cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Koloman Šándor
Entomologické aktivity
V entomológii sa ako amatér zameral na zber a faunistiku motýľov (Lepidoptera). V menšej miere sa zaoberal tiež radom chrobákov (Coleoptera). Svoje zbery prevádzal na rôznych miestach Slovenska, hlavne v okolí Spišskej Novej Vsi. Zbieral i na iných miestach na území Slovenska, ako napr. v Malej Fatre: (Štefanová, Rozsutec), Veľkej Fatre: (Gaderská dolina, Dedošová, Široká, Ostrá). Ďalšie svoje zbery vykonával tiež na území Slovenského raja v Suchej Belej, v okolí Margecan v Rolovej Hute, v okolí obce Mlynky na Slovenskom raji, ale i inde. Svoje lepidopterologické údaje poskytol viecerým autorom k publikovaniu: napr. Andrejovi Reiprichovi, A. Čaputovi, alebo i Iľjovi Okálimu. Jeho zbierka hmyzu sa nachádza vo Vlastivednom múzeu Spiša v Spišskej Novej Vsi.
Skåne (kraj)
Skåne je jeden z historických krajov (po švédsky landskap) vo Švédsku. Nachádza sa na juhu krajiny a susedil s krajmi Halland a Småland na severe a Blekinge na severovýchode.
Geografia
Najjužnejší švédsky kraj Skåne je prevažne rovinatým polostrovom, ktorý ale oplýva úrodnými pôdami. Táto skutočnosť predznamenala označenie kraja ako jedného z najúrodnejších poľnohospodárskych regiónov Škandinávie. Tridsať percent švédskej poľnohospodárskej výroby je práve zo Skåne. V strede kraja sa nachádza pásmo lesov. Viac ako 90 percent obyvateľstva Skåne žije v mestách. Skåne je oddelený od Dánska prielivom Öresund. Od júla 2000 most Öresund medzi Dánskom a Švédskom spája  Malmö a Kodaň cez dánsky ostrov Seeland.
Dejiny
Skåne bol prvýkrát písomne zmienený v 9. storočí. V 10. storočí patril pod nadvládu dánskeho kráľa Haralda Modrozubého. Skåne, spolu s krajmi Blekinge a Halland, tvorili východnú časť dánskeho kráľovstva, napriek skutočnosti, že sa nachádzali na Škandinávskom polostrove. Táto geografická poloha bola dôvodom mnohých dánsko-švédskych vojen. Zmluvou z Roskilde z roku 1658 všetky dánske územia na východ od Oresundu boli odstúpené Švédsku. Kraj bol postupne integrovaný do švédskeho kráľovstva. Posledný dánsky pokus získať späť stratené územie bol v roku 1710, kedy bola prehratá bitka pri Helsingborgu. V roku 1719 bol kraj rozdelený na dve časti a spravovaný rovnako ako zvyšok krajiny. Odvtedy bol úplne integrovaný do švédskeho štátu.
Moosburg (Korutánsko)
Moosburg je obec v Rakúsku v spolkovej krajine Korutánsko v okrese Klagenfurt-vidiek.
Žije tu obyvateľov.
NGC 2254
NGC 2254 je otvorená hviezdokopa v súhvezdí Jednorožec, ktorú objavil britsko-nemecký astronóm William Herschel 28. decembra 1785.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 9,1.
Otto III. (Svätá rímska ríša)
Otto III. (* júl 980, Kessel - † 23. január 1002, Paterno, Taliansko) bol rímskonemecký cisár, syn cisára Otta II. a byzantskej princeznej Theofano.
Otto mal len tri roky, keď v roku 983 zomrel jeho otec a on sa stal rímskym kráľom. Od roku 996 bol cisárom Rímskonemeckej ríše.
Kým bol cisár neplnoletý, vykonávala regentskú vládu najprv matka a po jej smrti stará matka Adela Burgundská, vdova po cisárovi Ottovi I. Veľkom. Výchova mladého panovníka prebiehala v duchu tradícii latinského Západu i gréckeho Východu, čo neskôr veľmi ovplyvnilo jeho panovanie. Fakticky vládol od roku 995.
S vládou cisára Ota III. boli spojené plány na renovatio imperii Romanorum - obnovu antického impéria, ktorému chcel vládnuť z Ríma spoločne s pápežom Silvestrom II. jeho blízkym spojencom. Pri výkone kráľovskej moci sa opieral najmä o ríšsku cirkev.
Krátko pred jeho predčasnou smrťou bol dojednaný sobáš s byzantskou princeznou, neterou cisára Basileia II., ktorý sa však už nestačil uskutočniť.
Pouzauges (kantón)
Pouzauges je francúzsky kantón v departemente Vendée v regióne Pays de la Loire. Tvorí ho 13 obcí.
Raftsundbrua
Raftsundbrua je konzolový cestný most, ktorý bol otvorený pre verejnosť 6. novembra 1998 a cez úžinu Raftsundet spája lofotský ostrov Austvågøya s južnou časťou ostrova Hinnøya, ktorý prilieha k nórskej pevnine v kraji Nordland. Most je súčasťou Európskej cesty E10 vedúcej naprieč lofotskými ostrovy a nahradil tak tu používanú lodnú dopravu.
Charakteristika mosta a spôsob výstavby
Most má štyri polia o rozpätí 86, 202, 298 a, betónované technológiou letmej betonáže. Vo výške ho podopierajú tri uprostred vertikálne delené štíhle piliere, ktoré boli betónované za pomoci samošplhacieho debnenia. Na strednú časť komorového nosníka hlavného poľa o rozpätí  bol použitý čerpaný vysokohodnotný ľahký betón LC 60 (s 28-dennou pevnosťou 60 MPa). Zvyšok konštrukcie a piliere boli zhotovené z betónu C 65.
Z technického hľadiska to bol prvý most v Nórsku, pri ktorého výstavbe bol použitý, na letmú betonáž časti nosnej konštrukcie, čerpaný vysokohodnotný ľahký betón. Za tým účelom musel byť v laboratóriách dodávateľa aj v nezávislom skúšobnom laboratóriu Narvik Technical High School v Narviku vykonaný rad skúšok, ktorý preukázal vhodnosť vyrobeného vysokohodnotného ľahkého betónu na čerpanie.
Chrám Narodenia Pána
Chrám Narodenia Pána alebo Bazilika narodenia (po grécky: Βασιλική της Γεννήσεως, po arménsky: Սուրբ Ծննդյան տաճար, po hebrejsky: ''כנסיית המולד‎, po arabsky: كنيسة المهد) je kostol v Betleheme, postavený nad miestom narodenia Ježiša Nazaretského.
Vznik
Predstavuje jedno z najsvätejších miest kresťanov. Je to najdlhšie neprestajne fungujúci kresťanský kostol na svete.
Výstavbu kostola začal Konštantín Veľký s matkou Svätou Helenou v roku 327. Kostol sa postavil v blízkosti jaskyne, ktorá je podľa tradícií považovaná za miesto narodenia Ježiša Nazaretského. Kostol dokončili v 339 ale počas samaritánskeho povstania v 6. storočí vyhorel. V roku 565 Byzantská ríša postavila nový kostol, ktorý rešpektoval architektúru toho prvého. Od dokončenia sa kostol viackrát rozšíril. Boli k nemu dostavané aj výrazné časti.
Obchod Joseph
Autor: Eva Jiřičná, Londýn, Sloane Street, 1989
Maison-Feyne
Maison-Feyne je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Creuse, v regióne Limuzínsko.
Obchod Joseph
- priestor zaberá rozlohu 800m2 na troch podlažiach – suterén, prízemie a 1. nadzemné podlažie - každý priestor bol rozdelený do pravidelných výklenkov, slúžiacich ako vitríny pre menšie predmety alebo na zavesenie šiat. Pre rozšírenie predajnej plochy boli do interiéru začlenené volne stojace steny, ktoré zároveň slúžia ako členiace prvky - obmedzená škála farieb prispela k skľudneniu priestoru - v celom obchode je podlaha pokrytá béžovou dlažbou - steny a stropy sú v prírodnej šedej omietke, strop je v šedej, aby ladil s okolím - pre výstavný systém a schodisko je použité sklo a matná nerezová oceľ - nábytkové predmety sú z tmavo moreného javoru - osvetlenie výstavných priestorov je zabezpečené nízkonapäťovými halogenovými svietidlami, ktoré sú skryté - flourescentné svetlo je použité vo výstavných výklenkoch, kde zdôrazňuje sklenené police - dlhé sklenené police podporujú eleganciu vystaveného tovaru, sú zosilnené sklenenými rebrami, ktoré sú upevnené priehľadným lepidlom - zavesené laná z nerezovej oceli a štukované police na konzolách silno kontrastujú s odľahčeným sklom - pokladne so zakriveným čelným profilom na drevených lištách zmäkčujú geometriu priestoru. Podobné zakrivenie sa objavuje na výkladných stoloch a detailoch obrub stropov a stien
Avimimus
Avimimus je rod vyspelého vtákovitého dinosaura zo skupiny Oviraptorosauria. Dosahoval dĺžku približne 1,5 metra a pravdepodobne predstavoval všežravca alebo bylinožravca. Dosiaľ je známy len z neúplných pozostatkov nájdených na území dnešného Mongolska. Žil približne pred 70 miliónmi rokov a obýval okolie vodných tokov v polopúštnych oblastiach. Jediný druh je Avimimus portentosus.
Maison-Feyne
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Avimimus
Stavba tela
Zástupcovia rodu Avimimus boli ľahko stavaní, s dlhými nohami prispôsobenými na beh. Mali guľatú lebku a skrátené čeľuste s bezzubým, no v prednej časti vrúbkovaným zobákom. Krk bol pohyblivý, esovito prehnutý, ako u dnešných vtákov ale aj iných dinosaurov. Na kostiach pomerne dlhých predných končatín sa zachovali náznaky prítomnosti peria. Živočích sa nikde nezachoval ucelený, preto sa s istotou nevie, ako vyzeral jeho chvost. Telo bolo pravdepodobne kryté perím, ktoré je doložené u príbuzných rodov ako napríklad Caudipteryx.
Stláčanie marže
Stláčanie marže (iné názvy: stláčanie marží, stláčanie cien, margin squeeze, price squeeze; angl. margin squeeze alebo price squeeze) je situácia, keď vertikálne integrovaná spoločnosť nastaví pomer cien na veľkoobchodnom a maloobchodnom trhu tak, že rozdiel medzi maloobchodnou cenou, ktorú účtuje dominant konečnému odberateľovi, a veľkoobchodnou cenou, ktorú účtuje konkurentom za porovnateľné služby, je záporný alebo nedostatočný na to, aby pokryl náklady špecifické na produkt dominanta, ktorý poskytuje ako vlastnú maloobchodnú službu na spodnom trhu, čo má za následok efekt vytláčania konkurencie.
François Fillon
François Fillon (* 4. marec 1954, Le Mans, Francúzsko) je francúzsky politik a predseda francúzskej vlády v rokoch 2007 - 2012.
Kariéra
Ako člen UMP sa v roku 2002 stal ministrom sociálnych vecí premiéra Jeana-Pierra Raffarina.
V roku 2004 sa stal ministrom národného vzdelávania a uviedol do platnosti diskutovaný návrh reformy školstva. V roku 2005 nedostal vo vláde Dominiqua de Villepina kreslo, bol však zvolený senátorom za departement Sarthe. Rola politického poradcu v úspešnej kandidatúre Nicolasa Sarkozyho na prezidenta republiky mu vyniesla post predsedu vlády.
Schleicherova bájka
Schleicherova bájka je najznámejší pokus o rekonštrukciu spoločného predka indoeurópskych jazykov - praindoeurópčiny. Napísal ju v roku 1868 nemecký lingvista August Schleicher. Jeho cieľom bolo ukázať ako asi mohol vyzerať predpokladaný indoeurópsky prajazyk. Ako sa menili vedomosti o jazykoch a zákonitostiach ich vývoja, vznikali novšie verzie Schleicherovej bájky odrážajúce aktuálny stav poznatkov alebo osobné názory lingvistov. Jestvujú tiež verzie pre neskoršie štádiá vývoja jazykov - protoslovanská, protoitalická, protogrécka, protoiránska, protogermánska, protokeltská, protoanatólska.
Preklad do slovenčiny
Ovca a kone
Margaréta Habsburská (1480 – 1530)
Margaréta Habsburská (* 10. január 1480, Brusel, Burgundské Nizozemsko – † 1. december 1530, Mechelen, Habsburské Nizozemsko) bola dcéra vtedajšieho arcivojvodu a neskoršieho cisára Maximiliána I. Habsburského a vojvodkyne Márie Burgundskej.
V rokoch 1507 až január 1515 a od roku 1517 až do svojej smrti v roku 1530 bola miestodržiteľkou habsburského Nizozemska.
Faremoutiers
Faremoutiers je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Seine-et-Marne, v regióne Île-de-France.
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Smaragdová tabuľa
Smaragdová tabuľa alebo Smaragdová doska (po lat. Tabula smaragdina) Herma Trismegista je krátky kryptický text, ktorý údajne odhaľuje tajomstvá pralátky a jej premien. Až do 20. storočia boli známe len stredoveké latinské rukopisy tohto textu, ale najnovšie výskumy odhaľujú jeho arabských predchodcov.
Dejiny
Smaragdovú tabuľu údajne napísal egyptský boh Thovt, zvaný Grékmi Hermés Trismegistos. Tento krátky, ale veľavravný traktát bol podľa legendy nájdený Alexandrom Veľkým (podľa iných mýtov Apollóniom z Tyany, alebo Sárou) na smaragdovej doštičke. V skutočnosti bol jej arabský text prvýkrát uverejnený v 8. storočí. Najstaršia latinská verzia je uložená v Bibliothéque nationale v Paríži a predstavuje ju prepis z 12. storočia. Súčasní experti predpokladajú, že Smaragdová tabuľa je egyptského, perzského, alebo gréckeho pôvodu a vznikla pravdepodobne v epoche helenizmu (možno však už skôr). Nech je jej pôvod akýkoľvek, Smaragdová tabuľa sa stala základom hermetických náuk a západnej ezoterickej tradície vôbec.
Najstarším doloženým zdrojom je kniha Kitáb Sirr al-asrár približne z roku 800, ktorej autorom je Abd al-Kádir al-Džílání. Do latinčiny ju preložil pod názvom Secretum Secretorum (Tajomstvo tajomstiev) Johannes Hispanensis alebo Hispaliensis (Ján zo Sevilly) asi v roku 1140.
Bugnicourt
Bugnicourt je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Nord, v regióne Nord-Pas-de-Calais.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Jürgen Klopp
Jürgen Norbert Klopp (* 16. jún 1967, Stuttgart) je bývalý nemecký futbalista a bývalý futbalový tréner nemeckého bundesligového klubu Borussia Dortmund. V rokoch 2011 a 2012 bol zvolený za nemeckého Trénera roka. V súčasnosti trénuje anglický klub Liverpool FC.
Hráčska kariéra
Klopp strávil celú svoju profesionálnu hráčsku kariéru v klube 1. FSV Mainz 05 (1989 – 2001). Pôvodne hral na poste útočníka, v roku 1995 sa presunul na pozíciu pravého obrancu.
Trénerská kariéra
Ako tréner pôsobil v bundesligovom klube 1. FSV Mainz 05. V roku 2008 dostal ponuku z Borussie Dortmund, ktorú v letnom období prijal (spoločne so svojím asistentom Željkom Buvačom). Do tímu si so sebou priviedol z Mainzu taktiež srbského futbalistu Nevena Subotića.
Od ročníku 2008/09 trénoval Borussiu Dortmund, s ktorou sa stal v sezónach 2010/11 a 2011/12 majstrom Nemecka. V ročníku 2011/12 navyše doviedol mužstvo Borussie k zisku DFB Pokalu, vo finále Dortmund porazil Bayern Mníchov 5:2. S Dortmundom sa predstavil 25. mája 2013 vo Wembley vo finále Ligy majstrov 2012/13 opäť proti večnému rivalovi Bayernu Mnichov, Borussia však najprestížnejší európsky pohár nezískala, podľahla Bayernu 1:2.
V júli 2013 na začiatku ročníku 2013/14 priviedol Dortmund v nemeckom futbalovom Superpohári DFL-Supercup k víťazstvu 4:2 nad Bayernom Mníchov. Pred sezónou 2014/15 vyhral s Borussiou opäť DFL-Supercup proti Bayernu Mníchov (výhra 2:0).
V októbri 2015 sa stal trénerom Liverpool FC, keď podpísal kontrakt na 3 roky a vystriedal tak Brendana Rodgersa na lavičke tohto klubu.
V sezóne 2017/18 sa dostal s Liverpoolom do finále Ligy Majstrov, ktorý prehral s Realom Madrid 3:1.
V sezóne 2018/2019 vyhral s Liverpoolom Ligu Majstrov, keď porazil Tottenham Hotspurs 2:0.
V roku 2019 vyhral s Liverpoolom Superpohár, keď vo finále porazli po penaltovom rozstrele Chelsea.
V sezone 2019/20 vyhral s Liverpoolom titul anglickej Premier League.
Iné
V rokoch 2005 – 2008 prijal rolu futbalového experta v nemeckej televíznej stanici ZDF, spolukomentoval zápasy nemeckej futbalovej reprezentácie, po Eure 2008 túto rolu prevzal bývalý futbalový brankár Oliver Kahn. Počas Mastrovstviev sveta 2010 v Juhoafrickej republike spolupracoval (v role experta) na stanici RTL s Güntherom Jauchom.
Osobný život
Klopp je protestantský kresťan, ktorý často vyznáva svoju vieru na verejnosti. V rade rozhovorov a evanjelických publikácií odkazuje na Ježiša Krista ako základ svojho života.
Iracký Kurdistan
Iracký Kurdistan, niekedy aj Južný Kurdistan je autonómna oblasť Kurdov v severovýchodnom Iraku, ktorú tvorí guvernorát Halabdža, Sulajmáníja, Arbíl a Dahúk. V oblasti s rozlohou asi 36 000km² žije 4 864 000 obyvateľov (zhruba 20 % populácie Iraku). Na východe susedí s Iránom, na severe s Tureckom, na západe so Sýriou a na juhu s Irakom. Hlavným mestom regiónu je Arbíl. Úradnými jazykmi sú kurdčtina a arabčina, okrem kurdskej väčšiny tu žijú Asýrčania, Arméni a irackí Turkméni. Väčšina obyvateľov sú moslimovia, z ktorých je viac sunnitov než šítov; významné náboženské menšiny tvoria kresťania a jezídovia. Fakticky ale iracký Kurdistan kontroluje oveľa väčšie územie než sú tri vyššie spomínané guvernoráty. K ďalším územím ovládaným Irackým Kurdistanom náleží aj guvernorát Kirkúk.
Geografia
Región Kurdistan je prevažne hornatý, pričom najvyšším bodom je 3 611 metrov vysoký vrch, ktorý je známy ako Cheekha Dar („čierny stan“). Medzi pohoria irackého Kurdistanu patria pohoria Zagros, Sindžar, Hamrin, Mount Nisir a Qandil. Regiónom preteká veľa riek, ktoré sa vyznačujú úrodnými pôdami, dostatkom vody a malebnou prírodou. Veľký Zab a Malý Zab tečú z východ na západ regiónu. Rieka Tigris vstupuje do irackého Kurdistanu z tureckého Kurdistanu.
História
KDS uvítala štátny prevrat roku 1958, kedy bolo zvrhnuté Iracké kráľovstvo a nastolená republika. Od novej vlády očakávala, že ich podporí v snahe o osamostatnenie. Tieto nádeje sa ale ukázali ako falošné a vzťahy medzi Kurdmi a centrálnou vládou sa začali zhoršovať, čo nakoniec vyústilo v nerozhodnú vojnu, ktorá trvala s prestávkami až do roku 1975.
V roku 1970 vydala baasistická vláda manifest, ktorý uznával legitímnosť kurdskej národnosti a sľuboval Kurdom jazykové práva, účasť vo vláde aj autonómne riadenie vo svojich oblastiach. Kurdská oblasť mala byť určená sčítaním ľudu, ku ktorému ale nedošlo. Iracká vláda sa tak s Kurdmi prela okrem iného o mesto Kirkúk a jeho okolie, v ktorom bola kurdská väčšina, ale iracká vláda si ho chcela ponechať kvôli náleziskám ropy. Keď v roku 1974 vyhlásil režim autonómna oblasť, konflikty o územie vyústili v otvorený boj, kedy proti sebe stálo vyše 50 000 bojovníkov kurdských milícií Pešmerga a na strane štátnej moci asi 90 000 mužov, 1 200 tankov a 200 lietadiel. Pri vojne, ktorá skončila ešte v tom roku podpisom Alžírskej dohody, získavali Kurdi podporu vo forme dodávok zbraní od Iránu.
Po skončení bojov nasledovali násilné presuny Kurdov z odľahlých oblastí irackého Kurdistanu do tých pod väčšou kontrolou centrálnej vlády alebo dokonca mimo autonómnu oblasť do iných častí Iraku. Týmto spôsobom bolo presídlených približne 250 000 ľudí. V roku 1975 založil prezident Iraku Džalál Talabání Vlasteneckú úniu Kurdistanu (VSK), ktorá odvtedy bojuje o popredné postavenie v kurdskom hnutí s KDS. Ku koncu Iránsko-irackej vojny v roku 1987 vymenoval Saddám Husajn svojho bratranca Alího Hasana al-Madžída guvernérom severnej časti Iraku. Al-Madžíd sa rozhodol vyľudniť oblasť Kurdistanu a v roku 1988 začal genocídu kurdského obyvateľstva známu pod názvom al-Anfál, pri ktorej využíval aj chemické zbrane. Počas asi pol roka nechal zničiť takmer 4 000 dedín a zabiť približne 150 000 Kurdov. Ďalších asi 150 000 ušlo do Turecka a Iránu.
Porážka Iraku vo Vojne v Zálive vo februári 1991 podnietila Kurdmi a Śítov k vzbure proti režimu. Kurdskej jednotky Pešmerga sa postupne zmocnili väčšiny územia Kurdistanu. Iracká armáda na vzburu odpovedala tvrdým protiútokom, pri ktorom zomrelo asi 300 000 ľudí (Kurdov a Šítov dohromady) a ďalších až 2,5 milióna ušlo do Turecka a Iránu. V apríli 1991 si Spojené kráľovstvo a OSN vynútili zriadenie bezletovej zóny nad irackým Kurdistanom. Oblasť postupne opustili iracká armáda a irackí úradníci a stala sa tak de facto autonómnou oblasťou.
Deutschfeistritz
Deutschfeistritz je trhová obec v Rakúsku v spolkovej krajine Štajersko v okrese Graz-okolie. 1. januára 2015 bola trhová obec Deutschfeistritz spojená s obcou Großstübing.
Trhová obec má rozlohu a  obyvateľov. Pred spojením mala obec rozlohu a 1. januára 2014 v nej žilo 3 871 obyvateľov.
Rocheservière (kantón)
Rocheservière je francúzsky kantón v departemente Vendée v regióne Pays de la Loire. Tvorí ho šesť obcí.
Právnická fakulta Masarykovej univerzity
Právnická fakulta Masarykovej univerzity (skr. PrF MU) je jedna z desiatich fakúlt Masarykovej univerzity. Založená bola spolu s celou univerzitou v roku 1919. V medzivojnovom období sa preslávila normatívnou teóriou práva, v roku 1950 bola zrušená a obnovená bola až v roku 1969.
Fakulta ponúka všetky tri stupne vysokoškolského vzdelania, a to v oboroch právo, verejná správa a v rôznych právnych špecializáciach. Doménou štúdia je päťročný magisterský študijný program Právo a právna veda.
Právnická fakulta sídli v Brne v klasicistickej budove na Veveří. Počas okupácie počas druhej svetovej vojny bola budova používaná na vyšetrovanie Gestapa, po vojne ju využívala Vojenská akadémia.
Aula právnickej fakulty
náhľad|Maľba Prometeus prinášajúci ľudstvu oheň v slávnostnej aule právnickej fakulty Slávnostná aula (niekedy tiež Auditorium Maximum) právnickej fakulty je využívaná na promócie absolventov zo všetkých fakúlt. Nachádza sa tu zreštaurovaná maľba Antonína Procházky s motívom Prometea prinášajúceho ľudstvu oheň a vitráže Františka Kysela s citátmi slávnych osobností českých dejín na strope auly.
Prezidentské voľby v USA
thumb|right|Rozdelenie hlasov voliteľov medzi štáty pre voľby v rokoch [[2004 a 2008]]
Prezidentské voľby v USA určujú, kto nastúpi na post prezidenta a viceprezidenta USA počas štvorročného obdobia, začínajúceho inauguračným dňom (20. január v roku nasledujúcom po voľbách).
Zatiaľ posledné boli prezidentské voľby 2020, ktoré sa uskutočnili 3. novembra 2020.
Priebeh volieb
thumb|right|Zápis z volieb v roku [[1800]] thumb|right|Zápis z volieb v roku [[1824 z 9. februára 1825. Hlasy získali 4 kandidáti: Andrew Jackson, John Quincy Adams, William H. Crawford a Henry Clay]]
Prezident a viceprezident sú volení na rovnakom hlasovacom lístku nepriamo Zborom voliteľov, ktorého členovia sú vybraní priamo vo voľbách v jednotlivých štátoch. Dnes voliči v každom štáte vyberajú z ponúknutých voliteľov, ktorí sa zaväzujú voliť daného prezidentského kandidáta (zväčša sa meno kandidáta zobrazuje na kandidátkach, aj keď sú v skutočnosti volení len volitelia). Víťazom volieb sa stáva ten prezidentský kandidát, ktorý získa aspoň 270 hlasov od voliteľov. Je možné, aby kandidát získal menej hlasov od voličov a napriek tomu sa stal prezidentom. Do schválenia Dvanásteho dodatku k Ústave USA v roku 1804, druhý za víťazom sa stal viceprezidentom. Voľby sa konajú každé štyri roky v utorok po prvom pondelku v novembri (hoci vo veľa štátoch je umožnené začať voliť niektorým skupinám voličov niekoľko týždňov vopred).
Hlasy zhromaždenia voliteľov sú určované samotnými štátmi. Každý voliteľ má jeden hlas. Volitelia, ktorí hlasujú proti kandidátovi vybranému štátom sú označovaní ako faithless electors (nespoľahliví volitelia, volitelia bez viery), a takéto prípady sú zriedkavé. Právne poriadky jednotlivých štátov určujú pravidlá pre svojich voliteľov. Vo všetkých štátoch okrem Maine a Nebrasky, kandidát, ktorý vyhrá v štáte voľby získava hlasy všetkých voliteľov (podľa princípu „víťaz berie všetko“). Od roku 1969 v Maine, a od roku 1991 v Nebraske, dva hlasy voliteľov získava víťaz volieb a zvyšok (2 v Maine, 3 v Nebraske) získava víťaz v každom z kongresových dištriktov.
Výsledky
* „Hlavný oponent“ je definovaný ako kandidát, ktorý dostal viac ako 1% z počtu hlasov od volieb 1824 vrátane, alebo viac ako 5 hlasov voliteľov pre voľby pred 1820 vrátane.
† Označuje minoritného prezidenta—teda takého, ktorý dostal menej ako 50% zo všetkých hlasov.
‡ Označuje prezidenta, ktorý nezískal ani pluralitu z odovzdaných hlasov a jeho protikandidáta.
** Označuje voľby, v ktorých porazený kandidát získal absolútnu väčšinu všetkých hlasov.
Poznámka: Prezidenti John Tyler, Millard Fillmore, Andrew Johnson, Chester Arthur a Gerald Ford slúžili ako prezidenti, aj keď nikdy nevyhrali voľby; Ford nebol zvolený viceprezidentom. Tyler a Johnson nekandidovali, ani ako úradujúci; Fillmore kandidoval neskôr, ale už nie ako úradujúci prezident.
Účasť
Účasť na prezidentských voľbách v posledných rokoch klesala, hoci ostro vyskočila vo voľbách v roku 2004 po nízkych číslach v rokoch 1996 a 2000. Kým účasť klesá, množstvo zaregistrovaných voličov rastie. Od 60. do 80. rokov sa množstvo zaregistrovaných voličov pohybovalo od 65% do 70% z celej populácie, ktorá môže voliť a vplyvom nových vládnych programov registrácia stúpla na 75% v 1996 a 2000.
Zdroje: Federal Election Commission, Office of the Clerk, U.S. Census Bureau
1; Voliacu populáciu tvoria občania nad 18 rokov. Presné pravidlá si však určujú členské štáty, často sú z volebného procesu vylúčení odsúdení alebo dokonca bývalí trestanci. Veľký pokles v účasti medzi rokmi 1968 a 1972 môže byť z veľkej časti spôsobený rozšírením volebného práva na vek 18 rokov (predtým obmedzené na 21 a viac).
Baba (Praha 6)
Baba je architektonicky významná vilová štvrť v Prahe-Dejviciach. Územie s rozlohou asi 3 hektáre je vymedzené ulicami Matějská, Nad Paťankou, Na Ostrohu, Na Babě, Jarní a Průhledová. Baba leží na rovnomennom skalnom návrší v nadmorskej výške 264 medzi ľavým brehom Vltavy a Šáreckým potokom.
Dejiny
Názov Baba sa vyskytuje už v 15. storočí, oblasť bola osídlené už v mladej kamennej dobe, čo preukázali početné archeologické nálezy zo 70. rokov 20. storočia. V stredoveku tunajšie priestory patrili k osade Horná Šárka (pôvodne Újezdec) a rozprestierali sa tu vinohrady. Na začiatku 15. storočia ich zakladal Jiřík z Janovic, prepošt svätovítskej kapitoly, ku ktorej osada patrila. Na mieste najstarších vinohradov na južnej strane bol neskôr postavený statok Paťanka, ktorý pripomína už len dnešný názov ulice Nad Paťankou. Ďalšie vinice založil roku 1622 novomestský mešťan Jindřich Žežula. Neskorší majiteľ tejto vinice Servác Engel z Engelflussu, mešťan, garbiar a odvážny obranca Prahy proti Švédom v roku 1648. Ten dal vedľa vinice postaviť po roku 1650 viničný lis. Ten bol neskôr prestavaný na letohrádok. V roku 1673 kúpil vinicu aj s objektom letohrádku dekan metropolitnej kapitoly u sv. Víta Tomáš Ján Pěšina z Čechorodu. Po ňom bola vinica nazývaná Dekanka alebo Čechorodka. V 40. rokoch 18. storočia bol letohrádok bavorskými a francúzskymi vojskami poškodený a vypálený a v roku 1748 boli pozemky pripojené k Šáreckému hospodárskemu dvoru. V roku 1858, keď sa stavala železnica z Prahy do Podmokel, boli pozostatky letohrádku upravené na romantickú zrúcaninu s masívnymi stenami a klenutým oknami a stal sa obľúbeným miestom výletov.
Funkcionalizmus
V druhej polovici dvadsiatych a na začiatku tridsiatych rokov minulého storočia sa v architektúre odohrávali udalosti, ktoré predznamenali jej vývoj v budúcnosti. Zrodil sa funkcionalizmus, medzinárodný sloh. Na programe dňa boli otázky moderných domov, moderného bývania. Synonymom pokroku bola modernosť. Nešlo už len o to, postaviť moderný dom – rovnako dôležité bolo usadiť ho do súvislosti s okolím, takže na zelených lánoch vyrastali celé modelové štvrte. Architektúra a urbanizmus sa spolu začali uberať ruka v ruke, sledoval sa rovnako inžiniersky (použitie nových materiálov a technológií) ako sociálny aspekt, architektúra sa viac ako umením stávala vedou. Uvažovalo sa o typizácií, hľadal sa ideál dostupný širokým masám. V štuttgartskom Weissenhofe vznikla osada, ktorá bola predchodkyňou Pražskej Baby. Pôvodne ju mal celú navrhnúť Mies van der Rohe, ale spoznal, že by bola škoda, keby svoj názor nemohli prejaviť aj iní tvorcovia, takže sa uspokojil s jedným blokom domov a dal priestor ďalším kolegom z Európy. Prejavili sa tak mnohý kľúčový architekti z Európy ako: Le Corbusier, Walter Gropius, Peter Behrens a iný. Architektom išlo o typizáciu, teda o možnosť priemyselnej výroby jednotlivých prvkov v súvislosti s využitím moderných technológií a prefabrikátov. O rok neskôr sa pod vplyvom Štuttgartu uskutočnila v Brne podobná prehliadka nazvaná Nový byt v rámci rozsiahlej výstavy súdobej kultúry. Podobné funkcionalistické kolónie však pražská Baba prekonala počtom domov a stala sa európskym unikátom, ktorý zaujíma veľa odborníkov.
Stavba Baby
Baba, predtým využívaná ako vinohradnícka oblasť bola miestom, na ktorej sa v roku 1928 rozhodol Zväz československého diela vybudovať modernú záhradnú vilovú osadu, ktorá by sa stala inšpiráciou a vzorom moderného bývania pre širšie vrstvy obyvateľstva. Organizácie projektu sa ujal architekt Pavel Janák. Celková koncepcia Baby je postavená horizontálne po vrstevniciach na plytkých parcelách. Na Babe prišiel Janák so zaujímavým urbanistickým riešením. Pre poskladanie jednotlivých domov použil spôsob striedavej zástavby, ktorá pripomína šachovnicový systém. Výsledkom je skutočnosť, že sa domy navzájom nerušia vo výhľade, ktorý na Babe znamenal jednu z prvoradých kvalít. Z finančných dôvodov sa investormi stali príslušníci vyššej strednej vrstvy, a ti nechceli bývať v radových domoch. Nakoniec teda nevznikol žiaden univerzálny rodinný dom, ale jednotlivé moderné voľne stojaca dvoch až trojposchodové rodinné vily obklopené záhradami. Domy mali obmedzenú výmeru a architektov taktiež obmedzovali rozpočtové limity. Nakoľko všetky budovy boli postavené v modernom štýle funkcionalizmu, majú niektoré zhodné prvky, predovšetkým rovné strechy, obdĺžnikový pôdorys a väčšinou dvojpodlažný vzhľad škatúľ, ktoré sú však rôzne tvarované. Sú buď tehlovej alebo železobetónovej konštrukcie s hladkou bielou fasádou. Severné strany budov priliehajú k ulici, široké okná na južnej strane otvárajú krásny pohľad na mesto. Dispozície sú racionálne usporiadané.
Prvými obyvateľmi osady Baba boli: architekt Pavel Janák, riaditeľ Umeleckopriemyselného múzeá Karel Herain, grafik Ladislav Sutnar, ďalej výtvarníčka Emilia Paličková, maliar Cyril Bouda, spisovateľ Václav Řezáč, dekan lekárskej fakulty Karlovej univerzity Jan Bělehrádek, riaditeľ Národného divadla Stanislav Mojžiš-Lom a ďalší. Títo ľudia svojim kladným postojom k modernej architektúre a životnému štýlu napomohli k tomu, že sa projekt pražskej Baby vôbec mohol uskutočniť. Stavba moderných domov začala v roku 1932 a za niekoľko mesiacov tu už bola prezentovaná výstava moderného bývanie. Verejnosti bolo na sedem týždňov sprístupnených dvadsať domov v rôznej fáze výstavby. Až dvanásť tisíc ľudí si bolo prezrieť výstavu, ktorá bola na danú dobu nevídaná. Prezentovala bývanie vo funkcionalistickom štýle, ktoré zaujalo aj širokú verejnosť. V nasledujúcich ôsmich rokoch sa kolónia rozrástla na tridsaťtri víl, na ktorých sa podieľali architekti z niekoľkých generácií: Adolf Benš, Antonín Černý, Josef Fuchs, Josef Gočár, Josef Grus, Antonín Heythum, Pavel Janák, František Kavalír, František Kerhart, Jan Evangelista Koula, Hana Kučerová-Záveská, Evžen Linhart, Ladislav Machoň, Oldřich Stary, František Zelenka a Ladislav Žák. Medzi nimi bol jediný cudzinec, ktorý sa už predtým podieľal na osade v štuttgartskom Weissenhofe, Holanďan Mart Stam. Vďaka nevýdanej pestrosti zastúpenia rôznych architektov Baba nepôsobí uniformne, nudne a jednotvárne.
Baba predstavuje ukážkový príklad vilového bývania v kvalitnej lokalite, pri ktorej sa uplatnili najmodernejšie a najprogresívnejšie metódy navrhovania a výstavby v danej dome. V európskom kontexte je jedným s najvýznamnejších diel architektúry dvadsiateho storočia. Vzťah terajších majiteľov k víl na Babe je často necitlivý, vzhľadom na uchovanie pôvodného vzhľadu budov. Aj keď v posledných rokoch bolo urobených veľa úprav, vydržala táto vzácna funkcionalistická pamiatka už vyše 70 rokov. V roku 1993 ju Rada mesta Praha vyhlásila za pamiatkovú zónu.
Eleonóra Portugalská
Eleonóra Portugalská (* 18. august 1434, Torres Vedras, Portugalsko – † 3. august 1467, Viedenské Nové Mesto, Rakúsko) bola portugalská infantka, dcéra portugalského kráľa Eduarda I. a Eleonóry Aragónskej.
Keď Eleonóra v roku 1451 dostala ponuku na sobáš s rímskym kráľom Fridrichom III. Habsburským, do Lisabonu sa doniesol pápežov výrok, že chce kráľa v Ríme korunovať za cisára a jeho manželku na cisárovnú. Takto mohla Eleonóra zaujať najvyššie postavenie medzi ženami v Európe a údajne vyhlásila, že „chce Fridricha a nikoho iného!“ Odmietla tak francúzskeho následníka trónu (budúci Ľudovít XI.).
16. marca 1452 sa Eleonóra v Ríme stala Fridrichovou manželkou a o tri dni neskôr bola korunovaná za cisárovnú.
Po manželovom boku bola dokonca zajatá na viedenskom zámku (mocenské spory Fridricha a jeho brata Albrechta VI.) na prelome rokov 1463 - 1464, kedy povzbudzovala svojho manžela a vyjednávala so vzbúrencami.
Deti
Z manželstva s Fridrichom sa narodilo päť detí:
Phillips Exeter Academy Library
náhľad|Phillips Exeter Academy Library Phillips Exeter Academy Library je knižnica v meste Exeter v New Hampshire v USA. Patrí škole Phillips Exeter Academy a navrhol ju architekt Louis Kahn. Bola postavená v rokoch 1965 - 1972.
Knižnica, rovnako ako škola, boli miesta, ku ktorým pociťoval Louis Kahn hlbokú úctu. Veril, že knižnica je posvätné miesto. Kahn začal riešiť otázku typologického programu knižnice už desať rokov pred získaním zákazky na knižnicu kampusu Philips Exeter Academy. V roku 1956 sa zúčastnil súťaže na knižnicu Washingtonskej univerzity. Loius Kahn sa v súťažnom návrhu držal obvyklého usporiadania knižnice, v ktorom existujú dva oddelené priestory - jeden pre čitateľov a jeden pre knihy. Veril však tomu, že vzťah čitateľa a knihy nemusí byť vyjadrený len oddeleným statickým spôsobom.
Kahnov návrh knižnice do Exeteru vznikol na základe kritiky súdobých programov knižnice. Doslova obrátil ustálený knižničný program naruby - namiesto centrálnej študovne a obvodových skladov kníh navrhol železobetónovú stavbu ukrývajúcu knihy a okolo tohto bloku rozvinul hmotu čitární vystavanú z tehiel. Toto usporiadanie bolo inšpirované príkladom stredovekej kláštornej knižnice v Durhame a krížovou chodbou pri kostole Santa Maria della Pace v Ríme od Bramanteho.
Brownlee a De Long označujú túto budovu knižnice ako „najjednoduchšiu a najsilnejšiu“ architektúru Louisa Kahna. Je jedným z posledných projektov dokončených pred jeho smrťou. Je to takmer klasická budova, ktorá dodržuje historické pravidlá staviteľského umenia. Na priečelí z pálených tehiel a betónu rozoznávame sokel, strednú časť a atiku. Piliere sa smerom hore zužujú. Všetky štyri strany fasády sú identické. Klasické tvarovanie však narušuje úmyselné tvarovanie na rohoch. Zavedenie betónu a ocele do stavebníctva umožnilo prestať vnímať roh ako nutný štrukturálny prvok. Kahn našiel riešenie zvláštne v tom, že rohy otvoril.
Kahn bol tiež inšpirovaný knižničnou halou vytvorenou architektom Étienne-Louis Boullée, keď centrálnu halu knižnice osvetlil zenitálnym svetlíkom. Prichádzajúci tak videl hneď po vstupe do knižnice všetky uložené knihy. Tento centrálny priestor, štvorcová hala zaklenutá betónovým krížom, je definovaný obrovskými kruhovými otvormi v interiérových stenách. Knižnica bola pre Louisa Kahna intímnym miestom, ktoré má podnecovať k čítaniu a k štúdiu. Musí preto obsahovať miesta a výklenky, kde sa bude dať nerušené čítať. Kahn vytvoril intímne drevené zákutia pre čitateľov. Ich osvetlenie oknami, zvonka pokovenými sklami, umožňuje čítať knihy pri prirodzenom osvetlení. Hlavné okná sú umiestnené nad výškou očí čitateľa, menšie okná vo výške očí umožňujú výhľad na univerzitný kampus, alternatívne kvôli súkromiu a koncentrácii môžu byť zatemnené drevenými žalúziami.
Súčasťou Kahnovho Exeterského návrhu je aj školská menza, ktorá tvorí spoločne s knižnicou zaujímavý kompozičný celok.
Klavírna sonáta č. 14 (Beethoven)
'''Klavírna sonáta č. 14 cis-mol "Quasi una fantasia", Op. 27 č. 2 známa aj ako "Sonáta mesačného svitu"''' je dielo nemeckého skladateľa Ludwiga van Beethovena.
Sonáta, ktorú skladateľ dokončil v roku 1801, bola vydaná spolu s menej známou ''Klavírnou sonátou č. 13 Es-dur'' pod jedným opusovým číslom. Skladbu Beethoven venoval svojej žiačke, iba sedemnásťročnej Giuliette Guicciardi, ku ktorej ho viazali okrem učiteľských povinností i hlbšie city. Tu možno hľadať aj skutočné mimohudobné pozadie skladby, zatiaľ čo vžitý a odborníkmi často kritizovaný prívlastok "mesačného svitu" dostalo dielo až neskôr, na základe subjektívneho dojmu hudobného kritika a básnika Ludwiga Restallba, ktorému prvá veta skladby pripomínala svetlo mesiaca nad Luzernským jazerom. Pôvodný podtitul diela pochádzajúci od Beethovena je "quasi una fantasia", čo naznačuje odklon od tradičnej pevne zviazanej stavby sonáty.
Prvá veta diela Adagio sostenuto je voľne plynúca a melancholická. Začína triolami pravej ruky s prvými dobami zdôraznenými basovými tónmi ľavej ruky:
506x506pixelů
Po týchto štyroch taktoch triolové frázy, ktoré tvoria základ celej vety, preberá ľavá ruka. Pravá ruka hrá tému založenú na osamotených tónoch, ktorá netypicky tvorí skôr akýsi sprievod k triolovej melódii. Druhá veta Allegretto v 3/4 takte je krátka a predstavuje akési intermezzo, ktoré rozjasňuje celú skladbu a neutrálne prepája ostro odlišujúce sa okrajové vety. Hlavná téma je nasledovná:
525px
Záverečné Presto agitato je zvyčajne najdlhšou časťou skladby. Reflexívne trioly z prvej vety sú tu transformované na rýchle šesnástinové figúry. Objavujú sa už v prvých taktoch búrlivej hlavnej témy. Vedľajšia téma skôr vhodne doplňuje hlavnú, akoby s ňou kontrastovala. Vynikajúco vystavaná veta dnes rovnako ako za čias Beethovena vyvoláva v poslucháčovi veľké pohnutie a vzrušenie, no jej úspech závisí predovšetkým od technických a výrazových dispozícií interpreta. Dĺžka skladby je približne 15 minút.
Napriek tomu, že sám Beethoven si cenil mnohé svoje ďalšie sonáty viac, stala sa sonáta č. 14 už za jeho života veľmi populárnou a dnes ju môžeme označiť dokonca za akési synonymum klavírnej skladby. Prvá veta patrí medzi najznámejšie melódie klasickej hudby vôbec.
Vídeňský denník
Vídeňský denník boli české noviny vychádzajúce počas bachovho absolutizmu.
Okolo grófa Leva Thuna - ministra školstva - sa po revolúcii vo Viedni sústredila skupina českých intelektuálov, ktorú možno oprávnene nazvať politickými prebehlíkmi a reakcionármi (Ján Votka, Jozef a Hermenegild Jireček a iní). Im bolo zverené redigovanie Vídeňského denníka, ktorý bol založený predovšetkým preto, aby polemizoval s Havlíčkovým Slovanom a paralyzoval - tak jeho vplyv v českých i v slovenských krajoch.
Medzi Víděnským denníkom - ako orgánom oficiálne súkromným a úradnými Slovenskými novinami neboli veľké rozdiely v politickej línii, ba ani v spôsoboch boja proti odporcom absolutizmu. Víděnský denník len navonok vystupoval ako „nezávislé noviny“. V skutočnosti bol však financovaný z tajných fondov Ministerstva vnútra, pričom oboje noviny boli tlačené v tej istej tlačiarni Mechitaristov vo Viedni. Po zániku Víděnského denníka, ktorý nasledoval onedlho po zastavení Slovana, prešli jeho redaktori do Slovenských novín, prípadne sa stali ich spolupracovníkmi.
Českí konzervatívni politici na čele s ministrom Thunom sa snažili o rozbitie českej národno-liberálnej strany a teda aj o porážku Karola Havlíčka na poli publicistiky. Ich cieľom bola tiež likvidácia pokrokového federatívneho zriadenia Rakúska, ktoré presadzoval tiež časopis Constitutioneles Blatt aus Böhmen. Keď bolo zjavné, že úradné Pražské noviny prehrali polemický zápas s Havlíčkovým Slovanom, usiloval sa Thuna a jeho spojenci o založenie nových, tentoraz účinnejších novín. Snažili sa pritom, aby to boli noviny navonok nezávislé, pretože verejnosť k úradným a vládou podporovaným novinám mala veľký odpor.
Prípravami na založenie Vídeňského denníka sa zaoberal dr. Antonín Beck - hlavný cenzor Slovenských novín, ktorý bol už od roku 1841 v úzkom dôvernom styku s grófom Levom Thunom. Beck ako Bachov tajomník sa už koncom roku 1849 bezúspešne pokúšal kúpiť Havlíčka a jeho Národní noviny. Jeho pomocníkom pri zakladaní Víděnského denníka bol Jozef Jireček, neskorší minister v Hohenwartovej vláde, ktorý bol začas aj redaktorom Havlíčkových Národných novín. Odtiaľ ho však Havlíček v júli roku 1848 vyhodil ako „Thunovu tajnú políciu“. Preto ešte aj roku 1850 Havlíček nazýval Jozefa Votku a Jozefa Jirečku „politickými prebehlíkmi“.
Zakladatelia Vídeňského denníka sa snažili mu zachovať povesť nezávislosti. Mala ho vydržiavať akciová spoločnosť, na ktorú vysokí českí šľachtici zozbierali sumu 8000 zl., čo však na réžiu denníka nestačilo, prečo musel byť financovaný aj zo zdrojov ministerstva vnútra. V nemeckom prospekte „ k upisovaniu akcii Víděnského denníka“, jeho tvorcovia tvrdili, že to bude vraj najlepší český tlačový orgán, pričom sa len s pohŕdaním ako o ľudových novinách vyslovovali o Slovenských novinách, Vlastimilovi, Věstníckych novinách, Večernom liste, Moravských a Pražských novinách.
Prvé číslo Vídeňského denníka vyšlo 9. júla 1850 s podtitulom: Noviny politické a literárne. Vychádzali denne okrem nedele. Zodpovedným redaktorom novín bol Ján Votka - niekdajší radikál a priateľ J. V. Friča, neskôr renegár a vysoký hodnostár jezuitského rádu v Prahe. Posledné číslo Víděnského denníka vyšlo 14. januára 1852.
Noviny mali aj literárnu prílohu Vesnu, ktorá vychádzala ešte pol roka po ich zániku. Nie je náhodné, že práve redakcia vládnych Slovenských novín sa snažila aj po zániku Víděnského denníka udržať Vesnu pri živote, čo sa jej však nadlho nepodarilo.
Víděnský denník už od svojho prvého čísla ostro kritizoval Karola Havlíčka-Borovského a jeho Slovan, pričom stále zdôrazňoval, že tak robí samostatne bez závislosti na cisárskej Viedni. Preto Havlíček dokazoval, že sú to vládou tajne financované noviny, o ktorých nezávislosti sa vôbec nedá hovoriť. Havlíček bol dobre informovaný o plánoch českých šľachtických reakcionárov vo Viedni, ako aj o zákulisnej činnosti redaktorov Víděnského denníka. Jeho informátorom bol Slovák Eugen Zlatiborský, neoficiálny redaktor Slovenských novín a autor početných článkov o Slovensku uverejnených v Slovenských novinách a vo Víděnskom denníku. Ďalšími boli Ferdinand Koppa, bývalý spolupracovník Včely a Národných novín a spolupracovník Víděnského denníka Václav Tieftrunk.
Víděnský denník, podobne ako vládne Slovenské noviny presvedčoval našich rodákov, že vláda v krátkom čase odstráni vinníkov protislovenského teroru medzi vysokými úradníkmi. Musel však pritom priznať, že “položení Slováku jest méně skvěle, než bylo před válkou", pretože ľud sa právom sťažuje na zvyšujúce sa ceny a dane. Keď minister Bach zakázal agitáciu za “samostatnú korunnú zem", Víděnský denník musel priznať, že “samostatnost Slovenska jest pro nynějšek marný účel". Zavinil si to vraj sám slovenský národ, lebo “nedostál té úloze, jaká mu příslušela". Tvrdili, že treba naďalej plniť líniu „viedenských Slovákov“ a uspokojiť sa s podávaním žiadosti o národnú rovnoprávnosť na ministerstvo vnútra a na cisársky dvor - čo bolo prejavom úplne skrachovanej politiky. Vývoj udalostí na Slovensku však dal za pravdu bojovníkom proti vládnemu teroru a absolutizmu - Karolovi Havlíčkovi-Borovskému a jeho stúpencom.
Víděnský denník, ktorý mal spočiatku na Slovensku hodne dopisovateľov, stratil veľmi rýchlo priazeň nášho obecenstva. Stalo sa tak potom, keď sa presvedčilo, že je to vládou financovaný, reakcionársky tlačový orgán. Počet jeho predplatiteľov prudko klesal a koncom roku 1850 mal ich už iba 250. O postavení týchto novín niet jasnejšieho svedectva, ako je po nemecky písaná bilančná správa o jeho pôsobení za prvý polrok 1850, v ktorej sa hovorí: “Tajní odoberatelia Víděnského denníka dávajú si noviny posielať okľukami a zaliezajú do tmavých kútov, keď ich čítajú, aby nevyšlo najavo, že sa dávajú informovať reakčnými, aristokratickými, centralistickými ideami, ktoré tieto kúpené vládne noviny nakvapkávajú do uší svojich nič netušiacich čitateľov". Havlíčkov časopis vytlačil z našich krajov nielen Slovenské noviny, ale aj Víděnský denník, ktorého vládna politika nenašla medzi našimi čitateľmi veľa stúpencov.
Do Vídeňského denníka napísal obsiahly anonymný príspevok aj Jozef M. Hurban pod názvom: “Hlas ze Slovenska o centralisací a foederací". (Roku 1851 tento príspevok vyšiel ešte raz ako osobitná brožúra vo Viedni.) V ňom Hurban ostro odmietol Havlíčkovu federatívnu politiku, ako aj jeho kritický vzťah ku spisovnej slovenčine v predchádzajúcich rokoch (Pozri Havlíčkov Slovan). Zastával sa tu vládnej, reakčnej politiky snáď aj preto, aby si naklonil cisársku Viedeň a získal od nej povolenie na vydávanie politických novín. Je možné, že Hurbana k tomuto kroku viedla nielen politická taktika, ale aj snaha prinútiť Viedeň postaviť sa proti separatistickým snahám maďarskej vládnucej triedy, prejavujúcimi sa aj v nacionálnom útlaku Slovákov. Nijaký z týchto Hurbanových predpokladov sa však neuskutočnil. Sám mal napriek všetkému vážne výhrady aj proti Víděnskému denníku, pretože aj ten patril medzi horlivých rozširovateľov staroslovenčiny v našich krajoch a medzi kritikov štúrovskej politiky. Pre publikovanie svojho Hlasu ze Slovenska si Víděnský denník vybral pravdepodobne len preto, že išlo o špeciálny protihavlíčkovský tlačový orgán. Do Slovenských novín tento príspevok poslať nemohol, lebo vtedy bol už v ostrých polemikách s Danielom Lichardom. Preto mu ani vôbec nevadilo, že o niekoľko mesiacov neskôr Víděnský denník stál pred zánikom. V januári 1852 písal o tom Danielovi Slobodovi: “České časopisy, ktoré nám vždy memento mori privolávali pre slovenčinu - jeden za druhým padajú do jamy nám vyhrabanej. Na hrob Viedenského denníka by si mal hymnu alkaickú spraviť. Vesna pôjde nezadlho za ním...Víděnský denník prehajdákal pár tisíc - a tož půjde, ba šal již spát…".
Hurban sa s „Hlasom ze Slovenska o centralisací a foederací“ dostal do úplného rozporu so svojím kritickým vzťahom k cisárskej reakčnej Viedni, ktorý tak jednoznačne dokazoval na Slovenskom zjazde v Prahe roku 1848, ale aj inokedy. Po revolúcii vláda nesplnila ani minimum požiadaviek vodcov slovenského povstania a samého Hurbana nemilosť a falošnosť viedenských politikov postihla veľmi citeľne. Ak aj potom všetkom dúfal, že bachovský absolutizmus predsa len bude k Slovákom žičlivejší, sklamal sa. Centralizácia, ktorú tak vášnivo propagoval síce zvíťazila, no zničila nielen Havlíčkovho Slovana a násilne umlčala protihabsburskú a protiabsolutistickú opozíciu, ale ochromila a hrozila udusiť aj slovenské národné hnutie.
Treba však zdôrazniť, že s takýmto centralistickým, protihavlíčkovským Hurbanovým stanoviskom nesúhlasilo veľa slovenských národovcov a medzi nimi aj štúrovcami. Neznámy dopisovateľ v Havlíčkovom časopise odpovedal Hurbanovi v mene tých Slovákov, ktorí sa nechceli zmieriť s policajným režimom a s reakčnou viedenskou vládou: “Tu se jedná o česť Slovenska. Historie bude někdy přísne soudy vynášet nad smyšlením...jež národové v nynější jistě kritičné době zastávají a bolelo by nás, aby celé Slovensko chybnou jakousi politikou jednoho člověka zapsáno bylo pro budoucnost do černé knihy pp. centralistů...My s principem i formou Slovana úplně souhlasime a cestu jež on nám ukazuje v politice naši národní nastoupit chceme...Víděnský denník ani tolik samostatnosti a zmužilosti nemá v spravedlivé hájené práv slovenských vůbec a slovanských zvláště, jako vládní Slovenské noviny". Podobné stanovisko zaujal Havlíček-Borovský vo svojej odpovedi Hurbanovi, v ktorej odhalil aj anonymitu jeho príspevku.