cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Dejiny Paraguaja
Predkolumbovská éra
náhľad|Archeologické nálezy keramiky dokladajú vyspelosť kmeňa Guaraníov. Výskum histórie pôvodných obyvateľov Paraguaja iba prebieha, nie je preto možné s určitosťou uviesť relevantné informácie o pôvodne tamojších domorodých obyvateľov. Ale známe sú kmene, ktoré toto územie obývali a sčasti aj stále obývajú. Predpokladá sa, že prví ľudia, ktorí osídlili územie Paraguaja, prišli pred asi 5 000 rokmi a osídlili územia pozdĺž veľkých riek ako Paraná a Paraguaj. Tu sa postupne vyprofiloval kmeň Guaraníov (pôvodné pomenovanie v ich jazyku bolo Avá, čo znamená ľudia), ktorý sa z Brazílie začal presúvať smerom na západ, resp. juhozápad. Tento kmeň prišiel na územie Paraguaja pravdepodobne z Brazílie v období roku 500 pred Kr. Už v tej dobe boli Guaraníovia pomerne vyspelí, keďže sa venovali poľnohospodárstvu, dokázali vyrábať rôzne nástroje a ozdoby a žili vo väčších spoločenstvách (aj niekoľko tisícových), často chránených drevenou palisádou. Tým pádom boli Guaraníovia oveľa vyspelejší, než iné kmene v oblasti, ktoré boli spravidla iba na úrovni lovcov a zberačov. Nešlo však o jednotný kmeň, resp. jednotné kmeňové spoločenstvo (ako bol napríklad kmeň Mapuče). Guaraníovia viedli vojny tak medzi sebou, ako aj s inými kmeňmi. Typický pre nich sa stal kanibalizmus, ktorý bol súčasťou vojny. Postupne sa Guaraníovia stali dominantných kmeňom v oblasti.
Vláda strany Colorado (1886 – 1904)
Aj nový prezident musel čeliť pokračujúcim ekonomickým problémom. Postavenie zamestnancov sa neustále zhoršovalo, čo spôsobovalo problémy, keďže v krajine sa začali šíriť protesty a stávky. Túto situáciu začali využívať radikálne skupiny, predovšetkým anarchisti a komunisti. Títo začali vo väčšej miere šíriť svoje myšlienky a vplyv. Ľavicové myšlienky šírila dokonca aj katolícka cirkev, ktorá volala po návrate k pôvodným paraguajským tradíciám. Aby prezident upokojil situáciu a znížil vplyv radikálov, umožnil členom Liberálnej strany návrat do krajiny a súčasne do politického života. Liberálna strana sa v tej dobe rozdelila na dve skupiny, pričom jedna súhlasila s návratom a druhá nie. Bautistovi Egusquizovi sa nakoniec podarilo zlepšiť ekonomickú situáciu, predovšetkým vďaka zvýšeniu poľnohospodárskej produkcie. V roku 1898 sa uskutočnili nové voľby. Tie vyhral ďalší člen strany Colorado Emilio Aceval. Liberálna strana začala v tomto období zvyšovať svoju aktivitu. Podporu našla v Argentíne, ktorá cez Liberálnu stranu chcela získať vplyv v Paraguaji na úkor Brazílie, ktorá podporovala stranu Colorado. Liberáli požadovali modernizáciu krajiny podľa vzoru Argentíny. Vláda však skutočne k modernizácii pristupovala. Argentínčania však šírili svoj vplyv aj exportom vlastného kapitálu. Obyvatelia napriek tomu nepovažovali modernizáciu a postupné zlepšovanie ekonomiky za dostatočne, čo sa prejavilo v začiatku veľkého odchodu obyvateľov Paraguaja do susedných štátov, hlavne do Argentíny. Je fakt, že podmienky chudoby, roľníkov a robotníkov v Paraguaji boli katastrofálne, takže emigrácia bola často jediným východiskom. Krajinu tak v priebehu necelých desiatich rokov opustila až tretina obyvateľov. Vzostup Liberálnej strany spôsobil nové konflikty vnútri strany Colorado, kedy niektorí členovia nesúhlasili s tolerantným prístupom vlády k liberálom. Na čele nespokojencov stáli znova bývalí prezidenti Caballero a Escobar. 9. januára 1902 pristúpili opäť k vykonanie prevratu a uväznili prezidenta Acevala. Na prevrat reagovala násilne aj druhá časť strany Colorado, ktorej prívrženci zavraždili kandidáta na prezidenta, ktorého navrhol Caballero. Vzbúrenci rozhodli, že do konca funkčného obdobia prezidenta Acevala dovládne viceprezident Andrés Héctor Carvallo.
Proces s Jozefom Tisom, Alexandrom Machom a Ferdinandom Ďurčanským
Časť obžaloby A (obvinenie z rozbitia republiky a spolupráce s nacistickým Nemeckom)
Obžaloba smerovala aj na trestný čin rozbitia republiky (ČSR). V zmysle obžaloby bolo vyhlásenie nezávislosti Slovenského štátu protiústavné a teda malo za následok rozbitie ČSR. Obžalovaní mali k rozbitiu republiky prispieť, samotné rozbitie štátu však malo vykonať Nemecko. Protiprávne konanie obžalovaných sa tak malo začať najneskôr v roku 1938 a jeho výsledkom malo byť vyhlásenie nezávislého štátu 14. marca 1939. Pod protiprávne konanie patrilo podľa obžaloby všetko, čo smerovalo k rozbitiu ČSR, takže nie len návštevy nemeckých predstaviteľov, ale i politické, či novinárske prejavy obžalovaných v tomto smere. Obžaloba však vyhlásenie nezávislosti Slovenska považovala za nelegálne. Tu sa obžaloba odvolávala aj na konštatovanie Medzinárodného trestného tribunálu, ktorý konanie Adolfa Hitlera a Nemecka pred začiatkom druhej svetovej vojny v roku 1939 klasifikoval ako "konšpiráciu pre rozpútanie zločineckej vojny" s tým, že Mníchovskú dohodu a ďalšie právne akty s ňou súvisiace považoval za nezákonné. Ako ďalší dôkaz konšpirovania obžalovaných s Nemeckom slúžila tzv. Ochranná zmluva s Nemeckom, ktorej text mal byť pripravený ešte pred vyhlásením nezávislosti Slovenska, pričom obžalovaní boli s touto zmluvou už v tej dobe plne uzrozumení. Uzatvorenie tejto zmluvy malo byť v skutočnosti podľa obžaloby formou pomoci obžalovaných Nemecku pri jeho budúcom útoku na Poľsko, keďže zmluva umožňovala prítomnosť nemeckých vojsk na území Slovenska. V tejto súvislosti obžaloba poukázala na stretnutie Ferdinanda Ďurčanského a Alexandra Macha s Hermannom Göringom z októbra 1938, kedy títo ponúkli Nemecku slovenské územie pre možné budúce letecké útoky najmä na východ, pričom obranná zmluva bola v podstate podľa ponuky Ďurčanského. Obžaloba predkladala listinné dôkazy, ktoré potvrdzovali, že obžalovaní boli o úmysle Nemecka zaútočiť na Poľsko vopred informovaní, pričom na území Slovenska prebiehali v tejto súvislosti aj rôzne úpravy mostov a ciest, aby sa umožnil efektívny útok. Obžalovaným bolo už pred útokom na Poľsko zo strany nemeckých predstaviteľov prisľúbené, že Slovensko dostane späť územia, ktoré Poľsko okupovalo.
Dejiny Paraguaja
Počiatky vlády a stabilizácia Paraguaja
Časť členov Liberálnej strany si v roku 1967 založila s povolením prezidenta Radikálnu liberálnu stranu (Partido Liberal Radical). Táto mohla kandidovať aj v nasledujúcich voľbách, ktoré sa konali v roku 1968. Vláda začala s prípravou novej ústavy. Do tohto procesu sa mohla zapojiť aj opozícia. Nová ústava nadobudla účinnosť v auguste 1957. Poskytovala prezidentovi možnosť znovuzvolenia, vydávať dekréty s účinnosťou zákona a rozpustiť parlament. V roku 1968 sa uskutočnili ďalšie voľby. Stroessner získal 71,6% hlasov a zostal prezidentom. Druhé miesto už obsadila Radikálna liberálna strana, ktorá vytlačila Liberálnu stranu na tretie miesto s veľmi nízkym ziskom hlasov. Postupne sa od prezidenta Stroessnera začala odkláňať katolícka cirkev, ktorá nebola spokojná s jeho opatreniami v prospech chudoby, ktoré považovala za nedostatočné. Cirkev kritizovala vládu diktatúry. Mnohí kňazi sa dokonca začali politicky angažovať a zaplnili miesto na ľavicovom spektre politiky. Prezident Stroessner na tieto kroky reagoval tvrdo. Nechal uzatvoril Katolícku univerzitu a viaceré semináre. Z krajiny boli vyhnaní viacerí kňazi. V roku 1973 sa konali znova prezidentské voľby. Tento raz získal Stroessner až 84% hlasov. V tej dobe ovládli Radikálnu liberálnu stranu ľavicovo zmýšľajúci členovia. Tým sa podarilo zjednotiť obe liberálne strany do Liberálnej jednotnej strany. Ani to však nezmenilo situáciu a vo voľbách v roku 1978 získal Stroessner už viac ako 90% hlasov. Zisky liberálov boli veľmi malé. Opozícia reagovala spojením do veľkého celku, ktorý dostal názov Národné zjednotenie. Na to už vláda reagovala a začala s represiami. Tie sa dotkli tak politickej opozície, ako aj študentov, ktorých vláda obvinila z prípravy povstania. Zatknutí boli prevezení do tábora Emboscada. V tomto období sa paraguajská vláda naplno zapojila do Operácie Condor, počas ktorej s podporou USA dochádzalo k únosom a atentátom zameraným na ľavicových aktivistov. V Paraguaji si táto operácia vyžiadala približne 200 až 400 obetí.
Založenie Asunciónu a prvé osídľovanie
Po založení Buenos Aires v roku 1536 vyslal Mendoza výpravu, ktorá mala smerovať po riekach ďalej do vnútrozemia. Túto viedol Juan de Ayolas. Neskôr sa jeho zdravotný stav veľmi zhoršil. Rozhodol sa preto vrátiť späť do Španielska, no cestou na lodi 23. júna 1537 zomrel. Cieľom výpravy z roku 1536, ktorú vyslal ešte Mendoza, bolo nájsť bájny zdroj striebra Sierra de la Plata. S veľkými problémami sa expedícii podarilo dosiahnuť sútok rieky Paraná a Paraguay. O niečo ďalej postavila výprava pevnosť Candelaria. Tu zostala časť expedície, zvyšok pokračoval ďalej. Táto sa dostala do časti Chaco a následne až na územie súčasnej Bolívie. Tu expedícia našla skutočne veľa striebra, no súčasne proti sebe vyvolala odpor prakticky všetkých miestnych indiánov, čo prinútilo expedíciu k návratu. Do pevnosti Candelaria sa členovia výpravy vrátili po zhruba 13. mesiacoch. Pevnosť však bola opustená, lebo sa pred tým stala terčom útoku indiánov.
Návrat strany Colorado k moci (1948 – 1954)
Už dočasný prezident Juan Manuel Frutos bol členom strany Colorado. Jeho presadenie do úradu prezidenta iba potvrdilo opätovné nadobudnutie moci pre stranu Colorado. Dočasný prezident mal snahu opäť zjednotiť stranu Colorado, ktorá bola rozdelená na viacero frakcii, predovšetkým však na radikálnu konzervatívnu a demokratickú. Jeho snaha však bola neúspešná a strana zostala naďalej rozdelená. Frutos vydržal v úrade presne do 15. augusta 1948. V ten deň ho nahradil Juan Natalicio González, ktorého vybrala najradikálnejšia časť strany Colorado. Získanie dominantného postavenia pre stranu Colorado však krajine potrebnú stabilitu neprinieslo. Aj nasledujúce obdobie jej vlády bude poznačené vnútornými konfliktami vnútri samotnej strany Colorado, ale aj vzájomnými konfliktami v rámci celej spoločnosti. Prezidenti v tomto období nevydržia až na jednu výnimku príliš dlho a namiesto riešenia ekonomických problémov krajiny sa budú nútení sústreďovať sa na obranu vlastného úradu.
Proces s Jozefom Tisom, Alexandrom Machom a Ferdinandom Ďurčanským
Záverečná časť hlavného pojednávania
Nasledovala záverečná reč obhajoby. Bolo by v rozpore s právnymi zásadami, aby obhajca uvádzal také okolnosti, ktoré by jeho klientovi uškodili alebo priťažili. Záverečná reč Ernesta Žabkaya bola veľmi obsiahla, trvala 6 hodín. Napriek tomu, že záverečná reč sa nesmie prerušovať, predseda senátu Daxner prerušil záverečnú reč Ernesta Žabkaya hneď niekoľkokrát, keďže uvádzal množstvo porušení zo strany súdu v neprospech Jozefa Tisa. Žabkay uviedol, že i nacistické Nemecko rešpektovalo v politických procesoch právo obhajcu sa bez prítomnosti tretej osoby rozprávať so svojim klientom (obžalovaným). Taktiež obhajoba poukázala na to, že väčšina svedkov bola vypočutá pracovníkmi úradu obžaloby ešte v rámci prípravného konania (teda predsúdneho konania) a tieto boli na súde už iba prečítané, takže obhajcovia a ani obžalovaní nemohli týmto osobám klásť otázky. Žabkay potom obsiahlo hovoril o tom, prečo je tento proces politickým procesom. Následne začal uvádzať dôvody, pre ktoré bol presvedčený, že je konanie nezákonné. Tieto dôvody odvíjal od nezákonnosti Slovenskej národnej rady a ňou prijatých zákonných opatrení, keďže takúto právomoc mal podľa neho iba prezident ČSR v exile, ktorý vydával dekréty. Tieto dekréty boli po oslobodení potvrdzované Národným zhromaždením ČSR ako ústavné zákony. To sa však v prípade zákonných opatrení prijatých SNR nestalo. Dokonca podľa obhajoby mal prezident Beneš cez rádiogram odkázať SNR, že aj pre územie Slovenska platia zákony ČSR platné do 29. septembra 1938 a od tohto času iba dekréty prezidenta ČSR a nariadenia vlády ČSR v exile. Následne mala aj samotná SNR uznať právo prezidenta na zákonodarnú pôsobnosť vo veciach celoštátnej povahy, pričom tu obhajoba zdôraznila, že práve trestné stíhania pred Národným súdom a okresnými ľudovými súdmi sú vecou celoštátnej povahy. Až dohoda z 11. apríla 1946 dáva SNR potrebné právomoci. Tieto však nemala v čase prijatia nariadenia č. 33/45 Zb., ktorým bol zriadený jednak Národný súd a jednak sa ním riadilo aj trestanie obžalovaných pred týmto súdom. Daxner následne dokonca zakázal Žabkayovi, aby porušenia zákonov a zásad trestného konania zo strany súdu ďalej uvádzal. Obhajca Július Kšiňan, ktorý obhajoval Macha mal pomerne útočnú záverečnú reč, v ktorej obhajoval právo Slovákov na vlastný štát a právo svojho klienta Macha konať tak, ako konal. Dá sa konštatovať, že Kšiňaň v podstate schvaľoval trestnú činnosť Macha. Po tejto záverečnej reči presvedčil Ernest Žabkay Alexandra Macha, aby vypovedal plnú moc Kšiňanovi, lebo sa obával, že by mohla priťažiť Jozefovi Tisovi, ale i samotnému Machovi. Alexander Mach skutočne po skončení záverečnej reči vypovedal svojmu obhajcovi Kšiňanovi plnú moc s odôvodnením, že nesúhlasí s jeho záverečnou rečou. Podľa zákona mal súd v prípade nezvolenia nového obhajcu ustanoviť obhajcu z úradnej povinnosti, čo sa však nestalo. Nasledovala záverečná reč Štefana Kráľa, obhajcu Ďurčanského v neprítomnosti.
Dejiny Paraguaja
Založenie Asunciónu a prvé osídľovanie
náhľad|[[Domingo Martínez de Irala sa v roku 1537 stal dočasným guvernérom Asunciónu, neskôr pôsobil ako guvernér Guvernérstva Río de la Plata a Paraguaj.]] Aby Španielsko upevnilo svoju pozíciu v oblasti pred Portugalskom, rozhodlo sa územie Río de la Plata a povodia riek ako Paraná či Paraguay obsadiť. Objavovanie a obsadzovanie týchto území však trvalo niekoľko storočí a nebolo také rýchle ako inde. Kráľ Karol V. rozdelil územie Južnej Ameriky na vodorovné pásy, ktoré sa tiahli od západu k východu. Jeden z týchto pásov pridelil kráľ Pedrovi de Mendozovi. Vzniklo tak Guvernérstvo Río de la Plata a Paraguaj (pôvodne nazývané Guvernérstvo Nová Andalúzia), pričom práve Pedro de Mendoza sa stal jeho prvým guvernérom, ktorý následne v roku 1535 začal veľkú expedíciu (17 lodí a 1 600 ľudí), ktorej úlohou bolo osídlenie Río de la Plata a následne sa mala expedícia po riekach preplaviť až do Peru a následne Tichého oceánu. Vo februári 1536 dosiahla expedícia na miesto súčasného Buenos Aires. Tu sa členovia výpravy vylodili a nazvali toto miesto Nuestra Señora del Buen Ayre, teda Naša pani dobrého vetra. Územie okolo novej osady však bolo skôr nehostinné. Miestni indiáni boli spočiatku k Španielom priateľskí a pomáhali im poskytovaním potravy. Neskôr sa však vzájomné vzťahy (hlavne vinou Španielov) veľmi zhoršili. Na mieste bol nedostatok potravy, čo nútilo Španielov správať sa voči indiánom ešte viac nepriateľsky v snahe získať jedlo. To viedlo k prvému obliehaniu Buenos Aires v júni 1536. Ani indiáni však nemali na mieste dostatok potravy a tak obliehanie osady po nejakom čase ukončili. Aj bez toho však z pôvodnej expedície zostala iba tretina členov.
Proces s Jozefom Tisom, Alexandrom Machom a Ferdinandom Ďurčanským
Časť obžaloby A (obvinenie z rozbitia republiky a spolupráce s nacistickým Nemeckom)
Obhajoba spochybnila aktívnu účasť na príprave útoku na ZSSR. Tvrdila, že o svojom pláne Nemci neinformovali nikoho. V tejto súvislosti opäť obhajoba spomenula nedôveru nemeckých predstaviteľov voči Jozefovi Tisovi, čo mu dali jasne najavo pri Salzburskom diktáte. Obhajoba tiež uvádza, že pripojenie Slovenska k útočnému paktu proti ZSSR nebolo slovenskou iniciatívou, lebo na to nemalo žiadnu silu. Obhajoba sa odvoláva na výpovede nemeckých svedkov, ktorí uviedli, že pri vstupe Slovenska do vojny proti ZSSR rozhodovala skôr Zmluva o ochrane. Tento akt bol podľa obhajoby nevyhnutým výsledkom reálnej situácie a polohy Slovenska. Obhajoba tvrdila, že v rovnakom duchu treba posudzovať všetky dohody medzi Slovenskom a Nemeckom, na základe ktorých Slovensko nejakým spôsobom podporovalo nemecké vojenské akcie. V tejto súvislosti obhajoba poukázala na výsluch Vojtecha Tuku z jeho vlastného procesu. Tu Tuka uviedol, že 22. júna 1941 bol Jozef Tiso na svojej fare v Bánovciach nad Bebravou a v ten istý deň Tuka na pôde Snemu Slovenskej republiky vyhlásil, že 22. júna 1941 vypukla vojna so ZSSR a že ráno toho istého dňa bol do Berlína odoslaný telegram o účasti Slovenska v tejto vojne. Obhajoba v tejto súvislosti poukazuje na ďakovný list nemeckých predstaviteľov adresovaný Tukovi. Tieto tvrdenia potvrdili aj nemeckí svedkovia v tomto procese, ktorí uviedli, že 22. júna 1941 zaslali telegram o vypuknutí vojny so ZSSR práve Tukovi. A podľa rovnakých výpovedí sa Nemci opýtali Tuku, ako sa zachová Slovensko, pričom Tuka mal vyjadriť ochotu Slovenska vstúpiť do vojny po boku Nemecka. Čatloš vo svojom výsluchu uviedol, že mu Tuka oznámil, že Nemecko vyzvalo v tejto súvislosti Slovensko, aby si splnilo svoje záväzky a následne mal byť Tisovi predložený text vyhlásenia vojny. Podľa obhajoby však Tiso odmietol text vyhlásenia vojny podpísať a napísal nový text. Obhajoba ďalej poukazovala na skutočnosť, že slovenské jednotky vstúpili na územie ZSSR už 23. júna 1941, no Tiso napísal daný telegram až 24. júna 1941. Z tohto obhajoba usudzovala, že Jozef Tiso bol už postavený pred hotovú vec. Obhajoba následne spomenula viaceré výpovede členov slovenskej vlády, ktorí potvrdili, že Tuka mal na rokovaní vlády o vojne so ZSSR vyhlásiť, že on sám je za túto vojnu zodpovedný. Tu obhajoba znova poukázala na silné postavenie Vojtecha Tuku po stretnutí v Salzburgu, kedy bol tento pod priamou ochranou Nemecka a Tiso tak nemal mať žiadny dosah na jeho rozhodnutia a kroky.
Dejiny Paraguaja
Dejiny Paraguaja je možné rozdeliť na viacero častí.
Smrť prezidenta a koniec vojny
Vojna trojspolku je do súčasnosti veľkou traumou je paraguajskú spoločnosť. Príčiny vojny sú však otázne. Nedá sa s istotou konštatovať, že Brazília a Argentína by na Paraguaj skutočne zaútočili v prípade, ak by sám nereagoval na brazílsku inváziu do Uruguaja. No súčasne sa táto možnosť nedá ani úplne vylúčiť. Je pravda, že Paraguaj mal územné spory so svojimi susedmi, no tieto dokázal predchádzajúci prezident Carlos Antonio López vždy vyriešiť mierovou cestou. Na vypuknutí vojny mal nesporne podstatný podiel paraguajský prezident Francisco Solano López, ktorý dlhé roky ťažil iba zo skutočnosti, že bol synom prezidenta, čo malo veľký vplyv na jeho osobnostné črty. Jeho taktické a vojenské znalosti boli minimálne otázne. Je fakt, že úspešné bitky pre Paraguaj viedli zväčša iní velitelia, než samotný prezident. Ten skôr zaznamenával prehry a neúspechy. Domýšľavosť prezidenta Solana Lópeza iba dokazuje skutočnosť, že neváhal vyhlásiť vojnu v rovnakom čase dvom oveľa väčším susedom, pričom jeho armáda mala zväčša zastarané zbrane a ani početne nedokázala spojenej armáde aliancie konkurovať. Prezident Solano López bol síce ochotný uzavrieť mier, no až vtedy, keď sa vojna presunula do Paraguaja a bolo jasné, že situácia je pre krajinu kritická. Ale po celý čas nebol ochotný odstúpiť z postu prezidenta, čo bola hlavná požiadavka Brazílie na zastavenie vojny. Aj rozhodnutie Solana Lópeza zostať za každú cenu naďalej prezidentom spôsobilo, že sa vojna výrazne predĺžila a znamenala pre Paraguaj oveľa väčšiu katastrofu, než by bola v prípade jeho skorého odstúpenia. Na druhej strane je potrebné poukázať na veľkú krutosť aliančnej armády, predovšetkým tej brazílskej, ktorej činnosť v poslednom období vojny možno označiť za páchanie vojnových zločinov.
Vláda generála Andrésa Rodrígueza a prvých demokraticky zvolených prezidentov
Juan Carlos Wasmosy prevzal úrad 15. augusta 1993. Aj Wasmosy bol bohatý podnikateľ. Zbohatol počas veľkej modernizácie infraštruktúry a pri stavbe priehrady Itaipú počas vlády prezidenta Stroessnera. Bol blízky synovi bývalého prezidenta Stroessnera Gustava, cez ktorého bolo možné získavať lukratívne štátne zákazky. Už samotná možnosť, aby mohol Wasmosy vôbec kandidovať na prezidenta, bola výsledkom rozsiahlych vnútrostraníckych bojov. Do tých zasiahla armáda, ktorá jasne stanovila, že iného kandidáta, ako práve Wasmosyho nebude akceptovať. V parlamente však Wasmosyho stúpenci nemali väčšinu, práve naopak. Wasmosy sa zameral na ekonomické reformy, ktoré mali urobiť z Paraguaja krajinu s trhovým hospodárstvom a pri svojej snahe sa snažil napodobňovať Čile. Reformy však neskončili ako v Čile, naopak bankový sektor v Paraguaji úplne skolaboval. Tým začala veľká ekonomická kríza, ktorá spustila veľké protesty. Kríza bola taká veľká, že Paraguaj sa dostal do platobnej neschopnosti. Počas vlády prezidenta Wasmosyho sa uskutočnili hneď dve celoštátne generálne stávky, ktoré sa vláda pokúšala potlačiť za každú cenu. Do toho začal byť prezident vyšetrovaný pre korupciu. Aby od týchto obvinení odpútal prezident pozornosť, vyhlásil, že sa proti jeho osobe chystá vojenský prevrat. Veliteľ armády Lino Oviedo naopak obvinil z pokusu o zrušenie parlamentu prezidenta. Prezident tak odvolal Ovieda z jeho funkcie a po čase ho nechal zatknúť. O niekoľko mesiacov však bol Oviedo prepustený, keď vyšetrovanie ukázalo, že bol nevinný. Následne vyhral Oviedo primárne voľby strany Colorado a stal sa jej kandidátom na prezidenta. Tomu sa rozhodol prezident Wasmosy zabrániť a nechal Ovieda opäť zatknúť. Následne prezident zostavil k svojej osobe lojálny vojenský súd, ktorý Ovieda odsúdil na 10 rokov väzenia. Novým prezidentským kandidátom sa tak stal spojenec Wasmosyho Raúl Cubas Grau. V máji 1998 sa konali voľby, ktoré Cubas Grau jednoznačne vyhral, keď získal až 55% hlasov.
Špinavá vojna
Špinavá vojna je označenie pre éru 70. a 80. rokov 20. storočia v Argentíne, ktorá sa vyznačovala štátom riadenými a vykonávanými akciami, ktorých cieľom bolo potlačiť údajnú hrozbu zo strany ľavice, ktorá sa podľa predstaviteľov argentínskych ozbrojených síl snažila získať moc a pretvoriť Argentínu na socialistický, resp. komunistický štát. Vzhľadom k tomu, že metódy, ktoré armáda používala boli veľmi brutálne, je konanie vojenskej chunty označované za éru štátneho terorizmu. Samotný pojem špinavá vojna však nie je v Argentíne veľmi využívaný. Toto obdobie je v Argentíne označované ako Terrorismo de Estado en Argentina en las décadas de 1970 y 1980, teda '''Štátny terorizmus v Argentíne v 70. a 80. rokoch'''.
Toto obdobie sa však nezačalo až s príchodom poslednej vojenskej chunty v roku 1976, ale obdobné akcie sa diali aj pred tým. K ich výraznému nárastu, zvýšeniu organizovanosti a veľkému zvýšeniu brutality však došlo až s príchodom vojenskej vlády v roku 1976, kedy táto oznámila začiatok tzv. Národného reorganizačného procesu (Proceso de Reorganización Nacional). Konanie ozbrojených síl sa vyznačovalo potláčaním ľudských práv, násilím, prenasledovaním, systematickým mučením, miznutím nepohodlných osôb, manipuláciou s informáciami a inými metódami štátneho terorizmu. Vojenská vláda tiež pristupovala k odoberaniu stoviek malých detí obetiam (rodičia týchto detí boli pred tým často zavraždení) a tieto boli následne odovzdané rodinám vojakov alebo sympatizantom chunty, ktorí mali tieto deti "prevychovať" podľa predstáv vojenskej vlády. Odhaduje sa, že od roku 1976 až do konca vojenskej vlády v roku 1983 si táto činnosť argentínskeho štátu vyžiadala až 30 000 obetí. Časť z týchto obetí však zahynula aj v dôsledku teroristických aktivít ľavicových teroristických a gerilových skupín ako Montoneros či Ľudová revolučná armáda (Ejército Revolucionario del Pueblo, v skratke ERP). Štát naopak na niektoré nelegálne akcie proti ľavici využíval krajne pravicovú polovojenskú organizáciu s názvom Argentínska antikomunistická aliancia (Alianza Anticomunista Argentina), ktorá býva označovaná tiež Triple A.
Na konci roka 1979 aj nevládna organizácia Amnesty International obvinila vojenský režim generála Jorgeho Rafaela Videlu zo zodpovednosti za zmiznutie 15 000 až 20 000 argentínskych občanov od roku 1976 (teda iba za tri roky existencie vojenskej chunty). V tom istom roku vypracovala vlastnú štúdiu aj New Yorská advokátska komora, ktorá odhadla počet zmiznutých Argentínčanov na zhruba 10 000 od nástupu vojenskej vlády. Správa s názvom Registro Unificado de Víctimas del Terrorismo de Estado, ktorá sa zaoberala vyšetrovaním zločinov štátu z obdobia vojenskej vlády odhadla, že zmizlo už počas vlády Maríe Estely Martínezovej Perónovej činnosťou argentínskych ozbrojených síl 662 ľudí a ďalších minimálne 6 348 zmizlo počas následnej vojenskej vlády.
Vojenský prevrat, koniec boja s teroristami a začiatok systematických represii
Na vyšetrovanie zločinov vojska zriadil prezident špeciálnu komisiu nazvanú Národná komisia pre zmiznutie osôb (Comisión Nacional sobre la Desaparición de Personas), v skratke CONADEP. Táto komisia už o niekoľko mesiacov získala množstvo dôkazov o zločinoch režimu. Podľa zistení CONADEP bolo počas vojenskej vlády v Argentíne 300 koncentračných táborov a podobných väzenských zariadení, prvotné dôkazy dokladali spáchanie zločinu proti ľudskosti u viac ako 1 000 vojakov. Bolo tiež zistené, že medzi zavraždenými boli i osoby, ktoré nespáchali žiadny trestný čin, dokonca dochádzalo k vraždeniu aj tehotných žien. Komisia zistila, že niektoré osoby boli popravené preto, aby následne mohli vojaci vyrabovať ich majetok. Bolo tiež doložené, že niekoľko tisíc obetí bolo vyhodených z lietadiel nad oceánom. V roku 1985 začal tzv. proces s chuntou, teda s čelnými predstaviteľmi vojenského režimu v Argentíne.
Francúzsko a špinavá vojna
Časť z argentínskych vojakov a policajtov, ktorí mali priamy podiel na zločinoch vojenského režimu ušla do Francúzska. Vo februári 2015 zrušil francúzsky najvyšší súd rozhodnutie o vydaní bývalého argentínskeho policajta Maria Sandovala do Argentíny (tento v roku 1997 získal francúzske občianstvo). Sandoval bol obvinený zo zločinov proti ľudskosti až v 600 prípadoch, ktorých sa mal dopustiť v jednom z tajných väzení pre disidentov, kde pracoval ako špecialista na boj proti "podvratným elementom". Francúzsky najvyšší súd však rozhodol, že nemá dostatok informácii o údajných zločinoch Sandovala a preto ho nevydá.
Súdne procesy po páde vojenskej chunty
V roku 2007 po veľkom spoločenskom tlaku zrušil argentínsky najvyšší súd amnestie prezidenta Menema ako neústavné, čo umožnilo zahájiť nové súdne procesy. V roku 2009 bol odsúdený generál Reynaldo Bignone na 25 rokov väzenia za únos a mučenie 56. ludí. V roku 2010 bol aj generál Videla znova odsúdený na doživotný trest, pričom pred súdom prevzal na seba plnú zodpovednosť za činy spáchané počas jeho vlády s tým, že jeho podriadení iba plnili jeho rozkazy. Súčasne s Videlom bol v obnovených procesoch na doživotie odsúdený aj generál Luciano Benjamin Menendez, ktorý je považovaný za jedného z hlavných tvorcov represii.
Boje medzi armádou a ľavicovými teroristami
Na zvolenie Peróna a súčasne nezastavenie aktivít niektorých ľavicových teroristických skupín reagovali niektorí čelní predstavitelia polície a armády. Títo sa spolu s niektorými čelnými pravicovými predstaviteľmi Perónovej strany v októbri 1973 rozhodli založiť vlastnú organizáciu, ktorá dostala pomenovanie Argentínska antikomunistická aliancia (Alianza Anticomunista Argentina), nazývaná tiež Triple A, alebo iba AAA. Túto však mal údajne tajne viesť pravicový peronista a súčasne Perónov minister sociálnych vecí José López Rega. Triple A sa zamerala na ľavicových teroristov a členov geríl, súčasne však na ľavicových peronistov a ľavičiarov všeobecne. V nasledujúcich dvoch rokoch zavraždila táto organizácia stovky ľudí, pričom často útočila na civilné ciele, kde bolo veľa obetí. Do súčasnosti sa presne nevie, aké poznatky o aktivite Triple A mal samotný Juan Perón. Rok 1973 bol poznačený pravicovými vojenskými prevratmi v susedných štátoch Uruguaj a Čile. Tieto udalosti sa preniesli aj do Argentíny, kde bol v roku 1974 spáchaný atentát na Carlosa Pratsa, ktorý pôsobil v bývalej ľavicovej čilskej vláde ako minister a súčasne bol bývalým veliteľom generálneho štábu čilskej armády.
Katolícka cirkev a špinavá vojna
Katolícka cirkev býva taktiež obviňovaná z podpory vojenského režimu v Argentíne. Aktivisti zaoberajúci sa zločinmi chunty tvrdia, že čelní predstavitelia katolíckej cirkvi v Argentíne aktívne podporovali kroky armády proti ľavicovým aktivistom a gerilovým skupinám. Nedá sa však povedať, že celá argentínska katolícka cirkev aktívne chuntu podporovala, v tejto otázke bola rozdelená na dve časti. Argentínski katolícki biskupi sa v roku 2000 ospravedlnili za "mlčanie" cirkvi a "efektívnu participáciu" niektorých členov cirkvi na mučení a politickej perzekúcii.
Katolícky kňaz Christian von Wernich, ktorý počas vojenskej vlády pôsobil ako policajný kaplán bol odsúdený na doživotný trest za svoj podiel na množstve únosov, mučení a vrážd, ktoré sa diali v koncentračných táboroch armády. Na druhej strane biskup z provincie La Rioja Enrique Angelelli obhajoval chudobných a verejne kritizoval kroky vojenskej chunty. 4. augusta 1976 bol tento členmi armády zavraždený.
Dokonca aj súčasný pápež František (vlastným menom Jorge Mario Bergoglio), ktorý pred tým pôsobil v Buenos Aires ako kňaz a neskôr arcibiskup, bol niektorými aktivistami obvinený, že sa podieľal na činoch chunty. V čase vlády vojenskej chunty bol hlavou argentínskych jezuitov. Mal mať podiel na zadržaní iného kňaza Franza Jalicsa príslušníkmi komanda vojenskej chunty. Samotný pápež však tieto obvinenia odmieta. Iné obvinenia týkajúce sa pápeža Františka sa týkajú detí odobratých chuntou ich rodičom. Bergoglio mal mať informácie o týchto skutočnostiach. Keď sa na neho obrátil starý otec jedného z takto odobratých detí so žiadosťou o nájdenie dieťaťa a pomoc pri jeho vrátení, mal mu podľa obvinenia Bergoglio o niekoľko dní uviesť, že dieťa "je teraz s dobrou rodinou". Keď mal Bergoglio svedčiť v procese týkajúceho sa únosov detí, uviedol, že sa o odobratiach detí dozvedel až po roku 1983, keď sa vrátila demokratická vláda.
Po nástupe demokratických vlád bol parlamentom schválený zákon, ktorý priznával rodinám obetí vojenského režimu finančné kompenzácie.
Súdne procesy po páde vojenskej chunty
V roku 2012 bolo rozhodnuté aj v prípadoch odobratých detí disitentov. Okrem Videlu bol v tomto prípade obžalovaný aj Reynaldo Bignone. Oboch uznal súd vinnými, Videla bol odsúdený na 50 rokov väzenia, Bignone na 15 rokov. Odhaduje sa, že počas vlády vojenskej chunty bolo takto disidentom odobratých okolo 500 malých detí.
Do roku 2016 bolo na doživotie odsúdených celkom 28 bývalých predstaviteľov vojenského režimu. Ďalších 10 bolo odsúdených na viacročné tresty. Na konci novembra 2017 boli odsúdení dvaja vojenskí piloti za svoju účasť na letoch, pri ktorých boli vojakmi vyhadzovaní disidenti do Atlantického oceánu a Río de la Plata v období vojenskej vlády generála Videlu. Keďže jeden z odsúdených pilotov už bol na jeden doživotný trest odsúdený pred tým, rozšíril sa počet vojakov odsúdených na doživotie na 29. Počet vojakov odsúdených na viacročné tresty sa zvýšil na 19.
Boje medzi armádou a ľavicovými teroristami
Už v januári 1974 zaútočila Ľudová revolučná armáda na vojenskú posádku v meste Azul. Na tento útok reagoval aj do vtedy skôr ľavicovejšie zameraný prezident Perón, ktorý nariadil tvrdé represie. Perón sa pod vplyvom útokov rôznych ľavicových skupín začal postupne stále viac prikláňať k pravicovému krídlu peronistov. Aktivitu začali zvyšovať aj pravicové teroristické skupiny na čele s Triple A, okrem bombových útokov sa zamerali aj na cielené vraždy politických oponentov. Postupne tak zavraždili desiatky ľavicových politikov, odborárov, či ľavicovo zmýšľajúcich členov katolíckej cirkvi. V auguste sa ľavicové skupiny pokúsili o ďalšie útoky na vojenské ciele. Najprv skupina zvaná Compañía del Monte, ktorá bola napojená na Ľudovú revolučnú armádu, chcela napadnúť vojenskú základňu v provincii San Fernando del Valle de Catamarca a súčasne iná ľavicová skupina chcela zaútočiť na vojenskú továreň v provincii Córdoba. Prvý útok však bol neúspešný, keď vojaci 16 útočníkov zajali a následne popravili. Ľudová revolučná armáda následne oznámila, že zabije 16 vojenských dôstojníkov ako odvetu. Do decembra bolo takto zavraždených 10 dôstojníkov. Odveta však bola zastavená, nakoľko pri prestrelke pri zabití posledného dôstojníka zahynula aj jeho malá dcéra, ktorá sa dostala do prestrelky. 1. júla 1974 zomrel prezident Juan Perón a novou prezidentkou sa stala jeho manželka a viceprezidentka María Estela Martínezová Perónová. Svoju činnosť následne obnovila aj skupina Montoneros, ktorá už na jeseň 1974 obnovila únosy bohatých Argentínčanov za výkupné.
Súdne procesy po páde vojenskej chunty
Rozsudok bol vynesený 9. decembra 1985. Jorge Rafael Videla a Emilio Eduardo Massera boli odsúdení na doživotný trest, Roberto Eduardo Viola bol odsúdený na 17 rokov, Armando Lambruschini na 8 rokov a Orlando Ramón Agosti na 4 a pol roka. Zvyšní obžalovaní boli oslobodení. V septembri 1986 boli v inom procese odsúdení ďalší predstavitelia režimu na čele s generálom Ramónom Campsom. Generál Camps sa stal po vojenskom prevrate v roku 1976 policajným veliteľom Buenos Aires a bol známy svojou veľkou krutosťou. V procese bol odsúdený na 25 rokov. Obžaloba bola podaná aj v ďalších 600 prípadoch, no následne v roku 1986 bol prijatý zákon, ktorý časovo obmedzoval podanie ďalších žalôb a súčasne pokračovanie už začatých súdnych konaní. To znamenalo zastavenie väčšiny zostávajúcich súdnych konaní. Následne v roku 1990 udelil prezident Carlos Menem amnestiu na zločiny spáchané počas vlády vojenskej chunty. Na základe tohto rozhodnutia boli na slobodu prepustení všetci odsúdení čelní predstavitelia vojenského režimu a taktiež aj členovia ľavicových teroristických skupín. V roku 1998 však bol Videla opäť zatknutý, keď boli voči nemu vznesené obvinenia týkajúce sa únosov detí zavraždených disidentov.
Spojené štáty a špinavá vojna
náhľad|vpravo|[[Henry Kissinger bol americký minister zahraničných vecí (1973-1977) a jeden z podporovateľov argentínskej vojenskej chunty v 70. rokoch 20. storočia.]] Rozsah podpory Spojených štátov na činoch vojenskej chunty nie je možné s určitosťou uviesť. Aktivisti, ktorí sa zaoberajú zločinmi vojenskej chunty z obdobia medzi rokmi 1976 až 1983, však predpokladajú, že USA minimálne na počiatku kroky vojenskej chunty schvaľovali a podporovali ich. Známy je výrok Henryho Kissingera, ktorý bol americkým ministrom zahraničných vecí, ktorý chuntu povzbudil v jej krokoch a dokonca jej zagratuloval k vydarenému boju s ľavicovými teroristami a to aj napriek tomu, že už v tej dobe pravdepodobne disponoval informáciami o tom, čo sa v skutočnosti v Argentíne deje. Dokonca aj vtedajší americký veľvyslanec varoval americkú vládu, že pochvalné slova si argentínska vojenská chunta vysvetľuje ako schválenie jej postupu zo strany Spojených štátov. Až po roku 2000 začali Spojené štáty postupne odtajňovať časť svojej dokumentácie (hlavne však až v roku 2016), ktorá sa obdobím špinavej vojny zaoberá. Tieto dokumenty dokazujú, že predstavitelia prezidentskej administratívy a ministerstva zahraničných vecí USA si brutálnu povahu represií argentínskej vojenskej vlády plne uvedomovali. Časť z amerických predstaviteľov bola podľa týchto dokumentov rozsahom zločinov šokovaná a vystrašená. Druhá časť, kam patril aj minister zahraničia Kissinger, však nie. Odtajnené dokumenty následne potvrdzujú aj varovanie amerického veľvyslanca, že slová amerického ministra zahraničia sú v argentínskom vedení chápané ako schvaľovanie ich represii. Veľvyslanec dokonca varoval, že argentínska chunta môže slová amerického ministra zahraničia zneužiť ako ospravedlnenie ich konania. Dokumenty tiež uvádzajú, že už dva dni po vojenskom prevrate v Argentíne zaslal Kissingerovi list jeho námestník, ktorý ho varoval, že v Argentíne môžu nastať veľmi brutálne represie a to nie len voči teroristom, ale i voči disidentom z odborov a iných politických strán. Na tento list mal podľa dokumentov Kissinger odpovedať: "Nech majú akúkoľvek šancu, budú potrebovať trochu povzbudiť...preto ich chcem povzbudiť. Nechcem im dať pocit, že sú Spojenými štátmi obťažovaní."
Krátko po prevrate zvýšili Spojené štáty rozsah ekonomickej pomoci Argentíne. Dva mesiace po prevrate Henry Kissinger uviedol argentínskemu ministrovi zahraničia: "ak máte nejaké veci, ktoré musia byť urobené, mali by ste ich urobiť rýchlo". Následne došlo v USA k schváleniu vojenských tréningových programov pre členov argentínskej armády. Americký kongres bol dokonca pripravený schváliť sankcie proti vojenskému režimu v Argentíne. Do toho však vstúpil americký minister zahraničia Kissinger, ktorý urgoval chuntu, aby konala rýchlejšie tak, aby stihla urobiť všetko dôležité, kým bude zasadať kongres. Americké dokumenty tiež uvádzajú, že americkí predstavitelia boli presvedčení, že keby jasne vyjadria nesúhlas s postupom argentínskej chunty, táto by z obavy zo straty americkej pomoci s represiami skončila. Až rok po nástupe prezidenta Jimmyho Cartera do úradu, teda v roku 1978, bola americká finančná pomoc argentínskej chunte oficiálne ukončená. V tej dobe už totiž v Spojených štátoch vzrastali obavy o dodržiavanie ľudských práv v Argentíne. Obmedzenie pomoci vojenskej chunte však zrušila administratíva prezidenta Ronalda Reagana na začiatku roka 1981. Americký prezident Jimmy Carter dokonca zaslal argentínskemu diktátorovi Videlovi list, v ktorom vyjadril znepokojenie nad stavom ľudských práv v Argentíne. Na snahu prezidenta Cartera riešiť nejakým spôsobom činy argentínskej chunty reagoval znova vtedy už bývalý minister Henry Kissinger, ktorý chcel vystupovať proti politike Carterovej administratívy v oblasti ľudských práv v Latinskej Amerike. V roku 1979 napísal Zbigniew Brzezinski, poradca prezidenta Cartera pre národnú bezpečnosť, list americkému ministrovi zahraničia, kde ho varoval pred krokmi proti argentínskej chunte, keď uviedol: "keď podnikneme kroky proti Argentíne, ktoré budú interpretované ako represívne, rozhneváme nie len pravicových ideológov, ale aj znepokojíme podnikateľský sektor a média v Spojených štátoch". Postoj americkej vlády sa zmenil s príchodom prezidenta Reagana, ktorý na rozdiel od Cartera, argentínsku vojenskú chuntu znova podporoval. Argentínsku chuntu chcel Reagan využiť ako spojencov v boji proti komunizmu v niektorých stredoamerických štátoch ako Nikaragua, Honduras, Guatemala a Salvádor. V roku 1981 navštívil vtedajší argentínsky diktátor Leopoldo Galtieri USA, kde sa stretol s poradcom prezidenta Reagana pre národnú bezpečnosť Richardom V. Allenom. Protikomunistické postoje generála Galtieriho sa členom Reaganovej prezidentskej administratívy veľmi pozdávali. Reaganov poradca Allen ho dokonca označil za "veľkolepého generála". Americká vláda za prezidenta Reagana následne argentínsku vojenskú chuntu využila na tréning gerilovej nikaragujskej skupiny Contras, ktorá mala bojovať proti tamojšej vláde. Tieto skutočnosti vyšli najavo po afére Irán-Contras.
Mnoho z obetí bolo oficiálne vyhlásených za nezvestných. Z tohto dôvodu sa aj rozšíril termín "desaparecidos", teda zmiznutí na osoby, ktoré vojenský režim zavraždil a ich telá následne zlikvidoval (resp. ukryl) tak, aby sa nikdy v budúcnosti nenašli. Medzi obete patrili ľavicoví aktivisti, členovia ľavicových geríl a teroristických organizácii, študenti, novinári ale i mnoho ľudí, o ktorých sa vláda iba domnievala, že by mohli byť sympatizantmi ľavice. Celkovo sa jednalo o každého, o ktorom sa vojenská vláda domnievala, že predstavuje ľavicovú hrozbu. Títo boli následne zavraždení, čím sa chunta snažila odstrániť opozíciu a zlomiť bojové odhodlanie ľavicových geríl. Zhruba 10 000 (najnižšie odhady uvádzajú 5 000 obetí) "zmiznutých" tvorili členovia Montoneros a Ľudovej revolučnej armády. Najsilnejšie represie prebiehali v roku 1977, ľavicové gerily síce vykonali množstvo útokov, no ich činnosti sa vojenskej chunte podarilo z väčšej časti zabrániť. Vojenská vláda odôvodňovala masový charakter represii a teroru veľkým zvýšením teroristickej aktivity.
Súdne procesy po páde vojenskej chunty
náhľad|vpravo|V roku 1985 sa uskutočnil súdny proces s čelnými predstaviteľmi vojenskej chunty. Demokratická vláda sa v Argentíne vrátila na konci roku 1983. Prvým demokraticky zvoleným prezidentom sa stal Raúl Alfonsín. Už 22. apríla 1985 sa začal na civilnom (nie vojenskom) súde proces s čelnými predstaviteľmi vojenskej chunty. Obžalovaní boli Jorge Rafael Videla, Emilio Eduardo Massera, Roberto Eduardo Viola, Armando Lambruschini, Orlando Ramón Agosti, Omar Graffigna, Leopoldo Galtieri, Jorge Anaya a Basilio Lami Dozo. Títo však tvorili iba tzv. prvé tri chunty (keďže posledná vláda vojenskej chunty sa delí na štyri časti podľa obdobia vlády). Najvyšší predstaviteľ poslednej štvrtej chunty Reynaldo Bignone tak medzi obžalovanými nebol. Súd bol vedený senátom zloženým zo šiestich sudcov. Obžaloba sa týkala skoro 9 000 skutkov zmiznutí, no zahŕňala aj obvinenia z únosov, mučenia, znásilnení a vrážd politických disidentov.
Kritika termínu špinavá vojna
Mnohí ľudskoprávni aktivisti kritizujú používanie termínu "špinavá vojna" na označenie udalostí z čias vlády argentínskej vojenskej diktatúry z obdobia 1976-1983. Domnievajú sa totiž, že sa nejednalo o vojnu, ale o genocídu a tak by tieto udalosti mali byť podľa nich nazývané. Poukazujú na skutočnosť, že termín vojna označuje ozbrojený konflikt medzi dvoma skupinami. Avšak v prípade Argentíny sa dá podľa ich názoru za vojnu označiť iba prvých 6 mesiacov vlády vojenskej chunty, kedy táto bojovala proti ľavicovým teroristom zo skupiny Montoneros. Po uplynutí tejto doby už Montoneros prestali vyvíjať efektívnu aktivitu, no vojenský režim napriek tomu pokračoval v represiách.
Na počiatku vojenskej vlády v Argentíne jej dokonca zagratuloval americký minister zahraničných vecí Henry Kissinger k boju s ľavicou, pričom uviedol: "Vláda Argentíny vykonala vynikajúcu prácu, keď vymazala teroristické jednotky". Americký veľvyslanec následne varoval USA, že slová amerického ministra zahraničných vecí pochopili členovia vojenskej vlády ako schválenie ich konania. Miera podpory zo strany Spojených štátov argentínskej vojenskej chunte a jej represívnemu konaniu nie je do súčasnosti presne známa, keďže v USA tieto údaje podliehajú stále režimu utajenia. Aktivisti sú však presvedčení, že USA a jej tajné služby mali na činnosti chunty určitý podiel. Po páde vojenskej diktatúry v Čile boli odtajnené dokumenty čiľskej tajnej polície, kde sa odhadovalo, že tzv. Batallón de Inteligencia 601 zavraždil približne 22 000 ľudí medzi rokmi 1975 a 1979. Batallón de Inteligencia 601 bola špeciálna vojenská spravodajská jednotka argentínskej armády, ktorú vojenská vláda využívala na boj s ľavicou. Neskôr bolo zistené, že počas tejto doby "zmizlo" najmenej 12 000 ľudí, ktorí boli zadržaní a umiestnení v tajných (koncentračných) táboroch, ktoré sa nachádzali po celej Argentíne. Časť z takto zadržiavaných ľudí bola neskôr na základe medzinárodného diplomatického tlaku prepustená na slobodu. Po páde vojenského režimu sa v priebehu vyšetrovania celkový počet zavraždených ("zmiznutých") nepodarilo hodnoverne upresniť. Avšak odhady celkového počtu zavraždených medzi rokmi 1976 až 1983 sa pohybujú v závislosti na zdroji od 7 158 až po 30 000 obetí. V roku 2003 však konštatovala Národná komisia pre zmiznutie osôb (Comisión Nacional sobre la Desaparición de Personas), v skratke CONADEP, že skutočný počet "zmiznutých" osôb bude okolo 13 000. Aktivisti však naďalej trvajú na tom, že vojenská vláda si mohla vyžiadať až 30 000 obetí.
Kritika termínu špinavá vojna
V Argentíne sa pre označenie udalostí z čias vojenskej diktatúry z obdobia rokov 1976-1986 používa skôr termín "štátom podporovaný terorizmus" alebo "štátny terorizmus", keďže tieto termíny označujú presnejšie konanie vojenského režimu, ktorý sa vyznačoval systematickým vraždením, mučením a únosmi. Tieto činy však neboli následne zamerané proti členom ľavicových teroristických skupín, ale voči študentom, robotníkom, učiteľom, novinárom či intelektuálom, resp. každému, koho režim považoval za svojho oponenta.
Počiatky
náhľad|vpravo|Bombardovanie Májového námestia 16. júna 1955 znamenalo začiatok konca vlády prezidenta Peróna. Tzv. špinavá vojna nezačala až s príchodom vojenskej chunty v roku 1976, začala skôr, no nedá sa s určitosťou stanoviť, kedy sa tak stalo. Prvé náznaky budúcich konfliktov nastali v roku 1955. 16. júna začala armáda bombardovať prezidentský palác v snahe zavraždiť prezidenta Juana Peróna. Nálet si vyžiadal 300 mŕtvych na Májovom námestí v Buenos Aires. Prezident však v úrade vydržal ešte niekoľko mesiacov až do septembra, kedy pod tlakom armády odstúpil a odišiel do exilu (tzv. Oslobodenecká revolúcia). Vládu prevzali generáli, ktorí sa pred tým pokúšali zavraždiť Peróna. Po prevzatí moci začala armáda s politickými represiami, zatkla viacerých predstaviteľov bývalej vlády. O krátky čas však moc prevzala radikálnejšia časť armády a tým začalo masové zatýkanie prívržencov Juana Peróna, súčasne bola zakázaná jeho politická strana. Na represie armády reagovali stúpenci Juana Peróna v armáde, ktorí sa pokúsil 7. júla 1956 o kontrarevolúciu. Tento pokus však armáda rýchlo potlačila. Následne spustila veľké čistky, pri ktorých boli bez súdu zavraždené desiatky ľudí. Ako následok boli vytvorené prvé ľavicové hnutia odporu proti armáde. Tým začali prvé konflikty, ktoré neskôr prerástli až do tzv. špinavej vojny.
Vojenský prevrat, koniec boja s teroristami a začiatok systematických represii
Následne pristúpila armáda k praktickým krokom. Bola vytvorená tajná štruktúra, ktorú tvorili tzv. "pracovné skupiny". Tieto mali za úlohu výkon únosov a následných "zmiznutí" odporcov režimu, súčasne boli vytvorené tajné zadržiavacie centrá (armáda postupne vytvorila až 300 tajných väzníc), boli zostavené plány a mechanizmy na zabíjanie odporcov a následnú likvidáciu ich mŕtvol. Došlo tiež k vytvoreniu tajných pôrodníc, kde mali rodiť ženy z radov opozície, pričom týmto mali byť následne narodené deti odoberané. Armáda prinútila veľké spoločnosti, aby s ňou spolupracovali na tejto kampani v tom zmysle, aby v prípade potreby boli pripravené poprieť existenciu nejakej osoby, ktorá buď zmizla, alebo bola deportovaná z krajiny. Všetky tieto opatrenia boli formálne zamerané na potlačenie teroristickej hrozby.
Útoky ľavicových skupín však pokračovali. Mediálne známym sa stal prípad, kedy 14 ročná dcéra jedného z generálov si k sebe domov pozvala prespať svoju rovnako starú priateľku. Tá si so sebou priniesla kufor s vecami, ktorý však uprostred noci vybuchol a zabil obe dievčatá, ako aj generála a jeho manželku. Toto však nebol ojedinelý prípad.
Armáda začala byť postupne úspešná. Už v decembri 1976 stratili ľavicové teroristické skupiny spolu približne 4 000 členov, Montoneros dokonca až 80% svojich vodcov. Na strane vlády sa straty v rokoch 1975 a 1976 odhadovali na približne 293 vojakov a policajtov. Napriek stratám sa Montoneros pokúsili do apríla 1977 ešte o ďalšie tri atentáty na generála Videlu. Súčasne sa pokúsili spáchať atentát aj na admirála Masseru, keď umiestnili bombu na jeho jachtu, ktorá bola ťažko poškodená. Podarilo sa im však zavraždiť veliteľa argentínskej federálnej polície. Rovnako však zabili ľavicoví teroristi aj viacero vojakov a policajtov pri ďalších útokoch. V septembri 1976 dokonca prebiehali na predmestí Buenos Aires ťažké boje medzi armádou a Montoneros, pri ktorých obe strany používali ťažké zbrane. Napriek všetkému sa armáde do konca roka 1977 poradilo všetky ľavicové teroristické skupiny v podstate poraziť. Následne tieto prestali efektívne fungovať.