cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Štefan Ružička
Kariéra
S hokejom začínal v rodnej Nitre, kde odohral svoje dorastenecké i juniorské roky. V seniorskej extralige debutoval v sezóne 2001/2002. V roku 2003 ho draftoval v treťom kole z celkového 3. miesta klub NHL – Philadelphia Flyers. Sezónu 2003/2004 začal v juniorskej zámorskej lige OHL, kde hral za klub Owen Sound Attack, ktorý si ho v roku 2003 vybral v CHL Import Drafte v prvom kole z tretieho miesta. V rovnakej sezóne nastupoval aj na farme Philadelphie Flyers v Philadelphia Phantoms. V zámorskej NHL debutoval v sezóne 2005/2006, kedy vo februári nastúpil do zápasu proti New York Islanders, následne bol však poslaný späť na farmu, kde sezónu dohral. Nasledujúce dve sezóny odohral striedavo za Flyers a na farme Phantoms. Spolu odohral v NHL 55 duelov, v ktorých strelil štyri góly a pridal trinásť asistencií. Od sezóny 2008/2009 pôsobil v tíme Kontinentálnej hokejovej ligy HC Spartak Moskva. V novembri 2008 strelil v zápase proti Metallurg Novokuzneck štyri góly a stal sa tak prvým hráčom ruskej KHL, ktorý v jednom zápase dal štyri góly a zároveň aj prvým Slovákom s hetrikom. V sezóne 2011/2012 bol po základnej časti najproduktívnejším Slovákom v KHL, keď v 53 stretnutiach nazbieral 40 kanadských bodov (22 gólov, 18 asistencií). V Spartaku Moskva nakoniec odohral necelých päť sezón, v ročníku 2012/2013 bol vymenený do klubu Salavat Julajev Ufa. Sezónu 2013/2014 začal v Ufe, no už po siedmich zápasoch ho vedenie klubu preradilo do farmárskeho tímu Vyššej hokejovej ligy Toros Neftekamsk. Sezónu dohral v Avangarde Omsk, kde bol v polovici októbra vymenený za slovenského útočníka Tomáša Záborského. Začiatok sezóny 2014/2015 odohral v najvyššej švajčiarskej súťaži NLA v tíme Lausanne HC, s ktorým sa dohodol na mesačnej zmluve. V novembri 2014 sa upísal klubu HC Slovan Bratislava, odkiaľ po jedenástich odohraných zápasoch zamieril do českého tímu HC Oceláři Třinec.
V lete 2016 sa však po roku vrátil k profesionálnemu hokeju, v júli sa s českým tímom HC Oceláři Třinec, čo bolo jeho posledné pôsobisko v sezóne 2014/2015, dohodol na mesačnej skúške. Napokon sa rozhodol pokračovať v kariére v tíme HC Sparta Praha.
Reprezentačná štatistika
(štatistické údaje sú z 30. apríla 2009)
Administratívne členenie Slovenska v rokoch 1990 – 1996
thumb|Okresy Slovenskej republiky v prechodnom období
Administratívne členenie Slovenska v rokoch 1990-1996 bolo ponechané základné členenie na 38 okresov z roku 1968. Okresy sa od roku 1990 po novom delili na 121 "územných obvodov obvodných úradov", t.j. obvodov všeobecnej štátnej správy. Úplne boli zrušené dovtedajšie kraje. Početné boli dezintegrácie obcí a zmena okresnej príslušnosti.
Apidológia
Apidológia alebo staršie apistika je vedný odbor/náuka o včele medonosnej. Osoba zaoberajúca sa apidológiou sa nazýva apidológ. Slovo apidológia je odvodené z latinského názvu včely – Apis.
Významnými súčasťami apidológie sú anatómia, fyziológia, patológia a morfológia včely medonosnej. V rámci fyziológie včely sa vyvinula ešte behaviorológia, ktorá sa zaoberá štúdiom správania sa včiel v rôznych podmienkach a etológia, ktorá študuje životné prejavy včely (ako sú inštinkty, zvyky a celkový spôsob života včiel).
Marconnelle
Marconnelle je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Pas-de-Calais, v regióne Nord-Pas-de-Calais.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Colbie Caillatová
Colbie Marie Caillatová (* 28. máj 1985 Newbury Park, Kalifornia) je americká speváčka, skladateľka a gitaristka. Colbie sa preslávila vďaka svojmu Myspace profilu, kde zverejnila svoju pieseň Bubbly, táto pieseň bola prehraná viac ako 46 miliónovkrát k 31. máju 2008. V polovici júna 2007 sa pieseň objavila zadarmo na iTunes internetovom obchode ako propagačná "Pieseň týždňa" pre novo vychádzajúci debutový album nazvaný Coco.
Motor s valcami do V
Motor s valcami do V môže byť:
Finchley Road (stanica metra)
Rozbor pôdy odložili keď sa pri razení tunelu smerom k stanici odhalilo, že tu presne bol ľadovec, ktorý pokrýval Britániu po celú dobu ľadovú.
Egon Bondy
Egon Bondy, vlastným menom Zbyněk Fišer, (* 20. január 1930, Praha – † 9. apríl 2007, Bratislava) bol český básnik, prozaik a filozof.
Egon Bondy sa narodil ako Zbyněk Fišer v rodine generála čsl. armády. Ako mladý marxista vstúpil v roku 1947 do KSČ. Bezprostredne po „Víťaznom februári“ však odhalil nový režim ako fašistický a v roku 1948 zo strany vystúpil. Po stupňujúcom sa antisemitizme v Sovietskom zväze vydal na protest spolu s priateľmi literárny samizdat Židovské jména, v ktorom uverejnili svoje texty pod židovskými pseudonymami. Zbyněk Fišer si vybral meno Egon Bondy.
V prvej polovici 50. rokov sa stretával s Bohumilom Hrabalom a Vladimírom Boudníkom. Písal poéziu „totálneho realizmu“ a študoval filozofiu. V rokoch 19571961 študoval diaľkovo filozofiu a psychológiu na Filozofickej fakulte Karlovej univerzity a strážil veľrybu v Národnom múzeu v Prahe. Od roku 1967 bol invalidný dôchodca. Koncom 60. rokov mu oficiálne vyšli pod občianskym menom filozofické práce Útěcha z ontologie, Otázky bytí a existence a Buddha.
Keď začiatkom 70. rokov undergroundová skupina The Plastic People of the Universe zhudobnila niektoré Bondyho básne, stáva sa Bondy kľúčovou osobnosťou českého undergroundu. Po novembri 1989 je ako marxista opäť v opozícii voči režimu. Začiatkom 90. rokov prednáša indickú a čínsku filozofiu na Filozofickej fakulte Karlovej univerzity v Prahe a Filozofickej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave. Od polovice 90. rokov žil v Bratislave. Rozpracovával svoj model nesubstančnej ontológie, spieval s Požoň Sentimentál a žil v undergrounde.
Život
Narodil sa ako Zbyněk Fišer v rodine generála česko-slovenskej armády. Koncom štyridsiatych rokov sa spoznal s Karlom Teigem a Závišom Kalandrom a nadviazal priateľstvo s básnikom Ivom Vodseďálkom, nonkonformnou literátkou Honzou Krejcarovou, neskôr s výtvarníkom Vladimírom Boudníkom a spisovateľom Bohumilom Hrabalom. S Honzou Krejcarovo nadviazal aj intímny vzťah a v roku 1949 s ňou pripravil surrealistický zborník „Židovská jména“, ktorý obsahoval 15 textov. Každý autor si zvolil židovské meno ako pseudonym na protest proti antisemitskému podfarbeniu politických súdnych procesov v Sovietskom zväze a v Česko-Slovensku. Od tohoto okamihu Zbyněk Fišer používal meno Egon Bondy.
V nasledujúcich rokoch písal poéziu, sníval o svetovej revolúcii a o ľahkom zbohatnutí a žil na hrane zákona. Vo svojom živote na okraji spoločnosti sa dostal nakrátko aj do väzenia počas svojrázneho výletu (pokusu o emigráciu) do Rakúska. Zažil tu aj kuriózne dobrodružstvo s francúzskou tajnou službou, ktorej ponúkol vykonanie atentátu na vedenie sovietskeho štátu.
Z pokusu samozrejme nebolo nič, ale Bondy aspoň zinkasoval od nich nejaké peniaze.
Záujem o filozofiu, predovšetkým marxistickú, čínsku a indickú ho donútil ku štúdiu. V roku 1957 odmaturoval, toho roku sa dostal na diaľkové štúdium filozofie a psychológie na Filozofickej fakulte Karlovej univerzity, aj keď nepodal načas prihlášku. Uviedol: „''Šel jsem rovnou za děkanem. Ten tam samozřejmě nebyl, ale byl tam jeho tajemník Salač. Byl to alkoholik. Jak jsme na sebe dýchli, tak jsme poznali bratry v triku. Salač mne okamžitě, jakožto dělnického kádra, vzal ke zkušební komisi, že naposled mají ještě přezkoušet mne. A tím to ovšem bylo hotovo...''“
V 70-tych rokoch sa zoznámil s Ivanom Martinom Jirousom, manažérom českej hudobnej formácie The Plastic People of the Universe, ktorá zhudobnila časť jeho textov. V 80-tych rokoch ovplyvnil ranú tvorbu Jáchyma Topola aj J. H. Krchovského.
Bondy sa vo svojej tvorbe nikdy nestotožnil s podobou pofebruárového režimu a stal sa jeho vytrvalým kritikom. Súčasne však v rokoch 19521955, 19611968 pod krycím menom „Klíma“, v 19731977 pod nickom „Mao“ a v 19851989 pod krycím menom „Oskar“ spolupracoval so štátnou bezpečnosťou. Mal veľké výhrady voči politickej situácii po roku 1989. Angažoval sa v ultraľavicových politických formáciách (strana „Levý blok“, príspevky do Haló novin a i.), písal politologické eseje. Hlásil sa aj k trockizmu, neskôr k maoizmu, blízko mal aj k anarchizmu.
V roku 1989 sa presťahoval do mesta Telč, odkiaľ sa v roku 1993 presťahoval do Bratislavy na protest proti rozdeleniu Československa. Tu v rokoch 19931995 vyučoval na univerzite filozofiu. Prekvapivo pôsobil posledné obdobie života aj ako spevák v skupine Požoň sentimental hrajúcej krčmové folklórne piesne.
Z manželstva s Jaroslavou Krčmaříkovou má syna Zbyňka Fišera ml. (1959), príležitostného básnika (zbierka „Lesbický sen“ (1993)). V roku 1963 sa mu životnou družkou stala Julie Nováková (19201994).
Zomrel v pondelok 9. apríla 2007 v Bratislave vo veku 77 rokov na následky popálenín tretieho stupňa, ktoré utrpel po vzplanutí pyžama od cigarety.
Marmande (obec)
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Majstrovstvá Južnej Ameriky v bejzbale 2011
Majstrovstvá Južnej Ameriky v bejzbale 2011 boli v poradí 12. Majstrovstvá Južnej Ameriky v bejzbale mužov, ktoré organizuje Juhoamerická bejzbalová konfederácia (CONSUBE). Konali sa od 12.19. novembra 2011 v Buenos Aires, v Argentíne, za účasti 6 tímov. Argentína bola organizátorom juhoamerického šampionátu tretíkrát, keď predtým hostila turnaj v rokoch 1963 a 2004, oba v Buenos Aires. Všetky zápasy sa odohrali na štadióne Estadio Nacional de Ezeiza. Svoj tretí titul získala domáca 🇦🇷 po finálovom víťazstve nad 🇪🇨.
Toboľsk
Počet obyvateľstva je podľa oficiálnych podkladov federálnych štatistických orgánov 92 900 ľudí (podľa sčítania v roku 2002). Miestna štatistika na celom teritóriu, ktoré je podriadené mestu napočítava 115 000 až 117 000 ľudí. Okrem toho je vo sfére vplyvu mesta rad osád (napríklad Sumkino s asi 5000 obyvateľmi), ekonomicky spojených s mestom. Vcelku teda urbanizovaná zóna s mestským jadrom v centre má okolo 130140 tisíc obyvateľov.
Známe osobnosti
Rímska filozofia
Filozofia rímska je etapa antickej filozofie; sebareflexívna súčasť rímskej kultúry, pre ktorú je charakteristické úsilie obohatiť sa gréckym, najmä helénskym filozofickým myslením. Dôležitým impulzom v tomto smere bola návšteva aténskych vyslancov v Ríme v polovici 2. st. pred Kr., medzi ktorými boli najvýznamnejší predstavitelia vtedy existujúcich gréckých filozofických škôl. Približne od tohto obdobia sa v Ríme rozvíjajú tri filozofické prúdy: rímsky stoicizmus, rímsky epikureizmus a rímsky skepticizmus. Okrem nich sa rozvinul rímsky eklekticizmus a rímsky synkretizmus. Na pôde Rímskej ríše sa rozvíjal ďalej novoplatonizmus, novopytagoreizmus, gnostické učenia a vzniká a rozvíja sa kresťanská filozofia.
Štúdio tanca
Štúdio tanca je profesionálny tanečný súbor pôsobiaci v Banskej Bystrici. Štúdio tanca „približuje publiku súčasný tanec a filozofiu moderného tanečného divadla“. V roku 2013 divadlo oslávilo 15 rokov existencie. Zriaďovateľom organizácie je Banskobystrický samosprávny kraj. Riaditeľkou je od januára 1998 Zuzana Ďuricová Hájková.
Projekty divadla
V repertoári má viac než tridsať tanečných predstavení. Svoje predstavenia uvádza v Banskej Bystrici, na Slovensku aj v zahraničí. Štúdio tanca je organizátorom festivalu moderného tanca Štyri(+1) dni tanca pre Vás, jeho 9. ročník prebehne v priestoroch divadla v októbri 2011. Súbor ponúka aj tanečné workshopy a iné podujatia spojené s tancom. Po dvojročnej príprave Štúdio tanca koncom marca 2011 otvorilo nové priestory v budove bývalého SOU stavebného na Kačici. Pri tejto príležitosti organizuje festival PoOtvárame. Doteraz súbor pôsobil z priestorov Domu kultúry na Námestí slobody.
Financovanie 2015
V strede júla 2015 sa divadlo dozvedelo, že predseda Banskobystrického kraja Marian Kotleba, ako zriaďovateľ nepodpísal prijatie grantu od Ministerstva kultúry vo výške 20 000 €. Jediné oficiálne vyjadrenie od župného úradu pre RTVS znelo: ''„Podpísanie, respektíve nepodpísanie dotačných zmlúv je v plnej kompetencii Mariana Kotlebu. Pri posudzovaní hodnotí nielen finančné, ale aj morálne aspekty predkladaných projektov.“'' Štúdio tanca bolo nútené zrušiť 11. ročník medzinárodného tanečného festivalu Dni tanca, podľa vyjadrenia súboru je „bytostne ohrozená aj samotná prevádzka divadla“.
Hrašné
Hrašné je obec na Slovensku v okrese Myjava.
Polohopis
Leží v severovýchodnej časti Myjavskej pahorkatiny 5 km od Starej Turej. Nadmorská výška obce je 340 m. Obec Hrašné nepredstavuje jeden monolitný celok sústavne zastavenej plochy (obec). Osídlenie je kopaničiarskeho charakteru. Jednotlivé kopanice, osady a samoty sú roztrúsené po celom obvode chotára.
Dejiny
Obec Hrašné vznikla 20. marca 1955 odčlenením od obce Kostolné. Pôvodný názov ešte súčasti Kostolného bol Hrašný vrch. Spolu tak nad Kostolným bolo päť kopaníc nazvaných vrch (Černochov vrch, Hodulov vrch, Hrašný vrch, Polákov vrch a Babulicov vrch). V deň svojho vzniku mala obec 986 obyvateľov. Celá obec mala 13 lokálnych osídlení pomenovaných poväčšine podľa obyvateľov, ktorých mená sa často vyskytovali s názvami: Hodulov vrch, Polákov vrch, Žadovec, U Rumankov, U Taranov, U Václavkov, Bánov, U Biesov, U Zábojníkov, U Vravišov, U Štefíkov, U Tomišov, U Malkov. Niektoré názvy z dôvodu zániku osídlenia zanikli, iné sa zachovali dodnes. Pretekajú tu potoky Rudník a Kostolník. Nosí sa tu variant západoslovenského typu ľudového odevu tzv. myjavský.
Francúzska revolúcia
Francúzska revolúcia môže byť:
Fučík
Fučík:
Jozef Kolarčík
Jozef Kolarčík (prímeno Fintický) (* 8. január 1899, Malý Šariš – † 2. február 1961, Fintice) bol slovenský učiteľ, folklorista, etnograf a zberateľ.
Životopis
Jozef Kolarčík (prímeno Fintický podľa obce Fintice, svojho dlhoročného pôsobiska) sa narodil 8. januára 1899 v Malom Šariši, neďaleko Prešova. Pochádzal z kováčskej rodiny. Otec Jozef narodený 6. mája 1864 v Malom Šariši (bol kováčom na panských dvoroch Meliorisa, Hodóšiho a Szentivániho v Malom Šariši) zomrel roku 1942. Matka Zuzana, rodená Tirdiľová (narodená 4. júla 1869 v Malom Šariši) pochádzala z roľníckej rodiny v Malom Šariši (zomrela v roku 1943). Mal dvoch súrodencov. Najstaršia Veronika bola pôrodnou asistentkou v Petrovanoch a najmladší Imrich sa odsťahoval roku 1925 do Argentíny. Jozef Kolarčík po skončení národnej školy v Malom Šariši (vyučovacím jazykom tu vtedy bola maďarčina) prešiel na gymnázium do Prešova a potom sa zapísal na Evanjelický učiteľský ústav v Prešove. Súčasne navštevoval hudobnú školu v prešovskom Széchényiho kor. V tom čase začal písať básne a zapisovať šarišské ľudové piesne v rodnej obci. Od rodičov dostal dobrú výchovu, ktorá sformovala jeho charakter v pevnú osobnosť s výrazným zmyslom pre pracovitosť a zanietenosť za spoločenské i osobné ideály. Tu načrel do studnice šarišského folklóru, ktorú celý život poznával, študoval, spracovával a sprístupňoval širokým ľudovým vrstvám. Škola rozšírila jeho rozhľad spoločenský i odborný, získal na nej základné hudobné vzdelanie, tak prepotrebné pre zbieranie a zapisovanie piesní a tancov. Jozef Kolarčík po maturite na Evanjelickom učiteľskom ústave v Prešove (1918) 15. augusta 1918 bol zvolený za učiteľa a kantora vo Finticiach a 1. septembra nastúpil na miesto.
Na prvé miesto v jeho záujmoch sa dostal šarišský folklór, so všetkými prejavmi. Spočiatku to boli ľudové piesne z Fintíc a Malého Šariša, ktoré zapisoval a pripravoval zväčša pre potreby svojho ženského spevokolu. Neskôr sa jeho záujem rozšíril na celý región Šariša a okrem piesní sa orientoval aj na tance, zvyky a iné folklórne prejavy. Osobitnú pozornosť už v 20. rokoch venoval zbieraniu a zapisovaniu rusínskych piesní z okolia Makovice od Bardejova k Humennému a rómskemu folklóru. Základom Kolarčíkovej zberateľskej činnosti bol Malý Šariš a Fintice s ich najbližším okolím. Zapísaný folklórny materiál z týchto obcí a ich okolí predstavuje viac ako polovicu folklórnej zbierky Jozefa Kolarčíka-Fintického. Zápisy sú od začiatku jeho pôsobenia vo Fintiaciach (1918) až do smrti (roku 1961). Vo svojom životopise zo začiatku 30. rokov uvádza, že už vtedy mal z tejto oblasti zozbieraných vyše 1.200 šarišských piesní, ktoré „prezrel majster Karol Plicka a univerzitný prof.dr. Orel“, vyše 500 porekadiel, riekaniek a povier medzi ľudom, bohatý fotografický materiál, niekoľko sto metrov filmu typických tancov a pod. K tomu materiálu treba ešte prirátať vyše 300 rómskych piesní, zvykov i povier, pozoruhodnú zbierku rusínskych piesní spod Makovice a početné piesne a iný folklórny materiál zo Zemplína. Kolarčíkova zbierka východoslovenského materiálu obsahovala do 60. rokov neobyčajné bohatstvo ľudovej slovesnosti východného Slovenska.
Kolarčík však aj naďalej pokračoval v intenzívnej zberateľskej činnosti, kde vedľa piesní dôležité miesto zaujali východoslovenské v prevažnej miere šarišské tance, ktorých už koncom 40. rokov mal zapísaných vyše štyridsať. Jozef Kolarčík svojou bohatou zbierkou, svojimi poznatkami o východoslovenskom folklóre, spolu so svojou folkloristickou skupinou sa stal vyhľadávaným a Fintice sa stávali strediskom záujmu o typický šarišský folklór. Prichádzali sem vynikajúci folkloristi (od roku 1930 napr. K. Plicka), folkloristická skupina bola pozývaná na významné celoštátne podujatia (Národopisné slávnosti v Užhorode roku 1931, Pribinove oslavy v Nitre roku 1933 a ďalšie), nahrávala gramofónové platne (napr. len 21. mája 1930 nahrala na platne okolo 55 svadobných a priadkových šarišských piesní), početné nahrávky mala aj roku 1931, 1942 a v ďalších rokoch (39), zúčastnila sa rozhlasových relácií folklórnych pásiem pre stanicu Košice (od roku 1938 Prešov), ktoré pripravoval Jozef Kolarčík zo svojho folklórneho materiálu.
Šrí Aurobindo
Šrí Aurobindo (vlastným menom Aurobindo Ghoš alebo Arabinda Ghoš; * 15. august 1872, Kalkata, India – † 5. december 1950, Puttučéri) bol indický predstaviteľ moderného hinduizmu, významný mysliteľ, verejný činiteľ, básnik, jogín a zakladateľ integrálnej jogy.
Životopis
Narodil sa v Kalkate. Od siedmich rokov chodil do školy v Anglicku kde vyštudoval Kráľovskú akadémiu v Cambridgei. Vo veku 21 rokov sa vrátil do Indie. V nasledujúcich 13 rokoch pracoval ako úradník v meste Barody, prednášal anglickú a francúzsku literatúru na miestnej univerzite a v roku 1906 sa presťahoval do Kalkaty, kde sa stal rektorom Národnej akadémie. Okrem toho sa v týchto rokoch zapojil do aktívneho politického boja za nezávislosť Indie a študoval jej kultúrne a duchovné dedičstvo. V roku 1904 sa rozhodol venovať joge - snažil sa využiť duchovnú silu pre oslobodenie svojej vlasti. V roku 1908 bol Šrí Aurobindo zatknutý kvôli podozreniu z organizovania útoku na jedného z úradníkov britskej koloniálnej vlády a ocitol sa vo vezení. Hrozil mu trest smrti, ale po ukončení vyšetrovania, ktoré trvalo celý rok, bol celkom zbavený obžaloby a oslobodený. V roku 1910 poslúchol vnútorný hlas a opustil „vonkajšiu“ radikálnu prácu a uchýlil sa do Pondichéry, francúzskej kolónie na juhu Indie, aby sa intenzívne venoval joge. Svojimi duchovnými znalosťami, získanými na základe vlastnej skúsenosti, prekonal doposiaľ známe duchovné vedomosti a spoznal, že konečným a zákonitým cieľom duchovného hľadania je plná transformácia človeka, zasahujúca aj jeho fyzickú úroveň, a uskutočnenie božského života na Zemi. K dosiahnutiu tohto cieľa potom zasvätil zostávajúcich štyridsať rokov svojho života.
Rabindranáth Thákur o ňom v roku 1907 povedal, že je to "hlas, ktorý stelesňuje dušu Indie". Romain Rolland ho prehlásil za "najväčšieho mysliteľa našich čias". V Indii je známy ako revolucionár a organizátor národno-oslobodzovacieho hnutia a tiež ako veľký guru (učiteľ) a zakladateľ integrálnej jogy. Bol tiež najväčším básnikom, autorom mnohých poém, básní a básnického eposu Savitri, ktorý sa v Indii nazýva 5. védou.
Sám Šrí Aurobindo, sa vôbec nepovažoval za filozofa (Ach, tá filozofia! Dovoľte mi, aby som vám dôverne oznámil, že som nikdy, nikdy, nikdy nebol filozofom), tým menej za náboženského filozofa. (Hlásať ľudstvu v budúcnosti nejaké náboženstvo nové alebo staré vôbec nie je mojím cieľom: otvoriť cestu, ktorá je ešte zahataná - to je moja koncepcia). Čo sa týka samotných prác Šrího Aurobinda, v roku 1987 v Sovietskom zväze vyšla kniha Objavenie Indie, v ktorej prvýkrát boli publikované niektoré fragmenty jeho prác. No výber samotných prác Šrí Aurobinda, ako aj ich častí, ktoré autori zaradili do uvedeného zborníka sa zdá celkom voľný, dokonca aj pri povrchnom čítaní. V tom istom zborníku je zahrnutá aj krátka biografická črta (autor - V. Kosťučenko), venovaná Šríovi Aurobindovi, v ktorej je charakterizovaný ako "jeden z najvýznamnejších a všestranne nadaných indických mysliteľov nášho storočia", ale hlbšie nie je analyzovaný.
Šrí Aurobindo zomrel 5. decembra 1950. Jeho literárny odkaz obsahuje 35 zväzkov, medzi ktorými sa nachádzajú diela o jeho svetovom názore, rozsiahla korešpondencia so žiakmi, množstvo básní, divadelných hier a grandiózna epická poéma Savitri, ktorá je pôsobivým stelesnením jeho všestranných duchovných skúseností.
Michael Madsen
Michael Madsen môže byť:
Frahelž
Frahelž je obec v Česku v okrese Jindřichův Hradec v Juhočeskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 158 obyvateľov, z toho 75 mužov a 83 žien, pričom priemerný vek v obci bol 43,6 roka (muži 43,0 roka, ženy 44,1 roka).
Cirkevný odev
right|thumb|Čierne solideo Cirkevný odev je odev, ktorým sa vyjadruje príslušnosť alebo postavenie v nejakej cirkvi.
Katolícka cirkev
V katolíckej cirkvi nosia cirkevný odev cirkevní hodnostári, klerici (s nižšími aj vyššími sväteniami) alebo zasvätené osoby. Delí sa na liturgický a neliturgický.
V rímskokatolíckej cirkvi
V rímskokatolíckej cirkvi je neliturgickým odevom je habit (podľa neho sa identifikuje príslušnosť k danému rehoľnému inštitútu) alebo reverenda (čierny neliturgický odev kňazov siahajúci po členky), prípadné civilný odev - rímska košeľa s kolárikom. Liturgický odev je alba, štóla, superpelíca, rocheta, mitra, dalmatika, ornát apod.
U cirkevných hodnostárov je reverenda upravená „odznakmi“, ktoré ukazujú, aký post zastáva daná osoba. Biskup nosí reverendu lemovanú fialovou farbou s fialovým cingulom, kardinál červenou. Táto reverenda u biskupa alebo kardinála môže byť celá v danej farbe. Pápež nosí reverendu bielej farby s bielym lemovaním.
Jediným liturgickým a aliturgickým odevom je u biskupov (prípadne u rehoľníkov) pokrievka hlavy tzv. solideo (prekl. jedine Bohu). Z hlavy sa dáva dole iba pri slávení Eucharistie.
V gréckokatolíckej cirkvi
V gréckokatolíckej cirkvi sú neliturgickými odevmi podriasnik, riasa, mantia, skufia, kamilavka, klobuk (kamilavka so šlemom). Rehoľníci a rehoľníčky zvyknú nosiť habit, podobne ako je to v latinskej cirkvi.
Liturgickými odevmi sú u diakona stichár, narukávniky, orár; u kňaza: stichár (podriznik), epitrachil, pás (pojas), narukávniky, nábederník, felón a u biskupa: stichár, epitrachil, pás, narukávniky, sakkos, nábederník, omofor. Okrem toho si biskup pri liturgických úkonoch oblieka ešte mantiu a berie na seba kríž, panagiu, mitru a nosí biskupskú berlu. Biskup si pri niektorých liturgických sláveniach berie namiesto sakosu presbyterský felón a namiesto mitry kamilavku. Liturgické odevy nosia aj klerici s nižšími sväteniami (čtec stichár, poddiakon stichár, orár ktorý má na chrbte prekrížený).
Hainburg
Hainburg môže byť:
Cirkevný odev
V letnično-charizmatických cirkvách
V letnično-charizmatických cirvách kazatelia a kazateľky špeciálny cirkevný oddev nenosia. Zvyčajne majú oblečený oblek, prípadne iné slušné, zväčša konzervatívne oblečenie.
Evanjelická cirkev a.v.
V Evanjelickej cirkvi ide najmä o dva hlavné kusy odevu a tými sú luterák (talár) a kamža (alba), prípadne biret, podľa potreby. Nie sú civilným odevom a nemajú sa používať mimo Služieb Božích a úkonom s nimi spojenými. Kamža sa na luteráku smie používať výhradne v chráme, no samotný luterák sa môže za určitých okolností používať aj mimo chrámu - napríklad keď farár zastupuje cirkev na verejnosti. V niektorých cirkvách (napr. v Škandinávii a Pobaltí) sa používa alba, štóla a ornát.
Luterák / Talár
náhľad|[[Michal Miloslav Hodža v luteráku]] Luterák je dlhé čierne rúcho s čiernym zamatovým golierom. Zakrýva telo od krku až po nohy a má dlhé rukávy. Na luteráku nesmú byť žiadne ozdoby, gombíky na zapínanie musia byť čierne. S pod čierneho zamatového goliera visia dve biele tabličky z plátna, ktoré taktiež nesmú mať žiadnu ozdobu, je povolený len biely vyšitý krížik. Samotný luterák - bez kamže sa používa na pohreboch, počas adventu, pôstu, pašiových Bohoslužbách a Nedele pokánia. Čierny dlhý luterák má symbolizovať prikrytie naších hriechov a slabostí.
Tabličky
Tabličky sa vyvinuli z goliera a v 19. storočí nabrali svoj význam. Ich symbolickou úlohou je pripomínať dve tabule Božích prikázaní. Nemali by byť zdobené čipkou alebo extravagantnou výšivkou.
Kamža / Alba
Vyvinula sa zo spodnej časti odevu - tuniky, používanej v dobe vzniku kresťanstva v grécko-rímskom svete. Kamža sa nosí na luteráku a používa sa výhradne v chráme. Je z bieleho plátna, avšak nikdy z čipky alebo záclonoviny. Je bez rukávov a mala by byť čo najjednoduchšia, približne o 20cm kratšia, než luterák. Požívajú ju farári, námestní farári, seniori alebo biskupi. Diakoni ju nepoužívajú. Je obradným rúchom pre všetky nedele a sviatky na hlavných Bohoslužbách, okrem vyššie uvedených (obdobie pôstu, pohreby, advent, nedele pokánia), kedy sa používa samotný luterák. V Sliezskej cirkvi evanjelickej a. v., Luteránskej evanjelickej cirkvi a.v. v ČR a v Evanjelickej cirkvi a.v. v Poľsku sa na kamži používajú farebné liturgické stuhy, čo ale nie je praktikou na Slovensku. Belosť kamže má symbolizovať radosť, kresťanskú vieru, Spasiteľa, ktorý sa ako vzkriesený zjavil taktiež v bielom rúchu - tunike, taktiež symbolizuje nový život človeka očisteného od hriechov skrz obetu Ježiša Krista.
Baret
Baret je pokrývka hlavy z čiernej zamatovej látky. Používa sa k luteráku mimo chrámu, podľa potreby (vonkajšie elementy -počasie). Zatiaľ čo kamža sa mimo chrámu nenosí. Je to štvorrohá pokrývka hlavy.
Romantická filozofia
Romantická filozofia je súhrn filozofických názorov predstaviteľov romantizmu, pri ktorých tvorbe dominovala intuícia a umelecké postupy.
Romantická filozofia sa vyznačovala chápaním sveta ako organizmu alebo ako umeleckého diela. Išlo jej o uchopenie plnosti a konkrétnosti života, životného sveta.
Marenla
Marenla je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Pas-de-Calais, v regióne Nord-Pas-de-Calais.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Nouvron-Vingré
Nouvron-Vingré je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Aisne, v regióne Pikardia.
Poloha
Nouvron-Vingré má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Graf vývoja obyvateľstva:
.tp
.tp bola internetová národná doména najvyššej úrovne pre Východný Timor.
Marmont-Pachas
Marmont-Pachas je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Lot-et-Garonne, v regióne Akvitánsko.
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Vojna trojspolku
Vojna trojspolku alebo Paraguajská vojna (v Paraguaji nazývaná Veľká vojna) bola vojna v rokoch 1864 až 1870 medzi Paraguajom na jednej a Brazíliou, Argentínou a Uruguajom na druhej strane. Bol to najkrvavejší konflikt v dejinách Latinskej Ameriky.
Príčiny a vypuknutie vojny
V Uruguaji začal v apríli v roku 1863 vodca Liberálnej strany (Colorados), Venancio Flores, povstanie proti vláde, ktorá bola kontrolovaná Konzervatívnou stranou (Blancos). Toto povstanie podporovala ako Argentína tak aj Brazília. To dostalo uruguajskú vládu do neľahkej situácie a obrátila sa preto, hľadajúc pomoc, na Paraguaj, ktorý mal na vtedajšie podmienky veľké a dobre vycvičené vojsko, ako aj vyspelú ekonomiku a bol považovaný v regióne za veľmoc. V Paraguaji vládol od roku 1862 diktátor Francisco Solano López. López vedel, že regionálna rovnováha síl by sa víťazstvom povstalcov narušila a prijal výzvu Blancos. Obával sa totiž, že Brazílčania a Argentínci by mohli v prípade úspechu v Uruguaji, rovnakým spôsobom postupovať tiež proti jeho vláde. Preto žiadal skončenie brazílskeho zasahovania v Uruguaji. Nakoľko Brazília na jeho výzvu reagovala záporne, zabavil brazílsku loď na rieke Paraguaj, posadil posádku a na palube nachádzajúceho sa guvernéra provincie Mato Grosso do väzenia a vyhlásil Brazílii v decembri roku 1864 vojnu. Na to paraguajské vojsko vniklo do provincie Mato Grosso, kde sa stretlo iba s malým odporom. Brazílčania však sústredili svoje sily na ďaleko dôležitejšie bojisko, na Uruguaj. Tam boli úspešní; 20. februára 1865 dobyli a obsadili hlavné mesto Montevideo a dosadili Floresa za prezidenta. Tým bola vojna v Uruguaji pre Paraguajom podporovanú stranu prehraná. thumb|left|Francisco Solano López, Paraguajský diktátor. Aby mohol zakročiť proti brazílskym oddielom v Uruguaji, žiadal López od argentínskeho prezidenta Bartolomea Mitru povolenie k prechodu jeho vojska cez argentínsku provinciu Corrientes. Argentína, ktorá bola vo vojne oficiálne neutrálna, de facto ale nechala brazílske loďstvo pohybovať sa vo svojich výsostných vodách, odmietla. Na to nasledovalo 18. marca 1865 vypovedanie vojny Paraguaja Argentíne. López disponoval dobre vycvičeným vojskom o sile asi 60.000 mužov (38.000 mužov v pozemnej armáde, 22.000 v námorníctve a milícii národnej gardy), proti nepripravenému protivníkovi, ktorý zo začiatku mohol povolať iba asi 28.000 mužov (Brazília 16.000, Argentína 8.000 a Uruguaj 4.000).
Priebeh bojov
Paraguajské oddiely postupovali cez Corrientes rýchlo, nenarazili tu na temer žiadny odpor a dobyli mesto Corrientes. 1. mája 1865 spojili sa Brazília, Argentína a Uruguaj a vytvorili trojspolok podpísaním zmluvy o spoločnom postupe vo vedení vojny proti Paraguaju. Zaviazali sa, že budú postupovať spoločne až do úplnej porážky Lópeza. Spojeneckú armádu do boja s Paraguajom viedli Argentinec Bartolomé Mitre, Uruguajec Venancio Flores a Brazilec Lois Ozorio. 200px|right|thumb|Bartolomé Mitre 11. júna 1865 sa odohrala námorná bitka pri Riachuelo. Brazílske loďstvo vedené Franciscom Manuelom Barrosom da Silva bitku vyhralo a úplne zničilo silné paraguajské loďstvo a predišlo tak okupácií Argentíny cez Paraguaj. Táto bitka tak prakticky predurčila ďalší priebeh vojny, pretože umožnila spojencom kontrolu ústia La Platy.
V auguste a septembri 1865 museli Lópezove oddiely podstúpiť dve ťažké porážky. Jednu pri Yatay od jednotiek Venancia Floresa, druhú pri Uruguayana od Mitreho. Mitre mohol teraz v Paraguaji operovať už so 47.000 mužmi. López musel opustiť svoje pozície pri Itapua. 24. mája 1866 rozbili Lópezovu armádu v bitke pod Paso de Patria, kde paraguajci utrpeli ťažkú porážku. Údaje o ich stratách silno kolíšu, no na každý prípad stratili tu svojich najlepších vojakov. Ale spojenci premeškali možnosť hneď uchopiť iniciatívu a tak mohol Paraguaj mobilizovať, zoskupiť sa a doplniť stavy vojska. 200px|right|thumb|Bitka pri Curupaiti (1866) Brazílske loďstvo so svojim silným delostrelectvom ovládalo rieky Paraná a Paraguaj; to znemožňovalo využitie spojenia Paraguajcov s Atlantickým oceánom. Spojenci chceli postupovať pozdĺž rieky Paraguay k hlavnému mestu Paraguaja Asunción, ktorý leží práve pri tejto rieke. K tomu ale museli najskôr dobyť pevnosť Humaita. Prvý útok na pobrežné pozície Curupaiti, južne od Humaita, bol v septembri 1866 paraguajcami odrazený. Vo februári 1867 sa musel Mitre pre vnútropolitické problémy vrátiť do Buenos Aires. Najvyššie velenie spojencov prevzal brazílsky generál Luís Alves de Lima e Silva, neskorší Duque de Caxias. V oboch armádach zúrila cholera. V júli 1868 museli Paraguajci Humaita bez boja opustiť. Napriek úspechom aliancie stretla sa vojna v Brazílii, Uruguaji a Argentíne s únavou z vojny. Opakovane prichádzalo v priebehu vojny k želaniam s cieľom skončiť boje. Tieto pokusy stroskotali hlavne na tom, že López nebol ochotný odstúpiť.
V decembri 1868 došlo pri Lomas Valentinas neďaleko od Asunciónu k poslednej veľkej bitke. Obe strany utrpeli veľké straty a na jej konci bola paraguajská armáda zničená. López musel hlavné mesto Asunción opustiť a stiahnuť sa na sever. 1. januára 1869 vtiahli brazílske jednotky pod velením Hermesa Ernesta da Fonsecu, otca neskoršieho prezidenta Hermesa Rodriguesa da Fonsecu do Asunciónu. 5. januára nasledoval Caxias s ostatnými jednotkami. López nechcel kapitulovať ale umožnil to deťom a starcom a premiestnil hlavné mesto do Piribebuy.
V záverečnej fáze vojny, 22. marca 1869, prevzal Gaston d'Orleans, gróf z Eu, zať brazílskeho cisára, najvyššie velenie aliančného vojska. Osvedčil sa ako schopný veliteľ a doviedol vojnu k víťaznému koncu. V auguste 1869 padol Piribebuy. Aliančné oddiely prenasledovali zvyšky z Lópezovej armády po Paraguaji.
Na severovýchode Paraguaja zhromaždil López ešte raz niekoľko tisíc bojovníkov okolo seba. 1. marca 1870 bola táto skupina pri Aquirabáne porazená a López, keď sa nechcel nechal zajať, zabitý.
Dôsledky vojny
V mierovej zmluve z 20. júna 1870 musel Paraguaj prenechať asi 144.000 km², približne 50 percent svojho územia Brazílii a Argentíne. Argentína zabrala región Misiones a časť regiónu Chaco medzi riekami Bermejo a Pilcomayo. Brazília pričlenila získané územia k provincii (neskôr spolkový štát) Mato Grosso; po členení Mato Grosso v roku 1979 patrí dnes územie k brazílskemu spolkovému štátu Mato Grosso do Sul. Posledné brazílske okupačné vojská sťahovali zo zvyšku Paraguaja až v roku 1876.
Paraguajská légia
Po vypuknutí vojny formovali sa členovia Asociacion Paraguaya nachádzajúci sa vo vyhnanstve do Legion Paraguaya. Vodcovia legionárov boli Juan Francisco Decoud a Fernando Iturburu. Až 20. marca 1869, krátko pred koncom vojny, dovolil im generál Emilio Mitre, ako vlastná jednotka bojovať pod paraguajskou vlajkou. Väčšina legionárov sa vrátila po skončení vojny do Paraguaja a zabezpečila si vplyvné pozície. Až do dnes sú členovia odídení z Liberálnej strany označovaní ako legionári, hoci 23 zakladajúcich členov vtedajšej strany Colorado boli členmi légie.
Philip Pullman
Philip Pullman (* 19. október 1946, Norwich, Spojené kráľovstvo) je britský spisovateľ.
Už v detstve stratil otca, ktorý bol pilotom Royal Air Force. Vyrastal tak len so svojou matkou, nevlastným otcom a so svojim starým otcom, ktorý bol kňaz na anglickom vidieku. Nejaký čas študoval v Oxforde na Exeter College. Neskôr niekoľko rokov učil angličtinu na strednej škole, skôr ako sa stal asistentom na Westminster College takisto v Oxforde. Žije v Oxforde so svojou ženou Jude. Má dvoch synov - Jamieho a Toma.
Cauchyho-Schwarzova nerovnosť
Cauchyho-Schwarzova nerovnosť (iné názvy:Buňakovského nerovnosť, Cauchyho-Buňakovského nerovnosť, Schwarzova nerovnosť, Cauchyho-Buňakovského-Schwarzova nerovnosť) je matematická nerovnosť pochádzajúca z oblasti lineárnej algebry, ktorá má širokú škálu aplikácií napríklad v matematickej analýze, či teórii pravdepodobnosti. Všeobecná formulácia Heisenbergovho princípu neurčitosti je odvodená na základe Cauchyho-Schwarzovej nerovnosti v Hilbertovom priestore čistých kvantových stavov.
Znenie nerovnosti
Nech x a y sú vektory daného unitárneho priestoru nech označuje skalárny súčin vektorov x a y v danom unitárnom priestore. Potom Cauchyho-Schwarzova nerovnosť hovorí, že
Odmocnením oboch strán nerovnosti (skalárny súčin je vždy nezáporný) je možné dostať ekvivalentný tvar Cauchyho-Schwarzovej nerovnosti:
kde \|x\| je norma vektora x.
Dôležité špeciálne prípady
Asi najčastejšie využívaným špeciálnym tvarom Cauchyho-Schwarzovej nerovnosti je jej formulácia pre euklidovský priestor. V takomto prípade dostávame
čo býva niekedy označované ako diskrétny tvar Cauchyho-Schwarzovej nerovnosti.
Ďalej, relatívne často používaným špeciálnym prípadom je priestor L^2, v ktorom má nerovnosť tvar
čo býva označované aj ako spojitý tvar Cauchyho-Schwarzovej nerovnosti.
Askalafos (syn Area)
Askalafos (Askalafos) je v gréckej mytológii syn boha Area a Astyochy, kráľ minyjského Orchomena. Homér v druhom speve epického diela Iliada uvádza, že jeho matku Astyochu, cnostnú pannu, pripravil o panenstvo boh vojny Ares, keď vošiel jednej noci potajomky do jej spálne. Plodom tohto spojenia bol potom Askalafos a Ialmenos.
Askalafos bol jeden z mnohých urodzených mladíkov uchádzajúcich sa v Sparte o ruku krásnej Heleny. Helena si nakoniec za manžela vybrala Menelaa, syna mykénskeho kráľa Atrea, ktorý potom po Tyndareovi nastúpil na spartský trón.
O desať rokov neskôr, zavítal do Sparty Paris, syn trójskeho kráľa Priama a počas Menelaovej neprítomnosti Helenu uniesol. Napriek početným vyslancom, ktorých Menelaos posielal za Priamom, Trójania odmietli najkrajšiu zo žien vrátiť. Menelaov brat mykénsky kráľ Agamemnón nato vyzval všetkých achájskych kráľov, aby im pomohli pomstiť túto urážku a vyhlásili Priamovi vojnu. Pod velením Askalafa a jeho brata Ialmena potom Minyjci vypravili proti Tróji tridsať vyhĺbených korábov. Achájci po desaťročnom boji Tróju porazili. Askalafos sa však konca vojny nedožil, zahynul rukou Déifoba, syna trójskeho kráľa Priama.
Antický autor Apollodoros z Atén zaznamenal, že Askalafos a Ialmenos boli tiež učastníci výpravy Argonautov, ktorí sa na lodi Argó plavili po zlaté rúno do Kolchidy. Podľa Hygina, bratia Askalafos a Ialmenos pochádzali z Argu a ich rodičia boli Lykos a jeho manželka Pernis.
Hadravova Rosička
Hadravova Rosička je obec v Česku v okrese Jindřichův Hradec v Juhočeskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 56 obyvateľov, z toho 26 mužov a 30 žien, pričom priemerný vek v obci bol 44,0 roka (muži 45,5 roka, ženy 42,6 roka).
Štefánia Belgická
Štefánia Belgická (celým menom Štefánia Klotilda Louisa Hermína Mária Charlotta) (* 21. máj 1864, Laeken, Belgicko – † 23. august 1945, Pannonhalma, Maďarsko) bola belgická princezná, saská vojvodkyňa a rakúska korunná princezná, druhá dcéra belgického kráľa Leopolda II. (* 1835 – † 1909) a Márie Henrietty Habsbursko-Lotrinskej (* 1836 – † 1902), manželka rakúskeho korunného princa Rudolfa.
Mladosť
Princezná Štefánia, plným titulom „Štefánia Belgická, princezná zo Saska-Coburgu a Gothy, vojvodkyňa zo Saska, rakúska a uhorská korunná princezná a kňažná von Lónyay“ sa narodila v zámku Belvedere v belgickom Laekene neďaleko Bruselu.
Manželstvo s následníkom rakúskeho trónu
Ako 17-ročná sa zaňho aj vo Viedni, v augustiniánskom kostole, 10. mája 1881 vydala. Do tohto manželstva vkladal habsburský dom i celé Rakúsko veľké nádeje. Štefániu viedenské obyvateľstvo prijalo s nadšením vo viere v skoré narodenie pokračovateľa rodu a po Rudolfovi i jeho nástupcu na cisárskom tróne. Jej postavenie v cisárskej rodine však už od samého počiatku bolo obťažné. Cisárovná Alžbeta nevestou pohŕdala a cisár František Jozef I. sa k nej správal nanajvýš odmietavo. left|thumb|Štefánia s manželom Rudolfom I vzťah medzi manželmi čoskoro po svadbe dostával trhliny najmä kvôli Rudolfovmu neviazanému spôsobu života. V prvých rokoch manželstva sa Rudolf snažil aspoň o zachovanie zdania dobrého vzťahu navonok. Štefánia bola presvedčená, že k normálnemu súžitiu príde po narodení potomka.
Štefániino tehotenstvo napokon prinieslo narodenie jedinej dcéry Alžbety Márie (* 1883 – † 1963). Pretože však (v súvislosti so Štefániinou neplodnosťou) už nebola nádej, že manželstvo prinesie očakávaného mužského potomka, začalo sa čoraz častejšie hovoriť o rozvode. No k tomuto aktu nedošlo. Šesť rokov po narodení svojej dcéry Rudolf svoj škandálmi ovenčený život ukončil. Dňa 30. januára 1889 na zámku Mayerling zavraždil svoju milenku Mary, barónku Vetserovú a následne spáchal samovraždu.
Štefánia vdovou
Mladej vdove sa tým náhle rozplynula budúcnosť manželky panovníka habsburskej monarchie. Nevyšiel ani druhý pokus jej svokra, cisára Františka Jozefa I., aby sa vydala za druhého následníka trónu Františka Ferdinanda d´Este.
Po smrti svojho manžela Štefánia bola nútená spoznať spoločenské mravy panujúce na viedenskom cisárskom dvore v plnej nahote. Prísna etiketa habsburského domu okliešťovala jej výsady. Štefánia nesmela zastupovať neprítomnú cisárovnú pri dvorských ceremóniách. Cisár František Jozef I. sa k nej správal rezervovane, vyhýbala sa jej i dvorská kamarila. Habsburský dvor jej dával najavo, že už nie je žiadúca. Začala podnikať dlhé poznávacie cesty po Európe.
Nové manželstvo
Po jedenásťročnom vdovstve a neustálom cestovaní sa opäť vydala, tentoraz za obyčajného uhorského grófa Eleméra Lónyaya (Elemér Lónyay von Nagy-Lónya a Vasaros-Nameny), ktorý nepochádzal z panovníckeho rodu. Mohol sa popýšiť iba grófskym titulom, i ten dostal len štyri roky pred sobášom. Išlo teda o morganatický (nerovný) sobáš, s ktorým sa cisár napokon zmieril a súhlasil s ním. right|thumb|Gróf Elemér Lónyay, druhý Štefániin manžel Svadba sa konala 22. marca 1900 na zámku Miramare v talianskom Terste a znamenala pre oboch manželov stratu na spoločenskom poli. Princezná Štefánia bola úplne vylúčená z habsburského domu a musela sa vzdať všetkých titulov, za čo ju cisár František Jozef odškodnil ročnou apanážou 100 000 zlatých doživotnej renty. Princeznin otec sa však s dcériným sobášom nikdy nezmieril. Len na naliehanie cisára jej ponechal titul belgickej princeznej a apanáž vo výške 50 000 frankov ročne, ktorá jej podľa svadobnej zmluvy s korunným princom Rudolfom náležala.
Manželia sa po sobáši stiahli zo spoločenského života a utiahli sa do súkromia. Spoločne si kúpili kaštieľ v Oroszvári (dnešné Rusovce) neďaleko Bratislavy, kam sa v roku 1906 nasťahovali. Napriek odmietaniu viedenského dvora, príbuzných a spoločenským ústrkom prežili obaja manželia veľmi láskyplné a harmonické manželstvo a zostali spolu až do posledných chvíľ svojho života. Aj po rokoch mnohí obyvatelia Rusoviec s láskou spomínali na grófsky pár.
Po skončení druhej svetovej vojny v dôsledku spoločenských udalostí, pokročilého veku a choroby, odkázali všetok majetok benediktínskemu kláštoru v maďarskej Pannonhalme, kde sa princezná na sklonku života uchýlila a napokon tu zomrela. Kláštor dodnes spravuje jej pozostalosť. Jej manžel ju prežil o jeden rok a zomrel 20. júla 1946 v Budapešti.
EuroVelo
EuroVelo je sieť európskych cyklotrás, ktorú spravuje Európska cyklistická federácia (ECF) ako projekt 17 diaľkových trás naprieč celým európskym kontinentom. Celková dĺžka projektovaných trás je cez 90 000 km, z ktorých bolo v novembri 2019 cez 45 000 km v prevádzke.
Trasy projektu EuroVelo sú hlavnými dopravnými trasami naprieč Európou, vytvárajú hlavné cyklodopravné koridory na regionálnej a miestnej úrovni, slúžia pre cyklistov dopravujúcich sa bicyklom ale aj cykloturistom na rekreáciu. Trasy majú podliehať štandardom určeným ECF, sú tvorené ako existujúcimi cyklocestami a cestami, tak aj s navrhovanými a plánovanými cyklistickými cestami, ktoré sú potrebné pre ich prepojenie. Trasy sú postupne budované po častiach, na území Slovenska je financovanie zabezpečené prostredníctvom Európskych fondov alebo zo zdrojov samospráv.
História
Myšlienka vytvorenia siete medzinárodných cyklistických trás pokrývajúcich Európu sa zrodila v roku 1995. Pôvodne ju koordinovali ECF, De Frie Fugle (Dánsko) a Sustrans (Spojené kráľovstvo) a pôvodným plánom bolo vytvorenie 12 cyklistických trás naprieč Európou. Od augusta 2007 prebrala za tento projekt plnú zodpovednosť ECF.
Doteraz poslednou trasou, ktorá pribudla do siete je EuroVelo 14 - Vody strednej Európy, ktorá vedie cez Rakúsko a Maďarsko.
Maresquel-Ecquemicourt
Maresquel-Ecquemicourt je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Pas-de-Calais, v regióne Nord-Pas-de-Calais.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Mauren
Mauren je obec v Lichtenštajnsku. Má okolo 3 700 ( z eng. wkiki. ) obyvateľov. Prvá písomná zmienka pochádza z roku 1178 (mesto sa volalo Muron).
Michael Madsen (hokejista)
Michael Madsen (* 21. november 1980) je bývalý dánsky hokejový brankár.
Klubový hokej
V sezóne 2005/06 bol hráčom klubu Herleve Hornets v najvyššej dánskej súťaži.
Reprezentácia
Dánsky reprezentačný tréner Mikael Lundström ho nominoval na Majstrovstvá sveta 2006 v lotyšskej Rige, do bránky sa však nedostal, pretože všetky zápasy odchytal Peter Hirsch. Na drese nosil číslo 30.
Noyales
Poloha
Noyales má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Noyales má 171 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
Richard Heinrich Avenarius
Richard Heinrich Avenarius (* 19. november 1843, Paríž, Francúzsko – † 18. august 1896, Zürich, Švajčiarsko) bol švajčiarsky filozof, zakladateľ empiriokriticizmu.
Avenarius uskutočnil genetický rozbor myslenia, rozbor funkcie a genézy vedenia; pýtal sa na biologický prospech uskutočňovaného vedenia; vypracoval psychologickú teóriu poznania a program filozofie skúsenosti; kládol otázky týkajúce sa zmyslu vedeckých tvrdení a dosahu ich platnosti. Avenariovi ide o návrat k prirodzenosti, k prirodzenému pohľadu na svet, ktorý je zatemňovaný nekritickým preberaním predsudkov, ktoré sa zrodili vo vede v priebehu stáročí. Táto túžba po návrate k prirodzenosti, snaha očistiť skúsenosť od všetkých dodatkov vložených do nej neprávom, zbližuje empiriokriticizmus s duchom moderných ideových prúdov, ktoré sa odvracajú od ideálov racionalizácie sveta a hľadajú čistú, prirodzenú situáciu človeka vo svete (prirodzený svet).
Avenariova filozofia sa vyznačuje aktivistickou orientáciou: človek sa odlišuje od všetkého ostatného činným postojom k svetu a nie trpným prepisom tohto sveta. Odhalenie čistej skúsenosti nie je objavením situácie zrkadla, v ktorej by sa mal ocitať človek; táto situácia je situáciou prirodzeného a spontánneho organizátora všetkého daného.
Introjekcia
Introjekcia je podľa Avenaria vkladanie predstáv (ako vnútorných stavov) o častiach okolia do človeka, čím dochádza k rozštiepeniu jednotného empirického sveta na svet vnútorný a svet vonkajší, na objekt a subjekt. Introjekcia je proces, ktorým vznikol pojem duše, nesmrteľnosti, ducha.
Marest
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
William Morton
William Thomas Green Morton (* 9. august 1819, Charlton, Massachusetts – † 15. júl 1868, New York, USA) bol americký stomatológ, propagátor a priekopník anestézie.
Milan Dobeš
Milan Dobeš (* 29. júl 1929, Přerov) je slovenský maliar, grafik, tvorca inštalácii a objektov, momentálne žije a tvorí v Bratislave.