cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Diaľnica
21px Modré značky
Albánsko, Alžírsko, Čile, Francúzsko, Irán, Izrael, Írsko, Juhoafrická republika, Libanon, Luxembursko, Maďarsko, Maroko, Nemecko, Nórsko, Poľsko, Portugalsko, Rakúsko, Senegal, Spojené kráľovstvo, Sýria, Španielsko, Thajsko, Tunisko
21px Zelené značky
Azerbajdžan, Bielorusko, Bosna a Hercegovina, Bulharsko, Česko, Čína, Dánsko, Fínsko, Grécko, Chorvátsko, Japonsko, Litva, Severné Macedónsko, Malajzia, Rumunsko, Rusko, Slovensko, Slovinsko, Srbsko, Švajčiarsko, Švédsko, Taliansko, Turecko, Ukrajina, USA
Kano
Kano môže byť:
Heureka
Heureka môže byť:
Povolžský ekonomický rajón
thumb|Povolžský ekonomický rajón na mape Ruska.
Povolžie alebo Povolžský ekonomický rajón je jeden z jedenástich ekonomických rajónov Ruskej federácie. Pozostáva z ôsmich subjektov Federácie:
Žije tu približne 16 miliónov obyvateľov na ploche 536 400 km².
Ján Stanek
Ján Juraj Stanek známy aj ako Železný kapitán (* 4. jún 1909, Hrušovany – † 17. február 1996, Benešov), bol dôstojník česko-slovenskej a slovenskej armády. Veliteľ časti vojsk 2. taktickej skupiny počas Slovenského národného povstania.
Mladosť a raná kariéra v armáde
1. októbra 1929 nastúpil na prezenčnú vojenskú službu v Česko-slovenskej armáde. Službu v armáde si následne dobrovoľne predĺžil, bol povýšený do poddôstojníckej hodnosti. Koncom marca roku 1931 začal slúžiť ako čatár v 7. pešom pluku. Absolvoval diaľkové štúdium na obchodnej akadémii v Prahe, čo mu ďalej umožnilo pokračovať vo vojenskej kariére. Štúdium na vysokej vojenskej škole v Hraniciach na Morave ukončil 1. júla 1935. Následne pôsobil ako veliteľ čaty, neskôr roty.
Druhá svetová vojna
Po vzniku prvej slovenskej republiky bol príslušníkom Slovenskej armády, znalosť cudzích jazykov ho predurčila na pôsobenie v spravodajskom oddelení veliteľstva VI. armádneho zboru v Spišskej Novej Vsi. Bojoval v Malej vojne. V roku 1939 pôsobil na veliteľstve 1. divízie v Trenčíne. Účastnil sa na útoku proti Poľsku, a v rokoch 1940 – 1942 absolvoval Vysokú vojenskú školu v Bratislave. V roku 1942 pôsobil ako pridelenec v niekoľkých nemeckých divíziách nasadených na východnom fronte, neskôr pôsobil v slovenskej Rýchlej divízii. Vo svojich memoároch neskôr klamal, že sa zúčastnil na príprave prechodov slovenských vojakov k partizánom. Po ústupe slovenských vojsk na Krym v roku 1943 sa vrátil na Slovensko. Ako prednosta spravodajského oddelenia Ministerstva národnej obrany sa začal angažovať v odboji. Bol v styku s odbojovou organizáciou Flóra. Vzhľadom na to, že nebol dôveryhodnou osobou, spočiatku bol oboznámený iba s časťou konšpiračných plánov. Následne nadviazal styk s komunistami. Zúčastnil sa tiež na odoslaní Čatlošovho memoranda do Moskvy, na čom sa tajne dohodli komunisti s Čatlošom.
Po vypuknutí Slovenského národného povstania, zlyhal pri vedení ústupu bratislavskej posádky, napriek tomu, že ho tým poveril Čatloš i Golian. Dva dni po svojom príchode do Banskej Bystrice bol Stanek poverený velením obranného úseku Plesnivec Druhej taktickej skupiny, pravdepodobne pre to, že bol jedným z vyšších povstaleckých dôstojníkov, pre ktorých Golian nenašiel inú vhodnú funkciu. 3. septembra bol poverený stabilizovaním situácie v oblasti, kadiaľ Nemci postupovali z východu na Brezno. Pre tento účel dostal početné posily, postupne sa mu podarilo zorganizovať z ostatných ustupujúcich povstaleckých a partizánskych jednotiek účinnú silu asi 2 000 vojakov podporovanú delostrelectvom a niekoľkými tankmi. K útoku sa však odhodlal až po tom, čo ho partizáni presvedčili, že pred jeho vojskami drží nepripravené obranné postavenia iba jedna posilnená nemecká rota. 5. septembra 1944 v skorých ranných hodinách povstalecké a partizánske jednotky pod jeho vedením a podnikli sústredený útok pri Telgárte, v ktorých spôsobil nemeckým jednotkám pomerne veľké straty a prinútil ich nakrátko ustúpiť. Útok bol jednou z mála úspešných povstaleckých útočných akcií, jej význam navyše umelo vyzdvihlo povstalecké velenie aby povzbudilo morálku povstalcov. Staneka pre tento úspech neskôr prezývali „Železný kapitán“. Preto sa ďalej nehovorilo o tom, že Nemci na ďalší deň vypálenú dedinu znovu dobyli. Stanek neskôr po vojne tvrdil, že povstalci zlikvidovali celý 201. pluk SS, ktorý mal 436 mŕtvych a bol nútený sa dezorganizovane stiahnuť. Toto však nebola pravda, 201. pluk SS ani 86. divízia, do ktorej podľa jeho slov údajne patril totiž nikdy neexistovala a jednotky Waffen SS boli v skutočnosti príslušníci jednej z rôt útočnej skupiny 1. tankovej armády Wehrmachtu. Okolie Telgártu sa stalo na dlhú dobu jedným z najpokojnejších úsekov frontu až do 21. októbra, kedy ich posilnené nemecké jednotky začali vytláčať do Nízkych Tatier. 25. októbra mal byť na základe Golianovho rozkazu prevelený k britskej a americkej styčnej misii, velenie povstaleckého úseku mal prebrať Břetislav Chrastina, ten však vo vzniknutom chaose zmizol aj so svojim štábom. Ustupujúcich vojakov najprv zastavili Veličkovi partizáni, ktorí ich obvinili zo zbabelosti. Vo vypuknutej prestrelke, v ktorej padlo niekoľko desiatok mužov bol Stanek odzbrojený.
Po prechode povstalcov do hôr sa pripojil k vojakom 3. práporu 2. česko-slovenskej paradesantnej brigády v ZSSR operujúcej v Nízkych Tatrách. Tam ho 26. decembra 1944 po boji s prepadovým oddielom Edelweiss pri Veľkom boku ťažko ranený a zajatý. Väčšine jeho jednotky sa podarilo uniknúť. Spolu s ním sa nacistom podarilo zajať aj 15 príslušníkov americkej a britskej vojenskej misie, spolu s niekoľkými slovenskými vojakmi. Stanek neskôr identifikoval jedného z dôstojníkov jednotky Edelweiss ako L. Nižňanského. Zajatcov najprv eskortovali do Polomky. Ťažko raneného Staneka medzi sebou niesli na ceste dvaja americkí seržanti. Neskôr bol spolu s ostatnými zajatcami premiestnený do Banskej Bystrice, Brezna a následne do Bratislavy, kde boli vypočúvaní gestapom i dôstojníkmi Waffen-SS. Výsluchov sa osobne zúčastnil i Josef Witiska a Hermann Höfle. Pri výsluchoch, na ktorých vyzradil mnoho z príprav povstania, ale predhodil Nemcom i niekoľko dezinformácií. Od 18. januára 1945 bol väznený na Gestape v Berlíne.
Na základe jeho výpovede sa ho Nemci rozhodli nechať nažive, pre prípad súdneho procesu s Tisovou vládou, ktorú obvinil z účasti na povstaní. 5. apríla 1945 bol odsúdený na trest smrti, ktorý sa mal vykonať v koncentračnom tábore Flossenbürg. Bol však prevezený do Niederdorfu v Tirolských Alpách, kde sa nachádzal zvláštny tábor pre asi 150 dôležitých väzňov, spolu s ním sa tam nachádzal i Imrich Karvaš alebo bývalý náčelník nemeckého generálneho štábu Franz Halder. Vďaka prítomnosti Haldera skupinu zajatcov vyslobodila z rúk gestapa skupina nemeckých vojakov. Oslobodených odviedli k horskému jazeru Lago di Braies, kde ich našla postupujúca americká armáda. Po ozdravujúcom pobyte na Capri sa stal Stanek náčelníkom štábu česko-slovenskej vojenskej misie v Taliansku, po návrate na Slovensko sa stal veliteľom divízie v Žiline.
Jeho tehotná 30. ročná manželka bola zaistená nacistami a popravená spolu s inými antifašistami na Brezine v začiatkom roka 1945.
Povojnové obdobie
Po vojne sa zúčastnil v bojoch proti Banderovcom. Do roku 1951 slúžil v armáde. Bol tiež významným predstaviteľom Junáka – slovenskej skautskej organizácie až do jej zrušenia v roku 1950. Následne bol degradovaný a zatknutý Štátnou bezpečnosťou pravdepodobne kvôli svojim kontaktom s „buržoáznymi nacionalistami“ ale v priebehu roka sa ocitol na slobode, teraz už však ako tajný spolupracovník Štb. Pracoval v Benešove na Železničnom staviteľstve. Po roku 1968 bol rehabilitovaný. V tomto období šíril nepravdy a prehnané tvrdenia o svojej vojenskej kariére. Zomrel v roku 1996 v českom Benešove.
St. Veit an der Gölsen
St. Veit an der Gölsen je obec v Rakúsku v spolkovej krajine Dolné Rakúsko v okrese Lilienfeld.
Žije tu 3 933 obyvateľov (31. 3. 2009).
Rozdelenie Berlína
thumb|250px|Sektory rozdeleného Berlína Povojnové rozdelenie Berlína do štyroch sektorov, z ktorých potom vznikol Západný Berlín a Východný Berlín, patrí k najznámejším prejavom studenej vojny medzi víťaznými mocnosťami druhej svetovej vojny.
Poznámky k terminológii
Pomenovanie pôvodného rozdeleného Berlína je rovnako rozporuplné ako pojmy pre obe časti rozdeleného Nemecka. Okrem skutočnosti, že pre obe časti rozdeleného mesta existovali tak úradné ako aj jednoduchšie vžité hovorové názvy, došlo z ideologických dôvodov k tomu, že úradné názvy jednej strany neboli druhou stranou uznávané (a tie hovorové už vôbec nie).
Plombières-lès-Dijon
Plombières-lès-Dijon je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Côte-d’Or, v regióne Burgundsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Rozdelenie Berlína
Poznámky k terminológii
Východná terminológia potom vychádzala z trochu komplikovanejších, aj keď politicky celkom jednoznačných pojmov: Eigenständige politische Einheit Westberlin ("Samostatná politická jednotka Západný Berlín" – v nemčine písané dohromady) pre západnú časť mesta a Berlin, Hauptstadt der DDR ("Berlín, hlavné mesto NDR") pre východnú časť mesta; v zoznamoch literatúry ako sídlo vydavateľstiev potom často aj Berlin (DDR).
V hovorovom označení, aj na západe a východe sa obe časti volali jednoducho West Berlin a Ost Berlin, teda po slovensky Západný Berlín a Východný Berlín. Toto označenie sa na západe používalo čiastočne aj v tlači, televízii atď. V tomto príspevku (ako aj v ďalších článkoch o Berlíne) sa používajú tieto vžité, aj keď nie úradné názvy.
Rozdelenie mesta a politický status
thumb|250px|Berlínsky múr K politickému rozdeleniu Berlína došlo v roku 1948 v dôsledku Berlínskej blokády. Situácia sa vyhrotila najmä založením dvoch nemeckých štátov v roku 1949, z nich jeden, NDR, vyhlásil sovietsky sektor Berlína za svoje hlavné mesto. K územnému a tým faktickému rozdeleniu mesta došlo potom 13. augusta 1961 stavbou Berlínskeho múru (rozdelenie mesta sa skončilo až pádom Berlínskeho múru 9. novembra 1989).
Plombières-lès-Dijon
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Rozdelenie Berlína
Rozdelenie mesta a politický status
Takto vzniknutý politický status obidvoch častí mesta nebol opačnou stranou uznávaný. Zatiaľčo vyhlásenie Východného Berlína za hlavné mesto NDR bolo jasným porušením rôznych dohôd a najmä štvormocenského statusu, SRN (a takisto západné veľmoci) rešpektovala obzvlášť status Západného Berlína. To sa prejavovalo okrem iného pri vysielaní zástupcov mesta do spolkových orgánov a v ich postavení v nich.
Mestské obvody podľa sektorov
thumb|250px|Západný Berlín thumb|250px|Východný Berlín Z dvanástich mestských obvodov západných sektorov vznikol Západný Berlín, z pôvodne ôsmich obvodov sovietskeho sektoru vznikol Východný Berlín. K jednotlivým sektorom patrili tieto mestské obvody:
Vývoj cestovného styku
Od roku 1952 nemohli občania Západného Berlína navštevovať NDR, od roku 1961 bol pre nich uzatvorený aj Východný Berlín (a prerušené telefonické spojenie).
Až začiatkom sedemdesiatych rokov 20. storočia došlo k rokovaniam o uľahčení ciest medzi obidvomi nemeckými štátmi a medzi Západným a Východným Berlínom (rokovanie štyroch veľmocí v Berlíne), ktoré prebiehali paralelne k rokovaniam medzi vládami SRN a Sovietskeho zväzu v Moskve. 17. decembra 1971 vlády SRN a NDR podpísali dohodu o tranzite, 20. decembra 1971 sa dohodol západoberlínsky senát s vládou NDR o cestovných modalitách pre obyvateľov Západného Berlína, 3. august 1972 bol potom v Berlíne podpísaný záverečný dokument dohody štyroch mocností.
Výsledkom týchto rokovaní a dohôd bolo – okrem iného – uľahčenie spojenia medzi Západným Berlínom a SRN a po dlhom čase umožnenie návštev západoberlínskych občanov do Východného Berlína (a NDR) na 30 dní za rok. Aj pre len niekoľkohodinovú návštevu bolo nutné niekoľko dní vopred požiadať o takzvanú priepustku. Napriek tomu bolo ročne zaregistrovaných okolo troch miliónov návštev západoberlínskych občanov vo Východnom Berlíne a NDR.
Okrem takzvaných tranzitných pohraničných prechodov pre cesty do SRN existovalo v Berlíne osem prechodov medzimestských, niektoré len pre chodcov, a často rozdelené na prechody len pre cudzincov, občanov SRN a občanov Západného Berlína. K najznámejším prechodom patrili Checkpoint Charlie (len pre cudzincov) a prechod len pre chodcov na stanici metra a mestskej dráhy Friedrichstraße (takzvaný Tränenpalast, po slovensky „Palác sĺz“).
Návštevy občanov NDR do Západného Berlína (ako aj SRN) boli po celý čas obmedzované len na vysokých funkcionárov, diplomatov a dôchodcov.
Berlínske kuriozity
Jednou z kuriozít rozdeleného Berlína bola prevádzka západoberlínskeho metra. Trasa dvoch línií viedla cez územie Východného Berlína, bez toho aby tu platila zásada exteritoriality. Zastávky na východoberlínskom území boli uzatvorené s výnimkou stanice Friedrichstraße, a ich nástupištia boli kontrolované ozbrojenou pohraničnou strážou NDR.
Mestskú dráhu (S-Bahn), zabezpečujúcu dopravu na území Západného Berlína, až do roku 1984 spravovali východonemecké železnice (Deutsche Reichsbahn), čo viedlo počas dlhých rokov nielen k bojkotu tohoto dopravného prostriedku západoberlínskymi obyvateľmi, ale aj k bojkotu zo strany senátu – stanice novo stavaných línií metra v Západnom Berlíne boli plánované tak, že nebolo možné prestupovať na S-Bahn.
Ako ďalšiu kuriozitu možno uviesť, že k Západnému Berlínu patrilo aj niekoľko exkláv na územi NDR, najznámejšia z nich bola obývaná obec Steinstücken, ležiaca len niekoľko stoviek metrov za hranicami mesta. Obyvatelia museli byť čiastočne zásobovaní vrtuľníkmi americkej armády. Až v roku 1971 bolo výmenou pozemkov zriadené cestné spojenie so Západným Berlínom.
Stuhleck
thumb|Stuhleck Stuhleck je vrch v Alpách v rakúskom Štajersku, medzi obcami Spital am Semmering a Rettenegg.
Na jeho svahoch je vybudované lyžiarske stredisko s 2 štvorsedačkovými a 2 šesťsedačkovými lanovkami a 5 vlekmi.
Hlásná Třebaň
Hlásná Třebaň je obec v Česku v okrese Beroun v Stredočeskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 835 obyvateľov, z toho 405 mužov a 430 žien, pričom priemerný vek v obci bol 38,5 roka (muži 38,7 roka, ženy 38,3 roka).
Zora Mintalová Zubercová
PhDr. Zora Mintalová Zubercová (* 7. júna 1950, Martin) je slovenská etnografka, historička a muzeologička, je poprednou odborníčkou v oblasti materiálnej kultúry a kulinárnej histórie strednej Európy. Je taktiež zakladateľkou Múzea Slovenského Červeného kríža.
Ako spoluautorka Etnografického atlasu Slovenska a Encyklopédie ľudovej kultúry Slovenska, v rámci vedeckého kolektívu Etnologického ústavu Slovenskej akadémie vied, je držiteľkou Národnej ceny Slovenskej republiky za vedu a Medzinárodnej ceny etnologických a antropologických štúdií Giuseppe Pitré-Salvatore Salomone Marino.
Životopis
Kvôli buržoáznym koreňom svojej matky jej nebolo dovolené v období socializmu zastávať vyššie vedecké hodnosti, čo sa zmenilo až po Zamatovej revolúcii a páde Komunistickej strany, keď sa v roku 1989 stala  samostatnou vedeckou pracovníčkou a v roku 1990 vedúcou vedecko-výskumného oddelenia Slovenského národného múzea v Martine.
Dr. Mintalová – Zubercová spolupracovala  s mnohými významnými regionálnymi, národnými a medzinárodnými vedeckými organizáciami ako napr. Slovenská akadémia vied, Štátne ruské múzeum v Petrohrade, Musée national des Arts et Traditions Populaires Paris – Muséum national d'histoire naturelle v Paríži, Museo Nazionale delle Arti e Tradizioni Popolari v Ríme, atď.
Počas svojej kariéry v Slovenskom Národnom múzeu Dr. Mintalová – Zubercová participovala na viac ako 29 medzinárodných a národnych vedecko-výskumných úlohách. Podieľala sa na viacerých významných projektoch slovenskej etnografie ako napr. Etnografický atlas Slovenska, ktorý v roku 1991 získal Národnú cenu Slovenskej republiky za vedu; Encyklopédia ľudovej kultúry Slovenska, ktorá v roku 1995 získala medzinárodnú cenu etnologických a antropologických štúdií Giuseppe Pitré-Salvatore Salomone Marino v Palerme- Taliansko etc.
Březová
Březová môže byť:
Zora Mintalová Zubercová
Životopis
Dr. Mintalová – Zubercová je autorkou a spoluautorkou viac ako 50 múzeálnych výstav doma i v zahraníčí (Holandsko, Nemecko, Francúzsko, Taliansko etc.), autorkou vyše 300 vedeckých a odborných štúdií a odborno-popularizačných článkov doma i v zahraničí a 14 monografických knižných publikácií. Za aktívnu múzejnícku činnosť jej bola v roku 2000 udelená Pamätná medaila za zásluhy o rozvoj Slovenského národného múzea a Pamätný list Zväzu múzeí na Slovensku za rozvoj múzejníctva. Od 1996 do roku 2000 zastávala funkciu zástupkyne riaditeľa SNM-EM v Martine.
Bibliografia
Monografie výber
NGC 7834
NGC 7834 je galaxia v súhvezdí Ryby, ktorú objavil nemecký astronóm Albert Marth 29. novembra 1864.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 14,4.
Honda Civic Type R
1. generácia (EK9)
Prvá Honda Civic s prívlastkom "Type R" bola postavená na základe 6. genereácie "EK". Bol to 3-dverový hatchback Hondy Civic LDM, nazývaný SiR s kódovým označením EK4. Podobne ako aj u "väčšieho brata" Integry Type R DC2/JDM DB8, aj zmena Civicu SiR na model Type R bol mienený kvôli vyšším výkonom na pretekárskom okruhu.
Prvýkrát bol Civic Type R uvedený v auguste 1997, ako EK9. Model EK9 zdieľal mnoho charakteristických prvkov s modelom Integra Type R DC2/ JDM DB8, ako odstránenie zvukovej izolácie a iné opatrenia na zníženie hmotnosti, ručne modifikovaný motor B16B, predný skrutkový samosvorný diferenciál a prevodovka s úzkym odstupňovaním prevodových stupňov. Motor B16B bol jedným z najvýkonnejších atmosférických motorov všetkých čias, čo sa týka pomeru výkon/liter zdvihového objemu, s výkonom 136 kW/185 koní pri objeme 1,6 litra. Po prvýkrát bolo použité strategické švové zvary podvozku pre zvýšenie pevnosti podvozku. V interiéri boli použité červené sedadlá, červené obloženie dverí, červené podlahové koberčeky, titánová hlavica radiacej páky a kožou potiahnutý volant Momo.
V roku 1998 bola predstavená verzia Civic Type R Motor Sports. Tá mala oceľové kolesá, nemala klimatizáciu, nemala elektrické sťahovanie okien a tiež nemala autorádio. Jej interiér bol rovnaký ako vo verzii Type R, ktorý zahŕňal škrupinové Recaro, volant Momo a červené podlahové koberčeky.
2. generácia (EP3)
V roku 2001 uviedla Honda ďalšiu generáciu Civic Type R (EP3) ako unikátny 3-dverový hatchback, ktorý bol vyrábaný v britskom meste Swindon. Európska verzia s 2,0 litrovým motorom i-VTEC (K20A2) disponovala výkonom 147 kW/200 koní a tiež mala podvozok zváraný švovými zvarmi, úzko odstupňovanú 6-rýchlostnú manuálnu prevodovku a upravené brzdy. Avšak neboli použité niektoré prvky ako skrutkový samosvorný diferenciál, červené škrupinové sedadlá Recaro, ktoré boli štandardom v predchádzajúcej generácii. Japonské verzie (vyrobené v Swindone a následne odoslané do Japonska) mali vo výbave samosvorný diferenciál aj červené škrupinové sedadlá. Medzi ďalšie rozdiely patrí zameranie na podvozkové diely v porovnaní s európskou verziou, tiež zvýšený výkon motora na 158/215 koní s plne vyváženým kľukovým hriadeľom, rozdielnym sacím potrubím, rozdielnymi výfukovými zvodmi, vačkovými hradeľmi s vyšším zdvihom, piestami s vyššou kompresiou, chróm-molybdénovým zotrvačníkom a preprogramovanou riadiacou jednotkou.
V roku 2004 prešla táto verzia mnohými zlepšeniami - upravený systém ESP s rýchelším riadením, upravené nastavenie odpruženia, projektorové predné svetlomety, lahšia spojka a zotrvačník.
3. generácia (FD2 & FN2)
Tretia generácia Civicu Type R bola vyvinutá v dvoch rozdielnych formách: pre európsky trh a pre japonský trh.
FD2 (Ázijská verzia)
Civic Type R (FD2) pre japonský trh prišla do predaja 30. marca 2007. Po prvýkrát bola vtedy predávaná s karosériou 4-dverového športového sedanu. Použitím karosérie sedan tak Civic Type R narástol do veľkosti, šírky a zvýšila sa aj hmotnosť. Najmarkantnejšou zmenou bolo predĺženie rázvoru z 2570 mm na 2700 mm, čo predstavovalo väčšiu stabilitu pri prejazde zákrut vyššími rýchlosťami. Výkon japonskej verzie bol vyšší ako európskej, a to 165 kW/225 koní pri 8400 ot/min a krútiaci moment 215 Nm pri 6100 ot/min. Samotný motor je z modelu Accord Euro R CL7 aj s jeho dlhším sacím potrubím. Zmeny boli urobené len na bloku motora (ako montážne body pre doplnkové diely). O prenos výkonu sa stará 6-rýchlostná manuálna prevodovka s úzkym odstupňovaním prevodových stupňov a ako štandard aj skrutkový samosvorný diferenciál. Priemer predných brzdových kotúčov sa zväčšil z 300 na 320 mm (so 4-piestovými brzdovými strmeňmi Brembo). Pneumartiky, ktoré sa sériovo montovali boli Bridgestone Potenza RE070 rozmerov 225/40 R18.
Honda tvrdila, že podvozok je o 50% pevnejší ako podvozok modelu Integra Type R (DC5), pričom nové modely mali nezávislé zavesenie zadnej nápravy oproti torzným nosníkom na európskom modeli Civic Type R. Na zníženie hmotnosti bol vo veľkej miere použitý hliník a namiesto zvarov boli spoje lepené. Hoci je podvozok väčší a pevnejší ako JDM Integra Type R, je tažší len o 1,8 kg.
Na pretekárskom okruhu Tsukuba Circuit bola Civic Type R FD2 o jednu sekundu rýchlejšia ako Integra Type R DC5, a o štyri sekundy rýchlejšia na dlhšom okruhu Suzuka Circuit.
FN2 (Európska verzia)
left|thumb|Honda Civic Type R (Európska verzia) Európska verzia Civic Type R bola v ponuke len ako 3-dverový hatchback a používal iný podvozok a iné vnútorné usporiadanie (najmä umiestnenie palivovej nádrže pod sedadlom vodiča), ktoré slúžilo ako základ pre model Jazz. Pôvodné zadné zavesenie s dvoma priečnymi ramenami bolo zmenené na zadné kľukové odpruženie s vlečenými ramenami (vlečené ramená sú spojené priečnym stabilizátorom). Na pohon slúžil rovnaký motor ako v modeli FD2 s výkonom 147 kW/200 koní pri 7800 ot/min a krútiacim momentom 193 Nm pri 5600 ot/min. 90% krútiaceho momentu je k dispozícii od 2500 ot/min. Civic Type R FN2 používal pneumatiky Bridgestone Potenza RE050A s rozmerom 225/40 R18 Y88, pričom za príplatok boli voliteľné pneumatiky Yokohama Advan Sport 225/35 ZR19 88Y na 19" diskoch Rage. Pohotovstná hmostnosť bola 1340 kg.
4. generácia
Britský magazín Autocar oznámil, že ďalšia generácia Civicu Type R dostane potvrdenie na výrobu počas Parížskeho autosalónu v septembri 2012, pričom prvýkrát bola naživo verejnosti zobrazená počas Ženevského autosalónu v marci 2014. Bude tiež prvou Hondou Civic Type R, ktorej motor bude prepĺňaný turbodúchadlom a ktorej konkurenciou budú automobily ako Volkswagen Golf R a Ford Focus ST.
V marci 2015 debutovala Honda Civic Type R na Ženevskom autosalóne. Medzi jej špecifikácie patrí maximálna rýchlosť 270 km/h, motor 2.0 Earth Dreams i-VTEC Turbo, rovnako ako tlačidlo R+ zvyšujce odozvu podvozku a zlepšuje vzrušenie z jazdy. V apríli 2015, po mesiacoch špekulácií podvrdila automobilka Honda, že sa bude predávať aj v USA.
Estouteville-Écalles
Estouteville-Écalles je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Seine-Maritime, v regióne Horná Normandia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Perpignan-5
Perpignan-5 je francúzsky kantón v obvode Perpignan v departemente Pyrénées-Orientales v regióne Languedoc-Roussillon. Tvorí ho juhozápadná časť mesta Perpignan.náhľad|center|Kantóny mesta Perpignan
Estouteville-Écalles
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Albert Škarvan
Albert Škarvan (* 31. január 1869, Tvrdošín – † 29. marec 1926, Liptovský Hrádok) bol slovenský lekár, spisovateľ a prekladateľ. Považujú ho za pacifistu.
Estouteville-Écalles
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Albert Škarvan
Životopis
Pochádzal z úradníckej rodiny Alberta Škarvana (1835 – 1881) a jeho manželky Márie, rodenej Jarošovej (1841 – 1905). Vzdelanie získaval v Hybiach, v Levoči, Spišskej Novej Vsi a Kežmarku, vysokoškolské štúdiá absolvoval na lekárskej fakulte v Budapešti, Prahe a v Innsbrucku, kde v roku 1894 získal titul MUDr. Od roku 1895 pracoval ako lekár v Košiciach, v roku 1896 – 1897 žil v Rusku (Jasná Poľana, Moskva, Petrohrad), v roku 1897 v Anglicku. V roku 1898 sa kvôli zdraviu presťahoval do Švajčiarska. V roku 1898 – 1904 pôsobil ako lekár v Locarne, v roku 1904 – 1910 žil na predmestí Ženevy. V roku 1910 získal milosť od panovníka Františka Jozefa I. a vrátil sa na Slovensko. V roku 1910 – 1915 žil v Dolných Teranoch, v Bátovciach, v roku 1918 v Liptovskom Mikuláši a napokon v roku 1919 – 1926 sa stal okresným lekárom v Liptovskom Hrádku. Ešte počas univerzitných štúdií v Prahe bol členom spolku slovenských študentov Detvan. V rokoch štúdií žil bohémskym životom, ale vzrastala v ňom vnútorná nespokojnosť. Tá bola vystupňovaná aj pod vplyvom myšlienok Leva Nikolajeviča Tolstého, ktorého diela v tom čase čítal. Tie mali mimoriadny vplyv aj na ďalší Škarvanov život. Ovplyvnili ho najmä myšlienky všeobecného mieru a bratského spolunažívania všetkých národov.
Po ukončení školy nastúpil na vojenskú službu do Košíc. Štyri mesiace pred ukončením služby 7. februára 1895 napísal hlavnému štábnemu lekárovi tento list:
O osudy Škarvana sa živo zaujímal aj L. N. Tolstoj vo svojich listoch písaných D. Makovickému. Čin mladého lekára sa však stretol s nepochopením v politickom centre Slovákov v Martine. Vajanský v Národných novinách napísal:
20. december
Narodenia
thumb|upright|[[Martin Schulz (* 1955)]] thumb|upright|[[Ashley Cole (* 1980)]]
Úmrtia
thumb|upright|[[John Steinbeck (†1968)]] thumb|upright|[[Brittany Murphy († 2009)]] thumb|upright|[[Michèle Morgan († 2016)]]
Albert Škarvan
Životopis
Po prepustení z väzenia v roku 1896 Škarvan odcestoval na pozvánku od L. N. Tolstého do Jasnej Poľany. Počas svojho pobytu v Rusku pôsobil ako jeho osobný lekár. Stal sa Tolstého osobným priateľom a v tom čase sa detailnejšie zoznámil s jeho filozofiou. Neskôr k tejto filozofii zaujal čiastočne kritický postoj. Vo februári 1897 ho z Ruska spoločne s Tolstého nakladateľom Čertkovom vypovedali. Z obáv, že by bol v Uhorsku opäť stíhaný pre nenastúpenie vojenskej služby, odsťahoval sa do Anglicka, kde sa usadil v Čertkovovej kolónii tolstojovcov. Sprevádzala ho povesť nenapraviteľného sukničkára – ďalší obyvateľ kolónie ruský emigrant Bonč-Brujevič, vtedy 22-ročný, neskôr blízky spolupracovník Lenina, napísal:
Tvorba
náhľad|200px|vpravo|Obálka románu L. N. Tolstého Vzkriesenie, ktorý preložil A. Škarvan. Vydal [[Dušan Makovický v Žiline v roku 1899.]] Venoval sa najmä slovenským národným problémom, vyjadroval svoje pacifistické názory a tiež osobné postoje k spoločenským a iným problémom. Časť jeho diela ostala v rukopise, napr. jeho rozsiahla historicko-sociálno-psychologická štúdia o Slovákoch, v ktorej kriticky vystupuje proti štátu, cirkvi a národnému útlaku. Taktiež po sebe zanechal tiež osobné denníky, ktoré si viedol od roku 1896 a ktoré obsahujú nielen jeho vnútorné stavy a myšlienky, ale i postoje k súdobým problémom. Okrem vlastnej tvorby sa venoval najmä prekladom z ruštiny (Fiodor Michajlovič Dostojevskij, Maxim Gorkij, Lev Nikolajevič Tolstoj, Anton Pavlovič Čechov a i.) a francúzštiny (Guy de Maupassant), a tieto preklady uverejňoval v slovenskej tlači vydávanej v Amerike, tak i v slovenských časopisoch Slovenské pohľady, Dennica, Hlas a i. Venoval sa tiež štúdiu esperanta a do slovenčiny preložil jeho gramatiku.
Paradox starého otca
Časový paradox je paradox súvisiaci s cestovaním v čase. Prvýkrát ho opísal spisovateľ sci-fi René Barjavel vo svojej knihe Le Voyageur Imprudent v roku 1943. Paradox znie: predpokladajme, že cestovateľ cestoval späť v čase a zabil svojho biologického starého otca predtým ako stretol cestovateľovu starú mamu. Následkom toho jeden z cestovateľových rodičov (a samozrejme aj cestovateľ) nikdy nebol splodený. To by znamenalo, že cestovateľ by nemohol vycestovať späť v čase, čo by viedlo k tomu, že starý otec by bol stále živý a časom by mohol byť splodený cestovateľ, čo mu umožní cestovať v čase a následne zabiť svojho starého otca. Každá z týchto možností dokazuje svoju negáciu, typ logického paradoxu.
Ekvivalentný paradox je známy (z filozofie) ako autoinfanticída – to znamená, ísť späť v čase a zabiť sa ako dieťa – dokonca keď toto slovo bolo prvýkrát použité na papieri, tak Paul Horwich použil netradičnú verziu slova autofanticide.
Novikov princíp sebestačnosti
Na získanie jedného pohľadu ako by bolo možné cestovať späť v čase bez nebezpečenstva paradoxov pozrite Novikov princíp sebestačnosti alebo stránku o fyzikovi Kipovi S. Thornovi. Vzhľadom k tejto hypotéze sú jediné možné časové línie tie, ktoré sú úplne sebestačné. Takže hocičo cestovateľ urobil v minulosti musí zostať časťou histórie, a cestovateľ nikdy nesmie urobiť nič, čo by mohlo zabrániť uskutočneniu vrátenia sa späť v čase, pokiaľ toto bude reprezentovať inkozistentnosť. V bežnom slovníku sa toto označuje ako Osud a niekedy je to aj nepopulárne pretože je v rozpore s bežným ponímaním, že ľudia si volia svoje cesty.
Podľa inej teórie by sa nemalo dať dostať do doby pred samotnou existenciou cestovateľa či časostroju, a tak by bolo nemožné zmeniť minulosť a teda čosi také plánovať.
Paralelné vesmíry/alternatívne časové línie
Môžu existovať „množina paralelných vesmírov“ ako ten v ktorom cestovateľ zabil svojho starého otca, skutok sa stal v (vyústil do vytvorenia) paralelnom vesmíre, v ktorom cestovateľov náprotivok nikdy nebude splodený. Aj tak prvotná existencia v pôvodnom vesmíre je nenahradená.
Príklady paralelných vesmírov spomenutých vo fyzike:
Kvantová mechanika: Mnohosvetová interpretácia predpokladá, že každá jednotlivá rôzna kvantová udalosť s nenulovou pravdepodobnosťou sa aktuálne deje všetkými možnými spôsobmi v rozličných „vesmíroch“, takže história sa konštantne rozvetvuje do rôznych alternatív. Fyzik David Deutsch oponoval, že ak by bolo možné cestovať späť v čase, vyústilo by to do cestovateľovho konca v inej vetve histórie, odlišnej od tej z ktorej vycestoval. Pozri aj Kvantová samovražda a nesmrteľnosť.
M-teória je predkladaná ako nadradená hypotetická teória, ktorá spájaj šesť teórií superstrún, napriek tomu je v súčasnosti značne nekompletná. Jeden možný dôsledok myšlienok predkladaných M-teóriou je, že viaceré vesmíry vo forme trojdimenzionálnych membrán známe ako branes by mohli existovať bok po boku v štvrtej veľkej vesmírnej dimenzii (ktorá vychádza z konceptu času ako štvrtej dimenzie). Momentálne neexistuje fyzikálny argument, že by bol jeden brane pre každú fyzicky možnú verziu histórie v mnohosvetovej interpretácii, ani argument, že cestovanie v čase cestovateľa prenesie do inej membrány.
Rezolúcia paralelných vesmírov
Myšlienka zabránenia paradoxom predpokladom, cestovateľ bude prenesený do paralelného vesmíru, zatiaľ čo pôvodná história zostane nedotknutá, rozobratá vyššie vo vednom kontexte, je tiež bežná v sci-fi.
Rezolúcia obmedzenej akcie
Iná rezolúcia, pre ktorú môžeme ako príklad zobrať Novikov princíp konzistencie, tvrdí, že ak by sme cestovali v čase, zákony prírody by jednoducho znemožnili cestovateľovi v čase urobiť hocičo, čo by mu znemožnilo vycestovať v čase. Napr. strela vystrelená na cestovateľovho starého otca minie cieľ, alebo sa zasekne pištoľ alebo nevystrelí alebo starého otca iba zraní, alebo trafí inú osobu, alebo sa vyskytne nejaká iná príčina a zabráni aby sa pokus vykonal úspešne. Žiadna cestovateľova akcia, ktorú vykoná, nebude úspešná, pretože sa tam vyskytne nejaká forma „smoly“ alebo náhody zabraňujúca výsledku. Efektívne, cestovateľ nebude schopný zmeniť históriu zo stavu v akom ju našiel. Veľmi bežne vo fikcii, cestovateľ nezlyhá v zabránení akcii, pravdupovediac čiastočne sa na tom zúčastňuje, zvyčajne nehodou.
Táto teória môže viesť k pochybnostiam o existencii slobodnej vôle (v tomto modeli, slobodná vôľa môže byť ilúzia alebo prinajmenšom nie neobmedzená). Táto teória tiež predpokladá, že Kauzalita musí byť nemenná: tzn. že nič sa nemôže udiať bez príčiny, aj keď niektoré teórie predpokladajú, že udalosť môže zostať nezmenená dokonca aj keď pôvodná príčina bola následne odstránená.
Úzko súvisiace, ale odlišné je poňatie časovej línie ako samouzdravujúcej. Činy cestovateľa v čase sa dajú prirovnať k hodeniu kameňa do veľkého jazera. Zvlnenie sa rozšíri, ale nakoniec je aj tak pohltené existujúcimi vlnami. Napríklad, cestovateľ by mohol zavraždiť politika, ktorý voviedol jeho krajinu do strašnej vojny, ale nasledovníci politika by použili jeho vraždu ako predlohu pre vojnu a vplyv tejto udalosti na emócie by zrušil stratu politikovej charismy. Alebo by cestovateľ mohol ochraniť niekoho, koho má rád pred smrťou pri dopravnej nehode, ale iba preto, aby ten milovaný neskôr zomrel pri páde zo schodov alebo by sa udusil jedlom, alebo podobne. Vo filme Stroj času z roku 2002 je zobrazený tento prípad, keď hlavná postava zostrojí stroj času, aby zachránila svoju priateľku pred vraždou, ona ale aj tak zomiera na následky autonehody namiesto vraždy. V niektorých príbehoch v podstate nemôže byť zmemená len udalosť, ktorá urýchlila cestovateľove rozhodnutie cestovať späť v čase, v iných „sa zahoja“ všetky zmeny, o ktoré sa pokúsi a v ďalších vesmír „zahojí“ väčšinu zmien až na dostatočne drastické. Toto je tiež vysvetlenie ponúkané RPG hrou Doktor Kto, ktorá predpokladá, že pokladá čas za niečo tečúce, môžete ho spomaliť, obrátiť, zastaviť, ale celkové smerovanie sa obnoví po konfliktnom období.
Paleolit
Na paleolit nadväzuje mezolit (niekedy označovaný aj ako konečný paleolit), ktorý sa odlišuje adaptáciou človeka na klimatické podmienky v podstate súčasného rázu.
Paradox starého otca
Rezolúcia obmedzenej akcie
Tiež nemusí byť jednoznačné či cestovateľ zmenil minulosť alebo urýchlil budúcnosť, ktorú si pamätá. Ako cestovateľ, ktorý šiel späť v čase, aby presvedčil umelca, po ktorom zostalo jediné slávne dielo, aby skryl zvyšok svojich prác pre ich ochranu. Ak po návrate do jeho súčasnosti zistí, že diela sú všeobecne známe, tak vie že zmenil minulosť. Na druhej strane, môže sa vrátiť do budúcnosti takej, ako si ju pamätá, až na to, že týždeň po jeho návrate diela nájdu. Boli naozaj zničené, ako veril, keď cestoval časom, a on ich zachránil? Alebo bolo ich zmiznutie zapríčinené tým, že ich umelec schoval na základe jeho podnetu a šikovnosť, s akou boli skryté, ako aj dlhý čas potrebný na ich nájdenie spočíval v jeho podnete?
Paleolit
Etymológia
Slovo paleolit pochádza zo spojenia:
Paradox starého otca
Rezolúcia zničenia
Niektoré sci-fi príbehy predpokladajú, že vytvorenie hocijakého paradoxu by spôsobilo zničenie vesmíru, alebo prinajmenšom častí priestoru a času ovplyvnené paradoxom.V zápletkách takýchto príbehov zvyčajne ide o zabraňovanie paradoxom, tak ako v poslednej epizóde Star Trek: Nová generácia. Menej ničivá alternatíva tejto teórie predpokladá cestovateľovu smrť, bez ohľadu na to či je minulosť ovplyvnená alebo nie. Príklad nájdeme v prvej časti trilógie Návrat do budúcnosti, kde ovplyvňovanie minulosti hlavnou postavou vyústi do rizika jeho zmiznutia, a on musí napraviť zmeny minulosti pre zachovanie vlastnej existencie. V tejto teórii, zabitie niekoho starého otca spôsobí neexistenciu jeho samotného a história by zmazala všetky stopy jeho existencie, a smrť starého otca by bola zapríčinená inými faktormi (povedzme by niekto iný vystrelil), a preto by sa paradox nikdy neudial z historického hľadiska.
Paleolit
Periodizácia
Paleolit sa ďalej delí na niekoľko období, ktorých datácia sa v rôznych častiach sveta líši.
Datovanie obvykle používané pre Slovensko (údaje sú pred Kr. teda "BP mínus 1950"; cca 2,6 mil. pred Kr. je celosvetový začiatok paleolitu):
Poznámky k datovaniu:
Saint-François-Lacroix
Saint-François-Lacroix je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Moselle, v regióne Lotrinsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Podhradie (Bratislava)
right|thumb|Nová zástavba v Podhradí v roku 2020 right|thumb|Bratislava a Podhradie v 16. storočí right|thumb|Bratislavské Podhradie v 19. storočí alebo na začiatku 20. storočia
Podhradie (lat. Suburbium, nem. Schlossgrund a/alebo Zuckermantel/Zuckermandel, maď. Pozsony-Várallya) bolo od roku 1848 štvrť Bratislavy, predtým samostatné sídlo, ktoré sa okolo roku 1800 rozkladalo východne od hradu (medzi hradom a mestom), južne od hradu (medzi hradom a Dunajom) a sčasti aj západne od hradu (po Mlynskú dolinu).
Do 13. storočia sa ako Podhradie - Schlossgrund (doslova hradné pozemky) označoval jednoducho celý široký hradný kopec, pretože vtedy celý patril hradu. Až v 13. storočí sa územie hradu zredukovalo na oblasti tesne priľahlé k hradu.
Pôvodne v stredoveku sa od 13. storočia za vlastné Podhradie - Suburbium považovala Osada svätého Mikuláša; táto osada po roku 1291, kedy mesto na východ od nej získalo mestské práva, zostala vlastníctvom hradu. Okrem toho sa však latinský výraz "suburbium" vo vzťahu k Bratislave v stredoveku používal aj vo významoch:
V roku 1423 kráľ Žigmund Luxemburský obnovil Podhradiu jeho staré privilégiá.
V novoveku sa napokon Schlossgrund (či Schlossgrund-Zuckermantel) skladal z osád:
Zuckermandel bol v 19. storočí (až do druhej svetovej vojny) známy aj prostitúciou. Celé Podhradie bolo v roku 1848/1851 pripojené k mestu Bratislava.
Výskum a dokumentácia Podhradia
Architekt Alfréd Piffl, vtedajší profesor Fakulty architektúry SVŠT, začal roku 1949 spolu so svojimi študentmi spracúvať dokumentáciu pohradských domov, ktoré boli neskôr zbúrané. K tejto práci sa na zvyšku Podhradia vrátil ako vedúci výskumu Archeologického ústavu SAV v rokoch 1967 – 1970, v čase prípravy stavby Mosta SNP.
Dňa 10. októbra 1970 si Alfréd Piffl zaznamenal do svojho denníka: „...Správa o nábreží je hotová. Opiera sa o dvadsaťjeden rokov práce – v roku 1949 som zadával študentom domy na zakreslenie a zameranie, oveľa skôr, ako sem prišli búracie mechanizmy. Nik mi to neprikázal. Dnes je materiál hotový, použije sa, keď príde čas na rekonštrukciu Zuckermandlu. Toho sa asi nedožijem. Súčasné priority sú inde. Funkcionalizmus víťazí nad pamiatkami aj tam, kde by bolo možné nájsť prijateľný kompromis.“
Obnova Podhradia
V súčasnosti sa tu nachádza nová zástavba tvorená multifunkčnými budovami. Na zástavbu prevládali vo verejnosti dva prúdy, jeden (väčšinový, tvorený širokou verejnosťou) presadzoval zástavbu v historizujúcom štýle a čo najvernejšie repliky pôvodných budov, druhý prúd (menšinový, tvorený predovšetkým odborníkmi) presadzoval súčasnú modernú architektúru, pričom argumentoval chýbajúcou podrobnou dokumentáciou, nemožnosťou presne postaviť pôvodné stavby, predovšetkým kvôli skutočnosti, že vznikali v rôznych obdobiach, ďalším argumentom bola otázka, že nebolo jasné, v akom štýle, resp. štýlom ktorého storočia obnoviť pôvodné stavby.
Zoznam kultúrnych pamiatok v obci Zákopčie
Toto je zoznam kultúrnych pamiatok v obci Zákopčie v okrese Čadca.
Uralský ekonomický rajón
thumb|right|Uralský ekonomický rajón na mape Ruska.
Uralský ekonomický rajón je jeden z jedenástich ekonomických rajónov Ruskej federácie. Pozostáva zo siedmich subjektov Federácie:
Žije tu približne 20 miliónov obyvateľov na ploche 824 000 km².
Nové Francúzsko
thumb |right |Nové Francúzsko 1534-1763 Nové Francúzsko je označenie pre územie kolonizované Francúzskom v Severnej Amerike v rokoch 1534 - 1761.
Kolonizáciu začal Jacques Cartier svojimi výskumami Zálivu svätého Vavrinca. V čase svojho najväčšieho rozmachu (1712, pred Utrechtským mierom), sa členilo na päť kolónii (Kanada, Akádia, Hudson Bay, Newfoundland a Louisiana) a siahalo od Zálivu svätého Vavrinca a Hudsonovho zálivu až po Mexický záliv. V roku 1763 Francúzsko odstúpilo takmer všetky územia Nového Francúzska (s výnimkou ostrovov Saint-Pierre a Miquelon) Veľkej Británii.
Staatz
Staatz je obec v Rakúsku v spolkovej krajine Dolné Rakúsko v okrese Mistelbach.
Žije tu 2 032 obyvateľov (31. 3. 2009).
Jang Li-wej
Generálmajor Jang Li-wej (* 21. jún 1965, Suej-čung, Chu-lu-tao, provincia Liao-ning, Čína) je pôvodne stíhací pilot a od roku 1998 je členom oddielu čínskych kozmonautov. V roku 2003 vzlietol do vesmíru ako prvý kozmonaut (taikonaut) z Čínskej ľudovej republiky.
Vesmírny let
V máji 2003 sa objavila informácia, že patrí k užšiemu výberu kandidátov pre prvý čínsky pilotovaný kozmický let. Do vesmíru vyštartoval 15. októbra 2003 o 01:00:03,497 svetového času (UTC) Jang Li-wej na palube kozmickej lode Šen-čou 5 (Nebeská loď 5) nesenej raketou Čchang-čeng 2F (Dlhý pochod 2F) z kozmodrómu Ťiou-čchüan v provincii Kan-su. Štart, ktorému bol osobne prítomný vtedajší čínsky prezident Chu Ťin-tchao, bol vopred oznámený, avšak z obavy pred prípadným zlyhaním nebol vysielaný televíziou v priamom prenose. Let prebehol úplne bez závad. Kozmonaut počas neho obedoval a prehovoril aj s ministrom obrany. Televízia vysielala zábery Janga, ako v kabíne kozmickej lodi ukazuje vlajočky ČĽR a OSN a zdraví obyvateľov celého sveta, kolegov kozmonautov z Expedície 7 na Medzinárodnej vesmírnej stanici, občanov Číny vrátane Hongkongu a Macaa, obyvateľov Taiwanu aj Číňanov v zahraničí. Pohovoril aj s manželkou a synom.
Po 14 obehoch Zeme vo výške 331 až 338 km návratový modul ešte v ten istý deň o 22:22:48 UTC úspešne pristál v plánovanej oblasti v stepiach Vnútorného Mongolska, 4,8 km od plánovaného miesta. Let trval 21 hodín, 22 minút a 45 sekúnd.
Po lete
Po pristátí Jangovi zablahoželal premiér Wen Ťia-pao, o niekoľko dní neskôr mu bolo oznámené povýšenie na plukovníka a dostal početné vyznamenania. To, že Čína dokázala ako tretia krajina na svete (po Rusku a Spojených štátoch) vyslať vlastnými silami človeka do vesmíru, vyvolalo v tejto krajine veľkú vlnu národnej hrdosti.
Po lete prešiel k administratívnej a organizátorskej práci, stal sa zástupcom riaditeľa Čínskeho centra pre výskum a výcvik kozmonautov a zástupcom riaditeľa čínskeho pilotovaného kozmického programu.
Jang Li-wej je ženatý, jeho manželka tiež pracuje v čínskom kozmickom programe, majú jedného syna.
Zaujímavosti
Na jeho počesť nesie jeho meno planétka 21064 Yangliwei.
V rozhovore pre štátnu televíziu Jang Li-wej po návrate na Zem poprel desaťročia tradované tvrdenie o viditeľnosti Veľkého čínskeho múru z vesmíru.
Hoci je Jang prvým čínskym občanom, ktorý uskutočnil let do vesmíru, nie je prvým človekom čínskeho pôvodu, ktorému sa to podarilo. Taylor Wang, rodák zo Šanghaja, bol členom posádky amerického raketoplánu v roku 1985. V tom čase však už desať rokov mal občianstvo USA.
Poznámky
<references group="pozn."/>
Neuvy-Saint-Sépulchre (kantón)
Neuvy-Saint-Sépulchre je francúzsky kantón v departemente Indre v regióne Centre-Val de Loire. Tvorí ho 16 obcí.
NGC 7835
NGC 7835 je galaxia v súhvezdí Ryby, ktorú objavil nemecký astronóm Albert Marth 29. novembra 1864.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 14,6.
Volžsko-viatsky ekonomický rajón
thumb|right|Volžsko-viatsky ekonomický rajón na mape Ruska.
Volžsko-viatsky ekonomický rajón je jeden z jedenástich ekonomických rajónov Ruskej federácie. Pozostáva z piatich subjektov Federácie:
Žije tu viac ako 8 miliónov obyvateľov na ploche 263 300 km².
Pluvault
Pluvault je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Côte-d’Or, v regióne Burgundsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Étaimpuis
Étaimpuis je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Seine-Maritime, v regióne Horná Normandia.
Athénodóros z Aigionu
Athénodóros (Athénodóros) bol trojnásobný olympijský víťaz v behu na jedno stadion v prvom storočí.
Étaimpuis
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Athénodóros z Aigionu
Athénodóros z achájskej obce Aigion bol na 207., na 208. a na 210. olympijských hrách v rokoch 49, 53 a 61 korunovaný olivovým vencom za víťazstvá v behu na jedno stadion. Beh na vzdialenosť jedného stadia sa v Olympii zaviedol už na počiatku hier, t. j. v roku 776 pred Kr. a bol hlavným pretekom aj po zavedení ďalších súťažných disciplín. Menom víťaza tohto preteku sa označovala celá olympiáda. Záznamy o olympijských víťazstvách Athénodóra sú uvedené v zozname olympijských víťazov od starovekého historika Eusebia z Kaisareie, ktorý vo vyhotovovaní tohto zoznamu čerpal z písomnosti Iulia Africana, autora diel, zachovaných prevažne len vo fragmentoch.
Étaimpuis
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Aerolit
náhľad|Kamenný meteorit NWA 869 Aerolit (iné názvy: kamenný meteorit, meteorický kameň) je meteorit, zložený so zásaditých kremičitanov, niekedy s prímesou železa (V staršom ponínamí bol aerolit akýkoľvek meteorit - pozri aerolit (rozlišovacia stránka)). Aerolity sa rozdeľujú podľa prítomnosti chondier na chondrity a achondrity. Ich nerastné zloženie je blízke pozemským horninám, najmä peridotitu a gabru.
Aeros
Aeros môže byť:
Súsošie svätého Róchusa
Súsošie svätého Róchusa je barokové súsošie, ktoré sa nachádza na Františkánskom námestí v historickom centre Prešova.
Poloha
Pieskovcové barokové súsošie svätého Róchusa, alebo aj Rocha, stojí na voľnom priestranstve v tieni statných stromov v tesnej blízkosti kláštora Františkánov a kostola svätého Jozefa. Súsošie je v zozname chránených národných kultúrnych pamiatok s číslom NKP 707-2258/3 v Slovenskej republike.
Súsošie
Dali ho postaviť v roku 1730 františkánski mnísi. Autorom pieskovcového súsošia je Šimon Grimming, ktorý vytvoril v roku 1734 pre františkánsky kostol aj štyri pieskovcové plastiky svätcov - Róchusa, Floriána, Františka a Antona. Pieskovcové súsošie sv. Róchusa bolo roku 1733 umiestnené na voľnom priestranstve pred kostolom. Úplne bolo dokončené až v roku 1795. Ďalšia renovácia súsošia sa uskutočnila v roku 1843.
Na nárožiach trojbokého podstavca súsošia sv. Róchusa sa pôvodne nachádzali sochy troch svätcov, a to sv. Sebastiána, sv. Antona Paduánskeho a sv. Jána Nepomuckého. Na vrchole samotného piliera súsošia stojí socha svätého Róchusa. Pieskovcové súsošie sv. Róchusa bolo ohlodávané časom a v 20. storočí aj poškodené. Vytvorenie vernej kópie súsošia bolo ukončené roku 1993. Originály sôch svätého Jana Nepomuckého, svätého Antona Paduánskeho a svätého Róchusa sa nachádzajú v depozitári, vo veži kostola svätého Mikuláša. V súčasnosti sú namiesto originálov zobrazené kópie plastík svätcov.