cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Maria Callasová
Onassis a posledné roky
thumb|Doska na urnovom hrobe Marie Callasovej na Père Lachaise V roku 1957, ešte ako manželka Giovanniho Battistu Meneghiniho, bola po predstavení v Donizettiho opere Anna Boleno Callasová na večierku poriadanom na jej počesť predstavená Elsou Maxwell gréckemu lodiarskemu magnátovi Aristotelovi Onassisovi. Nasledovala aféra, Callasová v novembri 1959 opustila svojho manžela a bulvárna tlač to patrične rozmazala. Michael Scott tvrdí, že Onassis nebol dôvodom, prečo Callasová ukončila kariéru, ale ako spôsob úniku, keď už znepokojujúco narastajúce tempo škandálov a problémov s hlasom robili jej spevácku dráhu viac a viac obťažnejšou. Ale Franco Zeffirelli si spomína na jej odpoveď v roku 1963, keď sa pýtal, prečo už nespieva: "Pretože som sa snažila naplniť svoj ​​život ako žena."
Podľa jedného z jej životopiscov Nicholasa Gagea, Callasová a Onassis mali dieťa, chlapca, ktorý zomrel iba pár hodín po tom, čo sa 30. marca 1960 narodil. Meneghini ale vo svojej knihe o manželke kategoricky tvrdí, že Maria nebola schopná donosiť dieťa. Rovnako tak viacerí zamietli Gageovo tvrdenie s poukazom na to, že rodný list tohto "tajného dieťaťa" bol vydaný až v roku 1998, 21 rokov po Callasovej smrti. Niektoré zdroje ale stále tvrdia, že Callasová mala počas vzťahu s Onassisom aspoň jeden potrat. V roku 1966 sa Callasová na americkom veľvyslanectve v Paríži vzdala svojho amerického občianstva s cieľom uľahčiť si koniec svojho manželstva s Meneghinim. Iba po tomto zrieknutí sa stala gréckym občanom; a podľa gréckeho práva len grécky občan sa môže legálne zosobášiť v gréckej pravoslávnej cirkvi. Keďže sa vydávala v rímskokatolíckom kostole, jej rozvod platil všade s výnimkou Talianska. Zrieknutie sa amerického občianstva taktiež pomohlo jej finančnej situácii, pretože už nemusela platiť dane z príjmov do Spojených Štátov. Vzťah však skrachoval o dva roky neskôr v roku 1968, kedy Onassis opustil Callasovú v kvôli Jacqueline Kennedyovej. Ale podľa zápiskov Kiki, súkromnej sekretárky Onassisovej rodiny, aj keď Aristoteles žil s Jackie, často sa s Mariou stretával v Paríži, kde pokračovali v utajenom pomere.
Callasová strávila posledné roky väčšinou v izolácii v Paríži a zomrela 16. septembra 1977 vo veku 53 rokov na srdcový infarkt. Pohrebná liturgia sa konala v Agios Stephanos (Stephansdom), Gréckej pravoslávnej katedrále na rue Georges-Bizet v Paríži, 20. septembra 1977. Bola spopolnená a jej popol bol umiestnený v kolumbáriu na cintoríne Père Lachaise. Po tom, ako bol jej popol ukradnutý a neskôr vrátený, bol podľa jej poslednej vôle na jar roku 1979 rozsypaný v Egejskom mori pri pobreží Grécka.
V rozhovore v roku 1978 na otázku "Stálo to Marii Callasovej za niečo? Ostala osamelá, nešťastná, problémová žena," hudobný kritik a Callasovej priateľ John Ardoin odpovedal:
Posmrtné pocty a dedičstvo legendy
thumb|left|Ruža pomenovaná po Marii Callasovej V roku 1998 bola fotografia Marie Callasovej časťou série plagátov, ktorú si zakúpil Apple Computer pre svoju reklamnú kampaň "Think Different" (Mysli inak). Predtým bola uvedená v reklame.
V roku 2004 operný a filmový režisér Franco Zeffirelli vyhlásil, že za Callasovú smrť môže jej dôverníčka, grécka pianistka Vasso Devetziová, aby získala kontrolu nad Callasovej 9 mil. dolárovou nehnuteľnosťou. Pravdepodobnejšie vysvetlenie je, že príčinou Callasovej smrti bolo zlyhaniu srdca v dôsledku (možno neúmyselného) nadužívania Mandraxu (metakvalon), liekov na spanie. Príčina smrti však nemohla byť nikdy potvrdená, pretože k pitve nikdy nedošlo a telo Callasovej bolo okamžite spopolnené.
Podľa životopisca Steliosa Galatopoulosa sa Devetziová vtierala do Callasovej priazne a konala doslova ako jej agent. Toto tvrdenie je potvrdené Iakinthou "Jackie" Callasovou v jej knihe Sestry, kde sa uvádza, že Devetziová pripravila Mariu o kontrolu polovice svojho majetku pod prísľubom vybudovať Nadáciu Marie Callasovej na poskytovanie štipendií pre mladých spevákov. Po údajnom zmiznutí stovky tisíc dolárov, Devetziová napokon nadáciu založila.
Franco Zeffirelli v roku 2002 produkoval a režíroval film o Callasovej. Dej "Callas Forever" bol veľmi fiktívny, Callasovú hrala Fanny Ardantová. Zobrazuje posledné mesiace Callasovej života, keď bola zlákaná do natáčania filmu Carmen, v ktorej predabovala samu seba zo záznamu opery z roku 1964.
Terrence McNally hrá v hre Master Class, ktorá mala premiéru v roku 1995. Predstavuje Callasovú ako očarujúcu, direktívnu, väčšiu než život, uštipačnú, a prekvapivo náhle zosnulú zábavnú učiteľku vedúcu hlasovú master class. Striedavo zdesená aj ohromená študentmi čo pred ňu predstúpia, ustúpi do spomienok svojho vlastného slávneho života a kariéry, ktoré vyvrcholia v monológu o obeti, ktorú priniesla pre umenie.
Posmrtne bola v roku 2007 ocenená cenou Grammy za celoživotný prínos. V rovnakom roku bola vyhlásená BBC Music Magazine za najväčší soprán všetkých čias.
2. decembra 2008, na 85. výročie narodenia Callasovej, odhalila skupina gréckych a talianskych úradníkov pamätnú dosku na jej počesť v nemocnici Flower (v súčasnosti Terence Cardinal Cooke Health Care Center), kde sa narodila. Vyrobená bola z carrarského mramoru a vyrytá v Taliansku. Na doske je tento text: "V tejto nemocnici sa 2. decembra 1923 narodila Maria Callasová. Tieto steny počuli prvýkrát hudobný tón jej hlasu. Hlasu, ktorý dobyl celý svet. S vďačnosťou venované veľkej interpretke univerzálneho jazyka hudby."
Vo filme Milk Gusa Van Santa z roku 2008 znejú nahrávky Callasovej z Tosky. Podobne aj v roku 1993 vo filme Philadelphia od Jonathana Demmea zaznie zvukový záznam Callasovej. V roku 2011 vo filme Železná lady, o bývalej britskej premiérke Margaret Thatcherovej, zaznie záznam Callasovej slávnej árie Casta Diva z Normy.
V roku 2012 bola Callasová uvedená do siene slávy "Gramophone Magazine's Hall of Fame".
Oluveli (Káfu)
Oluveli je neobývaný ostrov na atole Káfu na Maldivách.
Žiar nad Hronom
[[Kaštieľ v Žiari nad Hronom|Žiarsky kaštieľ (pohľad z juhozápadu)|right|thumb]] Kostol Povýšenia Svätého Kríža|right|thumb
Žiar nad Hronom (hovorovo len Žiar; do r. 1955 Svätý Kríž nad Hronom; ; ) je okresné mesto ležiace na pravom brehu rieky Hron v Banskobystrickom kraji na Slovensku. Leží na križovatke ciest spájajúcich Pohronie, Ponitrie a banské mestá (najmä Banskú Štiavnicu a Kremnicu) a preto sa v jeho blízkosti nachádzajú ruiny dvoch hradov (Šášov a Revište) a jeho okolie bolo miestom viacerých bojov proti Osmanom, protihabsburským povstaniam, počas SNP a druhej svetovej vojny. V súčasnosti je okrem iného centrom spravovanie hliníka a sídlom najväčších výrobných firiem Banskobystrického kraja.
Názov a erb
Názov osady prechádzal mnohými zmenami. Už pred rokom 1237 bola obec známa ako miesto s mýtnicou. V roku 1237 bol prvýkrát doložený názov „Kríž Pána“ v pomaďarčenej forme ako „Cristur“ (neskoršie Kerestúr). Časť obce vtedy patrila pod panstvo hradu Šášov a časť k panstvu Hronského Beňadika. V roku 1773 sa obec nazývala ako „Svätý Kríž" v rôznych jazykoch: Sancta Crux, Szent Kereszt, Heiliges Creütz a Swaty Kriss. Po roku 1808 sa názov vplyvom vývoja jazykov zmenil na Fanum Sanctae Crucis, Szent Kereszt, Heiligen Kreutz, Swatý Kříž. Od roku 1786 sa mesto maďarsky nazývalo Szent Kerest, 1808 Szent – kerest, 1783 – 1888 Barsszentkerest (v preklade Tekovský svätý Kríž), 1892 – 1913 Garamszentkerest (po slovensky Hronský Svätý Kríž). Od roku 1920 je tu už slovenské pomenovanie Svätý Kríž a od roku 1927 Svätý Kríž nad Hronom. (Kerestúr bol v rokoch 1948 – 1954 názov obce Zemplínsky Svätý Kríž).
V máji 1953 začala skúšobná výroba hliníka a hutnícky kombinát zmenil nielen život v obci ale aj jej názov. Vtedajší miestny národný výbor prijal už 29. augusta 1953 uznesenie na premenovanie mesta na Železnovo. Povereníctvo vnútra toto premenovanie, ani ďalšie návrhy (Šúšolie, Hronokov a pod.) neakceptovalo. Povereníctvo vnútra v úradných novinách zo 4. apríla 1955, so spätnou platnosťou, uviedlo: „Povereník vnútra zrušil doterajšie názvy podľa paragrafu 1, zákona 266/1920 Zb. a určil s platnosťou od 1. januára 1955 iné úradné názvy. V okrese Kremnica doterajší názov Svätý Kríž nad Hronom sa zrušuje a určuje sa nový názov Žiar nad Hronom.“
Žiarska kotlina
Mesto sa rozkladá v Žiarskej kotline pri rieke Hron v Banskobystrickom kraji. Podľa mesta je pomenovaný aj okres v ktorom sa spolu s ďalšími menšími mestami a obcami nachádza. Žiarska kotlina je obkolesená pohoriami Vtáčnik, Kremnické vrchy a Štiavnické vrchy. V blízkosti mesta sa nachádzajú vulkanické oblasti, preto aj priľahlé pohoria sú tvorené prevažne z čadiča a zlepencov. Pôvodne bol Žiar nad Hronom poľnohospodárskou obcou. V súčasnosti sú na hraniciach mesta rozľahlé poľnohospodárske plochy určené prevažne pre pestovanie slnečnice, kukurice a obilnín. Priemerná ročná teplota je 8 °C, pričom v oblasti sú časté zrážky. V zimnom období sú dosahované nízke teploty, naopak v lete teploty dosahujú úroveň od 25 °C do 35 °C. Najvyššia priemerná teplota bola nameraná v auguste roka 2022 a dosahovala hodnotu 35,5 °C.
Vodné plochy
Cez mesto Žiar nad Hronom preteká rieka Hron, ktorá je druhou najdlhšou slovenskou riekou (meria ). Povodie Hrona zaberá až 11 % územia Slovenska. Popri meste sa tiahne Lutilský potok, ktorý tvorí prítok rieky Hron. Na hraniciach mesta sa nachádza mŕtve rameno Hrona, ktoré sa v zimnom období využíva ako korčuliarska plocha. Neďaleko mesta sa nachádza zavlažovacia vodná nádrž.
Flóra a fauna
V okolí Žiaru nad Hronom sa nenachádza špecifické rastlinstvo. Okolité lesy sú zmiešané a tvorené väčšinou smrekom a borovicou. Listnatú časť stromov zastupuje dub, buk lesný prípadne javor. Živočíšna ríša je zastúpená takmer všetkými druhmi vyskytujúcimi sa v oblasti stredného Slovenska. Osobitou zložkou zastúpenia živočíchov sú ryby. V mŕtvom ramene rieky Hron sú hlavné chovné typy šťuka a zubáč. V minulosti bol vo vodách Hrona aj Lutilského potoka zaznamenaný výskyt rakov.
Prvé osídlenie
V oblasti súčasného mesta pôsobili keltské kmene. Dokazujú to aj rozsiahle archeologické nálezy zo 6. storočia. Po desiatom storočí bolo obyvateľstvo slovanské, pretože do oblasti sa presúvali Slovania a zanikalo keltské osídlenie.
Stredovek
Prvá písomná zmienka je z roku 1075 v zakladacej listine benediktínskeho kláštora a opátstva v Hronskom Beňadiku, vydaná kráľom Gejzom I. Mestečko získava v roku 1246 výsady zemepánskeho mesta. Pod tieto panstvá patrili aj okolité obce. Výsady jestvujúcim i budúcim obyvateľom Sv. Kríža udelil 4. februára 1246 zemepán – ostrihomský arcibiskup Štefan Vanča. Neskôr panstvo hradu Šášov získalo celú obec Svätý Kríž. V období stredoveku sa z obce stalo mestečko a dostalo sa do povedomia ako administratívne a kultúrne stredisko v oblasti. Súviselo to s rozvojom obchodu, neskôr so vznikom cechov.
Kráľovský hrad Šášov sa spomína v roku 1253 a hrad Revište sa spomína písomne v roku 1265. Hrady sú vzdialené od seba 18 km a sú na opačných stranách Hrona a ich význam spočíval v ochrane obchodných ciest smerujúcich k stredoslovenským banským mestám - najmä do Banskej Štiavnice a Kremnice. Žiar je medzi týmito hradmi. V súčasnosti je odbočka z Pohronia na Ponitrie na výjazde diaľnice Žiar nad Hronom-západ, odbočka do Kremnice na výjazde Šášovské Podhradie a odbočka do Štiavnice na výjazde Hronská Breznica / Banská Štiavnica. Tieto tri výjazdy sú tiež vzdialené 18 km a Žiar je medzi nimi.
Prechod od neskorého stredoveku k ranému novoveku
V nasledovnom období do 16. storočia sa v oblasti založili cechy, ako napríklad cech krajčírov a čižmárov. Neskôr bol zriadený aj cech kováčov. Mesto získalo jarmočné právo v roku 1690. Dominantou mestečka sa stáva kaštieľ. V neskorších rokoch sa kaštieľ v Svätom Kríži stal letným sídlom arcibiskupstva. Kaštieľ prešiel mnohými opravami a rekonštrukciami z dôvodu rôznych nepokojov a povstaní. Jedným z takých povstaní bolo protihabsburské povstanie, ktoré trvalo do roku 1621. Po skončení povstania zostali v oblasti cisárske vojská, aby chránili oblasť pred tureckou expanziou. Turci držali obyvateľov v neustálom strachu. V nasledujúcom období 17. storočia boli pre obyvateľov veľmi ťažké. Súviselo to s morovou nákazou, ktorá sa šírila do Európy z Talianska a pretrvávajúce vojnové udalosti. Mestečko Svätý Kríž bolo dlhý čas obliehané a hrad Šášov, vtedy sídlo protihabsburských povstalcov, dobytý. Oblasť sa z tohto obdobia ťažko zotavovala, čo trvalo dlhé roky. Bolo potrebné úplne obnoviť hospodárstvo mesta.
Novšie dejiny
Kaštieľ v Svätom Kríži sa stáva centrom banskobystrického biskupa. Počas tohto obdobia prechádza rekonštrukciou. Stáva sa dominantným reprezentačným centrom. V 19. storočí sa v kaštieli usídlil Štefan Moyzes. Okresným mestom sa stáva v roku 1923. Štatút okresného mesta stratilo v roku 1928, no v roku 1960 ho opäť získalo. Súviselo to s reogranizáciou v bývalom Česko-Slovensku.
Počas Slovenského národného povstania sa mesto od 23. septembra do 5. októbra 1944 stalo dôležitým bodom obrany jednotiek III. Taktickej skupiny - podskupina Ipeľ 1. česko-slovenskej armády na Slovensku, ktorej úlohou bolo zabrániť prieniku nemeckých jednotiek ku Zvolenu a do centra povstania. Hlavné boje o mesto a okolie sa viedli od 3. do 5. októbra a dôležitú úlohu v nich zohrala strategická výšina Šibeničný vrch. Počas bojov povstania v októbri 1944 a neskôr koncom marca 1945 nemeckí vojaci mesto vypálili. Zhorelo alebo bolo zničených celkom 260 domov. Mesto bolo okupované od 5. októbra 1944 do 1. apríla 1945, keď bolo oslobodené Červenou armádou.
Robotnícka kolónia pre továreň bola navrhnutá v obci Svätý Kríž nad Hronom, s pohotovostným sídliskom v Ladomeri, ktorý leží na druhom brehu Hrona. Plánovaná kapacita hlavného sídliska bola 16 000 obyvateľov. Dediny v blízkosti závodu sa po jeho uvedení do prevádzky rozvíjali diametrálne odlišným spôsobom. Horné Opatovce boli v roku 1960 vyhlásené za neobývateľné a postupne boli vysťahované a zbúrané. Oficiálne bola obec Horné Opatovce zrušená k 1. júlu 1969. V obci Ladomer bolo postavené sídlisko pozostávajúce zo 64 bytových domov typu T52. Ladomer a Vieska boli zlúčené v roku 1960 a na mapách ich dnes nájdeme ako obec Ladomerská Vieska.
Obec Svätý Kríž postupne menila svoj ráz z agrárnej dediny na industriálne mesto. V roku 1951 sa začala výstavba prvých bytových domov na novom sídlisku. Počet obyvateľov Žiaru nad Hronom rýchlo rástol. Pred založením závodu mala obec Svätý Kríž len 1 449 obyvateľov, v roku 1960 ich už bolo 8 784. V rokoch 1952 – 1960 bolo postavených 2 584 nových bytových jednotiek.
Budovali sa školy a nové sídliská. Mesto sa stalo plnohodnotným a poskytovalo svojim občanom plnú občiansku zabezpečenosť. V rokoch 1969 až 1991 boli k mestu pričlenené obce Šášovské Podhradie, Ladomerská Vieska, Lutila a Horné Opatovce. Obce Ladomerská Vieska a Lutila sú od roku 1991 opäť samostatnými obcami. Počet obyvateľov prestal rásť v roku 1996 a od roku 2002 je už menej ako 20 000. Význam mesta poklesol, keď v roku 1996 vznikli nové susedné okresy Žarnovica a Banská Štiavnica, ktorých celé územie dovtedy patrilo pod Žiarsky okres.
Mestské časti
Vzhľadom na veľkosť mesto nie je rozdelené do mestských častí. Jedinou významnou mestskou časťou je Šášovské Podhradie, ktoré bolo pričlenené k mestskej samospráve Žiaru nad Hronom. Ostatné časti a mestské sídliská sú Centrum I, Centrum II, Etapa, IBV (Individuálna bytová výstavba), Medzi vodami a Pod Vŕšky. Bytová výstavba Pod Vŕšky začala po roku 1989 v rámci celkového rozvoja mesta. Po dokončení zvyšných sídlisk mesto nezaznamenalo potrebu ďalšej výstavby. V súčasnosti je aktuálny územný plán zameraný na výstavbu smerom k Šibeničnému vrchu. Blízke osady sú Bukovinka, Kupča, Pod krížom, Pri píle, Srnosiete a Štôlňa.
Obyvateľstvo
Podľa sčítania obyvateľov v roku 2011 malo mesto 19 883 obyvateľov. Z nich 78,9% boli Slováci, 2,84% Rómovia, 0,5% Česi a 0,4% Maďari. Viac ako 18% obyvateľov si nevybralo národnú identifikáciu (sčítanie v roku 2011 bolo prvým národným sčítaním ľudu s touto možnosťou). V tom istom roku 48,75% obyvateľov boli katolíci a 2,4% evanjelici. Iba jedna osoba sa identifikovala ako Žid, napriek významnej židovskej populácii pred vojnou.
Počet obyvateľov obce (ročne)
Zdravotná starostlivosť
Od 1. apríla 2014 patrí Všeobecná nemocnica Žiar nad Hronom do siete regionálnych nemocníc Svet zdravia a.s., ktorú vlastní Penta.
Stretnutie pamätníkov Horných Opatoviec
Obec Horné Opatovce zažila turbulentné obdobie po výstavbe hlinikárne v Žiari nad Hronom. Závod sa nachádzal v bezprostrednej blízkosti obce. V dobe, kedy bola spustená výroba, neboli technologické postupy na takej úrovni, aby bol zabezpečený život obce. Z oblasti sa vytrácala fauna a obyvateľom sa zhoršoval zdravotný stav. Obec neustále pokrývala vrstva popolčeka z neďalekých komínov. V roku 1969 sa rozhodlo o zrušení obce. Mnoho pôvodných obyvateľov sa presťahovalo do Žiaru nad Hronom, kde bývajú doteraz. Stretávajú sa na pravidelných podujatiach a spomínajú na rodnú obec.
Žiarsky jarmok
Žiarsky jarmok je pravidelné podujatie uskutočňované na jeseň. Stretávajú sa tu miestni remeselníci, hudobníci a predavači. V posledných rokoch sa o zábavu návštevníkov jarmoku starajú aj známe kapely, zábavné stánky či rôzne súťaže.
Mestský ples
Každoročne sa mesto stará o prípravu mestského plesu v období plesovej sezóny. Stretávajú sa tu prestížni predstavitelia slovenského, ale aj zahraničného kultúrneho a spoločenského života. Mestský ples sa teší vysokej účasti i úspešnosti u návštevníkov.
City Fest
City Fest je mladý projekt, ktorý vznikol pre všetkých obdivovateľov hudby a zábavy. Toto podujatie sa teší vysokej obľúbenosti hlavne u domácich návštevníkov. Pravidelne sú pozývaní najznámejší predstavitelia slovenskej, ale aj zahraničnej hudobnej scény. Podujatie je príležitosťou vypočuť si hudbu v prostredí mestského parku za prítomnosti atrakcií, stánkov a súťaží.
Mestská doprava
Prepravu v meste zabezpečuje mestská hromadná doprava. Frekvencia a počet spojov zodpovedá veľkosti mesta. Najvyššia frekvencia je ráno a poobede. Preprava je zabezpečovaná hlavne na prevoz obyvateľov mesta do priemyselnej časti za prácou. Mestská hromadná doprava zabezpečuje aj prevoz obyvateľov do blízkych obcí, hlavne Lutila a Ladomerská Vieska.
Železničná doprava
Mestom vedie železničná trať Nové Zámky – Zvolen, prostredníctvom ktorej možno zo železničnej stanice cestovať osobnými vlakmi do hlavného mesta Bratislava, ako aj na opačný smer do Košíc. Stanica nadobudla na význame s výstavbou Závodu SNP, odkiaľ sa prepravuje nákladnou železničnou dopravou vyprodukovaný materiál a dovážajú suroviny pre spracovanie.
Medzimestská doprava
Mesto Žiar nad Hronom tvorí dôležitý dopravný uzol. Cestné spojenia v meste neboli v minulosti projektované na súčasnú dopravnú záťaž. Východným okrajom mesta vedie rýchlostná cesta R1, na ktorú sa južne od mesta pripája rýchlostná cesta R2, vytvárajúca juhozápadný obchvat mesta v smere od Prievidze.
Hospodárstvo
V minulosti bolo poľnohospodárskou obcou, no po druhej svetovej vojne tu bola vybudovaná jediná hlinikáreň v bývalom Česko-Slovensku. Výroba hliníka v Závodoch Slovenského národného povstania (ZSNP) bola spustená v roku 1953 a zabezpečila množstvo pracovných miest. Závod položil základ pre ďalší rozvoj obce, ktorá sa pretransformovala na mesto. Hlinikáreň sa postupne rozširovala s ňou rástol aj počet obyvateľov. ZSNP bolo v roku 2002 privatizované a v roku 2004 ovládla Penta 42% akcií. Dnes je bývalá hlinikáreň národný podnik, rozdelená do viacerých firiem s rôznymi majiteľmi (napr. Slovalco, a.s., ZSNP, a.s., Hydro aluminium, Nemak a ďalšie). V industriálnej zóne v okolí ZSNP, pôsobí viacero ďalších firiem, pričom niektoré časti starého závodu už nie sú používané. V roku 2021 oznámila Penta oficiálny zánik ZSNP. V rokoch 2017 a 2018 bolo Slovalco, a.s., s tržbou 399 236 tisíc eur (2018) najväčšou výrobnou (nefinančnou) firmou Banskobystrického kraja. V roku 2019 sa druhou firmou v poradí stal Nemak Slovakia, s.r.o.
Partnerské mestá
Mesto Žiar nad Hronom rozvíja spoluprácu s českým mestom Svitavy. Spolupráca bola nadviazaná už v minulom tisícročí, užšie však mestá spolupracujú od roku 2006. Zástupcovia oboch miest sa pravidelne stretávajú pri rôznych príležitostiach. Jedným z takýchto podujatí bolo stretnutie riaditeľov školských zariadení a vzájomná výmena skúseností. Mimo oficiálnych stretnutí sa uskutočňujú aj spoločenské podujatia v oblasti športu.
Esclavolles-Lurey
Esclavolles-Lurey je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Marne, v regióne Champagne-Ardenne.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Funchal
Funchal je okres (município) na madeirskom súostroví. Má asi 112 000 obyvateľov (2011). Jeho južnú časť tvorí rovnomenné mesto, ktoré má tesne nad 100 000 obyvateľov, a ktoré je zároveň hlavným mestom súostrovia. Nachádza sa na juhovýchode najväčšieho ostrova Madeira.
Cez Funchal prechádza diaľnica, ktorá ho spája s madeirským letiskom Santa Catarina pri obci Santa Cruz na východe a mestom Câmara de Lobos na zapade. Od začiatku roku 2010 sú všetky časti ostrova Madeira spojené diaľnicami, ktoré sa tu nazývajú "via rapida". V niektorých smeroch väčšina cesty vedie tunelmi.
2257 Kaarina
2257 Kaarina je planétka s priemerom 35 km, ktorú objavil H. Alikoski 18. augusta 1939.
Naďa Hejná
Životopis
Žila v Martine. Pôsobila ako členka Slovenského komorného divadla, Divadla SNP. Hrávala s ochotníkmi v Banskej Bystrici. Pracovníčka Slobodného slovenského vysielača v Banskej Bystrici (1944). Spolupracovala s rozhlasom, televíziou a filmom.
Křižovatka (okres Cheb)
Křižovatka je obec v Česku v okrese Cheb v Karlovarskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 276 obyvateľov, z toho 140 mužov a 136 žien, pričom priemerný vek v obci bol 39,7 roka (muži 38,8 roka, ženy 40,6 roka).
San Salvador (ostrov)
thumb|Mapa ostrova thumb|Satelitná snímka ostrova thumb|Pohľad na severnú časť ostrova
San Salvador je ostrov na Bahamách. Všeobecne sa predpokladá, že ide o miesto, kde Krištof Kolumbus 12. októbra 1492 prvýkrát pristál na americkom kontinente.
Ostrov má rozlohu a žije na ňom okolo tisícky obyvateľov. Tvorí jeden z tridsiatich dvoch dištriktov Bahám, správnym centrom je Cockburn Town. Reliéf ostrova je plochý, vnútrozemie vypĺňa rad jazier so slanou i sladkou vodou. Sídli tu biologická výskumná stanica Gerace Research Centre. Množstvo pláží láka na San Salvador turistov, ostrov má vlastné letisko, ktoré využíva pravidelná linka z letiska Fort Lauderdale-Hollywood v Hollywoode.
Ostrov sa pôvodne volal Watling Island podľa anglického piráta Johna Watlinga, ktorý tu mal v 17. storočia svoju základňu. V roku 1925 komisia historikov vyhlásila, že ide s najväčšou pravdepodobnosťou o miesto, ktoré Kolumbus vo svojom denníku nazýva San Salvador, preto dostal ostrov oficiálne toto pomenovanie. Kolumbus priplával pochopiteľne od východu, ale koralové útesy mu neumožnili pristáť na východnom pobreží, preto oboplával severný výbežok ostrova a vylodil sa na mieste známom ako Riding Rock, kde dnes stojí kamenný kríž. Domorodí Taínovia ostrov nazývali Guanahaní, Kolumbus ho pomenoval San Salvador (čo znamená „Svätý Spasiteľ“). Niektoré teórie však Guanahaní stotožňujú s ostrovmi Samana Cay, Cat Island alebo Grand Turk.
Didier Deschamps
Didier Deschamps (* 15. október 1968, Bayonne, Francúzsko) je bývalý francúzsky futbalista, kapitán víťazného Francúzska na Majstrovstvách sveta v roku 1998 a na Eure 2000.
V sezóne 2006/07 trénoval taliansky tím Juventus v Serie B, ale aj napriek výhre v lige Didier Deschamps v máji 2007 z funkcie odstúpil.
Oligandufinolu
Oligandufinolu je neobývaný ostrov na atole Káfu na Maldivách.
La Motte-Tilly
La Motte-Tilly je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Aube, v regióne Champagne-Ardenne.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 371 obyvateľov (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Martin Straka
Martin Straka (* 3. september 1972, Plzeň) je bývalý český reprezentant v ľadovom hokeji.
Klubový hokej
Martin Straka je útočník. Je vysoký a váži  (údaj z roku 2006). S hokejom začínal v Plzni. V roku 1992 si ho vybral klub Pittsburgh Penguins v úvodnom drafte NHL v prvom kole ako 19. v poradí. Už v najbližšej sezóne sa dostal v drese Pittsburghu na ľad NHL. Okrem Pittsurghu obliekal aj dres Ottawa Senators, New York Islanders, Florida Panthers a Los Angeles Kings. Počas lockoutu v NHL v sezóne 2004/05 hral za HC Lasselsberger Plzeň v českej hokejovej extralige. V sezóne 2005/2006,2006/2007 a 2007/2008 hral v NHL za New York Rangers s príjmom 3 milióny dolárov ročne. V lete 2008 podpísal zmluvu s HC Lasselsberger Plzeň.
Reprezentácia
Martin Straka získal s reprezentáciou Česka titul majstra sveta na majstrovstvách sveta v roku 2005 a zlatú olympijskú medailu na zimných olympijských hrách 1998 v Nagane a bronzovú na Zimných olympijských hrách 2006 v Turíne. Oblieka reprezentačný dres s číslom 28.
Zimné olympijské hry 2006
Česko získalo na Zimných olympijských hrách 2006 bronzové medaily. Úvod olympiády českej reprezentácii nevyšiel, keď v základnej skupine skončila až na štvrtom, poslednom postupovom mieste, po prehrách so Švajčiarskom 2:3, Fínskom 2:4 a Kanadou 2:3. Vo štvrťfinále Česko vyradilo Slovensko. V semifinále ich vyradili neskorší zlatí medailisti Švédi a v boji o bronzové medaily porazili Rusko 3:0. Martin Straka bol s ôsmimi bodmi za dva góly a šesť prihrávok najproduktívnejším hráčom svojho mužstva.
110 Lydia
110 Lydia je planétka s priemerom 88 km, ktorú objavil francúzsky astronóm Alphonse Louis Nicolas Borrelly 19. apríla 1870.
Zoznam významných väzňov Mauthausen-Gusenu
Toto je zoznam významných väzňov Mauthausen-Gusenu.
Bégole
Bégole je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Hautes-Pyrénées, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Mneme (mesiac)
Mneme alebo Jupiter XL je retrográdny nepravidelný prirodzený satelit Jupitera. Bol objavený v roku 2003 skupinou astronómov z Havajskej univerzity vedených Scottom S. Sheppardom a dostal dočasné označenie S/2003 J 21 až do marca 2005, kedy bol pomenovaný podľa gréckej postavy Mnémé.
Bégole
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Ran-nálhi
Ran-nálhi je neobývaný ostrov na atole Káfu na Maldivách.
Mneme (mesiac)
Mneme má v priemere asi ~2 km, jeho priemerná vzdialenosť od Jupitera je 21,427 Gm, ktorú obletí každých 640,769 dní, s inklináciou 149° k ekliptike (148° k Jupiterovmu rovníku) a excentricitou 0,2214. Mneme patrí do rodiny Ananke.
Louis de Funès
Louis de Funès de Galarza (* 31. júl 1914, Courbevoie, Francúzsko† 27. január 1983, Nantes, Francúzsko) bol francúzsky herec a komik. Po účinkovaní v takmer stopäťdesiatich filmoch bol jedným z najznámejších komických hercov francúzskej kinematografie druhej polovice 20. storočia a taktiež dosiahol najlepšie finančné výsledky vo francúzskej kinematografii od 60. do začiatku 80. rokov 20. storočia.
Mladosť
Louis de Funès sa narodil 31. júla 1914 vo francúzskom meste Courbevoie. Jeho rodičia boli Španieli, ktorí zo španielskej Sevilly do Francúzska utiekli v roku 1904, pretože rodina s ich svadbou nesúhlasila. Jeho otec bol v Španielsku známy advokát, po príchode do Francúzska sa stal brusičom diamantov. Louis v mladosti rád kreslil a hrával na klavír. Ovládal francúzštinu, španielčinu a angličtinu. Než sa stal hercom, vystriedal rad zamestnaní: bol kožušník, dekoratér, aranžér, účtovník, predavač. Do showbiznisu vstúpil koncom tridsiatych rokov ako pianista v parížskej štvrti Pigalle. Tu rozosmieval svoje publikum vždy, keď urobil grimasu. Rok navštevoval hereckú školu Le Cours Simon. Tu si okrem iných spravil kontakty s Danielom Gélinom. V roku 1936 si zobral Germaine Louise Elodie Carroyerovú, s ktorou mal jedno dieťa, syna Daniela. Pár sa rozviedol v roku 1942. Za nemeckej okupácie počas 2. svetovej vojny pokračoval v štúdiách na hudobnej škole. Tu sa zamiloval do sekretárky menom Jeanne Barthelémy de Maupassant, ktorá sa zamilovala do „mladého muža, ktorý hral jazz ako boh“. V roku 1943 sa zobrali a mali dvoch synov: Patricka, narodeného 27. januára 1944, a Oliviera, narodeného 11. augusta 1949.
Žandár zo Saint-Tropez či komisár Juve
Skutočne slávnym sa stal ale až omnoho neskôr, v zrelom veku. Celú Európu si získal rolou nervózneho strážnika Cruchota v sérii komédií o žandárovi zo Saint-Tropez a ako komisár Juve, prenasledujúci záhadného Fantomasa.
Zatiaľ čo vo Francúzsku bol veľa rokov enormne úspešný, v USA bol takmer neznámy s výnimkou komédie Dobrodružstvá rabína Jakoba z roku 1973. V Československu jeho popularite napomohol vynikajúci dabing Františka Filipovského. V slovenskom znení ho v niektorých filmoch nadaboval herec Ľubo Gregor.
Jeho herecký štýl sa opieral o živelnú komiku a neuveriteľné mimické a gestické schopnosti, ktoré mu vyniesli prezývku Muž tisícich tvárí. Svoje typické grimasy odpozeral z grotesiek s káčerom Donaldom.
Louis de Funès miloval svoju rodinu, záhradu a film. Žil na zámku Clermont na Loire pri Nantes, rád trávil čas vo svojom rozáriu. Šľachtiteľ Meilland pomenoval na jeho počesť jednu zo svojich odrôd „Louis de Funès“.
Smrť
De Funès mal problémy so srdcom a s každou svojou rolou, v ktorých predstavoval rôzne cholerické postavy, riskoval srdcový infarkt, ktorý prekonal po skončení natáčania filmu Dobrodružstvá rabína Jakoba a na ktorý nakoniec 27. januára 1983 taktiež zomrel.
Velický štít
Názov
Jeho názov je odvodený od bývalej obce, dnes mestskej časti Veľká.
Poloha
Nachádza sa vo východnej polovici Tatier, v geomorfologickom podcelku Východné Tatry a časti Vysoké Tatry. Leží v Prešovskom kraji, v okrese Poprad a zasahuje na katastrálne územie mesta Vysoké Tatry a obce Tatranská Javorina. Najbližšími sídlami sú južne situované Vyšné Hágy, Nová Polianka a Tatranská Polianka, juhovýchodne leží Starý Smokovec a Tatranská Lesná, východne Tatranská Lomnica, severne Tatranská Javorina a juhozápadne Štrbské Pleso. Štít sa nachádza v Tatranskom národnom parku a hrebeňom vedie hranica národnej prírodnej rezervácie Bielovodská dolina a Velická dolina.
Opis
Velický štít sa nachádza v hlavnom hrebeni Vysokých Tatier, medzi Lavínovým štítom a Východnou Vysokou. Velické sedlo ho oddeľuje od Litvorového štítu, Poľský hrebeň od Východnej Vysokej. Južná stena spadá do Velickej doliny. Na sever vybieha hrebeň cez Velickú priehybu na Hrubú vežu a oddeľuje Litvorovú dolinu od Svišťovej doliny. Hoci štít nie je veľmi vysoký ani výrazný, je turistom dobre známy, lebo ho zblízka vidno z frekventovaného sedla Poľský hrebeň.
Súkromná stredná odborná škola (Bardejov, Hviezdoslavova 11)
SSOŠ Bardejov je jedna zo stredných odborných škôl v Bardejove.
2258 Viipuri
2258 Viipuri je planétka s priemerom 27 km, ktorú objavil Yrjö Väisälä 7. októbra 1939.
Zoznam chránených území v okrese Michalovce
Toto je zoznam chránených území v okrese Michalovce aktuálny k roku 2016, v ktorom sú uvedené chránené územia v oblasti okresu Michalovce.
Velický štít
Opis
Severným smerom sa nachádza Mlynár, Hrubá veža , Žabí vrch a Predná Javorová veža , východným Svišťový štít , Divá veža , Východná Vysoká , Slavkovský štít , Bradavica  a Veľká Granátová veža , južným Kvetnicová veža , Gerlachovský štít  a Lavínový štít  a západným Batizovský štít , Končistá , Popradský Ľadový štít , Litvorový štít , Gánok , Rysy  a Kačacia veža. Severné svahy padajú do Litvorovej doliny, ktorú odvodňuje Biela voda do Dunajca, južne sa nachádza Velická dolina, z ktorej voda odteká Velickým potokom do rieky Poprad. Na vrchol nevedie značený turistický chodník.
Súkromná stredná odborná škola (Bardejov, Hviezdoslavova 11)
Poloha
Súkromná stredná odborná škola sa nachádza v historickej časti mesta Bardejov. Priestory pre praktické vyučovanie sa nachádzajú mimo historickej časti mesta. Budova školy vznikla pre potreby školstva a pre tieto účely slúži viac ako 100 rokov. Pôvodne tu sídlilo prvé Bardejovské gymnázium a neskôr 2. základná škola. Škola svojím vzdelávacím programom pripravuje odborných a kvalifikovaných zamestnancov pre potreby celého regiónu.
Velický štít
Prístup
Štít sa nachádza na území národných prírodných rezervácií a Tatranského národného parku, preto pohyb turistov je možný len značenými chodníkmi. Blízkym sedlom Poľský hrebeň na východnom úpätí prechádza zeleno značený turistický chodník z Tatranskej Polianky okolo chaty Sliezsky dom, ktorý sa pod sedlom pripája na  modro značenú trasu z Lysej Poľany cez Litvorovú dolinu a sedlo Prielom ku Zbojníckej chate a do Tatranskej Lomnice.
Výstupy
Štít je dostupný len s horským vodcom. Z horolezeckých výstupov v minulosti možno spomenúť:
Súkromná stredná odborná škola (Bardejov, Hviezdoslavova 11)
Priestorové riešenie školy
Teoretické vyučovanie je v budove školy, ktorá patrí medzi pamiatkové objekty. Budova školy vznikla už pred 100 rokmi pre potreby školstva. V priestoroch budovy sa nachádza 14 učební (z toho 1 jazyková učebňa a 3 učebne zariadené výpočtovou technikou). Škola má telocvičňu, posilňovňu a ihrisko. Jazyková učebňa je vybavená najmodernejším zariadením. Školská knižnica je v učebni, ktorá sa využíva na vyučovanie a mimo vyučovania pre potreby žiakov.
Odbory
Škola od svojho vzniku a so súhlasom zriaďovateľa sa zameriavala na prípravu žiakov pre tieto oblasti:
Nadstavbové štúdium
Je určené pre absolventov učebných odborov - 2 roky (maturita)
Ďalšie štúdium
Absolventi školy majú možnosť pokračovať ďalej v štúdiu. Po ukončení 3-ročných odborov môžu pokračovať v nadstavbovom štúdiu a urobiť si maturitnú skúšku alebo po maturitnej skúške pokračovať v štúdiu na vysokej škole. Cieľom školy je pripraviť žiakov aj pre európsky trh práce.
Deutsche Lufthansa
Deutsche Lufthansa AG, bežne známa ako Lufthansa, je nemecký národný letecký dopravca. Meno spoločnosti je odvodené z nemeckých slov Luft (vzduch) a hansa (hanza). Je najväčšou nemeckou leteckou spoločnosťou a jednou z najväčších korporácií v leteckej doprave na svete. Obsluhuje vyše 200 destinácií v Európe, Ázii, Afrike a Amerike. Sídlom Lufthansy je Kolín nad Rýnom, pričom hlavné operačné základne má na letiskách vo Frankfurte nad Mohanom a v Mníchove. Lufthansa je zakladajúcim členom Star Alliance, najväčšej leteckej aliancie.
Podľa agentúry Skytrax ide od roku 2017 o päťhviezdičkovú leteckú spoločnosť. V logu má táto spoločnosť už od roku 1929 žeriava, pričom tento ohrozený druh vtáctva Lufthansa v Nemecku podporuje.
19261952
thumb|left|180px|Časť letového poriadku Deutsche Lufthansa z [[Letné olympijské hry 1936|olympijského roku 1936]]
Pôvodná Lufthansa vznikla ako Deutsche Luft Hansa Aktiengesellschaft dňa 6. januára 1926 v Berlíne spojením dvoch nemeckých dominantných dopravcov Deutsche Aero Lloyd a Junkers Luftverkehr. Dnešná Deutsche Lufthansa AG však právnym nástupcom Deutsche Luft Hansa AG nie je. Slovo „hansa“ v názve síce odkazuje k slobodnému a voľnému obchodu, ale spoločnosť bola vládou kontrolovaný monopol. Z materských spoločností boli okrem iného prevzaté aj logo jastraba – z Aero Lloyd (ktoré ho získalo v roku 1923 prevzatím spoločnosti Deutsche Luft-Reederei), firemnú žltú a modrú farbu dodal Junkers.
thumb|right|180px|[[Junkers Ju 52|Junkers Ju 52/3m (D-2600) spoločnosti Deutsche Lufthansa letí nad Norimbergom, 1934]]
Rasfari
Rasfari je neobývaný ostrov na atole Káfu na Maldivách.
Deutsche Lufthansa
19261952
Jednoslovný názov Lufthansa bol po prvýkrát použitý v roku 1933. S rastúcim vplyvom NSDAP na dianie v Nemecku sa v nasledujúcich rokoch zvyšovala aj jej kontrola nad Lufthansou. Priekopnícke cesty a nové pravidelné spojenia (Buenos Aires, Káhira, Bagdad, Teherán, New York) sa tak stali nielen nástrojom obchodu a diplomacie, ale aj propagandy. V roku 1934 nastupujú do služby Junkers Ju 52/3m a Heinkel He 70, vďaka čomu sa značne skrátil čas trvania letov. V septembri toho istého roku bol prepravený miliónty cestujúci. V roku 1935 začína Lufthansa používať prvé ne-nemecké lietadlá: 2 kusy Boeingu 247 a jeden Douglas DC-2. Expanzia diaľkových liniek si vyžiadala potrebu vhodného stroja, čo splnil od roku 1938 dodávaný Focke-Wulf Fw 200, ktorý umožnil ako prvé lietadlo ťažšie ako vzduch priamy let Berlín – New York. Prvý let, 10. augusta 1938, túto trasu preletel za 24 hodín a 56 minút.
Dňa 25. augusta 1939 Adolf Hitler spúšťa operáciu Fall Weiss – inváziu do Poľska, ktorá však bola ešte v ten večer odvolaná. Napriek tomu však bola od 26. augusta 1939 pravidelná osobná doprava Lufthansy dočasne zastavená. Takmer kompletný personál a flotila prešli pod velenie Luftwaffe. Dňa 30. augusta 1939 bola zastavená všetka civilná letecká doprava v Nemecku a 1. septembra 1939 o 04:40 ráno začala druhá svetová vojna. Už 21. septembra 1939 je vykonaný prvý civilný let, a to po trase Berlín – Gdansk – Königsberg, od októbra 1939 nasledovaný ďalšími. Hoci bola letecká prevádzka obnovená, pokračujúca vojna prinášala príznaky úpadku. Bežní cestujúci prakticky neexistovali, lietadlá sa prestavovali na vojenské transportné, postupujúci spojenci zužovali možné operačné pole pôsobnosti. Dňa 22. apríla 1945 vykonal Junkers Ju 52 Lufthansy let Berlín – Warnemünde, čo bol tiež posledný let tejto spoločnosti. Dňa 8. mája 1945 nadobudla platnosť bezpodmienečná kapitulácia nemeckých ozbrojených síl, ktorá v sebe zahŕňala zákaz letov nad Nemeckom nemeckým spoločnostiam. Všetky lietadlá boli zadržané a Deutsche Lufthansa AG rozpustená. Z právneho hľadiska bol zostávajúci majetok spoločnosti zlikvidovaný k 1. januáru 1951.
Prvé oficiálne diskusie ohľadom obnovenia leteckej dopravy v povojnovom Nemecku začali v roku 1951. Hans Bongers, ktorý v Lufthanse pracoval od roku 1926, založil v Kolíne nad Rýnom „Kanceláriu Bongers“, kde sa zhromažďovali dokumenty a posudzovali možnosti vytvorenia novej leteckej spoločnosti. Dňa 26. júna 1952 nemecká federálna vláda rozhodla o založení spoločnosti pre pravidelnú leteckú dopravu. O tri mesiace neskôr, 26. septembra 1952, sa vláda rozhodla podporiť novú spoločnosť čiastkou 6 miliónov nemeckých mariek a konštatovala, že všetky prípravy pre vznik novej leteckej spoločnosti boli dokončené.
19531970
Meno novej leteckej spoločnosti založenej 6. januára 1953 bolo Aktiengesellschaft für Luftverkehrsbedarf (Luftag). V auguste boli objednané prvé lietadlá, 4 kusy Lockheed L-1049G Super Constellation. O rok neskôr, 6. augusta 1954, navyšuje spoločnosť základné imanie na 50 miliónov nemeckých mariek a mení svoje meno na Deutsche Lufthansa Aktiengesellschaft s jasným odkazom na pôvodnú Deutsche Lufthansa AG, ktorej ochranné známky sú 17. septembra 1954 zakúpené za 30 000 nemeckých mariek. Rýchlejšie ako lietadlá Lockheed boli zakúpené a dodané stroje Convair CV-340, a tak 1. apríla 1955 sa mohol uskutočniť inauguračný let na trase Hamburg – Mníchov. Všetko samozrejme prebiehalo pod dohľadom a s povolením okupačnej správy, ktorá skončila 5. mája 1955.
thumb|right|[[Convair CV-240|Convair 340-61 (D-ACAD) na letisku Heathrow v Londýne, 1955]] thumb|left|[[Lockheed L-1049 Super Constellation|Lockheed L-1049G Super Constellation (D-ALAP)]]
Už 8. júna 1955 letel prvý Super Constellation (s pilotmi amerických TWA) na trase Hamburg – Düsseldorf – Shannon – New York. Základňa spoločnosti (hub) bola na letisku Hamburg-Fuhlsbüttel, v roku 1955 sa Lufthansa taktiež stáva členom IATA. Dňa 1. mája 1955 bola založená v NDR letecká spoločnosť Deutsche Lufthansa (DDR), ktorej meno vyvolalo v NSR nevôľu. Dňa 18. septembra 1958 vznikol v NDR nový dopravca Interflug, pričom Deutsche Lufthansa (DDR) bola zlikvidovaná až v roku 1963 na základe súdneho sporu. Lufthansa mala aj ako dôsledok konfliktu zakázané lety do Západného Berlína, a to až do pádu komunistického režimu. Od marca 1956 lietajú do USA už úplne nemecké posádky a s rastom počtu lietadiel vo flotile pribúdajú aj nové destinácie: Chicago, Montreal, Buenos Aires, Rio de Janeiro, São Paulo, Bagdad, Bejrút, Istanbul a Teherán. V roku 1957 prichádza do flotily Lockheed L-1649 Starliner, ktorý umožňuje lietať let Frankfurt – New York bez medzipristátia. Sieť destinácií sa ďalej rozširuje, napríklad o Brusel, Kalkatu a Karáči.
Jeden z míľnikov spoločnosti nastal 2. marca 1960, kedy v Hamburgu pristálo prvé prúdové dopravné lietadlo, Boeing 707-430 s imatrikulačnou značkou D-ABOB (prvé 4 kusy z celkom 23 boli objednané 23. januára 1957). Do komerčnej prevádzky bol Boeing 707 uvedený 17. marca 1960 na linke Hamburg – Frankfurt – New York. Úsek cez Atlantik trval 9 hodín a 15 minút, predtým lety s Lockheedom L-1649 trvali 18 hodín a 20 minút. Nástup Boeingu 707 priniesol aj priamu linku Frankfurt – Chicago, nové destinácie (Dahrán, Hongkong, Santiago, San Francisco, Tokio) a definitívny presun hlavnej základne do Frankfurtu nad Mohanom. Na palubách Boeingu 707 sa tiež objavil produkt Senator First class. Maximálne 24 cestujúcich v luxusných sedačkách bolo individuálne obsluhovaných palubným personálom vrátane kuchára, cestujúci mali k dispozícii bar, kde sa čapovalo pivo. Vtedy sa tiež zrodila tradícia, ktorá pretrvala dodnes – každý cestujúci v prvej triede Lufthansy dostane na palube červenú ružu. Dňa 20. mája 1961 dopĺňa flotilu Boeing 720, variant Boeingu 707 pre krátke a stredné trate. O rok neskôr sú zavedené ďalšie dve diaľkové linky. Johannesburg s medzipristátiami v Chartúme, Nairobi a Lagose. Dňa 1. apríla 1963 Lufthansa slávnostne otvára na trase Frankfurt – Hamburg nízkonákladovú kyvadlovú dopravu, tzv. „Luftbus“. Lietalo sa v pravidelných intervaloch lietadlami Super Constellation, letenky sa predávali priamo na palube bez možnosti rezervácie miest, nepodávalo sa žiadne občerstvenie. Očakávania však neboli celkovo naplnené a projekt bol v roku 1966 ukončený.
thumb|right|[[Boeing 727|Boeing 727-030 (D-ABIL) na letisku v Palma de Mallorca, 1965]]
Dňa 16. apríla 1964 začali svoju dlhoročnú službu u Lufthansy (ako u prvého dopravcu v Európe) Boeingy 727-030 „Europa Jet“, ďalší zásadný typ vo flotile. Najprv mali byť náhradou za Boeing 720, ktorý sa prevádzkovo neosvedčil (pravidelne lietalo len 6 kusov, posledný bol odpredaný v roku 1966). Boeing 727 svojimi parametrami viac ako vyhovoval, nasledovali tak ďalšie objednávky. Posledný kus, D-ABKT (po svojom vyradení v roku 1992 bol predaný do Česko-Slovenska firme Air Terrex, kde lietal s imatrikulačnou značkou OK-JGY) bol dodaný 19. januára 1979. Celkovo ich u Lufthansy lietalo 57, na pravidelných linkách slúžili až do 4. októbra 1992 a absolvovali vyše milión letov bez jedinej nehody s následkom zranenia alebo úmrtia cestujúcich alebo posádky. Rovnako v roku 1964 sa začalo lietať do Tokia polárnou trasou cez Hamburg, Kodaň a Anchorage.
Dňa 8. mája 1964 spustil Boeing práce na štúdii nového menšieho lietadla ako odozvu na typ DC-9 konkurenčných McDonnell Douglas, ktorého vývoj začal o dva roky skôr. Z tohto dôvodu navštívila už v júli 1964 na konzultácie nad novým typom Lufthansu delegácia Boeingu – Lufthansa sa tak od začiatku podieľala na vývoji budúceho Boeingu 737, ktorý sa stal komerčne najúspešnejším dopravným lietadlom v histórii. V decembri 1964 bol finálny projekt pre 84 cestujúcich v dvoch triedach ponúknutý trom potenciálnym zákazníkom: Lufthanse, Eastern Air Lines a United Airlines. Dňa 31. decembra odchádza do dôchodku z pozície predsedu predstavenstva Hans Bongers – „otec nemeckého povojnového letectva“. Dňa 19. februára 1965 objednáva Lufthansa ako prvý zákazník 21 kusov Boeingu 737-130. Dňa 6. apríla 1965 sa mapa spojov rozšírila na ďalší kontinent. Linka LH690 lietala na trase Frankfurt – Atény – Karáči – Dillí – Bangkok – Singapur – Sydney, spiatočný let trval týždeň. Dňa 2. apríla 1966 bola otvorená linka Frankfurt – Praha, Boeing 727 linku LH380 lietal v pondelok a v sobotu. Bola to vôbec prvá linka Lufthansy do krajín východného bloku. Dňa 5. mája je otvorené spojenie do Mexico City. Dňa 27. júna Lufthansa objednáva tri kusy veľkokapacitného Boeingu 747. Dňa 30. decembra 1966 je otvorená linka Frankfurt – Entebbe – Dar es Salaam. V roku 1967 pokračuje expanzia na východ, Prahu nasledujú Belehrad, Budapešť, Bukurešť a Záhreb. Dňa 6. októbra 1967 končí službu u Lufthansy Super Constellation, posledný typ s piestovým motorom. Dňa 27. decembra 1967 prebrala Lufthansa prvý Boeing 737-130. Lietadlo však zostalo v USA, kde v Tucsone pokračoval výcvik pilotov. Pilotná škola Lufthansy pôsobí v Arizone dodnes, len je premiestnená do Phoenixu. Svetová premiéra typu, označovaného ako „City Jet“, nastala 10. februára 1968, kedy šéfpilot Dr. Emil Kühnl letel so strojom s imatrikulačnou značkou D-ABED linku LH147 Frankfurt – Mníchov.
thumb|right|Mapa liniek Lufthansy z roku 1969
Dňa 3. novembra 1968 je zavedené spojenie do Tel Avivu a 1. januára 1969 sa po San Franciscu stáva druhou destináciou na západe USA Los Angeles. Dňa 14. marca 1969 podpisujú Lufthansa, Air France, Alitalia a Sabena dohodu ATLAS, týkajúcu sa spoločnej údržby Boeingov 747. V januári 1970 sa centrála spoločnosti premiestnila do novej modernej budovy na brehu Rýna. Veľmi významnou udalosťou je prílet prvého Boeingu 747-130 „Jumbo Jet“ do Frankfurtu dňa 9. marca 1970. Lietadlo s imatrikulačnou značkou D-ABYA sa na prvý komerčný let vydalo 26. apríla na linke Frankfurt – New York ako prvý prevádzkovateľ Boeingu 747 mimo USA (prvý komerčný let vôbec uskutočnil Pan Am o iba tri mesiace skôr, 21. januára 1970, na linke New York – Londýn). Lietadlo ponúkalo dovtedy nepoznanú mieru priestoru a pohodlia, cestujúci mali po prvýkrát možnosť sledovať počas letu premietanie filmov a individuálne počúvať hudbu zo slúchadiel. Na hornej palube (má iba 3 okná na rozdiel od neskorších verzií), kam sa vstupovalo po točitých schodoch, bol iba bar pre cestujúcich prvej triedy. Dňa 18. decembra 1970 je vládami Francúzska, Nemecka a Veľkej Británie založená spoločnosť Airbus Industrie.
19711989
Posledný vrtuľový typ vo flotile, Vickers 814 Viscount, bol zo služby vyradený 31. marca 1971. V tomto okamihu slúžili u Lufthansy iba prúdové stroje firmy Boeing. Dňa 10. mája 1971 bola linka z Johannesburgu predĺžená do Entebbe, 13. mája bola otvorená Boeingom 707 nová linka Frankfurt – Mníchov – Casablanca – Rio de Janeiro – São Paulo – Asunción. Dňa 5. februára 1972 sa spojil západ s východom spustením linky Frankfurt – Moskva, v rovnaký deň začal z Moskvy do Frankfurtu lietať tiež Aeroflot. Dňa 19. apríla firma uvádza do prevádzky ako prvá na svete typ Boeing 747-230F, nákladnú verziu Boeingu 747 s kapacitou viac ako 90 ton. Bol to tiež prvý typ s automatickým nakladacím systémom, aký je používaný dodnes. Na konci augusta a začiatkom septembra je v rámci LOH 1972 vykonaných 323 špeciálnych letov.