cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Viačeslav Rudoľfovič Menžinskij
Vjačeslav Rudolfovič Menžinskij (, ; * 19. august 1874, Petrohrad, Ruská ríša – † 10. máj 1934, Moskva, Sovietsky zväz) bol poľsko-ruský boľševický revolucionár, sovietsky štátnik a funkcionár komunistickej strany, ktorý v rokoch 1926 – 1934 zastával funkciu vedúceho Zjednotenej štátnej politickej správy (OGPU). Ovládal viac ako 10 jazykov.
Mladosť a raná kariéra
Vjačeslav Menžinský, člen poľskej šľachty, sa narodil v pravoslávnej poľsko-ruskej učiteľskej rodine. Jeho otec bol rusifikovaný Poliak a prednášal históriu. Jeho matka sympatizovala s revolucionármi. Jeho brat bol cárskym úradníkom, pracoval na ministerstve financií. Viačeslav Menžinskij v roku 1898 absolvoval Právnickú fakultu Petrohradskej univerzity a vykonával právnickú prax v Jaroslavli, pričom sa venoval literatúre. V roku 1905 mu vyšiel román. Vo februári 1905 mu zomrela malá dcéra na krvácanie do mozgu. Táto trauma ukončila jeho desaťročné manželstvo a on odišiel z Jaroslavle za svojimi slobodnými sestrami Verou a Ľudmilou, bývajúce v byte, ktorý bol obľúbeným miestom stretnutí revolucionárov.
Politické aktivity
Menžinskij vstúpil do Ruskej sociálnodemokratickej robotníckej strany (RSDLP) v roku 1902. Počas revolúcie v roku 1905 Vera Menžinská pracovala po boku Nadeždy Krupskej, manželky Vladimíra Lenina, ktorá bola tajomníčkou boľševickej frakcie RSDĽP, zatiaľ čo jej brat sa pridal k boľševickej vojenskej organizácii, až kým ho v júli 1906 nechytili pri policajnej razii. Po dvoch týždňoch väzenia ho prepustili po tom, čo držal hladovku, a emigroval. Žil v Belgicku, Švajčiarsku, Francúzsku, Spojených štátoch, pracoval v zahraničných pobočkách RSDĽP. Keď sa boľševická frakcia rozdelila v otázke, či postaviť kandidátov do volieb do Dumy, Menžinskij sa pridal k "bojkotníkom", ktorých viedol Leninov rival Alexander Bogdanov, a vstúpil do redakčnej rady ich časopisu Vpered. Ale keď sa frakcia časopisu rozpadla, Menžinskij sa pridal k samozvaným "ortodoxným marxistom" Grigorijovi Aleksinskému a Michailovi Pokrovskému a odmietol koncepciu proletárskej kultúry, ktorú vypracovali Alexander Bogdanov a Anatolij Lunačarskij.
Neskorší život
Po februárovej revolúcii v roku 1917 sa Menžinskij v lete toho istého roku vrátil do Ruska a pridal sa k Mežrajoncovi, nezávislej frakcii, ktorej vedúcou osobnosťou bol Lev Trockij, ktorý sa v auguste 1917 spojil s boľševikmi. Niekoľko dní po boľševickej revolúcii bol vymenovaný za ľudového komisára pre financie. Jeho prvým činom v tejto funkcii bolo, že do svojej kancelárie priviezol veľkú pohovku, pripevnil na ňu oznam s nápisom „Komisariát financií" a ľahol si na ňu. Keď úradníci Ruskej štátnej banky odmietli uznať nový režim, Menžinskij dal zatknúť riaditeľa a ďalších ľudí. Podľa G. von Schantza Menžinskij „osobne riadil rozbitie ruských bánk, manéver, ktorý pripravil všetkých odporcov boľševizmu o finančné prostriedky na boj“.
V apríli 1918 bol Menžinskij vymenovaný za sovietskeho generálneho konzula v Berlíne, ale v novembri bol spolu s veľvyslancom Adolfom Ioffe vyhostený. Bol vyslaný na Ukrajinu, kde sa v roku 1919 pripojil k Čeke a o päť rokov neskôr sa stal zástupcom riaditeľa jej nástupníckej organizácie Zjednotenej štátnej politickej správy, OGPU (Объединённое государственное политическое управление) Felixa Dzeržinského. Po smrti Dzeržinského v júli 1926 sa Menžinskij stal riaditeľom OGPU. Menžinskij zohral veľkú úlohu pri vedení tajných operácií kontrarozviedky Trust a Sindikát-2, v rámci ktorých boli do Sovietskeho zväzu vylákaní a zatknutí vodcovia veľkých protisovietskych centier v zahraničí Boris Savinkov a Sidney Reilly.
Smrť
Posledné roky života strávil Menžinskij ako invalid, od konca 20. rokov 20. storočia trpel akútnou angínou pektoris, ktorá mu znemožňovala fyzickú prácu. Záležitosti OGPU viedol ležiac na pohovke vo svojej kancelárii v Lubjanke, ale do každodenného chodu GPU zasahoval len zriedka. Stalin skôr jednal s jeho prvým zástupcom Genrichom Jagodom, ktorý v podstate od konca 20. rokov prevzal funkciu šéfa organizácie.
Menžinskij bol spopolnený a jeho popol bol uložený v nekropole pri Kremeľskom múre.
Malăk Vihren
Malăk Vihren,  do roku 1989 Muratov vrăh   je vrch v pohorí Pirin v Blagoevgradskej oblasti v juhozápadnom Bulharsku.
Turizmus
Na Malăk Vihren sa dá vystúpiť po hrebeni pohoria; zo severu z vrchu Hvojnati vrăh cez priesmyk Vlahinski preval,, rovnako tak po hrebeni z južného smeru.
Butkovská brázda
Butkovská brázda je geomorfologická časť Trenčianskej vrchoviny. Zaberá severnú časť podcelku, južne od Beluše a najvyšší vrch Bukovina dosahuje
Polohopis
Územie zaberá severný okraj podcelku Trenčianska vrchovina, pričom obopína na okraji ležiace Butkovské bradlá. Na juhozápadnom okraji leží obec Košeca, severný okraj je v blízkosti Beluše, Visolají a Slopnej. Územie odvodňuje Lúčkovský, Slatinský a Kamenický potok, odvádzajúce nadbytočnú vodu západným smerom do rieky Váh.
Západným a severným smerom leží Považské podolie, konkrétne Ilavská kotlina na západe a Podmanínska pahorkatina na severe. Medzi nimi sa na severozápade vypínajú Butkovské bradlá, geomorfologická časť Trenčianskej vrchoviny. Tá pokračuje juhozápadným smerom Teplickou vrchovinou, východný okraj vymedzuje Zliechovská hornatina s časťou Strážov.
Ochrana územia
Táto časť Strážovských vrchov leží na západnom okraji Chránenej krajinnej oblasti Strážovské vrchy. Na území Butkovskej brázdy sa však žiadne osobitne chránené územie nenachádza.
Turizmus
Severná časť Trenčianskej vrchoviny patrí medzi pokojnejšie a turisticky menej atraktívne územia. Vedú ním značené chodníky do okolitých, vyšších častí Strážovských vrchov.
Paliseul
Paliseul je belgická obec vo Valónskom regióne v provincii Luxembourg.
Obyvateľstvo
Obec má približne 5 159 obyvateľov (2010).
Časti obce
Od 1. januára 1977 obec Paliseul pozostáva z týchto častí (bývalých obcí):
Island (Yonne)
Island je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Yonne, v regióne Burgundsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Dolmenové lokality Kočchang, Hwasun a Kanghwa
Dolmenové lokality Kočchang, Hwasun a Kanghwa sú lokality dolmenov v Južnej Kórei, ktorá je od roku 2000 zapísaná na zozname svetového dedičstva UNESCO.
Sú rozosiate po území provincie Južná Čolla a metropolitného mesta Inčchon. V Kórei je lokalizovaných približne 40% všetkých dolmenov na celom svete, pričom väčšina kórejských dolmenov sa nachádza práve v týchto 3 lokalitách. Vznikli v priebehu prvého tisícročia pred naším letopočtom (neolit a doba bronzová), kedy na Kórejskom polostrove panovala megalitická kultúra.
Tri kopce (vrch v Oravských Beskydách)
Tri kopce je vrch v Oravských Beskydách. Leží nad obcou Mútne, približne severozápadne od Námestova a prechádza ním štátna hranica s Poľskom.
Poloha
Nachádza sa v strednej časti pohoria, v geomorfologickom podcelku Pilsko. Vrch leží na slovensko-poľskej hranici, na pomedzí Žilinského kraja a Sliezskeho vojvodstva. Zasahuje na územie okresu Námestovo a Powiatu żywieckeho a katastrálne územie obce Mútne, Ujsoły a Jeleśnia. Najbližšími sídlami sú juhovýchodne situované Mútne a Oravské Veselé, severozápadne ležiaca Węgierska Górka a severovýchodne obec Korbielow. Vrch patrí do Chránenej krajinnej oblasti Horná Orava.
Dolmenové lokality Kočchang, Hwasun a Kanghwa
Archeologické vykopávky začaté v roku 1965 našli v blízkosti dolmenov keramiku, šperky, bronzové predmety a ďalšie pohrebné artefakty.
Tri kopce (vrch v Oravských Beskydách)
Opis
Vrch Tri kopce je súčasťou hlavného hrebeňa medzi Pilskom a Mútňanským sedlom. Severným smerom susedí Kotarnica a Romanka, západným Rysianka  a Lipowska , južným Magurka , Veľký Grúň  a Okrúhle  a východným Mechy , Pilsko  a Polanica. Hrebeňom vedie rozvodie Čierneho (na juhovýchode) a Baltského mora (na severozápade); juhozápadné svahy odvodňuje Bystrá do rieky Sola, severné Sopotnia wielka do Koszarawy a voda z juhovýchodnej časti smeruje Mútňankou do Bielej Oravy. Vrcholom vedie značený hrebeňový chodník.
Výhľady
Súvislý lesný porast vrcholovej časti umožňuje len obmedzený rozhľad. Z vhodných lokalít s nízkou vegetáciou sú pozorovateľné okolité vrchy Oravských, Kysuckých a Žywieckych Beskýd, časť Malej Fatry, Oravskej Magury, Nízkych a Západných Tatier.
Saint-Vivien-de-Médoc (obec)
Saint-Vivien-de-Médoc je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Gironde, v regióne Akvitánsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Rendeux
Rendeux je belgická obec vo Valónskom regióne v provincii Luxembourg.
Obyvateľstvo
Obec má približne 2 437 obyvateľov (2010).
Časti obce
Od 1. januára 1977 obec Rendeux pozostáva z týchto častí (bývalých obcí):
Pichliač
Pichliač je rod rastlín z čeľade astrovité (Asteraceae). Akceptovaných je okolo 500 druhov a ďalších cez sto hybridov a variet. Pichliač má v Európe viac ako 15 zástupcov. Sú to väčšinou pichľavé rastliny s ostnato zubatými listami často v prízemných ružiciach a s ostnitými zákrovnými listeňmi. Významným znakom druhov rodu pichliač je perovitý chocholec na nažkách, ktorý slúži na rozširovanie vetrom. Mnohé pichliače majú skon k vzájomnému kríženiu.
Opis
Rod pichliač zastupuje dvojročné až trvalé rastliny. Byle, pokiaľ sú vyvinuté, sú priame, rozkonárené a listnaté. Listy sú striedavé, nedelené až perovito strihané, ostnato zubaté. Úbory rastú jednotlivo alebo v chocholíkoch, zákrovné listene sú škridlicovité, zakončené väčšinou ostňom, lôžko je husto štetinaté. Kvety sú obojpohlavné, zriedka samčie a samičie. Väčšinou sú purpurové alebo žltkasté, zriedka biele. Peľnice sú na báze s 0,3-1,5 mm dlhými príveskami. Nažky sú podlhovasté, na vrchole s prstencovitou korunkou a uprostred s kužeľovitou vyvýšeninou. Chocholec je viacradový, štetinky sú perovité, vnútorné sú dlhšie a niekedy jednoduché, na konci rozšírené. Chocholec okrajových kvetov sa skladá z niekoľko málo jednoduchých štetiniek. Druhy tohto rodu sa veľmi často krížia a často utvárajú populácie hybridov i mimo náleziska rodičov.
Rozšírenie
Druhy rodu pichliač sú rozšírené po celej Európe, v severnej Afrike, východnej, strednej a juhozápadnej Ázii a v Severnej a Strednej Amerike. Pichliač roľný, ktorý patrí medzi najnebezpečnejšie buriny, je eurázijský druh v súčasnosti rastúci takmer na všetkých kontinentoch.
Ekológia
Pôvodné druhy rodu pichliač sa vyskytujú v mnohých biotopoch vrátane močiarov, lesov, lúk, prérií, pieskov, sutín, stepí a púští a obsadzujú stanovištia od hladiny mora po vysokohorský vegetačný stupeň. Z poľnohospodárskeho hľadiska je najvýznamnejší pichliač roľný, ktorý patrí medzi najnebezpečnejšie buriny. Má mohutnú a rozvetvenú koreňovú sústavu s prídavnými púčikmi takže dobre regeneruje po mechanickom poškodení a je odolný aj voči herbicídom. Burinou na lesných cestách, rúbaniskách i krovinatých stráňach je aj pichliač obyčajný. Pichliač bielohlavý rastie na opustených a zarastajúcich pasienkoch. Viacero druhov pichliačov rastie na podmáčaných lúkach – pichliač potočný, pichliač sivý a pichliač močiarny. Pri potokoch v horských oblastiach rastie pichliač zelinový.
Využitie
Viac ako desať druhov z rodu pichliač využíva tradičná čínska medicína už stovky rokov v ľudovom liečiteľstve. Moderné farmakologické štúdie ukázali, že niektoré majú antioxidačné, protinádorové, protizápalové a antibakteriálne účinky. Z rastlín bolo izolovaných viac ako 200 chemických zložiek, medzi nimi aj flavonoidy, triterpény a steroly, pričom niektoré zložky vykazujú širokú škálu bioaktivít. Korene rastlín sa využívali aj pri liečbe žíl, kŕčových ochoreniach a na zmiernenie bolesti. Samotné pomenovanie rodu Cirsium pochádza z gréckeho slova „khirsos“, s významom „opuchnutá žila“, teda ochorenie žíl.
Druhy rastúce na Slovensku
V prirodzenom prostredí na Slovensku rastú tieto druhy:
Ohrozené druhy
Ohrozené (EN) a kriticky ohrozené druhy (CR) podľa IUCN:
Coreca
Coreca (v miestnom dialekte Coraca alebo Corica) je obec, ktorá sa nachádza na juhu Talianska v provincii Cosenza. V roku 2017 tu žilo 700 obyvateľov. Obec sa nachádza v blízkosti veľkého mesta Campora San Giovanni. Na západ od mesta sa nachádza Tyrhénske more.
Veľký Grúň (vrch v Oravských Beskydách)
Veľký Grúň je vrch v Oravských Beskydách. Leží nad obcou Mútne, približne severozápadne od Námestova a prechádza ním štátna hranica s Poľskom.
Poloha
Nachádza sa v strednej časti pohoria, v geomorfologickom podcelku Ošust. Vrch leží na slovensko-poľskej hranici, na pomedzí Žilinského kraja a Sliezskeho vojvodstva. Zasahuje na územie okresu Námestovo a Powiatu żywieckeho a katastrálne územie obce Mútne a Ujsoły. Najbližšími sídlami sú východne situované Mútne, juhovýchodne ležiaca Novoť a západným smerom poľské osady Zlatna, Glinka a Ujsoły. Vrch patrí do Chránenej krajinnej oblasti Horná Orava.
Výhľady
Vrcholovú časť pokrýva na slovenskej časti súvislý, na západnej poľskej časti nesúvislý lesný porast, umožňujúci obmedzený rozhľad. Z vhodných lokalít s nízkou vegetáciou je tak možné vidieť okolité vrchy Oravských, Kysuckých, Sliezskych, Žywieckych a Moravsko-sliezskych Beskýd, časť Malej Fatry a Tatier.
Železničná stanica Dolný Kubín
Železničná stanica Dolný Kubín je železničná stanica v meste Dolný Kubín.
Nachádza sa na 17,275 km neelektrifikovanej trati č. 181 Kraľovany – Trstená, medzi stanicami Dolný Kubín zastávka a Mokraď. Stanica obsahuje 3 dopravné, 1 manipulačnú a 1 odstavnú koľaj. Stanica má dve nástupištia, z toho prvé má dĺžku 81 metrov a druhé 99 metrov. Disponuje tiež predajom cestovných lístkov, využíva možnosť rezervácie a predaja miesteniek, ležadiel a lôžok vo vnútroštátnej a medzinárodnej preprave.
Saint-Vivien-de-Blaye
Saint-Vivien-de-Blaye je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Gironde, v regióne Akvitánsko.
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Amantea
Amantea je talianske mesto v regióne Kalábria a latinsko-katolícke tituly v provincii Cosenza v regióne Kalábria južného Talianska.
Okresy Amantea sú Acquicella, Camoli, Campora San Giovanni a Coreca.
Saint-Vivien-de-Monségur
Saint-Vivien-de-Monségur je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Gironde, v regióne Akvitánsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Charlie Simpson
Charles Robert Simpson (* 7. jún 1985, Woodbridge, Anglicko, Spojené kráľovstvo) je britský muzikant, spevák a skladateľ.
Rouvroy (Belgicko)
Rouvroy je belgická obec vo Valónskom regióne v provincii Luxembourg.
Obyvateľstvo
Obec má približne 2 097 obyvateľov (2010).
Časti obce
Od 1. januára 1977 obec Rouvroy pozostáva z týchto častí (bývalých obcí):
Proteínová diéta
Proteínová diéta (niekedy aj „vysoko-bielkovinová diéta“) je diéta obsahujúca zvýšený objem bielkovín (na úkor sacharidov a tukov). Preto sú v nej uprednostňované potraviny s vysokým podielom proteínov napríklad: bravčovina, hydina, sója, srvátka, vajcia, losos, arašidy, tuniak a iné. Občas býva omylom zamieňaná za tzv. „nízkosacharidové“ diéty (napríklad Atkinsovu a iné), ktoré však dovoľujú prijímať oveľa vyšší podiel tukov. Pretože na budovanie svalstva sú zvlášť potrebné bielkoviny a zároveň pre svoj nízky objem tukov, býva často používaná (a preceňovaná) kulturistami a ľuďmi snažiacimi sa schudnúť. Výživovými odborníkmi býva vysokoproteínová diéta považovaná za nezdravú a pri dlhodobejšom dodržiavaní až zdraviu škodlivú. V priebehu proteínovej diéty je telo v stave ketózy, pri ktorom sa zvyšuje hladina ketolátok v krvi a dochádza k nej vtedy, keď telo namiesto sacharidov začne využívať tukové zásoby ako hlavný zdroj energie.
Princíp a využitie
Organizmus pri znížení dodávky energie zo stravy ju začne získavať spaľovaním svojich zásob. Najprv sú to sacharidy a potom tuky a bielkoviny. Táto diéta sa zvýšením príjmu bielkovín snaží zachovať proces spaľovania tukov (teda chudnutie) a zároveň zabrániť „ničeniu“ svalovej hmoty jej „spaľovaním“, aby sa získala energia z bielkovín, z ktorých sa skladá. Preto ju používajú hlavne kulturisti a ľudia snažiaci sa schudnúť. V dôsledku ketotického stavu prichádza úbytok podkožného a viscerálneho tuku. Ketóza je počas bielkovinovej diéty sprevádzaná aj ďalšími pozitívnymi vplyvmi v oblasti fyzického zdravia, medzi ktoré patrí napríklad zvýšenie tzv. dobrého cholesterolu, teda HDL, v krvi, čo prospieva prevencii kardiovaskulárnych chorôb. Klesá aj produkcia inzulínu, resp. hormónu, ktorý štiepi cukry a spôsobuje chuť na sladkú potravu, a teda ketóza je nápomocná aj pri liečbe či prevencii cukrovky.
Zdravotné dôsledky
Organizmus na svoju funkciu potrebuje prijímať živiny z vonkajšieho prostredia. Medzi základné patria sacharidy, bielkoviny, tuky. Tieto poskytujú hlavne energiu a stavebné látky. Na správne fungovanie organizmu však sú nevyhnutne potrebné aj voda, vitamíny a minerály. Všetky tieto zložky musia byť v strave v rovnováhe, inak hrozia rôzne zdravotné komplikácie – v dlhšom časovom horizonte. Nižší denný príjem bielkovín než 0,7 gramu na každý kilogram hmotnosti vedie k atrofii svalstva. Vyšší príjem bielkovín než 200 gramov denne a súčasný nedostatok sacharidov a tukov v strave vedie až k úmrtiu (známe ako „vyhladovanie králikmi“). Vyšší príjem bielkovín než 285 gramov denne sa aj za súčasného prijímania iných zložiek výživy už považuje za rizikový. Vytvára totiž záťaž na obličky zvýšením reabsorbcie NaCl. Tým sa zároveň znižuje citlivosť tubuloglomerulárneho reflexu a tak zvyšuje rýchlosť filtrácie krvi. Výsledkom je zvýšený tlak v obličkových kapilárach, čo môže viesť až k ich postupnému vyčerpaniu a zničeniu. Preto je táto diéta kontraindikovaná u ľudí s chorobami obličiek, pečene, cukrovkou, poruchami srdcového rytmu, tehotné a kojace ženy. Veľmi častou chybou je tiež prijímanie málo vody a vlákniny. Voda je nevyhnutne potrebná v zvýšenej miere aj kvôli nedostatku sacharidov, ktoré sú v tele postupne zužitkované, potom na odľahčenie obličiek a zároveň kvôli riziku zápchy, lebo potraviny so zvýšeným množstvom bielkovín hlavne mäso prakticky neobsahujú žiadnu vlákninu. Či už budovanie svalstva alebo chudnutie môže byť dosiahnuté aj menej rizikovým spôsobom než extrémnym príjmom bielkovín – existujú tabuľky pre kulturistov s presným rozpisom obsahu bielkovín v rôznych tréningových fázach prepočítané na hmotnosť športovca.
Dôverník
Dôverník môže byť:
Druhá perzská invázia do Grécka
Druhá perzská invázia do Grécka (480 – 479 pred Kr.) sa odohrala počas grécko-perzských vojen, keď sa perzský kráľ Xerxes I. snažil dobyť celé Grécko. Invázia bola priamou odpoveďou na porážku prvej perzskej invázie do Grécka (492 – 490 pred Kr.) v bitke pri Maratóne, ktorá ukončila pokusy Daerioa I. podmaniť si Grécko. Po Daeriovej smrti strávil jeho syn Xerxes niekoľko rokov plánovaním druhej invázie, pričom zhromaždil obrovskú armádu a námorníctvo. Aténčania a Sparťania viedli grécky odpor. Približne desatina gréckych mestských štátov sa pripojila k úsiliu „spojencov“; väčšina zostala neutrálna alebo sa podriadila Xerxovi.
Invázia sa začala na jar roku 480 pred Kr., keď perzská armáda prekročila Hellespont a pochodovala cez Tráciu a Macedóniu do Tesálie. Perzský postup bol zablokovaný pri Termopylskom priesmyku malou spojeneckou silou pod vedením spartského kráľa Leónidasa I.; súčasne bola perzská flotila zablokovaná spojeneckou flotilou pri úžine Artemision. V slávnej bitke pri Termopylách zadržala spojenecká armáda perzskú armádu tri dni, kým nebola porazená. Spojenecká flotila tiež odolala dva dni perzským útokom v bitke pri Artemisiu, ale keď sa k nim dostali správy o katastrofe pri Termopylách, stiahli sa do Salaminy.
Po Termopylách pripadla celá Eubója, Fókis, Boiótia a Atika perzskému vojsku, ktoré dobylo a vypálilo Atény. Väčšia spojenecká armáda však opevnila úzku Korintskú šiju a chránila Peloponéz pred perzským dobytím. Obe strany sa tak snažili o námorné víťazstvo, ktoré by mohlo jednoznačne zmeniť priebeh vojny. Aténskemu generálovi Themistoklovi sa podarilo prilákať perzské námorníctvo do úzkych Salamínských prielivov, kde sa obrovské množstvo perzských lodí stalo neorganizované a spojenecké flotily ich zdrvujúco porazili. Spojenecké víťazstvo pri Salamíne zabránilo rýchlemu ukončeniu invázie a Xerxes zo strachu, že uviazne v Európe, sa stiahol do Ázie a nechal svojho generála Mardonia, aby dokončil dobytie s elitou armády.
Nasledujúcu jar Spojenci zhromaždili najväčšiu armádu hoplitov a vydali sa na sever od Isthmu, aby konfrontovali Mardonia. V nasledujúcej bitke pri Platajách grécka pechota opäť dokázala svoju prevahu, spôsobila Peržanom ťažkú porážku a zabila Mardonia. V ten istý deň zničilo spojenecké námorníctvo cez Egejské more v bitke pri Mykalé zvyšky perzského námorníctva. Touto dvojitou porážkou bola invázia ukončená a perzská moc v Egejskom mori bola vážne narušená. Gréci sa presunuli do ofenzívy a nakoniec vyhnali Peržanov z Európy, ostrovov v Egejskom mori a Iónie predtým, ako sa vojna v roku 479 pred Kr. definitívne skončila.
Zdroje
Hlavným zdrojom veľkých grécko-perzských vojen je grécky historik Hérodotos. Hérodotos, ktorý bol nazývaný „otcom histórie“, sa narodil v roku 484 pred Kr. v Halikarnase v Malej Ázii (vtedy pod perzskou nadvládou). Svoj „Enquiries“ (grécky – Historia; slovensky – Dejiny) napísal okolo roku 440 – 430 pred Kr., pričom sa pokúšal vystopovať počiatky grécko-perzských vojen, ktoré boli stále relatívne nedávnou históriou (vojny sa napokon skončili v r. 450 pred Kr.). Jeho prístup bol úplne nový a prinajmenšom v západnej spoločnosti sa zdá, že vymyslel „históriu“, ako ju poznáme. Ako hovorí Holland: „Po prvý raz sa kronikár rozhodol vystopovať pôvod konfliktu nie v minulosti tak vzdialenej, aby bola úplne rozprávková, ani v rozmaroch a prianiach nejakého boha, ani v tvrdeniach ľudí manifestovať osud, ale skôr vysvetlenia, ktoré si mohol osobne overiť.“
Niektorí následní starovekí historici, napriek tomu, že nasledovali jeho kroky, Hérodota kritizovali, počnúc Thoukydidom. Napriek tomu sa Thoukydides rozhodol začať svoje dejiny tam, kde Hérodotos skončil (pri obliehaní Sestosu), a preto mal evidentne pocit, že Hérodotove dejiny sú dostatočne presné na to, aby ich nebolo potrebné prepisovať alebo opravovať. Ploutarchos kritizoval Hérodota vo svojej eseji „O zlomyslnosti Hérodota“, v ktorej ho opísal ako „Philobarbaros“ (milovník barbarov), za to, že nie je dostatočne progrécky, čo naznačuje, že Hérodotos mohol v skutočnosti odviesť rozumnú prácu, aby bol nestranný. Negatívny pohľad na Hérodota sa preniesol do renesančnej Európy, hoci zostal dobre čitateľný. Od 19. storočia však jeho povesť dramaticky rehabilitovali archeologické nálezy, ktoré opakovane potvrdili jeho verziu udalostí. Prevládajúci moderný názor je, že Hérodotos vo svojeom diele Historia vo všeobecnosti odviedol pozoruhodnú prácu, ale na niektoré jeho špecifické detaily (najmä počty vojsk a dátumy) by sa malo pozerať skepticky. Napriek tomu stále existujú niektorí historici, ktorí veria, že Hérodotos si veľkú časť svojho príbehu vymyslel.
Grécky historik Diodóros Sicilský zo Sicílie, píšuci v 1. storočí pred Kr. vo svojom diele Bibliotheca Historica, tiež poskytuje správu o grécko-perzských vojnách, čiastočne odvodenú od skoršieho gréckeho historika Ephora. Tento popis je celkom v súlade s Herodotovým. Grécko-perzské vojny sú popísané menej podrobne aj mnohými inými starovekými historikmi vrátane Ploutarcha, Ktésiasa a spomínajú sa na aj iní autori, ako napríklad dramatik Aischylos. Niektoré Hérodotove špecifické tvrdenia podporujú aj archeologické dôkazy, ako napríklad Hadí stĺp.
Pozadie
Grécke mestské štáty Atény a Eretria podporovali neúspešné iónske povstanie proti Perzskej ríši pod vedením Dareia I. v rokoch 499 – 494 pred Kr. Perzská ríša bola ešte relatívne mladá a náchylná k nepokojom medzi poddanými. Navyše, Dareios bol uzurpátor a strávil veľa času hasením vzbúr proti jeho vláde. Iónska povstanie ohrozilo integritu jeho ríše a Dareios sa tak zaviazal potrestať zúčastnených (najmä tých, ktorí ešte nie sú súčasťou ríše). Videl tiež príležitosť rozšíriť svoje impérium do nejednotného sveta starovekého Grécka. Predbežná výprava pod vedením Mardonia v roku 492 pred Kr. na zabezpečenie pozemných prístupov ku Grécku sa skončila opätovným dobytím Trácie a prinútila Macedóniu, aby sa stala plne podriadeným kráľovstvom v časti Perzie. Predtým bolo vazalom už koncom 6. storočia pred Kr., ale zostalo v autonómii a ešte nebolo úplne podriadené. náhľad|Mapa zobrazujúca grécky svet v čase invázie vľavo|náhľad|Sparťania hádzajúci perzských vyslancov do studne. V roku 491 pred Kr. poslal Dareios emisárov do všetkých gréckych mestských štátov a požiadal ich o dar „zeme a vody“ na znak ich podriadenosti jemu. Väčšina gréckych miest, ktorá v predchádzajúcom roku preukázala svoju moc, sa mu zaviazala. V Aténach však boli veľvyslanci postavení pred súd a potom popravení; v Sparte ich jednoducho zhodili do studne. To znamenalo, že Sparta bola teraz skutočne vo vojne s Perziou. (Neskôr, s cieľom upokojiť Xerxa, ktorý sa chystal začať druhú perzskú inváziu do Grécka po nástúpení na trón po svojom otcovi Dareiovi, boli dvaja Sparťania dobrovoľne poslaní do Sús na popravu, ako odčinenie za smrť perzských heroldov, ktorých predtým poslal Dareios.)
Dareios tak dal dohromady ambicióznu pracovnú skupinu pod vedením Dátisa a Artaferna v roku 490 pred Kr., ktorá zaútočila na Naxos, predtým, než sa podrobila ostatným Kykladským ostrovom. Pracovná skupina sa potom presunula na Eretriu, ktorú obkľúčila a zničila. Nakoniec sa presunula k útoku na Atény, pričom sa vylodila v zálive Maratón, kde sa stretla s početnou presídlenou aténskou armádou. V nasledujúcej bitke pri Maratóne dosiahli Aténčania pozoruhodné víťazstvo, ktoré malo za následok stiahnutie perzskej armády do Ázie.
Dareios preto začal vytvárať obrovskú novú armádu, ktorou si chcel úplne podmaniť Grécko; v roku 486 pred Kr. sa však jeho egyptskí poddaní vzbúrili a každú grécku výpravu odložili na neurčito. Dareios zomrel pri príprave na pochod na Egypt a perzský trón prešiel na jeho syna Xerxa I. Xerxes rozdrvil egyptskú vzburu a veľmi rýchlo odštartoval prípravy na inváziu do Grécka.
Perzské prípravy
Keďže malo ísť o rozsiahlu inváziu, vyžadovalo si to dlhodobé plánovanie, hromadenie zásob a odvod. Rozhodlo sa, že Xerxove pontónové mosty budú zriadené, aby umožnili jeho armáde prejsť cez Hellespont do Európy, a že by mal byť vykopaný kanál cez úžinu hory Athos (okolo ktorej bola v roku 492 pred Kr. zničená perzská flotila). Kampaň sa však o rok oneskorila pre ďalšie povstanie v Egypte a Babylonii.
V roku 481 pred Kristom, po zhruba štyroch rokoch príprav, Xerxes začal zhromažďovať jednotky na inváziu do Európy. Hérodotos uvádza mená 46 národov, z ktorých boli povolaní vojaci. Perzská armáda bola zhromaždená v Malej Ázii v lete a na jeseň roku 481 pred Kr. Vojská z východných satrapií sa zhromaždili v Kritale v Kapadócii a Xerxes ich viedol do Sard, kde prezimovali. Skoro na jar sa presunuli do Abydosu, kde sa spojili s armádami západných satrapií. Potom armáda, ktorú Xerxes zhromaždil, pochodovala smerom k Európe a prekročila Hellespont po dvoch pontónových mostoch.
Armáda
Počty jednotiek, ktoré Xerxes zhromaždil pre druhú inváziu do Grécka, boli predmetom nekonečných sporov, pretože počty uvádzané v starovekých prameňoch sú skutočne veľmi veľké. Hérodotos tvrdil, že celkovo bolo 2,5 milióna vojenského personálu sprevádzaného rovnakým počtom podporného personálu. Básnik Simónides, ktorý bol súčasníkom, hovorí o štyroch miliónoch; Ktésias na základe perzských záznamov uviedol 800 000 ako celkový počet armády (bez podporného personálu), ktorú zhromaždil Xerxes. Hoci sa predpokladalo, že Hérodotos alebo jeho zdroje mali prístup k oficiálnym záznamom Perzskej ríše o vojskách zapojených do výpravy, moderní vedci majú tendenciu odmietať tieto údaje na základe znalosti perzských vojenských systémov, ich logistických možností, gréckeho vidieka a zásob dostupných na trase armády.
Moderní učenci tak vo všeobecnosti pripisujú čísla uvedené v starovekých prameňoch výsledkom nesprávnych výpočtov alebo zveličovania zo strany víťazov alebo dezinformácií Peržanov v období pred vojnou. O tejto téme sa intenzívne diskutovalo, ale moderný konsenzus sa točí okolo čísla 200 000 alebo 300 000 – 500 000 vojakov. Napriek tomu, nech už boli skutočné čísla akékoľvek, je jasné, že Xerxes túžil zabezpečiť úspešnú výpravu zhromaždením drvivej početnej prevahy na súši aj po mori, a tiež, že veľká časť armády zomrela na hlad a choroby a do Ázie sa už nikdy nevrátila.
Skorý a veľmi vplyvný moderný historik George Grote udal tón vyjadrením nedôverčivosti k číslam, ktoré uviedol Hérodotos: „Pripustiť tento ohromujúci súčet alebo čokoľvek, čo sa mu blíži, je zjavne nemožné.“ Groteho hlavnou námietkou je problém zásobovania, aj keď tento problém podrobne neanalyzuje. Neskorší vplyvný historik J. B. Bury nazýva Hérodotove čísla „úplne báječné“ a usudzuje, že perzských pozemných síl mohlo byť 180 000. Hlavným limitujúcim faktorom pre veľkosť perzskej armády, ktorý ako prvý navrhol Sir Frederick Maurice (britský dopravný dôstojník), je zásoba vody. Maurice navrhol, že rieky v tomto regióne Grécka by mohli nasýtiť 200 000 mužov a 70 000 zvierat. Ďalej naznačil, že Hérodotos si mohol pomýliť perzské výrazy pre chiliarchiu (1 000) a myriarchiu (10 000), čo viedlo k desaťnásobnému zveličovaniu. Iní ranní novovekí učenci odhadovali, že pozemné sily zúčastňujúce sa invázie boli 100 000 vojakov alebo menej, na základe logistických systémov dostupných pre Antikov.
Malajzijské národné florbalové družstvo mužov
Prvýkrát a zároveň naposledy sa predstavilo na majstrovstvách sveta v roku 2002, kde skončilo po piatich prehrách na poslednom 24. mieste. Jeho najlepším umiestnením je 6. miesto na MS C divízie 2004. 6-krát sa zúčastnilo Majstrovstiev Ázie a Pacifiku, na ktorých získalo 3-krát 4. miesto.
V roku 2013 skončilo strieborné na demonštračnom florbalovom turnaji v rámci Hier Juhovýchodnej Ázie. O dva roky neskôr získalo na tomto podujatí bronzovú medailu.
Železničná stanica Tvrdošín
Železničná stanica Tvrdošín je železničná stanica v meste Tvrdošín. Nachádza sa medzi stanicami Krásna Hôrka a Trstená na neelektrifikovanej trati č. 181 Kraľovany - Trstená. Stanica obsahuje šesť koľají a dve nástupištia. Disponuje tiež predajom vnútroštátnych cestovných lístkov. a je vybavená koľajovou váhou a bočnou rampou.
Abú Rawáš
thumb|Zvyšky [[Radžedefova pyramída|Radžedefovej pyramídy v hrobovom komplexe náleziska Abú Rawáš]] Abú Rawáš je archeologické nálezisko ležiace na západnom brehu rieky Níl, vzdialené asi od Gízy.
Charakteristika
Nachádza sa tu predovšetkým hrobový komplex tretieho faraóna 4. dynastie Radžedefa, ktorý tvorí najsevernejší okraj tzv. Mennoferskej nekropole panovníkov Starej ríše. Komplex bol pôvodne ohradený a v jeho okolí sa našli hrobky pochádzajúce z 3. tisícročia pred Kr. V ruinách zádušného chrámu pri severovýchodnom rohu Radžedefovej pyramídy, ktorá nebola pravdepodobne nikdy dokončená, sa našli fragmenty sôch tohto faraóna a jeho rodiny. Pri juhozápadnom rohu leží satelitná pyramída, východne od nej jama pre pohrebný čln.
Čelo (vrch v Stolických vrchoch)
Čelo je vrch v Stolických vrchoch, krajinnom celku Slovenského rudohoria. Leží nad Muránskou Hutou, približne severne od Revúcej.
Poloha
Nachádza sa v severnej časti Stolických vrchov, v geomorfologickom podcelku Stolica. Leží v Banskobystrickom kraji, na hranici okresov Brezno a Revúca a zasahuje na katastrálne územie obce Šumiac a Muránska Huta, okrajovo aj Muránska Zdychava. Najbližším sídlom je na západnom úpätí situovaná Muránska Huta, severne sa nachádza Šumiac, Červená Skala a Telgárt, východne Rejdová a južne Muránska Zdychava, Revúca a Muránska Dlhá Lúka. Vrch je súčasťou ochranného pásma Národného parku Muránska planina.
Opis
Čelo leží v severnej časti pohoria, nad sedlom Javorinka, v hrebeni, vedúcom západným smerom z vrchu Kyprov. Severne sa nachádza Orlová, Kráľova hoľa , Kráľova skala , Grúň , Magura a Priehybka , východne Buchvald , Župkova Magura , Kyprov , Stolica  a Lehotská hoľa , južne Faltenov vrch , Kohút  a Radzim  a západne Cigánka , Šiance , Ploštiny  a Lopušná. Severovýchodnú časť odvodňuje potok Župkov do rieky Hron, juhovýchodné svahy potok Zdychava a juhozápadné jej prítok Hutský potok do Slanej. Na vrchol nevedie značená turistická trasa.
Výhľady
Vrcholová časť bez vyššej vegetácie a umožňuje tak rozhľad. Pri vhodných podmienkach sú viditeľné mnohé vrchy Stolických vrchov, Spišsko-gemerského krasu a Nízke Tatry.
Prístup
Na vrchol nevedie značená turistická trasa, preto prístup je možný po lesných cestách a chodníkoch. Severným úbočím však vedie červeno značená Rudná magistrála zo sedla Javorinka do Slanského sedla.
Mária Jozefína Savojská
Mária Jozefína Savojská (* 2. september 1753, Turín, Sardínske kráľovstvo – † 13. november 1810, Aylesbury, Spojené kráľovstvo) bola rodená sardínska princezná a a titulárna francúzska kráľovná.
Život
Narodila sa ako tretie dieťa a druhá dcéra z manželstva sardínského kráľa Viktora Amadea III. a Márie Antónie Bourbonskej. Mala jedenásť súrodencov. Bratia Karol Emanuel IV., Viktor Emanuel I., Karol Félix zasadli na sardínsky kráľovský trón. Sestra Mária Terézia sa vydala za budúceho francúzskeho kráľa Karola X. a Mária Karolína za budúceho saského kráľa Antona.
14. mája 1771 sa vo Versailles vydala za vojvodu Ľudovíta z Anjou, neskoršieho kráľa Ľudovíta XVIII..
Sukcinylkoenzým A
Sukcinylkoenzým A alebo sukcinyl-CoA je tioester sukcinátu (jantaranu) a koenzýmu A. Je to jedna z látok vystupujúca v citrátovom cykle.
Citrátový cyklus
Sukcinyl-CoA je dôležitým intermediátom v citrátovom cykle, kde vzniká z α-ketoglutarátu pôsobením α-ketoglutarátdehydrogenázy za súčasnej dekarboxylácie. V tomto procese sa zároveň produkt enzýmovej reakcie viaže na koenzým A:
Sukcinyl-CoA sa potom v citrátovom cykle premieňa na sukcinát pôsobením sukcinyl-CoA syntetázy, ktorá katalyzuje hydrolýzu koenzýmu A:
Uvoľnená energia sa používa na syntézu GTP.
Vznik z propionyl-CoA
Okrem citrátového cyklus sa sukcinyl-CoA syntetizuje z propionylkoenzýmu A (propionyl-CoA), ktorý má nepárny počet atómov a teda nemôže podstupovať beta-oxidáciu. Propionyl-CoA sa karboxyluje, čím vzniká D -metylmalonyl-CoA, ktorý sa potom izomerizuje na L -metylmalonyl-CoA. Ten sa nakoniec premieňa na sukcinyl-CoA pomocou metylmalonyl-CoA mutázy, ktorá ako kofaktor využíva vitamín B12 (konkrétne adenozylkobalamín). stred|náhľad|400x400bod|Syntéza sukcinyl-CoA z propionyl-CoA Propionyl-CoA vzniká počas beta-oxidácie mastných kyselín s nepárnym počtom atómov uhlíka a takisto pri rozklade niektorých aminokyselín (konkrétne valínu, izoleucínu a metionínu).
Sukcinyl-CoA je síce intermediátom citrátového cyklu, nemôže doň však priamo vstúpiť, pretože v citrátovom cykle nedochádza k jeho rozkladu (jeho koncentrácia je v cykle udržiavaná na približne konštantnej hodnote). Aby ho teda bolo možné oxidovať a rozložiť, sukcinyl-CoA sa namiesto toho premieňa na sukcinát a potom na malát, ktorý sa presúva z mitochondrie do cytozolu, kde sa malát premieňa pomocou malátdehydrogenázy na pyruvát. Pyruvát sa potom oxiduje na acetyl-CoA a vstupuje do citrátového cyklu, kde dochádza k jeho využitiu.
Die Woody’s
Die Woody’s alebo Die Woodys bolo šlágrové duo s krátkou životnosťou, ktoré pôsobilo 80. rokoch 20. storočia. Preslávili sa v 10. rokoch 21. storočia prostredníctvom televízneho vystúpenia so skladbou „Fichtl’s Lied“ uverejneného na internete.
História
Skupina pozostávala z Pascala Marshalla, syna Tonyho Marshalla, a jeho kamaráta Thomasa Maiera. Lyrický koncept Die Woody’s sa točil okolo lesného čarodejníka „Fichtla“, ktorý mal varovať ľudí pred odumieraním lesa a bol k dispozícii aj ako merchandisová figúrka. Album produkovaný Tonym Marshallom s názvom Die Welt der Woody’s vydalo v roku 1984 vydavateľstvo Teldec.
Nahrávka z relácie Die Superhitparade der Volksmusik, v ktorej Die Woody’s predstavili svoj singel „Fichtl’s Lied“, sa stala slávnou v roku 2010, keď bola zverejnená na YouTube. V roku 2017 vyšla nová verzia skladby „Fichtl’s Lied“.
Saint-Yzan-de-Soudiac
Saint-Yzan-de-Soudiac je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Gironde, v regióne Akvitánsko.
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Roháčske sedlo
Roháčske sedlo je sedlo v hlavnom hrebeni Súľovských vrchov. Leží západne od obce Podhorie. Nachádza sa v ChKO Strážovské vrchy. Lokalitou prechádza Medzinárodná diaľková turistická trasa E3.
Poloha
Nachádza sa vo východnej časti Súľovských vrchov, v geomorfologickom podcelku Súľovské skaly. Leží v Žilinskom kraji, na hranici okresov Žilina a Bytča. Východná časť hrebeňa zasahuje na katastrálne územie obce Podhorie, západná do katastra obce Súľov-Hradná.
Severne leží vrch Roháč, južným smerom vrch Kečka. Východnú časť hrebeňa a sedla odvodňujú prítoky Lietavského potoka do Rajčanky, západné svahy odvodňuje riečka Hradnianka do Váhu.
Opis
Z východnej strany je od lokality Pod Dubovcom do sedla vybudovaná krížová cesta. V sedle je vybudovaný prístrešok a z blízkeho okolia sú možné výhľady na časť Súľovských vrchov a obec Súľov.
Prístup
Sedlom vedie hlavný hrebeň a ním vedúca Medzinárodná diaľková turistická trasa E3 v trase zeleno značeného turistického chodníka.
Aglaia (dcéra Mantinea)
Aglaia (starogr. Ἀγλαΐα – Aglaia, ) je v gréckej mytológii dcéra kráľa Mantinea, manželka argejského kráľa Abanta.
Aglaia sa vydala za argejského kráľa Abanta, ktorý bol presláveným bojovníkom. Porodila mu dvoch synov – dvojičky Akrisia a Proita. Chlapci sa už od útleho veku neznášali a keď im už starnúci otec odkázal svoje kráľovstvo a prikázal im aby vládli striedavo po roku, ich nevraživosť sa ešte prehĺbila. To, či bola ich matka Aglaia toho všetkého svedkom, grécke mýty neuvádzajú.
Pánov
Pánov môže byť:
Juraj Tomaga
náhľad|Juraj Tomaga Juraj Tomaga (* 7. február 1977, Námestovo) je diplomat a bývalý novinár. Od 15. októbra 2022 pôsobí ako mimoriadny a splnomocnený veľvyslanec Slovenskej republiky v Španielskom kráľovstve s priakreditáciou pre Marocké kráľovstvo a Andorrské kniežatstvo.
Životopis
Narodil sa v Námestove, ranné detstvo strávil v Sihelnom, neskôr v Nižnej.
Po absolvovaní Základnej školy v Nižnej vyštudoval Gymnázium Martina Hattalu v Trstenej. Po skončení Filozofickej fakulty Univerzity Komenského v Bratislave pracoval v médiách (SME, Pravda).
Diplomatická kariéra
V roku 2003 nastúpil na Ministerstvo zahraničných vecí SR, kde pracoval ako hovorca ministra Eduarda Kukana. V rokoch 2006 – 2010 bol vyslaný na Veľvyslanectvo Slovenskej republiky v Madride. Po návrate do ústredia pôsobil ako riaditeľ tlačového odboru MZV SR v čase, keď bol ministrom Mikuláš Dzurinda. V roku 2010 bol členom pozorovateľskej misie OBSE počas prezidentských volieb v Bielorusku.
V období 2011 – 2015 bol vyslaný na Veľvyslanectvo SR v Havane. V rokoch 2015 – 2016 riadil tlačový odbor slovenského rezortu diplomacie, ktorý v tom čase viedol Miroslav Lajčák. Od júna 2016 do januára 2019 opätovne pracoval na slovenskom veľvyslanectve na Kube.
Veľvyslanec Slovenska v Španielsku, Maroku a Andorre
3. októbra 2022 ho prezidentka SR Zuzana Čaputová vymenovala za veľvyslanca SR v Španielsku.
Dôverník (právo)
Dôverník je v slovenskom trestnoprávnom poriadku fyzická osoba spôsobilá na právne úkony, ktorú si vyberie poškodený, aby ho sprevádzala na úkony trestného konania, a ktorá poskytuje poškodenému pomoc (najmä psychickú). Dôverník je povinný zachovávať mlčanlivosť o skutočnostiach, ktoré sa dozvedel v priebehu trestného konania a nemôže zasahovať do priebehu trestného konania.
Štátny znak Československej socialistickej republiky
náhľad|Štátny znak Československej socialistickej republiky Štátny znak Československej socialistickej republiky bol štátnym znakom ČSR medzi rokmi 1960 až 1990.
Dejiny znaku
S premenovaním Česko-Slovenska 1960 (na Československú socialistickú republiku) sa určil len jeden štátny znak, a to Štátny znak Československej socialistickej republiky. Znak bol používaný až do 23. apríla 1990.
Opis
náhľad|[[Štátny znak Slovenskej socialistickej republiky]] náhľad|Mestský národný v [[Teplice|Tepliciach, pečiatka na oficiálne dokumenty]] Štátny znak mal tvar pavézskeho štítu. Znak ozdobovalo červené pozadie, na ktorom bol biely dvojchvostý lev. Na jeho hrudi sa nachádzal novozavedený štátny znak Slovenskej socialistickej republiky. Modrý vrch znázorňoval Kriváň a žltá horiaca vatra Slovenské národné povstanie. Nad levom sa nachádzala červená komunistická hviezda so žltým rámom. Autorom znaku bol Milan Hegar.
Saint-Yzans-de-Médoc
Saint-Yzans-de-Médoc je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Gironde, v regióne Akvitánsko.
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Lemmy
Lemmy môže byť:
Žovnek
náhľad|Hrad Žovnek Žovnek je jeden z najväčších hradov v Slovinsku stojaci na kopci pri Žovneckom jazere v nadmorskej výške 409 metrov. Miestni páni získali v apríli 1341 titul grófov z Celje.
Dejiny
Hrad je po prvýkrát zmieňovaný v listinách z obdobia okolo roku 1130, 1144 a 1173 v súvislosti s Gebhardom II. V roku 1278 sa hrad pripomína ako. Aj ďalšie pomenovania hradu – Sannegg, Sonekke, Sonhec, Sanhek, Saunekke, Seunek, Sewnek, Sawnek – naznačovali súvislosť so Savinjou, prítokom Sávy. V roku 1333 presídlili miestni páni do Celje. Po vymretí rodu Celjských držali hrad v rokoch 1446 až 1600 Habsburgovci. Tí hrad predali Adamovi Schrattovi, po ktorom sa ďalší vlastníci rýchlo striedali. V čase sedliackych rebélií bol hrad poškodený. Opustený bol v roku 1816 a materiál z neho poslúžil k výstavbe zámku – Novi Žovnek. Rekonštrukcia trosiek hradu bola zahájená v roku 1993.
Sainte-Colombe (Gironde)
Sainte-Colombe je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Gironde, v regióne Akvitánsko.
Žralok čiernocípy
Žralok čiernocípy alebo žralok čiernohrotý je druh žraloka z čeľade Carcharhinidae.
Sainte-Colombe (Gironde)
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Žralok čiernocípy
Charakteristika
Ide o energický druh žraloka, známy tým, že pri útoku na húfy malých rýb vyskakuje nad hladinu. Jeho správanie však bolo v porovnaní s ostatnými zástupcami čeľade Carcharhinidae popísané ako plaché. Rovnako ako ostatní zástupcovia čeľade je tento druh živorodý, samice rodia 1 až 10 mláďat každý druhý rok. Mladé žraloky trávia prvé mesiace svojho života na plytčinách, samice sa vracajú porodiť do oblastí, kde sa samy narodili. Pri absencii samcov sú samice schopné nepohlavného rozmnožovania. Žraloky čiernocípe tvoria počas obdobia dospievania skupiny rôznych veľkostí.
Tento druh nepredstavuje za bežných okolností pre potápačov riziko, ale je zodpovedný za rad útokov na ľudí v prítomnosti svojej prirodzenej potravy. Hospodársky sa žralok čiernocípy využíva skôr pre svoje mäso, plutvy, kožu a pečeň, z ktorej sa získava olej. Medzinárodný zväz ochrany prírody (IUCN) ho hodnotí ako takmer ohrozený pre jeho nízku mieru reprodukcie a vysokú hodnotu pre rybárov.
Poľské národné hokejové mužstvo
Poľské národné hokejové mužstvo je reprezentačné mužstvo Poľskej republiky v ľadovom hokeji, v súčasnosti účastník I. divízie majstrovstiev sveta.
Úspechy
Najväčšími úspechmi Poľska na medzinárodných vrcholných podujatiach sú dve strieborné medaily na majstrovstvách Európy:
MS 1976
Na majstrovstvách sveta 1976 v domácom prostredí v Katowiciach sa Poľsko hneď v úvodný deň turnaja vo štvrtok 8. apríla postaralo o mimoriadne veľké prekvapenie, keď dokázalo poraziť vysokých favoritov a obhajcov titulu, hokejistov Sovietskeho zväzu (ZSSR) 6:4. Bolo to presne dva mesiace potom, čo ZSSR na olympijskom hokejovom turnaji v Innsbrucku zdolal Poľsko 16:1. Aj na predchádzajúcich troch majstrovstvách sveta, na ktorých ZSSR získal tri tituly majstrov sveta a Európy a Poľsko hralo len o záchranu v elitnej skupine A, vo vzájomných stretnutiach jednoznačne víťazil ZSSR.
Smutným paradoxom MS 1976 pre národné hokejové mužstvo Poľska bolo, že aj napriek cennému úvodnému víťazstvu nad obhajcom titulu napokon obsadilo v elitnej skupine A predposledné siedme miesto, čo znamenalo zostup o kategóriu nižšie do skupiny B. Rozhodlo o tom stretnutie s Nemeckom (NSR) v predposledný deň MS v sobotu 24. apríla. Poľsku stačila na záchranu remíza. Nemci v záverečnej minúte za stavu 1:1 odvolali brankára a so šiestimi hráčmi v poli dosiahli 21 sekúnd pred koncom po strele Reinera Philipa víťazný gól.
Pichliač bielohlavý
Pichliač bielohlavý je statná dvojročná bylina z rodu pichliač (Cirsium) z čeľade astrovité (Asteraceae). Má nápadne veľký úbor a guľovitý, pavučinato belavý zákrov. Obľubuje výslnné stráne a areálom jeho prirodzeného rozšírenia sú mierne oblasti Európy.
Opis
Pichliač bielohlavý je statná dvojročná bylina vysoká 50 až 160 cm s nápadne veľkým úborom a guľovitým, pavučinato belavým zákrovom. Byľ je priama, hrubá, rozkonárená, bezkrídlatá a bez ostňov. Listy sú v obryse podlhovasto vajcovité. Prízemné sú stopkaté, perovito strihané, segmenty sú kopijovité, na okraji podvinuté, s koncovým 5 až 15 mm dlhým ostňom, často sú vzpriamené. Byľové listy sú uškato sediace, nezbiehavé, všetky na líci krátko štetinkovito chlpaté, na rube tenko pavučinaté až bielo plstnaté.
Úbory na konci konárikov sú jednotlivé, veľké 4 až 7 cm. Zákrov je guľatý, dlhý 3 až 5 cm a pavučinato vlnatý. Zákrovné prostredné listene sú na konci rozšírené do kopijovitého prívesku s 1 až 4 mm dlhým mäkkým koncovým ostňom. Obojpohlavné kvety sú rúrkovité a purpurovej farby. Koruna pozostáva z rúrky dlhej 23 – 44 mm, ktorá sa rozširuje do nerovnako dlhých päťlaločných výbežkov. Tyčiniek je päť, sú dlhé 14–17 mm. Peľnice sú spojené do valca dlhého 9,5–10 mm. Nažky sú veľké 5 až 6 mm. Chocholec na nažkách je lesklý, perovito brvitý, dlhý 20 až 30 mm a slúži na rozširovanie vetrom.