Dejiny_Švédska
Sverkerovci, Erikovci a Folkungovci
Nástup trojročného Magnusa IV. na trón v roku 1319 tiež znamenal prvé spojenie Švédska a Nórska do jedného štátneho celku, keď Magnus, syn nórskej princeznej Ingeborg, zdedil nórsky trón od svojho dedka Haakona V. Nedospelosť kráľa oslabila vo Švédsku kráľovský vplyv a viedla k vzostupu pozemkovej aristokracie a tiež miest. V roku 1359 kráľ zvolal prvý švédsky parlament, Riksdag, do ktorého boli pozvaní zástupcovia miest, šľachtici i duchovní. To kráľa však neuchránilo pred šľachtickou vzburou. Šľachta si vyhliadla v Meklenbursku nového adepta na trón, Albrechta Meklenburského. Ten potom vykonal do Švédska inváziu, s pomocou nemeckých hanzovných miest, a kráľ bol skutočne zvrhnutý. Nepomohla mu ani pomoc nórskeho kráľa Haakon VI. Albrecht sa stal novým švédskym panovníkom, avšak za cenu toho, že ako prvý švédsky kráľ v histórii musel v roku 1371 zložiť korunovačnú prísahu, v ktorej sa zaviazal previesť rad kráľovských právomocí na šľachtu. Kráľ nebol populárny preto, že do úradov dosadzoval často Nemcov. Avšak snahu dánskeho kráľa Valdemara IV. ho zosadiť ustál a moc si udržal. Väz mu zrazil ešte len pokus vymaniť sa z područia švédskej šľachty. Keď jej zabavil niektoré majetky, šľachtici sa obrátili so žiadosťou o pomoc na dánsku kráľovnú Markétu I. Tým nevedomky zmenili chod švédskych dejín a hodili Švédsko na dlhší čas pod dánsku hegemóniu. Markéta totiž neváhala, Albrechta zosadila, sama si uzurpoval trón a novo spojila Dánsko a Švédsko (teda aj Nórsko) do jedného štátu, ktorému sa začalo hovoriť Kalmarská únia. Švédsky kráľ tak odvtedy sídlil v Dánsku. náhľad| [[Margaréta I. (Dánsko)|Markéta I., tvorkyňa Kalmarskej únie]] Na konferencii na hrade Dalaborg v marci 1388 prijali švédski magnáti všetky Margitine požiadavky a zvolili ju "zvrchovanou vládkyňou" s tým, že prijmú akéhokoľvek následníka, ktorého ona určí. Dňa 24. februára 1389 bola žoldniersku armáda kráľa Albrechta v bitke pri Falköping porazená a Albrecht zajatý. Markéta tak získala úplnú vládu nad všetkými troma krajinami. Markéta sa nikdy netajila svojím cieľom spojiť celú Škandináviu do jedného štátneho celku a vybudovať tak mocnú ríšu. Nemala to však zďaleka jednoduché. Napríklad nemala vôbec pod kontrolou Štokholm, ktorý bol v tom čase prakticky nemeckým mestom. Navyše Albrechtové väzby na hanzové mestá v Nemecku viedli k tomu, že tieto mestá začali proti Markéte viesť pirátsku vojnu. Baltské a Severné more rýchlo zaplnili lode "zásobovacieho bratstva" alebo tzv. Vitaliano, ktorí boli pôvodne najatí, aby zásobovali obkľúčený Štokholm potravinami. Vitaliano čoskoro začali prepadávať dánske, nórske i švédskej lode; neskôr aj mestá na pobreží Fínska a Švédska a nakoniec dobyli a obsadili aj ostrovy Bornholm a Gotland. Markéta musela ustúpiť a na základe dohody z Lindholmu (1395) bol Albrecht prepustený so záväzkom do troch rokov zaplatiť výkupné 60 000 mariek, pričom Štokholm bol daný hanze do zástavy. Albrecht však peniaze nevyplatil, a tak hanza mesto získala. Výmenou za obchodné privilégia ho potom v septembri 1398 odovzdali Markéte. vľavo|náhľad| Vlajka Kalmarskej únie V roku 1389 vyhlásila Markéta svojho vtedy sedemročného synovca (ktorého adoptovala) Erika Pomoranského nórskym kráľom. V roku 1396 mu bol vzdaný hold aj vo Švédsku, ale aj tu si Markéta uchovala úrad regentky do doby Erikovej dospelosti. Aby spojila tri kráľovstvá ešte tesnejšie, zvolala Markéta v júni 1397 Riksråd (ríšsku radu) troch kráľovstiev do mesta Kalmar a na Sviatok najsvätejšej trojice (17. júna) tu bol Erik slávnostne korunovaný kráľom Dánska, Švédska a Nórska (avšam kým žila, vládla fakticky Markéta). Bol tiež oficiálne vyhlásený nový štát - tzv. Večná únia, historikmi označovaná však ako Kalmarská únie. V Kalmare podpísaná zmluva zaručovala švédskym šľachticom ich práva, ale pre Markétu išlo o bolestný kompromis, lebo všetko, čo bránilo zliatiu troch kráľovstvo do jednej entity, jej bolo proti srsti. Moc švédskej šľachty sa jej nakoniec podarilo značne obmedziť (oveľa viac než nórskej).