cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Les Ponts-de-Cé (kantón)
Les Ponts-de-Cé  je francúzsky kantón v obvode Angers v departemente Maine-et-Loire v regióne Pays de la Loire. Tvorí ho 16 obcí.
Landek (národná prírodná pamiatka)
Geografia
Jedná sa o najvýchodnejšej miesto Českého masívu, podľa ktorého dostal aj svoj názov - Landek je počeštený nemecký výraz Land-Ecke (kút zeme). Severné úbočie kopca sa mierne zvažuje do okolitej krajiny, ale južný a juhovýchodný svah prudko spadá do údolia Odry. Práve tu sa vplyvom erózie odhalil unikátny geologický profil s karbónskymi vrstvami a vystupujúcimi uhoľnými slojmi.
Výška kopca je síce púhych 280 m n.m., ale aj tak je z diaľky dobre viditeľný. Jeho rozloha je 85,53 hektárov.
Ekológia
Na kopci sa vyskytuje veľmi cenná vegetácia, niektoré exempláre buku sú staré viac ako 150rokov. Okrem nich sú tu hojne zastúpené brezy, agát biely, duby, hraby, javory a lipy. Veľkú časť lesného porastu tvorila až do druhej polovice 20. storočia jedľa, no vplyvom znečisteného ovzdušia sa stala na Landeku vzácnou. Po ukončení ťažby uhlia a miernom zlepšení stavu ovzdušia na Ostravsku možno pozorovať jej pomalý návrat do skladby lesa. Landek bol ušetrený agresívneho zalesňovania smrekovými monokultúrami, pretože plytko koreniaci smrek nebol schopný získať vlahu z hlbšie položených vrstiev pôdy. Neodolal však rozšíreniu bazy čiernej, ktorá v roku 2003 tvorila bezmála 80% všetkého prízemného porastu. V lese sa voľne vyskytuje chránená ľalia zlatohlavá. Pôvodnú flóru však od rieky Odry vytláčajú zavlečené porasty pohánkovca japonského.
Okrem rastlín tu možno nájsť vzácne chrobáky drabčíky a chránené druhy vtákov, ako je napr. chrapkáč poľný, muchár sivý alebo ďateľ prostredný. Opustené banícke štôlne poskytujú vhodné životné podmienky pre kolónie netopierov.
História
thumb|Socha mamuta Sídlisko lovcov mamutov zo staršej doby kamennej, staré asi 30000 rokov, bolo objavené v roku 1924 pri úprave tenisových kurtov na vrchole kopca. Ľudia sa tu usídlili vďaka výhodnej polohe k úkrytu a obrane, ale aj hojnosti zveri v lesoch a rýb v riekach. Jedná sa o súčasť pravekého "civilizačného centra Európy", čo je pás archeologických nálezísk tiahnuci sa od rakúskeho Willendorfu cez Dolní Věstonice a Předmostí u Přerova až do Poľska. Prvé experimentálne výskumy prebehli v roku 1927, oveľa podrobnejšie potom v rokoch 1952-1953. Práve tu bola Bohuslavom Klímom nájdená Landecká venuša. Nachádzajú sa tu jedny z najväčších európskych uhoľných slojov, ktoré navyše vystupujú na zemský povrch, čo je svetový unikát. Práve tu bolo prvýkrát použité čierne uhlie ako palivo. Starším využitím uhlia bolo len spaľovanie lignitu pravekými ľuďmi v južnom Francúzsku. Landek sa môže pýšiť nepretržitým osídlením trvajúcim viac než 23000 rokov.
Za vlády Přemysla Otakara II. Tu stával hrad, majetok opavských kniežat, vybudovaný niekedy v rokoch 1253 až 1256 na ochranu hraníc českého štátu a súčasne soľnej a jantárovej obchodnej cesty vedúcej okolo toku Odry. Prvá písomná zmienka o nej je z 2. augusta 1297. Hrad mal pravidelný ortogonálny pôdorys s vežami v rohoch. Landecký hrad tvoril protipól hradu v Sliezskej Ostrave, ktorý chránil hranice poľského štátu. Údajným impulzom k vybudovaniu landeckého hradu bol tatársky nájazd v roku 1241 alebo vpád poľských vojsk v roku 1253. Hrad bol poničený okolo roku 1474 vojskami kráľa Mateja Korvína. Jeho zvyšky boli viditeľné ešte v roku 1912, ale obyvatelia okolitých obcí (Koblov, Petřkovice a Šilheřovice) ich použili ako základy pre svoje obydlia. Na jeho mieste teraz stojí rozhľadňa. Na mieste hradu pôvodne stálo od 8. storočia do 11. storočia stredne veľké slovanské hradisko (cca 0,61ha).
V roku 1782 bola na Landeku zahájená ťažba uhlia, ktorá tu trvala nepretržite až do roku 1991, kedy boli uhoľné zásoby vyčerpané. Landek sa tak stal prvým miestom na Ostravsku, kde bolo uhlie cieľavedome ťažené na podnikateľské účely. Okrem uhlia však kopec poskytoval tiež lákavé prírodné zákutia a vzápätí sa stal obľúbeným miestom pre prechádzky. Miestny turistický priemysel sa čulo rozvíjal, takže už čoskoro mohli návštevníci posedieť v dvoch výletných reštauráciách či sa prejsť na loďkách.
Vrch požíva ochranu od roku 1966, v terajšej forme od 3. novembra 1993, kedy bol vyhlásený národnou prírodnou pamiatkou Landek. V roku 1997 podal Evžen Tošenovský, vtedajší primátor Ostravy, návrh vláde Českej republiky, aby vláda usilovala o zápis lokality Landek do Zoznamu svetového dedičstva UNESCO. V súčasnej dobe na úpätí kopca sídli Banícke múzeum, ktoré zahŕňa aj Důl Anselm, najstaršiu baňu na Ostravsku. Územím kopca vedie prírodovedný a banícky náučný chodník.
Landecké povesti
Najmä medzi obyvateľmi Koblov sa kedysi o Landeku rozprávali strašidelné povesti. Medzi najčastejšie patrí povesti o Landeckom poklade, ktorý stráži pani v čiernom oblečení na čiernom koni, nepodarená dcéra landeckého pána premenená na kanca, alebo biely pes s kľúčom v papuli. K pokladu tiež bolo možné zostúpiť dierou v zemi, ktorá sa otvárala väčšinou počas dôležitého cirkevného sviatku. Ďalšia z povestí sa týka vodníkov, prípadne vodných panien.
Bzovec
Pramení v Chvojnickej pahorkatine, v podcelku Unínska pahorkatina, na juhozápadnom úpätí vrchu Barbajky (305,2 m n. m.) v nadmorskej výške približne 215 m n. m. Preteká výlučne katastrálnym územím mesta Šaštín-Stráže. Od prameňa tečie sprvu severojužným smerom, preteká oblasťou ťažby ropy a postupne sa stáča na juhojuhozápad. Ďalej obteká lokalitu Novohrady na ľavom brehu, pričom vytvára oblúk prehnutý na západ a následne pokračuje znovu severojužným smerom. Napokon na východnom okraji intravilánu Stráží nad Myjavou podteká cestu II. triedy č. 500 a východne od Stráží, pri samote Brunovský mlyn, ústi v nadmorskej výške cca 170,5 m n. m. do Starej Myjavy.
Jozef Lányi
Jozef Lányi - "Lányi de Késmárk" (* 29. jún 1868, Nitrianske Pravno – † 28. október 1931, Oradea, Rumunsko) bol slovenský náboženský spisovateľ a cirkevný hodnostár zemianskeho pôvodu.
Životopis
Narodil sa v rodine zemana Jozefa Lányiho (Lányi de Késmárk) a jeho manželky Márie rod. Zeiselovej. Študoval na gymnáziu v Prievidzi a v Banskej Bystrici, teológiu na univerzite v Budapešti, 1891 vysvätený za kňaza. Roku 1892 biskupský archivár a ceremoniár, roku 1899 profesor na teologickom učilišti v Banskej Bystrici, roku 18951898 riaditeľ cirkevnej ľudovej školy v Krupine, roku 1900 učiteľ maďarčiny nástupníka trónu Františka Ferdinanda, kanonik, tinínsky biskup a riaditeľ seminára v Oradei.
Autor práce o cirkevnom maliarstve, diakritických znamienkach v chaldejčine, asýrčine a arabčine, o Nabuchodonozorovom zákonníku a o kánonickom práve.
Estádio da Luz
Estádio da Luz (IPA: [ɨʃ.'ta.di.u dɐ luʃ]), známy aj pod názvom A Catedral, je futbalový štadión 4 kategórie, ktorý sa nachádza v Lisabone, v hlavnom meste Portugalska. Prezývku A Catedral nesie vďaka atmosfére, ktorú vytvárajú fanúškovia počas zápasov.
História
Štadión postavili na mieste, na ktorom stal starý štadión s rovnakým názvom Estádio da Luz.
Štadión otvorili dňa 25. októbra 2003 v priateľskom zápase Benfica proti Nacionalu z Uruguaja. Benfica vyhrala pomerom 2:1 po dvoch góloch, ktoré dal Nuno Gomes.
Architektom je Damon Lavalle z austrálskej spoločnosti Popolus.
Starý Estádio da Luz bol otvorený 1. decembra 1954. Mal obrovskú kapacitu, bol to najväčší štadión v Európe a tretí najväčší na svete.
Tento štadión mal najväčšiu návštevnosť v sezóne 1986/87 keď Benfica porazila Porto 3:1. Na štadióne bolo 135 000 ľudí.
Nový štadión bol otvorený v roku 2003 so zníženou kapacitou na 65 647.
Vedľa štadióna sa nachádza múzeum, haly pre ostatné športy, socha Eusébia, námestie hrdinov a oficiálny obchod klubu.
Hlavné udalosti
Euro 2004
Dejisko troch zápasov v skupine, jedného štvrťfinále a finále.
"Sedem divov sveta"
7. júla 2007 sa tu konal ceremoniál nových siedmych divou sveta.
Kandidatúra na Majstrovstvá sveta 2018-2022
V roku 2010 Portugalsko a Španielsko predložili kandidatúru na usporiadanie Majstrovstiev sveta v rokoch 2018 alebo 2022.
Pri tejto príležitosti sa hral zápas Portugalsko - Španielsko. Portugalsko vyhralo 4-0.
Finále Ligy Majstrov 2014
20. marca 2012 Výkonný výbor UEFA oznámil že finále v sezóne 2013/14 sa bude konať na Estádio da Luz. Finále hrali Real Madrid a Atlético Madrid. Real vyhral 4-1 po predĺžení.
Zápasy národného tímu
Spolu
Zápasy: 19
Výhry: 16
Remízy: 1
Prehry: 2
Skóre: 42:11
Externé odkazy
Štadión na stránke klubu S.L. Benfica
Čík európsky
náhľad|Čík európsky Čík európsky (iné názvy: čík pruhovaný, čík obyčajný , staršie: čík pásikavý , staršie alebo ľudovo: čík   ; ľudovo alebo zastarano: piskor , nesprávne [bohemizmus]: piskor pruhovaný , zastarano: piskor obecný , ľudovo: piskorec ; lat. Misgurnus fossilis, staršie Cobitus fossilis) je druh ryby z čeľade pĺžovité (Cobitidae).
Charakteristika
Je to malá podlhovastá ryba, obývajúca bahnisté dno stojacich alebo pomaly tečúcich vôd z čeľade pĺžovité (Cobitidae). Dýcha nielen žiabrami, ale aj prehĺtaním bubliniek vzduchu, z ktorých v čreve vstrebáva kyslík do krvného obehu. Okolo úst ma 10 fúzikov. Prsné plutvy u samcov sú o niečo dlhšie ako u samíc.
Na území Slovenska je to pôvodný, dnes ohrozený a chránený druh. Vyskytuje sa od Francúzska až po povodie Volgy. Úplne chýba v Škandinávii, na Britských ostrovoch a v Stredomorí. Živí sa drobnými bezstavovcami. Trenie prebieha od apríla do júla, druh je fitofilný (vytiera sa na rastlinstvo). Samica kladie 5 – 30 000 ikier. Čerstvo vyliahnutý čík má nápadné vonkajšie nitkovité žiabre, ktoré neskôr miznú. Tento druh nemá hospodársky význam. Známa je jeho citlivosť na zmenu atmosférického tlaku, preto bol používaný k predpovediam počasia.
Motorová nafta
Motorová nafta (iné názvy: nafta, palivová nafta, plynový olej) je kvapalné palivo tvorené zmesou ťažšie odpariteľných uhľovodíkov a ďalších prídavných látok. Obvyklý počet atómov uhlíka v jednotlivých molekulách uhľovodíkov tvoriacich základ zmesi je medzi 9 až 22.
Nafta sa používa ako palivo pre väčšinu vznetových motorov. Najčastejšie sa vyrába hydrogenizáciou frakcií z destilácie ropy.
Základné vlastnosti
V tabuľke sú uvedené hodnoty typické pre konkrétne zloženie motorovej nafty. Pri inom zložení sa môžu hodnoty odlišovať.
Lodná motorová nafta
150 px|náhľad|vľavo|UN číslo lodnej motorovej nafty Lodná nafta, má spĺňať požiadavky podľa štandardu STN ISO 8217 vydaného 1. septembra 2006. V porovnaní s obyčajnou naftou má väčšiu hustotu a viskozitu.
Frakčné zloženie
Frakčné zloženie vyjadruje destilačná krivka – závislosť odpareného podielu paliva od teploty.
Vznietivosť
Vznietivosť motorovej nafty je dôležitá vlastnosť pre jej praktické uplatnenie v vznetových motoroch. Charakterizuje ju tzv. prieťah vznietenia. Je to čas, ktorý uplynie od okamihu vstreknutia čiastočky nafty po okamih, keď začne čiastočka horieť. Pretože tento čas závisí od zloženia a destilačných vlastností nafty, ale aj od konštrukčných a prevádzkových parametrov motora, na porovnávanie sa v praxi zaviedol iný parameter – cetánové číslo (analógia oktánového čísla u benzínov ). Cetánové číslo vyjadruje objemové percento cetánu v zmesi s alfametylnaftalínom, ktoré má na skúšobnom zariadení rovnaký prieťah vznietenia, ako skúšané palivo.
Hustota
Hustota nafty meraná pri 20 °C v závislosti od jej zloženia kolíše v rozmedzí medzi 0,8 – 0,88 kg.dm-3. Nafta s väčšou hustotou má horšiu atomizáciu (rozprášenie na drobné čiastočky), ale zároveň väčšiu prieraznosť lúča. Pri rovnakom vstreknutom objeme poskytne ťažšia nafta vyšší výkon, vplyvom väčšieho množstva dodaného tepla.
Viskozita
Viskozita nafty meraná pri 20 °C sa pohybuje v rozsahu 2,5 – 5. 10-6 m2.s-1. Nízka viskozita zhoršuje mazacie vlastnosti nafty, zvyšuje prienik nafty do skrine palivového čerpadla s následným riedením mazacieho oleja. Naproti tomu sa menej viskózne palivo lepšie rozprašuje. Palivá s vyššou viskozitou sa horšie vznecujú a majú sklon k nedokonalému spaľovaniu.
Teplota vylučovania parafínov
Táto teplota charakterizuje správanie nafty pri nízkych teplotách. Parafíny sa ako prvé pri klesajúcej teplote stávajú tuhými látkami, čím zanášajú palivoé potrubie a môžu spôsobiť až prerušenie dodávky paliva.
Obete druhej svetovej vojny
náhľad|Mŕtve telá amerických vojakov na pobreží atola Tarawa na Gilbertovych ostrovoch počas [[bitka o Tarawu|bitky o Tarawu.]]
Druhá svetová vojna bola najkrvavejší a najbrutálnejší konflikt v novodobých ľudských dejinách, spôsobila smrť desiatok miliónov ľudí. Všeobecne sa usudzuje, že vojne zahynulo najmenej 50 až 80 miliónov ľudí, čo predstavuje asi 2,5 až 4% svetovej populácie v roku 1939 (odhad z asi 2 miliárd ľudí). Tabuľky a grafy nižšie poskytujú prehľad o počte padlých podľa krajín a bojujúcich strán, na ktorej sa krajina zúčastnila na vojne.
Celkové straty
náhľad|Ruka trčiaca z rozvalín jedného z protilietadlových krytov v Drážanoch. Celkové straty na životoch spôsobené druhou svetovou vojnou podľa štatistík prezentovaných v tomto článku predstavujú vyše 72 miliónov ľudí. Straty civilistov, ktorých hodnoty sú najslabšie preukázateľné predstavujú asi 47 miliónov, vrátane asi 20 miliónov ľudí, ktorí zomreli počas vojny v dôsledku hladu a chorôb. Vojenské straty predstavujú asi 20 - 25 miliónov (najmenej 16% povolaných do zbrane), vrátane 5 miliónov vojnových zajatcov. Spojenci stratili asi 61 miliónov ľudí, štáty Osi stratili 11 miliónov. (Straty niektorých krajín, ktoré pôvodne bojovali spoločne s krajinami Osi a neskôr prešli na stranu spojencov sú započítané medzi straty Spojencov, nezávisle na tom, kedy ich utrpeli.) Veľkú disproporciu medzi obeťami, či vojnovými škodami zapríčinilo viacero faktorov, ako bola vojenská taktika, zločiny proti ľudskosti, ekonomické prípravy a celkový stupeň technického rozvoja.
Diskutované počty
Štatistiky obetí druhej svetovej vojny sa v závislosti od zdroja výrazne rozchádzajú. Najoptimistickejšie odhady hovoria o najmenej 50 miliónoch, tie najhoršie o viac než 70-80 miliónoch mŕtvych. Nejasnosti ohľadom výšky obetí vojny spôsobil rad faktorov vrátane toho, že niektoré krajiny pristúpili k nebývalému stupňu represií (genocíde) civilného obyvateľstva, čo malo za následok, že v niektorých komunitách nezostali svedkovia alebo hodnoverné dôkazy, preukazujúce presnú výšku obetí, ktorá preto musela byť po vojne len odhadovaná. Pri niektorých bojových operáciách boli zničené alebo zajaté veľké armádne celky a ich dokumentácia bola spravidla porazenou stranou zničená aby sa nedostala do rúk nepriateľa. Evidencia obetí v týchto prípadoch nebola vždy dôsledná alebo možná. Ku koncu vojny sa ustupujúce vojská, resp. represívne zložky štátov Osi snažili zahladzovať dôkazy o svojich zločinoch na sovietskom a poľskom území. Naviac niektoré oblasti boli natoľko zdevastované bojovými operáciami a/alebo taktikou spálenej zeme jednotlivých bojujúcich strán, že v oblastiach nezostali svedkovia, alebo inštitúcie, ktoré by za normálnych okolností viedli evidenciu obetí. Neprehľadnosť do situácie vniesli aj povojnové zmeny hraníc štátov, hromadné vysťahovanie a presuny civilného obyvateľstva.
Straty jednotlivých krajín
náhľad|vpravo|225px|Graf znázorňujúci podiel strát jednotlivých strán. náhľad|Mŕtvi čínski civilisti pred protileteckým krytom ušliapaní davom, ktorý sa v panike snažil dostať do krytu pred japonským náletom.náhľad|Vojenský cintorín v Belgicku. náhľad|Mŕtvi v koncentračnom tábore Bergen-Belsen.
Straty počas druhej svetovej vojny boli medzi jednotlivé bojujúce strany rozložené neúmerne. To sa týka najmä civilných obetí. Nasledujúca tabuľka podáva informácie o stratách jednotlivých krajín, počte ich obyvateľov na začiatku vojny a celkovom percentuálnom počte strát v pomere k obyvateľstvu.
Sovietsky zväz
náhľad|Nemcami obesení partizáni, rok 1943. náhľad|Cintorín sovietskych padlých vo Varšave. Sovietsky zväz bol krajinou, ktorá počas druhej svetovej vojny v Európe utrpela najťažšie ľudské straty, väčšinu z nich počas bojov s nacistickým Nemeckom. V krajine zahynulo alebo zomrelo v dôsledku vojnových útrap približne 26,6 milióna ľudí, z toho asi 8,7 milióna vojakov na fronte. Ďalších 127 000 sovietskych vojakov padlo v rokoch 1939/1940 počas zimnej vojny s Fínskom. Na počet obyvateľov síce utrpelo najťažšie straty Poľsko (zahynulo 16 % predvojnovej populácie), avšak viaceré regióny Sovietskeho zväzu, predovšetkým Ukrajina (16 %) a Bielorusko (25 %) utrpeli straty rovnako vysoké alebo vyššie.
Vývoj informácii o výške strát
Krátko po vojne, v marci 1946, Stalin verejne priznal, že Sovietsky zväz stratil počas vojny 7 miliónov občanov. Toto číslo bolo silne podhodnotené. Počas Chruščovovej éry bolo oficiálne priznané, že krajina prišla asi o 20 miliónov občanov. Až počas Gorbačovovej vlády koncom 80. rokov 20. storočia, však boli sovietske straty systematicky skúmané špeciálnou komisiou, ktorá stanovila, ich výšku na približne 26,6 milióna. Toto číslo Gorbačov po prvýkrát verejne prezentoval pri príležitosti 45. výročia konca vojny (teda v roku 1990).
Straty podľa republík
Odhady strát jednotlivých republík ZSSR počas vojny podľa Erlichmana (2004) sú založené na predvojnových štatistikách, ktoré uvádzajú, že v krajine žilo roku 1940 194 090 milióna ľudí. Súčasné štatistiky však naznačujú, že toto číslo bolo o niečo nižšie - 192,598 milióna obyvateľov. Obyvateľstvo ZSSR v roku 1940 zahŕňalo nové oblasti anektované v rokoch 1939 až 1945 vo východných častiach vtedajšieho Poľska, Litvy, Lotyšska, Estónska, Rumunskej Besarábie a Bukoviny, Podkarpatskej Rusi, Južný Sachalin a Kaliningradskú oblasť.
Straty asi 2 miliónov civilných obyvateľov západných častí Bieloruska, Ukrajiny a Litvy sú započítavané aj do strát Poľska. Sovietmi anektované oblasti západného Bieloruska, Ukrajiny a Vilniusu obývalo v roku 1939 asi 13 miliónov ľudí. Z nich sa po vojne asi 1,4 milióna smelo presťahovať na základe sovietsko-poľských dohôd späť do Poľska.
Vojenské straty podľa národnosti
náhľad|Sovietsky vojenský cintorín v [[Svidníku. V masových hroboch je pochovaných 9000 sovietskych vojakov, ktorí padli počas bojov na východnom Slovensku.]] Z hľadiska národnosti padlých vojakov možno straty ZSSR rozdeliť nasledovne:
Memorandum národa slovenského
thumb|230px|Pamätník Memoranda národa slovenského v Martine
Memorandum národa slovenského bol programový dokument slovenských štátoprávnych, politických a kultúrnych požiadaviek, prijatý na slovenskom národnom zhromaždení 6. – 7. júna 1861 v Martine. Autorom memoranda bol Štefan Marko Daxner.
Ustanovenia Memoranda národa slovenského
Memorandum slovenského národa o štyroch bodoch obsahovalo ustanovenia zásadného významu, ako
ale aj menej závažné ustanovenia. Medzi menej závažné ustanovenia patrili: a ďalšie podobné požiadavky, ktoré môžeme označiť ako snahu o školskú a kultúrnu samosprávu. V záverečnom bode Memoranda je vyhlásenie, že v snahe o občianske práva Slovákov chce slovenský národ stáť po boku všetkých ostatných uhorských národov. Toto vystihuje záverečné heslo Memoranda: „jedna, slobodná, konštitucionálna vlasť a v nej sloboda, rovnosť a braterstvo národov!“
Nesplnený sľub
Najdôležitejšie bolo, že Memorandum slovenského národa požadovalo, aby sa vytvorila a zakotvila osobitosť slovenského územia do podoby Slovenského okolia. Nič však z týchto žiadostí ani len nenaznačovalo odtrhnutie sa Slovenska od Uhorska. Išlo skôr o prvý náznak, o nejakú podobu školskej a kultúrnej autonómie. Napriek tomu Uhorský snem Memorandum slovenského národa zamietol. Teda sľub panovníka z Októbrového diplomu o národnom rozvoji bol porušený, pretože Maďari nič nepripustili.
Rozdiely medzi Memorandom a Žiadosťami slovenského národa
Memorandum slovenského národa sa od Žiadostí slovenského národa odlišuje v tom, že požiadavky Žiadostí slovenského národa sa prezentovali skôr v rovine politickej (uznanie Slovákov za osobitný národ). Memorandum slovenského národa ide ďalej v tom, že vnieslo požiadavku Hornouhorského slovenského okolia. Išlo o posun od politických požiadaviek k štátno-právnym požiadavkám. Vnútorná štruktúra Hornouhorského slovenského okolia nebola v Memorande slovenského národa upravená. Hornouhorské slovenské okolie by sme mohli priradiť k dištriktu. Napriek tejto skutočnosti maďarská politická reprezentácia aj po zamietnutí Memoranda slovenského národa rozpútala protimemorandovú akciu, kde sa nútili obce aby sa od memoranda dištancovali. Slovenskí národní predstavitelia skoncipovali nový program, ktorý predložili vláde vo Viedni. Tento druhý dokument, vytvorený v roku 1861, bol predložený 12.12.1861 a označený ako Viedenské memorandum.
Stefan Stambolov
Stefan Nikolov Stambolov (po bulharsky: Стефан Николов Стамболов) (* 12. február 1854, Veliko Tărnovo - † 18. júl 1895, Sofia) bol bulharský revolucionár, politik, básnik a novinár, v období od 26. augusta 1886 - 20. augusta 1887 a 20. augusta 1887 - 19. mája 1894 predseda vlády.
V nodobých bulharských dejinách asi ťažko nájsť spornejšiu osobnosť ako bol práve on. ˇ
Životopis
Narodil sa vo Velikom Tărnove, kde aj študoval na miestnej škole. Svoje štúdiá dokončil v seminári v Odese. Už ako 22 ročný sa stal revolučným Apoštolom Aprílového povstania a o niečo neskôr najaktívnejším budovateľom novodobých dejín Bulharska. V roku 1880 sa stal poslancom Veľkého národného zhromaždenia, hoci na to nemal potrebný vek. O šesť rokov neskôr (1886) sa stal predsedom Regentskej vlády. V tomto období sa zo Stefana Stambolova formovala najsilnejšia postava v politických dejinách Bulharska, ktorá sa zaslúžila o vymenovanie nového monarchu na bulharský trón.
Po vymenovaní Ferdinanda I. za knieža Bulharska sa Stefan Stambolov stal druhý raz predsedom vlády. V krajine viedol tzv. politiku dlhého biča a krátkeho dvora, za čo ho mnohí historici charakterizovali ako diktátora. Na to, aby dosiahol svoje ciele sa nezastavil pre nikým ani pred ničím. Do praxe často zavádzal svoju vetu - „Kvôli Bulharsku by som porušil hoci aj všetky zákony“. Avšak okrem toho, že ich narúšal ich aj tvoril. V oblasti zahraničnej politiky viedol tvrdú politiku nezávislosti Bulharska, kvôli ktorej sa nebál prerušiť priateľské vzťahy s Ruskom. Stefan Stambolov urobil zo seba a z Bulharska obraz „veľkého štátnika malého kniežatstva“. ktoré si vážili všetky európske štáty.
Jeho osud je však dôkazom toho, že veľké osobnosti, ktoré sú zástancami obyčajných ľudských potrieb, zostanú počas svojho života nedocenené. Knieža Ferdinand I. si uvedomil, že jeho prítomnosť bráni správnemu rozvoju Bulharského kniežatstva, preto sa ho v roku 1894 rozhodol odstrániť z mocenských pozícii v krajine. Život Stefana Nikolaja Stambolova zhasol ako jasná hviezda politického neba v jeho 41 rokoch. Najatí atentátnici kniežaťa Ferdinanda I. ho 18. júla 1895 v Sofii zavraždili.
Jeho smrťou Bulharsko stratilo silného a smelého politika, ktorý viedol krajinu v jej ťažkom období rozvíjajúceho sa nového zjednoteného štátu na Balkánskom polostrove.
Majstrovstvá AFNA v netballe 2014
Majstrovstvá AFNA v netballe 2014 boli v poradí 24. Majstrovstvá AFNA, panamerické majstrovstvá v netballe žien, ktoré organizuje Americká netballová federácia (AFNA). Konali sa od 19.25. augusta 2014 v Calgary, v Kanade, za účasti 7 tímov. Nováčikommi turnaja bolo iba družstvo Argentíny. Po 12 rokoch sa na turnaji predstavilo aj družstvo Kajmaních ostrovov. Pôvodne sa na turnaji mali predstaviť aj ďalšie 3 družstvá: 🇧🇲, 🇱🇨 a 🇻🇨. Zápasy sa odohrajú na 2 ihriskách SAIT Campus Centre. Turnaj pozostával iba z jednej skupiny, v ktorej sa stretol každý s každým. Zvíťazilo družstvo Trinidadu a Tobago, ktoré vyhralo vo všetkých stretnutiach.
Majstrovstvá tiež slúžili ako kvalifikácia na Majstrovstvá sveta 2015, ktoré sa uskutočnia v Belgicku. Kvalifikovali sa na ne 2 najlepšie družstvá. Turnaja sa nezúčastnil obhajca titulu🇯🇲, ktorá mala účasť na MS už dopredu zabezpečenú.
Účastníci
Umiestnenie vo svetovom rebríčku INF k júlu 2014
Brancasaurus
Brancasaurus je vyhynutý rod dlhokrkých plesiosaurov zo skupiny Leptocleididae, ktoré sa vyskytovali v období spodnej kriedy asi pred 135 miliónmi rokov (stupeň berias) na území dnešného Nemecka.
Rod dnes zahŕňa jediný druh - Brancasaurus brancai, pomenovaný Wegnerom v roku 1914 na počesť nemeckého paleontológa Wilhelma von Brancu.
Luc-sur-Orbieu
Luc-sur-Orbieu je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Aude, v regióne Languedoc-Roussillon.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 979 obyvateľov (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Jozef Laššák
Jozef Laššák (* 17. december 1922, Šoltýska – † 6. november 1985, Bratislava) bol slovenský politický a hospodársky pracovník.
Životopis
V roku 19401942 študoval na Obchodnej akadémii v Banskej Bystrici, v roku 19621966 na VŠE v Bratislave. Generálny riaditeľ Slovenskej štátnej sporiteľne. Vedúci redaktor Života strany, publikoval v straníckej a odbornej tlači. Nositeľ viacerých vyznamenaní.
Finančný derivát
Finančný derivát (angl. financial derivative) môže byť:
VIVO! Bratislava
VIVO! Bratislava (do októbra 2019: Polus City Center) je nákupno-zábavné stredisko v Bratislave. Nachádza sa na Vajnorskej ulici a svojho času to bolo najväčšie nákupné centrum na Slovensku. Nachádza sa v mestskej časti Nové Mesto, na križovatke ulíc Vajnorská a Junácka.
Dejiny
Stavba vyrástla v rozmedzí rokov 1999 až 2000 s pôvodnou funkciou nákupno-zábavného komplexu "Polus City Center Bratislava" s rozlohou 40 100 m². Centrum otvorili 22. novembra 2000. Podnikateľským zámerom investora bolo vybudovať polyfunkčný objekt s prevahou obchodných priestorov, doplnených o funkcie vyššej administratívy a viacerých spoločenských aktivít - kultúry, stravovania a zábavy. Objekt je v celom rozsahu zameraný na prenájom. V roku 2001 stavba získala prestížne ocenenie Stavba roka 2001.
V roku 2019 prešlo nákupné centrum kompletnou internou, a sčasti aj externou rekonštrukciou a 7. novembra 2019 ho otvorili pod novým názvom VIVO! Bratislava.
Zainteresované firmy a osoby
thumb|Polus City Center (VIVO! Bratislava) podvečer thumb|Polus City Center (VIVO! Bratislava) z Vajnorskej ulice
Konštrukcia
Z konštrukčného hľadiska je objekt členený na vstupnú halu, obchodné centrum, administratívnu budovu, kiná a príslušenstvo.
Nachádza sa v ňom multikino Cinema City a desiatky obchodov a niekoľko reštaurácií. Súčasťou komplexu VIVO! Bratislava sú 2 administratívne výškové budovy, Millenium Tower I s výškou 80 metrov a Millenium Tower II s výškou 100 metrov. Plánovaná bola aj výstavba tretej výškovej budovy Millenium Tower III, ktorá mala slúžiť najmä na rezidenčné účely, na nakoniec sa nerealizovala.
Podložie objektu tvoria piesčité íly, hlinité štrky, hladina spodnej vody je cca na úrovni -6,0 m pod úrovňou terénu. Stavba je založená na plošných základoch. Vstupná hala a obchody sú založené na základových pätkách nad úrovňou hladiny spodnej vody s rozmermi max 4,2 x 4,6 m a s výškou od 0,6 do 1,0 m. Administratívna budova je založená na základovej doske hrúbky 1,8 m pod hladinou spodnej vody, kiná na základovom rošte nad hladinou spodnej vody. Vzhľadom na pomerne vysokú hladinu spodnej vody bola požiadavka minimalizovať konštrukčnú výšku základových konštrukcií.
Vstupná hala
Samostatný dilatačný celok, trojpodlažný objekt kruhového pôdorysu s priemerom 40,5 m zastrešený oceľovou kupolou. Nosná konštrukcia je tvorená sústavou ŽB monolitických kruhových stĺpov a medzikruhových dosiek vystužených v radiálnom a tangenciálnom smere rebrami. Suterén je riešený vzhľadom na dispozičné riešenie podzemných parkovacích plôch s neviazanosťou na hornú nosnú časť objektu. Stropná konštrukcia nad suterénom je tvorená ŽB (železobetónovou) monolitickou doskou podopieranou prievlakmi rámových priečlí. Zložitosť tvaru je komplikovaná aj zabudovaním konštrukcie fontány do priestoru haly.
Obchodné priestory
thumb| Vivo! Bratislava, multikino Cinema City, výšková budova myhive Vajnorská | Tower 2 a Lakeside Park I Obchodné priestory tvoria najväčšiu časť celého komplexu a sú tvorené piatimi dilatačnými celkami, majú lichobežníkový pôdorys s rozmermi približne 240 x 165 m. Polovica obchodných priestorov je dvojpodlažná s využitím strechy ako parkovísk, druhá polovica je trojpodlažná s plochou strechou.
Nosná konštrukcia je navrhnutá ako sústava kyvných stĺpov na celú výšku objektu v module 15,0 x 15,0 m (v podzemnom podlaží s vloženým medzistĺpom 7,5 m) stĺpy pomocou krátkych konzol podopierajú prosté ŽB nosníky na rozpätie 15,0 m. Stropné konštrukcie sú tvorené predpätými stropnými prefabrikovanými doskami tvaru TT.
Administratívna budova
Administratívna budova, pôdorysných rozmerov 46,5 x 25,5 m s 18 podlažiami (jedno podzemné podlažie) a s výškou 73,8 m, tvorí najvyššiu časť stavby. Nosná konštrukcia budovy je tvorená monolitickým ŽB jadrom s rozmermi 17,7 x 9,40 m, stĺpmi v module 6,0 x 9,0 m s prierezom 800 x 800,600 x 600 až po rozmer 300 x 300 mm (v hornej časti), ktoré podpierajú monolitické železobetónové bezprievlakové stropné dosky hrúbky 280 mm.
Založenie objektu je na doske hrúbky 1,8 m. Z hľadiska nosného systému ide o systém s nosným jadrom a kyvnými stĺpmi. Globálnu statiku, t. j. výpočet budovy ako celku, vrátane odozvy na zaťaženie vetrom, seizmické zaťaženie a realizačný projekt až po l.NP, spracovala firma IDO Hutný projekt a.s. Firma Konstrukt plus s.r.o.vypracovala projekt od prvého nadzemného podlažia.
Kiná
Súčasťou objektu je aj komplex pozostávajú z ôsmich kín s priemernou kapacitou jedného kina 220 miest s celkovými rozmermi približne 82 x 46 m a tromi nadzemnými podlažiami. Nosný systém kín je tvorený doskostenovou krabicovou konštrukciou, podpretou v podzemnom podlaží stĺpmi. Založenie objektu je na monolitickom železobetónovom rošte. Nosný systém je determinovaný dispozičným riešením kín. Na úrovni 1. NP je vytvorený monolitický železobetónový rebrový strop, do ktorého sú votknuté zvislé nosné steny. Zároveň rošt tvorí podporu pre uloženie prefabrikovaných schodníc stupňovitej prefabrikovanej podlahy. Priečne nosné steny, nesúce zaťaženie od vnútorných pozdĺžnych nosných stien, prenášajú zaťaženie do obvodových nosných stien a roštu na 1. NP. Strešná nosná konštrukcia je tvorená nosníkmi na rozpätie 17,0 m a poloprefabrikovanými stropnými doskami. Náročnosť riešenia časti kín spočívala okrem zložitosti nosného systému aj v požiadavkách na oddelenie nosných konštrukcií.
Zaujímavosti
Všetky "ulice" vo VIVE! Bratislava sú pomenované podľa slávnych svetových ulíc, napríklad Wall Street, 5th Avenue a podobne.
Aktinoid
thumb|220px|[[Urán (chemický prvok)|Urán, najbežnejšie sa vyskytujúci aktinoid na Zemi. Na snímke je obohatený urán, používaný ako palivo pri štiepnej reakcii.]] Aktinoid (značka An ) je pomenovanie pre člena skupiny chemických prvkov, nachádzajúceho sa v 7. perióde periodickej tabuľky prvkov za aktíniom s protónovým číslom 90 až 103, teda prvky tórium až lawrencium. Pre podobnosť chemických vlastností však býva do skupiny zaraďované aj samotné aktínium.
V periodickej tabuľke sa umiestňujú v osobitnej sekcii, rovnako ako lantanoidy nachádzajúce sa o periódu vyššie. Prvý prvok aktinoidového radu je tórium a aktínium spoločne so skandiom, ytriom a lantánom je zaradené medzi prechodné prvky do tretej skupiny. Používajú sa aj varianty usporiadania tak, že prvým prvkom skupiny je samotné aktínium a naopak lawrencium je umiestnené do bloku d v rámci vyššie uvedenej skupiny prvkov vzácnych zemín. Vyčlenenie, taktiež aj samotné pomenovanie skupiny bolo zavedené v 40. rokoch 20. storočia na základe publikácií amerického chemika Glenna T. Seaborga. Dovtedy sa známe aktinoidy (tórium, protaktínium a urán) umiestňovali v periodickej tabuľke pod hafnium, tantal a volfrám, vzhľadom na podobnosť oxidačných stupňov a zlúčenín.
Všetky aktinoidy sú prirodzene rádioaktívne. V prírode sa vo väčších (priemyselne ťažiteľných) množstvách vyskytujú len prvky urán a tórium, ktorých izotopy 238U, 235U a 232Th majú polčasy rozpadu rádovo miliardy rokov. V stopových množstvách sa na Zemi vyskytujú aj aktínium a protaktínium, ale len ako produkty rozpadu uránu/tória, nakoľko žiaden z ich izotopov nemá tak dlhý polčas rozpadu by mohli existovať od vzniku Zeme. Ostatné prvky skupiny boli pripravené umelo.
Hlavná oblasť využitia aktinoidov súvisí s ich rádioaktivitou, izotopy uránu 233U a 235U, ako aj izotop plutónia 239Pu sa používajú ako palivo/zdroj neutrónov pri riadenej reťazovej štiepnej reakcii v jadrových elektrárňach. Rovnako sú však používané aj ako zdroj neutrónov reťazovej reakcie jadrových zbraní. Izotop 238Pu sa používa ako zdroj termoelektrickej energie pre medziplanetárne sondy, rovnako aj ako zdroj energie pre kardiostimulátory.
História
thumb|[[Martin Heinrich Klaproth|Martin H. Klaproth – objaviteľ prvého aktinoidu – uránu.]] Pred rokom 1940 boli známe len prvky aktínium, tórium, protaktínium a urán. Najstarší objavený aktinoid je urán, ako nový prvok ho objavil, aj keď čistý urán nezískal, nemecký chemik M. H. Klaproth v roku 1789 v smolinci. Smolinec nechal rozpustiť v kyseline dusičnej, roztok následne zneutralizoval hydroxidom sodným a získal žltú zlúčeninu (pravdepodobne diuránan sodný). Túto zlúčeninu redukoval drevným uhlím a ako produkt dostal čiernu látku, o ktorej sa mylne domnieval, že pripravil nový prvok. Pomenoval ho podľa tiež nedávno objavenej planéty Urán. Čistý urán sa podarilo vyrobiť až o 60 rokov neskôr francúzskemu chemikovi Eugène-Melchiorovi Péligotovi rovnakou metódou, ako bolo izolované tórium.
Z neznámeho minerálu pochádzajúceho z Nórska izoloval v 1827 Nemec Friedrich Wöhler oxid toričitý. To, že ide o oxid nového prvku, zistil o rok neskôr švédsky chemik Jöns Jakob Berzelius, ktorý nadviazal na prácu Wöhlera. Oxid detailnejšie opísal a pomenoval ho, vzhľadom na pôvod minerálu, podľa jedného z hlavných vikingských bohov Thorovi. Čisté tórium Berzelius neskôr vyrobil redukciou chloridu toričitého draslíkom.
Aktínium bolo objavené v roku 1899 francúzskym chemikom André-Louisom Debiernom, ktorý spolupracoval s manželmi Marie a Pierre Curie. Nový prvok objavil v zvyškoch smolinca po extrakcii rádia, kde sa v stopových množstvách vyskytuje ako člen rozpadového radu. Nezávisle od Debierneho aktínium objavil aj Nemec Friedrich Oskar Giesel v roku 1902. Pomenovanie je odvodené od gréckeho slova actinos – lúč vzhľadom na rádioaktivitu prvku.
Posledný aktinoid vyskytujúci sa v prírode protaktínium odseparoval ako silne rádioaktívny materiál z uránu v roku 1900 Willam Crokes, no nebol schopný ho presnejšie popísať a nazval ho jednoducho urán-X. Až v roku 1913 Kazimierz Fajans a Oswald Göhring urán-X bližšie popísali a pomenovali ho brevium (z lat. brevis – krátky) vzhľadom na krátku dobu života izotopu 234Pa (niekoľko hodín). Izotop s dlhším polčasom rozpadu 231Pa bol izolovaný v Nemecku Ottom Hahnom a Lisou Meitnerovou, súbežne aj pracovnou skupinou v Spojenom kráľovstve vedenou Frederickom Soddym a následne došlo k premenovaniu prvku na protaktínium (z g. protos – predchodca aktínia).
Syntéza nových prvkov
thumb|[[Enrico Fermi – taliansky fyzik, ktorý predpovedal možnosť syntézy prvkov s protónovým číslom 93 a vyšším.]] Začiatkom 20. storočia vládlo v chemickej obci presvedčenie, že periodická tabuľka končí prvkom 92 – uránom. Objav neutrónu Jamesom Chadwickom v roku 1932, prvá syntéza prvkov bombardovaním iných prvkov alfa časticami Frédéricom Joliot-Curiem a Irène Joliotovou-Curieovou v roku 1934 a publikácie talianskeho fyzika Enrica Fermiho z prvej polovice 30. rokov, že pri ostreľovaní atómov ťažších prvkov neutrónmi dochádza k ich záchytu, následnej emisii beta žiarenia spojenej so zvýšením protónového čísla prvku, viedli k pokusom s ostreľovaním uránu 238U so snahou o syntézu prvku 93. Snahy však dlho neprinášali vytúžený efekt, až v roku 1940 sa Američanom Edwinovi McMillanovi a Philipovi Abelsonovi z University of California, Berkeley podarila syntéza nového prvku podľa reakcie:
Prvok bol pomenovaný ako neptúnium, podľa planéty Neptún (analogicky tak ako nasleduje v Slnečnej sústave planéta Neptún za Uránom, tak nasleduje prvok neptúnium za uránom v periodickej tabuľke). V roku 1952 boli stopové množstvá neptúnia identifikované aj v rudách uránu, kde vzniká ako produkt vyššie uvedenej reakcie.
thumb|[[Glenn Theodore Seaborg|Glenn T. Seaborg – vedúci laboratória na University of California, Berkeley, v ktorej boli syntetizované viaceré transurány]] Syntéza ďalších prvkov nedala na seba dlho čakať. Už McMillan s Abelsonom pozorovali, že 239Np emisiou ß- žiarenia prechádza na prvok s protónovým číslom 94 s hmotnosťou 239, ale neboli schopní ho bližšie popísať. Koncom roka 1940 však skupina s Glennom Seaborgom a McMillanom pripravila prvok 94 bombardovaním uránu deuterónmi.
Apple I
Apple I bol jeden z prvých osobných počítačov a prvý produkt firmy Apple.
Počítač Apple I bol vyrobený Stephenom Wozniakom, pôvodne pre osobnú potrebu. Wozniakov kamarát Steve Jobs prišiel s myšlienkou počítač predať. Podarilo sa mu zabezpečiť odbyt 50 kusov, a tak sa Apple I stal prvým výrobkom spoločnosti Apple Computer v apríli 1976. Cena počítača bola stanovená na 666,66 dolárov. Na rozdiel od počítačov iných nadšencov tej doby, ktoré sa zvykli predávať ako stavebnica, Apple I sa predával zmontovaný v celku s matičnou doskou obsahujúcou asi 30 čipov. Užívateľ si však v každom prípade musel zadovážiť ešte počítačovú skrinku, zdroj napájania, klávesnicu a monitor, aby bol počítač funkčný. Neskôr sa za 75 dolárov predával aj rozhranie pre kazetový magnetofón ako pamäťové médium.
Charakteristickou vlastnosťou Apple I bola práve možnosť použitia klávesnice a monitora. Konkurenčné výrobky ako Atair 8800 mali zvyčajne na prednom paneli prepínače a používali LED diódy pre výstup. Takéto počítače museli byť vybavené rozširujúcimi hardvérovými prvkami, aby mohli byť pripojené ku klávesniciam a monitorom. Možnosť priamo používať toto príslušenstvo bola inovatívna napriek tomu, že počítač ešte nedokázal pracovať s grafikou a zvukom.
Aktinoid
Syntéza nových prvkov
Syntéza prvkov nachádzajúcich sa za plutóniom pokračovala rýchlo a v laboratóriách univerzity v Berkeley boli v rokoch 1944 až 1955 ohlásené objavy prvkov 95 až 100, teda amerícium, curium, berkélium, kalifornium, einsteinium a fermium bombardovaním ľahších aktinoidov deutériom, resp. iónmi hélia. Plutónium sa v súčasnosti získava podľa reakcie v jadrových reaktoroch v tonových množstvách. Postupným ožarovaním 239Pu možno získať až izotop 252Cf, ale výťažok je v porovnaní s množstvom použitého plutónia veľmi malý, len 0,3 % z východiskového izotopu. Výťažky sa dajú zvýšiť vyššou intenzitou toku neutrónov, no v jadrových reaktoroch sa to vzhľadom na bezpečnosť dosahuje veľmi obťažne. Pri výbuchu jadrovej bomby sa neutrónový tok zvýši rádovo, čo viedlo k objavu prvkov einsteinium a fermium, ktoré boli prvýkrát detegované ako produkty termonukleárnej reakcie pri teste prvej vodíkovej bomby v roku 1952 a až neskôr boli pripravené syntézou v cyklotróne v laboratóriu.
Apple I
Apple I sa prestal vyrábať v marci 1977, a v decembri bol nahradený počítačom Apple II.
Aktinoid
Syntéza nových prvkov
S narastajúcim protónovým číslom bola syntéza prvkov ťažšia, hlavným problémom bolo dostatočné množstvo východzieho prvku, ktorý by mohol byť bombardovaný neutrónmi/deutériom/iónmi hélia. Už prvok 101, neskôr pomenovaný mendelévium na počesť ruského chemika Mendelejeva, tvorcu periodickej tabuľky, bol prvýkrát syntetizovaný v počte len 17 atómov. Namiesto jadier hélia sa tak v urýchľovačoch začali na bombardovanie používať ťažšie ióny. Objav prvku 102 nobélium bol ohlásený medzinárodnou skupinou v pracujúcou v medzinárodnom Nobelovom inštitúte v Štokholme a aj keď sa neskôr ukázalo, že išlo o omyl a syntéza prvku bola priznaná skupine vedenej Georgijom Nikolajevičom Fljerovom v Spojenom ústave jadrového výskumu v Dubne (Sovietsky zväz, terajšie Rusko), názov bol ponechaný. Posledný aktinoid – lawrencium bol syntetizovaný paralelne bombardovaním uránu iónmi bóru v Berkeley a bombardovaním amerícia iónmi kyslíka v Dubne.
Apple I
V roku 2005 sa vie ešte o 30 až 50 existujúcich Apple I, ktoré sú dnes už zberateľským artiklom. Podľa neoverených správ bol jeden Apple I predaný na aukcii v roku 1999 za 50-tisíc dolárov, typickou dnešnou cenou za tento počítač je však 14- až 16-tisíc. Klon s kompatibilným softvérom z moderných komponentov bol vyrobený v limitovanej sérii v roku 2003 a predával sa za 200 dolárov.
Aktinoid
Izotopy
V súčasnosti je známych približne 250 izotopov aktinoidov, všetky z nich sú rádioaktívne. Najdlhší polčas rozpadu má 232Th – 14 miliárd rokov, čo je viac ako existencia Zeme, takže sa vyskytuje v prírode. Okrem tória sa v prírode nachádzajú aj dva izotopy uránu: 238U s polčasom rozpadu 4,7 miliardy rokov a 234U (245 tisíc rokov). K dlho žijúcim izotopom patria aj 236Np, 237Np, 239Pu, 242Pu, 244Pu, 247Cm a 248Cm.
Apple I
Iné projekty
.
Aktinoid
Fyzikálne vlastnosti
thumb|200px|[[Fázový diagram vybraných aktinoidov.]] Aktinoidy sú striebroleské kovy s vysokou hustotou, pomerne mäkké (najtvrdším aktinoidom je tórium), s dobrou tepelnou a elektrickou vodivosťou. Pri aktinoidoch sa časté alotropické modifikácie, s výnimkou kalifornia, vyskytujú vo viacerých kryštalických formách, napr. plutónium samotné v rozmedzí izbovej teploty až teploty topenia (641 °C) prechádza cez sedem rozličných kryštálových fáz. Takáto vysoká variabilita odzrkadľuje nepravidelnosti v kovových polomeroch, ktoré sa zasa odvíjajú od variability počtu elektrónov umiestnených na hladinách vodivostných pásov v kovovej väzbe.
Charakteristickou vlastnosťou aktinoidov je nestabilita atómových jadier a z nej vyplývajúca rádioaktivita. Pri rozpade najčastejšie emitujú častice alfa (kladne nabité jadrá hélia), no jadrá niektorých aktinoidov sa záchytom neutrónu spontánne rozpadajú na jadrá ľahších prvkov za emisie voľných neutrónov, pričom tieto neutróny sú znova zachytávané a spôsobujú rozpad ďalších jadier a tak dochádza k reťazovej štiepnej reakcii. Prirodzená rádioaktivita tória a uránu je zdrojom vlastného tepla Zeme.
Absorpčné spektrá sú podobné ako u lantanoidov, skladajú sa z úzkych pásov vo viditeľnej časti spektra a priľahlej infračervenej, resp. ultrafialovej oblasti. Intenzita spektrálnych pásov, odpovedajúcich prechodom elektrónov medzi hladinami 5fn je však vyššia ako u obdobných pásov lantanoidov.
Chemické vlastnosti
thumb|right|Kovové a iónové polomery aktinoidov. Elektrónová konfigurácia aktinoidov v základnom stave je tvorená uzavretou elektrónou vrstvou predchádzajúceho vzácneho plynu radónu a na valenčnej sfére čiastočne obsadeným orbitálom 5f a dvoma, resp. štyrmi elektrónmi v orbitáloch 6d a/alebo 7s. Pre aktinoidy je charakteristické zapĺňanie orbitálu 5f, analogicky ako lantanoidy obsadzujú orbitál 4f. Na rozdiel od lantanoidov však aktinoidy vykazujú oveľa väčšiu variabilitu oxidačných stupňov, pozorovateľné je to hlavne pri ľahších aktinoidoch (z prvej polovice skupiny), kedy sú bežné oxidačné čísla +IV až +VII. Variabilita je zapríčinená nízkymi rozdielmi energetických hladín medzi orbitálom 5f a orbitálmi 6d a 7s. Malé rozdiely spôsobujú, že elektróny f-orbitálov nie sú dostatočne odtienené 6d a 7s orbitálmi a tak majú väčšiu tendenciu zapájať sa do väzby ako analogické 4f orbitály lantanoidov. Ľahké aktinoidy sa tak podobajú skôr na d-prvky ako na lantanoidy. Od amerícia smerom k ťažším aktinoidom sa začína stabilizovať oxidačný stupeň +III, tam je podobnosť sa lantanoidmi väčšia.
Charakteristickou črtou aktinoidov je tiež postupné zmenšovanie iónových polomerov s narastajúcim atómovým číslom. Jav sa nazýva aktinoidová kontrakcia (podobne ako lantanoidová kontrakcia pri lantanoidoch). Pribúdajúce elektróny totiž obsadzujú vnútorný orbitál f, kde slabšie tienia pôsobenie kladného náboja jadrom na valenčnú vrstvu 7s, takže nedochádza k zväčšovaniu elektrónového obalu.
Zlúčeniny
Aktinoidy ochotne reagujú s väčšinou polokovov a nekovov za vzniku príslušných binárnych zlúčenín. Na vzduchu sa pokrývajú nekompaktnou vrstvou oxidov. S kyselinami reagujú pomalšie, často po reakcii ostáva nerozpustný zvyšok, napr. reakciou tória s kys. chlorovodíkovou vzniká čierna zrazenina približného zloženia HThO(OH). Koncentrovaná kyselina dusičná pasivuje povrch uránu, tória a protaktínia, takže nedochádza k ich rozpúšťaniu. Prídavok fluoridových iónov naopak vedie k dokonalému rozpusteniu, čo sa v praxi aj dosť často využíva.
Vo vodnom roztoku sú, hlavne pri ľahkých aktinoidoch (urán, neptúnium, plutónium a amerícium), prítomné katióny vo viacerých oxidačných stupňoch. Plutónium sa môže v roztoku vyskytovať súčasne v štyroch rôznych oxidačných stupňoch (v merateľných koncentráciách). Chemické zloženie roztokov naviac komplikuje hydrolýza a následný vznik polymérnych iónov, výskyt oxokatiónov a rôznych komplexných zlúčenín, ktoré aktinoidy tvoria prakticky so všetkými aniónmi, okrem chloristanov.
Ďalším dôležitým faktorom, ktorý aktívne mení chemické zloženie roztokov je rádioaktivita. Napr. 239Pu sa v kyslom prostredí vyskytuje v oxidačnom stupni +IV (resp. ako oxokatión PuO2+2). Emisia alfa častice pri rozpade má však za následok rádiolýzu vody za vzniku radikálov •H a •OH a peroxidu vodíka, ktoré potom redukujú plutónium na oxidačný stupeň +III.
Redoxný potenciál z oxidačného stupňa +III na 0 je pri aktinoidoch záporný, čo poukazuje na fakt, že reakcia:
je energeticky možná a aktinoidy sa rozpúšťajú v zriedených kyselinách (a niektoré reagujú aj priamo s vodou). Vysoké záporné hodnoty potenciálov An3+/An2+ pri aktinoidoch s menšími protónovými číslami predikujú, že sa tieto nevyskytujú vo vodnom roztoku v oxidačnom stupni +II. Pri ťažších aktinoidoch sa hodnota redox potenciálu zvyšuje a pri nobéliu už nadobúda kladné hodnoty, takže pri tomto prvku je No2+ najstabilnejším katiónom vo vodnom roztoku.
Oxidy
Oxidy aktinoidov sú jedny z najpreskúmanejších a priemyselne najpoužívanejších zlúčenín a pre viaceré prvky sú zároveň najstabilnejšie zlúčeniny. Ich zloženie je často nestechiometrické, s viacerými alotropickými modifikáciami a fázovými medzistavmi. Viaceré sú ťažko taviteľné, oxid toričitý s teplotou topenia 3 191 °C je najťažšie taviteľný oxid vôbec. Z An2O3 sú známe oxidy od aktínia až po einsteinium. Oxidy plutónia, amerícia a berkélia oxidujú vzdušným kyslíkom na AnO2, zatiaľ čo oxid curitý, kalifornitý a einsteinitý sú voči oxidácii stále.