cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Mechon Weizmann le-mada
náhľad|Urýchľovač častíc vo Weizmannovom inštitúte Mechon Weizmann le-mada (מכון ויצמן למדע, dosl. Weizmannov inštitút pre vedu; Weizmann Institute of Science; WIS) je špičkové vedecké pracovisko, jedno z desiatich najprestížnejších vedeckých pracovísk na svete a univerzita v meste Rechovot v Izraeli. Od ostatných izraelských univerzít sa odlišuje tým, že poskytuje len postgraduálne vzdelanie. Inštitút zamestnáva okolo 2400 vedcov a na izraelskej vedeckej produkcii sa podieľa 25 %. V roku 2011 označil časopis The Scientist tento inštitút za najlepšie miesto na prácu v akademickom prostredí mimo Spojených štátov.
História
Inštitút založil roku 1934 Chaim Weizmann (neskôr prvý izraelský prezident) ako Daniel Sieff Research Institute a od 2. novembera 1949 je na jeho počesť pomenovaný po ňom. Kým sa Weizmann stal prezidentom, pôsobil v laboratóriách tohto inštitútu ako vedec zaoberajúci sa organickou chémiou. V súčasnosti študuje v inštitúte približne 2 500 študentov a možno tu získať tituly M.Sc. a Ph.D. v odboroch: matematika, počítačové vedy, fyzika, chémia, biochémia a biológia, rovnako ako aj v mnohých medziodborových programoch.
Ceny
V oblasti informatiky získali dvaja vedci Weizmannovho vedeckého inštitútu prestížnu Turingovu cena, v roku 1996 Amir Pnueli za prínos v oblasti temporálnej logiky, overovania programov a systémov; a v roku 2002 Adi Šamir za prínos v oblasti šifrovania s verejným kľúčom.
Čelová buľva
Čelová buľva je laminárne vylepšenie provy určené na zníženie hydrodynamického odporu lode a zvýšenie stability.
Jej hlavná úloha je znižovať vlnový odpor čela lode. Princíp spočíva v tom, že buľva vytvorí vlnu, ktorá následne interferuje s vlnou vytvorenou samotným trupom (čelom) lode. Ak je buľva navrhnutá dostatočne dobre, tieto dve vlny sa navzájom približne znegujú, čím klesne celkový vlnový odpor lode.
Stabilitu zvyšuje tak, že voda sa už netlačí pod loď. Pri starých lodiach sa voda tlačila pod loď, čím ju zároveň nadvihovala a zvyšovala tak silu potrebnú na poháňanie lode vpred.
Via Aemilia
náhľad|Via Aemilia vyznačená tmavo modrou Via Aemilia bola staroveká rímska cesta na severe Talianska. Spájala mestá Ariminum (Rimini) na pobreží Jadranského mora a Placentia (Piacenza) na rieke Padus (Pád). Dokončená bola v roku 187 pred Kr. Spojenie s Rímom zabezpečovala ďalšia cesta Via Flaminia, ktorá sa napájala v meste Rimini a bola dokončená o 33 rokov skôr. Cesta mala strategický význam, pretože umožnila kolonizáciu novo dobytého a poľnohospodársky významného údolia rieky Pád. Pozdĺž cesty boli vytvorené vojenské a civilné sídla o čom svedčia aj roky založenia miest ako Bononia (Bologna) (189 pred Kr.), Mutina (Modena), Regium (Reggio Emilia) a Parma (všetky založené v 183 pred Kr.).
Cesta je nazvaná podľa rímskeho konzula, ktorým bol Marcus Aemilius Lepidus. Viedla prevažne priamo a to v dĺžke 176 rímskych míľ (260 km). Prechádzala mestami Forlì, Faenza, Bologna, Modena, Reggio a Parma.
Assassin's Creed (séria)
Assassin's Creed je názov série historicky zameraných počítačových hier s obsahom fikcie, ktorej autorom je spoločnosť Ubisoft Montreal a dosiaľ vydávaná firmou Ubisoft. Staršie hry (čítaj nižšie) sa pohybujú v rozmedzí akčnej adventúry, open world hry s prvkami stealth akcie. Posledné dve hry (Assassin's Creed Odyssey a Assassin's Creed Valhala) sa silno vzdialili od koreňov série. Nie sú tak zamerané na stealth a sú to plnohodnotné RPG čo veľa hráčov kritizuje. Ubisoft vyhlásil, že Assassin's Creed hry už nebudú ako predtým a chcú skúsiť niečo nové lebo obsah hier sa stále opakoval. Aj napriek tomu je séria veľmi úspešná u kritikov, hráčov aj finančne, dosiaľ sa predalo cca 77 miliónov kusov (stav k 2014). .V roku 2016 vyšiel film Assasin’s Creed. .       Remastered of text on wikipedia
Yate
Yate môže byť:
Defenestrácia
thumb|[[Pražská defenestrácia (1618)|Druhá pražská defenestrácia]] vpravo|thumb|250px|Defenestrácia počas [[Bartolomejská noc|Bartolomejskej noci vo Francúzsku (Giorgio Vasari)]] Defenestrácia je násilné vyhodenie z okna.
V stredoveku a v ranom novoveku neboli defenestrácie zriedkavým javom. Predstavovali druh násilia na pomedzí lynču (často im prechádzal formálne vynesený „rozsudok“ nad obeťami), Božieho súdu a spoločne podniknutej vraždy.
Najznámejšie defenestrácie sa odohrali v rokoch 1419 a 1618 v Prahe, pozri Pražská defenestrácia.
Alexander III.
Alexander III. môže byť:
Lúka pod cintorínom
Lúka pod cintorínom je chránený areál v správe štátnej ochrany prírody Muránska planina.
Nachádza sa v katastrálnom území obce Revúca v okrese Revúca v Banskobystrickom kraji. Územie bolo vyhlásené v roku 2011 na rozlohe 4,9700 ha. Ochranné pásmo nebolo určené.
Predmetom ochrany je: Účelom vyhlásenia chráneného areálu je ochrana biotopu európskeho významu: Nížinné a podhorské kosné lúky (6510), biotopov národného významu: Podmáčané lúky horských a podhorských oblastí, Psiarkové aluviálne lúky a Vegetácia vysokých ostríc a druhu európskeho významu kunka žltobruchá (Bombina variegata).
Le Bignon-du-Maine
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
3906 Chao
3906 Chao je planétka s priemerom 88 km, ktorú objavil C. S. Shoemaker 31. mája 1987.
Šestajovice (okres Náchod)
Šestajovice je obec v Česku v okrese Náchod v Královohradeckom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 190 obyvateľov, z toho 103 mužov a 87 žien, pričom priemerný vek v obci bol 42,1 roka (muži 39,5 roka, ženy 45,3 roka).
Calmont-de-Plancatge
Calmont je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Aveyron, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 1984 obyvateľov (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Nossa Senhora da Glória
Nossa Senhora da Glória je mesto a obec (município) v severnej Brazílii v štáte Sergipe. Leží vo vnútrozemí štátu.
Mesto je významným náboženským a religióznym centrom. Patrónkou mesta je podľa názvu Panna Mária. Každoročne 15. augusta sa na jej počesť koná sprievod. Každú sobotu sa tu koná veľtrh, ktorý patrí k najvýznamnejším na okolí.
Wu-ling-jüan
Wu-ling-jüan je prírodná krajina v prefektúre Čang-ťia-ťie v provincii Chu-nan v Číne. Lokalita je známa najmä vďaka množstvu kvarcitových a pieskovcových krasových útvarov, z ktorých niektoré dosahujú výšku až 200 m.
Pre svoju jedinečnosť bola celá oblasť v roku 1992 zapísaná na zoznam svetového dedičstva UNESCO.
Sydney Opera House
náhľad|Sydney Opera House
Sydney Opera House alebo Opera v Sydney je opera v Sydney v Austrálii. Od roku 2007 patrí medzi lokality svetového dedičstva UNESCO. Ide o prvú stavbu zapísanú na tento zoznam ešte počas života autora. Architektom stavby bol Jörn Utzon. Jej staviteľ bol inšpirovaný motívmi z prírody. Tvar má podľa mušličiek alebo labute, ktorá chce vzlietnuť.
Charakteristika
Vďaka tejto budove sa metropola, akou je Sydney, zaradila na medzinárodnú mapu významných miest. Je jednou z najznámejších budov na svete, možno povedať, že aj jedinou stavbou reprezentujúcou mesto či dokonca celý kontinent. Pravdou však je, že Opera House, ako ju miestni volajú, je skvelou stavbou i sklamaním zároveň. Nemožno jej odoprieť jej význam a fakt, že pri pohľade na siluetu jej striech vyvoláva v nejednom človeku vzrušenie, alebo i rôzne asociácie – či v týchto podivuhodných strechách vidíte žraločie plutvy, zobáky čajok alebo plachetnice. Je to sčasti zapríčinené aj tým, že budova sa týči na polostrove, ktorý je z troch strán obklopený vodou a je viditeľný ako z vody, tak i z pevniny.
Požiadavky na súťažný návrh budovy
V roku 1955 bola vyhlásená medzinárodná súťaž. Lokalitný program opery obsahoval dve sály s 3500 a 1200 návštevníkmi, so zodpovedajúcim scénickým vybavením, skúšobňami, centrom pre rozhlasové vysielanie, reštauráciou pre 250 osôb, dvomi zasadacími sálami, barom a foyer pre každú sálu.
Architektonický výraz
náhľad|Sydney Opera House pri západe slnka
Budova opery je príkladom zvláštnej škrupiny. Na tejto budove škrupiny slúžia hlavne umeleckému zámeru. Jej výstavba bola realizovaná v rokoch 1959 – 1973 podľa víťazného súťažného návrhu v tej dobe neznámeho dánskeho architekta Jörna Utzona z roku 1956. Tieto škrupiny, tvarované do dvoch protichodných smerov, sú vyrovnané a na svojich kratších stranách otvorené. Sú iba formou, ktorá prekrýva hľadisko, javisko a foyer. Ich prílišná výška je zredukovaná závesnými medzistropmi. Netradičný tvar škrupín mal za úlohu výrazne odlíšiť budovu divadla na polostrove od monotónnej hranolovitej zástavby veľkomesta. Týmito architektonickými tvarmi sa mala pretlmočiť osobitá atmosféra pobrežného miesta.
Priebeh výstavby
Architektov nápad sa však nedal v pôvodnej forme zrealizovať. Priebeh výstavby budovy zverili Petrovi Riceovi, mladému írskemu inžinierovi, ktorý pracoval pre Ove Arupa. Tento vynikajúci britský konštruktér zistil, že navrhnutý tvar škrupiny nie je dostatočne odolný a prijateľný voči nárazovým prudkým vetrom. A tak neostalo nič iné, len profily zväčšiť a konštrukciu zosilniť. Vďaka tomu realizovaná stavba stratila svoju ľahkosť a náklady sa zvýšili na sedemnásobok pôvodne odhadnutej sumy. Napokon bol v roku 1966 architekt Utzon ešte pred dokončením stavby nútený vzdať sa ďalšieho riadenia. To pravdepodobne zapríčinilo, že interiéry budovy vôbec nezodpovedajú konceptu exteriéru a celkovému výrazu budovy. Podobne ako Gaudí, aj Utzon pracoval na projekte svojich stavieb v priebehu výstavby a tak nevieme úplne presne, ako by bol dokončil svoje najväčšie dielo.
Konštrukčné riešenie
náhľad|Sydney Opera House
Použitá literatúra
HAAS, F.: ''Architektura 20. století''. Praha 1980. Státní pedagogické nakládatelství, s.420 – 423.
PRIANOVÁ, F.- Demartiniová, E.: 1000 let architektury, Praha 2006. Slovart, s.325 – 326.
STS-38
STS-38 bola misia raketoplánu Atlantis. Celkovo išlo o 37. misiu raketoplánu do vesmíru a 7. pre Atlantis. Cieľom letu bola doprava materiálu pre americké ministerstvo obrany.
Posádka
V zátvorkách je uvedený celkový počet letov do vesmíru vrátane tejto misie.
Užská župa (Uhorsko)
V súčasnosti sa približne tretina územia bývalej župy nachádza na Slovensku, asi dve tretiny na Ukrajine a dve obce v Maďarsku (Záhony a Győröcske). Na Slovensku sa pre príslušný región používa pomenovanie Zemplín (ktorého súčasťou bola Užská župa v rokoch 1918 až 1923), pre východnú časť regiónu niekedy aj Východný ZemplínSobrance a okolie.
Charakteristika
Užská župa sa rozprestierala na území s rozlohou 3 230 km² (stav v roku 1910) a susedila s Poľskom (resp. od konca 18. storočia do roku 1918 s rakúskou krajinou Halič, v súčasnosti súčasť Poľska a Ukrajiny) a Berežskou, Sabolčskou a Zemplínskou župou.
Župa bola zo severu ohraničená masívom Karpát, z juhu riekami Tisa a Latorica a zo západu riekou Laborec. Užskou župou tiež pretekala rieka Uh, od ktorej je odvodený i jej samotný názov.
Centrum
Administratívnym centrom komitátu a stolice bol Užhorodský hrad, neskôr mesto Užhorod. V 15. storočí stoličná šľachta zasadala aj v Pavlovciach nad Uhom.
Rody vládnucich županov
Od roku 1322 zvyčajne a od roku 1628 dedične zastávali post župana (neskôr hlavného župana) Drugetovci.
Uhorsko
thumb|Bývalý župný dom v [[Užhorode]] Užský komitát vznikol počas 11. storočia. Počas 13. storočia sa komitát zmenil na šľachtickú (zemiansku) stolicu. Užská stolica, rovnako ako iné, sa delila na štyri slúžnovské okresy. Výkazy z roku 1773 uvádzajú tri slúžnovské okresy v Užskej stolici - Užhorodský, Sobranecký , Kapušiansky.
Medzivojnové obdobie
thumb|right|Užská župa na východe Slovenska V roku 1918 sa územie Užskej župy s výnimkou dvoch obcí stalo súčasťou Česko-Slovenska, čo bolo definitívne potvrdené Trianonskou mierovou zmluvou v roku 1920). Tretina územia pripadla v rámci ČSR Slovenskej krajine, zvyšné dve tretiny vo východnej časti Podkarpatskej Rusi. Obce Záhony a Győröcske a priľahlé územie na ľavom brehu Tisy sa stali súčasťou Sabolčskej župy, neskôr od roku 1923 Sabolčsko-Užskej župy.
V Česko-Slovensku sa slovenská časť Užskej župy spojila so Zemplínskou župou. Tento stav trval do roku 1923, keď bola zriadená Košická veľžupa, pod ktorú prešla aj bývalá Užská župa. V roku 1928 bolo župné zriadenie na Slovensku zrušené a územie bývalej Užskej župy bolo rozčlenené na okresy. Tento stav trval až do rozpadu ČSR v roku 1939.
Druhá svetová vojna
Počas druhej svetovej vojny pripadla prevažná časť česko-slovenského územia bývalej Užskej župy horthyovskému Maďarsku. V roku 1938 pripadli Maďarsku pohraničné česko-slovenské obce, ktoré boli presunuté pod správu Zemplínskej a Sabolčskej župy. V marci 1939 bola Maďarskom úplne anektovaná Podkarpatská Rus a v dôsledku týchto zmien bola opätovne zriadená Užská župa s centrom v Užhorode.
Opätovne zriadená župa sa delila na dva okresy: Mesto Užhorod malo opätovne zriadený mestský magistrát.
Na území Slovenskej republiky počas druhej svetovej vojny existovala Šarišsko-zemplínska župa, pod ktorú spadalo niekoľko obcí bývalej uhorskej Užskej župy, ktoré nepripadli Maďarsku.
Po roku 1945
Po vojne boli medzivojnové hranice medzi ČSR a Maďarskom obnovené. Východná časť bývalej Užskej župy (spolu s celou Podkarpatskou Rusou) sa stala súčasťou Ukrajinskej SSR v rámci Sovietskeho zväzu pod názvom Zakarpatská oblasť. Hranica medzi ČSR a ZSSR bola v niektorých miestach (okolie Užhorodu, severný a južný cíp slovensko-ukrajinskej hranice) mierne upravené voči hraniciam medzi predvojnovou Slovenskou krajinou a Podkarpatoruskou zemou (krajinou). Maďarsku po zrušení Viedenskej arbitráže opätovne pripadli dve obce Záhony a Győröcske, ktoré dodnes patria ku Sabolčsko-sátmarsko-berežskej župe.
V Česko-Slovensku bolo obnovené krajinské zriadenie spred vojny, ktoré trvalo do roku 1949. Vtedy vzniklo nové administratívne členenie a bývalá Užská župa sa rozdelila medzi Prešovský a Košický kraj. V roku 1960 boli tieto kraje spojené do Východoslovenského kraja.
V súčasnosti je ukrajinská časť bývalej župy súčasťou ukrajinského regiónu Zakarpatská oblasť. Slovenská časť je súčasťou Košického a malá časť Prešovského kraja. Súčasné členenie sa však nezhoduje s členením z obdobia rokov 19491960.
Ekonomika
Okres Sobrance patrí medzi najchudobnejšie na Slovensku, s najnižšou priemernou mzdou na Slovensku.
Turistický ruch
Drevené cerkvi v Ruskej Bystrej a v Inovciach sú národnými kultúrnymi pamiatkami. Územie je pokryté vinohradmi, medzi najznámejšie patria vinohrady v obciach Tibava a Orechová. Za návštevu určite taktiež stoja zrúcaniny hradov a opevnení v Podhorodi a Choňkovciach (Tibavské hrady).
Národnosti v rámci slovenskej časti župy
V severnej časti župy žili Rusíni (v obciach Beňatina, Podhoroď a Hlivištia). Slováci žili na západ od Užhorodu, kde jazykovú hranicu tvorí rieka Uh (ale aj v jazykových ostrovoch ako dediny Vysoká nad Uhom či Seredne). Maďari obývali časť medzi Uhom a Latoricou (ale na severe napríklad aj Pinkovce, Svätuš, Kristy či Tašuľa). To bolo zároveň spojené s reformovaným náboženstvom.
Hoja (rod)
náhľad|Hoya bella
Charakteristika
Hoja je popínavá rastlina, tvoriaca niekoľkometrové výhonky s oválnymi (podlhovastými, elipsovitými, drobnými či veľkými), mäsitými, po dvojiciach na stonke usporiadanými listami. Hviezdicovité kvety, nakopené po 12-15 (pri druhu Hoya imperialis súkvetie tvorí 3-9 veľkých kvetov) do zväzkov nazývaných „okolíky“, majú širokú škálu farieb: od bielej, cez krémové a ružové odtiene až po mäsitú farbu s výraznejšou škvrnou v strede. Rastlina je atraktívna aj svojimi listami, dlhými 2 - 20 cm a širokými asi 1,5 - 6 cm, ktoré majú u rôznych druhov rôzny tvar: od jednoduchého oválneho, cez listy so zvlneným okrajom alebo s tvarom srdca, s mäsitými alebo tenšími listami s výraznou žilnatinou, so žltými okrajmi alebo s bielymi škvrnami na nich. Často sa pre hrubšie listy hoje omylom zaraďujú medzi sukulenty.
Dejiny
Zaujímavou je história mena tejto prenikavo voňajúcej rastliny. Meno jej dal botanik Robert Brown. Pomenoval ju po svojom kolegovi, botanikovi menom Thomas Hoy, ktorý pracoval ako hlavný záhradník u kniežaťa z Northumberlandu v Sion House v Middlesexe. Zmienka o tom je datovaná z roku 1810.
Oblasť výskytu
Pravlasťou týchto zaujímavých rastlín sú oblasti od juhovýchodnej časti Ázie až po tropické časti Austrálie. Tento rod zahŕňa vyše 200 druhov. Bežne u nás možno kúpiť ako okrasné kvetiny 2 druhy: Hoya carnosa (hoja vosková, známa aj ako voskovka [v užšom zmysle]) a jej varianty (´Compacta a ´Veriegata) a Hoya bella (hoja pekná). Okrem týchto druhov sú známe ešte Hoya australis, Hoya longifolia (hoja dlholistá), Hoya kerrii s listami v tvare obráteného srdca či Hoya lacunosa. Zrejme najvzácnejší druh tohto rodu je Hoya imperialis.
Pestovanie
Čo sa týka pestovania tohto kvetu, menej náročná z bežne dostupných je hoja vosková. Cez zimu znesie aj nižšiu teplotu (10°C, oproti tomu hoja pekná nutne potrebuje teplotu aspoň 16°C). Maximálna letná teplota je pre oba druhy 24°C. Pri vyšších je nutné zvyšovanie vzdušnej vlhkosti orosovaním. Treba sa vyhnúť postrekovaniu samotných súkvetí, aby sa zabránilo výskytu a rozmnoženiu prípadných chorôb alebo škodcov.
Rastliny umiestňujeme na dostatočne svetlé miesto, bez priameho slnečného žiarenia. Pri slabšom svetle prestáva rastlina kvitnúť. Pri vystavení priamemu slnečnému svetlu získajú listy červený nádych alebo zožltnú. Dostatok svetla vplýva na vyfarbenosť škvŕn na listoch.
Na to, aby rastlina spoľahlivejšie kvitla (okrem veku, staršie kvitnú častejšie) vplýva aj veľkosť črepníka. Hoja patrí medzi tie druhy rastlín, ktoré lepšie rastú a kvitnú, keď ich črepník mierne obmedzuje (podobne ako vencovec, ibištek, klívia). Staršie rastliny sa preto často nepresádzajú (raz za 2-3 roky).
Hoje neznášajú premokrenie. Ak nie je vyslovene horúco (v lete), stačí rastliny zaliať 1x do týždňa. V zime sa zalievajú ešte menej - 1x za 14 dní a najlepšie mäkkou vodou.
Rozvodový mechanizmus
thumb|Rez hlavou valca s mechanickým ventilovým rozvodom DOHC thumb|Vahadlo, pružina a stopky ventilov rozvodu OHV thumb|Schéma posúvačového rozvodu Knight Rozvodový mechanizmus, skrátene rozvod, je časť strojného zariadenia používaná najčastejšie pri piestových strojoch, ktorá zabezpečuje:
Rozdelenie
Rozvody sa delia podľa princípu práce a konštrukčného riešenia:
Funkcia
Bez ohľadu na konštrukčné riešenie je hlavnou funkciou rozvodu cyklicky počas práce stroja vo vhodnom okamihu spojiť pracovný priestor valca s okolitým prostredím alebo priestorom iného spolupracujúceho zariadenia (napríklad turbodúchadlo) tak, aby bol umožnený prietok pracovnej látky. a vo vhodnom okamihu toto spojenie prerušiť a nepriepustne uzavrieť pracovnú látku vo valci stroja.
Pri mechanických rozvodoch sú okamihy otvorenia a zatvorenia rozvodu zviazané s polohou kľukového hriadeľa. Najčastejšie ide o pevné spojenie a pravidlo práce rozvodu sa nazýva časovanie rozvodu. Pri stacionárnych motoroch, ktoré môžu pracovať v jednom optimálnom bode je možné navrhnúť prácu rozvodu optimálne.
Zdroje
Trnka J., Urban J.: Spaľovacie motory. Alfa Bratislava, 1992.
Porovnávanie
Porovnávanie alebo komparácia je vyhľadávanie objektov alebo javov, ktoré majú spoločnú črtu alebo črty. Je to metóda zisťovania zhodných alebo rozdielnych vlastností pozorovaných entít. Je to jedna zo základných myšlienkových operácií.
Darwina viedla táto metóda k vytvoreniu vývinovej teórie. V medicíne sa často porovnávajú normálne hodnoty (napr. biochemických parametrov) s hodnotami patologickými. Porovnávanie je všeobecná metóda poznávania, ktorá je použiteľná vo všetkých vedách a v mnohých vedách sa aj používa. V niektorých nadobúda zvláštny význam a porovnávací výskum sa v nich konštituuje ako špecifický odbor alebo ako výskumná špecializácia (komparatistika).
Porovnávanie je všeobecná operácia myslenia, ktorá vyúsťuje do zistenia, či sú dva predmety alebo javy rovnaké (totožné), podobné alebo odlišné. Ten istý jav môže byť z istého hľadiska podobný, ale z iného hľadiska odlišný, preto si treba uvedomiť (a v komunikácii upresniť) hľadisko, z ktorého sa porovnávanie uskutočňuje.
Vestec (okres Náchod)
Vestec (okres Náchod) je obec v Česku v okrese Náchod v Královohradeckom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 154 obyvateľov, z toho 73 mužov a 81 žien, pričom priemerný vek v obci bol 38,1 roka (muži 37,7 roka, ženy 38,5 roka).
Hornopirén
Hornopirén môže byť:
Yate (sopka)
Yate je neaktívny stratovulkán, nachádzajúci sa v čilskom regióne Los Lagos. Jeho stavba je tvorená prevažne andezitmi a bazaltami so šiestimi erupčnými centrami a početnými parazitickými krátermi. Vek sopky sa odhaduje na pleistocén, no niektoré zo satelitných parazitov sú mladšie – holocénne).
Niederschaeffolsheim
Niederschaeffolsheim je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Bas-Rhin, v regióne Alsasko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
3907 Kilmartin
3907 Kilmartin je planétka s priemerom 61 km, ktorú objavil M. F. Wolf 14. augusta 1904.
Andrej Stollmann
Životopis
Od roku 1864 študoval na evanjelickom gymnáziu v Banskej Bystrici; jeho učiteľom bol Jozef Božetech Klemens, pre existenčné problémy štúdium neukončil. Učil sa u maliara izieb K. Lorenza v Banskej Bystrici, roku 1874 sa zapísal na školu pre prípravu stredoškolského profesora kreslenia v Budapešti. V roku 1886 – 1919 profesor kreslenia na evanjelickom gymnáziu, priemyselnej škole, meštianskej škole a na elementárnych školách v Banskej Bystrici. Medzi jeho žiakmi bol Janko Jesenský, Jozef Gregor Tajovský, Štefan Krčméry, Viliam Figuš-Bystrý, S. Zoch. Popri učiteľskej činnosti maľoval portréty, krajinky, veduty, predovšetkým z Banskej Bystrice, figurálne kompozície s národopisnou a náboženskou tematikou. Jeho obrazy sú v zbierkach Stredoslovenského múzea a Slovenského ústavu pamiatkovej starostlivosti a ochrany prírody v Banskej Bystrici a v Slovenskom národnom múzeu v Bratislave. Celkovo vytvoril okolo 1500 obrazov a kresieb.
Simon Wiesenthal
Simon Wiesenthal, KBE (* 31. december 1908, Bučač, terajšia Ukrajina – † 20. september 2005, Viedeň) bol známy ako rakúsky lovec nacistov.
Pre svoj židovský pôvod bol prenasledovaný nacistami. Prežil väzenie v niekoľkých nemeckých koncentračných táboroch. Po vojne zasvätil zvyšok svojho života vypátraniu a potrestaniu nacistických zločincov a páchateľov holokaustu. Spoluzaložil Židovské dokumentačné stredisko najprv v Linci a potom vo Viedni. Na základe rešerší sa snažil doviesť pred spravodlivosť konkrétnych páchateľov, ktorí sa podieľali na tzv. konečnom riešení židovskej otázky. Stal sa tak symbolicky advokátom šiestich miliónov židovských obetí nacizmu. Sám sa nepovažoval za tzv. lovca nacistov (odmietol kolektívnu vinu a nezameriaval sa len na členov NSDAP) ale svoje poslanie videl v pripomínaní obetí a zločinov holokaustu napríklad ako spisovateľ. Počas holokaustu stratil 89 príbuzných.
Pred vojnou
Wiesenthal sa narodil v roku 1908 v meste Buczacz neďaleko Ľvova (vtedy rakúska Halič, v medzivojnových rokoch Poľsko, po vojne ZSSR, teraz Ukrajina). Chodil na humanistické gymnázium vo svojom rodnom meste, na ktorom sa zoznámil aj so svojou budúcou manželkou Cyla Müllerovou (zobrali sa v roku 1936). Výučba prebiehala v poľštine. V rokoch 1928 až 1932 študoval architektúru na Českém vysokém učení technickém v Prahe (pretože Politechnika Lwowska, na ktorej chcel študovať, už mala naplnenú tzv. židovskú kvótu).
Potom pracoval v Odese a Ľvove ako architekt až do druhej svetovej vojny, kedy východnú časť Poľska napadol Sovietsky zväz po uzatvorení Paktu Ribbentrop - Molotov. Po fingovanom referende bola začlenená táto oblasť k ZSSR a sovietske orgány začali zatýkať, popravovať a deportovať inteligenciu do vnútrozemia ZSSR (najmä Sibír, Kazachstan).
Wiesenthalov otčim bol zatknutý sovietskou tajnou políciou NKVD a pravdepodobne zomrel vo väzení, brat bol zastrelený.
Simon Wiesenthal musel skončiť s architektúrou a pracoval ako mechanik. Pred deportáciou z Ľvova (už sovieti vydali nariadenie, podľa ktorého sa museli židovskí intelektuáli a špecialisti vysťahovať 100 kilometrov od mesta) sa spolu s manželkou Cyliou a matkou zachránil pomocou úplatku, ktorý dal komisárovi NKVD.
Vojnové roky
V júni 1941 obsadili Ľvov nacisti. Najprv boli Židia "nasadzovaní" na nútené práce, po pol roku (v novembri 1941) vzniklo v Ľvove židovské geto do ktorého sa všetci Židia museli presťahovať a pokračovať v nútených prácach. Už počas tohto obdobia bolo v Ľvove zavraždených tisíce Židov ukrajinskými nacionalistami a nemeckými Einsatzgruppen. V auguste 1942 poslali do koncentračného tábora Wiesenthalovu matku. Wiesenthal sa podarilo utiecť v roku 1943, tesne pred tým, než nacisti začali s masovým vyhladzovaním. Skrýval sa v Kulparkowe a v Ľvove, kde sa dostal do kontaktu aj s poľskou povstaleckou Armiou Krajowou. 13 júna 1944 bol nacistami znova zatknutý a prevezený do tábora Janowska. Prežil spolu s malou skupinkou spoluväzňov (34 z pôvodných 149 tisíc), blížila sa Červená armáda a posádka tábora vedela, že keď nebudú mať vôbec žiadnych väzňov, budú musieť odísť bojovať na front.
5. mája 1945 pri oslobodzovaní koncentračného tábora Mauthausen našli americkí vojaci polomŕtveho Simona Wiesenthala, ktorý vtedy vážil len 45 kilogramov.
Povojnové roky
Po vojne sa nevrátil k architektúre, ale začal zhromažďovať svedectvá a dôkazy o nacistických zločinoch, ktoré sa odohrali počas vojny. Zhromaždené dôkazy boli použité v americkej zóne pri súdnych pojednávaniach.
Koncom roka 1945 sa stretol so svojou ženou, dovtedy sa navzájom považovali za mŕtvych. O rok neskôr sa im narodila dcéra Pauline.
V roku 1947 založil v Linci v Rakúsku Židovské dokumentačné stredisko s tridsiatimi dobrovoľníkmi. So stupňujúcou sa studenou vojnou USA a Sovietsky zväz však strácali záujem stíhať nacistov, preto v roku 1954 stredisko ukončilo svoju činnosť a dokumenty získal Izrael, ktorý ich archivoval.
Podľa Wiesenthalových vlastných údajov sám dopomohol dolapiť 1 100 vojnových zločincov. Pri zadržaní Adolfa Eichmanna v Buenos Aires v roku 1960 zohral len malú rolu avšak vďaka nemu sa pred súdny tribunál dostali napríklad aj veliteľ geta vo Vilniuse Franz Murer, sadistická dozorkyňa Kobyla z Majdanku, Hermine Braunsteinerová a veliteľ Vyhladzovacieho tábor v Treblinke a Sobibore Franz Stangl.
Simon Wiesenthal zomrel v spánku vo veku 96 rokov vo svojom dome vo Viedni 20. septembra 2005 v dôsledku celkového zlyhania vnútorných orgánov.
Ocenenia
Wiesenthal dostal z celého sveta ocenenia, vyznamenania a 18 čestných doktorátov. Univerzita Komenského v Bratislave mu v novembri 1995 udelila titul čestný doktorát právnych vied.
Vyjadrenia
náhľad|[[Simon Wiesenthal Center, Los Angeles, založené v roku 1977 je zasvätené štúdiu holokaustu.]] "Konal v mene šiestich miliónov ľudí, ktorí sa už nemohli sami hájiť. Štát Izrael, židovský národ a všetci odporcovia rasizmu uznávali jeho jedinečný prínos v snahe učiniť našu planétu lepším miestom," povedal hovorca izraelského ministerstva Mark Regev.
Splnomocnenec EU pre otázky zahraničnej politiky Javier Solana ho označil za mimoriadneho človeka a veľkého Európana. Medzinárodný osvienčimský výbor jeho smrť označil ako veľkú stratu, viceprezident Christoph Heubner povedal, že Wiesenthal mal bez váhania zásluhu aj v tom, že určitú formu zadosťučinenia dostali aj tí, ktorí holokaust prežili.
Motto
Spravodlivosť, nie pomstu!
Wiesenthalov výrok
''Až umriem a prídem do neba, stretnem sa tam s obeťami holokaustu. Budú mi rozprávať, čím sa zaoberali, keď ešte žili. Až sa spýtajú, čo som na svete robil ja, odpoviem im: Nikdy som na vás nezabudol''.
Filmy
Pomáhal ako odborný poradca filmov Spis Odessa a Chlapci z Brazílie. V Chlapcoch z Brazílie hral Laurence Olivier pána Liebermana, autor predlohy Ira Levin sa pri jej písaní inšpiroval Wiesenthalom.
Eugen Stollmann
Eugen Stollmann (* 31. august 1896, Banská Bystrica - † 29. júl 1970, Banská Bystrica) bol divadelný režisér, divadelný ochotník.
Životopis
V roku 1926-1929 pôsobil v divadelnom súbore MO Matice slovenskej a 1930-1935 herec Mestského združenia v Banskej Bystrici, 1935-1938 v Prievidzi, od roku 1945 znovu v Mestskom divadelnom združení v Banskej Bystrici, kde vytvoril rad vynikajúcich postáv. Jeden z najagilnejších divadelných ochotníkov a najlepších ochotníckych hercov na Slovensku, hral aj v slovenských celovečerných filmoch.
Malá Stožka
Malá Stožka je národná prírodná rezervácia v správe štátnej ochrany prírody Muránska planina.
Nachádza sa v katastrálnom území obce Muráň v okrese Revúca v Banskobystrickom kraji. Územie bolo vyhlásené v roku 1965 na 123,54 ha.
Predmetom ochrany je: národná prírodná rezervácia predstavuje veniec dolomitových bralných útesov s náhornou plošinou so zachovalými lokalitami vápnomilných skalných rastlinných a živočíšnych druhov a spoločenstiev od trávnatých vápencových bučín, jedľových bučín cez bukové javoriny až po najvlhšie spoločenstvá jaseňových javorín.
Walter Burton Pitkin
Walter Burton Pitkin (* 6. február 1878, Ypsilanti, Michigan, USA - † 25. január 1953, Palo Alto, Kalifornia) bol americký filozof s biologickým vzdelaním, profesor žurnalizmu na Columbia University, predstaviteľ neorealizmu.
Samos
Samos môže byť:
Kvalifikácia na Majstrovstvá Európy v basketbale mužov 1999
Kvalifikácia na Majstrovstvá Európy v basketbale mužov 1999 bola kontinentálna kvalifikácia pre účasť na Majstrovstvách Európy 1999 v basketbale mužov, organizovaná Európskou basketbalovou federáciou (FIBA Europe). Zúčastnilo sa jej 47 európskych družstiev, ktoré súťažili o 14 miest na záverečný turnaj v štyroch predkvalifikačných a piatich kvalifikačných skupinách. Prebiehala od 21. mája 1997 do 27. februára 1999.
Priamy postup
Priamo postúpili hostiteľská krajina a víťazné družstvo ME 1997:
Preliminácia
🇮🇸 Reykjavík
Predkvalifikácia
🇮🇪 Dublin
🇸🇰 Pezinok
Le Bourgneuf-la-Forêt
Le Bourgneuf-la-Forêt je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Mayenne, v regióne Pays-de-la-Loire.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Porovnávanie čísiel
Porovnávanie čisiel je veľmi dôležitá operácia s číslami.
Rozlišujeme:
Michelozzo
Michelozzo di Bartolomeo Michelozzi (* 1396, Florencia, Taliansko – † 1472, Florencia) bol taliansky architekt a sochár.
Narodil sa vo Florencii ako syn krajčíra. Bol žiakom Ghibertiho a neskôr spolupracoval s Donatellom. Pracoval s mramorom, bronzom a striebrom. Vytvoril sochu mladého sv. Jána nad dverami v katedrále Santa Maria del Fiore, oproti Baptistériu San Giovanni. Vytvoril aj striebornú sochu Jána Krstiteľa na antependiu v San Giovanni. Michelozzovým priateľom a patrónom bol Cosimo Medici, ktorého sprevádzal počas jeho krátkeho exilu do Benátok v roku 1433. V Benátkach postavil knižnicu na ostrove San Giorgio Maggiore a navrhol tu aj ostatné budovy.
V roku 1428 spolu s Donatellom, postavili vonkajšiu kazateľnicu pre katedrálu mesta Prato. Jeho návrhom je aj renesančný palác Palazzo Medici Riccardi, ktorý dal vybudovať Cosimo. Palác patrí medzi významné exempláre talianskej architektúry v 15. storočí. Michelozzo zrekonštruoval aj Palazzo Vecchio, radnicu vo Florenci, ktorá bola v tom čase polorozpadnutá. V roku 1437 Cosimo odovzdal kláštor San Marco dominikánom a Michelozzo bol najatý aby upravil jeho obytné priestory a kostol.
Michelozzo navrhol pre Cosima viaceré významné budovy. Okrem nich navrhol aj penzión v Jeruzaleme pre pútnikov z Florencie, Cosimovu letnú vilu v Careggi (Toskánsko) a opevnený hrad, ktorý začal rekonštruovať v 1452 ako Villa Medicea di Cafaggiolo v meste Barberino di Mugello. Pre Cosimovho syna Giovanniho postavil veľkú vilu v meste Fiesole. Napriek Vasariho tvrdeniu, že zomrel vo veku 68 rokov, žil až do roku 1472. Je pochovaný v kláštore San Marco, Florencia. náhľad|Palazzo Medici Riccardi
Samos (ostrov)
náhľad|Poloha ostrova Samos v Grécku náhľad|Mesto Samos
Samos (po grécky Samos - „borovicový ostrov“; staršie názvy Kyparissia - „Cyprusový ostrov“; Phillas - „Listnatý ostrov“, Parthenia - „Panenský ostrov“ a Parthenoaroussa) je ostrov v Egejskom mori na juhovýchode Grécka v blízkosti brehov Malej Ázie. Východná časť ostrova je od tureckej pevniny oddelená širokou morskou úžinou.
Charakteristika
Ostrov má dĺžku, šírku a rozlohu asi  s najvyšším vrchom Vigla , ktorý je súčasťou pohoria Kerketeus, ktoré bolo v stredoveku nazývané Cercetus. Hlavné mesto ostrova je Vathy, celým názvom Limín Vathéos. Podobne ako mnoho ostrovných hlavných miest je Vathy nazývané aj ako mesto Samos. Ostrov má približne 42 000 obyvateľov.
Západný cíp ostrova sa niekedy volal Kantharion (Kap Domenikos), východný Poseidion (Kap Gatos; dnes Posidónio, Ποσειδώνιο) a južný Kap Kolonna. Samos je bohatý na prírodné krásy v porovnaní s ostatnými Gréckymi ostrovmi, má výdatné zdroje vody, hoci najdlhšia rieka nie je dlhšia ako. Typické produkty ostrova sú tabak, víno, olivový olej a citróny.
Podnebie
Počas letných mesiacov často fúka silný vietor (Meltemi), prevažne zo severovýchodu, ktorý zmierňuje letné horúčavy. Voda v Egejskom mori dosahuje v júli a auguste 2526 stupňov. Teplota vzduchu dosahuje v júli v priemere 32, v auguste 31 stupňov, občas teploty vystúpia na 3538 stupňov.
Zimná záhrada
náhľad|Zimná záhrada náhľad|Zimná záhrada pričlenená k rodinnému domu
Zimná záhrada je zasklená konštrukcia pričlenená k budove. Pri vhodnom zakomponovaní do fasády a hmoty objektu zimná záhrada harmonicky dotvára objekt. Plní obytnú a estetickú funkciu, t. j. rozširuje obytný priestor domu a zlepšuje kontakt človeka s prírodou. Zimná záhrada v dnešnej dynamickej a hektickej dobe umožňuje jej obyvateľom sa bez obmedzenia komfortu ocitnúť v ktoromkoľvek ročnom období uprostred prírody. Nemusí byť iba malým kúskom prírody s exotickou flórou a prípadne i faunou, ale plnohodnotnou časťou domu či bytu.
Konštrukčné riešenie
Existujú viaceré konštrukčné riešenia. Od zasklenia balkónovej lodžie až po veľkorysú prístavbu rodinného domu alebo bytovky. Zo stavebno-technického hľadiska sa zimná záhrada klasifikuje ako samonosná konštrukcia. V spodnej časti sa kotví do betónového základu, murovanej podmurovky, respektíve lodžie alebo balkónu, v hornej časti do priľahlej steny. V prípade drevených domov je kvôli charakteru dreveníc ukotvená taktiež do základu ale podmurovka je nahradená drevenou konštrukciou vychádzajúcej so samotnej konštrukcie a štýlu drevenej budovy. Jej architektúra musí byť v súlade so vzhľadom budovy ktorej je súčasťou, vychádzať z jej prevádzkových vzťahov a jej tvar, veľkosť, materiály a farby musia korešpondovať s celkovou architektúrou a zhodnotiť ju, dodať jej zaujímavý príťažlivý vzhľad. Môže rozširovať jedáleň, halu, obývaciu izbu, byť herňou, pracovňou, celoročne zobytniť strešnú terasu, podkrovný priestor. Taktiež môže byť súčasťou krytého bazéna alebo fitnes.
Vlkov (okres Náchod)
Vlkov (okres Náchod) je obec v Česku v okrese Náchod v Královohradeckom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 389 obyvateľov, z toho 192 mužov a 197 žien, pričom priemerný vek v obci bol 38,2 roka (muži 36,6 roka, ženy 39,8 roka).
3909 Gladys
3909 Gladys je planétka s priemerom 53 km, ktorú objavil K. W. Zeigler 15. mája 1988.
Hacuzuki
Hacuzuki (, ang. Hatsuzuki) bol štvrtý torpédoborec triedy Akizuki imperiálneho loďstva počas druhej svetovej vojny. Bol pravdepodobne (spolu so Suzucuki) prvým torpédoborcom vo svojej triede, ktorý získal prehľadový radar 21 Gó.
Na rozdiel od väčšiny ostatných jednotiek svojej podtriedy sa vyhol bojom v „krysích dierach“ Šalamúnových ostrovoch a svoju kariéru strávil prevažne sprievodom ťažkých jednotiek japonského námorníctva. Zúčastnil sa bitky vo Filipínskom mori a bitky pri Leyte. Dňa 25. októbra 1944 sprevádzal Ozawov zväz lietadlových lodí počas bitky pri myse Engaño. Po potopení lietadlových lodí Zuikaku a Zuihó americkým letectvom, kryl večer záchranu stroskotancov. Pritom bol napadnutý zväzom štyroch krížnikov a jedenástich torpédoborcov kontradmirála DuBose. Hacuzuki kládol statočný odpor, ale proti mnohonásobnej presile nemal najmenšiu šancu. Jedna zo sálv zasiahla pravdepodobne sklad munície a torpédoborec sa po explózii v 20:59 prevrátil a potopil aj s väčšinou posádky.
Popis
Hacuzuki patril k prvej sérii torpédoborcov triedy Akizuki. Tá bola pôvodne navrhnutá ako trieda protilietadlových sprievodných plavidiel. Nakoniec ale bolo rozhodnuté namontovať jeden štvorhlavňový torpédomet typu 92 model 4 s celkovou zásobou ôsmich 610mm torpéd typu 93.
Hacuzuki bol dokončený už s dvoma 25mm trojčatami (namiesto dvojčiat ako pri prvých dvoch jednotkách) na protilietadlovej plošine pred torpédometom a ďalšie dve 25mm trojčatá sa nachádzali na plošinách vedľa komína. Hacuzuki tak po dokončení niesol celkom štyri trojhlavňové 25mm komplety.
Po dokončení niesol Hacuzuki metrový prehľadový radar proti vzdušným i hladinovým cieľom typu 21 Gó s otočnou anténou na prednom sťažni.
Služba
Po dokončení bol Hacuzuki 15. januára 1943 spolu so sesterským Suzucuki priradený k 61. divízii torpédoborcov, v ktorej v tom čase slúžil už len sesterský Akizuki. 61. divízia patrila pod 10. eskadra torpédoborcov 3. loďstva a Hacuzuki v rámci 61. divízie strávil celú svoju kariéru.
Počas svojho pobytu v Japonsku absolvoval v júni 1943 údržbu a hneď aj výcvik v domácich vodách. Potom 10. júla opäť vyplával, aby spolu so Suzucuki previedol loďstvo späť na Truk, kam dorazil 15. júla. Už 19. júla vyplával, aby spolu so Suzucuki sprevádzal nosič hydroplánov Niššin a krížniky Mogami, Ójodo a Agano s posilami pre Rabaul. Do Rabaulu prišiel 21. júla a nasledujúceho dňa sa vydal s nákladom posíl na ostrov Buka. V dňoch 24. až 26. júla eskortoval krížniky (bez nosiča hydroplánov) z Rabaulu znova na Truk.
Z Truku vyrazili Hacuzuki a Suzucuki na Palau, kam došli 30. júla. Tam sa pripojili ku konvoji tankerov a sprevádzal ich na Truk, kam dorazili 3. augusta. 8. až 10. augusta Hacuzuki a Suzucuki sprevádzali ťažké krížniky Mjókó a Haguro, ktoré plávali s ďalšími posilami z Truku do Rabaulu. Medzi 27. augustom a 2. septembrom sprevádzali cvičný krížnik Kašima z Truku na atol Kwajalein a späť.
Proti americkým nájazdom
Koncom septembra 1943 podnikli americké lietadlové lode TF 15 a TF 11 nálet na atoly Makin a Tarawa. Hacuzuki a Suzucuki vyplávali 18. septembra spolu s ďalšími jednotkami z Truku k atolu Eniwetok, aby čelili týmto americkým nájazdom. K žiadnemu stretnutiu ale nedošlo a 25. septembra sa vrátili späť na Truk. Počiatkom októbra TF 14 zaútočila na Wake. V očakávaní ďalších nájazdov amerických lietadlových lodí vyrazilo japonské loďstvo 17. októbra z Truku k atolu Eniwetok. Hacuzuki a Suzucuki sa opäť zúčastnili tohto výjazdu, ale ani tentoraz ku kontaktu s americkými silami nedošlo a 26. októbra sa japonský zväz vrátil na Truk.
V dňoch 12. až 15. novembra oba torpédoborce asistovali torpédovanému ľahkému krížniku Agano na jeho ceste z Rabaulu na Truk a medzi 20. a 23. novembrom sprevádzal Hacuzuki ťažký krížnik Čikuma na jeho transportní misii z Truku na Eniwetok. Po vylodení Američanov na Tarawe sprevádzal Hacuzuki spolu s torpédoborcami Suzucuki, Hamakaze, Fudžinami a Hajanami v dňoch 23. (alebo 24.) novembra až 5. decembra ťažké krížniky Suzuja, Kumano a Čókaj pri ich výjazde k Marshallovým ostrovom. K stretu ale znova nedošlo a nakoniec sa Hacuzuki vrátil na Truk. Na svojej ďalšej ceste do Japonska v dňoch 7. až 12. decembra sprevádzal z Truku do Kure lietadlovú loď Zuikaku a krížnik Čikuma.
Wake a Singapur
Dňa 24. decembra vyplával spolu so Suzucuki z Japonska (pravdepodobne z Hirošimy), aby cez Kagošimu (26. decembra) sprevádzal vojenský transport Akagi Maru na okupovaný Wake, kam dorazil 1. januára 1944. Po vyložení posíl a materiálu z Akagi Maru sa všetky plavidlá vrátili 9. januára do Kure. Na Wake mala smerovať aj druhá plavba s Akagi Maru, na ktorú sa Hacuzuki a Suzucuki vydali 15. januára – opäť pravdepodobne z Hirošimy. Počas plavby cez Bungo suidó bol v 11:00 nasledujúceho dňa Suzucuki torpédovaný ponorkou USS Sturgeon. Hacuzuki začal protiútok hlbinnými pumami a i keď Sturgeon unikol, Hacuzuki ho dokázal celé poobedie držať pod hladinou a zabránil ďalším útokom ponorky. Večer odtiahol Hacuzuki poškodený Suzucuki do Sukumskej zátoky a neskôr do Kure, kam s ním dorazil 18. januára.
Dňa 6. februára 1944 vyplával Hacuzuki z Kure, aby sprevádzal do Singapuru lietadlové lode Šókaku a Zuikaku. Do cieľa doplával 13. februára. Na spiatočnú cestu sa vydal 15. marca a 21. marca zakotvil v Kure.
Bitka vo Filipínskom mori
Dňa 12. mája 1944 vyplával Hacuzuki z Lingga, aby sprevádzal loďstvo na Tawi-Tawi, kam dorazil 15. mája. Spolu s ďalšími plavidlami sa potom zúčastnil operácie A-gó, ktorá vyústila v bitku vo Filipínskom mori. Hacuzuki bol počas bitky v dňoch 19. až 20. júna súčasťou eskorty lietadlových lodí Ozawovej skupiny A. Ráno 19. júna bola lietadlová loď Taihó torpédovaná ponorkou USS Albacore. Hacuzuki asistoval pri záchranných prácach a nakoniec prevzal na palubu časť z asi 1 000 preživších. Po bitke boli zachránení 22. júna na Okinave preložení na Zuikaku.
Po bitke vo Filipínskom mori sa Hacuzuki vrátil do Japonska, kde prešiel ďalšou údržbou a cvičnými plavbami.
Bitka pri myse Engaño
Dňa 20. októbra 1944 vyplával Hacuzuki z Japonska ako eskorta Ozawových lietadlových lodí v rámci operácie Šó-iči-gó. Zväz zamieril k Filipínam, kde mal zohrať rolu návnady a odlákať pozornosť amerických lietadlových lodí. Počas bitky pri myse Engaño 25. októbra zaujímal Hacuzuki pozíciu na pravom čele Ozawovej formácie. Letecké útoky na Ozawov zväz prežil a popoludní sa venoval hliadkovaniu okolo lodí zachraňujúcich námorníkov zo Zuikaku. Pri tej príležitosti tiež vzal na palubu niekoľko stroskotancov.
Dvaja noční stíhači z USS Essex naviedli DuBosove krížniky na skupinku japonských torpédoborcov. Tá pozostávala z Wakacuki a Kuwa, ktoré zachraňovali preživších a Hacuzuki, ktorý ich chránil. Asi pol hodiny po západe slnka – teda okolo 17:51 – naviazali americké lode radarový kontakt na vzdialenosť viac než 27 kilometrov (Willmott uvádza 17 „míľ“ a zároveň 31 000 yardov). Japonské lode sa dali na ústup, ale o 18:51 začali americké krížniky paľbu. Hacuzuki bol najprv zasiahnutý o 19:11. Začal kľučkovať a vytvárať dymovú clonu. To donútilo Američanov takisto spraviť úhybné manévre, pretože sa obávali torpédového útoku zo strany japonského torpédoborca.
Hacuzuki vyslal volanie o pomoc, ktoré Ozawa zachytil o 19:15. So svojim krížnikom Ójodo, hybridnými bojovými loďami Ise a Hjúga a torpédoborcom Šimocuki vyrazil späť v márnom pokuse o záchranu Hacuzuki.
V 19:27 vyrazili tri americké torpédoborce do torpédového útoku proti Hacuzuki. Torpédoborec unikal celú hodinu, než bol niekoľkokrát zasiahnutý a spomalený, čo konečne umožnilo trom americkým torpédoborcom zaujať o 20:12 pozíciu na vypustenie torpéd. Ani jedno z torpéd vypálených na vzdialenosť 6 800 yardov ale pravdepodobne nezasiahlo.
Hacuzuki spomaľoval, ale aj tak i naďalej kládol odpor. Niekoľko jeho granátov zo diel malo za cieľ Santa Fe, ale ani jeden nezasiahol. Rýchlosť torpédoborca klesla na 10 uzlov (/h) a americké lode sa ešte viac priblížili. Za svitu osvetľovacích granátov strieľali do osamelého torpédoborca na krátkou vzdialenosť. O 20:57 vyrazil Porterfield, aby Hacuzuki dorazil torpédom. Ešte predtým, než mohol zaútočiť, Hacuzuki o 20:59 explodoval a potopil sa.
Dňa 10. decembra 1944 bol Hacuzuki vyškrtnutý zo zoznamu lodí japonského cisárskeho námorníctva.
CS Rapid CFR Bukurešť
CS Rapid CFR Bukurešť je rumunský ženský hádzanársky klub z Bukurešti. Hádzanársky oddiel žien je jeden z oddielov bukureštianskeho multi-športového klubu CS Rapid CFR. Je 5-násobný majster Rumunska a víťaz Rumunského pohára. Z medzinárodných úspechov sú najhodnotnejšie víťazstvá v Pohári európskych majstrov 1965 a v Mestskom pohári EHF 2000. Momentálne (2012) hrá druhú najvyššiu domácu súťaž, Divizia A feminin.
Úspechy
Rumunská najvyššia súťaž:
Európske súťaže
Európsky pohár majstrov:
Liga majstrov:
Pohár víťazov pohárov:
Pohár EHF:
Vyzývací pohár:
Mestský pohár EHF:
Ray Parker, Jr.
Ray Erskine Parker, Jr (* 1. máj 1954) je americký hudobný producent, skladateľ, spevák a gitarista. Zložil titulnú pieseň k filmu Krotitelia duchov. Vystupoval ako frontman skupiny Raydio.
Spolupracoval s viacerými umelcami ako The Carpenters, Rufus a Chaka Khan, Aretha Franklin, Stevie Wonder, Deniece Williams, Jean-Luc Ponty, Leon Haywood, The Temptations, The Spinners, Boz Scaggs, David Foster, Rhythm Heritage, Gladys Knight and the Pips, The Honey Cone, Herbie Hancock, Tina Turner, či Diana Ross.
Povinný tanec
náhľad|[[Oxana Alexandrovna Domninová|Domninová a Šabalin počas povinného tanca „Zlatý valčík“ na ME 2007]] náhľad|Kaitlyn Weaverová a Andrew Poje počas povinného tanca „Argentínske tango“ na [[Majstrovstvá sveta v krasokorčuľovaní 2008|MS 2008]] náhľad|Anna Cappelliniová a Luca Lanotte počas povinného tanca „Pasodoble“ na [[Majstrovstvá sveta v krasokorčuľovaní 2009|MS 2009]] Povinný tanec bol do roku 2011 jednou z troch častí súťaže v párovej krasokorčuliarskej disciplíne „tance na ľade“. Po skončení sezóny 2009 – 2010 bol povinný tanec nahradený krátkym tancom.
Povinný tanec predstavoval časť súťaže, pre ktorú v každej sezóne technická komisia Medzinárodnej korčuliarskej únie stanovila presný popis povinného tanca, rozvrhnutie krokov, tempo, ako aj konkrétnu hudbu, na ktorú mali súťažiaci tancovať. Divácky boli povinné tance najmenej zaujímavou časťou pretekov, pretože všetci súťažiaci predvádzali rovnaký program a kroky na rovnakú hudbu. V povinných tancoch sa však najlepšie prejavila kvalita súťažiacich - hodnotil sa súlad (synchrónnosť) oboch krasokorčuliarov a ich technické schopnosti.
Podľa pravidiel Medzinárodnej korčuliarskej únie povinný tanec tvoril 10 % z celkového hodnotenia tanečných párov, originálny tanec 40 % a voľný tanec 50 %. Súťaž v povinnom tanci sa vždy konala v prvý deň súťaží tanečných párov.