cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Školfilm
História
V Školfilme bolo do roku 1949 nakrútených 65 filmov, z ktorých boli okrem štyroch všetky nemé. Do konca druhej svetovej vojny ich vzniklo 50. Okrem domácej výroby dovážal pre školy a osvetové zariadenia aj zahraničné tituly, počas vojny predovšetkým z Protektorátu a z Nemecka. Hoci sa Školfilm snažil o to, aby jeho tvorba bola čo najviac bez vplyvu politiky, totalitný systém nedovoľoval nakrúcanie filmov celkom bez vplyvu vládnucej ideológie. Patria sem teda aj také snímky, ktoré dokumentujú lojálnosť k režimu – napríklad Tábor Hlinkovej mládeže (1941), Deň mládeže (1942) či ''4. máj (1944)''.
Z takmer sedemdesiatich nemých filmov vyrobeným Školfilmom v rokoch 1941 – 1942 sa utvorila základňa, z ktorej sa neskôr odvila línia populárno-vedeckých, vedeckých a inštruktážnych filmov. Podstatná bola ich informatívno-vzdelávacia funkcia, estetický aspekt bol druhoradý. Pri posudzovaní takmer desaťročnej produkcie Školfilmu je dôležité uvedomiť si, že išlo o nemé filmy, v ktorých sa používali vysvetľujúce titulky. To znamená, že už pri výrobe sa brala do úvahy prítomnosť učiteľa alebo prednášateľa, ktorý dostával metodické sprievodné brožúry. Tie obsahovali úvod k téme a komentár, niekedy aj schematické kresby. Učiteľ bol teda tým, ktorý mal obraz doplniť a komentovať slovami. Základom týchto osvetových a vzdelávacích filmov bola opisnosť. Školfilm tiež nakrúcal aj reportáže, v ktorých prevládal záznam, nie opis. Vytvoril napríklad medailón k výročiu smrti Milana Rastislava Štefánika.
Školfilm pôvodne plánoval, že bude v menších nekinofikovaných oblastiach nahrádzať kiná, znemožnili mu to však neskoršie dohody s nemeckými firmami. 20. januára 1943 Ministerstvo školstva a národnej osvety podpísalo zmluvu s ríšskym Ministerstvom pre národnú osvetu a propagandu. Na základe tejto dohody sa mal Školfilm zaoberať výlučne „neživnostenským“ využívaním úzkych filmov.
Literatúra
Macek, V. – Paštéková, J. Dejiny slovenskej kinematografie (1997), ISBN 80-217-0400-4.
Condom (obec)
Condom je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Gers, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Svetový fond na ochranu prírody
náhľad|Kancelária vo Švajčiarsku s logom WWF a podobizňou [[Panda veľká|pandy veľkej, symbolického zvieraťa organizácie]] Svetový fond na ochranu prírody (, skr. WWF) je medzinárodná mimovládna organizácia podporujúca ochranu, výskum a obnovu životného prostredia. Bola založená v roku 1961 a dnes je najväčšou nezávislou ochranárskou organizáciou na svete, s viac ako 5 miliónmi podporovateľov v celom svete. Jej aktivity sú realizované vo viac ako 100 krajinách sveta, v ktorých podporuje viac ako 1300 ochranárskych a environmentálnych projektov.
Jej heslom je ''„Nehovor, že nemôžeš, keď nechceš. Pretože prídu veľmi skoro dni, kedy to bude ďaleko horšie: budeš pre zmenu chcieť a potom už nebudeš môcť!“''
Markéta Davidová
Ing. Markéta Davidová (* 3. január 1997, Jablonec nad Nisou, Česko ) je česká biatlonistka. Česko reprezentovala na Zimných olympijských hrách v roku 2018 v juhokórejskom Pchjongčchangu. V sezóne 2018/2019 sa začala pravidelne zúčastňovať pretekov Svetového pohára a v roku 2019 sa prvýkrát zúčastnila aj majstrovstiev sveta.
Medzi jej doterajšie najväčšie úspechy patria aj výsledky z juniorských majstrovstiev sveta - zlatá medaila zo stíhacích pretekov, ktorú získala na majstrovstvách sveta juniorov v estónskej Otepää v sezóne 2017/2018 a strieborné medaily zo šprintu tamtiež a z pretekov štafiet v rumunskej Cheile Grădiştei v sezóne 2015/2016. V Rumunsku dosiahla v tej sezóne aj na tretie miesto v individuálnych pretekoch.
Študovala odbor Zoorehabilitácia a asistenčné aktivity so zvieratami na Fakulte agrobiológie, potravinových a prírodných zdrojov Českej poľnohospodárskej univerzity v Prahe. Bakalársku prácu písala na tému Kineziotejping ako metóda vo fyzioterapii koní, prácu v roku 2019 úspešne obhájila a získala titul bakalár. Práca bola systémom Theses.cz vyhodnotená ako originálna. V roku 2021 ukončila štúdium na Českej poľnohospodárskej univerzite s titulom inžinier. Diplomovú prácu písala na tému Vplyv ivermektínu na kvalitu ejakulátu ošípaných pri plemene Duroc.
Olympijské hry a majstrovstvá sveta
Poznámka: Výsledky z majstrovstiev sveta sa započítavajú do celkového hodnotenia svetového pohára, výsledky z olympijských hier sa v minulosti započítavali, od olympijských hier v Soči 2014 sa nezapočítavajú.
Sezóna 2016/17
Všetky výsledky sú brané z Medzinárodnej biatlonovej únie. náhľad|Markéta Davidová od fotografa Petra Slavíka
Sezóna 2017/18
Všetky výsledky sú brané z Medzinárodnej biatlonovej únie.
Sezóna 2018/19
Všetky výsledky sú brané z Medzinárodnej biatlonovej únie. náhľad|Markéta Davidová od fotografa Petra Slavíka
Sezóna 2019/2020
Všetky výsledky sú brané z oficiálnej stránky Medzinárodnej biatlonovej únie.
Basketbal na Hrách Spoločenstva národov 2018
Basketbal na Hrách Spoločenstva národov 2018 bol basketbalový turnaj v rámci multišportového podujatia Hier Spoločenstva národov 2018. Konal sa v troch austrálskych mestách: Gold Coast, Cairns a Townsville, v dňoch od 5.15. apríla 2018, za účasti 8 mužských a 8 ženských tímov. Prvý basketbalový turnaj sa na hrách organizoval v roku 2006 a toto bolo jeho 2. vydanie. Zápasy sa hrali v troch arénach: Townsville Entertainment and Convention Centre, Cairns Convention Centre a Gold Coast Convention and Exhibition Centre, v ktorej sa odohrali aj finálové zápasy. Tituly v oboch kategóriách obhájili obe družstvá domacej Austrálie, ktoré vo finálových stretnutiach zvíťazili nad tímami 🇨🇦, resp. 🏴󠁧󠁢󠁥󠁮󠁧󠁿󠁧󠁢󠁥󠁮󠁧󠁿.
Kvalifikácia
Poznámka: Číslo v zátvorke udáva umiestnenie vo svetovom rebríčku FIBA v roku 2018.
Poznámka: Číslo v zátvorke udáva umiestnenie vo svetovom rebríčku FIBA v roku 2017.
Ennery
Ennery môže byť:
Eolické piesky
náhľad|Eolické piesky na [[Záhorie|Záhorí]] Eolické piesky alebo viate piesky  sú eolické sedimenty vzniknuté zo zvetraných morských usadenín alebo z naplavenín vodných tokov. Kumulujú sa na miestach kde sa mení sila vetra.
Vznik
Vznikli dlhodobým pôsobením vetra majúceho na krajinu geomorfologický účinok, z povrchu boli odviate najjemnejšie erodované voľné častice pôdy a zostal len kremenný piesok s minimom prímesí iných materiálov. Vplyvom turbulencie vzduchu sú piesčité zrná dôsledkom skokového presúvania zaoblené a na povrchu matné a jemne zjamkované. Vrstva tohoto materiálu, ktorá môže dosahovať hrúbky aj niekoľko desiatok metrov, tvorí až 25 % povrchu súčasných púští.
Usporiadanie
Eolické piesky môžu podľa miestnych geologických podmienok a intenzity vetrov vytvárať:
Výskyt
náhľad|Eolické piesky na [[Záhorie|Záhorí]]
Na Slovensku je najrozsiahlejším územím s viatymi pieskami Borská nížina na Záhorí – z kremitých usadenín Moravy a Dyje. Menšie územia sa nachádzajú ešte v Podunajskej (z vápnitých usadenín Dunaja) a Východoslovenskej nížine.
V Česku sa viate piesky vo väčšom rozsahu nachádzajú len v národnej prírodnej pamiatke Váté písky neďaleko Bzenca (cca 100 ha).
Odlišnosti
Oblasti s eolickými pieskami prestavujú špecifické biotopy odlišné od prímorských piesočnatých stanovíšť. Neslané piesky sú tu kyslé až zásadité, chudobné na živiny a pre mohutnú vrstvu sú mimo dosahu spodnej vody. Dôležitým ekologickým faktorom je tiež možný pohyb pieskových dún a trvalá prirodzená veterná erózia. Tieto areály sú v celej Európe považované za jedny z najohrozenejších biotopov.
Flóra
Na eolických pieskoch zvyčajne rastú psamofyty, rastliny ktoré sa neľahkým prírodným podmienkam dokázali prispôsobiť, rastú na suchom, najviac vlhkom piesku a bývajú niekedy presúvaným pieskom zaviate. Sú to napr.:
Fauna
So zvláštnymi prírodnými podmienkami sa zžilo aj mnoho živočíchov, medzi tie vzácnejšie patria: dudok chochlatý (Upupa epops), chrústik (Anoxia pilosa), jašterica zelená (Lacerta viridis), modlivka zelená (Mantis religiosa), mravkolev bežný (Myrmeleon formicarius), pamodlivka dlhokrká (Mantispa styriaca), pestroň vlkovcový (Zerynthia polyxena), askalafus škvrnitokrídly (Libelloides macaronius), škovránik stromový (Lullula arborea), stepník červený (Eresus kollari), svižník poľný (Cicindela campestris), užovka hladká (Coronella austriaca).
Lockheed P-3 Orion
P-3 Orion je americké protiponorkové a námorné hliadkové lietadlo, vyvinuté začiatkom 60. rokov 20. storočia. Vzniklo modifikáciou civilného dopravného lietadla L-188 Electra.
Po viac ako 50 rokoch služby ho začali nahrádzať modernejšie Boeing P-8 Poseidon.
Vznik a vývoj
thumb|right|Prvý prototyp, ktorý vznikol úpravou civilného dopravného lietadla [[Lockheed L-188 Electra|L-188 Electra]]
V auguste 1957 vydal náčelník amerického námorníctva typovú špecifikáciu č. 146, ktorá obsahovala požiadavky na nové námorné hliadkové lietadlo s dlhým doletom. K najdôležitejším kritériám patril väčší priestor kabíny, väčší akčný rádius a letová vytrvalosť ako dosahoval vtedy zavedený P-2 Neptun. Špecifikácia č. 146 ďalej požadovala, aby bolo nové lietadlo vyvinuté v krátkom čase a pri nízkych nákladoch. Preto boli výrobcovia nútení vyvinúť nový stroj na báze už existujúceho komerčného lietadla.
Svoj návrh predložili do súťaže štyri spoločnosti, ale od začiatku mala "najlepšie rozdané karty" firma Lockheed. Jej návrh (model 185) bol založený na type L-188A Electra, ktorý bol vo vývoji od roku 1955. Využíval osvedčené motory Allison T56-A-10W, ktoré sa používali na C-130 Hercules od roku 1954. Tento turbovrtuľový pohon poskytoval ideálnu kombináciu vysokej cestovnej rýchlosti pri presune do cieľovej oblasti operácie a ekonomickej prevádzky počas letu v malej výške a pri nízkej rýchlosti. Víťazom súťaže sa stala spoločnosť Lockheed, ktorá garantovala, že dokáže vyvinúť nové lietadlo v požadovanom čase a pri stanovených nákladoch. K úspechu tejto firmy nepochybne prispeli aj existujúce skúsenosti s protiponorkovými systémami.
Tretí produkčný kus lietadla L-188A Electra sa stal prvým prototypom budúceho hliadkového lietadla. V prednej časti trupu bola vytvorená bombovnica. Už tak dobrý výhľad kokpitu Electry bol pre Orion vylepšený a to tak, že pôvodných sedem okenných panelov bolo nahradených piatimi väčšími. Z kabíny pre cestujúcich boli odstránené všetky pôvodné okná, pričom boli nahradené štyrmi veľkými pozorovacími oknami. Nos Orionu bol oproti Electre viac zašpicatený a v zadnej časti trupu pribudol kryt pre detektor magnetických anomálií. Prvý let tohto prototypu s civilným registračným číslom N1883 sa uskutočnil 19. augusta 1958.
Pre potreby námorníctva malo však toto lietadlo zbytočne dlhý trup. Preto bolo potrebné skrátiť trup Orionu o, čo zároveň viedlo k významnému zníženiu jeho hmotnosti. Zostávajúci priestor kabíny bol stále dostatočne veľký na inštaláciu všetkých protiponorkových systémov a iného potrebného vybavenia. Lietadlo bolo vybavené všetkými zariadeniami, určenými na hliadkové misie a bolo modifikované do podoby, aby spĺňalo všetky špecifikácie č. 146. Takto upravený prototyp, nazvaný YP3V-1 (s vojenským sériovým číslom 148276), vzlietol 25. novembra 1959.
Asi rok po prvom lete prototypu, v tej dobe už označovaného ako typ P3V-1, získal Lockheed zákazku na výrobu prvých siedmich predprodukčných lietadiel (so sériovými číslami 148883 - 148889). V novembri 1960 bol lietadlu oficiálne pridelený názov "Orion". Dňa 16. júna 1962 bol P3V-1 Orion vyhlásený za vhodný pre námorné hliadkové operácie.
Letka amerického námorníctva VP-8 zo základne Patuxent River bola prvou, ktorá 13. augusta 1962 dostala lietadlo P3V-1 Orion (149671). Dňa 18. septembra 1962 sa typové označenie Orionu zmenilo z P3V-1 na P-3A. Zavádzanie Orionu a výcvik posádok bolo úspešné a do konca októbra 1962 dosiahlo v rámci VP-8 operačnú spôsobilosť prvých dvanásť lietadiel P-3A.
Verzie
thumb|right|Americká P-3A v pôvodných modro-bielych farbách thumb|right|Americká P-3B v blízkosti Hawaia thumb|right|Nemecká P-3C
P-3A
Počiatočná produkčná verzia, z ktorej sa vyrobilo 157 lietadiel. Pohon tohto typu zabezpečovali štyri turbovrtuľové motory T56-A-10W (každý s výkonom 4500 koní).
V priebehu sériovej výroby P-3A boli zavedené tri hlavné vylepšenia týchto lietadiel. Najprv bol Orion upravený tak, že získal schopnosť kladenia mín. Druhým vylepšením bolo pridanie pomocnej motorovej jednotky (APU), vďaka čomu sa stalo lietadlo nezávislé od pozemného zariadenia. Inštalácia APU začala od 134. vyrobeného lietadla, dodatočne však boli týmito jednotkami vybavené aj stroje, ktoré zišli z výrobnej linky predtým.
Najdôležitejším vylepšením bola inštalácia systému "Deltic". V rámci neho boli zastarané papierové zapisovače AQA-3 a AQA-4 (rovnaké mal P-2 Neptune) vymenené za AQA-5. Nový zapisovač bol schopný spracovať dáta až z ôsmich sonarových bójí, zatiaľ čo systémy na pôvodnom P-3A mohli spracovať informácie len zo štyroch bójí. Analýza signálov zo sonarových bójí tak bola omnoho rýchlejšia. Ďalšie zlepšenia zahŕňali navigačné pomôcky, akustický magnetofón a zdokonalený systém elektronickej podpory merania, určený na príjem a analýzu radarových a rádiových signálov. Senzor ASR-3, určený na detekciu výfukových plynov dieselových ponoriek, bol v rámci tejto modernizácie odstránený. Systém "Deltic" bol inštalovaný v lietadlách so sériovým číslom 152140 a vyššie. Takmer všetky staršie P-3A boli taktiež vylepšené týmto novým systémom.
P-3B
Výroba verzie P-3B bola spustená v roku 1965 a prvý stroj tohto typu bol dodaný 12. októbra toho istého roku. Najvýznamnejším rozdielom oproti P-3A boli výkonnejšie motory Allison T56-A-14. Vďaka nim mohli byť lietadlá P-3B prevádzkované z kratších vzletových dráh, mali lepšie stúpanie a vyššiu cestovnú rýchlosť.
Posledných 63 vyrobených lietadiel z celkového počtu 144 strojov P-3B má zosilnenú konštrukciu trupu, ktorá umožňuje lietadlu dosiahnuť vyššiu nosnosť. Takto upravené lietadlá boli označené ako P-3B HW ("Heavy Weight"), zatiaľ čo predchádzajúce stroje zo slabšou konštrukciou boli odvtedy označované ako P-3B LW ("Light Weight").
Vo všetkých P-3B boli integrované riadené strely vzduch-zem AGM-12 Bullpup.
P-3C
Prototyp YP-3C vznikol úpravou P-3B HW a jeho prvý let sa uskutočnil 18. septembra 1968. Toto lietadlo bolo vybavené integrovaným protiponorkovým systémom A-NEW. Posádka lietadla mala k dispozícii systém LLLTV(Low Light Level Television), ktorý jej zabezpečil vizuálny kontakt s hladinovými cieľmi aj v noci alebo pri zlom počasí.
Nový akustický systém AQUA-7(V)1/2 nahradil systém Deltic. Tento systém spolupracuje s pasívnymi sonarovými bójami LOFAR (Low Frequency Analysing and Recording), ktoré dokážu zachytávať zvuky pod vodou v širokom frekvenčnom pásme. Popri nich sa často používajú bóje DIFAR (Directional Acoustic-Frequency Analysis and Recording System), ktoré majú rovnaké vlastnosti ako bóje LOFAR, ale navyše dokážu určiť smer, odkiaľ sa šíri zvuk. P-3C môže niesť až 84 bójí.
P-3C získal digitálny počítač ASQ-114, ktorý má v pamäti veľký počet zvukových profilov ponoriek, ako aj radarových a rádiových signálov. Všetky tieto informácie zjednodušujú identifikáciu ponorky. Digitálny datalink zaviedol možnosť výmeny taktických údajov s pozemnými stanicami, loďami alebo inými lietadlami.
P-3C-I
Modernizovaná P-3C-I vzlietla prvýkrát v apríli 1974 a testovacia letka VX-1 získala prvé z 31 lietadiel v januári 1975. Verzia P-3C-I bola vybavená navigačným systémom Omega, ktorý v kombinácii s inerciálnym navigačným systémom poskytol presnejšie informácie o polohe. K ďalším vylepšeniam patrila sedemnásobne väčšia počítačová pamäť a doplnkové taktické displeje pre operátorov senzorov, na ktorých sa zobrazovali údaje zozbierané sonarovými bójami.
P-3C-II
Prvé lietadlo po tejto modernizácii bolo dodané v marci 1977. Lietadlá P-3C-II získali zaťahovateľný infračervený detekčný systém (IRDS) od spoločnosti Texas Instruments, ktorý nahradil LLLTV. Nový senzor v porovnaní so staršou televíznou kamerou dokázal vyhotoviť oveľa lepšie zábery. K ďalším vylepšeniam patrili zdokonalené navigačné systémy a príprava na integráciu protilodných rakiet Harpoon. Najvýznamnejším modernizačným prvkom bol systém ASR-3, ktorý využíva desať antén na zistenie presného smeru, odkiaľ prichádza signál sonarovej bóje. To umožnilo, že lietadlo pri vyhľadávaní ponorky nemuselo byť presne nad bójou.
P-3C-II½
Americké a japonské námorníctvo získalo prvý stroj v tejto verzii v apríli 1981, Holandsko v novembri toho istého roku. Lietadlá P-3C-II½ boli vybavené novým navigačným systémom Litton LTN-72 a integrovaným akustickým komunikačným systémom (IACS - pre komunikáciu s priateľskými ponorkami). Drobné zlepšenia sa dotkli aj inerciálneho navigačného systému a Dopplerovského navigačného systému, ako aj komunikačných systémov v pásme VHF.
P-3C-III
Prvé lietadlo vo verzii P-3C-III dodal Lockheed v máji 1984. Pokročilý počítačový systém IBM Proteus zvýšil možnosti systému DIFAR trojnásobne. Zavedenie tohto systému bolo najväčším zlepšením, pretože umožňovalo oveľa rýchlejšie spracovanie akustických údajov.
CP-140 Aurora
V roku 1980 začal Lockheed dodávať Kanade lietadlá CP-140 Aurora, čo bol v podstate derivát P-3C Orion, špeciálne upravený pre Kráľovské kanadské vzdušné sily. Tieto stroje nahradili zastarané lietadlá CP-107 Argus. Výroba CP-140 Aurora bola zastavená v roku 1991 a Kanada získala celkovo 18 lietadiel tohto typu. Táto verzia sa od P-3C odlišovala protiponorkovým senzorovým vybavením z lietadiel S-3A Viking.
V roku 1999 spustila kanadská vláda projekt AIMP (Aurora Incremental Modernization Project), ktorého cieľom je zmodernizovať 14 lietadiel CP-140 Aurora. Tento modernizačný projekt sa realizuje v štyroch blokoch, pričom zahŕňa integráciu a inštaláciu nových misijných systémov a senzorov:
P-3K2
V roku 1966 bolo Novému Zélandu dodaných päť lietadiel P-3B Orion (NZ4201 - NZ4205). V roku 1985 bolo zakúpené šieste P-3B (NZ4206), ktoré bolo vyradené z austrálskeho letectva. Všetkých šesť Orionov bolo v 80. rokoch zmodernizovaných v rámci projektu RIGEL a tieto lietadlá dostali nové označenie P-3K. K hlavným vylepšeniam patril modernejší radar (APS-134), infračervený senzor, digitálna výpočtová zbernica ako aj elektronický zobrazovací a informačný riadiaci systém.
Následne boli lietadlám v rámci projektu KESTRAL vymenené krídla, čím sa predĺžila ich životnosť.
V roku 2005 bol spustený ďalší program modernizácie avioniky, pričom prvé takto vylepšené lietadlo bolo zaradené do služby v máji 2011. Do úrovne P-3K2 bolo nakoniec zmodernizovaných všetkých 6 novozélandských lietadiel. Všetky stroje získali nové navigačné, misijné a komunikačné systémy. Lietadlá dostali taktiež úplne nové senzory a sklený kokpit.
Súčasní používatelia
thumb|right|P-3C amerického námorníctva
Argentína Austrália Brazília Čile Grécko Irán Japonsko Kanada Kórejská republika Nemecko Nórsko Nový Zéland Pakistan Portugalsko Španielsko Taiwan Thajsko USA
Bývalí používatelia
Holandsko
== Špecifikácie (P-3C) ==
Náboženský šok
Náboženský šok je psychický, spirituálny alebo existenciálny otras spôsobený stretom s odlišným, neznámym či doposiaľ neinteriorizovaným náboženstvom. Môže zasiahnuť jedinca obvykle pri rýchlej zmene kultúrno-náboženskej oblasti na cestách, môže ale zasiahnuť aj sociálnu skupinu alebo dokonca celú kultúrno-nábožensky vymedzenú oblasť pri väčších migračných vlnách prameniacich v odlišnej kultúrno-náboženskej oblasti. Náboženský šok je nazeraný ako fenomén v oblastiach sociológie náboženstva a psychológie náboženstva. Súvisí s témami nazerané religionistikou a teológiou. Je to fenomén príbuzný kultúrnemu šoku, však svojbytný, koreniaci v náboženskej oblasti. Religionista O. Havelka opisuje tri elementárne fázy náboženského šoku: 1. otras, zážitok niečoho nečakaného, zvláštneho, vzhľadom na domáce náboženstvo (alebo bezverectvo) mimoriadneho, pričom je rozlišovaný pozitívny a negatívny otras; 2. okúzlenie, teda zakúšanie čohosi spirituálne zvodného, lákavého, po ktorom nasleduje vytriezvenie a únik, prípadne naopak vytriezvenie a racionálne prehĺbenie záujmu; 3. znechutenie, teda náboženský zážitok z pohľadu šokovaného hlúpy, absurdný alebo krutý.
Otras
Náboženský otras obvykle prichádza pri rýchlych zmenách prostredia podobne ako kultúrny šok, typicky pri niekoľkohodinovom prelete do úplne inej kultúry prestúpenej iným náboženstvom: jedná sa o nečakané udalosti v očakávanom náboženstve alebo stret s úplne novým náboženstvom či kultom. Jedinec obyčajne tenduje k posudzovaniu cudzej kultúry podľa tej svojej, chápanej ako „normálne“ alebo „správne“, a to isté často robí aj v náboženskej oblasti. Otrasy sú typickým príkladom roztrieštenia mylného náboženského predporozumenia. Náboženská realita býva iná, než ako o nej vypovedá literatúra na opačnom konci sveta a aký obraz si o nej jedinec na základe dostupnej doxografie pre seba vytvorí. Okrem osobného interpretačného rámca či kontextu jedinca tiež ovplyvňuje kultúrno-náboženský program, ktorý mu bol vštepený ako „normálny“ jeho domácou kultúrou a náboženstvom (prípadne programovým bezverectvom) v určitom konkrétnom dejinnom kontexte. Ide o určitý model porozumenia svetu, cez ktorý si jedinec prekladá vonkajšiu realitu do zrozumiteľnosti. Týchto programov však vo svete existuje mnoho. Po náboženskom otrase môže nasledovať progres, regres alebo obdobie pôsobenia. Roztrieštenie mylného predporozumenia alebo pozitívny otras nasmeruje jedinca k pokroku (krok progresie); negatívny otras môže nasmerovať k strate záujmu, dekadencii, prípadne poklesu hodnotenia onoho náboženstva (krok regresie). Neľahko uchopiteľný náboženský otras môže vyústiť do relatívne dlhého obdobia vedomého či nevedomého pôsobenia.
Očarenie
Pri náboženskom okúzlení je jedinec často „zamilovaný“ do exoticky pôsobiacej náuky, ktorá mu pripadá ako „tá jediná pravá“. V tomto okúzlení je schopný zabudnúť na celý doterajší život, odovzdať všetko majiteľovi ášramu, školy, sekty alebo cirkvi a plniť úplne iracionálne úlohy. Náboženské očarenie je subjektívne krásne, oslobodzujúce, povznášajúce, rovnako ako nebezpečné, pretože jedinec je v tej chvíli okrem iného pod vplyvom predráždených emócií a sentimentality, a teda ľahko zneužiteľný. Akonáhle jedinec „vytriezliví“ z fázy okúzlenia, dôjde na druhú fázu, ktorá má dve odlišné podoby: (1) prehliadnutie náboženského nezmyslu a únik, alebo (2) racionálnejšie triezvejšie nahliadnutie (pre jedinca) zmysluplnej duchovnej cesty. Pre situáciu vytriezvenia – prehĺbenie záujmu je typické upokojenie, pocit trvalej zmysluplnosti, pocit nájdenia hľadaného prístavu, racionálna chuť študovať dané náboženstvo a prehlbovať danú duchovnú cestu, otvorenie sa otázkam, uvedomenie, že predstaviteľ daného náboženstva nie je boh, ale učiteľ, spriaz optimizmus a otvorenosť budúcnosti.
Znechutenie
Náboženské znechutenie prichádza ako vyššie popísaná druhá fáza okúzlenia alebo hneď pri prvom kontakte s cudzou religióznou skutočnosťou. Ide o náboženský či spirituálny zážitok, ktorý jedinec neprijme a vymedzí sa voči nemu. Môže mu pripadať zvláštny, hlúpy alebo krutý. Zažíva odpor k danému náboženstvu, pocit úplnej nezmyselnosti a absurdity daného náboženstva, niekedy až nenávisť k jeho predstaviteľom, presvedčenie, že niečo také by na svete vôbec nemalo byť. Po dlhých cestách do cudzieho kultúrno-náboženského prostredia sa môže jedinec stretnúť so spätným náboženským šokom pri návrate do prostredia domáceho.
Escamps
Escamps môže byť:
Prúžkované teleso
náhľad|Rez ľudským koncovým mozgom (hemisférou), modro sú znázornené jednotlivé časti striata náhľad|Poloha striata (zeleno) Prúžkované teleso alebo striatum ( – doslova prúžkované/záhybovité teleso) je hlboká oblasť sivej hmoty vo vnútri hemisfér koncového mozgu.
Je to zrejme rozsahom najvýznamnejšia súčasť tzv. bazálnych ganglií. Každá učebnica však vymedzuje oblasť striata trochu odlišne. Podľa jednej (v tomto článku použitej) definícia zahrnuje nucleus caudatus a nucleus lentiformis, iné učebnice však do striata nepočítajú globus pallidus. Striatum sa zúčastňuje hlavne kontroly pohybov.
Anatómia
Pod súhrnným pojmom prúžkované teleso (striatum) sa skrýva v skutočnosti niekoľko oblastí šedej hmoty, pričom konkrétne vymedzenie závisí na autorskom poňatí. Pretože sa dve hlavné oblasti nachádzajú v dorzálnej oblasti (relatívne k ostatným jadrám), označujú sa dorzálne pallidum a dorzálne striatum. K dorzálnemu striatu patrí nucleus caudatus a putamen, k dorzálnemu pallidu zase globus pallidus. Nucleus lentiformis je obyčajne definované ako putamen a globus pallidus dohromady, no tieto štruktúry nič významného zo štruktúrneho alebo funkčného hľadiska nespája. Histologický sa skladá striatum predovšetkým z GABA-ergných stredne veľkých projekčných neurónov s veľkým množstvom dendritov.
Funkcie
Do striata smerujú dráhy nielen z mozgovej kôry, ale aj z niektorých subkortikálnych (podkôrových) centier, talamu a z mozgového kmeňa. Z bazálnych ganglií je to zrejme vôbec najvýznamnejší príjemca signálov z iných častí mozgu. Naopak zo striata smerujú dráhy do globus pallidus (ak ho nezahŕňame do striata), ale aj napr. do substantia nigra.
Oblasť globus pallidus (niekedy považovaná za samostatné jadro šedej hmoty stojace mimo striatum) hrá dôležitú úlohu v ovládaní pohybu, pretože z neho smerujú dráhy do retikulárnych formácií v mozgovom kmeni a (cez talamus) aj do pohybových centier v mozgovej kôre. Poškodenie ľudského striata môže vyústiť v tzv. choreu, ktorá sa prejavuje trhavými nekoordinovanými pohybmi končatín a tvárových svalov. Poškodenie neurónov nucleus caudatus je typické napr. pre genetickú chorobu Huntingtonovu choreu.
Nový hrad
Nový hrad môže byť:
Espinasse
Espinasse môže byť:
Jedľovinka
Poloha
Nachádza sa v juhovýchodnej časti pohoria, v geomorfologickom podcelku Kysucké bradlá. Vrch leží v Žilinskom kraji, v okrese Dolný Kubín a na katastrálnom území obce Zázrivá. Vrch sa nachádza nad obcou Zázrivá, medzi miestnymi časťami Končitá a Grúne a patrí do ochranného pásma Národného parku Malá Fatra.
Opis
Jedľovinka zakončuje rázsochu, vybiehajúcu južným smerom z Javorinky na Končitý vrch. Východným smerom susedí Havranský vrch a Kozinec, južným Čremoš , západným Pálenica  a Púpovček  a severným Javorinka a Okrúhlica. Celá oblasť je odvodňovaná riečkou Zázrivka do rieky Oravy. Na vrchol nevedie značený chodník.
Geológia
Jedľovinka je geologicky súčasťou bradlového pásma. Jej vrcholovú časť tvoria kremenné pieskovce a kremence s amonitmi, označované ako grestenské vrstvy.
Výhľady
Nesúvislý lesný porast vrcholu umožňuje obmedzený výhľad. Z vhodných miest s nízkou vegetáciou je možné pozorovať okolité vrchy Kysuckej vrchoviny, Oravskej Magury a Malej Fatry, pri vhodných podmienkach aj Veľký Choč, Rakytov a Krakovu hoľu.
Prístup
Na vrchol nevedie značený chodník, preto prístup je možný lesnými cestami a chodníkmi z okolia. Zo Zázrivej vedie blízkym sedlom zelený chodník na Javorinku.
Estaing
Estaing môže byť:
Basketbalová extraliga žien 2001/02
Basketbalová extraliga žien v sezóne 2001/02 bol 10. ročník extraligy basketbalistiek, najvyššej basketbalovej súťaže žien na Slovensku, ktorú kontroluje Slovenská basketbalová asociácia (SBA). Súťaž niesla dobový názov I. liga žien. V sezóne účinkovalo 8 družstiev, čo je o 4 menej ako minulej sezóne a zároveň historicky najmenší počet účastníkov v najvyššej súťaži. Víťazom sa desiatykrát v rade stalo družstvo SCP Ružomberok, ktoré vo finálovej sérii zvíťazilo nad ŠK Slovan JOPA Bratislava.
Systém súťaže
Po odohraní štvorkolovej základnej časti sa súťaž rozdelila na 2 časti. Družstvá na 5.8. mieste odohrali dvojkolovú nadstavbovú časť o konečné umiestnenie, pričom sa im započítavali výsledky odohraté v základnej časti. Družstvá na 1.4. mieste postúpili priamo do semifinálových zápasov play-off. Všetky duely play-off sa hrali na 3 víťazné zápasy. Posledné družstvo zostúpilo do 1. ligy.
Étaules
Étaules môže byť:
Predrománske výtvarné umenie
náhľad|[[Evanjeliár z Kellsu, Kristus na tróne, 8./9. storočie, Trinitty College, Dublin]] Predrománske výtvarné umenie je súborne označenie širokej množiny antikizujúceho a stredovekého umenia, zahŕňajúceho viacero individuálnych umeleckých smerov, prevažne kresťanského charakteru. Rozvíjalo sa v západnej Európe približne medzi 5. storočím až prvou polovicou 11. storočia. Jeho vývoj je úzko spojený s pádom Západorímskej ríše (476). Kým vo Východorímskej ríši umenie kontinuálne nadviazalo na antickú tradíciu a postupne prešlo k osobitnému byzantskému umeniu. Na kresťanskom Západe sa umelecká homogenita rozpadla na viacero lokálnych smerov. Výboje Longobardov, Ostrogótov, Vandalov a ďalších germánskych kmeňov, sťahovanie národov ale aj expanzia kresťanstva. Vytvárajú priestor na vývoj umenia so špecifickými charakteristickým črtami, v ktorom sa spája antická a kresťanská tradícia s umením barbarov. Vznikajú nové štáty (napríklad Ostrogótske kráľovstvo, Longobardské kráľovstvo, Franská ríša, Vizigótska ríša atď...) a kultúrne centrá vybudované na mocenskom, svetonázorovom a jazykovom princípe.
Charakteristika a definícia
Termín predrománske výtvarne umenie sa objavuje prvýkrát v roku 1938 v práci L'Art préroman od Jeana Huberta. Vo francúzskych hovoriacich krajinách sa termínu predrománsky vyhýba a používa sa väčšinou v širšom zmysle, bez štylistického významu. V Taliansku naopak predrománsky označuje krátke obdobie po karolovskom umení a pred románskym umením hlavne obdobie 10. storočia, zatiaľ čo v Španielsku pokrýva rozmedzie od druhej polovice 8. storočia až do konca 10. storočia. Hoci vo Francúzsku, Nemecku a Taliansku je dnes preferovaný historickejší pojem „raný stredovek“. Označuje veľké umelecké obdobia, ktoré predchádzajú prvej polovici 11. storočia. Termín predrománsky teda zahŕňa karolovské a merovejské umenie, ktoré sú obmedzené trvaním ich dynastií. A priori vylučuje byzantské umenie ako aj vizigótske a mozarabské umenie, aj keď niektorí historici umenia zahŕňajú posledné dve z nich do predrománskeho umenia. Nerovnomerné používanie terminológie je výsledkom vývoja vedeckých poznatkov za posledné polstoročie a uvedomenia si nevhodnosti termínu. Na druhej strane heterogenita umeleckých prejavov v západnej Európy v ranom stredoveku a ich štúdium v ​​národných kontextoch vyústilo do úplnej terminologickej fragmentácie, ku ktorej došlo na samom začiatku 21. storočia. Vecný vedecký obsah pojmu však nie je dlhodobo vyjasnený a je predmetom mnohých diskusií, polemík a pokusov o systemizáciu.
V širšom zmysle predrománske umenie označuje umelecký prejav západoeurópskych krajín (s vylúčením oblastí pod priamym byzantským vplyvom) v období medzi neskoroantickým a ranokresťanským umením a začiatkom románskeho výtvarného umenia, to znamená približne od 6. do prvej polovice 11. storočia. Umenie tohto obdobia známe aj ako „včasný stredovek“, nepochádzalo zo spoločného základu a nebolo vyjadrené ani v jednom štýle. Namiesto toho, ako je prirodzené v období takýchto etnických, politických a ekonomických otrasov predstavujú rozmanitosť výrazov, ktorých prejavy v rôznych regiónoch by sa mali skúmať oddelene. Podrobná štúdia jednotlivých umeleckých oblastí je tu doplnená o všeobecný pohľad, ktorý je o to významnejší. Každá z predrománskych škôl alebo hnutí prispela k formovaniu románskeho umenia, v ktorom západná Európa opäť našla zásadne jednotný výtvarný prejav (pozri aj kap. Periodizácia).
Vznik
Počiatky predrománskeho umenia datujú jednotliví autori rozlične. Východiskové body pre usporiadanie terminológie a pochopenie štylistických zmien sa nachádzajú v extrémne veľkom počte systematických výskumov neskorých antických a včasnostredovekých pamiatok v posledných dvoch desaťročiach 20. storočia, čo umožnilo vytvorenie nových syntéz a reinterpretáciu starších nálezov. Základným predpokladom je, že všetko umenie neskorej antiky a raného stredoveku, to znamená zo 5. do 10. storočia, by sa malo pozorovať prostredníctvom fenoménu „dlhého trvania“, pričom kontinuita je viditeľná počas celého obdobia. Napriek tomu rozlišovacia línia však môže byť stanovená do neskoroantického obdobia alebo do druhej polovici 7. storočia, keď sa pozorujú nové funkčné, liturgické, morfologické a štylistické definície umenia. Z územného hľadiska je zjednotenie výtvarného prejavu možné vidieť v celej oblasti Franskej ríše počas tzv. karolínskej renesancie a na jej okraji ako je Katalánsko, Chorvátsko, Veľká Morava, Britské ostrovy a iné krajiny mimo hraníc ríše.
Vývoj predrománskeho výtvarného umenia sa spája pozvoľnou, miestne zafarbenou syntézou antického odkazu, abstraktných foriem barbarských kmeňov a podnetov z Byzancie. Uprostred rozkladu antického sveta predrománske umenie nadväzuje na ranokresťanské umenie. Z veľkej časti bolo ovplyvnené umeleckým tradíciami novo usadených národov, ale aj byzantským umením. Okrem ranokresťanského dedičstva v sebe spájalo štylistické pohanské prvky germánskeho a keltského umenia, ktoré siahajú až k ich tradíciám pred prijatím kresťanstva, s jasnými vplyvmi grécko-rímskeho umenia, ale aj skýtskeho umenia z východu. Umenie bolo úplne preniknuté náboženským spiritualizmom. Antický senzualizmus a realizmus úplne zanikol. Až do 10. storočia prevláda náboženské umenie a tvoria výhradne mnísi v kláštoroch. Postupne však dochádzalo k novému zblíženiu s antickými tradíciami - abstrakciu a idealizmus prekonával nový realizmus, najmä z dôvodu nástupu filozofického realizmu, ktorý vplýval na výtvarné umenie (maliarstvo, sochárstvo). Postupne smerovalo k prvej stredovekej monumentalite. K prejavom predrománskeho umenia patrí anonymita umelcov a výroba či ideologická spojitosť s Cirkvou alebo svetskou mocou.
Historické pozadie
Ravenna zažíva rozkvet práve v 5. storočí počas vlády ostrogótskeho kráľa Teodoricha Veľkého. Fresky v Santa Maria a samotné Cividale vznikajú za čias Longobardov a napokon Frankovia dokázali vytvoriť politické a spoločenské štruktúry na základe antického odkazu. Medzi 6. a 8. storočí je Západ rozdrobený, ale nerozpadá sa vďaka Cirkvi, ktorá si zachovala myšlienku jednoty kresťanského sveta okolo Ríma, svätého Petra a jeho nástupcov. Západné elity zostanú pripútané k tomuto mestu ako ku duchovnému centru kresťanstva. To umožnilo, aby sa potom vzchopili. Latinčina sa stala jazykom každodenného života, Cirkvi a písomníctva. Dochádza k asimilácii pôvodného obyvateľstva s barbarskými národmi. Evanjelizácia umožňuje spojenie ľudí, ktorí veria v toho istého Boha. Správna štruktúra si zachovala svoje základy. Obchodné cesty v oblasti Stredomoria fungovali ďalej, ale už neslúžili šíreniu rímskeho umenia na Východ, naopak umožňovali čerpať z Orientu príklady a vzory. Snahy Byzantskej ríše, najmä za vlády Justiniána I., o obnovu rímskeho impéria v jeho niekdajšom rozsahu alebo aspoň získať kontrolu nad Barbarmi. Cirkvi pripadla úloha zachovať kontinuitu západoeurópskej kultúry. Jediný účinný nástroj vytvorili mnísi. Kláštorný život, straniaci sa všetkého svetského ponúkal útočisko pred týmto svetom, ktorý sa inšpiroval umením Orientu. Hlásateľmi evanjelia boli írsky misionári, ktorí stelesňovali naopak kresťanskú vieru prispôsobenú v barbarskom a severskom duchu, a to do tej doby než im v tom benediktínsky rád s prispením Ríma a hlavne pápeža Gregora Veľkého definitívne zabránili. Na konci 6. storočia dochádza k obnove latinskej liturgie a umenia. Gregor Veľký sa rozhodol pre benediktínov, ktorých poveril kresťanskými misiami k pohanom, aby tam ohlásili evanjelium a paralyzovali tak snahy írskych misionárov.
V 7. storočí už jednotný kresťanský svet začala ohrozovať expanzia islamu, ktorý sa šíril od roku 622 do roku 755 svoje územie od Kaukazu po Zaragozu. V rovnakej dobe sa posledná vlna barbarov, Longobardov, postupne osídlila Itáliu. Invázia Vikingov a útoky moslimov na juhu završujú rozdelenie Európy na oslabenú Franskú ríšu. Otrasený Západ sa v 8. storočí zrejme spamätal, barbari sa húfne obracali na kresťanskú vieru. Na začiatku 8. storočia Merovejovci prenechali moc Karolovcom. Karol Martel odrazil Arabov za Pyreneje a zlomil definitívne ich nápor. Jeho syn Pipin Krátky dokončil dobytie Galie a podporil pápeža Štefana II. proti Longobardom, tým že mu v roku 756 daroval územie, ktoré sa stalo základom Pápežského štátu. Karolovci tak vytvoril zväzok medzi Franskou ríšou a Cirkvou. Definitívne sa ustálila situácia v Európe a stala sa základňou budúcich snáh o obnovu rímskeho impéria. Tieto tradície znovu sa zrodili v počas tzv. karolínskej renesancii a boli prijaté na dvore Karola I. Veľkého. Zhromaždil vedcov a umelcov z rôznych častí vtedajšieho sveta a inicioval pokus o zjednotenie umenia v rámci svojej ríše. Jeho krajina bola ovplyvnená vplyvmi antického sveta a ranokresťanského umenia. Otonská dynastia nadväzuje na karolínske umenie spolu s ideou obnovy rímskeho impéria na Západe. Tieto snahy ožívajú počas tzv. otonskej renesancii. Bolo silno ovplyvnené antickým umením a byzantským umením. Na konci 10. storočia vzniká a vyvíja sa feudálna spoločnosť s pánmi, ktorí sú schopní sa brániť pred nepriateľmi. Vznikajú hrady, kláštorné komplexy a väčšie chrámy, ako napríklad opátstvo v Cluny. Kláštor patril k najvplyvnejším cirkevným organizáciám v 11. a 12. storočí v celej západnej, čiastočne aj strednej Európe, preto malo značný vplyv nielen náboženský, ale aj intelektuálny, politický a umelecký na celý Západ. Zároveň v 11. storočí na Pyrenejskom polostrove zahájili kresťanské kráľovstvá na severe polostrova Reconquistu.
Periodizácia
V odbornej literatúre sa možno stretnúť s viacerými rozličnými členeniami predrománskeho výtvarného umenia. Medzi niektoré delenia, ktoré používajú významné publikácie patri napr.:
Encyclopedia of World Art predrománske umenie delí na 6 veľkých okruhov: Francúzsko (galorímske umenie, merovejské umenie* a karolovské umenie*); Nemecko (merovejské umenie*, karolovské umenie* a otonské umenie); Anglicko (inzulárne umenie); Španielsko (vizigótske a astúrske umenie); Itália (longobardské umenie) a Škandinávia (vikingské umenie).
Dictionary of the Middle Ages predrománske umenie delí iba na: karolínske umenie (v Nemecku, Anglicku, Francúzsku, Itálii a Španielsku).
Hrvatska enciklopedija predrománske umenie delí na: merovejské umenie, anglosaské umenie, vizigótske umenie, longobardské umenie, karolínske umenie a otonské umenie.
Encyklopedia PWN predrománske umenie delí na 3 veľké etapy: prvá etapa: longobardské umenie (6.8. storočie) v severnej Lombardii, vizigótske umenie (5.8. storočie) na Pyrenejskom polostrove, merovejské umenie (5.8. storočie) vo Franskej ríši, inzulárne umenie (5.7. storočie) na Britských ostrovoch; druhá etapa: karolínske umenie (druha polovica 8.prvá polovica 10. storočia) okrajový vplyv umenia na Veľkej Morave; tretia etapa: otonské umenie (druhá polovica 10.prvá polovica 11. storočia).
Encyklopedie umění středověku predrománske umenie delí na: barbarské umenie, vikingské umenie, írske umenie, merovejská Galia, longobardská Itália, vizigótske Španielsko, karolínske umenie, otonské umenie a anglosaské Anglicko.
Malá československá encyklopedie predrománske umenie delí na: umenie predkarolínske (5.8. storočie) v oblasti longobardskej, vizigótskej a Franskej ríši, ostrovná časť spolu s írskou a anglosaskou či prvé umelecké prejavy v Škandinávii; umenie karolínske (koniec 8.polovica10. storočia) v ríši Karola I. Veľkého (karolínska renesancia) a jeho nástupcov v Západofranskej ríši, kde predchádzalo románskemu umeniu; umenie otonské (druhá polovica 10.polovica 11. storočia) v Rímskej ríše za vlády otonskej dynastie s hlavnými ohniskami v strednom Nemecku a Porýniupredstupeň románskeho umenia.
Ottova všeobecná encyklopédia predrománske umenie delí na 3 etapy: predkarolínske výtvarne umenie, karolínske výtvarné umenie a otonské výtvarné umenie.
Svetové dejiny umenia predrománske umenie delí na: merovejské obdobie, írske umenie, karolínske umenie a otonské umenie a počiatky románskeho umenia.
Slovenská mutácia Wikipédie, najmä pre prehľadnosť a rôznorodú odbornú terminológiu sa snaží o čo najkomplexnejšie pokrytie celého obdobia. Rozlišuje hlavné 3 etapy a postupne regionálne umelecké štýly, pridržiavajúc sa (ak je to možné) chronologicky, panovníckych dynastií či existenciou ríš či kráľovstiev nasledovne:
Vývoj predrománskeho výtvarného umenia
''Poznámka: Do vývoja predrománskeho výtvarného umenia sa radi čiastočne aj ranokresťanské umenie, ktoré doznieva v 5/6. storočí v západnej Európe (t.j na území bývalej Západorímskej ríše). Ďalej sa tu radí okrajovo barbarské umenie a vikingské umenie, ktoré sa paralelne rozvíja na prevažne pohanských územiach.''
Ranokresťanské umenie (1.6. storočie)
náhľad|[[Nástenná maľba Dobrého pastiera, 3. storočie, Kalixtove katakomby, Rím|vľavo]] Ranokresťanské umenie označuje obdobie od 1. storočia až do začiatku 6. storočia, pričom ide najmä o umenie na území Rímskej ríše. Po uznaní kresťanstva začali vznikať prvé chrámy a umelecké predmety náboženského charakteru. Okrem rozdielov v témach vyzerali kresťanské a pohanské diela takmer rovnako. Prvé formy kresťanského umenia sa objavujú v katakombách s množstvom chodieb, ktoré boli pokryté nástennými maľbami a v nich boli uložené sarkofágy. Odklon od rímskej iluzívnosti, odmietnutím klasických tradícii antického umenia. Ako sa kresťanstvo rozvíjalo, jeho umenie odrážalo prevládajúce neskoré antikizujúce vplyvy. Čiastočná asimilácia antických výrazových prostriedkov, nárast abstraktných a ornamentálnych prvkov vo figurálnom prejavu strnulosť frontálne pojatých postáv na plochom pozadí s popretím obrazového priestoru. Poskytujú dôležitý záznam o niektorých aspektoch vývoja kresťanskej náuky. Najskoršia kresťanská ikonografia mala tendenciu byť symbolická (chiró, ryba ako narážka na Krista, chlieb a víno sa odvolávali na Eucharistiu). V priebehu 3. a 4. storočia začali kresťania na nástenných maľbách v katakombách a v ďalších prejavoch prispôsobovať známe pohanské prototypy novým kresťanský významom. Napríklad rané figurálne zobrazenie Krista, ako dobrého pastiera je priamym prepožičiavaním klasického prototypu Merkúra (Herma). Niekedy bol tiež zobrazovaný ako mytologický boh či hrdina, ako bol Apolón alebo Orfeus. Až neskôr, keď samotné náboženstvo dosiahlo určitú mieru pozemskej moci, získal vznešenejšie atribúty. V sochárstve prevláda vedľa figurálnych reliéfoch viazaných predovšetkým na sarkofágy aj drobná plastika, najčastejšie sa používa slonovina z alexandrijských a antiochijských dielní. Používajú sa taktiež drahé kovy. Naopak, znižuje sa množstvo priestorových sochárskych diel, nakoľko cirkev už na Prvom nicejskom koncile odmietala idolatriuuctievanie idolov. Umeleckými centrami ranokresťanského umenia sa stali prvé biskupské obceRím, Konštantínopol, Antiochia, Jeruzalem a Alexandria v neskoršom období Miláno a Ravenna.
V celej ríši sa čoskoro začali stavať chrámy z ktorých mnohé sponzoroval samotný Konštantín I. Veľký. Základným kresťanským chrámom sa stáva bazilika, jej lokálne stavebné odlišnosti určujú liturgické potreby. Išlo zvyčajne o päťloďové baziliky, ako napríklad stará Bazilika svätého Petra v Ríme alebo o budovy bazilikálneho alebo centrálneho pôdorysu. V Ríme sa rozvíja typ s transeptom pred apsidou. Na východe sa vyvinula forma s pastofóriami a západným dvojvežovým priečelím. Spojením bazilikálneho a centrálneho pôdorysu vznikajú nové kombinácie, ako napríklad Bazilika Božieho Hrobu v Jeruzaleme. S rozvojom pútnictva od vzniká veľké množstvo chrámov a rozvíja sa umenie tvorby mozaiky. Tá sa postupne sťahuje z podláh na steny a klenby, kde symbolizuje vyšší duchovný svet. Výzdoba chrámov nástennými maľbami alebo mozaikami, ktoré majú poučiť veriacich a tiež ilustrovať liturgické knihy a ďalšie rukopisy. Známe pamiatky sú i dodnes zachované Galériov oblúk a rotunda v Solúne zo 4. storočia, či Mauzóleum Gally Placidie. Rozvíja sa tiež miniatúrna maľba ako ilustrácia náboženských textov. Naratívne motívy mali spočiatku typologickú povahu, často naznačovali paralely medzi Starým a Novým zákonom, avšak len málo z nich sa zachovalo do dnešných dní a viaceré z nich len ako neskoršie kópie. Najčastejšie motívy zo života Krista boli zázraky a umučenie. Dosková maľba sa ďalej vy vyvíjala vo Východorímskej (Byzantskej) ríši. Od 5. storočia sa stáva novým kultúrnym centrom Ravenna, anticipujúcim miestom stretu novovznikajúceho predrománskeho a byzantského umenia.
Barbarské a vikingské umenie (3.11. storočie)
náhľad|Germánska spona (fibula) zdobená technikou cloisonné (priehradkový email), [[5. storočie, Kunsthistorisches Museum, Viedeň]] Barbarské umenie sa spája s obdobím sťahovania národov a umením barbarov. V polovici 2. storočia postupovali Góti od Baltského mora pozdĺž Visly na juh. Tam sídlil už v 2. storočí pred Kr. Sarmati, ktorých postupne vytlačili Skýti na západ. Prvý nájazd barbarov v polovici 3. storočia proti Rímskej ríši súvisel s vojenskou anarchiou. Alamani, Frankovia prenikali až do severnej Itálie a Sasovia sa usadili v Británii. Prestávka v 4. storočí umožnila nadviazanie obchodných stykov a obrátením Gótov na ariánstvo. Barbari boli prijímaní do rímskych légii a stávali sa sa tak spojencami Ríma. Huni a iné nomádske kmene sa valili smerom na západ pod tlakom Mongolov a stretli sa s Ostrgótmi okolo roku 370. Vizigóti sa usadili v Trácii. Zlé životné podmienky ich donútili k povstaniu. V roku 378 zvíťazili nad Rimanmi pri Adrianopole. Neskôr pod vedením Alaricha I. zaútočili na rímske balkánske provincie a vpadli do Itálie. V roku 410 dobyli Rím a v roku 414 prenikli z juhu do Galie, kde sa v roku 451 zúčastnili ako spojenci Ríma bitky na Katalaunských poliach proti Hunom. Koncom 5. storočia sa dostali na Pyrenejský polostrov a založili tam Vizigótske kráľovstvo. Vandali a Svébi spolu s Alanmi spustošili Galiu až k Pyrenejám, neskôr Hispániu aj severnú Afriku. Burgundi a Alamani sa usadili vo východnej časti Galie a Frankovia na severe. Vypovedali poslušnosť Rímskej ríše a rozšírili svoje územie. Huni okolo roku 405 sa usadili v oblasti Panónie a neskôr napadli Konštantínopol. Nato vtrhli na západ a dostali sa až k Parížu, boli odrazení pri Troyes a odtiahli až k Rímu a opäť sa stiahli. Posledný západorímsky cisár bol Romulus Augustus, ktorého v roku 476 Odoaker zosadil z trónu a zabil. Theodorich I. Veľký Odoakera porazil v roku 493. Ostrogótov zahnali Byzantínci cez Balkán do Itálie. Západorímska ríša sa rozkladala a jej miesto zaujali nové barbarské kráľovstva, ktoré sa postupne obracali na ariánstvo, neskôr pričinením Gregora Veľkého obracaním ariánskych barbarov na kresťanskú vieru. Longobardi boli zahnaní od Dunaja Avarmi a neskôr vpadli do Itálie a založili Longobarské kráľovstvo.