cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Mičakovce
Dejiny
Prvá písomná zmienka o obci je z roku 1390 ako Mikeuagasa. Obec patrila do Šarišskej župy, panstvu Čičava, od roku 1493 panstvu Stropkov. Značná časť obyvateľov bola aktívne zapojená do Rákociovského povstania. V roku 1720 bola úplne opustená. O šesťdesiat rokov, neskôr obec už v roku 1787 mala 13 domov a 85 obyvateľov.
V roku 1828 mala 15 domov a 113 obyvateľov.
V okolitých lesoch obyvatelia z bukového dreva pálili drevené uhlie. Koncom 19. storočia v obci boli vysťahovalecké tendencie za prácou a za lepšími sociálnymi podmienkami.
Za I. ČSR v obci sa rozvíjala spravidla len poľnohospodárska výroba. Časť obyvateľov po čiastočnom spriemyselnení Slovenska hľada prácu aj v priemyselných podnikoch vznikajúcich v Giraltovciach. Za socializmu v obci bolo založené jednotné roľnícke družstvo, kde väčšina obyvateľov pracuje na družstve v rastlívnej a živočíšnej výrobe. Obhospodárovania poľnohospodárskej pôdy má priemyselný charakter a bola dosiahnutá pomerne vysoká produktivíta práce. Mladá generácia pracujú v priemyselných podnikov v Košiciach, Prešove a Giraltovciach.
Ihuru
Ihuru je neobývaný ostrov na atole Káfu na Maldivách.
Petrolej
Petrolej sa získava frakčnou destiláciou ropy pri teplote 150 °C až 275 °C, v destiláte zmesi prevládajú uhľovodíky s počtom uhlíkov v reťazci 6 až 16.
Tlstý javor (vrch)
Tlstý javor je vrch vo Veporských vrchoch, krajinnom celku Slovenského rudohoria. Leží nad obcou Sihla, približne južne od Brezna.
Poloha
Nachádza sa v strednej časti Veporských vrchov, na hranici geomorfologických podcelkov Balocké vrchy a Sihlianska planina. Leží v Banskobystrickom kraji, v okrese Brezno a zasahuje na katastrálne územie obce Čierny Balog a Sihla. Najbližšími sídlami sú južne situovaná Sihla, Drábsko a Lom nad Rimavicou, severne sa nachádza Čierny Balog.
Opis
Tlstý javor leží v centrálnej časti Veporských vrchov, v hlavnom hrebeni medzi Obrubovancom a Dlhým grúňom, nad sedlom Tlstý javor. Severne sa nachádza Ludkov vrch, Krížne a Nad Skalicou , východne Ramža , Dlhý grúň , Klenovský Vepor , Machnáčov grúň , Šopisko , Nad Králičkou  a Tri chotáre , južne Dlhý grúň , Sedmák , Drahová , Čierťaž , Skalka  a Žabec  a západne Pätina , Obrubovanec  a Zákľuky. Oblasť patrí do povodia Hrona; na južných svahoch pramení Kamenistý potok, vodu zo severných svahov odvádza Korytársky potok, oba smerujúce do rieky Čierny Hron. Vrchol traverzuje červeno značená turistická Rudná magistrála. Na svahoch sú rozsiahle poľany, využívané na pasenie dobytka a oviec. Východným úbočím cez rovnomenné sedlo prechádza cesta II/529 z Hriňovej do Brezna.
Výhľady
Vrcholovú časť pokrýva súvislý lesný porast, ktorý neumožňuje rozhľad. Z blízkych horských lúk je však možné pozorovať okolité vrchy Veporských vrchov, Nízke Tatry, Spišsko-gemerský kras a Poľanu.
Ivan Andrejevič Krylov
Ivan Andrejevič Krylov (* 13. február 1769, Moskva, Ruská ríša – † 21. november 1844, Petrohrad, Ruská ríša) je najznámejší ruský bájkar a pravdepodobne najepigramickejší zo všetkých ruských autorov. Bol bývalý dramatik a novinár, svoj skutočný žáner objavil až vo veku 40 rokov. Zatiaľ čo veľa z jeho prvých bájok vychádzalo voľne z Ezopovych a La Fontainovych bájok, neskôr boli bájky jeho originálnym dielom, často so satirou.
Klobučnícka ulica
Klobučnícka ulica je ulica:
NGC 4390
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 12,6.
Chambon-sur-Voueize (kantón)
Chambon-sur-Voueize je francúzsky kantón v obvode Aubusson v departemente Creuse v regióne Limousin. Tvorí ho 11 obcí.
Kagi
Kagi je neobývaný ostrov na atole Káfu na Maldivách.
Zoznam chránených území v okrese Topoľčany
Toto je zoznam chránených území v okrese Topoľčany aktuálny k roku 2017, v ktorom sú uvedené chránené územia v oblasti okresu Topoľčany.
2240 Tsai
2240 Tsai je planétka s priemerom 27 km, ktorú objavil Harvard Observatory 30. decembra 1978.
98 Ianthe
98 Ianthe je planétka s priemerom 108 km, ktorú objavil nemecko-americký astronóm Christian Heinrich Friedrich Peters 18. apríla 1868.
Maignelay-Montigny
Maignelay-Montigny môže byť:
Baba (Malé Karpaty)
Baba alebo Pezinská Baba je sedlo v hlavnom hrebeni Malých Karpát, v podcelku Pezinské Karpaty medzi vrchmi Konské hlavy  a Čmeľok.
Krautrock
Krautrock je všeobecný názov pre experimentálnu hudobnú scénu, ktorá sa objavila v Nemecku koncom 60-tych rokov a získavala si popularitu počas celých 70-tych rokov, a to najmä vo Veľkej Británii. DJ rádia BBC John Peel je považovaný za šíriteľa krautrocku mimo nemecky hovoriacich štátov.
Baba (Malé Karpaty)
Sedlom prechádza cesta II/503 z Malaciek do Pezinka a červeno-značkovaná turistická trasa Štefánikova magistrála (súčasť medzinárodnej európskej trasy E8), vedúca po hrebeni pohoria zo severu na vrch Devín a križuje sa s modro-značenou trasou z Perneka do Pezinku.
Areál Pezinská Baba je v súčasnosti strediskom zimnej aj letnej turistiky. K dispozícii sú tri lyžiarske vleky, dva slalomové svahy s umelým osvetlením, lyžiarska turistická trasa po hrebeni pohoria. Ubytovanie poskytoval horský hotel Baba, viaceré podnikové chaty, sú tu bufety, parkovisko i autobusová zastávka. Priamo v sedle sídli aj pobočka NAMK SR.
Krautrock
Pôvod termínu
Termín krautrock bol pôvodne vtipom vytlačeným v britskej hudobnej tlači (napr. New Musical Express a Melody Maker), kde „krautrock“ našiel odozvu v undergroundovej scéne.
Charakteristika
Krautrock je vyberavý a často veľmi originálny mix post-psychedelického rušenia a náladového progresívneho rocku v zmesi s nápadmi súdobej experimentálnej klasickej hudby (hlavne skladateľ Karlheinz Stockhausen, pokým napríklad Irmin Schmidt a Holger Czukay zo skupiny Can predtým študovali) a z nových experimentálnych smerov, ktoré sa objavili v jazze počas 60-tych a 70-tych rokov (hlavne free jazzové časti od Ornette Colemana či Alberta Aylera).
Členovia krautrockových hudobných skupín boli v mnohých prípadoch mladí ľavicoví intelektuáli, bojujúci proti systému svojou experimentálno hudbou.
Typické skupiny hrajúce krautrock v 70-tych rokoch boli Tangerine Dream, Faust, Can, Amon Düül II, Ash Ra Tempel a iní, združení s kolínskymi hudobníkmi a inžiniermi Dieterom Dierksom a Connym Plankom ako Neu!, Kraftwerk a Cluster.
Znak krautrocku je zmes rockovej hudby a nástrojov „rockových skupín“ (basová gitara, gitara, bicie) s elektronickými nástrojmi a štruktúrou, často s tým, čo sa dnes nazýva citlivosť ambientnej hudby. Spoločný rytmus v hudbe bol 4/4 beat, často nazývaný „motorik“ v anglickej hudobnej tlači.
Kohútova ulica
Kohútova ulica je ulica:
Funadú
Funadú (ang. Funadhoo) môže byť ostrov:
Budova bývalej radnice v Devínskej Novej Vsi
Bývalá radnica mestskej časti Devínska Nová Ves v Bratislave je historická budova, v ktorej donedávna sídlil miestny úrad. Dnes v nej sídlia rôzne súkromné firmy a Turistická informačná kancelária Devínskej Novej Vsi.
Dejiny výstavby
Bola postavená v klasicistickom štýle v začiatkoch 18. storočia.
Poloha
Nachádza sa na Istrijskej ulici č. 49 v pamiatkovej zóne Devínskej Novej Vsi.
Využitie
Pôvodne slúžila ako tridsiatková stanica, kde sídlil colný úrad na pomedzí medzi Uhorskom a Rakúskom. Z prevážaného tovaru sa vyberal v naturáliách tzv. tridsiatok. Takýto tovar sa potom načas skladoval v pivniciach, následne predával a výnos bol plánovaným príjmom kráľovskej pokladnice.
Do roku 2004 v budove sídlil miestny úrad v Devínskej Novej Vsi. V súčasnosti sú kancelárske priestory prenajaté a okrem iného tu sídli aj Turistická informačná kancelária.
Externé odkazy
Pamiatkový úrad SR
Carrie
Carrie je prvý publikovaný (prvé vydanie v počte 30 000 výtlačkov vyšlo 5. apríla 1974) a zároveň najkratší román Stephena Kinga, za ktorý dostal honorár štyritisíc dolárov. Mohol zanechať nudnú prácu (pracoval totiž ako zamestnanec práčovne) a stať sa tým, kým túžil byť - spisovateľom. Rukopis Carrie odmietlo tridsať rôznych vydavateľstiev a znechutený King rukopis najprv zahodil. Jeho manželka ho však presvedčila, aby sa nevzdával, čo sa rozhodne vyplatilo.
Román je zo začiatku písaný žánrom dievčenského románu s prvkami psychologického, záver je hororový, keď sa z utiahnutého a nešťastného dievčaťa stáva krvilačná beštia. Má aj prvky gotického románu, ktorého typickými atribútmi sú tajomno, des a nadprirodzené javy. Hororové monštrum zabíja, je neprirodzené, „znásilňuje poriadok prírody“. Nadprirodzený jav sa stáva hrozivou, nebezpečnou agresiu. Pre viaceré šokujúco krvavé scény a zobrazenie ničivej nenávisti a deštrukcie patrí Carrie k najčastejšie zakazovaným knihám na amerických školách a filmová verzia je zakázaná vo Fínsku. Samotný dej, ktorý sa točí okolo plachého stredoškolského dievčaťa Carrie, ktorá využíva svoje novo objavené telekinetické schopnosti ako nástroj pomsty voči tým, ktorí ju podpichovali, je prelínaný textom vo forme výpiskov z kníh, článkov z novín a listov, čo vytvára dojem skutočnej udalosti.
Kniha je venovaná Kingovej žene Tabithe: "Toto je pre Tabby, ktorá ma do toho dostala - a potom ma z toho podmienečne zachránila."
Členenie knihy
Kniha je rozdelená na 3 časti – Krvaviny, Plesoviny, Ruiny. Príbeh je situovaný do obdobia pred plesom, počas plesu a po plese. Hlavná téma je doplnená vedľajšími epizódami a odbočkami, čo trochu spomaľuje dej. Máme na mysli najmä citácie z novín, spomienky zo života protagonistov a teoretické úvahy o telekinetických schopnostiach. Dej nie je chronologický, autor skáče z jedného motívu na druhý, strieda uhly pohľadu a tiež typy rozprávačov. Stiera hranicu medzi minulosťou a prítomnosťou.
Jazyk
Kniha je napísaná prevažne slangovou podobou, slang mladých tínedžerov. Je tu množstvo citovo zafarbených slov, pozitívne i negatívne, je tu aj množstvo vulgarizmov. Tieto slová sa však do knihy hodia. Sú funkčné, pomáhajú totiž vytvoriť obraz o americkej mládeži.
Dej
Kniha rozpráva o osude Carietty „Carrie“ Whiteovej, tínedžerky z Chamberlainu v štáte Maine, ktorú od detstva psychicky týra jej matka, šialená náboženská fanatička Margaret Whiteová. Otec zomrel krátko po Cariinom počatí a Margaret je presvedčená, že jej tehotenstvo je boží trest za „hriech spojenia“ (tento hriech považuje aj za dôvod, prečo jej narástli prsia, ktoré nazýva „mechyšpiny“). V takomto duchu vychováva aj svoju dcéru, viackrát týždenne usporadúva doma bohoslužby, na ktorých vystupuje ako kňaz a za hriechy (ako napríklad červené šaty, či rozhovor s hriešnou susedkou) trestá Carrie zatvorením do pivnice na niekoľko hodín alebo dní. A tak Margaret vychová z Carrie outsiderku, čudáčku a obeť šikany. Na začiatku románu dostane šestnásťročná Carrie svoju prvú menštruáciu v sprche po hodine telocviku. Keďže jej matka o „prekliatí krvi“ nikdy nič nepovedala, Carrie nevie, čo sa s ňou deje a myslí si, že vykrváca a zomrie.
Jej spolužiačkam ani nenapadne, že by to mohla byť jej prvá menštruácia - využijú túto situáciu, aby ju šikanovali. Pod vedením Chris Hargensenovej, najkrajšieho a najpopulárnejšieho dievčaťa na škole, hádžu do vydesenej Carrie tampóny a hygienické vložky. Zastaví ich až učiteľka telesnej, slečna Desjardinsová. Rovnako ako dievčatá, aj ona je znechutená hysterickou Carrie, ktorá stojí nahá v sprchárni, plače a po stehnách jej steká krv. Keď však zistí, že je to jej prvá menštruácia a že Carrie netuší, čo sa s ňou deje, pomôže jej dať sa do poriadku a pokúša sa jej všetko vysvetliť. Neskôr sa rozpráva s riaditeľom a žiada, aby potrestal dievčatá, čo Carrie trápili, a zakázal im zúčastniť sa koncoročného plesu.
Carrie postupne zisťuje, že má telekinetické schopnosti (schopnosť pohybovať predmetmi na diaľku). Telekinetické schopnosti sú zjavne geneticky podmienené a má ich od narodenia, ale vedomú kontrolu nad nimi stratila v detstve. Spomína si na rôzne udalosti, ako napríklad kamene, ktoré sa zosypali na ich dom, keď sa Margaret pokúsila trojročnú Carrie uškrtiť. Carrie svoje schopnosti tajne rozvíja a cvičí, hoci je to veľmi fyzicky vyčerpávajúce a v krátkom čase dokáže takmer čokoľvek.
Medzitým Sue Snellová, ďalšia hviezda školy, cíti vinu za týranie v sprchách a chce Carrie pomôcť zaradiť sa do kolektívu. Preto požiada svojho priateľa Tommyho Rossa, aby vzal Carriettu na ples. Carrie je podozrievavá, ale pozvanie prijíma a ušije si plesové šaty. Margaret varuje Carrie, že sa z nej budú všetci smiať a snaží sa jej zabrániť odísť. Carrietta ale využíva svoje schopnosti, odchádza na ples spolu s Tommym a zabáva sa (presne ako chcela Sue) až do chvíle, keď ju a Tommyho zvolia za kráľa a kráľovnú plesu. Hneď, ako zaujmú svoje miesta na trónoch a kapela začne hrať školskú hymnu, vyleje na nich Chris dve vedrá prasacej krvi (pomsta za to, že sa nemôže zúčastniť plesu). Jedno z vedier spadne a udrie Tommyho do hlavy. Ponížená a nahnevaná Carrie beží von, jedinou myšlienkou zavrie všetky východy a, sotva si uvedomujúc dôsledky, spustí vodu z hasiacich zariadení na strope. Voda v spojení s elektrinou v ozvučení spôsobujú požiar. Carrie hľadí, ako elektrický prúd zabíja jej spolužiakov a túžba ničiť v nej narastá. Kráča mestom cestou k domovu a cestou ničí všetko, čo jej príde pod ruku. O chvíľu horí celé centrum mesta a budova školy vybuchuje. Margaret čaká svoju dcéru s nabrúseným mäsiarskym nožom a je rozhodnutá zabiť ju. "Vyzerala, že telo má akési pokrútené, vysušené ako stará baba. Plesové šaty, teraz už väčšmi podobné handre, z nej viseli vo franforcoch a prasacia krv na nich začínala zasychať a lepiť sa. Na čele mala čiernu mastnú šmuhu a obidve kolená plné bolestivých odrenín" (s. 182). Carrie v sebaobrane donúti Margaretino srdce spomaľovať a nakoniec celkom zastať, potom sa smrteľne zranená, no stále nažive, vydá pomstiť Chris a jej priateľovi. Oboch zabije a s Margaretiným nožom v pleci čaká na smrť. Carrietina telekinéza má zvláštny vedľajší účinok: každý v meste vie, že požiar spôsobila Carrie Whiteová, aj keď o nej nikdy predtým nepočul, a niektoré osoby zachytávajú aj podrobnosti Carrieiných myšlienok. Sue sleduje jej myšlienkovú stopu a nájde umierajúcu Carrie. Počas telepatického rozhovoru Sue Carrie vyzýva, aby nahliadla do jej myšlienok a tak ju presvedčí, že jej nikdy nechcela ublížiť. Potom Carrie umiera.
Castelnau-de-Médoc (kantón)
Castelnau-de-Médoc je francúzsky kantón v obvode Lesparre-Médoc v departemente Gironde v regiónu Akvitánsko. Tvorí ho 19 obcí.
Juvancourt
Juvancourt je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Aube, v regióne Champagne-Ardenne.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 159 obyvateľov (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Bazet
Bazet je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Hautes-Pyrénées, v regióne Midi-Pyrénées.
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
NGC 4391
NGC 4391 je galaxia v súhvezdí Drak, ktorú objavil britsko-nemecký astronóm William Herschel 20. marca 1790.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 12,7.
Mužská štvorhra na Estoril Open 2009
Mužská štvohra na Estoril Open 2009 sa hrala ako súčasť Estoril Open 2009 od 4. do 10. mája 2009. Titul získali Američania Eric Butorac a Scott Lipsky, ktorí vo finále porazili česko-švédsky pár Martin Damm, Robert Lindstedt 6-3 6-2. Pre E. Butoraca to bol šiesty a pre S. Lipského druhý titul vo štvorhre na okruhu ATP.
Renault 4CV
Renault 4CV bol malý osobný automobil vyrábaný francúzskou automobilkou Renault v rokoch 1947 až 1961. Bolo vyrobených viac ako milión kusov a vozidlo si získalo značnú popularitu.
Dejiny
Louis Renault pracoval na návrhoch malého automobilu od roku 1940. V tejto práci pokračoval aj po nemeckej okupácii a povojnovom obvinení z kolaborácie. Prototyp bol predstavený v roku 1946. Návrh karosérie pochádza od Roberta Barthauda. Pri výrobe vozidla boli prvýkrát použité automatizované výrobné postupy.
Technické dáta
Automobil mal samonosnú karosériu a poháňal ho radový štvorvalec s objemom 750 cm³. Motor bol umiestnený vzadu.
Kaluhurá (Káfu)
Kaluhurá je neobývaný ostrov na atole Káfu na Maldivách.
Écueil (Marne)
Écueil je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Marne, v regióne Champagne-Ardenne.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Jozef Havelka
Jozef Havelka (*  Slovensko) bol kníhtlačiar.
Životopis
Majiteľ tlačiarne v Banskej Bystrici (od 1906), neskôr pracovala pod názvom J. Havelka a syn (1936-1949). Faktorom tlačiarne bol → Ondrej Žabka (1910-1916), neskôr ju mal v prenájme (1919-1924). Tlačil periodikum Naše noviny.
Kolárska ulica
Kolárska ulica je ulica:
Bristolský záliv
Bristolský záliv sa tiahne od ústia rieky Severn do Keltského mora. Jeho meno je odvodené od mesta Bristol, ktoré leží blízko anglického pobrežia zálivu. Vo svojej najširšej časti je Bristolský záliv široký 126 km, jeho najväčšia hĺbka je 50 m, prílivy sú vysoké až 14,5 m. Významné prístavy sú v mestách Bristol, Newport, Cardiff, Swansea.
Paraná (štát)
Paraná je štát na juhu Brazílie, v regióne Sul do Brasil.
Geografia
Paraná susedí s brazílskymi štátmi São Paulo (na severe a severovýchode), Santa Catarina (na juhu) a Mato Grosso do Sul (na severozápade). Tento štát tiež susedí s Argentínou (na juhozápade) a s Paraguajom (na západe). Má rozlohu 199 709 km2.
Štát Paraná tvoria dva základné geografické regióny: úzka pobrežná zóna Serra do Mar pokrytá pobrežnými lesmi a náhorná plošina (750 - 900 metrov vysoká) ktorej strmé, hlboko erodované východné svahy sú známe ako Serra do Mar alebo Serra de Cubatao.
Južné a centrálne časti štátu pokrývajú dažďové lesy Araucaria, na veľkých plochách rastie cesmína paraguajská (cesmína paraguayensis), známa v Brazílii ako "erva mate", z ktorej sa vyrába čaj Chimarrao. Západná časť štátu okolo rieky Paraná je veľmi vlhká, nižšie východné a severné časti štátu sú pokryté lesným ekosystémom.
Povrch územia štátu je zvlnený a prevažná väčšina je prispôsobená poľnohospodárskym a pastierskym účelom.
Obyvateľstvo
Podľa IBGE z roku 2007, žilo v štáte Paraná 10 410 000 obyvateľov. Hustota zaľudnenia bola 52,1 obyv/km2. Urbanizácia dosiahla hodnoty: 84,5% (2006), prírastok obyvateľstva: 1,4% (1991-2000).
Časť obyvateľstva štátu má európske korene. V centrálnych a južných regiónoch majú prevahu potomkovia imigrantov z Poľska, najmä okolo hlavného mesta Curitiba. Taliani prevládajú v hlavnom meste Curitiba a na pobreží, Ukrajinci v niekoľkých mestách ako Prudentopolis, Nemci v okolí mesta Rolandia. Potomkovia Portugalcov sú prítomní všade. Na severe štátu žije silná komunita Libanoncov a Sýrčanov, okolo mesta Foz do Iguaçu.
Medzi najväčšie mestá štátu Paraná patria: Curitiba (hlavné mesto), Londrina, Maringá, Ponta Grossa, Foz do Iguaçu a Cascavel.
Hospodárstvo
Sektor služieb sa na tvorbe HDP podieľa 41,6%, priemysel 40%, poľnohospodárstvo predstavuje 18,4% (2004). Paraná exportuje: sójové bôby 34,2%, vozidlá 21,4%, drevo 10%, mrazené mäso 8,2%, iné poľnohospodárske produkty 8,8% (2002).
Štát tvorí 5,9% HDP Brazílie (2005). Hodnota HDP na jedného obyvateľa tu dosahovala v roku 2005 US$ 5,400, čomu zodpovedá 8. miesto v Brazílii čo je hodnota porovnateľná s výškou HDP Turecka.
Doprava
Aeroporto Internacional de Curitiba - Afonso Pena je medzinárodné letisko v Curitibe. Ďalšie medzinárodné letisko Aeroporto Internacional de Foz do Iguaçu spája štát Paraná s ostatnými brazílskymi štátmi a s mnohými krajinami sveta. Vďaka tomuto letisku, rieke Paraná a železničným tratiam je mesto Foz do Iguaçu dôležitým dopravným uzlom celej oblasti.
Zaujímavosti
Paraná má jeden z najzachovalejších subtropických lesov sveta. Na hranici s Argentínou sa nachádza národný park Iguaçu, známy svojimi vodopádmi na rieke Iguaçu, priťahuje okolo 700 tisíc turistov ročne.
Asi 40 km odtiaľ, na hranici s Paraguajom, sa nachádza najväčšia vodná elektráreň sveta - Itaipú. Prírodný park Vily Velha, ktorý je známy svojimi ohromnými skalnatými formáciami vybudovanými eróziou vetra a dažďa, nachádzajúci sa v blízkosti mesta Ponta Grossa, je ďalšou atraktívnou lokalitou štátu Paraná. Hlavné mesto Curitiba je rovnako cieľom turistov.
Najväčšie mestá (Počet obyvateľov k 1. júlu 2004)
Kulturológia
Kulturológia, kultúrne štúdiá alebo veda o kultúre, tiež filozofia kultúry (z latinčiny: colere, cultus, "pestovať" – pôvodne skultúrňovanie, zušľachťovanie zeme a z gréčtiny: logos, "veda, náuka"), je výskumná orientácia, študijný odbor formujúci sa ako holistická, komparatívna a interdisciplinárna veda o kultúre. Študuje špecifiká hmotnej a duchovnej kultúry civilizácií, etnických skupín a národov v konkrétnom historickom období a ich vzájomných vzťahoch.
Koncipovanie kulturológie ako špecifickej oblasti humanitných poznatkov siaha k novoveku v súvislosti s filozofickým koncepciami dejín u Vica, Herdera a Hegla. Na podklade kultúrnych poznatkov skúma konkrétne kultúrne javy. Kulturológia patrí k sociálno-humanitným odborom, hoci aktívne využíva metódy prírodných vied a špeciálne metódy výskumu v sociálnej oblasti. Využíva integratívný prístup, v orientácii na existenciu a činnosť človeka v spoločnosti.
Kulturológia skúma kultúru ako univerzálny ľudský fenomén, špecifickú ľudskú činnosť, ktorá nie je vlastná iným biologickým formám života (kultúra je najvýznamnejším znakom, ktorým sa človek odlišuje od ostatných živočíchov; človek je v kulturologickom nazeraní chápaný ako tvorca kultúry a sociokultúrneho prostredia).
Je to spoločenská veda, ktorá skúma kultúru ako superorganickú vrstvu reality, ktorá zahrňuje naučené a zdieľané vzorce ľudského chovania, normy, idey a materiálne produkty cieľavedomej ľudskej práce. Patrí k odvetviu spoločenských vied, ktoré sa zaoberajú vedeckým porozumením, popisom, analýzou a predpoveďou kultúry ako celku.
Podľa L. A. Whitea etnológia a antropológia študovali rôzne kultúrne praktiky zahŕňajúce rôzne aspekty (sociologické, psychologické atď.), preto kulturológia vznikla ako disciplína zameraná výlučne na kultúrne aspekty. Kulturologické nazeranie predpokladá vyjadrovanie sa pomocou ustálených pojmov – terminologický aparát (súbor cielene získaných informácií, logicky zdôvodnenou sústavou pojmov a systémom vzťahov a súvislostí týkajúcich sa kultúry).
Podľa Václava Soukupa kulturológia skúma kultúru ako systém nadbiologicky vytvorených prostriedkov a mechanizmov, prostredníctvom ktorých sa ľudia adaptujú v prostredí. Podľa Viery Gažovej je to medziodborová disciplína, zaoberajúca sa integrálnym štúdiom kultúry na úrovni rodu Homo (rodová kultúra), zákonitostí vzniku, vývoja a fungovania sociokultúrnych systémov v priestore a čase (kultúr, subkultúr, kontrakultúr) a jednotlivca (osobnostná kultúra).
Kulturológia integruje a syntetizuje poznatky vied o kultúre, človeku a spoločnosti.
Kulturológia na úrovni teórie interdisciplinárne spolupracuje s dejinami kultúry, umenia a estetiky, sociálnou antropológiou, sociológiou. Na úrovni praxe s ekonomiko a manažmentom kultúry, právom a legislatívou v kultúre. Kulturológia v systéme vied znamená interpretovanie javov iných vedných odborov, kulturologickou optikou (interdisciplinárny aspekt kulturológie) zaujíma paradigmatické východiská a diskurzívnu prax definície kultúry.
Zavedenie pojmu a definovanie kulturologického výskumu
Významnú úlohu zohral Heinrich Rickert, ktorý koncom 19. storočia vymedzil kultúru ako všetko, čo vytvoril človek, a ako špecifickú oblasť spoločensko-vedného poznania tzv. vedy o kultúre (nem. Kulturwissenschaft).
Prelom nastáva na začiatku 20. storočia, kedy filozof a chemik Friedrich Wilhelm Ostwald vo svojej práci Energetische Grundlagen der Kulturwissenschaft (Energetické základy vied o kultúre, 1909) požadoval v súlade so svojou filozofickou koncepciou energeticizmu štúdium a interpretáciu kultúry ako prejavu transformácie a kontroly energie. Rozlíšil zároveň duchovné vedy, prírodné vedy a kultúrne vedy. Ostwald prvýkrát použil termín kulturológia v roku 1913.
Americký antropológ Lesley A. White vymedzil kulturológiu ako vednú disciplínu z pôvodu názvu od Ostwalda v práci Veda o kultúre z roku 1949 (uviedol do systému pojem veda o kultúre – kulturwissenschaf), pričom za jej hlavný predmet považuje udržanie života. Podľa Whitea si kulturológia všíma fenomény kultúrneho jestvovania človeka, ale i vzťah individua a určitej kultúry k mimokultúrnej (napríklad prírodnej) realite. Berie do úvahy etické, estetické, antropologické, historické, ale i ekonomické charakteristiky a vlastnosti okolitého sveta.
V druhej polovici 20. storočia nastáva kultúrny obrat (cultural turn) ako reakcia na potrebu novej syntézy mnohých vedných disciplín (interdisciplinarita a prínos kultúrnych štúdií Birminghamskej školy) a vznik kultúrnej semiotiky. Kulturológia tak ponúka komplexný pohľad nielen z antropologického, ale aj interdisciplinárneho hľadiska.
Medzi významné kulturologické školy a línie 20. a 21. storočia možno zaradiť:
Kultúrne modely
Edgar Schein nazval svoj model „ľadovcom“: kultúru chápe ako vzorec ''„bazálnych a rozhodujúcich predstáv, ktoré určitá skupina ľudí našla, či vytvorila, odkryla a rozvinula, v rámci ktorých sa naučila zvládať problémy vonkajšej adaptácie a vnútornej integrácie a ktoré sa tak osvedčili, že sa chápu ako všeobecne platné. Noví členovia ich majú pokiaľ možno zvládnuť, stotožniť sa s nimi a konať podľa nich.“''
K významným relevantným konceptom v tejto súvislosti patrí v praxi pre svoju komplexnosť s obľubou používaný model Geerta Hofstedeho. Symboly, hrdinovia a rituály sú podľa miery viditeľnosti pre vonkajšieho pozorovateľa tzv. šupkami/ vrstvami cibule. Hofstede im rozumie ako samostatným prvkom kultúry, a označuje ich ako zvyky, predstavujú viditeľnú vonkajšiu časť kultúry, tzv. culture one. Jadro kultúry tvoria hodnoty, ktoré nie sú priamo pozorovateľné a môžeme ich odvodiť z vlastností a správania príslušníkov určitej kultúry. – tzv. culture two.
Témy kulturológie
Kategórie kulturologického výskumu ako vzťah kultúry, civilizácie, spoločnosti a prírody
Komunikácia a dialóg kultúr
Komunikácia medzi kultúrami vo vodorovnej rovine sa delí na interkultúrnu (medzikultúrnu) a intrakultúrnu. Vo zvislej rovine sa delí na:
Multikulturalizmus
Existuje niekoľko politicko-kulturologických modelov multikulturalizmu.
Existujú dva typy delenia:
a) b) c)
2, transkulturalita – kultúry sú zosieťované, predpokladá integráciu kultúry a kultúru integrácie
Ekologická kríza v kulturologických konceptoch
Aspekt ekologickej krízy skúma najmä kultúrna ekológia, ekofilozofia a biokulturológia. Hlavným predmetom výskumu je vzťah človeka a prírody (ekologická kríza ohrozuje aj existenciu samotnej kultúry).
Kulturologické koncepcie v dejinách
Kulturologické línie sa delia na:
Kulturologické školy:
Antika
Reflexie o kultúre nájdeme aj v dejinách antickej filozofie, aj keď Gréci nepoznali samotný pojem kultúra. Používali kategórie sféra prírody (existujúca bez pričinenia človeka) a sféra človeka (sféra, ktorá má svoj civilizačný systém). Podľa M. Soukupa sa historický zrod pojmu kultúra viaže na pojem fysis, ktorého najstaršie použitie je známe z Homérovej Ilias a Oddysea, kde Hermes označoval Oddyseovi vlastnosti bylín. Pojem vznikol až vplyvom sofistov ako protipól nomoi, ktoré označovalo napr. zvyky a zákony.
Ako prvý zaviedol prvé definície kultúrnosti alebo kultúrneho jestvovania človeka Platón vo svojich dielach Ústava a Zákony – pre Platóna je kultúrnosť dosiahnutie cností (starostlivosť o dušu – epimeleia, ktorá sa prejavuje úsilím o vzdelanie – paidea, zacielené na dokonale poznanie – epistéme) a štát vzniká, pretože človek nie je schopný uspokojiť všetky svoje potreby, pričom je kľúčové združovanie.
Pojem kultúra použil Cicero v spise Tuskulské rozhovory ("philosophia cultura animi – filozofia je kultúrou ducha"; "colore animi – kultivovanie ducha a duše"). Grécku koncepciu epimelia preložil do latinčiny slovom cultura. Kultúru skúma aj Vergilius, ktorý vo svojich textoch upevňuje Oktaviánov status (Octavianus Augustus ako záchranca drobného človeka a sveta tradičných rímskych cností), idealizovaný vzťah rímskeho človeka ku pôde, dodržiavanie tradičných agrárnych hodnôt Eneas, Buccolica, Georgica).
K významný posunom v oblasti proto-kulturológie prispel historik a rímsky senátor Tacitus, ktorý v spise Germánia popísal zvyky a obyčaje, pričom porovnával Germánov s Rímom. Rimanov označil za národ kultúrny pre ich štátnosť; Germánov ako barbarov a koristníkov. Podľa Tacita patria ku znakom kultúry: hospodársky rozvinutý život, existencia štátnosti a sebestačnosť.
Stredovek
V stredoveku sa za jadro kultúry považoval náboženský kult. Medzi inštitucionálne kultúrne modely stredoveku patrí výchovno-vzdelávací model sedem slobodných umení nadväzujú na starovek, prvé stredoveké univerzity a zasvätený život ako kultúrny model (kultúrny vzorec kresťanského života). Pod kultúrne centrá stredoveku spadajú kláštory, knižnice, stredoveké hrady, školy, farské kostoly, obchodné stanice a cechy. Za vzor hodný nasledovania sa považoval svätý a mučeník a zároveň vzniká model mešťana.
Prelom stredoveku a renesancie sa stal zároveň predmetom výskumu a kulturologickej reflexie historickej školy annales (Bloch, Le Goff, Chaunu, Duby, Vovelle) a historikov ako Jacob Burckhardt, Peter Burke a Johan Huizinga.
Novoveká filozofia
V renesancii nastáva antropocentrický obrat a pozornosť sa sústreďuje na človeka, dochádza k reformácii cirkvi, rozvíja sa veda, umenie a vzdelanosť (rozvoj najmä vďaka vynálezu kníhtlače). Tvorivosť je znakom sebazdokonaľovania. Na univerzitách vzniká model humanitných vied (studia humanitas). V renesančnom Taliansku vznikajú kultúrne centrá v Benátkach, Miláne, Florencii (Platónska akadémia). Vo filozofickom diskurze vyniká renesančný platonizmus (Giovanni Pico della Mirandola, renesančný synkretizmus, koncepcia človeka v diele O ľudskej dôstojnosti), renesančná prírodná filozofia (Mikuláš Kuzanský a dielo O učenej vedomosti; Giordano Bruno, ľudská činnosť je kritériom mravnosť; človek je nerozlučne spojený s večnou a nekonečnou prírodou), renesančná sociálna filozofia (Machiavelliho Vladár, Bodinových Šesť kníh o republike, Utópia Thomasa Mora a Slnečný štát Tomasa Campanelu), rozvíja sa racionalizmus (zakladateľ René Descartés, Leviathan Thomasa Hobbesa, Spinozova Etika a Rozprava teologicko-politická a Liebnizova monadológia) a empirizmus (Nové Organon a kategória kultúry v pedagogických spisoch Francisa Bacona, Rozprava o ľudskom rozume Johna Locka – ako sa predstavy a pojmy dostávajú do ľudského vedomia, solipsizmus Georga Berkeleyho v diele O základe ľudského poznania a Dejiny Anglicka a Traktát o ľudskej prirodzenosti Davida Humea). Ku ďalším filozofom v ktorých tvorbe sa dajú nájsť kulturologické reflexie patria Michel de Montaigne (definícia úpadku v jeho esejách), Erasmus Rotterdamský (kultúra ako civilizácia ;kritika šľachticov, satira Chvála bláznivosti), Giovanni Battista Vico (taliansky filozof kultúrnej histórie a práva), Francois Rabelais (v satire Gargantua a Pantagruel sa venuje kultúrnej inakosti), Ján Amos Komenský a Ján Jesenius. Filozofia renesancie sa prelína s obdobím baroka. Za tri veľké symboly obdobia baroka považuje Störig: Descarta, Spinoza a Liebnitza.
Na empirikov a racionalistov nadviazala osvietenská filozofia: Jean-Jacques Rousseau (Emil alebo o výchove, O vedách a umeniach; kulturologické reflexie dobovej spoločnosti), Denis Diderot (v Diderotovej Encyklopédii sa pojem kultúra používa pri vysvetľovaní rastlín), Voltaire (dôraz na hodnotu kultúry, vývin svetových dejín, holistický prístup štúdia kultúry v dielach Listy o Angličanoch Vláda Karola XII., Storočie Ľudovíta XIV., Esej o mravoch a duchu národov), Holbach, La Mettrie, Montesquieu (Perzské listy a Duch zákonov), Henri de Saint-Simon a Charles Fouriér (zaraďuje sa sem aj Bacon, Locke, Hume, Lessing a Kant). V kontexte osvietenstva je v popredí rozum ako symbol pokrokovosti (ľudstvo sa vyvíja od barbarstva k civilizácii). Prekvitá spoznávanie kultúrnej odlišnosti vďaka spisom moreplavcov – konfrontácia s kultúrnou inakosťou (Marco Polo, James Cook, Kolumbus, Móric Beňovský).
V nemeckej klasickej filozofii sú to Herder (dielo Idey k filozofii dejín ľudstva; vývoj ľudskosti – kultúrny pluralizmus), Kant (podľa Kanta sú ľudia kultivovaní umením a vedou, mravnosť náleží kultúre a vnútorná slušnosť, cnosť ku civilizovanosti), Hegel (dielo Fenomenológia ducha filozofia dejín; absolútny ideál dospeje k poznaniu, dialektická metóda – protiklady vývoja a vysvetľovania dejín), Johann Christoph Adelung a Gustav Klemm (podľa M. Sokupa posunul štúdium kultúrnych dejín ku antropologickému chápaniu kultúry tým, že požadoval koncepciu do ktorých spadá široké spektrum javov a procesov). ''V 19. storočí vzniká špecifický model (prototyp súčasného narcisa) – dandy a opačný extrém – technokrat. Ku kulturologickým líniám významne prispeli Nietzsche (záujem o antickú, renesančnú a nemeckú kultúru), Schiller (kultivácia človeka cez umenie v diele Listy o estetickej výchove) Arthur Schopenhauer (prínos indickej filozofie do vlastného systému filozofie) a pozitivisti (Comte, Heinrich Rickert a ďalší). Samostatnú líniu kultúrneho vývoja rozviedli filozofii Karol Marx, Friedrich Engels a Lenin (v marxistickej filozofii diskontinuita ako princíp novodobých dejín súvisiac s Leninovou tézou dvoch kultúr). ''
Antropologická línia
Z marxistických línií, Rabelaisa, Montaigna, Durkheima vychádza línia štrukturálnej antropológie, ktorej témou je kauzalita funkcionality, analýza spoločnosti a odhalenie prvkov systémov. Reprezentujú ju C. L. Strauss alebo René Girard, Marcel Mauss, Lucien Lévy, Arnold van Gennep a ďalší.
Kultúrno-historická línia
Kultúrno-historická línia je spriaznená s filozofiou dejín. Švajčiarsky filozof a historik umenia, predstaviteľ Lipskej školy, Jacob Burckhardt prispel významne prácami o kritike kultúrnych dejín a dejín každodennosti (za kľúčovú považoval krízu ako symbol zániku a impulz k vzniku nového; skúmal interakcie medzi kultúrou, náboženstvom a štátom).
Holandský kultúrny historik Johan Huizinga výrazne prispel v oblasti kulturológie prácou Homo ludens, ktorej náplňou je kultúrno-antropologické pojednanie o kultúrnom význame hry a taktiež prácou Jeseň stredoveku, v ktorej analyzuje stredovekú mentalitu.
Cyklické koncepcie kultúry v kontexte ideológie konzervatívneho konceptu kultúry reprezentujú Oswald Spengler (podľa Spenglera neexistujú dejiny ľudstva, ale len jednotlivých kultúr; výskumom kultúry a dejín v diele Súmrak západu) a Arnold Joseph Toynbee (nadviazal na Spenglera, svojimi analýzami civilizácií, kultúrnych cyklov a definovaním kultúry ako historickej jednotky). Kulturologické bádanie významným spôsobom posunul konzervatívny filozof José Ortega y Gasset svojou analýzou davového človeka a masy (dielo Vzbura davov). Davovovým človekom sa zaoberal aj Gustav le Bon vo svojom diele Psychológia davu
Cyklické koncepcie kultúry:
Modely kultúrnych cyklov:
Samostatnou kategóriu pre kulturologický výskum a definovanie kulturológie ako interdisciplinárnej vedy je francúzska historická škola, tzv. škola anales, skúmajúca dejiny každodennosti (Marc Bloch, Lucien Febvre, Jacques Le Goff, Fernand Braudel).
Sociologické koncepcie
Sociologické koncepcie v kulturologickej výskumne línii reprezentujú M. Weber a A. Weber, N. Elias, E. Durkheim, G. Schulze, K. Mannheim, P. Bourdieu.
Americké sociologicko-kulturologické koncepty zastupujú: W. F. Ougburn (výskum dynamiky zložiek kultúry a sociálna zmena;, Talcott Parsons (významný pre teóriu sociálnej akcie) a P. A. Sorokina (zaoberá sa krízou, hovorí o troch supersystémoch – spirituálny, idealistický a materialistický). Predstaviteľ tzv. torontskej školy (torontská meidologická škola – predpoklad súvislostí vývoja civilizácie a prostriedkov ľudskej komunikácie), Marshall Mcluhan zdôrazňuje význam kníhtlače pred ľudstvo a kultúru; zároveň rozdelil média na chladné a horúce; vysokodefiničné a nízkodefiničné. Masové média analyzovali aj Denis McQuail (pyramída komunikácie), Umberto Eco a ďalší.
V 20. storočí sa taktiež vyvinula francúzska sociológia kultúry (Raymond Aron, Émile Durkheim a Pierre Bourdieu). V kontexte výskumu kultúry ako vedy o socio-kultúrnych javoch je možné identifikovať snahu ruských sociológov: Michail Michajlovič Bachtin (teoretik kultúry), Alexej Fiodorovič Losev (významne prispel k výskumu ruskej kultúry a religionistiky), Juri Lotman a Vladimír Toporov (Moskovská semiotická škola), Viačeslav Ivanov (teórie divadla), Sergej Averincev, Georgy Gachev a ďalší. V priebehu stalinskej éry bol tento výskum pomenovaný marxistickými sociálnymi štúdiami, v ktorých sa kulturológia adaptovala ako interdisciplinárny odbor.
Psychoanalytická línia
Psychoanalytickú líniu výskumu kultúry (inšpiračné impulzy pre vývoj kulturológie) nachádzame v dielach S. Freuda (zakladateľ psychoanalýzy; zaoberal sa výkladom snov a sexualitou; ovplyvnil významným spôsobom kulturologické teórie), A. Adlera (kultúrny utilitarizmus – hodnotné je to, čo slúži v prospech spoločnosti; zaviedol tri koncepty zmyslu života – práca, láska a postoj k blížnemu), G. Roheima (predstaviteľ Budapeštianskej školy; autor ontogenetickej teórie kultúry), Anna Freudová (vzťah matky a dieťata; teória obranných mechanizmov), S. Ferensa, H. S. Sulivana, M. Kleinová, K. Horniová, V. Frankl (zakladateľ logoterapie), H. Kohuta (tzv. self-psychológia, výskum podvedomia a hlbinnej psychológie). J. Lacan (predmetom jeho záujmu je štrukturálna lingvistika, psychoanalýza a teória hier) a K. G. Junga (štruktúru osobnosti vysvetľuje cez problematiku snov, symbolov, mýtov a kolektívneho nevedomia ako duchovné dedičstva predkov ) a E. Fromm (v kontexte psychoanalýzy sa zaoberá teóriou snov, biofíliou – láska k životu a nekrofíliou).
Kritické teórie kultúry
Kritickú teóriu kultúry reprezentujú najmä neomarxistickí a post-marxistickí autori, vychádzajúci z Karla Marxa, ktorí položil dôraz z ekonomickej roviny na kultúrnu a ideologickú základňu, o ktorú sa opiera ekonomické a politické panstvo. Prípravnú pôdu tejto línii vytvorili už Jean Jacques Rousseau: "Potreba vztýčila tróny, vedy a umenia ich upevnili. Milujte nadanie mocipáni tohto sveta, a rozprestrite ochranné krídla nad duchmi, čo ho kultivujú." Ku významný filozofom patrí progresívna línia ľavicových autorov ako Charles Fouriér, Antonio Gramsci, György Lukács, Wilhelm Reich, neskôr napr. Ernest Bloch alebo Louis Althusser. V Československom prostredí túto líniu reprezentovali najmä davisti. Väčšina autorov vychádza z predpokladu, že kultúra alebo niektoré štruktúry kultúry (najmä umeleckej kultúry, mediálnej kultúry a reklamy) sú prostriedkom manipulácie (najmä politickej a ekonomickej) – média sú nástroje, ktorými vládnuca trieda uplatňuje vládu.
Na Frankfurtskú školu, teórie kultúrnej kritiky A. Gramsciho, L. Althaussera, ľudové hnutia J. Lacana a tzv. Leavisovskú generáciu literárnych kritikov (analýzy jazyka a literárneho textu) nadviazala tzv. Birminghamská škola, Britských kultúrnych štúdií (cultural studies), ktorej hlavnou témou bola analýza masovej kultúry, odhaľovanie znakov, aktívny percipient, analýza subkultúr, analýza žánrov, ekonómie médií, etnografický prístup a textová analýza, kultúra mládeže, triedne vzťahy, média a film, politika a skúmanie kultúry vnútri. Autori boli najmä ľavicovo orientovaní a prispievali aj do časopisu New Left Review, ktorý založil jeden z predstaviteľov, kultúrny teoretik S. Hall (zaviedol koncept kódovania a dekódovanie v masovej kultúre). Pôvodnú Birminghamskú školu reprezentujú autori ako Stuart Hall, Richard Hoggart, Raymond Wiliams a E. P. Thompson.
Ku kritickým teóriám kultúry patrí taktiež línia neomarxistických a post-marxistických filozofov, filozofia alterglobalizmu a antiglobalizmu, ekofilozofia a zelená ľavica, niektoré línie post-štrukturalizmu a ďalšie smery zamerané na hľadanie alternatív voči kapitalizmu a neoliberalizmu.
Ku súčasným predstaviteľom kritickej teórie patrí aj Marek Hrubec, Jan Keller, Michael Hauser a kultúrny kritik Slavoj Žižek.
Futurologická línia
V 20. storočí sa taktiež vyvinula futurologicko-kulturologická línia, ktorú reprezentujú Francis Fukuyama (v diele Koniec dejín a posledný človek – vízia konca dejín a nemožnosti vybudovania alternatívy voči liberálnej demokracii), Samuel Huntington (definoval príčiny civilizačných konfliktov, charakteristické črty civilizácií), John Naisbitt a Patricia Aburdene (spoločné prognostické diela Megatrendy 2000 alebo 10 nových smerov na 90-te roky; Megatrendy, 10 nových princípov, ktoré transformujú naše životy), Alvin Toffler (digitálna revolúcia, komunikačná revolúcia a revolúcia korporácií ako i technológií, zmeny v spoločnosti, nárast moci v oblasti militarizácie). Zo Slovenských futurológov sú významní najmä Ladislav Hohoš alebo Ivan Klinec.
Trendy v kulturologickom diskurze v 20. a 21. storočí
Mimoriadne kľúčové sú antropologicko-kulturologické reflexie V. Soukupa (tzv. Pražská kulturologická škola), ktoré hlásajú návrat k L. A. Whiteovi s vyššou nadstavbou: „Kulturologie se pokouší překonat roztříštěnost přístupu ke kultuře a odhalit vnitřní vztahy, které mezi kvalitativně různými oblastmi kultury existují.“
Bratislavská kulturologička Z. Slušná popisuje súčasný kulturologický diskurz následovne: „Aktuálne definície a najmä akademický diskurz kultúru prezentuje ako pluralitné, rôznorodé a rovnocenné „spôsoby jestvovania ľudí“ a nahromadené výdobytky a výtvory charakteristické špecifiká života a činorodej aktivity jednotlivcov ako nimi tvorených sociálnych skupín, V aktuálnych konceptoch kultúry nachádzame odpovede na výzvy „tradične antropologického nazerania“ (kultúra ako spôsob života) ako aj postmodernej arbitrálnej selekcie tovarov kultúry z globálneho supermarketu.“
Dalimír Hajko opisuje úlohu kulturológie v spájaní jednotlivých druhov ľudského usilovania na poli kultúry.
Existujú dva hlavné smery perspektívnych línií kulturológie v 21. storočí: Ku ďalším výskumným smerom smerom patrí eko-filozofia (napr. 8 smrteľných hriechov civilizovaného ľudstva K. Lorenza; Zem na miske váh Al Gora, enviro-antropológia J. Kučírka), bioetika, skúmajúce etické problémy v praktickom výkone vedeckej praxe; biokulturológia (atribútna rovina skúmajúca hranicu medzi človekom a inými organizmami; pr. Ľudia v kultúre od Ina Rossiho), postmoderné koncepcie (boj proti racionalizácii, univerzalizmu, totalitarizmu, inštitúciám, odmietnutie objektívnej pravdy, skúmanie jazyka pod vplyvom Heidegger, Wittgensteina; diverzifikácia hodnôt – Lyotardova postmoderná situácia; Foucault Barthes, Eco, Deleuze, Derrida), problematika kultúry a globalizácie (pr. Plantárne vedomie a spoluzodpovednosť Antona Hykischa; zborník Kultúra a globalizácia katedry kulturológie FF UKF v Nitre), permakultúra, ontologická kulturológia a kultúrna animácia (rozvoj kreativity a zmena vzťahu človeka k prostrediu).
Ku hypermoderným koncepciám kultúry patrí napr. Gilles Lipovetsky.
Uplatnenie kulturológov
Kulturológovia sa uplatňujú na rôznych stupňoch riadenia a v rôznych oblastiach organizácie kultúrneho života, vo všetkých typoch kultúrnych, kultúrno-spoločenských, kultúrnovzdelávacích a osvetových zariadení ako kultúrno-výchovní pracovníci, organizátori a realizátori kultúrnych aktivít v štátnych i neštátnych organizáciách a spolkoch, občianskych a cirkevných združeniach, v nadáciách vládnych, mimovládnych a európskych inštitúciách, ktoré sa podieľajú na kultúrnom živote spoločnosti. Okrem toho sú absolventi spôsobilí pracovať ako hudobní kritici (muzikológovia), divadelní (teatrológovia), literárni, výtvarní alebo filmoví kritici. Na základe získaných vedomostí počas štúdia je absolvent štúdia kulturológie pripravený na odbornú prácu v oblasti výskumu kultúry, na vzdelávaciu prácu v oblasti regionálnej a národnostnej kultúry Slovenska, v oblasti knižnej kultúry, v edičnej práci, v osvetovej a popularizačnej činnosti (osvetové strediská), na animáciu kultúrnych a sociálnych procesov, na prácu v oblasti manažmentu a marketingu v kultúre, na prácu v médiách, na prácu pri ochrane európskeho i národného dedičstva a pod.
== Významní kulturológovia teoretici v súčasnosti  ==
Dennis Bergkamp
Dennis Nicolaas Maria Bergkamp (* 10. máj 1969 Amsterdam) je bývalý holandský futbalista. Na klubovej úrovni hrával za Ajax, Inter Miláno, Arsenal a tiež bol súčasťou Holandského národného mužstva. Bergkamp odohral väčšinu svojich zápasov na poste podporného útočníka.
Bergkamp s futbalom začal v rodnom Amsterdame, bol súčasťou mládežníckeho systému Ajaxu. Za seniorský tím debutoval v roku 1986, vtedy klub trénoval Johan Cruijff. Ako náhradník nastúpil vo finále Pohára víťazov pohárov v roku 1987.
Počas ďalšej sezóny si vybojoval miesto v základnej zostave a v nasledujúcich rokoch dosiahol s Ajaxom viaceré úspechy. Vyhral holandskú ligu v roku 1990, Pohár UEFA v roku 1992 a Pohár KNVB v roku 1993. V rokoch 1991 až 1993 bol najlepším strelcom Eredivisie. Získal ocenenie Futbalista roka dvakrát po sebe v rokoch 1992 a 1993.
V lete 1993 sa spolu so spoluhráčom Wimom Jonkom stal novou posilou milánskeho Interu. Aj napriek úspechu v Pohári UEFA jeho pôsobenie v Interi bolo sklamaním. Nevyhovoval mu taliansky defenzívny štýl hry; v 50 zápasoch strelil len 11 gólov.
Po dvoch sezónach v Interi prestúpil do Arsenalu za 7,5 miliónov libier. Bergkamp hrával v útoku s Ianom Wrightom a postupne sa presadzoval. Jeho výkony išli hore po príchode trénera Arséna Wengera v roku 1996.
V roku 2006 oznámil ukončenie aktívnej futbalovej kariéry.
SOR C 9,5
Konštrukcia
thumb|left|250px|SOR C 9,5 dopravcu Kysučan Expres
Výroba a prevádzka
Model sa síce ešte stále vyrába, dopravcovia však väčšinou preferujú novší, čiastočne nízkopodlažný SOR CN 9,5.
2241 Alcathous
2241 Alcathous je planétka s priemerom 122 km, ktorú objavil Charles Thomas Kowal 22. novembra 1979.
NGC 4392
NGC 4392 je galaxia v súhvezdí Poľovné psy, ktorú objavil britsko-nemecký astronóm William Herschel 27. apríla 1788.
Kraan
Kraan je nemecká skupina z Ulmu založená v roku 1970. Skupina mala niekoľko menších hitov v rokoch 1970 až 1980. Po desaťročnej prestávke sa skupina zišla v roku 2000. Ich prvotný žáner sa dá opísať ako krautrock, ktorý sa po čase obrátil na jazz fusion, ktorý kombinuje prvky rocku a jazzu.
NGC 4392
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 13,7.
Les Andelys
Les Andelys môže byť: