cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
STS-9
Priebeh letu
ESA spolu s NASA pripravili približne 70 experimentov, ktoré sa týkali astronómie, fyziky, pozorovania Zeme, biológie a materiálových pokusov. Uskutočnilo sa napríklad snímkovanie oblohy v oblastiach ultrafialového žiarenia, detailné štúdium zdrojov röntgenového žiarenia, meranie slnečného spektra s rozsahom 170 - 3200 nm a celkového toku slnečného žiarenia, štúdium slabých optických emisií prírodného a umelého pôvodu v atmosfére Zeme, meranie intenzity magnetického poľa v okolí raketoplánu, globálne štúdium zemskej atmosféry, meranie koncentrácie vodíka a deutéria v atmosfére za pomoci spektroskopu, vplyv kozmického žiarenia na biologické materiály, vplyv beztiaže na zmeny imunitného systému, pozorovanie pohybu kvapalín v bezváhovom stave a iné. V prvý deň letu sa vyskytol problém s elektronickým blokom RAU-21, ktorého poruchu sa podarilo vyriešiť otočením nákladového priestoru do tieňa. Ďalší výskum komplikovalo ešte niekoľko malých porúch. Siedmy až desiaty deň letu preto posádku okrem pokusov zamestnávali taktiež opravy. Jedenásty deň letu sa začali prípravy na pristávanie a Spacelab bol vypojený. Napriek problémom, ktoré si vynútili až 800 zmien v priebehu experimentov, sa astronautom podarilo získať celkove 2.1012 bitov vedeckých údajov, vyše 20 miliónov okienok televíznych záznamov a niekoľko tisíc fotografií.
Pri pokuse o pristátie došlo k ďalšiemu vážnemu problému. Astronauti sedeli na svojich miestach pripravení na pristátie a veliteľ Young sa chystal raketoplán namieriť motormi OMS proti smeru letu. Tento manéver prebiehajúci za pomoci motorov RCS je nevyhnutný pre začiatok pristávania. Zážih motorov OMS po otočení raketoplánu týmito motormi napred totiž zníži orbitálnu rýchlosť stroja, čím mu umožní vrátiť sa do atmosféry. Keď dal veliteľ Young príkaz pre zážih manévrovacích motorov RCS, zážih sa síce uskutočnil, ale ozvala sa tupá rana, raketoplánom prebehli otrasy a vypadol jeden zo štyroch palubných počítačov. Pri opätovnom pokuse o tento manéver Columbia stratila aj druhý počítač. Neskôr vypadla tiež jednotka IMU. Riadiace stredisko odvolalo pristátie o osem hodín neskôr. Za ten čas prebiehali analýzy problému a odstraňovanie porúch, jeden z počítačov sa napokon podarilo oživiť. Druhý pokus o pristátie bol už úspešný, napriek tomu sa nezaobišiel bez komplikácií. Zážih motorov OMS sa uskutočnil o 22:55 UT a skončil sa po 156 sekundách. Columbia opustila obežnú dráhu a začala klesať k Edwardsovej leteckej základni v Kalifornii. Zhruba dve minúty pred pristátím došlo k zlyhaniu tesnenia a úniku hydrazínu z dvoch čerpadiel APU. V dôsledku toho vznikol na palube požiar, ktorý však posádka Columbie ani nezaregistrovala. Stroj dosadol na pristávaciu dráhu 17 na základni Edwards AFB o 23.47.23 UT. Asi desať minút po pristátí došlo následkom požiaru v motorovej sekcii k výbuchu. Keby táto explózia nastala ešte počas letu, mohlo to posádku Columbie vážne ohroziť.
NGC 7573
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 13,2.
Pavel Macko
Generálporučík Ing. Pavel Macko (* 5. október 1964, Kaplice, Česko-Slovensko ) CSc., MSc. je slovenský generál. Bol najvyššie postaveným Slovákom v štruktúrach NATO. Od februára 2022 je predsedom mimoparlamentnej politickej strany ODS – Občianski demokrati Slovenska.
Vzdelanie
Gymnázium M. Nešpora v Skalici ukončil v roku 1983. Vojenskú akadémiu v Brne absolvoval v roku 1988 s inžinierskym titulom v odbore výzbrojno elektrotechnický, optika a elektronika a odbore automatizácia velenia, elektronické počítače. V roku 1994 na Vojenskej akadémii v Brne získal titul Kandidát vied. V rokoch 2001 až 2002 študoval na National Defense University v Spojených štátoch kde získal titul Master of Science.
Pôsobenie v Ozbrojených silách
V ozbrojených silách pôsobil od 1. augusta 1983 do 14. mája 2018. Zastával vysoké veliteľské a štábne funkcie doma a v medzinárodných štáboch. Počas kariéry bol veliteľom celoarmádnej logistiky, zástupcom veliteľa pozemných síl, náčelníkom štábu pre operácie GŠ a zástupcom náčelníka Generálneho štábu.
Presadzoval inovatívny výcvik doma aj v zahraničí. Bol nasadený v operácii ISAF a viedol medzinárodný štáb, ktorý riadil operácie v rámci celého Afganistanu. Bol zástupcom náčelníka štábu pre podporu (DCOS SPT) spojeneckého veliteľstva pozemných síl (ALCC HQ Heidelberg) aj veliteľom jednej z hlavných súčastí (JLSG) síl reakcie NATO, kde velil implementácii novej koncepcie logistickej podpory operácií NATO.
Bol najvyššie postaveným Slovákom v štruktúrach NATO a velil spojeneckému veliteľstvu – Výcvikovému centru spoločných síl NATO. Riadil prípravu prvých dvoch príspevkov SR do bojových skupín EÚ a súčasne bol dezignovaný zástupca veliteľa operačného veliteľstva EÚ (EU OHQ). Je častým aktívnym účastníkom medzinárodných konferencií o bezpečnosti a obrane.
V roku 2010 pôsobil ako riadiaci vojenského cvičenia Spoločný cieľ – JOINT GOAL 2010. Cvičenie na tému Mechanizovaná brigádna skupina OS SR vo vojenskom ťažení NATO na podporu mieru (peace support campaign) sa uskutočnilo v októbri 2010 vo výcvikovom priestore Lešť. Neskôr riadil celý rad národných cvičení, medzinárodných cvičení na území SR a spojeneckých cvičení.
Pred odchodom z Ozbrojených síl bol od roku 2016 zástupca Náčelníka Generálneho štábu OS SR, predtým od 18. decembra 2013 2. zástupcom Náčelníka Generálneho štábu OS SR. Predtým bol od 29. apríla 2011 veliteľom Výcvikového centra spojeneckých síl NATO v Bydgoszczi. Bol najvyššie postaveným Slovákom v štruktúrach Aliancie, jediným, čo velil významnejšiemu spojeneckému veliteľstvu. Okrem medzinárodných štruktúr NATO pôsobil na Generálnom štábe OS SR.
Odchod z Ozbrojených síl
Koncom apríla 2018 Macko oznámil odchod z Ozbrojených síl. Definitívnym dôvodom bolo presadenie Daniela Zmeka za nového náčelníka Generálneho štábu stranou SNS. Ohľadne nového náčelníka Macko uviedol: „''V prípade pána Zmeka ide o účelový výber kandidáta z tretej úrovne velenia a riadenia, pričom na prvej a druhej úrovni je okrem mňa minimálne päť ďalších generálov s podstatne väčšími skúsenosťami. Aj keď je výber kandidáta výlučne v právomoci ministra obrany a vlády, navrhovaný kandidát by mal vyhovovať všetkým odborným aj morálno-etickým kritériám a mal by to byť jeden z najskúsenejších a najpripravenejších profesionálnych vojakov.“'' Zmeko mal nižšiu hodnosť ako Macko, nepracoval v štruktúrach NATO ani v najvyššom vedení OS SR.
Sám Macko bol považovaný za favorita na funkciu náčelníka Generálneho štábu. Podporu mu vyjadrili aj bývalí náčelníci Ľubomír Bulík a Peter Vojtek. O svoj odchod požiadal k 30. aprílu 2018. 3. mája náčelník Generálneho štábu gen. Maxim vyhlásil Mackovi personálny rozkaz o prepustení do zálohy od 14. mája. Mackovi udelil Záslužný kríž 2. stupňa. Macko o svojom pôsobení v Ozbrojených silách povedal „Vojakom som sa nenarodil, vojakom som sa stal a viem, že ako vojak aj zomriem.“
Pôsobenie v civile
1. októbra 2018 ohlásil spoluprácu so stranou SPOLU, v ktorej viedol pracovnú skupinu pre obranu a bezpečnosť. Jeho cieľom bolo, aby sa téme obrany venovala v politike väčšia pozornosť. V polovici septembra 2018 spolupripravil konferenciu o bezpečnosti pre stranu SME RODINA.
V parlamentných voľbách vo februári 2020 kandidoval na 21. mieste kandidátky koalície PS/SPOLU. Vo voľbách získal 5 845 hlasov, po zohľadnení preferenčných hlasov sa umiestnil na 20. mieste kandidátky. Kvôli výsledku koalície sa do parlamentu nedostal.
1. júna 2021 oznámil založenie novej strany, Občianski demokrati Slovenska, a začiatok zberu podpisov potrebných na jej vznik.
Tallard (kantón)
Tallard je francúzsky kantón v departemente Hautes-Alpes v regióne Provence-Alpes-Côte d'Azur. Tvorí ho deväť obcí.
Licey-sur-Vingeanne
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Biville-la-Rivière
Biville-la-Rivière je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Seine-Maritime, v regióne Horná Normandia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Métairies-Saint-Quirin
Métairies-Saint-Quirin je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Moselle, v regióne Lotrinsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Katherine Maherová
Katherine Maherová je výkonná riaditeľka Wikimedia Foundation (WMF), od 23. júna 2016 stála. Predtým pracovala pre Svetovú banku, UNICEF, a AccessNow.org, kde bola riaditeľkou advocacy.
Vzdelanie
Svoje vzdelanie získala na Arabic Language Institute American University in Cairo (Káhira) v rokoch 2002 až 2003 a od roku 2003 na College of Arts and Science (súčasť New York University). Bakalársky titul tam získala v roku 2005.
Kariéra
Maherová bola dočasnou výkonnou riaditeľkou Wikimedia Foundation (WMF) od marca 2016 až do potvrdenia jej miesta na stále. Predtým pracovala pre Svetovú banku, UNICEF, a AccessNow.org kde bola riaditeľkou advocacy.
Vo Svetovej banke Maherová pracovala ako konzultantka technológie pre medzinárodný rozvoj a demokratizáciu, pracovala na informačnej a komunikačnej technológii pre zodpovednosť a správu so zameraním na úlohu mobilných telefónov a iných technológií pri uľahčovaní občianskej spoločnosti a inštitucionálnych reforiem, hlavne v oblasti Stredného východu a Afriky. Bola spoluautorkou kapitoly Mobilizovanie štátnej správy ("Making Government Mobile" ) publikácie Svetovej banky Informácie a komunikácie pre rozvoj: maximalizovanie mobility ("Information and Communications for Development: Maximizing Mobile") (2012)
Maherová začala spoluprácu s WMF ako riaditeľka externej komunikácie v apríli 2014, a dočasnou výkonnou riaditeľkou sa stala skoro dva roky neskôr, v marci 2016, potom ako rezignovala Lila Tretikov. Potvrdenie do stálej funkcie od 23. júna 2016 oznámil Jimmy Wales 24. júna na Wikimanii 2016.
NGC 7574
NGC 7574 je galaxia v súhvezdí Pegas, ktorú objavil nemecký astronóm Heinrich Louis d’Arrest 2. októbra 1866.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 13,6.
Dave Brubeck
Dave Brubeck, vlastným menom David Warren Brubeck, (* 6. december 1920, Concord, Kalifornia – † 5. december 2012, Norwalk, Connecticut) bol americký džezový klavirista. Vo svojom odbore býva považovaný za hudobného génia. Napísal viacero džezových štandardov, napríklad In Your Own Sweet Way alebo The Duke. Brubeckov štýl sa pohybuje od uhladených, noblesných skladieb až po veľkolepé diela.
Pri tvorbe využili matkinu výučbu aj brilantnú schopnosť improvizácie. V mnohých svojich skladieb experimentoval s nezvyčajnými taktami. Spoločne s Paulom Desmondom, Joeom Morellom a Eugenom Wrightom tvorili vo svojej dobe populárnu skupinu The Dave Brubeck Quartet.
Jeho dlhoročný spolupracovník, altsaxofonista Paul Desmond napísal pre Brubeckovo kvarteto najznámejšiu skladbu, „Take Five“, ktorá má 5/4 takt. Experimenty s taktovaním skladieb poznačili značnú časť Brubeckovej hudobnej kariéry, napr Pick Up Sticks (6 / 4), Unsquare Dance (7 / 4), a Blue Rondo à la Turk (9 / 8).
Mladosť
Brubeckova matka študovala hru na klavír v Anglicku, plánovala dráhu koncertnej pianistky a zarábala si tým, že učila hru na piano. Brubecka ale nijak zvlášť nebavilo neustále prehrávanie partitúr, skôr sa snažil skladať si svoje vlastné melódie. Začal študovať piano na univerzite, ale potom čo jeden z profesorov zistil, že ani poriadne nevie hrať z nôt ho chcel vylúčiť. Našťastie sa ho iní profesori zastali. Tvrdia totiž, že jeho schopnosť zvládať kontrapunkt a harmóniu je nadpriemerná. Škola sa ale stále obávala, že by jej Brubeck mohol spôsobiť škandál a nechala ho vyštudovať len pod podmienkou, že hru na piano nikdy nebude učiť.
V roku 1942 úspešne ukončil štúdium na univerzite a hneď nato narukoval do armády. Boli to vojnové roky, a tak v armáde slúžil 4 roky (zúčastnil sa dokonca aj bitky v Ardenách). Po návrate pokračoval v štúdiu, tentoraz v Kalifornii. Po skončení štúdií sa upísal kalifornskej nahrávacie spoločnosti Fantasy Records. Založil svoj vlastný oktet, ale súčasne hral aj v triu. Neskôr sa k triu pridal altsaxofonista Paul Desmond. Začali experimentovať, nahrali pár dosiek, ale stále mali málo príležitostí hrať. Brubeck tým bol dosť znechutený, a tak sa opäť vrátil k triu. Opäť bez Desmonda, ktorý si zabezpečil vystupovanie s inou zostavou. A tak Brubeck strávil niekoľko rokov len tým, že neustále prehrával džezové štandardy.
Dave Brubeck Quartet
left|thumb|Dave Brubeck Quartet v roku 1967. Zľava: Joe Morello, Eugene Wright, Brubeck a Paul Desmond. Po krátkej odmlke, ktorá bola spôsobená Brubeckovým poranením chrbta pri plávaní, vznikla v roku skupina 1951 The Dave Brubeck Quartet. Na saxofón v nej hral opäť Paul Desmond. Kvarteto dostalo dlhodobej angažovanosti v jednom klube v San Franciscu, viac sa ale do širšieho povedomia dostalo svojimi pravidelnými koncertami na študentských internátoch. Z týchto koncertov vzišli tri albumy: Jazz at Oberlin, Jazz Goes to College a Jazz Goes to Junior College. V roku 1954 sa Brubeckova fotografia objavila na titulnej strane prestížneho amerického časopisu Time – stal sa tak druhým džezovým hudobníkom, ktorý sa dostal na titulnú stranu tohto časopisu (prvým bol Louis Armstrong). Dave Brubeck Quartet v roku 1967. Zľava doprava: Joe Morello, Eugene Wright, Brubeck and Paul Desmond.
V polovici päťdesiatych rokov boli pôvodné členovia kvarteta Bob Bates a Joe Dodge nahradení Eugene Wrightom a Joeom Morellom. Pretože Wright bol Afroameričan, musel Brubeck na konci päťdesiatych rokov zrušiť veľa koncertov. Majitelia klubov boli ochotní zorganizovať koncert, kládli si ale podmienku, že kvarteto musí mať bieleho kontrabasistu. Brubeck tiež zrušil televízne vystúpenie, potom čo sa dozvedel, že kamera zámerne nenatáča Wrighta.
V roku 1959 vydáva kvarteto album Time Out. Hudobné vydavateľstvo ním síce bolo nadšené, meškali však s jeho vydaním. Album je zvláštny tým, že takmer žiadna skladba na ňom nie je v bežnom takte. Album obsahuje skladby Take Five, Blue Rondo à la Turk alebo Pick Up Sticks, ktoré sú už dnes považované za džezové štandardy. I cez experimentovanie s nezvyčajnými taktami sa album veľmi dobre predával a čoskoro sa stalo platinovými albumom.
V tejto dobe napísal Brubeck spolu so svojou ženou muzikál The Real Ambassadors, ktorý stvárňuje ich skúsenosti s koncertovaním po Spojených štátoch. Soundtrack k tomuto muzikálu bol nahraný v roku 1961. Podieľali sa na ňom Louis Armstrong, Lambert, Hendricks & Ross a Carmen McRae. Samotný muzikál mal premiéru o rok neskôr.
Veynes (kantón)
Veynes je francúzsky kantón v departemente Hautes-Alpes v regióne Provence-Alpes-Côte d'Azur. Tvorí ho osem obcí.
Mádžid Ahmad Abd Alláh al-Muhammad
thumb|right|Mádžid Ahmad Abd Alláh al-Muhammad Mádžid Ahmad Abd Alláh al-Muhammad (* 1. november 1959, Džidda),, bol futbalista Saudskej Arábie.
Hral za klub An-Nasr Rijád kde v rokoch 1977–1998 nastrieľal 320 gólov. Zúčastnil sa MS v roku 1994 kde odohral 2 zápasy. V národnom drese odohral 147 zápasov s bilanciou 67 gólov. Volali ho aj arabský Pelé.
Balista
Balista, alebo škorpión je obliehací stroj na vrhanie kamenných projektilov alebo šípových striel veľkosti kopije, ktorý vynašli Gréci okolo roku 400 pred Kr. Od Grékov tieto stroje prevzali Rimania, ktorí ich zaradili do svojej armády a námorníctva na paluby galér.
Princíp
Pôvodne išlo o zväčšený luk a šíp, ktorý mohol byť pripevnený na kolesovom podvozku. Neskôr sa prišlo na to že strela z luku nie je jedinou možnosťou ako vystreliť šíp. Odstránenie luku umožnilo vznik oveľa masívnejších zariadení, vybavených nosičmi šípov, ktoré sa vystreľovali pružinou.
Grécka balista
Pôvodný grécky vynález bol stroj na vrhanie – streľbu kamenných projektilov a šípových striel veľkosti oštepu. Konštrukcia bola zostavená z podstavca, vodiaceho prvku so žliabkom a napínacieho, spúšťacieho ústroja a dvoch ramien spojených tetivou a zasunutých do zväzku skrúcaných vlásí alebo lán. Z gréckej balisty sa strieľalo pod uhlom asi 45° strelami o váhe do vzdialenosti 350 – 450 metrov.
Klein-Neusiedl
Klein-Neusiedl je obec v Rakúsku v spolkovej krajine Dolné Rakúsko v okrese Bruck an der Leitha.
Žije tu 798 obyvateľov (1. 1. 2010).
2007
Rok 2007 (MMVII) bol kalendárny rok, ktorý v súlade s gregoriánskym kalendárom začal v pondelok 1. januára a skončil v pondelok 31. decembra.
Úmrtia
thumb|upright|[[Kurt Vonnegut († 11. apríl)]] thumb|upright|[[Boris Jeľcin († 23. apríl)]] thumb|upright|[[Kurt Waldheim († 14. jún)]] thumb|upright|[[Michelangelo Antonioni († 30. júl)]] thumb|upright|[[Ingmar Bergman († 30. júl)]] thumb|upright|[[Viliam Schrojf († 1. september)]] thumb|upright|[[Steve Fossett († 3. september)]]
thumb|upright|[[Al Oerter († 1. október)]] thumb|upright|[[Norman Mailer († 10. november)]] thumb|upright|[[Maurice Béjart († 21. november)]] thumb|upright|[[Bénazír Bhuttová († 27. december)]]
Great Dyke
náhľad|Satelitný pohľad na Great Dyke. Štruktúra je viditeľná ako lineárny útvar prebiehajúci zo SV-JZ Great Dyke v Zimbabwe je lineárny, ľahko rozpoznateľný geologický útvar, tiahnuci sa takmer 500 km od severu na juh cez strednú časť Zimbabwe. Prechádza západne od hlavného mesta Zimbabwe Harare. Chrbát je ložiskom veľkého množstva nerastných surovín vrátane zlata, striebra, chrómu, platiny, niklu a azbestu.
Reliéf
Pozostáva z viacerých úzkych hrebeňov a chrbtov tvoriacich približne 550 km dlhý reťazec. Ich výška postupne narastá smerom na sever, kde dosahujú výšku do 460 metrov a prevyšujú i pohorie Mvurwi Range. Na povrchu boli objavené viditeľné stopy rôznych ďalších útvarov tiahnúcich sa z východu na západ pozdĺž Great Dyke. Okrem toho sa v okolí nachádza veľa úzkych, paralelných minerálnych žíl vystupujúcich na povrch na západnej a východnej strane.
Geológia ložiska
Z geologického hľadiska je Great Dyke intrúzia lapolitového typu a nie je dajka. V reze má tvar písmena Y. Možno ju zaradiť medzi zvrstvené ultramafické intrúzie. Ťahá sa cez celú Zimbabwe s úklonom asi 10° na východ. Šírka intrúzie je rôzna od 3 po 12 km. Great Dyke je neobvyklá najmä kvôli množstvu zvrstvených ultramafických intrúzií nachádzajúcich sa pri ložných žilách.
Zvrstevnaté jednotky spodnej časti ultramafickej intrúzie tvoriacej Great Dyke sa miestami nachádzajú pod erodovanými zvyškami gabroidných hornín. Tieto miesta sú centrá štyroch podkomôr magmatického systému Great Dyke, menovite (od severu na juh) Musengezi, Darwendale, Sebakwe a Wedza. Každá z týchto pod–komôr má predĺženú, dvojmo-ponorenú synklinálnu štruktúru, ktorá bola napájaná prívodom tiahnúcim sa pozdĺž takmer celej Great Dyke.
Zo stratigrafického hľadiska je každá pod–komora rozdelená na dve intruzívne sekvencie. Spodná ultramafická sekvencia sa skladá z dunitov, harzburgitov, olivínických bronzitov a pyroxenitov spolu s úzkou vrstvou chromitu, ktorý sa nachádza na báze cyklickej jednotky a ktorý je intenzívne ťažený pozdĺž celej Great Dyke. Vyššie sa nachádzajúca mafická sekvencia zväčša obsahuje horniny s rôznymi typmi plagioklasov napríklad ako norit, gabronorit, a olivinické gabro.
Dajka leží v Zimbabwianskom kratóne a jej vek sa odhaduje na asi 2,575 miliardy rokov. Na základe neprítomnosti významnejších tektonických deformácií, ktoré by postihli Great Dyke (s výnimkou oblasti Musengezi) možno konštatovať, že kratón vznikol pred intrúziou a po jej skončení bol postihnutý iba slabými tektonickými pohybmi. Vulkanické nadložie intruzívnej oblasti už bolo pravdepodobne oderodované. Na západnom a východnom obvode Great Dyke tvoria 2 mafické dajky, Východná a Umvimeela, osobitné štruktúry.
Chromit objavený na báze ultramafickej sekvencie a je ťažený pozdĺž celej dajky. Nižšie na kontakte ultramafickej – mafickej sekvencie a na vyššie položených jednotkách pyroxenitov (bronzit a websterit) sa nachádzajú ekonomicky významné koncentrácie niklu, medi, kobaltu, zlata a rudné minerály skupiny platiny (PGM). Rudné minerály objavené v podloží tvoria vtrúsené Fe-Ni-Cu sulfidy v štruktúre označovanej ako podložná rudná podzóna, pod ktorou je sa nachádza podzóna obohatenia o skupinu kovov platiny nazývaná aj PGE podzóna. Rudné podložie a PGE podzóna dokopy vytvárajú hlavnú sulfidovú zónu (angl. Main Sulphide Zone - MSZ)
Rozvoj a ťažba
náhľad|Ústie do štôlne chromitovej bane Mutorashanga Great Dyke bola prvýkrát opísaná v 1867 Karlom Mauchom. Existencia rudnej mineralizácie bohatstva nebola do roku 1918 chápaná. Chromit je ťažený po celej dajky, hlavne v Darwendalskej, Lalapanzkej a v Mutorashangskej oblasti. Tri najväčšie banské spoločnosti, ktoré ťažia v tejto oblasti sú Maranatha Ferrochrome, Zimalloys a Zimascu.
Kovy skupiny platiny sa momentálne ťažia v bani Ngezi južne od Selousu pri Zimplatsou firmou Impala Platinum Group, tiež v bani Unki pri Shurugwi a v bani Mimosa pri Zvishavane spoločnosťou Zimacsom tiež pre Impala Platinum Group. Baňa Hartlay Platinum pri Makwiru je v súčasnosti uzatvorená.
Lexus
thumb|Modely automobilky Lexus, zľava: LS460, IS250 a GS400 Lexus (jap. レクサス) je divíza koncernu Toyota z Japonska vyrábajúca luxusné automobily. Táto značka je známa svojim technickým pokrokom a bezpečnosťou.
NGC 7575
NGC 7575 je galaxia v súhvezdí Ryby, ktorú objavil nemecký astronóm Albert Marth 29. augusta 1864.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 13,8.
Štáty a teritóriá Austrálie
Štáty a teritória Austrálskeho zväzu spolu tvoria šiestu najväčšiu krajinu sveta podľa rozlohy. Austrália pozostáva zo šiestich štátov a mnohých teritórií; pevninská Austrália je tvorená piatimi štátmi a tromi teritóriami (vrátane malého Teritória Jervis Bay), pričom šiesty austrálsky štát - ostrov Tasmánia - leží na juh od materskej Austrálie. Austrálii ešte patrí šesť ostrovných, externých, teritórií. Austrália si takisto robí nárok na časť Antarktídy (na Austrálske antarktické teritórium).
Všetky štáty a dve teritóriá (Severné teritórium a Teritórium austrálskeho hlavného mesta) majú vlastné parlamenty a samosprávu; všetky zvyšné teritóriá sú spravované federálnou vládou, pričom ostrov Norfolk má určitý stupeň samosprávy.
Klein-Pöchlarn
Klein-Pöchlarn je obec v Rakúsku v spolkovej krajine Dolné Rakúsko v okrese Melk.
Žije tu 989 obyvateľov (31. 12. 2009).
Kehra
Kehra môže byť:
Veronika
Veronika môže byť:
Futbalová federácia ASEAN
Futbalová federácia ASEAN (, skr. AFF) je strešná organizácia pre juhovýchodoázijský futbal, futsal a plážový futbal. Federácia bola založená v roku 1984 a združuje futbalové federácie 12 juhoázijských krajín (ASEAN). Sídli v meste Petaling Jaya, v Malajzii a jej prezidentom je Malajzijčan Sultan Ahmad Shah. AFF je jednou z členských federácií Ázijskej futbalovej konfederácie (AFC).
Dejiny
AFF bola založená 31. januára 1984 na stretnutí v Kuala Lumpur šiestimi členmi ASEAN: Brunej, Filipíny, Indonézia, Malajzia, Singapur a Thajsko. Neformálne stretnutie niekoľkých krajín bolo už 2 roky predtým v Bangkoku. Už v roku 1984 sa za účasti 4 klubov organizoval Pohár majstrov ASEAN. Ďalšie 4 krajiny, Kambodža, Laos, Mjanmarsko a Vietnam, sa pripojili v roku 1996, kedy sa zorganizovalo ďalšie futbalové podujatieMajstrovstvá ASEAN, vtedy pod názvom Tiger Cup. V roku 2001 mali premiéru futsalové Majstrovstvá ASEAN a v roku 2004 ženský futbalový turnaj Majstrovstiev ASEAN. Najnovším členom AFF sa stala v roku 2013 Austrália.
Mikroskop (súhvezdie)
Hviezdy
Mikroskop je súhvezdie mimoriadne chudobné na jasné hviezdy a objekty. Najjasnejšia hviezda gama Microscopii dosahuje jasnosť len 4,67 magnitúd. Táto hviezda pôvodne patrila do súhvezdia Južná ryba ako 1 Piscis Austrini. Alfa Microscopii má jasnosť len 4,88 magnitúd. Má sprievodcu desiatej magnitúdy vo vzdialenosti 10,5“. Jasnejšia zložka má spektrálny typ G8 a preto je sfarbená dožlta. Jasnosť ostatných hviezd sa blíži k alebo presahuje piatu magnitúdu. Théta Mic je trojhviezda. Pri tesnom páre hviezd so vzdialenosťou len 0,5“ sa nachádza tretia zložka vzdialená 78,4“. Hviezdy jasnejšieho páru majú magnitúdy 6,4 a 7,0, ich slabší spoločník približne 10,5.
Objekty
Súhvezdie je bez jasných zaujímavých objektov. Možno v ňom nájsť len niekoľko slabých galaxií, z ktorých najjasnejšia je špirálová NGC 6925. Severseverozápadne od nej leží ďalšia špirálová galaxia NGC 6923, tá je však takmer o magnitúdu slabšia (jasnosť 12,1 mag).
Poloha
Mikroskop patrí medzi najnezreteľnejšie a najnenápadnejšie súhvezdia vôbec. V našich zemepisných šírkach dokonca ani nevychádza celé nad obzor. Keďže nijaká jeho hviezda nepresahuje jasnosť 4,5 magnitúd, u nás v týchto miestach sotva uvidíme niečo viac, ako len prázdnu oblasť bez hviezd. V južnejších zemepisných šírkach ho možno (s problémami) nájsť priamo pod Kozorožcom. Z východu susedí s Južnou rybou, zo západu s pomerne výrazným obrazcom Strelca.
Kaunissaare
Kaunissaare je estónska dedina nachádzajúca sa v kraji Harjumaa, v rámci ktorého patrí do obce Anija.
V dedine žilo 1. januára 2009 93 ľudí, z toho 50 mužov a 43 žien.
Poloha
Kaunissaare leží asi 5 km od mesta Kehra a 35 km od hlavného mesta Tallinn. Kaunissaare susedí s dedinami Pikva (2,7 km), Lehtmetsa (2,7 km), Arava (3,5 km), Ojaküla (4,4 km), Rooküla (4,6 km), Känkari (4,7 km).
Gmina Andrespol
Gmina Andrespol je vidiecka gmina v Poľsku v Lodžskom vojvodstve. Má rozlohu 23,77 km2 a žije tu 11 693 obyvateľov (2006), priemerná hustota zaľudnenia je 491,92 obyv./km2.
Devín (hrad)
Devín (-normovaný názov od roku 1990) alebo Devínsky hrad (-toto bol aj normovaný názov v rokoch 1981-1990) sú zrúcaniny gotického, neskôr slohovo prestavovaného hradu, vypínajúce sa majestátne nad rovnomennou obcou, mestskou časťou Bratislavy (okres Bratislava IV). Zaberajú takmer celé temeno hradnej skaly nad sútokom Dunaja a Moravy.
Hrad má jedny z najpohnutejších, ale aj najbohatších dejín spomedzi hradných sídel na Slovensku. S existenciou niekdajšieho hradiska sa spája prítomnosť keltského a neskôr rímskeho etnika na území Slovenska. Hrad bol svedkom slávy aj pádu Veľkej Moravy, prvého štátneho útvaru slovanských predkov na Slovensku, a bol dôležitou súčasťou sústavy pohraničných pevností Uhorského kráľovstva. Spolu s neďalekým Bratislavským hradom tvorí dvojicu významných reprezentantov slovenskej národnej histórie.
Zoznam najvyšších budov v Moskve
náhľad|[[Moskovskij Meždunarodnyj Delovoj Centr „Moskva-Siti“]] náhľad|vpravo|Pohľad na Moskvu – zľava doprava – Mirax Plaza, [[Moskovskij Meždunarodnyj Delovoj Centr „Moskva-Siti“#Bašňa 2000 (Veža 2000)|Bašňa 2000, Moskovskij Meždunarodnyj Delovoj Centr „Moskva-Siti“, Hotel Ukrajina, Medzinárodné obchodné centrum]]
Devín (hrad)
Význam hradu našiel odozvu aj v početných umeleckých dielach.
Najstaršie dejiny územia
Devínsky hrad patrí spolu s Bratislavským a Nitrianskym hradom k najstarším, historicky doloženým hradným objektom na Slovensku. Jeho minulosť siaha do predhistorických dôb.
Zoznam najvyšších budov v Moskve
Toto je zoznam najvyšších budov v Moskve.
Devín (hrad)
Najstaršie dejiny územia
Devínsky hrad sa vypína na masívnom brale, ktoré z južnej strany okrem Dunaja chránili močiare, zo západu rieka Morava a zo severu masív Devínskej Kobyly. Samotný hrad bol zo strategického hľadiska prirodzenou ochranou Devínskej brány, geografického vstupného priestoru do Karpatskej kotliny. Široký tok Dunaja udával smer dôležitej kontinentálnej obchodnej ceste medzi západom a východom, tzv. Podunajskej, ktorá tu pretínala známu Jantárovú cestu, vedúcu od Stredomoria k Baltu. Je teda prirodzené, že výhodná poloha priam predurčovala toto miesto na stret dvoch európskych kultúr – východnej a západnej. Tieto danosti spolu s vhodnými prírodnými podmienkami na život človeka – vodné toky bohaté na ryby, dostatok lovnej zveri v okolitých lesoch – podmieňovali trvalé osídlenie tohto územia od 5. tisícročia pred Kr. až prakticky do 19. storočia.
Množstvo a kvalita archeologických nálezov dokladá, že v rámci osídlenia devínskej hradnej skaly sa vyskytovali štyri najsilnejšie obdobia: halštatské, keltské (laténske), rímske a veľkomoravské obdobie.
Podľa objavených nálezov bolo skonštatované, že doteraz najstaršie osídlenie Devína sa datuje do obdobia mladšej kamennej doby (asi 5000 – 4000 pred Kr.), keď v Podunajsku vznikali prvé roľnícke usadlosti. V areáli hradu to dokladá hrob, podľa jeho inventáru prisudzovaný k tzv. kultúre s lineárnou keramikou, ktorá je dokladom už pomerne vyspelého výtvarného cítenia vtedajších výrobcov.
Chronologicky mladšie nálezy v areáli hradu – osada na juhovýchodnom svahu hradnej výšiny a časť pohrebiska patriaca ľudu mohylovej kultúry – spadajú do obdobia staršej a mladšej bronzovej doby (1800 resp. okolo 1500 pred Kr. – 700 pred Kr.). Z tohto obdobia sa však nezachovalo veľa nálezov. Ide predovšetkým o nález opevneného sídliska na juhovýchodnom svahu hradnej výšiny.
Halštatské obdobie na Devíne sa datuje okolo 7. – 6. storočia pred Kr. Archeologický výskum potvrdil na celej ploche hradného areálu existenciu výšinnej osady tzv. kalenderberskej kultúry. Obyvatelia osady žili v zemniciach alebo polozemniciach, so stenami vypletanými prútím a s hlinenými dlážkami. V priestore obydlí boli objavené pozostatky otvorených ohnísk. V exteriéri sa nachádzali jamy najrozličnejších veľkostí a využitia. Významným nálezom bol objav keramickej dielne v severozápadnej časti niekdajšieho hradiska. Z ďalších hmotných dokladov sa našli kovové a kostené predmety, množstvo keramiky ako aj predmety kultového charakteru. Nálezy jednoznačne dokazujú, že halštatské obdobie bolo jedným z najvýznamnejších.
left|thumb|Základy rímskej stavby na strednom hrade, objavené počas archeologického výskumu v 30-tych rokoch 20. storočiaZačiatkom 3. storočia pred Kr. sa zo severozápadných oblastí Európy presúvali do podunajskej oblasti Kelti. Postupne sa ťažisko ich expanzie presunulo do Podunajska, kde tradičná forma ich kultúry dosiahla vrchol. Kelti boli nielen úspešní bojovníci, ale aj zruční remeselníci. Na naše územie priniesli svojbytnú kultúru, ktorá do značnej miery ovlyvnila ďalší vývoj v tejto oblasti. V priestore dnešnej Bratislavy si na prelome 2. a 1. storočia pred Kr. vybudovali jedno z dôležitých centier hospodárskeho a spoločenského života, opevnené sídlisko mestského typu – oppidum. Od začiatku posledného storočia pred Kristom existovalo významné osídlenie vo forme osady na devínskej hradnej vyvýšenine a ďalšie osídlenie na území dnešnej obce. Nálezy z tejto epochy sú doložené takmer z celej plochy hradiska. Sídliskové a hospodárske objekty sa koncentrovali na južnom, terasovite upravenom svahu a v priestoroch dolného hradiska. Archeologické výskumy na Devíne bez výhrad potvrdzujú, že v tunajšej oblasti bola značná koncentrácia keltského osídlenia; podľa všetkého malo tunajšie hradisko priamu súvislosť s hradiskom na neďalekom, južnejšie ležiacom kopci Braunsberg pri dnešnom dolnorakúskom Hainburgu. Braunsberské a devínske hradisko spolu s oppidom v Bratislave tvorili trojuholník významných centier tohto obdobia v priestore Devínskej brány.
Keltské obyvateľstvo sa na prelome letopočtov a v prvých desaťročiach nášho letopočtu dostalo po prvý raz do kontaktu z rozpínajúcou sa Rímskou ríšou. Išlo spočiatku o obchodné styky, ktoré napokon vyústili do ovládnutia tohto územia rímskym obyvateľstvom. Dokladom keltských kontaktov s antickým svetom je importovaný tovar (amfory, rímske mince). Kolekcia výrobkov zaraďovaných medzi tzv. ušľachtilú keramiku (terra sigillata), vyrábanej už manufaktúrnym spôsobom je unikátna na celom strednom Dunaji. Mimoriadna koncentrácia rímskych výrobkov tohto obdobia dovoľuje už predpokladať priamu prítomnosť Rimanov na Devíne ako najstaršiu na území Slovenska.
V rokoch 6 – 9 obsadil cisár Augustus územie terajšieho východného Rakúska a západného Maďarska a zriadil tam provinciu Panónia. Touto expanziou sa Rimania dostali do bezprostredného susedstva nášho územia a na úseku stredného Dunaja od ústia Moravy po ústie Ipľa zastali priamo na hranici dnešného Slovenska. Tak sa na nasledujúce štyri storočia dostal do ich sféry vplyvu aj Devín.
Na základoch pôvodného keltského hradiska vznikol rímsky tábor zahrnutý do dômyselného opevňovacieho systému, zvaného Limes Romanus. Význam Devína ako strategicky významného predhradia vzrástol po trvalom obsadení stredného toku Dunaja rímskymi légiami a po vybudovaní strediska provincie v neďalekom Carnunte s tu dislokovanou XV. a neskôr XIV. légiou.
Prítomnosť rímskeho etnika povzniesla toto územie na kultúrne vyspelejšiu úroveň. Ako prví na Slovensku zanechali Rimania po sebe zvyšky murovaných stavieb, svedčiace o vysokej úrovni ich staviteľského umenia. Stavebným materiálom bol nielen kameň, ale aj vyspelé tehliarske výrobky. Prvá rímska stavba bola odkrytá v západnej časti stredného hradu. Je zároveň najlepšie zachovanou architektúrou z rímskej doby. Stavba s rozmermi 13,5 x 7 metrov mala štyri miestnosti a polkruhovitú apsidu.
Osemnásť metrov od západnej brány boli objavené základy ďalšej stavby, ku ktorej patril jedenásť metrov dlhý kanál vybudovaný z veľkých neopracovaných kameňov. Je pravdepodobné, že vznik prvých murovaných stavieb na Devíne súvisí s bojovými operáciami Rimanov v tzv. markomanských vojnách v rokoch 166 – 180. Posledné stavebné aktivity sa na tomto území uskutočnili v druhej polovici 4. storočia za vlády cisára Valentiniana I. (364 – 375), kedy rímske osídlenie na Dunaji dosiahlo svoj vrchol. Rímsky historik Ammianus Marcellinus napísal, že cisár Valentinianus I. dal vybudovať v „zemi Kvádov“, t. j. v severnom Zadunajsku, opevnené vojenské body (praesidiaria castra) a počas svojho pobytu v Carnunte odrážal útoky barbarov z najbližšej pevnosti. Správa sa môže týkať práve Devína, ktorý ležal neďaleko.
Okrem murovaných stavieb sa v areáli Devinskeho hradu z uvedeného obdobia našlo viacero nadzemných zrubových obydlí s maltovou podlahou.
Rímsky tábor na Devíne odkryli v dvadsiatych rokov 20. storočia českí archeológovia Josef Zavadil a I. L. Červinka:
Prítomnosť rímskeho etnika sa na Devíne skončila okolo roku 400, kedy Limes Romanus ako severná hranica Rímskej ríše postupne prestal existovať a vojenské posádky opúšťali pohraničné tábory a pevnosti.
Keď Rimania opustili hranicu na strednom Dunaji, tieto miesta obsadili skupiny rozličných kmeňov (Góti, Herulovia, Longobardi). Popri nich začali na naše územie prenikať prví Slovania, ktorí sa sem presúvali od konca 4. storočia v rámci tzv. sťahovania národov. V 5. storočí možno hovoriť už o trvalom osídlení tohto územia Slovanmi.
V polovici 6. storočia zasiahla do vývoja slovanskej spoločnosti na strednom Dunaji závažná skutočnosť. Toto územie obsadili nomádske kmene Avarov a utvorili tu ríšu, ktorá sa stala dôležitým mocenským činiteľom. Začiatkom 7. storočia sa podunajskí Slovania proti Avarom vzbúrili a v roku 623 vytvorili prvý slovanský politický útvar – Samovu ríšu.
left|thumb|Základy ranokresťanskej kaplnky na Devínskom hrade, zistené archeologickým výskumom v roku 1975Obdobie Samovej ríše, charakterizované vzostupom materiálnej a duchovnej kultúry, bolo dôležitým predokladom pre neskorší vznik prvého samostatného štátneho útvaru na území Slovenska – Veľkej Moravy – kde Devín sa stal súčasťou Nitrianskeho kniežatstva. Vo veľkomoravských dejinách mal Devín dôležitú úlohu. Na strmom skalnatom brale prebudovaním niekdajšej rímskej pevnosti vzniklo mohutné hradisko tvoriace nárazníkový štít proti expanzii Franskej ríše.
Z hľadiska slovenských národných dejín z ranostredovekého obdobia najvýznamnejším bolo obdobie 9. storočia a vláda veľkomoravského kniežaťa Rastislava (846 – 870). Rastislav je jedinou historickou osobnosťou v dejinách Veľkej Moravy, ktorej meno môžeme na základe historických správ spájať s Devínom. Základným literárno-historickým prameňom pre poznanie udalostí tohto obdobia sú známe Fuldské letopisy (Annales regni Francorum orientalis). Z nich sa dozvedáme o dôležitých udalostiach viažúcich sa na toto územie, najmä na styky slovanského štátneho útvaru s Východofranskou ríšou. Významnou je správa z roku 864, týkajúca sa vojenskej výpravy východofranského kráľa Ľudovíta II. Správa okrem historickej hodnoty je zaujímavá aj tým, že po prvý raz sa v nej priamo objavuje pomenovanie Devín (Dowina):
(Kráľ Ľudovít vypravil sa v mesiaci auguste s veľkým vojskom za Dunaj, obľahol Rastislava v (akomsi) meste, ktoré sa v reči onoho národa menuje Dowina, t. j. dievča.)
Dokladom kultúrnej a duchovnej vyspelosti našich predkov a výnimočnosti devínskeho hradiska v politicko-správnom systéme Veľkej Moravy sa stal nález veľkomoravského kostola z druhej polovice 9. storočia. Kostol bol kombináciou centrálnej a pozdlžnej jednoloďovej dispozície (dĺžka lode 16,9 metra) východo-západnej orientácie. Stavba bola na východnej strane ukončená troma polkruhovými apsidami na tzv. trojlístkovom pôdoryse. Na základe toho vedci poukázali na typologickú zhodu s podobnými sakrálnymi stavbami v Zadunajsku. Podľa nájdených zlomkov omietok s rozličnými motívmi fresiek sa dozvedáme o výzdobe kostola. Predpokladá sa, že už v priebehu nasledujúceho storočia kostol zanikol. right|thumb|Základy ranogotickej kaplnky z 11. – 13. storočia na Devínskom hrade Rastislav dal vybudovať na Devíne a v jeho bezprostrednom okolí dômyselný obranný systém, o ktorom sa s obdivom vyjadrovali aj jeho nepriatelia. Jeho súčasťou boli aj menšie hradiská na svahoch Devínskej Kobyly, z ktorých dve (Na pieskach a Nad lomom) boli objavené na severozápadnom výbežku kopca. Chránili devínske hradisko zo severu, zo strany Moravského poľa a prechodu cez rieku Moravu.
Veľká Morava dosiahla svoj vrchol a najväčší územný rozsah za panovania Rastislavovho synovca Svätopluka. Jeho smrťou v roku 894 nastal úpadok ríše, ku ktorému veľkou mierou prispeli rozbroje medzi jeho synmi Mojmírom II. a Svätoplukom II.
Po zániku Veľkej Moravy význam hradiska upadal. Nič na tom nezmenil ani vznik Uhorského kráľovstva, kedy sa Devínsky hrad nestal komitátnym, teda sídelným hradom stolice, ale iba pohraničnou pevnosťou. Spolu s ďalšími hradnými objektami postavenými na vrcholoch malokarpatských hôr bol zaradený do sústavy hraničných obranných stavieb, ktorá mala strážiť strategicky dôležitú západnú hranicu krajiny.
Majitelia hradu a stavebné dejiny
Dejiny gotického hradu vyvinuvšieho sa z malej pohraničnej pevnosti sú tesne späté s obcou ležiacou pod jeho múrmi. Prvá písomná zmienka o nej je v listine z roku 1254, v ktorej sa uvádzajú vinice pilišského opátstva. V listine z roku 1327 sa obec spomína ako vila Thebyn V roku 1353 sa Devín v listinách spomína ako mesto (civitas). Z uvedeného obdobia pochádza aj obecná pečať s okrídleným býkom, symbolom evanjelistu Lukáša. left|thumb|Detail horného hradu, najstaršej časti hradného areáu Jeho vývin však v neskoršom období ustal a z Devína sa mesto v pravom slova zmysle nikdy nevyvinulo. Paradoxne to zapríčinili okolnosti, ktoré boli kedysi pre toto územie výhodou – zo severu naň tlačil strmý svah Devínskej Kobyly, zo západu rozvoju bránil tok Moravy, z juhu bol Devín hatený mohutným korytom Dunaja.
Stavebná história hradu sa začala písať koncom 12. a začiatkom 13. storočia, kedy tu vznikla nová kamenná pevnosť. Pevnosť, v tom čase majetok uhorskej kráľovskej koruny, nahradila niekdajšie veľkomoravské hradisko a stala sa významným článkom pohraničnej obrannej línie chrániacej česko-uhorskú hranicu.
V tomto období hrad pozostával z mohutnej kamennej šesťbokej veže, zaberajúcej celú hornú časť skalného brala, a malého preddvoria. Z tohto objektu sa dodnes zachovali iba skromné zvyšky obvodových múrov. Vzhľadom na to sa vie veľmi málo o jeho vnútornom členení. Jediný prístup na hrad viedol z východnej strany po šiji hradného kopca.
Nasledujúcich takmer sto rokov bol hrad kráľovským majetkom. 26. mája 1419 ho kráľ Žigmund Luxemburský i s priľahlými majetkami daroval uhorskému palatínovi Mikulášovi Garayovi. Za tento čin mohol Mikuláš vďačiť zrejme aj svojej manželke Anne Celjskej – bola totiž staršou sestrou Barbory, Žigmundovej manželky.
Nasledujúcich takmer štyridsať rokov bol osud hradu i mestečka úzko spojený s týmto význačným šľachtický rodom pochádzajúcim z dnešného Chorvátska.
Mikuláš Garay (pôvodne z Gary) vybudoval z malej pohraničnej pevnosti feudálne panské sídlo stavané v štýle neskorej gotiky. Hrad rozšíril smerom na východ. V juhovýchodnej časti hradného kopca dal vybudovať gotický obytný palác, nazvaný garayovský, ktorý mal prízemie a dve poschodia. Miestnosti mali ploché, trámové stropy a niektoré boli vykurované krbom. Z východnej strany sa k palácu pripájala polkruhová bašta. Vznikol tak ucelený stavebný komplex stredného hradu. Jeho priestor obkolesoval hradobný múr, ktorého súčasťou sa stala polygonálna veža, západná brána s padacím mostom a malou vodnou priekopou, ako aj ďalšie brány – severná a južná, vybudovaná pod skalným bralom. Z tohto obdobia pochádza aj hradná studňa v západnej časti nádvoria; bola vybudovaná z hornej a dolnej časti z pieskovcových kvádrov opatrených kamenárskymi značkami. left|thumb|Celkový pohľad na murivo gotického obytného paláca Garayovcov zo začiatku 15. storočia V januári 1432 (rok pred svojou smrťou) rozdelil Mikuláš Garay časť svojich majetkov medzi svojich dvoch synov. Pánom devínskeho panstva sa stal Ladislav, ktorý neskôr dosiahol významné politické postavenie (v roku 1447 sa dokonca stal uhorským palatínom). Hrad spravoval až do svojej smrti v lete roku 1460.
V roku 1435 vydal kráľ Žigmund nariadenie, ktorým prikazoval opevniť všetky hrady od Bratislavy až po Skalicu. V súvislosti s týmto nariadením vybudovali na Devíne nové opevnenie v západnej časti hradného vrchu, obrátenej k rieke Morava. Opevnenie tvorila polygonálna bašta a hradobný múr so vstupnou bránou a predbráním.
Grófi z Jura a Pezinka ďalej zveľaďovali hradobný obranný systém. Koncom 15. storočia postavili tzv. severnú bránu, ktorou sa na hrad vstupovalo od obce. Pri bráne bol výskumom odkrytý dvojinteriérový objekt z 15. storočia, ktorého poloha ako aj architektúra svedčí o využití hradnou strážou. V juhovýchodnej časti dolného hradu postavili novú bránu, ktorá je prvou architektúrou na hrade zaraďovanou do obdobia renesancie. right|thumb|Zvyšky paláca Báthoryovcov na strednom hrade Prelomovým rokom sa stal rok 1526. Po osudnej bitke pri Moháči sa hradu nakrátko zmocnil Ján Zápoľský. V nasledujúcom roku hrad dobylo cisárske vojsko a cisár a uhorský kráľ Ferdinand I. Habsburský za vernosť habsburskému dvoru daroval hrad Štefanovi (III.) Báthorymu (Štefan o. i. pomohol Ferdinandovi I. získať uhorskú korunu), uhorskému palatínovi. Na nasledujúcich takmer osemdesiat rokov sa hrad dostal do držby jedného z najvýznamnejších uhorských rodov, ktorého predkovia prišli v 11. storočí do Uhorska. Svoje meno získali po tom, ako sa v roku 1279 usadili v lokalite Bátor (dnešné Nyírbátor) v severovýchodnom Maďarsku. V 14. storočí sa rod rozdelil na dve vetvy – ečedskú a šomjósku. Palatín Štefan Báthory pochádzal z ečedskej vetvy.
Štefan Báthory vlastnil hrad iba tri roky, pretože v roku 1530 na hrade zomrel. Vzhľadom na to, že nezanechal mužského potomka, prešlo devínske panstvo na jeho brata Andreja (II.). Ten sa vyznamenal v moháčskej bitke a v roku 1527 ho kráľ Ferdinand vymenoval za hlavného taverníka. Po jeho smrti v roku 1534 sa majiteľom stal jeho syn Andrej (III.). Ani z jedného z dvoch manželstiev nemal potomka a tak po jeho smrti, 4. októbra 1566, sa majiteľkou stala jeho druhá manželka Katarína Mindszenty. V roku 1570 prevzal z jej rúk panstvo brat jej manžela Mikuláš (II.). Mikuláš mal významné postavenie v kráľovstve; o. i. bol prítomný korunovácie Maximiliána II. v septembri 1563 v prešporskom Dóme svätého Martina.
Posledným majiteľom Devínskeho hradu z rodu Báthoryovcov bol Štefan (V.) (1555 – 1605), starší brat známej čachtickej panej Ažbety Báthoryovej. Jeho smrťou v roku 1605 vymrela ečedská vetva rodu.
Dva roky pred smrťou spísal testament, v ktorom devínske panstvo odkázal svojej sestre Alžbete. Zvláštnou súhrou okolností však vlastníctvo na Alžbetu neprešlo. Vykonávateľom poslednej vôle Štefana Báthoryho bol správca hradu Michal Bai. Keďže sa nikto z pozostalých Štefanových dedičov v tom čase nedomáhal pozostalosti, tak držiteľom Devína sa stal práve Bai. Po jeho smrti v roku 1606 na jeho miesto nastúpil manžel jeho dcéry Zuzany, Ján Keglevič. left|thumb|Z obdobia panstva Pálfiovcov pochádzajú zvyšky tzv. muničného skladu Až v októbri 1606 si začala robiť nároky Štefanova sestra Alžbeta, ktorá medzitým ovdovela. Keglevič však nebol ochotný hrad vydať. Spor ako aj majetkové nároky mal vyriešiť krajinský snem v roku 1606. Napriek tomu, že uhorské stavy rozhodli o odňatí hradu Keglevičovi a jeho pripadnutí kráľovskej korune, Keglevič sa ho naďalej nemienil vzdať. Napokon ho od kráľa Mateja II. získal do zálohu. Ako majiteľ sa však o svoj majetok vôbec nastaral a veľmi si pohneval aj devínskych poddaných. Tí sa u panovníka dovolávali na dodržiavanie svojich privlégií. Na zákrok kráľovského fiškála 4. septembra 1617 kráľ Matej II. Devínčanom potvrdil ich staré práva a slobody. O konci Keglevičovho panstva niet správ.
Príchodom Báthoryovcov nastal na hrade čulý stavebný ruch a dnešný vzhľad hradu (najmä jeho strednej časti) je výsledkom prestavby práve počas ich panstva. Tí vybudovali na strednom hrade nové palácové krídlo ozdobené oblúčikovou atikou a arkierom (jeho vzhľad dnes dokladá časť zakonzervovaného muriva) a v duchu vtedajšej módy upravili hradné budovy v renesančnom štýle. Ďalej zdokonaľovali aj hradné opevnenie, najmä v juhozápadných a juhovýchodných častiach hradného brala. Z tohto obdobia pochádza aj známa malá polygonálna bašta zvaná Mníška, jediný pozostatok niekoľkých strážnych vežičiek na južnom úbočí, opravdená viacerými povesťami.