cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Dejiny Spojeného kráľovstva
Feudalizmus
Aj keď bol Viliam Dobyvateľ úspešne korunovaný za kráľa, boje pokračovali. Sasi naďalej organizovali povstania, ktoré normanská armáda tvrdo potláčala. Postupovala z dediny do dediny a ničila všetky strategické miesta, ktoré by mohli Sasom pomôcť. Hlavne v severných oblastiach v okolí Durhamu a Yorku bolo veľa zničených dedín. Čo sa týka šľachty, v jej zložení došlo k zmenám. Z pôvodných saských grófov a biskupov sa udržali len tí, ktorí uznali Viliama za kráľa. Väčšina bola nahradená normanskými šľachticmi, ktorých pozýval do krajiny Viliam. V Británii prevládol tzv. feudalizmus: Vlastníkom všetkej pôdy v štáte bol kráľ. Časť pôdy dával do prenájmu šľachte (1/2), časť cirkvi (1/4), moc ktorej postupne silnela a cirkevní hodnostári na čele s pápežom mali veľký vplyv na rozhodnutia panovníka, a časť si nechal pre seba (1/5). Títo správcovia mu za pôdu museli prisľúbiť vernosť a odvádzať mu časť výnosov ako daň. V prípade vojny museli kráľovi poskytnúť mužov do vojska. Správca-vazal mohol taktiež časť svojej pôdy dať do prenájmu nižšej šľachte, rytierom alebo aj slobodným občanom. niektorí pôdu splácali poskytnutím vojenskej podpory, iní časťou úrody. Obyvatelia museli platiť aj daň cirkvi. Ak nejaký šľachtic zomrel, pôdu dedil najstarší syn, no najskôr musel dostať povolenie od kráľa (za príslušný poplatok). Ak šľachtic nemal potomka, pôda sa vrátila kráľovi a ten ďalej rozhodoval čo s ňou. Tieto vzťahy medzi lénnym pánom a vazalom pretrvali s menšími zmenami veľmi dlho, dokonca prísaha vernosti lénnemu pánovi je dodnes súčasťou kráľovskej korunovácie. Tento systém bol dôležitý aj pre panovníka, lebo keby nedaroval pôdu svojim vazalom, neposkytli by mu vojenskú podporu a mohli by sa vzbúriť. Tak by mohol prísť o svoje majetky aj trón. Viliam chcel presne vedieť veľkosť svojho majetku, aby mohol odhadnúť výnosy z prenájmu pôdy. Taktiež potreboval vedieť počty obyvateľov, aby mohol zaviesť dane. Preto dal v roku 1086 spísať všetky údaje o krajine v Knihe posledného súdu. Poskytla o nej kompletný ekonomický a hospodársky obraz a umožnila ďalšiu významnú reformu, ktorá takisto pretrvala doteraz. Boli to dane, ktoré museli platiť všetci obyvatelia buď peňažnou alebo naturálnou formou. Kráľ zodpovedal aj za zákony a poriadok v štáte, no výkon spravodlivosti ponechal na grófoch v jednotlivých krajoch. Zákony sa v jednotlivých grófstvách líšili, boli zmesou saského a normanského práva. Z Normandie prišla aj nová kultúra, prejavujúca sa hlavne v architektúre. Stavali sa nové typy budov v románskom štýle. Mali hrubé, masívne múry na ochranu pred nepriateľom. Vznikali najmä zámky a katedrály.
Normandia
Keď Viliam roku 1087 zomrel, zanechal Normanské vojvodstvo najstaršiemu synovi Róbertovi a kráľom Anglicka sa stal ďalší syn Viliam II. Ryšavý. Róbert odišiel na križiacku výpravu proti Moslimom, a tak Viliam II. spravoval obe časti krajiny. Ale roku 1100 zahynul pri nehode na poľovačke a nezanechal následníka (nebol ani ženatý). Najmladší syn Viliama Dobyvateľa Henrich si uvedomil šancu na trón, no musel rýchlo konať. Dal sa korunovať za kráľa vo Westminsteri. Medzitým sa Róbert vrátil z križiackej výpravy a hodlajúc presadiť svoje nároky na trón, začal chystať armádu. Normanská šľachta sa musela rozhodnúť, na koho stranu sa pridá. Nakoniec si zvolili Henricha I a Róbert ustúpil do Normandie. Henrich vedel, že ho bude nasledovať mnoho šľachticov, ktorí ho podporovali a on by tým mohol stratiť pôdu a výnosy z nej. Preto roku 1106 vtrhol do Normandie a zajal Róberta. Odvtedy boli Normandia a Anglicko zjednotené pod jedným vládcom. Henrichovým hlavným cieľom bolo uchovanie oboch krajín pre svojho dediča. Vytrvalo odolával pokusom francúzskych šľachticov, ktorí sa usilovali o získanie Normandie. Ale v roku 1120 mu zomrel jediný syn a Henrich musel uznať svoju dcéru Matildu ako nástupkyňu trónu. Vydal ju za významného francúzskeho šľachtica Geoffreya V. Geoffrey bol dedičom pozemkov v Anjou, území juhozápadne od Normandie a Henrich dúfal v ďalšie rozšírenie územia. Pred smrťou mu ostatní šľachtici pod prísahou sľúbili, že nechajú vládnuť Matildu, ale Henrichova hádka s Geoffreym situáciu zase skomplikovala. Okrem Matildy a jej manžela, ktorí v tom čase žili vo Francúzsku, sa objavil ďalší uchádzač, Štefan z Blois. Šľachtici ho po období váhania uznali za kráľa. Bol pomerne slabý panovník, napriek svojim dobrým vojenským schopnostiam. O štyri roky neskôr Matilda vtrhla do krajiny a spor o trón prerástol do občianskej vojny. Nakoniec sa dohodli, že Štefan môže vládnuť dovtedy, kým Matildin syn Henrich II. nebude dostatočne zrelý na kraľovanie. Štefan do roka zomrel a krajina, pomaly sa zotavujúca z občianskej vojny, mala opäť právoplatného vládcu z novej, Plantagenetovskej dynastie.
Plantagenetovci
Henrich II. sa najskôr zbavil šľachty, ktorá podporovala Štefana z Blois. Ďalej sa zaoberal rozširovaním územia kráľovstva. Ako syn Geoffreyho Plantageneta pripojil k Británii pozemky v Anjou a manželstvom s Eleonórou Akvitánskou zdedil aj ďalšie majetky južne od Anjou. Jeho ríša siahala od škótskych hraníc až po Pyreneje. Dokonca vo Francúzsku vlastnil viac pôdy ako tamojší kráľ, hoci bol stále jeho vazalom. Zaviedol nový, jednotný právny systém, ktorý nahradil saské zvykové právo. V tomto období vrcholil boj o moc medzi panovníkom a cirkvou. Spory pretrvávali už od vlády Viliama II. Ryšavého. Kráľ chcel dostať cirkev pod svoju kontrolu a vymenúvať biskupov. Arcibiskup s tým nesúhlasil, argumentujúc, že kráľ je podriadený bohu, a preto by cirkev mala rozhodovať o duchovných aj svetských veciach. Situácia sa zmenila, keď Henrich II. v roku 1162 vymenoval svojho priateľa Tomáša Becketa za arcibiskupa v Canterbury. Ten najskôr akceptoval jeho reformy, no keď Henrich vydal konštitúciu, ktorá povoľovala súdiť cirkevných hodnostárov svetským súdom, ušiel do Francúzska. Roku 1170 sa vrátil a vystúpil proti kráľovi, obhajujúc práva cirkvi. Henrich sa nahneval a v záchvate hnevu sa opýtal "Nenájde sa snáď nikto, čo by ma zbavil toho otravného kňaza?" Jeho rytieri to zle pochopili a zavraždili Becketa priamo v katedrále. Táto udalosť šokovala celú kresťanskú Európu. Tomáš Becket bol vyhlásený za svätého a z Canterbury sa stalo pútnické miesto. Henrich musel poprosiť pápeža o odpustenie a vzdať sa niektorých privilégií. Na istý čas sa moc cirkvi dostala do popredia. Henrich sa taktiež dostal od sporu so svojimi synmi, ktorí bránili záujmy svojho lénneho pána, francúzskeho kráľa. Henrich zomrel, sklamaný zo svojich detí, v roku 1189 a jeho syn Richard sa stal kráľom. Richard I. Levie srdce bol populárny kráľ, napriek tomu, že v Británii strávil len málo času. Najskôr sa zúčastnil križiackej výpravy do Svätej zeme, neskôr bol zajatý rakúskym vojvodom a trvalo takmer dva roky, kým Angličania za neho zaplatili výkupné. Po jeho smrti roku 1199 sa vlády ujal jeho brat Ján Bezzemok.
Veľká listina slobôd
Ján Bezzemok bol slabý panovník, navyše veľmi lakomý. Obmedzil právomoci oblastných súdov a väčšinu prípadov riešil sám na kráľovskom súde kvôli zisku. Taktiež zvýšil dedičské poplatky za pôdu po smrti predka. S cirkevnou a štátnou pôdou narábal vo svoj prospech. Jeho popularita ešte klesla v roku 1204, keď francúzsky kráľ napadol Normandiu a Ján napriek nárokom na šľachticov, nebol schopný ubrániť ich pôdu pred zabratím – preto ho nazvali Bezzemok. Šľachtici sa pochopiteľne búrili a kráľ stratil svoju autoritu. Taktiež mal spor s pápežom kvôli vymenovaniu arcibiskupa v Canterbury. Roku 1215 sa pokúsil získať späť Normandiu, no šľachta mu odmietla poslušnosť a neposlala mužov do kráľovskej armády. Zhromaždila sa v Londýne, kde sa k nej pripojili aj mešťania a Ján bol nútený s nimi podpísať dohodu. Vydal Veľkú listinu slobôd (Magna charta), 1215 – symbol občianskej slobody. Zväčšila práva slobodných občanov a šľachte dala nové privilégiá. Okrem iného kráľovi zakazovala bezdôvodne zvyšovať dane. Odvtedy feudálny systém upadal – kráľ už nemal neobmedzenú moc, lebo šľachtici mohli argumentovať touto listinou. Navyše, títo začali spolupracovať s vrstvou bohatých mešťanov. Listinu musel uznať každý ďalší kráľ až do 16. storočia.
Parlament
Ján nedodržiaval listinu dôsledne a občianskej vojne zabránila len jeho smrť v roku 1216. Jeho syn Henrich III. mal iba 9 rokov, a tak bol spočiatku pod kontrolou šľachticov zvýhodnených Veľkou listinou slobôd. Keď bol konečne schopný samostatne vládnuť, snažil sa vymaniť spod vplyvu šľachty a za poradcov si vybral svojich zahraničných priateľov. Viedol nákladnú vojnu na podporu pápeža na Sicílii a vo Francúzsku, čo sa samozrejme nepáčilo šľachte. Vypukla občianska vojna, v ktorej vodca šľachticov Simon de Montfort v roku 1258 prevzal vládu a zvolil radu šľachticov, ktorú nazval parlament. Parlament spravoval kráľovské financie a Henrich sa musel vzdať svojich poradcov. Šľachta a mešťania súhlasili s novým systémom, lebo ich oslobodil od ťažkých daní, ktoré uvalil Henrich na financovanie vojny. Niektorí šľachtici však zostali verní Henrichovi. Tento v roku 1265 porazil Montforta, ale zachoval určitú rovnováhu medzi kráľom a šľachtou. Po ňom nastúpil na trón jeho syn Eduard I. Zdokonalil Montfortov parlament, ktorý síce mohol vydávať zákony a politické rozhodnutia, ale šľachtici v ňom neboli schopní zabezpečiť kráľovi dostatok peňazí. To bolo možné iba zvýšením daní, na to však bol potrebný súhlas tých, ktorých sa to týkalo. Preto Eduard zriadil druhú komoru parlamentu, snemovňu reprezentantov. Zastúpenie v nej mala nižšia šľachta, rytieri aj mešťania. Každé grófstvo malo dvoch reprezentantov, ktorí boli nútení akceptovať zvýšenie daní. Podobné parlamenty fungovali aj v iných krajinách, no anglický bol výnimočný tým, že v ňom mali zastúpenie všetky vrstvy spoločnosti. Spolupráca medzi nimi bola dôležitá pre ďalšie fungovanie monarchie.
Vzbura
Eduard sa nezaoberal stratenými územiami vo Francúzsku, ale snažil sa získať pod svoju kontrolu zvyšok Británie. Normanským šľachticom dovolil robiť výboje na územie Walesu. Tí postupne získali územia pozdĺž hranice, premiešali sa s pôvodným obyvateľstvom a vytvorili novú spoločenskú vrstvu Walesanov a Normanov, ktorí boli vazalmi anglického kráľa. Walesania, ktorí neboli pod kontrolou Anglicka, žili na západe krajiny v hornatej oblasti, vedení Llewelynom Gruffyddom, princom z Gwynedu, ktorý sa snažil získať nezávislosť od Anglicka. Eduard ho v roku 1282 porazil a v roku 1284 získal cely západný Wales. Do oblastí ovládaných Normanmi nezasahoval, lebo nechcel mať konflikty so svojou šľachtou. Svojho syna slávnostne vymenoval za princa z Walesu. Odvtedy tento titul patrí najstaršiemu kráľovskému synovi. Írsko bolo ovládnuté Normanmi v roku 1169. Eduard I. sa obával, že sa stanú nezávislými a sám sa vydal do Írska. Presvedčil írskych vodcov aj Normanov, aby uznali jeho nadvládu. Taktiež naliehal na pápeža, aby mu umožnil prevziať keltskú cirkev pod svoju kontrolu. Eduard vynakladal veľa finančných prostriedkov na získanie Walesu a Škótska, a preto nemal dostatok peňazí na výboje do Írska. Angličania tam kontrolovali iba malú oblasť okolo Dublinu. Situácia v Škótsku bola iná. Škótsky kráľ mal stabilnú pozíciu a Normanom sa tam nepodarilo ovládnuť krajinu, tak ako v Írsku a Walese. Eduard sa o to pokúsil. Škótsko malo blízke vzťahy s Francúzskom. Škótsky kráľ mal veľa vazalov medzi normanskými šľachticmi. Južné oblasti budovali feudalizmus ako väčšina krajín, ale obyvatelia vysočín naďalej žili vo svojom „klanovom systéme“. V roku 1290 nastal spor o škótsky trón. Dvaja najväčší kandidáti boli normanskí rytieri Ján de Balliol a Róbert Bruce. Aby sa zabránilo občianskej vojne, Eduard bol pozvaný, aby spor vyriešil. Súhlasil pod podmienkou, že uznajú anglickú nadvládu. Rozhodol v prospech Jána, ktorý však nevládol šťastne. Angličania žiadali peniaze a vojenskú podporu a Škóti sa búrili. Vypukla vzbura proti Angličanom, na čele ktorej stál William Wallace, normanský rytier. Po počiatočných víťazstvách bol však v roku 1297 porazený, následne popravený a jeho hlava bola vystavená na londýnskom moste. Niektorí škótski šľachtici uznali Eduarda, ale väčšina ľudí pokračovala v odpore, ktorý po Wallaceovej smrti ešte vzrástol. Eduard chcel Škótsko zlomiť, ale napokon iba posilnil jeho nacionalizmus. Novým vodcom sa stal Róbert Bruce, ktorý vyhnal anglickú armádu. Eduard I. chystal protiúder, ale zomrel v roku 1307. Na trón nastúpil jeho syn Eduard II. Bruce medzitým porazil svojich nepriateľov v Škótsku a stal sa kráľom. V roku 1314 uštedril Angličanom zdrvujúcu porážku v bitke pri Bannockburne, a tak Škótsko zostalo samostatné.
Storočná vojna
Eduard III. si ako vazal nárokoval francúzsky trón a v roku 1337 vyhlásil Francúzsku vojnu. Spočiatku boli úspešnejší Angličania, vďaka vojnovým skúsenostiam s Keltmi. Veď aj najdôležitejšou zložkou ich armády boli waleskí lukostrelci. Boli rýchli a presní, ich šípy dokonca prenikli aj brnením. Zrodili sa prvé anglické víťazstvá pri Kresčaku v roku 1346 a Poitiers v roku 1356. Dokonca aj francúzsky kráľ Ján II. Dobrý (syn Filipa VI.) bol zajatý a Francúzi museli zaňho odovzdať veľké výkupné. Angličania taktiež získali značnú vojnovú korisť. V roku 1360 bolo uzavreté prímerie, Eduard sa vzdal nárokov na francúzsky trón a uspokojil sa s novo získanými územiami vo Francúzsku. Pripojil si Akvitánsko, časť Normandie a prístav Calais. Ale vojna neskončila a francúzsky kráľ postupne získal väčšinu území späť. Aj Škóti posilnení spojenectvom zaútočili v roku 1346 na Angličanov, no boli porazení. Kráľ Dávid sa stal zajatcom a Francúzi ho museli vykúpiť. Eduard uspokojený vojnovými ziskmi sa vzdal aj myšlienky na ovládnutie Škótska a medzi krajinami zavládlo prímerie.
Rytierstvo
V tomto období dosiahlo rytierstvo svoj vrchol. Anglický kráľ Eduard III. aj so svojim synom Čiernym princom Eduardom boli považovaní za príklad moderného rytiera a ľudia si ich vážili pre ich odvahu a rytierske správanie. Podla ideálov dobrý rytier slúžil bohu a kráľovi a v prípade potreby hájil česť dámy. Eduard sa inšpiroval legendou o kráľovi Artušovi a svoj dvor zorganizoval na spôsob slávneho Camelotu. Takisto si zvolil svojich rytierov okrúhleho stola s ktorými sa stretával raz do roka na deň svätého Juraja (patrón Anglicka) na Windsorskom zámku. Rytierstvo bolo skvelým spôsobom pre mužov v krajine, lebo im umožňovalo získať bohatstvo, slávu aj rešpekt. Čierneho Princa sa dokonca obávali aj Francúzi.
Čierna smrť
Celé 14. storočie bolo poznačené poklesom populácie v dôsledku krízy v poľnohospodárstve a chorôb. Najväčšia epidémia ochorenia označovaného ako čierna smrť (pravdepodobne mor), zasiahla Britániu v rokoch 1348 – 1349. Šírila sa rýchlo, vďaka nedostatočnej hygiene a potkanom. Usmrtila viac ako 1/3 populácie, celé dediny a mestá boli vyľudnené. Trvalo takmer tri storočia, kým počet obyvateľov dosiahol čísla z roku 1300 (4 000 000). Ešte koncom 13. storočia z dôvodu vzrastu cien veľkostatkári prestali platiť roľníkom za ich prácu a vrátili sa k nevoľníctvu. Dedinčania dostali pôdu do daru a museli odvádzať daň. No po epidémii klesol počet obyvateľov natoľko, že nemal kto pracovať. Parlament a kráľ sa snažili zvýšiť platy. Aj roľníci si uvedomili, že peniaze im za prácu patria, čo v konečnom dôsledku znamenalo koniec nevoľníctva. Veľkostatkári boli nútení dávať pôdu do prenájmu nižším statkárom a takto vznikla nová spoločenská vrstva tzv. „yeomens“, ktorá sa stala dôležitou súčasťou štátnej ekonomiky. Aj život roľníkov sa zlepšil, mali dosť peňazí na stavbu kamenných domov, pevnejších ako drevené. V ekonomike nastali aj ďalšie zmeny; hlavná exportná surovina – vlna – bola nahradená hotovými šatami. Mešťania spracovávali surovú vlnu v nových textilných fabrikách a predávali ju so ziskom. Tieto fabriky boli najmä na západe krajiny v Yorkshire a Walese. Eduard III. si udržal popularitu medzi ľuďmi aj napriek chorobám a zlej finančnej situácii v krajine. Horšie na tom bol jeho vnuk Richard II., ktorý nastúpil na trón v roku 1377. Jeho otec, Čierny princ Eduard zomrel krátko predtým. Richard mal iba 11 rokov a tak vládli jeho poradcovia, ktorí zaviedli daň na každého obyvateľa nad 15 rokov. V roku 1381v po opätovnom vysokom zvýšení sa začali obyvatelia búriť. Vzbura sa šírila najmä z bohatších oblastí, Kentu a East England, ku ktorým sa pridali aj chudobnejšie kraje. Ďalší dôvod na vzburu dali veľkostatkári, ktorí z roľníkov znova robili nevoľníkov, pretože to bolo finančne výhodnejšie. Vzbúrencov viedol Watt Tyler, ktorý vyhlasoval, že pred bohom sú si všetci rovní, tak prečo by mali byť obyvatelia delení na vrstvy. Vzbura trvala iba pár týždňov, pričom roľníci obsadili väčšinu Londýna, kde sa k ním pridali aj mešťania. Richard sľúbil, že vyhovie požiadavkám vzbúrencov a zruší nevoľníctvo. Svoj sľub nedodržal a vodcov dal obesiť. No revolúcia aj tak znamenala výstrahu pre panovníka a šľachtu. Richard mal problémy aj so svojimi šľachticmi a využíval svoje právomoci proti nim. Svojho strýka, Jána z Gentu, jedného z najsilnejších mužov v krajine, dal uväzniť. Jeho syn Henrich z Lancasteru mu to neodpustil a v roku 1399, keď bol Richard zaneprázdnený situáciou v Írsku, Richarda zosadil.
Richard nemal potomka a tak znova vypukol boj o trón medzi synom Eduarda III. a Henrichom. Henrich nakoniec získal podporu šľachticov a nastúpil na trón ako Henrich IV. Zvyšok života strávil obnovovaním kráľovskej autority a zabezpečovaním trónu pre svojho syna. Cítil hrozbu ďalšej vojny. Vzbura roľníkov vzišla z nezhôd medzi ľudom a štátom, ale v krajine takisto vzrastali nezhody s cirkvou. Cirkevní hodnostári dávno nedodržiavali kresťanské ideály, mnohým šlo len o zisk a bohatstvo. S poddanými zaobchádzali kruto a ľudia odmietali platiť cirkevnú daň. Situáciu ešte zhoršil fakt, že od roku 1309 bol sídlom pápeža Avignon vo Francúzsku, s ktorým Angličania viedli vojnu. Ľudia si mysleli, že platením daní pápežovi pomáhajú Francúzom. S tým súhlasil aj kráľ a znížil cirkevnú daň. Cirkev neprotestovala, lebo bola na jednej strane s vládnúcou vrstvou. Mnohí hodnostári pochádzali zo šľachtických rodov a vymenoval ich sám kráľ. Keď roľníci v roku 1381 obsadili Londýn, popravili arcibiskupa z Canterbury, ktorý bol zároveň kráľovským kancelárom. Kresťania už neboli odkázaní na učenie kňazov, lebo začali vychádzať náboženské knihy v anglickom jazyku, ktoré im poskytovali dostatočné vedomosti. Autorita cirkvi klesla. Dokonca vznikla jej odroda tzv. „lollardy“, vedená Johnom Wycliffom, oxfordským profesorom. Išlo im o čistotu cirkvi, bez svetského bohatstva. Mali podporu aj v radoch šľachty, lenže nasledujúci kráľ Henrich IV. bol verný tradičnej cirkvi. Lollardov zakázal, dokonca ich dával popravovať.
Storočná vojna pokračuje
V roku 1413 Henrich IV. zomrel a na trón nastúpil jeho syn Henrich V. Do dejín vošiel ako jeden z najschopnejších anglických vládcov. Podobne ako Eduard III. si robil nároky na francúzsky trón a v roku 1415 obnovil boje proti Francúzom. Spočiatku ťažil z výhody roztrieštenosti francúzskej šľachty a slabého kráľa Karola VI. Takisto sa mohol spoliehať na podporu Burgundska. Lepšie vyzbrojení Angličania porazili Francúzov pri Azincourte. Medzi rokmi 1417 až 1420 sa Henrichovi podarilo získať Normandiu a okolité územia. Oženil sa dcérou francúzskeho kráľa, Katarínou z Valois, a bol uznaný ako dedič francúzskeho trónu. Ale nikdy sa tam kráľom nestal – zomrel skôr ako Karol VI., po ktorom mal dediť. Jeho syn Henrich VI. sa ako deväťročný stal vládcom oboch krajín. Francúzi posilnení národným cítením získali prevahu. Na ich čele stála Jana z Arku, hlboko veriace sedliacke dievča, ktorá Angličanom uštedrila niekoľko krutých porážok. Padla však do burgundského zajatia a bola vydaná Angličanom. Tí ju v roku 1431 upálili za kacírstvo. Neskôr ju vyhlásili za svätú. Angličania aj napriek snahe pomaly prehrávali túto pre nich nákladnú, vyše sto rokov trvajúcu vojnu. Ich spojenci stratili dôveru a opustili ich. Stratou Gaskoňska v roku 1453 sa storočná vojna skončila. Anglicko stratilo všetky územia vo Francúzsku okrem prístavu v Calais.
Vojna ruží
Henrich VI. bol veľmi inteligentný a prahol po vzdelaní. Dokonca dal založiť kráľovskú fakultu na univerzite v Cambridge a prestížnu školu Eton College. Nesúhlasil s bojachtivými šľachticmi, radšej trávil čas v študovniach. Bol preto nevhodný kráľ pre toto búrlivé obdobie. Navyše si veľmi zle zvolil svojich poradcov. Šľachta sa otvorene pýtala, či je trón oboch krajín v správnych rukách. Dobre si pamätali ako Henrich IV. získal trón po zosadení Richarda II. V tomto období bolo v Anglicku asi 60 silných šľachtických rodov. Mnohé z nich vlastnili súkromné armády. Nakoniec sa šľachta rozdelila na dva tábory – tých, čo ostali verní Henrichovi VI. – Lancasterovci a tých, čo podporovali vojvodu z Yorku – Yorkovci. Neskôr bol tento konflikt nazvaný vojna ruží, lebo symbol Lancasterovcov bola červená a Yorkovcov biela ruža. Po bojoch získal v roku 1461 trón syn padlého vojvodu z Yorku, Eduard. Eduard IV. uväznil Henricha VI. v Toweri. O deväť rokov neskôr ho vyslobodila armáda Lancasterovcov a Eduarda vyhnali z krajiny. Ten ale využil podporu juhoanglických mešťanov, s ktorými mali Yorkisti silné obchodné vzťahy a v roku 1471 znovu porazil Lancasterovcov. Henrich zomrel v Toweri krátko na to, pravdepodobne bol zavraždený. Boje však pokračovali. Eduard zomrel v roku 1483 a zanechal dvoch malých synov. Jeho ambiciózny brat Richard z Gloucestru ich dal uväzniť a stal sa kráľom Richardom III. Neskôr boli obaja princovia zavraždení. Ich smrť sa dáva do súvislosti s Richardom vďaka Shakespearovej hre Richard III. Nikde v dejinách sa nespomína, že by ich dal zavraždiť Richard, aj keď dôvod na to mal. Ako kráľ nebol populárny ani medzi Lancasterovcami ani medzi Yorkovcami. V roku 1485 pristál pri brehoch Anglicka Henrich Tudor, potomok Johna Gaunta, napoly waleského pôvodu. Obe strany ho začali podporovať. S Richardom sa stretol v bitke pri Bosworthe. Porazil jeho armádu a Richard sám padol v boji. Henrich bol korunovaný priamo na bojisku. Vojna ruží takmer zničila Anglickú monarchiu. Nová dynastia Tudorovcov musela vynaložiť veľké úsilie na jej obnovu. Takisto v týchto bojoch vymrelo veľa šľachtických rodov.
Stredoveká spoločnosť
Neskorý stredovek priniesol viaceré zmeny do vývoja spoločnosti. Najvyššie priečky v hierarchii už tradične zaujímala šľachta, vojvodovia a grófi, aj keď v dôsledku vojen ich počet klesol. Pod nimi boli rytieri. Z pôvodných ozbrojených bojovníkov sa postupne zmenili na civilizovaných gentlemanov a farmárov. Za vlády Eduarda I. ich počet rapídne vzrástol. Vedľa nich boli slobodní občania krajiny. Ku koncu stredoveku sa aj nevoľník mohol po odpracovaní určitého počtu rokov stať slobodným občanom. Slobodní občania riadili chod miest. Objavujú sa začiatky obchodnej únie, keď sa menej významní remeselníci začali spájať a spolupracovať, aby si uchránili svoje záujmy pred konkurenciou. Obchodníci začali po Európe zakladať obchodné stanice. Spoločnosti zodpovedné za ich chod naberali na dôležitosti a stávali sa najsilnejšími inštitúciami v mestách. Čo sa týka výplat, situácia bola lepšia, keďže v dôsledku rozšírenia chovu oviec bol v krajine dostatok mäsa a ceny obilia klesli. V mestách sa do popredia dostávala nová spoločenská vrstva. Mešťania vďaka založeniu nových škôl mohli získať lepšie vzdelanie a začali sa považovať za rovnocenných s rytiermi a vidieckou nižšou šľachtou. Pribúdalo najmä množstvo nových právnikov. Koncom 15. storočia títo úspešní právnici, mešťania, výrobcovia šiat a obchodníci vytvorili novú tzv. strednú vrstvu spoločnosti.
S rastom gramotnosti súviselo aj množenie náboženskej literatúry v anglickom jazyku. Spomínaná Wycliffova odroda cirkvi získavala podporu najmä u novovzniknutej strednej vrstvy. Aj parlament prešiel určitými zmenami, hlavne čo sa týka jeho zloženia. Eduard I. pozýval do parlamentu rytierov a mešťanov, lebo ich moc vzrastala a mohli mu zabezpečiť potrebné peniaze. Za vlády Eduarda III. začal parlament kontrolovať kráľovské výdavky a získal kontrolu nad peniazmi v štáte. V tomto období sa v parlamente upevnil dvojkomorový systém – Snemovňa lordov, kde mala zastúpenie šľachta a cirkev, a Snemovňa reprezentantov, zastúpená prevažne strednou vrstvou obyvateľstva. Ale chudobní stále nemali zastúpenie a tak jediný spôsob ako prezentovať svoje požiadavky boli vzbury.
Stredoveké ženy mali nezávideniahodnú pozíciu. Cirkev kázala, že žena má byť pokorná a úctivá, podriadená mužovi. Aspoň tak chápal biblické ideály vtedajší svet. O manželstvách rozhodovali rodičia, nie samotní snúbenci, lebo výhodné manželstvo mohlo zabezpečiť peniaze a moc. Niekedy dokonca aj kráľovskú korunu. Po uzavretí manželstva žena musela akceptovať autoritu svojho manžela, za neuposlúchnutie bývala často bitá. Jej prvoradou povinnosťou bolo zabezpečiť potomkov, najlepšie synov. To bola dosť nebezpečná úloha, lebo pôrody prebiehali v nevyhovujúcich podmienkach a veľa detí umieralo krátko po narodení. Ďalej sa žena musela starať o statok, zabezpečovať zásoby na zimu a viesť celé panstvo počas manželovej neprítomnosti. Ženy z vyšších vrstiev museli mať aj vedomosti z bylinkárstva na liečenie chorých. Ženy roľníkov zase pomáhali s prácou na poli. Pozícia ženy sa zlepšila po smrti manžela, keď sama prevzala kontrolu nad majetkom. Ale veľa z týchto žien sa znova vydalo, lebo na všetko samy nestačili.
Wales a Škótsko
Eduard I. ovládol Wales koncom 13. storočia. Priviedol anglických občanov, aby obohatili populáciu tamojších miest. Angličania vytlačili pôvodných obyvateľov na západ do hôr a zabrali ich pôdu. Walesania taktiež museli slúžiť v anglickej armáde. Vo vojnách sa preslávili najmä ako skvelí lukostrelci. Na konci 14. storočia sa objavil muž pripravený vzdorovať Angličanom. Owain Glyndŵr, jediný waleský princ, ktorého nasledoval celý národ. Najskôr sa pripojil k revolte na normansko-waleských hraniciach, kde sa miestni šľachtici snažili vymaniť spod anglickej kontroly. Po 10 rokoch revolta prerástla do občianskej vojny a v roku 1400 bol Owain vyhlásený za waleského princa. Ale napriek všemožnej snahe nebol schopný ubrániť sa presile. Po roku 1410 stratil takmer všetkých podporovateľov, keď Walesania zistili, že nemajú šancu uspieť. No podobne ako William Wallace v Škótsku, Owain posilnil národnú identitu v krajine.
V Škótsku| bola situácia podobná ako v Anglicku, tiež neuniklo čiernej smrti a vojnám. Škóti pykali aj za spojenectvo s Francúzmi v storočnej vojne. Angličania opakovane útočili na južné oblasti, zdroje bohatstva. Aj škótski králi mali konflikty so šľachtou. Mnohí boli zavraždení a keďže následníci museli najskôr dospieť, šľachta mohla vládnuť a riadiť krajinu po svojom. Aj títo šľachtici mali svoje súkromné armády, nemuseli sa spoliehať na vojsko zverbované z nevoľníkov. Rozšírili sa klany – skupiny ľudí okupujúcich určité územie majúcich jedného vodcu. Jednotlivci často dobrovoľne vstupovali do klanov, pre ochranu.
V roku 1482 Anglicko obnovilo snahu o ovládnutie Škótska a Eduard IV. obsadil Edinburgh. Ku koncu 14. storočia sa aj Škótsko začalo rozvíjať. Vytvoril sa parlament a obyvatelia mali možnosť diskutovať o vládnych veciach. Mestá sa rozrastali najmä vďaka exportu vlny. Škótske spojenectvo s Francúzskom prinieslo určité výhody. Pomohlo šíreniu vzdelanosti, zakladali sa nové univerzity na spôsob Parížskej. Boli to medzi inými aj St. Andrews v roku 1412, Glasgow roku 1451 a Aberdeen roku 1495. Skrátka Škótsko sa stalo rovnocenným partnerom Anglicka.
Novovek
Obdobie vlády Tudorovcov, ktorí sa dostali k moci po vojne Ruží bolo jedným z období vrcholného rozkvetu Británie. Panovníci z tohto rodu sa zaslúžili o upevnenie monarchie, posilnenie národnej identity, spoločenské reformy, dokonca o šírenie reformácie. Taktiež posilnili pozíciu Anglicka vo svete, keď počas ich vlády začala éra zámorských plavieb.
Henrich VIII.
Keď Henrich VII. v roku 1509 zomrel, krajinu prevzal jeho syn Henrich VIII. Bol iný ako jeho otec; mal vojenské ambície a výrazne zvýšil finančné výdavky. Nechcel si len udržať pozíciu, ktorú Anglicku vybudoval jeho otec, chcel ovládnuť aj iné krajiny a mať vplyv aj na európske mocnosti. Ale Francúzsko a dokonca aj Španielsko, pretože bolo spojené s rímskonemeckou ríšou boli teraz silnejší ako Angličania. Najskôr sa pokúšal spojiť so Španielskom; keď neuspel, obrátil sa na Francúzov. Keď mu ani tento pokus nevyšiel, znova začal rokovať s Karolom V., španielskym kráľom. Napokon sa jeho snahy o vplyv v Európe skončili neúspechom. Navyše veľa míňal na súdy a vojny, ktoré neprinášali zisk. Bohatstvo prichádzajúce z novoobjavenej Ameriky ešte prispelo k inflácii. Henrich potreboval peniaze, no jeho pokusy viedli len k vzrastu cien a cena peňazí klesala.
Reformácia
Henrich VIII. sa začal obzerať po nových zdrojoch bohatstva. Jeho otec zabral pôdu šľachte a tak sa rozhodol siahnuť na cirkevnú pôdu. Cirkev vlastnila v tom čase veľa pôdy, no už nebola taká dôležitá pre ekonomický a sociálny rozvoj. Mnísi a hodnostári strácali popularitu, lebo už dávno nedodržiavali náboženské ideály a žili v luxuse a prepychu. Henrich nesúhlasil s mocou, ktorú cirkev mala, ale keďže táto bola medzinárodnou organizáciou, nemohol ju kontrolovať. Keby mal vplyv v Európe, ľahko by mohol ovplyvniť pápeža. Ale Francúzsko a Španielsko boli silnejšie a ležali medzi ním a Rímom. Katolícka cirkev v Anglicku znižovala jeho autoritu a platením daní cirkvi oslabovala jeho finančnú situáciu. Preto sa rozhodol dostať cirkev pod svoju kontrolu. Mal na to aj iný dôvod. V roku 1510 sa oženil s Katarínou Aragónskou. Z ich detí však prežilo len jedno, dcéra Mária. Pri jednaniach o jej sobáši Francúzi zapochybovali o jej legitímnom pôvode. Jej matka bola totiž predtým vydatá za Henrichovho staršieho brata Artura. Henrich sa snažil presvedčiť pápeža, aby mu umožnil rozvod. Zdalo sa mu to ľahké, jeho hlavný minister kardinál Wolsey, skvelý poradca v domácej i zahraničnej politike to mohol zariadiť. Ale pápeža Klementa VII. ovládal španielsky kráľ Karol V., ktorý bol navyše Katarínin synovec. Preto mal rodinné aj politické dôvody rozvodu zabrániť. Henrich sa veľmi nahneval, najmä na Wolseyho, ktorý však medzitým zomrel a unikol trestu. Odvtedy sa cirkevný hodnostár už nikdy nestal kráľovským poradcom. V roku 1531 Henrich donútil biskupov vyhlásiť ho hlavou cirkvi v Anglicku, a v roku 1534 parlament vydal zákon, ktorý to potvrdzoval. Vznikla Anglikánska cirkev, odroda katolíckej. Henrich sa rozviedol a znova oženil. Aj keď v tomto období prebiehala reformácia aj v iných krajinách (Nemecko – Martin Luther), Henrich nesledoval náboženské ciele ako napr. predávanie odpustkov. Jeho ciele boli čisto politické. Zostal verný katolíckej cirkvi, veď pápež ho aj vyhlásil za ochrancu viery, čo neskôr oľutoval. Podobne ako jeho otec, Henrich vládol s pomocou blízkych poradcov, ktorých si sám vybral – preto boli na ňom závislí. No pre svoj spor s Rímom neváhal využiť parlament. Vydaním viacerých zákonov sa Anglicko stalo protestantskou krajinou, aj keď prevahu mali katolíci. Hlavným ministrom sa stal Thomas Cromwell, ktorý zastával s kráľom spoločné záujmy. Zavreli 560 kláštorov a cirkevnú pôdu rozdali mešťanom, aby si udržali ich podporu. Veľa mníchov sa stalo žobravými, lebo prišli o strechu nad hlavou.
Henrich neskôr uzavrel spojenectvo s Karolom V. proti Francúzsku. Pre politické dôvody zabudli na Katarínu aj spor s Rímom.
Protestantizmus
Mária sa stala kráľovnou v roku 1553 po Eduardovej smrti. Šľachtici sa snažili dosadiť na trón Janu Greyovú, protestantku, ale Mária bola úspešnejšia a prevzala vládu. Bola podporovaná katolíkmi z chudobnejších vrstiev, protestantská šľachta jej nepriala. V tom čase prevládalo presvedčenie, že žena má byť podriadená mužovi. Preto mala Mária problémy pri výbere manžela. Ak by si vybrala Angličana, musela by poslúchať muža zo spoločensky nižšej vrstvy. Keby si vzala zahraničného monarchu, ohrozila by samostatnosť Anglicka v budúcnosti. Napokon si zvolila Filipa II., dediča španielskeho trónu. Bola to nešťastná voľba, ľudia nesúhlasili. Vznikli viaceré vzbury a Filip bol uznaný ako spolukráľ len počas Máriinho života. Ďalšia chyba bola, keď Mária dala upaľovať protestantov. Dokonca rozmýšľala aj nad popravou svojej sestry Alžbety, ktorá bola protestantka. Tá prežila len vďaka svojej múdrosti, lebo neprejavila podporu žiadnej strane, a v roku 1558 sa stala kráľovnou.
Alžbeta I.
Keď Alžbeta nastúpila na trón po svojej sestre Márii, snažila sa vyriešiť konflikty medzi katolíkmi a protestantmi, ktoré pretrvávali od reformácie. Chcela, aby všetky vrstvy spoločnosti dobre vychádzali, čo by pomohlo prosperite krajiny. V roku 1559 vydala zákon o supremácii'', podla ktorého hlavnou formou náboženstva v krajine ostane protestantizmus a kráľ si udrží kontrolu nad cirkvou. No aj katolíci a iné náboženstvá boli tolerované, čo bola zmena oproti predošlým obdobiam. Toto rozhodnutie však viedlo k ďalším, medzinárodným nepokojom, keďže hlavní protivníci Anglicka Francúzsko aj Španielsko boli čisto katolícke. Navyše, tamojší králi sa chceli oženiť s Alžbetou a tým získať anglickú korunu. Tá sa snažila vyhnúť chybe, ktorú spravila Mária. No hrozilo, že pápež poštve katolícke krajiny proti nej, a aj katolíci spomedzi anglickej šľachty sa búrili. Chceli na trón dosadiť škótsku kráľovnú Máriu Stuartovú, Alžbetinu najbližšiu príbuznú. Mária bola vychovávaná vo Francúzsku a bola katolíčka. No krátko potom ako nastúpila na škótsky trón, narobila si veľa nepriateľov a tak ušla z krajiny, hľadajúc podporu práve u Alžbety.
Škótsko
Mária sa vrátila do Škótska v roku 1561 ako vdova. Nastúpila na trón ako katolíčka, no väčšina krajiny bola v tom čase už protestantská. Šľachtici, ktorí podporovali spojenectvo s Angličanmi, akceptovali protestantizmus z politických a ekonomických dôvodov. Škótsky kráľ zabral cirkevnú pôdu a rozdal ju šľachticom. Ale škótska cirkev panovníkovi nedovolila, aby ju ovládol. Nová cirkev nazývaná „Kirk“ bola demokratickejšia ako anglická a nemala ani biskupov. Šírila bibliu a napomáhala k vzrastu vzdelanosti. Mnohí Škóti začali študovať. Škótske univerzity, podobné tým v Nemecku a Škandinávii, boli protestantské. Nová cirkev nemala rada katolíkov na čele s Máriou. Tá sa znova vydala za lorda Darnleyho, katolíka. Neskôr ho údajne dala zavraždiť a vydala sa za jeho vraha, grófa Bothwella. Verejnosť bola šokovaná. Mária musela utiecť a hľadať ochranu u svojej sesternice Alžbety. Tá ju však uväznila takmer na 20 rokov z obavy, že by ju mohla zosadiť z trónu. Alžbeta dlho váhala s jej popravou, lebo sa bála reakcie Francúzov a Španielov. Napokon ju dala v roku 1587 sťať hlavne preto, že Mária označila španielskeho kráľa Filipa II. ako dediča anglického trónu. Filip začal pripravovať útok na Anglicko.
Zahraničná politika
Alžbeta pokračovala v tradíciách svojho starého otca. Podporovala mešťanov a snažila sa rozšíriť obchodné styky. Najväčším konkurentom v tejto oblasti bolo Španielsko, pod ktorého nadvládou bolo aj Nizozemsko. Tu však žilo veľa protestantov, ktorí sa snažili vymaniť spod katolíckej nadvlády. Keďže Francúzi a Španieli boli súperi, španielske lode sa do Nizozemska mohli dostať len cez kanál La Manche, kde vládlo anglické ľoďstvo. Alžbeta začala pomáhať nizozemským protestantom a dovolila im používať anglické prístavy. Takisto ich podporovala finančne a vojensky. Od 70. rokov, keď Španieli nepovolili Anglicku obchodné styky s Amerikou, začali anglické lode napádať Španielov vracajúcich sa z amerických kolónii. Tieto prepady uskutočňovali najmä piráti ako napr. Francis Drake, ale o korisť sa delili s kráľovnou. Toto bol ďalší dôvod pre španielsky útok. Filip vyhlásil útok na Anglicko v roku 1587. Veril, že mu to pomôže upokojiť situáciu v Nizozemsku. Rátal aj s podporou katolíkov na ostrovoch. Postavil veľkú vojenskú flotilu – Armadu, ale jej časť zneškodnil Drake v Cádizskom prístave. Filip sa znova vyzbrojil, ale jeho lode nestačili anglickým, ktoré vďaka lepšej a ľahšej konštrukcii boli rýchlejšie. Alžbeta sa vtedy ukázala ako schopná veliteľka. V roku 1588 bola veľká španielska flotila porazená, no konflikty medzi oboma krajinami pokračovali až do Alžbetinej smrti.
Začiatok kolonializmu
Okrem podpory pirátov a okrádania nepriateľov, Alžbeta podporovala aj osídľovanie nových územií a zakladanie kolónii. Prví Anglickí kolonisti pristáli v Amerike koncom 16. storočia. Prvá kolónia bola nazvaná Virgínia a zásobovala krajinu najmä tabakom.
Takisto Angličania začali privážať černochov z Afriky,aby pracovali na ich plantážach v Amerike. Od roku 1650 boli otroci výhodným obchodným artiklom. Boli založené nové obchodné spoločnosti podporované samotnou kráľovnou. Mali úplnú voľnosť čo sa týkalo obchodu, ale časť zisku museli odovzdávať korune. Významnou surovinou bolo aj korenie, dovážané najmä z Indonézie. Tá však bola ovládaná Holanďanmi. Angličania chceli mať z tohto obchodu zisk a tak založili Východoindickú spoločnosť, ktorá obchodovala s Indiou, Perziou a Japonskom. Táto konkurencia neskôr viedla k trom vojnám.
Wales
Tudorovci sa snažili získať pod kontrolu aj Wales. Sám Henrich VII bo napoly Walesan a šíril legendy o slávnom kráľovi Artušovi, ktorý bol údajne jeho predkom. Takisto pozýval Walesanov do Anglicka. Jeho mladší syn Henrich VIII, (starší syn Artúr zomrel), nezdieľal otcove názory a chcel získať Wales kvôli väčšej moci. V tom čase sa vo Walese nepoužívali priezviská. Od roku 1535 Angličania tlačili na Walesanov, aby prestali používať zdĺhavé pomenovania so spojkou ap ktorá znamenala syn (niekoho). Počas nasledujúcich storočí táto zmena priniesla veľa nedorozumení. V rokoch 1536 až 1547 bol Wales pripojený k Anglicku. Platili tu len anglické zákony a Walesania boli vymenúvaní do funkcie sudcov. Aj waleská šľachta sa pomaly dostávala medzi vládnuce vrstvy, dokonca Walesania mali zástupcov v anglickom parlamente. Oficiálnym jazykom sa stala angličtina, no Henrich povolil vydať bibliu vo waleštine. Tá síce pretrvala aj ako jazyk básnikov a spevákov, no postupne zanikala a tým aj prvky pôvodnej keltskej kultúry.
Írsko
Henrich VIII sa snažil dostať pod kontrolu aj Írsko. Predošlí panovníci povoľovali vládnuť tamojším šľachticom, no Henrich prinútil írsky parlament, aby ho uznal ako vládcu. Chcel, aby Íri prešli na protestantizmus, no v Írsku mala katolícka cirkev silnejšie postavenie a najmä popularitu medzi ľuďmi. Henrich sa preto svojej snahy vzdal. Ostatné katolícke krajiny videli Írsko ako vhodné miesto, odkiaľ zaútočiť na Anglicko. Počas vlády Alžbety I. boli Íri označovaní za primitívnych rebelov a a zaobchádzalo sa s nimi nekompromisne a kruto. Tudorovci proti nim viedli 4 vojny, a napokon odstránili starý keltský vládny systém a zaviedli anglický. Írsko sa stalo prvou významnou kolóniou. Nadvláda Angličanov sa najviac prejavovala na severe, kde zabrali mnoho pôdy pôvodným obyvateľom. Ešte dodnes je väčšina pôdy v Severnom Írsku vo vlastníctve protestantov.
Spoločnosť
Tudorovci neradi vládli prostredníctvom parlamentu. Na začiatku 16. storočia parlament zasadal len keď ho zvolal kráľ. Niekedy to bolo len raz za šesť rokov. Henrich VII. ho využíval len pre vydávanie zákonov. Henrich VIII. pomocou neho získaval peniaze a vydal zákon o odčlenení anglikánskej cirkvi. Takýmto využívaním parlamentu na posilnenie svojej moci však iba posilňoval autoritu parlamentu ako protiváhy kráľovi. Mária pomocou parlamentu zrušila zákony o reformácii a umožnila svoje manželstvo s Filipom. Tudorovci sa parlamentu úplne nezbavili len z dvoch dôvodov. Potrebovali peniaze a podporu mešťanov a vlastníkov pôdy.
Koncom storočia sa moc v rámci parlamentu premiestnila do Dolnej snemovne reprezentantov. Tam boli totiž zastúpené najpočetnejšie a najvplyvnejšie vrstvy spoločnosti. Počet jej členov sa zdvojnásobil vďaka rozšíreniu územia. No mnohí reprezentanti neuspokojovali požiadavky ľudí zo svojho regiónu. Parlament v tomto období vydával nové zákony navrhnuté panovníkom, určoval dane a radil panovníkovi, ak ho ten o to požiadal. Tudorovci ale čoskoro zistili, že mámením peňazí od parlamentu iba posilňujú jeho moc. Parlament nadobúdal sebavedomie a začínal viac zasahovať do udalostí v domácej aj zahraničnej politike. Preto sa snažili získať financie inými spôsobmi. Alžbeta zakladaním obchodných spoločností, ale aj nelegálnym predávaním pozícii vo vláde.
V 16. storočí nastal rapídny rast populácie a boli osídlené aj dovtedy neobývané oblasti. Z toho vyplývali aj nové ekonomické a sociálne problémy. ceny išli rýchlo nahor, najmä v dôsledku prudkého rastu počtu obyvateľov. Tým sa zhoršovali životné podmienky. Najlepšie sa žilo farmárom na vidieku, ktorí vlastnili dostatok pôdy. Mohli si dovoliť zamestnávať ďalších ľudí. Takisto začínali experimentovať s chovom oviec, aj keď pri tom často porušovali zákony. Sudcovia však boli na ich strane, chudobní roľníci tak nemali šancu sa dovolať spravodlivosti. Od roku 1563 súdy určovali pracovné povinnosti a výplaty. V roku 1536 obyvatelia protestovali v Londýne kvôli zrušeniu kláštorov. Kláštory totiž poskytovali prácu a zásoby. Tento protest bol krvavo potlačený. Situácia so zamestnanosťou sa čiastočne zlepšila po zavedení výroby hotových šiat namiesto surovej vlny. Angličania prevzali prvenstvo vo výrobe šiat od Flámska. So skvalitnením ocele sa zlepšil aj zbrojársky priemysel. Muškety nahrádzali luky. Uhlie ako palivo začalo nahrádzať drevo. Napriek tomu pretrvávali pomerne veľké rozdiely medzi životom bohatých a chudobných. Pozícia žien sa zlepšila; aj keď stále museli poslúchať svojich manželov, boli sebavedomejšie a zúčastňovali sa na spoločenskom živote. No väčšinou mali veľký počet detí a mnohé zomierali pri pôrodoch alebo v mladom veku. Za vlády tudorovcov bola ustálená aj spisovná forma angličtiny. Skončil sa vplyv škandinávskych, saských a vikingských pozostatkov. Vzrástla aj gramotnosť, viac ako polovica populácie bola schopná čítať a písať. Šíril sa nový svetonázor, pochádzajúci z Talianska – renesancia. Vracala sa k antickým ideálom, rušila stredoveké kresťanské ideály a obracala sa na človeka, nie na nadpozemské veci. Mnoho osobností v oblasti literatúry ju pomáhalo šíriť, ako napríklad Thomas More. V tomto období tvoril aj William Shakespeare, autor divadelných hier a poézie.
Škótsky kráľ
Po smrti Márie Stuartovej nastúpil na škótsky trón jej syn Jakub VI. Bol šikovný panovník a videl, že by mohol získať aj anglický trón, keďže bol Alžbetin najbližší príbuzný. Upevnil autoritu škótskeho kráľa po nešťastiach, ktoré postihli predchádzajúcich vládcov. Získal pod kontrolu katolíkov aj protestantov. Vládol podobne bez parlamentu ako Tudorovci v Anglicku, aj keď nemal také finančné zázemie. V roku 1603 po Alžbetinej smrti sa stal anglickým kráľom ako Jakub I. Rod Stuartovcov vládol v Škótsku už od 14. storočia, teraz sa ujal vlády aj v Anglicku. Nebol taký úspešný ako Tudorovci, lebo spoločnosť sa zmenila, na vedúce pozície sa dostávali mešťania a farmári, ktorí mali väčšinové zastúpenie v parlamente. Stuartovci sa snažili vládnuť absolutisticky a bez parlamentu. No to v týchto časoch nebolo možné, lebo keď kráľ chcel peniaze, musel sa obrátiť na parlament.
Prvé náznaky nespokojnosti sa objavili už za vlády Alžbety I. Jakub sa tiež snažil vládnuť bez parlamentu, spoliehajúc sa na úzky okruh poradcov. Bol vzdelaný a ovplyvnený škótskou cirkvou. Zastával názor, že kráľovská moc pochádza od boha a teda kráľ sa musí zodpovedať jedine bohu. V tomto čase rovnaký názor zastávali aj absolutistickí panovníci v iných krajinách. Parlament bol samozrejme nespokojný, najmä po tom ako v poslednom období vzrástlo sebavedomie snemovne reprezentantov. Alžbeta zanechala krajine veľký dlh, na ktorého splatenie musel Jakub vyzvať parlament, aby zvýšil dane. Parlament súhlasil pod podmienkou, že Jakub obmedzí svoju moc a umožní parlamentu zasahovať do štátnej politiky, čo bolo aj potvrdené zákonom. Jakub odmietol. Jeho hlavný sudca Eduard Coke podporoval parlament. Nedovolil kráľovi vydávať svojvoľne zákony, zákony mohol vydávať len parlament. Jakub Cokea odvolal, no ten pokračoval v odpore aj ako člen parlamentu. Pripomenul kráľovi Veľkú listinu slobôd z roku 1215. Do roku 1621 sa Jakubovi darilo vládnuť bez parlamentu, no len preto, že bol mier a nepotreboval peniaze. Na začiatku tridsaťročnej vojny parlament navrhol pripojiť sa do boja proti katolíkom. Jakub nesúhlasil a sporil sa s parlamentom až do svojej smrti roku 1625.
Jeho syn Karol I. v sporoch, v ktorých šlo predovšetkým o peniaze, pokračoval. Napokon parlament rozpustil, no finančná situácia ho nútila obzerať sa po iných zdrojoch. Pokúsil sa požičať si peniaze od šľachty a mešťanov, no parlament (medzitým znovuzvolaný) zakročil. Karol musel podpísať dohodu, že peniaze bude získavať len prostredníctvom parlamentu a takisto, že neuväzní žiadneho občana bez právneho dôvodu. Táto dohoda, tzv. Petition of Right, znamenala začiatok vlády parlamentu, ktorý prevzal kontrolu nad štátnymi peniazmi a zákonmi. Karol si uvedomil stratu “božskej moci” a parlament opätovne rozpustil. Na počudovanie sám vládol vcelku úspešne, odstránil nedôveru pretrvávajúcu od čias Tudorovcov, a s rozpočtom zaobchádzal rozumne. Stal sa najsilnejším kráľom za posledné roky a zdalo sa, že parlament sa už nezíde. No v roku 1637 sa dopustil chýb, ktoré vyplývali z nezhôd s cirkvou. Aj v Anglicku žili tzv. puritáni, ktorí chceli “čistú” cirkev, podobnú tej škótskej. Problémy s nimi mali už Alžbeta a Jakub, ktorého v roku 1604 žiadali, aby odvolal biskupov (podobne ako tomu bolo v Škótsku). Jakub v nich videl nebezpečenstvo pre monarchiu, lebo v Škótsku nemal panovník nad cirkvou moc. Nechcel pripustiť, aby podobná situácia nastala aj v Anglicku. V roku 1605 bolo dokonca odhalené katolícke sprisahanie, ktorého cieľom bolo vyhodiť do vzduchu budovu parlamentu aj s kráľom. Vodca Guy Fawkes bol chytený. Výročie tohto sprisahania je dodnes oslavované ohňostrojmi. Podobný postoj voči puritánom zdieľal aj Karol. Oženil sa s katolíčkou Máriou Henrietou, dcérou francúzskeho kráľa Henricha IV., napriek tomu, že mnohí vplyvní ľudia v krajine boli tiež puritáni. Proti nim vymenoval Williama Lauda ako arcibiskupa v Canterbury. Ten vrátil anglikánskej cirkvi mnohé katolícke prvky, medzi ľuďmi veľmi nepopulárne. Snažil sa takto zmeniť aj cirkev v Škótsku, vydal nové náboženské knihy, ale stretol sa s odporom. V roku 1638 musel Karol čeliť škótskej armáde. Keďže bez parlamentu nemal peniaze na vojsko, s neskúsenou armádou neuspel a musel Škótom udeliť politickú a náboženskú slobodu. Taktiež im musel zaplatiť, aby sa stiahli z jeho územia. Toto ho prinútilo ukončiť obdobie úplného absolutizmu. Musel akceptovať obmedzenia parlamentu, ktorý sa mal stretávať aspoň raz za tri roky. No Karol ďalej hľadal spôsoby, ako vládnuť samostatne.