cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Dejiny Košíc
Sídelné mesto kniežaťa Gabriela Betlena
Mesto mu ostalo verné aj v nasledujúcich rokoch, kedy už časť jeho predchádzajúcich spojencov od neho odpadla a hľadala cesty zmierenia s cisárom Ferdinandom II. Habsburským. Na 11. septembra 1623 zvolal do Košíc stavy hornouhorských stolíc, aby ho podporili v ďalšej etape boja proti Habsburgovcom, ktorá v roku 1626 vyústila do spolupráce s Haagskou koalíciou, spojenectvu protestantských mocností Holandska, Anglicka, Dánska a severských štátov proti Svätej ríši rímskej. Už od roku 1624 sa v Košiciach schádzali vyslanci z týchto štátov na rokovania s Betlenom. Knieža nariadil dostavbu schátralých budov a výstavbu nových domov na voľných parcelách opevneného mesta pre zvýšenie ubytovacích kapacít. Taktiež tu plánoval zriadiť kalvínsku univerzitu, ale na protest väčšinových košických luteránov ju umiestnil do oficiálneho sedmohradského hlavného mesta, vzdialeného Juliánskeho Belehradu. Betlen však uprednostňoval ako svoje sídlo výhodnejšie položené Košice a v renesančnom slohu si tu nechal honosne prebudovať bývalý Kráľovský dom, nazývaný už ako Kniežací dom. V náprotivej budove prvého mestského hotela, Levočskom dome, sa konala v roku 1626 aj jeho svadba s protestantskou princeznou Katarínou Brandenburskou, ktorá odrážala kniežaciu angažovanosť v pokračujúcej Tridsaťročnej vojne. Katarína bola zároveň švagrinou švédskeho kráľa Gustáva II. Adolfa a sobášom s ňou sa Betlen stal príbuzným i anglického a dánskeho kráľa. A tak sa na košickom sedmohradskom dvore zišli pri príležitosti tejto okázalej svadby vyslanci z celej protestantskej Európy.
Sedliacke povstanie a Časárova poprava
Po Betlenovej smrti v roku 1629 mesto a sedem hornouhorských stolíc pripadlo naspäť Kráľovskému Uhorsku. Výrazne sa tým zhoršilo postavenie hajdukov sedliackeho pôvodu, ktorí získali v Sedmohradsku za Betlena lepšie právne postavenie. Keďže sa o svoje práva obávali, začali sa v roku 1631 v abovskom Gönci organizovať do tvz. sedliackych stolíc, namiereným proti vyčíňaniu cisárskych žoldnierskych vojakov palatína Mikuláša Esterháziho. Ďalšie sedliacke stolice vznikli v Turni, Boršode, Zemplíne, Šariši a na Gemeri a Spiši. Povstalci, vedení ich hlavným kapitánom Petrom Časárom, sa spoliehali na pomoc od nového sedmohradského kniežaťa. Bývalý Betlenov košický kapitán Juraj I. Rákoci, zvolený za sedmohradské knieža v roku 1630, bol najmocnejším uhorským magnátom a veľkým rivalom palatína Esterháziho. Hoci mohol Rákoci povstanie využiť vo svoj prospech, s podporou sedliakom váhal a dával im iba nejasné sľuby.
Hornouhorský kapitán Mikuláš Forgáč pod dojmom vyjednávania s povstalcami vlákal Časára vo februári 1632 do Košíc. Tu ho však zatkol a obvinil zo spolupráce s Rákocim, Turkami a aj Švédmi, ktorí od roku 1631 viedli protihabsburské rokovania s Rákocim. Po súdnom procese ho nechal 4. marca 1632 mučiť a nakoniec popraviť rozštvrtením. Pobúrení sedliaci začali prepadávať zemianske kaštiele a obkľúčili Košice. Skôr ako sa hornouhorská šľachta zmobilizovala, zasiahlo svojím dlhoročne budovaným delostrelectvom samo sedmohradské knieža Juraj Rákoci. Prekvapení sedliaci sa ihneď rozutekali.
Povstanie kniežaťa Juraja I. Rákociho
Mesto bránil Urban Reöty. Ten nechal kráľovského vyslanca, žiadajúceho o kapituláciu mesta, zajať. Mal k dispozícii 4 000 mužov a dobré zásoby jedla, preto sa rozhodol vzdorovať. Cisárske vojská nielenže márne obliehali mesto, Reöty vyrazil spoza mestských hradieb a zahnal ich do zákopov. Esterházi od obliehania upustil. Hoci povstalecký snem, zvolaný do Košíc v auguste 1644, požadoval uzavrenie prímeria s cisárom, Rákoci stále pomýšľal na zásadný útok proti Habsburgovcom v spojení so Švédmi a za pomoci francúzskych subsídií. Následné neúspešné vojenské operácie na strednom a západnom Slovensku a na Morave a nesúhlas Porty so spojením so švédskou armádou generála Torstensona ho však priviedli k uzavretiu Lineckého mieru, ktorý bol cisárom podpísaný 16. decembra 1645. Podľa neho Rákoci dostal do dosmrtného dedičstva opäť sedem hornouhorských stolíc (a teda aj Košice) ako to bolo v prípade Mikulčického mieru s Gabrielom Betlenom, s tým rozdielom, že Satmárska župa a Sabolčská župa sa mali pripojiť k Sedmohradsku natrvalo. Košice zostali až do Rákociho smrti v roku 1648 súčasťou Sedmohradska. Knieža sídlil, tak ako jeho predchodcovia Štefan Bočkaj a Gabriel Betlen, v Kniežacom dome (predtým Kráľovský dom). Bol zároveň posledným kniežaťom, ktorý tento dom obýval. Jeho smrťou význam Sedmohradska upadol na úkor Horného Uhorska, kam sa presunulo ťažisko protihabsburského odboja.
Leopoldínske Košice
V roku 1657 nastúpil na trón Leopold I. Habsburský. Pred smrťou svojho staršieho brata Ferdinanda IV. bol tento nadaný panovník určený na cirkevnú dráhu. To v mnohom ovplyvnilo jeho zahraničnú i vnútornú politiku s absolutistickými a centralistickými črtami, pričom sa stal horlivým podporovateľom rekatolizácie, ktorá sa výrazne dotkla aj Košíc.
Už ako spoluvladár svojho otca v roku 1654 nariadil hornouhorskému kapitánovi Františkovi Vešelénimu (od 1655 palatínom), aby sa vysťahoval z Kráľovského domu a presťahoval úrad Hornouhorského hlavného kapitanátu do Bornemisovho domu (dnešná budova Slovenského technického múzea). Leopold I. sa rozhodol darovať dom, v ktorom boli počas Betlenovho povstania na smrť utrápení Svätí košickí mučeníci, jezuitom. Tým dal základ k vytvoreniu najvýznamnejšej protireformačnej inštitúcie v znovuzískanej východnej oblasti Kráľovského Uhorska, ktorá mala potvrdiť postavenie Košíc ako hlavnej cisárskej protitureckej bašty.
Plány na zriadenie Košickej univerzity mal už cisár Ferdinand III. Habsburský a zakladateľ Trnavskej univerzity arcibiskup Peter Pázmaň, ale plán zrealizoval až jeho priateľ jágerský biskup Benedikt Kišdy. Požiadavka cisárskeho dvora na zloženie 40 000 toliarovej fundácie na jej materiálne zabezpečenie bola splnená a po odpromovaní prvých doktorantov ju cisár Leopold I. zlatou bulou z roku 1660 zrovnoprávnil s ríšskymi univerzitami v Prahe, Viedni, Mohuči, Ingolstadte, Kolíne a inými. Košická univerzita, s filozofickou, teologickou a neskôr aj právnickou a lekárskou fakultou, tak bola v 17. a 18. storočí najvýchodnejšou univerzitou v Európe. náhľad|vľavo|[[Košická citadela popri mestskom bastiónovom opevnení ]] Po strate Nových Zámkov a Veľkého Varadína v novej vojne s Turkami (1663 – 1664) zostali Košice najvýznamnejšou vojenskou pevnosťou v cisárskych rukách. Leopold I. sa rozhodol vylepšiť ich obranyschopnosť vybudovaním náročného fortifikačného diela – samostatne stojacej päťramennej citadely v dolnom predbráni. Košická citadela, ako súčasť mestského opevnenia, mala slúžiť ako predsunutá vojenská základňa so sústredením cisárskych vojakov a delostrelectva, ktorého prítomnosť v stále protestantskom meste vyvolávala nepokoje. Zároveň sa z nej mala zabezpečiť ochrana mesta, ak by sa opäť dostalo do povstaleckých rúk. Začiatok výstavby citadely podľa projektov talianskej vojenskej školy sa datuje do obdobia okolo roku 1672. Na jej financovanie sa použila obrovská kaucia 200 000 zlatých florénov, ktoré zaplatila Žofia Bátoriová za prepustenie jej syna Františka I. Rákociho z väzenia po zatknutí pre účasť na Vešeléniho sprisahaní (1670). Žofia Bátoriová, katolícka manželka sedmohradského kniežaťa Juraja II. Rákociho, sa finančne angažovala aj pri stavbe nového jezuitského kostola sv.Trojice (známy ako Jezuitský, Univerzitný alebo Premonštrátny kostol). Bol budovaný na Hlavnej ulici v ranobarokovom štýle ako súčasť univerzitného komplexu na mieste nevyhovujúceho starého Kráľovského domu v rokoch 1671 – 1681. V období rokov 1670 a 1672 sa do katolíckych rúk navrátili aj hlavný mestský chrám Dóm svätej Alžbety, ktorý bol od šírenia reformácie v meste (1556) v protestanstkom užívaní, a Kaplnka svätého Michala, ktorá od bočkajových čias slúžila pre slovenských veriacich (Windische Kirche). Dóm sv.Alžbety sa stal katedrálnym chrámom exilovej jágerskej kapituly, pričom dovtedajší kostol v jej užívaní, Františkánsky kostol, sa plne vrátil pôvodným vlastníkom františkánom. V súlade s uhorskými náboženskými výsadami bola však kalvínom umožnená výstavba úplne nového kalvínskeho kostola na Mäsiarskej ulici v rokoch 1652 – 1655.
Sedemdesiate roky 17. storočia boli veľmi hektickým a divokým obdobím v dejinách Košíc. Po Vešeléniho sprisahaní rozpútal Leopold I. ďalšiu vlnu svojej rekatolizačnej a centralizačnej politiky, ktorá sa stretla s veľkým odporom stavov. Nahradením uhorských vojakov v pevnostiach nemeckými vznikla veľká masa nespokojných ozbrojencov – kurucov, ktorí sa sústreďovali v hraničných oblastiach s Budínskym pašalíkom a Sedmohradskom. Kurucké hnutie sa nezadržateľne rozširovalo od Debrecína a na jeho potlačenie bol vyslaný košický kapitán Paris Spankau. V roku 1672 bol však porazený v bitke pri Haniske a stiahol sa naspäť do mesta, kde musel čeliť vzbure vlastných vojakov, ktorým nebol vyplatený žold. Dvadsaťtri žoldnierov nechal dokonca popraviť. Ďalšia pohroma postihla mesto 22. augusta 1674. Na Mäsiarskej ulici vypukol požiar, ktorý v priebehu štyroch hodín zničil 250 domov. Požiar zachvátil aj sklad pušného prachu, kde bolo uskladnených 150 ton výbušnín a iného streliva. Výbuchom skladu bol zničený sklad potravín v zrušenom Dominikánskom kostole, kde bolo tisíc meríc obilia a veľké zásoby iných potravín. Napriek tejto katastrofe pokračovala výstavba univerzitného kostola i citadely, ktorá bola okolo roku 1676 síce ešte nedokončená, ale už obranyschopná.
Tököliho povstanie. Košice centrom kurucov.
Od roku 1678 začalo opäť silnieť kurucké hnutie proti Leopoldovi I., známe ako Tököliho povstanie, medzinárodne podporované dvorom francúzskeho kráľa Ľudovíta XIV. a najmä Osmanskou ríšou. Na okolí Košíc v tomto roku už kuruci obsadili Abovskú, Zemplínsku a Spišskú župu. Hoci bolo povstanie organizované zo Sedmohradska, udržiaval si jeho hlavný veliteľ, kežmarský magnát a druhý manžel ovdovnelej Heleny Zrínskej, Imrich Tököli značnú samostatnosť a v roku 1681 predložil Porte plán na utvorenie samostatného hornouhorského kniežatstva. To malo tvoriť Tökölim ovládaných sedem stolíc, ktoré za kniežat Štefana Bočkaja, Gabriela Betlena a Juraja I. Rákociho patrili Sedmohradsku. Neskôr k nim pripojil ďalších päť stolíc patriacich pod správu Spišskej komory, na území dnešného Slovenska, za čo bol už súčasníkmi označovaný ako „slovenský kráľ“. Porta predpokladala z novovzniknutého kniežatstva vytvoriť ďalšiu osmanskú správnu jednotku a po dobytí Košíc ho menovala kniežaťom Horného Uhorska.
náhľad|vľavo|Kapitulácia Košíc do rúk cisárskeho [[generála Enea Capraru, 1685 (po skončení Bitky pri Košiciach]]
Tököli sa najskôr snažil mesto získať vyjednávaním. Po ich zlyhaní zvolil násilnú cestu. V roku 1682 nechal svojich vojakov pomocou množstva rebríkov (kronikári uvádzajú tisíc) preliezť nedostatočne stráženú košickú citadelu, kde zmasakrovali neveľkú posádku. Odtiaľ potom ostreľoval mesto, ktoré sa hneď vzdalo. Prvýkrát v dejinách bolo mesto obsadené aj tureckými vojakmi. Tököli nechal zbúrať hradbu citadely obrátenú ku mestu, čím ju urobil nefunkčnou ešte pred jej celkovým dokončením. Cisárski vojaci mohli mesto dobrovoľne opustiť. Vyhnaní však boli františkáni a jezuiti, pričom Dóm sa dostal opäť do rúk kalvínom. Tí na jeho veži vymenili kríž za kalvínskeho kohúta (pôvodného ešte z roku 1589). Kostolné sakrálne nádoby v hodnote 4000 zlatých boli roztavené na mince. Košice museli vyplatiť budínskemu pašovi 30 000 toliarov ako výkupné. V roku 1684 sa tu konal uhorský snem, kde bol knieža prijatý za uhorského kráľa. Tököli si však ponechal iba kniežací titul. Obratom vo vývoji udalostí sa stala v roku 1683 bitka pri Viedni, kde Habsburgovci a ich spojenci porazili Turkov, čo ovplyvnilo aj ďalší osud Tököliho povstania. Cisárske vojská vytláčali kurucké vojská na východ a potom, čo bol Tököli zajatý samými Turkami, dobyl v roku 1685 generál Eneas Caprara pre Leopolda I. aj Košice. Mešťania opäť prisahali cisárovi vernosť.
V roku 1686 sa vrátili do mesta jezuiti a v roku 1687 prešiel Dóm svätej Alžbety do rúk katolíkov. V roku 1687 bol cisárskym generálom Antóniom Caraffom zinscenovaný súd Tököliho prívržencov v Prešove, tvz.Prešovské jatky, kde bolo popravených 24 hornouhorských aristokratov a mešťanov. Medzi nimi bol aj košický richtár za Tököliho povstania Dávid Feja, pôvodne zeman z Turca, ktorého rozštvrtené telo nechali demonštratívne priklincovať až do Košíc.
Opakujúce sa vojenské operácie pri Košiciach viedli k vyľudňovaniu predmestských vsí – huštákov, kde súpisy z roku 1686 udávajú iba 6 daňových poplatníkov. Ešte v roku 1632 to bolo 477. Počet obyvateľstva mesta aj so spustošenými predmestiami k roku 1686 je odhadovaný na okolo 3 700.
Košice za Františka II. Rákociho
Po potlačení Tököliho povstania (1685 – 1688) a vytlačení Osmanskej ríše z Uhorska (1697 – Bitka pri Zente) pripútal panovník Leopold I. Habsburský uhorskú korunu viac ku Viedni. Neutešená hospodárska situácia viedla k vzbure roľníkov v tokajskej oblasti podporovanej kurucmi, ktorá však bola potlačená. Odpor voči Habsburgovcom bol stále prítomný, čakalo sa na vhodného vodcu, ktorý by sa zhostil vedenia nového protihabsburského stavovského povstania. Tentoraz už ale bez pomoci vytlačených Turkov.
František II. Rákoci, syn sedmohradského kniežaťa Františka I. Rákociho a grófky Heleny Zrínskej, ktorého otčimom bol druhý manžel Zrínskej Imrich Tököli bol prezieravou politikou Leopolda I. vychovávaný ako korune verný katolík v jezuitských internátoch v Čechách. Až pri pobyte na svojom panstve vo funkcii šarišského župana za prispenia užského župana Mikuláša Berčéniho „nakazil“ uhorským odbojom, ktorý bol tak charakteristický pre jeho predkov. Keď boli jeho tajné kontakty s francúzskym kráľom Ľudovítom XIV. Viedňou odhalené, bol v roku 1701 zatknutý, ale podarilo sa mu utiecť do Poľska. V roku 1703 kuruci vyzvali Rákociho do čela povstania, čím sa začalo osem rokov trvajúce povstanie Františka II. Rákociho „za vlasť a slobodu“ („Pro Patria et Libertate“), a teda za uchovanie stavovských výsad, náboženskej slobody, obnovenie uhorskej ústavy a vyriešenie právneho postavenia Sedmohradska.
Košice v cisárskych rukách sa bránili povstalcom niečo vyše roka. Kurucký generál Šimon Forgáč mesto obľahol a hospodársky blokoval až do vyčerpania 21. októbra 1704, kedy sa mesto vzdalo samo. Kapitulácia prebiehala tradičným košickým spôsobom, cisárske vojská odchádzali Hornou bránou, zatiaľ čo povstalci vstupovali Dolnou bránou. Kľúče od mesta Forgáčovi odovzdal samotný cisársky generál Montecuccoli. Kuruci v meste získali mnoho cisárskej vojenskej výzbroje. Mestská mincovňa poslúžila na razbu medených núdzových mincí – tvz. libertášov. V košickej tlačiarni sa začali tlačiť prvé uhorské noviny v latinčine pod názvom Mercurius Hungaricus, písané protihabsburským propagandistickým tónom.
Cisársky generál Rabutin de Bussy sa pokúšal o znovudobytie mesta v roku 1706 jeho ostreľovaním z juhozápadu. Potom sa Rákoci rozhodol modernizovať pevnostné opevnenie mesta. Jeho francúzsky vojenský inžinier Le Maire vybudoval v rokoch 1706 – 1710 nový vonkajší okruh opevnenia a štyri raveliny na južnej a východnej strane. V Košiciach sa Rákoci počas povstania zdržiaval pomerne často. V decembri 1707 sa tu konal okázalý snem kuruckej šľachty a stolíc, na ktorom predniesol vodca povstania otváraciu reč. Celkovo sa niesol Rákociho pobyt v meste v tolerančnom duchu, náboženské trenice bočkajových a betlenových čias nebolo pociťovať. Veď sám knieža bol katolík. Na prelome rokov 1707 – 1708 prebýval Rákoci v budove Hornouhorského kapitanátu. Na bohoslužby chodieval do náprotivého Františkánskeho kostola, často chodieval na poľovačky do okolia mesta, sledoval výcvik vojska a drezúry koní. V januári 1708 tu s kráľovskou pompou prijal tureckého vyslanca. Vo svojich pamätiach označil knieža Košice za svoje najvernejšie mesto, lebo sa vzdalo zo všetkých miest cisárovi až tri dni pred Satmárskym mierom. Ten bol dohodnutý 1. mája 1711 bez Rákociho účasti v meste Satu Mare. Knieža zvolil život v poľskom, následne francúzskom, a napokon tureckom exile v mestečku Rodošto, kde aj v roku 1735 skonal.
Vek baroka
Na sklonku povstania Františka II. Rákociho v rokoch 1710 – 1711 zúrila v meste morová epidémia. Jej dosah bol natoľko značný, až kronikár Jozef Tutkó poznamenal, že "obyvatelia mesta hľadali útočište v lesoch". V roku 1715 na návrh jezuitu Juraja Péchyho zriadili za hranicami mesta barokovú Kaplnku svätej Rozálie, v ktorej pápež Klement XI. povolil konať každoročnú odpustkovú slávnosť. Na počesť obetí moru bolo v roku 1723 vztýčené barokové súsošie Immaculaty na mieste bývalého stredovekého praniera – popraviska.
Po prekonaní morovej epidémie 1710 – 1711 nastalo obdobie mieru (až do 1848) a obnovy zničeného a vyľudneného mesta. V období rokov 1718 – 1724 bol za prispenia cisára Karola VI. zbarokizovaný Františkánsky kostol. Na jeho sochárskej výzdobe pracoval ten istý sochár ako na Immaculate – chýrny Šimon Grimming a staviteľ Tomáš Torňóši. V rokoch 1730 – 1733 bol vystavaný na južnom predmestí Kostol svätého Ducha, naväzujúci na tradíciu stredovekého, vojnami zničeného kostola so špitálom z 13. storočia. Bol to vôbec prvý kamenný kostol na huštáku a povolením na jeho výstavbu sa odštartovala obnova predmestského areálu (vonkajšie mesto). V roku 1731 sa do mesta vrátili uršulínky (tu usadené 1697), ktorým bol do užívania opäť pridelený pôvodne kalvínsky kostol na Mäsiarskej ulici, v čase Rákociho povstania im odobratý. Na priľahlých parcelách si vybudovali rozsiahly kláštorný komplex so školou. V roku 1741 dokončili barokovú prestavbu svojho stredovekého kostola dominikáni, ktorí boli povolaní späť do mesta Leopoldom I. ešte v roku 1697.
Najvýraznejšie sa v tomto období činili jezuiti. Venovali sa výučbe na Košickej univerzite, v roku 1713 si zriadili jezuitské kolégium a vlastnú kníhtlačiareň, vybavenú strojmi z bardejovskej a levočskej tlačiarne. Iniciovali výstavbu košickej Kalvárie v rokoch 1742 – 1758, ktorá definitívne potvrdila nástup rekatolizačného baroka. Košice však prišli o svoj kňažský seminár, ktorý v roku 1715 jágerský arcibiskup presťahoval späť do svojho sídelného mesta.
Protestanti si museli svoje modlitebne stavať za hradbami mesta na obnovovaných predmestiach. Luteráni mali popri svojom drevenom kostole na západnom predmestí (dnešná Ždiedlová ulica) tri modlitebne pre každú z košických národností – slovenskú, maďarskú a nemeckú. Vedľa nich si zriadili luteránsku školu. V roku 1747 požiadali panovníčku Máriu Teréziu o pridelenie nevyužívaneho Michalského kostola, katolíci to však odmietli. Kalvíni mali svoj kostol na juhozápadnom predmestí (na začiatku dnešnej Moldavskej ulice).
Úpadok „Pevnosti Košice“
Pozícia Košíc ako významnej protitureckej bašty pominula. Oslobodením Budína a Pešte stratili Košice svoje prioritné postavenie na sneme a taverníckom súde. Na protest si košickí ablegáti na sneme v roku 1712 odmietli sadnúť, aby „neponížili svoje mesto“. Podľa Veľkého privilégia Ľudovíta Veľkého z roku 1347 mali zastávať po Budíne druhé miesto, po jeho obsadení Turkami dokonca prvé. Keďže sa objavili tendencie, aby aj Bratislava zastávala prednejšie postavenie, nechali si Košice písomne potvrdiť svoj protest pri otvorení taverníckeho súdu z roku 1722. Tým si poistili aspoň tretie miesto v hodnostnom poradí, aj keď to už nezodpovedalo realite vyčerpaného provinčného mesta. náhľad|Gróf Ján Pálffy, tvorca [[Satmársky mier|Satmárskeho mieru, košický kapitán po roku 1713]] Košice už neboli viac sídlom Hornouhorského hlavného kapitanátu, ktorý bol zrušený. Zostala však funkcia košického kapitána, ktorú v rokoch po Rákociho povstaní zastával tvorca Satmárskeho mieru za cisársku stranu gróf Ján Pálffy, kurucmi posmešne nazývaný „starý labanc“. Po ňom sa košickým kapitánom stal francúzsky barón generál Ján František Renaud. S Košicami sa stále rátalo ako s dôležitou pevnosťou (Festung Kaschau) a generál tu pokračoval v zdokonaľovaní mestského opevnenia podľa francúzskych vzorov, predovšetkým budovanie glacis pozdĺž južnej a východnej stany hradieb. Po zvážení všetkých náležitých okolností však nepotrebná košická citadela mala byť z rozkazu cisára Karola VI. (1715) demolovaná, čo prebiehalo postupne desiatky rokov až do konca 18. storočia. Jej kamenné časti boli použité na dláždenie verejných priestranstiev vo vnútornom meste. Pre potreby vojska boli vybudované kasárne pri Dolnej bráne (1713) a Hornej bráne (1726), ktoré boli jedny z prvých v celej Habsburskej monarchii. V polovici 18. storočia mala cisárska armáda v meste ubytovaných zhruba 2 000 vojakov.
náhľad|Stropnú maľbu alegórie Práva vyhotovil košický maliar Erazmus Schrött v rokoch 1780 – 1781 v novopostavenej mestskej radnici. Symbolizovala nástup nového veku tereziánskych a jozefínskych reforiem.
Tereziánske Košice
Košice sa v polovici 18. storočia z vojenského hľadiska ocitli ďaleko od vtedajších bojových operácií, ktoré sužovali Habsburskú monarchiu a sprevádzali vládu Márie Terézie. To malo za následok opustenie všetkých predchádzajúcich stavebných aktivít, projektovaných na zdokonalenie „pevnosti Košice“. Armádne výdavky tak boli investované výlučne len na jej nevyhnutnú údržbu.
V roku 1755 sa zavŕšil dlhoročný zápas tereziánskej štátnej aparatúry o zjednotenie formy mestskej samosprávy slobodných kráľovských miest v celom Uhorsku. Práve Košice boli posledným mestom, ktoré sa kráľovským komisárom podvolilo. Odvolávajúc sa na stáročné privilégia, nechceli pripustiť doživotnosť zastávania úradov v samospráve (úradníci boli spravidla volení iba na jeden rok), zrušenie vymenovávania volenej obce odstupujúcou mestskou radou a nemožnosť ustanoviť za tribúna ľudu bývalého richtára. V tomto období sa mesto rýchlo hospodársky zotavovalo. Košice boli jedným z najvyhľadávanejších miest, v ktorých sa usádzali mnohí ambiciózni zahraniční remeselníci. Veľké príjmy plynuli do mestskej pokladnice z rozľahlého košického domínia, mlynov, majerov, z predaja vína a najmä piva. Mesto sa nielenže dostalo zo svojich dlhov, ale dokázalo hospodáriť s prebytkom, takže bolo schopné požičať kráľovnej Márii Terézii na vojnu s Pruskom 63 600 zlatých, čo bolo medzi slovenskými mestami čosi celkom ojedinelé.
Nástup osvietenectva priniesol vznik prvých muzeálnych zbierok, často označovaných aj ako matematické kabinety, popri významných školských inštitúciách. Prvý školský muzeálny kabinet v Košiciach vznikol už v roku 1769 popri miestnom gymnáziu. V roku 1778 bol obohatený o mineralogickú zbierku baróna Františka Berzeviczyho. Po banskoštiavnickej akademickej fyzikálno-technickej zbierke (1764) išlo o najstarší školský muzeálny kabinet na území Slovenska. V roku 1775 vznikol muzeálny kabinet aj popri Košickej univerzite. V roku 1777 bol rozpustený rád jezuitov. Ich majetok sa dostal pod štátnu kontrolu. Jezuitské nižšie školy prevzali iné rády. V rámci reformy školstva Ratio educationis z roku 1777 sa Košická univerzita premenovala na Košickú kráľovskú akadémiu. V tej dobe bola jednou z piatich akadémií existujúcich v Uhorsku. Na jej pôde vznikla prvá verejná knižnica a tlačiareň, ktorú prevádzkoval Bratislavčan Landerer. Študentom akadémie v rokoch 1785 – 1787 bol aj neskorší prvý rektor a zakladateľ univerzity v Petrohrade Michal Baluďanský.
Obdobie reforiem Márie Terézie bolo spojené so zvýšenou modernizačnou stavebnou aktivitou v meste. Tá bola nanajvýš nevyhnutná po požiari z roku 1779. Ako každé iné uhorské župné sídlo, aj Košice dostali reprezentatívny Župný dom, ktorý naprojektoval architekt cisárskej komory Ján Langer. Na tunajšie pomery vhodne riešený palácový objekt bol vystavaný v prechodnom barokovo – klasicistickom štýle v rokoch 1779 – 1780. Langer projektoval aj v tej istej dobe budovanú honosnú mestskú radnicu, ktorej maliarsku výzdobu realizovali miestni umelci Erazmus Schrött a Ján Anton Kraus. Na mieste nevyužívanej starej stredovekej radnice vybudovali klasicistickú redutu (kaviareň s divadlom a kasínom), ktorú dali do užívania v roku 1787. Stala sa ústeredným miestom konania šľachtických i meštianských bálov. V roku 1782 dokončili aj novostavbu moderného barokovo-klasicistického holeta Čierny orol na Hlavnej ulici.
Osvietenecká vláda Márie Terézie priniesla aj prvé komplexné súpisy štatistického charakteru. V roku 1762 napočítali v meste 486 daňových poplatníkov a 379 domov, z ktorých 43 bolo drevených. Na predmestiach bolo vybudovaných 288 domov, z ktorých len 15 bolo kamenných. Až v roku 1799 dosiahol počet domov v meste (spolu vnútorné a vonkajšie mesto) číslo 1031, čo zodpovedalo stavu z obdobia najväčšej konjuktúry stredovekého mesta za vlády Mateja Korvína okolo roku 1480. Počet obyvateľstva narastal. Kým v roku 1762 mali Košice 3 990 obyvateľov, zvýšil sa ich počet v roku 1785 na 7 257 a v roku 1799 okrem 7 934.
Jozefínske Košice
Syn Márie Terézie Jozef II. Habsburský navštívil Košice niekoľkokrát. Už ako spoluvladár svojej matky sa tu objavil v roku 1770, čím sa stal prvým Habsburgovcom od čias Ferdinanda I., ktorý zavítal do Horného Uhorska. V roku 1783 bol v Košiciach zriadený riaditeľský obvod Miestodržiteľskej rady, ktorému podliehalo 73 poštových úradov v 15 župách. V roku 1787 bol rozpustený rád františkánov. Ich košický kostol prešiel neskoršie pod správu novozriadeného biskupstva (1804). Jozef II. bol radikálnym presadzovateľom reforiem, no nie mnohé z nich prežili jeho vládu. Takou bola aj reforma verejnej správy z roku 1785, ktorou sa zrušilo staré župné zriadenie a vytvorilo sa 10 nových dištriktov. Košice sa stali sídlom jedného z nich – severovýchodného dištriktu, kde spadali Spiš, Šariš, Abov, Turňa a Zemplín.
Keď cisár mesto navštívil opäť v roku 1783, zrušil jeho štatút pevnosti (Festung Kaschau). Značne zanedbané hradby a pevnostný systém sa začal rozpadávať. Na cisárov rozkaz bola v roku 1784 prebúraná nová brána – Jozefínska (z dnešnej Alžbetinej ulice) smerom k prekvitajúcemu západnému predmestiu. Opustené areále spustnutých bášt a bastiónov poslúžili podnikavým mešťanom pre zakladanie prvých košických manufaktúr.
Od roku 1784 sa jedinou úradnou rečou stala nemčina. Naopak na nižších úrovniach, vo vzdelaní a v styku s ľudom sa podporovali jazyky obyvateľstva, a teda aj slovenčina a maďarčina. Tieto fakty viedli k zvýšenej aktivite prvých maďarských obrodencov, ktorých cieľom bolo povýšenie maďarčiny na úroveň ostatných európskych jazykov. Ich hlavným predstaviteľom bol úradník košického dištriktu František Kazinci, ktorý sa pohyboval v spoločenských intelektuálnych salónoch miestnej šľachty. V Košiciach spolu so svojimi druhmi založil prvú literárnu a kritickú revue Magyar Museum (Maďarské múzeum, 1788), ktorou odštartoval obrodenie maďarského jazyka.
Kazinci bol taktiež známy ako najvýznamnejší člen košickej slobodomurárskej obce. Košice boli významným uhorským slobodomurárskym mestom. Prvá lóža tu vznikla v roku 1779, skoro však zanikla. Pod názvom K neohrozenej cnosti (Zur ungefärhdeten Tugend) fungovala opäť od roku 1793 a evidovala 34 členov košickej umeleckej a ideologickej inteligencie. Od roku 1790 tu vydávali svoj široko koncipovaný časopis Orpheus s literárnymi, politickými, filozofickými a poetickými príspevkami. Ich pôsobnosť bola kritizovaná zo strany miestnych predstaviteľov katolíckej cirkvi, ktorá slobodomurárov označila za ateistov a kráľovrahov. Na svoju obranu vydali knihu Slobodomurári nie sú jakobíni (vyšla v maďarčine), ktorá je svedectvom ideového zápasu o prežitie slobodomurárskeho hnutia v uhorských pomeroch.
Košice v rokoch 1800 – 1918
náhľad|Maršal Kutuzov ocenil košické pohostinstvo v ďakovnom liste zaslanom magistrátu, ktorý je dodnes v Archíve mesta Košice náhľad|Forgáčovci si obľúbili život v meste natoľko, že si na Hlavnej ulici vybudovali nemalý palác v módnom [[empírovom slohu]] náhľad|Litografia Johanna Höfelicha znázorňuje Košickú bitku zo 4. januára 1849, v ktorej sa honvédi, vedení Lázárom Meszárosom, neúspešne pokúsili o obsadenie mesta
Útočisko cisárskej rodiny pred Napoleonom
Napoleonské vojny sa nepriamo dotkli aj Košíc. Cisár František II. (od roku 1806 ako prvý rakúsky cisár František I.) kvôli vojne s Francúzskom poslal svoje deti do bezpečných Košíc, kde zotrvali necelé dva mesiace. Medzi mini aj 12-ročný budúci cisár Ferdinand I. (rakúsky cisár) a Mária Lujza (neskôr manželka Napoleona). Na prelome rokov 1805 a 1806 tu prezimovalo aj vojsko ruského vojvodcu M. I. Kutuzova po prehranej bitke pri Slavkove. Zdržali sa tu 5 dní. Uzavretie mieru s Francúzskom sa slávilo bohatou plesovou sezónou vo viedenskom štýle. Následne panstvo odišlo naspäť do hlavného mesta. V roku 1821 Košice navštívil pri návrate z Ľubľany z kongresu Svätej aliancie ruský cár Alexander I., ktorý prespal v Dessewffyho paláci jednu noc.
Klasicistické Košice
V súvislosti s vývojom vojenskej techniky a metód bojovania stratili mestské hradby svoj účel. Ich likvidácia prebiehala postupne od začiatku do 40. rokov 19. storočia, čo otvorilo novú cestu rozvoja mesta. V roku 1814 si v súlade s vtedajším právom postavili na mieste východnej línie búraných hradieb evanjelici svoj nový kostol, ktorý je považovaný za najkrajšiu stavbu evanjelického klasicizmu na Slovensku. . Pri Maľovanej bráne si svoj kostol postavili kalvíni (1805 – 1811). K zbúraniu Dolnej brány a otvoreniu prieťahu na hlavnú hradskú na Pešť došlo v roku 1830.
Košice prvej polovice 19. storočia boli provinčným mestom, ktorých význam však začal opätovne narastať. V meste bolo stále divadlo, plavecká, jazdecká a hudobná škola, sídlili tu správne a vojenské úrady a biskupstvo. V roku 1814 vznikla prvá mestská nemocnica, ktorej strohá budova s klasicistickými prvkami bola postavená v roku 1831 na dnešnom Námestí osloboditeľov (sídlo VZP). Miestna šľachta si budovala v meste paláce v módnom klasicistickom (Čákiho-Dezőfiho palác), ale i empírovom slohu (Pongrácovsko-forgáčovský palác). Významnou osobnosťou klasicistických Košíc bol mestský architekt Jozef Bellaagh, ktorý navrhol množstvo výklenkovitých meštianskych domov s prvkami biedermeiera. Podľa sčítania ľudu z roku 1831 žilo v Košiciach 12 042 obyvateľov, ale európska epidémia cholery, šíriaca sa po dobu troch mesiacov do septembra toho istého roku, zabila v meste 1247 ľudí.
Občianska vojna 1848 – 49: Maďarská revolúcia a Slovenské povstanie
Začiatkom marca 1848 začali revolučné pohyby v Habsburskej monarchii. Najprv vypukla revolúcia v hlavnom meste Viedni 13.3.1848, následne 15. marca 1848 vypukla maďarská revolúcia v Pešti, ktorá sa rozšírila po celom Uhorsku. Aktívne sa do revolúcie zapojila aj veľká časť vrchnosti mesta Košice a stoliční mocipáni. Keď revolúcia prerástla do občianskej vojny, vyslali Habsburgovci do Uhorska niekoľko armád. Do Horného Uhorska (zhruba územie dnešného Slovenska) vtiahol zo severu cez rakúsku Halič (dnes súčasť Poľska a Ukrajiny) cisársky generál podmaršal Franz H. von Schlick, ktorý sa pri Košiciach stretol 11. decembra s početnejším, ale zle vyzbrojeným košútovským vojskom. Po bojoch pri Budimíre a na predmostí Košíc Schlick mesto obsadil. 4. januára 1849 sa ho pokúsil opäť obsadiť košútovský minister vojny generál Lázár Meszáros v tzv. Košickej bitke pri Barci, ale nepodarilo sa mu zvíťaziť. Držbu Košíc v cisárskych rukách v tomto období využili slovenskí obrodenci. 24. februára sa na rímskokatolíckej fare stretol Ľudovít Štúr a Jonáš Záborský, aby rokovali o národnom programe Slovákov. 1. marca 1849 oddiel 800 slovenských dobrovoľníkov, bojujúcich za slobodu a práva slovenského národa, pochodoval cez mesto. V Košiciach krátko pôsobili aj Ľudovít Štúr a Jozef Miloslav Hurban, aby tu verbovali ďalších dobrovoľníkov. Mestom často prechádzali vojská raz jednej (cisárskej) raz druhej (košútovskej) strany. Koncom apríla 1849 mesto obsadilo košútovské vojsko a Košice sa tak stali súčasťou Maďarskej republiky, ktorá bola vyhlásená 14. apríla v Debrecíne Ľudovítom Košútom. Detronizácia Habsburgovcov v Uhorsku mala rýchlu odozvu. Mladý cisár František Jozef I., ktorý nastúpil na trón len v decembri 1848, požiadal o pomoc ruského cára Mikuláša I. Hlavný prúd ruskej armády s vyše 200 000 vojakmi 24. júna tiahol bez boja cez Košice smerom do uhorského vnútrozemia. V Košiciach sa ubytoval veľkoknieža Konštantín a knieža Paskevič. Správu v meste prevzali cisárski komisári.
Industrializácia Košíc
náhľad|Továreň na poľnohospodárske stroje v Čermeli, známa aj ako klinčikáreň. Od roku 1892 do Čermeľa jazdila aj pouličná železnica, ktorá okrem osobnej dopravy slúžila aj ako vlečka. Parné lokomotívy boli v prevádzke od roku 1893. náhľad|V roku 1881 bola menšia [[Turňa|Turnianska župa pripojená ku Abovskej. Prirodzená spádová oblasť Košíc siahala pozdĺž Potiskej železnice ďaleko na juh, takmer na hranice Miškovca (Miskolc).]] Počiatky priemyselnej výroby v meste spadajú do roku 1791, kedy bola sprevádzkovaná prvá košická manufaktúra na výrobu klobúkov (v objekte Katovej bašty). Neskôr pribudli aj manufaktúry na výrobu kameninového riadu (v objekte Mlynskej bašty) a súkna. V roku 1828 tu stále pracovalo 460 remeselníckych dielní v 70 cechoch. Cechové organizácie boli v Uhorsku zrušené v roku 1872.
K skutočnému spriemyselňovaniu mesta dochádzalo až po revolúcii 1848 – 1849. Prvý parný stroj do výroby v meste zaviedol cukrovar v roku 1852 a od roku 1857 fungoval mestský pivovar. Najúspešnejšími prevádzkami boli Ungarov podnik na liehovar a droždie a štátna tabaková továreň.
Kumulácia kapitálu miestnych podnikateľov sa odrazila aj pod vznik prvého peňažného ústavu v meste – Košickej sporiteľne v roku 1844. Od roku 1850 tu mala sídlo aj pobočka Obchodnej a priemyselnej komory s pôsobnosťou pre celý vtedajší košický dištrikt. Na podporu miestneho priemyslu sa v roku 1857 organizovala Prvá hornouhorská priemyselná výstava v priestoroch mestskej jazdiarne. Zúčastnil sa jej aj panovník František Jozef I. pri príležitosti svojej druhej návštevy v slobodnom kráľovskom meste Košice (prvá 1852, tretia 1877).
Napriek postupujúcej industrializácii Košice nepritiahli väčšie investície ťažkého strojárstva a zbrojárstva, ktorých centrom sa stal k hlavnému mestu bližší Miškovec. Stále prevládala poľnohospodárska malovýroba, čo záviselo aj od surovinového zázemia. V roku 1910 sa Košice s 34 priemyselnými prevádzkami a 3 230 pracovníkmi podieľali iba necelým jedným percentom na uhorskej priemyselnej produkcii. Z väčších podnikov zamestnávala vyše tisíc pracovníkov iba tabaková továreň a okolo 400 pracovalo vo Franckovej továrni na kávoviny. Ďalšie prevádzky sa sústreďovali na južnom okraji mesta ako liehovar a sladovňa, strojovňa K. Poledniaka, likérka a tehelne.
Košice železničnou križovatkou
Od roku 1838 až do príchodu železnice fungovala pravidelná dostavníková linka do Pešti a Prešova. V roku 1860 prišiel prvý vlak do Košíc od Miškovca (Miskolc), kde trať nadväzovala na železnicu do Pešti cez Nyíregyházu a Debrecín. Dobudovanie priameho spojenia Miškovec – Budapešť v roku 1870 výrazne skrátilo jazdnú dobu do hlavného mesta. V tom istom roku sa spustila aj časť strategickej Košicko-bohumínskej železnice v 33 kilometrovom úseku Košice – Kysak – Prešov. Mala prepravovať lacné uhorské poľnohospodárske produkty do západnej časti monarchie a umožniť kvalitné spojenie tunajšej banskej oblasti so sliezskym uhoľným revírom. S Tokajom mesto spojila železnica v roku 1873. Regionálny charakter mala Turnianska železnica smerujúca cez Turňu nad Bodvou a Tornanádasku do Miškovca, spustená v roku 1890. Zvýšený nápor cestujúcej verejnosti pôvodná budova Potiskej železnice nezvládala, preto ju v roku 1896 doplnila nová neorenesančná železničná stanica (zbúraná v 70.rokoch 20. storočia).
Správa mesta v rokoch 1850 – 1918
náhľad|vľavo|Najúspešnejším mužom košickej radnice bol Teodor Münster, ktorý zastával funkciu mešťanostu nepretržitých 34 rokov (1872 – 1909). Za jeho verejnú činnosť ho František Jozef I. vyznamenal rytierskym krížom. Po potlačení maďarskej revolúcie 1848/1849 bola na území Uhorska zavedená vojenská diktatúra s prvkami civilnej správy. Župné zriadenie bolo nahradené piatimi obrovskými vojenskými oblasťami – dištriktmi, na čele s vojenským veliteľom, ku ktorému bol priradení ministerský komisár. Úradným jazykom bola výlučne nemčina. Košice sa stali sídlom Košického dištriktu, pod ktorý spadalo 9 bývalých žúp – Abov, Turňa, Zemplín, Šariš, Gemer, Uh, Boršod, Bereg, Marmaroš.
V roku 1853 sa zaviedli civilné administratívne dištrikty, ktoré sa ďalej členili na župy (nie so samosprávnou funkciou) a okresy. Župám boli podriadené aj niektoré dovtedajšie slobodné kráľovské mestá, nie však Košice, ktorým v období Bachovho absolutizmu menoval radu a úradníkov cisársky dištriktuálny komisár. Po roku 1860 bolo postupne obnovované župné zriedenie spred roka 1849, plne funkčné po rakúsko-uhorskom vyrovnaní 1867.
Po reformách v rokoch 1870, 1871 a 1876 zostali Košice od roku 1886 municipálnym mestom, t. j. mestom na úrovni župy. Mestskou radou menovaný mešťanosta podliehal hlavnému županovi, menovanému panovníkom, tak ako podžupan stojaci na čele župy.
Košice boli známe aj ako posádkové mesto. Habsburská monarchia bola rozdelená na 15 vojenských okruhov, z ktorých 6 pôsobilo v Uhorsku. Košické vojenské veliteľstvo dostalo číslo VI. Okrem toho v Uhorsku existovala aj Uhorská kráľovská armáda – domobrana (Magyar Királyi Honvédség). V rámci nej Košice dostali číslo III. Spravovali 12 žúp, od Máramarošskej a Szatmárskej po Abovsko-turniansku, Zemplínsku a Boršodskú. Početné kasárne a prítomnosť nemecky hovoriacich vojakov dodávali mestu vážnosť a multikulturalitu.
Košice v plánoch slovenských národných buditeľov
náhľad|vľavo|Hranice vojenských dištriktov z roku 1850 sa stali jednou z predlôh pre neskoršie určenie slovensko-maďarských hraníc v rokoch 1918 – 1920. Košický dištrikt siahal ďaleko na východ až do Marmarošu. Slovenská národná elita pod vedením Ľudovíta Štúra sa v revolúcii 1848/1849 postavila na stranu Viedne. Za aktívnu pomoc v potlačovaní maďarského povstania slovenskí národní predstavitelia očakávali od rakúskej vlády upravenie štátoprávneho postavenia slovenského národa v Habsburskej monarchii.
Návrh dôverníka viedenskej vlády Jána Kollára z roku 1849 o Slovenskom vojvodstve počítal s vytvorením samostatnej slovenskej korunnej krajiny, ktorá sa mala deliť na štyri dištrikty. Jedným z nich mal byť Torysský dištrikt so župami Šariš, Spiš a slovenskými časťami žúp Zemplín a Abov. Súčasťou vojvodstva malo byť aj mesto Košice.
Viedenská vláda napokon požiadavku na vytvorenie samosprávneho slovenského územia neakceptovala. Rozdelila však Uhorsko na dištrikty, ktorých hranice boli vedené tak, aby vo väčšine mali prevahu nemaďarské národy. Bratislavský a Košický dištrikt tak zhruba kopírovali historicky vymedzené územie Slovenska od Dunaja po Tisu.
V roku 1850 napočítali v meste absolútnu väčšinu Slovákov – 4738. Maďarov bolo 2904 a Nemcov 1592.
Memorandum národa slovenského z roku 1861 žiadalo vytvorenie Hornouhorského slovenského okolia, pričom "slovenské čiastky stolíc – Prešporskej, Nitránskej, Tekovskej, Hontianskej, Novohradskej, Gemerskej, Torňanskej, Abaujvárskej a Zemplínskej – národopisnou čiarou označené môžu sa bez významných ťažkostí alebo ako nové župy usporiadať, alebo kde to nemožno, susedným slovenským stolicám privteliť." Nová verzia memoranda, ktorá bola predložená panovníkovi, predpokladala rozsiahlu autonómiu Okolia od Uhorska a upustila od vytvárania nových župných hraníc na etnickom princípe. Zahrňovala tak celú Abovskú župu s Košicami, naopak Zemplín bol ponechaný v Uhorsku. (Pozri Viedenské memorandum). náhľad|Plán inžiniera Otta z obodbia okolo roku 1840 má už zakreslené budúce západné štvrte s okružnými triedami náhľad|Na strategickom dolnom konci Hlavnej ulice bol hotel Schalkház najdôležitejším miestom spoločenského diania v meste náhľad|Iným miestom stretávania košickej smotánky bola štýlová kaviareň v Andrášiho paláci
Modernizácia mesta
V roku 1856 prišiel do Košíc prvý telegram z Pešti. Od roku 1870 bolo zavádzané plynové osvetlenie v uliciach mesta. Rozvoj telefónnej siete v Košiciach nastal so zriadením manuálnej prepojovacej ústredne so 40 účastníkmi v roku 1891, kedy napojili aj mestský úrad.
V priestore medzi vzdialenejšou železničnou stanicou a mestským centrom bol veľkoryso založený Mestský park. Na spojnici, dnešnej Mlynskej ulici, vyrástlo niekoľko hotelov a reštaurácií. Ulica bola taktiež vyasfaltovaná ako jedna z prvých v Uhorsku. Najprestížnejším miestom spoločenského diania Košíc sa na dlhé roky stal legendárny hotel Schalkház, ktorý stál na mieste terajšieho hotela Doubletree by Hilton. Od svojho založenia v roku 1873 bol tento luxusný hotel preslávený svojou kaviarňou, salónikmi a plesovými sálami až do zbúrania v roku 1963.
V roku 1891 bola do prevádzky uvedená mestská koňka zo železničnej stanice do Čermeľa, od roku 1893 sa na prepravu používali aj parné lokomotívy. Trať mala rovnaký rozchod ako železnica a jej využívanie pre nákladnú dopravu do miestnych priemyselných prevádzok zostalo jej dôležitým atribútom až do roku 1964. V rokoch 1913 – 1914 došlo k elektrifikácii mestskej dráhy ako v poslednom meste Uhorska s verejnou koľajovou dopravou.
Zavedenie vodovodu a kanalizácie v roku 1908 bolo v Košiciach na uhorské pomery dosť omeškané. Ešte v roku 1903 boli mestskí radní presvedčení o nepotrebnosti tejto hygienickej nevyhnutnosti v meste. Išlo totiž o nemalú investíciu, spojenú s celkovou úpravou vzhľadu ulíc a ich dláždením.
Hornouhorská bašta maďarského nacionalizmu
náhľad|Predstava plánu dostavby Dómu sv. Alžbety architekta [[Imrich Steindl|Imricha Steindla, ktorá sa napokon nerealizovala]] náhľad|Smútočný pohrebný sprievod ukladania ostatkov Františka II. Rákociho do krypty Dómu sv.Alžbety náhľad|Štvorročný [[Sándor Márai odfotografovaný v košickom ateliéri Cséri Henrik v roku 1904]] Obyvatelia Košíc boli už po stáročia národnostne premiešaní a multilinguálni, pričom vyhranenosť k tej ktorej národnosti nehrala v živote mesta významnú rolu. Až Rakúsko-uhorské vyrovnanie z roku 1867 znamenalo bezpodmienečný nástup idey maďarského národného štátu. Málokde prebehla maďarizácia tak úspešne, ako práve v Košiciach. V 40. rokoch 19. storočia na tzv. Ottovom pláne Košíc boli uvedené názvy ulíc na predmestiach ešte aj v slovenčine. V nasledujúcich rokoch sa názvy udávali výlučne v maďarčine. Košice - kurucké mesto predstavovali významné centrum maďarskej kultúry a histórie, a v tomto zmysle do ich výstavnosti uhorská vláda aj značne investovala. Stavebná konjunktúra trvala až do rokov 1. svetovej vojny.
Prestížnou záležitosťou velebenia slávnej uhorskej (dobovo rozumej maďarskej) histórie bola komplexná rekonštrukcia najväčšej katedrály v kráľovstve Dómu sv. Alžbety v rokoch 1877 – 1896. Gotická architektúra Dómu sa stala predmetom štúdia súdobých architektov a vedcov dejín umenia, ktorí ju povýšili na nositeľku národne orientovaného romantizmu v uhorskej architektúre presne tak, ako tomu bolo skoršie vo Francúzsku a Nemecku.
O prestavbu Dómu v duchu gotického purizmu sa výrazne zaslúžil košický rodák, člen Uhorskej akadémie vied, zakladateľ umenovedy a pamiatkovej ochrany v Uhorsku Imrich Henszlmann. Autorom projektu prestavby v duchu korvínovskej gotiky bol najvýznamnejší predstaviteľ uhorského neogotického purizmu Imrich Steindl. Pri havarijnom stave stredovekých klenieb boli tieto nahradené neogotickými, pričom chrám získal pôvodne zamýšľanú päťloďovú dispozíciu. Odvážne plány na dostavbu južnej, tzv. Matejovej veže sa však pre nedostatok finančných prostriedkov nerealizovali. Potom, čo Steindl začal práce na budapeštianskom parlamente, viedol projekt Otto Sztehló, ktorý už pri oprave južnej veže uplatnil konzervačnú metódu. Tento architekt, rodák z Dobšinej, viedol aj puristickú obnovu Kaplnky svätého Michala (1903 – 1904) a Levočského domu (1908 – 1910).
Mohutnú stavbu Dómu v strede Hlavnej ulice bolo treba vyvážiť rovnako monumentálnym umeleckým stavebným telesom, ktorým je dnešné Štátne divadlo Košice. Stará reduta z rokov 1786 – 1790 nepostačovala kapacitne, ani reprezentačne. O dôležitosti kvalitného prevedenia stavby nového divadla, ktoré malo architektonicky a urbanisticky citlivo zapadať do koloritu stredovekého námestia svojou prednou i zadnou fasádou, svedčil výber jedného z najprednejších architektov 19. storočia – Adolfa Langa, ktorý sa tejto úlohy zhostil brilantne. Honosná budova – štýlový mix eklektizmu, neobaroka a secesie, na vrchole kupoly korunovaná sochou múzy umenia Auróry s pochodňou v ruke – mala prezentovať Košice ako jedno z najhlavnejších centier maďarského umenia. Národné divadlo (Nemzeti Színház) bolo otvorené za účasti vládnych prominentov a kultúrnej elity štátu v roku 1899 uvedením známej maďarskej národnej drámy Bán Bánk.
Skutočným naplnením významu pomenovania Košice - kurucké mesto bolo dlho plánované rozhodnutie uhorskej vlády preniesť ostatky Františka II. Rákociho a jeho druhov z Turecka naspäť do vlasti. Potom, čo panovník František Jozef I. v roku 1904 zrušil cisársky výnos z roku 1715, označujúci povstaleckých exulantov za vlastizradcov, rákociovský historik Koloman Thaly určil za miesto posledného odpočinku čerstvo zrekonštruovaný košický Dóm. Ostatky boli z Istanbulu prevezené loďou do Konstance a odtiaľ vlakom cez Budapešť do Košíc. Slávnostný smútočný akt 29. októbra 1906 sa stal predmetom maďarskej národnej hrdosti a neúčasť panovníka Františka Jozefa I. na ňom bola ostro kritizovaná.