cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Marilyn Monroe
1926 – 1943: Detstvo a prvé manželstvo
Ranné detstvo mala Monroe ešte relatívne stabilné a šťastné. Gladys nebola mentálne a aj finančne schopná postarať sa o ďalšie dieťa, preto skoro po narodení dala súhlas, aby bola Marilyn daná do pestúnskej starostlivosti manželskému páru, Albertovi a Ide Bolendrovcom, ktorí žili na vidieku v kalifornskom Hawthorne. Marilyn u nich dostala výchovu založenú na evanjelikálnych princípoch. Spočiatku žila aj Gladys u Bolenderovcov a dochádzala odtiaľ do práce do Los Angeles, až kým v roku 1927 musela pre predĺžené pracovné zmeny zostať bývať v meste. Dcéru potom navštevovala počas víkendov, kedy ju brávala do kina, ale aj na výlety do Los Angeles. Bolenderovci uvažovali, že si Marilyn adoptujú, no v lete 1933 sa Gladys cítila natoľko finančne stabilizovaná, že sa rozhodla, že si dieťa vezme do svojho malého domčeka, ktorý si kúpila v Hollywoode. Domček zdieľali spolu s nájomníkmi, ktorými boli herecký pár George a Maude Atkinsonovci a ich dcéra Nellie. Niekoľko mesiacov po presťahovaní, v januári 1934, začala mať Gladys mentálne poruchy, ktoré boli diagnostikované ako paranoidná schizofrénia. Po niekoľkých mesiacoch v domácom ošetrení, bola hospitalizovaná v kalifornskej štátnej nemocnici. Zvyšok života prežila na psychiatrickom oddelení a s Marilyn sa stretávala len zriedkavo.
Zákonnou zástupkyňou, ktorá prevzala zodpovednosť za Marilyn Monroe a za záležitosti jej matky, sa potom stala Grace McKee Goddardová. V nasledujúcich štyroch rokoch žila v niekoľkých pestúnskych rodinách a často pritom menila školy. Šestnásť mesiacov, počas ktorých Marilyn Monroe žila u rodiny Atkinsonovcov, bola sexuálne zneužívaná. O sexuálnom zneužívaní, ktoré zažila, keď mala osem rokov, sa Marilyn zmienila v rokoch 1953 – 1954 životopiscovi Benovi Hechtovi a v roku 1960 Mauriceovi Zolotowovi. O zneužívaní sa hovorí aj v interview pre Paris Match a Cosmopolitan. Aj keď Marilyn Monroe meno muža, ktorý ju zneužíval, nevyslovila, totožnosť Georgea Atkinsona neskôr vo svojej publikácii identifikovala spisovateľka Lois Bannerová. Bannerová na túto skutočnosť poukazuje preto, lebo je presvedčená, že toto zneužívanie bolo hlavnou príčinou herečkiných psychických problémov. Dodáva, že táto téma bola pre americkú spoločnosť prvej polovici 20. storočia tabu a nebolo vtedy bežné o nej hovoriť na verejnosti. Donald Spoto sa o incidente nezmieňuje, ale uvádza, že Monroe bola v roku 1937 pohlavne zneužitá manželom Grace McKee Goddardovej. Neskôr, keď v roku 1938 bývala u príbuzných, zneužíval ju aj jej bratranec. O zneužívaní sa zmieňuje aj Barbara Leaming, no skorší životopisci Fred Guiles, Anthony Summers a Carl Rollyson na základe nedostatku dôkazov o zneužívaní pochybujú. V tom čase bola Marilyn plaché utiahnuté dievča, u ktorého sa vyvinula zajakavosť. V lete roku 1935 Marilyn krátko prebývala s Grace a s jej manželom Erwinom "Doc" Goddardom a ďalšími dvoma rodinami, až kým ju Grace nedala v septembri 1935 do sirotinca Los Angeles Orphans Home v Hollywoode. Monroe, potom ako sa ocitla v sirotinci, dospela k dojmu, „že všetko nasvedčuje tomu, že ju nikto nechce“.
Po odporúčaní zo sirotinca Grace v roku 1936 súhlasila s tým, že sa stane Marilyninou zákonnou zástupkyňou. Zo sirotinca ju zobrala v lete 1937. Druhý pobyt u Goddardovcov, po problémoch s jej sexuálnym zneužívaním Erwinom Goddardom, trval iba niekoľko mesiacov. Po pobyte u niekoľkých príbuzných a u priateľov Graceovcov, či u príbuzných v Los Angeles a v Comptone, sa Monroe nadlhšie v septembri 1938 zabývala v Sawtelle u Graceinej tety, Any Atchinsonovej Lowerovej. Počas pobytu u Lowerovej chodila na školu do Emerson Junior High School. V škole bola skôr priemernou žiačkou, no mala nadanie na písanie a prispievala aj do miestnych študentských novín. Po čase sa začal zhoršovať Lowerovej zdravotný stav a tak sa v rokoch 1940 – 1941 Marilyn presťahovala naspäť ku Goddardovcom. Goddardovci v tom čase žili vo Van Nuys neďaleko Los Angeles, kde prestúpila na miestnu školu.
1944 – 1949: Modeling a prvé filmové postavy
náhľad|vľavo|Rok 1944, Marilyn Monroe na Conoverovej fotografii v čase, keď pracovala v leteckej továrni. V apríli 1944 Jim Dougherty odišiel k armáde, ktorá v druhej svetovej vojne operovala v oblasti Pacifického oceánu a zostal tam celé nasledujúce dva roky. Monroe sa spolu s jeho rodičmi odsťahovala do Van Nuys, kde začala pracovať v leteckej továrni. Koncom roka 1944 sa zoznámila s fotografom Davidom Conoverom. Conovera filmárska jednotka armády Spojených štátov poslala do továrne, aby tam nafotil propagačné snímky pracujúcich žien. Napriek tomu, že jej fotografie neboli použité, Marilyn sa rozhodla v januári 1945 z fabriky odísť a začať pre Conovera a pre jeho kolegov robiť modelku. V tom čase odišla od manžela, rozhodla sa osamostatniť a v auguste 1945 podpísala zmluvu s Blue Book Model Agency. náhľad|Monroe na pohľadnici z jej modelingovej kariéry (cca. 1945). náhľad|Monroe v roku 1947, keď mala kontrakt ako epizódna herečka s [[20th Century Fox|20th Century-Fox.]] Ako modelka, Marilyn Monroe niekedy používala meno Jean Norman. Aby zvýšila svoju spoločenskú atraktivitu, žehlila si svoje tmavé kučeravé vlasy a odfarbovala si ich na blond. Jej zaoblená postava bola predurčená skôr na modely pin-up fotografií, než na predvádzanie odevných modelov. Najčastejšie preto fotila pre reklamné plagáty a na obrázky v časopisoch pre mužov. Majiteľka Blue Book Model Agency, Emmeline Snivelová, hovorievala, že Monroe bola jednou z najambicióznejších modeliek v agentúre. Na začiatku roku 1946 bola na obálkach 33 časopisov, medzi nimi boli napríklad Pageant, U.S. Camera, Laff a Peek. V júni 1946 Snivelová pomohla Marilyn Monroe získať zmluvu s kastingovou agentúrou. Po neúspešnom rokovaní so spoločnosťou Paramount Pictures sa Marilyn zúčastnila kamerových skúšok ktoré jej u 20th Century-Fox vybavil riaditeľ štúdia a herec Ben Lyon. Vedúci štúdia, Darryl F. Zanuck, nebol výsledkom nadšený, no aby zabránil tomu, že by ju prebrala konkurencia, štúdio RKO Pictures, podpísal s Marilyn štandardnú šesťmesačnú zmluvu. Howard Hughes, ktorý vlastnil RKO, o Marylin Monroe prejavil záujem potom, ako ju videl na titulke jedného časopisu. Jej kontrakt začal v auguste 1946 a spolu s Lyonom jej pre jej oficiálne účinkovanie vybrali umelecké meno „Marilyn Monroe“. Krstné meno jej vymyslel Lyon. Určil ho podľa hviezdy z Broadwaya, ktorá sa volala Marilyn Miller, priezvisko Monroe bolo dievčenským menom Marilyninej matky. V septembri 1946 sa Marilyn rozviedla s Jamesom Doughertym, ktorý mal v tom čase výhrady voči jej zamestnaniu.
Jej túžba stať sa herečkou ale neprestala, a preto popri zamestnaní pokračovala v štúdiu na Actors' Lab. V októbri 1947 krátko hrala postavu blond femme fatale v divadle Bliss-Hayden Theater, no o tejto produkcii sa nezmienilo žiadne vtedajšie významné periodikum. Pritom stále na seba upozorňovala v kanceláriách filmových producentov, priatelila sa s bulvárnym novinárom Sidneyom Skolskym a robila spoločnosť vplyvným mužom, ktorí by jej mohli pomôcť so začiatkom umeleckej kariéru v spoločnosti 20th Century-Fox. Bola tiež priateľkou a neskôr aj milenkou producenta Josepha M. Schencka, ktorý presvedčil svojho kamaráta, jedného zo šéfov v Columbia Pictures, Harryho Cohna, aby s Marilyn podpísal v marci 1948 zmluvu.
Kým u spoločnosti Fox bola Marilyn v pozícii „dievčaťa od vedľa“, v Columbii ju pozdvihli na úroveň herečky akou bola Rita Hayworth. Nechala si narásť dlhšie vlasy a prefarbila si ich na platinový blond. Začala sa jej venovať herečka Natasha Lytess, ktorá bola jej mentorkou až do roku 1955. Jediný film, ktorý s ňou v tom čase v Columbia Pictures nakrútila, bol nízkorozpočtový muzikál Ladies of the Chorus (1948). Hrala v ňom svoju prvú hlavnú postavu zboristky, o ktorú sa začal zaujímať zámožný muž. Bola aj na kamerových skúškach na film Born Yesterday (1950), no v septembri 1948 jej filmové štúdiá zmluvu neobnovili. Film Ladies of the Chorus, ktorý sa dostal do kín v nasledujúcom mesiaci, úspešný nebol.
1950 – 1952: Prelomové roky
náhľad|vľavo|Monroe ako gangsterská milenka Angela v [[John Huston|Hustonovom filme Asfaltová džungľa (1950), v jednej z prvých rolí, v ktorej ju registrovali kritici.]] V roku 1950 hrala Marilyn Monroe drobné úlohy. Okrem Love Happy, účinkovala aj vo filmoch A Ticket to Tomahawk, Right Cross a The Fireball. Vo vedľajších postavách hrala v kritikou uznaných snímkach, Mankiewiczovej dráme Všetko o Eve a v Hustonovej kriminálke Asfaltová džungľa. Napriek tomu, že na obraze bola len pár minút, bola o nej zmienka v časopise filmových fanúšikov Photoplay a podľa vyjadrenia Donalda Spota, sa Marilyn po týchto filmoch „zmenila z filmovej modelky na skutočnú herečku“. V decembri 1950 Hyde zariadil, aby mohla Monroe rokovať o sedemročnom filmovom kontrakte so spoločnosťou 20th Century-Fox. Len niekoľko dní potom Hyde náhle zomrel na srdcový infarkt, čo Marilyn Monroe veľmi ťažko znášala.
Nová zmluva so spoločnosťou Fox priniesla pre Marilyn väčšiu publicitu. V marci 1951 moderovala 23. ročník udeľovania Oscarov a v septembri sa stal Collier's prvým obrázkovým časopisom, ktorý svoje stránky venoval úplnému profilu Marilyn Monroe. V tom istom roku hrala vedľajšie postavy v štyroch nízkorozpočtových filmoch: pre MGM to bola dráma Home Town Story a tri stredne úspešné komédie As Young as You Feel, Love Nest a Let's Make It Legal, ktoré vyšli v produkcii 20th Century-Fox. Podľa Spota vo filmoch bola „skôr sexi ozdobou“, no kritika ju aj tak hodnotila priaznivo. Bosley Crowther z The New York Times ju vo filme As Young As You Feel hodnotil ako „úžasnú“ a Ezra Goodman z Los Angeles Daily News ju po filme Love Nest nazval „jednou z najjasnejších nastupujúcich (hereckých) hviezd“. Jej popularita rástla aj v očiach verejnosti – týždenne dostávala tisícky listov od fanúšikov a v časopise Stars and Stripes, ktorý obľubovali vojaci vo vojne v Kórei, za rok 1951 získala titul „Miss Cheesecake“. V súkromnom živote sa stal jej partnerom režisér Elia Kazan. Krátko mala vzťahy aj s ďalšími mužmi, medzi nimi bol režisér Nicholas Ray a herci Yul Brynner a Peter Lawford. náhľad|Monroe ako duševne narušená opatrovateľka v thrilleri [[Don't Bother to Knock (1952).]] V druhom roku od podpisu zmluvy sa Marilyn stala najžiadanejšou herečkou Hollywoodu. Bulvárna novinárka Florabel Muirová ju označila za sexsymbol, ktorý v jej brandži označujú aj ako „to dievča“ roku 1952 a Hedda Hopperová ju opisuje ako „kráľovnú pin-up girl, ktorá sa stala kasovým trhákom“. Hollywoodska asociácia zahraničných novinárov Marilyn vo februári označila za najvýznamnejšiu mladú osobnosť, ktorá priťahuje záujem o filmový priemysel. V tomto čase si získal publicitu aj Marilynin milostný vzťah s bývalým americkým bejzbalovým hráčom Joeom DiMaggiom. DiMaggio patril k najpopulárnejším športovým osobnostiam svojej doby.
V marci 1952 sa na verejnosť prevalil škandál po interview, v ktorom sa Marilyn priznala, že v roku 1949 pózovala nahá. Malo to byť pre fotografie, ktoré boli v tom čase publikované v kalendároch. Štúdio 20th Century-Fox sa niekoľko týždňov vopred dozvedelo o pripravovanom uverejnení tohto kalendára a spoločne s Monroe sa rozhodlo, že bude lepšie sa k nim priznať. Komentovali to zložitou životnou situáciou, v ktorej sa v čase fotografovania Marilyn nachádzala. Táto stratégia vyvolala u verejnosti súcit a zvýšený záujem o herečkine filmy. V nasledujúcom mesiaci sa Marilyn ocitla pod titulom „Rozprávanie o Hollywoode“ na obálke časopisu Life. Reputáciu sexsymbolu v tomto roku potvrdila aj na súťaži Miss America, kde bulvárnemu novinárovi Earlovi Wilsonovi komentovala svoje úsporné oblečenie slovami o tom, že „pod ním nenosí žiadnu spodnú bielizeň.“ náhľad|vľavo|[[Keith Andes a Monroe v roku 1952 vo filme V osídlach noci. V tomto filme sa Marilyn výraznejšie predviedla ako dramatická herečka.]] Napriek svojmu imidžu populárneho sexsymbolu si Monroe priala, aby ju ľudia brali hlavne ako herečku. V lete 1952 sa predstavila v dvoch komerčne úspešných drámach. Prvú, s názvom V osídlach noci, nakrútil Fritz Lang a distribuovala ju spoločnosť RKO Pictures. Hrala v nej robotníčku v konzervárni na spracovanie rýb a v rámci prípravy strávila nejaký čas v továrni v kalifornskom Monterey. Za svoj výkon mala pozitívne odozvy: v The Hollywood Reporter o nej písali, že „si za svoju excelentnú interpretáciu postavy zaslúži označenie hviezda“, vo Variety zas, že „táto jej postava potvrdila, že si svoju popularitu zaslúži.“ Druhým filmom bol triler Don't Bother to Knock. Hrala v ňom duševne narušenú opatrovateľku detí. Filmový producent, Darryl Francis Zanuck, využil možnosť otestovať jej schopnosti hrať ťažšie dramatické postavy. Odozva na jej výkon bola zmiešaná – Bosley Crowther si myslí, že na takúto ťažkú úlohu bola príliš neskúsená, v časopise Variety neúspech filmu pripisovali komplikovanému scenáru.
Ďalšie tri filmy Marilyn Monroe z roku 1952 nadväzovali na jej typickú polohu komediálnej herečky so značným sexepílom. V snímke We're Not Married! hrala postavu víťazky súťaže krásy. Podľa slov Nunnallyho Johnsona bol film nakrútený len preto, „aby Marilyn prezentoval v dvoch modeloch plaviek.“ Vo filme Monkey Business, ktorý v roku 1952 nakrútil Howard Hawks, hrá Caryho Grantovu sekretárku. Ide o „prihlúple, detinské nevinné blonďavé stvorenie, neuvedomujúce si sexuálnu auru, ktorú okolo seba šíri“. Ako posledný bol v tomto roku film Vianočný darček, kde si zahrala epizódnu postavu prostitútky.
1953: Stúpajúca hviezda
náhľad|Monroe v postave femme fatale Rose Loomis, z filmu v štýle [[film noir, Niagara (1953). Táto rola ešte viac zvýraznila jej sexepíl.]] náhľad|Marilyn spieva jazzový song            „[[Diamonds Are a Girl's Best Friend“ vo filme Páni majú radšej blondínky (1953).]] V roku 1953 vyšli tri filmy s Marilyn Monroe v hlavnej úlohe, ktoré jej dali punc sexsymbolu a jednej z najpozoruhodnejších z umelcov Hollywoodu. Prvý bol v žánri film noir, procesom Technicolor vyprodukovaná snímka režiséra Henryho Hathawaya, Niagara. V nej Marilyn v póze femme fatale plánovala zavraždiť svojho manžela (hral ho Joseph Cotten). V tomto filme vizážista Allan "Whitey" Snyder vymyslel mejkap, ktorý od tej doby až zostal dodnes spojený s vizualizáciou Marilyn Monroe: tmavé oblúkové obočie, bledá pokožka, lesklé červené pery a znamienko krásy na ľavom líci. Sarah Churchwellová sa o filme vyjadruje, že bol jedným z najznámejších sexuálne zameraných filmov v kariére Marilyn Monroe. Sú v ňom scény, kde je zahalená len prikrývkou či uterákom, čo bolo pre vtedajšie publikum šokujúce. Najslávnejšou scénou z filmu je 30-sekundový záber. V ňom z rôznych uhlov kamera sníma jej koketnú chôdzu, pri ktorej provokačne vlní bokmi. Táto sekvencia bola intenzívne využívaná aj v marketingovej kampani tohto filmu.
Po uvedení filmu Niagara v januári 1953 sa v Spojených štátoch zdvihla vlna protestov zo strany klubov bojujúcich za zrovnoprávnenie postavenia žien. Poukazovali na to, aký je film nemorálny. Aj táto iniciatíva, a z nej vyplývajúca negatívna reklama, spôsobila zvýšenie pozornosti a podporu návštevnosti v kinách, kde zisk z jeho predaja dosiahol 6 miliónov dolárov. Týždenník Variety film opisoval ako „morbídne klišé“, v The New York Times film komentovali slovami o tom, že „vodopády a Mrs. Monroe sú niečím, na čo sa oplatí ísť pozrieť...“, že napriek tomu, že Marilyn Monroe „v tomto filme nehrá najperfektnejšie, dokáže byť zvodná a stačí, že v ňom kráča“. Na oficiálnych akciách Monroe naďalej pútala pozornosť verejnosti na svoju dobu úsporne zahaľujúcim oblečením. Medzi najznámejšie z nich patrili šaty na udeľovaní cien filmového magazínu Photoplay 1953, na ktorom získala cenu pre „Najrýchlejšie stúpajúcu hviezdu“. Šaty, ktoré mala na sebe, boli priliehavé, vyrobené z lamé pretkávaného zlatým kovom. Staršia kolegyňa herečky, Joan Crawford, sa o Marilyn a jej prezentácii na tejto akcii pre médiá vyjadrila, že je to „nevhodné ani pre herečku, tobôž nie pre dámu“.
Kým film Niagara urobil z Marilyn Monroe sexsymbol a načrtol jej nastávajúci imidž, jej druhý film z roku 1953, satirická hudobná komédia Páni majú radšej blondínky, prezentovala o nej predstavu „prihlúplej blondínky“. Film bol nakrútený podľa rovnomenného knižného bestselleru od Anity Loosovej a hlavne podľa jeho muzikálovej verzii, ktorá v tom čase slávila úspechy na newyorskom Broadwayi. Jeho ústrednou dvojicou sú dve zlatokopky, showgirls Lorelei Lee a Dorothy Shaw. Hrajú ich Marilyn Monroe a Jane Russell. Úlohu Lorelei mala pôvodne hrať Betty Grable, ktorá bola v 40. rokoch 20. storočia najpopulárnejším vzorom pre „blonďavé naivky“, no v dobe nakrúcania ju zatienila svojou popularitou v kruhoch mužov (ale aj žien) Marilyn Monroe. V júni, pri príležitosti uvedenia tohto filmu, zanechali Marilyn Monroe a Jane Russell odtlačky svojich rúk v mokrom betóne pred vchodom do Grauman's Chinese Theatre. Krátko potom, ako sa film Páni majú radšej blondínky dostal do kín, zarobil 5,3 milióna dolárov, čo bol viac ako dvojnásobok jeho produkčných nákladov. Bosley Crowther z The New York Times a William Brogdon z časopisu Variety sa na adresu Marilyn Monroe vyjadrovali zhodne pozitívne. Špeciálne vysoko hodnotili jej výkon v prezentácii piesne „Diamonds Are a Girl's Best Friend“. Vyzdvihovali to, ako vo svojej prítomnosti v jednom obraze dokázala prezentovať sexualitu a samotnú pieseň v harmónii s vizuálnymi kvalitami predvedenia skladby. náhľad|vľavo|Marilyn Monroe, [[Betty Grable a Lauren Bacall vo filme Ako si vziať milionára (1953), ktorý bol jej najväčší komerčný úspech roka.]] V septembri mala Marilyn svoju televíznu premiéru. Bolo to v epizóde „Honolulu Trip“ programu Jack Benny Show, kde hrala vysnívanú Jackovu ženu. Tretím projektom, v ktorom Marilyn Monroe účinkovala v roku 1953, bola rola, v ktorej spolu s ňou hrala Betty Grable a Lauren Bacall. Tento film s názvom Ako si vziať milionára sa dostal do kín v novembri. Jej postava naivnej dievčiny, ktorá sa spolu s kamarátkami snaží nájsť zámožného manžela, priamo nadväzovala na osvedčený vzor z predošlej snímky, Páni majú radšej blondínky. Bol to celkovo druhý film v histórii kinematografie, ktorý vyšiel spracovaný v technológii CinemaScope. CinemaScope bol extrémne širokouhlý formát (pomer strán cca 1 : 2,35), od ktorého si firma 20th Century-Fox sľubovala, že nasmeruje publikum späť do kinosál. Bolo to preto, lebo rozmáhajúca sa televízia začala spôsobovať filmovým štúdiám straty. Napriek tomu, že film mal rozpačité reakcie kritík, bol v tom čase, vďaka zisku 8 miliónov dolárov, najväčším komerčným úspechom filmovej kariéry Marilyn Monroe.
V prieskumoch popularity umelcov, Top Ten Money Making Stars Poll, sa Marilyn Monroe dostávala do hodnotiacich rebríčkov rokov 1953 a 1954. Podľa historičky Aubrey Solomonovej, sa v tomto období spolu s technológiou CinemaScope stala Monroe najväčším prínosom štúdií 20th Century-Fox. Pozíciu najväčšieho sexsymbolu svojej doby pre Marilyn potvrdzuje aj to, že v decembri roku 1953 jej nahú fotografiu (z r. 1949) Hugh Hefner vybral na poster strednej dvojstrany premiérového prvého vydania časopisu Playboy. Na obálke tohto čísla bola jej fotografia z voľby kráľovnej krásy v roku 1952.
1954 – 1955: Konflikty s 20th Century-Fox a manželstvo s Joeom DiMaggiom
náhľad|vľavo|Monroe a [[Joe DiMaggio potom, ako v San Francisco City Hall v januári 1954 uzavreli manželstvo.]] náhľad|vľavo|Vystúpenie pre vojakmi v Kórei vo februári 1954 (po vylúčení zo štúdií 20th Century Fox). Napriek tomu, že Marilyn Monroe bola jednou z najväčších hviezd 20th Century-Fox, jej zmluvu od roku 1950 táto spoločnosť nemenila. Vychádzalo to tak, že zarábala menej, ako mnohí jej kolegovia. Zároveň nemala možnosť výberu projektu ani ľudí, s ktorými by chcela spolupracovať. Bola tiež znechutená z jej typového zaradenia a z toho, že jej snahy hrať v iných žánroch, ako boli komédie, riaditeľ štúdia Darryl F. Zanuck tvrdohlavo zamietal. Bol voči nej osobne zaujatý a bol presvedčený, že v drámach by nemala pre štúdiá porovnateľný komerčný úspech. Potom, ako odmietla začať natáčať ďalšiu hudobnú komédiu, filmovú verziu divadelnej hry z Broadwaya, The Girl in Pink Tights, v ktorej mal s ňou účinkovať Frank Sinatra, bola 4. januára 1954 zo štúdií 20th Century-Fox vylúčená.
Toto vyhodenie sa stalo udalosťou hodnou titulných stránok mnohých printových médií. Monroe zároveň spustila okamžitú kampaň proti akejkoľvek negatívnej reakcii a za posilnenie jej pozície v tomto konflikte. Dňa 14. januára sa Marilyn a Joe DiMaggio, ktorých vzťah bol od roku 1952 pod drobnohľadom médií, rozhodli uzavrieť manželstvo. Sobáš sa v tento deň konal v San Francisco City Hall. Potom odcestovali do Japonska, kde skombinovali svoje medové týždne s mladomanželovou služobnou cestou. Odtiaľ Marilyn odcestovala do Kórey, kde počas štyroch dní vystúpila s piesňami z filmov pred viac ako 60-tisíc vojakmi. Vo februári, po návrate do Hollywoodu, dostala od magazínu Photoplay cenu „Pre najpopulárnejšiu hviezdu medzi ženami“. V marci dosiahla novú dohodu so štúdiom – bol v nej zahrnutý nový zmluvný kontrakt, ktorý vzájomne uzavrú neskôr v tom roku a dohoda o nakrúcaní filmovej verzie divadelnej hry Slamený vdovec, na ktorú dostala ako bonus preddavok vo výške stotisíc dolárov.
Ďalším filmom, ktorý prišiel s Marilyn Monroe do kín, bol western Rieka bez návratu. Film, nakrútený ešte pred vyhodením z 20th Century-Fox, režíroval Otto Preminger. S Marilyn v ňom spoluúčinkuje herec Robert Mitchum. Monroe ho hodnotila ako projekt, ktorého úlohou nebola dráma, ale prezentácia amerických scenérií s využitím veľkorysého formátu, ktorý poskytovala technológia CinemaScope. Napriek tomu mal film úspešnú divácku odozvu. Prvý film, ktorý Marilyn vyrobila po návrate do štúdií 20th Century-Foxu, bol muzikál There's No Business Like Show Business. Monroe sa dielo nepáčilo, no dostala túto rolu ako náhradu za odmietnutie projektu The Girl in Pink Tights. Muzikál bol neúspešný hneď po jeho premiére v decembri, kritici Marilynine výkony vo filme charakterizovali ako vulgárne. náhľad|Slávny záber zo septembra 1954, ktorý vznikol pri pózovaní pre fotografov počas natáčania scény pred vchodom do metra pre film [[Slamený vdovec.]] V septembri 1954 Marilyn Monroe začala nakrúcať komédiu Billyho Wildera Slamený vdovec. Druhú hlavnú úlohu vo filme hral Tom Ewell. Hral ženatého muža a Marilyn pre neho predstavovala ženu zo susedstva, ktorá sa stala objektom jeho sexuálnych fantázií. Film sa z väčšej časti vyrábal v Hollywoode, no štúdio sa rozhodlo urobiť niekoľko snímok aj na Lexington Avenue v Manhattane. Záber, pri ktorom Marilyn stojí v bielych šatách vo vchode do metra a jej sukňu dvíha zospodu prúdiaci vzduch, sa stal jednou z najslávnejších, doslova ikonických scén, ktoré Marilyn Monroe v svojej kariére vytvorila. V čase svojho vzniku upútal pozornosť asi dvoch tisícok divákov vrátane profesionálnych fotografov.
Tento reklamný kúsok dostal Marilyn Monroe na titulné stránky mnohých časopisov na celom svete, no bol aj znamením, ktoré vyprovokovalo koniec manželstva s DiMaggiom, ktorého táto fotografia rozzúrila. Žiarlivosť a nevraživé postoje DiMaggia spôsobili, že po tom, ako sa Monroe vrátila do Hollywoodu, najala si renomovaného právnika, Jerryho Gieslera, a v októbri 1954, iba deväť mesiacov od svadby, bolo ich manželstvo rozvedené. Slamený vdovec prišiel do kín v júni nasledujúceho roka a na tržbe si zarobil 4,5 milióna dolárov. Bol to komerčne najúspešnejší film toho roka. náhľad|vľavo|Monroe v [[Actors Studio, v ktorom v roku 1955 začala študovať herectvo.]] Po dokončení filmovania Slameného vdovca, v novembri, Monroe začala nový boj o svoje práva v jej umeleckej kariére. Odišla z Hollywoodu na východné pobrežie, kde spolu s fotografom, Miltonom Greenom, založila spoločnosť, Marilyn Monroe Productions (MMP) – bola to akcia, ktorú neskôr komentovala ako odpoveď na vtedajší úpadok štúdiového systému. Monroe a Greene mali spolu krátky vzťah v roku 1949 a znovu sa stretli pri fotení pre časopis Look. Vtedy sa zmienila o svojej nespokojnosti so štúdiom a Greene jej navrhol, aby spolu založili vlastnú produkčnú spoločnosť. Pri oficiálnom oznámení o vzniku spoločnosti na tlačovej konferencii v januári 1955, Marilyn Monroe poznamenala, že „už je unavená z neustálych sexistických postáv, chcela by využiť aj iný priestor, v ktorom by ukázala svoje kvality.“ Tvrdila, že už nie je zmluvne viazaná s 20th Century-Fox, pretože štúdio voči nej neplnilo svoje povinnosti. Ako príklad udala nezaplatenie prisľúbeného bonusu za Slameného vdovca. Vyhlásenie spustilo rok trvajúcu vojnu medzi ňou a štúdiom. Tlač sa do veľkej miery za to Monroe vysmievala. George Axelrod, ktorý bol autorom Slameného vdovca, napísal na túto tému paródiu Will Success Spoil Rock Hunter? (1955), v ktorej v štýle Marilyn Monroe upravená Jayne Mansfielá hrá prihlúplu herečku zakladajúcu svoju vlastnú produkčnú spoločnosť.
V roku 1955 sa Marilyn Monroe venovala zdokonaľovaniu vo svojej profesii. Presťahovala sa do Manhattanu a zapísala sa na hodiny u Constance Collierovej a na štúdium herectva začala chodiť aj na Actors Studio, ktoré viedol Lee Strasberg. Nechcela, aby spôsobovala rozruch okolo svojej osoby a tak na hodiny chodila súkromne priamo do rodiny Strasbergovcov, s ktorou sa čoskoro spriatelila. Zrušila spoluprácu so svojou predošlou mentorkou, Natashou Lytessovou a nahradila ju Strasbergovou manželkou, Paulou. Manželia Strasbergovci mali potom veľmi veľký vplyv na celý zvyšok Marilyninej kariéry. Na ich odporúčanie začala Monroe navštevovať psychoanalytika. Strasbergovci totiž zastávali názor, že herci by mali poznať a k svojej práci vedieť využívať svoje prekonané emocionálne traumy. Monroe absolvovala psychoanalytické sedenia pravidelne od roku 1955 až do svojej smrti v roku 1962. Jej analytikmi boli psychiatričky Margaret Hohenberg (1955 – 57), Anna Freud (1957), Marianne Kris (1957 – 61) a psychiater Ralph Greenson (1960 – 62).
Napriek prebiehajúcemu rozvodovému konaniu vo svojom súkromnom živote Marilyn pokračovala vo vzťahu s Joeom DiMaggiom. Okrem neho mala vzťah s hercom Marlonom Brandom a s dramatikom Arthurom Millerom. S Millerom ju prvýkrát zoznámil ešte začiatkom 50. rokov 20. storočia režisér Elia Kazan. Vážnym sa ich vzťah stal v roku 1955. Bolo to po rozvode Marilyn a DiMaggia a po tom, ako Miller odišiel od svojej manželky. V tom čase si začala o Marilyn robiť záznamy aj FBI. Štúdio sa vtedy začalo obávať, že herečka skončí na čiernej listine a vyzývalo ju, aby prestala so svojimi mileneckými aférami. Nasledovalo to po predvolaní Millera pred Výbor pre neamerickú činnosť a vyšetrovanie FBI pre obvinenia z komunizmu. Napriek ohrozeniu svojej kariéry Monroe odmietla svoj vzťah ukončiť a neskôr predstavenstvo štúdií nazvala „rodenými strachopudmi“.
Koncom roka Monroe a Fox spolu uzavreli novú zmluvu na sedem rokov. Jasne sa dohodli, že MMP nemôže financovať filmy samostatne a že štúdio podporí Marilyn v práci. Zmluva od nej požadovala, aby Marilyn počas nasledujúcich siedmich rokov nakrútila pre Century Fox štyri filmy. Za každý z nich mala dostať stotisíc dolárov a zástupcovia firmy Fox sa jej zaručili, že si môže sama vybrať projekt, režiséra a filmárov. Po každom kompletne dokončenom film pre firmu Fox mohla Marilyn potom nakrútiť jeden film pre svoju produkčnú spoločnosť MMP.
1956 – 1959: Uznanie od kritiky a manželstvo s Arthurom Millerom
náhľad|[[Arthur Miller a Marilyn Monroe v deň ich svadby, 29. júna 1956 vo Westchester County.]] Rok 1956 začal pre Marilyn Monroe správami o jej víťazstve nad 20th Century-Fox. Noviny, ktoré sa jej predtým za jej snaženie posmievali ju zrazu za to isté začali ospevovať. Týždenník Time ju nazval „mprefíkanu podnikateľkou“ a americký časopis Look predpovedal, že táto výhra bude „pre nasledujúce roky príkladom toho, ako môže jednotlivec prekonať zdanlivú presilu“. V marci si herečka aj úradne zmenila meno na Marilyn Monroe. Jej vzťah s Millerom vyvolával negatívne odozvy zo strany médií. Napríklad americký bulvárny novinár a rozhlasový komentátor,Walter Winchell,o nej poznamenal, že „najznámejšia filmová blondínka Ameriky, je teraz miláčikom ľavicového intelektuála“. Civilný sobáš mali Monroe a Miller 29. júna 1956 vo Westchester County Court v meste White Plains v štáte New York, židovská svadba sa konala v dome ich agenta vo Waccabuc. Pri tomto sobáši Monroe konvertovala na židovskú vieru, čím vyprovokovala vládu v Egypte ku zákazu premietania všetkých jej filmov. Monroe vnímala Židov ako ľudí, ktorí prišli o svoju krajinu a chcela konvertovať, aby sa mohla stať súčasťou Millerovej rodiny. Viedol ju rabín Robert Goldberg a konvertovala dňa 1. júla 1956. Jej záujem o judaizmus bol limitovaný a sama sa označovala za „židovskú ateistku“. Po rozvode s Millerom sa neprejavovala ako veriaca, len si ponechala niektoré židovské náboženské predmety. Egypt po rozvode v roku 1961 svoj zákaz zasa zrušil. Médiá mali voči manželstvu hviezdy označovanej za sexuálny symbol s intelektuálom výhrady. V časopise Variety vyšla k tejto téme titulná strana o tom, že sú iba úzko spojení a „pripomínajú vzťah medzi dvoma guľami presýpacích hodín.“ náhľad|vľavo|Dramatická úloha Marilyn Monroe vo filme [[Autobusová zastávka (1956).]] Dráma Autobusová zastávka, ktorá sa dostala do kín v auguste 1956, bol prvý film vyrobený podľa novej zmluvy s 20th Century-Fox. Hrá v ňom postavu krčmovej speváčky Chérie, ktorej sny o sláve komplikuje zamilovaný naivný kovboj. Úlohu nahovorila v južanskom akcente. Jej oblečenie a mejkap nezvýrazňujú jej pôvab tak, ako to bolo zvykom v jej predchádzajúcich filmoch a jej spev a tanec sú zámerne na priemernej úrovni. Napriek určitým pochybám o jej hereckých kvalitách a tomu, že Marilyn mala povesť problémovej herečky, sa výroby filmu ujal režisér z divadiel na Broadwayi Joshua Logan. Nakrúcanie sa uskutočnilo začiatkom roka 1956 v Idahu a v Arizone. Počas neho bola Marilyn Monroe ako vedúca MMP „technicky zodpovedná“ a príležitostne prijímala rozhodnutia o výrobe a Logan sa prispôsoboval jej chronickému meškaniu a prílišnému perfekcionizmu.
Skúsenosť s Marilyniným herectvom zmenila Loganov názor natoľko, že ju neskôr za jej schopnosť kombinovať dramatickú polohu s komediálnym herectvom prirovnal k Charliemu Chaplinovi. Film Autobusová zastávka dosiahol svojim ziskom 4,25 milióna dolárov komerčný úspech a bol priaznivo prijatý aj od kritikov. Magazín The Saturday Review of Literature napísal, že v tomto filme Monroe porušila koncepciu, podľa ktorej mala predávať len svoj pôvab a americký kritik Bosley Crowther vyhlásil, „aby všetci ľudia zostali vo svojich kreslách a pripravili sa na prekvapenie, lebo Marilyn Monroe sa nakoniec predsa len predstavila ako herečka.“ Za svoj herecký výkon vo filme získala Marilyn nomináciu na Zlatý glóbus. náhľad|[[Laurence Olivier a Marilyn Monroe na tlačovej konferencii pri ohlasovaní spoločného projektu, filmu Princ a tanečnica (1957).]]
V auguste 1956 Marilyn Monroe začala nakrúcať prvú nezávislú snímku v jej spoločnosti MMP. Film Princ a tanečnica bol vyrábaný v anglických Pinewood Studios. Bol napísaný podľa motívu hry The Sleeping Prince. Jej dej sa odohráva v období po roku 1910 medzi princom a tanečnicou. Na javisku tieto postavy hrali Laurence Olivier a Vivien Leigh. Hlavnú postavu hral Olivier aj vo filmovej verzii. Bol aj producentom a režisérom nakrúcania. Výrobu komplikovali spory medzi ním a Marilyn Monroe. Rozhneval ju svojim povýšeneckým vyhlásením, že všetko, čo od nej očakáva, je to, aby bola sexy a aby sa čo najviac približovala interpretácii, akú mala Vivien Leigh. Bol taktiež podráždený z neustálej prítomnosti a vedení od mentorky Pauly Strasbergovej.
Odplatou za povýšenecké správanie Oliviera boli neskoré príchody Monroe na nakrúcanie a problémy s jej spoluprácou. Komentovala to neskôr slovami, že „ak Laurence nerešpektuje svojich umelcov, ani on nemôže čakať že s ním oni budú ideálne spolupracovať.“ V tomto období zsa ačalo u nej stupňovať užívanie návykových látok. Počas nakrúcania otehotnela a následne aj potratila. Začala mať spory aj s Greeneom., ktlré boi o tom ,ako má spoločnosť MMP fungovať a či sa má stať ich spoločníkom aj Miller. Napriek ťažkostiam sa podarilo film podľa plánu do konca roka dokončiť. Jeho uvedenie sa stretlo so zmiešanými reakciami kritikov, u amerického publika si film obľubu nezískal. Európa ho prijala priaznivejšie, v Taliansku získala Donatellovho Dávida, vo Francúzsku Césara a v Spojenom kráľovstve mal nomináciu na cenu BAFTA.
Po návrate do Štátov na východné pobrežie, si Monroe vybrala 18-mesačnú pauzu od práce a viac sa sústredila na svoj manželský život. Striedavo s Millerom žili v apartmáne, ktorý mali na Manhattane a na farme z 18. storočia, ktorú si kúpili pri meste Roxbury v štáte Connecticut. Leto trávili na Long Islande v meste Amagansett. V polovici roka 1957 Marilyn otehotnela, no šlo o mimomaternicové tehotenstvo, ktoré muselo byť prerušené. O rok neskôr spontánne potratila. Jej gynekologické problémy boli zväčša spôsobované endometriózou, ochorením, ktoré utrpela počas svojho dospelého života. Spôsobovalo jej aj veľké menštruačné bolesti. Absolvovala preto niekoľko operácií a z dôvodu týchto bolestí si zmluvne vyžadovala počas dní, keď mala menštruáciu, pauzy v nakrúcaní. Vyskytovali sa aj špekulácie, že Monroe už v minulosti prekonala niekoľko umelých potratov a že nebezpečné potraty vykonané osobami bez riadneho lekárskeho vzdelania prispeli k jej neschopnosti udržať plod. Chýry o takýchto potratoch vznikaliina základe vyjadrení la Amy Greenejová, manžylka Miltona Greenea. Tieto tvrdenia neboli oficiálne potvrdené. Navyše ani správa z pitvy Marilyn Monroe nezaznamenáva žiadny dôkaz následkov po potratoch. Nakrátko bola Marilyn hospitalizovaná aj po predávkovaní barbiturátmi. Počas prestáky, kúpila Greeneov podiel v MMP. Vylúčila ho tým z podielnictva na firme. Riešila tým ich vzájomné spory a podozrenia z manipulácie, respektíve zo sprenevery peňazí spoločnosti. náhľad|vľavo|[[Tony Curtis, Jack Lemmon a Marilyn Monroe vo Wilderovom filme Niekto to rád horúce (1959), za ktorý získala Zlatý glóbus.]] V júli 1958 sa Marilyn Monroe vrátila do Hollywoodu, aby si s Jackom Lemmonom a Tonym Curtisom zahrala vo Wilderovej komédii Niekto to rád horúce. Napriek tomu, že Marilyn považovala filmovú úlohu Sugar Kane za ďalšiu „prihlúplu blondínku“, prijala ju kvôli Millerovmu povzbudeniu a po ponuke, že okrem svojej štandardnej odmeny získa aj desať percent výnosov z filmu. Ťažkosti, ktoré boli počas nakrúcania filmu prítomné, sa stali „legendárnymi“. Monroe si žiadala desiatky opakovaných záberov, nevedela si spomenúť na svoje texty a nesprávala sa podľa pokynov režiséra – Curtis to komentoval, že po toľkých opakovaniach mával v sebe takú nenávisť, že keď ju v nakrúcanom zábere bozkával, mal pocit, ako keby sa bozkával s Hitlerom. Monroe v súkromí prirovnávala produkciu k potápajúcej sa lodi a opisovala svoje spoluúčinkujúce hviezdy a režiséra slovami „[ale], prečo by som sa mala obávať, nemám žiadny falický symbol, ktorý by som mohla stratť“. Mnohé z problémov vyplynuli z konfliktu medzi ňou a Wilderom, ktorého ťažká povaha bola tiež povestná. Týkali sa hlavne toho, ako by mala hrať svoju postavu. Monroe rozhnevala Wildera tým, že ho žiadala o zmeny viacerých záberov, čím podľa neho zhoršila ich výsledný efekt. Hovoril, že mu vnucovaním svojich nápadov zámerne zničila mnohé jeho vopred pripravené scény.
Nakoniec bol Wilder aj tak s Monroe spokojný a vyhlásil: „Ktokoľvek si môže zapamätať texty, no potrebujete skutočného umelca, aby prišiel na nakrúcanie, nepoznal texty a napriek tomu poskytol výkon, aký urobila Marilyn!“ V marci 1959, potom, ako sa dostal film Niekto to rád horúce do kín, aj napriek produkčným problémom dosiahol veľký komerčný úspech a uznanie kritikov. Za herecký výkon vo filme získala Myrilyn Monroe Zlatý glóbus pre najlepšiu herečku a v časopise Variety ju nazvali „komediálnou herečkou, ktorá svoje umenie kombinuje so sexepílom a časovaním, ktoré sa jednoducho nedá poraziť“. Medzi najlepšie filmy všetkých čias snímku Niekto to rád horúce zaradili vo svojich hlasovania v BBC, ale aj Americký filmový inštitút, či britský filmový mesačník Sight & Sound.
1960 – 1962: Úpadok kariéry a osobné problémy
náhľad|[[Yves Montand a Marilyn Monroe v hudobnej komédii Poď, budeme sa milovať! (1960), s ktorou súhlasila len preto, lebo potrebovala plniť zmluvu s 20th Century Fox.]] Po nakrúcaní Niekto to rád horúce si Marilyn Monroe do konca roka 1959 dala pracovnú pauzu. Po nej sa vrátila do Hollywoodu, aby nakrútila hudobnú komédiu Poď, budeme sa milovať!. Komédia bola o herečke a o milionárovi, ktorý sa potom, ako ju videl účinkovať v satirickej veselohre do nej zamiloval. Jeho výrobu režíroval George Cukor. Miller k filmu prepísal pôvodný scenár, ktorý Marilyn považovala za príliš slabý. S nakrúcaním herečka súhlasila na základe potreby plnenia zmluvy, v ktorej sa zaviazala, že pre 20th Century Fox urobí štyri samostatné filmy. Produkcia snímky Poď, budeme sa milovať! mala zdržanie, lebo Marilyn často absentovala na nakrúcaní. Počas kampane k filmu sa tlačové médiá zmienili aj o ľúbostnej afére, ktorú mala Marilyn so svojim hereckým partnerom, francúzskym hercom a spevákom, Yvesom Montandom. Film Poď, budeme sa milovať! po svojom uvedení do kín v septembri 1960 nebol úspešný. Bosley Crowther o Monroe napísal, že „jej herecký prejav bol nešikovný a chýbala jej dynamika,jej predošlých výkonov.“ Herečka a bulvárna novinárka, Hedda Hoppero o filme napísala, že „bol najneotesanejším dielom, aký Marilyn dovtedy nakrútila“. Americký spisovateľ, herec a novinár, Truman Capote, loboval za to, aby Marilyn Monroe hrala Holly Golightlyovú v jeho filmovej adaptácii románu Raňajky u Tiffanyho, no po obavách producentov z možných problémov pri nakrúcaní,zahrala túto postavu Audrey Hepburno
V nasledujúce nakrúcanej scéne v snímke Something's Got to Give Marilyn plávala nahá v bazéne. Aby zvýšili filmu atraktivitu u verejnosti, filmári pozvali na nakrúcanie scény fotografov. Snímky boli potom publikované v magazíne Life. Bolo to prvýkrát, čo taká veľká hviezda pózovala na vrchole svojej slávy nahá. Po tom, ako bolo znovu z dôvodu ochorenia Marilyn odložené na niekoľko dní nakrúcanie, v 20th Century Fox sa rozhodli, že si už nemôžu dovoliť zvyšovať náklady na tento film. Mali v tom čase starosti s narastajúcimi financiami a stratou kapitálu spoločnosti, ktorý vo veľkej miere vkladali do iného megaprojektu, filmu Kleopatra (1963). Dňa 7. júna štúdio vyhodilo Marilyn Monroe a zažalovalo ju za škodu 750-tisíc dolárov. Na nakrúcaní ju mala nahradiť Lee Remick, ale potom, čo Dean Martin odmietol natočiť film s niekým iným ako s Monroe, Fox žalovali aj jeho a zastavil výrobu filmu. Štúdio následne obvinilo Monroe zo zničenia výroby filmu, začalo o nej šíriť negatívnu reklamu, dokonca tvrdilo, že je mentálne narušená.
Netrvalo dlho a v 20th Century-Fox svoje rozhodnutia prehodnotili a v júni s herečkou obnovili rokovania o novom kontrakte. Počítali v ňom s opätovným spustením nakrúcania Something's Got to Give a s Marilyninou hlavnou úlohou v naplánovanej čiernej komédii What a Way to Go! (1964). Zmluvu podpísali ešte v tom lete. Aby si napravila verejnú reputáciu, Monroe sa zúčastnila viacerých reklamných akcií, vrátane rozhovorov pre časopisy Life a Cosmopolitan a prvýkrát sa dostala na titulku časopisu Vogue. Pre časopis Vogue Marilyn s fotografom Bertom Sternom nafotili dva sety fotografií jeden štandardný módny editoriál a druhý, v ktorom pózovala nahá. Vzniknuté akty vyšli po herečkinej smrti v knihe s titulom The Last Sitting. V posledných týždňoch svojho života Marilyn mala ešte naplánované, že bude nakrúcať biografický film o Jean Harlow.
Smrť
náhľad|vľavo|Titulná stránka novín [[New York Daily Mirror|New York Mirror zo 6. augusta 1962]]
Počas posledných mesiacov svojho života žila Monroe na adrese 12305 Fifth Helena Drive v štvrti Brentwood v Los Angeles. Dňa 4. augusta 1962 sa jej domáca, Eunice Murray, rozhodla, že v dome zostane na noc. Nad ránom 5. augusta sa však prebudila s pocitom, že v dome niečo nie je v poriadku. Hoci videla svetlo pod dverami spálne Marilyn Monroe, dvere boli zamknuté a herečka jej na klopanie neodpovedala. Zavolala preto jej psychiatrovi, Dr. Ralphovi Greensonovi, ktorý prišiel do domu krátko po zavolaní a do spálne vnikol oknom. V izbe našiel Marilyn Monroe mŕtvu ležať v posteli. Okolo 3:50 hodiny ráno prišiel lekár, Dr. Hyman Engelberg, ktorý oficiálne potvrdil jej úmrtie. O 04:25 jej smrť oznámili losangeleskej polícii.
Marilyn Monroe bola medzinárodne známou populárnou hviezdou, a tak správa o jej náhlom úmrtí zaplnila titulné stránky novín v Spojených štátoch i v Európe. Lois Banner píše, že mesiac po tejto udalosti sa v Los Angeles zdvojnásobil počet samovrážd. Zároveň sa pridávaním nových správ zvyšoval záujem a vďaka tomu prudko stúpala predajnosť novín v regióne. V novinách Chicago Tribune písali o stovkách telefonátov od čitateľov, ktorí sa domáhali informácií o podrobnostiach ku smrti Marilyn Monroe.
Francúzsky básnik, grafik a filmár, Jean Cocteau, uviedol že Marilynina smrť „by mala byť strašidelnou lekciou pre všetkých, ktorých hlavné povolanie spočíva v špehovaní a trápení filmových hviezd“. Bývalý spoluúčinkojúci vo filme a ďalšia svetová hviezda, Laurence Olivier, herečku označil za „obeť prílišnej pozornosti a snahy o zháňaní senzácií“. Režisér filmu Autobusová zastávka, Joshua Logan, dodal, že Marilyn „nebola pripravená pre tento svet“. Pohreb Marilyn Monroe sa konal len v kruhu najbližších známych dňa 8. augusta na cintoríne Westwood Village Memorial Park Cemetery. Rozlúčku zariadil jej bývalý manžel, Joe DiMaggio, a obchodná manažérka, Inez Melson. Na uliciach okolo cintorína boli v tomto čase stovky prizerajúcich ľudí. Pozostatky Marilyn Monroe boli neskôr uložené do krypty č. 24 na Corridor of Memories.
Filmová osobnosť a jej odozva
náhľad|Film [[Páni majú radšej blondínky (1953), je jedným z príkladov, v ktorom Marilyn hrá sexuálne atraktívnu, naivnú blondínku.]] Spoločnosť 20th Century-Fox začala budovať hviezdny obraz o Marilyn Monroe so zámerom nahradiť ňou zapadajúcu hviezdu Betty Grableovej, ktorá bola považovaná za model blondínky 40. rokov 20. storočia. V 40. rokoch boli v popredí záujmu herečky, ktoré boli tvrdé a múdre typy žien, napríklad Katharine Hepburn či Barbara Stanwyck. Boli to filmové hviezdy, aké oslovovali v prevažne ťažkých vojnových časoch ženské publikum, ktoré dominovalo v návštevnosti kinosál. Monroe bola pre filmové štúdiá typom ženy, ktorá mala potenciál v novej dekáde prilákať do kín aj mužské publikum. Od začiatku svojej kariéry zohrávala významnú úlohu pri vytváraní tohto jej verejného obrazu a ku koncu svojej kariéry ho mala takmer úplne pod kontrolou. Monroe bola tou, kto vymyslel veľa z jej reklamných stratégií. Rada spolu s bulvárnymi novinármi, ako boli napríklad Sidney Skolsky a Louella Parsons, udržiavala a rozvíjala priateľstvá a živila klebety, ktoré podporovali a obohacovali jej verejný imidž. Okrem Grableovej ju často porovnávali s inou kultovou blondínou, filmovou hviezdou tridsiatych rokov Jean Harlowovou. Toto porovnanie vyvolala čiastočne Marilyn Monroe, ktorá označila Harlowovú za svoj idol z detstva. Chcela o nej nakrútiť životopisný film, dokonca si Harlowovej kaderníčku najala, aby sa starala o jej vlasy.
Prezentácia hereckého typu Marilyn Monroe bola zameraná na to, aby mala blond vlasy a spĺňala stereotypy spojené s týmto výzorom – patrí k nim istá dávka hlúposti, naivita, sexuálna dostupnosť a neprirodzené, štylizované prejavy správania. Vo svojich filmoch často hovorila dychtivým detinským hlasom, v dialógoch vyvolávala dojem, že je „od prírody nevinná a nevypočítateľná“, rada sa parodovala dvojzmyslami, ktoré dostali prezývku „monroeizmy“. Napríklad keď sa jej pýtal istý novinár, čo mala v roku 1949 na sebe, keď fotila akty, odpovedala, že si „zapla rádio“. Marilyn Monroe začínala svoju kariéru ako modelka fotografií v štýle pin-up. Medzi charakteristické znaky týchto modeliek, a teda aj Marilyn, patrila postava s výraznými bokmi, ideálne formovaná v tvare presýpacích hodín. Filmový znalec Richard Dyer písal, že pózy Marilyn Monroe boli často v uhloch záberov zámerne umiestnené tak, aby bola zobrazená silueta jej oblej postavy a jej zábery často vyzerali podobne ako výstrižky z reklamných časopisov. Pozornosť na svoju postavu pútala pri chôdzi aj svojim výrazným vlnením bokov, vďaka ktorému si vyslúžila prezývku „dievča s horizontálnou chôdzou“.
Oblečenie bolo tiež dôležitým faktorom, ktorý tvoril imidž Marilyn Monroe. Často to boli biele šaty zvýrazňujúce jej svetlý účes a pozornosť pútali aj tým, že odhaľovali maximum jej tela. Jej verejná prezentácia bola často nastavená na pútanie pozornosti predvedením šiat, ktoré odhaľovali jej telo, niekedy aj úmyselnými chybami v strihu, či v kvalite prevedenia, ktoré odhalili aj to, čo malo zostať pred očami verejnosti skryté. Príkladom môže byť, keď sa jej na jednej tlačovej konferencii roztrhlo jedno z ramienko ktorýédržal ona pleci jej šaty. V novinových príbehoch bola Marilyn opisovaná ako zosobnenie amerického sna, t. j. dievčaťa, ktoré sa z biedy v detstve prepracovala na hollywoodsku hviezdu. V štúdiových biografiách boli príbehy o čase, ktorý strávila v pestúnskej starostlivosti a v sirotincoch, preháňané a niekedy dopĺňané fiktívnymi udalosťami. náhľad|vľavo|Marilyn Monroe pri príchode na oslavu narodenín spisovateľky a novinárky, Louely Parsonsovej, ktoré sa konali v nočnom klube Ciro v máji 1953. Napriek tomu, že Marilynin filmový profil prihlúplej, sexuálne atraktívnej blondínky bol len starostlivo vytvorenou a živenou verejnou rolou, diváci a filmoví kritici verili, že je to skutočne ona a že ju v komédiách nehrala. Stalo sa to prekážkou v jej neskoršej kariére, keď chcela zmeniť svoj verejný imidž a presadzovať iné druhy úloh alebo byť rešpektovaná aj ako podnikateľka. Akademička Sarah Churchwell, ktorá pre svoju knihu študovala príbehy o Marilyn Monroe, uviedla:
Lois Banner napísala, že Marilyn Monroe vo svojich filmoch a na verejných vystúpeniach často jemne parodovala svoje postavenie sexuálneho symbolu a že „postava Marilyn Monroe, ktorú vytvorila, bola skvelým archetypom, ktorý, v tradícii dvadsiateho storočia, stojí medzi Mae Westovou a Madonnou“. Samotná Monroe uviedla, že bola ovplyvnená Westovou, naučila sa „niekoľko trikov od nej, napríklad ten pocit smiechu alebo posmechu nad vlastnou sexualitou“. V 50. rokoch študovala komédiu v lekciách od pantomimistky a tanečníčky Lotte Goslarovej, ktorá sa preslávila komickými predstaveniami na pódiách a viedla ju aj pri nakrúcaniach filmov. Vo snímke Páni majú radšej blondínky, teda v jednom z tých filmov, kde hrá archetyp prihlúplej blondínky, je v scenári Marilyn Monroe veta: „Môžem byť šikovná, keď je to potrebné, ale muži to väčšinou nemajú radi“.