cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Westminsterský palác
Viktóriina veža
Pôvodne bola nazvaná ako „Kráľova veža“, pretože požiar v roku 1834, ktorý zničil starý Westminsterský palác, nastal za vlády kráľa Williama IV. Architekt skoncipoval veľkú štvorcovú vežu ako opevnenie legislatívneho „hradu“ a použil ju ako kráľovský vchod do paláca a zároveň ohňovzdorné úložisko parlamentného archívu. Victoria Tower bola niekoľkokrát prerobená a jej výška sa postupne zvyšovala; po dokončení v roku 1858 bola najvyššou svetskou budovou na svete. V spodnej časti veže je vchod pre panovníka, ktorý sa používa vždy, keď vstupuje do paláca na otvorenie parlamentu alebo pri iných štátnych príležitostiach. 15 m vysoký oblúk je bohato zdobený sochami vrátane sôch svätých Juraja, Ondreja a Patrika, ako aj samotnej kráľovnej Viktórie. Hlavná časť veže obsahuje tri milióny dokumentov parlamentného archívu uložených na 8,8 kilometroch oceľových políc rozmiestnených na dvanástich poschodiach. Patria sem hlavné kópie všetkých zákonov parlamentu vydávaných od roku 1497 a dôležité rukopisy, ako je originál Listiny práv alebo rozsudok smrti nad kráľom Karolom I. Na vrchole liatinovej pyramídovej strechy je 22 m vysoký stožiar, z ktorého vlaje kráľovská štandarda (osobná vlajka panovníka), keď je panovník prítomný v paláci.
Châtelais
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Westminsterský palác
Big Ben
Na severnom konci paláca sa týči najznámejšia z veží, Elizabeth Tower, bežne známa ako Big Ben. S dĺžkou 96 metrov je len o niečo kratšia ako Victoria Tower, ale oveľa štíhlejšia. Pôvodne známa ako Clock Tower (meno Elizabeth Tower jej bolo udelené v roku 2012 na oslavu diamantového jubilea Alžbety II.), sú v nej umiestnené Veľké hodiny z Westminsteru, ktoré postavil Edward John Dent podľa návrhov amatérskeho horológa Edmunda Becketta Denisona. Čas je zobrazený na štyroch číselníkoch s priemerom 7 metrov, ktoré sú vyrobené z mliečneho skla a v noci sú osvetlené zozadu; hodinová ručička je dlhá 2,7 metra a minútová 4,3 metra.
Châtelais
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Saint-André-de-Cruzières
Saint-André-de-Cruzières je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Ardèche, v regióne Rhône-Alpes.
Ján Markoš
Ján Markoš (* 2. júl 1985, Banská Bystrica) je slovenský šachový veľmajster. FIDE ELO rating má 2 602, zatiaľ najvyššie (august 2014).
Châtelais
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Saint-André-de-Cruzières
Obyvateľstvo
Saint-André-de-Cruzières má 492 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
Ján Markoš
V roku 2003 bol majstrom Slovenska, v roku 2006 v Banskej Štiavnici bol iba na Sonneborn druhý za Tomašom Petríkom, 2007 taktiež druhý za Movsesianom.
Westminsterský palác
Centrálna veža
Štíhla forma Centrálnej veže výrazne kontrastuje s mohutnejšími štvorcovými vežami na koncoch paláca. Je najnižšou z troch hlavných veží (91 metrov), osemuholníková centrálna veža stojí nad stredom budovy, bezprostredne nad centrálnou halou. Bola priložená k architektonickým plánom na naliehanie Dr. Davida Boswella Reida, ktorý mal na starosti vetranie: jeho plán počítal s veľkým centrálnym komínom, cez ktorý by cirkulovalo to, čo nazýval „spotrebovaný vzduch“ a zároveň by sa takýmto spôsobom dostávalo z budovy teplo a dym z približne 400 výhrevných zdrojov. Samotná veža sa však ukázala ako príležitosť na vylepšenie vonkajšieho dizajnu paláca. Centrálna veža nakoniec úplne nesplnila pôvodne stanovený účel, ale je pozoruhodná tým, že sa stala prvou názornou ukážkou toho, ako má funkčnosť vplyv na dizajn.
Okolie a záhrady
V okolí Westminsterského paláca je množstvo záhrad. Victoria Tower Gardens je verejný park pozdĺž rieky južne od paláca. Black Rod's Garden je pre verejnosť uzavretá a používa sa ako súkromný vchod. Old Palace Yard je vydláždený priestor pokrytý betónovými bezpečnostnými blokmi. Cromwell Green, New Palace Yard a Speaker's Green sú verejnosti neprístupné. College Green, oproti Snemovni lordov, je malá trojuholníková zelená plocha, ktorá sa bežne používa na televízne rozhovory s politikmi.
Ján Markoš
Hral za Slovensko na štyroch olympiádach, aj na 38. Šachovej olympiáde 2008 v Drážďanoch a 2010 v Chanty Mansijsku. Reprezentoval aj na Majstrovstvách Európy družstiev v r. 2001 v Leóne. Slovenskú ligovú súťaž hrá za Reinter Snina, českú za Novoborský ŠK (predtým Zlín), nemeckú Bundesligu za SF Berlin (predtým Bindlach), rakúsku za Lackenbach (predtým roky za Pamhagen). V roku 2007 získal titul šachového veľmajstra a druhý najvyšší rating na Slovensku. Po odchode Movsesiana je našou jednotkou. V roku 2012 vyhral Medzinárodné majstrovstvá Slovenska v B. Štiavnici aj turnaj v Rige. Jeho najvyššie dosiahnuté ELO je 2602. Hneď potom sa rozhodol skúsiť profesiu pedagóga.
Židovská strana
Židovská strana bola politická strana na území prvorepublikového Česko-Slovenska. Ideovo a personálne nadväzovala na sionistické hnutie z 90. rokov 19. storočia.
Ján Markoš
Napísal knihu o Kráľovskej indickej obrane (K.I.D.). Pravidelne prispieva do časopisu Moderný šach. Svoje články a analýzy často publikuje aj na internete. Dobrú odozvu majú jeho príspevky na novoborskom šachovom serveri a pravidelne prispieva do spravodajstva servera HrajSach.sk. Jeho ďalšia kniha Pod hladinou získala prestížnu cenu Kniha roka od Anglickej šachovej federácie. Jej predchádzajúcimi laureátmi boli Garri Kasparov či Judit Polgárová. Spoluzakladal Sokratov inštitút, ktorý aj štyri roky viedol. Vedie tiež kurzy kritického myslenia, kurzy pre manažérov s názvom Rozhoduj sa ako šachový veľmajster alebo online šachový kurz na serveri Kurzona.
Je autorom bestselleru knižnej edície Denníka N Sila rozumu v bláznivej dobe - manuál kritického myslenia (N Press, 2019), knihy Medzi dobrom a zlom, ktorá sa venuje etickým dilemám (N Press, 2020) a knihy Bližšie k sebe, ktorá vyšla s podtitulom Hľadanie ľudskosti v dobe médií, technológií a vedy (N Press, 2021).
Židovská strana
Dejiny
22. októbra 1918 bola založená Národná rada židovská ako strešná organizácia národne orientovaných Židov. V prvých mesiacoch existencie česko-slovenského štátu jej predstavitelia vyjednávali s českou politickou elitou, napríklad o uznanie židovskej národnosti v nadchádzajúcom sčítaní ľudu alebo o otázkach volebného systému a boja proti antisemitizmu. Už v roku 1919 sa sionisti zúčastnili komunálnych volieb roku 1919. Nešlo ale o celoštátnu kandidatúru, ale o jednotlivé lokálne kandidátne listiny sústredené okolo miestnych sionistických aktivistov. Prvú celoštátnu volebnú kandidatúru sionistický tábor uskutočnil počas parlamentných volieb v roku 1920, kedy do súboja o hlasy voličov nastúpila kandidátka pod menom Združené židovské strany. Dostala zhruba 80 000 hlasov, ale kvôli nastaveniu volebného systému nezískala ani jeden mandát a zostala mimo parlament. Stranu oslabil aj rozkol so sionistickou ľavicou (hnutie Poalej Cijon), ktorá vo voľbách podporila Česko-Slovenskú sociálne demokratickú stranu robotnícku a jej radikálnejšie marxistická časť sa potom podieľala na vzniku Komunistickej strany Česko-Slovenska.
V rokoch po voľbách roku 1920 zostávala formácia Združené židovské strany v pasívnej roli, navyše riešila vlastné vzťahy so sionistickou organizáciou, ktorej predseda v ČSR Josef Rufeisen mal odlišné predstavy o prioritách židovskej politiky v Česko-Slovensku. Stranu navyše oslabovala nejednotnosť medzi Židmi vo východnej časti republiky, kde silné pozície získavali politické prúdy nesionistického, ortodoxne náboženského charakteru. Už v roku 1921 vzniká takto na Podkarpatskej Rusi Židovská konzervatívna strana. V komunálnych voľbách roku 1923 však sionistické aj nesionistické konzervatívne prúdy kandidovali spoločne pod menom Židovská strana Podkarpatskej Rusi, ktorá v mnohých obciach výrazne uspela. Naopak počas parlamentných volieb na Podkarpatskej Rusi v roku 1924 sa židovský tábor rozštiepil. Sionistický tábor do nich šiel ako Židovská ľudová strana, zatiaľ čo ortodoxné a konzervatívne krídlo kandidovalo ako Židovská demokratická strana. Neuspela ani jedna z nich.
V roku 1925 bola ustavená Židovská strana s ambíciou byť celoštátnou národne židovskou, sionistickou platformou. Opäť sa ale opakovala frakčná nejednota a na východe štátu okrem nej kandidovala aj Židovská hospodárska strana ako politický blok židovských konzervatívcov a ortodoxných, napojený na česko-slovenských agrárnikov. Aj preto v parlamentných voľbách v roku 1925 opäť ani jedna z dvoch židovských kandidátnych listín neuspela. Židovská strana potom v 2. polovici 20. rokov riešila, ako inak docieliť zastúpenie v parlamente. Jej významný predstaviteľ Ludvík Singer navrhoval predvolebnú koalíciu s niektorou veľkou česko-slovenskou stranou, jeho oponent Emil Margulies naopak volal po spolupráci s inými menšinovými stranami v ČSR. Medzitým zaznamenala Židovská strana úspech na východe štátu, keď v krajinských voľbách v roku 1928 získala mandát v krajinskom zastupiteľstve na Slovensku. Hlavným organizátorom tohto úspechu bol Julius Reisz z Bratislavy. Časť sionistov, najmä z Českých krajín, mu ale vyčítala, že ustupuje od sionistického programu a vychádza programovo príliš v ústrety nesionistickým ortodoxným voličom. Na Podkarpatskej Rusi potom celkom prevládol nesionistický smer a kandidovala tam Židovská republikánska strana, ktorej kandidátnu listinu viedol Mořic Guttmann.
V parlamentných voľbách v roku 1929 sa Židovská strana spojila s predstaviteľmi poľskej menšiny v ČSR. Zároveň došlo k dohode medzi sionistami z Českých krajín a slovenskými národnými Židmi okolo Julia Reisza. Toto Volebné združenie Polski Związek Ludowy a Židovská strana získalo 105 000 hlasov a vďaka tomu aj štyri mandáty v Národnom zhromaždení, dva pre poľské strany, dva pre Židovskú stranu. V parlamente tak usadol Ludvík Singer, líder kandidátky v Pražskom volebnom kraji, a Julius Reisz, ktorý viedol stranu v Trnavskom volebnom kraji. V Národnom zhromaždení vystupovala strana ako lojálna formácia, blízka koalícii. Reisz sa stal členom výboru živnostensko-obchodného, Singer vďaka vzdelaniu zamieril do výboru ústavne-právneho. Strana svoje zastúpenie v parlamente využívala pre intervencie v prospech Židov, bojovala proti antisemitizmu a riešila židovské záujmy v nastupujúcej veľkej hospodárskej kríze. V ekonomických otázkach odmietala protekcionizmus, štátne zásahy do ekonomiky a bola skôr proti devalvácii koruny. Bojovala tiež za podporu hebrejského školstva, ktoré sa rozvíjalo na Podkarpatskej Rusi, kde dokonca fungovalo v Mukačeve gymnázium s hebrejským vyučovacím jazykom. V roku 1931 sa konal v Moravskej Ostrave zjazd Židovskej strany, na ktorom bola táto strana ustavená ako trvalá celoštátna politická formácia, nie len ad hoc kandidátna listina. Predsedom strany sa stal Emil Margulies. Strana disponovala vlastným tiskom (Židovské zprávy, Selbstwehr). V roku 1931 vystriedal zosnulého Ludvíka Singera v parlamente Angelo Goldstein, rovnako politik právnického vzdelania.
Pred parlamentnými voľbami v roku 1935 došlo k uzatvoreniu koalície medzi Židovskou stranou a Česko-Slovenskou sociálne demokratickou stranou robotníckou (v ktorej poslaneckom klube už dvaja poslanci Židovskej strany v rokoch 1929 – 1935 beztak pôsobili ako hospitanti). Rozhodnutie vytvoriť koalíciu so sociálnymi demokratmi ale viedlo v strane k rozkolu. Predseda Emil Margulies a ďalší predstavitelia ju opustili. Vo voľbách potom ale Židovská strana vďaka aliancii so sociálnymi demokratmi mala garantované dve poslanecké kreslá, ktoré získal Angelo Goldstein a Chajim Kugel, zástupca Židov z Podkarpatskej Rusi. Predsedom strany sa po odchode Marguliesa stal Ernst Frischer (uvádzaný aj ako Arnošt Frischer). V paralelne prebiehajúcich krajinských voľbách v roku 1935 na Podkarpatskej Rusi uspela aj Židovská republikánska strana, zatiaľ čo baštou vplyvu a sily Židovskej strany zostávalo Slovensko (menej už České krajiny). Po zvyšok 30. rokov Židovská strana postupovala ďalej v svojej organizácii čoby plnohodnotnej politickej strany. V česko-slovenskom parlamente zároveň pokračovala v obhajobe židovských záujmov a zosilňovala svoj boj proti prejavom antisemitizmu. Ovplyvňovala riešenie autonómie Podkarpatskej Rusi a národnostného vyrovnania v Česko-Slovensku. Po Mníchovskej dohode na jeseň 1938 však aktivita Židovskej strany skončila. Chajim Kugel prišiel v súvislosti so záborom Mukačeva maďarskou armádou o svoj mandát a utiekol z Európy. Angelo Goldstein taktiež emigroval. Na Slovensku bola v dôsledku Žilinskej dohody, kedy sa tu začal formovať autoritatívny režim Hlinkovej slovenskej ľudové strany, židovská politická činnosť celkom utlmená už pred koncom roku 1938.
Po roku 1945 už v Česko-Slovensku samostatné politické strany židovskej menšiny nevznikli. Ernst Frischer, predvojnový predseda Židovskej strany, bol však od roku 1941 členom Štátnej rady Česko-Slovenskej, exilového parlamentu v Londýne.
Najvyšší súd Slovenskej republiky
náhľad|Budova Najvyššieho súdu v Bratislave
Najvyšší súd Slovenskej republiky je vrcholný orgán všeobecného súdnictva na Slovensku, zabezpečujúci rozhodovaním o opravných prostriedkoch jednotu vo výklade práva na súdoch nižších stupňov, t. j. na okresných súdoch, na krajských súdoch a na Špecializovanom trestnom súde.
Predseda Najvyššieho súdu
Predseda Najvyššieho súdu SR vykonáva štátnu správu nad Najvyšším súdom SR po stránke personálnej, organizačnej, hospodárskej a finančnej. Pôsobí aj ako sudca, resp. predseda senátu. Predseda bol zároveň aj predsedom Súdnej rady. Ján Drgonec, bývalý ústavný sudca funkciu popísal takto: „Funkcia predsedu Najvyššieho súdu sa u nás chápe veliteľsko-politicky, teda absolútne pomýlene. V právnom štáte by mal byť predseda Najvyššieho súdu významnou autoritou. Človekom, ktorý dokáže udávať tón vo výklade a aplikácii platného právneho poriadku. Funkcia predsedu Najvyššieho súdu by mala mať iný význam a iné zasadenie do spoločenského kontextu, ako je to u nás.“ Od 1. septembra 2014 sú funkcie rozdelené.
Prezidentka Zuzana Čaputová 20. mája 2020 za predsedu súdu menovala Jána Šikutu.
Výber predsedu v roku 2014
Funkčné obdobie dovtedajšieho predsedu Štefana Harabina sa končilo 22. júna 2014. Najbližšie voľby predsedu Najvyššieho súdu sa uskutočnia 19. mája 2014. Kandidovali traja sudcovia: Doterajší predseda Štefan Harabin, predsedníčka senátu Správneho kolégia Zuzana Ďurišová a doterajšia členka Súdnej rady Jana Bajánková. Nový predseda musel získať nadpolovičnú väčšinu hlasov, hlasovanie sa mohlo opakovať s prvými dvoma kandidátmi. Harabin ani Bajánková ako súčasní členovia nemohli hlasovať.
Harabinovu kandidatúru navrhla celorepubliková rada Združenia sudcov Slovenska a Sudcovská rada Najvyššieho súdu. Proti temuto návrhu sa postavila časť sudcov NS, podľa nich ich rada ani nepožiadala o nomináciu kandidátov. Bajánkova bola navrhnutá ministrom spravodlivosti Tomášom Borecom (SMER-SD). Borec pritom poznamenal: „Poznám ju ako pracovitú a rozhľadenú sudkyňu, ktorá ako predsedníčka občianskoprávneho kolégia prejavila aj potrebné manažérske skúsenosti.“ Ďurišová je členkou združenia sudcov Za otvorenú justíciu združujúcich Harabinových kritikov. Toto združenie ju nominovalo do voľby, jeho prezidentka Katarína Javorčíková uviedla: „Svoje názory nikdy nezmenila ani pod vplyvom šikanózneho správania a straty dlhoročnej špecializácie. Dokázala vyjadriť kritiku súčasných pomerov v súdnictve otvorene aj pred širokou verejnosťou a médiami. Ako riaditeľka Justičnej akadémie SR preukázala svoju schopnosť viesť široký kolektív ľudí.“ Ďurišová bola tiež navrhnutá skupinou sudcov z Najvyššieho súdu.
Podľa Ďurišovej by sa v prípade vymenovania predsedu končiacim prezidentom Gašparovičom mohol na Ústavný súd obrátiť nielen nový prezident Kiska (začiatok funkčného obdobia 15. jún 2014), ale aj druhý neuspešný kandidát na predsedu.
Voľba sa uskutočnila 19. mája v Sobranciach. Nebola úspešná. Z kandidátov Štefan Harabin, Jana Bajánková a Zuzana Ďurišová nebol zvolený nikto. Harabin a Bajánková postúpili do druhého koľa voľby, ktoré sa konalo neskôr v rovnaký deň. Ani tak nezískali potrebný počet hlasov a Harabin bol nútený zvolať novú voľbu.
V júni 2014 Harabin ako končiaci predseda Súdnej rady stanovil voľbu predsedu na 16. septembra 2014, zákonne posledný možný termín. Voľba sa uskutoční v Spišských Hanušovciach. V období medzi 22. júnom a 16. septembrom 2014 súd viedla podpredsedníčka Jarmila Urbancová.
V septembri 2014 bola za predsedníčku zvolená Daniela Švecová. Za hlasovalo 11 sudcov, proti žiadni a 4 sa hlasovania zdržali. Za kandidáta Daniela Hudáka hlasovali dvaja sudcovia, dvaja boli proti a 11 sa zdržalo. Daniela Švecová bola do funkcie vymenovaná 2. októbra 2014 prezidentom Andrejom Kiskom.
Správne kolégium
Správne kolégium bolo v roku 2021 so vznikom Najvyššieho správneho súdu SR zrušené.
Senáty Najvyššieho súdu
Najvyšší súd Slovenskej republiky rozhoduje prostredníctvom trojčlenných senátov alebo päťčlenných senátov, v osobitných prípadoch v sedemčlenných veľkých senátoch, alebo v sedemčlennom kompetenčnom senáte. Do týchto senátov sú sudcovia rozdeľovaní každý kalendárny rok predsedom Najvyššieho súdu Slovenskej republiky prostredníctvom rozvrhu práce Najvyššieho súdu Slovenskej republiky, pričom na čele každého senátu stojí jeho predseda.
Trojčlenné senáty rozhodujú: Päťčlenné senáty rozhodujú: Veľké senáty zložené zo siedmich sudcov rozhodujú (s výnimkou Trestnoprávneho kolégia) o veciach im postúpených trojčlenným senátom alebo päťčlenným senátom v prípadoch, ak sa tento trojčlenný alebo päťčlenný senát mieni odchýliť od právneho názoru vysloveného už skôr iným senátom Najvyššieho súdu; prostredníctvom veľkých senátov sa teda realizuje zjednocovanie právnych názorov na úrovni samotného Najvyššieho súdu.
Kompetenčný senát zložený zo siedmich sudcov rozhoduje spory o právomoc medzi súdmi a orgánmi verejnej správy, ako aj medzi civilnými súdmi a správnymi súdmi.
1008 La Paz
1008 La Paz je planétka s priemerom 40 km, ktorú objavil M. F. Wolf 31. októbra 1923. Je pomenovaná podľa mesta La Paz v Bolívii.
Paul Heinrich Dietrich von Holbach
Paul Heinrich Dietrich von Holbach (* 8. december 1723, Edesheim, Nemecko – † 21. január 1789, Paríž, Francúzsko), tiež známy ako Paul Henri Thiry Baron d'Holbach, bol francúzsky filozof, senzualista, determinista, ateista, hlavný predstaviteľ francúzskeho materializmu 18. storočia, encyklopedista nemeckého pôvodu. Kritizoval Berkeleyho učenie a kritizoval aj Voltaira. Idealizmus je chiméra, ktorá protirečí zdravému rozumu. Hmota a myslenie sú tá istá realita a riadia sa prísnymi zákonmi.
Rinbudú
Rinbudú je jeden z obývaných ostrovov na atole Dálu na Maldivách. Počet obyvateľov je 717 (jún 2006), dĺžka ostrova 950 m, šírka 325 m. Vzdialenosť od hlavného mesta Male je 153,72 km.
Jakub S. Trojan
Vyštudoval evanjelickú teológiu a ekonómiu. Od roku 1955 farár Českobratskej cirkvi evanjelickej, v roku 1974 zbavený štátneho súhlasu vykonávať toto povolanie. Jeden z prvých signatátov Charty 77. Od konca 70-tych rokov do pádu komunizmu viedol bytové semináre pre záujemcov o teológiu. V roku 1989 povolaný na Evangelickú teologickú fakultu UK. Zaoberá sa sociálnoetickými a antropologickými problémami, otázkami moci a občianskej zodpovednosti.
Je autorom kníh a článkov v odborných filozofických a teologických časopisoch. Hlavnou témou jeho prác sú otázky antropológie a sociálnej etiky, najmä problematika moci a občianskej zodpovednosti.
Je čestným členom Vedeckej rady Karlovej univerzity, členom rady spolku Akademická YMCA a členom edičnej rady pražského vydavatelľstva OIKOYMENH
PRVÁ PENZIJNÁ SPRÁVCOVSKÁ SPOLOČNOSŤ POŠTOVEJ BANKY
'''PRVÁ PENZIJNÁ SPRÁVCOVSKÁ SPOLOČNOSŤ POŠTOVEJ BANKY, správ. spol., a. s. (skrátene Prvá penzijná''') je slovenská správcovská spoločnosť Poštovej banky, a.s. Jej rozsah činností je vytváranie a spravovanie štandardných podielových fondov a európskych štandardných fondov alebo alternatívnych investičných fondov a zahraničných alternatívnych fondov.
Dejiny
Pôsobenie Prvej penzijnej na slovenskom trhu začalo v roku 1995. Ponúkala možnosť investovať do podielových fondov.
Počas jej histórie zriadila už 61 podielových fondov. Do roku 2009 bola Prvá penzijná jediná správcovská spoločnosť, ktorá spravovala uzavreté podielové fondy.
Tony Shalhoub
Tony Shalhoub (celým menom Anthony Marcus Shalhoub; * 9. október 1953, Green Bay, Wisconsin, USA) je americký herec a víťaz štyroch Emmy a Zlatého glóbusu. Známy je vďaka televíznemu seriálu Monk, kde hrá obsedantno-kompulzívneho detektíva Adriana Monka, ktorý vyrieši prípady s ktorými si nik nevie rady.
PRVÁ PENZIJNÁ SPRÁVCOVSKÁ SPOLOČNOSŤ POŠTOVEJ BANKY
Služby
V súčasnosti má Prvá penzijná 10 podielových fondov. Má viac ako 90 000 klientov a objem majetku vo fondoch prekročil hranicu 600 000 000€. ).
Elam
thumb|Mapa územia Elamskej ríše a blízkeho okolia Elam (po akkadsky a v Starom zákone Elam; po elamsky Chalamti) bolo územie a v rokoch asi 2700 pred Kr. až 539 pred Kr. štát v dnešnom západnom a juhozápadnom Iráne, čiže východne od južnej Mezopotámie. Existovala tu jedna z najstarších civilizácií známych podľa mena a najdlhšie existujúcich civilizácii. Centrom boli od 2. tisícročia Súsy.
Najneskôr v 3. tisícročí pred Kr. tu už sídlili Elamiti, hovoriaci izolovaným jazykom elamčina, ktorí najprv používali vlastné, tzv. protoelamské písmo, ale koncom 2. tisícročia pred Kr. prevzali klinové písmo.
Známe vládnuce dynastie boli napríklad králi z Avanu (cca 2650 – 2200 pred Kr.), Erpatidovci (1850 – 1500 pred Kr.), Igechalkidovci (1330 – 1210 pred Kr.), Šutrukidovci (1200 – 1110 pred Kr.).
Najväčší rozmach štát Elam dosiahol v 22. až 21. storočí pred Kr., kedy si vládca Puzurinšušinak robil nároky na vládu v Mezopotámii, a keď kráľ Kudurnachundi po zvrhnutí sumerskej nadvlády okolo roku 1950 pred Kr. dobyl Ur a zbavil moci III. dynastiu z Uru. Druhý rozmach nastal v 13. až 12. storočí pred Kr.
V tzv. novoelamskom období II (cca 750 – 646 pred Kr.) došlo k početným vojnovým stretom s Asýrčanmi, Médmi a Peržanmi a ku konfliktom na kráľovskom dvore. Z porážky Asýrčanmi roku 646 pred Kr. sa štát ešte spamätal, ale v roku 539 pred Kr. sa stal satrapiou Staroperzskej ríše.
US Lecce
Unione Sportiva Lecce alebo len Lecce je futbalový klub z talianskeho mesta Lecce. V sezóne 2018/19 bude hrávať druhú najvyššiu taliansku futbalovú súťaž Serie B.
História
Klub bol založený v roku 1908 ako Sporting Club Lecce. V prvých rokoch svojej existencie sa Lecce pohybovalo predovšetkým v nižších súťažiach. V roku 1924 sa klub rozpadol, no už v roku 1927 bol obnovený pod jeho súčasným pomenovaním "Unione Sportiva Lecce". Lecce vstúpilo do Série B hneď v jej prvom ročníku 1929/30. O dve sezóny neskôr opäť prerušil klub svoju činnosť a znova sa objavil o 4 roky, keď vstúpil do Série C. V sezóne 1943/44 skončil v tejto lige dokonca prvý, no kvôli vojne boli futbalové súťaže v krajine zrušené. Sériu B si tak mohol zahrať až v sezóne 1946/47. Klub však v druhej lige dlho nevydržal a postupne sa pohyboval až po Sériu D, kde strávil 3 roky. Zo 60-tych až 80-tych rokov strávilo Lecce 17 sezón v Sérii C. Zlepšenie prišlo v druhej polovici 80-tych rokov, keď v roku 1985 postúpilo Lecce po prvý raz do Série A. V najvyššej súťaži však vydržalo iba jeden rok, no vrátilo sa už v roku 1988. V Sérii A potom vydržalo Lecce ďalšie tri roky, kedy vypadlo. Po dvoch sezónach sa však vrátilo späť. Postupy a zostupy sa ešte niekoľkokrát zopakovali. V sezóne 2011/12 zostúpilo Lecce zo Série A.
Brad Renfro
Brad Renfro, celým menom Bradley Barron Renfro (* 25. júl 1982, Knoxville, Tennessee, USA – † 15. január 2008 Los Angeles, Kalifornia) bol americký herec. V roku 1994 sa sa ako 12-ročný preslávil v hlavnej filmovej úlohe vo filme režiséra Joela Schumachera Klient natočeného podľa románu Johna Grishama. Nasledovalo 21 obsadení v ďalších filmoch, ďalšie filmové role v krátkometrážnych filmoch a dve obsadenia v televíznych seriáloch. Zomrel na predávkovanie heroínom 15. januára 2008.
US Lecce
Športové úspechy
Serie B - 1
Brad Renfro
Skorý život a kariéra
Brad Renfro sa narodil v meste Knoxville v americkom federálnom štáte Tennessee. Jeho matka bola Angela a otec Marc Renfro, pracovník vo fabrike. Od piatich rokov Brada Renfra vychovávala stará mama, cirkevná pracovníčka. Ako desať ročného ho objavil vedúci filmových výberových konaní režiséra J. Schumachera Mali Finn. Režisér Joel Schumacher ho obsadil do hlavnej úlohy vo filme Klient z roku 1994. V roku 1995 bol kritikmi ocenený za výkon vo filme Liek a film Klient. V tom istom roku hral popri Jonathanovi T. Thomasovi úlohu Hucka v adaptáci podľa Marka Twaina Tom a Huck. Následne popri hercoch Brad Pitt, Robert de Niro, Kevin Bacon a Dustinn Hoffmann účinkoval vo filme Barryho Levinsona natočeného podľa novely Lorenza Carcaterra Spáči a vo filme režiséra Bryana Singera popri Ianovi McKellenovi Nadaný žiak, natočeného podľa románu Stephena Kinga. V tom istom roku, počas realistickej reklamnej kampane pred uvedením počítačovej hry Resident Evil 2 na trh, stvárnil charakter policajta z Racoon City Leona S. Kennedyho, jedného z voliteľných charakterov postáv v hre. V roku 2001 hral vo filme režisérky Christiny Wayne Drsná škola a filme režiséra Larryho Clarka Šikana. O rok neskôr nasledoval film režiséra Jordana Bradyho Confessions of an American Girl. Ďalej hral v epizóde seriálu Law & Order: Criminal Intent a v roku 2005 vo filme Zvieracia kazajka. V roku 2008 dokončil natáčanie filmu The Informers, v ktorom hral s hercami ako Mickey Rourke, Kim Basingerová a Billy Bob Thornton. Brad Renfro bol bratranec speváka Jesseho Haseka z kapely 10 Years a účinkoval v prvej verzii videoklipu pre ich pesničku Wasteland.
Závislosť a register trestných činov
Dňa 3. júna 1998 boli 15 ročný Brad Renfro a jeho 19 ročný bratranec zadržaní za prechovávanie narkotík. V cigaretovej škatuľke mu našli dva balíčky kokaínu a v ponožke sáčok marihuany. Procesu sa vyhol dohodou, že v budúcnosti sa podrobí niekoľkým náhodným drogovým testom a bude sa vyhýbať omamným látkam. Dňa 28. augusta 2000 sa v prístave Fort Lauderdale, Florida pokúsil s kamarátom Haroldom Bondom odcudziť jachtu. V januári 2001 ho odsúdili na dva roky podmienečne, na zaplatenie vzniknutej škody na plavidle majiteľovi a výdavkov policajného úradu Fort Lauderdale spojených s vyšetrovaním. Dňa 14. januára 2002, nedodržal podmienky skúšobnej lehoty keď ho v rodnom meste Knoxville zadržali za konzum drog na verejnosti a riadenie vozidla bez platného preukazu. Následne sa musel podrobiť trojmesačnej odvykacej kúre. V decembri 2005 bol Brad Renfro zadržaný počas tajnej akcie polície LAPD, keď sa od policajného agenta - domnelého dílera pokúsil kúpiť heroín. Jeho fotka ukazujúca ho v policajných putách bola na titulných stránkach denníka Los Angeles Times. Vyšetrovateľovi sa priznal, že užíva heroín a metadon. V procese sa k vine priznal a bolo mu uložený trojročný podmienečný trest. V roku 2006 strávil desať dní za mrežami, potom ako ho usvedčili z prechovávania omamných látok a vedenia motorového vozidla pod vplyvom omamných látok.
US Lecce
Športové úspechy
Serie C - 4
Dekabrista
náhľad|Povstanie dekabristov na Senátnom námestí v Petrohrade
Brad Renfro
Úmrtie
Zomrel 15. januára 2008 vo svojom byte v Los Angeles na predávkovanie heroínom a morfínom, čo bolo 8. februára 2008 oficiálne potvrdené. Mal 25 rokov. Jeho telo bolo prevezené do miesta jeho rodiska a bol pochovaný 22. januára 2008 na cintoríne Red House Cemetery v Blaine v Tennessee.
US Lecce
Externé odkazy
Oficiálna webová stránka
Bloodhound
Bloodhound je robot, ktorý patrí tak do kategórie medicínskych robotov, ako aj vojenských robotov.
Brad Renfro
Úmrtie
Presne po dvoch týždňoch po smrti Brada Renfra zomrela doma jeho stará mama, ktorá ho vychovávala a ktorá sa o neho starala v začiatkoch jeho kariéry. Oficiálne zdroje potvrdili, že umrela prirodzenou smrťou.
Dekabrista
Dekabristi (z rus. декабрь [vysl. ďekabr'] = december) boli šľachtickí revolucionári, predovšetkým dôstojníci ruskej armády, ktorí 14. decembra (26. decembra podľa gregoriánskeho kalendára) 1825, na námestí pred senátom a synodou v Petrohrade, odmietli prísahu novému cisárovi Mikulášovi I.. Tým vyjadrili protest proti autokratickému cárskemu režimu, poddanstvu, policajnej tyranii a cenzúre. Rebelskí dôstojníci slúžili v petrohradskom regimente a mali západné vzdelanie. Ich hlavní vodcovia boli obesení, niektorí degradovaní a približne 600 z nich odsúdených do vyhnanstva a na nútené práce na Sibír. Do vtedajšej relatívne málo kultivovanej oblasti doniesli ako zajatci kultúru a vzdelanie a sú tu dodnes uznávaní.
Dekabristi utvorili prvé, vedome proti cárskej autokracii nasmerované revolučné hnutie, ktorého programom bolo zrušenie poddanstva a politické zavedenie republiky resp. zväčša skôr konštitučnej monarchie, v ktorej by cár zastával úlohu podobnú anglickým kráľom.
Povstanie dekabristov
Konflikt, ktorý vyvrcholil decembrovou vzburou, sa rodil už v období napoleonských vojen. Zrýchlil sa spoločenský život európskych národov, dovtedy málo pochopiteľné pojmy „vlasť“ a „národ“ sa stali životným vyznaním stredných vrstiev spoločnosti. Princíp nacionality, pre ktorý bola najvyššia morálna autorita právo ľudu-národa, bol ideovým protipólom monarchizmu, ktorého najvyššou autoritou bol panovník.
V sociálno-ekonomickej situácii Ruska sa novodobý nacionalizmus nemohol stať vyznaním širokých más. Predstavy a názory, odmietajúce v mene vlasti a v záujme národa despociu a nevoľníctvo, sa obmedzili na úzku vrstvu inteligencie. K špecifickým tradíciám ruského vývoja patrilo, že sa najlepšie sily ruskej spoločnosti sústreďovali v armáde. Spoločenská kritika sa teda ozývala hlavne v dôstojníckych kruhoch, ktoré boli presvedčené, že armáda, ktorá ochránila Rusko zvonka, je povolaná, aby ho oslobodila aj zvnútra. Na začiatku 20. rokov mali tajné dekabristické organizácie niekoľko sto členov. Keď cár Alexander I. na svojej inšpekčnej ceste na juh krajiny v decembri 1825 náhle zomrel, bol to pre tajné spolky signál k povstaniu. Príhodnou situáciou pre povstanie bola okolnosť, že ani najvyšší štátni hodnostári nepoznali tajnú dohodu, podľa ktorej sa mal stať nástupcom trónu (proti tradícii) mladší z dvoch cárových bratov, Mikuláš. Po správe o smrti cára bolo obyvateľstvo i vojsko vedené zložiť prísahu vernosti Konštantínovi a vzápätí, keď došli tajné inštrukcie z Petrohradu, Mikulášovi. Vládny zmätok využili dekabristi k povstaniu. 14. decembra 1825 doviedli revoluční dôstojníci časť svojich plukov na Senátne námestie v Petrohrade, aby donútili Senát vyhlásiť ústavu a politické slobody. Vojenský veliteľ povstania, plukovník Trubeckoj, zlyhal a na Senátne námestie neprišiel. Medzi povstalcami zavládla bezradnosť a zmätok. Cár Mikuláš I. dal obkľúčiť vojsko niekoľkonásobnou presilou a povstanie delostreleckou paľbou krvavo potlačil.
Vypočúvanie zatknutých dekabristov trvalo pol roka. Hlavní vodcovia povstania boli popravení.
Chambon-sur-Lac
Chambon-sur-Lac je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Puy-de-Dôme, v regióne Auvergne.
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Bloodhound
Vyvinula ho spoločnosť iRobot. Je postavený na tom istom podvozku ako PackBot. BloodHound je však poloautonómny robot. Spolupracuje s inteligentným oblečením vojakov a systémom GPS. Ak dôjde k zraneniu vojaka, jeho oblečenie to rozozná a zašle informáciu do medicínskeho centra a prijímač GPS určí jeho polohu. Následne sa zdravotníci rozhodnú, či je možné poslať za vojakom ľudí. Keby bola situácia príliš nebezpečná, vyslaný bude BloodHound. Robot sa autonómne dostane na miesto, kde leží zranený. Upozorní obsluhu na to, že dorazil, a v tomto bode prevezme jeho ovládanie lekár. Informácie o situácii získava prostredníctvom senzorov robota vrátane elektronického stetoskopu. Zistí rozsah poranení a poskytne pomocou robotických ramien a balíčka prvej pomoci nevyhnutné ošetrenie. Vďaka autonómii robota sa lekári nemusia zaoberať jeho riadením a môžu sa tak sústrediť iba na svoju prácu.
1029 La Plata
1029 La Plata je planétka s priemerom 24 km, ktorú objavil J. Hartmann 28. apríla 1924.
Prądnik Biały
right|thumb|Poloha
Prądnik Biały je štvrtý mestský obvod mesta Krakov. Do roku 1990 bol súčasťou obvodu Krowodrza.
Bloodhound
BloodHound je súčasťou väčšieho projektu, ktorý zahŕňa aj robota určeného na evakuáciu ľudí a roboty schopné zaistiť zranených pred krížovou paľbou počas ošetrovania inými robotmi.
Brad Renfro
Úmrtie
Brad Renfro zomrel týždeň predtým, ako na predávkovanie liekmi zomrel aj Heath Ledger. V roku 1999 sa zúčastnil obaja na rovnakom filmovom výberovom konaní na úlohu Gabriela Martina vo filme Patriot, ktorú nakoniec získal Heath Ledger.
Brad Renfro mal syna Yamata Renfra. Narodil sa v roku 2003 a stará sa oňho jeho matka v Japonsku.
Piwniczna-Zdrój
Piwniczna-Zdrój je mesto v Poľsku v Malopoľskom vojvodstve v okrese Powiat nowosądecki v rovnomennej gmine.
Žije tu 5 761 obyvateľov (30.6.2007).
Nová Ves (okres Strakonice)
Nová Ves je obec v Česku v okrese Strakonice v Juhočeskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 95 obyvateľov, z toho 46 mužov a 49 žien, pričom priemerný vek v obci bol 46,6 roka (muži 43,9 roka, ženy 49,2 roka).
Bazilika svätého Egídia (Bardejov)
Bazilika svätého Egídia v Bardejove je gotická sakrálna stavba nachádzajúca sa v severnej časti Radničného námestia tohto okresného mesta v Prešovskom kraji.Dediny v okolí sú na príklad:Hankovce,Oľšavce a Kračúnovce.
História
Počiatky chrámu siahajú do 13. storočia. Z tohto obdobia pochádza patronát chrámu. Okolo roku 1206 sa na tomto mieste usadili cisterciánski mnísi z poľskej Koprzywnice a založili tu kláštor zasvätený svätému Egídiovi. Kráľovská listina z roku 1247, ktorou kráľ Belo IV. potvrdil rádu ich rozsiahle pozemky v okolí Bardejova („Terra Bardfa“), obsahuje prvú zmienku o existencii kostola na tomto území. V dôsledku náhlych zmien však cisterciáni v druhej polovici 13. storočia (okolo r. 1271) toto miesto opustili.
Začiatkom 14. storočia sa na opustenom území usadili nemeckí kolonisti. Z kráľovskej listiny Karola Róberta I. z Anjou z roku 1320, ktorou sa novousadlíkom priznávajú privilégiá pri platení daní, je zrejmé, že tu pôsobil farár. Existenciu chrámu potvrdzuje i listina Karolovho syna a nástupcu Ľudovíta I. Veľkého z Anjou z roku 1352, ktorou kráľ povolil konanie výročného jarmoku po dni sv. Egídia. Stavba dnešného chrámu začala v polovici 14. storočia a výstavba jeho bazilikálnej časti – hlavnej a bočných lodí – bola ukončená v roku 1415. V rokoch 1420 – 1427 bola vybudovaná veža chrámu. Kostol sa v roku 1427 spomína ako trojloďová bazilika s jednoduchými arkádami.
Severský štát
thumb|Severské štáty thumb|Vlajky severských štátov
Severské štáty alebo nordické štáty sú štáty ležiace na severe Európy. Zvyčajne sa medzi nich počítajú:
Ďalej sa k nim zaraďujú nasledujúce územia:
Bazilika svätého Egídia (Bardejov)
História
Pod vedením miestneho staviteľa Urbana, pravdepodobne Štefanovho žiaka, sa v rokoch 1482 – 1486 uskutočnilo ďalšie rozšírenie chrámu. V južnej časti boli pristavané tri kaplnky: Panny Márie, sv. Alžbety, nad hlavným vchodom, a sv. Ondreja. V posledne menovanej sa zachovali ešte pôvodné klenby. V roku 1486 bol odliaty prvý veľký zvon Ján. Majster Urban začal tiež s prestavbou veže v juhozápadnej časti, no jej dohotoviteľom bol v rokoch 1486 – 1494 Franklin Stemasek z Anspachu v Bavorsku. Takto sa zavŕšila na konci 15. storočia výstavba jednej z najvýznamnejších sakrálnych stavieb na Slovensku.
Severský štát
Majú veľa spoločných znakov - rozvinutú ekonomiku, podobné sociálne systémy a okrem ďalších aj podobné vlajky s krížom, tzv. dannebrog.
Niekedy sa im tiež nesprávne hovorí škandinávske štáty. Zo zemepisného hľadiska na Škandinávskom polostrove leží iba Nórsko a Švédsko. Island je ostrov, Dánsko leží na Jutskom polostrove a mnohých ostrovoch a Fínsko leží na Škandinávskom polostrove iba čiastočne.
Bazilika svätého Egídia (Bardejov)
História
Chrám postihli v priebehu storočí viaceré veľké pohromy: požiare v rokoch 1550, 1577, 1640, 1774 a 1878, zemetrasenia v roku 1725, pri ktorom sa zrútila veža, a v roku 1836, keď pukli na troch miestach múry kostola a napokon bombardovanie v roku 1944. Po veľkom požiari roku 1774 bol chrám až do roku 1898 bez veže. Po katastrofálnom požiari na veľkonočný pondelok roku 1878, kedy vyhorelo takmer celé mesto, sa začala rozsiahla oprava a rekonštrukcia kostola.
V duchu puristických názorov ju od roku 1878 viedol architekt Imrich Steindl, po ňom v roku 1899 Fridrich Schulek. V rámci regotizácie boli odstránené renesančné úpravy a nahradili ich neogotické podľa predstáv 19. storočia. Dostavali vežu, exteriérovú omietku kostola rozčlenili hlbokými vrypmi kvádrovania, napodobňujúc tak pôvodné gotické kamenné murivo. V interiéri sa usilovali výmaľbu kostola prispôsobiť neogotickým dekoratívnym tendenciám. Do chrámu bol postavený nový neogotický hlavný oltár a kazateľnica, boli obnovené piliere a múry hlavnej lode, nové prestrešenie kaplniek. Oprava trvala dvadsať rokov a chrám bol privedený do stavu, v akom ho poznáme dnes.
Ďalšie stavebné zásahy sa uskutočnili v 20. storočí v rámci stavebných rekonštrukcií. V rokoch 1957 – 1958 vymenili nosnú časť pastofória, v rokoch 1963 – 1964 opravili mohutnú strechu kostola. Následne bolo zreštaurovaných niekoľko pozoruhodných výtvarných diel; v rokoch 1978 – 1979 zreštaurovali gotické nástenné maľby na južnej strane veže.
Roku 1990 pukli oba chrámové zvony – Urban a Ján. Počas veľkej opravy chrámu, trvajúcej od roku 1986 do roku 1999, boli v roku 1995 umiestnené vo veži nové zvony. V roku 2001 pri príležitosti vyhlásenia chrámu za baziliku minor bol Ján nahradený novým zvonom Jozef s hmotnosťou.
Opis
thumb|Veža chrámu sv. Egídia s drevenou ochodzou pod strechou Chrám sv. Egídia je trojloďová stavba bazilikálneho typu s loďami postavenými vo východo-západnom smere a hlavným vchodom z južnej strany. Presbytérium je ukončené polygonálnym uzáverom. Sakristia je pristavaná k severnej stene; na južnej strane sa nachádza predsieň s dvoma bočnými kaplnkami a nadstavenou treťou kaplnkou.
Presbytérium je zaklenuté sieťovou klenbou a od hlavnej lode ho oddeľuje víťazný oblúk doplnený súsoším Kalvárie z konca 15. storočia. Hlavná loď je zastrešená sedlovou strechou.
Exteriér
Kostol sv. Egídia sa nachádza na severnej strane Radničného námestia. Orientovaný je tradične, v smere východ-západ, so svätyňou na východnej strane. Dominantnou časťou kostola je prostredná časť, so svätyňou a hlavnou loďou (vysoké ), s ktorou susedia dve nižšie bočné lode. Gotické, vysoké strechy hlavnej lode a svätyne sú oddelené stupňovitým požiarnym múrom. Na jeho vrchole sa vypína vežička s krížikom, tzv. sanktusník. Na juhozápadnom nároží kostola sa vyníma impozantná veža, ktorej súčasná podoba je výsledkom neogotickej dostavby koncom 19. storočia. Celkovou výškou 76 metrov sa zaraďuje medzi najvyššie kostolné veže na Slovensku. Má šesť poschodí, ktoré sú zvonku oddelené kamennými rímsami. Na štvrtom poschodí veže je zvonica s novými zvonmi Urbanom, Janom a starým pôvodným zvonom Signum. Piate poschodie je upravené pre hodinový stroj. Na šiestom poschodí sa nachádza drevená ochodza – vyhliadka so zastrešením a vrchol tvorí ihlanovitá strecha so štvormetrovým kovovým krížom. Výzdobu južnej steny veže ešte dopĺňa kamenný štylizovaný reliéf s erbom mesta. Západne priečelie kostola je zosilnené oporným systémom s gotickými oblúkmi nad prechodmi. Z výzdoby tohto priečelia je pozoruhodný najmä kamenný štít, lemovaný krabmi, ktorý je na vrchole ukončený mohutnou ružicou. Do parku na tejto strane kostola vedie dvojkrídlová brána, nad ktorou je v tympanóne umiestený neogotický reliéf mestského erbu s tromi anjelmi. Na južnej strane kostola sú dobre viditeľné hlavne kaplnky zoskupené okolo hlavného vchodu. Napravo do predsiene hlavného vchodu sa nachádza Kaplnka Panny Márie s polygonálnym ukončením na východnej strane a ihlanovitou strechou. Nad predsieňou hlavného vchodu bola vybudovaná Kaplnka sv. Alžbety. Priestor medzi predsieňou a vežou kostola vyplnila Kaplnka sv. Ondreja s kamennou balustrádou – zábradlím s plamienkovou kružbou. K severnej stene svätyne je pristavená sakristia a nad ňou Kaplnka sv. Kataríny. Celý chrám je osvetlený vysokými gotickými oknami, ktoré sú prevažne trojdielne so sklenenou výplňou. Chrámový exteriér je doplnený z južnej strany kamennou plastikou sv. Floriána, patróna požiarnikov v rytierskom oblečení. Najnovším doplnkom exteriéru sú pôvodné zvony Ján a Urban, umiestnené pred bazilikou.
Interiér
K vzácnym stredovekým sochárskym prácam patrí súsošie Golgoty z konca 15. storočia na tráme pod víťazným oblúkom. Súsošie tvorí osem metrov vysoký kríž s takmer päťmetrovým rozpätím s dokonale anatomicky vypracovaným telom ukrižovaného Krista a dvoma menšími krížmi s pribitými postavami dvoch lotrov. Pod Ježišovým krížom sú umiestnené postavy Panny Márie a sv. Jána.
Vzácnou a umelecky hodnotnou prácou je gotické kamenné pastofórium z roku 1465 s pozlátenými kovovými dvierkami, dielo košického kamenárskeho majstra Štefana. Precízne prevedená kamenná vežovitá stavba sa vyznačuje bohato zdobenými motívmi gotickej architektúry (fiály, kraby, kružby) a doplnená plastikami svätcov.
K ďalším vzácnym pamiatkam chrámového mobiliáru patrí plastika sv. Egídia biskupa z roku 1466 (dielo majstra Jakuba), pochádzajúca z bývalého gotického hlavného oltára, korpus Krista z tzv. Malej kalvárie zo začiatku 16. storočia, pripisovaný Majstrovi Pavlovi z Levoče, neskorogotická bronzová krstiteľnica z roku 1485, gotické stallá z 15. storočia, renesančné lavice zo 17. storočia s bohatou figurálnou rezbárskou výzdobou z dielne levočského rezbára K. Kolmitza, gotické dvere z roku 1448, gotický kovový luster z konca 15. storočia, viacero neskorogotických, renesančných a barokových liturgických predmetov, pieskovcové a mramorové náhrobné dosky zo 16. a 17. storočia a ďalšie pamiatky.
Loď a presbytérium
Centrálnym priestorom interiéru je hlavná, prevýšená loď osvetlená bazilkálnymi oknami z južnej strany a presbytérium rovnako vysoké ako loď, oddelené od nej širokým pásom profilovaného kamenného triumfálneho oblúka. Celá loď aj presbytérium sú zaklenuté rebrami sieťovej klenby, dosadajúcich na päťboké hlavice zdobené rastlinnou štylizovanou ornamentikou s erbom uprostred. Rebrá klenby majú jednoduché dvojité vyžľabenie.
Oratórium
Na západnej strane lode je kráľovské – organové oratórium nesené arkádou s profilovanými pätkami, podklenuté hviezdicovou klenbou. Na oratórium vedie kamenné točité schodisko. Obidve bočné lode sú zaklenuté jednoduchými krížovými klenbami dosadajúcimi na obvodové murivo do konzol s figurálnymi hlavicami. Hlavice sú rozmanité a v lodiach sa neopakujú.
Veža
Vežu nadstavali približne od polovice tretieho podlažia. Krytá drevená ochodza s arkádou a vyrezávaným zábradlím uzatvára vežové podlažie, podlažie pod ňou vypĺňa hodinový stroj.
Strecha
Krov a strechy nad všetkými časťami kostola sú výsledkom rekonštrukcie, ktorá prebiehala v 80. rokoch 19. storočia. Spoločnú sedlovú strechu má hlavná loď s presbytériom. Na severnej strane má spoločné zastrešenie pultovou strechou severná loď spolu s oratóriom. Južná loď má veľmi plytkú pultovú strechu, ktorá je krytá plechom. Okrem tejto veľmi plochej strechy a ihlancového zastrešenia veže je použitá aj pálená krytina.
Podlaha
Dlážky v hlavnej a bočných lodiach ako aj v oboch južných kaplnkách sú z kameninových dlaždíc kladených do betónu. Južné oratórium a podvežie majú betónovú dlážku. Severné oratórium má tehlovú topinkovú dlažbu. Sakristia a západné oratórium má palubovku. Kostol sv. Egídia má veľmi hodnotné zariadenie interiéru pochádzajúce väčšinou z 15. a 16. storočia.
Oltáre
Okrem význačných architektonických hodnôt je bardejovský chrám pozoruhodný najmä vnútorným zariadením. Dominuje mu unikátny súbor jedenástich gotických krídlových oltárov z rokov 1440 – 1520 tvoriacich jedinečnú kolekciu oltárov zachovaných na jednom mieste a takmer aj v pôvodnom rozmiestnení.
Vedľa Oltára Piety visí na stene obraz Prebodnutie kopijou pochádzajúci z predchádzajúceho renesančného oltára. Autorom obrazu je bardejovský maliar Peter Stockel.
Zvony
náhľad|Staré zvony – Urban (vľavo) a Ján (vpravo) Zvon Urban – pôvodný zvon vznikol zo staršieho materiálu v roku 1584 a zhotovil ho zvonolejár Ján z Tarnowa so svojím synom Jánom. V roku 1655 zvon pukol a neznámy zvonolejár ho prelial do pôvodnej podoby. Priemer zvona je, výška a hmotnosť.
Zvon Ján – gotický zvon v roku 1486 zhotovil majster Ján Wagner zo Spišskej Novej Vsi. Zvon má priemer, výšku a hmotnosť. Pre potreby chrámu slúžil do roku 1990.
Pred vchodom do chrámu sa nachádza neskorobaroková socha sv. Floriána, patróna hasičov, na podstavci, postavená na pamiatku veľkého požiaru v roku 1774. Vpravo od nej sú umiestnené staré historické zvony Urban a Ján.
Význam stavby
Chrám sv. Egídia v Bardejove je jednou z najcharakteristickejších dominánt starodávneho Bardejova. Táto neskorogotická stavba bohatosťou architektonických tvarov i výtvarných prvkov, rozmernosťou i umeleckou úrovňou a vzácnym chrámovým mobiliárom evokujúcim pôvodný stredoveký sakrálny priestor patrí medzi veľmi dôležité prvky dokumentujúce vývin gotického staviteľstva u nás. Pre súhrn všetkých týchto vlastností bol Chrám svätého Egídia 24. apríla 1970 vyhlásený za národnú kultúrnu pamiatku. Jeho hodnotu ako významného duchovného miesta vyzdvihol i pápež Ján Pavol II., keď 23. novembra 2000 povýšil apoštolským breve (krátkym listom) chrám na Baziliku minor. Bazilika v erbe používa laň prestrelenú šípom predstavujúcu atribút sv. Egídia a skrížené halapartne s korunou a ľaliou z erbu mesta.
Chrám spolu s neďalekou historickou mestskou radnicou tvoria dominanty centrálneho mestského námestia a sú veľkým turistickým lákadlom pre návštevníkov tohto hornošarišského mesta. Aj vďaka historicko-umeleckým hodnotám Baziliky svätého Egídia bolo mesto Bardejov v roku 2000 zapísané do Zoznamu Svetového dedičstva UNESCO.
Knižná zbierka
V chráme sv. Egídia vznikla v 13. storočí stredoveká knižná zbierka. Bola umiestnená v neskorogotickej skrini (rozmery 2,4 x ; dnes sa nachádza v Maďarskom národnom múzeu v Budapešti). Knižnica sa rozrastala a v roku 1540 sa stala knižnicou mestskou. Po viacerých daroch kníh od mešťanov, najväčším prírastkom bolo 141 kníh, ktoré po svojej smrti v roku 1639 zanechal mestský rektor Gašpar Seifreid.
Saint-André-en-Vivarais
Saint-André-en-Vivarais je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Ardèche, v regióne Rhône-Alpes.
Obyvateľstvo
Saint-André-en-Vivarais má 228 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva: