cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Wakacuki (torpédoborec)
Služba
Následne sa 25. októbra 1944 podieľal na bojoch pri myse Engano, ktoré tvorili časť bitky pri Leyte, kde bol znova v zväze lietadlových lodí admirála Ozawu.
Podieľal sa na sprievode konvojov TA č. 4, ktorý prišiel v noci z 9. na 10. novembra 1944 s dodávkou zásob do Ormockého zálivu pri Leyte a bezprostredne potom bol pripojený k sprievode konvoja TA č. 3 tiež v Ormockom zálive. 11. novembra 1944 bol Wakacuki, počas masívneho amerického leteckého útoku z TF 38 na konvoj, ktorý sprevádzal a spolu s ďalšími tromi torpédoborcami a veľkými stratami na posádke, vrátane kapitána (v oblasti západne od Leyte 10°50′N 124°35′E) potopený. Počet obetí nie je známy, ale zo Šimakaze a Wakacuki sa zachránilo celkom iba 131 osôb.
Robert Hofrichter
Robert Hofrichter (* 23. december 1957, Bratislava) je rakúsky zoológ, morský biológ, knižný autor, fotograf, cestovateľ a ochranca prírody, pôvodom zo Slovenska.
Životopis
Robert Hofrichter sa narodil a vyrástol v Bratislave. Zo štúdia na Stavebnej fakulte Slovenskej technickej univerzity bol vylúčený, pretože odmietol vstúpiť do SZM. Kvôli údajným kontaktom s protisocialistickými živlami ho začala sledovať ŠtB a dostával predvolania na výsluchy. Hofrichter zo strachu pred prenasledovaním zo strany komunistického režimu v roku 1981 emigroval spolu so svojou tehotnou manželkou z vtedajšieho Československa a usadil sa v rakúskom Salzburgu. Na tunajšej univerzite začal študovať morskú biológiu, zoológiu a ekológiu. Štúdium ukončil v roku 1995 získaním doktorátu.
Už počas štúdia sa Hofrichter intenzívne venoval Stredozemnému moru a problematike jeho ochrany. Pre tento účel neskôr založil viacero neziskových a mimovládnych organizácií.
Robert Hofrichter sa v súčasnosti intenzívne venuje cestovaniu po svete, potápaniu, fotografovaniu a produkcii dokumentárnych filmov pre nemecké televízne stanice, zameraných na ochranu mora a prírody.
Knižná tvorba
Robert Hofrichter publikoval viacero novinových a časopiseckých článkov pre rakúske a nemecké periodiká. Je taktiež autorom vyše 20 odborných a populárno-náučných kníh.
V roku 2014 vydal pod pseudonymom Bob Robins svoju románovú prvotinu, nazvanú „Das Vermächtnis der Tiefe“. Ide o triler z prostredia Stredozemného mora. V tom istom roku spolu so svojím bratislavským synovcom Petrom Janovičkom napísal historickú knihu s názvom „Von Pressburg nach Salzburg: Grenzgänge zwischen Städten, Völkern und Regionen der k. u. k. Monarchie“, ktorou sa snažia navzájom zblížiť susedské národy v Strednej Európe. V roku 2017 napísal populárno-náučnú publikáciu o hubách s názvom „Das geheimnisvolle Leben der Pilze - Die faszinierenden Wunder einer verborgenen Welt“, v ktorej čitateľom vysvetľuje prítomnosť húb všade okolo nás a ich dôležitosť pre zachovanie života na našej planéte. Kniha vyšla v máji roku 2018 v slovenskom jazyku pod názvom "Tajný život húb". V tom istom roku vychádza knižka „Von Pressburg nach Salzburg" v doplnenom a aktualizovanom slovenskom vydaní pod názvom "Z Prešporku do Soľnohradu".
Douglas Adams
Douglas Noël Adams (* 11. marec 1952, Cambridge, Spojené kráľovstvo – † 11. máj 2001, Santa Barbara, Kalifornia, USA) bol anglický spisovateľ sci-fi.
Tvorba
Jeho humorné fantasy si našlo veľký ohlas aj medzi ľuďmi, ktorí nie sú fanúšikmi fantasy a sci-fi. Veľkú popularitu si získal hlavne vďaka rozhlasovej hre stanice BBC The Hitchhiker`s guide to galaxy. Túto hru neskôr zhrnul do knihy The Hitchhiker`s guide to galaxy (1979). Bol natočený aj vydarený rovnomenný seriál, v ktorom je ale zobrazený iba základný príbeh. V roku 2005 bol natočený aj rovnomenný film.
Adams ale za svoju najdôležitejšiu knihu nepovažoval Stopárovho sprievodcu, ale knihu o ochrane ohrozených druhov Last Chance to see, na ktorú sa ale často zabúda.
Peyriac-Minervois
Peyriac-Minervois je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Aude, v regióne Languedoc-Roussillon.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Volejbal mužov na Letných olympijských hrách 2012
Volejbal mužov na Letných olympijských hrách 2012 bol turnaj v rámci multi-športového podujatia, ktorý sa konal v Londýne, v Spojenom kráľovstve, od 29. júla do 12. augusta 2012, za účasti 12 tímov. Bolo to 13-krát, čo sa volejbalový turnaj konal v rámci Letných olympijských hier. Všetky zápasy sa hrali v londýnskej aréne Earls Court Exhibition Centre. Okrem normálneho volejbalu sa konal tiež turnaj v plážovom volejbale mužov. Rusi sa tešili zo svojho prvého olympijského víťazstva.
Peyriac-Minervois
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 1081 obyvateľov (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Volejbal mužov na Letných olympijských hrách 2012
Účastníci
1 Umiestnenie v rebríčku FIVB k 9.7.2012
Tyčinka (oko)
thumb|Prierez sietnice. Tyčinky sú celkom vpravo. Tyčinka je druh zmyslovej bunky sietnice oka. Rozlišuje odtiene sivej.
Awen
náhľad|Znak božstva nazývaný Awen Awen je moderný druidský symbol, ktorý reprezentuje tri svety. Znak božstva nazývaný Awen znamená pravdu, vedomosti a spravodlivosť. Slovo Awen je po walesky „inšpirácia“. Medzi tým málom čísiel, ktoré Druidi používali, tri boli vždy častejšie značené ako ostatné, pretože Kelti mali sklon organizovať svet do trojíc.
11. marec
Narodenia
thumb|upright|[[Didier Drogba (* 1978)]] thumb|upright|[[Martin Dejdar (* 1965)]] thumb|upright|[[Michal Handzuš (* 1977)]]
Velké Hamry
Velké Hamry sú mesto v Česku v okrese Jablonec nad Nisou v Libereckom kraji. 1. januára 2013 tu žilo 2 822 obyvateľov, z toho 1 338 mužov a 1 484 žien, pričom priemerný vek v meste bol 42,1 roka (muži 39,8 roka, ženy 44,1 roka).
3066 McFadden
3066 McFadden je planétka s priemerom 76 km, ktorú objavil Edward L. G. Bowell 1. marca 1984.
Juraj Jakubisko
Prof. doc. MgA. Juraj Jakubisko (* 30. apríl 1938, Kojšov – † 24. február 2023, Praha) bol slovenský filmový režisér, scenárista, kameraman, výtvarník. Jeho filmy sa vyznačujú osobitou poetikou, bizarnosťou a hravosťou. Jeho druhou manželkou bola slovenská herečka a filmová producentka Deana Horváthová-Jakubisková.
V roku 2001 sa stal docentom FAMU.
V ankete RTVS Najväčší Slovák v roku 2019 bol vyhodnotený na 45. mieste.
Životopis
Juraj Jakubisko sa narodil 30. apríla 1938 v dedine Kojšov v gelnickom okrese na východe Slovenska. Vyštudoval Strednú umelecko-priemyselnú školu v Bratislave, kde sa spoznal s Elom Havettom. Na Filmovú Akadémiu múzických umení v Prahe sa spoločne dostali akurát v čase nástupu česko-slovenskej novej vlny. Počas štúdia natočil veľa krátkych filmov a dokumentov.
Po úspešnom absolvovaní pražskej FAMU v roku 1966 nasledovalo veľmi produktívne a doteraz najzaujímavejšie Jakubiskovo obdobie. V priebehu necelých štyroch rokov natočil tri dlhometrážne filmy. Debutoval úspešným filmom Kristove roky (1967) a pokračoval filmami Zbehovia a pútnici (1968) a Vtáčkovia, siroty a blázni (1968). Kvôli nepriaznivej politickej situácii v Česko-Slovensku nemohol po normalizácii dokončiť svoj v poradí štvrtý dlhometrážny film Dovidenia v pekle, priatelia (tento film dokončil až v roku 1990).
V roku 1971 dostal zákaz na točenie hraných filmov a bol presunutý do Krátkeho filmu v Bratislave, kde sa mohol venovať len krátkometrážnym, či strednometrážnym filmom. V tomto období Jakubisko natočil filmy Stavba storočia (1972), Ondrej Nepela (1974), Výstavba tranzitného plynovodu ZSSR, NDR, Západná Európa (1974), Filmy v mesiaci ČSSP (1976), Dožinky '77 (1978). Aj napriek silnej cenzúre sa mu v tomto období podarilo natočiť film na objednávku Bubeník Červeného kríža (1977), ktorý zarezonoval výnimočnými výtvarnými kvalitami. V roku 1975 sa oženil s Ľudmilou Vašovou, s ktorou má dcéru Janettu. V roku 1984 sa Jakubisko rozviedol.
Na konci osemdesiatych rokov mu bolo dovolené natočiť ďalší hraný film a tak vznikla snímka Postav dom, zasaď strom (1979). Po filme (aj napriek diváckemu úspechu) prišli opätovné kritiky zo strany štátnych funkcionárov. Znovu prišli sankcie, no nie také kruté. Mohol natáčať iba historické filmy, rozprávky a komédie. Do roku 1989 nakrútil trojdielny televízny film Nevera po slovensky (1979), rozprávku Perinbaba (1985) a sedemdielny televízny seriál Teta (1987), ktorý neskôr zostrihal na filmovú verziu s názvom Pehavý Max a strašidlá (1987). V tomto období natočil oceňovaný film Tisícročná včela (1983). Tri mesiace pred pádom komunistického režimu mal premiéru jeho posledný film z osemdesiatych rokov Sedím na konári a je mi dobre (1989).
V roku 1985 sa znovu oženil. Spolu so svojou novou ženou Deanou Horváthovou-Jakubiskovou založili v roku 1991 produkčnú spoločnosti J&J Jakubisko Film, ktorú Deana Horváthová-Jakubisková vedie. Spolu majú syna Jorika. V roku 1990, už bez akéhokoľvek politického tlaku natočil televízny film Takmer ružový príbeh (1990). V roku 1992 pokračoval filmom Lepšie byť bohatý a zdravý ako chudobný a chorý. Od roku 1993 žil v Prahe, kde natočil svoj ďalší film Nejasná správa o konci sveta (1997), ktorý bol aj prvým filmom v produkcii J&J Jakubisko Film. V novom tisícročí natočil filmy ako Post coitum (2004) a Bathory (2008).
Detstvo a jeho vplyv na filmy
Kojšovčania žili tradičným dedinským životom, s vlastnými tradíciami a zvyklosťami. Týmito tradíciami sa Jakubisko inšpiroval aj vo svojej filmovej tvorbe. Napríklad odkaz na tradíciu zavesovania zvončekov na novomanželskú postel použil vo filmoch ako Zbehovia a pútnici, či Perinbaba. Taktiež miestny pohrebný rituál priam až dokumentaristicky znázornil vo filme Kristove roky.
Z Kojšova sa neskôr presťahovali do mesta Košice, ktoré boli v tom čase kozmopolitným mestom. Bok po boku tu žili Slováci, Maďari, Rusíni, Židia a Česi. V Košiciach Juraj Jakubisko návštevami kina Čas, kde pozerával grotesky s Charlie Chaplinom alebo Busterom Keatonom spoznal nový svet – svet filmu. Okrem kina sa rád pozeral aj na „divadlo“ u dominikánov. Zoskupenie poštárov tu aranžovalo rôzne živé obrazy z Biblie spolu so živými obrazmi Lenina a Stalina. Niekomu by sa toto spojenie mohlo zdať zvláštne, no samotný Juraj Jakubisko z tohto spojenia spravil jeden z princípov jeho filmovej poetiky.
Štúdium
Sklon k výtvarnej tvorbe priviedol Juraja Jakubiska na Strednú umelecko-priemyselnú školu v Bratislave. Bol prijatý do oddelenia grafiky, no prestúpil na fotografiu. Práve na oddelení fotografie sa vtedy zoznámil so svojim budúcim dlhoročným kamarátom Elom Havettom. Absolvovaním umeleckej strednej školy nadobudol Jakubisko výtvarné vzdelanie, ktoré využíva vo svojich filmoch doteraz. Práve výtvarno je najsilnejšou stránkou jeho filmov.
Spolu s Elom Havettom sa prihlásili na Filmovú Akadémiu múzických umení v Prahe, kde bol Juraj Jakubisko prijatý na odbor réžia, neskôr si k réžii pridal aj kameru a tak vyštudoval vysokú školu v dvoch odboroch štúdia. Študoval práve v čase nástupu novej generácie česko-slovenských filmárov. Toto hnutie nesie názov česko-slovenská nová vlna. Patria do nej režiséri ako Věra Chytilová, Miloš Forman, Jan Němec, Jaromil Jakeš, Pavel Juráček a Štefan Uher (predovšetkým jeho hraný debut Slnko v sieti). Aj napriek silnej cenzúre z toho obdobia mali študenti z FAMU prístup k filmom od zahraničných režisérov ako Federico Fellini, François Truffaut alebo Jean-Luc Godard, vďaka čomu mali aspoň ako tak prívetivé východisko k tvorbe originálnych filmov. Počas štúdia na vysokej škole bol Juraj Jakubisko veľmi aktívny. Natočil mnoho krátkych študentských filmov: Každý deň má svoje meno (19601961), Mlčení (196162), Déšť (1965), Čekají na Godota (1966) a spolu s Elom Havettom Mikulaschki týdeník (196163). Taktiež spolupracoval na filmoch iných režiserov z česko-slovenskej novej vlny. Pre Věru Chytilovú robil asistenta réžie k filmu Strop (1963), vo filme Evalda Schorma Turista (1961) si zahral a Jaromilovi Jirešovi pomáhal ako spoluautor námetu a scenára k filmu Sál ztracených kroků (1960). Už počas štúdia Jakubisko natočil pre košickú ČST Tri rozprávky (1963) na motívy rozprávok Petra Jilemnického, film Vysťahovalec (1966) a dokument Korytári (1966).
60. roky
Najzaujímavejšie a nanešťastie veľmi krátke obdobie v Jakubiskovej doterajšej kariére bolo medzi rokmi 1967 až 1970. Za tento čas dokončil tri významné filmy nielen pre česko-slovenskú, ale aj pre svetovú filmovú kinematografiu.
Kristove roky (1967)
Už počas vysokoškolského štúdia začal mladý Juraj Jakubisko pracovať na scenári k svojmu celovečernému debutu, ktorý ponúkol vedúcemu I. tvorivej skupiny Štúdia hraných filmov Bratislava – Koliba Albertovi Marenčinovi. V roku 1967 tak vznikol film s názvom Kristove roky. Na finálnej podobe filmu mal veľkú zásluhu aj spoluator scenára Lubor Dohnal. Kameramanom bol Igor Luther. Všetci traja, Juraj Jakubisko, Lubor Dohnal, Igor Luther boli z rovnakej generácie, preto sa dá film Kristove roky označiť ako generačný film. Hlavnou postavou je 33-ročný výtvarný umelec Juraj. Ten po absolvovaní školy hľadá nielen zamestnanie, no aj spôsob životnej sebarealizácie. Juraj si postupne začne uvedomovať bezcieľnosť svojho doterajšieho života bez záväzkov a povinností. Ako protiklad voči nemu vystupuje jeho brat Andrej, ktorý je vojenským pilotom. Na rozdiel od Andrejových nestálych vzťahov má Andrej ženu. Spočiatku protikladné postavy sa časom k sebe čoraz viac približujú. Film je po estetickej stránke veľmi kvalitne zvládnutý, obsahuje veľa absurdných scén a bizarností. Jedna časť filmu poukazuje na fakt, že ide iba o obraz, nie o skutočnosť, naopak druhá sa všetkých príznakových prvkov vzdáva a udalosti zobrazuje priam dokumentaristickým spôsobom. Na to, že ide o režisérov debut, je film veľmi zrelý. Bol úspešný aj na domácej, aj na zahraničnej pôde. Pozbieral mnoho ocenení, medzi inými aj prestížnu Cenu československej kritiky za rok 1967 či tri ocenenia na 16. MFF v Mannheime v roku 1967.
Zbehovia a pútnici (1968)
Po úspešnej spolupráci s kameramanom Igorom Lutherom chcel Jakubisko spoločne natočiť jeho ďalší film. Igor Luther však dostal lukratívnu ponuku od francúzskeho spisovateľa a režiséra Alain Robbe-Grilleta, ktorú prijal. Sám Jakubisko sa preto pri svojom v poradí druhom filme postavil za kameru. Úlohy kameramana sa zhostil výborne, vo filme sa nachádza mnoho experimentov s kamerou (hra s farbami, „nervózny” pohyb kamery, netradičné perspektívy,…). Na scenári spolupracoval s Ladislavom Ťažkým a Karolom Sidonom. Film s názvom Zbehovia a pútnici (1968) obsahuje tri poviedkové časti o troch vojnách (o prvej svetovej vojne, o druhej svetovej vojne, o apokalyptickej vízii). Každá z poviedok sa riadi vlastnou osobitou poetikou. Nanešťastie sa film krátko po dotočení dostal do trezoru, kde zostal až do roku 1989. Zbehovia a pútnici sú významným filmom nielen pre slovenskú a svetovú kinematografiu, ale taktiež pre samotného Juraja Jakubiska, ktorý sa o filme zmienil takto : “Jediný film, ktorý by som už nevedel lepšie nakrútiť…”
Vtáčkovia, siroty a blázni (1969)
Po vpáde ruských vojsk v roku 1968 sa situácia v národnej kinematografii nezmenila ihneď. Juraj Jakubisko stihol vytvoriť film Vtáčkovia, siroty a blázni (1969). Scenár napísal spolu s Karolom Sidonom, s ktorým nadviazal intenzívnu spoluprácu. Scenár bol veľmi stručný, pretože sa Jukubisko spoliehal na improvizáciu na placi. Film plný expresívnych obrazov je prvým z „trilógie osudu a šťastia”, ako túto trilógiu nazval sám Jakubisko. Prvým nie je len kvôli poradí, no aj vďaka predznamenávaniu nových postupov, ktoré v ďalších dvoch častiach trilógie využíva. Všetky tri filmy, Vtáčkovia, siroty a blázni (1969), Sedím na konári a je mi dobre (1989), Lepšie byť bohatý a zdravý ako chudobný a chorý (1992), využívajú tému ľúbostného trojuholníka. Film Vtáčkovia, siroty a blázni zasadil do obdobia v roku 1968, kedy mala Jakubiskova generácia mnoho očakávaní a nádejí, no zároveň aj sklamaní. Jedným z pozitív bola možnosť natáčať filmy, Dušan Hanák debutoval filmom 322 a Elo Havetta debutoval filmom Slávnosť v botanickej záhrade. Príbeh je o dvoch kamarátoch Yorickovi a Andrejovi a ich spoločnej láske Marte. Film natočený počas chaotickej pražskej jary sa na dlhé obdobie zavrelo do trezoru ihneď po jeho vytvorení.
849 Ara
849 Ara je planétka s priemerom 319 km, ktorú objavil Sergej Ivanovič Beľavskij 9. februára 1912.
Lista de asteroidi
Juraj Jakubisko
70. – 80. roky
Zákaz točiť hrané filmy prišiel pred zostrihaním v poradí štvrtého Jakubiskového filmu Dovidenia v pekle, priatelia (1990) v roku 1970. Natočený materiál bol doručený talianskemu producentovi, ktorý ho zostrihal podľa svojich predstáv, diametrálne odlišných od tých Jakubiskových. Juraj Jakubisko sa od tejto verzii dištancoval. Svoju verziu dokončil až v roku 1990. Po zákaze točenia hraných filmov bol Jakubisko presunutý do Krátkeho filmu v Bratislave. Ale aj tvorba krátkych či dokumentárnych filmov bola prísne redukovaná. Témy boli ideologické, diktované zhora. Išlo o filmy ako Stavba storočia (1972), Ondrej Nepela (1974), Výstavba tranzitného plynovodu ZSSR, NDR, Západná Európa (1974), Filmy v mesiaci ČSSP (1976), Dožinky '77 (1978). Ale aj v týchto filmoch badať výrazný filmársky rukopis po vizuálnej stránke diela. Pri filme Stavba storočia (1972) bol Juraj Jakubisko režisérom, kameramanom a scenáristom. Elektrizujúcu hudbu zložil Marián Varga so svojou kapelou Collegium Musicum. Jakubisko vo filme pracuje so symbolmi a vytvára tak viaceré roviny, ktoré môže divák vo filme vidieť. Najvýraznejším filmom z tohto obdobia je jednoznačne Bubeník Červeného kríža (1977). Išlo propagačný film pre Červený kríž, vďaka čomu mal aj výraznejšiu slobodu pri tvorbe oproti ostatným projektom z tej doby. Film ja najzaujímavejší svojou obraznosťou. Kameramanom bol Ján Ďuriš. Filmom Jakubisko dokázal, že jeho kvality sa nestratili, len na istý čas boli kvôli nepriaznivým okolnostiam pribrzdené.
Postav dom, zasaď strom (1979)
Až po desiatich rokoch mal Jakubisko dovolené natočiť ďalší dlhometrážny hraný film s názvom Postav dom, zasaď strom (1979). Scenár mu však bol pridelený. Išlo o pozitívneho socialistického hrdinu. Tento scenár bol predurčený na gýčový film. Preto sa ho Juraj Jakubisko spolu s Luborom Dohnalom rozhodli prepísať. Meno Lubora Dohnala v titulkoch nikdy nefigurovalo z toho dôvodu, aby mu nestopli činnosť. Hlavným motívom filmu je opäť ľúbostný trojuholník. Ďalším výrazným motívom je motív Cesty. Film ja taktiež plný rôznych symbolov a metafor, ktoré sú pre tvorbu Juraja Jakubiska typické. Postav dom, zasaď strom sa dostal do distribúcie, no po negatívnej kampani okolo filmu ho znovu stiahli a dali do trezoru.
Po filme Postav dom, zasaď strom (1979) bol Juraj Jakubisko opäť sankcionovaný, tentoraz však nie tak kruto. Bolo mu dovolené točiť rozprávky, komédie a historické filmy.
Nevera po slovensky (1979)
Realistická trojdielna komédia Nevera po slovensky (1979) vyčnieva nad ostatnými Jakubiskovými filmami svojou jednoduchou lineárnou koncepciou. Taktiež nie je u Juraja Jakubiska typickým označenie jeho filmu ako realistického. Režisér známy svojimi bizarnými, vizuálne experimentálnymi scénami v tomto filme neopúšťa logiku „životného sveta”. Trojdielny film je, ako už názov napovedá, o nevere. Ale paradoxom celého filmu je, že sa samotná nevera nikdy neodohrá. Prvá časť má názov Nevera, druhá sa volá Vykrúcačky a poslednou, treťou časťou je Trest. Samotný Juraj Jakubisko sa k filmu vyjadril následovne : “ … v čase, kdy témata, která mě zaujímala, byla zapovězena, jsem sáhl po komedii. Byla to zvědavosť, protože před tím jsem tíhnul k tragikomedii s důrazem na černou klávesu. Nebýt této zkušenosti, asi by nikdy nevznikla burleskní scéna pohřbu otce Pichandy v Tisícročné včele.”
Tisícročná včela (1983)
Film Tisícročná včela (1983) je adaptáciou rovnomennej knihy Petra Jaroša. Kniha Jakubiska zaujala hlavne poetikou magického realizmu, ktorá mu bola nesmierne blízka. Spolu so samotným autorom knihy Petrom Jarošom pripravili scenár. Žánrovo sa film radí medzi ságy, konkrétne je to historická kronika rodiny Pichandovcov začínajúca na konci 19. storočia, ktorá pokračuje v 20. storočí a končí na konci prvej svetovej vojny v roku 1917. Tento film je jedným z najúspešnejších filmov Juraja Jakubiska. Česko-slovenskými kritikmi a novinármi bol ocenený ako najlepší česko-slovenský film osemdesiatych rokov, na prestížnom festivale v Benátkach získal cenu Zlatý Fénix za výtvarnú stránku a najlepšiu kameru a mnoho ďalších ocenení po celom svete. Týmto filmom Juraj Jakubisko dokázal vyzretosť svojho filmárskeho rukopisu. Monumentálna sága sa Jakubiskovi podarila natočiť aj vďaka koprodukcii Slovenskej filmovej tvorby spolu so zahraničnou spoločnosťou Beta Film München.
Perinbaba (1985)
Po ságe Tisícročná včela (1983) Juraj Jakubisko natočil dve rozprávky. Prvou z nich je Perinbaba (1985). Na scenári spolupracoval so slovenským spisovateľom a scenáristom Ľubomírom Feldekom. Ide o rozprávkový príbeh malého Jakuba, ktorého pred smrťou zachráni Perinbaba a zoberie ho do svojej ríše. Perinbaba je schopná pomocou periny a organu ovládať pozemské počasie. Jakub s ňou trávi svoje detstvo a dospievanie, po čase sa však zaľúbi do Alžbetky, richtárovej dcéry spomedzi ľudí, a bude chcieť opustiť Perinbabu a vrátiť sa medzi smrteľníkov.
Juraj Jakubisko vytvoril dva svety, v jednom sa zastavil čas, a tak Perinbaba, Jakub a ani Zubatá nestarnú. Druhý svet, ten pozemský, sleduje Jakub z výšky aj mocou krištáľovej gule a zaujíma sa o osudy bežných roľníkov. Juraj Jakubisko vo filme využíva už svoje typické magické prvky, ktoré sú miestami ladené až hororovo (opakované zobrazovanie smrti, jed a pod.).
Pehavý Max a strašidlá (1987)
Zostrihaním trinásťdielneho rodinného seriálu na požiadavku nemeckého producenta vznikla druhá rozprávka pod názvom Pehavý Max a strašidlá (1987). Na scenári spolupracovali scenáristi ako Jaroslav Dietl, Joachim Hamman, Jozef Paštéka a samotný Jakubisko. Za kamerou sa taktiež vystriedali viacerí kameramani: hlavným kameramanom bol Ján Ďuriš, druhými kameramanmi boli Ján Piroh a opäť Juraj Jakubisko. Zatiaľ čo v Perinbabe boli hororové prvky skôr výnimkou, Pehavý Max a strašidlá je jednoznačným (parodickým) spojením rozprávky a hororu. Tento film má okrem iných, aj silnú etickú hodnotu.
Majstrovstvá sveta v korfbale do 23 rokov 2004
Majstrovstvá sveta v korfbale do 23 rokov 2004 boli v poradí 4. majstrovstvá sveta v korfbale do 23 rokov, ktoré organizuje Medzinárodná korfbalová federácia (IKF). Konali sa od 31. októbra7. novembra 2004 v Duisburgu, v Nemecku, za účasti 10 tímov. Nováčikmi turnaja boli tímy Ruska a Hongkongu. Zápasy sa odohrali v aréne Sporthalle Krefelder Straße s kapacitou pre 2 300 divákov. Titul štvrtýkrát za sebou získalo Holandsko, ktoré vo finálovom stretnutí zvíťazilo nad Belgickom.
Juraj Jakubisko
Sedím na konári a je mi dobre (1989)
Tri mesiace pred pádom komunistického režimu v Česko-Slovensku dokončil Juraj Jakubisko film Sedím na konári a je mi dobre (1989). Ide o druhý film z z voľnej trilógie slobode, či z „trilógie osudu a šťastia”. Pôvodne sa mal film volať Visím na konári a je mi dobre, no tento názov neprešiel strážcami ideologickej čistoty. Príbeh je o dvoch charakterovo rozdielnych kamarátov zaujímajúcich sa o jednu ženu a dej je zasadený do obdobia tesne po skončení druhej svetovej vojny. Tiež sa tu teda otvára motív ľúbostného trojuholníka, ktorý je príznačný pre všetky tri filmy z trilógie o slobode. Motív duality sa nenachádza len v rozdielnych charakteroch hlavných postáv, ale aj balansovaním medzi skutočnosťou a fikciou, rozprávkou a realitou. Ako je už u filmov Juraja Jakubiska zvykom, aj Sedím na konári a je mi dobre získalo veľa ocenení.
90. roky – 20. roky 21. storočia
Po páde komunistického režimu a vzniku samostatného Slovenska v roku 1993 sa situácia pre Juraja Jakubiska výrazne zlepšila. Už nebol obmedzovaný politickou situáciou a mohol po viac ako dvadsiatich rokoch opäť slobodne natáčať. Začala tak ďalšia etapa v kariére Juraja Jakubiska, ktorá trvá dodnes.
Dovidenia v pekle, priatelia (1970/1990)
V roku 1990 sa vracia k natočenému, no nezostrihanému materiálu filmu Dovidenia v pekle, priatelia. Pôvodne bol film zostrihaný talianskym producentom, ale k tejto verzii sa Juraj Jakubisko nikdy nepriznával. Aj keď finálna verzia bola dokončená až po páde komunistického režimu, treba brať na povedomie, že vznikal počas normalizácie v roku 1970. Scenár mal na starosti Juraj Jakubisko a Karol Sidon a tento film je zároveň posledným spoločným filmom tejto dvojice. Príbeh je o dvojici mužov a jednej žene, ktorý žijú veľmi zvláštnym spôsobom života. Práve “zvláštnosť” je charakteristickým slovom opisujúcim tento film. Jakubisko v ňom pracuje so surreálnymi prvkami, bohatou obraznosťou, bizarnosťou a mnohými, jemu typickými prvkami. Jakubisko využil hercov aj po 22 rokoch a natočil s nimi dokrútky, ktoré umocňujú celkovú dojem zaujímavosti diela. Juraj Jakubisko bol popri réžii a tvorbe scenáru aj kameramanom filmu.
Takmer ružový príbeh (1990)
Televízny film Takmer ružový príbeh (1990) je spojením žánrov muzikálu, rozprávky a romantického príbehu. Spojenie rozprávky s realitou vidno aj v samotnom príbehu. Juraj Jakubisku v ňom spojil rozprávku o Šípkovej Ruženke a krutej reality Darinky, trpiacej vážnou dedičnou chorobou, ktorá zabila aj jej mamu pri pôrode. V hlavnej úlohe sa objavila známa speváčka Darinka Rolincová. Film vyniká po vizuálnej stránke a dobre zvládnutou choreografiou. Kameramanom bol Ján Ďuriš. Aj napriek prihliadnutiu, že ide o film určený tínedžerom táto snímka nedosiahla úroveň iných Jakubiskových filmov.
Lepšie byť bohatý a zdravý ako chudobný a chorý (1992)
Tretím, posledným filmom z voľnej trilógie o slobode je film Lepšie byť bohatý a zdravý ako chudobný a chorý (1992). Na rozdiel od ľúbostného trojuholníka dvoch mužov a jednej ženy vo filmoch Vtáčkovia, siroty a blázni (1969) a Sedím na konári a je mi dobre (1989) sa v tomto filme ide o dvojicu žien súperiacich o jedného muža. Motív boja za slobodu bol pre domácich divákov viac žiadaný v rokoch 1969 a 1989, teda v rokoch vzniku predchádzajúcich dvoch filmov z trilógie. Možno aj preto bol Lepšie byť bohatý a zdravý ako chudobný a chorý dostatočne docenený až v zahraničí. Film získal hlavnú cenu Zlatý Delfín na 9. MFF Festival Cinema de Troia v portugalskom meste Azil.
Nejasná správa o konci světa (1997)
Od roku 1992 nakrútil Juraj Jakubisko zopár krátkych filmov a videofilmov. Táto skromná aktivita predznamenávala väčší projekt, ktorý bol časovo náročný. Týmto projektom bol film Nejasná správa o konci světa (1997). Film vznikol už v produkcii J&J Jakubisko Film v čase, kedy už režisér býval v Prahe. Jakubisko vytvoril apokalyptický príbeh inšpirovaný proroctvami známeho proroka Nostradama. Podľa režiséra stojí film sám o sebe a nespája ho so žiadnym so svojich predchádzajúcich diel. Ale je tu istá podobnosť s filmom Tisícročná včela (1983). V oboch filmoch ide o agu zobrazujúcu viaceré rodiny žijúce v jednej dedine. Podobností sa medzi týmito filmami dá nájsť viacero. Na rozdiel do filmu Tisícročná včela má Nejasná správa o konci sveta potlačenú realistickú rovinu a tak je zvýraznený iluzívny charakter filmu. Kameraman filmu bol Ján Ďuriš. ktorý za prácu na tomto filme získal na MFF v Montreale v roku 1997 Cenu za najväčší umelecký prínos – kamera. Film získal cenu Zlatý Delfín za najlepšiu réžiu v talianskej Pescare a taktiež cenu za najlepšiu réžiu aj na MFF v San Diegu v USA.
Post coitum (2004)
Na prelome 20. a 21. storočia sa Juraj Jakubisko opäť venuje krátkej tvorbe. V médiach sa začalo hovoriť o plánovanom spracovaní legendy o čachtickej pani. Preto bolo aj prekvapením, keď oznámil, že bude režisérom filmu Post coitum (2004). Podtitul tejto snímky je „mrazivá city komedie”. Film obsahuje mnoho erotických scén, no o pornografiu nejde. Je to skôr akási dekonštrukcia pornografie. Erotickými zábermi skôr odhaľuje, čo všetko pri sexe absentuje. V posteľových scénach prehlbuje individualizmus a nevytvára pomyselné duševné puto medzi mužom a ženou a ich lásku. Kameramanom bol opäť Ján Ďuriš, ktorý tentoraz natáčal na HD technológiou. Ako napísal v biografii o Jurajovi Jakubiskovi Peter Michalovič a Vlastimil Zuska, Post coitum je prvým filmom na území „cool estetiky“.
Bathory (2008)
Zatiaľ posledným filmom Juraja Jakubiska je adaptácia známej legendy o Alžbete Báthoryovej z roku 2008 a s názvom Bathory. V čase uvedenia bol film najdrahším slovenským filmom. Išlo zároveň o koprodukčnú spoluprácu Slovenska, Česka, Maďarska a Veľkej Británie. Juraj Jakubisko sa podľa jeho vlastných slov držal historických údajov a známych faktov, ale biele miesta zaplnil svojou fantáziou. Film zaznamenal divácky úspech (so zárobkom cez 5 miliónov eur sa stal po tejto stránke najúspešnejším Jakubiskovým filmom), no súdobé kritiky filmom nadšené neboli. Bathory bola úspešná v súťaži Český lev v sekcii Najlepší výtvarný počin a Divácky najúspešnejší český film.
Charakteristika tvorby
Slovenský Fellini. Aj tak sa hovorí Jurajovi Jakubiskovi, ktorý má mnoho spoločných charakteristických autorských prvkov. Pre Jakubiskove filmy bolo najdôležitejšie, že do nich vtiahol svet čudáckych bizarných existencií a rozprávanie podriadil poetike nespútanej obraznosti ľudových rozprávok či surrealistických feérií. Tak sa v jeho filmoch stretávame s naturalizmom jedenia múch priamo z mucholapky v Dovidenia v pekle, priatelia (1970), či postavou Smrti v poviedkach filmu Zbehovia a pútnici (1970). V jeho príbehoch sa stáva nemožné možným; bez metafory a alegórie nie je ani jeden z jeho dôležitých titulov. Vzhľadom na aktuálnu paralelu sa dá hovoriť o magickom realizme v slovenskom filme. Fellini sa o Jakubiskovi vyjadril: „Vo filmoch Juraja Jakubiska sa iracionálne, záhadné a pocitové, stáva tak prirodzeným, ako je život sám. Nie každý z nás má to šťastie mať Jakubiskovo oko, ktoré dokáže vidieť záhadné, neočakávané a fantastické, dokonca aj v každodennom, obyčajnom živote.“
Po ére viery v presah umenia do života sa Jakubisko a jeho generácia uzavreli do sveta umenia, nechceli poučovať, byť svedkami, kritikmi, filmovými filozofmi, či spasiteľmi. Väčšmi chceli tlmočiť radosť, atmosféru a zážitok. Ich hra však nebola celkom bez spodných tónov zúfalstva, ich groteskne bizarné príbehy niesli v sebe často skrytú tragiku.
Často opakovanými prvkami sú aj tie folklórne, spomenuté pri Jakubiskovom detstve. Čerpá z tradičných hudobných motívov, z ľudového výtvarného umenia, využíva tradičný odev, predmety každodennej potreby, zoomorfné zobrazenia, rituály a podobne.
Ocenenia
2019
• za zásluhy o štát v oblasti umenia
2016
• za zásluhy o štát v oblasti umenia 2013
2012 • Cena za celoživotný prínos svetovému filmu
2010
2009
2008
Cievovka
Cievovka alebo chorioidea je časť strednej vrstvy steny očnej gule obsahujúca veľa ciev (na prísun výživy a kyslíka) a pigmentových buniek. Je uložená od vráskovcového opašteka dozadu medzi bielkom a sietnicou.
Juraj Jakubisko
Ocenenia
2001
2000
1999
1997
1993
1991
1990
1989 1988 1987 1986 1985 1984
1982
1979
1978
1977
1971
1973
1968
1967 1964
Dávid Samuel Mádai
Dávid Samuel Mádai (* 4. január 1709, Banská Štiavnica - † 2. júl 1780, Benkendorf) bol lekár, lekárnik.
Pigment
Pigment môže byť:
Čapík (oko)
Čapík je druh zmyslovej bunky sietnice oka. Umožňuje farebné videnie. V ľudskom oku sa ich nachádza približne 7 miliónov. Najväčšia hustota čapíkov je asi 4 mm od slepej škvrny na tzv. žltej škvrne (miesto najostrejšieho videnia). náhľad|Normalizovaná (relatívna) spektrálna citlivosti ľudských [[Čapík (oko)|čapíkov typov S, M a L (LMS (long, medium, short color space) v závislosti od vlnovej dĺžky svetla (znázorneného vo farbe spektra sRGB), podľa výpočtov z modelu Stockmana a Sharpea (2000) pri štandardnom pozorovaní 2° priestorového kužeľa (priemer kruhu 1,7 cm z diaľky 50cm).  Prevod z farebného priestoru LMS (z cone fundamentals) do iných farebných modelov (napr. CIE 2012 XYZ) spôsobí, že červená (L) bude mať dva vrcholy. Podobné výsledky boli dosiahnuté pri experimentoch s reálnymi farbami vytvorenými z troch svetelných zložiek (tristimulus) napr. RGB alebo vynesením citlivosti v kvantách. ]]
Farebný vnem
Čapíky sa sústreďujú prevažne v centrálnej časti sietnice, kým tyčinky sa nachádzajú na okrajoch. V oblasti centrálnej jamky (fovea centralis) v žltej škvrne sú len čapíky, ktoré majú menšiu citlivosť na svetlo ako tyčinky, ale pri ich podráždení vznikajú farebné vnemy.
Rozlišujeme 3 typy čapíkov Prebieha výskum štvrtého typu, ktorý je veľmi zriedkavý, viaže sa na X chromozóm, a preto bol zatiaľ potvrdený len u žien. Ľudia, ktorí majú 4 typy čapíkov patria medzi tzv. tetracromatov, ktorí sú schopní rozlišovať farby aj na zdanlivo jednofarebných objektoch.
Oblasti sietnice zaplnené čapíkmi umožňujú rozlišovať oveľa viac podrobností ako oblasti zaplnené tyčinkami. Podľa toho jestvuje u človeka denné a súmrakové videnie. Denné (foveálne) videnie súvisí s podráždením čapíkov a je v činnosti pri dostatočne veľkom osvetlení, umožňuje rozlišovať farby a podrobnosti. Súmrakové (periférne) videnie sa spája s činnosťou tyčiniek. Pri dennom videní je oko schopné prijímať svetelné toky až 2. 10-5 J/s. Pri väčších tokoch vznikajú bolestivé vnemy, prípadne sa môže poraniť sietnica. Aj veľmi rýchly prechod od malých tokov k veľkým, hoci ešte nepresahujú znesiteľnú hranicu, môže zapríčiniť poranenie oka. Priemerná vzdialenosť čapíkov je asi 0,0025 mm. Pri odlíšení dvoch blízkych bodov musí sa každý z nich zobraziť na iný čapík. Tým je daná rozlišovacia schopnosť oka, ktorá je asi jedna uhlová minúta.
Nevedomosť (neznalosť)
Nevedomosť alebo neznalosť je nedostatok alebo neprítomnosť vedomostí. Na označenie absolútnej, hrubej nevedomosti, nevšímavosti alebo obmedzenosti sa používajú slová ignorancia, ignorácia alebo ignorantstvo.
Nevedomosť (z hľadiská zámeru) môže byť:
Nevedomosť a právo
V morálnom a trestno-právnom kontexte je v súvislosti s úmyselnou ignoranciou známa veta „Ignorantia juris non excusat“ („Neznalosť zákona neospravedlňuje“), poukazujúca na to, že neznalosť zákona, resp. nevedomosť o následkoch trestného činu alebo o trestnom čine samotnom nie je poľahčujúcou okolnosťou svedčiacou o nevine. Touto vetou sa preto pobáda k prijatiu zodpovednosti za svoje skutky a správanie.
Nevedomosť vo filozofii
V gréckej filozofii sa hovorieva o sokratovskej ignorancii, ktorá je charakterizovaná všeobecne známou vetou: „Scio me nihil scire“ alebo „scio me nescire“ („Viem, že nič neviem“).
V indickej filozofii je nevedomosť prejavom tamasu.
V buddhistickej filozofii sa namiesto slov nevedomosť či ignorancia používa sanskritské slovo avidjá ako opak slova vidjá, sanskritského pomenovania pre „poznanie“. Avidjá je chápaná ako základná príčina utrpenia a neustáleho kolobehu znovuzrodení a jej výsledkom je potláčanie poznania skutočnej povahy vecí, čo vedie k máji (ilúzii).
Nevedomosť v teológii
Nevedomosť v teológii je charakterizované ignosticizmom (slovo vzniklo zložením slov "ignorance" - nedostatok vedomostí a "gnostic" - poznanie vzťahujúce sa k bohom); názorom, že neexistuje súvislá a falzifikovateľná definícia slova Boh, otázka existencie Boha postráda zmysel a každé iné teologické stanovisko usudzuje zbytočne veľa o tomto pojme. V ignosticizme sa na rozdiel od teizmu, ateizmu alebo agnosticizmu neusudzuje o vete "Boh existuje" ako o zmysluplnej vete.
Laudanum
Laudanum je zastaraný výraz pre ópium alebo pre liehovú tinktúru ópia (lat. tinctura opii). Pôvodne to bolo označenie pre prostriedok tíšiaci bolesť.
Blessonville
Blessonville je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Haute-Marne, v regióne Champagne-Ardenne.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Lansac (Pyrénées-Orientales)
Lansac je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Pyrénées-Orientales, v regióne Languedoc-Roussillon.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Šmatlavé uhlisko
Šmatlavé uhlisko je prírodná rezervácia v správe štátnej ochrany prírody Biele Karpaty.
Nachádza sa v katastrálnom území mesta Skalica v okrese Skalica v Trnavskom kraji. Územie bolo vyhlásené v roku 1996 na rozlohe 8,44 ha. Ochranné pásmo nebolo určené. Po západnom a severnom okraji chráneného územia prechádza modrá turistická značka.
Predmetom ochrany je: Ochrana zachovalých lesných spoločenstiev Bielych Karpát v najnižšom vegetačnom stupni s veľkou druhovou diverzitou, dobre vyvinutým bylinným podrastom a početnými populáciami ohrozených vstavačovitých rastlín a množstvom druhov teplomilného hmyzu.
Zákon (filozofia)
Zákon je vnútorne nutný a stály vzťah medzi javmi, prvkami alebo entitami; abstrakcia poriadku vzťahov skutočnosti alebo myslenia.
Podľa Václava Černíka je zákon forma utvárania sa a reprodukcie podstaty.
850 Altona
850 Altona je planétka s priemerom 84 km, ktorú objavil Sergej Ivanovič Beľavskij 27. marca 1916.
3067 Akhmatova
3067 Akhmatova je planétka s priemerom 33 km, ktorú objavil L. V. Zhuravleva, L. G. Karachkina 14. októbra 1982.
Mužská štvorhra na Heineken Open 2006
Mužská štvohra na Heineken Open 2006 sa hrala ako súčasť Heineken Open 2006 od 9. do 16. januára 2006. Titul získali Rumun Andrei Pavel a Holanďan Rogier Wassen, ktorí vo finále porazili švédsko-austrálsky pár Simon Aspelin, Todd Perry 6-3 5-7 10-4. Pre Pavela to bol tretí a pre Wassena prvý titul vo štvorhre na okruhu ATP.
Peyrolles (Aude)
Peyrolles je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Aude, v regióne Languedoc-Roussillon.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 78 obyvateľov (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Tomáš Pöpperle
Tomáš Pöpperle (* 10. október 1984) je český hokejový brankár, hrajúci v KHL za klub HC Lev Praha.
Klubový hokej
S hokejom začínal v pražskej Sparte, kde hral v juniorských tímoch v sezónach v rokoch 1999-2004. Časť sezóny 2003/2004 strávil aj v českých tímoch HC Berounští Medvede (v 1. lige) a HC Příbram (v 2. lige). V roku 2005 bol draftovaný klubom Columbus Blue Jackets (NHL). Po tom, ako sa nepresadil v prvom tíme, sa vrátil do Európy, kde hral za Eisbären Berlín, s ktorým získal v sezóne 2005/2006 majstrovský titul. Sezónu 2006/2007 strávil v zámorí vo farmárskom tíme Columbusu v Syracuse Crunch. V NHL debutoval 2. februára 2007 v zápase Columbusu proti Calgary Flames a ako deviaty Čech v histórii NHL sa postavil do bránky najslávnejšej ligy sveta.
Reprezentácia
Na Majstrovstvách sveta debutoval v roku 2006.
Štepnické rameno
Štepnické rameno je chránený areál v správe štátnej ochrany prírody Záhorie.
Nachádza sa v katastrálnom území mesta Skalica v okrese Skalica v Trnavskom kraji. Územie bolo vyhlásené v roku 1989 na rozlohe 2,1362 ha. Rozloha ochranného pásma bola určená na 5,43 ha.
Predmetom ochrany je: ''Chránené územie je zriadené na ochranu posledných zvyškov ramien a jazier ľavobrežnej riečnej nivy rieky Moravy. Územie predstavuje refúgium výskytu viacerých chránených a ohrozených taxónov vodných a močiarnych druhov rastlín a živočíchov.''
Vendelín z Trieru
Svätý Vendelín alebo Svätý Vendelín z Trieru (* okolo 550 – † pravdepodobne 617, Tholey, Sársko, Nemecko) je považovaný za nemeckého svätca, o živote ktorého vieme len z legiend.
Životopis
Narodil sa údajne ako syn škótskeho kráľa, ktorého vychovával arcibiskup. Ako dvadsaťročný odišiel ako anonymný pútnik na púť do Ríma. Cestou späť sa zamestnal ako pastier oviec, a po zázračných skutkoch mu šľachtic, u ktorého pracoval, postavil pustovňu, aby sa mohol nerušene venovať modlitbe a rozjímaniu. Neskôr sa stal okolo roku 597 opátom v sárskom benediktínskom kláštore v Tholey.
Zomrel v roku 617 vo svojej cele v kláštore, v ktorom bol opátom. Pochovaný bol vo svojej cele, nad ktorou neskôr postavili kaplnku, a v jej blízkosti časom vyrástlo malé mestečko Sankt Wendel.
Uctievanie a zobrazovanie
Svätý Vendelín je považovaný za patróna pastierov, sedliakov, polí a roľníkov, preto je väčšinou zobrazovaný ako mladý pastier s dobytkom a ovcami, s pastierkou palicou a kapsou, ruženec, či knihu, lopatu, kyjak alebo aj korunu,. Na obrázkoch na skle zase obyčajne s knihou na kolenách a pastierskou trúbou.
Július Madarás
Životopis
Maturoval v Banskej Bystrici (1938), teológiu študoval v Bratislave. Kaplán v Banskej Bystrici, Prešove, Sučanoch a v Martine. Farár v Spišskej Novej Vsi (1946-1962). Prenasledovaný a väznený. Okrem pastoračnej práce sa venoval i vedeckej práci. Účastník obrodného procesu v cirkvi (1968-1969). Prednášal na Evanjelickej bohosloveckej fakulte UK v Bratislave. Predseda vnútromisijného výboru cirkvi. Autor viacerých štúdií. Jedinečný znalec Lutherových spisov. Publikoval v Cirkevných listoch a ďalších cirkevných časopisoch.
805
Karol Veľký, ktorý bol v roku 800 korunovaný za rímskeho cisára, zakázal predávať zbrane Avarom a Slovanom.
Aleșd
Geografia
Mesto je situované v kotline Vad-Borod, pod pohorím Munții Plopiș, okolité vrchy sú porastené prevažne bukovými lesmi. Pretína ho hlavná železničná trať, Oradea – Bukurešť.
História
Osud mesta v jeho začiatkoch úzko súvisel s pevnosťou Piatra Șoimului, nachádzajúca sa na kopci neďaleko mesta. Prvá písomná zmienka o pevnosti je z roku 1306, no vtedy už táto existovala. Mesto sa prvýkrát spomína v roku 1290 ako Villa Elesd. Roku 1711 bola pevnosť vyhodená do vzduchu rakúskymi cisárskymi vojskami. Roku 1904 sa mesto zmietalo v roľníckych povstaniach proti zákonom z Bukurešti, ktoré však boli krvavo potlačené. Roku 1968 získava definitívne štatút mesta.
Národnostné zloženie
Slovenská menšina sa v meste ocitla v rámci vnútornej kolonizácie v 60-tych rokoch z lazov v okolí, kde nebola práca a tak sa obyvatelia sťahovali do nižšie položených oblastí s lepšou infraštruktúrou. V meste sa nachádza materská škola s vyučovacím jazykom slovenským.
Meteoropatizmus
Meteoropatizmus je fyziologické a patologické reakcie vrátane psychologických porúch na zmeny počasia (teplota, vlhkosť, pohyb vzduchu, slnečné žiarenie, atmosférická elektrina a chemicko-aerosólové splodiny v ovzduší).
Zoznam matematických článkov/CH
Tento index bol automaticky vygenerovaný podľa tejto kategorizácie. Obsahuje 13 článkov. Aby sa nové články zobrazili v tomto indexe, musia byť zaradené aspoň do jednej z vymenovaných kategórii. Nové a upravené kategórie sa zohľadnia pri nasledujúcom generovaní.
cha
Charakteristická funkcia (teória pravdepodobnosti) · Charles Babbage · Charles Ehresmann · Charles Eugène Delaunay · Charles Fefferman · Charles Hermite · Charles Proteus Steinmetz
chr
Christiaan Huygens · Christian Johann Doppler · Christian Kramp · Christopher Clavius · Chromatické číslo · Chromatický index
Nevyčerpateľnosť
Nevyčerpateľnosť je aspekt nekonečnosti, ktorý sa vzťahuje na nekonečnú rozmanitosť foriem, vzťahov, súvislostí, objektov, procesov atď.
V ekonómii sa za nevyčerpateľné statky považuje slnečné žiarenie, donedávna (z dôvodu znečisťovania prostredia) aj voda a vzduch. Nevyčerpateľné statky sú voľne dostupné pre každého jednotlivca.
Pezens
Pezens je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Aude, v regióne Languedoc-Roussillon.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 1290 obyvateľov (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Prvá viedenská arbitráž
Prvá viedenská arbitráž ((Prvý) viedenský diktát) bola medzinárodná arbitráž, ktorá sa konala 2. novembra 1938 a ktorou nacistické Nemecko a fašistické Taliansko donútili Česko-Slovensko vzdať sa v prospech Maďarského kráľovstva územia na juhu Slovenska a Podkarpatskej Rusi obývaného prevažne slovensky hovoriacim obyvateľstvom. Na základe arbitrážneho rozhodnutia ministrov zahraničných vecí Nemecka Joachima von Ribbentropa a Talianska Galeazza Ciana malo Česko-Slovensko v dňoch 5. – 10. novembra 1938 odstúpiť územie s rozlohou 11 927 km² a viac než miliónom obyvateľov.
Predzvesť arbitráže
vpravo|náhľad|Slovensko po prvej viedenskej arbitráži (pre bližšie info klikni na obrázok)
Viedenskej arbitráži predchádzal celý sled udalostí. Už 12. januára 1938 predložila Zjednotená maďarská strana česko-slovenskej vláde svoje požiadavky. Chceli uzákoniť autonómiu Slovenska, zaviesť národný kataster a v prevažne maďarských obciach zrušiť slovenské školy. 10. marca maďarskí predstavitelia (Andor Jaross, János Esterházy a Géza Szüllő) opäť vzniesli požiadavky maďarskej menšiny žijúcej na Slovensku, tentoraz bol dokument odovzdaný priamo premiérovi Milanovi Hodžovi.
26. júla 1938 vláda ČSR schválila národnostný štatút, ktorý zladil rôzne zákony týkajúcich sa slobôd národnostných menšín z oblasti občianskych práv, školstva a kultúry. Prijatý mal byť aj nový jazykový zákon a schválená mala byť decentralizácia štátu, teda autonómia Slovenska a Podkarpatskej Rusi. 27. augusta Zjednotená maďarská strana odmietla národnostný štatút a žiadala úplnú autonómiu pre Maďarov na Slovensku.
21. septembra 1938 sa v Budapešti konala rozsiahla revizionistická demonštrácia, v ktorej sa požadovalo „pripojenia bratov Slovákov“ k Maďarsku. (Maďarsko v tomto období voči Slovensku uplatňovalo striedavo politiku vyhrážok a prísľubov širokej autonómie v rámci poučenia z minulosti. Viacero výziev v tomto a podobnom duchu adresovalo aj priamo Jozefovi Tisovi.)
23. septembra 1938 bola vyhlásená mobilizácia. Po Mníchovskej dohode bola pohotovosť armády odvolaná, okrem Slovenska, kde v okolí Rimavskej Soboty začiatkom októbra došlo k narušeniu hraníc maďarským oddielom. Česko-slovenská armáda ich však vzápätí vytlačila.
Súčasťou Mníchovskej dohody bol aj dodatok o vyriešení požiadaviek Maďarska do troch mesiacov. V prípade, že by sa v tejto dobe nepodarilo dosiahnuť dohodu, mali o vyriešení rozhodnúť signatárske veľmoci. Keďže politickí predstavitelia Maďarska mali pochybnosti, či je možné revizionistické požiadavky uspokojiť mierovou cestou, mali záujem na tom, aby sa problém riešil diktátom veľmocí, a nie vzájomnou dohodou. Maďarsko v snahe využiť šok z Mníchovskej dohody, medzinárodné oslabenie Česko-Slovenska, zaneprázdnenie jeho vlády rokovaniami s Nemeckom a Poľskom a vnútropolitické problémy naliehalo na urýchlený začiatok rokovaní o vytýčení novej hranice. Súčasťou nátlaku boli aj diverzné a teroristické akcie v pohraničí a pokusy vyvolať nepokoje maďarskej menšiny prostredníctvom rozhlasu, zhadzovania letákov a tajných agitátorov. Napriek tomu táto snaha nesplnila očakávania a vodcovia maďarskej menšiny sa v obave pred postihom zdržiavali organizovania otvorených protištátnych akcií.