cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Postbyzantské umenie
Ruské krajiny
Westernizácia ruského umenia zasiahla najmä vyspelejšie – západné a mestské oblasti. Naďalej pokračovala aj výroba tradičných ikon byzantského štýlu, jej umelci však netvorili hlavný umelecký prúd v krajine a často pracovali na vidieku. Vlastný štýl mali napr. ruskí staroverci. Od 17. storočia sa na ruskom vidieku rozvíjala napr. Palechská škola ikonografie, ktorá pretrvala až do nástupu boľševikov. Svoj vrchol dosiahla v 19. storočí.
náhľad|Freska Biely Anjel, [[Kláštor Mileševa, 13. storočie, Srbsko, palaiologovské umenie]]
Nástenná maľba a freska
Maľba bola už od ranokresťanských fresiek v katakombách prítomná v kresťanskom umení Rímskej a Byzantskej ríše. Hoci v neskoršom období ponechala v hlavných byzantských chrámoch postavenie výsostnej privilegovanej formy prejavu mozaike, pretrvávala hlavnou výzdobou obrovského množstva chrámov ako v mestách, tak i na vidieku. Nutno však dodať, že so zdokonaľovaním freskových metód a so zväčšovaním farebných plôch rástli aj ceny fresiek. Jej význam vzrástol najmä v Kapadócii (skalné chrámy), ale aj Grécku a v Bulharsku, kde si miestni mecenáši nemohli dovoliť takú mozaikovú výzdobu, ako konštantínopolská vládnuca elita. Podobne prirodzene vystupovali aj neskorší miestni vládcovia a fresky preto v neskorobyzantskom a postbyzantskom období mozaiku úplne vytlačili. V Bulharsku a Srbsku vznikali macedónske a komnénovské byzantské fresky často priamo pod patronátom byzantských panovníkov a vykonávali ich grécki umelci. Neskôr na ich činnosť nadviazali aj domáci umelci. Najlepšie freskové galérie sa zachovali v početných monastieroch. Neraz zobrazovali donátorské scény a mali propagačný charakter. Podobne ako na Balkáne sa fresky šírili aj v Rusku, kde až na zopár raných byzantských mozaík tvorili väčšinu chrámovej interiérovej výzdoby. Štýlovo nasledovali ikonografický vývoj v Rusku (pozri ruská ikonografia). Významná byzantská fresková stopa sa zachovala na Cypre a na Kréte. Na Kréte sledovala spoločnú linku ako v doskovej ikonografii, t. j. do zániku Byzantskej ríše si uchovávala freska pomerne byzantský ikonografický štýl, následne začala prijímať aj západné prvky. Prostredníctvom emigrácii spojenej s úpadkom ríše sa dostala do Talianska, kde na ňu nadviazali renesanční umelci vtedajšej doby. Viac ako iné formy umenia mala byzantská freska vplyv aj na nábožensky totožné Gruzínsko. Najmä v 12. a 13. storočí miestne chrámy štýlovo nasledujú byzantský ikonografický program. Podobne je potrebné pripomenúť moldavské chrámy, ktoré boli posiate veľkým počtom fresiek dokonca aj z exteriéru budov. Naopak, napriek tomu, že v architektúre Osmanská ríša a islam na Byzanciu v mnohom nadviazali, v obrazovom umení z náboženských príčin odkaz byzantského umenia neprebrali. vľavo|náhľad|Freska Ukrižovanie Krista, Kláštor Studenica, 13. storočie, Srbsko
Srbská freska
Zrejme najvýznamnejší srbský maliar v období osmanskej okupácie bol Georgije Mitrofanović, ktorý pôsobil v Chilandarskom monastieri na Athose a okrem fresiek tvoril aj ikony. Jeho nástupcami v srbskej tradícii bola dvojica Kozma a Ján pracujúci v Monastieri Morača Čiernej Hore. Ďalšími umelcami 17. storočia bol napr. Zograf Longinus, či Zograf Radul. Štýlovo svoje diela stavajú na byzantskej tradícii, hoci niektoré detaily naznačujú aj ich znalosť západného umenia. Okrem týchto dvoch centier bolo aktívne aj centrum v patriarchálnom Monastieri v Pećsi. V 16. storočí sa v dôsledku srbskej imigrácie na habsburské kresťanské územia v Srieme v dnešnom Chorvátsku srbská freska (a ikona) dostala viac do kontaktu so západným barokovým umením a začala s nim synkretizovať. Srbský klér však tieto snahy odsúdil a umenie v južným a centrálnych srbských oblastiach tak pretrval pomerne konzervatívny.
Bulharská freska
náhľad|Fresky v Chráme svätého Petra a Pavla, Tărnovo, Bulharsko Nástenná maľba a freska zažila v Bulharsku vzostup počas celého obdobia Tărnovskej školy. Hoci bola tărnovská maľba ovplyvnená niektorými tendenciami palaiologovskej renesancie v Byzantskej ríši, mala svoje vlastné jedinečné črty, vďaka ktorým je samostatnou umeleckou školou. Práce poukazujú na určitý stupeň realizmu, portrétového individualizmu a expresionizmu. Jedinečné a realistické portréty skoro pred renesančné nájdeme v Bojanskom chráme. Veľkolepé príklady tradičných scén, ako sú Pašije, cyklus veľkých sviatkov, Kristus ako Pantokrator a Madona s dieťaťom v kupole a apside nájdeme v Chráme svätého Petra a Pavla v Tărnove. Známe sú aj fresky v Monastieri Bačkovo, na ktorom sa v spojení s Bulharmi podieľali aj Gruzínci, či palaiologovské fresky tărnovskej školy v skalných chrámoch v Ivanove zo 13. a 14. storočia (dnes kultúrna pamiatka UNESCO), alebo fresky vo Zemenskom monastieri. Počas osmanskej nadvlády (13961878) bolo bulharské umenie potlačované. Mnoho chrámov utrpelo značne poškodenie a ich výzdoba zostávala skromná. Koncom 18. storočia sa Osmanská ríša začala pomaly rozpadať, čo umožnilo vznik bulharského národného obrodenia v 18. a 19. storočí. Bulharsko zažilo oživenie vo všetkých oblastiach kultúry. Známym umelcom doby bol Zacharij Zograf zo Samakovskej umeleckej školy, ktorý vytvoril napr. moderné fresky v Monastieri Bačkovo. Okrem neho bol významným umelcom Nikola Obrazopisov. Významným príkladom srbskej renesancie 18. a 19 storočia je vynovený Rilský monastier vystavaný v rokoch 1834 až 1862. Reštaurované dielo obsahuje obrovský počet kvalitných fresiek. Po oslobodení Bulharska v roku 1878 sa výtvarné umenie rýchlo zotavilo a dostalo sa pod vplyv európskych umeleckých prúdov, ako je neskorý romantizmus.
Freska v ruských krajinách
vľavo|náhľad|[[Pietro Lorenzetti, freska Ukrižovanie v Bazilike svätého Františka, Assisi, okolo 1325]]
Taliansko a benátske územia
V Itálii možno vplyv byzantský diel vidieť v dielach mnohých proto-renesančných umelcov tvoriacich na štýl alla maniera greca. Preferovaným štýlom sa stalo použitie brilantných farieb, silné zlatenie, pruhy na označenie záhybov látky a segmentov anatomických detailov postáv. Medzi významných predstaviteľov tohto štýlu patrili Berlinghiero Berlinghieri, Bonaventura Berlinghieri, Coppo di Marcovaldo, Guido da Siena, a Cimabue, či Pietro Cavallini. Taliani sa však nakoniec gréckeho štýlu nasýtili a niektorí umelci začali postupne budovať vlastný, odlišný štýl, a niektorí sa ku gréckemu modelu dokonca stavali s odporom. Priekopníkom sa stal jeden z otcov renesancie a zakladateľ Florentskej školy Giotto di Bondone. Kým florentskí umelci sa od byzantského umenia úplne odklonili, v neďalekej Siene byzantská tradícia na čas žila v Sienskej škole reprezentovanej velikánmi ako Duccio di Buoninsegna, Lippo Memmi, Pietro Lorenzetti, či Simone Martini. Práve vďaka Marinimu sa sienske umenie a spolu s ním aj byzantská tradícia dostala aj do francúzskeho Avignonu a za Alpy do Nemecka a Čiech.
Byzantský vplyv bol ale najznačnejší na benátskom území, kde bol reprezentovaný jednak domácimi benátskymi umelcami, no najmä Krétskou školou, ktorej niektorí umelci okrem ikon tvorili aj fresky. Na stredovekej Kréte tak možno badať prelínanie ikonografických prvkov Východu a Západu. Na freskách býva vedľa typických svätcov zobrazovaný aj svätý František z Assisi, či svätý Krištof nesúci Krista – dieťa na ramenách, čo je typická západná schéma a podobne západne býva zobrazovaný aj apoštol Bartolomej, ktorý má okolo tela omotanú svoju stiahnutú kožu. Na freskách sa objavujú aj laické osoby netypické pre Byzanciu, kde jedinú výnimku tvorili donátori. Kým rané obrazy sú priamym pokračovaním palaiologovského umenia, neskoršie sa od jeho zásad odchyľujú.
vľavo|náhľad|Kincvisský anjel, freska z prelomu 12./13. storočia
Gruzínska a arménska freska
náhľad|Kostol archanjelov, [[Monastier Gremi, 16. storočie ]] náhľad|Fresky v gruzínskom [[Monastier Vardzia|Monastieri Vardzia]] Byzantské umenie malo dopad na umenie nábožensky totožného Gruzínskeho kráľovstva už od jeho najranejších čias. Na byzantský freskový program však nadviazali Gruzínci najmä v 12. a 13. storočí, t. j. počas najväčšieho rozmachu svojho panstva. Drobným rozdielom bolo prispôsobenie situovania fresiek v chrámoch, ktoré bolo prispôsobené miestnej architektúre. Niektoré výjavy, ktoré a v Byzancii nachádzali na typických miestach preto v Gruzínsku menili svoju polohu. Fresky zobrazovali početné motívy, jednak náboženské (Theotokos, Kristus, svätci), ale aj donátorské fresky staviteľov (ktetorov), ktorými bývali zväčša panovníci, šľachtici alebo cirkev. Rozdelené môžu byť podľa oblastí, kde boli vytvorené alebo podľa obdobia. Významné fresky z 11. a 12. storočia (macedónske a komnénovské obdobie) sa zachovali v Monastieri Ateni, Monastieri Gelati, Kláštore Usnutia Bohorodičky vo Vardzie. Z 13. storočia sa fresky zachovali v Kincvisi a Timotesubani, či Achtala. Palaiologovské umenie sa prejavilo napr. v Calendžiche a zrejme aj v Lyhny. Fresky v Monastieri Zarzma zase štylisticky pripomínajú tie v Monastieri Iveron. Fresky sa stali veľmi obľúbenou formou výzdoby gruzínskych chrámov a zdobili steny takmer každého významnejšieho kláštorného kostola. Mnohé z nich sa však v dôsledku bojov s moslimami nezachovali, alebo boli neskôr nahradené, či zničené, či pretreté za vlády komunizmu. Arménske maliarske umenie sa od byzantského líšilo, pretože Arméni na rozdiel od Gruzíncov nevyznávali rovnakú vetvu kresťanstva ako Byzancia a arménske umenie mohlo stavať na lokálnych základoch. Arménia bola taktiež bližšie k arabskému a perzskému islamskému svetu, preto do jej umenia preniklo viac abstraktných prvkov, hoci obsahuje aj výjavy figurálne. Počas historického vývoja v prvom tisícročí miestny klér riešil podobnú problematiku ako byzantskí obrazoborci, odpor k obrazom bol podporený aj tým, že Arménia spadala pod arabskú moc. Výraznejšie používanie fresiek sa rozšírilo až v 10. storočí po vzniku samostatného Arménskeho kráľovstva, ešte výraznejšie sa freska prejavila po rozšírení gruzínskeho vplyvu do Arménska v ďalšom období. Zvláštnu kapitolu tvorí aj umenie oficiálne katolíckeho Arménskeho kráľovstva v Kilikii, ktoré bolo inšpirované okrem arménskej a byzantskej kultúry aj západnou latinskou tradíciou.
vľavo|náhľad|[[Kláštor Cozia vo Valašsku obsahuje zachované fresky zo 14. storočia]]
Fresky v Moldavsku, Valašsku a Uhorsku
vľavo|náhľad|Dušanov právny kódex, Prizrenský manuskrtipt z 15. storočia náhľad|Miroslavov evanjeliár, cca 1180
Srbsko
Počiatky srbskej literatúry sú spojené s konverziou Srbov na kresťanstvo v 9. a 10. storočí a využívaním staroslovienčiny, resp. následne cirkevnej slovančiny. Prvé diela boli zväčša prekladmi z gréčtiny, tematicky šlo o bohatú zmes kresťanských a svetských diel. Miestne diela však neobsahovali veľký počet ilustrácií, ak nejaké obsahovali, šlo zväčša o miniatúry, emblémy, či iniciály kvalitatívne neporovnateľné s vyspelými byzantskými ilumináciami. Významnejším dielom z obdobia je Miroslavov evanjeliár z 12. storočia, prvá ilustrovaná srbská kniha v cyrilike.
Resavskú školu založil v roku 1407 srbský kráľ Štefan Lazarević. Na základe svojej donácie Kláštoru Manasija podporil aj vznik tejto školy o ktorú sa, s cieľom opraviť chyby v prekladoch kníh cirkevnej literatúry, usiloval Konštantín Kostenečki, prezývaný aj Filozof pôvodom z Bulharska. Resavská škola bola centrom prepisu prekladu a iluminácii a rukopisov v Srbskom kráľovstve. Konštatín bol významný prekladateľ, gramatik a historik, ktorý napísal prácu o tom ako by sa mali písať knihy v slovanskom jazyku. Odporúčal veľmi komplikovaný pravopis, ktorý následne mnohí autori adoptovali a používali dlhú dobu. Kánon tejto školy nasledovali v Kláštore Chilandar, Pećský kláštor, Kláštor Visoki Dečani a Ljubostinja a jej vplyvy boli prítomné v Rusku, Bulharsku, Macedónsku a Rumunsku. Kláštor Manasija, tiež nazývaný Resava, mal knižnicu s viac ako 20 000 knihami. Až do konca 17. storočia dokumenty, preklady a prepisy dosahovali vynikajúcu kvalitu.
vľavo|náhľad|Assemanov evanjeliár (okolo roku 1000) náhľad|Miniatúra z evanjeliára Ivana Alexandra, cár Ivan Alexander so svojou rodinou.
Bulharsko
V Bulharsku sa rozvíjali počas jeo existencie viaceré školy, a to Preslavská literárna škola, Ochridská škola a Tărnovská literárna škola. Preslavská literárna škola tiež známa ako Plisská literárna škola alebo Plissko-preslavská literárna škola, bola prvou literárnou školou stredovekej bulharskej ríše. Založil ju Boris I. v roku 885 alebo 886 v hlavnom meste Pliska po príchode veľkomoravských učencov. V roku 893 Simeon I. presťahoval sídlo školy z Plisky do nového hlavného mesta Preslav. Literárna škola v Preslave bola najdôležitejším literárnym a kultúrnym centrom Bulharskej ríše a v tom čase i všetkých Slovanov. V škole pracovalo množstvo popredných bulharských spisovateľov a vedcov, vrátane Nauma Orchidského, Konštantína z Preslavu, Jána Exarchu a Černorizca Chrabra. Škola bola tiež prekladateľským strediskom, väčšinou byzantských autorov. Na rozdiel od kláštorov a škôl v Ochride (pozri ďalej), boli preslavskí učenci oveľa viac závislí na gréckych modeloch a rýchlo opustili diela v hlaholike v prospech prispôsobenia gréckej jednoty a potrebám slovanského jazyka, čím vytvorili cyriliku. V centre školy bola vytvorená literatúra v starom bulharskom jazyku, čím sa účinne ukončilo obdobie takzvaného trojjazyčníctva.
Ochridská škola bola založená na prelome 9. a 10. storočia žiakom Cyrila a Metoda Klimentom Ochridským, ktorý predtým pôsobil na Veľkej Morave. On a ostatní žiaci Cyrila a Metoda boli po príklone veľkomoravských panovníkov k latinskému kresťanstvu z Moravy vyhnaní a útočisko našli najprv v Preslave a neskôr sa na výzvu Borisa I. premiestnili k Ochridskému jazeru, kde v roku 886 založili Kláštor svätého Pantelejmona a v i chridskú školu. Okrem Klimenta boli významnými predstaviteľmi školy mních Chrabr a svätý Naum Orchidský, ktorý stál na čele školy potom, čo sa Kliment stal Velickým biskupom. K významným dielam školy patrí tzv. Assemanov evanjeliár.
Podobne ako v Srbsku, ani bulharské rané manuskripty neobsahovali veľké množstvo iluminácií a obmedzili sa len na drobné okrasné prvky neporovnateľné s macedónskymi celostránkovými ilumináciami..
Tărnovská literárna škola sa rozvíjala koncom 14. a 15. storočia v rámci Druhej bulharskej ríše a bola hlavnou stredovekou bulharskou kultúrnou školou s významným prínosom k stredovekej bulharskej literatúre založenej v hlavnom meste Tărnovo. Zväčšil sa počet iluminácií, ktorý však nedokázal dosiahnuť úroveň vrcholnej byzantskej iluminácie. S pravopisnou reformou svätého Euthymia z Tărnova a poprednými predstaviteľmi ako Gregorom Camblakom ovplyvnila ruskú, srbskú, valašskú a moldavskú literatúru. Hlavným predpokladom literárnej školy v Tărnove bolo kultúrne oživenie konca 14. storočia spôsobené vo veľkej miere kvôli záujmu cisára Ivana Alexandra o literatúru a umenie, na ktoré nadviazali jeho synovia Ivan Šišman a Ivan Sracimir. Medzi hlavné diela autorov literárnej školy patrili manuskripty cirkevnej literatúry, ako je Sofiin žaltár a Tomićov žaltár, či preklady kníh z gréčtiny a tvorba ich kompilácií.
vľavo|náhľad|[[Sviatoslavský kódex, 11. storočie]] náhľad|Miniatúra Bitky na Kulikovom poli, 17. storočie
Ruské krajiny
Prvé rukopisy používané v Rusku boli skôr grécke diela pochádzajúce z Chersonézu na Kryme, a nie z byzantskej pevniny, známejšie sú ale vynikajúce príklady konštantinopolského spracovania. Zdá sa že v ruských krajinách sauž od začiatku prebúdza záujem o maľbu a písomníctvo, čo môže byť spôsobené čiastočne tým, že zrejme hľadali vo svojom novom náboženstve humanistické prvky, ktoré úplne chýbali v ich pohanskej viere. Stará ruská literatúra pozostáva z niekoľkých majstrovských diel napísaných v staro-slovanskom jazyku (t. j. v jazyku Kyjevskej Rusi, ktorý sa nesmie zamieňať so súčasným cirkevným slovanským jazykom ani s moderným ukrajinským, ruským a bieloruským jazykom). Hlavným typom staroruskej historickej literatúry boli byliny, hagiografie a väčšinou anonymné kroniky. Medzi anonymné diela patrí aj Príbeh Igora a Modlitba Daniela Immureda. Medzi ďalšie ruské literárne pamiatky patria Zádonština, Fyziológ, Kyjevská synopsia a Cesta za tromi morami. Ruská stredoveká literatúra mala prevažne náboženský charakter a používala prispôsobenú formu cirkevno-slovanského jazyka s mnohými juhoslovanskými prvkami. Najstarší rukopis je Sviatoslavský kódex, ktorý vytvorili grécky alebo domáci umelci. Najprv sa nové tendencie prejavili v ilumináciách, ktoré boli vyrobené na počesť slávnych bitiek ako je napríklad Bitka na Kulikovom poli. Niektoré z nich sú niekedy maličké, naivné, ale to neznižuje ich pôvab. Nahradenie kvalitných papierov namiesto pergamenu v priebehu 16. storočia umožnilo iluminátorom používať tenšie, priehľadnejšie a jemnejšie farby, a tým aj tvorba koloristickej kompozície Rubľovho typu. Dopyt po ilustrovaných knihách narastal rýchlo a koncom 16. a začiatkom 17. storočia sa už vyrábali vo veľkom počte. Náboženské diela boli stále ozdobené ilumináciami, tradičný byzantský typ kombinovaný s nadpismi kapitol alebo začiatočné veľké a zdobené písmeno, na ktorých je zreteľne viditeľný ruský cit pre dizajn. Iluminácie boli vytvárané slobodnejším spôsobom a z množstvom detailov. Maliari hľadali oveľa abstraktnejšie a viac mystické biblické témy. Používali tmavšie farby a zároveň experimentovaním začali prejavovať rastúci záujem o naturalistické umenie so západnými formami perspektívy, ktoré prijali najmä umelci z Jaroslavľa, ktorí do svojich prác zavádzajú aj žánrové scény. náhľad|Iluminácia [[Toros Roslin|Tora Roslina, anjel nad starozákonnýi postavami Sidracha, Misacha a Abdenaga]]
Gruzínsko a Arménsko
Byzantské iluminácie ovplyvnili aj gruzínske manuskripty (Vanské evanjelium, Džručské evanjelium, či synaxarion Euthymia Iberského, evanjelium Bičvinta). Na rozdiel od iných odvetví mala Byzancia zásadný vplyv aj na arménske iluminované manuskripty, ktoré začali vznikať od 9. storočia. Kĺbia v sebe byzantské (čiastočne justiniánske) a perzské (často ešte sásánovské) a arabské prvky. Takmer všetky zachované arménske iluminované knihy z tohto obdobia sú evanjeliá. Pre miestne postavy je však na rozdiel od byzantskej tradície typická absencia modelovania a čiary označujúce záhyby majú tendenciu vytvárať vzory, t. j. favorizuje sa dekoratívny dizajn a nie pre plastická forma, Prvé obdobie arménskej iluminácie uzavrel pád stredovekého Anijského kráľovstva a nová kapitola sa začala písať spolu so vznikom Arménskoho kráľovstva (pôvodne kniežatstva) v Kilikii. Miestni umelci nadviazali na orientizujúci arménsky štýl, ktorý opätovne skĺbili s byzantskými prvkami, naopak miznú perzské sásánovské motívy. Hoci bolo kilikijské umenie ovplyvnené západným katolíckym umením, v ilumináciách jeho vplyv badať nie je. Významným centrom bola Hromkla, kde sídlil arménsky katolikos, známi sú aj miestni umelci, spomedzi ktorých vyniká najmä Toros Roslin (aj Thoros) pôsobiaci v 13. storočí a Sargis Pidzak, či Toros Taronský pôsobiaci na Arménmi obývaných územiach v 14. storočí. Arménske diela však vznikali aj ide, na miestach, kde existovali arménske kolónie (Perzia, Krym, Jeruzalem,...)
Mozaika
vľavo|náhľad|Mozaika svätého Demetera Solúnskeho v Kyjeve, nechal ju v 2. polovici 11. storočia zhotoviť [[Sviatopolk II.]] náhľad|[[Jacopo Torriti, mozaika Korunovácia Panny v Santa Maria Maggiore, Rím]]náhľad|[[Pietro Cavallini, mozaika Zvestovanie v Bazilike Panny Márie v Trastevere]] náhľad|Mozaika Posledného súdu na Zlatej bráne, [[Katedrála svätého Víta, Václava a Vojtecha|Katedrála svvätého Víta, 14. storočie, Česko]] Byzantskí umelci mozaiky boli slávni svojou prácou a pôsobili v rôznych krajinách, ich prevažným odbytiskom však boli bohaté talianske štáty a mestá ako Ravenna, Florencia, pápežský Rím, Benátky, či Sicília. V ravensko-benátskej oblasti ešte aj v 12. storočí pretrvávala stará byzantská mozaikárska tradícia. Interiér Baziliky svätého Marka v Benátkach je význačne pokrytý zložitými mozaikami. Najstaršie mozaiky boli vytvorené byzantskými majstrami na konci 11. storočia, väčšinu mozaík však vytvorili až miestni umelci z 12. a 13. storočia. Mozaiková tradícia dlhodobo existovala aj v pápežskom Ríme, v 11. storočí sa ale čiastočne pre zlé vzťahy s ortodoxným východom (schizma) utlmila. Dôležitým strediskom mozaikárov bol aj Terst. Z Benátok sa umenie mozaiky neskôr dostalo aj do Florencie. V Ríme sa byzantské mozaiky znovu objavujú v 12. a v období zrodu renesančného umenia v 13. storočí. Miestny štýl bol však odlišný a oslobodený od prísneho kanónu východnej tradície. Dal postavám realistickejší postoj a črty. Medzi diela tohto obdobia patria najznámejšie tzv. kvetinové mozaiky v Bazilike svätého Klementa, a na fasáde Baziliky Panny Márie v Trasteverea, či v Bazilike svätého Pavla za hradbami. Vynikajúca byzantská mozaika je v apside Baziliky Panny Márie v Trasteverea (1140). Z neskoršieho obdobia zase napr. mozaiky Jacopa Torritiho v Santa Maria Maggiore (1294), či diela Pietra Cavalliniho v 13. storočí. Monumentálnym mozaikovým dielom je strop Baptistéria San Giovanni vo Florencii zhotovenom viacerými majstrami v priebehu 13. storočia. Predpokladá sa, že sa na diele podieľali benátski majstri, výjavy posledného súdu vytvoril zrejme Coppo di Marcovaldo. Dnes už neexistujúce mozaiky v Taliansku na starej Katedrále svätého Petra mal vytvoriť aj Giotto.
Normanskí králi v Sicílskom kráľovstve plne prijali mozaikový umenia a pozvali na svoje panstvo pracovať byzantských umelcov, ktorí tam čoskoro vyvinuli unikátny synkretický štýl. Spájal byzantské umenie so západoeurópskymi vplyvmi a prvkami islamského umenia. Najlepším príkladom je Palatínska kaplnka kráľa Rogera II., Kostol Santa Maria dell' Ammiraglio v Palerme, Katedrála Premenenia Pána v Cefalù a Katedrála Nanebovzatia Panny Márie v Monreale.
Umenie mozaiky prenikalo do arabských krajín ako je napríklad Umajjovský kalifát (Skalný dóm v Jeruzaleme a Veľká mešita v Damasku). Vplyv byzantského umenia sa odzrkadlil aj na dielach križiackych štátov. V chrámoch postavených vo Svätej zemi a Levante preto možno vidieť viaceré mozaikové diela pochádzajúce z mozaikovej dielne v Jeruzaleme. V priebehu 12. storočia sa tak novými rekonštrukciami dokončili napr. viaceré existujúce byzantské mozaiky v Bazilike Svätého hrobu v Jeruzaleme. Len málo z nich však prežilo do dnešných čias (s výnimkou Nanebovstúpenia Krista v Latinskej kaplnke). Úplnejšie fragmenty sa naopak zostali v Bazilike Narodenia Pána.
Umelci sa podieľali na výzdobe Palatínskej kaplnke v Aachene. Plán a výzdoba budovy kombinujú prvky klasického, byzantského a predrománskeho obdobia a bohatých materiálov ako výraz nového kráľovského centra Karola I. Veľkého. Kopula bola pôvodne zdobená freskou a neskôr mozaikou. V barokovom období bol nahradený štukovou výzdobou. Pôvodná mozaika bola reprodukovaná v 19. storočí s rovnakou ikonografiou ako originál. Zobrazuje dvadsaťštyri starších nesúcich koruny a stojacich okolo okraja kupoly. Nad hlavným oltárom a pred kráľovským trónom je obraz Krista ako Pantokratora. Horná galéria kaplnky bola kráľovským priestorom so špeciálnou trónnou oblasťou pre kráľa, potom cisára. Byzantskí umelci tvoria v mnohých ďalších krajinách. Byzantskí freskári a mozaikári vytvorili viacero umeleckých diel a inšpirovali k tvorbe aj viacero miestnych umelcov. Ich štýl sa následne začal vyvíjať vlastnou cestou až úplne nahradil byzantských autorov. Ako je napríklad Zlatá brána Katedrály svätého Víta na Pražskom hrade, ktorú dal zhotoviť Karol IV. po návrate z Ríma. Mozaika znázorňuje Posledný súd, stredom kompozície je Kristus ako Pantokrator v mandorle a šesť českých patrónov. Dole sa nachádza kľačiaci Karol IV. s Alžbetou Pomoranskou. Výjavy po Kristovej pravice a ľavice patria spaseným a zavrhnutým, nad nimi sa prihovárajú Panna Mária, svätý Ján Krstiteľ a apoštolovia. Nad Kristom sa nachádza Veraikon. Mozaiku urobili benátski mozaikári, kompozícia vzdialene nadväzuje na Giottov Posledný súd v kaplnke rodiny Scrovegni v Padove, ale sú tu výrazne zastúpene prvky českej výtvarnej tradície.
Významný bol aj vplyv byzantského umenia a mozaiky v Gruzínsku a arménskych krajinách. Do Ruska sa mozaika dostala spolu s prvými byzantskými chrámami, ale neskôr toto umenie ustúpilo freske. Kým prvé mozaiky vykonávali majstri z Byzancie, na neskorších sa podieľali aj domáci majstri. Zdá sa však, že niektorí maliari napodobňovali mozaikové práce, medzi nimi aj umelci v kostole Kláštora svätého Cyrila, ktorý sa nachádza neďaleko Kyjeva. Z polovice 11. storočia sa zachovali mozaiky v Chráme svätej Sofie, a správy hovoria, že pred mongolským vpádom minimálne tri ďalšie kyjevské chrámy mali mozaiky. Pred druhou svetovou vojnou tu prežili tri fragmenty nástenných malieb, ktoré boli podľa Muratova maľované jednoduchým frontálnym štýlom obvyklým pre mozaiky. Zachovaná mozaika svätého Demetera Solúnskeho sa nachádza v Monastieri svätého Michala v Kyjeve. Mozaika sa neskôr v rusku znovu vrátila v 19. storočí (napr. Chrám Kristovho vzkriesenia).
Ostatné formy umenia
náhľad|Chachulský triptych, gruzínske umenie Sochárstvo sa v Byzancii prekvapivo rozvinulo až počas palaiogovského obdobia, dovtedy bolo prevažne z náboženských dôvodov skôr potláčané. Využívané boli rozličné motívy (levy, vtáky, gryfy, rastlinné motívy, či inskripcie a kresťanské motívy). Nanovo sa objavujú aj figurálne obrazy, ktoré sa v sochárstve nevyužívali už od ranokresťanského obdobia. Využívali sa ako nové, tak aj recyklované materiály, zachované diela pochádzajú z Konštantínopola, Arty a Verie. Išlo ale o krátky záblesk bez budúcnosti. Po páde Byzantskej ríše sa sochárstvo stalo iba formou dekoračného umenia v podobe malých reliéfov alebo monogramov. Čoraz častejšie sa začali využívať islamské motívy vrátane geometrických a prekladacích vzorov a kúfského písma. Jedinou ukážkou sochárstva je vysoká postava svätca v Ochride, ktorá pochádza zo 14. storočia, ide o románsko-byzantskú sochu. Drobné figúrky alebo reliéfy v dreve však boli častejšie. Ale postupne záujem o sochársku tvorbu upadá do zabudnutia.
Byzantské úžitkové umenie, medzi ktoré patrili rozličné šperky, skrinky, či kovotepecké diela malo značný rozsah a vplyv na okolité krajiny. Z postbyzantského obdobia na rozdiel od ranejších čias prežilo omnoho viac drevených vecí (ikonostasy, biskupské tróny a podobné kusy sakrálneho nábytku), ktorých byzantský charakter sa prostredníctvom ortodoxie presunul i do iných pravoslávnych krajín. Niektoré sú jemne vyrezávané v pomerne rokokovom štýle. Rezbárske práce boli často pozlátené. V súčasnosti sa zachoval charakteristický príklad ikonostasu z konca 18. storočia pochádzajúceho z cyperského kostola v Múzeu Victoria and Albert. Malé krížiky zo santalového dreve boli tiež často vyrezávané vo štýle z neskorého palaiogovského obdobia. Väčšina však patrí k postbyzantskému umeniu a bývajú klasifikované ako príklady „ľudového“ umenia. Často sú atraktívne, ale nemajú sa porovnávať s prepracovanými staršími prácami.
náhľad|Keramická ikona svätého Theodora Stratelata, Preslav, cca 10. storočie, Národné archeologické múzeum, Sofia Rozvíja sa keramické umenie, ako doplnková dekorácia sa použili glazované tehly v zelenej, hnedej, žltej alebo oranžovej farbe. Pôvod tohto typu výzdoby je v arabskej architektúre. V Preslavskej škole vznikla keramická ikona, ktorá nasledovala príklady keramických ikon macedónskeho umenia. Kovoremeselné a zlatnícke práce Byzancie sa už od 12. storočia dostávali od ostatných krajín. Pôvodné modely boli pozorne sledované na rôznych gréckych dielňach a neskôr reprodukované domácimi talianskymi remeselníkmi. Nemecké dielne majú skôr románsky štýl.
Výroba emailov pomerne hrubého typu pokračovala v Grécku a na Balkáne dlho po páde Byzantskej ríše. Z týchto neskorých diel sú pravdepodobne naj dôležitejšími liturgické predmety na Balkáne, ktorí majú byť datované do 16. storočia. Výroba textílii naďalej pokračovala na Balkáne. V Rumunsku je tiež veľa bohatých pokladníc, ktoré obsahujú jemné vyšívané rúcha. Tieto výrobky sú zdobené veľmi silne a husto pomocou kovových vlákien a polodrahokamov.
Saint-Cirgue
Saint-Cirgue je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Tarn, v regióne Midi-Pyrénées.
Polohopis
Saint-Cirgue má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod.
Obyvateľstvo
Saint-Cirgue má 223 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
WhoCares
WhoCares je rocková superskupina, ktorú vytvorili Jon Lord (hammond organ Deep Purple), Ian Gillan (spevák Deep Purple), Tony Iommi (sólový gitarista Black Sabbath), Nicko McBrain (bubeník Iron Maiden), Jason Newsted (ex basgitarista Metallica) a Mikko Lindström (gitarista HIM).
Superskupina vydala 6. apríla 2011 charitatívny CD singel „Out of My Mind“. Okrem titulnej skladby „Out of My Mind“ obsahuje skladbu „Holy Water“ a 30 minútový dokument, ktorý zachytáva úsilie Iana Gillana a Tony Iommiho po zemetrasení v Arménsku v roku 1988. Výťažok z predaja CD singla sa použije na podporu prestavby hudobnej školy v Gyumri v Arménsku.
Pozri aj
Rock Aid Armenia
Wednesday (televízny seriál)
Wednesday je americký hororový komediálny seriál o dospievaní založený na postave Wednesday Addamsovej z rodiny Addamsovcov. V hlavnej úlohe sa predstavila Jenna Ortega a vo vedľajších úlohách Catherine Zeta-Jones, Luis Guzmán, Gwendoline Christie, Riki Lindhome, Fred Armisen a Christina Ricci. Štyri z ôsmich epizód režíroval Tim Burton, ktorý pôsobí aj ako výkonný producent. Dej televízneho seriálu sa točí sa okolo hlavnej postavy, ktorá sa vo svojej škole pokúša vyriešiť záhadu príšer.
Natáčanie prebiehalo v Rumunsku medzi septembrom 2021 a marcom 2022. Televízny seriál mal premiéru 16. novembra 2022 a na Netflixe 23. novembra.
Herečka Christina Ricci stvárnila postavu Wednesday Addams v dvoch častiach filmového spracovania Rodiny Addamsovcov, z rokov 1991 a 1993.
Čung-jüan ta-fu
Socha je vysoká 128 metrov, stojí na 22 metrov vysokom tróne a ten na 25 metrovej základni. 25 metrov vysoká základňa je položená na 15 metrov vysokej základni. Celá stavba je vysoká 208 metrov. V roku 2002, keď bola dokončená sa stala najvyššou na svete, predbehla japonskú Ušiku Daibucu. Pred jej dokončením bola najvyššou sochou Číny socha Veľký Budha v Ling-šane. Stavba stála 115 miliónov jüanov, čo je asi 13,5 milióna eur. left|thumb|Porovnanie sôch:1. Čung-jüan ta-fu, 2. [[Socha Slobody, 3. Matka vlasť volá, 4.Socha Krista Spasiteľa, 5. Dávid]]
Sainte-Cécile-du-Cayrou
Sainte-Cécile-du-Cayrou je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Tarn, v regióne Midi-Pyrénées.
Polohopis
Sainte-Cécile-du-Cayrou má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod.
Obyvateľstvo
Sainte-Cécile-du-Cayrou má 122 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
Poulaines
Poulaines je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Indre, v regióne Centre-Val de Loire.
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Pommiers (Indre)
Pommiers je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Indre, v regióne Centre-Val de Loire.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Weinheim
je veľké okresné mesto v Nemeckej spolkovej krajine Bádensko-Württembersko. Leží na severe spolkovej krajiny v krajinskom okrese Rhein-Neckar vo vládnom obvode Karlsruhe. Mesto sa rozkláda na západnom úpätí pohorí Odenwald a v bádenskej časti Hornorýnskej nížiny. Leží na trase medzi Heidelbergom a Frankfurtom nad Mohanom vo vzdialenosti asi 15 km severovýchodne od Mannheimu. Mesto má okrem historického jadra aj dve dominanty – zrúcaninu hradu Windeck a spolkový dom (Korporationshaus) Wachenburg, vďaka ktorým získalo prezývku „mesto dvoch hradov“. V mestskom jadre a ďalších desiatich mestských častiach žije okolo 43 tisíc obyvateľov. Weinheimský zámok, ktorý býval majetkom falckých kurfistov, je v súčasnej dobe sídlom mestského úradu.
Železničná
Weinheim má dve hlavné železničné stanice: Z týchto staníc je zabezpečené spojenie do Frankfurtu, Hamburgu a ostatných destinácií v Nemecku.
Letecká
Najbližšie letiská vo Weinheim sú:
Partnerské mestá
Weinheim má partnerské mestá:
Sainte-Croix
Sainte-Croix môže byť:
Norleucín
Výskyt
Spolu s norvalínom sa norleucín nachádza v malých množstvách v niektorých kmeňoch baktérií, kde sa môže pohybovať až v milimolárnej koncentrácii. Jeho biosyntéza bola preskúmaná a vzniká pôsobením 2-izopropylmalátsyntázy na α-ketobutyrát. Zabudovanie norleucínu do peptidov poukazuje na nedokonalú selektivitu súvisiacej aminoacyl-tRNA syntetázy. V Millerovom-Ureyovom experimente, ktorý skúmal vznik aminokyselín v prebiotických podmienkach, vznikal norleucín a významne i norvalín.
Použitie
Norleucín je takmer izosterický s metionínom, i keď neobsahuje atóm síry. Z tohto dôvodu bol norleucín použitý na skúmanie úlohy metionínu v amyloide β, ktorý sa vyskytuje u ľudí s Alzheimerovou chorobou. Štúdia preukázala, že nahradením metionínu na pozícii 35 za norleucín sa úplne stratili neurotoxické účinky amyloidu β.
Náhradou metionínu za norleucín bola v jednej štúdii takisto preukázaná antioxidačná úloha metionínu.
Jedna štúdia skúmala stabilizáciu alfa helixu aminokyselinami s rôznymi alkylovými bočnými reťazcami. Podľa výsledkov štúdie preferuje norleucín i norvalín helikálnu sekundárnu štruktúru podobne ako alanín, čo naznačuje, že dĺžka reťazca nie je rozhodujúcim faktorom pri stabilizácii alfa helixu. Naproti tomu vetvené aminokyseliny (izoleucín, valín, terc-leucín a do istej miery i leucín) mali nižšiu preferenciu pre helikálnu konformáciu.
Referencie
<references group="" responsive="1">
Sainte-Croix (Tarn)
Sainte-Croix je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Tarn, v regióne Midi-Pyrénées.
Polohopis
Sainte-Croix má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod.
Obyvateľstvo
Sainte-Croix má 348 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
Prútikárstvo
náhľad|Prútikár z francúzskej knihy z 18. storočia o poverách Prútikárstvo je pseudovedecká metóda vyhľadávania podzemnej vody, rudných ložísk, chorobných vplyvov prostredia založená na psychickej citlivosti osoby. Ide o druh veštenia, pri vyhľadávaní sa nepoužívajú vedecké nástroje. Ako nástroj sa používa palička, virguľa, v tvare Y.
Prútikárstvo je pseudoveda a neexistujú vedecké dôkazy o tom, že je účinnejšie ako náhoda. Prútikári často dosahujú dobré výsledky, pretože náhodným výberom majú vysokú pravdepodobnosť, že v priaznivom teréne nájdu vodu. Pohyb prútikov sa dnes všeobecne pripisuje ideomotorickému pohybu. Ideomotorický pohyb je psychologický jav, pri ktorom subjekt vykonáva pohyby podvedome. Zjednodušene povedané, prútiky sa hýbu iba v dôsledku náhodného alebo podvedomého pohybu používateľa.
Praktizuje sa aj v súčasnosti. Moderný spôsob, opísaný v knihe De Re Metallica, pravdepodobne vznikol v Nemecku v 16. storočí, keď sa prútikárstvo používalo pri hľadaní kovov. Existujú však prehistorické jaskynné maľby v Tassili v Alžírsku, kde postava mieri paličkami na oblohu. Podobné paličky sú aj na rytinách zo starovekého Egypta, alebo na sochách zo starovekej Číny. Prútikárstvo spomínal aj Konfucius.
Potvrdenie
Potvrdenie (nedokonavý vid: potvrdzovanie) môže byť:
Pouligny-Notre-Dame
Pouligny-Notre-Dame je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Indre, v regióne Centre-Val de Loire.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Prešovsko-tarnovská železnica
náhľad|Stanica bývalej PTŽ v Prešove
Prešovsko-tarnovská železnica bola železničná trať, vedúca medzi Prešovom a Tarnovom. Vznikla za účelom lepšieho prepojenia severovýchodného Uhorska s Haličou v 70. rokoch 19. storočia.
Vznik
Aj keď prvé zámery prepojenia regiónov viedli z Prešova cez Dukliansky priesmyk do Przemyśla, v roku 1870 bola vo Viedni povolená výstavba trate do Tarnova cez Muszynu. Konkurz na jej stavbu a prevádzkovanie vyhrala viedenská banka Union, ktorá mala postaviť a prevádzkovať uhorskú časť trate. Železnicu Prešov – Sabinov – Orlov – Tarnov budovali pre dve koľaje, no položenie druhej bolo podmienené až dosiahnutím určitej vyťaženosti a zisku. Projekt stavby bol schválený v júni 1871, zmluvu na výstavbu podpísala banka 1. októbra 1871 s Oskarom Pongrátzom. Vo februári 1872 vznikla akciová spoločnosť Uhorská časť prešovsko-tarnovskej železnice, na ktorú banka previedla koncesné práva i stavebnú zmluvu. Samotná výstavba mala trvať 23 mesiacov a tak 3. marca 1873 bola dotiahnutá a odovzdaná trať po hraničnú obec Orlov. Prvé vlaky boli na 55 km dlhú trať vypravené 1. mája a obsluhovali 8 zastávok.
Už počas výstavby prebiehali rokovania o odkúpení trate spoločnosťou KBŽ, no tie zlyhali, keďže spoločnosť KBŽ nemala záujem o prevádzkovanie trate, ale len vlastnenie. Napokon sa majiteľom slovenskej časti Prešovsko-tarnovskej železnice stala spoločnosť MÁV.
Spojenie s Haličou napokon viedlo východnejšou trasou cez Medzilaborce, dokončené v roku 1874, preto bolo prepojenie Orlova na poľský úsek dokončené a trať sprevádzkovaná až v roku 1876. Plánovaná druhá koľaj bola nepotrebná a trať je okrem kratšieho úseku pri Tarnove v Poľsku dodnes jednokoľajná.
V súčasnosti vedie v trase slovenského úseku železničná trať Košice – Muszyna.
Sainte-Gemme
Sainte-Gemme môže byť:
Zoznam častí seriálu Oteckovia
Oteckovia je slovenský denný seriál vysielaný na TV Markíza. Ide o adaptáciu argentínskej telenovely Señores Papis z roku 2014 vysielanej v televízii telefe. Seriál sa vysiela od 1. januára 2018 do 10. júna 2022 v podvečernom slote o cca 17:55 od pondelka do piatka. Seriál sa po druhej sérii dočkal 24. decembra 2019 špeciálu - Vianočný zázrak. V súvislosti s SARS-CoV-2 Markíza dočasne v marci 2020 pozastavila výrobu seriálu Oteckovia až do odvolania. Od 13. marca došlo k zrušeniu piatkových epizód, od 17. marca dokonca televízia obmedzila vysielanie iba na tri dni od pondelka do stredy, dočasne poslednú časť Markíza naplánovala na 1. apríla. Natáčať sa začalo znova 1. júna 2020 a vysielať 31. augusta 2020.
Série
Série sú zoradené podľa oficiálneho zdroja televízie Markíza.
Časti
Série sú zoradené podľa oficiálneho zdroja televízie Markíza.
Wachenburg
thumb|Wachenburg
je hrad na kopci s výhľadom na mesto Weinheim v Bádensko-Württembersku v Nemecku.
Bol postavený v rokoch 19071928 študentským zborom Weinheimer Senioren-Convent. Na hrade sa nachádza reštaurácia s pekným výhľadom na krajinu.
Keniči Fukui
Fukui dostal Nobelovu cenu za chémiu v roku 1981 spolu s Roaldom Hoffmanom za ich nezávislý výskum mechanizmov chemických reakcií. Fukuiho práca ocenená Nobelovou cenou sa zameriavala na úlohu hraničných orbitálov v chemických reakciách, konkrétny tým, že molekuly zdieľajú slabo viazané elektróny, ktoré sa nachádzajú v ich hraničných orbitáloch, teda v HOMO (najvyššom obsadenom molekulárnom orbitále) a LUMO (najnižšom neobsadenom molekulárnom orbitále).
Výskum
Fukui bol profesor fyzikálnej chémie na Kjótskej univerzite v rokoch 1951 až 1982, prezident Kjótskeho technologického inštitútu v rokoch 1982 až 1988 a člen Medzinárodnej akadémie kvantových molekulárnych vied a čestný člen Medzinárodnej akadémie vied v Mníchove.
V roku 1952 Fukui a jeho spolupracovníci T. Jonezava a H. Šingu publikovali svoju teóriu molekulárnych orbitálov v reaktivite aromatických uhľovodíkov v časopise Journal of Chemical Physics. Tento koncept však vtedy nepritiahol dostatočnú pozornosť ostatných chemikov. Fukui neskôr vo svojej prednáške v roku 1981, po obdržaní Nobelovej ceny, poznamenal, že jeho pôvodný článok „dostal niekoľko kontroverzných poznámok. V istom zmysle to bolo pochopiteľné, kvôli mojím chýbajúcim experimentálnym skúsenostiam, takže teoretický základ týchto zreteľných výsledkov bol nejasný alebo nevhodne popísaný.“
Koncept hraničných orbitálov neskôr získal väčšie uznanie až po publikácii článku Robertom B. Woodwardom a Roaldom Hoffmanom v roku 1965, ktorý hovoril o Woodwardových-Hoffmannových pravidlách, podľa ktorých bolo možné predpovedať rýchlosti reakcie medzi dvoma reaktantmi. Tieto pravidlá, ukázané v diagramoch, vysvetlili, prečo niektoré páry reaktantov reagujú rýchlo a iné nie. Základ týchto pravidiel spočíval v symetriách molekúl a hlavne v rozložení ich elektrónov. Fukui vo svojej prednáške uznal, že „až na základe skvelej práce Woodwarda a Hoffmana som si plne uvedomil, aký význam má nie len rozloženie hustoty, ale i uzlové vlastnosti konkrétnych orbitálov v tak širokej škále chemických reakcií.“
Na Fukuiho významnom príspevku je neobyčajné to, že celý tento koncept vyvinul pred tým, než mali chemici prístup k veľkým počítačom na modelovanie chemických vlastností. Okrem objavovania teórie chemických reakcií prispel Fukui k poznaniu chémiu i štatistickou teóriou gelácie, opisom použitia anorganických solí v organickej syntéze a kinetikou polymerizácie.
Uznanie
Fukui dostal Nobelovu cenu za jeho uvedomenie, že dobrý odhad reaktivity možno získať podľa znalostí hraničných orbitálov (HOMO a LUMO). Na to prišiel na základe troch hlavných pozorovaní teórie molekulárnych orbitálov počas interakcie dvoch molekúl:
Na základe týchto pozorovaní zjednodušuje teória hraničných molekulárnych orbitálov (TFMO) reaktivitu molekúl na interakcie medzi HOMO jednej a LUMO druhej. To pomáha vysvetliť predpovede Woodwardových-Hoffmanových pravidiel pre tepelné pericyklické reakcie, ktoré sa dajú opísať nasledovne: „Pericyklická reakcia s N elektrónovými pármi a A antarafaciálnymi zložkami je v základnom stave symetricky povolená, ak je hodnota N + A nepárna.“
Osobný život
Fukui bol najstarší z troch synov Ryokichiho Fukuiho a a Chie Fukui. Narodil sa v Nare v Japonsku. V rokoch 1938 až 1941 ho počas štúdia zaujímala kvantová mechanika a slávna rovnica Erwina Schrödingera.
Ľabtuška poľná
Ľabtuška poľná alebo ľaptuška poľná (Anthus campestris) je druh spevavca z čeľade trasochvostovité (Motacillidae). Hniezdi v západnej a centrálnej palearktíde. Na Slovensku hniezdi v 6.50 % mapovacích kvadrátov. Podľa Medzinárodnej únie na ochranu prírody a prírodných zdrojov ľabtuška poľná patrí medzi najmenej ohrozené druhy, celková populácia je stabilná, európska populácia má od roku 1991 nejasný trend.
Výskyt a stav na Slovensku
Odhadovaný počet hniezdiacich párov je 70 - 150. Veľkosť populácie i územie na ktorom sa vyskytuje sú stabilné, maximálna zmena do 20%. Ekosozologický status v roku 1995 E - ohrozený druh. V roku 1998 EN:A1, B2cd, EN - ohrozený. V roku 2001 EN - ohrozený. V roku 2014 VU* D - zraniteľný. Dôvodom preradenia do nižšej kategórie môže byť niektorý z nasledujúcich dôvodov: zvýšenie počtu rozmnožujúcich sa jedincov, rastúci trend populácie, zväčšovanie areálu alebo aj možnosti pozitívneho ovplyvnenia populácií z okolitých krajín. Európsky ochranársky status SPEC3 - druhy, ktorých globálne populácie nie sú koncentrované v Európe, ale majú tam nevhodný ochranársky status. Stupeň ohrozenia V - zraniteľný druh.
Ochrana
Je zákonom chránená, spoločenská hodnota je 2000 € (Vyhláška MŽP č. 170/2021).
Majstrovstvá sveta v lakrose mužov 2018
Majstrovstvá sveta v lakrose mužov 2018 bol v poradí 13. turnaj majstrovstiev sveta v lakrose mužov, ktoré organizuje Medzinárodná lakrosová federácia (FIL). Konal sa v meste Netanja, v Izraeli v dňoch od 12.21. júla 2018, za účasti 46 tímov. Na turnaji sa predstavilo rekordných 46 tímov a nováčikmi turnaja bolo 9 družstiev: Čínsky Tchaj-pej, Filipíny, Grécko, Chorvátsko, Jamajka, Luxembursko, Maďarsko, Peru a Portoriko. Ďalšie 2 nováčikovské tímy z Bulharska a Haiti sa napokon pred začatím turnaja odhlásili. Zápasy sa odohrali v dvoch dejiskách: na futbalovom štadióne Netanya Stadium s kapacitou 13 600 divákov, a v areáli národného športového inštitútu Wingate Institute. Svoj deviaty titul získalo 🇺🇸, ktoré vo finálovom stretnutí zvíťazilo nad obhajcom prvenstva z 🇨🇦.
Turnaj mal pôvodne hostiť anglický Manchester, ktorý dostal toto právo v auguste 2013, ktorý však od svojej organizatúry kvôli neakceptovateľnému finančnému riziku anglickej národnej federácie odstúpil. FIL sa preto v máji 2017 rozhodla udeliť hostiteľské práva izraelskému mestu Netanja. Izrael sa tak po Anglicku stal iba druhou európskou krajinou, ktorá hostila svetový šampionát mužov.
Pouligny-Saint-Martin
Pouligny-Saint-Martin je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Indre, v regióne Centre-Val de Loire.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Pouligny-Saint-Pierre
Pouligny-Saint-Pierre je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Indre, v regióne Centre-Val de Loire.
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Sainte-Gemme (Tarn)
Polohopis
Sainte-Gemme má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod.
Obyvateľstvo
Sainte-Gemme má 797 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
Germanos z Antinoe
Aurélios Germanos bol olympijský víťaz v neznámej disciplíne v 3. storočí.
Epigrafický nález Delta I 252 (Regions: Egypt) objavený v Egypte podáva svedectvo, že Aurélios Germanos, syn Symmacha z Antinoe bol víťaz olympijských hier. Poškodený nápis o ňom uvádza, že bol: Podľa talianskeho historika Luigiho Morettiho si Aurélius Germanos svoj olympijský veniec vybojoval pravdepodobne na 255. hrách v roku 241.
Windeck
thumb|Hrad Windeck Hrad Windeck (nemecky: ) stojí na malom kopci v meste Weinheim na Bergstraße. Bol postavený okolo roku 1100 na ochranu obyvateľov kláštora Lorsch.
V roku 1674 ho nesmierne poškodili vojská francúzskeho kráľa Ľudovíta XIV. V roku 1960 boli zrúcaniny obnovené a múry paláca boli na novo postavené. V roku 1978 ho získalo mesto Weinheim. V 80. rokoch 20. storočia sa uskutočnili archeologické prieskumy a konzervácie. Našiel sa pôdorys, ktorý dával predstavu o rozmeroch pevnosti. Dnes sú ruiny pevnosti Windeck klasifikované ako historická pamiatka.
V jeho priestoroch funguje pivná záhrada.
Préaux (Indre)
Préaux je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Indre, v regióne Centre-Val de Loire.
Saint-Genest-de-Contest
Saint-Genest-de-Contest je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Tarn, v regióne Midi-Pyrénées.
Préaux (Indre)
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Saint-Genest-de-Contest
Obyvateľstvo
Saint-Genest-de-Contest má 245 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
Rosička anglická
Rozšírenie
Vyskytuje sa v severnej časti Európy, Ázie a Severnej Ameriky. Na Slovensku sa vyskytuje v Malej Fatre, Veľkej Fatre, Strážovských vrchoch v Turčianskej kotline a na Oravskej Magure. Obľubuje kyslé stanoviská, rašeliniská vo vyšších polohách, vlhké lúky, slatiny a močiare. Napriek svojmu menu sa v Anglicku vyskytuje vzácne, v Škótsku naopak hojne. Na území Slovenska je zákonom chránená.