doložené pôsobenie kazateľa Mateja z Knína. Neskôr bola zaznamenaná jeho prítomnosť na Kostnickom koncile.
Podľa niektorých zdrojov malo byť mesto v roku 1424 vypálené vojskami Jána Žižku, ale stopercentne toto nie je potvrdené. Proti pravdivosti uvedeného tvrdenia stojí napríklad tá skutočnosť, že knínski mešťania sa od samotného počiatku postavili na utrakvistickú stranu a ostali na nej až do začiatku protireformácie. V roku 1419 knínski mešťania poskytli útočisko husitským pútnikom zo západných a južných Čiech smerujúcim do Prahy.
Mesto od svojho vysadenia iste dostávalo rôzne privilégiá, ale prvý majestát, ktorého dátum poznáme presne, pochádza až od kráľa Žigmunda Lucembuského a je datovaný 7. májom 1437. Samotná listina sa nedochovala – bola zničená pri požiari, ku ktorému došlo niekedy v rokoch 1437 až 1461
Maďarsko-česko-slovenská vojna
Vznik Holíčskej a Trenčianskej skupiny
V čase obsadenia úsekov pri Malackách a Trnave vyčíňali v oblasti Trenčína a povodia Váhu ozbrojené skupiny, ktoré mohli preniknúť na Moravu, preto sem bol vyslaný I. prápor 1. dobrovoľníckeho pluku pod velením kapitána Římka s úlohou zabezpečiť dané územie v okolí Vlárskeho priesmyku a udržať poriadok. Římek úlohu splnil, navyše 10. novembra obsadil Trenčín a potom hlavné oporné body v Považí.
Nový Knín
Od husitských vojen do tridsaťročnej vojny
V roku 1461 obnovil kráľ Jiří z Poděbrad mestu privilégiá kráľovského mesta. V roku 1500 mesto dostalo právo pečatiť červeným voskom.
Maďarsko-česko-slovenská vojna
Vznik Holíčskej a Trenčianskej skupiny
Keďže v Žiline boli maďarské jednotky, ktoré čiastočne Římka ohrozovali, vyslalo sem české veliteľstvo ďalšie jednotky, ktorým velil kapitán Kurz, ktorý 12. novembra bez boja obsadil Žilinu a chystal sa postupovať na Ružomberok, čo bolo zmarené poškodením mosta pri Kraľovanoch.
Nový Knín
Od husitských vojen do tridsaťročnej vojny
V roku 1524 mesto vyhorelo, ale vďaka prosperujúcej ťažbe zlata sa rýchlo spamätalo.
Maďarsko-česko-slovenská vojna
Vznik Holíčskej a Trenčianskej skupiny
13. novembra 1918 obsadili české útvary Turany, ale o dva dni neskôr bolo mesto dobyté späť maďarským obrneným vlakom. Maďari potom obsadili Vrútky a donútili Čecho-slovákov ustúpiť na severnom brehu Váhu smerom na Žilinu. Maďarský vlak nakoniec zastavil poručík Viesner tým, že proti nemu pustil lokomotívu plnou parou. Kapitán Kurz však 16. novembra 1918 ustúpil do Ostravy.
Nový Knín
Od tridsaťročnej vojny do roku 1848
Počiatok tridsaťročnej vojny znamenal predovšetkým násilnú rekatolizáciu. Ferdinand II. Habsburský potvrdil mestu Novému Knínu doterajšie privilégiá, ale s podmienkou, aby sa tieto slobody vzťahovali len na mešťanov katolíckeho vyznania a tí medzi sobou nemali nekatolíkov trpieť.
Maďarsko-česko-slovenská vojna
Vznik Holíčskej a Trenčianskej skupiny
Medzitým na Slovensko dorazila I. rota česko-slovenských námorníkov, ktorá zaujala obranu pri Púchove a Zemianskej Kotešovej. Tiež dorazil na Slovensko III. prápor 1. dobrovoľníckeho pluku a I. prápor 2. dobrovoľníckeho pluku a 30. novembra obsadil Piešťany a Hlohovec. Tým vznikla Trenčianska skupina, ktorej velenie prevzal 18. novembra podplukovník Šembera.
Nový Knín
Od tridsaťročnej vojny do roku 1848
V októbri 1639 bolo mesto (a celé okolie) vypálené Švédmi, zničené boli i bane. Z tejto pohromy mesto zotavovalo len zvoľna, tým skôr, že obnova baní nebola priveľmi úspešná.
Maďarsko-česko-slovenská vojna
Velenie získava plukovník Schöbl
25. novembra 1918 bol generál Štika nahradený plukovníkom Schöblom, v ten istý deň tiež bola vojnovou radou určená nová dočasná demarkačná línia: Bratislava - severný breh Dunaja - pozdĺž Ipľa - Pinciná - ústie Uhu do Laborca ​​- pozdĺž Uhu - Užský priesmyk. Schöbl čiastočne reorganizoval svoje jednotky a zriadil záložné sklady výstroja a výzbroje pri Uherskom Hradišti.
Nový Knín
Od tridsaťročnej vojny do roku 1848
V rokoch 1711 až 1714 bolo mesto postihnuté morovou epidémiou, ktorej podľahlo 25 osôb. Na jej pamiatku bol v roku 1715 postavený veľmi jednoduchý morový stĺp.
Maďarsko-česko-slovenská vojna
Velenie získava plukovník Schöbl
Schöbl sa rozhodol obsadiť Nitrianske údolie a Nížinu čím by sa Holíčska a Trenčianska skupina spojili. Táto operácia mala začať 6. decembra. Už 4. decembra však došlo k prvým bojom, keď Maďari napadli neúspešne Hlohovec. 5. decembra došlo na úseku I. námornej roty pri Zemianskej Kotešovej k boju s maďarskou posádkou Žiliny. Maďari v ňom utrpeli ťažkú ​​porážku a ustúpili zo Žiliny, ktorú obsadili česko-slovenské jednotky. 6. decembra Maďari znovu zaútočili na Hlohovec a opäť boli donútení k ústupu. 7. decembra prišli do Hlohovca ďalšie české posily, ktoré do 10. decembra obsadili mestá Sereď, Modra a Pezinok.
Nový Knín
Od tridsaťročnej vojny do roku 1848
V roku 1730 sa začala v južnom susedstve kostola sv. Mikuláša stavať kaplnka svätého Jána Nepomuckého (zbúraná bola v roku 1890).
Maďarsko-česko-slovenská vojna
Velenie získava plukovník Schöbl
Schöbl potom vyslal 1. dobrovolecký pluk, ktorému velil major Pirník, aby zabezpečil okolie Nitry. 11. decembra bola Nitra obsadená. Maďari ustúpili do Nových Zámkov.
Nový Knín
Od tridsaťročnej vojny do roku 1848
Po požiari v roku 1836 bol zriadený mestský vodovod a s ním dve fontány – jedna z nich, tá na námestí, sa doteraz zachovala, druhá neskôr ustúpila potrebám cestnej premávky.
Maďarsko-česko-slovenská vojna
Velenie získava plukovník Schöbl
Po týchto úspechoch chcel Schöbl zabezpečiť východné Slovensko, kde bolo jadro promaďarských síl na Slovensku a vznikla tu aj komunistická Slovenská ľudová republika. Navyše hrozilo, že Poľsko vojensky obsadí oblasti Spiša a Oravy.
Nový Knín
Od roku 1848 do roku 1918
V júni roku 1848 išla na pomoc Prahe novoknínska mestská garda. V Zbraslavi sa mala pripojiť ku gardistom z Dobříšu a okolia Příbrami. Knínska garda došla do Jílovišťa, kde pri zvukoch delostreľby a žiari požiara pražských staromestských mlynov prenocovala. Na základe poplašných správ, že vojsko obsadilo mestské hradby a barikády už boli rozstrieľané, sa garda vrátila domov, oslabená o tých, ktorí sa pod rôznymi zámienkami vrátili už skôr.
Maďarsko-česko-slovenská vojna
Obsadenie východného Slovenska
Na obsadenie východného Slovenska vyčlenil Schöbl 6 peších práporov, 1 a pol delostreleckej batérie, polovicu eskadróny 7. jazdeckého pluku a obrnený vlak. Velením tejto skupiny bol poverený podplukovník Hrbenský. Ostatné jednotky, ktoré mal k dispozícii, nechal pod velením pplk. Šemberu na obranu doteraz zaisteného územia.
Nový Knín
Od roku 1848 do roku 1918
V roku 1849 sa vedenie mesta dopustilo zaváhania, ktoré potom ovplyvnilo jeho vývoj na dlhé letá. Mesto dostalo ponuku umiestnenia okresného súdu, ak opatrí vhodnú budovu. Vedenie mesta odpovedalo, že takú budovu nemá a stavať nemieni. Okresným mestom sa tak stal neďaleký Dobříš, ktorá pre účely súdu ponúkla doterajšiu radnicu.
Maďarsko-česko-slovenská vojna
Obsadenie východného Slovenska
Hrbenský vyslal pri postupe na východ napred obrnený vlak, ktorý 15. decembra 1918 obsadil Poprad. Ďalší deň zvyšok skupiny obsadil Spišskú Novú Ves. 17. decembra 1918 sa jeden prápor stretol s poľskými jednotkami pri Kežmarku a donútil ich ustúpiť, napriek tomu sa Hrbenský dohovoril s poľskou stranou na dočasnej demarkačnej línii Lomnický štít - Magura - Stará Ľubovňa.
Pri ďalšom postupe bol obsadený 22. decembra 1918 Zvolen a 23. decembra Banská Štiavnica a Banská Bystrica. V deň, keď sa do vlasti vrátil prezident Masaryk, došlo pri Poprade k boju medzi I. práporom Gardy slovenskej slobody a práporom poľskej armády. Tento stret skončil ústupom Poliakov, z ktorých boli 4 zajatí. Následne došlo k uzavretiu dočasnej demarkačnej čiary medzi Poľskom a Česko-Slovenskom, ktorá bola neskôr nahradená inou. Do 25. decembra 1918 bolo zaistené celé Považie a oblasť až ku Spišskej Novej Vsi.
Nový Knín
Od roku 1848 do roku 1918
V roku 1890 bola zbúraná baroková kaplnka sv. Jána Nepomuckého na námestí. Ako náhrada bola postavená menej hodnotná eklektická stavba toho istého určenia na terajšom novoknínskom cintoríne.
Maďarsko-česko-slovenská vojna
Obsadenie východného Slovenska
Potom na východnom Slovenskom zostávalo obsadiť len Košice a Prešov, čo dostala za úlohu novovytvorená skupina, ktorej velil podplukovník Beran. Ten začal útočnú operáciu na Košice a Prešov 28. decembra a ešte v ten deň obsadil Prešov. Košice boli obsadené 29. decembra 1918, čím zanikla Slovenská ľudová republika. Tento deň prevzal velenie nad česko-slovenskými jednotkami na Slovensku taliansky generál Piccione, ktorý stál na čele Talianskej vojenskej misie v Česko-Slovensku.
Nový Knín
Od roku 1848 do roku 1918
V roku 1898 bol založený novoknínsky Sokol.
Maďarsko-česko-slovenská vojna
Obsadenie východného Slovenska
Slovenská ľudová republika bol štátny útvar, ktorý trval od 11. decembra do 29. decembra 1918, ktorý vyhlásil v Košiciach prešovský župný archivár Viktor Dvorčák. Úradným jazykom se mala stať východniarčina - kodifikované východoslovenské nárečie. Neuznaná republika zanikla po obsadení územia Košíc česko-slovenskými vojskami a Dvorčák bol odsúdený na smrť.
Obsadenie južného Slovenska
Pre obsadenie južného Slovenska bol vybraný česko-slovenský armádny zbor z Talianska. 30. decembra 1918 začal Piccione postup na Bratislavu. Česko-slovenské jednotky sa k nej prebojovali a v dňoch 1. januára a 2. januára 1919 ju obsadili.
Nový Knín
Od roku 1918 do roku 1948
V roku 1937 prebehla generálna oprava kostola svätého Mikuláša na námestí. Pri nej boli objavené dovtedy neznáme pozostatky predchádzajúcich stavebných etáp vrátane zvyškov románskeho muriva kostolnej lodi. Chrám vtedy dostal terajšie zavŕšenie veže, ktoré je približnou replikou barokového stavu.