cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kráľ Lear
Dej
Goneril otrávi sestru a jej manžel, vojvoda albánsky sa dozvie o spiknutí od kapitána stráže Oswalda. Edmund má bojovať o svoj život s vojvodovým rytierom a o ten príde v súboji s Edgarom.
Všetky Learové dcéry sú mŕtve. Prvú otrávili, druhá spáchala samovraždu a najmladšiu dal popraviť Edmund.
Gróf z Gloucesteru zomiera zo žiaľu z uväznenia panovníka Leara a ten zomiera nad popraveným telom dcéry Cordelie. Nažive ostáva Edgar, vojvoda z Albánska (Škótska) a gróf z Kentu, nesúci „tiaž tejto pochmúrnej doby“.
Genéza
Shakespeare vzal dej z desať rokov starej anonymnej: Skutočnej kronikárskej histórie o kráľovi Leirovi a rozšíril ho o paralelné pásmo Gloucestera a jeho dvoch synov. Pôvodná hra o Leirovi nebola tragédia. Zavrhnutá Cordella sa v nej stala francúzskou kráľovnou. Staršími dcérami podvedený Leir priplával za more za Cordellou.V jeho mene vtrhlo francúzske vojsko do Británie. Francúzsky kráľ porazil vojsko Cornwalla a Cambria, manželov starších dcér a Leira dosadil späť na trón.
Kráľ Lear vznikol medzi 1603 (vydaním protijezuitskej knihy S.Harsnetta, z ktorej si Shakespeare požičal mená diablov „sužujúcich“ Leara) a 1606, kedy sa hral na dvore, v súvislosti s politickým úsilím Jakuba I. zjednotiť britské kráľovstvo na hlbšom základe, ako bola anglo-škotská personálna únia. Téma je bretónskeho pôvodu (Stuartovci pochádzali z Bretónska ) a dochovala sa zhruba v 50. verziách. Množsvo variácii nachádzame vo svetovom folklóre. U nás je najfrekventovanejšia rozprávka Soľ nad zlato.
Predná hoľa (geomorfologická časť)
Predná hoľa je geomorfologickou časťou Kráľovohoľských Tatier. Nachádza sa na východnom okraji pohoria a najvyšší vrch Úplaz dosahuje
Vymedzenie
Územie leží v najvýchodnejšej časti Nízkych Tatier, od zvyšku pohoria oddelené údolím Čierneho Váhu. Západne leží Teplická kotlina, juhozápadným smerom nadväzuje horstvo Kráľovej hole. Juhovýchodným smerom sa rozkladá Slovenský raj, tvoriaci podcelok Spišsko-gemerského krasu a severný okraj ostro vymedzuje Vikartovská priekopa, prináležiaca Hornádskej kotline.
Ochrana územia
Časť územia tejto časti Kráľovohoľských Tatier leží v Národnom parku Slovenský raj, okrajovo v Národnom parku Nízke Tatry, resp. ich ochrannom pásme. Osobitne chránenou lokalitou je prírodná rezervácia Barbolica a prírodná pamiatka Hranovnické pleso.
Turizmus
Táto časť Nízkych Tatier a Národného parku Slovenský raj patrí medzi pokojnejšie a tichšie oblasti. Sieť chodníkov smeruje do Smrečinského sedla, odkiaľ sa dá dostať na Kráľovu hoľu, či do lokality Pusté Pole.
Mansencôme
Mansencôme je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Gers, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Mikuláš Jančura
Život
V rokoch 19972002 vyštudoval hotelovú akadémiu v Spišskej Novej Vsi, následne pokračoval v bakalárskom (20052008) a magisterskom (20082010) štúdiu v programe učiteľstvo akademických predmetov v odboroch históriafilozofia na Fakulte humanitných vied Univerzity Mateja Bela v Banskej Bystrici. V rokoch 20102013 absolvoval doktorandské štúdium v odbore slovenské dejiny na FF UPJŠ s dizertačnou prácou na tému Hospodárske predpoklady a spoločenské aspekty rozvoja osobného automobilizmu na Slovensku v rokoch 19181938. Od 4. januára 2014 pôsobí ako asistent na KH FF UPJŠ. Bol hlavným organizátorom interaktívnej výstavy „Dejiny tvoríš Ty!“.
Dielo
''Vybrané sú monografie, knihy a najvýznamnejšie vedecké štúdie. Pre úplný zoznam publikácií pozri databázu evidencie publikačnej činnosti UPJŠ (dost. 2019-11-13).''
Amnestia Václava Havla z 1. januára 1990
'''Amnestia Václava Havla z 1. januára 1990''' bola prvá z dvoch amnestií udelených v kontexte revolučných udalostí po Nežnej revolúcii prezidentom Václavom Havlom po jeho prvej voľbe za hlavu štátu.
Amnestia bola publikovaná v Zbierke zákonov ČSSR č. 1/1990 ako „Rozhodnutie prezidenta Československej socialistickej republiky o amnestii zo dňa 1. januára 1990“. Jej podstatou bolo odpustenie trestov a zbytkov trestov, ktoré boli kratšie ako dva roky za úmyselné trestné činy a tri roky za trestné činy spáchané z nedbanlivosti a tiež zodpovedajúce skrátenie o dva alebo tri roky dlhších trestov. Na jej príprave sa ako právna autorita zúčastňovala aj Dagmar Burešová. Z približne 30 000 vtedajších odsúdených a väznených prepustila amnestia na slobodu 23 260 osôb, ktorým boli odpustené podmienečne odložené tresty odňatia slobody, tresty nápravného opatrenia alebo ich zvyšky, peňažné tresty alebo ich zvyšky, nevykonané tresty odňatia slobody. Amnestia sa nevzťahovala na trestné činy zneužívania právomoci verejného činiteľa a na trestné činy teroru, všeobecného ohrozenia, vraždy, lúpeže, znásilnenia, pohlavného zneužívania a na obzvlášť nebezpečných recidivistov.
Veľká šírka amnestie a jej nepripravená realizácia spôsobili vo verejnosti pocit ohrozenia a u časti politikov celého politického spektra vyvolali silnú kritiku, Amnestia a s ňou súvisiace udalosti (napr. vzbura väzňov v Leopoldove) mali výrazný podiel na opadnutí vlny revolučnej eufórie a na úbytku sympatií k Václavovi Havlovi. Mnohí z prepustených väzňov rýchlo recidivovali a niektorí spáchali aj ťažké zločiny. Za príklad takého väzňa sa uvádza aj vrah Jozef Slovák, ktorý bol podmienečne prepustený v marci 1990 a od júna 1990 do júla 1991 zabil ďalších štyroch ľudí a bol za to odsúdený na doživotie. Na Slováka a jemu podobné prípady sa ale amnestia nevzťahovala, bol tak prepustený individuálne po odpykaní dvoch tretín pred tým uloženého trestu, aj keď možno pod tlakom okolností vyvolaných amnestiou a vzburami väzňov.
Longèves
Longèves môže byť:
Vlastizrada
náhľad|[[Vojtech Tuka, slovenský ľudácky politik r. 1937 odsúdený za vlastizradu a špionáž v prospech Maďarska, v rozhlase na Nový rok v roku 1939.]] Vlastizrada je v širšom zmysle zločin proti základom štátu, a/alebo jeho suverenite, ústavnému zriadeniu, samostatnosti, zvrchovanosti a územnej celistvosti. V súčasnej slovenskej legislatíve je chápaná ako úmyselný trestný čin občana SR v spojení s cudzou mocou alebo cudzím činiteľom.
Podľa § 311 Zákona č. 300/2005 Z. z. (Trestného zákona) trestný čin proti základom republiky. Spácha ho občan SR, „ktorý v spojení s cudzou mocou alebo s cudzím činiteľom spácha trestný čin úkladov proti Slovenskej republike, teroru, záškodníctva alebo sabotáže.“ Cudzou mocou sa pre potreby trestného zákona „rozumejú cudzie štáty a ich vojenské alebo iné zoskupenia predstavované ich organizáciami a orgánmi, akými sú najmä osoby vykonávajúce spravodajskú činnosť, vojenskí funkcionári, diplomati a iní štátni úradníci.“ Cudzím činiteľom sa pre potreby trestného zákona rozumie „fyzická osoba alebo právnická osoba, ktorá síce nie je orgánom alebo zástupcom cudzieho štátu, ale vzhľadom na svoje politické, hospodárske alebo spoločenské postavenie má významný vplyv vo svojom štáte alebo v medzinárodných vzťahoch.“
Trest za vlastizradu je podľa § 311 Zákona č. 300/2005 Z. z. odňatie slobody na pätnásť rokov až dvadsaťpäť rokov alebo odňatie slobody na doživotie. V minulosti (napr. Trestný zákon č. 140/1961 Zb.) hrozil v bývalom Československu za vlastizradu aj trest smrti.
V trestnom zákone je medzi trestnými činmi proti obrane vlasti definovaná aj vojnová zrada. Dopustí sa jej občan SR, „ktorý počas vojnového stavu alebo vojny koná službu v nepriateľskom vojsku alebo v nepriateľskom ozbrojenom zbore.“
Longchamp
Longchamp môže byť:
Saint-Germain-lès-Corbeil
Saint-Germain-lès-Corbeil môže byť:
Pont-sur-Yonne
Pont-sur-Yonne môže byť:
Longnes
Longnes môže byť:
Longueville
Longueville môže byť:
Zásuvka
Zásuvka môže byť:
Petra (nezisková organizácia)
PETRA je nezisková organizácia, ktorú založila Prešovská gréckokatolícka archieparchia 22. októbra 2004 ako nástupnícku organizáciu pre Náboženské vydavateľstvo Petra. Zameriava sa najmä na rozvoj a záchranu kultúrneho a duchovného dedičstva Gréckokatolíckej cirkvi na Slovensku.
Zdroj
Štatút neziskovej organizácie Petra
Longvilliers
Longvilliers môže byť:
Université de Montpellier
Počas 45 rokov od roku 1970 do roku 2015 bola univerzita rozdelená na tri univerzity (University of Montpellier 1, University of Montpellier 2 a Paul Valéry University of Montpellier 3). V roku 2015 bola z prvých dvoch univerzít založená nová univerzita v Montpellier. Univerzita Paula Valéryho v Montpellier však zostala samostatným subjektom.
Loubaresse
Loubaresse môže byť:
Louvières
Louvières môže byť:
Tauscherova vila
Tauscherova vila môže byť:
Alexander Altmann
Alexander Altmann (* 16. apríl 1906, Košice – † 6. jún 1987, Boston), bol židovský teológ, filozof, profesor a rabín. V roku 1938 emigroval do Anglicka a neskôr sa usadil v Spojených štátoch. Viac ako desaťročie pracoval ako profesor na oddelení filozofie na Brandeis University. Najviac ho preslávilo jeho štúdium myslenia Mosesa Mendelssohna a za jeho čias bol skutočne popredným Mendelssohnovým učencom. Taktiež prispel dôležitými príspevkami k štúdiu židovského mystika. Veľkú časť svojej kariéry bol jediným učencom v Spojených štátoch, pracujúci na tejto téme v čisto akademickom prostredí. Medzi mnohými študentmi Brandeis, na ktorých prácu dohliadal, boli napríklad: Elliot Wolfson, Arthur Green, Heidi Ravven, Paul Mendes-Flohr, Lawrence Fine a Daniel Matt.
Životopis
Altmann bol synom Malwine Weiszovej a Adolfa Altmanna, hlavného rabína v nemeckom meste Trier, jednej z najstarších židovských komunít v Nemecku. Titul PhD. získal vo filozofii na Humboldt-Universität zu Berlin v roku 1931. Dizertačnú prácu napísal na tému filozofia Maxa Schellera, a za rabína bol vysvätený taktiež v tom istom roku. Od roku 1931 do roku 1938 pôsobil ako rabín v Berlíne, ale aj ako profesor židovskej filozofie na seminári. Po úteku z Nacistického Nemecka v roku 1938, Altmann slúžil ako komunálny rabín v Manchestri v rokoch 1938 – 1959. Okrem svojich povinností ako vodca komunity, pokračoval vo svojich vedeckých štúdiách, publikoval v roku 1946 preklad a komentár publikácie Viera a názory Saadja. Jeho vedecké aktivity ho v konečnom dôsledku viedli k tomu, aby založil a riadil Inštitút židovských štúdií od 1953 do roku 1958, ktorý bol v tom čase nezávislá inštitúcia. Počas svojho pôsobenia na inštitúte, upravil Žurnál židovských štúdií, Scripta Judaica a predstavil svoju prácu o Isaakovi ben Salomon Israeliovi. Zatiaľ čo bol Altmann v Manchesteri, Bert Trautmann, bývalý vojak Nacistického Nemecka vojnový zajatec, bol považovaný za hráča futbalového klubu Manchester City FC, ktorý mal mnoho židovských fanúšikov. Altmann to schvaľoval aj napriek tomu, že mu nacisti zabili rodičov a iných členov jeho rodiny. Intervencia Altmanna mohla byť rozhodujúca pre bezprecedentné prijatie bývalého vojnového zajatca do tímu. Trautmann sa stal veľmi úspešným brankárom.
Po zabezpečení budúcnosti Inštitútu židovských štúdií tým, že ho umiestnil pod záštitu University College v Londýne. V roku 1959 Altmann opustil Anglicko, aby sa pripojil k Fakulte Brandeis University vo Waltham, Massachusetts. Vo veku 53 rokov bol autorom takmer 100 publikácií, vymenovanie za vyučujúceho na Brandeis, bola jeho prvá univerzitná pozícia. Od roku 1959 na univerzite pôsobil ako Philip W. Lown profesor židovskej filozofie a histórie myšlienok, až do jeho povíšenia na profesora Emeritus a následného odchodu do dôchodku v roku 1976. V roku 1967 bol zvolený za člena Americkej akadémie umení a vied. Podľa Alfreda Itry, Altmann bol taktiež hlavnou postavou pri získavaní kompletného Vatikán Hebraicaa na mikrofilme pre Brandeis University.
Altmann zomrel v Bostone 6. júna 1987.
Diela
Vo svojej dlhej akademickej kariére Altmann vytvoril množstvo dôležitých prác najmä v nemčine, angličtine a hebrejčine. V jeho včasnej kariére sa taktiež zapojil do tvorby židovskej teológie, ale túto prácu nedokončil a jeho hlavné záujmy sa obrátili na stredovekú židovskú filozofiu a mysticizmus, najmú na prácu ikonoklastického židovského filozofa Mosesa Mendelssohna. Jeho práca na Izaacovi Isaelovi, prvom stredovekom židovskom filozofovi, rovnako zachránila tohto mysliteľa z toho, čo videl ako neopodstatnenú temnotu.
Kompletná bibliografia Altmannových takmer 250 publikovaných prác je prezentovaná v Bibliografii zverejnených spisov Alexandra Altmanna. Niektoré z najznámejších sú uvedené nižšie:
Marambat
Marambat je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Gers, v regióne Midi-Pyrénées.
Luc
Luc môže byť:
Marambat
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Filipíny (ostrovy)
Filipíny (-normovaný názov; iné názvy: Filipínske ostrovy, Filipínske súostrovie ;, 🏴󠁧󠁢󠁥󠁮󠁧󠁿󠁧󠁢󠁥󠁮󠁧󠁿) sú skupina ostrovov v Tichom oceáne na severovýchode Malajského súostrovia v juhovýchodnej Ázii. Pozostáva z 7 641 ostrovov s celkovou rozlohou. Dva najväčšie ostrovy, Luzon na severe a Mindanao  na juhu, predstavujú takmer dve tretiny rozlohy súše Filipín. Medzi týmito dvoma ostrovmi sa nachádzajú Visayské ostrovy, z ktorých sú najväčšie ostrovy Masbate, Samar, Leyte, Bohol, Cebu, Negros a Panay. Celková dĺžka pobrežia činí až.
Z hľadiska politickej geografie tvoria územie Filipínskej republiky (Filipín).
Kulík krátkochvostý
Kulík krátkochvostý je druh bahniaka z čeľade kulíkovité (Charadriidae). Obýva tundru východnej palearktídy a severozápad severnej Ameriky. Podľa Medzinárodnej únie na ochranu prírody a prírodných zdrojov kulík krátkochvostý patrí medzi najmenej ohrozené druhy, trend celkovej populácie aj populácie v severnej Amerike je klesajúci.
Výskyt a stav na Slovensku
Kulík krátkochvostý bol prvý krát zdokumentovaný z územia Slovenska 23. apríla 2016 na Oravskej priehrade.
Ochrana
Druh je zaradený do Bonnského dohovoru (Príloha II).
Maravat
Maravat je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Gers, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Lucey
Lucey môže byť:
Lucy
Lucy môže byť:
Lugny
Lugny môže byť:
Ján Teofil Windisch
Ján Teofil Windisch (🇩🇪; * 17. august 1689, Bratislava† 13. február 1730, Bratislava) bol uhorský lekár a botanik.
Život
V roku 1712 sa zúčastnil prvej súdnolekárskej pitvy pľúc v Uhorsku. Bol priekopníkom pediatrie a popri lekárstve sa venoval skúmaniu flóry z okolia Bratislavy. V oblasti botaniky a prírodovedy spolupracoval s Matejom Belom.
Juhosudánske národné futbalové mužstvo
Juhosudánske národné futbalové mužstvo reprezentuje Južný Sudán na medzinárodných futbalových akciách, ako sú Majstrovstvá sveta a Africký pohár národov.
História
Futbalový zväz bol založený v roku 2011. Južný Sudán sa nikdy nekvalifikoval na Majstrovstvá sveta vo futbale alebo Africký pohár národov.
Externé zdroje
https://www.fifa.com/about-fifa/associations/SSD
Lunas
Lunas môže byť:
Šota Rustaveli
Šota Rustaveli (gruzínsky შოთა რუსთაველი, žil v 12. storočí) bol gruzínsky básnik, pokladaný za jedného z najväčších gruzínskych klasikov. Je autorom gruzínskeho národného eposu Junák v tigrej koži (Vepkhist'q'aosani), jedného z najvýznamnejších diel gruzínskej poézie, v ktorom ospevuje rytierské ideály. Rustaveli je pravdepodobne aj autorom niekoľkých ďalších lyrických básní a epigramov.
O jeho živote sa vie len málo, bol zrejme vzdelaný a vysoko postavený šľachtic na dvore Tamary. Posledné roky života prežil pravdepodobne v Jeruzaleme, ale ani jedna z týchto informácií nie je úplne istá.
Jeho dielo Junák v tigrej koži bolo preložené do mnohých svetových jazykov. Napríklad do angličtiny ho preložili okolo roku 1880 manželia Suttnerovi pri svojom pobyte v Gruzínsku (1876 – 1885). Do slovenčiny dielo preložil Miloš Krno v roku 1980.
Zásuvka (elektrotechnika)
náhľad|Zásuvka sieťová, jednofázová. Poloha dierok a kolíka. Takzvaný francúzsky model, používaný aj na Slovensku
Zásuvka je elektrotechnická súčiastka, ktorá slúži pre pripojenie elektrických spotrebičov k elektrorozvodnej sieti. Zásuvka tvorí najčastejšie nepohyblivú časť zásuvkového prepojenia, pripevnenú k stene budovy, rozvádzaču alebo stroju. Môže byť ale aj pohyblivou súčasťou predlžovačky alebo voľnej rozbočky (rozdvojky a pod.). Do nej sa zasúva vidlica (preto aj zástrčka). Vidlica je súčasťou pohyblivého prívodu (kábla) k inému elektrickému zariadeniu, alebo priamo časťou tohto zariadenia (zásuvkový adaptér). Obdobné spojenie dátových, telekomunikačných, všeobecne slaboprúdových rozvodov, prípadne kombinácia silových a slaboprúdových rozvodov sa volá konektorové spojenie.
Vila doktora Tauschera
Vila doktora Tauschera|thumb
Vila doktora Tauschera alebo Tauscherova vila je novobaroková vila na Štefánikovej ulici č. 4 v Bratislave.
Je to Národná kultúrna pamiatka, ktorá bola vyhlásená v roku 1963. Bola postavená v roku 1891 a upravovaná v 30. až 40. rokoch 20. storočia, potom v rokoch 1978 – 1980 a nakoniec v rokoch 2009 – 2011.
Má štvorcový pôdorys, trojtraktovú dispozíciu, 2 podlažia s podkrovím a pivnicou. Autormi stavby boli Ferdinand Kittler a L. Gratzl.
Uruši
náhľad|Uruši v rafinovanej forme Uruši, japonský lak alebo čínsky lak, je prírodný polymér vyrábaný zo živice (urušiol) stromov Toxicodendron vernicifluum (predtým Rhus verniciflua), Toxicodendron succedancum (predtým Rhus succedanea), Gluta usitata (predtým Melanorrboea usitata) a Gluta laccifera (predtým Melanorrboea laccifera). Vlastnosťami sa podobá epoxidovým živiciam. Vyschnutý lak je odolný voči vlhkosti, vysokej a nízkej teplote, plesniam a tiež slabým kyselinám, či zásadám. Používa sa preto často na povrchovú úpravu drevených nádob, nábytku a niekedy aj na povrchovú úpravu kovu a na lepenie keramiky.
Opis a vlastnosti
Uruši je farebne i tvarovo stále a pružné, takže dokáže odolať i miernym nárazom. Lak vyniká svojou homogénnosťou, priľnavosťou, leskom a kompatibilitou s inými materiálmi. Tekutá surová uruši (ki-uruši) má kávovomliečnu farbu, na vzduchu však rýchlo oxiduje a sfarbuje sa do červenohneda. Lak je preto potrebné rýchlo spracovať. Vyschnutý lak je odolný voči vlhkosti, vysokej i nízkej teplote, plesňam a tiež slabým kyselinám či zásadám, riedidlám a nevedie elektrický prúd. Je však náchylný na UV žiarenie, ktoré degraduje vlastnosti laku a časom ho mení v prach. Výborne drží na podklade, najmä na dobre spracovanej koži (usni), porceláne, či dreve. Existujú ale aj postupy ako nanášať uruši na kov a v súčasnosti dokonca aj na sklo.
Marciac (obec)
Marciac je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Gers, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Uruši
Aplikácia
Na povrch sa lak aplikuje vo viacerých vrstvách pomocou špeciálnej stierky hera alebo pomocou špeciálneho štetca vyrobeného z ľudských vlasov. Tuhnutie totiž spôsobuje oxidačná polymerizácia urušiol u, ktorú katalyzuje enzým lakáza, dodávajúca kyslík z vody obsiahnutej vo vzduchu. Potrebnou podmienkou je preto cca 7085% vlhkosť vzduchu. Medzery v sieti polymerovaného urušiolu vyplňujú prítomné gumy. Tuhnutie najlepšie prebieha pri teplote 25 °C, doba tvrdnutia závisí na hrúbke vrstvy, ale priemerne je to 56 hodín v ideálnych podmienkach. Pri zahriatí nad 80 °C sa enzým lakáza ničí, takže uruši stráca schopnosť tuhnúť. Polymerizáciu je nutné katalyzovať zahriatím na cca 160 °C. Týmto spôsobom sa uruši spracováva najmä vo Vietname či pri takzvanom pripekaní, kedy sa uruši nanáša na kov a vystavuje teplote po dobu 6 hodín.
Marciac (obec)
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Uruši
Využitie
V Japonsku má lak široké spektrum využitia: často je používaný pre povrchovú úpravu dreveného riadu a iných predmetov bežného používania, ako sú misky, podnosy, krabičky na čaj, či jedlo (džúbako) a pod. Medzi luxusné lakované predmety patrili najrôznejšie nádoby a súbory nádob, zdobené paravány, drobné doplnky a nábytok a samozrejme i najrôznejšie druhy krabíc a krabičiek, na písomnosti (fubako alebo fumibako), na dokumenty (bunko), krabička na vonné živice (kógó), krabice na papier (rjóšibako), na prášok na černenie zubov (kanebako), na osobné potreby (tebako), krabice na štetec, brúsny kameň a ostatní písacie potreby (suzuribako) atď.
Uruši skvele konzervuje drevo, a tak sú jednoduché lakové nátery a dekorácie používané aj pri vnútornej i vonkajšej výzdobe chrámu a k výrobe drobného nábytku. Obľúbeným zbierkovým predmetom a artefaktom v západných múzeách je takzvané inró, malá troj alebo päťposchodová krabička pôvodne používaná na pečate a vankúšik s atramentom. Od obdobia Edo sa využívala aj na lieky. Krabičky inró okrem praktických účelov slúžili aj ako módny doplnok a preto bývali bohato zdobené (najmä v kombinácii s drahými kovmi a perleťou).
Pre dobré adhezívne vlastnosti sa (najčastejšie v kombinácií zo škrobmi) taktiež používa, ako pevné a stabilné lepidlo drevených jadier, alebo keramických črepov (technika kincugi/kincukuroi).
Atraktívnymi lakovanými artefaktami sú tiež samurajské zbroje či lakované pošvy mečov. Červená a čierna samurajská zbroj tvorila a tvorí predmety určené k chrámovej, alebo domácej náboženskej praxi – napr. pri domácich variantoch skriňových oltárov bucudan. Oltáre sú celé drevené, s pozlátenými detailami. Samotné telo oltára býva často natrené priehľadným alebo čiernym lakom, či upravenou technikou fukiuruši. Kvôli zvyšujúcemu sa tlaku na znižovanie cien lakových predmetov sa stále častejšie používa lacná náhrada uruši vyrobená zo šupiek orechov kešu – lak kašú alebo syntetická živica. Náter uruši zostáva ako tradičná povrchová úprava stále obľúbená, prinajmenšom ako posledná laková vrstva. Lak sa využíva aj ako súčasť lepenej keramiky kincugi.
Ázijské salóny vo viedenskom Schönbrunne sú napríklad zdobené veľkými dekoratívnymi plochami, ktoré boli vyrobené z pôvodných obojstranných čínskych a japonských paravánov. V zbierkach Múzea J. Paula Gettyho je niekoľko komod európskeho pôvodu, na ktoré bol prenesený dekoratívny povrch z dovezených japonských truhiel. Exportné laky síce najsilnejšie zasahujú európske prostredie, z japonského hľadiska ide však o veľmi úzku skupinu japonských lakových prác, pretože boli produkované iba pre export a ich forma a aj estetika majú málo niečo spoločné s bežnou japonskou lakovou produkciou.
Výskyt
náhľad|Mapa [[Ázia|Ázie – rozšírenie a používanie uruši v jednotlivých krajinách]] Uruši sa najčastejšie nazýva japonským alebo čínskym lakom. Jeho produkcia je rozšírená v celej východnej a juhovýchodnej Ázií, skoro všade, kde rastie niektorý z viac druhov lakodárnych stromov ako je napr. Toxicodendron vernicifluum (predtým Rhus verniciflua), Toxicodendron succedancum (predtým Rhus succedanea), Gluta usitata (predtým Melanorrboea usitata) a Gluta laccifera (predtým Melanorrboea laccifera).
Poznámka
V tomto článku je pre prepis japonských názvov použitá česká transkripcia prevzatá z knihy Anny Čumlivskej: Manuál japonského laku. Názvy zdrojov sú uvádzané aj v origináli latinkou s anglickou transkripciou sú ponechané v pôvodnom znení. Čítanie jednotlivých odborných výrazov aj japonský zápis v registri vychádza zo Šikkóši gakkai (2012), v registri sú potom v zátvorke potom uvedené prípadne staršie spôsoby výslovnosti podľa Šinsó gappon šicugei džiten (2004). Výslovnosť slov odpovedá zápisu v českej a slovenskej transkripcii, len pri niektorých slovách s akcentom na ďalších slabikách sa napríklad v slabikách ši a cu pred hláskami k a t v mnohých oblastiach Japonska vypúšťajú samohlásky. Šika sa teda môže čítať "ška", šitanuricuke sa číta ako "štanuricke" atď.
Lussac
Lussac môže byť:
Operácia INFEKTION
náhľad|V roku 1992 riaditeľ [[Služba zahraničnej rozviedky Ruskej federácie|SVZ Jevgenij Primakov priznal, že KGB stála za sovietskymi novinovými článkami, ktoré tvrdia, že AIDS bolo vytvorené americkou vládou. ]]
Operácia INFEKTION bola dezinformačná kampaň organizovaná KGB v 80. rokoch s cieľom šíriť nepravdivé informácie, že Spojené štáty vynašli HIV/AIDS ako súčasť výskumného projektu biologických zbraní vo Fort Detrick v Marylande. Sovietsky zväz ju použil na oslabenie dôveryhodnosti Spojených štátov, na podporu antiamerikanizmu, izolovanie Ameriky v zahraničí a na vytvorenie napätia medzi hostiteľskými krajinami a USA ohľadom prítomnosti amerických vojenských základní (ktoré boli často vykresľované ako príčina prepuknutia AIDS u miestnej populácie).
Podľa analytikov amerického ministerstva zahraničných vecí ďalším dôvodom, prečo Sovietsky zväz „propagoval dezinformáciu o AIDS, mohla byť snaha odpútať medzinárodnú pozornosť od svojho vlastného ofenzívneho programu biologického boja, ktorý bol sledovaný desaťročia“. Okrem antraxu sa predpokladalo, že Sovieti vyvinuli tularemiu, mor a choleru na účely biologickej vojny, ako aj botulotoxín, enterotoxíny a mykotoxíny. Alternatívnym vysvetlením je, že táto operácia mohla byť odvetou za americké obvinenia, že Sovieti používali chemické zbrane v juhovýchodnej Ázii.
Genéza príbehu
Podklad sa objavil v pro-sovietskych indických novinách Patriot, ktoré podľa prebehlíka, bývalého agenta KGB menom Ilja Dzerkvelov zriadila KGB v roku 1962 čisto na účel zverejňovania dezinformácií. V júli 1983 prišiel editorovi anonymný list od „známeho amerického vedca a antropológa“, ktorý tvrdil, že AIDS vyrobili genetickí inžinieri vo Fort Detrick. Tento „vedec“ tvrdil, že „táto tajomná smrteľná choroba je považovaná za výsledok pokusov Pentagonu pri vývoji nových a nebezpečných biologických zbraní“. Zapletení mali byť aj vedci CDC (Centra pre výskum a prevenciu chorôb), ktorí vraj boli vyslaní do Afriky a Latinskej Ameriky, aby našli nebezpečné vírusy, ktoré sa v Ázii a Európe nevyskytujú. Výsledky mali byť údajne analyzované v Atlante a Fort Detricku a mali predstavovať „najpravdepodobnejší priebeh udalostí“ vedúci k rozšíreniu AIDS.
Segalova správa
Príbeh bol dva roky ignorovaný a kampaň sa vážne rozbehla až v októbri 1985. Pôvodný článok znovu uverejnili sovietske noviny Literaturnaja Gazeta. Aby vzbudili dôveryhodnosť, začali sa odvolávať na pseudo-vedecký článok, ktorý napísal v roku 1986 biofyzik na dôchodku z východného Nemecka, pôvodom Rus, Dr. Jakob Segal, spolu s manželkou Dr. Lilli Segalovou a Dr. Ronaldom Dehmlowom z Humboldtovej univerzity vo Východnom Berlíne. Správa bola vysoko citovaná sovietskymi propagandistami a Segalovci (ktorí vyštudovali vo Francúzsku) boli často označovaní ako francúzski vedci, aby sa skrylo ich prepojenie na východný blok. Dr. Segal predpokladal, že vírus AIDS bol syntetizovaný kombináciou častí dvoch vzdialene príbuzných retrovírusov: VISNA a HTLV-1. Výňatok zo správy spoločnosti Segal hovorí:
Metódy šírenia
Diseminácia zvyčajne prebiehala podľa známeho vzorca: propaganda a dezinformácia sa najskôr objavila v krajine mimo ZSSR a až potom ju prebrala sovietská tlačová agentúra, ktorá ju pripísala zahraničnej investičnej žurnalistike. To, že príbeh pochádza z cudzieho zdroja (o ktorom nebolo všeobecne známe, že je ovládaný alebo ovplyvnený Sovietmi), zvyšovalo dôveryhodnosť obvinení, najmä v chudobných a menej vzdelaných krajinách, ktoré si vo všeobecnosti nemohli dovoliť prístup k západným spravodajským kanálom. Publikovanie správ sovietskej propagandy bolo bezplatné a mnohé príbehy dokonca prinášali peňažné výhody. To bol najmä prípad v Indii a Ghane, kde Sovietsky zväz udržiaval veľké propagandistické a dezinformačné nástroje na skryté publikovanie v médiách.
Sovietsky naratív
Tvrdenia, že CIA posielala „kondómy nainfikované AIDSom“ do iných krajín, vznikli po začatí operácie nezávisle v africkej tlači. V roku 1987 vydala tlačová agentúra Novosti knihu (Ešte raz o CIA), v ktorej sa píše:
Riaditeľstvo pre vedu a techniku CIA neustále modernizuje inventár patogénnych prípravkov, baktérií a vírusov a skúma ich vplyv na človeka v rôznych častiach sveta. Na tento účel CIA využíva americké zdravotnícke strediská v cudzích krajinách. Jedným z príkladov bol pakistanský zdravotnícky výskumný areál v Lahore ... založený v roku 1962 údajne pre boj proti malárii.
Kvôli takto vyvolanému odporu verejnosti nakoniec legitímne centrum lekárskeho výskumu zatvorili. Podľa sovietskych obvinení, cieľom výskumných projektov, ktoré zahŕňali aj AIDS, bolo „rozšírenie amerického vojenského arzenálu“.
Celosvetová odpoveď na obvinenia o AIDS
náhľad|Ilustrácia propagandy z operácie INFEKTION na titulke Podvod, dezinformácia a strategické komunikácie
Je iróniou osudu, že mnohí sovietski vedci žiadali o pomoc amerických výskumníkov, aby im pomohli riešiť narastajúci problém s AIDS, pričom zdôrazňovali prirodzený pôvod vírusu. USA odmietala pomôcť, kým dezinformačná kampaň pokračovala.
Dr. Meinrad Koch, expert na AIDS v Západnom Berlíne, v roku 1987 uviedol, že Segalova správa je „úplný nezmysel“ a nazval ju „zlovestný pseudo-vedecký politický koktejl“. Ďalší vedci tiež poukázali na nedostatky a nepresnosti v Segalovej správe, vrátane Dr. Viktora Ždanova z Ivanovského inštitútu virológie v Moskve, ktorý bol v tom čase najlepším sovietskym expertom na AIDS. Prezident Sovietskej akadémie lekárskych vied jasne uviedol, že verí, že vírus má prirodzený pôvod. Ďalší vedci a lekári z Paríža, východného a západného Berlína, Indie a Belgicka nazývali chýry o AIDS vedecky neopodstatnenými lžami, ktoré sa nedajú brať vážne. Hoci Segal sám nikdy nepovedal, že ide o fakt a tejto línie sa veľmi opatrne držal v celej svojej správe, „tieto technické kvalifikátory nezmenšujú vplyv obvinení, nakoľko ich čitatelia alebo poslucháči pri opakovaní často vynechajú či prehliadnu.“
Gorbačovova administratíva tiež reagovala rozhorčene a spustila obrannú popierajúcu kampaň „zameranú na zachovanie dôveryhodnosti, ktorú poškodzovalo úsilie USA o zvýšenie povedomia o rozsahu sovietskych dezinformačných aktivít.“ Napríklad Literaturnaja Gazeta 3. decembra 1986, ostro kritizovala brazílske noviny, ktoré v priebehu roka zverejnili a následne stiahli dezinformáciu o AIDS. V roku 1987 tlačová agentúra Novosti v Moskve rozšírila správu údajne z Brazzaville (Kongo), ktorá vyzývala Západ, aby ukončil „anti-africkú kampaň“ a opakovala obvinenia, že vírus bol vytvorený v amerických vojenských laboratóriách.
V roku 1988 vypustila Sovetskaja Rossija článok, v ktorom obhajovala svoje právo hlásiť rôzne názory. Šéf Novosti uviedol, že pri pokrývaní témy AIDS väčšinou čerpajú zo zahraničných zdrojov a že tlač je v období glasnosti slobodná.
Mitrochinov archív odhaľuje, že: „Tvárou tvár americkým protestom a odsúdeniu tohoto tvrdenia medzinárodnou vedeckou komunitou sa Gorbačov so svojimi poradcami evidentne obával prezradenia, že ide o sovietsku dezinformáciu, čo by mohlo poškodiť nový image, ktorý si Sovietsky zväz na Západe vybudoval. V auguste 1987 bolo preto v Moskve americkým činiteľom povedané, že s tvrdením o AIDS nemá Sovietsky zväz oficiálne nič spoločné. Táto téma sa potom prestala v sovietskej tlači takmer úplne objavovať.“
Kampaň postupne vymizla z väčšiny sovietskych médií, ale príležitostne sa znovuobjavila v krajinách tretieho sveta ešte aj v roku 1988.
Následky
V roku 1992 15% Američanov považovalo za pravdu alebo pravdepodobne pravdu, že „vírus AIDS bol zámerne vytvorený v americkom štátnom laboratóriu.“ V roku 2005 štúdia RAND Corporation a Oregon State University ukázala, že takmer 50% afroameričanov verilo, že AIDS bol vytvorený človekom, viac ako 25% verilo, že AIDS je produktom vládneho laboratória, 12% verilo, že ho vytvorila a šírila CIA a 15% verilo, že AIDS je forma genocídy černošského obyvateľstva. Ostatné konšpiračné teórie v súvislosti s AIDS prežili napriek tomu, že boli vedeckou komunitou vyvrátené.
V roku 1992 riaditeľ KGB Jevgenij Primakov pripustil, že KGB stojí za novinovými článkami, ktoré tvrdia, že AIDS bolo vytvorené americkou vládou. Segalovu úlohu odhalil dezertér KGB Vasilij Mitrochin v Mitrochivonom archíve. Kniha Stasi z roku 1999 opisuje, ako Stasi spolupracovala s KGB na šírení príbehu.
Lussan
Lussan môže byť:
Čierny vrch (vrch v Oravskej Magure)
Čierny vrch je vrch v Oravskej Magure. Leží nad obcou Oravský Podzámok, približne severne od mesta Dolný Kubín. Lokalitou prechádza Medzinárodná diaľková turistická trasa E3.
Poloha
Nachádza sa v strednej časti pohoria, v geomorfologickom podcelku Kubínska hoľa. Vrch leží v Žilinskom kraji, v okrese Dolný Kubín a zasahuje na katastrálne územie mesta Dolný Kubín. Najbližšími sídlami sú juhovýchodne ležiaci Oravský Podzámok, Medzibrodie nad Oravou a južným smerom mestské časti Dolného Kubína – Beňova Lehota a Mokraď a severovýchodným smerom obec Hruštín. Severozápadná časť vrchu zasahuje do Chránenej krajinnej oblasti Horná Orava.
Opis
Čierny vrch je súčasťou masívu, známeho ako Kubínska hoľa, ktorý sa tiahne od sedla Príslop juhozápadným smerom po Minčol. Severným smerom leží Feračová a Galanky, východným Mokradská hoľa  a Javorová , južným Vtáčnik  a Kubínska hoľa  a západným dominantný Minčol. Severné svahy odvodňujú prítoky Hruštínky do Bielej Oravy, vodu z južných svahov odvádza potok Jelšava do rieky Oravy. Vrcholom vedie značený chodník.
Výhľady
Súvislý lesný porast, pokrývajúci hrebeň Čierneho vrchu, umožňuje len veľmi obmedzený rozhľad. Z vhodných miest s riedkou vegetáciou sú pozorovateľné okolité vrchy Oravskej Magury, okolie mesta Dolný Kubín, Oravské, Kysucké, Sliezske a Moravsko-sliezske Beskydy, Malá a Veľká Fatra, Chočské vrchy, Nízke a Vysoké Tatry.
Lussat
Lussat môže byť:
Macey
Macey môže byť:
Magné
Magné môže byť:
Blake Crouch
Blake Crouch (* 1978) je americký spisovateľ.
Život a tvorba
Diplom získal z angličtiny a tvorivého písania v roku 2000. Svoje poviedky publikoval v časopisoch Ellery Queen's Mystery Magazine a Alfred Hitchcock's Mystery Magazine. Prvý román mu vyšiel v roku 2004. Crouch je považovaný za jeden z najvýraznejších talentov trileru dvadsiateho prvého storočia. Jedna z jeho najúspešnejších prác je trilógia Mestečko Wayward Pines (20122014), ktorej televíznu adaptáciu vyrobilo filmové štúdio Fox. Jeho ďalší román, Temná hmota skúma hranice žánru sci-fi prostredníctvom kvantovej mechaniky a teórie o alternatívnych svetoch.
Marestaing
Marestaing je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Gers, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Magny
Magny môže byť:
Andrea Pallang
Andrea Pallang (*1973) je slovenská filozofka, publicistka a občianska aktivistka. Prvá žena občianskeho aktivizmu v Trnave po roku 1989. Venuje sa hlavne problematike korupcie, klientelizmu, nepotizmu a zlepšovaniu etiky vo verejnom živote. Je bojovníčkou za otvorenú samosprávu podporuje princípy otvoreného vládnutia. Vyhrala boj s trnavskou radnicou o poskytovaní informácii. Ešte počas štúdia na vysokej škole publikovala články o umení v časopise PB times, určený pre privátnych klientov Tatra Banky. Od roku 2007 do roku 2009 pôsobila ako programová riaditeľka v Galérií M++. V roku 2008 založila vlastnú neziskovú platformu, ktorá funguje dodnes. Ako aktívna občianka pomáhala v roku 2011 rozbehnúť projekt Odkaz pre starostu v Trnave. Príležitostne publikuje v občianskej prílohe denníka Pravda. Každoročne organizuje vianočne zbierky pre núdznych a ľudí bez domova. Nie je členkou žiadnej politickej strany ani politického hnutia. Žije v Bratislave.
Vzdelanie
Vyštudovala odbor filozofia na Trnavskej univerzite v Trnave. Absolvovala stáže na Úrade splnomocnenca vlády SR pre rozvoj občianskej spoločnosti a Inštitúte pre dobre spravovanú spoločnosť.
Pôsobenie vo verejnom živote
Ako prvá zorganizovala verejnú prednášku o zanedbaných verejných priestoroch v čakárni železničnej stanice v Trnave. Z ampliónu sa po prvýkrát neozvala informácia pre cestujúcich o príchode vlaku, ale pozvánka na prednášku a diskusiu.
Otvárala kontroverzné témy, organizovala viacero petičných kampaní na ochranu životného prostredia.
V trnavskom kníhkupectve Artfórum  zorganizovala minifestival Jeden svet, ktorý sa komplexne zaoberal ľudskoprrávnymi a globálnymi témami.
Mesto Trnava po nátlaku začalo postupne zverejňovať informácie na webovom sídle.
Politická kariéra
V roku 2010 kandidovala do mestského parlamentu ako nezávislá kandidátka na post poslankyne s podporou politických subjektov SDKÚ -DS a SAS s výsledným počtom hlasov 563. (účasť voličov v %: 29,35)
Počet volebných obvodov: 6
Počet oprávnených voličov: 55 590
Počet voličov, ktorým boli vydané obálky: 16 316
Počet odovzdaných platných hlasov pre voľbu do MZ: 15 666
Mesačná ulica (Bratislava)
Mesačná ulica v Bratislave sa nachádza v mestskej časti Ružinov, sídlisko Ostredky a nazvaná bola podľa Mesiaca. Jej pôvodný názov bol Hvezdárska ulica, neskôr do roku 1991 Ulica Jána Osohu.
Na ulici sú panelové bytové domy postavené v 1960-tych rokoch.
Rovnaký názov mala aj ulica v Petržalke pred výstavbou panelového sídliska.
Maillé
Maillé môže byť:
Maisoncelles
Maisoncelles môže byť:
Margouët-Meymes
Margouët-Meymes je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Gers, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Anton Jaro
Anton Jaro (*24. júl 1954, Bratislava) je slovenský štúdiový hudobník, hráč na kontrabas, basovú gitaru a skladateľ. Aj keď je vo vlastnej produkcii zameraný skôr na džezovú hudbu, ako štúdiový hudobník spolupracuje na projektoch rôznych hudobníkov v pestrom spektre hudobných žánrov.
Životopis
Anton Jaro sa narodil 24. júla 1954 v Bratislave. Neskôr študoval na Strednej priemyselnej škole polygrafickej v Bratislave. Počas školy hrával ako basgitarista v rockovej kapele Ex We 5. Začiatkom 70. rokov sa stal členom jazzrockovej skupiny Fermata, s hral na viacerých, aj zahraničných koncertoch a nahral albumy Fermata I (1975), Pieseň z hôľ (1977). V roku 1976 začal Anton Jaro spolupracovať s kvartetom Laca Gerhardta. Nahral s ním album Prečo sme sa oženili? (1977). Príležitostne hrával aj s Dežom Ursínym, jeho meno nájdeme medzi hudobníkmi na albumoch Pevnina detstva (1978) a Zelená (1999).
Medzi rokmi 1985 až 1990 bol Anton Jaro členom Tanečného orchestra Československej televízie v Bratislave, v Big Bande Radio Bratislava hrával v rokoch 1990 až 1994. V rokoch 1986 až 1990 hral Anton Jaro v skupine Alef gitaristu Andreja Kellenbergera a v rokoch 1986 až 1987 v Combe Petra Lipu. V džerockovom gitarovom triu Jakabčic-Burian-Jaro hrával Anton Jaro od roku 1987, kedy vystúpili na prehliadke slovenského džezu počas Bratislavských jazzových dní.
V rokoch 1987 až 1992 Anton Jaro na Konzervatóriu v Bratislave vyštudoval u profesora Pavla Profanta hru na kontrabas.
V 80 rokoch je Anton Jaro aktívny aj pri nahrávaní populárnej hudby. Ako štúdiových hudobník bol pri vzniku mnohých známych slovenských hudobných albumov: so skupinou Elán nahrával Detektívku (1986), Nebezpečný náklad (1988), či album Rabaka (1989), v spolupráci s Marianom Greksom bol Anton Jaro členom štúdiovej kapely pri nahrávaní Greksovho albumu Demikát, so spevákom Petrom Nagyom nahral basy na albumoch "ale" (1987) a Šachy robia človeka (1989). Anton Jaro spolupracoval aj s Paľom Haberom, s Pavlom Hammelom a so skupinou Prúdy, či s Robom Grigorovom, s Big Bandom Pavla Zajačka, so Soňou Horňákovou a s mnohými ďalšími. V roku 1998 Anton Jaro založil skupinu, ktorú nazval Jazz Standards Antona Jara a naďalej pokračuje v spolupráci s rôznymi umelcami. Jeho meno nájdeme na obale mnohých súčasných albumov. Účinkoval napríklad aj na albume Knights of the Living Groove (2005) od amerického saxofonistu Petra Cardarelliho, ako člen Filharmonického kontrabasového kvinteta účinkoval na albume Joseph Kolkovich - Nine Preludes, Silent Tears of Fathers (2007), či na albume džezovej hudobníčky a skladateľky Sisy Michalidesovej, Zimní kúzelníci (2009).
Diskografia
Zoznam niektorých projektov, na ktorých spolupracoval Anton Jaro:
Maisons
Maisons môže byť:
Meteorová ulica (Bratislava)
Meteorová ulica v Bratislave sa nachádza v mestskej časti Ružinov, sídlisko Ostredky a nazvaná bola podľa meteora.
Na ulici sú panelové bytové domy postavené v 1960-tych rokoch.
Malans
Malans môže byť:
Pontevedra
Pontevedra je starobylé mesto na severovýchode Galície (severozápadné Španielsko) na rieke Lérez, sídlo rovnomennej provincie, s 83 260 obyvateľmi. thumb|Pontevedra
Obežná ulica (Bratislava)
Obežná ulica v Bratislave sa nachádza v mestskej časti Ružinov, sídlisko Ostredky a nazvaná bola podľa obežných tratí nebeských telies.
FC Neded
FC Neded je poloprofesionálny futbalový klub z obce Neded, aktuálne pôsobiaci v 5. lige. Svoje zápasy hrá na štadióne FC Neded.
Obežná ulica (Bratislava)
Na ulici sú panelové bytové domy postavené v 1960-tych rokoch.
FC Neded
Ligová história
Účinkovanie klubu od roku 1993 do súčasnosti ! style="color:#00308F; background:#FFBF00;"| Sezóna ! style="color:#00308F; background:#FFBF00;"| Liga ! style="color:#00308F; background:#FFBF00;"| Umiestnenie ! style="color:#00308F; background:#FFBF00;"| Zápasy ! style="color:#00308F; background:#FFBF00;"| Víťazstvá ! style="color:#00308F; background:#FFBF00;"| Remízy ! style="color:#00308F; background:#FFBF00;"| Prehry ! style="color:#00308F; background:#FFBF00;"| Strelené Góly ! style="color:#00308F; background:#FFBF00;"| Inkasované Góly ! style="color:#00308F; background:#FFBF00;"| Body ! style="color:#00308F; background:#FFBF00;"| Slovenský pohár ! style="color:#00308F; background:#FFBF00;"| Najlepší strelec (Góly)
Franz Rosenzweig
Franz Louis August Rosenzweig (* 25. december 1886, Kassel, Prusko† 10. december 1929, Frankfurt nad Mohanom, Weimarská republika ) bol nemecký filozof a historik.
Životopis
Bol jediným dieťaťom továrnika a kasselského mestského poslanca Georga Rosenzweiga a jeho manželky Adely, rodenej Alsberg. Rodina bola zámožná a otvorene sa hlásila k emancipovanému, liberálnemu židovstvu.
V roku 1905 začal na Georg-August-Universität v Göttingene študovať medicínu, neskôr prestúpil na mníchovskú Ludwig-Maximilians-Universität a naposledy na freiburskú Albert-Ludwigs-Universität. V roku 1907 zanechal štúdium medicíny a začal na univerzite v bádensko-württemberskom Freiburgu študovať históriu a filozofiu. V tomto štúdiu následne pokračoval na vtedajšej Friedrich-Wilhelms-Universität v Berlíne.
Svoju freiburskú dizertačnú prácu v nasledujúcich rokoch prepracoval, resp. rozšíril až do podoby eventuálnej habilitačnej práce. Po prvý raz ju však publikoval až krátko po skončení prvej svetovej vojny v roku 1920. Výsledné dvojzväzkové dielo Hegel und der Staat (Hegel a štát) je obsiahlou a veľmi precíznou kritickou analýzou Hegelovej politickej filozofie. Rosenzweig sa jasne vymedzil voči idealizmu, pretože sa usiloval nebudovať filozofiu na akejsi abstraktnej predstave človeka.
Rosenzweig objavil a v roku 1917 ako prvý uverejnil jeden neznámy manuskript, ad hoc označený ako Das älteste Systemprogramm des deutschen Idealismus (Najstarší systematický program nemeckého idealizmu). Ide, z hľadiska dejín filozofie, o mimoriadne zaujímavý a dôležitý dokument, ktorý najprv považoval za akúsi Schellingovu filozofickú skicu. Ako autori však už od začiatku prichádzali do úvahy – okrem Schellinga – aj Hegel alebo Hölderlin. Spor o autorstvo tohto dokumentu trvá v podstate dodnes, väčšina odbornej verejnosti sa však prikláňa k názoru, že jeho autorom je Hegel.
Začiatkom júla 1913 navštívil v Lipsku svojho bratranca, známeho nemeckého biológa a filozofa Rudolfa Ehrenberga (* 1884† 1969). Po istom „nočnom rozhovore“ (Nachtgespräch) s právnym historikom a evanjelickým konvertitom Eugenom Rosenstock-Huessyom bol natoľko dotknutý jeho argumentami, že dokonca uvažoval nad prijatím kresťanskej viery. Koncom októbra 1913 však napísal Rudolfovi Ehrenbergovi list v ktorom mu oznámil svoje definitívne rozhodnutie: „Ich bleibe also Jude.“ (Zostanem židom). Každopádne, Rosenzweigov principiálny odstup od náboženskej filozofie, resp. náboženstva ako takého bol minulosťou. Na druhej strane mu však bolo čím ďalej tým jasnejšie, že rovnako úprimný a hlboký náboženský život, aký viedli jeho kresťanskí priatelia, môže on viesť aj ako žid. V nasledujúcom období sa na Hochschule für die Wissenschaft des Judentums (Vysoká škola judaistiky) v Berlíne pod vedením Hermanna Cohena intenzívne venoval židovským štúdiám.
Po vypuknutí prvej svetovej vojny sa rozhodol dobrovoľne narukovať. Najprv bol sanitárom, neskôr bol prevelený k delostrelectvu a až do konca vojny bojoval na balkánskom fronte. Od roku 1916 je možné dokumentovať aj dramatický židovsko-kresťanský dialóg, ktorý viedol prostredníctvom poľnej pošty so svojím priateľom Eugenom Rosenstock-Huessyom, bojujúcim toho času na západnom fronte. Počnúc letom 1917 sa do korešpondencie zapojila aj Eugenova manželka Margrit („Gritli“) Rosenstock-Huessy. Z charakteru listov – mimochodom, písali si takmer denne – jasne vyplýva, že začiatkom roku 1918 sa Margrit a Franz do seba (platonicky) zaľúbili. Margrit však naďalej milovala aj Eugena; a ten sa zas kvôli tomu neprestal priateliť s Franzom.
Ešte v roku sa 1917 v macedónskom Skopje spoznal a spriatelil s poľným rabínom Paulom Lazarom, spájal ich predovšetkým spoločný záujem o literatúru a problematiku židovskej vzdelanosti.
V roku 1920 sa mu naskytla možnosť habilitácie, ako habilitačný spis mal predložiť rozšírenú verziu diela Hegel und der Staat (Hegel a štát). Nakoniec však túto ponuku odmietol s odôvodnením, že sa chce venovať výlučne „pestovaniu židovskej vzdelanosti v kresťanskej Európe“. Ešte v tom istom roku sa oženil s Edithou Hahnovou, učiteľkou židovského náboženstva, a rozhodol sa prijať výzvu po intelektuálnej stránke vybudovať židovský inštitút Das Freie Jüdische Lehrhaus vo Frankfurte nad Mohanom. Úlohou tejto vzdelávacej inštitúcie bolo hľadať odpoveď na otázku ako žiť židovskú vieru uprostred moderného sveta. S prednáškami tu, okrem Rosenzweiga, vystúpili aj Martin Buber, Eduard Strauss, Ernst Simon, Siegfried Kracauer či Erich Fromm.
V roku 1922 sa Rosenzweigovcom narodil syn Rafael († 2001). V tom istom bola Franzovi Rosenzweigovi diagnostikovaná amyotrofická laterálna skleróza, ktorá ho zakrátko úplne pripravila o možnosť pohybu i reči a napokon viedla k jeho predčasnej smrti. Napriek tejto nepriazni osudu mu ešte bolo dopriate dokončiť preklad hymnických piesní a básní stredovekého židovského učenca Jehudu ha-Leviho Hymnen und Gedichte des Jehuda ha-Levi, ako aj filozofické pojednanie Das neue Denken (Nové myslenie). Vzhľadom na ubúdajúce motorické schopnosti bol nútený používať špeciálne upravený písací stroj, v poslednom období však svoje myšlienky už len s veľkou námahou diktoval manželke.