cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tordesillaská zmluva
História
Pápež tým chcel zabrániť ozbrojenému stretu medzi vtedy vedúcimi katolíckymi námornými mocnosťami. Už Kalixt III. rozdelil v roku 1456 svet medzi Kastíliu a Portugalsko rovnobežkou vedúcou cez mys Bojador. Na toto delenie nadviazala pápežská bula Aeterni regis z roku 1481, ktorá prisúdila oblasť južne od Kanárskych ostrovov Portugalsku. Pápež Alexander VI. (Rodrigo Borgia) v bule Inter caetera (máj 1493) stanovil deliacu líniu vo vzdialenosti 100 leguas (asi 480 km) západne od Kapverd. Línia prebiehala severojužným smerom Atlantikom. Všetky územia západne od nej (Amerika) mali byť vlastníctvom Španielska, všetky územia na východ (Afrika, Ázia) mali pripadnúť Portugalsku. Proti tomu sa postavil portugalský kráľ Ján II. V nasledujúcich tvrdých rokovaniach, ktoré viedol astronóm, kartograf a námorník Duarte Pacheco Pereira, sa Portugalcom podarilo posunúť líniu na 370 španielskych leguas (asi 1770 km) západne od Kapverd. Nová hraničná línia umožnila Portugalcom kolonizovať časť Brazílie ležiacej na východ od nej. Existuje domnienka, že Portugalci už pri týchto rokovaniach o existencii Brazílie vedeli.
Zmluva bola podpísaná v Tordesillas 7. júna 1494 a už 2. júla ju ratifikovalo Španielsko, 5. septembra potom Portugalsko. Text zmluvy si strany vykladali podľa svojho. Sporným miestom bolo, kde leží referenčný bod, od ktorého je poloha línie určovaná. Či je na západe, alebo na východe Kapverdských ostrovov. Rozdiel robil 60 leguas (asi 290 km). Okrem toho španielska legua sa líšila od portugalskej a tá existovala ako stará a nová legua. Došlo tak napríklad k sporu o Molucké ostrovy.
Ostatné námorné mocnosti (Anglicko, Francúzsko, Holandsko) zmluvu z Tordesillas neuznali. Zmluva bola zrušená v roku 1750 dojednaním z Madridu.
Zdomácnenie
Udomácnenie (udomácňovanie) môže byť aj:
Skrotenie
Skrotenie (nedokonavý vid: krotenie) môže byť:
Beánia (súčasnosť)
Beánia (zriedkavo beánie, teda ako pomnožné podst. meno) je slávnosť (primárne spoločenská zábava), ktorou starší študenti vysokej školy či fakulty (v širšom zmysle aj strednej školy ) symbolicky prijímajú študentov zapísaných do prvého ročníka medzi seba.
Na Slovensku vznikli beánie na vysokých školách v 60. rokoch 20. storočia ako akási obnova tradície historických beánií (pozri beánia (stredovek)). V Nitre, Košiciach, Zvolene beánie zahŕňali aj sprievody s alegorickými vozmi. Miestami sa oživili aj viaceré cechové či stavovské obyčaje daného odboru pri prijímaní učňov, tovarišov a pod. (napr. skok cez kožu, oblievanie, vykonávanie rôznych fyzických a mentálnych skúšok, výber krstných rodičov z radov starších študentov vo funkcii tútorov). Najčastejšie máva dnes beánia charakter spoločenského večera spojeného s dobrou hudbou, kultúrnym programom a neformálnou zábavou. Niekedy beánia zahŕňa aj imatrikuláciu, teda slávnostné potvrdenie zápisu študentov zo strany školy.
Na stredných školách sa pre beániu (resp. jej obdobu) spojenú s imatrikuláciou často používa označenie imatrikulácie či imatrikulácia (ktoré má potom teda sčasti odlišný význam než na vysokej škole) a toto označenie mimochodom pre podobné akcie používajú aj niektoré základné školy.
Beánie existujú aj v Česku.
Stanislav Mjartan
Stanislav Mjartan (* 29. október 1931, Michelstetten, Rakúsko† 26. jún 1997, Bratislava) bol slovenský operný spevák (tenor) a pedagóg. Väčšinu života prežil v Bratislave s partnerkou Alžbetou Kubánkovou, s ktorou mal 1 dcéru.
Začiatky kariéry, štúdium
Vyrastal v baníckej obci Cigeľ (okres Prievidza) ako najstarší zo štyroch synov. Ako 18-ročný odišiel do Bratislavy s úmyslom študovať. Svoju záľubu – spev, chcel pretaviť do profesie. V rokoch 19571958 pôsobil vo Vojenskom umeleckom súbore. Následne úspešne urobil konkurz do SĽUK-u, kde účinkoval v období 19591961. Pracovať v umení bez vzdelania ho však neuspokojovalo, a tak ho vedenie SĽUK-u odporučilo na štúdiá do Prahy, neskôr prešiel na VŠMU v Bratislave. Štúdium operného a koncertného spevu (pedagógovia J. Strelec, J. Blaho, I. Godin) úspešne ukončil v roku 1966 absolventským predstavením v barytónovej úlohe Figara v Rossiniho Barbierovi zo Sevilly. V tom období spieval iba talentom, mladosťou hlasu. Neskôr sa zoznámil s ukrajinským emigrantom Ivanom Fiňkom, ktorý výborne ovládal pravú taliansku školu spevu, bel canto, vedecký základ umenia spevu. Fiňko našiel v Mjartanovi pravého oddaného žiaka, ktorý s vďakou a oduševnením túto školu prijal a stal sa jej absolútnym stúpencom.
Divadelné angažmán, pôsobenie na škole
V divadelnom angažmán vytváral hlavné postavy tenorového odboru. V období rokov 1961 až 1966 bol sólistom spevohry Novej scény v Bratislave. Tu stvárnil operetné postavy Gabriel von Eisenstein (Netopier, 1963), Vojvoda z Urbina (Noc v Benátkach, inscenácia z roku 1960), Barón Mirko Zeta (Veselá vdova, 1964). Neskôr v rokoch 1966 až 1969 účinkoval ako sólista opery Štátneho divadla v Košiciach, kde vystupoval v úlohách: Don José (Carmen, inscenácia z roku 1961), Don Carlos (Don Carlos, 1967), Lenský (Eugen Onegin, 1966), Edgard (Lucia z Lammermooru, 1968) a ďalšie. Hoci už počas svojho pôsobenia v profesionálnych divadlách spev aj vyučoval, neskôr sa rozhodol preniesť celé ťažisko svojej práce do pedagogickej oblasti a v období rokov 1969 až 1972 vyučoval na UPJŠ Košice, na Pedagogickej fakulte so sídlom v Prešove.
Výuka spevu a iné aktivity
Od roku 1972 až do svojho úmrtia v roku 1997 pôsobil v slobodnom povolaní, predovšetkým ako hlasový pedagóg. Venoval sa praktickej i teoretickej výuke spevu. Metódou bel canta sa snažil presadiť štýl a zvukový ideál klasického spevu. Pre Československý rozhlas vydavateľstvo Opus nahrával operné árie a piesne. Príležitostne pohostinsky vystupoval na operných scénach v Česku a na Slovensku. Hosťoval tiež v zahraničí. Najmä v Nemecku (vtedajšia Nemecká demokratická republika), Rumunsku a Rakúsku. Pedagogicky viedol popredných sólistov opery Slovenského národného divadla, Štátnej opery v Banskej Bystrici a DJGT. Bol autorom mnohých teoretických úvah v odborných časopisoch. Jeho cieľom bolo priblížiť hlasovú kultúru a spevácke umenie bel canta širokému spektru čitateľov a poslucháčov. Vo svojich článkoch v spoločenských a populárnych periodikách, ako aj v reláciách ktoré zostavil pre Československý rozhlas (O umeleckom speve, Modlitba v opere, K výročiu založenia SND, Liečivá sila spevu a iné) objasňoval princípy fungovania ľudského hlasu ako nástroja, ktorého skutočné kvality a krása sa prejavia až po správnom vyškolení. Poukazoval na rozdiely v kvalite a trvácnosti medzi hlasom prírodným a školeným.
Medzi jeho žiakov patrili Marta Nitranová, Mária Murgašová, Boris Šimanovský, Pavol Mauréry, Anna Starostová, Michal Lehotský.
Mithridates
Mithridates môže byť:
Kinekus
náhľad|Distribučné stredisko spoločnosti Kinekus v Žiline
Kinekus je veľkoobchodná a maloobchodná spoločnosť, podnikajúca najmä so sortimentom domácich potrieb a sortimentu pre záhradu a domácnosť.
História
Kinekus založil Štefan Súkeník v roku 1991 ako výrobnú firmu. Táto činnosť nebola rentabilná, preto svoju podnikateľskú snahu po roku preorientoval na obchod. Prvý supermarket (v terminológii firmy “čaromarket”) otvoril Kinekus v roku 2001 v Žiline. Spoločnosť zakladá svoju filozofiu na kvalite a uprednostňuje kontinuitný rast pred skokovým. Za 24 rokov existencie vykázala rast počas 23 rokov.
Hlavná oblasť činnosti
V súčasnosti je Kinekus jedinou slovenskou firmou, ktorá svojím sortimentom, počtom predajní a celkovým konceptom dokáže konkurovať zahraničným hobbymarketom. Činnosť spoločnosti sa skladá z veľkoobchodu ale aj maloobchodu. Veľkoobchodným sortimentom o objeme 12 000 položiek zásobuje v súčasnosti 1 500 obchodov. Zároveň Kinekus prevádzkuje vlastné supermarkety v Žiline, Ružomberku, Trenčíne a Bratislave.
Ďalšie služby
Pri supermarketoch v Žiline a Ružomberku prevádzkuje Kinekus aj čerpacie stanice, kde predáva pohonné hmoty od spoločnosti Slovnaft a poskytuje ďalšie základné služby motoristom.
Fisograf
25. mája 1909 bolo založené v kaviarni New York v Budapešti „Krajinské združenie uhorských kinematografistov“. Združenie v tom čase zoskupovalo 67 členov. Medzi členov patril aj Raimund Riba. V roku 1911 sa stal Raimund Riba členom tzv. vidieckeho výboru Krajinského združenia uhorských kinematografistov. V období prvej svetovej vojny bolo v rámci Bratislavy prevádzkovaných 6 kín. Kino Fisograf bolo prevádzkované až do začiatku 30. rokov 20. storočia. Majitelia kina sú pochovaní na Ondrejskom cintoríne v Bratislave.
Poradie vzniku 4 najstarších kín v Bratislave: Electro Bioscop, Fisograf, Fidelio, Apollo-Bio.
Terinka
Terinka môže byť:
Beánia (stredovek)
Beánia (iné názvy: depozícia, beánie [čiže pomnožné podst. m.] ) bol v 14. (15.) až 18. storočí v Európe (často krutý alebo posmešný) obrad, obyčajne na nádvorí internátu alebo univerzity, za účasti najmä starších študentov a niektorých predstaviteľov školy, ktorým sa prvoročiaci prijímali medzi študentov a prestali byť považovaní za „zvieratá“, a po ktorom obyčajne nasledovala oficiálna imatrikulácia a hostina.
Etymológia
Slovo beánia pochádza z stredovekého latinského slova beania, ktoré je odvodené od slova beanus (=študent nováčik [v stredoveku]; po slovensky: beán). Slovo beanus vzniklo asi latinizáciou francúzskeho slova bec-jaune/béjaune (=[akýkoľvek] zelenáč, nováčik; doslova: žltý zobák). Podľa iného názoru je slovo beanus latinizovaný tvar onomatopoického slova bé ironizujúceho znalosti novoprijatého študenta. V stredoveku sa ako "výklad" uvádzalo, že slovo beanus vraj pochádza z prvých písmen vety  Beanus est animal nesciens vitam studiosorum (doslova: Beanus je zviera nepoznajúce život študentov).
Charakteristika
Latinské názvy obradu boli: depositio cornuum (doslova: odkladanie rohov), depositio, depositio beanorum, beania a v Prahe aj examen patientiae. Nový študent univerzity sa (do 16. storočia) volal beanus (beán - pozri vyššie), ale existovalo preňho ešte veľa iných názvov (ktoré obyčajne mali niečo do činenia so zvieratami alebo divokosťou). Depozícia pochádza zrejme pôvodne z Parížskej univerzity, od 15. storočia je doložená ako oficiálny akt aj v strednej Európe (v Nemecku). V strednej Európe spočiatku išlo najmä o rituál prijímania študenta do internátu (lat. bursa); zasväcovacie rituály na internátoch sú v Nemecku doložené od 14. storočia. Čoskoro sa však zmenil na rituál prijímania priamo medzi študentov univerzity, zúčastňovali sa ňom aj predstavitelia univerzity, často bezprostredne predchádzal imatrikulácii a často nadobudol aj úplne oficiálny charakter (dotyčný dostal aj osvedčenie o depozícii, ktoré bolo neskôr pri rôznych príležitostiach potrebné predložiť). Po depozícii (a imatrikulácii) nasledovala hostina (lat. convivium), ktorú musel zaplatiť beán. V 17.-18. storočí sa depozícia zmenila na frašku a zahŕňala rôzne excesy (napr. beán musel požiť pilulky zo zvieracích exkrementov a špiny), preto bola postupne zrušená a zakázaná (v Prahe už v 16. storočí).
Depozícia bola iniciačný a zasväcovací rituál a symbolický akt očisty, ktorým sa nováčikovia prijímali na internáty resp. neskôr na samotné univerzity a súčasne sa v prenesenom význame prijímali aj medzi ľudí, ktorí už nie sú zvieratami (a sú teda vzdelaní a pod.). Konala sa obyčajne na nádvorí internátu alebo univerzity. Nováčik sa pred depozíciou považoval za nevzdelané a nevychované zviera z poľa ( ). Počas depozície musel preto nosiť masku so zvieracími rohmi, klami (prípadne dlhými ušami), ktoré mu obradne, posmešne a často krutým spôsobom, pomocou rôznych obrovských nástrojov, odstránili a spravili tak z neho človeka. Toto odkladanie robil tzv. depositor ("odkladač"), ktorým býval najčastejšie spočiatku rektor internátu, neskôr dekan artistickej fakulty a ešte neskôr pedel školy. Okrem toho sa počas depozície vykonávala symbolická očista (napr. bola z beána zmazaná brada, ktorú mu predtým namaľovali). Na konci rituálu depositor beánov vyskúšal, predniesol reč a potom beánom nasypal do úst soľ a na hlavu im nalial víno, čím ich vyhlásil za študentov.
Po depozícii boli študenti ešte asi rok až rok a pol v postavení podradných študentov (latinské názvy: innocentes, imperfecti, neovisti, iuniores, quasimodogeniti, clientes; nemecký názov: Pennäle ), ktorých mohli starší študenti tyranizovať.
Zdroje kapitoly:
Nexus 9
náhľad|Nexus 9
Nexus 9 (kódové označenie Volantis alebo Flounder) je tablet, ktorá vyrábala spoločnosť Google s HTC, na ktorom beží operačný systém Android. Je to štvrtý tablet v sérii Nexus. Je dostupný v dvoch verziách úložiska, 16 GB a 32 GB. Bol uvedený s operačným systémom Android 5.0 Lollipop.
Uvedený bol 15. októbra 2014. Obsahuje 8,9 palcový IPS LCD displej s rozlíšením 1536x2048 s Gorilla Glass 3. Poháňa ho procesor NVIDIA Tegra K1 a má 2 GB RAM.
Zavlečenie
Zavlečenie (zavliekanie) alebo odvlečenie (odvliekanie) môže byť :
Zavlečenie (zavliekanie) môže byť aj:
Archaeobiota
Archaeobiota môžu byť:
Jiří Drahoš
Jiří Drahoš (* 20. február 1949, Český Těšín) je český vedec, fyzikálny chemik, univerzitný profesor a kandidát na úrad prezidenta Českej republiky v roku 2018.
Životopis
Detstvo prežil v Jablunkove v Sliezsku, kde v roku 1967 maturoval na strednej všeobecnovzdelávacej škole. O päť rokov neskôr vyštudoval fyzikálnu chémiu na Vysokej škole chemicko-technologickej v Prahe a následne nastúpil do Ústavu chemických procesov Česko-slovenskej akadémie vied. V odbore chemické inžinierstvo sa habilitoval v roku 1994 a deväť rokov potom bol menovaný profesorom. V období 2009 až 2017 zastával funkciu predsedu Akadémie vied Českej republiky.
V októbri 2012 mu prezident Českej republiky Václav Klaus udelil Medailu za zásluhy o štát v oblasti vedy. Čestné doktoráty obdržal od Slovenskej technickej univerzity a Univerzity v Kóbe.
Kandidatúra na prezidenta Českej republiky
Prezentuje sa hlavne ako osobnosť s ambíciou spájať spoločnosť, konať v duchu ústavy a pozdvihovať českú vedu a vzdelávanie. Medzi Drahošove hlavné vízie patrí aktívna úloha Česka v rámci Európskej únie, jej ukotvenie na Západe, zodpovedný prístup ku krajine a životnému prostrediu, podpora ľudskej vynaliezavosti a tvorivosti ako jediného „obnoviteľného zdroja“ českého bohatstva.
V prvom kole volieb sa umiestnil na druhom mieste so ziskom 1 369 601 hlasov (26,6 %). Spolu s Milošom Zemanom, od ktorého ho delil rozdiel 615 946 hlasov, postúpil do druhého kola. V druhom kole získal 48,63% hlasov, za prezidenta bol zvolený Miloš Zeman.
Osobný život
Je ženatý, s manželkou Evou (* 1951), s ktorou sa zoznámil počas štúdia v Prahe, majú dve dcéry – Radku (* 1979) a Lenku (* 1981). Eva Drahošová pracovala ako knihovníčka, naposledy v knižnici Výzkumného ústavu vodohospodářského T.G. Masaryka. V čase vyhlásenia prezidentskej kandidatúry svojho manžela bola už sedem rokov na dôchodku.
Guaraníovia
náhľad|Rodina Guaraníov, Brazília náhľad|Šaman (Guaraní, Brazília) náhľad|Tekoá Jataí'ty ([[Rio Grande do Sul, Brazília)]] Guaraníovia (iné názvy: Guaraní, Guarani , Guaraníjovia , Guaraníjčania , Guaránovia , Guaranovia , Guaraníjci ) je etnická skupina juhoamerických indiánov v oblasti Gran Chaco na rozhraní Argentíny, Paraguaja, Brazílie a Uruguaja. Jazykovo i kultúrne sú blízki kmeňom Tupí a Tupinamba, žijúcim severnejšie v oblasti Amazónie. Hovoria jazykom guaraníjčina, ktorý je napriek silnej konkurencii španielčiny stále druhým úradným jazykom Paraguaja, kde ním okrem Guaraníov hovorí aj veľa mesticov.
Mytológia a náboženstvo
Pôvodné náboženstvo Guaraníov bolo animistické, od 16. storočia však boli vystavení intenzívnej katolíckej misii zo strany jezuitov. Pôvodné predstavy si však čiastočne udržali. Najvyšším božstvom bol stvoriteľ Ňamandú, ktorý na začiatku oživil sám seba. Jeho prvým dielom bola reč, ktorej tvorivá moc mu umožnila vytvoriť ďalšie božstvá, a prvotne dokonalý svet. S pomocou reči vytvoril ducha Slnka a ohňa Karaí, ducha mrakov, tieňa a dymu Jakairá, ducha vody a dažďa Tupá a ženského ducha noci a Mesiaca Arasy. Nakoniec stvoril zo zmesi hliny, vtáčej krvi, rastlinných štiav a rozdrvenej stonožky prvý ľudský pár. Keď boli ľudia stvorení, objavil sa na svete duch dobra Angatupyry a duch zla Taú. Ľudia si vybrali ducha zla, previnili sa incestom a ďalšími zločinmi, preto ich stvoriteľ Ňamandú potrestal potopou a sám odišiel do vzdialenej krajiny bez zla. Od tej doby sa už neprejavuje a jeho božskú úlohu prevzal vládca dažďa Tupá.
Ďalší mýtus rozpráva o ľudskej žene Kerane, ktorá bola unesená duchom zla Taú a porodila mu sedem detí, z ktorých sa však kliatbou mesačnej bohyne Arasy stali monštrá, ale zároveň mocní duchovia:
Amália Nasavsko-dietzská
Životopis
Narodila sa ako jediná dcéra Jána Viliama Frisa a Márie Lujzy Hesensko-kasselskej. Vyrastala vo Frízsku a sama hovorila západofríštinou.
Po svadbe s Fridrichom Bádensko-durlašským v roku 1727 sa odsťahovala do Durlachu. Počas svojich tehotenstiev tyranizovala svoje služobníctvo a kvôli jej mnohým záchvatom hnevu sa na durlašskom dvore šírili zvesti, že je duševne chorá. Manžel Fridrich zomrel 26. marca 1732, krátko po narodení ich druhého dieťaťa. Ďalším dôkazom jej údajnej duševnej choroby bola skutočnosť, že pri pohľade na manželovu mŕtvolu neplakala.
Jej svokor, markgróf Karol Viliam Bádensko-durlašský, nechcel, aby mala vplyv na nového korunného princa Karola Friedricha. Matka a syn žili v na zámku Karlsburg, avšak oddelene. Po zvyšok života žila v samostatnom byte na zámku, chránená pred okolitým svetom. Jej dvaja synovia boli zverení do starostlivosti jej svokry, Magdalény Vilhelmíny Württemberskej.
Manželstvo a potomkovia
S manželom mala dvoch synov:
Eutelidas z Argosu
Eutelidas bol grécky sochár z rozhrania 6. a 5. storočia pred Kr. Sochár Eutelidas, pôvodom z Argosu, pôsobil zrejme na konci 6. a na začiatku 5. storočia pred Kr. Podľa gréckeho cestovateľa Pausania bol so svojim rodákom Chrysothemidom autorom sôch olympijských víťazov Damareta a Theopompa, umiestnených na posvätnej pôde Olympie. Pausanias o tom zaznamenal: „''Hérajský Damaretos, jeho syn a vnuk získali v Olympii každý po dvoch víťazstvách, Damaretos počas šesťdesiatej piatej olympiády (520 pred Kr.), keď bol na hrách beh ťažkoodencov zavedený, a tak isto na nasledujúcej (516 pred Kr.). Zhotovili mu sochu so štítom dnešnej podoby, na hlave má prilbu a na nohách holenice. Časom ich pri behu Éliďania a ostatní Gréci odstránili. Theopompos, syn Damaretov, zvíťazil v päťboji a jeho syn, druhý Theopompos, v zápasení. Tvorcu sochy zápasiaceho sa Theopompa nepoznáme, sochy jeho otca a deda označuje nápis za diela Argoských umelcov, menom Eutelidas a Chrysothemis. Nie je jasné, u koho sa vyučili, nápis totiž hlása toto: Argoská sochárska škola sa pri tvorbe atlétov vyznačovala elegantnou triezvosťou a čistým opracovaním ich tvarov.
Chrysothemis z Argosu
Chrysothemis bol grécky sochár na prelome 6. a 5. storočia pred Kr. Sochár Chrysothemis pochádzal z Argosu. Činný bol zrejme na konci 6. a na začiatku 5. storočia pred Kr. Podľa gréckeho cestovateľa Pausania so svojim rodákom Eutelidom zhotovil sochy olympijských víťazov Damareta a Theopompa, ktoré stáli na posvätnej pôde v Olympii. Pausanias o tom zaznamenal: „''Hérajský Damaretos, jeho syn a vnuk získali v Olympii každý po dvoch víťazstvách, Damaretos počas šesťdesiatej piatej olympiády (520 pred Kr.), keď bol na hrách beh ťažkoodencov zavedený, a tak isto na nasledujúcej (516 pred Kr.). Zhotovili mu sochu so štítom dnešnej podoby, na hlave má prilbu a na nohách holenice. Časom ich pri behu Éliďania a ostatní Gréci odstránili. Theopompos, syn Damaretov, zvíťazil v päťboji a jeho syn, druhý Theopompos, v zápasení. Tvorcu sochy zápasiaceho sa Theopompa nepoznáme, sochy jeho otca a deda označuje nápis za diela Argoských umelcov, menom Eutelidas a Chrysothemis. Nie je jasné, u koho sa vyučili, nápis totiž hlása toto: Argoská sochárska škola sa pri tvorbe atlétov vyznačovala elegantnou triezvosťou a čistým opracovaním ich tvarov.
Karl Habsburg
Karl Habsburg alebo Karol Habsburský (nemecký krátky tvar: Karl Habsburg-Lothringen alebo Karl Habsburg alebo [tvar zákonom zakázaný v Rakúsku:] Karl von Habsburg, dlhý tvar: Karl Thomas Robert Maria Franziskus Georg Bahnam Habsburg-Lothringen; panovníckym menom známy ako arcivojvoda Karol Rakúsky, * 11. január 1961, Starnberg, Nemecko) je príslušník bývalej vládnucej habsbursko-lotrinskej dynastie, bývalý rakúsky politik za Ľudovú stranu Rakúska (Österreichische Volkspartei / ÖVP) a od roku 1984 tiež agronóm a lesník.
Biografia
Narodil sa ako prvorodený syn bývalého rakúskeho, českého a uhorského korunného princa Otta a Reginy Sasko-Meiningenskej a ako vnuk posledného rakúskeho cisára, uhorského a českého kráľa Karola I. Bol pokrstený ako arcivojvoda Karol Rakúsky. Karl dokončil základnú školu v Pöckingu a potom jazykovú strednú školu v Tutzingu oboch verejných školách. V roku 1982 začal študovať právo na Salzburskej univerzite. V akademickom roku 1984/85 ukončil rok zahraničného štúdia na Michiganskej štátnej univerzite, kde študoval právnu filozofiu. Od roku 1986 je predsedom Paneurópskeho hnutia Rakúska. Okrem toho je zakladateľom a predsedom Paneurópskeho spolku Alpen-Adria. Je tiež najvyšším predstaviteľom Akademického krajinského spolku rakúskych katolíkov (KÖL) a ďalších organizácii. Popri svojej činnosti ako blízky spolupracovník salzburského krajského predsedu Haslauera bol v rokoch 1996 až 1999, po veľmi úspešnej predvolebnej kampani, poslancom Európskeho parlamentu za Rakúskou ľudovou stranu (ÖVP), kde sa zasadil najmä za práva menšín. Jeho politická kariéra skončila v súvislosti s tzv. „Darcovským World Vision škandálom“. Jednalo sa o prevod darovaných prostriedkov z World Vision na Paneurópske hnutie, vtedajším generálnym tajomníkom rakúskej pobočky Paneurópskej únie, Wolfgangom Kronesom. Ten bol následne odsúdený. Karl bol v tejto súvislosti obvinený niektorými novinármi z nedostatočného dohľadu nad svojím generálnym tajomníkom. Príjmy má ako mediálny podnikateľ v Holandsku, na Ukrajine, v Bulharsku a Rakúsku. Od roku 2002 je generálnym riaditeľom Organizácie nezastúpených štátov a národov (UNPO). Karl von Habsburg je od 1. januára 2007 súčasná Hlava Habsbursko-lotrinského rodu (pretendent trónu).
Súkromný život
Od roku 1981 žil v Salzburgu a v 90. rokoch 20. storočia sa presťahoval do mestečka Anif v Rakúsku v spolkovej krajine Salzbursko, v okrese Salzburg-okolie, kde žije 4 013 obyvateľov (31. 3. 2009). Býva vo vile „Casa Austria“ (predtým Villa Swoboda). Dňa 31. januára 1993 sa v Mariazelli oženil s Francescou Thyssen-Bornemiszovou (* 7. júna 1958 Lausanne), dcérou Hansa Heinricha Thyssen-Bornemisza de Kászon, s ktorou majú tri deti: V roku 2013 bol Karol so svojimi dcérami hosťom pravidelnej akcie s názvom „Audiencia u cisára Karola I.“ ktorá sa každoročne organizuje na zámku v Brandýse nad Labem.
Na Slovensku
V máji 2012 odovzdal v Bratislave ocenenia dvom novinárom z periodík, vychádzajúcich v jazykoch národnostných menšín.
V októbri 2013 sa v Bratislave zúčastnil otvorenia výstavy Od Jastrabieho hradu po zjednotenú Európu (Habsburských 1000 rokov v hlavnom prúde) na Paneurópskej vysokej škole.
V septembri 2022 sa v bratislavskom Starom Meste zúčastnil slávnostného otvorenia Aleje Márie Terézie pred budovou Základnej školy Matky Alexie na Palackého ulici. Zástupcovia zriaďovateľa ZŠ Matky Alexie iniciovali petíciu za premenovanie Palackého ulice 1 na Námestie Márie Terézie, čomu však mestské zastupiteľstvo nevyhovelo. Starostka Starého Mesta Zuzana Aufrichtová sa následne rozhodla petícii čiastočne vyhovieť pomenovaním časti verejného priestoru po Márii Terézii. Namiesto Námestia Márie Terézie tak v lokalite vznikla Alej Márie Terézie.
Tituly
Vo svojej vlasti nemá uznaný žiadny platný šľachtický či panovnícky titul, pretože tie boli v Rakúsku zrušené tzv. Habsburským zákonom, a tak tu môže užívať iba svoje občianske meno Karl Habsburg, alebo Karl Habsburg-Lothringen. Z titulu Hlavy Habsbursko-lotrinskej dynastie je Karl veľmajstrom viacerých, pôvodne Rakúsko-Uhorských radov, ktoré sa po zrušení monarchie (1918) stali dynastickými. V roku 2011 ho pápež Benedikt XVI. Vo verejných vyhláseniach opakovane oslovil ako „Vaša Kráľovská Výsosť, arcivojvoda Karol Rakúsky“. Takisto viedenským arcibiskupom, kardinálom Christophom Schönbornom a pápežským nunciom v Rakúsku je tiež nazývaný arcivojvodom. Zo strany monarchistov je označovaný ako ''„Karl II. Rakúsky“, „Károly V. Uhorský“, alebo „Karel IV. Český“''.
Oslovenie
Karl má nárok na oslovenie a titul: „Jeho Cisárska a Kráľovská Výsosť, arcivojvoda Karl Rakúsky“.
Chorobopis
Chorobopis je záznam o diagnóze, priebehu a liečbe choroby a s tým súvisiacim zdravotným stavom konkrétneho pacienta  vyhotovený nemocnicou. Obsahuje osobné údaje pacienta, anamnézu, výsledok objektívneho vyšetrenia pri prijatí (objektívny nález), diagnózu a počas pobytu v nemocnici (hospitalizácie) je doplnený dekurzmi (dennými záznamami o zdravotnom stave pacienta) a výsledkami ďalších prípadných vyšetrení (napr. laboratórnymi nálezmi). Na základe chorobopisu sa pri prepustení pacienta z nemocničnej starostlivosti vyhotovuje prepúšťacia správa a chorobopis sa následne archivuje, resp. vyjme z príručnej registratúry a uloží v registratúrnom stredisku nemocnice.
Ivan Pietor
JUDr. Ivan Pietor (* 29. júl 1904, Turčiansky Svätý Martin† 6. jún 1977, Trenčín ) bol slovenský právnik a politik. Pôvodným povolaním bol advokát. Aktívne sa zúčastnil Slovenského národného povstania. Pôsobil ako povereník pravosúdia (spravodlivosti), neskôr bol taktiež česko-slovenským ministrom vnútorného obchodu a následne dopravy. Bol poslancom Slovenskej národnej rady, dočasného Národného zhromaždenia a Ústavodarného Národného zhromaždenia.
Životopis
Narodil sa v Turčianskom Svätom Martine (v súčasnosti už Martin). Pochádzal z významnej rodiny. Jeho starý otec Ambro Pietor bol novinár, politik, národnokuktúrny pracovník a spoluzakladateľ Národných novin. Jeho otec Miloš Pietor st. bol divadelníkom a redaktorom novín Národný hlásnik. Jeho sestrou bola známa herečka Naďa Hejná. Jeho syn bol známy slovenský režisér Miloš Pietor ml., vnuk Miloš Pietor najml. je scénograf a architekt a pravnučka je moderátorka Mária Pietrová.
V roku 1926 absolvoval štúdium práva na Právnickej fakulte Karlovej univerzity. Už počas štúdii sa začal angažovať. Bol členom akademického spolku Detvan a Ústredného zväzu česko-slovenského študentstva. V roku 1927 získal titul doktor práv (JUDr.). Po skočení štúdia sa stal kandidátom advokácie. Od roku 1930 začal pôsobiť ako advokát v Bratislave. Advokátom bol do roku 1945. Počas existencie Slovenského štátu sa podieľal na odbojových aktivitách a pomáhal Židom. Stal sa blízkym spolupracovníkom Vavra Šrobára. Ako člen ilegálneho odboja sa podieľal na prípravách Slovenského národného povstania. Tu aktívne organizoval rozdeľovanie vojakov a zaraďovanie zahraničných odbojárov do povstania. Následne sa stal poslancom povstaleckej Slovenskej národnej rady. Od 1. septembra 1944 bol členom úplne prvého Zboru povereníkov. Tu sa stal povereníkom pravosúdia, teda spravodlivosti, pričom túto funkciu vykonával spoločne s komunistom Jozefom Šoltészom. Na tomto poste však bol iba 5 dní, následne pôsobil do 23. októbra 1944 ako zástupca povereníka spravodlivosti, ktorým zostal už iba Jozef Šoltész. Po potlačení povstania sa musel skrývať, pôsobil tiež ako člen partizánskej skupiny. Od 21. februára 1945 začal pôsobiť ako zástupca povereníka pre veci vnútorné Gustáva Husáka. Bol poslancom dočasného Národného zhromaždenia a Ústavodarného Národného zhromaždenia. Pôvodne bol členom Demokratickej strany. Bol súčasťou jej vedenia a patril ku katolíckemu krídlu strany. Napriek svojmu negatívnemu postoju ku komunizmu presadzoval miernejší prístup ku KSS (KSČ). Z tohto dôvodu bol z Demokratickej strany vo februári 1948 vylúčený. Neskôr sa stal členom Strany slovenskej obrody.
4. apríla 1945 sa stal súčasťou prvej slobodnej česko-slovenskej vlády Zdeňka Fierlingera, kde pôsobil ako minister vnútorného obchodu. Na tomto poste pokračoval bez prerušenia od 6. novembra 1945 aj v druhej vláde Zdeňka Fierlingera. 2. júla 1946 bol vymenovaný za ministra dopravy v prvej vláde Klementa Gottwalda. V roku 1947 patril medzi ministrov, ktorí hlasovali za udelenie milosti bývalému prezidentovi Slovenského štátu Jozefovi Tisovi. Patril medzi ministrov, ktorí podali 20. februára 1948 demisiu. Po komunistickom prevrate odišiel z politického života. Začal pracovať vo výrobe v bratislavských Kovorobných a strojárenských závodov. Potom začal pracovať ako podnikový právnik. Napriek tomu sa stal terčom nového komunistického režimu. V roku 1952 mu bol v rámci Akcie B znárodnený všetok majetok. Bol prinútený sa vysťahovať do obce Žikava pri Zlatých Moravciach. Od tejto doby pracoval ako robotník v tehelni v Zlatých Moravciach. Neskôr v roku 1955 mu bolo umožnené žiť v Trenčíne. V Trenčíne pracoval ako podnikový právnik v podniku Odevné závody.
Ústav pamäti národa eviduje pod údajmi ''Ivan Pietor, nar. 29.7.1904'' dva záznamy. Pod registračným číslom 2021 sa nachádza osoba bez krycieho mena, ktorá je evidovaná v kategórii osobný zväzok. Pod kategóriou osobný zväzok sú podľa Ústavu pamäti národa osoby, ktoré na základe preverených poznatkov vykonávali nepriateľskú protištátnu činnosť, alebo boli z takej činnosti podozrivé. Pod registračným číslom 6923 sa nachádza osoba bez krycieho mena, ktorá je evidovaná v kategórii vecný operatívny zväzok. Vecný operatívny zväzok podľa Ústavu pamäti národa bol zavedený na spáchaný trestný čin, ak nebol zistený páchateľ. Slúžil k zhromažďovaniu dôkazov získaných neoficiálnou cestou jednotlivými zložkami ŠtB.
Invázia
Invázia môže byť:
Dolina Gąsienicowa
Dolina Gąsienicowa nazývaná aj Dolina Gąsienicowych Stawów (doslova Gasienicova dolina,, ) je hornou časťou Doliny Suchej Wody Gąsienicowej v poľských Vysokých Tatrách. Oddeľuje Západné Tatry od Vysokých Tatier.
Poloha
Dolinu delí na dve časti Grań Kościelców (Hrebeň Kościelców), ktorý sa od Zawratowej Turnie tiahne na sever cez Kościelec a Mały Kościelec. Na východnej strane je Dolina Czarna Gąsienicowa a na západnej strane Dolina Zielona Gąsienicowa. Dolina Zielona Gąsienicowa má jedno odvetvie Dolinu Suchu Stawiańsku, nazývanú tiež Kotłom Kasprowým alebo Kotłom Gąsienicowým.
Nad dolinou sa vypínajú štíty:
Približne pri dotyku dvoch častí doliny, na jej západnom úpätí a nad hranicou lesa, vo výške asi leží Hala Gąsienicowa. Okrem iných chát je v Doline Czarnej Gąsienicowej Schronisko PTTK Murowaniec.
V juhozápadnom odvetví doliny, nazývanej tiež Dolina Zielona Gąsienicowa, sú takmer všetky plesá Doliny Suchej Wody (tzv. Gąsienicowe Stawy).
V juhovýchodnom odvetví doliny nazvanom Doliną Czarną Gąsienicową, sa nachádzajú dve plesá: Czarny Staw Gąsienicowy, (najväčší v celej doline ) a Zmarzły Staw Gąsienicowy.
Turistika
Turisti, lyžiari a horolezci ju objavili na začiatku 19. storočia. V doline bola v rokoch 19211925 vybudovaná chata Schronisko PTTK Murowaniec. Počas rokov 19211923 postavili k chate cestu, ktorú nesmeli používať autá. V doline sú budovy slúžiace horským záchranárom, meteorologickej službe, strážcom národného parku. Dolina je z pohľadu cestovného ruchu najintenzívnejšie využívanou dolinou.
Turistické chodníky
Chata Schronisko Murowaniec v Dolinie Gąsienicowej je centrom mnohých turistických trás:
Viliam IV. Oranžský
náhľad|Viliam IV. s manželkou Annou Hannoverskou a deťmi Karolínou a Viliamom '''Viliam IV. Oranžský''', * 1. september 1711, Leeuwarden, Holandsko† 22. október 1751, Haag) bol oranžský princ a prvý dedičný miestodržiteľ republiky Spojených provincií holandských.
Živitopis
Bol druhým dieťaťom a jediným synom Jána Viliama Frisa, princa oranžsko-nasavského (hlavy frízskej línie dynastie Oranžsko-nasavskej) a jeho manželky Márie Lujzy Hessensko-kasselskej. Narodil sa ako pohrobok šesť týždňov po smrti svojho otca, po ktorom zdedil úrad miestodržiteľa Frízska a miestodržiteľa Groningenu (obe pod regentsvom svojej matky do roku 1731) a v roku 1722 bol zvolený takisto miestodržiteľom provincie Geldern.
V roku 1733 sa stal rytierom Podväzkového rádu. V roku 1739 zdedil územia patriace formálne línii Nassau-Dillenburg, v roku 1743 zdedil aj územie línie Nassau-Siegen.
V apríli 1747 vpadla do Flámska francúzska armáda. S cieľom potlačiť vnútorné konflikty medzi rôznymi frakciami bol Viliam menovaný dedičným generálnym miestodržiteľom všetkých siedmich Zjednotených provincií (ako v mužskej, tak v ženskej línii). Viliam spolu s rodinou presídlil z Leeuwardenu do Haagu. Hoci mal dovtedy len málo skúseností so záležitosťami správy a vlády, získal vzápätí u Holanďanov značnú popularitu. Zrušil dodatkové dane, ktoré dávali príležitosť k nelegálnemu obohacovaniu. Stal sa generálnym riaditeľom Východoindickej spoločnosti a podporoval najbohatšiu vrstvu, čo ešte viac prehĺbilo rozdiely medzi bohatými a chudobnými.
Úrad generálneho miestodržiteľa celého Holandska zastával až do svojej smrti v roku 1751 v Haagu.
Manželstvo a potomkovia
25. marca 1734 sa oženil s Annou Hannoverskou, Princess Royal, najstaršou dcérou britského kráľa Juraja II. a jeho manželky Karolíny z Ansbachu. Z manželstva vzišlo päť potomkov, štyri dievčatá a najmladší chlapec, z nich iba tretia dcéra a syn sa dožili dospelosti:
Gejza Fritz
JUDr. Gejza Fritz (* 19. september 1880, Solivar† 20. február 1957, Solivar ) bol slovenský právnik a politik. Pôvodne pôsobil ako sudca, v čase existencie Slovenského štátu sa stal predsedom Najvyššieho správneho súdu. Patril k dlhoročným a popredným členom HSĽS-SSNJ, za ktorú pôsobil spočiatku ako poslanec. V roku 1939 sa stal ministrom pravosúdia (spravodlivosti), pričom na tomto poste pôsobil do začiatku septembra 1944. Po druhej svetovej vojne bol za svoju účasť na vláde Slovenského štátu odsúdený na 2 roky odňatia slobody.
Životopis
Narodil sa v Solivare, ktorý je v súčasnosti už časťou Prešova. Pochádzal z veľkostatkárskej rodiny Jakuba Fritza a jeho manželky Alžbety rodenej Focht. Gymnázium navštevoval v Levoči. V štúdiu pokračoval na Právnickej akadémii v Prešove. Následne študoval v meste Kluž na Právnickej fakulte Klužskej kráľovskej maďarskej univerzity Františka Jozefa. Po skončení štúdia sa stal kandidátom advokácie v Prešove. Avšak na tomto poste nezotrval dlhšiu dobu a prešiel do súdnictva. Následne sa skutočne stal sudcom a postupne pôsobil na súdoch v Prešove, Levoči, Turčianskom Svätom Martine a Turčianskych Tepliciach. V kariére sudcu pokračoval aj po vzniku Česko-Slovenska v roku 1918. Najprv pôsobil ako sudca na tzv. Štatariálnom súde v Trenčíne, potom pracoval ako súdny radca, najprv v Nitre, nakoniec v Prešove. Od počiatku patril medzi sympatizantov Slovenskej ľudovej strany. Už v roku 1925 sa stal za túto stranu poslancom Národného zhromaždenia. V roku 1931 získal na Právnickej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave titul doktor práv (JUDr.). V roku 1935 vystriedal Národné zhromaždenie za Senát Národného zhromaždenia ČSR. Postupne sa prepracoval medzi významných členov HSĽS, od roku 1930 bol členom predsedníctva tejto strany. V roku 1938 po vyhlásení autonómie Slovenska bol zvolený do Snemu Slovenskej krajiny. V roku 1939 sa na krátky čas stal predsedom Najvyššieho správneho súdu.
Už 11. marca 1939 sa stal ministrom pravosúdia (spravodlivosti) autonómneho Slovenska. Avšak už 14. marca 1939 súčasne so vznikom Slovenského štátu pokračoval vo svojej funkcii a zostal tak ministrom pravosúdia. Od roku 1940 pôsobil súčasne aj na druhej pozícii, keď sa stal členom Štátnej rady, čo bol okrem iného poradný orgán prezidenta republiky. Aj vďaka straníckej príslušnosti získal postupne obchodné podiely vo viacerých podnikoch. Je zložité hodnotiť jeho pôsobenie v pozícii ministra pravosúdia, keďže hodnotenie sa odlišuje od historického obdobia. Počas socializmu čelil kritike a obviňovaniu z podielu na fašizácii justície, no po páde komunizmu v roku 1989 bol niektorými historikmi hodnotený pozitívnejšie, keď poukazovali naopak na jeho podiel na zachovaní čiastočnej nezávislosti justície na režime Slovenského štátu, na miernejšom trestaní odporcov, za čo mal byť v roku 1944 zo svojej funkcie odvolaný. Gejza Fritz udelil ministerskú výnimku svojmu bývalému kolegovi z čias pôsobenia v pozícii súdneho radcu v Nitre, ktorý bol židovského pôvodu, vďaka čomu mohol tento opustiť pracovný tábor (otec partizána Otta Šimka). K jeho odvolaniu z funkciu došlo 5. septembra 1944, keď po vypuknutí Slovenského národného povstania fakticky skončila celá vláda Vojtecha Tuku. Novým predsedom vlády sa stal Štefan Tiso, ktorý však súčasne prevzal aj vedenie Ministerstva pravosúdia Slovenskej republiky, čo znamenalo nepokračovanie Gejzu Fritza vo vláde. Táto okolnosť sa neskôr ukázala pre Fritza ako výhoda, keďže nebol členom vlády, ktorá sa podieľala na potlačení povstania. Po skončení druhej svetovej vojny sa musel ako bývalý člen vlády Slovenského štátu zodpovedať pred Národným súdom v Bratislave. Práve počas procesu sa jeho koniec vo vláde už na začiatku povstania ukázal ako výhoda, keď bol Fritz odsúdený iba na 2 roky odňatia slobody. Život dožil v Solivare, kde 20. februára 1957 zomrel.
Nexus 10
náhľad|Nexus 10
Nexus 10 je tablet, ktorý vyrábali spoločnosti Google a Samsung Electronics. Beží na ňom operačný systém Android. Bol to druhý tablet v sérii Nexus, nasledoval po modeli Nexus 7 prvej generácie.
Obsahuje 10,1 palcový LCD displej s rozlíšením 2560 x 1600 bodov, čo bolo dovtedy najvyššie rozlíšenie na tablete. Uvedený bol 29. októbra 2012 a dostupný bol od 13. novembra 2012.
Dostupný bol v dvoch verziách, s úložiskom 16 GB a 32 GB. Spolu s mobilným telefónom Nexus 10 uviedol Android 4.2 Jelly Bean, ktorý ponúkal niekoľko nových funkcií.
Po uvedení sa stretol so zmiešanými reakciami, hoci kvôli vysokému dopytu sa rýchlo vypredal. Operačný systém bolo možné aktualizovať na verziu Android 5.1 Lollipop.
Obsahoval dvojjadrový procesor Exynos 5250 na frekvencii 1,7 GHz, grafický procesor Mali T604 a 2 GB RAM.
Mária Lujza Hesensko-kasselská
Bola dvakrát regentkou. Najprv za syna Viliama IV. a druhýkrát, až do svojej smrti, za vnuka Viliama V.
Rodina
náhľad|Mária Lujza (vľavo) so svojimi deťmi Jej otcom bol landgróf Karol I. Hesensko-kasselský a matkou Mária Amália Kurónska, mala šestnásť súrodencov. Jej bratom bol aj švédsky kráľ Frederik I.. Jej prarodičmi z otcovej strany boli Viliam IV. Hesensko-kasselský a Hedviga Žofia Brandenburská. Z matkinej strany to boli Jacob Kettler, vojvoda kuronský, a Lujza Šarlota Brandenburská.
Manželstvo
Dňa 26. apríla 1709 si vzala Jána Viliama Frisa, princa oranžského. Bol najstarším žijúcim synom Henricha Kazimíra II., nasavsko-dietzského princa a Henriety Amálie Anhaltsko-desavskej. Jeho titul zdedil v roku 1702 Viliam III., princ Oranžský, vďaka jeho príbuznosti s Frederikom Henrikom a Viliamom I. zvaným Tichým.
Za ich zasnúbenie pravdepodobne mohla skutočnosť, že Jána Viliama sa viackrát pokúsili zabiť jeho nepriatelia usilujúci o titul princa oranžského. Jeho matka Henrieta Amália preto rýchlo začala hľadať vhodnú nevestu pre svojho syna, ktorá by bola s kráľovským rodom spriaznená bližšie než on. Na uváženie tu bolo niekoľko dievčat, týždeň po ceste do kniežatstva Hesensko-Kasselského sa ale Ján Viliam zasnúbil práve s Máriou Lujzou. Vtedy mala Mária dvadsať rokov a všeobecne sa o nej nehovorilo ako o krásnej dáme. Mala vraj príliš tvrdé črty a nepekne vystupujúci nos.
Napriek tomu sa Mária Lujza a Ján Viliam vzali a krátku dobu spolu boli šťastní až kým sa Ján náhodou utopil v roku 1711, krátko pred narodením ich druhého dieťaťa.
Vdova
Vzhľadom k tomu, jej manžel zomrel zatiaľ čo ona bola tehotná, jej syn Viliam zdedil titul princ oranžský už šesť týždňov po narodení. Ako regentka úspešne vládla až do roku 1731, hoci bola v týchto veciach neskúsená. Za svojej vlády zažila niekoľko prírodných katastrof, ako bolo niekoľko zlých zberov za sebou alebo tuhé zimy. Rýchlo si získala aj obľubu obyvateľstva. Bola známa svojou inteligenciou a láskavosťou. Veľkým problémom doby boli aj parazity z Ďalekého Východu ničiace hrádze. Na ich opravy bolo treba veľa peňazí a zvýšenie daní v Haagu nebolo možné, preto prišla osobne za americkým generálom, ktorý bol práve v Holandsku. Pri odchode už vlastnila veľkú sumu peňazí a išlo s ňou aj niekoľko dobrovoľníkov na opravy hrádzí.
Po návšteve Francúzska v roku 1736 udržiavala korešpondenciu s náboženským a sociálnym reformátorom Mikulášom Ľudovítom Zinzendorfom. Sama bola veriaca a poskytovala útočisko prenasledovaným protestantom, ktorí utekali pred Habsburgovcami. Dokonca, aj napriek odporu svojho syna Viliama, dovolila veľkej skupine Moravanov usadiť sa v kniežatstve.
Svojmu synovi dohovorila sobáš s Annou Hannoverskou. Sama sa s ňou stretla ale iba niekoľkokrát za život, pretože žila vo svojom vlastnom dome v ústraní od zvyšku rodiny.
Od roku 1759 až do svojej smrti v roku 1765 bola regentkou za mladého vnuka Viliama V. Ešte pred ňou túto funkciu vykonávala jej nevesta, Anna Hannoverská a po Márii jej vnučka Karolína.
Bola vdovou 54 rokov a zomrela 9. apríla 1765 v Leeuwardene. Prežila aj svojho vlastného syna o štrnásť rokov.
Deti
S manželom sú od konca druhej svetovej vojny poslednými spoločnými predkami všetkých európskych vládnucich panovníkov.
Potápač veľký
Podľa Medzinárodnej únie na ochranu prírody a prírodných zdrojov potápač veľký patrí medzi najmenej ohrozené druhy, trend celkovej populácie je neznámy, Európska populácia je stabilná, v severnej Amerike stavy potápača veľkého za posledných 40 rokov mierne (štatisticky nevýznamne) narástli.
Opis
Potápač veľký meria asi 58 -, s rozpätím krídel 82 - , váži 1050 - 2060 g. Samček má čiernu hlavu so zeleným leskom. Krk, spodnú časť tela a časť hornej strany krídla má bielu s ružovým nádychom. Chrbát je v strednej časti čierny, na kostrči sivý. Biele polia na krídlach sú väčšie ako u samice. Samica má červenohnedú hlavu s chochlíkom vzadu. Spodnú časť tela má bielu s ružovým nádychom a hornú časť tela má sivú.
Výskyt a stav na Slovensku
Odhadovaný počet zimujúcich jedincov 100 – 500. Ekosozologický status v roku 1995 Im – nezaradený migrant, resp. nehniezdič. V roku 1998 žiadny. V roku 2001 žiadny. V roku 2014 NA - (regionálne) nepríslušný. Potápač veľký je jeden z 15. nehodnotených druhov, z niektorého z nasledujúcich dôvodov: o ktorých pravidelnom hniezdení u nás existujú údaje z menej ako 10 posledných rokov, sú v štádiu rozširovania areálu, hniezdia alebo hniezdili u nás len sporadicky alebo ojedinele. Pribúdajú pozorovania samíc s nelietavými mláďatami ako výborné doklady o hniezdení (sútok Kysuce a Čierňanky v júni 2016, Ondava a Torysa v júni 2017).
Slovenskí rebeli
Slovenskí rebeli sú folklórom motivovaný súbor z Komárna, ktorý vznikol v marci roku 2012. Jeho zložky - ľudová hudba a tanečný súbor - sú prevažne tvorené bývalými a terajšími členmi Dramatického krúžku Gymnázia Ľudovíta Jaroslava Šuleka v Komárne.
Tvorba folklórom motivovaného súboru chce vzdať hold rebelom, vďaka ktorým je náš svet iný a snáď aj lepší a mal by pripomínať, že každý z nás môže zmeniť svet k lepšiemu. Nebol to len Jánošík, kto sa postavil panstvu pre svoj ľud a národ. Aj Janko Kráľ alebo Andrej Hlinka a mnohí ďalší, sa vo svojej rebélii pričinili o to, že dnes sme hrdým a samostatným národom v srdci Európy so svojimi strasťami i radosťami.
Vznik súboru
Pri svojom vzniku súbor staval na základoch, ktoré jeho zakladajúci členovia dostali v dvoch rovinách. Prvým bol Dramaťák (od roku 2004) – Dramatický krúžok Gymnázia Ľ. J. Šuleka. Tu získali vzťah k dramatickému umeniu. Druhým bol folklórny súbor Dunaj (od roku 1959). Jeho vedúci pán Ľudovít Gallovich spravil obrovský kus práce práve na poli rozmanitosti. Pôvodne vojenský súbor mal totiž tanečníkov z rôznych oblastí Slovenska, bolo teda úplne prirodzené, že programová štruktúra predstavení obsahovala Myjavu, Šariš, Detvu a mnohé iné regióny. Do sŕdc mladých ľudí úžasným spôsobom súbor vlieval lásku k tradíciám nášho národa a vďaka piesňam a tancom otvoril brány k rozmanitosti. Práve v rozmanitosti je slovenský folklór vo svete jedinečným.
Z týchto základov Slovenskí rebeli ťažia a tvoria aj dnes. Dramatické umenie spájajú s tancami a piesňami slovenského národa. Tak tance ako aj námety, jednotlivé obrady, príslovia, obyčaje a zvyky, si vyberajú  z celého Slovenska a spájajú do jedného celku.
Programová štruktúra
Súbor má vo svojom programe tance inšpirované tancami z rôznych regiónov Slovenska. Komárno je miestom, kde sa stretávajú dve veľké rieky Váh a Dunaj a stali sa prirodzenými obchodnými cestami, po ktorých putovali nielen Slováci z rôznych častí krajiny, ale aj z iných krajín. Napríklad sa sem spúšťalo drevo po Váhu z Liptova.
Nie je to však čisto tradičný folklórny súbor, aj keď má k nemu rozhodne veľmi blízko. Koncepcia dramatického krúžku bola vždy tvorená tak, aby sa do celej prípravy od kulís po choreografiu a texty zapájali aj samotní študenti a u Slovenských rebelov to nie je inak. Nie je teda žiadnym prekvapením, že samotní tanečníci či hudobníci, sa podieľajú aj na tvorbe choreografií. Súbor nemá jedného choreografa, ale využíva talent viacerých. Šikovnejší tanečníci často aj už hotovú choreografiu dotvoria, aby bola zaujímavejšia, či náročnejšia. Tvorbe predchádza zbieranie a študovanie materiálov, ich pochopenie a následné spracovanie.
Všetko vzniká s veľkým ohľadom na zachovanie autenticity, či už prostredníctvom výukových hodín a materiálov zo Slovenskej akadémie vied alebo Národného osvetového centra, prostredníctvom Univerzity Konštantína Filozofa v Nitre a Katedre etnológie a folkloristiky, folklórnych seminárov a školení a výskumu.
Tomáš Hudák
Hudák začínal najprv ako novinár, už počas pôsobenia v denníku SME sa však snažil presadiť ako humorista a politicko-satirický komentátor. Jeho webová videorelácia Svet Tomáša Hudáka (2007 – 2010) bola prvým internetovým satirickým programom na Slovensku.
V roku 2009 sa prvýkrát postavil pred publikum ako komik v bratislavskom Nu Spirit klube na stand-up comedy večeri Silné reči. Odvtedy vystupuje pod touto značkou pravidelne.
Je známy svojou občasnou hudobnou spoluprácou s raperom Benem, s ktorým nahrali skladby ako „Vlastenecká“ či „Fajn deň“. S Matejom Adámym, Samom Trnkom a Jurajom „Šokom“ Tabačekom založil prvú roast comedy šou na Slovensku pod názvom Na facku.
V Rádiu FM štyri roky moderoval spolu s Ludvíkom Baginom zábavnú reláciu Od veci, ktorej súčasťou bolo aj improvizačné trio 3T a ktorá sa dočkala aj svojej televíznej podoby v RTVS. Niektoré skeče z relácie vyšli pod rovnakým názvom v roku 2016 aj knižne vo vydavateľstve Ikar.
Scenáristicky sa podieľal na televíznych programoch Zlaté časy (RTVS, 2017 – od druhej série), Heslo (TV JOJ, 2017), Topaplikácie (TV Markíza, 2016 – ako jeden zo štyroch scenáristov), Čau, Lujza! (TV JOJ, 2019 - ako jeden z troch scenáristov), Boli sme pri tom (RTVS, 2021) a Boris a Brambor (RTVS, 2020).
Spolu so Samom Trnkom je autorom silvestrovského rozhlasového zábavníka Od ucha k bruchu (2017), v ktorom obaja spolu aj účinkovali. Na jeho základe vznikol rozhlasový program Skúška sirén, ktorý od septembra 2018 pravidelne vysiela Slovenský rozhlas.