cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Maďarská ľudová republika
Železničná doprava
Železničná sieť Maďarskej ľudovej republiky merala približne 8 900 km. Všetky hlavné železničné koridory boli elektrifikované a lúčovito sa z Budapešti rozbiehali po celej krajine. Hlavným prevádzkovateľom železničnej dopravy boli Maďarské štátne železnice (MÁV). V rokoch 1948 – 1950 bola maďarskými mládežníkmi vybudovaná Pionierska železnica (Úttörővasút), ktorá má od roku 1990 názov Detská železnica (Gyermekvasút).
Letecká doprava
Najvýznamnejším letiskom v Maďarskej ľudovej republike bolo Medzinárodné letisko Ferihegy v Budapešti, odkiaľ lietala aj maďarská národná letecká spoločnosť Malév. Ku koncu roku 1980 prepravil Malév okolo jedného milióna cestujúcich a lietal do 40 destinácií v 30 krajinách v Európe, severnej Afrike a na Blízkom východe. Vnútroštátne linky boli zrušené ešte v roku 1969 kvôli malým vzdialenostiam. Rovnako ako v ďalších socialistických krajinách používal aj Malév v období Maďarskej ľudovej republiky lietadlá sovietskej výroby.
Lodná doprava
Lodná doprava v Maďarskej ľudovej republike využívala 1 300 kilometrov splavných vôd, z ktorých sa časť používala aj na pravidelnú osobnú dopravu. Veľké riečne prístavy boli v mestách Budapešť, Győr, Komárom, Dunaújváros, Baja, Szolnok a Segedín.
Balbigny
Balbigny je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Loire, v regióne Rhône-Alpes.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Dve vody
Dve vody sú potok na Horehroní, v severozápadnej časti okresu Brezno. Je to pravostranný prítok Vajskovského potoka, meria 4,6 km a je tokom IV. rádu. Potok preteká výlučne neobývaným a zalesneným územím južných svahov Nízkych Tatier. Je súčasťou katastrálneho územia jedinej obce, Dolnej Lehoty, horný tok tečie cez územie NPR Skalka. Na ľavom brehu dolného toku sa nachádza niekoľko opustených banských štôlní. V minulosti sa potok nazýval aj Kulichová.
Prameň
Potok pramení v hlavnom hrebeni Ďumbierskych Tatier, na severovýchodnom svahu Žiarskej hole (1 840,5 m n. m.) v nadmorskej výške približne 1 760 m n. m.
Opis toku
Od prameňa tečie na krátkom úseku na východ, zľava priberá prítok z južného svahu Skalky (1 980,1 m n. m.), postupne sa stáča severojužným smerom a preteká cez Kulichovu dolinu. Na strednom toku priberá ľavostranný prítok z juhovýchodného svahu Skalky, dva krátke ľavostranné prítoky zo severozápadného svahu Snožky (1 378,4 m n. m.), tok sa esovito stáča a z pravej strany priberá dva dlhšie prítoky z južných svahov Žiarskej hole. Na dolnom toku sa stáča smerom na juhovýchod, sprava priberá prítok prameniaci VJV od vrchu Žiar (1 408,0 m n. m.), zľava prítok z lokality Podjavorie a znovu sa stáča na juh. Do Vajskovského potoka sa vlieva v lokalite Bukovina v dolnej časti Vajskovskej doliny, SSV od obce Dolná Lehota v nadmorskej výške cca 711 m n. m.
Aveizieux
Aveizieux je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Loire, v regióne Rhône-Alpes.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Jasenecke
Jasenecke je sídlisko na Ukrajine v Lypoveckom rajóne Vinnyckej oblasti.
Chrám svätého Alexandra Nevského (Varšava)
right|thumb|Fotografia z roku 1910 right|thumb|Fotografia z roku 1910
História
Postavený bol v rokoch 1894 až 1912 podľa plánov architekta Leona Benois. Stavbu inicioval vtedajší ruský správca Poľska Josip Vladimirovič Gurko, ktorý chcel vybudovať dôstojný pravoslávny chrám pre početné ruské a pravoslávne obyvatestvo vtedajšej ruskej Varšavy. Inšpiroval sa mnohými významnými pamiatkami staroruskej architektúry. Išlo najmä o skvosty pravoslávneho umenia z miest Vladimír a Suzdal. Určitú inšpiráciu predstavoval aj Chrám svätého Marka v Benátkach, ktorý bol postavený v byzantskom slohu. Chrám bol postavený z darov ruských šľachticov pravoslávneho vyznania a zo zbierok. Základný kameň chrámu bol položený 30. augusta na sviatok svätého Alexandra Nevského. Okrem Josipa V. Gurka sa na tejto udalosti zúčastnili predstavitelia pravoslávnej cirkvi z celého Ruska. Chrám bol posvätený 20. mája 1912. Jeho zvonica mala výšku 70 metrov a patrila k najvyšším budovám vo Varšave. Chrám mal päť pozlátených kupol. Interiér bol vyzdobený freskami V. Vasnecova a iných umelcov.
Osudy chrámu po roku 1915
Chrám bol zasvätený ruskému panovníkovi a národnému svätcovi Alexandrovi Nevskému. Alexander Nevský sa stal symbolom ruskej vojenskej sily a dominancii pravoslávnej viery nad katolicizmom. V roku 1915 ho zabrali nemecké okupačné vojská a slúžili sa v ňom katolícke a evanjelické bohoslužby v nemeckom jazyku. Bol premenovaný na Chrám svätého Henricha. Po vojne bol vrátený pravoslávnym, ale nad jeho osudom sa schyľovali mraky. Tento chrám iritoval prevažne rímskokatolíckych poľských nacionalistov, ktorí od vzniku nezávislého poľského štátu navrhovali tento ruský pravoslávny chrám zbúrať. Videli v ňom symbol ruského samoderžavia a rusifikácie predchádzajúceho obdobia. Poliaci ho vnímali ako symbol ruskej nadvlády nad Poľskom v období od troch delení Poľska až po rok 1918. Preto sa rozhodli v rokoch 1924 až 1926 chrám zničiť a odstrániť aj napriek mnohým protestom.
Cesta II. triedy 554 (Slovensko)
'''Cesta II. triedy 554''' je cesta II. triedy na Slovensku v okresoch Michalovce, Vranov nad Topľou, Humenné, Medzilaborce a Stropkov. Jej dĺžka je 88,556 km.
Priebeh
Komunikácia začína v Oboríne na križovatke s cestou II/552 a vedie severným smerom obcami Malčice, Markovce, Kačanov, Falkušovce, Bracovce, Ložín a Bánovce nad Ondavou do Trhovišťa, kde križuje I/19.
Pokračuje cez Moravany, Rakovec nad Ondavou a v okrese Vranov nad Topľou cez Nižný Hrušov, Pošu a Nižný Hrabovec. Tu vedie na krátkom úseku v peáži s I/18 a smeruje cez Kučín, Kladzany (následne križuje II/558), Ondavské Matiašovce, Žalobín a Jasenovce.
V okrese Humenné pokračuje cez Košarovce, Nižnú Sitnicu, Pakostov a Ruskú Kajňu. Na území okresu Medzilaborce prechádza obcami Oľka a Repejov a v okrese Stropkov Varechovce a Havaj, kde cesta končí križovatkou s II/575.
Bessey
Bessey je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Loire, v regióne Rhône-Alpes.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Ladislav Orosz
Prof. JUDr. Ladislav Orosz CSc. (* 15. apríl 1959, Rožňava) je sudca Ústavného súdu Slovenskej republiky a vysokoškolský pedagóg. Vysokoškolské štúdium ukončil v roku 1982. V rokoch 1998–2002 bol poslancom Národnej rady SR zvoleným za Stranu demokratickej ľavice a predsedom ústavnoprávneho výboru NR SR. Dňa 16. februára 2007 bol prezidentom SR vymenovaný za sudcu Ústavného súdu SR.
Belmont-de-la-Loire (obec)
Belmont-de-la-Loire je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Loire, v regióne Rhône-Alpes.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Cesta II. triedy 552 (Slovensko)
'''Cesta II. triedy 552''' je cesta II. triedy na Slovensku v okresoch Košice-okolie, Trebišov a Michalovce. Jej dĺžka je 85,535 km.
Priebeh
Komunikácia začína v košickej mestskej časti Nad jazerom na križovatke s cestami I/19 a I/68 a vedie juhovýchodným smerom obcami Nižná Hutka, Bohdanovce (križuje II/576), Rákoš, Slanec a Slanské Nové Mesto.
V okrese Trebišov pokračuje cez obce Zemplínska Teplica, Egreš, Čeľovce, Nižný Žipov, Stanča a Zemplínsky Klečenov. Križuje cestu I/79 a pokračuje cez Zemplínsky Branč, Novosad, Zemplínske Jastrabie, Oborín (v michalovskom okrese, kde križuje II/554), Veľké Raškovce a Vojany do mesta Veľké Kapušany. Tu vedie na krátkom úseku v peáži s cestou II/555 a smeruje k štátnej hranici s Ukrajinou, kde II/552 končí u hraničného stĺpu č. 331.
Josep Maria Bartomeu
Josep Maria Bartomeu Floreta (* 6. február 1963, Barcelona, Španielsko) je španielsky podnikateľ a prezident FC Barcelona v rokoch 2014, po rezignácii Sandra Rosella, až 2020.
Je partnerom a generálnym riaditeľom spoločností ADELTE (inžinierstvo pre letiská) a EFS (skupina spoločností a elektromechanická údržba koncových zariadení). Bartomeu pracoval v FC Barcelona počas predsedníctva Joana Laportu (ako vedúci basketbalového oddelenia) spolu so Sandrom Rosellom, ktorý odstúpil z dôvodu rozdielnych názorov s prezidentom. Potom od roku 2010 do januára 2014 zastával viceprezidenta Rosella v Barcelone, keď vyhral voľby s 61,35% hlasmi členov klubu. Po rezignácií Sandra Rosella 23. januára 2014 vďaka takzvanému „prípadu Neymar“  bol Bartomeu, podľa ústavy klubu, zvolený za 40. prezidenta Barcelony, aby dokončil Rosellovu funkciu, ktorá má skončiť 30. júna 2021.
Vaux-Andigny
Vaux-Andigny je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Aisne, v regióne Pikardia.
Poloha
Vaux-Andigny má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Vaux-Andigny má 957 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
Help
Help môže byť:
Concord Dawn
Concord Dawn je novozélandská drum and bassová skupina, ktorá je aktívna od roku 1999. Jej členmi sú Matt Harvey (Matty C) and Evan Short (Kiljoy). V začiatkoch podpísali zmluvu s miestnym vydavateľstvom elektronickej hudby Kog Transmissions a vydali svoj prvý album Concord Dawn v roku júli 2000.
Počas turné naprieč Novým Zélandom vydali v apríli 2001 druhý album Disturbance, za ktorý získali v roku 2001 cenu bNet Music Award v kategóriách "Best Electronic Album" a "Best Independent Release". Následne začali pracovať na svojom treťom albume Uprising. Skladby ako „Morning Light“ a „Don’t Tell Me“ dosiahli veľmi veľký medzinárodný úspech predtým ako bol vydaný samotný album. Album Uprising bol vydaný na Novom Zélande v septembri 2003 a po troch mesiacoch získal status zlatej platne na Novom Zélande. Počas 2003 BNet music awards vyhrala skladba „Morning Light“ v kategóriách "Best Song" a "Most Radio Play". Počas 2004 bNet music awards vyhral album Uprising v kategóriách "Best Album" a "Best Electronic Release". Skupina Concord Dawn bola nominovaná v kategórii "Best Electronic Act" počas 2004 New Zealand music awards.
Práca na ich dlhoočakávanom štvrtom albume bola ukončená začiatkom roka 2005 a album bol nazvaný Chaos by Design, čo vyjadruje jeho hudobne netvorivú podstatu. Album a aj single získali pozitívne prijatie kritikmi po celom svete, pričom viacero skladieb bolo vydaných cez veľké a rešpektované drum and bassové vydavateľstvá ako Metalheadz, Ram Records a Hospital Records.
Belleroche
Belleroche je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Loire, v regióne Rhône-Alpes.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Boisset-lès-Montrond
Boisset-lès-Montrond je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Loire, v regióne Rhône-Alpes.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Boën-sur-Lignon
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Boisset-lès-Montrond
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Boën-sur-Lignon
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Dejiny Peru
Dejiny Peru je možné rozdeliť na viacero častí. Prvá je predkolumbovská éra, ktorá je v prípade Peru oveľa významnejšia, než pri iných juhoamerických štátoch. Už zhruba 1000 rokov pred n. l. vznikla na území Peru prvá významná indiánska civilizácia, konkrétne kultúra Chavín. Nasledovali ďalšie významné civilizácie ako Moče a Nazca, ktorá je aj v súčasnosti známa pre obrazce na rovnomennej planine, ktoré sú viditeľné iba z veľkej výšky. Aj tieto civilizácie boli vystriedané ďalšími, ktoré indiánsku kultúru ďalej rozvíjali. Po roku 1000 sa v Peru začala vyvíjať najslávnejšia a najsilnejšia indiánska civilizácia v histórii Južnej Ameriky, Ríša Inkov. Táto nemala v oblasti žiadnu konkurenciu a postupne ovládla veľké územie. Jej zánik spôsobil až príchod Španielov, čo znamenalo začiatok druhej éry dejín Peru, španielskeho koloniálneho obdobia, ktorého najvýznamnejším predstaviteľom bol jeden z najznámejších španielskych dobyvateľov Francisco Pizarro. Príchod Európanov spôsobil úplný rozvrat a vydrancovanie indiánskej civilizácie a súčasne úpadok krajiny. V ďalších storočiach Európania indiánov vraždili, zneužívali a potláčali ich kultúru, čím spôsobili smrť miliónov pôvodných obyvateľov Peru. Po stabilizácii nastal rozmach kolónie, ktorý vyvrcholil bojom za nezávislosť Peru na Španielsku. Tento však neviedli ani tak samotní obyvatelia Peru, ale bojovníci za slobodu z Argentíny, Čile, Kolumbie a Venezuely, ktorí nakoniec Španielov porazili, vďaka čomu získalo Peru nezávislosť. Nová republika bola ekonomicky aj spoločensky vyčerpaná, za prezidentov sa presadzovali generáli z vojny za nezávislosť, ktorých hlavným záujmom bolo odolať pokusom o prevrat zo strany konkurenčných generálov. K čiastočnej konsolidácii Peru došlo až po niekoľkých desaťročiach, keď sa ekonomicky vzmohol vďaka vývozu surovín, ktoré umožnili modernizáciu. Prvé obdobie republiky bolo poznačené tiež niekoľkými vojnami, v ktorých sa zväčša Peruáncom veľmi nedarilo. Po druhej vojne s Čile dokonca prišlo Peru o pomerne veľké územie na juhu krajiny bohaté na nerastné suroviny. Na prelome 19. a 20. storočia sa reálne moci ujali bohaté elity tvorené finančníkmi z miest a veľkostatkármi, ktoré rozhodovali o tom, kto bude prezidentom. Ich hegemóniu ukončili v 20. rokoch 20. storočia vlády civilných a vojenských diktátorov, no mnohí z nich boli aj tak pod vplyvom oligarchie. V druhej polovici 20. storočia sa pravidelne striedali demokraticky zvolení prezidenti s vojenskými chuntami a situácia v krajine bola negatívne poznačená činnosťou ľavicových teroristov. Stabilizáciu, ekonomický rast Peru a porážku teroristov priniesla až autoritárska vláda Alberta Fujimoriho v 90. rokoch 20. storočia, ktorá skončila jeho odchodom do exilu po obvineniach z korupcie a porušovania ľudských práv. Po rezignácii Fujimoriho sa vystriedalo viacero prezidentov, vlády všetkých boli poznačené korupčnými škandálmi.
Počiatky osídlenia
thumb|Kultúra [[Moče vytvorila na území Peru prvý centralizovaný štát. Na obrázku je nádoba v tvare hlavy z tohto obdobia.]] Prví ľudia osídlili súčasné územie Peru okolo roku 9000 pred n. l. Išlo o lovcov, ktorí postupovali smerom na juh v snahe nájsť nové loviská. Archeologické nálezy dokladajú ľudské pozostatky až z obdobia 7500 rokov pred n. l. Pri ľudských pozostatkoch bolo nájdených aj množstvo nástrojov, ale aj rôzne jaskynné maľby. Postupne sa lovci pretransformovali na lovcov a zberačov, čo bol počiatok snáh o primitívnu formu poľnohospodárstva. Rôznorodosť územia Peru však spôsobovala aj rozličnosť prvých ľudských kultúr, ktoré tu žili. Trvalo zhruba 6 000 rokov, kým sa prvé primitívne kultúry zmenili na pomerne vyspelé. Okolo roku 3500 pred n. l. začali vznikať prvé organizované spoločenstvá, ktoré žili v trvalých osadách a venovali sa poľnohospodárstvu. Už v tejto dobe dokázali miestni obyvatelia využívať umelé zavlažovanie a pestovali rôzne plodiny, napríklad kukuricu, či zemiaky, no súčasne sa snažili o prvú domestikáciu zvierat.
Už o tisíc rokov neskôr miestne rybárske komunity dokázali vyrábať vlastné siete na lov rýb. Veľkú úlohu tu malo využívanie a spracovanie bavlny, ktorá sa stala veľmi dôležitým produktom. Už v tejto dobe dokázali komunity stavať kamenné stavby a objavila sa aj hierarchia rozdelenia spoločnosti. K oveľa väčšiemu rozvoju došlo okolo roku 1200 pred n. l. O niekoľko storočí neskôr vznikla kultúra Chavín, ktorá sa stala symbolom tohto rozvoja. Spracovanie keramiky, textílií boli na vysokej úrovni. Centrom tejto kultúry bolo pravdepodobne mesto Chavín de Huántar, ktoré je v súčasnosti významným archeologickým náleziskom. Už v tej dobe sa v tomto meste nachádzali veľké pyramídy a obývalo ho približne 3 000 ľudí. Príčina zániku tejto kultúry je do súčasnosti nejasná. Zaniknutú kultúru Chavín nahradili v období po roku 200 pred n. l. viaceré na sebe nezávislé spoločenstvá, ktoré sa postupne vytvorili po celom území súčasného Peru. Tieto spoločenstvá medzi sebou pravidelne bojovali. Vďaka stovky kilometrov dlhých zavlažovacích kanáloch zaznamenalo veľký rozvoj poľnohospodárstvo. Spoločenstvá, ktoré obývali horské oblasti začali zas budovať veľké terasy. Hlavným spoločenstvom v severnom Peru sa stalo v tomto období Moče, ktoré dostalo pomenovanie podľa rieky a údolia, kde ležalo. Jednalo sa o prvý skutočne hierarchický a centralizovaný štát na území Peru. Tento štát postupne ovládol veľké oblasti v severnom Peru. Už v tomto období začala výstavba cestnej siete, vyspelého zavlažovania a prívodu vody do miest. Stavebná činnosť bola taktiež významná, niektoré pyramídy boli vysoké až 40 metrov a boli bohato zdobené. Aj táto kultúra zanikla z nám neznámych dôvodov a to pravdepodobne v 7. storočí. Vtedajšie hlavné mesto Pampa Grande však nesie stopy násilného zničenia. thumb|left|Jeden z obrazcov na planine Nazca. O niečo mladšou kultúrou bola Nazca. Táto existovala v rovnakom období ako Moče, ale na juhu dnešného Peru. Bola podobne vyspelá ako Moče, no nejednalo sa zrejme o centralizovaný štát, akým Moče bolo. V hlavnom meste Cahuachi bolo až šesť stupňovitých pyramíd, pričom niektoré stoja čiastočne aj v súčasnosti. Nazca mala veľmi vyspelé poľnohospodárstvo a dokázala aj púštne oblasti zmeniť na úrodné polia. Nazca zanikla v 6. storočí pod tlakom vojenskej expanzie iných kultúr. Kultúra Nazca sa najviac preslávila obrazcami na planine Nazca. Jedná sa o viac ako 300 obrazcov, ktoré sú viditeľné až z veľkej výšky, pričom v súčasnosti nie je známy ich presný účel, no predpokladá sa, že slúžili k astronomickým účelom. Boli vytvorené odstránením tmavej pôdy až do hĺbky 30 cm a vyobrazujú ľudské postavy, zvieratá a rastliny. Časť z týchto obrazcov sa však už pripisuje neskoršej kultúre Huari (zvaná tiež Wari).
V 7. storočí začali zanikať menšie štátne útvary a začali sa tvoriť veľké štáty, ktoré vznikali spojením menších. Hlavnými štátnymi útvarmi tohto obdobia boli Huari a Tiahuanaco. Kultúra Tiahuanaco zasahovala až na územie súčasnej Bolívie, kde sa v súčasnosti nachádza množstvo archeologických nálezísk spojených s touto kultúrou. V hlavnom meste Tiahuanaco žilo okolo roku 500 asi 25 000 až 50 000 obyvateľov. Aj tu sa nachádzali pyramídy, ktoré slúžili na náboženské účely. Častým javom bolo stínanie hláv pri obetovaní, ktoré je typické pre väčšinu indiánskych kultúr v tejto oblasti. Kamenné bloky, ktoré ľudia z kultúry Tiahuanaco využívali pri stavbách chrámov a pomníkov vážili aj 130 ton a museli byť dopravované až zo vzdialenosti 17 km. Najväčší rozmach dosiahla táto kultúra okolo roku 500. Podobne, ako iné indiánske civilizácie, aj táto zanikla náhle, približne okolo roku 1000, pravdepodobne z klimatických dôvodov. Druhou významnou kultúrou tohto obdobia bola Huari, tiež nazývaná Wari. Huari susedila s územím kultúry Tiahuanaco. Huari využila zlé klimatické obdobie v 6. storočí a pohltila menšie štáty. Hlavným mestom bolo Huari, ktoré existuje aj v súčasnosti. Už v čase existencie tejto kultúry žilo v tomto meste približne 50 000 ľudí. Hlavné mesto bolo chránené vysokými kamennými hradbami, ktoré od seba dokonca oddeľovali aj jeho jednotlivé štvrte. Nachádzali sa tu dokonca až trojposchodové budovy a vodu sem privádzal akvadukt dlhý až 10 km. Huari však bola silno ovplyvňovaná susednou kultúrou Tiahuanaco, od ktorej prevzala množstvo čŕt. Obe krajiny uznávali svoje sféry vplyvu, do ktorých si nezasahovali. Aj kultúra Huari zanikla okolo roku 1000, pravdepodobne z klimatických dôvodov.
Obdobie vojen, rozkvet kultúry indiánov a počiatky Ríše Inkov
thumb|[[Manco Cápac je považovaný za zakladateľa Inkov.]] Po roku 1000, kedy došlo k zániku hlavných kultúr daného obdobia, Huari a Tiahuanaco, nastalo obdobie veľkej nestability. Vznikli desiatky malých štátnych útvarov, ktoré medzi sebou bojovali, ale i uzatvárali spojenectvá. Hlavným cieľom častých vojen boli zdroje vody a pôda. Napriek zložitej situácii sa však indiánska kultúra naďalej rozvíjala a dá sa povedať, že v niektorých oblastiach dosiahla svoj vrchol. Významnou kultúrou tohto obdobia bola Sicán. V jej hlavnom meste Batán Grande sa nachádzalo až 12 pyramíd. Táto kultúra skoro zanikla okolo roku 1100 z dôvodu pôsobenia prúdu El Niño, následne sa obyvatelia presunuli, no v roku 1375 boli ovládnutí kultúrou Chimú. Práve kultúra Chimú sa stala dominantnou kultúrou ďalšieho obdobia. Jej územie bolo dlhé približne 1 000 km. Hranicu tejto ríše tvorila hradba vysoká 3 metre, ktorá dosahovala dĺžku 65 km od pobrežia Tichého oceánu až k pohoriu Andy. Neskôr však ríša expandovala i za túto hradbu. Hlavným mestom tejto ríše bolo Chan Chan, ktoré bolo chránené až 9 metrov vysokými hradbami. Vodu do tohto mesta privádzal avkadukt dlhý 84 km. Kultúra Chimú zanikla až po nápore Ríše Inkov v roku 1472, kedy Inkovia až 10 rokov obliehali hlavné mesto Chan Chan.
Pôvodne boli Inkovia iba jedným z mnohých malých indiánskych spoločenstiev. Obývali oblasť okolo mesta Cusco. Ich počiatky sa datujú do približne 13. storočia. Do oblasti Cusca prišli konkrétne okolo roku 1250. Názov, ktorý toto spoločenstvo v skutočnosti nieslo nie je v súčasnosti známy. Slovo Inka označovalo titul, ktorý patril ich vládcom. Za zakladateľa Inkov a mesta Cusco je považovaný Manco Cápac (známy aj ako Ayar Manco). Prvým panovníkom, ktorý dokázateľne nosil v mene titul Inka bol Inca Roca, ktorý vládol v polovici 14. storočia. Za vlády Pachacúteca (polovica 15. storočia) sa tzv. Kráľovstvo Cusco zmenilo na Ríšu Inkov. V súčasnosti nie je celkom jasné, či na počiatku vládli krajine až dvaja panovníci, alebo iba jeden. Uvažuje sa, že jeden panovník mal vojenskú a hospodársku moc a druhý náboženskú. Vládu nezískaval automaticky najstarší syn panovníka, tento si naopak svojho nástupcu vyberal zo svojho klanu. To vyvolávalo často veľké spory, raz dokonca aj občiansku vojnu.
Počiatky Inkov sa nelíšili od iných kmeňov, ktoré v tej dobe v oblasti Cusca žili. Až za vlády Viracochu Inca (alebo tiež Huiracocha Inca) sa začalo územie ovládané Inkami rozširovať (začiatok 15. storočia). Postupne svojich susedov buď vojensky porazili, alebo sa im títo zo strachu radšej sami podrobili. Ako rozhodujúcou sa ukázala porážka bojovného kmeňa Chankov, ktorým sa dokonca podarilo obkľúčiť Cusco. Obranu mesta však neviedol vládca Viracocha Inca, ktorý pred bojom utiekol, ale jeho syn Cusi Yapanqui, ktorý po úspešnom boji prijal titul sapay inca, teda jediný inka a zmenil si svoje meno na Pachacútec, čo znamená Reformátor sveta. Pachacútec tak položil základ Ríše Inkov, ktorá sa v nasledujúcom období stala najväčším indiánskym štátom v celej Amerike. Ríša niesla názov Tahuantinsuyo, čo v starej Kečuánčine znamenalo Štyri svetové strany. Aj po rozšírení ríše zostalo Cusco hlavným mestom a centrom štátu. V súčasnosti sa odhaduje, že v Ríši Inkov mohlo žiť až 8 miliónov ľudí. Pachacútec nerozširoval ríšu iba silou, po porážke Chankov sa rozhodol rozdeliť získanú korisť aj medzi vládcov menších štátov v blízkosti svojej ríše, pričom ako protislužbu očakával ich pomoc pri rozvoji Cusca a zásobovaní potravinami. Cusco zažilo v následnom období veľký rozvoj, bola vybudovaná kanalizácia, okolité bažiny vysušené a vybudované nové pevnosti, paláce a chrámy. Tým sa Pachacútecovi podarilo vytvoriť základ novej ríše, ktorú tvorili aj kmene, ktoré neboli pripojené silou. Krajina bola spravovaná veľkou skupinou úradníkov, došlo k administratívnemu rozdeleniu na menšie územné celky. Bývalým panovníkom menších štátov, ktoré sa pripojili dobrovoľne k ríši, bolo umožnené vládnuť práve v novovybudovaných administratívnych územných celkoch. Došlo aj k rozšíreniu vojska, ktoré tvorilo v čase najväčšieho rozmachu ríše až 200 000 mužov.
Cesta II. triedy 549 (Slovensko)
'''Cesta II. triedy 549''' je cesta II. triedy na Slovensku v okresoch Gelnica a Rožňava. Jej dĺžka je 30,587 km.
Priebeh
Komunikácia začína v Mníšku nad Hnilcom na križovatke s cestou II/546 a vedie údolím rieky Smolník obcami Smolnícka Huta, Smolník (križuje II/548) a Úhorná do Úhornianskeho sedla.
Dejiny Peru
Vybudovanie impéria
Približne v roku 1493 vládca Túpac Yupanqui zomrel. Príčina jeho smrti nie je v súčasnosti známa, špekuluje sa, že buď zomrel prirodzene, alebo bol otrávený. Novým vládcom sa stal syn zosnulého kráľa Huayna Cápac. Krátko po jeho nástupe na trón sa začali hneď tri povstania na podrobených územiach. Jedno z povstaní bolo na území kmeňa Cañariov, kde sa narodil aj samotný Huayna Cápac. Po príchode na miesto sa rozhodol premenovať sídlo tohto kmeňa na Tumipampa, kde plánoval vybudovať nové hlavné mesto pre severnú časť ríše, keďže vedel, že tak veľkú krajinu nie je možné spravovať iba z Cusca. Huaynovi Cápacovi sa však vojensky veľmi nedarilo, bitky končili buď tesným víťazstvom Inkov, alebo dokonca aj prekvapivými porážkami. Sám vládca dokonca raz skoro sám padol do zajatia. Povstanie na severe dokázal Huayna Cápac potlačiť až po veľmi veľkej snahe, kedy čelil dokonca aj vzbure vo vlastnom vojsku. Po výhre nasledovali masové popravy povstalcov. Pri konci jeho vlády už kráľ dostal správy o príchode Európanov, ktorých indiáni považovali za podivných fúzatých mužov, ktorí používajú neznáme zvieratá (kone). Huayna Cápac však týmto správam nevenoval väčšiu pozornosť, keďže v krajine začal vznikať nový problém a to konflikt medzi mestami Cusco a Tumipampa. V roku 1527 Huayna Cápac zomrel. Za svojho nástupcu vybral svojho syna Ninan Cuyuchia, ktorý však zomrel náhle v rovnaký rok ako jeho otec.
Smrť vybraného nasledovníka spôsobila veľkú destabilizáciu, keďže o následníctvo začali medzi sebou súperiť ďalší synovia zosnulého vládcu a to hlavne Huáscar a Atahualpa. Huáscar využil skutočnosť, že Atahualpa sa nachádzal na severe v meste Tumipampa a s pomocou svojej matky získal priazeň aristokracie a kňazov v Cuscu, kde prijal titul sapa inca, teda vládcu Inkov. Atahualpa sa začal pripravovať na vojenskú výpravu proti svojmu bratovi, čím začala občianska vojna, ktorá trvala sedem rokov. Huáscar sa spojil Cañariami a jeho vojsku sa podarilo Atahualpu zajať. Tomu sa však podarilo ujsť do Quita, kde zhromaždil svojich stúpencov a vybudoval mocné vojsko. Huáscarovi sa prestávalo dariť, do vojska verboval Cañariov a presadzoval rôzne náboženské a ekonomické reformy. To proti nemu postavilo množstvo vplyvných Inkov. Atahualpa síce prvú bitku s bratovým vojskom prehral, no následne už jeho strana prevzala iniciatívu. Po výhrach v ďalších bitkách sa sám Atahualpa vyhlásil za sapa inca. Posilnil svoje vojsko a zahájil výpravu na Cusco. Rozhodujúca bitka sa odohrala na pláňach Quipaipan pri Cuscu v apríli 1532. Bitka trvala dva dni, prvý deň prekvapivo vyhralo vojsko Huáscara, pričom na konci dňa to už vyzeralo na úplnú porážku Atahualpu. No Huáscarovi velitelia namiesto prenasledovania zdecimovanej armády Atahualpu začali oslavovať, čo umožnilo protistrane preskupiť svoje vojsko a na druhý deň zahájiť prekvapivý protiútok, ktorý skončil jednoznačným víťazstvom Atahualpovho vojska. Huáscar bol zajatý, čo znamenalo koniec občianskej vojny Inkov. Atahualpa sa tak stal jediným vládcom Inkov, nechal popraviť všetkých príbuzných Huáscara, no už v tom čase mu prišli správy o príchode cudzincov na severe. Kráľ tak ani nešiel do Cusca.
Cesta II. triedy 549 (Slovensko)
Kvalita cesty
Cesta je v úseku Úhorná - Krásnohorské Podhradie v mimoriadne zanedbanom a dezolátnom stave. V zimných mesiacoch je tento úsek bez zimnej údržby a teda dochádza k jeho pravidelnému uzatváraniu.
Dejiny Peru
Pád Ríše Inkov
Niektorí vodcovia dobytia Ríše Inkov sa následne vrátili do Španielska, kde dali kráľovi jeho časť zo získaného bohatstva, pričom ten ich z vďačnosti povýšil do šľachtického stavu. Pizarrovi zväčšil jemu zverené americké územie a Almagro dostal sľúbený úrad guvernéra a vlastné územie, ktorým sa stalo Nové Toledo, čo je v podstate základ súčasného Čile. Obsadenie Cusca však ešte neznamenalo definitívny zánik Ríše Inkov. Francisco Pizarro vyhlásil v polovici roka 1534 Jauja za nové hlavné mesto Peru. Odpor Inkov viedol generál Rumiñahui, ktorý velil veľkému vojsku. Po niekoľkých neúspešných bitkách nakoniec generála zradili jeho vlastní vojaci, následne bol zajatý a popravený Španielmi. Miestnych Španielov však začali ohrozovať Španieli zo Strednej Ameriky, ktorí vo veľkom množstve priplávali do Peru. Na ich čele stál guvernér Guatemaly Pedro de Alvarado y Contreras, ktorý mal v úmysle získať bohatstvo Peru pre seba napriek rozkazu španielskeho kráľa, aby sa zameral na iné územia. Aby miestni Španieli upevnili pred Alvaradom svoje pozície, Almagro založil 28. augusta 1534 rýchlo mesto Quito. Guatemalským Španielom sa však vôbec nedarilo, veľké množstvo ich zomrelo hladom a tak prijali ponuku Almagra na finančné odškodnenie a odišli preč, časť radových vojakov však zostala s Almagrom.
Upevnenie moci Španielov, prvé vzájomné spory a povstanie Inkov
thumb|[[Diego de Almagro bol spočiatku kľúčovým spojencom Francisca Pizarra pri dobytí Peru, neskôr jeho hlavným súperom.]] Mesto Jauja, ktoré Pizarro vyhlásil za hlavné mesto bolo príliš vzdialené od pobrežia a tak sa Pizarro rozhodol, že založí nové hlavné mesto. Presunul sa teda pri pobrežie Tichého oceánu pri rieku Rímac, kde sa 18. januára 1535 rozhodol založiť nové hlavné mesto, ktoré nazval Ciudad de los Reyes, teda Mesto kráľov. Postupom času sa však tento dlhý názov pretransformoval na jednoduché Lima, ktoré vzniklo nesprávnym odvodením od názvu miestnej rieky Rímac. Lima bola od pobrežia vzdialená 10 km a tak bola na brehu založená menšia osada, z ktorej vzniklo neskôr mesto Callao. Už za pár týždňov vypukol prvý spor medzi Pizarrom a Almagrom a to o mesto Cusco, na ktoré si začal nárokovať aj Almagro, keďže ho považoval za súčasť svojho nového Guvernérstva Nové Toledo. Sporom sa prispôsobili aj indiáni, kedy jedna skupina podporovala Pizarra a druhá Almagra. Španielmi dosadený kráľ Inkov Manco Inca sa pridal na stranu Almagra, ktorý na jeho žiadosť nechal zavraždiť jeho bratov. To spôsobilo ďalšie spory medzi Španielmi. Manco Inca však plánoval viac do budúcnosti a preto začal podporovať odchod Almagra na územie súčasného Čile, kde Španielom sľuboval získanie veľkého bohatstva, čo však nebola pravda. Manco Inca sa domnieval, že odchodom časti okupantov sa zvýši šanca na obnovenie moci Inkov. Almagrova výprava vyrazila do Čile v polovici roka 1535. Počas svojej výpravy však Almagrova výprava čelila množstvu indiánskych útokov, pričom aj tu sa Španieli chovali k pôvodnému obyvateľstvu veľmi kruto. Keď sa dostali k rieke Maule, boli prinútení ustúpiť, keďže sa proti nim postavil bojovný kmeň Mapuče. Na jeseň 1536 sa výprava vydala na spiatočnú cestu do Peru, kde však medzi tým začalo povstanie indiánov.
Vytvorenie Miestokráľovstva Peru
Formálne sa územie Miestokráľovstva Peru tiahlo od úplného severu Južnej Ameriky, až k jej úplnému juhu, jednalo sa teda o územnú jednotku zaberajúco obrovskú rozlohu. Iba niektoré severné časti Južnej Ameriky nespadali pod peruánskeho miestokráľa. Kráľovstvo prísne regulovalo možnosť prisťahovalectva do Nového sveta. Nešpanielske a nekresťanské menšiny mali vstup zakázaný a do Ameriky sa mohli dostať iba cez úplatky, či falšovanie dokladov. Aby španielske úrady posilnili svoje postavenie v Amerike, zriadili tam súdne dvory nazývané audiencie. V prvých rokoch tu žilo približne 8 000 Španielov, z nich však bola väčšina bez práce a bez jedla, čo vytváralo napätie. Ďalším problémom boli pretrvávajúce obavy z nespokojných statkárov, ktorým sa nepáčili snahy o zlepšenie postavenia indiánov. Miestokráli tak konali často bez súhlasu španielskeho kráľa a veľmi tvrdo. Za jeden rok bolo po potlačení povstania Gonzala Pizarra popravených až 800 Španielov, ktorí podľa názoru miestokráľa predstavovali hrozbu.
Koloniálne Peru
Zlé sociálne pomery a zaobchádzanie s indiánmi začali spôsobovať medzi indiánmi nepokoje. Ich centrom sa stalo Horné Peru (súčasná Bolívia), kde na začiatku 17. storočia vypuklo hneď niekoľko indiánskych nepokojov, ktoré však Španieli a ich indiánski spojenci potlačili, často už v zárodku. K nepokojom došlo však aj na severe samotného Peru, kde miestni indiáni podpálili všetky textilné výrobne, kde boli nútení ťažko pracovať. Ďalší indiáni zas chceli v Lime pozabíjať všetkých Európanov a mesto následne zničiť. Tento pokus, ako aj ostané, však boli vyzradené samotnými indiánmi a ich vodcovia boli popravení. Najväčšie problémy však mali Španieli s odbojným kmeňom Mapuče, ktorý ovládal juh dnešného Čile. Známym sa stal hlavne náčelník Lautaro, ktorý v polovici 16. storočia úspešne bojoval so Španielmi. Skoro 300 rokov nedokázali Španieli Mapuče poraziť a trvalo prekonať rieku Biobío, ktorá sa stala fakticky hranicou medzi Mapuče a španielskym územím. Ďalším problémom, ktorý miestokráľ, ale i samotný kráľ musel riešiť, boli útoky pirátov z Anglicka, Holandska a Francúzska, ktorí sa zameriavali na španielske lode naložené striebrom z Potosí v Tichom oceáne a na tamojšie španielske prístavy. S týmito útokmi začal už v roku 1578 anglický korzár Francis Drake. Iba Drake získal od španielov toľko bohatstva, že celé Anglicko z nich splatilo všetky svoje dlhy a ďalšie obrovské zdroje z nich investovalo do rôznych námorných obchodných spoločností. Bohatým sa stal aj samotný Drake. V podobných výpravách v nasledujúcich rokoch pokračovalo množstvo ďalších pirátov. Neskôr pirátov nahradili regulérne armády a námorníctva týchto štátov, ktoré chceli juhoamerické územia získať pre seba na úkor Španielska. Tieto snahy sa však nepodarili. Náklady na obranu boli pre miestokráľovstvo veľmi citeľné. Ďalším nebezpečenstvom bolo Portugalsko, ktoré nebolo spokojné s územím, ktoré mu prisudzovala Tordesillaská zmluva. Zo svojich brazílskych území začali preto stále častejšie zmluvou vytýčenú hranicu prekračovať a zakladať za ňou vlastné osady. Neskôr začali Portugalci organizovať nájazdy banditov na územia Španielska, ktorých cieľom bolo drancovanie a unášanie indiánov, ktorí sa stávali v Brazílii otrokmi. V roku 1668 de facto v Peru vládla Ana Francisca de Borja y Doria, manželka miestokráľa Pedra Antonia Fernándeza de Castra, ktorý v tom čase na pol roka opustil Limu, aby potlačil nepokoje v Potosí. Ana Francisca de Borja y Doria sa tak stala jedinou ženou v histórii španielskej koloniálnej Ameriky, ktorá reálne vládla niektorému z tamojších území.
Úpadok Miestokráľovstva Peru
Po neúspešnej sedemročnej vojne, kde sa Španielsko rozhodnutím svojho kráľa Karola III. zapojilo síce až pred koncom vojny, no na stranu porazených, rástla v kráľovstve nespokojnosť. Španielsko počas vojny prišlo o Floridu, Trinidad, Filipíny a Kubu, ktoré Kráľovstvo Veľkej Británie úspešne dobylo. Po vojne síce Británia všetky územia okrem Floridy Španielom vrátila, no tieto udalosti spustili snahy kráľa o reformy, ktoré by zvrátili úpadok ríše. Ešte horšia situácia bola v amerických kolóniách, kde boli miestne úrady znefunkčnené korupciou. Riešením mali byť tzv. intendancie. Napriek veľkej snahe však k ich zavedeniu v Peru došlo až v roku 1784, čo iba potvrdzovalo nefunkčnosť celého administratívneho systému v Peru. Na čele intendancie stál intendant, ktorý bol podriadený kráľovi a nie miestokráľovi. Intendanti velili vojsku, vyberali dane a mali aj súdnu právomoc. Peru bolo rozdelené na sedem intendancii. Tieto opatrenia znova zvýšili napätie v provinciách, keďže intendanti obmedzovali moc miestokráľa, ale i ďalších tradičných úradov. Faktom však je, že zavedením intendancii sa zlepšil výber daní. V roku 1767 došlo k vyhnaniu Jezuitov zo všetkých španielskych kolónii, zámienkou bola údajná snaha tohto rádu vyvolať vzburu. Ich odchod však negatívne poznačil predovšetkým poľnohospodárstvo španielskej Ameriky a školský systém, kde mali práve Jezuiti významné postavenie. Ďalším opatrením, ktoré reformy priniesli boli územné zmeny. V roku 1776 bolo zriadené Miestokráľovstvo Río de la Plata s hlavným mestom Buenos Aires, ktoré zahŕňalo väčšinu južných území s výnimkou Čile, ktoré požiadalo o možnosť zostať súčasťou Peru. Najväčšou ranou pre Peru bol oddelenie územia Horného Peru, ktoré sa stalo súčasťou nového miestokráľovstva. Práve v Hornom Peru boli okrem iného aj bane v Potosí. Najvýznamnejšou zmenou však bolo uvoľnenie obchodu v roku 1778. Do tej doby mohli byť tovary prepravované iba cez Limu v rámci Južnej Ameriky a Cádiz v rámci Španielska, čo vylučovalo z obchodu iné prístavné mestá. Toto opatrenie zrušilo monopol vybraných dvoch miest a uvoľnilo umelo vysoké ceny tovarov. Obchodná bilancia tak začala prudko rásť. Časť amerických výrobcov však nedokázala konkurovať tovarom, ktoré sa od tejto chvíle mohli do Ameriky dovážať, čo mnohých amerických výrobcov zruinovalo. Ich miesto a často aj podniky lacno skupovali bohatí Španieli, čo znova zvyšovalo napätie medzi kreolmi a Španielmi.
Tieto zmeny vyvolali nespokojnosť, ktorá sa po zvýšení daní ešte vystupňovala. Kráľ vyslal do miestokráľovstva navyše kontrolóra, ktorý mal za úlohu skontrolovať vládnutie miestokráľa, čo spôsobilo napätie aj medzi vládnucou triedou. Už v roku 1780 začali prvé povstania, ktoré vyvolali bohatí kreolskí majiteľa veľkostatkov. Títo na boj využili nespokojných indiánov, ktorých štvali proti novým nariadeniam a úradníkom, ktorí ich presadzovali. Najväčším z týchto povstaní bolo tzv. povstanie Túpaca Amaru II., ktoré prebiehalo v rokoch 1780 až 1782. Toto povstanie viedol mestic José Gabriel Condorcanqui Noguera, ktorý je známy ako Túpac Amaru II., čo bolo meno, ktoré odvodzoval od svojej prastarej matky, ktorá bola dcérou posledného kráľa Inkov z povstaleckého kráľovstva Vilcabamba. Sám Túpac Amaru II. mal viacero problémov so španielskymi úradmi, jednak mal dlhy a taktiež bol spochybňovaný jeho inkský pôvod. Preto vyžil nepokojný rok 1780 a 10. novembra nechal popraviť jedného z kráľovských úradníkov, pričom sa domnieval, že miestokráľ nebude túto udalosť riešiť, keďže sám mal s týmito úradníkmi veľké spory. Keďže však v rovnakom období prebehlo aj iné povstanie, názory miestokráľa sa zmenili a Túpac Amaru II. sa rozhodol vytiahnuť do boja, pričom hneď v prvých bitkách bol úspešný. Neskôr však začal prehrávať, pokúsil sa s 20 000 mužmi dobyť Cusco, no neúspešne. Vedúcu úlohu v povstaní tak postupne prevzala jeho manželka Micaela Bastidas, ktorá bola radikálnejšia a rozhodnejšia, než samotný Túpac Amaru II. Už v apríli 1781 však povstanie Španieli skoro úplne potlačili, keď sa im podarilo zajať dokonca i samotného Túpaca Amaru II., ktorého zradili jeho vlastní spolubojovníci. Tento bol následne spolu s jeho manželkou súdený v Cuscu a 18. mája 1781 popravený. Ani tým však povstanie neskončilo, práve naopak. Nové nepokoje sa iba premiestnili od Cusca k jazeru Titicaca, indiáni dokonca obliehali niektoré mestá. Všetky povstania boli vyvolané práve odkazom Túpaca Amaru II. Hlavnú časť nových bojov viedol bratranec popraveného veliteľa Diego Cristóbal Túpac Amaru. Práve pod jeho vedením sa indiánom podarilo obsadiť pomerne veľké územia v Hornom Peru a dokonca aj dobyť niekoľko miest. V marci 1781 začali indiáni pod velením Juliána Apaza Nina, ktorý je známy ako Túpac Katari, na niekoľko mesiacov obliehať mesto La Paz. Neboli však úspešní, keďže ich velitelia medzi sebou súperili o moc. Diego Cristóbal Túpac Amaru nakoniec v januári 1782 podpísal kapituláciu. Časť veliteľov povstania dostalo amnestiu, no postupne boli všetci popravení, niektorí ešte počas povstania po zradách zo strany vlastných spolubojovníkov. Indiánske povstania z rokov 1780 až 1782 boli predzvesťou neskorších bojov za nezávislosť na Španielsku.
Dôvody konfliktu
thumb|[[José Fernando de Abascal y Sousa bol posledným miestokráľom Peru, ktorý dokázal úspešne bojovať s patriotmi z Buenos Aires.]] V roku 1792 bolo vykonané sčítanie ľudu v Peru, ktoré udávalo, že tam žilo spolu o niečo viac ako jeden milión ľudí. Z toho bolo 136 tisíc Španielov a kreolov a 608 tisíc indiánov. Koniec 18. storočia bol v Španielsku poznačený smrťou kráľa Karola III., ktorého vystriedal nie veľmi schopný Karol IV., ktorý nejavil záujem o reálne vládnutie. Tým sa pokusy o reformy v kráľovstve v podstate skončili, dokonca došlo aj k zrušeniu časti zmien, ktoré presadil ešte bývalý kráľ. Na vedúce miesta si rôzne záujmové skupiny začali dosadzovať kandidátov, ktorí taktiež neboli veľmi schopní. Riziká si uvedomovali aj niektorí čelní predstavitelia Španielska, ktorý poukazovali predovšetkým na nespravodlivé postavenie kreolov v Amerike. V roku 1805 sa uskutočnila bitka pri Trafalgare, v ktorej Španielsko stratilo väčšinu svojej flotily. Tým sa začala postupne znižovať závislosť španielskej Ameriky na Španielsku. Británia začala následne blokovať Atlantický oceán, čo situáciu ešte zhoršilo, keďže do Ameriky nevedeli Španieli preplaviť suroviny potrebné na ťažbu striebra a iné dôležité tovary. To výrazne obmedzilo ťažbu a výrobu v Peru, ale i celej španielskej Amerike, zvýšilo nezamestnanosť a chudobu. Už v tej dobe sa začala nespokojnosť prejavovať pokusmi o prevraty, prostredníctvom ktorých chceli miestni kreoli vytvoriť samostatné kráľovstvo na čele s inkským kráľom.
V roku 1808 donútil francúzsky vládca Napoleon Bonaparte španielskeho kráľa Karola IV. abdikovať a jeho dediča Ferdinanda nechal uväzniť. Na španielsky trón Napoleon dosadil svojho brata Jozefa. Tým sa Španielsko dostalo do vojny, čo spustilo obdobie bezvládia, ktoré vyplnili vlády chúnt, resp. regentskej vlády, čo zapríčinilo debaty o tom, kto má v prípade neprítomnosti kráľa právo vládnuť a ktorému územiu. Vďaka tomu sa postupne vyrovnávali rozdiely v životnej úrovni medzi Španielskom a centrom jeho vlády v Južnej Amerike, ktoré bolo práve v Peru. Súčasne so zvyšovaním životnej úrovne sa začala zvyšovať tiež miera nespokojnosti s vládou Španielska, no zlý vzťah k materskej krajine podporovali aj zahraniční obchodníci z iných európskych štátov. Udalosti v Európe však začali negatívne ovplyvňovať život v španielskej Amerike. V Španielsku prebiehalo v podstate občianske povstanie proti Napoleonovi, no keďže Španielsko bolo vazalským štátom Francúzska, pripojilo sa k nemu vo vojne voči Británii, kde však Francúzsko nebolo úspešné. Už v roku 1806 sa tak vylodilo pri Buenos Aires približne 2 000 britských vojakov a mesto na určitý čas obsadili. Po vytlačení z Buenos Aires Briti obsadili Montevideo. Britov však nedokázalo vyhnať španielske kráľovské vojsko, ale miestni milicionári, čo bol ďalší impulz pre separatistické tendencie v regióne. Po porážke Britov sa vlády v niektorých častiach španielskej Ameriky ujali miestne chunty, ktoré boli zriaďované na dobu, kým sa na španielsky trón nevráti legitímny panovník. Niektoré chunty v Hornom Peru (Bolívia) však odmietli legitimitu odbojovej chunty v Španielsku, ktorú považovali iba za regionálnu vládu. Situácia v Hornom Peru sa v roku 1809 postupne vyostrila, keď v meste Chuquisaca prevzala vládu miestna správa a v La Paze vypuklo dokonca otvorené povstanie proti vláde miestokráľovstva. Práve tu sa začali objavovať prvé otvorené výzvy na nezávislosť v oblasti. Aby boli nepokoje v Hornom Peru potlačené, vyslali sem svoje vojsko obe miestokráľovstvá, teda Peru aj Río de la Plata. Snaha o nastolenie poriadku bola rýchlo úspešná a desiatky vzbúrencov boli popravených.
Májová revolúcia a Peru ako centrum rojalistov
Napriek tomu sa vláda v Buenos Aires pokúsila v roku 1815 ešte o jeden útok na Horné Peru z juhu, no aj toto ťaženie po počiatočných úspechoch skončilo porážkou. 9. júla 1816 vyhlásili Spojené provincie La Platy formálne nezávislosť, čo bola odpoveď na návrat kráľa Ferdinanda VII. na španielsky trón. V tom istom období bol novým miestokráľom Peru menovaný generál Joaquín de la Pezuela, ktorý nahradil pomerne úspešného Abascala y Sousu. Ten pripravil obranu Peru, dokázal účinne čeliť náporu patriotov a udržal Horné Peru a Čile. Hlavne vďaka nemu sa Peru stalo centrom odporu proti bojovníkom za nezávislosť. Ferdinand VII. sa rozhodol zakročiť voči nepokojom v španielskej Amerike, kde v roku 1815 poslal veľké kráľovské vojsko. Toto sa vylodilo na území súčasnej Venezuely, kde malo potlačiť povstanie, ktoré ešte v roku 1811 vyvrcholilo vyhlásením nezávislosti Venezuely. Už v polovici roka 1815 obsadilo kráľovské vojsko Caracas a na začiatku roka 1816 aj Bogotu. Povstalci museli ustúpiť, reálnu kontrolu si udržali iba nad bývalým Miestokráľovstvom Río de la Plata, povstanie sa však rojalistom ani s pomocou kráľovského vojska zničiť nepodarilo. Rojalisti boli nútení prijímať do armády aj chudobných ľudí, mesticov a kreolov, ktorých dovtedy odmietali. Tí tak získavali aj medzi rojalistami stále vplyvnejšie postavenie. Aj napriek neúspechom patriotov na severe pokračoval José de San Martín v prípravách na inváziu do Čile. Podarilo sa mu zhromaždiť 4 000 mužov, ktorí tvorili základ silnej armády. San Martín prekročil Andy na začiatku roka 1817 a vstúpil do Čile, kde hneď porazil silné rojalistické vojsko. Väčšina rojalistov v panike ušla z Čile preč, následne San Martín už v polovici februára vstúpil priamo do Santiaga, kde bola vláda odovzdaná Bernardovi O'Higginsovi, čilskému revolucionárovi, ktorý bojoval na strane San Martína. Zvyškom rojalistov prišlo z Peru na pomoc nové vojsko, ktorému velil Mariano Osorio. Na vstup tohto vojska reagoval O'Higgins vyhlásením nezávislosti Čile z 12. februára 1818. Napriek tomu Osorio prekvapivo patriotov porazil, no 5. apríla 1818 San Martín definitívne porazil rojalistov v Čile v bitke na pláňach Maipú, ktoré sa nachádzajú pri rieke Maipo. Miestokráľ Peru Joaquín de la Pezuela nechal v obave pred inváziou presunúť vojenské oddiely z Horného Peru na pobrežie Peru, kde mali čeliť San Martínovi. Spojené provincie sa medzitým dohodli s Čile, že celú inváziu do Peru bude financovať iba Čile. San Martínovi sa podarilo presvedčiť škótskeho admirála Thomasa Cochraneho, aby velil povstaleckej flotile. Jeho velenie sa ukázalo ako veľmi dôležité pre ďalšie ambície patriotov, keďže Španieli nedokázali čeliť jeho flotile.