cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Apollo 13
Prípravy na let
Prípravy na misiu Apollo 13 sa začali v polovici júna 1969, kedy na Kennedyho vesmírne stredisko začali prichádzať prvé časti nosnej rakety Saturn V s výrobným číslom SA-508. Zároveň sa začalo s jej zostavovaním vo Vehicle Assembly Building (VAB) na pohyblivom vypúšťacom zariadení. Budovanie rakety trvalo do začiatku augusta. Dňa 26. júna 1969 prišiel na kozmodróm veliteľský a servisný modul kozmickej lode Apollo, ktorý následne podstúpil skúšky vo vákuovej komore. V priebehu nasledujúcich dvoch dní prišiel na kozmodróm aj štartovací a pristávací stupeň lunárneho modulu, ktorý sa tiež skúšal vo vákuovej komore. V septembri sa skúšky veliteľského, servisného aj lunárneho modulu skončili a začalo sa s montážou ich zostavy. Dňa 9. decembra sa kompletne zostavená kozmická loď premiestnila do VAB a tam ju 10. decembra pripevnili na vrchol nosnej rakety. O päť dní neskôr, 15. decembra, sa celá zostava presunula na štartovací komplex 39A a 26. februára 1970 bol dokončený celkový test systémov nosnej rakety. V priebehu 25. a 26. marca sa uskutočnilo skúšobné odpočítavanie a 10. apríla o 00:00:00 miestneho času, čiže 28 hodín pred štartom, začalo finálne odpočítavanie.
Štart a začiatočná fáza letu
thumb|left|Štart Apolla 13, 11. apríl 1970
V sobotu 11. apríla 1970 krátko pred 09:00 miestneho času astronautov prebudil šéfastronaut Thomas Stafford. Vzápätí Jim Lovell, John Swigert a Fred Haise absolvovali krátku lekársku prehliadku a sadli si k raňajkám. Tradične sa podával steak zo sviečkovice, vajíčka, pomarančový džús, káva, želé a toast. Raňajkovali v spoločnosti astronauta Anthonyho Englanda, Thomasa Stafforda a Deka Slaytona, riaditeľa operácií letových posádok. Potom nasledovalo obliekanie skafandrov a o 11:07 odchod z Budovy pilotovaných letov (Manned Spacecraft Operations Building). Astronauti spolu s dvoma technikmi a Slaytonom nasadli do špeciálne upravenej dodávky, ktorá ich doviezla k 14 km vzdialenému štartovaciemu komplexu 39A. Slayton z dodávky vystúpil pri Stredisku riadenia štartu (Launch Control Center). Veliteľ Jim Lovell nastúpil do veliteľského modulu o 11:32 ako prvý, o 11:38 ho nasledoval pilot lunárneho modulu Fred Haise a o 11:44 napokon pilot veliteľského modulu John Swigert. Vance Brand z podpornej posádky bol vtedy v kabíne a všetkým trom pomáhal usadiť sa na svoje miesta. Misia Apollo 13 odštartovala 11. apríla 1970 o 14:13:00,61 miestneho času (19:13:00,61 svetového času) zo štartovacieho komplexu 39A v Kennedyho vesmírnom stredisku. V čase 30 hodín a 40 minút po štarte posádka zapla hlavný motor servisného modulu a prešla tak z bezpečnej translunárnej dráhy na dráhu hybridnú, ktorá jej umožňovala pristátie v cieľovej oblasti Fra Mauro.
Havária
thumb|Poškodený [[Apollo (kozmická loď)#Servisný modul|servisný modul]]
V čase 55 hodín a 52 minút po štarte signalizovali prístroje (telemetrickým prenosom dát) riadiacemu stredisku nízky tlak vo vodíkovej nádrži. Neišlo o poruchu, ale o prirodzený fyzikálny jav stratifikácie obsahu nádrže s kvapalným vodíkom alebo kyslíkom. Preto bolo v nádržiach zariadenie na ohrievanie a premiešavanie obsahu. Stredisko dalo pokyn zapnúť vo všetkých nádržiach ohrievače a premiešavacie vrtule. John Swigert aktivoval premiešavanie (55:53:20 pre kyslíkovú nádrž č. 2). Ihneď boli namerané anomálie elektrických hodnôt, ktoré sú spätne považované za príznak skratov v nádrži. Podľa spätného vyhodnotenia telemetrie boli senzory kyslíkovej nádrže č. 2 stratené po náraste tlaku a teploty v čase 55:54:51, teda minútu a pol po zapnutí premiešavania. Posádka začula výbuch a pocítila nezvyčajné vibrácie kozmickej lode. V riadiacom stredisku na 1,8 sekundy vypadli všetky telemetrické údaje. V kabíne sa rozsvietili kontrolky indikujúce nízku úroveň jednosmerného napätia na zbernici B, jednom zo systémov rozvodu elektrickej energie vo vnútri lode, buď v dôsledku poškodenia elektrických rozvodov v dôsledku výbuchu, alebo v súvislosti s postupnou stratou funkcie palivových článkov kvôli strate dodávky kyslíka. To všetko v rozmedzí dvoch sekúnd od straty senzorov v kyslíkovej nádrži č. 2. Krátko potom John Swigert alebo Jim Lovell (údaje sa líšia aj v oficiálnych dokumentoch NASA) ohlásil riadiacemu stredisku: „I believe we’ve had a problem here.“ (Domnievam sa, že sme tu mali nejaký problém.) a „Houston, we’ve had a problem.“ (Houston, mali sme nejaký problém.). K nehode došlo 14. apríla 1970 o 03:07:53 UTC, v čase, keď sa už loď nepohybovala po bezpečnej translunárnej dráhe a bola vzdialená 321 860 km od Zeme.
Niekoľko minút nemohlo riadiace stredisko zistiť, čo sa presne stalo. Prispel k tomu fakt, že bezprostredne po výbuchu sa väčšina údajov takmer normalizovala a stále sa ponúkalo vysvetlenie, že ide hlavne o poruchu meraní. Až keď sa potvrdili hodnoty ukazujúce stratu obsahu kyslíkovej nádrže č. 2, pozvoľný únik z kyslíkovej nádrže č. 1 a najmä keď Jim Lovell oznámil (v čase 56:09 – 15 minút po udalosti): „It looks to me, looking out of the hatch, that we are venting something out into the space.“ (Pri pohľade priehľadom sa mi zdá, že nám niečo uniká do vesmíru.), v riadiacom stredisku pochopili, že nejde o obyčajnú poruchu meracích prístrojov, ale že sa stalo niečo vážnejšie. Pri premiešavaní kyslíku v nádrži vznikol skrat na elektrickom prívode k motoru premiešavacej vrtule, od neho sa vznietila teflonová izolácia a otvorený oheň v kyslíkovej nádrži spôsobil jej výbuch, ktorý, ako sa neskôr ukázalo, roztrhol hliníkový kryt servisného modulu v celej jeho dĺžke. Nádrž č. 2 bola zničená úplne, nádrž č. 1 pozvoľna strácala kyslík trhlinami v potrubí alebo ventiloch. Kyslík bol nevyhnutne potrebný nielen pre dýchanie posádky, ale aj na výrobu elektriny a vody. Servisný modul obsahoval totiž palivové články, ktoré z vodíka a kyslíka vytvárali elektrinu a vodu. Pokračujúci únik kyslíka znamenal, že články prestanú čoskoro definitívne fungovať. Veliteľský modul mal síce akumulátor a svoju vlastnú malú nádrž kyslíka, tie ale boli určené pre zostup zemskou atmosférou. Napriek tomu posádka akumulátor k rozvodu elektriny pripojila. Lunárny modul mal svoje vlastné kyslíkové nádrže, zásobu vody a nabité akumulátory s pomerne veľkou kapacitou. Mohol teda poslúžiť ako akýsi „záchranný čln“. Avšak všetky zásoby boli určené na zásobovanie dvoch astronautov počas dvoch dní. Teraz museli vystačiť pre troch astronautov na štyri dni.
Oživenie lunárneho modulu
thumb|right|Lovell (vľavo), Swigert (v strede) a Haise (vpravo) v potemnelom interiéri [[lunárny modul|lunárneho modulu]]
Prvou, nie celkom ľahkou úlohou bolo oživiť lunárny modul skôr, ako vypadne rozvod elektriny vo veliteľskom module. Všetky systémy lunárneho modulu boli totiž z dôvodu úspory elektriny počas letu k Mesiacu vypnuté a na ich oživenie, t.j. k postupnému zapnutiu v definovanom poradí, malo dôjsť až na obežnej dráhe. Jedinou výnimkou boli elektrické výhrevné telieska, ktoré temperovali niektoré systémy lunárneho modulu, aby nedošlo k ich poškodeniu vplyvom extrémne nízkych teplôt kozmického priestoru. Tieto výhrevné telesá boli napájané z rozvodu veliteľského modulu. Z rovnakého rozvodu boli napájané aj relé tvoriace prepínač, ktorý mal odpojiť rozvod lunárneho modulu od veliteľského modulu a pripojiť ho na výkonné akumulátory lunárneho modulu. Problém však spočíval v tom, že sieť veliteľského modulu už v tejto chvíli nebola schopná poskytnúť výkon dostačujúci k zapnutiu relé prepínača.
Podobný problém riešilo riadiace stredisko pri jednej simulácii v rámci prípravy štartu Apolla 10. Vtedy bola simulovaná havária, pri ktorej mal lunárny modul tiež poslúžiť ako záchranný čln. Pri simulácii sa vtedy nepodarilo lunárny modul včas oživiť a simulácia skončila „smrťou“ posádky. NASA potom tento scenár vyradila z prípravy letov, pretože pravdepodobnosť podobnej havárie bola nízka. Pracovníci riadiaceho strediska sa však týmto scenárom napriek tomu (mimo oficiálne úlohy) ďalej zaoberali a získané skúsenosti sa teraz hodili. S využitím nadobudnutých skúseností sa podarilo riadiacemu stredisku za necelých 30 minút zostaviť zoznam úkonov nutných na oživenie elektrickej siete lunárneho modulu. Kľúčový trik vychádzal zo skutočnosti, že lunárny modul obsahoval dve sady akumulátorov – výkonnejšiu umiestnenú v zostupovej časti (descent stage) a menej výkonnú umiestnenú v návratovej časti (ascent stage). S využitím akumulátorov návratovej časti sa astronautom podarilo zapnúť relé prepínača a pripojiť tak rozvodnú sieť lunárneho modulu na výkonné akumulátory zostupovej časti.
Návrat na bezpečnú translunárnu dráhu
thumb|left|[[Mesiac zachytený posádkou z lunárneho modulu počas preletu. V pravej časti snímku je vidno deaktivovaný veliteľský modul]]
Aby sa ušetrilo čo najviac energie v akumulátore veliteľského modulu pre fázu neskoršieho zostupu zemskou atmosférou, bolo prijaté rozhodnutie vypnúť navigačný (guidance) systém veliteľského modulu, ktorý mal pomerne veľkú spotrebu, pretože ho okrem palubného počítača tvorili aj elektricky poháňané gyroskopy inerciálnej plošiny. Lunárny modul mal identický navigačný systém. Hneď ako bol oživený elektrický rozvod v lunárnom module, bolo potrebné oživiť jeho navigačný systém a preniesť do neho dáta z navigačného systému veliteľského modulu. Nestačilo však iba prečítať dáta z displeja vo veliteľskom module a zadať ich do palubného počítača lunárneho modulu. Dáta bolo treba prepočítať, pretože lunárny modul bol oproti veliteľskému modulu o 180 stupňov otočený (veliteľský a lunárny modul boli spojené „čelami“ k sebe, takže veliteľský modul vlastne letel spiatočky).
thumb|right|Vzďaľujúci sa Mesiac z Apolla 13 počas návratu k Zemi
Korekčný zážih PC+2 burn
Po návrate na bezpečnú translunárnu dráhu bolo potrebné vyriešiť ďalší problém. Pri použití tejto dráhy by kozmická loď pristála za štyri dni v Indickom oceáne, kam však nebolo možné počas tej doby dopraviť loď so záchranným tímom. Na palube lunárneho modulu boli zapnuté iba životne dôležité systémy, medzi ktoré nepatrilo vyhrievanie, takže astronauti trpeli zimou blížiacou sa bodu mrazu. Podarilo sa znížiť spotrebu z bežných 50 – 75 A na iba 12 A. Napriek tomu bola pri tejto spotrebe elektriny doba štyroch dní zostávajúcich do pristátia vzhľadom na obmedzenú kapacitu akumulátorov lunárneho modulu príliš dlhá.
Vysoká hladina oxidu uhličitého
thumb|right|Swigert s improvizovanou redukciou na pripojenie filtrov oxidu uhličitého
Medzitým sa objavil ďalší problém. V atmosfére lunárneho modulu stúpala koncentrácia oxidu uhličitého (CO2). Na znižovanie obsahu oxidu uhličitého boli určené filtre obsahujúce hydroxid lítny (LiOH). Ich kapacita inštalovaná v lunárnom module zodpovedala posádke dvoch astronautov počas dvoch dní. V súčasnej situácii však bola nedostatočná. Na palube veliteľského modulu boli síce podobné filtre, ale boli iného tvaru, a tak sa nedali použiť v lunárnom module. Našťastie vznik tohto problému predvídal zodpovedný pracovník riadiaceho strediska už od okamihu, keď sa dozvedel o nehode. So svojimi spolupracovníkmi vymýšľal, ako s využitím pomôcok, ktoré mali astronauti na palube, prispôsobiť filtre veliteľského modulu pre použitie v lunárnom module. Na základe jeho inštrukcií astronauti z ponožky, lepiacej pásky, plastového vrecka a plastového obalu letovej príručky vytvorili adaptér, umožňujúci inštalovať v lunárnom module filtre z veliteľského modulu.
Problém s navigáciou
Aj keď sa zážih PC+2 burn uskutočnil presne, začala sa loď odchyľovať od žiadúcej dráhy. Ukázalo sa, že príčinou je otvor na vypúšťanie odpadovej vody (moču) do voľného priestoru. Fungoval ako svojho druhu reaktívny motor, odchyľujúci loď zo správnej dráhy. Bolo treba uskutočniť ďalšie korekčné zážihy motoru, ale navigačný systém bol vypnutý. Ako zaistiť, že bude loď v okamihu zážihu smerovať správnym smerom? Do úvahy prichádzala iba technika používaná už v programe Mercury a Gemini, pri ktorej na orientáciu lode použili na zemskom povrchu dobre rozpoznateľnú hranicu medzi dňom a nocou. Zatiaľ čo v programe Mercury a Gemini túto metódu použili v malej vzdialenosti od Zeme, teraz sa loď nachádzala ďaleko od Zeme, a tak hrozilo nebezpečenstvo, že loď zorientujú nepresne. Pritom tzv. vstupný koridor do atmosféry bol veľmi úzky. Keby loď vstúpila do atmosféry pod nedostatočne ostrým uhlom, odrazila by sa od nej a zmizla by v hlbinách vesmíru. Keby naopak vstúpila do atmosféry pod príliš ostrým uhlom, zhorela by v dôsledku nadmerného tepelného namáhania spôsobeného trením o atmosféru.
Príprava veliteľského modulu na zostup
thumb|right|Zem z Apolla 13 počas návratu domov
Zatiaľ v riadiacom stredisku vrcholili práce na vývoji postupu, ktorým astronauti pripravia veliteľský modul na zostup atmosférou. Najmä bolo potrebné zaistiť dostatok elektrickej energie na pristátie. Akumulátor veliteľského modulu bol do značnej miery vybitý vo fáze pred oživením lunárneho modulu. Pozemný tím preto vypracoval postup, ako akumulátor dobiť z rozvodnej siete lunárneho modulu. Veliteľský modul nemal byť nikdy počas letu vypnutý. Neexistoval preto postup, ako ho za letu znova oživiť. Jediný existujúci postup oživenia veliteľského modulu sa za normálnych okolností vykonával dlho pred štartom.
Očakávalo sa, že sa podarí akumulátor veliteľského modulu nabiť na 20 až 25%. Bolo preto nevyhnutné s energiou šetriť. Za normálnych okolností sa začínalo oživenie veliteľského modulu zapnutím prístrojov zobrazujúcich namerané údaje, aby sa dalo sledovať ďalší postup oživovania. V tomto prípade sa rozhodlo prístroje zapnúť až nakoniec pred záverečnou kontrolou údajov. Celý postup oživenia preto museli astronauti bezchybne uskutočniť naslepo napriek ich vyčerpaniu spôsobeného zimou, nedostatkom spánku, stresom a pobytom v extrémne malom priestore.
Pristátie
thumb|left|Servisný modul po oddelení thumb|right|Oddelený lunárny modul Aquarius (Vodnár) potom, čo štyri dni slúžil ako záchranný čln. Vstúpil do zemskej atmosféry nad Fidži a zhorel thumb|right|Pristátie veliteľského modulu Apolla 13 v [[Tichý oceán|Tichom oceáne, 17. apríl 1970]]
Pred vstupom do atmosféry bol odhodený najprv servisný a potom lunárny modul. Až keď sa veliteľský modul vzdialil od servisného modulu, uvidela posádka rozsah poškodenia servisného modulu. V celej jeho dĺžke chýbal pruh hliníkového plášťa. Trhlina viedla až k hlavnému motoru, takže je pravdepodobné, že bol poškodený a bolo teda dobre, že ho po nehode nezažali. Stále ešte hrozili dve nebezpečia. Prvá obava vyplývala z možnosti, že výbuch poškodil tepelný štít, ktorý teraz pri prechode atmosférou nesplní svoju funkciu a kabína v atmosfére zhorí. Táto obava padla, keď sa po štvorminútovom výpadku spojenia vo fáze najväčšieho tepelného namáhania kabíny, spôsobeným vrstvou ionizovaného vzduchu v jej okolí, podarilo nadviazať s vracajúcou sa loďou rádiové spojenie. Posledné riziko vychádzalo z možnosti, že zlyhá systém na vypustenie brzdiacich padákov, ktorý mohol byť nefunkčný vplyvom jeho vystavenia extrémne nízkej teplote v tej fáze letu, keď bol vypnutý napájací systém veliteľského a servisného modulu. Našťastie sa ani táto obava nenaplnila a veliteľský modul Odyssey úspešne pristál v piatok 17. apríla 1970 o 18:07:41 UTC na hladinu Tichého oceánu. Miesto pristátia sa nachádzalo 540 km juhovýchodne od ostrova Niue a 4,5 km od čakajúcej lietadlovej lode USS Iwo Jima.
Príčiny havárie
thumb|left|Detail kyslíkovej nádrže číslo 2
Z opisu priebehu letu vyplýva, že príčinou nehody bola kyslíková nádrž číslo 2. Vyšetrovanie, ktoré nasledovalo po úspešnom pristátí Apolla 13, zistilo, že k nehode viedlo náhodné zreťazenie niekoľkých udalostí. Dodávateľom veliteľského a servisného modulu bola spoločnosť North American Rockwell, subdodávateľom kyslíkových nádrží potom spoločnosť Beech Aircraft Corporation. Podľa špecifikácií, ktoré North American Rockwell vydala v roku 1962, malo byť elektrické zariadenie nádrže (najmä vykurovacie telesá s termostatickými regulátormi a motory poháňajúce vrtule na premiešavanie kvapalného paliva) napájané z jednosmernej sústavy veliteľského modulu s napätím 28 V. V roku 1965 vydala North American Rockwell zmenu špecifikácie, podľa ktorej malo byť elektrické zariadenie kyslíkových nádrží v čase, keď sa raketa nachádza na štartovacej rampe, napájané jednosmerným napätím 65 V. To malo skrátiť dobu potrebnú na plnenie a natlakovanie nádrží. Beech Aircraft Corporation objednala termostatické spínače, ktorých účelom bolo regulovať teplotu vo vnútri nádrží, podľa pôvodnej špecifikácie. Do nádrží tak boli montované termostaty navrhnuté pre pôvodné napätie siete 28 V. Táto chyba by sama o sebe haváriu nespôsobila, lebo za normálnych okolností sa vykurovacie telesá zapínali vždy len krátkodobo. Preto predchádzajúce lety lodí Apollo prebehli úspešne, hoci termostaty ich kyslíkových nádrží boli takisto poddimenzované. V prípade Apolla 13 však nasledovali ďalšie udalosti, ktoré v konečnom efekte viedli k havárii.
Kyslíková nádrž číslo 2 Apolla 13 bola pôvodne určená pre let Apolla 10. Počas prípravy letu Apolla 10 však došlo k jej pádu z výšky niekoľkých centimetrov. Do Apolla 10 preto bola pre istotu zabudovaná náhradná nádrž a pôvodná bola odoslaná na inšpekciu. Inšpekcia žiadne poškodenie nádrže nezistila, a tak bola namontovaná do servisného modulu Apolla 13. Pri náraze však bolo zrejme poškodené plniace/vypúšťacie potrubie vnútri nádrže. To sa prejavilo počas prípravy štartu Apolla 13, keď nebolo možné po skúšobnom naplnení kvapalným kyslíkom nádrž vyprázdniť. Vyprázdnenie sa normálne vykonávalo tak, že sa do nádrže vháňal plynný kyslík, ktorý mal vytlačiť kvapalný kyslík von. Keď sa nedarilo nádrž vyprázdniť, padlo rozhodnutie zapnúť vykurovacie telesá vo vnútri nádrže, a tým napomôcť vyprázdneniu nádrže. Pri dlhodobom zaťažení termostatu napätím 65 V sa však jeho kontakty spiekli a termostat prestal vypínať. Keby v tom čase niekto analyzoval údaje o prúde tečúcom vykurovacím telesom, zistil by, že je neprerušovaný, z čoho by bolo možné vydedukovať, že termostat riadne nefunguje. Termostat mal zabezpečiť, že teplota vo vnútri nádrže nepresiahne asi 27 °C. Jeho porucha však spôsobila, že pri vyprázdňovaní nádrže dosahovala teplota viac ako 500 °C. Tak vysoká teplota poškodila teflonovú izoláciu napájania motorov premiešavacích vrtúľ, takže keď posádka počas letu zapla na pokyn zo Zeme premiešavanie paliva, došlo ku skratu a následnému výbuchu.
Poznámky
<references group="pozn."/>
Štátna meštianska škola a vila riaditeľa, Nitra
Budova je označená bronzovou tabuľou so stručným popisom kultúrnej pamiatky.
Architektonické riešenie
Budova je viacpodlažným objektom, ktorý bol po svojom vzniku jednoduchosťou a modernosťou príkladom pre svoje okolie. Na čelnej strane budovy nad vchodom bola umiestnená freska od grafika Michala Bíru - motív robotníka a matky, ktorí dvíhajú ruky a matka zdvíha svoje dieťa k slnku. Štátny znak a umelecký nápis z kovu na priečelí budovy vytvoril nitriansky sochár Július Bartfay.
Objekt má asymetrický trojkridlový pôdorys, ktorý pripomína najslávnejšiu nemeckú školu - budovu Bauhausu, ktorú navrhol architekt Walter Gropius. Táto bola architektovou inšpiráciou aj pre čisté a bezozdobné tvary. Výnimočné je pri tejto stavbe tiež uplatnenie asymetrie sledovaním funkčných požiadaviek i výtvarný princíp, ktoré sú dovedené do dôsledkov.
Vstup do tohto objektu sa nachádza netypicky na nároží – je orientovaný smerom k centru mesta, hlavné schodisko je otvorené do veľkého bočného vestibulu. Vpravo od vstupu vystupuje do popredia krídlo s telocvičňou. Učebne sú orientovane do dvora. Za školou postavili, podľa dobových zvyklosti, vilu pre riaditeľa – smerom k Wilsonovmu nábrežiu. Tato ma jednoduchú kubickú formu. Výrazným architektonickým prvkom je polkruhová markíza. V súčasnosti v nej sídli materská škôlka. Súčasťou celého komplexu bol aj robotnícky klub.
Latorický luh
Latorický luh je národná prírodná rezervácia v správe štátnej ochrany prírody Latorica.
Nachádza sa v katastrálnom území obce Boťany v okrese Trebišov v Košickom kraji. Územie bolo vyhlásené v roku 1967 na rozlohe 15,0800 ha. Ochranné pásmo nebolo určené.
Predmetom ochrany sú „''lužné lesné porasty vŕbových jelšín a brestových jasenín v inundačnom území rieky Latorica. Poskytuje možnosti využitia pre porovnávanie zmien v dôsledku vodohospodárskych úprav na Východoslovenskej nížine, ako aj pre typologický výskum“.''
Hronská Breznica
Hronská Breznica je obec na Slovensku v okrese Zvolen.
Atacazo
Atacazo je neaktívny stratovulkán, nachádzajúci sa v ekvádorských Andách, asi juhozápadne od Quita. Zložený je z masívneho andezitového pleistocénneho stratovulkánu a kaldery s priemerom, čiastočne vyplnenou dacitovými komplexmi, ktorá sa vyvinula neskôr v holocéne.
Hronská Breznica
Dejiny
Napriek prvej písomnej zmienke o „Brezenche“ až z roku 1424 možno s určitosťou predpokladať pohyb a pobyt ľudí v chotári obce už v starších časoch. Dokladá to nález bronzového oštepu z obdobia lužickej kultúry (1900 - 800 pred Kr.), no tiež poloha na križovatke pohronskej a cesty do Banskej Štiavnice. Do 16. storočia patrila dobronivskému panstvu, neskôr Jurajovi Thurzovi, Banskobystrickej komore a od 18. storočia čiastočne hradom Dobrá Niva a Šášov. Pri sčítaní v roku 1828 bolo v obci 30 domov a 226 obyvateľov, ktorí sa živili poľnohospodárstvom a prácou v lesoch.
Po roku 1848 bola obec zaradená do okresu Zvolen vo Zvolenskej župe. Od 12. augusta 1872 bola v prevádzke železničná trať Zvolen – Vrútky (prepojenie s Košicko-bohumínskou železnicou), od 10. augusta 1873 začala premávať aj úzkokoľajná trať do Banskej Štiavnice. Počas výstavby Trate mládeže boli pri obci postavené dva ubytovacie tábory. Verejné osvetlenie bolo zavedené v roku 1955, vodovod a vodojem boli dokončené v roku 1968 a výstavba kultúrneho domu začala v roku 1976.
Atacazo
Posledná erupcia sa odohrala pred 2 300 rokmi a vytvorila lávový dóm Ninahuilca. Pyroklastické prúdy tejto erupcie docestovali do vzdialenosti západne od centra výbuchu.
Iné projekty
.
Dryptosaurus
Dryptosaurus bol dvojnohý mäsožravý dinosaurus (teropód), žijúci v období vrchnej kriedy (asi pred 70 miliónmi rokov) na východe dnešnej Severnej Ameriky. Dryptosaura preslávil najskôr Charles Robert Knight svojou rekonštrukciou v roku 1896, kde prvýkrát zobrazuje dinosaura v aktívnej pohyblivej pozícii. Jediný druh tohto rodu je Dryptosaurus aquilunguis.
Opis
náhľad|vľavo|Veľkostné porovnanie Dryptosaura s človekom. Dryptosaurus bol mohutný dvojnohý predátor dorastajúci do dĺžky až. V bedrách bol vysoký okolo 1,8 m a mohol vážiť až okolo 1,2 t. Mal relatívne dlhé predné končatiny s troma mohutnými pazúrmi s dĺžkou až. Podľa nich dostal aj svoje druhové meno aquilunguis - „majúci pazúry podobné orlím“. Hlava bola rovnako ako u ostatných tyranosaurov pomerne mohutná. V každej čeľusti mal rad vykrajovaných zubov, ktoré sa smerom dozadu zväčšovali a po vypadnutí alebo zodrení postupne nahradzovali. Predkolenie mal dlhšie ako stehennú kosť, na základe čoho možno usudzovať, že to bol veľmi rýchly bežec. Chvost držal vystretý nad zemou a pomáhal si ním udržiavať rovnováhu.
Dejiny
náhľad|vľavo|Ilustrácia fosílii Dryptosaura (E. D. Cope, [[1871).]] V roku 1866 bola náhodne objavená nekompletná kostra (ANSP 9995) v jednom lome v New Jersey. Paleontológ Edward Drinker Cope opísal jej majiteľa menom gréckeho mytologického psa - ako Laelaps. Ten sa stal v poradí štvrtým dinosaurom, objaveným v Severnej Amerike (hneď po rodoch Hadrosaurus, Aublysodon a Trachodon). Neskôr sa však ukázalo, že pod názvom Laelaps bol už skôr opísaný istý roztoč, Copeov rival Othniel Charles Marsh preto v roku 1877 zmenil rodové meno na dodnes platné - Dryptosaurus.
Životné prostredie
Vzhľadom k veľmi nedostatočnému fosílnemu záznamu z východu USA nie je isté, ako vyzeral ekosystém Dryptosaura. V rovnakej oblasti bol však už v roku 1856 objavený tiež mohutný vtákopyskatý Hadrosaurus, ktorý mohol byť súčasťou jeho potravy. V oblasti sa tiež počas vrchnej kriedy vyskytovali pancierované nodosaury, tie však vzhľadom k telesnému „pancieru“ zrejme netvorili Dryptosaurovu korisť príliš často.
Konstancja Gładkowska
Konstancja Gładkowska, vydatá Grabowska, (* 2. jún 1810, Varšava – † 20. december 1889, Skierniewice) bola poľská speváčka, múza a prvá láska Fryderyka Chopina.
Životopis
Jej krstnou mamou bola nemanželská dcéra Stanislava II. Augusta Poniatowského, Konstancja Żwanowa. Študovala na konzervatóriu a v roku 1829 na koncerte sólistov stretla Fryderyka Chopina, pre ktorého sa stala zdrojom inšpirácie. Keď Chopin v roku 1830 odchádzal z Poľska, spievala na jeho rozlúčke. Po roku si prestali dopisovať. V roku 1832 sa vydala za Józefa Grabowskieho a žila v Raduczi pri Rawe Mazowieckiej. Manželstvo bolo šťastné, mali spolu 5 detí. V roku 1845 Konstancja Gładkowska trvalo oslepla. V roku 1878 jej muž zomrel a ona sa o rok neskôr presťahovala do Skierniewice, kde po jedenástich rokoch aj zomrela. Je pochovaná v Babsku. V Skierniewice, v dome, kde bývala, bolo zriadené jej malé múzeum.
Guillaume Lekeu
Guillaume Lekeu (* 20. január 1870, Verviers, Belgicko - † 21. január 1894, Angers, Francúzsko) bol belgický hudobný skladateľ.
Hochstatt
Hochstatt je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Haut-Rhin, v regióne Alsasko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Guillaume Lekeu
Životopis
V deviatich rokoch sa s rodičmi presťahoval do Poitiers, kde roku 1888 dokončil štúdium na lýceu. Potom na parížskej univerzite študoval filozofiu. Po dokončení sa začal plne venovať hudbe. Jeho učiteľmi boli Gaston Vallin, César Franck a Vincent d'Indy. V roku 1891 sa zúčastnil belgickej Prix de Rome, kde získal druhé miesto. Posledné tri roky sa venoval intenzívnemu komponovaniu. Zomrel vo veku 24 rokov na týfus. O pár mesiacov neskôr jeho priatelia usporiadali v Paríži koncert, na ktorom boli uvedené jeho diela.
Hochstatt
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Domprix
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Matej Zaťko
Životopis
Absolvoval teológiu na bohosloveckom učilišti v Banskej Bystrici (1930 – 1933), 1933 vysvätený za kňaza. Ako kaplán neskôr farár pôsobil na viacerých miestach, v Banskej Bystrici (1935 – 1937), farár v Slovenskej Ľupči (1937 – 1945). Politicky prenasledovaný, väznený, po prepustení pracoval v robotníckych povolaniach. Počas štúdií krátko písal lyrické verše, avškak tvorbe poézii sa venoval iba krátko. Výraznejšie sa prejavil ako autor detskej literatúry. Autor, zostavovateľ a prekladateľ náboženských knižiek pre deti a mládež, učebníc biblických dejín. V Slovenskej Ľupči písal kroniku, no zámer spracovať monografiu Slovenskej Ľupče zostal nerealizovaný. Polonofil, okren duchovnej spisby prekladal z poľ. divadelné hry, knihy pre deti, cestopisy a i. Popri literatúre sa venoval i maliarstvu a divadelníctvu, scénicky a režijne pomáhal ochotníkom v Banskej Bystrici. Člen a vedúci literárneho kruhu bohoslovcov v Banskej Bystrici, kde aktívne pracoval v Skaute ako veliteľ. V rkp. zanechal prozaické knihy pre mládež i autobiografiu, vydanú posmrtne pod názvom Z chalúpky na úvetrí. Článkami prispieval do detských, náboženských a kultúrnych časopisov a novín.
Dopravár
Dopravár môže byť:
Alfréd Piffl
Alfréd Piffl (* 13. jún 1907, Kerhatice nad Orlicí – † 26. jún 1972, Bratislava) bol český architekt. Na architektúru nazeral predovšetkým z pohľadu archeológa, pamiatkára a historika. Do verejného povedomia vstúpil najmä ako záchranca Bratislavského hradu a mnohých iných známych slovenských pamiatok.
Začiatky
Študoval na gymnáziu v Českej Třebovej. Odbornú vzdelanosť v oblasti architektúry a pozemného staviteľstva nadobudol na ČVUT v Prahe. Patril medzi excelentných študentov, vynikal mimoriadnym kresliarskym talentom, ktorý uplatnil hneď po absolvovaní základnej vojenskej služby, počas výkonu praxe v reklamnom oddelení firmy Baťa v Zlíne, kde navrhoval plagáty a pútače.
Kariéra
K práci tvorivého, projektujúceho architekta sa dostal hneď po ukončení pôsobenia na archeologickom ústave. Popri zamestnaní pracoval na doktorskej práci z oblasti dejín architektúry. Obhájil ju s vyznamenaním v roku 1937. Roku 1938 pomáhal organizovať reprezentatívnu výstavu Pražský barok v Uměleckej besede. Po jej skončení získal prvé stále pracovné miesto, stal sa vedúcim stavebného úradu kniežaťa Lobkowicza v Bíline.
V roku 1939 sa oženil s Blaženou Drahnou, s ktorou mal dvoch synov. Do roku 1946 prešiel viacerými zamestnaniami. V období protektorátu pôsobil v Ústí nad Labem, po vojne sa vrátil do kúpeľov Bílina. Bol splnomocnencom Národnej kultúrnej komisie pre záchranu kultúrnych a umeleckých hodnôt, prednášal na ČVUT a na Akadémii výtvarných umení v Prahe.
V rokoch 1946 až 1947 zhromaždil v Ústí nad Labem pre Národnú kultúrnu komisiu zbierku umeleckých diel, ktoré na Ústecku zachránil pred zlodejmi majetku zanechaného sudetskými Nemcami.
Gore Vidal
Gore Vidal, rodený Eugene Louis Vidal, (* 3. október 1925, West Point, New York – † 31. júl 2012, Los Angeles, Kalifornia) bol americký spisovateľ, scenárista a politik. Písal aj pod pseudonymami Edgar Box, Cameron Kay a Katherine Everard. Veľmi otvorene hovoril o homosexualite i politike.
Alfréd Piffl
Akademická pôda
Roku 1946 sa stal súkromným docentom, taktiež zvíťazil v konkurze na post profesora dejín architektúry na novozaloženej Fakulte Architektúry a pozemného staviteľstva na Slovenskej vysokej škole technickej (FAPS). Na Slovensko prišiel Piffl v roku 1947. Neskôr bol vymenovaný vedúcim Ústavu dejín architektúry, v rokoch 1950 – 1952 zastával funkciu dekana, vôbec prvého v histórii FAPS.
Gore Vidal
Gore Vidal bol celoživotný demokrat, dvakrát vstúpil do politiky a činil sa ako politický komentátor. Viac bol známy svojimi esejami ako románmi. Písal pre „The Nation“, „New Statesman“, „New York Review of Books“ a „Esquire“. Vidalovým predmetom a témou bola Amerika a bol dlhodobým kritikom jej zahraničnej politiky. Portrétoval USA ako rozkladajúce sa impérium v období od 1980 do svojej smrti. Bol tiež dobre známy svojimi široko publikovanými spormi s rôznymi osobnosťami, napríklad s Normanom Mailerom, Williamom Buckleyom a Trumanom Capotem.
Alfréd Piffl
Akademická pôda
Piffl mal veľmi kladný, ľudský prístup k študentom. Povodil ich po množstve pamiatok a archeologických nálezísk, výskumy v teréne v rámci fakulty spoločne realizovali v Banskej Štiavnici, Trnave, lokalite Šoldov či v dnes už nejestvujúcom Bratislavskom podhradí. Jeho najbližšími spolupracovníkmi - asistentmi boli Mikuláš Bašo, Ján Lichner a Daniel Majzlík.
Gore Vidal
Jeho najpozoruhodnejší román je Myra Breckinridge. Najznámejšie historické romány sú Julian, Burr a Lincoln. Jeho tretí román The City and the Pillar (1948) pobúril konzervatívnych kritikov ako jeden z prvých amerických románov, ktorý predstavil problém homosexuality. Vidal zamietol termíny „homosexuál“ a „heterosexuál“ ako nesprávne, tvrdil, že väčšina indivíduí má potenciál byť pansexuálmi. V scenári jeho epickej historickej drámy Ben-Hur (1959) sa objavil termín „gay sub-plot“, čo sa dá preložiť ako „homosexuálna vedľajšia zápletka“. Dielo Ben-Hur vyhralo cenu Academy Award for Best Picture.
V čase svojej smrti bol Vidal posledným z generácie amerických spisovateľov – prozaikov, ktorí slúžili v druhej svetovej vojne. Do tejto generácie sa obvykle zaraďujú Jerome David Salinger, Kurt Vonnegut, Norman Mailer a Joseph Heller. Možno slávny pre svoj žieravý humor, bol Vidal považovaný za odpoveď 20. storočia Oscarovi Wildovi.
Mladosť
Vidal sa narodil ako Eugene Louis Vidal vo West Point, New York, ako jediné dieťa Eugene Luthera Vidala a Niny Goreovej (1903–1978). Stredné meno Louis bolo nedorozumením zo strany otca, ktorý si nevedel spomenúť, ako sa sám volá, ako Gore Vidal vysvetlil vo svojich memoároch „Palimpsest.“ Keď mal štrnásť rokov, na konfirmácii dostal krstné meno Luther, čo bolo správne stredné meno jeho otca.
Narodil sa v Cadet Hospital pri United States Military Academy (West Point), kde jeho otec v hodnosti poručík bol prvým leteckým inštruktorom. Budúci spisovateľ nebol pokrstený až do januára 1939, ako sám spomenul v jednom rozhovore. Konfirmovaný bol v episkopálnej cirkvi vo Washingtonskej katedrále ako Eugene Luther Gore Vidal. V roku 1941 si Vidal už písal obidve mená aj priezviská, keďže potreboval ostré, dôležité meno, keď ašpiroval na kariéru spisovateľa či politického lídra (podľa vlastného vyjadrenia).
Vidalov otec slúžil ako riaditeľ Commerce Department's Bureau of Air Commerce (1933–1937) v Rooseveltovej administratíve, kde bol jedným z prvých leteckých inštruktorov a bol veľkou životnou láskou Amelie Earhartovej (pilotka a spisovateľka). V rokoch 1920 - 1930 bol spoluzakladateľom troch amerických leteckých spoločností: „Ludington Line“, „Eastern Airlines“, „Transcontinental Air Transport“ (TAT), ktorá sa stala TWA, a „Northeast Airlines“, ktorú založil s Earhartovou, takisto ako „Boston and Maine Railroad“. Vidal starší sa zúčastnil na LOH 1920 a 1924 (siedmy v desaťboji, v päťboji bol US-coachom mužstva).
Bertramka
thumb|Vila Bertramka
Gore Vidal
Mladosť
Vidalova matka bola členkou divadelnej spoločnosti a mala debut na Broadwayi v hre „Sign of the Leopard“ v 1928. Vydala sa za Vidala st. v 1922 a rozviedla v 1935. Nasledovali dve manželstvá s Hughom D. Auchinclossom, neskorším nevlastným otcom Jacqueline Kennedy Onassis a mala dlhú aféru s hercom Clarkom Gableom. Ako Nina Auchincloss alternovala delegáta v roku 1940 na Democratic National Convention (zasadanie demokratickej strany).
Alfréd Piffl
Bratislavský hrad
náhľad|[[Bratislavský hrad]] Najvýznamnejšie obdobie Pifflovho profesionálneho pôsobenia na území Slovenska je späté práve s hlavným mestom a Bratislavským hradom. Spoločne s maliarom Jankom Alexym sa zaslúžili o dnešnú podobu hradu. Obaja si rekonštrukciu hradu stanovili za prvoradú prioritu. Alexy sa venoval propagačnej a osvetovej činnosti, Alfréd Piffl skúmal a dokumentoval.
Na jar roku 1953 sa začalo zameriavanie hradných ruín a výskumy hradného areálu. Pri spracovávaní štúdie Pifflovi asistovali okrem kolegov architektov aj študenti. Na základe výskumov sa stanovili metódy pamiatkovej obnovy objektu. 21. apríla 1954 si do denníka Piffl zaznamenal: „ ...Tak sa začalo pracovať! Štúdia rekonštrukcie bola v roku 1955 predvedená Povereníctvu kultúry. Práce pokračovali aj napriek neustáleho nedostatku pracovnej sily. Piffl verboval brigádnikov aj z radov študentov architektúry.
Obvinenie a uväznenie
V auguste 1957 bol z dôvodov vykonštruovaného obvinenia z ohovárania spriatelenej mocnosti na 2 roky uväznený. O príčinách jeho zatknutia sa šírili legendy. Jednou z nich bola verzia o hradnej studni a vykopaní tajnej chodby pod Dunajom do Rakúska, kde vraj profesor odovzdal svojmu príbuznému kardinálovi Pifflovi klenoty z Korunovačnej veže (nikdy sa s ním však nestretol). Iná verzia hovorí o urazenej márnivosti človeka, ktorému profesor zabránil ako prvému vstúpiť do studne Bratislavského hradu.
Bertramka
Bertramka je usadlosť v Prahe na Smíchove.
Gore Vidal
Mladosť
Vidal mal polovičných súrodencov z neskorších manželstiev jeho rodičov: Vance Vidal, Valerie Vidal, Thomas Gore Auchincloss a Nina Gore Auchincloss a štyroch nevlastných bratov z matkinej strany a z tretieho manželstva s generálom Robertom Oldsom, generálom letectva, ktorý zahynul v roku 1943, desať mesiacov po sobáši. Vidal mal viacerých synovcov vrátane Burra Steersa, spisovateľa a filmového režiséra a maliara Hugha Auchincloss Steersa (1963–1995).
Alfréd Piffl
Obvinenie a uväznenie
Boli mu odňaté všetky akademické tituly, dostal zákaz vstupu na fakultu. Po prepustení z väzenia prešiel niekoľkými podradnými zamestnaniami. Pracoval napríklad v panelárni v Trnávke a na národnom výbore v Senci, neskôr aj na stavebnom úrade v Pezinku. K výskumníckej činnosti sa oficiálne dostal až na sklonku života, a to prostredníctvom Archeologického ústavu SAV v Nitre. Dokumentoval nálezy na Devínskom hrade, Vodnej veži v Bratislave a Gerulate v Rusovciach. Ako vedúci výskumu zvyšku bratislavského Podhradia mohol pred jeho zbúraním dokončiť dokumentačné práce, ktoré začal s pomocou študentov fakulty architektúry vykonávať už v roku 1949. Zdokumentoval aj dnes už neexistujúce historické domy a ulice v Pezinku a Karlovej Vsi.
Bertramka
Dejiny
Pôvodne tu stál starý drevený vinohradníkcy domček. Miesto neho bola na konci 17. storočia postavená z lomovej opuky nová usadlosť pomenovaná po Františkovi z Bertramu, jej treťom majiteľovi – získal ju v dražbe v roku 1743. Neskôr dal usadlosť upraviť na letovisko podľa vzoru predmestských víl. V roku 1784 ju kúpila operná speváčka Josefína Dušková so svojim manželom Františkom Xaverom Duškom. Iich hosťom tu bol v rokoch1787 a 1791 Wolfgang Amadeus Mozart, ktorý tu dokončoval operu Don Giovanni pred jej pražskou premiérou.
Alfréd Piffl
Dielo a ocenenia
Je autorom niekoľkých kníh, viac ako tisícky obrazov, kresieb a litografií.
Bertramka
Dejiny
Usadlosť tvorí areál ktorého hlavným objektom je obytná budova obrátená hlavným priečelím do dvora. Hlavnými viditeľnými prvkami tejto stavby sú predsunuté dvojramenné schodisko a lodžia. Južné krátke čelo budovy sa otvára do priestoru stúpajúcej záhrady. Oproti je stodola s trojposchodovou sýpkou. Hneď vedľa domu stojí prízemná časť bývalého vinohradníckeho lisu so silným murivom. Miesto neho je tu dnes Pamätník Wolfganga Amadea Mozarta a manželov Duškových so stálou expozíciou.
Celý objekt prešiel rekonštrukciou v roku 1956 pri príležitosti 200. výročia Mozartovho narodenia. Ďalšie opravy prebehli v rokoch 1986 a 1987. Usadlosť, ktorá je od roku 1964 pamiatkovo chránená, sa nachádza v ''Mozartovej ulici č. p. 2''.
Záhrada
Pôvodne úžitková záhrada a vinohrad boli na konci 18. storočia nahradené parkovou úpravou. Bola tu napr. gaštanová alej, ktorá zmizla pri požiari v roku 1871 a potom, čo došlo k veľkej prestavbe usadlosti.
Zatvorené
Bertramka je zatvorená od 1. novembra 2009.
Alfréd Piffl
Dielo a ocenenia
V júni 2007 bol ocenený in memoriam cenou mesta Ústí nad Orlicí.
Od roku 1991 nesie jeho meno ulica v Bratislavskej Petržalke.
Gore Vidal
Mladosť
Vidal odišiel do Washington, D.C., kde nastúpil na Sidwell Friends School a potom „St. Albans School“. Odkedy senátor Gore oslepol, jeho vnuk mu často robil spoločnosť. Senátorov izolacionizmus prispel k vytvoreniu politickej filozofie jeho vnuka, ktorou je kritika zahraničnej a domácej politiky zatienenej americkým imperializmom. Gore Vidal nastúpil do St. Albans v 1939, ale opustil ho, aby študoval vo Francúzsku. No po vypuknutí druhej svetovej vojny sa vrátil a študoval v Los Alamos Ranch School v 1940, neskôr prešiel do Phillips Exeter Academy v Exeter, New Hampshire. Roy Hattersley o tom napísal: "z dôvodov, ktoré nikdy nevysvetlil, nešiel do Harvardu, Yale alebo Princetonu s inými členmi jeho sociálnej triedy ".
Čoskoro nastúpil do armády. Stal sa práporčíkom na lodi v F.S. 35th, ktorá kotvila pri Dutch Harbor. Po troch rokoch dostal artritídu.
Kariéra spisovateľa
Vidal začal písať v 1946, keď mal 21 rokov. Jeho prvým dielom bol vojnový román „Williwaw“, ktorý bol založený na téme jeho služby v Alaskan Harbor počas druhej svetovej vojny. Román s úspechom uverejnil v 1948 a vzbudil pozornosť hlavne kvôli téme homosexuality. Venoval ho J.T. O desaťročie neskôr, po rozruchu okolo identity J.T., Vidal potvrdil, že to boli iniciály jeho lásky zo St. Albans James "Jimmy" Trimble III, zabitého v bitke o Iwo Jimu v marci 1945. Vidal neskôr povedal, že Trimble bol jedinou osobou, ktorú kedy ľúbil.
Vidal písal okrem románov hry, filmové scenáre a televízne seriály. Dve hry - „The Best Man“ (1960) a „Visit to a Small Planet“ (1955), boli hrané na Broadwayi a úspešne sfilmované. Dve skoršie TV-hry boli „A Sense of Justice“ (1955) a „Honor“.
V 60. rokoch napísal tri romány. Prvý, „Julian“ (1964) pojednáva o rímskom cisárovi Juliánovi Apostatovi a druhý „Washington D.C.“ (1967) sa zameral na politický klan počas prezidentovania Franklina D. Roosevelta. Tretí román je satirická transsexuálna komédia „Myra Breckinridge“ (1968), variácia na Vidalove témy sexu, genderu a populárnej kultúry.
Písal tiež satirické komédie, napríklad „Myron“ (1974, sequel ku Myra Breckinridge), „Kalki“ (1978), „Duluth“ (1983), Live from Golgotha: The Gospel according to Gore Vidal (1992) a The Smithsonian Institution (1998).
Politické aktivity a názory
Okrem jeho starého otca politika mal Vidal spojenie s Demokratickou stranou: jeho matka Nina bola vydatá za Hugha Auchinclossa,jr. prastrýka Jacqueline Bouvier Kennedyovej. On sám bol piatym synovcom Jimmyho Cartera. Z toho vyplýva, že Vidal bol vzdialeným bratrancom senátora Ala Goreho. V roku 1960 bol neúspešným kandidátom Demokratickej strany do Kongresu. Voľby stratil u voličov v tradične republikánskom volebnom dištrikte v „Hudson River“. Medzi jeho podporovateľov patrila Eleanor Rooseveltová, Paul Newman a Joanne Woodwardová, neskorší dlhoroční Vidalovi priatelia.
Medzi 1970 a 1972 bol jedným z predstaviteľov People's Party. V 1971 napísal článok v časopise Esquire, v ktorom obhajoval advokáta amerických spotrebiteľov Ralpha Nadera pred prezidentom počas prezidentskej volebnej kampane.
Vyjadril sa, že prezident Franklin Delano Roosevelt svojvoľne provokoval Japoncov k útoku na Pearl Harbor, aby uľahčil americký vstup do svetovej vojny. Počas intervjú v 2005 nazvanom Why We Fight, Vidal povedal, že počas posledných mesiacov druhej svetovej vojny sa Japonci skúšali vzdať Američanom, bezúspešne. Povedal: "They were trying to surrender all that summer, but Truman wouldn't listen, because Truman wanted to drop the bombs." Keď sa novinár spýtal prečo, Vidal odpovedal: "To show off. To frighten Stalin. To change the balance of power in the world. To declare war on communism. Perhaps we were starting a pre-emptive world war."
Vidal komunikoval s teroristom Timothy McVeighom vo väzení a zistil, že tento zaútočil na federálnu budovu v Oklahoma City ako odpoveď za úlohu FBI v masakri pri Waco v Texase a pri incidente v Ruby Ridge v roku 1992.
Vidal bol členom výboru pre dohľad The World Can't Wait, ľavicovej organizácie, ktorá chcela zamietnuť Bushov vládny program a obhajoval impeachement Georga W. Busha za vojnové zločiny. V roku 1977 bol jedným z 34 osobností, ktoré podpísali otvorený list nemeckému kancelárovi Helmutovi Kohlovi, publikovanému v novinách Herald Tribune, v ktorom protestovali proti hnutiu scientologistov v Nemecku. Vidal bol veľmi kritický voči tomuto hnutiu.
Kritika Bushovej administrácie
Vidal bol silno kritický proti Bushovmu vládnutiu, raz ho popísal ako "the stupidest man in the United States" a počítal jeho vládu za jednu z tých, čo majú najexpanzívnejšiu politickú agendu. Vyjadril názor na roky Bushovej administrácie v zmysle, že chcel získať kontrolu nad ropou v strednej Ázii potom, ako získali skutočnú kontrolu nad ropou z Perzského zálivu v 1991.
O konšpiračných teóriách okolo útoku na Dvojičky 11. septembra 2001 Vidal povedal v máji 2007: „''I'm not a conspiracy theorist, I'm a conspiracy analyst. Everything the Bushites touch is screwed up. They could never have pulled off 9/11, even if they wanted to. Even if they longed to. They could step aside, though, or just go out to lunch while these terrible things were happening to the nation. I believe that of them.''“
Filmové aktivity
V 60. rokoch 20. storočia Vidal odcestoval do Talianska, kde dostal úlohu - cameo - vo Felliniho filme Roma.
V roku 1992 sa objavil vo filme „Bob Roberts“ spolu s Timom Robbinsom. Hral aj vo filmoch svojho synovca Burra Steersa, ktorý ich režíroval. V roku 2005 sa objavil v "Trailer for the Remake of Gore Vidal's Caligula" videohre, ktorá bola uvedená na „Benátskom Biennale“ a je v zbierke Guggenheimovho múzea.
Vidal bol spodobený ako dieťa v „Amelia“ (2009) kanadským hercom Williamom Cuddym a ako mladík v „Infamous“ (2006), čo bol príbeh Trumana Capoteho, americkým hercom Michaelom Panesom.
Dramatická tvorba
Vidal tiež napísal pôvodnú pracovnú verziu kontroverzného filmu „Caligula“, ale neskôr zrušil názov, keď režisér Tinto Brass a herec Malcolm McDowell prepísali scenár, významne zmeniac zvuk a námet. Producenti sa neskôr pokúsili zachrániť niektoré Vidalove predstavy vo filmovej postprodukcii.
Boulon (Calvados)
Boulon je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Calvados, v regióne Dolná Normandia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 585 obyvateľov (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdechovice (okres Pardubice)
Zdechovice (okres Pardubice) je obec v Česku v okrese Pardubice v Pardubickom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 617 obyvateľov, z toho 325 mužov a 292 žien, pričom priemerný vek v obci bol 40,4 roka (muži 38,6 roka, ženy 42,4 roka).
Protiklad
Protiklad je jeden z pólov rozporného celku uvažovaný samostatne, no v skutočnosti existujúci iba vo vzťahu k druhému protikladu. Protiklad je entita, ktorá neguje inú entitu (druhý protiklad), vzájomne sa s ňou vylučuje.
Anaximandros neuznáva vznikanie vecí v dôsledku kvalitatívnej zmeny prvku, ale v dôsledku vylučovania protikladov na základe večného pohybu. ''Protiklady… sú teplé a studené, suché a vlhké a iné. (zo Simplikia)'' Iní filozofi nechávajú z hmoty vylučovať protiklady v nej obsiahnuté, ako tvrdí aj Anaximandros (z Aristotela).
Štartovací komplex 39 v Kennedy Space Center
náhľad|300px|Pohľad na štartovací komplex 39 v roku 2022. V popredí [[nosná raketa|raketa Falcon 9 s kozmickou loďou Crew Dragon spoločnosti SpaceX na rampe LC-39A a v pozadí ťažká raketa NASA Space Launch System s loďou Orion na rampe LC-39B]]
Štartovací komplex 39 (skratka: LC-39) je rozsiahla oblasť so súborom zariadení v Kennedyho vesmírnom stredisku na ostrove Merritt na Floride v USA. Vybudovaný bol pre program Apollo, neskôr bol upravený pre potreby programu Space Shuttle. Ďalšie úpravy od roku 2007 pripravovali LC-39 na účely programu Constellation, ktorý však bol v roku 2010 zrušený. Po predstavení novej koncepcie americkej kozmonautiky v roku 2011 došlo v nasledujúcich rokoch k úpravám komplexu 39B pre štarty rakiet Space Launch System, od roku 2017 v rámci programu Artemis. Od roku 2017 slúži rampa 39A pre štarty rakiet spoločnosti SpaceX.
História
Prvotný návrh štartovacieho komplexu 39 obsahoval päť rámp s rozostupom 8 700 stôp, aby sa zabránilo havárii v prípade výbuchu. Tri boli plánované na výstavbu, dve boli rezervované na používanie do budúcna. Číslovanie rámp bolo v tom čase zo severu na juh, pričom najsevernejšia bola LC-39A a najjužnejšia LC-39C. LC-39A nebola nikdy postavená a LC-39C sa stala v roku 1963 rampou LC-39A.
náhľad|Letecký pohľad na štartovací komplex 39 v období [[program Apollo|programu Apollo]]