cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Horský nosič
Turistickí pomocníci
Prví turisti a bádatelia pred návštevou vysokohorského prostredia si dojednávali vodcovskú a nosičskú službu v podtatranských dedinách, alebo sa s nimi stretávali priamo v teréne. Nosičmi sa stávali nemajetní, chudobní dedinčania. Motivovaní boli predovšetkým finančnou odmenou. Na výlety do hôr sa chodilo na 2 – 3 dni. Turista sa dohodol s horským vodcom na odmene, spolu s nosičmi pripravil výstroj a zásobu potravín. V horách sa najčastejšie konzumovalo mäso, šunka, chlieb, syr, víno, pivo alebo pálenka. Súčasťou výstroja bola puška, náboje, deky a náhradné oblečenie. Nosiči niesli takýto náklad v plátenných plachtách, kožených torbách alebo v prútených košoch. Súčasťou výstroja boli kotlíky a čajníky. Výhodou prúteného koša, ktorý nazývali fiľas bolo prehľadné a bezpečné uloženie potravín. Bol pripevnený trakmi na chrbát. Pomocou dvoch ručiek na stranách ho mohli nosiť dvaja nosiči. Majetnejší ponúkali vlastný konský záprah, odvážali hostí na úpätie hôr. Vedeli sa dohovoriť i keď nie plynule, po poľsky, maďarsky i po nemecky. Neobyčajný rozvoj zaznamenala doprava fiakrami. Mala význam do roku 1871, do výstavby Košicko-bohumínskej železnice.
V roku 1873 bol v Kežmarku založený Uhorský karpatský spolok. Okrem iných aktivít zaoberal sa organizáciou vodcovskej služby v horách. Podľa oficiálnych stanov vodcovia, okrem sprevádzania klientov, museli im nosiť batožinu do hmotnosti. Za každý kilogram si vodca mohol účtovať 2 grajciare. Nemohol však nosiť viac ako, ba dokonca ani za odmenu. Preto si musel najímať nosičov. Klienti vodcovi platili ubytovanie a stravu, nosiči sa o stravu a ubytovanie museli postarať sami. Nosiči pochádzali z podtatranských obcí z Novej a Starej Lesnej, Gerlachova, Rakús, Mlynice, Veľkého Slavkova, Štôly, Važca, Východnej, Mengusoviec a mnohých iných. Medzi najznámejších horských vodcov, ktorí si najímali nosičov boli Ján Hunsdorfer, Ján Breuer, Ján Honsch, Samuel Horvay, Michal Húska, Ján Franz, Pavol Kerner, Pavol Čižák, Martin Spitzkopf, Jakub Suchanovský a Ján Schmögner.
Pomocníci pri stavbe chát
Ján Juraj Rainer, nájomca Starého Smokovca, bol prvý, kto objavil výhody poskytovania komplexných služieb hosťom, ktorí prichádzali na liečebný pobyt do Starého Smokovca. Smokovec bol výhodným východiskom pre túry na Lomnický štít aj do Malej a Veľkej Studenej doliny. Starolesnianska poľana poskytovala výhodné miesto na stavbu malej útulne, ktorá mohla ponúknuť núdzové prenocovanie a ochranu pred nepohodou. Podujal sa najprv upraviť chodník zo Smokovca na Hrebienok. V roku 1863 vypracoval projekt chaty. O dva roky neskôr Rainerovu chatu za výdatnej pomoci horských nosičov a povozníkov postavili. Blasyho chata bola prvou chatou, ktorá stála vo Velickej doline vo Vysokých Tatrách. Postavili ju v roku 1871 na východnom brehu Velického plesa. Majiteľom bol Eduard Blasy poľnohospodár a turistický nadšenec z Veľkej. Bez pomoci horských nosičov by ju nepostavili.
Uhorský karpatský spolok sa koncom 19. storočia rozhodol sprístupniť tatranské doliny turistickej verejnosti a umožniť návštevníkom predĺžiť si pobyt výstavbou vysokohorských chát. Horskí nosiči sa výdatne zapojili do výstavby Téryho chaty a mnohých ďalších. Nosili na chrbtoch v plachtách, prútených košoch, upevnených trakmi na ramenách, drevo, kamene, cement, pracovné nástroje, potraviny a iné potrebné predmety až do výšky nad. Tieto transportné prostriedky využívali pri domácich prácach na nosenie dreva, sena, hnoja, výrobkov zo salašov. Dodnes sa zachovali klasické názvy, ako plafta (plachta), tovar uložený v plachte (bžemjonecko – bremienko) alebo zajda a grastuch.
Na stavbe Téryho chaty v rokoch 1898 – 1899 pracovalo 125 mužov z Veľkého Slavkova, Starej Lesnej a Rakús. Najprv upravili chodník medzi Hrebienkom a staveniskom v Malej Studenej doline, aby po ňom mohli chodiť kone s nákladom v špeciálne upravených nádobách. Na stavbu, v priemere tri razy za deň, vyniesli náklad vážiaci 50 až. Majiteľ koňa za vyneseného nákladu dostal 3,30 forinta. Nosiči za 5 grajciarov.
Stavba visutej lanovky
Dňa 1. apríla 1936 sa začala výstavba prvého úseku visutej lanovky z Tatranskej Lomnice na Skalnaté pleso. Súčasne s výstavbou prístupových ciest boli začaté práce na výrube lesa. Na stavbe niekedy pracovalo až 350 ľudí. Dopravu materiálu z Tatranskej Lomnice na stanicu Štart zabezpečovali tri nákladné autá firmy Weisner. Tony materiálu museli robotníci vyniesť na svojich chrbtoch alebo na dvojkolesových vozíkoch ťahanými koňmi. Na trase dlhej asi prekonávali výškový rozdiel asi 600 metrov. Za vynesený kilogram sa platilo 40 halierov. Ťažné zvieratá a nosiči vyniesli zo Štartu na Skalnaté pleso celkom 40 ton dreva, 35 ton štrku a piesku, 5 ton cementu a skoro 7 ton oceľových konštrukcií.
Na úseku Skalnaté pleso Lomnický štít so stavebnými prácami sa začalo takmer v rovnakom období ako začali práce na prvom úseku. Podmienky boli oveľa ťažšie. V týchto nadmorských výškach sa nemohlo rátať so sezónnymi prácami, lebo počasie tu býva veľmi nevyspytateľné. Aj v lete môžu klesnúť teploty pod bod mrazu, môže snežiť, hrozia víchrice. V čase výstavby tu robotníci a technici pracovali len štyri mesiace v roku – od konca júna do začiatku novembra. V ostatných častiach roka mohli prichádzať na stavenisko, len keď bolo priaznivé počasie, s horolezeckým výstrojom a s horským vodcom.
Prvý výstup robotníkov na Lomnický štít sa uskutočnil 15. júla 1936. Horskí vodcovia označili výstupovú cestu a zabezpečili ju 300 metrovým oceľovým lanom, zakotveným do skaly. Lano bolo nebezpečné počas búrok. Robotníkov ohrozovali elektrické výboje. Aby si robotníci počas výstupu alebo zostupu mohli oddýchnuť, boli pre nich vybudované dve kryté odpočívadlá. Od samého začiatku stavby bolo zrejmé, že bude potrebné vybudovať nákladnú lanovú dráhu. Najprv však museli robotníci na jej stavbu a tiež na vybudovanie prístrešku na vrchole štítu vyniesť materiál. Za kilogram vyneseného nákladu sa robotníkom platilo 20 halierov, ale po štrajkoch sa zvýšila sadzba na 12 koruny. V tomto období robotníci na vrchol vyniesli takmer 300 ton dreva, piesku, cementu, ocele a iného materiálu. Zdatným nosičom trval výstup zo Skalnatého plesa na vrchol dve hodiny, pričom dokázali vyniesť náklad ťažký 25. Boli aj takí, ktorí túto cestu za deň absolvovali až trikrát. Tridsať nosičov vynieslo 40 ton dreva, 35 ton piesku a štrku, 5 ton cementu, 7 ton oceľovej konštrukcie a 40 ton ďalšieho materiálu. Muž, ktorý prvý vytiahol oceľové lano až na vrchol bol Ondrej Hudáček z Lendaku. Nosil priemerne náklady. Aj napriek mnohým bezpečnostným opatreniam počas výstavby zahynuli dvaja robotníci – Ján Nahálka z Kežmarku a František Bednarčík zo Spišskej Belej.
Profesionálni nosiči
Po dokončení lanovky sa mnohí robotníci zamestnali ako profesionálni vysokohorskí nosiči. Vynášali na chaty potraviny, palivo, nábytok a iné spotrebné predmety. Náklady nosili na drevených krošniach. Nosenie bolo ich zamestnaním. Ráno ešte za tmy vyrážali na cestu a vracali sa domov po zotmení alebo nocovali na nižšie položenej chate, najčastejšie na chate Kamzík na Starolesnianskej poľane. Na Téryho chatu alebo na Zbojnícku chatu urobili dve vynášky za deň, niektorí menej. Do polovice 20. storočia im platili za vynesenie 1 kilogramu nákladu 1,20 Kčs, na Zamkovského chatu 70 halierov. Pre nosičov v tom čase to bol dobrý zárobok. Medzi najznámejších profesionálnych horských nosičov patrili Ondrej Hudáček a jeho manželka Mária z Lendaku, Ondrej Kačmarčík, Ján Čižík, Štefan Tomaško, Jozef Bobák a iní z Novej a Starej Lesnej z Veľkého Slavkova, Spišskej Soboty a iných obcí. Nosili náklady na chaty vo Veľkej a Malej Studenej doline. Nosiči z Batizoviec, Gerlachova, Štôly a Mengusoviec zásobovali Sliezsky dom. Chatu po Rysmi zásobovali horolezci a chatári. Profesionálni nosiči skončili svoju prácu v 60. rokoch 20. storočia. Na ich miesta nastúpili príležitostní brigádnici, chatári a ich pomocníci, horolezci, športovci, ktorí  vynáškami trénovali kondíciu, nosiči, ktorí sa rozhodli pracovať brigádnicky niekoľko sezón. i takí, ktorí zostali dlhšie a hľadali nový rozmer svojho života.
Ondrej Hudáček
náhľad|Ondrej Hudáček a jeho žena Mária Nazývali ho „kráľom tatranských nosičov“. Pochádzal z Lendaku. Narodil sa v roku 1913, zomrel v roku 1990. Bol najlepším profesionálnym nosičom povojnovej doby. Túto prácu robil niekoľko desiatok rokov. Začínal na stavbe visutej lanovky na Lomnický štít, nosil na Zamkovského chatu, Téryho a Zbojnícku chatu. Každý deň urobil dve vynášky, na Zamkovského chatu šesť aj sedemkrát za jediný deň. Rekordnou vynáškou bola vážiaca pec, ktorú vyniesol na Zamkovského chatu. Pri práci mu pomáhala jeho manželka Mária. Bola prvou vysokohorskou profesionálnou nosičkou vo Vysokých Tatrách. Začala nosiť ako zrelá štyridsiatnička, matka štyroch detí. Nosievala priemerne náklady. „Pec si naložil na chrbát ako plecniak. Len raz si na ceste ku chate oddýchol“, spomínala na rekordnú túru jeho manželka. Ondrej Hudáček nosil do svojich 62 rokov. (Trasa z Chaty Kamzík na Téryho chatu má prevýšenie 715 metrov. Nosičovi, ktorý nesie napríklad náklad v lete za priaznivého počasia trvá 3 – 3.5 hod., v zime 4 – 6 hod.).
Furmani
Furmani a fiakristi hrali podstatnú úlohu dovtedy kým do vysokotatranských osád nepremávala TEŽka. Zásobovali vysokotatranské osady, vozili turistov a kúpeľných hostí do osád. Keď boli vybudované cesty na chaty vozili všetok spotrebný materiál a potraviny. Zásobovali Chatu pri Popradskom plese, Sliezsky dom, Kežmarskú chatu a Chatu pri Zelenom plese. Známymi furmanmi boli Suchanovský, Andráš, Albert Šefc a iní z Rakús, Mlynčekov a Lendaku. V lete vyvážali tovar na vozoch, v zime na saniach. Najznámejší bol Albert Šefc (8. apríl 1920 10. august 1985) pôvodne súkromne hospodáriaci roľník a lesný robotník. V roku 1953 začal vyvážať tovar na Kežmarskú chatu konským povozom. Neskôr začal zásobovať Chatu pri Zelenom plese. Vozil aj vtedy, keď chatu zásobovali terénnym autom. Ukázalo sa, že v čase i nečase je najspoľahlivejší. Albert Švec tragicky zahynul počas jednej takej furmanskej túry. Chatu pri Zelenom plese zásobovali nosiči z podtatranských dedín Rakúsy, Mlynčeky, Lendak. Medzi nimi boli František Grich, bratia Smoleňákovci, Ján Košťák. Vynášku na Sliezsky dom zabezpečovali furmani z Gerlachova a po roku 1950 prevažne z Mlynice. Ako nosiči tu pôsobili Jozef Sýkora a Jozef Koreň. Okrem nich chatári a personál chaty, keď furman v nepriaznivom počasí nevyšiel. V rokoch 1953 – 1956 bol nosičom Gejza Körtvélyessy, Jozef Bobák, Ondrej Kačmarčík, ktorý nosil aj na Chatu pri Popradskom plese a mnohí iní.
Vysokohorské vrtuľníky
náhľad|Vrtuľník Mi-8 vo Veľkej Studenej doline zváža odpadky
Úradníci vypracovali podrobnú kalkuláciu. Nosiči v tom čase dostávali za vynesenie  nákladu  napríklad na Zbojnícku chatu  1,60 Kčs a v zime 2 Kčs. Vrtuľníky podľa ich prepočtov, mali urobiť túto prácu rýchlejšie a lacnejšie – na Zbojnícku chatu vyviezť  kilogram nákladu za 1,55 Kčs a napríklad na Sliezsky dom za 1,18 Kčs.
Dňa 13. novembra 1961 sa uskutočnil prvý zásobovací let. Z futbalového ihriska v Novom Smokovci štartoval Mi-1. Náklady boli prepravované na chaty v podvesných klietkach, ktoré boli vypletené popruhmi, koks sa prepravoval v duralových kónických nádobách s výsypným mechanizmom. Niektoré potraviny dopravoval na palube vrtuľník Mi-4. Vrtuľníky dole znášali odpad z chát a obaly z potravín, prípadne prázdne pivové fľaše. Prevážali drevo, koks, uhlie, naftu, petrolej, pečivo a chlieb, kompóty, konzervy, minerálky, sirupy, víno a liehoviny, pivo, zemiaky a iné potraviny, pracie prostriedky, pomocný materiál a bielizeň. Spolu na chaty za niekoľko dní vyviezli. Mali šťastie, že bolo priaznivé počasie, ale aj tak sa „vyvážky“ neobišli bez strát.
Posádka vrtuľníka, počas jedného letu na Sliezsky dom stratila čistú bielizeň. Poškodilo sa lano, ktorým bola bielizeň pripevnená, a vzduch doslova vysal posteľnú bielizeň z koša. Bielizeň zmizla v neprehľadnom zalesnenom teréne, no časť sa našla. Stratu vyčíslili na 5897 Kčs. Počas iného letu bol pilot prinútený, aby počas jedného manévru neohrozil posádku, odhodiť v podvese prevážaný koks, ktorý sa rozptýlil po teréne. Asi najväčšou škodou bola pre mnohých strata nákladu vína a liehovín, ktoré sa rozbili pri prudkom položení koša na zem.
Od 17. do 19. decembra 1961 zásoboval vrtuľník Mi-1 Štefánikovu chatu v Nízkych Tatrách. Počas troch dní dopravil na chatu 5 ton tovaru. Pracovné letisko bolo na Trangoške. Úradníci konštatovali, že vrtuľník je ekonomickejší ako nosiči. Aj napriek mnohým problémom pracovníci Ministerstva vnútorného obchodu vyhodnotili zásobovacie lety dobre a odporučili v budúcnosti zásobovať chaty vrtuľníkmi. Aj keď sa v nasledujúcich rokoch vízia zásobovania vysokohorských chát nenaplnila na sto percent, na začiatku 21. storočia vrtuľníky Mi-8 lietali na chaty s rôznym materiálom, koksom a potravinami. Pravda, popri nich stále miesto na vysokohorských chodníkoch mali aj neúnavní „zásobovači“ – horskí nosiči.
Nová generácia nosičov
K mužom sa pridávali ženy. Okrem Márie Hudáčekovej si náklad na ramená dala Vendula Mašková, ktorá pracovala na Téryho chate, Milada Leidlová zo Zbojníckej chaty, Viola Kapolková, Františka Kriššáková, ktorá pôsobila na Téryho chate, Eva Truchlíková na Zbojníckej chate a Janka Kalinčíková na Zamkovského chate.
Vysokohorskí nosiči v Poľsku
náhľad|Horskí nosiči, pravdepodobne na poľskej strane Vysokých Tatier asi v 19. storočí Na poľskej strane Vysokých Tatier sa uberalo vysokohorské nosenie inou cestou. Poľskí turisti a bádatelia objavili vysokohorské prostredie neskôr, ako tomu bolo na slovenskej strane. Rovnako ako na južnej strane pohoria do kopcov chodili najmä pytliaci, bylinkári, baníci, zbojníci a poľovníci, ktorí sa starali sami o seba. Vedci a turisti sa začali zaujímať o vysokohorské prostredie až na prelome 18. a 19. storočia. Najstaršia zmienka o túre k Morskému oku pochádza z roku 1806. Opisuje sa v knihe, ktorá sa našla v Bukowinskej hájovni. Turisti, vedci a študenti prichádzajúci do hôr dali prácu horským vodcom a nosičom. Vodcovskej službe sa nevenovala, tak ako na slovenskej strane (spišskí Nemci), inteligencia. Boli to predovšetkým bývalí pytliaci, lovcovi kamzíkov, bylinkári, pastieri, baníci, ktorí poznali tatranské chodníčky a terén, sa nechávali najímať za horských vodcov. Goralskí vodcovia a nosiči nosili turistom a vedcom osobné veci, potraviny v plátenných plachtách alebo v kožených torbách. Hovorilo sa im „chlopi v torbe.“ Začiatkom 20. storočia ich volali tragarz/tragarze (nosič, nosiči). Často sa na nich turisti sťažovali, lebo potraviny a rezervné šatstvo, ktoré nosili v plátenných plachtách počas nepriaznivého počasia namoklo. Vodcovia sa údajne nechceli prispôsobovať klientom, preto sa turista musel o náklad postarať sám. Turistickí sprievodcovia v návodoch na túry odporúčali turistom zabezpečiť poživeň a šatstvo gutaperkovým impregnovaným plátnom, ktorým mali obaliť náklad a vložiť ho do nosičskej torby. Okrem iného sa v turistickom sprievodcovi píše: ''„Kto chce ísť na dlhšie túry, mal by si vziať 2 páry topánok. Na kúpu krpcov od goralov sa nedajte nahovoriť, lebo oni si na chodenie v krpcoch od detstva privykli. Ďalej treba mať hrnček, lyžicu, zápalky, hrebeň, ručník, mydlo, kúsok špagátu, remienky, sviečku a palicu, a hlavne nezabudnite na cigary a tabak. Ak nie pre seba, tak pre goralov, lebo oni bez fajčenia nevydržia.“''(citát)
Vodcovia mohli turistom nosiť náklady len do istej hmotnosti, na ťažšie náklady si najímali nosičov. Nosičmi boli zvyčajne kandidáti vodcovskej služby, ktorí na túrach získavali skúsenosti. Tytus Chałubiński so svojimi hosťami rád chodieval do vysokohorského prostredia. Počas vychádzok spoločnosť sprevádzala goralská hudba, ktorá počas večerov pri vatre i na vrcholoch štítov im vyhrávala. Rád so sebou brával horských vodcov, ktorí vedeli hrať na hudobné nástroje. Jedným z nich bol Jan Krzeptowski–Sabała, ale aj napríklad populárny vodca a muzikant Bartolomej Obrochta.
Medzi najznámejších horských vodcov a nosičov „klasickej doby“ patria Klemens Bachleda, Wojciech Ślimak, Wojciech Roj, Szymon Tatar, Maciej Sieczka a iní. Poľskí nosiči chodili s turistami do druhej svetovej vojny oblečení v tradičnom goralskom kroji – plátené košele, súkenné bohato zdobené nohavice (portky) s vyšívanými parzenicami, kožúšok (serdak), zopnutý pod krkom sponou (spinkę goralską), kožený opasok a na hlave klobúk (kapelusz). V ruke mali valašku, palicu na uľahčovanie chôdze, kotlík na čaj alebo čajník. Vlastné veci nosili v kožených torbách, ktoré mali prevesené cez rameno. Tatranský horský vodca – przewodnik do Tatr, przewodnik tatrzański, bol osobnosť, uznávaný človek v celom Podhalí.
K vysokohorských chatám v poľských Vysokých a Západných Tatrách boli vybudované pohodlné cesty a lanovky. Zásobujú ich na autách a na lanovkách. Horskí vodcovia dodnes pomáhajú turistom na vysokohorských cestách, náklady si nosia sami a na nosičov zostali len spomienky.
Tradičné pomôcky
náhľad|Drotári nosili na pleciach krošne. Na obrázku sú rumunskí drotári náhľad|Goral, gazda zvážajúci zo salaša mlieko v drevenej nádobe. Poľská časť Tatier. Obyvatelia podtatranského kraja sa živili prevažne poľnohospodárskou činnosťou, pracovali v lesoch, chovali dobytok a ovce, boli uhliari, baníci, príležitostní zberači byliniek, pytliaci, mlynári, remeselníci, povozníci a pod.. V 19. storočí na Slovensku bolo evidovaných okolo 15 tisíc obyvateľov, ktorí remeselne spracovávali drevo. Ľudia vystupovali do horských sediel, náklady nosili v konopných a ľanových plachtách, košoch, košíkoch, v kožených alebo plátenných torbách, vo vreciach pripevných k telu. Dávno predtým ako boli dokonalejšie dopravné prostriedky, napríklad dvojkolesové a štvorkolesové vozy, jednoduché a dvojdielne sane, do hôr nosili torby zhotovené z kôry ihličnatých stromov na zber lesných plodín alebo byliniek, ba dokonca aj z lopúchového listu. Na dopravu v horách prúty, konáre stromov, traky, zvieracie kože, nosidlá a smyky. náhľad|Horský nosič vo Veľkej Studenej doline náhľad|Krošňa
Ku klasickým dopravným prostriedkom v horách patrili drevené nádoby, ktoré vyrábali debnárski majstri. Boli to vedierka, ktoré sa nosili na pleci zavesené na drevenej kvake a drevené nádoby na vodu, zvané kopy. Drevené nádoby sa používali i na transport vody na vysokohorské chaty. V menších drevených nádobách nosievali pálenku a víno na horské výlety.
Spišskí a liptovskí lesní robotníci, pastieri a roľníci nosievali bryndzu v otvore vydlabanom do chleba, chlieb omotali okolo ručníka a priviazali okolo pása alebo krížom cez plece. Pastieri na prenos vecí a potravín používali vlnenú torbu vyrobenú z bieleho súkna. volali ju juhaska, cididlo. Torby bola ozdobená činenými, šedými a hnedými pásmi, bývali na nej priezviská majiteľov. Torbu nosili na pleciach ako plecniak, trakmi zviazanú na prsiach alebo prehodenú cez plece.
Koše sa zhotovovali z vŕbových prútov alebo štiepaných lieskových lubov. Nazývali ich koš, kuoš fiľfaz. Vyrábali ich najmä v Lackovej, ktorú volali „košikárska obec“, ale aj vo Veľkej Lesnej, v Haligovciach a v Ružbachoch.
Drevené krošne
Koncom 19. storočia tieto koše nahradili drevené nosidlá zvané srogy. Boli podobné tým, aké mali sklári v Hutách v Liptove, v ktorých roznášali sklo a obrázky maľované na skle. Drevené nosidlá na chrbát sa vyrábali v Kamienke, Jarabinej a Litmanovej.
Tarabel
Tarabel je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Haute-Garonne, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Horský nosič
Drevené krošne
Krošne boli bežnou transportnou pomôckou v mnohých európskych krajinách. Slúžili na nosenie dreva, sena, hnoja, ťažších nákladov na chrbte. Ich používanie na Slovensku je doložené zo 17. a 18. storočia. Boli známe ako krosná na hnoj, krosná, trogi (stredné Slovensko); nosidlo (Hont); nosjaky (Rajecká dolina); šráky (juhozápadné Slovensko); šaragle (oblasť Prievidze); šeregle (Zemplín); šragle hnojné, šragle na drevo, na révu (stredné Považie, Biele Karpaty); srogy (podtatranská oblasť, gorali, Zamagurie); krošňa (Vysoké Tatry).
Tarabel
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Horský nosič
Drevené krošne
Krošne, ktoré mali rozličné tvary používali ich, okrem roľníkov, podomoví obchodníci, sklári, sklenári, olejkári, drotári, plátenníci sitári, keď sa vyberali na vandrovku. Drotári, sklenári a olejkári mali na krošni pripevnenú drevenú skrinku, do ktorej si ukladali pracovné náradie.
Krošne vo Vysokých Tatrách
Začali sa využívať koncom 19. storočia. Nemali ustálený názov. Boli to krošne, krosná, srogy, trogy, nosítka. Najčastejšie sa však v dnešnej dobe používa na ich pomenovanie slovo krošňa.
Konštrukcia krošne
Po druhej svetovej vojne v Tatrách nosiči používali železné nosidlá, ktoré mali využívali nemeckí vojaci. Hovorilo sa im wermachtki, boli ľahké a nízke. Dnes ich možno vidieť v nosičskom múzeu na Rainerovej chate.
Krošňa je zhotovená z dreva, najčastejšie z jaseňového. Konštrukciu tvoria dve hlavné nosné tyče, ktoré sú asi dlhé. Medzi nimi sú drevené priečky v tvare rebríka. V dolnej časti je pripevnená malá lavička, ktorú podopierajú dve pevné tyče dlhé približne. K nosidlám sú pripevnené dva popruhy na plecia. Po mnohých skúškach s rôznym materiálom sa ustálilo, že na popruhy sú najvhodnejšie popruhy zhotovené z kožených prevodov mláťačiek alebo z požiarnych hadíc podložené molitanom alebo filcom. Niektorí nosiči na koniec dreveného rebríka upevňujú nadstavbu – ešte jednu lavičku, ktorá smeruje nad hlavu nosiča. Slúži na upevnenie malého príručného nákladu i na vybalansovanie hmotnosti krošne. Hmotnosť krošne sa pohybuje medzi 5 – . Nemala by byť ťažšia. V poslednej dobe sa na tatranských chodníkoch objavujú krošňe zhotovená z hliníkových materiálov. Nie sú však tak odolné a trvácne ako drevené. Drevené majú rôznu výšku, ktorú si upravujú samotní nosiči. Pôvodne krošne merali 80 – . Dnešné majú výšku 140 –, ba dokonca krošňa horského nosiča a chatára Ladislava Kulangu bola vysoká. Každý nosič má svoju vlastnú krošňu, ktorú si dáva zhotovovať na mieru i na náklady, ktoré bude prepravovať.
Upevnenie nákladu
Náklad na krošňu sa naukladá a pripevní povrazom. Dôležité je správne uloženie nákladu. Jeho hlavné ťažisko je približne na úrovni krčnej chrbtice, aby bolo čo najbližšie k telu. Ak je ťažisko príliš nízko, nosič sa ťahá dozadu, ak je príliš vysoko ťahá ho dopredu. Ak nosič nesie náklad menší, ale hmotnosťou je väčší (plynová bomba, sud piva a pod), aby mal správne ťažisko, podkladá si pod neho polystyrénové platne alebo prázdnu prepravku, výnimkou nie je ani kartón. náhľad|Chvíľa oddychu na štande
Nosičské nástrahy
Cesta s ťažkým nákladom na chatu, ktorá je vo výške nad je dlhá a ťažká. Nosiča čakajú rôzne nástrahy. Má niekedy už všeobecne zaužívané miesta odpočinku (štandy). Ťažké náklady vedia poriadne potrápiť nosiča. Popruhy sa zarezávajú do ramien, so stúpajúcou výškou sa ťažšie dýcha, trpia svaly, šľachy, chrbtica. Prudké zmeny počasia, prudké dažde, vysiľujúca letná páľava, v zime mrazy, vietor, ľad na chodníku, vysoký sneh, hrozba lavín to a všeličo iné sťažuje prácu nosičov. Nie každý nosič tieto úskalia vydrží. Počas priemernej troj i viac hodinovej vynášky sa snaží nevnímať bolesť a strach. Uvedomuje si, že v doline je sám odkázaný na seba. Okrem nástrah prírody a jej živlov môže sa nosič stretnúť s divými zvieratami, medveďom, ktorého môže prilákať vôňa čerstvého mäsa v nosičovom náklade, niekedy prichádza kríza, ozývajú sa zvláštne zvuky, zavíjanie vetra, prichádza skrat. Tragické udalosti sa nevyhýbajú ani nosičom. Bolo zaznamenaných viacero smrteľných prípadov, mnoho ťažších i ľahších zranení, ktoré sa nedostali do štatistiky Horskej záchrannej služby. Najviac smrteľných prípadov spôsobili lavíny. Najznámejší je prípad Juraja Petranského, ktorého zasypala lavína 2. marca 2000 počas vynášky na Téryho chatu, keď bol v polovici Veľkého hangu.
Nosičské rekordy
náhľad|Miroslav Jílek ml. pod Téryho chatou
Krošne vo svete
Okrem Vysokých a Nízkych Tatier a Malej Fatry sa krošne používali v Krkonošiach. Nazývali ich krůsne. Rebríkové slúžili na nosenie dreva, vriec so zemiakmi alebo s múkou. Boli v každej chalupe. Odniesli 30 –  náklad. Boli aj krošne s lavičkou, takmer také aké majú nosiči v Tatrách. Boli vysoké, lavička bola v 1/3 výšky krošne. Nosili na nich sudy, vrecia, drevo i hnoj. Krošne na seno mali lavičku celkom hore. Vydržali až náklad. Boli vyrobené z tvrdého bukového dreva. náhľad|Horský nosič a pracovník Horskej záchrannej služby Eduard Lipták víťaz pretekov horských nosičov Sherpa rallye na Chate pod Rysmi vo výške, 19. október 1996
V Alpách sa používali prútené koše a okrem nich aj drevené krošne, ktoré sú známe ako Altes alpines Traggerät. V Tirolsku ich volali Kraxe, Rückenkrakse. Nosili v nich seno a snopy obilia. V talianskych Alpách v oblasti Bolzana sa volali la cracia, vo švjačiarskych Alpách Raf alebo Gable. V okolí Mont Blancu ich volali Reff.
V Poľsku mali viacero typov krošní – krosna, nosidla, rezgiňa, ktoré sa nepoužívali v horách, ale pod nimi na gazdovstvách. V Maďarsku používali krošne v troch lokalitách. Volali ich bazarka.
Krošne používali aj v Pyrenejach na Faerských ostrovoch, v Indii, Japonsku a inde.
Krošne v 20. storočí začali používať himalájski šerpovia, ktorí si ich prispôsobili podľa tých, ktoré priniesli do hôr európske horolezecké expedície. Náklady nosia aj v prútených košoch, ktoré nemajú popruhy, ale upevňujú si ich pásom cez čelo. Niektorí nosia v moderných batohoch alebo náklad uložený v PVC sudoch, ktoré sú popruhmi pripevnené k telu. Rovnako sa správajú aj nosiči v iných ázijských pohoriach.
Nosičské súťaže
Vysokohorskí nosiči a chatári z Vysokých Tatier, ale aj z Nízkych Tatier sa v roku 1985 rozhodli usporiadať netradičnú a na svete jedinú súťaž horských nosičov. Nazvali ju Šerpa rallye. Prvý ročník súťaže sa uskutočnil v roku 1985 na Chate pod Rysmi. Odvtedy sa pravidelne uskutočňuje vo Vysokých a Nízkych Tatrách. Nosiči, v snahe priblížiť nosičskú prácu, usporiadali súťaž aj v Rakúsku a v talianskom pohorí Adamello-Presanella. Nosiči súťažia v nosení nákladov na vysokohorské chaty. Nosič, ktorý dosiahne najlepší časový výsledok je víťaz. Súťaž sa začína hromadným štartom. Nosiči nesú náklad, zväčša palivo alebo iný materiál. Na pretekoch sa zúčastňujú aj ženy.
Jedinečnými sú aj preteky vysokohorských nosičov - Nosičská stovka, ktoré sa uskutočňujú od roku 2002 vo Vysokých Tatrách. Pretekári - horskí nosiči na pleciach nesú 100 kg náklad z Hrebienka na Zamkovského chatu. Na pretekoch sa v posledných rokoch zúčastňujú ženy i seniori, ktorí nesú oveľa nižšie náklady. Tieto preteky nemajú vo svete obdobu. Po vzore tatranských nosičských meraní síl, sa začínajú uskutočňovať podobné súťaže aj v iných slovenských horách.Nosičská stovka
Kultúrne dedičstvo
Vysokohorské nosičstvo bolo zapísané do Reprezentatívneho zoznamu nehmotného kultúrneho dedičstva Slovenska za rok 2018. Slávnostné vyhlasovanie a odovzdanie certifikátu sa konalo dňa 24. januára 2019 v priestoroch SĽUKu v bratislavských Rusovciach.Vysokohorské nosičstvo v zozname kultúrneho dedičstva SR
Dom Neveny Atanasovovej
Dejiny
Budova bola postavená v roku 1906 ako honosný obytný dom.
V rokoch 1991 a 2006 prešla budova rekonštrukciami interiéru, pri ktorých bola spevnená aj samotná konštrukcia budovy. V roku 2007 bola reštaurovaná strecha budovy, rovnako tak vonkajšie fasády. Dom následne fungoval nejaký čas ako hostel, nájomná zmluva však bola neskôr mestským zastupiteľstvom vypovedaná.
V roku 2021 bola budova rozhodnutím starostu Plovdivu daná pod správu plovdivského regionálneho etnografického múzea. V roku 2023 sa začala reštaurácia spojená s otváraním novej expozície múzea.
Charakteristika
V priestore dvoru pri zadnej fasáde sú exponované zvyšky častí antických hradieb.
Regionálne etnografické múzeum
Ide o pobočku regionálneho etnografického múzea v Plovdive. Múzeum budovou disponuje od roku 2021.
Štatút a dôvod pamiatkovej ochrany
Kategória: kultúrna pamiatka miestneho významu a kultúrna pamiatka súborového významu
Dôvod zaradenia medzi kultúrne pamiatky miestneho význam: architektonicko-staviteľská hodnota nemovitosti
Dôvod zaradenie medzi kultúrne pamiatky súborového významu: jedinečná lokalita nehnuteľnosti, pričom budova tak tvorí unikátny ansábel s ostatnými budovami v tejto časti architektonickej rezervácie Starý Plovdiv, architektonicko-historickej rezervácie Antické mesto Filipopolis a Starý Plovdiv, ako aj územia kultúrno-historického dedičstva so štatútom nehnuteľnej kultúrnej cennosti pod názvom Filipopol-Trimoncium-Plovdiv.
Kútna plachta
náhľad|Kútna plachta v izbe domu stredného roľníka z [[Liptovská Sielnica|Liptovskej Sielnice v Múzeu liptovskej dediny v Pribyline]] náhľad|Detail výšivky kútnej plachty (Národopisné múzeum. Letohrádek Kinských, Praha)
Kútna plachta (iné názvy pozri nižšie) je obdĺžniková textília, ktorá slúžila na priestorové oddelenie šestonedieľky od ostatného priestoru miestnosti v reálnom i magickom zmysle.
Názvy
Kútnu plachu poznáme pod rôznymi (väčšinou regionálnymi) názvami, najmä: kútna/kútnická plachta, kútová puachta, plachta do kúta, kútnica/kútnyca, záponná/záponová plachta/puachta, plachta pre šestonedieľku, zasteľacia/zascelacá/zástelná plachta, zastieracá puachta, zastelačka, prest(i)eradlo/prosceradlo, plachta na záclonu, ketižová plachta, šestka, šestonedelná puachta, kradľova plachta, plachta.
Základná škola (Bratislava, Budatínska 61)
Základná škola Budatínska 61 je základná škola na Budatínskej ulici, Bratislava - mestská časť Petržalka, miestna časť Lúky III.
Kútna plachta
Charakteristika
Názvy obsahujúce slovo kút sú odvodené od miesta v izbe (kút), kde ležala rodička-šestonedieľka. Plachtu po pôrode upevnila pôrodná babica na strop izby a dve strany postele, pričom v rohu postele bola plachta uchytená pomocou drevenej palice alebo hrablí. Kútna plachta sa mohla použiť aj na zavinutie dieťaťa, ktoré bolo nesené na krst, prípadne ju mohla mať nevesta už pri sobáši, aby to zaručilo jej plodnosť. V niektorých regiónoch ňou niekedy zakrývali v bolestiach umierajúcu ženu, aby jej plachta „odobrala bolesti“.
Kútna plachta mala aj magický význam, podľa ľudových predstáv chránila rodičku od zlých vplyvov. Za kútnu plachtu nesmeli vojsť ani najbližší mužskí príbuzní a žena spoza nej nemala vychádzať do ukončenia šestonedelia. Ochranno-magickú funkciu mali aj niektoré predmety, upevnené na plachte (napr. ihly, klince, cesnak, liečivé byliny, kúsok chleba a iné). Podobne aj dekoratívne stvárnenie plachty bolo zvýraznené votkávaním rozličných vzorov červenej farby, napríklad s motívom kohúta, ako aj s kresťanským motívom Baránka božieho a pod. Kútna plachta pozostávala z viacerých kusov domáceho plátna, dosahovala dĺžku 2 – 2,5 metra, okraje plachty mohli byť zdobené paličkovanou alebo háčkovanou čipkou.
Základná škola (Bratislava, Budatínska 61)
Škola je zapojená do vzdelávacích projektov:
Majstrovstvá Ázie v hádzanej mužov 2006
Majstrovstvá Ázie v hádzanej mužov 2006 boli v poradí 12. Majstrovstvá Ázie v hádzanej mužov, ktoré organizuje Ázijská hádzanárska federácia (AHF). Bolo to najvyššie ázijské hádzanárske podujatie v roku 2006. Konalo sa v Bangkoku, v Thajsku od 12.21. februára 2006, za účasti 9 tímov. Thajsko bolo deviatou krajinou, kde sa konali majstrovstvá Ázie mužov. Jediným nováčikom bol práve tím Thajska. Všetky zápasy sa hrali v bangkokskom Nimibutr Stadium. Kuvajťania sa stali štvrtýkrát (tretíkrát po sebe) víťazmi tohto turnaja.
Konečné poradie
Pozn: Prvé tri tímy sa kvalifikovali na MS 2007.
Zoznam piesní Gaba Dušíka
Toto je zoznam piesňovej tvorby hudobného skladateľa, hudobníka, hudobného producenta, hudobného aranžéra, textára, speváka Gaba Dušíka.
Terrebasse
Terrebasse je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Haute-Garonne, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Za hradbami
Za hradbami je ulica a sídlisko neďaleko historického centra mesta Pezinok.
Je pomenovaná podľa svojej polohy „za hradbami“, čiže historickým mestským opevnením. Za hradbami sa v minulosti spolu so sídliskom 1. mája nazývalo sídlisko Stred II.
Na čísle 1 sa nachádza materská škola.
Bianka Buša
Bianka Buša (srb. Бианка Буша * 25. júla 1994, Vrbas) je srbská volejbalová hráčka. Hrá na pozícii smečiarky. Je členkou srbskej reprezentácie. Jej starší brat Boris je tiež volejbalistom.
Jej manažérom je Roberto Mogentale, manžel volejbalistky Małgorzata Glinka-Mogentale.
Klubové úspechy
Majstrovstvá Srbska: Srbský superpohár: Srbský pohár: Rumunský pohár: Majstrovstvá Rumunska: Majstrovstvá Poľska: Poľský pohár: Majstrovstvá Turecka:
Reprezentačné úspechy
Majstrovstvá Európy kadetov: Majstrovstvá Európy juniorov: Svetový pohár: Majstrovstvá Európy: Letných olympijských hrách: World Grand Prix: Majstrovstvá Sveta:
Oisy (Aisne)
Oisy je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Aisne, v regióne Pikardia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Jacob Engel
Jacob Engel (*17. januára 1949, Záhreb) je miliardár z Izraela, aktívny v oblasti ťažby surovín, a CEO  Elenilto Group.
Sídlo spoločnosti Elenilto Group je v Tel Avive, Azrieli Center- Square Tower.
Engel pôsobil v oblasti real-estate.
V 2010, Elenilto získalo 25-ročnú licenciu na vybudovanie "Liberia's Western Cluster" ,skupinu troch baní, jedného z najvýznamnejších železných depozitov v Afrike.
Základná škola s materskou školou (Bratislava, Nobelovo námestie 6)
Základná škola s materskou školou Nobelovo námestie 6 je základná škola na Nobelovom námestí v Bratislave, v mestskej časti Petržalka, miestnej časti Dvory. .
Dvojtriedna materská škola poskytuje predškolské vzdelanie deťom od 3 do 6 rokov.
Basketbalová extraliga žien 2006/07
Basketbalová extraliga žien v sezóne 2006/07 bol 15. ročník extraligy basketbalistiek, najvyššej basketbalovej súťaže žien na Slovensku, ktorú kontroluje Slovenská basketbalová asociácia (SBA). Počet družstiev sa oproti minulej sezóne zvýšil z 8 na 10. Titul štvrtýkrát v rade získalo družstvo K CERO VODS Košice, ktoré vo finálovej sérii zvíťazilo nad MBK Ružomberok.
V tejto sezóne dosiahlo majstrovské družstvo z Košíc svoje najvyššie víťazstvo, keď v zápase základnej časti zvíťazilo nad Levicami výsledkom. Rekord slovenskej najvyššej súťaže drží MBK Ružomerok, ktorý v sezóne 1998/99 zvíťazil nad iným levickým klubomŽBK Levicevýsledkom.
Systém súťaže
Po odohraní základnej časti, ktorá sa hrala dvojkolovo, nasledovala rovnako dvojkolová nadstavbová časť v skupinách o 1.6. a o 7.10. miesto. Družstvám sa v nadstavbovej časti započítavali výsledky odohraté v základnej časti. 8 najlepších družstiev po nadstavbovej časti postúpilo do play-off, pričom sa štvrťfinálové a semifinálové duely play-off hrali na 2 víťazné zápasy, duel o 3. miesto a finále na 3 víťazné zápasy. Posledné družstvo po nadstavbovej časti odohralo baráž s víťazom 1. ligy.
Účastníci
Poznámka: Družstvo BK Slovan Bratislava odkúpilo licenciu od B družstva MBK Ružomberok, ktoré vyhralo 1. ligu. FC Salmet 92 Levice zasa odkúpilo licenciu od klubu ŠBK Junior Levice.
Play-off
Poznámka: Boldom sú označené zápasy vyššie nasadeného družstva hrané doma.
Baráž
Levice sa v extralige neudržali, keď v barážovom dvojstretnutí prehrali s Rožňavou.
František z Valois
František z Valois ([valoa] ; iné mená pozri nižšie; *18. marec 1555, Saint-Germain-en-Laye†10. jún 1584, Château-Thierry) bol štvrtý a najmladší syn Henricha II. a Kataríny Medicejskej z významného francúzskeho kráľovského rodu Valoisovcov. Jeho bratia František II., Karol IX. a Henrich III. boli francúzskymi kráľmi, ale pre smrť Františka II. vo veku 30 rokov získal titul dauphin. V roku 1566 mu udelila jeho matka Katarína Medicejská titul vojvoda z Alençonu. Neskôr sa stal vodcom umiernenej katolíckej frakcie zvanej Politiques. Vďaka zmluve z Beaulieu 6. mája 1576 sa z neho stal vojvoda z Anjou. Neskôr získal ďalšie titul ako vojvoda z Chàteau-Thierry, Berry a Touraine. František dvoril anglickej kráľovnej Alžbete I. a podarilo sa mu vyjednať manželskú zmluvu v roku 1579, ktorá nebola uzavretá ani po dvoch návštevách Londýna v rokoch 1579 a 15811582. Počas nizozemskej revolúcii proti španielskej nadvláde sa nechal vyhlásiť za vojvodu Brabantska a grófa Flámska okolo roku 1581, ktoré však boli fiktívne. Františkova smrť v roku 1584, za vlády jeho bezdetného brata Henricha III., spôsobila že dedičom francúzskej koruny sa stal jeho vzdialený bratranec a protestant Henrich IV.
Mená
Pôvodne bol pokrstený ako Herkules/Hercules, ale po smrti jeho najstaršieho brata Františka II. prijal na jeho počesť pri sviatosti birmovania meno František celé meno: František Herkules z Valois/František Hercules de Valois. Zahraničná odborná literatúra používa pri mene aj predikát v preklade ako: vojvoda z Anjou alebo vojvoda z Alençonu či vojvoda z Anjou a Alençonu.pozri:
Mladosť
V ôsmych rokoch ochorel na pravé kiahne, ktoré mu zjazvili tvár. Mal mierne zdeformovanú chrbticu. V mladosti bol veľmi ambiciózny a túžil po tom, aby mu bol vo Francúzsku zverený nejaký dôležitý a významný úrad. To dosiahol v roku 1569, kedy zastupoval neprítomného kráľa. V roku 1574 zomrel kráľ Karol IX. a pretože nemal legitímnych mužských potomkov, zdedil korunu Františkov brat Henrich III. Keďže bol Henrich III. bezdetný, stal sa František následníkom trónudauphinom. V roku 1576 potom k svojim doterajším titulom získal ďalšiestal sa vojvodom z Anjou, Berry a Touraine. S bratom Henrichom III. vychádzal spočiatku dobre, ale jeho túžba po moci a uznaní bola príliš silná. Pridal sa k hugenotskej proti kráľovskej opozícii a v radoch protestantského vojska bojoval vo vojne v rokoch 15741576 proti katolíckym vojskám. V roku 1576 potom podpísal v Beaulieu dokument ukončujúci túto fázu vojny.
Odchod z Holandska
V Spojených holandských provinciách bol František od samého začiatku veľmi neobľúbený. Obyvatelia provincií Holland a Zeeland jeho vládu nikdy neuznali. Podobne ako v ostatných provinciách sa na vojvodu, pochádzajúceho z francúzskej kráľovskej katolíckej rodiny, pozerali nedôverčivo. František bol so svojou slabou politickou pozíciou veľmi nespokojný a túžil po dosiahnutí absolútnej vlády nad celým územím. V roku 1582 dorazili do Holandska francúzske vojenské posily a František sa rozhodol dobyť Antverpy, Bruggy, Dunkerque a Oostende. 18.januára 1583 sa vojvoda s vojskom objavil pred bránami Antverp. Občanov mesta požiadal o otvorenie brán. Vojsko bolo do mesta vpustené, ale potom sa za ním brány náhle opäť uzavreli. Vojaci sa ocitli v pasci. Ľudia na nich z okien hádzali kamene, kachle a iné ťažké predmety. Františkovi a malej skupine vojakov sa podarilo utiecť. Na uliciach Antverp však zostalo 1500 mŕtvych.
Smrť
Krátko po návrate do Francúzska ochorel František na maláriu. V roku 1584 ho nechala matka Katarína Medicejská previezť do Paríža, kde sa umierajúci František stretol s bratom Henrichom III., ktorý mu zrejme všetko odpustil. 10. júna 1584 František vojvoda z Anjou vo veku 29 rokov zomrel. Pochovaný bol v katedrále Saint-Denis. Nikdy sa neoženil a nezanechal po sebe žiadnych potomkov. Po smrti bezdetného Henricha III. sa stal kráľom Henrich IV. z rodu Bourbonovcov.
Thil (Haute-Garonne)
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Go (Singel)
„Go“ je prvý singel amerického elektronického hudobníka Mobyho z jeho prvého rovnomenného albumu. Vydaný bol v Amerike v marci 1991 cez Instinct Records a v Spojenom kráľovstve v auguste 1991 cez Outer Rhythm. Po roku bol vydaný v Nemecku cez Roughmix s názvom The Ultimate Go, ktorý obsahoval nové remixy napr. od dvojice Jam & Spoon alebo remix od Mobyho pseudonyma Barracuda. Skladba sa pôvodne objavila ako "Original Mix" verzia v EP platni Mobility a v kompilácii Early Underground, no bola prepracovaná na konci roka 1990 a začiatku roka 1991.
Thil (Haute-Garonne)
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Go (Singel)
V novembri 1991 sa dostal do prvej desiatky v Spojenom kráľovstve a v Holandsku.
Eko-beh
Eko-beh alebo eco-running je variant rekreačného behu, kde účastníci zbierajú odpadky obvykle na turistických chodníkoch v prírode a pomáhajú s čistením prírodných rezervácií a atraktívnych miest.
Hattalova ulica (Bratislava)
Hattalova ulica v Bratislave sa nachádza v mestskej časti Nové Mesto a nazvaná bola podľa Martina Hattalu.
Orgeval (Aisne)
Orgeval je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Aisne, v regióne Pikardia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Batkova ulica (Bratislava)
Batkova ulica v Bratislave sa nachádza v mestskej časti Dúbravka a nazvaná bola podľa Jána Nepomuka Batku.
Na čísle 2 sa nachádza ZUŠ Eugena Suchoňa a tréningové centrum spoločenských tancov. Do roku 2004 sa tam nachádzala ZŠ Batkova. Do roku 2017 sa tam nachádzala Súkromná ZŠ Harmónia. a súkromné konzervatórium Alkana.
Referencie
vľavo|náhľad|Menší panelák na Batkovej ulici.
Parfondeval (Aisne)
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Enrico Dandolo (rozlišovacia stránka)
Enrico Dandolo môže byť:
Ruská ruleta
Ruská ruleta môže byť:
Majstrovstvá Ázie v hádzanej mužov 2008
Majstrovstvá Ázie v hádzanej mužov 2008 boli v poradí 13. Majstrovstvá Ázie v hádzanej mužov, ktoré organizuje Ázijská hádzanárska federácia (AHF). Bolo to najvyššie ázijské hádzanárske podujatie v roku 2008. Konalo sa v Isfaháne, v Iráne od 17.26. februára 2008, za účasti 10 tímov. V Iráne sa uskutočnili majstrovstvá Ázie mužov po druhýkrát, keď predtým to bolo v roku 2002, tiež v Isfaháne. Jediným nováčikom bol tím Libanonu. Všetky zápasy sa hrali v isfahánskej Pirouzi Arena s kapacitou 4 300 divákov. Juhokórejčania sa stali siedmykrát víťazmi tohto turnaja.
Konečné poradie
Pozn: Prvé tri tímy sa kvalifikovali na MS 2009.
Touille
Touille je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Haute-Garonne, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Marcel Sakáč
Marcel Sakáč môže byť:
Tournefeuille (mesto)
Tournefeuille je francúzske mesto v departemente Haute-Garonne, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Mesto má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v meste.
Drozofila obyčajná
Drozofila obyčajná alebo aj vínna a ovocná muška (Drosophila melanogaster) je druh muchy z čeľade drozofilovité. S ľuďmi zdieľa až 60% DNA. Za výskum s drozofilou (hlavne Drosophila melanogaster, ale aj s inými druhmi) bolo do roku 2018 udelených osem Nobelových cien.
Bola prvým živočíchom vo vesmíre. 20. februára 1947 Američania vypustili raketu V2 z White Sands Missile Range. Drozofila bola použitá na skúmanie pôsobenia žiarenia vo veľkých výškach.
Rozšírenie
Pôvodom je z tropickej západnej Afriky (iný zdroj uvádza centrálnu Afriku ). Je ľudský komenzál, čo je dôvod jej rozšírenia po celom svete. Vyvinuli sa približne pred 3,4 miliónmi rokov.
Opis
Má žltohnedú farbu a červené oči (môžu mať hnedé oči alebo aj žiadne ). Bruško má čierne priečne pruhy. U tohto druhu je prítomný sexuálny dimorfizmus, samica je veľká 2,5 mm, samec je menší a má tmavšie bruško.
Muška kladie vajíčka hlavne do hnijúceho ovocia, vína, piva, octu a ďalších kvasiacich látok. Žijú aj v rozkladajúcich sa hubách, kaktusoch aj zdochlinách. Niekedy sú zodpovedné aj za prenos hubových ochorení na rastliny. Väčšinou netrpia chorobami, v laboratóriu však môžu mať problémy s roztočmi, hubami alebo baktériami.
Vývoj
Je to holometabolný hmyz. Vývoj je ovplyvnený teplotou - pri 18 °C 19 dní, pri 29 °C 9 dní od vajíčka po dospelého. Dospelé jedince žijú v priemere 45 dní, maximálne 80 dní. Môžu sa páriť 10 hodín po premene na imágo. Samica dokáže za život naklásť až 2 000 vajíčok. Larvy po vyliahnutí požierajú kvasnice a baktérie. Má tri larválne štádiá do kukly. Po zakuklení sa dospelý jedinec objaví za cca 4 dni.
Samice výrazne preferujú rozmnožovanie so svojimi bratmi. Navyše, samice sa nevyhýbajú páreniu so svojimi otcami a samce sa nevyhýbaju páreniu so svojimi sestrami, čo podporuje príbuzenské rozmnožovanie.
Výskum
Už viac ako storočie slúži drozofila obyčajná ako modelový organizmus vo viacerých výskumoch, hlavne v molekulárnej a evolučnej biológii, genetike, neurovede. Je malá s krátkym a lacným životným cyklom, má iba štyri páry chromozómov a kladie veľa vajíčok, preto je veľmi vhodná na výskum. Jej genóm je ľahko manipulovateľný pomocou rôznych genetických techník.
S výskumom ako prvý začal pravdepodobne T. H. Morgan, keď v roku 1910 vznikol pri výskume dedičnosti prvý mutant s bielymi očami. Jeho študent Alfred Sturtevant v roku 1913 vytvoril prvú genetickú mapu, kde demonštroval lineárne radenie génov. Morgan preukázal, že genetická informácia sa prenáša pomocou chromozómov, za čo získal v roku 1933 Nobelovu cenu. Hermann Joseph Muller (tiež Morganov študent ) v roku 1927 experimentoval s vplyvom röntgenového žiarenia na dedičnosť. Zistil, že u múch, ktoré boli tomuto žiareniu vystavené sa zvýšilo množstvo mutácii. Neskôr v roku 1946 za svoj výskum získal Nobelovu cenu. George Wells Beadle a Edward Lawrie Tatum 1958 dostali Nobelovu cenu za výskum génov. Max Delbrück, Alfred D. Hershey a Salvador E. Luria použili drozofilu na výskum v oblasti mechanizmov replikácie a genetiky vírusov, čo im prinieslo Nobelovu cenu. V roku 1995 bola udelená ďalšia Nobelova cena, Edward B. Lewis, Christiane Nüssleinová-Volhardová a Eric F. Wieschaus ju získali za svoj objav týkajúci sa genetického ovládania skorého embryonálneho vývoja drozofily. a na svoj výskum použili práve drozofilu obyčajnú. V roku 2000 bol jej kompletný genóm sekvenovaný.