cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kavád I.
Reštaurácia moci
Konflikt s východorímskou ríšou začal roku 527 a trval až do Kavádovej smrti. Bojovalo sa hlavne o Ibériu (dnešné Gruzínsko), bez toho, aby jedna či druhá strana získala rozhodnú prevahu. Kráľ sa medzitým rozhodol, že s konečnou platnosťou urobí poriadok s mazdakistami – roku 528/529 bola väčšina z nich vrátane Mazdaka povraždená. Napriek tomu hnutie v niektorých oblastiach Iránu prežilo až do čias arabskej nadvlády.
Kavádova smrť
Kavád zomrel roku 531 ako osemdesiatdvaročný a bilancia jeho vlády je rozporuplná. Na jednej strane dopustil, aby ríšu v deväťdesiatych rokoch zachvátili ťažké vnútorné zmätky, na druhej strane sa mu nakoniec podarilo posilniť kráľovskú moc a vrátiť Perzii aspoň časť zahraničnopolitickej prestíže. Jeho zrejme najlepším rozhodnutím však bola voľba nástupcu – Husrav I. totiž čoskoro ukázal, že je jedným z najschopnejších sásánovskych kráľov vôbec.
Kemper aréna
Kemper aréna je štadión v USA. Stavba bola projektovaná architektom Helmutom Jahnom v roku 1970 ako svoj prvý veľký projekt a v neskoršom období sa stal významným architektom svojej doby. Bola vybudovaná v priebehu 18 mesiacov v rokoch 1973 – 1974 v časti Stockyards mesta Kansas City v Spojených Štátoch Amerických. Nahradila starú športovú halu s kapacitou 8 000 divákov, čo ďalej nevyhovovalo potrebám mesta aby sa tu mohli hrať aj zápasy profesionálnej basketbalovej a hokejovej ligy.
Jedinečnosť stavby
Kemper aréna bola revolučnou stavbou a to faktom, že vôbec nemala vnútorné podporné stĺpy zabraňujúce vo výhľade. Jej opornú konštrukciu tvorili exteriérové oceľové nosníky, ktoré boli pre svoju jednoduchosť montáže považované za jedinečný systém. Celý systém je založený na princípe kyvadla kedy oceľové nosníky vysiace z troch masívnych portálov podporujú resp. držia celú konštrukciu železobetónovej strechy. Takmer bezokenná fasáda výrazne kontrastuje s neskorším obdobím tvorby architekta, kedy používal najmä veľkolepé otvorené zasklené priestory. Vonkajší oporný systém však často používal počas svojej kariéry. Majiteľom stavby je Mesto Kansas City a stavba celkovo stála 22 miliónov dolárov. Prostriedky boli získané z viacerých zdrojov prevažne však od Národného športového zväzu.
Slávne osobnosti
V roku 1970 získalo toto dielo Cenu za architektúru. Arénu využívali rôzne slávne osobnosti ako napríklad v roku 1976 keď sa tu konalo Národné zhromaždenie republikánov, ktorého sa zúčastnili aj prezident Gerald Ford a vice prezident Nelson Rockefeler. Tiež niektoré známe športové tímy ako Cansas city Scouts (NHL) alebo Cansas city Kings (NBA).
Kolaps
Už v roku 1979 obrovská búrka o rýchlosti vetra 112 km/h a hustá prietrž mračien spôsobili pád strechy. V tom čase halu nik nevyužíval a nedošlo k stratám na životoch. Stalo sa to len dva roky pred tým než mestom Kansas City otriasali ďalšie problémy. Vnútorné lávky v roku 1979 ocenenej stavby Hotela Hyatt Regency sa zrútili, bolo usmrtených 114 ľudí a 200 zranených. Ďalší incident, keď sa pričinením ťažkého snehu zrútila strecha podobnej športovej haly v štáte Connecticut, prinútil vtedajších architektov aby seriózne prehodnotili počítačové simulácie statiky budov.
Faktory
Na zrútení strechy sa podpísali dva základné faktory. Prvým bolo, že nosníky držiace strechu, neboli konštruované na takú silu vetra a tak sa zlomili, pričom zničili celú južnú fasádu. V médiách uvádzali, že na zrútenie celej strechy stačilo poškodenie jedného nosníka. Druhým faktorom bol hustý lejak ktorého objemy vody strecha odvádzala do kanálov. Tie však neboli na takúto záťaž projektované a tak sa konvexne prehnutá strecha napĺňala vodou, ktorej váhu konštrukcia nedokázala ďalej udržať. Bola zrútená iba veľká časť strechy, ale tlaková vlna sprevádzajúca pád zničila nielen steny arény ale aj poškodila statiku okolitých budov. Napriek tomu všetky portály ostali nepoškodené. Vyšetrovaním zistili najväčšie nedostatky zrútenej stavby a v priebehu roka bola zrekonštruovaná a znovuotvorená.
Dobudovanie komplexu
V roku 1991 – 1992 bola v komplexe dostavaná Americká kráľovská výstavná hala pre dobytok. Celkové náklady predstavovali 33,4 milióna dolárov. Pôvodná Kráľovská aréna stála mesto Kansas city 650 tisíc dolárov bola však postavená v roku 1922. V roku 1977 bola uskutočnená prestavba samotnej Kemper arény kedy bola hala kapacitne rozšírená o 2 000 miest dobudovaním spodného hľadiska, ďalej 4 jednotky hygieny a vstup pre hendikepované osoby. Najväčším zásahom do pôvodného projektu Helmuta Jahna bolo dobudovanie východného plne zaskleného foyeru, ktorý nekorešpondoval s ostatnými fasádami bez okien. Celý komplex ďalej obsahuje Budovu úradu guvernéra, Divadlo Wagstaff, Americké kráľovské múzeum a Scottov Pavilón slúžiaci pre stále ustajnenie zvierat pre Kráľovskú výstavnú halu dobytka. Poslednou dostavbou areálu boli šesťpodlažné parkovacie garáže.
Prepĺňanie piestových spaľovacích motorov
thumb|Preplňovaný motor s dúchadlom poháňaným od kľukového hriadeľa thumb|Automobil Toyota s dvojicou turbodúchadiel thumb|Schéma práce tlakového výmenníka: 1 - teleso rotora 2 - rotor 3 - hriadeľ rotora 4 - piest motora 5 - kľukový hriadeľ 6,7,8 - pohon rotora 9 - kanáliky rotora 10 - vstup vzduchu 11 - výstup vzduchu 12 - vstup spalín 13 - výstup spalín 14 - valec motora 15 - vstupná časť 16 - výfuková časťPrepĺňanie piestových spaľovacích motorov je spôsob, akým je možné u piestových spaľovacích motorov zvýšiť výkon pomocou zvýšenia stredného efektívneho tlaku, t.j. bez zvýšenia zdvihového objemu, počtu valcov, alebo otáčok. Zvýšenie stredného efektívneho tlaku sa dosahuje zvyšovaním hustoty a celkovej hmotnosti čerstvej náplne vo valci a zvýšením efektívnej účinnosti motora. Jednotlivé spôsoby prepĺňania sa zameriavajú na zvýšenie hustoty čerstvej náplne zvýšením jej tlaku, často aj s využívaním zníženia jej teploty (prepĺňanie s medzichladením). Niektoré spôsoby prepĺňania zvyšujú aj efektívnu účinnosť, využitím energie odchádzajúcich spalín (prepĺňanie turbodúchadlom, tlakovým výmenníkom).
Na rozdiel od nepreplňovaného (atmosférického) motora, v ktorom sa vzduch alebo zápalná zmes do valca podtlakom dopravuje iba nasávacím účinkom piesta, tu je valec nútene plnený tlakom vyšším, než je atmosférický tlak. Preplňovaním sa dostáva oproti klasickému spôsobu do pracovného priestoru väčšie množstvo vzduchu, takže možno zväčšiť aj množstvo paliva dodávaného na jeden pracovný obeh. Platí teda, že preplňovaním možno buď zvýšiť výkon motora, alebo pri rovnakom výkone zmenšiť jeho rozmery.
História
Prepĺňanie sa datuje už z konca 19. storočia, kedy si v roku 1885 Gottlieb Daimler patentoval techniku, ktorá využívala čerpadlo poháňané ozubeným kolesom, ktoré dodávalo vzduch do motora s vnútorným spaľovaním. Turbodúchadlo bolo vyvinuté švajčiarskym inžinierom Alfredom Büchim (1879-1959), ktorý bol hlavým výskumníkom dieselového motora v továrni Gebruder Sulzer v meste Winterhur, a ktorý v roku 1905 získal patent na použitie kompresora poháňaného prúdiacimi výfukovými plynmi. Ten vzduchom prepĺňal spaľovací motor pre zvýšenie výkonu, avšak trvalo ďalších 20 rokov, kým bola táto idea uskutočnená. . Prvý patent využíval systém rovnotlakového prepĺňania. V roku 1925 A. Büchi získal patent aj na systém impulzového preplňovania.
Rozdelenie prepĺňania podľa tlaku
Slovenská technická norma rozlišuje 3 typy prepĺňania:
Dynamické prepĺňanie
Dynamické prepĺňanie využíva vlnové efekty pri nestacionárnom prúdení v sacom a výfukovom potrubí motora. Vhodnou voľbou dĺžok a prierezov potrubí tzv. naladením potrubia je možné dosiahnuť, aby na konci výfuku bol za výfukovým ventilom nižší tlak, ktorý podporí zníženie obsahu zvyškových spalín a aby na konci nasávania (plnenia) bol pred nasávacím (plniacim) ventilom vyšší tlak, ktorý podporí zvýšenie tlaku vo valci. Dynamické efekty závisia od otáčok motora, preto je možné tento spôsob efektívne využiť len pre ohraničený rozsah otáčok. Týmto spôsobom je možné zvýšiť stredný efektívny tlak o 10% až 20%.
Prepĺňanie mechanickými dúchadlami
Do skupiny motorov preplňovaných mechanickými dúchadlami patria motory s nezávislým preplňovaním a motory s mechanickým preplňovaním. Dúchadlo motorov s nezávislým preplňovaním má pohon riešený cudzím zdrojom, napríklad elektromotorom, alebo iným spaľovacím motorom. Motory s mechanickým preplňovaním si dúchadlo resp. kompresor poháňajú samé mechanickým prevodom od kľukového hriadeľa.
Nevýhodou motorov s mechanickým prepĺňaním je príkon odoberaný z kľukového hriadeľa, ktorý znižuje celkovú účinnosť a zvyšuje spotrebu paliva. Výhodou takýchto motorov je, že prietok vzduchu je úmerný otáčkam a reakcia dúchadla pri zmenách otáčok je veľmi rýchla.
Prepĺňanie tlakovým výmenníkom
Tlakový výmenník je rotor v tvare dlhšieho valca poháňaný od kľukového hriadeľa s kanálikmi v pozdĺžnom smere. Na jednej základni valca cez ventily prúdia do a z kanálikov spaliny, na druhej základni valca plniaci vzduch. Kanáliky nemajú deliacu priečku, spaliny so vzduchom sa priamo stretávajú, ich vzájomné premiešanie je pri práci malé. Využívajú sa dynamické efekty prúdenia, keď spaliny vyvolajú tlakovú vlnu ktorá pozdĺž kanálika stláča vzduch. Rýchlosť otáčania rotora a polohy kanálov musia byť také, aby tlaková vlna dorazila na koniec vzduchovej strany rotora vtedy, keď je kanálik natočený pred plniacim otvorom rozvádzača.
Kombinované prepĺňanie
Kombinované prepĺňanie využíva viac spôsobov prepĺňania jedného motora, pri ktorom sa kombinujú ich výhody. Typickým príkladom je prepĺňanie kombináciou mechanického dúchadla a turbodúchadla. Pri nízkych otáčkach, keď by turbodúchadlo nedodávalo dostatočný tlak pracuje len mechanické dúchadlo. Pri zvyšovaní otáčok sa pripojí aj turbodúchadlo, takže pracujú obe. Pri ďalšom zvýšení otáčok sa cez spojku odpojí mechanické dúchadlo a motor je preplňovaný iba turbodúchadlom.
Chladenie plniaceho vzduchu
Pri stláčaní vzduchu v dúchadle, alebo kompresore sa podľa stavovej rovnice so zvyšovaním tlaku zvýši aj teplota. Pri zvýšení tlaku o 50% oproti atmosférickému sa teplota môže zvýšiť až o 50°C. Zároveň platí, že pri zvýšení teploty náplne o 3°C sa zníži výkon motora o 1%. Preto je potrebné zaoberať sa aj chladením plniaceho vzduchu už od úrovne strednotlakového preplňovania. Na chladenie je možné využiť niekorý z nasledovných spôsobov:
Vlajka Bieloruska
Vlajka Bieloruska bola prijatá 7. júla 1995 na základe referenda bieloruských občanov, ktoré sa uskutočnilo 14. mája 1995. Nová bieloruská vlajka nahradila vlajku, používanú Bieloruskou ľudovou republikou v rokoch 1918 – 1919 (až kým sa Bielorusko nestalo sovietskou republikou) a znovu po získaní nezávislosti v roku 1991 (v období rokov 1991 – 1994). Súčasná vlajka je modifikáciou vlajky BSSR z roku 1951.
Súčasnú národnú vlajku Bieloruskej republiky, ktorá je symbolom zvrchovanosti štátu, tvorí obdĺžnikový list skladajúci sa z dvoch vodorovných pruhov: horného červeného pruhu zaberajúceho dve tretiny výšky a spodného zeleného pruhu zaberajúceho jednu tretinu výšky vlajky. V žrďovej časti je umiestnený biely bieloruský dekoračný pruh zaberajúci jednu devätinu šírky vlajky. Pomer výšky a šírky je 1 : 2.
Niektoré záujmové skupiny naďalej používajú pôvodnú vlajku, napriek tomu, že jej používanie v Bielorusku bolo zakázané prezidentom Lukašenkom. Vlajka z roku 1991 sa používa ako protest proti súčasnej vláde. Podľa nezávislých zahraničných pozorovateľov referendum o podobe vlajky nespĺňalo základné demokratické princípy.
Symbolika farieb
thumb|Historická a národná vlajka [[Bielorusko|Bieloruska]] thumb|Červený kríž na bielom plátne – vlajka [[Svätý Juraj|svätého Juraja.]] right|thumb|Vlajka kniežaťa [[Gediminasa (tzv. Kolomna) – najranejší symbol Litovského štátu.]]
Vývin a história
Bielo-červeno-biela zástava (po bielorusky: Бел-чырвона-белы сцяг) bola jedným z variantov bieloruskej symboliky a v rokoch 1918 – 1920 a 1991 – 1995 vlajkou Bieloruskej ľudovej republiky a Bieloruskej republiky. V rokoch 1942 – 1944 sa oficiálne používala na Generálom komisariáte Bieloruska (Weißruthenien). Pomer výšky a šírky vlajky bol 1 : 2 a jej farby boli rozmiestnené horizontálne, po krajoch biela a v strede červená.
Existuje množstvo rôznych verzií pôvodu historickej vlajky Bieloruska. V Bielorusku je najviac známa legenda o neznámej bitke bieloruských vojsk proti cudzím okupantom, v ktorej ranený plukovník vyzdvihol bielu zakrvavenú látku a pod touto zástavou kráčal za víťazstvom v boji. Druhá legenda sa datuje do obdobia stredoveku v súlade zo zákonmi heraldiky a vexilológie z historického štátneho znaku Bieloruska (biely a červený). Podľa názoru niektorých odborníkov, predobrazom bielo-červeno-bielej vlajky môže byť vlajka svätého Juraja.
Nehľadiac na množstvo verzií a hypotéz o mnohovekých koreňoch červeno-bielo-červenej historickej vlajky Bieloruska, neexistuje ani jeden zdroj, ktorý by potvrdil používanie tejto vlajky na bieloruských územiach do začiatku 20. storočia. Poľský kronikár 15. storočia Jan Dlugoš spočítal vojenské vlajky Litovského veľkokniežatstva v Grünwaldskej bitke a poznamenal, že 30 štandárd malo na sebe znak Pahonie a ešte 10 červené Gediminasove vlajky. Bielo-červeno-biela historická vlajka sa v Dlugošovej kronike nespomína a nespomína sa ani v iných známych historických zdrojoch (letopisy, kroniky, sochy Litovského veľkokniežatstva). Dokonca neexistujú dôkazy o tom, či sa takáto vlajka používala aj v povstaní Kastusa Kalinovskisa v roku 1863. Je však známe, že v tom účastníci povstania v tom čase používali bielo-červeno-modrú vlajku, ktorý sa však nevzťahoval k územiu dnešného Bieloruska, ale k celej oblasti Poľsko-litovského štátu a výber farieb tejto trikolóry bol podmienený prijatým panslavistických fariev (biela, modrá, červená) na Panslavistickej konferencii v roku 1848 a tiež pod vplyvom ruskej trikolóry.
Počas Februárovej revolúcie v Rusku v roku 1917 predstavitelia bieloruského národného hnutia používali biele vlajky, na ktoré umiestňovali rôzne heslá. Keď išlo o otázku prijatia štátnej vlajky Bieloruska, zašli teda k absolventovi Petrohradského inštitútu Klaudiovi Duž-Duševskému, aby im urobil niekoľko návrhov budúcej štátnej vlajky. Z nich si potom vybrali bielo-červeno-bielu zástavu. Presný dátum uzákonenia vlajky je neznámy.
V niektorých zápisoch vtedajších národných buditeľov sa hovorí, že už od roku 1909 bielo-červeno-bielu zástavu používali bieloruskí šrudenti združení v jednotlivých organizáciách. Táto skutočnosť však nie je dokumentmi podložená.
Dňa 25. marca 1917 sa v Minsku konal Prvý bieloruský kongres. Jedna z účastníčok kongresu si vo svojich pamätiach spomína, že nad budovou, kde sa kongres konal bola vyvesená čisto biela zástava ako symbol Bielej Rusi (Bieloruska), ale delegáti kongresu považovali túto vlajku za symbol kontrarevolúcie. Pravdepodobne práve v tom čase bol vypracovaný jeden z projektov Klaudia Duž-Duševského. Použitie takejto bieloruskej vlajky (bielo-červeno-červenej) datuje niekoľko novinových publikácií z roku 1917. V tom istom roku tento typ vlajky používalo Bieloruské kultúrno-osvetové tovarišstvo a bieloruskí vojaci. V decembri 1917 noviny Slobodné Bielorusko odporúčali použiť druhý vraiant vlajky – bielo-červeno-modrú. Tento návrhu sa však nedostalo dostatočnej podpory, a tak Prvý Celobieloruský zjazd, ktorý sa konal 15. decembra 1917 sa niesol vo farbách bielo-červeno-bielej vlajky.
V roku 1918 bola v podmienkach nemeckej okupácie vyhlásená Bieloruská ľudová republika (25. marec 1918), ktorej symbolmi sa stali Pahonia a bielo-červeno-biela zástava. Dňa 11. augusta 1918 noviny Slobodné Bielorusko uverejnili prvý oficiálny opis štátnej vlajky a znaku Bieloruskej ľudovej republiky.
left|thumb|Návrh prezidenta [[Alexander Lukašenko|Alexandra Lukašenka na Bieloruskú štátnu zástavu z roku 1995.]] V rokoch 1919 – 1920 sa historická bielo-červeno-biela vlajka používala v bieloruských vojenských formáciách, ktoré boli členmi armády Poľska a Litvy. V roku 1920 ju použili účastníci Sluckého povstania.
Po odchode nemeckých okupačných vojsk koncom roka 1918 a obsadení Minska Červenou armádou sa vláda Bieloruskej ľudovej republiky ustanovila vo Vilniuse, kde pracovala do roku 1925. Jej zástava v tom čase predstavovala spojenie bielo-červeno-bielej farby na vlajke Bieloruskej ľudovej republiky, ktorá bola doplnená dvoma úzkymi (pravdepodobne čiernymi) smútočnými páskami, rozdeľujúcimi bielu a červenú farbu.ň
V sovietskom období bola bielo-červeno-biela vlajka zakázaná, aj napriek tomu sa však používala bieloruskými emigrantmi za hranicami Bieloruska. V časoch nemeckej okupácie krajiny a v období Veľkej vlasteneckej vojny (1939 – 1945) bola používnie bielo-červeno-bielej zástavy spolu s erbom Pahonie povolené s cieľom uskutočniť spoluprácu s bieloruskými kolaborantmi. Taktiež sa táto vlajka spolu s erbom používala ako charakteristický znak dobrovoľníkov v nemeckej armáde a vo Wehrmachte.
Použitie v súčasnosti
Dňa 19. septembra 1991 Najvyšší Soviet Bieloruskej republiky prijal Zákon o štátnej zástave Bieloruskej republiky, ktorým potvrdil platnosť bielo-červeno-bielej zástavy. O štyri mesiace neskôr (10. december 1991) bol uznesením bieloruského parlamentu bol ten istý zákon schválený.
Po výsledkoch referenda z mája roku 1995 bola historická bielo-červeno-biela zakázaná a o dva dni neskôr (16. máj 1995) ju Ivan Titenkov zvesil z budovy bieloruského parlamentu. Okamžite po jej zvesení bola zástava roztrhaná a po kúskoch sa začala predávať ako suvenír. Od dohto dňa je zástava oficiálnym symbolom opozičných strán v boji proti režimu bieloruského prezidenta Alexandra Lukašenka.
Saint-Dier-d'Auvergne (kantón)
Saint-Dier-d’Auvergne je francúzsky kantón v obvode Clermont-Ferrand v departemente Puy-de-Dôme v regióne Auvergne. Tvorí ho 9 obcí.
Felsőtárkány
Felsőtárkány je obec v Maďarsku v Hevešskej župe v obvode Eger.
Má rozlohu 7732 ha a žije tu 3457 obyvateľov (2008).
Slovný tvar
Slovný tvar je podoba, v ktorej vystupuje slovo v textoch, resp. v konkrétnom prehovore: chlapi, chlapoch, chlapa.... Slovným tvarom sa vyjadruje gramatický význam.
Němčice (okres Blansko)
Němčice je obec v Česku v okrese Blansko v Juhomoravskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 433 obyvateľov, z toho 221 mužov a 212 žien, pričom priemerný vek v obci bol 41,3 roka (muži 40,2 roka, ženy 42,5 roka).
Dobroslava (prvé meno)
Dobroslava je ženské krstné meno. Meniny na Slovensku má 15. januára.
Filip Lukšík
Filip Lukšík (* 3. február 1985, Banská Bystrica) je slovenský futbalový reprezentant, od roku 2011 hráč holandského klubu ADO Den Haag. Hráva na pozícií ľavého obrancu. V drese slovenskej reprezentácie debutoval 26. marca 2011 v zápase proti 🇦🇩. Momentálne je na hosťovaní v klube ŠK Slovan Bratislava.
Vinič hroznorodý
thumb|Plody viniča- bobule hrozna
Margaréta (rod)
Margaréta (lat. Leucanthemum Mill., 1754) je rod približne 33 – 70 druhov rastlín z čeľade astrovité (lat. Asteraceae).
Vinič hroznorodý
Vinič hroznorodý v užšom zmysle (lat. Vitis vinifera sensu stricto; ďalšie názvy pozri nižšie) je kultúrna rastlina z rodu vinič (Vitis).
V širšom (a dnes častejšom) zmysle druh vinič hroznorodý (Vitis vinifera sensu lato) zahŕňa aj príbuzné divé taxóny - podrobnejšie pozri v článku vinič. Nasledujúci text článku je len o kultúrnej rastline, teda o viniči hroznorodom v užšom zmysle.
Margaréta (rod)
Opis
Ide o dvojročné až viacročné byliny. Listy sú jednoduché, striedavé. Okraj listovej čepele je pílovitý alebo zubatý. Sú to rastliny jednodomé, kvety sú jednopohlavné alebo obojpohlavné. Kvety sú združené do súkvetia nazývaného úbor (anthodium), ktorý je jednotlivý na vrchole byle či na konci vetvy. Na okraji úboru sú biele až ružovkasté jazykovité kvety, ktoré sú väčšinou samčie a samičie, vzácne obojpohlavné. Zvyšok úboru vypĺňajú rúrkovité kvety, ktoré sú žlté a obojpohlavné, zrastené z 5 korunných lístkov, dole tvoria korunnú rúrku, hore voľné konce vytvárajúce 5 cípov. Kalich chýba alebo je premenený na kališný lem. Tyčiniek je z pravidla 5. Semenník je spodný, zrastený z 2 plodolistov, obsahuje 1 vajíčko. Plodom je nažka s 10 pozdĺžnymi rebrami oddelenými takmer čiernymi ryhami.
Vinič hroznorodý
Názvy
Vedecké, čiže latinské, názvy sú najmä: Vitis vinifera sensu stricto, Vitis vinifera subsp. [alebo var.] vinifera, Vitis sativa a Vitis vinifera subsp. [alebo var.] sativa.
Základná charakteristika
Vinič hroznorodý je lianovitá rastlina pôvodom zo Stredomoria, určená na produkciu hrozna alebo na použitie ako množiteľský materiál pre tieto rastliny. Plodmi sú bobule s vysokým obsahom cukru (25%) konzumované ako stolové hrozno alebo spracúvané na víno a iné alkoholické a nealkoholické nápoje.
Systematika
Vinič hroznorodý sa delí na veľké množstvo kultivarov (nazývaných aj odrody či sorty). V literatúre existuje viacero pokusov zoskupiť tieto kultivary do väčších taxónov. Známe - ale už pomerne staré - je napríklad delenie A. M. Negruľa. Negruľ používal starší vedecký názov viniča hroznorodého Vitis vinifera subsp. sativa a vinič hroznorodý delil na geograficky vymedzené taxóny nazývané proles (proles je stará latinská taxonomická úroveň; toto slovo sa často vôbec neprekladá, ale niekedy sa prekladá ako potomstvo, rasa, plemeno, ekotyp a podobne). Konkrétne sa podľa neho vinič hroznorodý delí na tieto prolesy (potomstvá) a subprolesy :
Základné pojmy
Viničová sadenica je:
Podpníkový vinič je rastlina viniča, ktorej odrezky sú používané najmä na vrúbľovanie viniča a tvoria jej dolnú časť.
Klon viniča je vegetatívnym spôsobom dopestované a geneticky identické potomstvo z jedného kra, ktorý je zapísaný v Listine registrovaných odrôd.
Ker viniča je rastlina viniča v pestovateľskom tvare určená na produkciu hrozna, vrúbľov alebo odrezkov viniča.
Odrody
Odroda (=kultivar, sorta) je skupina viniča v rámci najnižšieho známeho botanického triedenia, ktorú možno odlíšiť od akejkoľvek inej skupiny viniča podľa prejavu najmenej jedného znaku a považovať za jednotnú s ohľadom na jej schopnosť nemeniť sa pri rozmnožovaní.
Pôvod
Nie je možné presne určiť vek viniča, ale určite je staršia ako ľudstvo. Našli sa stopy po nej na brehoch Kaspického mora, v Grónsku, v Severnej Amerike, v Malej Ázii. Šlo o divoko rastúci vinič.
Vedci sa domnievajú, že Vitis vinifera, teda vinič hroznorodý, pochádza z údolia riek Eufrat a Tigris, kde sa už pred tisíckami rokov vyrábalo hroznové víno. Trvalo veľmi dlho, kým sa vinič rozšíril po celom svete. Egyptológovia dokonca objavili v hrobkách faraónov semená viniča hroznorodého a z chrámových vyobrazení zisťujú, že už pred viac ako 3500 rokmi pred našim letopočtom pestovali Egypťania kultúrne vinič a vyrábali z jeho hrozna vzácny nápoj, ktorý smeli piť len členovia faraónskych dynastií.
Gréci pestovali a starali sa o vinič podobne ako Egypťania. Víno si ctili ako dar bohov. Pili ho málo a riedili ho vodou. Len nakoniec jedla si nechali naliať niekoľko pohárov čistého vína. Treba spomenúť, že už tam začalo remeslo degustátora. Gréci totiž porovnávali vodu z rôznych prameňov.
Pri rozširovaní rímskej ríše sa zároveň rozširovala aj vínna réva po celej Európe. Vďaka Rimanom sú vinice v povodiach Dunaja a Rýnu. Len na tých najvhodnejších miestach zakladali svoje vinohrady. Pri svojich dobyvačných cestách zakladali vinohrady aj v Gálii, na Pyrenejskom polostrove, v severnej Afrike na území dnešného Maroka, v Alžírsku a Tunisku.
Na Slovensku sa vďaka Rimanom pestovali ušľachtilé odrody viniča. Slovania pri príchode na naše územie tak objavili už rodiace viniče. V roku 892 kráľ Svätopluk zaslal priesady viniča do Prahy vojvodovi Bořivojovi a Ľudmile. Táto ich nechala vysadiť v okolí Mělníka. Tieto vinice dodnes existujú. Vpádom Tatárov bola väčšia časť viničov pod Malými Karpatami zničená. Aby sa znovu pozviechali zničení vinohradníci, uhorský kráľ Ondrej III. dal Bratislave veľké privilégiá, v ktorých spomína už existujúce vinice na podporu zakladania nových viníc oslobodzuje ich majiteľov od platenia daní kráľovi a necháva ich mestu.
Kawasaki Ki-61
Kawasaki Ki-61 Hien (z jap. 飛燕 v prekl. lastovička) bolo jednomotorové jednomiestne stíhacie a stíhacie-bombardovacie lietadlo používané počas druhej svetovej vojny Letectvom Japonskej cisárskej armády označované ako typ 3 model 1. Vzhľad Ki-61 bol podobný európskym lietadlám, a tak mu Spojenci pridelili kódové označenie Tony v presvedčení, že ide o kópiu neznámeho talianskeho stíhacieho lietadla alebo určitého variantu Messerschmittu Bf 109 vyrábaného pod licenciou.
Vznik a vývoj
Prvý prototyp Ki-61 vzlietol z letiska v Kagamigahare v decembri 1941. Tým sa zahájila éra celkovo dvanástich prototypov a overovacích lietadiel, vyrobených na začiatku roku 1942. Lietadlá dosahovali maximálnu rýchlosť /hod, pričom boli vybavené pancierom za chrbtom a hlavou pilota a dvoma guľometmi Ho-103 kalibru  v trupe a dvoma v krídle. Ki-61 podobne ako Ki-60 mal vysokú pristávaciu rýchlosť čo robilo zo začiatku problém pilotom. Neskôr si na ňu ale zvykli a začali oceňovali vysokú rýchlosť stroja dosahovanú pri strmhlavom lete. V priebehu roku 1942 boli vykonané porovnávacie skúšky a simulované súboje s japonskými typmi Ki-43, Ki-44, nemeckým Bf-109E, americkým P-40E a sovietskym LaGG-3, ktoré údajne preukázali vyššiu kvalitu Ki-61 a to aj napriek častým poruchám motoru a haváriám, ktoré vývoj tohto typu prenasledovali.
Verzie
thumb|right|Kawasaki Ki-61 na letisku Fukuoka v roku [[1945]] thumb|right|Kawasaki Ki-61 s leteckým personálom na neznámom letisku. Stroj pravdepodobne patril k 244. letke. Za povšimnutie stojí 12 označených zostrelov pod oknom pilota.
Ki-61-Ia
Niesol okrem dvoch trupových guľometov Ho-103 kalibru ešte dva guľomety typu 89 kalibru  v krídlach.
Ki-61-Ib
Táto verzia mala v trupe aj v krídlach inštalované guľomety Ho-103 (typ 1) a hmotnosť takto vyzbrojených lietadiel stúpla o a maximálna letová hmotnosť dosahovala. Lietadlu boli inštalované dva závesníky pod krídlami, na ktoré mohli byť podvesené nádrže s kapacitou 200 l, alebo bomby do hmotnosti. Neskoršie verzie mali spoľahlivejšie zadné kolečko. Achillovou pätou lietadiel Ki-61 sa však stali kvapalinou chladené motory Ha-40, nároční na úroveň údržby, zraniteľné v nevyhovujúcich prevádzkových podmienkach a trpiace nekvalitným továrenským spracovaním (toto viedlo nakoniec k vývoju lietadla Ki-100 z lietadla Ki-61, pričom bol použitý hviezdicový motor).
Ki-61-Ic
Verzia s inštalovanými kanónmi MG 151 kalibru v krídlach (pôvodne mali byť inštalované japonské kanóny Ho-5 rovnakého kalibru, ale z dôvodu meškania výroby sa tak nestalo). Takto bolo upravených približne 388 strojov, ktoré sa vyznačovali okrúhlymi výstupkami na ploche krídla zakrývajúcich závery kanónov s dlhou hlavňou.
Ki-61-I KAI
Verzia s konštrukčnou úpravou draku, nosné časti krídiel boli zosilnené a zadnú časť trupu bolo od prednej ľahké oddeliť. Približne štyristo lietadiel bolo upravených na túto verziu, pričom boli vyzbrojené dvoma guľometmi Ho-103 v trupe a dvoma kanónmi MG-151 v krídlach a nieslo označenie Ki-61 KAIc. Podstatnejšie úpravy boli vykonané na verzii KAId, pre ktorú sa stalo charakteristické predĺženie trupu pred kabínou z dôvodu inštalácie japonských kanónov Ho-5 s tým, že v krídlach budú zabudované dva guľomety Ho-103 kalibru.
Ki-61-II
Prvý prototyp tejto verzie bol vyrobený v roku 1943 a líšil sa od doteraz vyrobených Ki-61 štíhlejším krídlom s väčšou plochou, predĺžením prednej časti trupu, zväčšenou zvislou chvostovou plochou a v úprave tvaru čelného štítu kabíny. Bol tiež predĺžený kryt nasávania motora s umiestnenými proti prachovými filtrami. Prototypy tejto verzie nepriniesli žiadny úspech, nové motory boli nespoľahlivejšie ako jeho predchádzajúce varianty a aerodynamické úpravy nepriniesli žiadny úspech. Pri letových skúškach dokonca prichádzalo aj k deštrukcii krídla. Celkovo bolo postavených osem kusov a bolo dané rozhodnutie prepracovať danú verziu na verziu Ki-61-II KAI.
Ki-61-II KAI
Prvý let bol vykonaný apríli roku 1944. Konštruktéri v tomto prípade spojili osvedčené krídlo Ki-61-I KAI s trupom Ki-61-II. V tejto verzii boli inštalované motory Ha-140. Stroje pri skúškach dosahovali rýchlosť /hod vo výške, dobre stúpali a boli ľahko ovládateľné. Letectvo Japonskej cisárskej armády ich prijalo do výzbroje pod označením armádne stíhacie lietadlo typ 3 model 2.
Sériová výroba bola zahájená v septembri 1944 a prevádzalo ju veľa problémov, hlavne s nedostatkom pohonných jednotiek a rôznych subkomponentov. Z výroby schádzali predovšetkým subverzie Ki-61-II KAIa (model 2A) s dvoma kanónmi Ho-5 kalibru v trupe a dvojicou guľometov kalibru  v krídlach. Podľa niektorých prameňov bola do výroby zaradená aj subverzia Ki-61-II KAIb (model 2B), vyzbrojená štyrmi kanónmi kalibru, umiestnených po dvoch v trupe a krídlach. Chaos pri výrobe spôsobil, že z 374 rozpracovaných strojov bolo dokončených len 99 kusov.
Marcus Cornelius Fronto
Marcus Cornelius Fronto (*100, Cirta v Numídii – po 170), bol rímsky gramatik, rečník a právnik.
Život
Fronto s veľkou pravdepodobnosťou patril k rodine prisťahovalcov z Itálie, ktorí tvorili významnú menšinu v Cirte, hlavnom meste starovekej Numídie. Sám sa označoval ako Líbyjec pochádzajúci z rodu líbyjských kočovníkov.
Do Ríma prišiel za vlády cisára Hadriána a veľmi skoro si získal povesť vynikajúceho rečníka a právnika. Fronto dokázal nazhromaždiť veľký majetok, z ktorého nechal postaviť niekoľko pamätníkov a mimo iné zakúpil i preslávené Maecenatove záhrady. Cisár Antoninus Pius ho vybral za učiteľa svojich dvoch adoptívnych synov – Marca Aurelia a Lucia Vera. Roku 142 dosiahol na dva mesiace Cornelius Fronto konzulát, ale odmietol úrad prokonzula v provincií Asia z dôvodu chatrného zdravia. Posledné roky prežil veľký rečník v zatrpknutosti nad stratou všetkých detí s výnimkou jedinej dcéry.
Frontonovo rečnícke umenie bolo už za jeho života predmetom všeobecného obdivu, takže sa mu dokonca dostalo meno druhý Cicero. Jeho nasledovníci neskôr vytvorili školu nesúcu jeho meno (Frontoniani). Frontonov prístup k rečníctvu charakterizuje niekoľko jednoduchých zásad – vyhľadávať štýl, ktorý by pôsobil novo a originálne, ale pritom sa vyhýbať modernizmom. Prameňom tejto čistej slovnej zásoby sa preňho stávajú klasici predaugustovského obdobia, pričom neodmieta ani prienik cudzích výrazov do latinčiny (grécizmy) ani vplyvy ľudového jazyka. Fronto je teda popredným zástancom archaizujúcich tendencií, ktoré sa prejavujú v rečníctve v 2. storočí. Z tohto dôvodu do istej mieri odmietal Cicerona, napríklad jeho rozsiahle vetné periódy, aj keď vysoko hodnotil jeho epistulárny štýl.
Dielo
Do roku 1815 boli s Frontonom spájané, a to mylne, iba dve dochované gramatické pojednania – De nominum verborumque differentiis (O rozdieloch medzi menami a slovesami) a Exempla elocutionum (Príklady výrokov, autorom je v skutočnosti Arusianus Messius). Práve roku 1815 objavil budúci kardinál Angelo Mai v Ambroziánskej knižnici v Miláne palimpsest, na ktorom sa dochovali zlomky Frontonovej korešpondencie s jeho cisárskymi zverencami aj ich odpovede. O štyri roku neskôr Mai objavil niekoľko ďalších listov textu vo Vatikáne. Palimpsesty pôvodne patrili ku knižnici kláštora sv. Kolumbána v Bobbiu a boli použité na opis zápisnice z Prvého chalkedónskeho koncilu.
Texty z Milána boli vydané už roku 1815 v Ríme. Vatikánske texty k nim boli pridané roku 1823 spolu so záverom Frontonovej reči Gratiarum actio pro Carthaginiensibus z iného rukopisu. Až roku 1956 Bernhard Bischoff objavil tretí rukopis obsahujúci zlomky Frontonovej korešpondencie s Verom (jej časti boli známe už z milánskeho palimpsestu). S dohadom, že by autorom tohto rukopisu, ktorý vyšiel už roku 1750, mohol byť Fronto, prišiel v tejto dobe vydavateľ Dom Tassin.
Zlomky z Frontonovho diela do istej miery filológov sklamali. Nezhodovali sa s predstavou o veľkom rečníkovi dosahujúcom kvalít Cicerona. Vo Frontonových listoch svojim dvom žiakom z cisárskeho dvora ako aj s ich otcom Antoninom Piom navyše možno badať určitý vývoj, ku ktorému v rétorike došlo. Zdá sa, že Fronto obmedzoval dosah rečníctva na púhu literatúru, nepoužíva ho ako prostriedok moralizácie, filozofie alebo štátnictva. Ide o dôsledok pozvoľného upadania rečníctva, ktorého najstarší význam – získať si poslucháča a presvedčiť ho o pravdivosti svojho názoru – sa vytratil s republikánskymi hodnotami. Počas cisárstva sa rečníctvo, čoby zdroj politickej opozície, muselo spokojiť s estetickou deklamáciou a sťahovalo sa z oblastí, v ktorých dosiaľ zohrávalo významnú rolu. U Frontona sa stáva rečníctvo umením, krasorečnením, ale nemá viac za úlohu poučiť, povzbudiť ani presvedčiť.
Vtáky v tŕní (seriál)
Vtáky v tŕní bol televízny seriál podľa bestselleru z roku 1977.
Nedovolená láska medzi mladou Maggie a katolíckym kňazom Ralphom je ústredným motívom realisticky stvárneného príbehu, zobrazujúceho život na austrálskej veľkofarme v 50 rokoch 20 str.
Réžia: Daryl Duke Hrajú: Richard Chamberlain, Rachel Wardová, Barbara Stanwycková, Christopher Plummer, Jean Simmonsová, Richard Kiley, Ken Howard, Piper Laurieová, Earl Holliman, Mare Winninghamová
Gyöngyöshalász
Gyöngyöshalász (doslova slovensky Gyöngyövský Rybár) je obec v Maďarsku v Hevešskej župe v obvode Gyöngyös.
Má rozlohu 2713 ha a žije tu 2648 obyvateľov (2007).
Cerro Azul
Cerro Azul (šp. doslova "modrý vrch") môže byť:
NGC 729
NGC 729 je galaxia v súhvezdí Pec, ktorú objavil anglický astronóm John Herschel 30. novembra 1837.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 14,1.
NGC 559
NGC 559 je otvorená hviezdokopa v súhvezdí Kasiopeja, ktorú objavil britsko-nemecký astronóm William Herschel 9. novembra 1787.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 9,5.
Blanka (prvé meno)
Blanka je ženské krstné meno. Je španielskeho pôvodu (blanca znamená „biela“). Talianskou podobou mena je Bianca (v slovenčine Bianka). Meniny na Slovensku má 16. júna. V Česku má meniny '''2. decembra'''.
Grumman TBF Avenger
300px|right
Lietadlo spočiatku vyrábala materská firma, ale neskôr väčšina strojov vznikla v licencii u firmy General Motors (automobilky sa počas vojny zapojili do rozsiahleho leteckého výrobného programu), ktorá Avengery vyrábala ako TBM-1 a TBM-3 (posledné písmeno označovalo výrobcu – F označovalo firmu Grumman, M – firmu General Motors).
Bol to jednomotorový trojmiestny torpédový a bombardovací jednoplošník so zaťahovacím podvozkom, určený k službe na lietadlových lodiach. Torpédo bolo nesené v dlhej bombovnici vo vnútri trupu.
Vertaizon (kantón)
Vertaizon je francúzsky kantón v obvode Clermont-Ferrand v departemente Puy-de-Dôme v regióne Auvergne. Tvorí ho 12 obcí.
Instantná káva
thumb|Instantná káva sušená [[sprejovanie|sprejovaním]]
Instantná káva alebo rozpustná káva je druh kávy. Na trh bola prvýkrát dodaná v 50. rokoch. Šálka instantnej kávy je rýchlo a ľahko pripraviteľná, bez zložitého varenia, pretože to už prebehlo v továrni. Pri výrobe instantnej kávy na rozdiel od tradičnej výroby kávy nie sú zrná mleté, ale drvené. Rozdrvené zrná prechádzajú cez silný tlak horúcej vody. Výsledný produkt prechádza čistením a sušením a napokon sa balí vo forme prášku.
Subpixel
Pixel (obrazový bod) pozostáva zo subpixelov (pol bodov).
Zobrazovacie zariadenia nie sú schopné zobrazovať rôzne farebné kanály v rovnakom čase. Riešením je použiť viac subpixelov, z ktorých každý reprezentuje jednotlivý farebný kanál. Napríklad pri LCD monitoroch sa typicky delí každý pixel horizontálne na 3 subpixely (červený, zelený, modrý). Podľa toho akou intenzitou jednotlivé subpixle svietia, vytvoria výslednú farbu pixla.
Gyöngyösoroszi
Gyöngyösoroszi je obec v Maďarsku v Hevešskej župe v obvode Gyöngyös.
Má rozlohu 2139 ha a žije tu 1550 obyvateľov (2007).
Škoda 706 RO
Škoda 706 RO (Rekonštruovaný Omnibus) je typ česko-slovenského autobusu, ktorý sa vyrábal v rokoch 1947 až 1958, kedy ho nahradil model Škoda 706 RTO.
Autobus bol vyvinutý počas druhej svetovej vojny podnikom Škoda AZ (Automobilové závody), Mladá Boleslav. Po vojne bolo rozhodnuté, že v Mladej Boleslavi sa budú vyrábať iba osobné automobily, a preto bola výroba vozidiel rady R (nákladné automobily) a RO (autobusy) presunutá do Avie, ktorá sa stala jedným zo závodov AZNP, vzniknutých v roku 1946.
Ulička (prítok Hrona)
Ulička je potok v Podunajskej pahorkatine, na území okresu Levice. Je to pravostranný prítok Hrona, meria 8,8 km a je tokom III. rádu.
Škoda 706 RO
Linkové varianty karosérie sa vyrábali v Avii, ostatné produkovala firma Sodomka (od 1948 Karosa), kde prebiehala kompletizácia s podvozkami dodávanými Aviou. V roku 1951 bola výroba z Avie presunutá do Rýnovíc (podnik LIAZ), no na výrobu vo Vysokom Mýte nemala táto zmena žiadny vplyv a Karosa naďalej dostávala podvozky z LIAZu, ktoré kompletovala pomocou vlastných karosérií.
Označenie autobusu značkou Škoda pochádza od výrobcu motoru do vozidla 706 RO.
Ulička (prítok Hrona)
Prameň
Vzniká v Štiavnických vrchoch, v podcelku Kozmálovské vŕšky, v lesnatom prostredí východne od areálu atómovej elektrárne Mochovce v nadmorskej výške približne 215 m n. m.
Opis toku
Od prameňa tečie najprv juhovýchodným smerom, vstupuje do Podunajskej pahorkatiny, podcelku Hronská pahorkatina, prechodne sa stáča na severovýchod a napriameným korytom tečie popri štátnom žrebčíne Nový Tekov. Zľava priberá krátky prítok z lokality Dudok, stáča sa juhovýchodným smerom a preteká intenzívne využívanou poľnohospodárskou krajinou Hronskej tabule. Tečie západne od obce Nový Tekov, kde sa následne stáča a pokračuje severojužným smerom. Napokon sa stáča opäť na juhovýchod, sprava priberá Šándorhalmský kanál a preteká obcou Kalná nad Hronom. Na území obce sa v nadmorskej výške 155,7 m n. m. vlieva do Hrona.
Škoda 706 RO
Opis vozidla
Na svoju dobu išlo o moderný veľkokapacitný autobus trambusovej koncepcie. Autobus 706 RO bol odvodený od nákladného automobilu Škoda 706 R, motor a niektoré ďalšie časti boli zhodné práve s týmto automobilom. Rám podvozku bol ale oproti modelu 706 R znížený a predĺžený.
Karoséria, zvarovaná z oceľových profilov, bola vyrábaná v prevedeniach:
Linkové modely mali strešný nosič batožiny a u mestskej verzie sa líšil počet a rozmiestnenie sedadiel. Vodič mal svoje vlastné malé dvere.
Zaujímavá bola verzia luxusného, jednodverového autokaru, ktorý bol vyrobený v jedinom prototype v roku 1947 pod interným názvom Pullman. Mal pohodlné kožené sedačky s opierkami hlavy, ktoré boli polohovateľné. V zadnej časti bolo WC a batožinový priestor bol pod podlahou, ako v súčasných autobusoch.
Niektoré rekonštruované vozidlá boli v 60. rokoch osadené novou karosériou typu RTO od SVA Holýšov na pôvodný podvozok, čím boli de facto vyrobené nové vozidlá. Niesli označenie Škoda 706 RTO - P.
Prevádzka
Autobusy 706 RO boli najmä v 50. rokoch používané v celom Česko-Slovensku nielen podnikmi ČSAD v medzimestskej doprave, ale aj v dopravných podnikoch v rámci MHD. Celkom bolo vyrobených viac ako 13 000 autobusov 706 RO, pričom sa úspešne exportovali napr. do NDR, Turecka, Sýrie, Severnej Kórei, Číny alebo Bolívie.
Klimov RD-33
náhľad|Klimov RD-33 Klimov RD-33 je dvojprúdový motor s jednostupňovými turbínami nízkotlakového aj vysokotlakového kompresora s prstencovou spaľovacou komorou, ktorý poháňa moderné ruské nadzvukové stíhacie lietadlo – MiG-29, ale aj Mig-35 a čínsko-pakistanský JF-17 Thunder. Vytvorila ho ruská spoločnosť Klimov v niekoľkých variantoch.
Prvý prototyp motora bol vyskúšaný v roku 1972, prvé predsériové kusy vyrobili v roku 1976.
Konštrukcia motora
Kompresor je osový, dvojrotorový, dvojstupňový; nízkotlakové dúchadlo má štyri stupne a vysokotlakový stupeň má deväť stupňov. Vstupné lopatky a lopatky prvých dvoch stupňov vysokotlakového dúchadla sú nastaviteľné. Prstencová spaľovacia komora má 24 víričov so vstrekovacími dýzami.
Turbína motora je osová, dvojrotorová a dvojstupňová; vysokotlaková jednostupňová turbína je na spoločnom hriadeli s vysokotlakovým kompresorom a nízkotlaková jednostupňová turbína s nízkotlakovým dúchadlom. Obidve turbíny chladí vzduch, ktorý sa odoberá z kompresora.
Za výstupom z nízkotlakovej turbíny je zmiešavacia komora vnútorného a obtekajúceho prúdu vzduchu. Na ňu sa napája komora prídavného spaľovania s trojstupňovým palivovým kolektorom, ktorý umožňuje regulovanie ťahu motora na režime prídavného spaľovania. Spoľahlivé zapálenie plameňa prídavného spaľovania zabezpečuje prúdová vstrekovacia dýza v hlavnej spaľovacej komore a odstredivá vstrekovacia dýza, prenášajúca plameň k 1. stupňu palivového kolektoru.
Motor ďalej obsahuje skriňu náhonu agregátu motora KSA, ktorá je pružne spojená s rotorom vysokotlakového kompresora (slúži na prenášanie sily na dynamospúšťač, alternátor, dve piestové palivové čerpadlá NP a na odstredivé palivové čerpadlo DCN), systém automatického regulovania a ovládania (každý motor má svoju páku ovládania POM na ľavom bočnom pulte kabíny), systémom odpúšťania vzduchu, samostatnou obežnou kombinovanou olejovou sústavou s náplňou 10,5 až 11,5 litra oleja IMP-10 a systémom kontroly parametrov. Motory sa spúšťajú pomocou spoločnej jednotky GTDE (je to malý prúdový motor), vstup ktorej je na ľavej strane trupového hrebeňa a výstup na spodnej strane medzi motorovými gondolami. Motory sa môžu spúšťať buď jednotlivo alebo automaticky najskôr pravý a potom ľavý.
Varianty
thumb|right|Pohonná jednotka RD-33MK
Princíp činnosti (RD-33)
Prúd vzduchu sa za 4. stupňom ventilátora rozdeľuje na dva prúdy:
Zdroje
BAŠNÝ, Jiří a kol. Publikace Mig-29, 1. vyd. Praha: 4+ v.o.s., 1995. ISBN 80-900708-4-1
Aulus Gellius
Aulus Gellius (125 – 180) bol rímsky spisovateľ, autor zbierky pojednaní na rôzne témy menom Noctes Atticae (Atické noci).
Životopis
Gellius pochádzal pravdepodobne z Afriky, aj keď študoval po istú dobu v Ríme. Jeho učiteľmi boli významní gramatici – Gaius Sulpicius Apollinaris, Herodes Atticus a Marcus Cornelius Fronto. V rámci rímskych štandardov vzdelania strávil istú časť štúdii pobytom v Grécku, presnejšie v Aténach a ich okolí. Práve tu vznikli Atické noci, Gelliove kontemplatívne eseje písané počas dlhých zimných večeroch trávených v okolí Atén.
Gellius predstavuje nový typ spisovateľa – milovníka kultúry, ktorý nie je sám ani rečníkom ani gramatikom, ale jednoducho laikom, ktorý si zapisuje vlastné náhodné poznatky. Jeho dielo patrí do prúdu zbierok s rôznorodým obsahom, ktoré bývali nazývané miscellanea (rozmanitosti) alebo silvae (lesy, podľa rôznorodosti stromov v lese). V istom ohľade predstavuje Gelliov počin vrchol tohto žánru. Jeho úvahy sú usporiadané v zbierke celkom náhodne, nemajú jednotný námet, vzor alebo formu, týkajú sa takmer všetkých oborov známych Rimanom. Celkovo ide o 20 kníh, ktoré sa nám dochovali všetky s výnimkou knihy 8.
Gellius je významným zdrojom informácii o inak nedochovaných dielach a neznámych autoroch.
Pixel
Pixel môže byť:
Ternuay-Melay-et-Saint-Hilaire
Ternuay-Melay-et-Saint-Hilaire je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Haute-Saône, v regióne Franche-Comté.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Corbetti
Corbetti je taliansky názov 15 km širokej kaldery v Etiópii na severozápadnom okraji staršej, 30 × 40 km kaldery (v súčasnosti jazera) Awasa. Jej vek nie je presne určený, takisto ani vek poslednej sopečnej aktivity. V kaldere sa však nachádzajú pomerne mladé vulkanické dómy (Urdži, Čabbi) postkalderového štádia vulkanizmu, ako ja lávové prúdy a aktívne fumaroly.
Bioussac
Bioussac je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Charente, v regióne Poitou-Charentes.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Titani (seriál)
Titani bol televízny seriál ktorý začala vysielať americká televízna stanica NBC 4. októbra 2000. Serial nezožal veľký úspech a tak bolo natočených len 13 epizód, z ktorých len 12 sa nakoniec dostalo na obrazovky.
Damping
Damping alebo staršie dumping (angl. dumping) môže byť:
Tender
Tender (z angl. tender) môže byť:
Frankofónia
Frankofónia môže byť:
Európska kvalifikácia na Majstrovstvá sveta v hádzanej žien 1975
Európska kvalifikácia na Majstrovstvá sveta v hádzanej žien 1975 bola európska kontinentálna kvalifikácia v hádzanej žien pre účasť na Majstrovstvách sveta 1975, ktorú organizovala Medzinárodná hádzanárska federácia (IHF). Zúčastnilo sa jej 14 európskych družstiev, ktoré súťažili o 7 postupových miest na záverečný turnaj v siedmich dvojiciach play-off. Prebiehala od 15. februára do 16. marca 1975.
Izabela II. (Španielsko)
Životopis
Izabela bola dcérou Ferdinanda VII. a jeho štvrtej manželky Márie Kristíny Neapolsko-sicílskej.
Obora (okres Blansko)
Obora je obec v Česku v okrese Blansko v Juhomoravskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 305 obyvateľov, z toho 149 mužov a 156 žien, pričom priemerný vek v obci bol 39,8 roka (muži 37,4 roka, ženy 42,2 roka).
Európska kvalifikácia na Majstrovstvá sveta v hádzanej žien 1975
Priamy postup
Z Európy priamo postúpilo družstvo hostiteľskej krajiny a víťaz MS 1973:
Chordáty
Chordáty (jednotné číslo: chordát; iné názvy: strunovce, zriedkavo: strunatce; ) sú kmeň mnohobunkových živočíchov, presnejšie druhoústovcov. Patria doň napríklad stavovce.
Systém používaný v tejto wikipédii (prevažne podľa Benton 2004/2005)
Pozn.: V starších systémoch, v ktorých sú sliznatky (Myxini) radené na rovnakú úroveň s ostatnými stavovcami (teda stavovami v užšom zmysle) je „Craniata“ označenie pre sliznatky plus tieto stavovce v užšom zmysle. Dnes – keďže sliznatky z dnešného pohľadu patria pod stavovce – je však Craniata de-facto synonymum pre Vertebrata.
Podľa nemeckej a francúzskej wiki
Pozn.: Vo fr. wiki je pojem Vertebrata obmedzený na stavovce (Craniata) bez sliznatiek
Podľa anglickej wiki
Pozn.: Sliznatky sú v hore uvedenom slovenskom delení a nemeckom delení pod stavovcami a aj tam podľa najnovších molekulárnych analýz (zač. 21. storočia) fylogeneticky patria.
NGC 924
NGC 924 je galaxia v súhvezdí Baran, ktorú objavil britsko-nemecký astronóm William Herschel 29. novembra 1785.
Adolf
Adolf je mužské krstné meno. Pochádza zo staronemeckých slov adal+wolf, čo znamená vznešený, ušľachtilý vlk. Na Slovensku má meniny 17. júna.
NGC 924
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 12,5.
Rinoplastika
Rinoplastika alebo plastická operácia nosa je estetická operácia, ktorej cieľom je úprava nosa. Zvyčajne ide o zmenšenie nosa alebo jeho časti (napríklad špičky alebo chrbta nosa), zúženie alebo repozíciu nosa pre jeho vybočení. Menej častá býva úprava nosa zväčšením.
Život na zámku
Život na zámku je český televízny seriál z roku 1995. Nakrúcal sa od jari 1994 do októbra 1998, v Kolíne a na zámku Roztěž.