cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Česko Slovensko má talent 2012
Veľký tresk 2
Druhý Veľký tresk sa vysielal 11. novembra 2012. Večer 2. dňa porota vyhlásila nepostupujúcich, určila semi-finálovú 17 a vybrali šiestich súťažiacich do rozstrelu. Výsledok Veľkého tresku 2:
Rozstrel
Hneď po skončení Veľkého tresku 2 nasledoval živý prenos z Bratislavy v ktorom televízny diváci rozhodli o 18. semi-finalistovi.
Semi-finále
Semi-finálové prenosy boli vysielané z Expo Arény. V každom semi-finále bolo deväť účinkujúcich.
1. semi-finále
Z prvého semi-finále vysielaného 17. novembra postúpili traja najlepší v SMS hlasovaní a štvrtý s piatym sa stretli v dueli kde rozhodla porota. Na konci prenosu vystúpil Richard Nedvěd, finalista prvej série Česko Slovensko má talent.
2. semi-finále
Z druhého semi-finále vysielaného 18. novembra postúpili štyria najlepší v sms hlasovaní a piaty so šiestym sa stretli v dueli kde rozhodla porota.
Větrný Jeníkov
Větrný Jeníkov je obec v Česku v okrese Jihlava v kraji Vysočina. 1. januára 2012 tu žilo 627 obyvateľov, z toho 313 mužov a 314 žien, pričom priemerný vek v obci bol 39,6 roka (muži 38,5 roka, ženy 40,8 roka).
Saint-Léger-Dubosq
Saint-Léger-Dubosq je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Calvados, v regióne Dolná Normandia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 175 obyvateľov (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Areios
Areios (iné názvy: Áreios, Areus, Áreus) môže byť:
Areios alebo Áreios, po latinsky Arius, môže byť:
Kostolecká tiesňava
Kostolecká tiesňava je prírodná rezervácia v správe štátnej ochrany prírody Strážovské vrchy.
Epigenéza (geológia)
Epigenéza (z gréčtiny) je v geomorfológii a geológii proces, pri ktorom sa rieka po prerezaní menej odolných hornín v pôvodnom smere toku zarezáva i do odolnejších hornín a vytvára prielomový úsek doliny. Extrémnym príkladom je údolie rieky Brahmaputra v Indii, tečúcej z Tibetskej planiny do Indického oceánu už pred vznikom Himalájí (asi 60 miliónov rokov). Keďže horstvo sa dvíhalo pomaly, rieka si postupným zarezávaním zachovala pôvodný smer. Tomuto druhu epigenézy sa hovorí antecedencia. Na Slovensku máme príklady prielomu Váhu pri Strečne (Domašínsky meander), alebo prielom Dunaja v Devínskej bráne.
Kostolecká tiesňava
Predmetom ochrany je: ''Tiesňava, ktorá sa geomorfologicky výrazne odlišuje od ostatných častí pohoria. Svojou atraktívnosťou umocňuje estetické a prírodné hodnoty oblasti Manínov. Má tiež význam pre vedecký výskum osobitnou formou zvetrávania skalných stien a formovania bralného reliéfu.''
Tiesňava leží v pohorí Súľovské vrchy nad severným okrajom Strážovských vrchov. Je výborným učebnicovým príkladom vodnej erózie a geomorfológie vôbec. Epigenetickým zarezávaním sa Manínskeho potoka do vápencového bradla vznikla prelomová úžina lemovaná skalnými stenami. Pod nimi sa vytvorila veľká plocha trojuholníkového tvaru vyplnená suťovými kužeľmi na vrchole s veľkým skalným previsom, ktorého steny sú tvorené prevrásnenými vápencami. Tiesňava sa prerezáva naprieč antiklinálou, jej najvyšší bod je zhruba nad stredom tiesňavy, jej svahy tvoria obe ústia tiesňavy – horné aj dolné. Bralo tvoriace ľavú stranu tiesňavy sa nazýva Kavčia skala, podľa výskytu kavky tmavej (Corvus monedula ). Vrchol pravého svahu tiesňavy má názov Drieňovka, dutina zvetraného jadra antiklinály je nazývaná aj Strecha Slovenska. Nadol po toku Manínskeho potoka sa o niečo ďalej nachádza Manínska tiesňava. Za tiesňavou sa na svahu nad obcou Kostolec nachádza výrazný geomorfologický útvar – vápencové bralo Bosmany.
Ciferný súčet
Ciferný súčet je súčet všetkých cifier (číslic) čísla v danej číselnej sústave.
Ciferný súčet je dôležitý napríklad pri stanovení, či je číslo deliteľné nejakým iným číslom. Napríklad čísla deliteľné číslom tri v desiatkovej sústave sú tie čísla, ktorých ciferný súčet je deliteľný 3.
Číselný súčet toho istého čísla môže byť a väčšinou aj je v rôznych číselných sústavách rôzny. Napríklad číslo 10 má v desiatkovej sústave ciferný súčet 1, v dvojkovej sústave má ciferný súčet.
Kvocient autistického spektra
Kvocient autistického spektra (angl. autism spectrum quotient), skr. AQ, je číselný ukazovateľ udávajúci, do akej miery má dospelá osoba s normálnou inteligenciou vlastnosti súvisiace s autistickým spektrom. Vytvorený bol v roku 2001.
Pri AQ všeobecne platí, že čím je vyššie AQ, tým je nižšie EQ. Autizmus je výraz pre uzavrenosť a autizmus sám o sebe nevyjadruje autistický syndróm, ktorý majú "autisti" a autisti ani nie sú jediní, ktorí mávajú vysoké AQ. Nezávisle od autistického syndrómu mávajú vysoké AQ aj schizofrenici a iní.
Saint-Priest (Rhône)
Saint-Priest je francúzske mesto, ktoré sa nachádza v departemente Rhône, v regióne Auvergne-Rhône-Alpes.
Poloha
Mesto má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov je.
Dealul Bălăneşti
Dealul Bălăneşti je najvyšší vrch v Moldavsku, má nadmorskú výšku Nachádza sa v západnej časti Moldavska, v pohraničnom okrese Ungheni. Je to jeden z vrchov Volyňsko-podolskej vyvýšeniny.
Výstup na vrchol je polhodinovou záležitosťou. Ide o prechádzku okolo starých chalúp a slnečnicových polí.
Marc Reichert
Marc Reichert (* 22. marec 1980) je bývalý švajčiarsky hokejový útočník. Meria 189 cm a váži 102 kg (2006).
Klubový hokej
Väčšinu svojej kariéry odohral v švajčiarskej najvyššej súťaži v drese SC Bern. V jeho drese získal štyri tituly majstra Švajčiarska.
Reprezentácia
Reprezentoval na MS v hokeji 2001, 2002, 2004, 2006, 2007 a 2008. Na drese nosil číslo 36.
Carlos Costa
Carlos Costa (* 22. apríl 1968, Barcelona, Španielsko) je bvalý španielsky profesionálny tenista. Počas svojej kariéry vyhral 6 turnajov ATP v dvojhre a 5 turnajov vo štvorhre.
RNA polymeráza
thumb|RNA-polymeráza počas predlžovania reťazca [[RNA. RNA-polymeráza na krátkom úseku štiepi vodíkové väzby medzi bázami DNA, aby oddelila od seba jej vlákna a mohla použiť jedno z nich ako matricu pre syntézu RNA.]]
RNA polymeráza (iné názvy: RNA-polymeráza, polymeráza RNA, RNK polymeráza, DNK-polymeráza, polymeráza DNK) je enzým, ktorý katalyzuje vznik fosfodiesterovej väzby medzi ribonukleotidmi a tým vytvára ribonukleovú kyselinu (RNA). Je to hlavný enzým podieľajúci sa na procese transkripcie (prepisu) genetickej informácie. Produktom jej činnosti je reťazec RNA označovaný ako primárny transkript.
RNA-polymerázy sú podobné DNA-polymerázam v tom, že vyžadujú vlákno DNA (vzácne RNA) ako matricu, na ktoré pripájajú nukleotidy na základe princípu komplementarity. Tiež dokážu syntetizovať reťazec RNA len v smere 5'-3'. Na rozdiel od DNA-polymeráz ale RNA polymeráza nekontroluje pred pripojením ďalšieho nukleotidu správnosť zapojenia predchádzajúceho nukleotidu. Výhodou tejto jej vlastnosti je, že nepotrebuje primer. Nevýhodou je, že takýto prepis génu je menej presný, než by bolo komplementárne vlákno DNA.
Kerkyra
Kerkyra (po starogrécky Korkyra) môže byť:
Černobyľská havária
náhľad|Černobyľ.
Černobyľská havária sa stala 26. apríla 1986, v černobyľskej atómovej elektrárni na Ukrajine (vtedy časť Sovietskeho zväzu). Ide o najhoršiu jadrovú haváriu v histórii jadrovej energetiky. V priebehu experimentu a testu nového bezpečnostného systému vtedy došlo k prehriatiu a následne explózii reaktora typu RBMK-1000 sa do vzduchu uvoľnil rádioaktívny mrak, ktorý postupoval cez západnú časť Sovietskeho zväzu, Východnú Európu a Škandináviu. Boli kontaminované rozsiahle oblasti Ukrajiny, Bieloruska a Ruska, čo si vyžiadalo evakuáciu a presídlenie asi 200 000 ľudí. Približne 70 % rádioaktívneho spadu skončilo v Bielorusku. Nehoda zvýšila obavy o bezpečnosť sovietskeho jadrového priemyslu, spomalila na mnoho rokov jeho expanziu a zároveň nútila sovietsku vládu prehodnotiť mieru utajovania. Nástupnícke štáty po rozpade Sovietskeho zväzu – Rusko, Ukrajina a Bielorusko dodnes nesú bremeno pokračujúcich nákladov na dekontamináciu a liečenie ochorení spôsobených černobyľskou haváriou. Je ťažké presne zaznamenať počet úmrtí spôsobených udalosťami v Černobyli – odhady sa pohybujú od stoviek po stovky tisíc. V priamom dôsledku havárie a pri jej hasení a likvidácii zahynulo podľa sovietskych údajov 31 ľudí. Problém je stále široko diskutovaný a jeho dlhodobým dopadom sa stále celkom neporozumelo.
Elektráreň
Černobyľská atómová elektráreň V. I. Lenina sa nachádza v blízkosti mesta Pripiať, severozápadne od mesta Černobyľ,  od hraníc Ukrajiny a Bieloruska a asi  od Kyjeva. Skladala sa zo štyroch reaktorov, z ktorých každý mal menovitý elektrický výkon 950 MW (tepelný výkon 3,2 GW) a ktoré v čase havárie vyrábali spolu asi 10 % ukrajinskej elektrickej energie. Stavba elektrárne sa začala v 70. rokoch 20. storočia, reaktor č. 1 bol dokončený v roku 1977, nasledovali reaktory č. 2 (1978), č. 3 (1981) a reaktor č. 4 (1983). Dva ďalšie reaktory (č. 5 a č. 6 aj tie s kapacitou 950 MW) boli v čase havárie rozostavané.
Všetky štyri reaktory boli reaktormi typu RBMK-1000.
Príčiny
Katastrofa je pripisovaná zlému návrhu reaktora, zatajovaniu mnohých informácií o chybách a technických rysov reaktorov a chybám, ktoré urobili operátori, keď porušili procedúry potrebné k zaisteniu bezpečného chodu elektrárne. Rovnako ako v Three Mile Island bol druhotným faktorom prispievajúcim k havárii fakt, že elektrárenskí operátori neboli dostatočne vyškolení a oboznámení s mnohými vlastnosťami reaktora.
Veľa technických rysov reaktora bolo považovaných za vojenské tajomstvá a operátori o nich nemali ani tušenia. Reaktor mal predovšetkým nebezpečne veľký kladný dutinový koeficient reaktivity (pozri ďalej). Veľmi významnou chybou reaktora bola tiež konštrukcia jeho regulačných tyčí. Regulačné tyče neboli celkom naplnené; vo chvíli, keď sa zasúvali, bola na prvých pár sekúnd chladiaca kvapalina nahradená dutými časťami regulačných tyčí. Keďže aj chladiaca kvapalina (voda) je pohlcovač neutrónov, výkon reaktora v tej chvíli stúpol. Toto neintuitívne chovanie reaktora pri zasúvaní regulačných tyčí operátori vôbec nepoznali. Pracovali len so znalosťami a informáciami, ktoré im boli povedané. O mnohých technických nedostatkoch nevedeli.
Udalosti
26. apríla 1986 bolo naplánované odstavenie reaktora číslo 4 kvôli pravidelnej údržbe. Bolo rozhodnuté využiť túto príležitosť na otestovanie schopnosti turbogenerátora reaktora vyrábať dostatočné množstvo elektriny na napájanie bezpečnostných systémov reaktora (predovšetkým vodných čerpadiel) v prípade súčasného výpadku energie z reaktora a vonkajších zdrojov elektrickej energie. Konštruktéri elektrárne počítali s tým, že v takom prípade by mala roztočená turbína poskytnúť dostatok energie potrebnej pre bezpečné odstavenie reaktora. K vyskúšaniu, či je to skutočne tak, malo pôvodne dôjsť ešte pred spustením reaktora, ale politický tlak na rýchle uvedenie elektrárne do činnosti spôsobil, že celá séria prevádzkových testov bola odložená.
Podľa plánu experimentu mal byť reaktor použitý na roztočenie turbíny, potom mala byť turbína od reaktora odpojená a mala sa ďalej točiť len vlastnou zotrvačnosťou. Výstupný výkon reaktora bol znížený z normálnej kapacity 3,2 GW na 700 MW, aby test prebiehal pri bezpečnejšom, nízkom výkone. Počas zdržania na začiatku experimentu však operátori znížili výkon príliš a skutočný výstupný výkon klesol až na 30 MW. Následkom toho sa zvýšila koncentrácia xenónu-135, ktorý je produktom jadrovej reakcie a pohlcuje neutróny; tento produkt by sa normálne pri vyšších hodnotách výkonu v reaktore hneď premieňal ďalej. Aj keď sa úbytok výkonu povážlivo priblížil k bezpečnostnej medzi, posádka sa rozhodla nezastaviť reaktor a pokračovať v experimente. Navyše sa rozhodla „skrátiť“ experiment a zvýšiť výstupný výkon, aj keď len na 200 MW. Kvôli nadbytku xenónu-135 pohlcujúceho neutróny boli regulačné tyče vysunuté z reaktora o niečo viac, než by bolo pri normálnom bezpečnom riadení prípustné. Ako súčasť experimentu boli 26. apríla o 1:05 spustené vodné čerpadlá poháňané turbogenerátorom; takto vytvorený prietok vody prekročil medze stanovené bezpečnou reguláciou. Prietok vody sa ešte zvýšil o 1:19; a pretože voda tiež pohlcuje neutróny, toto ďalšie zvýšenie prietoku vody si vynútilo dokonca vytiahnutie aj ručne ovládaných regulačných tyčí, čo vytvorilo vysoko nestabilné a nebezpečné prevádzkové podmienky.
O 1:23:04 sa začal experiment. Nestabilný stav reaktora sa nijako neprejavil na kontrolnom paneli a nezdalo sa, že by sa ktokoľvek z obsluhy reaktora obával nebezpečenstva. Prívod elektriny do vodných čerpadiel bol vypnutý a pretože ich poháňal turbogenerátor iba zotrvačnosťou, prietok vody sa zmenšoval. Turbína bola odpojená od reaktora a tlak pary v jadre reaktora sa zvyšoval. Postupne ako sa chladiaca kvapalina zahrievala, v jej potrubí sa začali vytvárať vrecká pary. Konštrukcia grafitom moderovaného reaktora typu RBMK v Černobyli sa vyznačuje veľkým pozitívnym dutinovým koeficientom, čo znamená, že za neprítomnosti vody, ktorá pohlcuje neutróny, sa výkon reaktora prudko zvyšuje a reaktor sa postupne stáva stále nestabilnejším a nebezpečnejším.
O 1:23:40 stlačili operátori tlačidlo „AZ5“ (аварийная защита – havarijná ochrana), ktoré znamená rýchle odstavenie reaktora – kompletné zasunutie všetkých regulačných tyčí, vrátane ručne ovládaných tyčí, ktoré boli predtým neobozretne vytiahnuté. Nie je jasné, či išlo o núdzové opatrenie, alebo či to bol rutinný krok zastavenia reaktora po skončení experimentu (bolo naplánované zastavenie reaktora pre pravidelnú údržbu). Zvyčajne sa predpokladá, že rýchle odstavenie bolo spustené ako odpoveď na neočakávané prudké zvýšenie výkonu. Naproti tomu, Anatolij Stepanovič Ďatlov, prevádzkový zástupca hlavného inžiniera Černobyľskej jadrovej elektrárne, napísal vo svojej knihe:
Kvôli pomalému mechanizmu vsúvania regulačných tyčí (1820 s do skončenia operácie), prázdnym koncom tyčí a dočasnému nedostatku chladiacej kvapaliny, spôsobilo rýchle odstavenie zvýšenú reakčnosť. Zvýšená výstupná energia spôsobila deformáciu kanálov regulačných tyčí. Tyče sa zasekli potom, ako boli zasunuté do jednej tretiny, a neboli preto schopné zastaviť reakciu. Tým, že mali špičku z grafitu, len celú haváriu urýchlili. Keby neboli predtým vytiahnuté úplne, výkon by tak nevzrástol a šanca na úplne spustenie tyčí a regulovanie výkonu by tu bola. O 1:23:47 vyskočil výkon reaktora na asi 30 GW, desaťkrát viac ako normálny prevádzkový výstup. Palivové tyče sa začali taviť a prudko zvýšený tlak pary spôsobil veľkú parnú explóziu, ktorá odhodila a zničila kryt reaktora, potrhala chladiace potrubie a vyrazila dieru do stropu.
Kvôli zníženiu nákladov pri veľkej veľkosti reaktora umožňovala konštrukcia reaktorovej budovy iba čiastočné zadržanie rádioaktívnych splodín. To dovolilo rádioaktívnej kontaminácii uniknúť do atmosféry hneď potom, ako parná explózia spôsobila puknutie primárnej tlakovej nádrže. Len čo bola odhodená časť strechy, spôsobil prísun kyslíka kombinovaný s extrémne vysokou teplotou paliva a grafitového moderátora reaktora horenie grafitu. Tento požiar veľkou mierou prispel k rozptýleniu rádioaktívneho materiálu a celkovej kontaminácii vonkajších oblastí.
Palisáda (stena)
Palisáda alebo  kalisády je stena tvorená kôlmi, ktoré sú pevne zarazené kolmo do zeme alebo na vrchol opevnenia. Jednotlivý kôl palisády sa takisto nazýva palisáda. Mala buď obrannú funkciu, teda slúžila ako opevnenie (proti útočníkom alebo v praveku aj proti zveri) alebo ohraničovala vnútorné plochy sídliska, kultového miesta či hrobu.
Černobyľská havária
Okamžité riadenie krízy
Rozsah tragédie bol ešte zhoršený nekompetenciou miestneho vedenia a nedostatkom príslušného vybavenia. Všetky dozimetre v budove 4. reaktora okrem dvoch mali limit 1 000 mikroröntgenov za sekundu. Zostávajúce dva mali síce limit 1 000 R/s, ale prístup k jednému z nich bol zablokovaný explóziou a druhý zlyhal hneď po zapnutí. Preto si mohla byť zmena v reaktore istá iba tým, že hodnoty radiácie vo väčšine budov reaktora presahujú hodnoty 4 R za hodinu (skutočná úroveň bola v niektorých oblastiach viac ako 20 000 röntgenov za hodinu; smrteľná dávka je asi 500 röntgenov po viac ako 5 hodín).
To dovolilo náčelníkovi zmeny Alexandrovi Akimovi predpokladať, že reaktor zostal nedotknutý. Opačné dôkazy, ako napríklad kúsky grafitu a paliva reaktora ležiace okolo budov, boli ignorované a údaje iného dozimetra prineseného o 4:30 miestneho času boli ignorované s tým, že prístroj musí byť chybný. Akimov zostal so zmenou v budove reaktora až do rána a pokúšal sa do reaktora čerpať vodu. Nikto nenosil ochranný oblek. Väčšina z nich, vrátane Akimova samého, zomrela na následky ožiarenia v priebehu troch týždňov po havárii.
O 1:30 dorazili na miesto požiarnici Černobyľskej požiarnej brigády pod vedením poručíka Volodymyra Pravyka. Neboli informovaní o tom, že explodoval reaktor, a preto nevedeli že sutiny a dym sú vysoko rádioaktívne. Keďže nepoznali príčinu požiaru hasili vodou aj samotný reaktor, v ktorom bola teplota asi 2 000 °C. Pri tejto teplote sa voda rozkladala na vodík a kyslík a opätovné zlučovanie týchto látok sprevádzali výbuchy, ktoré ďalej prispeli k úniku rádioaktivity. Otvorené ohne boli uhasené o 5. hodine, mnoho požiarnikov však utrpelo ožiarenie vysokými dávkami radiácie. Vládna komisia na vyšetrenie havárie pricestovala do Černobyľa ráno 26. apríla. Predsedal jej námestník predsedu vlády ZSSR Boris Ščerbina. V komisii boli aj Valerij Legasov prvý námestník riaditeľa Kurčatovovho inštitútu pre atómovú energiu, popredný jadrový špecialista Evgenij Velichov, hydrometeorológ Jurij Izrael, rádiológ Leonid Iljin a ďalší.
V tej chvíli boli už dvaja ľudia mŕtvi a 52 bolo hospitalizovaných. V noci z 26.–27. apríla – viac ako 24 hodín po explózii Ščerbina, konfrontovaný dostatočnými dôkazmi o vysokej úrovni radiácie a s množstvom prípadov ožiarení, musel pripustiť zničenie reaktora a prikázať evakuáciu blízkeho mesta Pripjať.
Aby obmedzila rozsah katastrofy, poslala sovietska vláda pracovníkov, aby ho vyčistili. Mnoho „likvidátorov“ (členov armády a iných pracovníkov) tam bolo poslaných ako do normálneho zamestnania; väčšine nikto nepovedal o akomkoľvek nebezpečenstve. Nemali k dispozícii ochranné obleky. Najhoršie rádioaktívne trosky vyvrhnuté z reaktora boli pozbierané a umiestnené do budov. Reaktor sám bol pokrytý vrecami piesku, olova a bóru zhadzovanými z helikoptér (okolo 5 000 ton do týždňa po havárii). Únikom rádioaktívneho materiálu do ovzdušia sa podarilo zamedziť až po deviatich dňoch po havárii. Aby bol zapečatený reaktor a jeho obsah, pracovníci okolo neho rýchlo vztýčili veľký železo-betónový kryt, označovaný ako sarkofág.
Okamžité následky
203 ľudí okamžite hospitalizovali, z nich 31 zomrelo (28 z nich na akútnu chorobu z ožiarenia). Mnohí z nich boli požiarnici a záchranári snažiaci sa dostať haváriu pod kontrolu, ktorí neboli plne informovaní, aké nebezpečné je radiačné ožiarenie (z dymu). 135 000 ľudí bolo z oblasti evakuovaných, vrátane 50 000 ľudí z blízkeho mesta Pripjať. Ministerstvo zdravotníctva predpokladá počas nasledujúcich 70 rokov 2% zvýšenie úrovne rakoviny u väčšiny obyvateľstva, ktoré bolo zasiahnuté 5 – 12 (informačné zdroje sa rozchádzajú) EBq rádioaktívnou kontamináciou uvoľnenou z reaktora. Ďalších 10 jednotlivcov zomrelo v dôsledku havárie na rakovinu.
V januári 1993 vydala IAEA revidovanú analýzu černobyľskej havárie, prisudzujúcu hlavnú vinu konštrukcii reaktora a nie chybe operátorov. Analýza IAEA z roku 1986 pritom označovala za hlavnú príčinu havárie činnosť operátorov.
Sovietski vedci vyhlasovali, že černobyľský 4. reaktor obsahoval asi 190 ton oxidu uraničitého a produktov jadrovej reakcie. Odhady množstva uniknutého materiálu sa pohybujú medzi 13 a 30 percentami.
náhľad|Záber z opusteného mesta [[Pripiať (mesto)|Pripjať]] Kontaminovaný materiál z černobyľskej havárie nebol jednoducho rozprášený po okolitej krajine, ale roztrúsil sa nepravidelne v závislosti od počasia. Správy sovietskych a západných vedcov svedčia o tom, že na Bielorusko dopadlo 60 % z kontaminácie, ktorá postihla územie vtedajšieho Sovietskeho zväzu. Rozsiahla oblasť Ruska južne od Briansku bola takisto kontaminovaná, rovnako ako časti severozápadnej Ukrajiny.
Na začiatku bol Černobyľ utajovanou katastrofou. Počiatočné dôkazy, že sa stala veľká jadrová havária, nepriniesli sovietske zdroje, ale pochádzajú zo Švédska, kde 27. apríla pracovníci jadrovej elektrárne Forsmark (približne od Černobyľa) našli rádioaktívne častice na svojom oblečení. Švédske hľadanie zdroja rádioaktivity ako prvé naznačilo vážny jadrový problém v západnej časti Sovietskeho zväzu, potom, ako bolo zistené, že problém nie je vo švédskych elektrárňach.
Pracovníci a likvidátori
Pracovníkov, ktorí sa podieľali na obnove a vyčistení po havárii, zasiahli vysoké dávky radiácie. Vo väčšine prípadov neboli vybavení osobnými dozimetrami merajúcimi množstvo prijatej radiácie, takže veľkosť týchto dávok mohli odborníci len odhadovať. Aj tam, kde sa dozimetre používali, sa dozimetrické procedúry odlišovali. O niektorých pracovníkoch sa predpokladá, že odhady dávok radiácie v ich prípade sú omnoho presnejšie než u iných. Podľa sovietskych odhadov sa 600 000 až 800 000 ľudí zúčastnilo vyčistenia evakuačnej zóny okolo reaktora a títo pracovníci (väčšinou mladí vojaci) dostali odhadovanú priemernú dávku 165 millisievertov (16,5 rem).
Civilisti
Niektoré deti boli v kontaminovaných oblastiach vystavené vysokým dávkam až 50 Gy zo štítnej žľazy, pretože prijímali rádioaktívny jód, izotop s krátkym polčasom rozpadu, z miestneho kontaminovaného mlieka. Niekoľko štúdií potvrdzuje, že výskyt rakoviny štítnej žľazy medzi deťmi v Bielorusku, Ukrajine a Rusku prudko vzrástol. IAEA poznamenáva, že „1 800 dokumentovaných prípadov rakoviny štítnej žľazy u detí, ktoré mali 14 a menej rokov vo chvíli, keď sa stala havária, je oveľa vyššia hodnota než normálne,“ ale neuvádza očakávanú bežnú úroveň. Vyskytujúce sa typy detskej rakoviny štítnej žľazy sú rozsiahle a agresívne, ale ak sa podarí ich včas rozpoznať, možno ich vyliečiť. Liečba je založená na operácii, po ktorej nasleduje aplikácia rádioaktívneho jódu 131 na potlačenie metastáz. Táto liečba sa dosiaľ javí ako úspešná pri všetkých diagnostikovaných prípadoch.
Na konci roku 1995 spojila Svetová zdravotnícka organizácia takmer 700 prípadov rakoviny štítnej žľazy u detí a adolescentov súvisiacich s černobyľskou haváriou a medzi nimi asi 10 úmrtí pripísala radiácii. Na druhej strane, zo zaznamenaného výrazného nárastu rakoviny štítnej žľazy vyplýva, že je aspoň čiastočne dôsledkom röntgenovania. Typická latentná doba rakoviny štítnej žľazy spôsobenej radiáciou je asi 10 rokov; ale zvýšenie detskej rakoviny štítnej žľazy v niektorých regiónoch je pozorované už od roku 1987. Pravdepodobne sa toto zvýšenie buď nevzťahuje k havárii alebo sme dosiaľ mechanizmu stojacemu za ním správne neporozumeli.
Dosiaľ sa nedá rozpoznať žiadne zvýšenie leukémie, očakáva sa však, že bude jasne zaznamenané v nasledujúcich rokoch spoločne s nárastom výskytu iných rakovín, aj keď pravdepodobne štatisticky nerozpoznateľným. Žiadne zvýšenie, ktoré by sa dalo pripísať Černobyľu, sa nepodarilo preukázať pri vrodených chybách, nepriaznivých výsledkoch tehotenstva, ani pri iných ochoreniach spôsobených radiáciou pri normálnej populácii, či už v kontaminovaných oblastiach alebo ešte ďalej.
Dlhodobé dopady
Čoskoro po havárii bol najväčším zdravotným rizikom rádioaktívny 131I jód s polčasom rozpadu 8 dní. Dnes vzbudzuje najväčšie obavy kontaminácia pôdy izotopmi stroncia 90Sr a cézia 137Cs, ktoré majú polčas rozpadu okolo 30 rokov. Najvyššie koncentrácie 137Cs boli nájdené v povrchových vrstvách pôdy, kde sú absorbované rastlinami, hmyzom a hubami a dostávajú sa tak do miestneho potravinového reťazca. Dávnejšie testy (okolo roku 1997) ukázali, že v kontaminovaných oblastiach množstvo 137Cs v stromoch stále narastá. Existujú dôkazy, že sa kontaminácia presúva do podzemných aquiferov a uzavretých vodných nádrží ako sú jazerá a rybníky (2001, Germenchuk). Predpokladá sa, že hlavným spôsobom odstránenia kontaminácie bude prirodzený rozpad 137Cs na stabilný izotop bária 137Ba, pretože vymývanie dažďom a povrchovou vodou sa ukázalo ako zanedbateľné.
Globálny dopad
Ako dokladajú poznámky IAEA, napriek tomu, že černobyľská havária uvoľnila toľko rádioaktívnej kontaminácie ako 400 bômb z Hirošimy, bola jej celková veľkosť asi 100× až 1 000× menšia než kontaminácia spôsobená atmosférickými testami jadrových zbraní v polovici 20. storočia. Možno preto tvrdiť, že hoci bola černobyľská havária obrovskou lokálnou katastrofou, neprerástla do globálnej katastrofy.
Dopad na Slovensko
Vzdušné prúdy kontaminované výbuchom preleteli nad územím Česko-Slovenska celkovo trikrát: 30. apríla, 3. až 4. mája a 7. mája 1986. Prvý a tretí prechod zasiahol celé územie Česko-Slovenska, druhý prechod sa vyhol strednému a východnému Slovensku a zasiahol len jeho západnú časť. Keďže pršaním sa z rádioaktívneho mraku uvoľňuje veľké množstvo rádioaktívnych látok, najväčšie škody vznikli práve na takýchto územiach.
Zo správy Inštitútu hygieny a epidemiológie z roku 1990 vychádza, že nadmerné zamorenie bolo zaznamenané v okresoch:
Obyvatelia Slovenska boli vystavení vplyvu rádioaktívnych látok v dvoch vlnách: Prvé týždne po havárii a počas zimy 1986/1987, čiže v období, keď sa spotrebovávali obilniny z tohoročnej úrody a konzumovalo sa mlieko a mäso zo zvierat kŕmených senom skoseným na jar a leto 1986.
Dopad na prírodu
Výbuch spôsobil úhyn zveri, v podstate úhyn napr. holubov. Podľa správ sovietskych vedcov na prvej medzinárodnej konferencii o biologických a rádiologických aspektoch černobyľskej havárie (september 1990) dosiahla úroveň spadu v zóne okolo elektrárne až 4,81 GBq/m²;. Takzvaný „Červený les“ z borovíc zničený silným rádioaktívnym spádom leží v tejto zóne, začína hneď za komplexom reaktora. Názov lesa pochádza z dní po havárii, keď sa stromy zdali byť tmavo červené, ako hynuli na následky ožiarenia. Počas čistiacich operácií po havárii bola väčšina zo lesa zrovnaná so zemou a spálená. Územie Červeného lesa zostalo jednou z najviac kontaminovaných oblastí na svete. Na druhej strane sa napodiv ukazuje, že ide o lokalitu bohatú na výskyt mnohých ohrozených druhov.
Evakuácia
náhľad|Opustená dedina v uzavretej zóne
Sovietski zodpovední činitelia začali evakuáciu obyvateľov z oblasti Černobyľa 36 hodín po havárii. V máji 1986, o mesiac neskôr, už boli premiestnení všetci, ktorí žili v okruhu okolo elektrárne (asi 116 000 ľudí).
Podľa správ sovietskych vedcov bolo kontaminovaných 137Cs s úrovňou vyššou než 185 kBq/m². V tejto oblasti žilo približne 830 000 ľudí. Asi bolo kontaminovaných 137Cs s úrovňou vyššou než 555 kBq/m². Z tejto plochy približne leží v Bielorusku,  v Rusku a  na Ukrajine. V tejto oblasti žije asi 250 000 ľudí. Ich správy potvrdil International Chernobyl Project Medzinárodnej agentúry pre atómovú energiu.
Dnes je oblasť okolo elektrárne, ktorá bola predtým úplne evakuovaná, rozdelená na dve zóny. V tej prvej žije asi 600 starších ľudí, ktorí sa do oblasti dobrovoľne vrátili a dostávajú peňažný príspevok od štátu, ten im zaisťuje tiež dovoz jedla a vody z nezamorených oblastí. Do druhej, tzv. mŕtvej zóny majú prístup len vedci a exkurzie.
Porovnanie s inými katastrofami
Černobyľská havária bola ojedinelou udalosťou, ťažko porovnateľnou s inou. Prvýkrát v histórii komerčnej výroby elektrickej energie z jadra, nastali pri havárii úmrtia priamo spôsobené radiáciou. (Poznámka: havária v prepracovacom závode v japonskej Tokaimure 30. septembra 1999 vyústila do smrti jedného pracovníka na následky radiácie 22. decembra toho istého roku.) Havária elektrárne A1 v Jaslovských Bohuniciach v roku 1976 mala síce dve obete, ale tie boli otrávené uniknutým oxidom uhličitým, nie rádioaktivitou.
Počtom zabitých je táto havária porovnateľná s niektorými haváriami priehrad. V Európe bolo najväčšou haváriou priehrady zabitých približne 2 000 ľudí vlnou vzniknutou po zosuve pôdy do priehrady Vaiont v Taliansku (9. októbra 1963). Najväčšie nešťastie sa odohralo v Číne v roku 1975 na rieke Jang-ce, kde po pretrhnutí niekoľkých hrádzí zahynulo počas jedného dňa 80 000 – 200 000 ľudí (presné čísla čínske úrady utajili).
Čínske priehrady môžu poslúžiť tiež na porovnanie počtu evakuovaných – len kvôli stavbe priehrady Tri rokliny bolo potrebné presídliť asi 700 000 ľudí.
Porovnanie možno urobiť aj s výrobou elektriny z uhlia: Každý rok zahynú vo svete pri banských haváriách desiatky až stovky baníkov.
Dlhodobé vplyvy na civilistov
Problém dlhotrvajúcich vplyvov černobyľskej havárie na civilistov je silne kontroverzný. Množstvo ľudí, ktorých život bol nešťastím ovplyvnený, je enormný. Viac ako 300 000 ľudí bolo kvôli havárii presídlených; okolo 600 000 sa zúčastnilo čistiacich prác; milióny žili a stále žijú v kontaminovaných oblastiach. Napriek tomu je potrebné uviesť, že väčšina z nich bola ovplyvnená len nízkymi dávkami radiácie, existuje málo dôkazov o zvýšenej úmrtnosti a výskyte rakoviny medzi nimi; ale aj v prípadoch, keď sú také dôkazy k dispozícii, je ich príčinná súvislosť s rádioaktívnou kontamináciou neistá.
Epidemiologické štúdie v niekdajšom Sovietskom zväze boli obmedzené kvôli nedostatku financií, infraštruktúre so žiadnymi alebo len malými skúsenosťami s epidemiológiou chronických chorôb, slabými komunikačnými možnosťami a priamemu vplyvu mnohovrstvových všeobecných zdravotných problémov. Hlavný dôraz bol kladený na monitorovanie a nie na dobre navrhnuté štúdie. Medzinárodné úsilie zorganizovať epidemiologické štúdie bolo spomalené prakticky tými istými faktormi, zvlášť nedostatkom potrebnej vedeckej infraštruktúry.
Zvýšený výskyt rakoviny štítnej žľazy medzi deťmi v kontaminovaných oblastiach Bieloruska, Ukrajiny a Ruska bol s istotou prehlásený za výsledok monitorovacích programov a v prípade Bieloruska za dôsledok zriadenia onkologického registra. Nálezy väčšiny epidemiologických štúdií je potrebné považovať za čiastočné, pretože, ako tvrdia odborníci, analýza zdravotných dopadov havárie je pokračujúci proces.
Aktivity Bieloruska a Ukrajiny, reagujúce na haváriu (úpravy prostredia, evakuácia a znovuosídľovanie, vývoj nekontaminovaných zdrojov potravín a potravinových distribučných kanálov a monitorovanie zdravotného stavu populácie) značne vyčerpávajú zdroje týchto krajín. Medzinárodné agentúry a zahraničné vlády zaisťujú rozsiahlu logistickú a humanitárnu pomoc. Práca Európskej komisie a Svetovej zdravotníckej organizácie navyše posilňuje vedeckú epidemiologickú infraštruktúru v Rusku, Ukrajine a Bielorusku, čo značne umocní schopnosť týchto krajín zaisťovať vlastné epidemiologické štúdie akéhokoľvek druhu.
Voľná príroda
V hlbokom kontraste k dopadom na ľudskú populáciu možno povedať, že evakuácia oblasti obklopujúcej elektráreň umožnila vytvorenie bohatej a jedinečnej prírodnej rezervácie. Nevie sa, či bude mať kontaminácia spádom nejaký dlhodobý nepriaznivý dopad na flóru a faunu v oblasti, pretože rastliny a zvieratá sa vzájomne významne líšia a ich radiačná tolerancia je iná než ľudská. Zdá sa však, že sa rozmanitosť druhov v kontaminovanej oblasti vďaka odstráneniu ľudského vplyvu zvýšila. Existujú správy o mutáciách niektorých rastlín v oblasti, ktoré vedú k neopodstatneným príbehom o „lese divov“ obsahujúcom mnoho podivne zmutovaných rastlín. Podľa správ je táto oblasť tichá, čo naznačuje, že vtáky ju doteraz znovu nekolonizovali.
Elektráreň po havárii
náhľad|Mapa radiácie v okolí elektrárne, rok 1996 Problémy samotnej elektrárne sa katastrofou vo 4. reaktore neskončili. Ukrajinská vláda ponechala kvôli nedostatku elektriny v krajine tri ostávajúce reaktory v prevádzke. V roku 1991 poškodil požiar reaktor číslo 2 a zodpovední činitelia prehlásili, že je neopraviteľne poškodený a odpojili ho. Reaktor číslo 1 bol odstavený v novembri 1996 ako časť dohody medzi ukrajinskou vládou a medzinárodnými organizáciami ako je IAEA o ukončení činnosti elektrárne. V novembri 2000 ukrajinský prezident Leonid Kučma počas slávnostného ukončenia prevádzky osobne stlačil vypínač 3. reaktora a odstavil tým definitívne celú elektráreň.
Potreba budúcich opráv
Sarkofág nedokáže trvale účinne uzavrieť zničený reaktor. Narýchlo urobená konštrukcia, v mnohých prípadoch vybudovaná na diaľku priemyselnými robotmi, má za následok jeho rýchle starnutie a ak by sa zrútil, mohol by sa uvoľniť ďalší mrak rádioaktívneho prachu. Bolo prediskutovaných mnoho plánov na výstavbu trvalejšieho puzdra, ich realizáciu však dosiaľ brzdila korupcia. Väčšina peňazí, ktoré venovali zahraničné krajiny na pomoc Ukrajine boli vyplytvané neefektívnym rozvrhnutím stavebných zmlúv a celkovým riadením alebo boli jednoducho ukradnuté.
Pod sarkofágom zostalo po havárii asi 510 % paliva reaktora, čo predstavuje rádioaktivitu asi 18 miliónov Ci. Rádioaktívny materiál sa skladá zo zvyškov jadra, prachu a láve podobných „palivo obsahujúcich materiálov“ (FCM), ktoré tiekli vrakom budovy reaktora, než stuhli do keramickej formy. Podľa triezvych odhadov sa pod železobetónovým obalom nachádzajú najmenej 4 tony rádioaktívneho prachu.
Do betónu pokrývajúceho reaktor presakuje voda a vyplavuje rádioaktívne materiály do okolitých podzemných vôd. Vysoká vlhkosť vnútri krytu prispieva k ďalšej erózii jeho oceľovej konštrukcie.
Nový oceľový sarkofág
náhľad|Stavba sarkofágu 7. augusta 2013 17. septembra 2007 podpísalo francúzske konzorcium Novarka zmluvu o postavení nového sarkofágu. 105 metrov vysoký a 260 metrov dlhý oceľový kryt sa umiestnil nad terajší sarkofág. Hmotnosť nového krytu je 18 000 ton a jeho životnosť je 100 rokov. Väčšiu časť finančných prostriedkov poskytla Ukrajine Európska banka pre obnovu a rozvoj. V apríli 2011 sa na postavenie sarkofágu určilo 550 miliónov eur. Vo februári 2013 bol nový sarkofág stále vo výstavbe pričom pôvodný sarkofág sa už začínal rozpadať. Výstavba sa začala v roku 2010, hotový mal byť v roku 2015. Celkový rozpočet projektu je viac než 1,5 miliárd eur. 29. novembra 2016 bola ukončená výstavba krytu sarkofágu. Práce na odstraňovaní starého sarkofágu pomocou žeriavov na diaľkové ovládanie a na utesňovaní nového sarkofágu boli ukončené v novembri 2017.
Chaumont-sur-Aire
Chaumont-sur-Aire je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Meuse, v regióne Lotrinsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Dotýka sa oblakov
Dotýka sa oblakov (anglicky Touch the Clouds, v lakotskom jazyku Maȟpíya Ičáȟtagya ) (* 1838 – † 5. september 1905), bol indiánskym náčelníkom skupiny Minneconjou v kmeni Lakota (Sioux), známy svojimi schopnosťami v boji, fyzickou zdatnosťou a diplomatickými postojmi. Bol najmladším synom Osamelého roha; jeho súrodencami boli Škvrnitý chvost, Žaba a Rímsky nos. Pravdepodobne bol bratrancom významného náčelníka Splašeného koňa.
Keď sa v polovici 70. rokov 19. storočia vyčlenila skupina Wakpokinyan, Dotýka sa oblakov prevzal v roku 1875 po smrti svojho otca jej velenie, a udržal si ho až do prvej fázy Veľkej siouxskej vojny (1876-77). Po bitke pri Little Bighorne odišiel so svojou družinou na sever a nakoniec sa vzdal v Agentúre Škvrnitého chvosta, kde sa prihlásil medzi indiánskych prieskumníkov. Krátko po tom, ako bol svedkom smrti Splašeného koňa sa však presunul späť do Agentúry Cheyenne River. Dotýka sa oblakov sa v nej v roku 1881 stal jedným z nových vodcov v skupine Minneconjou, a zotrval v tejto pozícií až do svojej smrti 5. septembra 1905, kedy na miesto náčelníka nastúpil jeho syn – Amos Nabíjajúci Prvý.
Životopis
Narodený medzi rokmi 1837 a 1839, Dotýka sa oblakov bol najmladším synom vplyvného vodcu skupiny kmeňa Minneconjou zvanej Wakpokinyan (Letí po prúde). Bol známy svojou veľkou výškou a silou, k čomu sa vzťahuje aj jeho meno. Poručík Henry R. Lemly, ktorý sa s ním stretol v roku 1877, ho opisuje ako Minneconjou s „veľkolepou telesnou stavbou, merajúc v mokasínach 6 stôp a 5 palcov (196 cm), bez žiadnej nadbytočnej telesnej váhy, s hmotnosťou 280 libier (127 kg).“
Vo svojich tridsiatich rokoch už vyvolával u svojich vrstovníkov rešpekt, a bol zvolený za hlavu jedného z kmeňových spoločenstiev bojovníkov. V tejto pozícií často viedol vojenské družiny proti nepriateľským kmeňom. Indián Biely býk spomína prípad z roku 1872, keď Dotýka sa oblakov viedol jazdecký výpad, ale rozhodol sa vrátiť späť po zistení, že sú značne prečíslení skupinou z kmeňa Crow.
Kríza spôsobená zväčšujúcim sa počtom európskych Američanov na Veľkých pláňach vyvolávala pri diskusiách o tom, ako sa zachovať medzi rozličnými lakotskými skupinami narastajúce nezhody. Skupina Wakpokinyan sa odčlenila a jej časť – vrátane Dotýka sa oblakov - odišla do Agentúry Cheyenne River na rieke Missouri. Iná časť, vedená Chromým srncom, sa rozhodla zostať. Osamelý roh sa snažil udržiavať dialóg medzi rôznymi minneconjouskými frakciami, zastávajúc svoju povesť lakotského diplomata. Po jeho smrti v roku 1875 prevzal vedenie syn Dotýka sa oblakov, práve v čase, keď Americká armáda spúšťala kampaň proti skupinám z Cheyenne a Lakota, ktoré so Spojenými štátmi neuzavreli dohodu.
Veľká Siouxská Vojna 1876-77
Na začiatku Veľkej siouxskej vojny, v lete roku 1876, zostal Dotýka sa oblakov aj so svojou družinou v Agentúre Cheyenne River. Keď tam dorazila správa o Custerovej porážke pri Little Bighorne, Dotýka sa oblakov na blízkej základni naliehal na armádnych dôstojníkov: „Majte s nami súcit. Netrestajte nás všetkých pre to, že niektorí z nás bojovali, keď museli.“ V domnienke, že skupiny Indiánov, ktoré boli v agentúre, podporujú nepriateľov, sa armáda začala pripravovať na odzbrojenie spriatelených Lakoťanov a zhabanie ich koní. Koncom septembra 1876 viedol Dotýka sa oblakov, znepokojený úmyslami armády, útek skupín Minneconjou a Sans Arc na sever, zanechajúc na mieste všetok svoj majetok.
Príchod týchto utečencov, medzi ktorými boli okrem Dotýka sa oblakov aj Rímsky nos, Býčí orol, Škvrnitý jeleň a iní vodcovia, priniesol do vedenia severných osád upokojenie. V októbri 1876, pri novej ceste do tábora Toung River, sa ich spojené sily niekoľkokrát stretli v potýčkach s vojskom.
Vostok (polárna stanica)
thumb|Stanica Vostok
Vostok je ruská výskumná stanica vo Východnej Antarktíde, neďaleko južného magnetického pólu. Jej nadmorská výška je 3 488 m. Dňa 21. júla 1983 tu namerali absolútne najnižšiu teplotu na Zemi, -89,2 °C.
Dotýka sa oblakov
Veľká Siouxská Vojna 1876-77
320x164px|náhľad|vľavo|Indiáni v Agentúre Spotted Tail, 1865 Keď sa Splašený kôň a Sediaci býk so svojimi skupinami oddelili, predstavitelia skupiny Minneconjou sa stretli s plukovníkom Nelsonom Milesom, aby prerokovali možnosť kapitulácie. Počas februára 1877 sa Dotýka sa oblakov utáboril pri rieke Little Missouri, blízko Short Pine Hills, so 60 – 70 obydliami. Tu sa na 5-dňovej rade stretol so slávnym vodcom Brulé, Škvrnitým chvostom. Dohodol sa s ním na tom, že sa so svojou skupinou vzdá v Agentúre Škvrnitého Chvosta v severozápadnej Nebraske. Do agentúry dorazili 14. apríla 1877, na čele s Dotýka sa oblakov. „Odkladám túto zbraň,“ oznámil tak, aby ho všetci prítomní počuli, „na znak podvolenia sa generálovi Crookovi, ktorému sa vzdávam.“ Nasledujúce mesiace žili Minneconjou a Dotýka sa oblakov v pokoji v Agentúre Škvrnitého chvosta. Tamojší tlmočník Louis Bordeaux opísal minneconjouského vodcu ako „čestného a mierumilovného Indiána, muža dobrej povahy a obdivuhodného človeka, ktorý neprejavuje nepriateľstvo a šíri mier.“ Armáda ho presvedčila, aby sa zapísal medzi indiánskych prieskumníkov (United States Army Indian Scouts), a slúžil ako prvý seržant v Rote E.
280x240px|náhľad|vpravo|Dotýka sa oblakov (sediaci vľavo) ako delegát pri stretnutí s prezidentom [[Rutherford B. Hayes|Hayesom vo Washingtone, jeseň 1877]] Vzťahy medzi Dotýka sa oblakov a predstaviteľmi armády sa začali komplikovať koncom augusta 1877, keď jeho aj Splašeného koňa žiadali, aby bojoval proti náčelníkovi Josephovi a kmeňu Nez Perce. O štyri dni sa armáda pokúsila Splašeného koňa zatknúť, jemu sa však podarilo uniknúť do Agentúry Škvrnitého chvosta. Dotýka sa oblakov sprevádzal svojho priateľa do táboru Camp Robinson, kde Splašeného koňa smrteľne zranili vojaci pri pokuse násilne ho odviesť do strážnice. Dotýka sa oblakov mohol ísť k zranenému Splašenému koňovi a zostať s ním až do chvíle jeho smrti. Položil mu ruky na hruď a povedal: „Je to dobré: hľadal smrť, a tá prišla.“ Dotýka sa oblakov nasledujúci mesiac odišiel ako vyslanec do Washingtonu.
Vostok (polárna stanica)
Pod stanicou je v hĺbke 4000 m jazero Vostok.
Dotýka sa oblakov
Veľká Siouxská Vojna 1876-77
V októbri 1877 boli agentúry Red Cloud a Spotted Tail presunuté k rieke Missouri, kde sa Dotýka sa oblakov so svojou skupinou pridali k Indiánom Oglala. Mnohé so severných skupín sa predchádzajúcu jar rozpadli a mierili na sever k Sediacemu býkovi v Kanade, kde sa usídlil po Bitke pri Little Bighorne. Dotýka sa oblakov udržal väčšinu svojich ľudí na mieste a v pokoji. Požiadal o presun späť domov k Cheyenne River, v čom ho podporil Dr. James Irwin, pracovník v agentúre Red Cloud. Poznamenal: "Dotýka sa oblakov bol počas pobytu so mnou veľmi poslušný a disciplinovaný, a so svojou skupinou tu zotrval, keď všetky ostatné odišli."
Rezervácia Cheyenne River
Vo februári 1878 sa Dotýka sa oblakov so svojou skupinou nakoniec vrátil do Rezervácie Cheyenne River v strednej Južnej Dakote. Tam žil po zvyšok svojho života. Na jar 1882 sa posledné skupiny Minnecojou vrátili k Cheyenne River, čím sa celý kmeň spoločne stretol, po prvýkrát za niekoľko desaťročí. V tom čase žili už len traja z jeho šiestich vodcov. V roku 1882 boli obnovené chýbajúce veliace pozície. Dotýka sa oblakov bol menovaný „Nositeľom košele“, dediac tento titul po svojom otcovi. Ďalší novozvolení vodcovia boli Biely býk, Veľká vrana, Biela labuť a Dotýka sa medveďa. Na slávnosti noví vodcovia spievali: „Je ťažké byť náčelníkom; ale urobím všetko, čo je v mojich silách, aby som bol náčelníkom.“
V roku 1898 podnikol Dotýka sa oblakov cestu do Omahy v Nebraske ako súčasť Trans-Mississippskej a Medzinárodnej výstavy, kde ho fotografoval Frank A. Rinehart. Zostal hovorcom a zástupcom svojho ľudu až do konca života. V roku 1884 navštívil Rezerváciu Cheyenne River reverend Addison Foster. Po skončení bohoslužby za ním Dotýka sa oblakov prišiel, aby povedal, že „cíti dôležitosť tejto novej cesty a v mene seba a svojho ľudu si praje školy a kostoly.“
Zomrel 5. septembra 1905 pri Cherry Creek v Južnej Dakote. Dotýka sa oblakov bol najmenej dvakrát ženatý. Mal niekoľko dcér a minimálne jedného syna. Jeho najstarší syn, Amos Nabíjajúci Prvý, bol nasledovníkom svojho otca ako vodca komunity, pokračujúc v dynastii vodcov Minneconjou, ktorá začala veľkým Osamelým rohom.
Program
Program môže byť:
Georges Brassens
Georges Brassens (* 22. október 1921, Sète, Francúzsko - † 29. október 1981, Saint-Gély-du-Fesc) bol francúzsky spevák a básnik.
Dielo
Georges Brassens napísal viac ako 200 piesní. Asi 130 z nich je zaznamenaných v jeho vlastnom prevedení na sérii 14 dlhohrajúcich albumov. Ďalej zhudobňoval a interpretoval aj starších francúzskych básnikov (napr. François Villon, Paul Verlaine, Victor Hugo, alebo Louis Aragon), za ktorých priameho pokračovateľa je považovaný.
Svojimi textami napadal pokrytectvo, upätosť a spiatočníctvo francúzskej spoločnosti. Ako človek so sklonom k anarchistickému hnutiu zvlášť s obľubou mieril proti násiliu, inštitucionalizácii a vykonávateľom moci všetkého druhu (cirkev, byrokracia, súd, tlač). Jeho kritika je však nepriama, často využíva kontrast, kvetnatý jazyk a čierny humor, takže aj piesne zaoberajúce sa pochmúrnymi témami vyznievajú nakoniec veselo. Tomu napomáha tiež jednoduchý, celkovú harmóniu podopierajúce hudobný sprievod (väčšinou len sprievodná gitara a kontrabas), prevažne durové melódie a jeho vlastný prednes.
Brassensovo dielo sa dodnes teší výnimočnej popularite. Už počas svojej aktívnej kariéry (50. - 70. roky) priamo inšpiroval celú generáciu pesničkárov a šansoniérov. Roku 1967 bol vyznamenaný Veľkou cenou Francúzskej akadémie za poéziu.
Věžnička
Věžnička je obec v Česku v okrese Jihlava v kraji Vysočina. 1. januára 2012 tu žilo 135 obyvateľov, z toho 70 mužov a 65 žien, pričom priemerný vek v obci bol 38,7 roka (muži 37,6 roka, ženy 39,8 roka).
Georges Brassens
Dielo
Sú mu venované desiatky dizertačných prác, po celom svete sa dobre predávajú jeho nahrávky, stále sa objavujú nové a nové interpretácie a - aj napriek mimoriadnej obtiažnosti - existujú preklady jeho piesní do viac ako 20 jazykov.
V roku 2005 sa umiestnil na 12. mieste v ankete o najväčšieho Francúza všetkých čias.
Málinec (vodná nádrž)
Málinec je vodárenská nádrž na rieke Ipeľ v katastrálnom území rovnomennej obce. Bola vybudovaná v rokoch 1989 - 1993 a slúži ako zásobáreň pitnej vody pre priľahlé okresy a reguluje horný tok rieky Ipeľ.
Vodná plocha predstavuje 1,38 km2 s objemom 26,7 mil. m3, teleso hrádze je 620 m dlhé a 48 m vysoké. Do prevádzky bola nádrž uvedená 21. januára 1994 a náklady na výstavbu predstavovali 1,7 mld. Sk.
Kyoga
náhľad|250px|Jazero Kyoga (pod písmenom Y) na mape Kyoga je jazero v Afrike v Ugande. Je pozostatkom obrovského jazera, ktoré zahrňovalo aj Viktóriino jazero. Má rozlohu. Je približne dlhé. Dosahuje hĺbku 3 až. Veľkosť povodia je. Leží v nadmorskej výške.
Pobrežie jazera je silno členité. Cez jazero preteká Viktóriin Níl. Pri odtoku sa nachádzajú Murchisonove vodopády. Jazero zarastá rákosím a šachorom. Na jazere je rozvinutá miestna vodná doprava, pre ktorú sú trasy udržiavané a čistené od rastlinstva. Na brehu leží mesto Soroti.
Amy Macdonaldová
Amy Macdonald (* 25. august 1987, Bishopbriggs, East Dunbartonshire) je škótska speváčka.
Jej debutový album This Is The Life bol vydaný 30. júla 2007 a na celom svete sa ho predalo viac ako 3 milióny kópií. Jej prvý singel Poison Prince bol vydaný 7. mája 2007. Vystupuje na festivaloch ako Glastonbury, Hyde Park, T in the Park a V festival. Má uzatvorenú zmluvu s nahrávacou spoločnosťou Vertigo Records.
S akustickou gitarou vystupuje od svojich pätnástich rokov. Ovplyvnili ju skupiny ako Travis alebo The Libertines.
ETKA
ETKA je elektronický katalóg náhradných dielov na automobily skupiny Volkswagen Group, pod ktorú patrí Volkswagen, Seat, Škoda a Audi. Vznikol v roku 1989 a tak nahradil staršie knihy súčiastok a katalógy na základe mikrofilmov. Anglický ekvivalent je Electronic Parts Catalog.
Saint-Louet-sur-Seulles
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod