cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Dauha
Ekonomickú silu mesta zabezpečuje export ropy, rybársky priemysel, veda a výskum.
Hlavným mestom je od roku 1971 keď Katar získal nezávislosť od Britského impéria.
Metro
Od 8. mája 2019 sú v prevázdke tri linky metra o celkovej dĺžké 76 km. Maximálna rýchlosť je 100 km/h. žádné|náhled|Plán metra|alt=
Tuhár
Tuhár je obec na Slovensku v okrese Lučenec.
Dauha
Vzdelávanie
Mesto je domovom Katarskej univerzity a kampusu obchodnej školy HEC Paris.
NGC 5011
NGC 5011 je galaxia v súhvezdí Kentaur, ktorú objavil anglický astronóm John Herschel 3. júna 1834.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 11,3.
Tuhár
Dejiny
Prvá písomná zmienka o obci je z roku 1548. Obyvateľstvo sa zaoberalo poľnohospodárstvom, chovom dobytka a ošípaných, neskôr aj uhliarstvom a vápenníctvom.
Sébrazac
Sébrazac je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Aveyron, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 512 obyvateľov (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Bohuslavice (okres Náchod)
Bohuslavice sú obec v Česku v okrese Náchod v Královohradeckom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 998 obyvateľov, z toho 494 mužov a 504 žien, pričom priemerný vek v obci bol 39,9 roka (muži 39,4 roka, ženy 40,4 roka).
Okena
thumb|Iron a Okena
Okena je obchodný názov pre čistiaci prostriedok. Ide o tekutinu azúrovo modrej farby, ktorá sa používa na rozleštenie šmúh na umytých oknách. Všeobecne obsahuje etanol, farbivo a vodu. Ďalšie obsahové látky sa líšia podľa výrobcu.
Napriek tomu, že prostriedok nie je určený na konzumáciu a jeho požívanie môže byť zdraviu nebezpečné, niektorí ľudia, najmä ťažkí alkoholici a narkomani, ho kvôli obsahu etanolu a nízkej cene pijú ako lacnú náhradu konzumných alkoholických nápojov.
Lúky pod Besníkom
Lúky pod Besníkom je chránený areál v správe štátnej ochrany prírody Muránska planina.
Nachádza sa v katastrálnom území obce Telgárt v okrese Brezno v Banskobystrickom kraji. Územie bolo vyhlásené v roku 2010 na rozlohe 83,8267 ha. Ochranné pásmo nebolo určené.
Predmetom ochrany je: Účelom vyhlásenia chráneného areálu je ochrana zachovalých biotopov európskeho významu: Nížinné a podhorské kosné lúky (6510), Horské kosné lúky (6520), Vysokobylinné spoločenstvá na vlhkých lúkach (6430), Kvetnaté vysokohorské a horské psicové porasty na silikátovom substráte (6230), Prechodné rašeliniská a trasoviská (7140), Slatiny s vysokým obsahom báz (7230) a Smrekové lesy čučoriedkové (9410), biotopov národného významu: Mezofilné pasienky a spásané lúky, Podmáčané lúky horských a podhorských oblastí a Prameniská nížin a pahorkatín na nevápencových horninách a druhov rastlín a živočíchov európskeho významu a národného významu.
Potravinársky priemysel
Potravinársky priemysel alebo potravinárstvo je spracovateľské ekonomické odvetvie, ktoré sa zaoberá spracovaním poľnohospodárskych výrobkov z takzvanej prvovýroby hromadným spôsobom a masovou výrobou potravín. Pracovník v potravinárstve sa nazýva potravinár.
Od začiatku 20. storočia prešiel potravinársky priemysel búrlivým rozvojom na základe zvýšenia produktivity poľnohospodárskej produkcie postupnou mechanizáciou a od prvých mechanických a poloautomatických liniek sa rozvinul do plnoautomatizovanej masovej výroby a rozčlenenia na jednotlivé odbory potravinárstva. V posledných rokoch 20. storočia sa čiastočne vrátil k produkcii v malých sériách a diverzifikoval podľa prvovýroby na lokálne tradičné výroby, biopotravinárstvo a bezodpadové technológie spracovania potravín.
Johan Elmander
Johan Elmander (* 27. máj 1981) je švédsky reprezentačný futbalový útočník. Profesionálnu kariéru začal v roku 1997 klube Holmalunds IF. Po sezóne prestúpil do Örgryte IS, ale v roku 2000 prestúpil do holandského klubu Feyenoord Rotterdam. Odtial bol dvakrát na hosťovaní. Prvýkrát do Djugardenu v sezóne 2002/2003 a druhýkrát do NAC Breda v sezóne 2003/2004. Nakoniec odišiel do Toulouse FC v roku 2006. V roku 2008 ho angažoval anglický klub Bolton Wanderers.
NGC 5012
NGC 5012 je galaxia v súhvezdí Vlasy Bereniky, ktorú objavil britsko-nemecký astronóm William Herschel 10. apríla 1785.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 12,3.
3789 Zhongguo
3789 Zhongguo je planétka s priemerom 37 km, ktorú objavil Y. C. Chang 25. októbra 1928.
Laubach
Laubach je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Bas-Rhin, v regióne Alsasko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Neošamanizmus
Neošamanizmus predstavuje modernú podobu šamanizmu, systému viery a praxe v oblasti komunikácie s duchovným svetom.
História
Rozvoj neošamanizmu –  moderného západného šamanizmu – začal v šesťdesiatych rokoch minulého storočia. Jeho vznik je spojený s narastajúcim záujmom o iné duchovné učenia, ochranu životného prostredia, odvrátenia sa od cirkvi a hľadanie existenciálnej alternatívy. Tradičné šamanské praktiky boli novo interpretované na základe západného mestského kontextu. Tento vývoj ovplyvnil Mircea Eliade, ktorého romanticky podfarbená interpretácia šamanizmu ako globálneho fenoménu spočívajúca v tom, že ľudstvo na základe kontaktu s pôvodnými mýtmi nájde cestu k stratenej božskej harmónii sa teší veľkému záujmu duchovného hnutia new age.
Kľúčom pre rozvoj neošamanizmu boli publikácie antropológa Carlosa Castanedu, ktorý v rámci popisu šamanského učenia získaného u jeho učiteľa Dona Juana Matusa popisuje „nie-európsku interpretáciu reality a hľadanie hlbokých vedomostí o fungovaní vesmíru“. Castanedove dielo, ktoré sa stalo spúšťačom nového náboženského hnutia, prilákalo tisícky ludi, ktorí hľadali duchovnosť  – spiritualitu. Ale pravdivosť Castanedových publikácií, ako aj samotná existencia Dona Juana Matusa bola v akademickej rovine spochybnená. Jedna časť akademického sveta sa od Castenadu odvracia, zatiaľ čo druhá sa s jeho dielom stotožňuje.
Osvojovanie si
Osvojovanie si si je vzatie do vlastníctva, prisvojovanie si, privlastňovanie si, prijímanie za svoje.
Neošamanizmus
História
Druhým najdôležitejším dielom, ktoré popisuje neošamanizmus je kniha „Cesta  šamana“ (The Way of the Shaman:  A Guide of Power and Healing, 1980) Michaela Harnera, ktorý sa so svetom šamanizmu zoznámil v rámci svojej práce ako antropológ,  keď priamo pôsobil v rôznych indiánskych kmeňoch. On, na rozdiel od Castanedu vie svoje skúsenosti opísané v tejto knihe skutočne dokázať. Harner sa časom rozhodol so svojimi dlhoročnými znalosťami z oblasti šamanizmu podeliť so širokou verejnosťou. Na základe svojich skúseností a porovnaním mnohých štúdií sa pokúsil nájsť spoločného menovateľa v rôznych šamanských tradíciách, ktoré zhrnul pod pojem core šamanizmus. Harnerova metóda sa stala základom pre založenie inštitúcie „Nadácia pre štúdium šamanizmu“ (Foundation for the Shamanic Studies (FSS) 1979), ktorá je jedným z najdôležitejších centier neošamanizmu.
Treba spomenúť aj prínos švédskej antropologičky Galiny Lindquist, ktorá vo svojich prácach pomáhala ukázať, že neošamanizmus nebol vytvorený čisto pre potreby obyvateľov Západu, ale myšlienky a tradície šamanizmu sú aj v západnej tradícii hlboko zakorenené.
Záujemcovia o výuku neošamanských praktík sa ich môžu naučiť pomerne rýchlo a ľahko. Ale, u tradičných šamanov je výučba spojená s dlhodobým a nebezpečným výcvikom. V tradičných kultúrach šamanské činnosti slúžia k prospechu celej spoločnosti, pričom v neošamanizme ide o individuálnu sebarelizáciu a svojpomoc.
Caroline Wozniacka
Caroline Wozniacka (* 11. júl 1990, Odense, Dánsko) je súčasná dánska profesionálna tenistka poľského pôvodu. Počas svojej kariéry vyhrala 18 turnajov WTA v dvojhre a 2 turnaje vo štvorhre.
Châlons-du-Maine
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Vihorlatské vrchy
Vihorlatské vrchy (skrátene aj Vihorlat) je pohorie sopečného pôvodu, geomorfologický celok Vihorlatsko-gutinskej oblasti, ktorý sa rozprestiera na východe Slovenska a čiastočne na západe Ukrajiny (Zakarpatská oblasť). Na jeho území sa nachádza Chránená krajinná oblasť Vihorlat a taktiež územie Vihorlatský prales skrátene aj Vihorlat, ktoré bolo v roku 2007 zapísané do zoznamu Svetového prírodného dedičstva UNESCO v kategórii Karpatské bukové pralesy. Dôvodom boli zachovalé bukové pralesy s vyše 240-ročnými exemplármi.
Neošamanizmus
Hlavné koncepty neošamanizmu
Neošamanská scéna nie je homogénnym poľom s jednotným konceptom a metódami. Harnerove centrum v USA a v Európe môžeme považovať za akúsi centrálu moderného šamanizmu, pričom Amerika sama o sebe má širší rozsah. Rozdiely sú bežné nielen v obsahu, ale aj v rastúcej konkurencii rôznych skupín na trhu.
Vihorlatské vrchy
Polohopis
Vihorlatské vrchy na juhu a západe hraničia s Východoslovenskou pahorkatinou, na severe s Bukovskými vrchmi, Laboreckou vrchovinou a Beskydským predhorím. Pohorie prudko vystupuje z Východoslovenskej nížiny. Kým okrajové časti Východoslovenskej nížiny dosahujú 250, vrcholové časti Vihorlatu presahujú, čím vertikálne prevýšenie dosahuje až.
Châlons-du-Maine
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Vihorlatské vrchy
Delenie
Vihorlatské vrchy sa delia na 3 podcelky, ktoré zahŕňajú 5 častí:
Châlons-du-Maine
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Vihorlatské vrchy
Vývoj a geologický opis
Mladovulkanické pohoria na Slovensku vznikali koncom treťohôr, v neogéne, keď došlo k rozsiahlej sopečnej činnosti. Vo Vihorlate sa začala sopečná činnosť neskôr, asi pred 15 mil. rokov, a viaže sa na vznik hlbinných zlomov, ktoré otvorili vstupové cesty sopečným hmotám. Na zlomoch tohto systému sa nachádzajú všetky významnejšie vulkanické centrá pohoria - pri Morskom oku, v záveroch Porubského a Sokolského potoka, na vrchu Vihorlat a na vrchu Kyjov. Najvyššie vrchy pohoria, ako je Vihorlat, Veľká Trestia, Motrogon, Ščob, Veža a iné, vznikali v poslednej etape vulkanizmu zhruba pred 9 mil. rokov a sú tvorené prevažne andezitmi. Finálny vulkanizmus (vznik bazaltov) sa vo Vihorlate neprejavil. Sopečné hmoty vzniknutého pohoria prekryli najmä časti druhohorného bradlového pásma, magurského flyšu a neogénnych sedimentov.
Neošamanizmus
Hlavné koncepty neošamanizmu
S Harnerovou metódou je úzko spojené aj pôsobenie Šandinávskeho centra pre štúdium šamanizmu (Scandinavian Center for Shamanic Studies). Antropologička Galina Lindquist, ktorá na základe pozorovania a následného analyzovania šamanských kurzov a ich účastníkov uvádza ako ťažiskové nasledujúce pojmy:
Vihorlatské vrchy
Vývoj a geologický opis
Sopečná činnosť vo Vihorlate sa odohrávala prevažne v poklesávajúcom území a iba v neskoršom období bolo celé pohorie vyzdvihnuté vysoko nad svoje okolie. V dôsledku toho sa na väčšine územia nestretávame s typickým vulkanickým reliéfom, ako sú sopečné kužele a pod., ale vyskytujú sa tu prevažne erózno-zlomové formy s prejavom stratovulkanickej stavby.
Hoci Vihorlat patrí k najmladším pohoriam, jeho povrch je značne deštruovaný. Pôvodne vyššie vrchy sa vplyvom erózie a častých rozsiahlych zosuvov postupne zmenšovali. Početné svahové toky odnášali pôdotvorný materiál a na bázach svahov vytvárali mohutné náplavové kužele. Odkryté lávové prúdy sa rozpadali na veľké kamenné bloky a kamenné moria.
Vrcholy
náhľad|Namrznutý vrchol [[Vihorlat (vrch)|Vihorlatu, najvyššieho vrchu pohoria]]
Vrcholy Vihorlatských vrchov nad :
Sedlá
Sedlá Vihorlatských vrchov:
Jazerá
Jazerá Vihorlatských vrchov:
Drevené kostoly
Drevené kostoly vo Vihorlatských vrchoch:
Chránené územia
Chránené územia Vihorlatských vrchov:
Lesné spoločenstvá
Lesy Vihorlatu boli zatriedené podľa prevládajúcich funkcií do troch kategórií:
Na pomerne krátkom úseku z Remetských Hámrov a zo Sninských rybníkov prekonáme výškové rozpätie 700. Zmení sa klíma z mierne teplej a mierne vlhkej (teploty 57 °C, zrážky 700) na klímu mierne chladnú až chladnú horskú (teploty 45 °C, zrážky 800). Vplyvom klímy a iných pôdotvorných činiteľov, hlavne geologického podložia a členitého reliéfu, menia sa pôdne pomery, čo v konečnom dôsledku je určujúcim prostredím pre výskyt, rozšírenie a vegetačnú stupňovitosť lesných spoločenstiev tejto oblasti.
Živočíšstvo
Málo zmenené rastlinné fytocenózy a vplyv neďalekej Východoslovenskej nížiny a Východných Karpát sa prejavujú i v zložení živočíšstva Vihorlatu. Cez otvorenú krajinu prenikajú z juhu teplomilné stepné živočíchy, ktoré sa tu stretávajú s horskými druhmi Karpát. Z východokarpatských druhov žijú v pohorí niektoré mäkkýše, dážďovky a mnohonôžky.
Z chránených druhov hmyzu žije v lesoch Vihorlatu napr. fuzáč alpský a nosorožtek obyčajný. Z motýľov je známy hlavne mlynárik horský (Pieris bryoniae vihorlatensis Moucha, 1956) a perlovec východný (Argynnis laodicae Pallas, 1771). Z obojživelníkov sa tu vyskytujú všetky druhy našich mlokov. Z plazov je hojná užovka stromová. Jedovatá zmija je v pohorí veľmi vzácna. Vo väčších bystrinách žije pstruh potočný, ale aj mihuľa potiská.
Z vtákov sú významnými hniezdičmi Vihorlatu obe naše najväčšie sovy, výr skalný a sova dlhochvostá, ďalej orol krikľavý a v podhorí slávik veľký.
Z drobných cicavcov je pozoruhodný najmä výskyt hraboša močiarneho, raniaka malého a piskora vrchovského. Veľkým prírodným bohatstvom lesov Vihorlatu je prítomnosť veľkých a vzácnych šeliem ako je vlk obyčajný, rys ostrovid, mačka divá a vydra riečna. V posledných rokoch bol pozorovaný návrat medveďa hnedého.
Vodstvo
Riečna sieť Vihorlatu svojou zložitosťou plne zodpovedá konfigurácii terénu. Celé územie patrí do úmoria Čierneho mora a je odvodňované povodím Tisy, do ktorého patrí i sústava Bodrogu. Bodrog vzniká sútokom riek Ondava a Latorica. Severovýchodnú časť CHKO Vihorlat odvodňuje rieka Cirocha, ktorá vytvára povodie s plochou a po  sa pri Humennom vlieva do Laborca. Z východne exponovaných svahov Vihorlatu stekajú významnejšie toky ako Luh, Savkov potok, Strihovský potok a ďalšie. Riečnu sieť centrálnej časti tvorí Okna s prítokmi Skalný potok, Ceremosna, Barlahov potok, Lysaka a Rybnička. Najväčšie prietoky sa znamenali v jarných mesiacoch, nižšie v letnom a zimnom období s miernym zvýšením na jeseň.
V komplexe vulkanického pohoria Vihorlat významné postavenie majú jazerá. Tvoria jedinečnú ukážku vzniku a postupného zániku jazier. Najväčšie je Morské oko, v minulosti nazývané Veľké Vihorlatské jazero. Západne od Morského oka vo výške leží Malé Morské oko, v minulosti nazývané Malé Vihorlatské jazero. Severne od Motrogonu sa nachádzajú ďalšie jazerá. Najvýznamnejšie je z nich jazierko Kotlík, ležiace vo výške Ďalšie jazerá s nachádzajú v severnej časti CHKO a sú v rôznom stupni zániku. Najvýznamnejšie z nich je zanikajúce jazero Podstavka, ohraničené andezitový svahmi. Povyše Podstavky je ďalšie zanikajúce jazero - rašelinisko Hypkania. Vývojovo najmladší slatinno-rašelinný typ je Ďurova mláka. Na ploche rašeliniska je celý rad slatinných a rašelinných spoločenstiev, ktoré majú z fytocenologického a fytogeografického hľadiska veľký význam. Okrem uvedených jazier sa v pohorí Vihorlatu nachádzajú mnohé ďalšie, ktorých vonkajší obrys je už ťažko rozoznateľný a proces ich zániku možno pokladať za ukončený.
Vihorlat patrí v súčasnosti medzi významné lokality akumulácie povrchových a podzemných vôd. Tento fakt bol potvrdený už aj v minulosti Nariadením vlády vtedajšej SSR zo 6. februára 1987 o prirodzenej akumulácii vôd v pohorí Vihorlat.
Lesné hospodárstvo
Kým bola spoločenská výroba na nízkom stupni vývoja, poskytoval prírodný les pôvodným obyvateľom všetko, čo z neho pre svoju hospodársku činnosť potrebovala spoločenská výroba sa však stále zvyšovala. Popri dreve na stavebné účely a palivo sa zvyšovali potreby dreva pre baníctvo, hutníctvo, sklárstvo, a tak nápor na prírodné lesy Vihorlatu narastal. Výrazne sa prejavil v ľahko prístupných nižšie položených porastoch, kde prírodné lesy vystriedali lesy hospodárske s pôvodným drevinovým zložením alebo s vysadenými nepôvodnými drevinami Vihorlatu, napr. smrekom.
Pomerne dlho zostali nedotknuté prírodné lesy v ťažko prístupných vrcholových častiach pohoria. Ojedinelá túlava ťažba na stavebné účely a palivo, pálenie dreveného uhlia, hlavne z bukového dreva, výroba potaše a podobne neboli ešte významným zásahom do prirodzenej štruktúry lesných porastov.
Baníctvo a železiarstvo
Napoleonské vojny na začiatku 19. storočia priniesli konjunktúru železiarskeho priemyslu. Prudké stúpanie cien železa a železiarskych výrobkov bolo podnetom pre zakladanie nových hámrov, hút a železiarní. Najväčší význam z pomedzi novozaložených menších železiarní mali železiarne v Zemplínskych a Remetských Hámroch. Podnet na založenie Zemplínskych Hámrov dal Štefan Rholl, ktorý sem prišiel zo Spiša a dal hľadať v pohorí Vihorlatu zlato a striebro. Výsledkom hľadania bola železná ruda a silikáty na severozápadnom úpätí Sninského kameňa. Prieskum v lese robil hutman, ktorý ukazoval, kde sa má začať kopať štôlňa. Najskôr sa vykopali veľké jamy a potom sa z bokov ťažila železná ruda. Vzniknuté jamy sa zasypávali hlušinou. V lese sa ťažila aj troskotvorná prísada. S ťažbou rudy sa tu prestalo až okolo roku 1904.
Okrem rudných žíl poskytol treťohorný vulkanizmus na Slovensku aj nerudné suroviny. Vo Vihorlate sú najrozšírenejšie a najpoužívanejšie andezity. V súčasnosti sa ťažia v lome v Zemplínskych Hámroch.
Cesty
Práce v lese už v minulosti boli priestorovo veľmi rozptýlené. Ešte do druhej svetovej vojny bola na území pohoria Vihorlat pomerne riedka sieť lesných ciest. Vyťažené drevo sa z porastov približovalo gravitačne alebo pomocou ťažných zvierat a odvážalo sa na vozoch po známych furmanských cestách. Furmanské cesty boli čiastočne spevnené úzke lesné cesty, ktoré nenarúšali charakter krajiny a nevyžadovali výrub širšieho prieseku v lesných porastoch. Zvýšená požiadavka na drevnú hmotu zvyšovala nároky aj na jej dopravu. Starý spôsob dopravy pomocou konských záprahov tejto požiadavke už nestačil.
Železnica
V roku 1906 postavili v doline Okny nad Remetskými Hámrami vtedajší majitelia lesov „železničku“ s drevenými koľajnicami. Vozíky na dopravu dreva ťahali konské záprahy. V roku 1924 postavili úzkokoľajnú železničku s rozchodom. Prvá trasa úzkokoľajky viedla z lesného úseku Múr popod Vihorlat cez Porubu a Jovsu do Michaloviec. Po železničke dopravovali drevo, vypálené uhlie a železiarske výrobky. Železnička bola využívaná aj na dopravu miestnej šľachty a inteligencie, ktorá podnikala výlety do lesov Vihorlatu. V roku 1939 postavili novú trasu železnice ktorá viedla z Morského oka cez Remetské Hámre do Nižnej Rybnice. Prázdne vagóny na dopravu guľatiny, rovnaného dreva ako aj vagón na dopravu lesných robotníkov smerom hore ťahala lokomotíva poháňaná parou. Neskôr parná lokomotíva bola nahradená lokomotívou na dieselový pohon. Naložené vagóny smerom dole sa pohybovali vlastnou energiou. Počas celej trasy boli vagóny mechanicky brzdené stálou obsluhou. Na trati bolo niekoľko výhybiek a nákladných rámp. Na dopravu v nepravidelných intervaloch bola používaná aj lesná „drezina“. Hlavným rušňovodičom tzv. „mašinistom“ na trase Remetské Hámre - Morské oko bol Anton Kudelas.
Galéria
Kliknite na obrázok pre jeho zväčšenie.
Elektrická indukcia
Elektrická indukcia je vektorová fyzikálna veličina charakterizujúca elektrické pole bez započítania vplyvu el. nábojov viazaných v prostredí – dielektriku, ale iba na základe "vonkajších" zdrojov poľa, teda voľných elektrických nábojov.
Tiež sa dá stretnúť s označením dielektrický posun alebo dielektrické posunutie, čo je zastaraný názov tejto veličiny.
Základné vzťahy
Elektrická indukcia je definovaná vzťahom kde je permitivita vákua, E je intenzita elektrického poľa a P je elektrická polarizácia.
Pre lineárne dielektrikum je elektrická polarizácia lineárne závislá na intenzite elektrického poľa a môžeme ju zapísať kde \chi_e označuje elektrickú susceptibilitu.
Elektrickú indukciu v lineárnom dielektriku je teda možné určovať z rovnakých vzťahov ako intenzitu elektrického poľa s tým, že sa príslušný vzťah vynásobí koeficientom \varepsilon, prípadne.
Jedným zo základných vzťahov je vyjadrenie Gaussovho zákona elektrostatiky pomocou elektrickej indukcie (3. Maxwellova rovnica): kde S je uzavrená, von orientovaná plocha (Gaussova plocha) obklopujúca voľný elektrický náboj Q.
V diferenciálnom tvare potom tento zákon vyzerá nasledovne: kde \rho je objemová hustota voľných nábojov.
Dejiny Česko-Slovenska
Toto sú Dejiny štátu Česko-Slovensko, ktorý vznikol koncom roku 1918 a zanikol 31. decembra 1992, pričom počas druhej svetovej vojny de facto neexistoval (de iure však áno).
Prvá česko-slovenská republika (1918 – 1938)
náhľad|Hranice Československa Štát vznikol na troskách Rakúsko-Uhorska a nezávislosť Česko-Slovenska bola vyhlásená 28. októbra 1918 Česko-slovenským národným výborom v Prahe. Dňa 30. októbra sa k spoločnému štátu prihlásili aj signatári Martinskej deklarácie na Slovensku. V novovzniknutom štáte bolo niekoľko etnických skupín s rôznymi historickými, politickými a fakonomickými tradíciami.
Česko-Slovensko tvorili prirodzené historické hranice (v čase vzniku rakúskych) korunných krajín Čiech, Moravy a českého Sliezska, Slovensko a Podkarpatská Rus boli vymedzené prirodzenou hranicou medzi hornouhorskými stolicami a historickým územím Haliče (Poľskom) zo severu na úpätí Karpát, z juhu čiastočne riekami Dunaj, Ipeľ (po Veľkú nad Ipľom) a z menšej časti i Tisa (najmä Podkarpatská Rus). Južná hranica Slovenska a Podkarpatskej Rusi bola určená Trianonskou mierovou zmluvou z roku 1919 (do platnosti vstúpila v r. 1920), no keďže nešlo o historickú hranicu ako v prípade českých krajín, rokovania boli komplikovanejšie a na obranu novokonštituovaných hraníc musela byť viackrát použitá armáda.
Počiatočným problémom bolo zostavenie česko-slovenského parlamentu. Vzhľadom na to, že okamžité konanie volieb v roku 1918 bolo nereálne, bol parlament – Revolučné národné zhromaždenie – zložený na základe volieb z roku 1911 do rakúsko-uhorského parlamentu. Slovensko bolo zastúpené 44 poslancami. Menšiny nemali žiadne zastúpenie. Na základe povojnovej deklarácie prezidenta USA Woodrowa Wilsona o práve človeka na sebaurčenie, sa väčšina sudetských Nemcov hlásila k Nemecku alebo Rakúsku. Maďari na juhovýchode Slovenska zase k Maďarsku. Prezidentom bol zvolený Tomáš Garrigue Masaryk (14. novembera 1918), predsedom vlády Karel Kramář a bola prijatá provizórna ústava.
Mierová konferencia v Paríži z januára 1919 uzavrela väčšinu územných sporov. Česko-slovenskú delegáciu viedli Karel Kramář a minister zahraničia Edvard Beneš. Konferencia schválila vyhlásenie Česko-slovenskej republiky, rozprestierajúcej sa na území historických krajín Koruny českej (Čiech, Moravy a Sliezska) a časti severného Uhorska (Slovensko a Podkarpatská Rus). Lužice, ktoré Beneš rovnako nárokoval na základe príslušnosti k Českému kráľovstvu do tridsaťročnej vojny zostali nemecké. Dohoda potvrdzujúca výsledky konferencie bola podpísaná 10. októbra 1919.
right|thumb|Česko-Slovensko 1928 – 1938
Problémom Česko-Slovenska boli samotné hranice štátu. S Nemeckom a Rakúskom sa väčšia časť priebehu hraníc vyriešila na základe historického vývoja. S Maďarskom však žiadne historické hranice neexistovali, keďže územie Slovenska bolo súčasťou Uhorska od 11. storočia. Hranice preto určila spomínaná konferencia v Paríži na základe Benešových siedmich memoránd. I napriek potvrdeniu zmluvy z Trianonu musela na území zasiahnuť česko-slovenská a rumunská armáda. Vznikol i spor o územie Tešínska, severného Spiša a Hornej Oravy. Z pohľadu historického práva náležalo celé Tešínsko ku krajinám Koruny českej, nárok si naň z etnických dôvodov ale činilo i novovzniknuté Poľsko. Čo sa týka Spiša a Oravy, na týchto územiach bývalo takmer výlučne slovenské obyvateľstvo. Po krátkom česko-slovensko-poľskom vojenskom strete (sedemdňová vojna) bolo Tešínsko rozhodnutím medzinárodnej arbitráže v Spa rozdelené medzi oba štáty. Severného Spiša a Hornej Oravy sa Beneš vzdal v prospech Poľska. Posledný spor sa týkal priemyslovo zaostalej Podkarpatskej Rusi, na ktorú si robili okrem Česko-Slovenska nárok tiež Sovietska Ukrajina a Maďarsko. Na základe plebiscitu sa pripojila k Česko-Slovenskému štátu a situáciu opäť musela riešiť česko-slovenská armáda.
Ďalšími problémami štátu boli výrazné hospodárske a sociálne rozdiely medzi historickými územiami Čiech, Moravy, Sliezska a Slovenskom resp. Podkarpatskou Rusou. Na Slovensko odchádzali českí lekári, učitelia a úradníci. Namiesto zrušenej Alžbetínskej univerzity v roku 1919 bola založená Univerzita Komenského v Bratislave, o rok neskôr Slovenské národné divadlo.
Na začiatku existencie sa namiesto pojmov Česi a Slováci často používal aj pojem „československá národnosť“. Dôvodom bolo, že po vytýčení hraníc na území ČSR neexistovala väčšinová národnosť, Čechov bolo len asi 46%. Vytvorením československej národnosti však vznikla väčšina (asi 59% obyvateľov) a z Nemcov (28%) (najmä v Sudetoch), Maďarov (8%) a ďalších sa stali menšiny (údaj o percentuálnom zastúpení sa vzťahuje k roku 1921, v roku 1930 už bolo Čechov 52% a Slovákov 18%). Vďaka tomu bolo možné medzinárodne zdôvodniť vytvorenie vlastnej krajiny. Veľká časť nemeckého a maďarského obyvateľstva sa nikdy nezmierila s vytvorením Česko-Slovenska a Slováci mali pocit, že sú Čechmi utláčaní.
Po nástupe fašizmu v susediacom Nemecku, pripojení Rakúska k Nemecku a nemeckej expanzii chcel Hitler získať v ďalšej etape expanzie tie územia, v ktorých žili Nemci. Zameral sa na Sudety v ČSR. V domnení, že tak zachovajú v Európe mier, podpísali zástupcovia západných veľmocí v septembri 1938 Mníchovskú dohodu, ktorou Nemecko získalo české Sudety (a časti dnešnej Bratislavy). Po odstúpení prezidenta Beneša bola 6. okt. 1938 v Žiline vyhlásená autonómia Slovenska, ktorú zakrátko uznala aj pražská vláda. Rusíni si presadili autonómiu pre Podkarpatskú Rus. Prezidentom ČSR bol zvolený JUDr. Emil Hácha. Od tohto okamihu (Mníchovskej dohody či autonómie Slovenska) hovoríme o už o tzv. druhej česko-slovenskej republike.
Národnostné zloženie 1921
Národnostné zloženie podľa sčítania roku 1921:
Druhá svetová vojna (1939 – 1945)
thumb|Spojenecký útok na Rumunsko, Maďarsko a Česko-Slovensko, august 1944 – máj 1945|alt=has to be removed, incorrect map De facto bolo počas druhej svetovej vojny územie dovtedajšieho Česko-Slovenska rozdelené takto:
De iure (vzhľadom na to, že Mníchovská dohoda a Viedenská arbitráž sú nulitné) Česko-Slovensko existovalo ďalej a zastupovala ho (od roku 1940) vláda v exile (pozri článok dočasné štátne zriadenie).
Tretia česko-slovenská republika (1945 – 1948)
Po oslobodení Červenou armádou (v juhozápadných Čechách americkými vojakmi) a konci druhej svetovej vojny bol obnovený štát Česko-Slovensko vo svojich predmníchovských hraniciach s tým, že Sovietsky zväz obsadil (oficiálne dostal) Podkarpatskú Rus a maďarské obce Jarovce, Rusovce a Čunovo pripadli Česko-Slovensku. 17. mája 1945 poľská armáda obsadila časť Spiša a Oravy, ktoré sa stali opäť súčasťou Poľska. Od Slovenska boli tiež odčlenené obce na východnom Slovensku: Batva, Galoč, Malé a Veľké Rátovce, Malé Selemence, Palová, Palaď-Komárovce, Surty, Šalamúnová a Téglaš a mesto Čop, osídlené prevažne maďarským obyvateľstvom a pričlenené k ZSSR. K Slovensku bolo pripojené mesto Lekárovce, ktoré bolo do roku 1939 súčasťou Podkarpatskej Rusi.
Z Česka bolo na základe Postupimskej konferencie a Benešových dekrétov deportované nemecké obyvateľstvo, Nemci zo Slovenska boli z väčšej časti evakuovaní už pred koncom vojny a iba menšia časť bola potom deportovaná. Keďže veľmoci nedovolili podobný postup ako v prípade Nemcov aj pre Maďarov, prebehla v roku 1946 dohoda medzi Maďarskom a Slovenskom o výmene obyvateľstva a riešení menšinovej otázky.
Vo februári 1948 sa po nátlakových akciách a následných voľbách ujali vlády v štáte komunisti, ktorých už od druhej svetovej vojny významne podporoval Sovietsky zväz. V Česko-Slovensku nastalo obdobie tzv. "ľudovej demokracie" pod vládou komunistickej strany (1948 – 1989), ktorá v r. 1960 prijala socialistickú ústavu.
Obdobie vlády komunistov (1948 – 1989)
Komunistické obdobie Česko-Slovenska (1948 – 1989) bolo charakterizované chýbajúcou demokraciou, relatívnym hospodárskym zaostávaním voči nekomunistickým krajinám, podporovaním ateizmu a silným vplyvom Sovietskeho zväzu v štáte. Došlo k značnej izolácii od západných krajín a cestovanie do týchto oblastí bolo značne obmedzené a významne regulované. Nelegálne prechody prísne stráženej západnej hranice končili často smrťou prebehlíka.
1948 – 1968
V roku 1948 bola prijatá komunistická ústava (zatiaľ bez zmeny názvu štátu). 11. júla 1960 bola schválená ďalšia ústava, tzv. Ústava ČSSR, ktorá zahŕňala aj zmenu názvu štátu na "Československá socialistická republika". Pôvodne bola zamýšľaná zmena štátnych symbolov. Nakoniec sa dotkla len štátneho znaku, z ktorého bol úplne odstránený historický slovenský znak.
1968
Pokus o „socializmus s ľudskou tvárou“ Alexandra Dubčeka bol zmarený vpádom vojsk Varšavskej zmluvy v roku 1968 (pozri článok Pražská jar).
Hlavné udalosti:
V roku 1968 sa Bratislava stala po prvýkrát hlavným mestom Slovenska. Dňa 1. januára 1969 vstúpil do platnosti zákon o federácii. Od tohto momentu sa ČSSR skladala z dvoch socialistických republík, ČSR (Česka) a SSR (Slovenska).
Obdobie normalizácie (1969 – 1988)
right|thumb|Česko-Slovensko v rokoch 1969 – 1989 náhľad|Československo (1982) Obdobie rokov 1969 – cca 1988 sa nazýva obdobím normalizácie. V roku 1977 bola podpísaná Charta 77, protestná listina umelcov z dôvodu porušovania ľudských práv.
Obdobie ČSFR (1990 – 1992)
Česko-Slovensko bolo od konca roka 1989 demokratická republika. Uskutočnili sa viaceré reformy obnovujúce demokraciu a ukončujúce komunizmus. Na druhej strane pretrvávali nezhody o budúcej podobe česko-slovenskej federácie; slovenská politická reprezentácia žiada pre Slovensko väčšiu mieru autonómie.
Slovo socialistická bolo v roku 1990 odstránené z názvov republík (Česká republika a Slovenská republika). Čoskoro nato bol prijatý ústavný zákon obsahujúci aj zmenu názvu celého štátu na ČSFR (pozri aj článok pomlčková vojna):
8. – 9. júna 1990 sa v krajine konali prvé slobodné voľby do Federálneho zhromaždenia, ČNR a SNR po vyše 40 rokoch.
Víťazi druhých slobodných volieb v júni 1992 (v Česku vyhráva ODS-KDS, na Slovensku HZDS) intenzívne rokovali o vzťahoch slovenských a českých orgánov. Nasledovali tieto udalosti:
Otto František Habsbursko-lotrinský
Otto František Jozef Habsburský (* 21. apríl 1865, Graz – † 1. november 1906, Viedeň), bol rakúsky arcivojvoda z habsbursko-lotrinskej dynastie, druhorodený syn arcivojvodu Karola Ľudovíta Habsbursko-lotrinského a jeho druhej manželky Márie Annunciaty Neapolsko-Sicílskej.
Životopis
No ľahkovážny Otto po úlohe hlavy rodu a štátu vôbec netúžil. Politika ho v podstate nezaujímala. Jeho bezstarostný život a milostné avantúry, ktoré vyhľadával a ktorými sa nijako zvlášť netajil, boli príčinou mnohých klebiet. Svoju manželku, saskú princeznú Máriu Jozefu nemiloval. Ich manželstvo bolo úplne formálne a po narodení druhého syna ju celkom opustil a žil samostatne a nezávisle. Páčilo sa mu, že bol označovaný za najkrajšieho jazdeckého dôstojníka armády „krásny Otto“. Jeho milostné vzťahy so ženami boli početné, väčšinou krátkodobé, ale i dlhšie a vášnivé.
V čase presadenia sobáša jeho brata Františka Ferdinanda so Žofiou Chotkovou došlo medzi oboma bratmi k odcudzeniu. V súkromí sobáš svojho brata s nerovnocennou grófkou bezzásadový Otto podporoval, no na verejnosti sa obával vystúpiť na jeho podporu. Typické pre neho bolo, že v čase najostrejšieho sporu radšej sa utiahol do Benátok a tam čakal na vyriešenie situácie. Očividne hral na obe strany, no pred autoritou cisára mal ozajstný rešpekt.
V dôsledku promiskuitných sexuálnych vzťahov sa Otto nakazil a ochorel na, v tej dobe ťažko liečiteľný, syfilis. Rozklad tkaniva mu postupne zasiahol celý organizmus. Kvôli tomu bol Otto v roku 1904 oslobodený od vojenskej služby; jeho menovanie generálnym inšpektorom jazdectva v roku 1905 bolo iba formálnou záležitosťou.
Zomrel vo Viedni, kde ho opatrovala jeho nevlastná matka Mária Terézia Braganza. Pochovaný je v kapucínskej krypte vo Viedni.
Rodinné pomery
Z manželstva s Máriou Jozefou Saskou (* 1867 - † 1944) pochádzali dvaja synovia:
Ségur
Ségur je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Aveyron, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 582 obyvateľov (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
NGC 5013
NGC 5013 je galaxia v súhvezdí Panna, ktorú objavil nemecký astronóm Albert Marth 30. apríla 1864.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 15,1.
Zoznam afrických dinosaurov
Zoznam rodových mien nelietavých dinosaurov, ktorých fosílie boli objavené na území Afriky.
Ján Sloboda
Ján Sloboda (* 5. máj 1913, Girard - † 3. jún 1986, Banská Bystrica) bol redaktor, osvetový pracovník, kultúrny pracovník, protifašistický bojovník.
Životopis
Študoval na Učiteľskom ústave v Lučenci, kde roku 1934 maturoval. Povolaním pedagóg, v roku 1944-1945 priamy účastník SNP. Veliteľ strážneho oddelenia Posádkového veliteľstva č. 1 v Banskej Bystrici (august 1944), po vypuknutí SNP veliteľ dôstojníckej policajnej hliadky v Banskej Bystrici. Prispieval článkami a veršami do povstaleckého periodika Bojovník, spolupracovník Slobodného slovenského vysielača v Banskej Bystrici. Inšpektor školstva a osvety na ONV a KNV v Banskej Bystrici, účastník 1. zjazdu umeleckých a vedeckých pracovníkov Slovenska v Banskej Bystrici (1945). Vedúci redaktor a zástupca šéfredaktora vydavateľstva Obzor v Bratislave. Recitátor, spevák, propagátor ľudovej slovesnosti. Zostavovateľ regionálnych populárnonáučných publikácií, príručiek, metodických listov, bibliografií. Autor budovateľských veršov, článkov o kultúrnej politike a osvetovej práci.
Ibn al-Arabí
Ibn al-Arabí môže byť:
Eusébius Ostrihomský
Blahoslavený Eusébius (* okolo 1200, Ostrihom – † 20. január 1270, Mlynky) bol uhorský rímskokatolícky kňaz a zakladateľ rádu pavlínov v Uhorsku.
Narodil sa v Ostrihome, sídle Ostrihomského arcibiskupstva a jednom z hlavných sídiel uhorských kráľov. Kronikári sa o jeho rodičoch nezmieňujú. Pravdepodobne pochádzal zo šľachtickej rodiny.
Škola založená svätým Štefanom v roku 1028 mu dala dôkladnú svetskú aj cirkevnú výchovu. Knižnice, knihy a Sväté písmo pútalo viac jeho pozornosť, ako detské hračky a nečinná zábava. Očividne obľuboval samotu, obklopený knihami, zahĺbený do svojich myšlienok. Vidiac usilovnosť a vedomosti mladého študenta ho vedúci ostrihomskej kapituly po úspešnom ukončení štúdia povýšil do funkcie kanoníka.
V roku 1246 sa Eusébius zriekol všetkého svojho majetku a so súhlasom ostrihomského arcibiskupa odchádzal do okolitých kopcov žiť životom pustovníka v jaskyni. Na podnet vízie, ktorá sa mu zjavila počas rozjímania, zjednocuje pustovníkov z okolitých hôr a pri dnešnej dedine Kesztölc - Klastrompuszta zakladá kláštor. Dodnes volajú toto miesto Klastrompuszta. Ruiny kláštora ostali čiastočne zachované. Za patróna a svoj príklad si zvolil sv.Pavla, prvého pustovníka. V roku 1308 pápež Klement V. potvrdil pre Rád pavlínov regulu sv. Augustína.
Umiera v ním založenom kláštore v roku 1270.
DJ Dado
DJ Dado (vlastným menom Flavio Daddato, * 6. január 1967, Miláno, Taliansko) je taliansky disc-jockey a hudobný producent s chorvátskymi koreňmi.
Preslávil sa svojou dance/techno verziou titulnej melódie amerického televízneho seriálu Akty X a cover verziou piesne Legend Of Babel Giorgia Morodera.
Božanov
Božanov je obec v Česku v okrese Náchod v Královohradeckom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 354 obyvateľov, z toho 189 mužov a 165 žien, pričom priemerný vek v obci bol 38,7 roka (muži 36,7 roka, ženy 41,0 roka).
3790 Raywilson
3790 Raywilson je planétka s priemerom 44 km, ktorú objavil K. Reinmuth 26. októbra 1937.
Chammes
Chammes je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Mayenne, v regióne Pays-de-la-Loire.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Lauterbourg (obec)
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Chammes
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Lauterbourg (obec)
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Čistiaci prostriedok
Čistiaci prostriedok alebo čistiaci prípravok je prípravok určený na čistenie. K tomu účelu je to teda akákoľvek mechanická pomôcka alebo chemická látka - detergent.
Fyzikálno-chemické prostriedky
Existuje niekoľko faktorov, ktoré určujú, aké zloženie by sa malo pre čistiaci prostriedok použiť. Je to najmä druh čisteného materiálu, použitý nástroj, odolnosť proti špine a typ tejto špiny. Napríklad všetky z nižšie uvedených prostriedkov sa používajú na čistenie skla. Škála prostriedkov použiteľných na tento jediný účel ukazuje dôležitosť kontexu pri výbere vhodného čistiaceho prostriedku:
Zloženie fyzikálno-chemických prostriedkov
Čistiace prostriedky, najmä tie, ktoré sa používajú spoločne s vodou, obsahujú rôzne látky, napríklad:
Muhjí ad-Dín ibn Arabí
Muhjí ad-Dín ibn Arabí (arabsky: مُحِي اَلدِّينْ اِبْنُ الْعَرَبِي; narodený 28. júla 1165-10. novembra 1240) alebo s celým menom Muhjí ad-Dín ibn Muhammad bin Ali bin Muhammad al-Arabi al-Hatimî et-Tâî, slavný islamský mysliteľ, mystik, spisovateľ a básnik. Je známy aj pod menom Šejhul Ekber.- doslova "Najväčší učiteľ";
Narodil sa v Španielsku, veľa cestoval po Blízkom Východe.
Známe sú jeho myšlienky o jednote existencie a náuka o dokonalom človeku. Bol neprávom obviňovaný z panteizmu a z kacírstva. Je autorom veľkého počtu spisov. Jedným z najprísnejších kritikov Ibn al-Arabi je učenec Ibn Tajmíja. Podľa Ibn Tajmíja je jednota existencie kufr, takže tí, ktorí sa zastávajú tejto myšlienky, sú neveriaci.
Príklady diel:
Ladislav Bielik
Životopis
Vyštudoval chemickú priemyslovku. S fotografovaním začal počas práce vo Virologickom ústave SAV. V roku 1965 nastúpil do športového týždenníka Štart a o rok neskôr sa stal fotoreportérom denníka Smena. V roku 1968 sa oženil s novinárkou Alicou Malou.
Vrcholom jeho tvorby sú fotografie z ulíc Bratislavy, ktoré urobil počas prvých dní intervencie štátov Varšavskej zmluvy, v auguste 1968. Fotografia „Muž s odhalenou hruďou pred okupačným tankom“ bola v roku 1968 zaradená do výstavnej kolekcie World Press Photo a často je prirovnávaná k fotografii Tank man. Neskôr túto snímku opakovane vyberali do renomovaných súborov najlepších fotografií 20. storočia. V roku 1971 odišiel zo Smeny do Štartu. Po roku 1975 musel, ako jedna z obetí normalizácie, aj z tejto redakcie odísť. Dôvodom boli práve fotografie z intervencie. Živil sa ako fotograf na voľnej nohe. Jeho fotografie sa sporadicky objavovali v časopisoch Štart, Život, Slovenka a denníku Smena. Zahynul v marci 1984 vo Vyšehradskych vrchoch medzi mestom Vyšehrad a obcou Svätý Václav počas 2. pretekov horských automobilov Duna-Kanyar pri výkone svojho povolania. náhľad|250px|Výstava o auguste 1968 na Šafárikovom námestí v Bratislave (v roku 2008) s prezentáciou fotografií Ladislava Bielika Fotografie Ladislava Bielika objavil jeho mladší syn Peter: "Všetky tieto fotografie, respektíve ich negatívy, som našiel v roku 1989, ako šestnásťročný, v starom ošúchanom kufri v pivnici v paneláku, v ktorom bývame. Domnievam sa, že ich tam ukryl otec, ktorý zrejme nechcel, aby ich niekto zničil alebo ich našli policajti. Stačilo naozaj len veľmi málo a celý tento vzácny dokument mohol byť navždy stratený. Kufor bol totiž značne napadnutý plesňou a negatívy samotné už tiež niesli stopy času. Dnes sú našťastie v dobrej opatere a na bezpečnejšom mieste."
Martalúzka
Martalúzka je prírodná rezervácia v správe štátnej ochrany prírody NAPANT.
Nachádza sa v katastrálnom území obcí Telgárt, Liptovská Teplička a Šumiac v okrese Brezno, okrese Poprad v Banskobystrickom kraji, Prešovskom kraji. Územie bolo vyhlásené v roku 1999 na rozlohe 154,82 ha. Ochranné pásmo nebolo určené.
Predmetom ochrany je: ''Zabezpečenie ochrany krajinársky hodnotného územia so skalným amfiteátrom a zachovalými živočíšnymi a rastlinnými spoločenstvami, kt. sa viažu na prirodzené les. spoločenstvá šiesteho a siedmeho vegetačného stupňa a subalpínske lúky.''
Milan Slobodník
Milan Slobodník (* 2. apríl 1932, Zvolen – † 28. apríl 1970, Bratislava) bol slovenský scenárista, pedagóg, brat Dušana Slobodníka.
Životopis
Študoval na gymnáziu v Banskej Bystrici, 1951 – 1954 na Pedagogickej fakulte UK v Bratislave. Učiteľ na stredných školách, neskôr redaktor Hlavnej redakcie vysielania pre deti a mládež Čs. televízie v Bratislave. Literárne činný od stredoškolských štúdií. Autor publicistických, vzdelávacích a zábavných relácií. Spolupracoval na tvorbe muzikálov, na textoch populárnych piesní. Autor televíznych poviedok a krátkych próz.
Ján Oravec (ekonóm)
PhDr. Ján Oravec CSc. (* 6. jún 1964, Senica) je slovenský ekonóm. Je poslancom Národnej rady Slovenskej republiky. V rokoch 2020 až 2022 bol štátnym tajomníkom na Ministerstve hospodárstva SR. V rokoch 2003 až 2020 bol prezidentom Združenia podnikateľov Slovenska. V rokoch 2004 až 2015 pôsobil ako člen Európskeho hospodárskeho a sociálneho výboru v Bruseli, v roku 2013 sa stal členom jeho predsedníctva.
Štúdiá a prvé roky praxe
V rokoch 1970 až 1978 chodil do základnej školy v Rozbehoch a v Cerovej, v rokoch 1978 až 1982 študoval Gymnázium v Senici. V roku 1987 absolvoval Filozofickú fakultu Univerzity Komenského v Bratislave. V rokoch 1993 až 1995 študoval na Southern Methodist University, Dallas, Texas, USA (bankový manažment). V roku 1994, v rámci austrálskeho programu pre strednú a východnú Európu, absolvoval desaťmesačný pobyt v austrálskom Melbourne a Sydney a študoval na Swinburne University of Technology v Melbourne (Business Administration). V roku 1996 získal v Ústave slovenskej a svetovej ekonomiky SAV v Bratislave titul kandidát vied.
Svoju profesionálnu kariéru začal na Ekonomickom ústave SAV, neskôr bol aktívny vo finančnom sektore. V roku 1990 sa zúčastnil jedného z prvých školení pre maklérov v strednej a východnej Európe, ktoré v Budapešti organizovali experti americkej burzy cenných papierov NYSE. Pôsobil ako finančný manažér investičných fondov, riaditeľ investičného bankovníctva v Devín banke, absolvoval stáže v Banc One, Dallas, Texas, USA and Westpac Bank, Sydney, Austrália.
Pôsobenie v exekutíve a v zákonodarnom zbore
V rokoch 1999 až 2002 pracoval ako generálny riaditeľ sekcie stratégie na Ministerstve hospodárstva SR. Počas tohoto obdobia bol predsedom a členom rôznych dozorných rád (okrem iného v SSE, a.s., Slovenskej záručnej a rozvojovej banke, Transpetrole, a.s., Slovenskej konsolidačnej, a.s.), bol predsedom správnej rady Národnej agentúry pre MSP a tiež podpredsedom Rady vlády pre vedu a techniku). Spolu s tímom svojich spolupracovníkov na Ministerstve hospodárstva vypracoval prvý vládny dokument, ktorý sa systematicky zaoberal zlepšovaním podnikateľského prostredia a inicioval celý rad návrhov na jeho zlepšenie, vrátane prvého návrhu na zásadné zjednodušenie daňového systému a zníženie daní z príjmov fyzických a právnických osôb v roku 2000. V rámci svojich kompetencií sa podieľal na vstupe SR do OECD a následne taktiež zastupoval SR v kľúčových ekonomických výboroch OECD v Paríži.
V roku 2020 kandidoval ako nestraník na kandidátke strany Sloboda a Solidarita v parlamentných voľbách. Bol zvolený za poslanca NRSR. Od marca 2020 do konca septembra 2022 pôsobil ako štátny tajomník na Ministerstve hospodárstva SR vo vládach Igora Matoviča a Eduarda Hegera. Od 1. októbra 2022 je opäť poslancom NR SR, kde pôsobí ako člen Výboru NR SR pre európske záležitosti.
Zastupovanie záujmov súkromného sektora
Od roku 2013 do roku marca 2020 bol prezidentom Združenia podnikateľov Slovenska a členom prezídia Republikovej únie zamestnávateľov. Od roku 2004 zastupoval slovenských zamestnávateľov v tripartitných rokovaniach a v Európskom hospodárskom a sociálnom výbore v Bruseli. Venoval sa tiež vlastnej poradenskej činnosti v oblasti makroekonomického poradenstva, vypracovávania analýz podmienok pre podnikanie, dopadov prijímanej legislatívy na podnikanie, strednodobých výhľadov, atď.
Publikuje popularizačné články a seriály, vystupuje v elektronických médiách, prednáša, zúčastňuje sa verejných diskusií. Objavili sa aj názory spochybňujúce dáta Svetovej banky, ktoré vo svojej argumentácii používa.
Žije v Bratislave, je ženatý, má dve deti.
Zavinenie (právo)
Zavinenie je vnútorný psychický vzťah človeka jednak k vlastnému protiprávnemu konaniu (porušeniu (ohrozeniu) právnej normy), jednak k výsledku tohto protiprávneho konania, ktorý má za následok trestnú alebo civilnú právnu zodpovednosť. Zavinenie môže byť:
Zavinenie a jeho vzťah k trestnému právu
Zo zavinenia vychádza subjektívna stránka skutkovej podstaty trestného činu, ktorá vyjadruje psychický vzťah páchateľa ku skutočnostiam charakterizujúcim trestný delikt. V trestnom práve platí zásada, že bez zavinenia niet trestného činu ani trestu. Zavinenie ako obligatórny znak skutkovej podstaty trestného činu sa musí vzťahovať na všetky podstatné okolnosti skutkovej podstaty trestného činu, musí byť dané v čase činu. Jeho forma a intenzita môže byť rôzna. Zavinenie je obligatórnou zložkou subjektívnej stránky trestného činu. Rozlišujú sa dve formy zavinenia: úmysel a nedbanlivosť.
Úmyselné zavinenie
Úmyselné zavinenie sa skladá z dvoch zložiek, a to zložky intelektuálnej a zložky vôľovej. Obidve tieto zložky musia zahŕňať jednak ohrozenie alebo porušenie záujmov chránených Trestným zákonom, teda objekt trestného činu a jednak spôsob spáchania trestného činu a ostatné náležitosti, predpokladané príslušným ustanovením Trestného zákona.
Zavinenie z nedbanlivosti
Nedbanlivostné zavinenie sa skladá len z intelektuálnej zložky, chýba tu vôľa naplniť znaky skutkovej podstaty trestného činu.
Fúzia
Fúzia môže byť: