cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Dejiny Tibetu
Tibet v rokoch 1912 – 1949
Nezáujem, aký mala Čína v nasledujúcich rokoch o postavenie Tibetu, resp. o uplatnenie svojich záujmov na tibetskom území, bol spôsobený najmä čínskou vnútropolitickou situáciou. Oživenie záujmu o tibetskú otázku prišlo v roku 1927 a nástupom Kuomintangu k moci. V roku 1930 bol Tibet spoločne s Mongolskom vyhlásený za „organickú súčasť Čínskej republiky“ a o štyri roky neskôr bola do Tibetu vyslaná čínska misia vedená generálom Chuang Mu-sungom. Táto výprava zriadila v Lhase stálu agentúru, ktorá mala dozerať na dodržiavanie prímeria na čínsko-tibetskej hranici. Čína sa snažila využiť pre Číňanov relatívne priaznivú politickú klímy v Tibete – probritsky orientovaný 13. dalajláma bol krátko po smrti, nový dalajláma sa ešte nenašiel a nad Tibetom preto dočasne vládol regent.
V roku 1935 sa v malej andskej dedinke Tagccher narodil Lhamo Döndub, budúci štrnásty dalajláma Tändzin Gjamccho.
Čínska anexia Tibetu
thumb|Titulná strana čínskej verzie [[Sedmnásťbodová dohoda|Sedemnásťbodovej dohody]] V dobe od zániku Čchingského impéria do zabrania Tibetu čínskymi vojskami v roku 1949 bol Tibet de facto nezávislým štátom. Niektoré čínske zdroje však tvrdia, že v tejto dobe bol Tibet stále súčasťou Číny a že k jeho osamostatneniu nedošlo. Vzťahy medzi Čínou a Tibetom sa radikálne zmenili potom, čo z čínskej občianskej vojny vyšli víťazne komunisti. Dňa 1. októbra 1949 vyhlásil predseda Ústredného výboru komunistickej strany Mao Ce-tung vznik Čínskej ľudovej republiky. Tibetská vláda na čele s regentom Tagdag-rinpočhom vyhlásila k 4. novembru 1949 formálnu nezávislosť Tibetu a vyslala k hlavným svetovým mocnostiam mierové misie, ktoré mali tieto krajiny prinútiť, aby uznali nezávislosť Tibetu. Čínska vláda, ktorá nesúhlasila s týmito krokmi, vyslala do Tibetu svoju armádu, aby tak s konečnou platnosťou vyriešila otázku Tibetu a začlenila ho do novovzniknutej ČĽR. Tibetská vláda ešte v tom istom roku prostredníctvom Spojeného kráľovstva žiadala o prijatie do Organizácie spojených národov a snažila sa tak ešte na poslednú chvíľu dosiahnuť nezávislosť Tibetu.
V októbri 1950 jednotky Čínskej ľudovej oslobodeneckej armády vpochodovali do Tibetu, aby „zachránili tri milióny Tibeťanov pred imperialistickým útlakom a zabezpečili ochranu západnej čínskej hranice“. Vojská tibetskej vlády neboli schopné invázii zabrániť. Dňa 17. novembra toho istého roku bol (o dva roky skôr než predpokladal predchádzajúci plán) intronizovaný 14. dalajláma. V situácii, kedy bol Tibet obsadený čínskou armádou, tibetskej vláde nezostalo nič, než vyslať do Pekingu delegáciu, ktorá by vyjednávala s čínskou stranou o ďalšom osude Tibetu. Za tibetskú stranu sa rokovaní zúčastnil Ngaphö Ngawang Džigme a čínske úrady reprezentoval Li Wej-chan. Výsledkom bola Sedemnásťbodová dohoda podpísaná 23. mája 1951, v ktorej sa Tibetu okrem iného priznávala autonómia, ale iba v rámci ČĽR.
Číňanom sa tak podarilo ovládnuť strategicky významné územie, ktoré sa v minulosti už niekoľkokrát fakticky nachádzalo pod čínskou zvrchovanosťou a ktoré teraz bolo nárazníkovým pásmom medzi Čínou a Indiou. Vládca Tibetu, mladý Tändzin Gjamccho, zostal aj po čínskej anexii bábkovou hlavou Tibetu. V septembri roku 1954 sa spoločne s pančhenlámom zúčastnil Všečínskeho zhromaždenia ľudových zástupcov; obaja najvyšší predstavitelia Tibetu boli zvolení do vysokých postov.
Tibetský ľud, nespokojný so situáciou ktorá nastala, začal proti čínskej nadvláde, a najmä proti spôsobu vykonávania reforiem, vyvolávať ozbrojené nepokoje. Tie začali najskôr v roku 1956 v Khame a Amde. Hoci boli tieto povstania boli potlačené, protičínske nálady sa šírili ďalej do centrálneho a západného Tibetu. Koncom roku 1956 a počiatkom roku 1957 sa dalajláma vydal do Indie, aby sa zúčastnil osláv sviatku budha džajanti. V Indii sa stretol s Džaváharlálom Néhrúom, s ktorým rokoval o možnom poskytnutí azylu. Vrcholom snahy Tibeťanov o zbavenie sa čínskej nadvlády bolo Tibetské národné povstanie, ktoré vypuklo 10. marca 1959 a jeho odozvy pokračovali až do nasledujúceho roku. Bolo však krvavo potlačené a v rokoch 1959 a 1960 bolo zabitých okolo 87 000 Tibeťanov. Podľa Vladimíra Liščáka však bolo obetí oveľa viac.
Tibet pod čínskou správou
thumb|Dalajláma pri stretnutí s [[George W. Bush|Georgom Bushom roku 2007]] Dňa 1. septembra 1965 bola oficiálne zriadená Tibetská autonómna oblasť, ktorá však zaberá iba západnú časť provincie Kham a Ü-Cang, teda asi polovicu historického Tibetu. Amdo a východná časť Khamu sa stali súčasťou provincií Kan-su, S'-čchuan, Čching-chaj a Jün-nan. V roku 1966 sa začala kultúrna revolúcia, ktorá fakticky trvala až do roku 1976. V tomto období sa v Tibete ničili budhistické kláštory a ďalšie kultúrne pamiatky, pálili sa knihy a Tibeťanov stíhali vlny represálií. Uvoľnenie nastalo až v roku 1978, kedy čínska vláda zaujala voči Tibetu liberálnejšiu politiku. Od tohto roku sa začali znovu otvárať knižnice, začala sa zlepšovať všeobecná vzdelanosť a zdravotná starostlivosť, začala obnova kláštorov a Tibet bol sprístupnený turistom.
thumb|left|Jeden zo železničných mostov vybudovaných pre trať [[Železničná trať Golmud – Lhasa|Golmud – Lhasa (fotografia z roku 2007)]]
Koncom 80. rokov vôbec po prvý raz začal dialóg medzi predstaviteľmi Číny a tibetskou exilovou vládou. V roku 1987 dalajláma predniesol vo Washingtone prejav, v ktorom sa dožadoval nie nezávislosti Tibetu, ale najmä dodržiavania ľudských práv na tibetskom území, zastavenia systematického osídľovania Tibetu čínskymi rodinami a volal po väčšom dôraze na ochranu tibetského životného prostredia. Čínska vláda však jeho požiadavky odmietla, čo pobúrilo obyvateľov Lhasy, ktorí sa odhodlali k otvorenému protestu. Protesty pokračovali aj v nasledujúcom roku; čínska strana ich však vždy potlačila a aj napriek radu obetí na oboch stranách a tisícom zatknutých Tibeťanov ich označila za nevýznamné protesty niekoľkých nespokojných Tibeťanov. V roku 1988 sa dalajláma pri prejave v Štrasburgu zriekol snahy o nezávislosť Tibetu. Dalajlámove snahy sa sústredia predovšetkým na dodržiavanie základných práv a slobôd Tibeťanov a na rokovanie o statuse Tibetu v rámci ČĽR.
Po ďalšej vlne nepokojov v roku 1989 bolo v Tibete vyhlásené stanné právo. Cudzincom bol vstup na tibetské územie na ďalšie tri roky zakázaný (v roku 1992 bol síce obnovený, od tej doby je však pre vstup do Tibetu potrebné zvláštne vízum). V tom istom roku dostal Tändzin Gjamccho Nobelovu cenu mieru. Počiatkom roku 1990 pozval Václav Havel vo svojom novoročnom prejave 14. dalajlámu na návštevu Česko-Slovenska a dalajláma túto ponuku prijal. Havel ako vôbec prvá hlava štátu pozval dalajlámu na oficiálnu návštevu nejakej krajiny – do tej doby sa ostatné štáty zdržiavali pozvaní dalajlámu na oficiálne návštevy, pretože sa báli ohrozenia obchodných stykov s Čínou.
V deväťdesiatych rokoch sa dalajláma stretol s mnohými čelnými predstaviteľmi rôznych krajín vrátane Billa Clintona či George H. W. Busha, s ktorými rokoval o tibetských záležitostiach. V poslednom desaťročí 20. storočia nastalo rozštiepenie vo dvoch azda najdôležitejších líniách tulkov po dalajlámovi, a to v línii karmapov a pančhenlámov. Snaha Tibeťanov o prijatie lepších podmienok pre Tibet však neutícha. V roku 1996 skončila hladovka šiestich členov Kongresu tibetskej mládeže násilným zásahom indickej polície, pri čom sa jeden z Tibeťanov, Thubtän Ngöndub upálil. V roku 2006 bola spustená prevádzka Čhingchajsko-tibetskej železnice na trase Golmud – Lhasa, ktorá zaisťuje železničné spojenie Tibetu a ČĽR. V súčasnej dobe sídli Ústredná tibetská správa stále v indickej Dharamsale a jej vrcholný predstaviteľ 14. dalajláma sa venuje hlavne prednáškovej činnosti, písaniu kníh a povinnostiam spätým s postavením hlavy tibetskej exilovej vlády.
NGC 3170
NGC 3170 je dvojhviezda v súhvezdí Veľká medvedica, ktorú objavil anglický astronóm John Herschel 19. marca 1828.
Sherlock Holmes (film z roku 2009)
Sherlock Holmes je americko-britský film režiséra Guye Ritchieho uvedený na konci roku 2009. V hlavnej úlohe detektíva Sherlocka Holmesa sa predstavil Robert Downey Jr., doktora Watsona stvárnil Jude Law. Vo filmovom príbehu súperia s hlavnou zápornou postavou lordom Blackwoodom, ktorého hrá Mark Strong a ktorý sa snaží prevziať vládu nad Spojeným kráľovstvom.
Robert Downey Jr. získal za svoju rolu zlatý glóbus za najlepší mužský herecký výkon (komédia/muzikál).
Eric Clapton
Eric Patrick Clapton, CBE (* 30. marec 1945), prezývaný ako Slowhand (Pomalá ruka), je jeden z najúspešnejších anglických rockových gitaristov, spevákov a skladateľov 20. a 21. storočia. Je držiteľ ceny Grammy Award, a dosiahol aj to, že bol trikrát uvedený do Rokenrolovej siene slávy (nielen ako osobnosť, ale aj ako člen skupín The Yardbirds a Cream).
Často ho hudobná kritika aj verejnosť označuje za jedného z najlepších gitaristov. V rebríčku 100 najlepších gitaristov všetkých čias časopisu Rolling Stone sa umiestnil na štvrtom mieste a v zozname 100 najväčších umelcov všetkých čias má 54. pozíciu.
Aj keď sa Claptonov hudobný štýl sa v priebehu jeho kariéry menil, všeobecne ho považujú za jedného z predstaviteľov interpreta bluesovej hudby. Považujú ho za inovátora v štýle hry na gitare, vrátane blues-rocku (so skupinami John Mayall & the Bluesbreakers a The Yardbirds) či psychedelického rock (so skupinou Cream). Clapton dosiahol úspechy v hudobných rebríčkoch aj v žánroch, ktoré pochádzajú z Delta blues (blues z delty rieky Mississippi) (album Me and Mr. Johnson z roku 2004), či popmusic (skladba "Change the World") alebo aj  reggae (s coververziou skladby "I Shot the Sheriff" od Boba Marleyho z roku 1974). Slávna je aj skladba "Layla", ktorú nahral so skupinou Derek and the Dominos, či balada "Tears in Heaven" z roku 1992.
10 slovenských korún
Minca v nominálnej hodnote 10 Sk bola minca meny slovenská koruna, ktorá sa na Slovensku používala od roku 1993 do roku 2008.
Zobrazuje bronzový kríž z 11. storočia, jej priemer je 26,5 mm a hmotnosť 6,6 g. Vyrobená je z hliníkového bronzu (CuAl6Ni2).
NGC 3169
NGC 3169 je galaxia v súhvezdí Sextant, ktorú objavil britsko-nemecký astronóm William Herschel 19. decembra 1783. Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 10,3.
Alexandru Athanasiu
Alexandru Athanasiu (* 1. január 1955, Bukurešť, Rumunsko) je rumunský politik, právnik, v období 30. marec 1998 - 17. apríl 1998 dočasný premiér a od 1. januára 2007 aj poslanec Európskeho parlamentu za Stranu európskych socialistov.
Fakt
Fakt (lat. factum - urobené, učinené, čo sa stalo skutočnosťou) je to, čo je, alebo čo sa deje; stav vecí, skutočnosť, to, čo stojí proti myšlienke, predstave, prianiu a vzdoruje im ako vonkajší prvok. Fakt je niečo, čo je v protiklade k všetkému iluzórnemu alebo prosto vymyslenému, ale aj proti tomu, čo je podľa určitých pravidiel myslenia nevyhnutné - odtiaľto morálne a právne rozlíšenie medzi tým, čo je "de facto" a "de iure". S tým suvisí aj Kantovo rozlíšenie medzi tým, čo "je", a tým, čo "má byť".
Veta opisujúca nejaký fakt sa nazýva faktuálna veta.
Toynbee
Podľa Toynbeeho fakt nemôže ľudská myseľ zaručiť v jeho existencii bez toho, že by porozumela tomu, čo pozoruje. Nie sme schopní povedať, koľko z týchto zdanlivo objektívnych faktov bolo alebo nebolo subjektívnym príspevkom našej mysle pri ich utváraní.
Wittgenstein
Ludwig Wittgenstein tvrdí, že fakt je skutočnosť. Skutočnosť je existencia vecných stavov. Súhrn faktov je svet.
Bezprostredný fakt
Bezprostredný fakt je holý fakt - číro zmyslový alebo empirický fakt, zostávajúci izolovaný. Na rozdiel od vedeckého faktu si bezprostredný fakt nemôže robiť nárok na poznávaciu hodnotu.
Bitka pri rieke Marica
Bitka pri rieke Marica alebo bitka pri Černomene sa odohrala pri rieke Marica, neďaleko dediny Černomen (dnes Ormenio, Grécko) a mesta Edirne dňa 26. septembra 1371.
Bitka bola súšasťou Osmanskej expanzie na Balkáne. Predchádzalo jej dobytie Sozopolu. V ďalších bojoch Turci získali mestá Drama, Kavala a Serres v dnešom Grécku. V bitke stáli proti sebe vojská osmanského sultána Murada I. pod velením Lala Šahin Pašu a na druhej strane vojská balkánskej protitureckej koalície zloženej z armád Srbska, Bulharska, Uhorska, Valašska a Moldavska pod velením prilepského despotu Vukašina Mrnjavčevića a jeho brata Jovana Uglješu.
Priebeh
Uglješa chcel podniknúť prekvapivý útok proti tureckému hlavnému mestu Edirne, kým sa sultán Murad I. zdržoval v Malej Ázii. Turkom sa najprv podarilo ovládnuť pevnosť Dimotiku (Dodymoteichon) na pravom brehu rieky Marice a potom celú východnú Thrákiu vrátane Drinopola (dnešná turecká Edirna),kam sultán Murad I. preniesol svoje sídlo.Osmanská armáda bola omnoho menšia, ale vďaka lepšej taktike dokázal Šahin Paša poraziť kresťanskú armádu a usmrtiť oboch vodcov, Vukašina aj Uglješu.
Dôsledky
Macedónia a časť dnešného Grécka pripadli Osmanskej ríši. Bulharský cár Ivan Šišman a Vukašinov syn princ Marko sa stali vazalmi tureckého sultána a boli nútení bojovať na strane Osmanov proti Valašsku. Turecku sa prakticky otvorili dvere na Balkán.
Ham-en-Artois
Ham-en-Artois je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Pas-de-Calais, v regióne Nord-Pas-de-Calais.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
NGC 3171
NGC 3171 je galaxia v súhvezdí Hydra, ktorú objavil americký astronóm Ormond Stone v roku 1886.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 12,9.
Vladimír Fajnor
Životopis
Študoval na gymnáziu v Hradci Králové, Uherskom Hradišti, Banskej Bystrici, Rimavskej Sobote, do 1893 v Šoproni. Právo vyštudoval v Berlíne a Budapešti, titul doktora práv získal v roku 1900. Patril medzi národne uvedomelých študentov, politicky sa zblížil najmä s M. Hodžom. Od roku 1901 pôsobil ako advokát vo Zvolene. Počas pôsobenia vo Zvolene pracoval aj ako redaktor Zvolenských novín. Bol zakladateľom Meštianskej banky a spoluzakladateľ Zvolenskej ľudovej banky.
Po vzniku ČSR pôsobil krátky čas (1918-1919) ako zvolenský župan v Banskej Bystrici. Od roku 1919 bol prezidentom Vrchného súdu v Bratislave. V rokoch 1931-1939 pôsobil ako prezident Najvyššieho súdu ČSR v Brne. Zastával aj post ministra. V úradníckej vláde Jana Černého (september 1920 - september 1921) bol ministrom pre zjednotenie zákonov a organizáciu správy. V prvej úradníckej vláde generála Jana Syrového (22. september - 4. október 1938) zastával post ministra spravodlivosti. V druhej úradníckej vláde generála Syrového zastával post ministra spravodlivosti a správcu ministerstva pre zjednotenie zákonov a organizáciu správy. V roku 1945 sa stal zástupcom ČSR pri Stálom medzinárodnom rozhodcovskom súde v Haagu.
Prednášal na Právnickej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave. V roku 1922 bol menovaný docentom a v roku 1936 univerzitným profesorom. Významne prispel k položeniu základov česko-slovenského právneho systému. Podieľal sa na rozvoji slovenskej právnickej tlače a terminológie. Bol autorom resp. spoluautorom právnického slovníka, monografických prác, štúdií a článkov v odborných časopisoch. Bol spoluzakladateľom a v rokoch 1920-1936 aj redaktorom Právneho obzoru. Spoluzaložil Právnickú jednotu na Slovensku, ktorej predsedom bol v rokoch 1920-1936. Bol členom Učenej spoločnosti Šafárikovej.
Fréza
right|150px|thumb|Nástrčná, valcová, pravobežná, celistvá, hrubozubá valcovo-čelná fréza. Fréza je viacklinový nástroj s presne definovanou geometriou. Používa sa pri frézovaní.
Sviniarka (prítok Hrona)
Sviniarka je potok na Horehroní, vo východnej časti okresu Brezno. Je to ľavostranný prítok Hrona, meria 3,1 km a je tokom III. rádu.
Pramení na Muránskej planine na severovýchodnom svahu Lopušnej (1 124,5 m n. m.) v nadmorskej výške okolo 1 025 m n. m. Najprv tečie severoseverovýchodným smerom územím PR Zlatnica s ochranou lesných spoločenstiev na krasovom podklade, obteká rovnomennú jaskyňu na pravom brehu, zľava priberá krátky prítok spod kóty 1 072,8 m n. m. a stáča sa na severozápad. Z pravej strany priberá prítok spod kóty 1 104,7 m, následne zľava prítok z oblasti Na vrchoch. Napokon vstupuje do Horehronského podolia, do podcelku Heľpianske podolie, stáča sa na sever a pri osade Zlatno ústi v nadmorskej výške okolo 735 m n. m. do Hrona.
Fréza
História fréz
Prvé použiteľné frézy pochádzajú z konca 18. storočia. Spočiatku slúžili na výrobu skrutkových matiek no neskôr našli rôzne uplatnenie, najmä v zámočníctve. Prvé frézy mali kotúčový tvar a rezné hrany boli podobné do vtedajších pilníkov .
Frézy sa začali viac využívať až po svetovej výstave v Paríži z roku 1867. Rezné hrany prvých fréz tvorili plytké zárezy umiestnené husto pri sebe. Zárezy sa časom zmenili na zuby pri ktorých sa už dajú rozoznať uhly rezu, rezného klina a čela. Počet zubov sa zmenšoval a zväčšoval sa ich vzájomný rozostup.
Revišné
Revišné je bývalá samostatná obec na dolnej Orave v okrese Dolný Kubín, dnes je súčasťou obce Veličná.
Itatí (department)
Department Itatí leží na severe provincie Corrientes na severovýchode Argentíny a je jeden 25 departmentov provincie.
Na severe hraničí s Paraguajom, na východe s departmentom Berón de Astrada, na juhu s departmentom San Luis del Palmar a na západe s departmentom San Cosme.
Aiguillon
Aiguillon je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Lot-et-Garonne, v regióne Akvitánsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Dolná Lehota
Dolná Lehota môže byť:
Dolná Lehota
Islam
Islam (iné názvy: nespisovne, ale často islám, iné (zriedkavé) názvy: moslimstvo, mohamedánstvo, musulmanstvo, mohamedanizmus ; ) je monoteistické, univerzálne, abrahámovské náboženstvo, založené na učení proroka Mohameda, ktoré vyznáva vyše 1,9 miliardy ľudí. Vyznávači islamu (moslimovia) pokladajú svoje náboženstvo za prirodzenú monoteistickú vieru a poriadok daný Bohom už prvému človeku, Adamovi. Moslimovia veria, že túto Božiu vôľu zvestovali ľuďom proroci, no až do vystúpenia posledného a najväčšieho z nich – Mohameda – zostávala úroveň vedomostí nízka a toto obdobie preto označujú za vek džáhilíje, "nevedomosti". S Mohamedom spájajú triumfálny nástup dovŕšeného islamu, kým historická veda až tu, na začiatku 7. stor., zaznamenáva jeho vznik ako nového náboženstva. Základná paradigma dáva dôraz na pevný životný poriadok, vyjadrený jasne sformulovanými predstavami o svete a človeku v ňom a záväzným systémom právnych vzťahov k Bohu a noriem interakcie v spoločnosti (šaría). Prepožičiava relatívne zhodné črty spoločnostiam, kde pôsobí ako väčšinové náboženstvo, ale aj v rámci menšinových komunít.
Vznik a vývoj
thumb|Rozšírenie islamu vo svete (2010) Vznikol na začiatku 7. storočia na arabskom polostrove v prostredí obchodníckych oáz, ako prísne monoteistické učenie, ktoré zvestoval prorok Mohamed (Muhammad) Ibn Abdulláh (asi 570 – 632) najprv v rodnej Mekke a od vynúteného odchodu v roku 622 (hidžra) v Medine, kde sa z islamu stala štátna ideológia. Vznikal v prostredí, kde sa rodové zriadenie už postupne uvoľňovalo a rozkladalo a čoraz viac sa presadzovala subjektivita jedinca, psychicky aj majetkoprávne. Islam sa nestal iba kultom alebo etickou normou ľudí odmietajúcich žiť v pomeroch svojej doby, ale bol zároveň právnym kódexom, ktorý obsahoval čoraz presnejšiu a zložitejšiu predstavu o každodennom živote, medziľudských vzťahov, trestnom práve, štátoprávnom usporiadaní a vzťahu k nemoslimskému okoliu. Mohutná synkretická kultúra, ktorá v sebe zahŕňala aj predislamské tradície, viedla k vytvoreniu svojbytných foriem duchovného života siahajúceho za rámec oficiálneho islamu. Nadväzuje na judaizmus, východné prúdy kresťanstva a na staroarabské prvky.
Mohamed
náhľad|left|[[Mešita v meste Kazaň, Tatárska republika, Rusko. ]] alt=Mohammed receiving his first revelation from the angel Gabriel. Miniature illustration on vellum from the book Jami' al-Tawarikh (literally "Compendium of Chronicles" but often referred to as The Universal History or History of the World), by Rashid al-Din, published in Tabriz, Persia, 1307 CE Now in the collection of the Edinburgh University Library, Scotland.|náhľad|Mohamed prijíma zjavenie od archanjela Gabriela, Zakladateľ islamu Mohamed je historický činiteľ, o životopise ktorého ako mysliteľa a štátnika vieme vďaka včasným tradíciám a záznamom aj samotnému textu Koránu až do pozoruhodných podrobností. Do jeho životopisných údajov sa nevyhnutne dostali nepresnosti, omyly a prvky hagiografickej legendy.
Po otcovi Mohamed patril k rodu Hášimovcov (dnes sa k nemu hlási kráľovská dynastia v Jordánsku), otca Abdulláha stratil ešte pred narodením, matku v šiestich rokoch. V početných nabádaniach koránu na starostlivosť o siroty sa odrážajú tieto detské skúsenosti (napr. 93:3 – 11, jedna z najstarších mekkánskych súr). Vo veku 25 rokov sa oženil so zámožnou vdovou Chadídžou, pre ktorú dovtedy pracoval. Chadídža bola staršia asi o 15 rokov a a porodila Mohamedovi štyri dcéry (Zajnab, Ruqajju, Fatimu a Umm Kulthúm), pamiatku ktorých si veriaci dodnes uctievajú a dvoch synov, ktorí zomreli ešte v detstve. Najvýraznejšie sa do dejín zapísala Fatima, ktorá sa vydala za Prorokovho bratanca Aliho. Chadídža dala Mohamedovi materiálne zázemie a psychicky ho podporovala v čase, keď vystúpil ako prorok, za čo ho v Mekke nenávideli a opovrhovali ním.
Približne vo veku 40 rokov (okolo roka 610) mal prežiť prvé zjavenie od Boha. Medzi jeho prvých poslucháčov patrila Chadidža, bratanec Ali a hŕstka ľudí nespokojných s politickou praxou Krajšovcov. Po desiatich rokoch pôsobenia sa postavenie islamskej obce stalo neudržateľným. V roku 622 Mohamedovi stúpenci ukončili odchod (hidžra) do oázy Jathrib (Medína), ktorej predstavitelia Mohamedovi prisľúbili ochranu a prijatie jeho učenia. Hidžra bola neskôr prijatá za počiatok novej moslimskej éry. V Medíne boli tradične priaznivé podmienky pre prijatie monoteizmu. Arabskí vyznávači polyteizmu tu žili spolu s tromi židovskými kmeňmi a stýkali sa s príslušníkmi kresťanských siekt a sýrskymi mníchmi. Po období tolerancie, kedy Mohamed zapájal mnohé židovské a kresťanské zásady do svojho učenia, došlo k roztržke. Židia odmietli uznať lojalitu voči Mohamedovi ako vodcovi obce veriacich (ummy) a mesta. Koránske zjavenia z tejto doby potvrdzujú, že židom bola dané iba obmedzená časť zjavenia (4:44, 3:119) a navyše v Písme mnoho skutočností utajili alebo sa dokonca dopustili falzifikácii. Nakoniec Mohamed židov priamo označil za najväčších nepriateľov veriacich (5:82) a prijal proti nim tvrdé opatrenia. Dva kmene boli z Medíny takmer úplne vyhnané, muži kmeňa Banú Kurajza boli v roku 627 popravení. Ako posol boží (rasúlulláh) sa Mohamed stal tvorcom základov novej koncepcie spoločenského a politického usporiadania, kodifikátorom základných zásad štátu, práva a etiky. Za duchovné centrum islamu nakoniec zvolil Mekku, do ktorej v roku 630 bez boja vstúpil po sérii bitiek, hádok a razií so svojimi mekkánskymi odporcami, ale tiež po niekoľkých pokusoch o uskutočnenie púte ku Kábe. Po obsadení Mekky ušetril takmer všetkých svojich odporcov, nechal zničiť sošky kurajšovských rodových božstiev a vykonal slávnostnú púť ku svätyni Kába, čím tento v zásade pohanský rituál ustanovil súčasťou svojej vierouky a obohatil ho o monoteistické prvky so silným vplyvom judaizmu. Mohamed zomrel nečakane 8.6.632 v dome svojej manželky Áiši ako vodca obce, ktorá už kontrolovala celú strednú Arábiu. Vo svojom učení nikdy neriešil otázku nástupníctva, čo neskôr zapríčinilo zložitý ideový a politický vývoj obce po jeho smrti.
Život Mohameda sa stal predmetom kodifikácie, bola vytvorená jeho záväzná interpretácia, stal sa však aj látkou pre obecne rešpektované literárne spracovanie (Sírat an-Nabí), predmetom ľudových legiend a racionalistických výkladov. Právne autority spravili z osoby Mohameda taký dôležitý prvok dogmy, že ju nikdy nebolo možné podrobovať kritickému rozboru, podobnému metódam kresťanskej biblistiky, ale ani deifikovať; Mohamed sa nemal stať ani hrdinom súdobého literárneho útvaru, filmu, výtvarného diela a pod.
Rozšírenie
thumb|300px|Expanzia islamského kalifátu v rokoch 622 – 750 Potom ako Mohamedove vojsko pri bojoch s Mekkou začalo získavať prevahu, Medína rýchlo nadobúdala prestíž medzi kmeňmi v Arábii a strhávala na seba výnosný diaľkový obchod na úkor slabnúcej a vnútorne čím ďalej tím rozdrobenej Mekky. Vďaka tomu Mohamed aktívnou politikou, kombinovaním jednania a meča, šíril islam medzi kmene Arabského polostrova. Neskôr sa podrobený Mekkánci spolu s moslimským vojskom zúčastnili veľkej bitky pri Hunajne proti nepriateľskej beduínskej koalícii. Bola to posledná vojna proti zvyškom odporu arabských kmeňov. Neskôr sa vzdala oáza Táif. Zo všetkých končín Arábie prichádzali kmeňové delegácie zložiť sľub poslušnosti ústrednej vláde v Medíne a potvrdiť Prorokovi svoju príslušnosť k umme. Puto nového náboženstva malo v duchu bratskej rovnosti nahradiť staré kmeňové rozpory. Hĺbka novej viery sa však rôznila. Jej srdcom zostávala Medína, zatiaľ čo niektoré kmene sa k islamu prihlásili iba z politického oportunizmu, ako preukázala vlna pokusov o odpadlíctvo po Mohamedovej smrti. Ale jednotný arabský štát sa stal skutkom. Smer jeho ďalších výbojov určila ešte koncom roku 630 úspešná výprava na sever na pomedzie byzantskej ríše. Bolo to najväčšie a posledné ťaženie, ktorého sa Mohamed osobne zúčastnil.
V dobe Mohamedovej smrti sa k islamu hlásila takmer celá Arábia. Za kalifov sa rýchlo šíril ďalej, najskôr formou vojenskej expanzie (džihád), neskôr tiež obchodom, misijnou činnosťou a kultúrou. Prispievala k tomu aj jednoduchosť jeho vierouky a prehľadnosť právno-etických predpisov. Počas vlády Umara bin al-Chattába (634 – 644) arabské vojská zvíťazili na perzskými a byzantskými armádami a obsadili Egypt, Palestínu, Sýriu, Irak a Irán. Počas vlády umajjovskej dynastie (661 – 750) sa územie chalifátu rozšírilo od Pyrenejského polostrova cez severnú Afriku, Levantu, Mezopotámiu a Irán až po Strednú Áziu a povodie Indu. Sídlom umajjovského chalifátu bol Damask. Vtedy ustúpil do pozadia duchovný aspekt a zdôraznila sa svetská funkcia.
Sunna
Po základnom schizmatickom rozkole obce veriacich v otázke nástupníctva sa za sunnitov považovali všetci, ktorí nezdieľali názor, že vedenie obce by malo zostať v rukách priamych potomkov Mohameda v rodovej línii jeho zaťa Alího a jeho manželky Fatimy, na ktorých podľa ší´y prechádza Prorokove božské posvätenie. Sunniti z princípu obhajovali zachovanie nástupníctva v rode Kurajš a v roku 661 prijali ako fakt uzurpáciu politickej moci rodom Umajjovcov. Sunna sa vyvinula v teologicko-ideologický model v odbornej literatúre, nazývaný taktiež islamská ortodoxia. Sunna tvorí konformistický štátotvorný a zákonodarný prúd v islame, prevažujúci na väčšine územia dár al-islám; je hlavným nepriateľom opozičných disidentských prúdov a nežiaducich javov.
Ší´a
Ide o druhý najvýznamnejší smer v islame. Už počas vlády tretieho kalifa Úthmana (644 – 656) sa ako reakcia na jeho slabosť a neúmerný vzostup členov jeho umajjovského rodu ozývali hlasy volajúce po náprave a uplatnení práv členov Prorokovej rodiny. Vražda Úthmana bola prvým veľkým otrasom obce, ktorý spory ďalej vyhrotil. Ali nedokázal využiť priaznivú situáciu a podľahol rozhodnosti neskoršieho umajjovského kalifa Muawíju, nakoniec zomrel rokou stúpenca cháridži. Taktiež jeho synovia Hasan a Husajn boli odstránení, jeden úplatkom, druhý vraždou. Postavenie ší´y však obecne zostalo poznamenané okolnosťami počiatku hnutia. Mocenskú aj početnú prevahu získala sunna. Ší´a sa väčšinou rozvíjala bez opory štátnej moci a bola vo všetkých svojich odnožiach považovaná za schizmatickú, heretickú a nežiaducu. Jej vyznávači boli prenasledovaní, čo ešte viac upevňovalo vieru vo vlastnú pravdu a viedlo k pestovaniu odolnosti voči všetkým protivenstvám, niekedy k špecifickým formám boja, inokedy k pasivite. Taktiež má niekoľko odnoží, ktoré sa utvárali po odklonoch od väčšinového smeru.
Cháridža
Tí, ktorí opustili Aliho tábor po bitke pri Siffíne (657) a dali tak podnet k označeniu svojho hnutia. Vyjadrovali nespokojnosť s očividne svetskou povahou, ktorú nadobudol boj o moc v moslimskej obci. Vodca obce, imám, má podľa ich názoru byť volený výhradne podľa náboženských a morálnych stránok, bez ohľadu na pôvod. Ak si neplní svoje povinnosti, má byť zosadený. Ich hnutie, príťažlivé pre utláčané spoločenské vrstvy, sa síce početne rozšírilo, ale v prvých storočiach prešlo radom krvavých zrážok a rozštiepilo sa do niekoľkých siekt, ktoré potom v ďalších storočiach zohrávali skôr okrajovú úlohu.
Vierouka
Základná islamská vierouka kladie dôraz na pevný životný poriadok, vyjadrený presne formulovanými predstavami o svete a človeku a záväzným systémom právnych vzťahov k Bohu a noriem interakcie v spoločnosti (šaría). Prepožičiava relatívne zhodné kultúrne rysy väčšinovo náboženským spoločnostiam aj menšinovým komunitám. Islamská vierouka je založená na piatich základných pilieroch: náuka o jedinosti božej (tauhíd), náuka o prorokoch (anbijá), náuka o anjeloch (malá´ika), náuka o súdnom dni (jaum al-kijáma) a trestu za hriechy a náuka o predestinácii (al-kadá wa´l-kadar).
Islamská kozmológia spočíva v učení, že Boh stvoril svet a človeka a zvestoval ľuďom svoju vôľu prostredníctvom prorokov. K tým počíta veľké postavy Starého i Nového zákona: významní sú Núh (Noe), Ibrahím (Abrahám), jeho synovia Ismá´íl (Izmael) a Ishák (Izák), Músá (Mojžiš), Dáwud (Dávid), Sulajmán (Šalamún), Jahjá (Ján Krstiteľ) a Ísá (Ježiš Kristus). Písmo islamu, Korán, uvádza taktiež troch prorokov staroarabskej tradície Húda, Sáliha a Šu´ajba. Ľudia ale učenie prorokov a poslov, ktorí prinášali zjavenú knihu (Biblia, Tóra) odmietali alebo pokrivili. Preto bol Mohamed vybraný za "pečať prorokov" (chátim al-anbijá), aby zvestoval konečné zjavenie – Korán (arab. al Kur´án al-karím, dosl. Vznešené čítanie), ktoré už nebude pokrivené. Arabi, ktorým bol korán zjavený, sa nabudúce majú uberať po priamej ceste viery v jediného Boha a jej zodpovedajúcej etiky a majú pre islam získať celé ľudstvo.
Teológia
Islamská teológia a právny systém boli prepracované hlavne 8.-12. storočí. Ústredným teologickým pojmom je jedinosť božia (tauhíd), najťažším hriechom a herézou je pridružovať k Bohu iné božstvá alebo objekty náboženskej úcty (širk), odpadlíctvo od viery (irtidád), úmyselné rozvracanie obce a štátu (fitna), cudzoložstvo (ziná) a krádež nad stanovené minimum. V otázkach jedinosti Boha je normatívny klasický islam striktný. Odmieta dualizmus alebo prvky gnózy, kresťanské učenie o Trojici aj Ježišove synovstvo Božie; uctieva ho iba ako významného proroka, syna panenskej matky Marjam a tvorcu zázrakov. Nepozná ani inštitúciu cirkvi a kňažstva. Za organizačnú formu pokladá štát. Duchovenstvo predstavujú náboženský vzdelanci (ulamá), hlavne vykladači a tvorcovia práva (fukahá).
Hlavné vieroučné spory vyvolal v 9. storočí racionalistický teologický prúd mu´tazila. Ortodoxné riešenie presadil v 10. stor. al-Aš´arí, "stredovú" polohu sunnitského islamu teoreticky dotvoril al-Ghazzálí, ktorý zmieril nepružné a rigidné myšlienky ortodoxie s racionalitou a umiernenými postulátmi mystiky. Oživenie islamskej teológie a právneho myslenia priniesol od konca 19 storočia islamský reformizmus (al-Afghání, Abduh, Ridá), na ktorý nadväzujú rôzne prúdy islamského modernizmu a fundamentalizmu.
Právo
[[Súbor:Use of Sharia by country.svg|thumb|500px|Šaría v rôznych krajinách
(Osobný štatút  zahŕňa manželstvo, rozvod, dedičstvo, starostlivosť o deti a pod.)]] Náboženské právo – Šaría – stelesňuje v štruktúre islamu súhrn Božského poriadku prikázaného ľudstvu, nepremenný morálny Zákon. Charakterizuje islam ešte výraznejšie ako sústava dogmatickej teológie. Moslimský učenci označujú niekedy svoje náboženstvo za jednotu dogmy (aqída), práva (šaría) a kultúry (hadára). Právny systém pritom fakticky zahŕňa aj celú dogmatiku do zákonnej povinnosti viery, prvého z piatich pilierov. Obsahuje celú oblasť vzťahov človeka k Bohu (ibádát) aj k druhým ľuďom (mu´ámalát) a prestupuje celý spôsob života. V podrobných rozpracovaniach právnikov sa šaría zároveň stáva vyčerpávajúcou sústavou zákonov a kvalifikáciou vzťahov a činov aj východiskom pre morálnu filozofiu.
Vedný odbor islamského práva (usúl al-fiqh) sa zaoberá prameňmi práva a metódami, ktorým sa z týchto prameňov odvodzujú právne normy. Pojmom fiqh označujeme znalosť konkrétnych noriem, resp. masu práva získanú z prameňov na základe metód nachádzania a odvodzovania noriem. Fiqh je teda produktom usúl. K prameňom islamského práva je radený Korán, hadíth (resp. sunna) a iďžmá, podľa školy či autora potom ďalšie pramene ako predchádzajúce zjavené práva, názory resp. fatwy druhov Prorokových, verejný záujem (maslaha) a ďalšie. Na tvorbu právnych noriem sa používajú špekulatívne metodické postupy (analógie, konsenzus). Patrili sem aj ďalšie postupy ako dočasné využitie staroarabského zvykového práva (adát) alebo právnych noriem Byzancie či Perzie. Menej známou metódou bola tzv. ameliorácia (sitihsán, istisláh) – reforma či vylepšenie predošlej právnej normy, ktorej cieľom bolo zaistiť princíp obecného blaha (al-maslaha al-´ámma). Obecným metodologickým postupom zahrňujúcim všetky vyššie zmienené postupy bol princíp idžtihád – právo samostatného úsudku a voľnej interpretácie javov s prihliadnutím k základným textom.
Islamské právo je súborom Bohom zjavených pravidiel, ktoré musí zbožný moslim dodržiavať, ak má náležite plniť svoje náboženské povinnosti. Svoju platnosť a legitimitu šaría odvodzuje od svojho božského pôvodu – je manifestáciou vôle Všemohúceho, nezávisí na autorite akéhokoľvek pozemského zákonodarcu alebo jednotlivca. Islamské právo je rovnako ako Korán nestvorené.
Ako zvláštny druh sa vydeľuje trestné právo (uqúbát), ktoré vypočítava zakázané, resp. nevhodné činy a za prekračovanie zákazov stanovuje systematicky rozpracovaný súbor trestov. Ľudské skutky sa v v šaríi delia na päť kategórií: povinnosti (fard, farída), činy bohumilé (mandúb, mustahabb), činy indiferentné (mubáh), činy Bohu odporné (makrúh), a zakázané (harám).
Osobitosti islamského práva
V západnom poňatí je právo prejavom vôle zákonodarcu (panovník, ľud, volený zástupcovia). Právo je tu závislé na historickom vývoji, meniacich sa potrebách a prianiach spoločnosti a aj morálne a etické normy umiestňované do právneho poriadku podliehajú zmenám etického a morálneho povedomia spoločnosti. Právo je možné prispôsobovať a meniť podľa vôle zákonodarcu, prípadne ľudu, a rozhodujúce pre tvorbu alebo formulovanie noriem nebude nutne "správnosť", ale v čase zameniteľné predstavy zákonodarcu o tom, čo je správne a hlavne vhodné a výhodné pre spoločnosť.
Oproti tomu islamské Božie právo bolo podľa islamskej vierouky dané človeku raz a navždy – spoločnosť sa sama musí prispôsobiť právu, skôr aby vytvárala svoje vlastné zákony ako odpoveď na stále sa meniace problémy bežného života. Islamská právna teória uznáva, že Božie zjavenie nebolo zoslané v úplne prístupnej, zrozumiteľnej a systematizovanej forme a bolo potrebné vyvinúť úsilie islamských právnikov, aby bol získaný a formulovaný plný rozsah práva na základe ním uznaných prameňov a aby mohlo byť toto právo v praxi použité. Toto úsilie však nesmerovalo k vytvoreniu nových právnych noriem, ale akoby k objaveniu, pochopeniu a formulácii práva, ktoré už existuje (!).
Pojem islamského práva je abstrakcia. Neexistuje obecné islamské právo. Tento pojem sa inherentne môže dosť výrazne líšiť, podľa toho, či ide o právo sunnitské alebo šiítske, a pokiaľ ide o prevládajúce právo sunnitské, nájdeme rozdielne názory nielen medzi jednotlivými právnymi školami, ale rozdielne názory na riešenie niektorých otázok existujú aj v rámci týchto škôl.
Moslimovia usilujú o to, aby islamské právo upravovalo vzťahy medzi všetkými, ktorí sa hlásia k islamu, bez ohľadu na to, na území akého štátu žijú. Islamské právo ako právo určitej náboženskej skupiny teda vychádza s princípu personality, vzťahuje sa na všetkých moslimov a v celom rozsahu iba na nich. Ak sú islamskej moci podriadení aj nemoslimovia, hlavne kresťania a židia, vzťahujú sa na nich buď zvláštne normy, napr. predpisy upravujúce platenie dane z hlavy (džizja) alebo dane z pôdy (charadž) namiesto náboženskej dane (zakát) záväznej pre moslimov, alebo sú podriadení jurisdikcii vlastných, t. j. rabínskych alebo cirkevných tribunálov, hlavne v oblasti súkromného práva. Úsilie dnešných islamských radikálov plošne zavádzať islamské právo na územnom princípe, s platnosťou pre všetkých obyvateľov tam žijúcich, na miesto obecne platného práva je inovácia ovplyvnená – aj keď to znie paradoxne – právnymi systémami moderného, územne vymedzeného štátu s jednotnou legislatívou pre všetkých občanov, teda v islame koncepciou nepôvodnou, nehistorickou a klasickému islamskému právu cudzou.
Právne školy
V sunnitskom islame sa do súčasnosti uchovali štyri právne smery (madhaby): hanífovský, málikovský, šáfi´ovský a hanbalovský. Ší´iti majú vlastný právny systém, ktorý je postavený na vlastných textoch prorockej tradície (achbár), niekedy sa označuje podľa 6. imáma ako dža´farovský. V sunnitskom islame predstavujú štyri zmienené madhaby už niekoľko storočí obecným konsenzom prijímanú pluralitu právd v rámci jedinej ortodoxie. Rozdieli medzi jednotlivými školami a nejednotnosť názorov vnútri jednotlivých škôl majú pôvod jednak v uplatňovaní slobodného úsudku jednotlivých učencov, ďalej v miestnom zvykovom práve a lokálnych právnych tradíciách a doktrínach, významné sú aj rozdielne metódy práce s právnymi prameňmi, resp. názory na to, čo prameňom práva je, čo nie je a aká je hierarchia týchto prameňov.
Hanífovský madhab prevládal v oblastiach, ktoré boli súčasťou Osmanskej ríše a v Indii, málikovská škola je dominantná v severnej Afrike a saharskej oblasti, Strednej Ázii a na Kaukaze, šáfi´ovský madhab sa ujal hlavne v Egypte a niektorých oblastiach Arabského polostrova, hlavne však v Malajzii, Indonézii a na Filipínach, hanbalovský (najprísnejší) madhab sa v stredoveku nepresadil, ale bol reinterpretovaný a oživený Ibn Tajmíjom a stal sa inšpiráciou pre legislatívu wahhábovcov na Arabskom polostrove.
Nové prístupy k právu priniesol pod tlakom európskeho osvietenstva a kolonializmu až reformizmus v 19. storočí. V 20. storočí sa rozvinuli rozhorčené diskusie o povahe šaríe, jej miesta v modernej dobe a miere jej reinterpretácie. Do týchto diskusií sa zapojovali jednak konzervatívnejšie kruhy ulamá, jednak kazatelia a aktivisti fundamentalistických štruktúr, ktorí spravidla požadujú zavedenie "pôvodnej šaríe" (aš-šaría al-asíla) o to urputnejšie, o čo menej sú kompetentný ju rozvíjať. Pre fundamentalistov ide o základnú požiadavku bez ohľadu na odlišnosti vyplývajúce z teritoriálnych alebo kultúrnych špecifík.
Päť pillierov viery (arkán ad-dín)
thumb|[[Kameňovanie satana]] Zásadný význam má päť povinností, ktoré moslimské učenie súhrnne označuje za päť stĺpov alebo pilierov náboženstva. V súlade s tradíciou sa dodnes pokladajú za najpodstatnejšie znaky príslušnosti k islamu. Tvoria ich: V právnických knihách sa celý okruh ibádát spravidla preberá hneď na počiatku a jednotlivým "pilierovým" povinnostiam sú venované samostatné rozsiahle kapitoly. Namiesto obsahu viery, ktorý je predmetom teológie, právne kompendiá však rozoberajú spravidla najskôr pojem rituálnej čistoty tahára. Ďalej nasledujú salát, zakát, sawm a hadždž. Navyše sa do tohoto súboru často pripája ešte svätý boj (džihád).
Vyznanie viery (šaháda)
Termín znamená "svedectvo" alebo "dosvedčenie", v modernej arabčine tiež "vysvedčenie" alebo "certifikát"; vo špecifickom náboženskom význame potom, "vyznanie viery". Islamská šaháda znie: "Ašhadu an lá iláha illá ´lláh wa Muhammadan rasúlu ´lláh" (arab. لَاْ إِلٰهَ إِلَّاْ ﷲِ وَ مُحَمَّدٌ رَسُولُ ﷲِ); slovensky: "Vyznávam, že nie je božstva okrem Boha a Muhammad je posol Boží." Toto krátke vyznanie svojou prvou časťou radí islam k monoteistickým náboženstvám a ďalej poukazuje na Mohamedove prorocké poslanie, čím zahŕňa vieru vo zjavený Korán. Ak sa chce neveriaci stať moslimom, musí predniesť šahádu, dnes spravidla pred významným islamským činiteľom. Stačí ju však vysloviť v prítomnosti dvoch svedkov a zaobstarať úradný záznam. Pri tom je samozrejme dôležitá úprimnosť a poctivosť zámeru.
Modlitba (salát)
thumb|Modliaci sa moslimovia Predstavuje hlavnú, každodennú povinnosť moslima. Ako pokorný, čisto bohabojný prejav nemôže byť spájaná so snahou vyprosiť si od Boha čokoľvek iného ako správne vedenie. Prosebnú modlitbu, bližšiu kresťanskému poňatiu, islam označuje termínom du´á. Tá je prejavom čisto súkromným a nie je viazaná žiadnymi predpismi. Záväznú povinnosť voči Bohu predstavuje iba modlitba salát, ktorú je potrebné vykonávať podľa tradície a bez ohľadu na miesto a národnosť veriacich vždy iba v arabčine. Modlitba je platná iba vtedy, ak sú splnené stanovené podmienky: čistota tela, čistota miesta a odevu, náležité oblečenie, zaujatie správneho modlitebného smeru, znalosť modlitebných časov a zbožné predsavzatia. Modlitba je určené relatívne presnou právnou normou, v detailoch sa modlitba líši podľa právneho madhabu.
Predpísaná almužna (zakát)
Inštitúcia povinnej almužny či náboženskej dane určenej na obecne prospešné a dobročinné účely sa v medínskej obci vyvíjala postupne. Dôraz na záslužnosť dobročinnosti sprevádzal islamské učenie od samotného počiatku. Almužna sa premenila na daň hneď po Mohamedovej smrti spolu z rozmachom centralizovanej štátnej moci chalifátu. Tradícia pripisuje pravoverným chalífom podrobné fiškálne nariadenia, ktoré právna veda s drobnými rozdielmi podľa jednotlivých právnych škôl kodifikovala. Podľa klasického práva sa zakát odvádza každoročne z určených druhov majetku, pokiaľ prekračujú stanovenú hranicu. Neskôr zakát splynul so štátnymi daňami a stratil bezprostredný charitatívny zmysel. Aj napriek tomu si zakát vo vedomí širokých vrstiev veriacich moslimov uchoval svoju tvár jedného z pilierov náboženstva.
Pôst v mesiaci ramadán (sawm, sijám)
Tridsaťdenný pôst v mesiaci ramadán zaviedol Mohamed v Medíne na jar roku 624 namiesto jednodenného pôstu, ktorý pripomínal starší, židovský vzor. Pôst od jedla a pitia platí len pre dennú dobu. Povinnosti sú zbavení starí ľudia, chorí, tehotné a dojčiace ženy, tí, ktorí konajú ťažkú fyzickú prácu a ľudia na cestách. Počas pôstu sa majú veriaci taktiež vyvarovať nezhôd, násilia, neslušných rečí a pohlavného styku. Človek sa má počas dňa správať bohabojne a má konať dobro. Súčasťou ramadánu sú nočné rodinné slávnosti. V súčasných pomeroch je dodržiavanie pôstu všetkými obyvateľmi nemožné vzhľadom na chod hospodárstva a bezpečnosť štátu.
Púť do Mekky (Hadždž)
thumb|Posvätné miesto všetkých moslimov – mešita v [[Mekka|Mekke a svätyne Kaaba]] Povinnosť vykonať aspoň raz za život púť do Mekky ukladá všetkým dospelým moslimom, mužom i ženám, koránsky príkaz (3:97). Povinnosť platí pre každého, kto je telesne a duševne zdravý a má potrebné prostriedky na cestu. Ten kto sa vydáva na púť, má najskôr doma všestranne usporiadať materiálne pomery, zaplatiť prípadné dlhy a zabezpečiť rodinu na dobu svojej neprítomnosti, a zároveň odčiniť rôzne minulé previnenia a učiniť úprimné predsavzatie žiť naďalej cnostnejšie voči Bohu aj ľuďom. Rituál púte určil Mohamed, ovplyvnený arabskými kultami aj židovským a kresťanským monoteizmom. Dal mu však nový ideový obsah v súlade s novým učením. Mohamed nakoniec spravil z Káby stred dár al-islám, aj keď pôvodne uvažoval o mieste v Medíne alebo Jeruzaléme. Uctievanie Káby spojil s tradíciou Ibrahímovou (Abrahámovou), aby si naklonil hidžázských židov a kresťanov. Púť sa koná zhruba medzi 7.-13. dňom mesiaca dhú´l-hidždža. Vtedy sa v Mekke a okolí vykonáva zložitý kanonizovaný rituál za účasti až dvoch miliónov moslimov.
Mystika
Ako duchovný protipól k striktným príkazom šaríy sa na pôde islamu rozvinula mystika (súfizmus, arab. tasawwuf). Prejavovala sa väčšou zbožnosťou, než požaduje šaría, a askézou. Neskôr súfiovia vytvorili systémy duchovných, teoretických aj praktických náuk (bátin, záhir), vedľa rozumového poznania postavili intuíciu a poznatky získavané srdcom, svoje učenia vykladali tiež pomocou poetických obrazov a do bohoslužby či modlitby (wird) vkladali hudbu a tanec (samá). Vrchol mystika dosiahla predstavou o jedinosti Boha ako jednote všetkého bytia (Ibn Arabí). Od 12. stor. sa súfiovia združovali do zreteľne vymedzených mystických bratstiev a rádov (taríka) pod vedením charizmatických šejkov. Súfijské taríky tvorily do 19. storočia hlavnú formu islamskej spirituality. Orientalistika na tomto širokom poli životných postojov, ideí a duševných aj telesných cvikov rozpoznáva vplyvy kresťanstva (naznačené už v Koráne 57:27), gnózy, novoplatónskej filozofie (rozpracovanej arabskou falsafou), židovskej kabaly, indického védántu a jógy. O rôznych podobách zdržanlivého, osamoteného života svedčí aj množstvo mien dávaných askétom: záhid, násik; bakká´ "plačlivec", faqír "chudák", qári´ horlivý "čitateľ" Koránu, qáss " potulný kazateľ", perzky devíš " žobrák" atď. Už v 8. storočí sa niektorý začali združovať do škôl, z nich najvýznamnejšie sa zriadili – podobne ako u väčšiny islamských vedných odboroch – v juhoirackých mestách Basre a Kúfe. Objavil sa tiež výraz súfí, "mystik".
Konformný islam bol kolektívnou vierou obce, islamská mystika sa stala vyjadrením viery jednotlivca. Otvorila priestor k individuálnemu hľadaniu priamej cesty k Bohu bez prostredníka a poskytla človeku inde nevídanú tvorivú slobodu. Tým sa dá objasniť zdanlivá roztrieštenosť mystických spoločenstiev, ide však o odraz individuálnych a autentických prístupov k spoločnému cieľu. Jej počiatky boli prejavom nesúhlasu so spôsobom uplatňovania noriem náboženského a spoločenského systému. Mystika v mnohom obchádzala obmedzujúce zásady kodifikovaného islamu, a preto bývala zavrhovaná a prenasledovaná. V rámci tohoto členenia sa postupne etablovali ďalšie mystické smery a na ne nadväzujúce bratstvá (čištíja, qádiríja, maulávíja, naqšbandíja, muhammadíja, rifáíja, šadhilíja, tidžáníja a ďalšie). V modernej dobe (od konca 19. storočia) došlo k postupnému úpadku vplyvu mystických bratstiev, aj keď niekde ešte zohrali výraznú úlohu v rozvoji nápravných hnutí (mahdistické povstanie v Sudáne, sanúsíja v Líbyi) alebo odporu moslimských etník voči európskemu kolonializmu (šajch Abd al-Qádir v Alžírsku, imám Šamil na Kaukaze). Pohromou pre existenciu bratstiev boli kemalistické reformy v Turecku a prevzatie moci na islamskými oblasťami boľševikmi v Sovietskom zväze, v menšom rozsahu nástup sekulárnych režimov v mnohých islamských krajinách. Oživenie mystických bratstiev priniesli osemdesiate a deväťdesiate roky 20. storočia v súvislosti s globálnou krízou sekularizmu a liberalizáciou pomerov v bývalých komunistických krajinách, ktorá so sebou priniesla islamizáciu verejného života (krajiny Balkánu, Rusko). Pre republikánske režimy "arabského socializmu" boli mystické štruktúry vždy nežiaduce, ale nepredstavovali reálne vnútropolitické nebezpečenstvo, pretože vždy v dejinách boli síce nekonformné, ale takmer výhradne nepolitické. Pre fundamentalistov, pokiaľ sa k mystickým praktikám časti spoločnosti vôbec vyjadrujú, je táto sféra islamskej religiozity "spoločenským bahnom" (Maudúdí), "rakovinovým vredom na tele ummy" (Farag), ktorý je potrebné vyoperovať.