cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Maďarsko-česko-slovenská vojna
Obsadenie južného Slovenska
V noci z 2. na 3. januára obsadili Lučenec, 9. januára bez boja Nové Zámky, 10. januára Komárno. Do 11. januára 1919 bolo od Maďarov vybojované povodie Ipľa cez Kováčovú, Bušince, Mikušovce k Pincinej.
Nový Knín
Od roku 1918 do roku 1948
Vojnové roky znamenali transport židovských spoluobčanov do vyhladzovacích táborov a niekoľko ďalších obetí. Ak ide o hmotné škody spôsobené vojnou, najväčšiu stratu znamenala rekvizícia väčšiny kostolných zvonov. Nacisti v roku 1942 úradne ukončili prevádzku tunajšieho pivovaru, ktorý po vojne už nebola obnovená. Inak mesto prežilo vojnu bez väčšieho poškodenia, i keď začiatok mája roku 1945 bol veľmi napätý. Horšiemu priebehu konca vojny zabránilo predovšetkým diplomatické umenie vtedajšieho staroknínskeho farára P. Aloisa Boreckého. V okoliu pôsobilo niekoľko partizánskych skupín, ale tvrdenie v publikácii Partizáni na Podbrdsku (v origináli Partyzáni na Podrbrdsku) od Čestmíra Amorta, že stretnutia partizánov sa odohrávali v autodielni dnes už nejestvujúceho domu rodiny Kubecovcov (č. 66 na rohu terajších ulíc Pivovarskej a Masnerovej), nebolo možné overiť z iných zdrojov.
Maďarsko-česko-slovenská vojna
Obsadenie južného Slovenska
Piccione sa rozhodol že ďalší postup bude viesť južným smerom, pretože Pichonova línia pretínala na mnohých miestach dôležité železničné cesty.
Nový Knín
Od roku 1948 do roku 1989
Po roku 1948 došlo k postupnému potláčaniu súkromných živností a niekoľko obyvateľov bolo po politicky motivovaných procesoch uväznených. Tomu sa vďaka mlčanlivosti miestnych veriacich vyhol farár P. Alois Borecký, ktorý navzdory režimnému zákazu prečítal pastiersky list kardinála Berana. (podľa očitých svedkov čítanie uviedol slovami: „Kubata dal hlavu za Blata, Kozina za Čerchovský les, proč by ji staroknínský farář nemohl dát pro víru Kristovu?“ – v preklade do slovenčiny: "Kubata dal hlavu za Blata, Kozina za Čerchovský les, prečo by ju staroknínsky farár nemohol dať za vieru Kristovu?")
Maďarsko-česko-slovenská vojna
Obsadenie južného Slovenska
16. januára bol obsadený južný breh Ipľa. Do 18. januára 1919 boli vo východnej časti južného Slovenska obsadené mestá Perečín, Veľké Berezné, Užok, Veľké Kapušany a Vojany. Do 20. januára 1919 bolo pod česko-slovenskou kontrolou celé územie Slovenska.
Nový Knín
Od roku 1948 do roku 1989
Bolo zriadené výrobné družstvo Elko, poľnohospodári začlenení do JRD, ktoré však hospodárilo neveľmi dobre a neskôr bolo zmenené na štátny majetok, ešte neskôr zlúčený so štátnym majetkom v Dobříši,. Obchodná sieť bola väčšinou zlúčená do spotrebného družstva Jednota. Veľmi zredukované boli reštaurácie a krčmy z viac ako desiati zostali v Novom Kníne iba dve.
Maďarsko-česko-slovenská vojna
Obsadenie južného Slovenska
Na posledný vojenský odpor sa zmohli maďarské vojenské jednotky pri Komárňanskom prielome 1. mája 1919. Ten bol však potlačený, čo posilnilo sebavedomie Československých vojenských jednotiek a Slovákov na území Slovenska.
Nový Knín
Od roku 1948 do roku 1989
V 50. rokoch mesto viac-menej stagnovalo, čo bolo zrejme príčinou toho, že mu pri územnej reorganizácii v roku 1960 nebol obnovený mestský štatút, takže oficiálne Nový Knín prestal byť za mesto považovaný. V tej dobe bol zlúčený so Starým Knínom, Sudovicami a Kozími Horami (a spolu s nimi i s Hranicami, ktoré už predtým boli ich súčasťou). Neskôr boli pripojené tiež Libčice a Chramiště.
Maďarsko-česko-slovenská vojna
Obsadenie južného Slovenska
Jednou z príčin vypuknutia Maďarsko-česko-slovenskej vojny bol postup Československa až za vytýčenú demarkačnú líniu a okupácia maďarského územia. O Maďarskej snaha získať späť stratené územia, ako casus belli možno hovoriť až zhruba od 30. mája 1919, kedy maďarské vojsko vstúpilo na územie Slovenska.
Nový Knín
Od roku 1948 do roku 1989
Až v 60. rokoch došlo k rozsiahlejšej výstavbe rodinných domov, v druhej polovici toho istého desaťročia vznikla najstaršia časť novoknínskeho sídliska (ak nerátame jeden malý bytový dom štátneho majetku), rozšíreného o ďalšie domy o desať rokov neskôr. V 70. rokoch bola vybudovaná nová predajňa potravín v ulici Na Smíchově, neskôr architektonicky neveľmi vydarené zdravotné stredisko v susedstve radnice a nákupné stredisko v juhovýchodnom kúte námestia (ktorému bohužiaľ ustúpili hospodárske budovy areálu Mincovne a jeden ďalší dom). V roku 1974 bolo slávnostne otvorené letné kino. Najťažšou urbanistickou stratou tej doby boli demolácie vyvolané rozširovaním ciest v 70. rokov 20. storočia, ktoré postihli najmä zástavbu v Paškovej a Pivovarskej ulici. Narušená tak bola i západná strana námestia pri vyústení Pivovarskej ulice.
Tri domy v terajšej Tyršovej (vtedy Fučíkovej) ulici boli zbúrané po povodni z 20. júla 1981, ktorá bola pravdepodobne najväčším vyčíňaním vodného živlu od roku 1445. I napriek uvedeným (a niektorým ďalším) pamiatkovým stratám sa v roku 1990 Nový Knín stal mestskou pamiatkovou zónou.
ISO obraz
ISO obraz alebo obraz disku je archívny súbor obsahujúci digitálnu kópiu dát na optickom disku. Názov je odvodený od súborového systému ISO 9660, ktorý sa používa na ukladanie dát na CD. Dnes sa označenie používa pre obraz akéhokoľvek optického disku bez ohľadu na súborový systém (napríklad UDF). Súbory ISO obrazu majú obvykle príponu .iso, pri použití na Mac OS X .cdr.
Nový Knín
Pamätihodnosti
thumb|Kostol sv. Mikuláša
Kostol svätého Mikuláša
Kostol svätého Mikuláša bol pôvodne vybudovaný ako románsky, neskôr bol rozširovaný a prestavaný goticky a barokovo. Výrazná rekonštrukcia prebehla v roku 1937.
Mincovňa
Názov budovy je nie celkom presný, pretože mince sa tu s najväčšou pravdepodobnosťou nikdy nerazili. Sídlil tu však banský úrad, kde sa vyťažené zlato zhromažďovalo, než bolo odoslané do kráľovskej pokladnice. V týchto miestach bol zmienený úrad umiestnený preukázateľne od 16. storočia. Samotná budova bola často postihovaná pohromami rôzneho druhu, najmä však požiarmi, takže jej terajšia podoba pochádza z doby okolo roku 1800. Priľahlé hospodárske budovy boli zbúrané približne v roku 1975. V 80. rokoch 20.storočia bola v prízemí zriadená obradná sieň a do prvého poschodia bola umiestnená stredisková knižnica. Od roku 1999 sa v budove nachádza Múzeum ťažby a spracovania zlata (od roku 2000 pobočka Banského múzea v Příbrami).
ISO obraz
Rovnako ako pri akomkoľvek inom archíve, ISO obraz obsahuje všetky dáta zo súborov obsiahnutých na archivovaných CD resp. DVD. Sú uložené v nekomprimované podobe. ISO image nepodporuje multi-track, preto nemôže byť použitý pre audio CD, VCD, CD audio a hybridné CD.
Nový Knín
Radnica
Budova pochádza najneskôr z počiatku 17. storočia (vtedy patrila majiteľom susedného staroknínského panstva), v neskorších dobách bola niekoľkokrát upravovaná. Je to baroková budova obrátená štítom do námestia s vežičkou na hrebeni strechy. Súčasnému účelu slúži najneskôr od roku 1800.
ISO obraz
ISO image je nezávislý formát súboru, pričom zlučuje niekoľko druhov súborov do jediného súboru v podobe v akej sú uložené na optickom médiu. Najdôležitejším znakom ISO, je to, že sa môže priamo napáliť na DVD / VCD / CD s pomocou napaľovacieho softvéru. Limitom je veľkosť súboru v ISO obraze, maximálna veľkosť jedného súboru je obmedzená na 2 GB.
Nový Knín
Bývalá včelárska škola
Dom č.p. 9 zvaný „Na Salaši“ bol pre účely včelárskej školy prestavaný okolo roku 1776. Doteraz si uchoval barokový vzhľad. Z dôvodu nevyjasnených majetkových pomerov v súčasnosti chátra.
Fontána
Stojí uprostred námestia Jiřího z Poděbrad. Je kamenná, empírová z roku 1837. Na kamennom chrliči je vytesaný znak mesta.
Socha Immaculaty
Baroková, kamenná pri fontáne. Reštaurovaná v 80. rokoch 20. storočia.
Morový stĺp
Stojí neďaleko Tylovho námestia. Bol vybudovaný roku 1714 ako poďakovanie za odvrátenie moru v predchádzajúcom roku (epidémia sa Knína vtedy síce tiež dotkla, ale počet obetí bol omnoho nižší ako napríklad v blízkej Dobříši). Jeho jednoduchá podoba svedčí o neľahkej finančnej situácii mesta v tej dobe.
Božie muky
Stoja pri bývalom kravíne, pri ceste do Libčíc. Barokové z 18. storočia. Pomerne náročne prevedené. Rekonštrukcie prebehli v 70. a 90. rokoch 20. storočia.
Sokolovňa
Nachádza sa v Tyršovej ulici. Bola vybudovaná v rokoch 1927 až 1928. Je to pozoruhodná budova inšpirovaná do istej miery horskou architektúrou. Zadné priečelie (do terajšieho futbalového ihriska) bolo sčasti prekryté pri rozširovaní budovy v 70. rokoch 20. storočia..
Mlyn Krcál
Nachádza sa v Tyršovej ulici, na okraji intravilánu mesta, vedľa sokolovne. Je to neskoro baroková budova so štítom datovaným rokem 1792. Po roku 1989 bol opravený Je to jediný z knínskych mlynov, ktorý nepoužíval vodu z Kocáby, ale z Voznického potoka.
V okolí mesta sa nachádzajú zvyšky banských diel, pre verejnosť sú neprístupné. Časť štôlní pod vrchom Chvojnou je využitá pre potreby laboratória Ústavu termomechaniky Akadémie vied Českej republiky.
Školský areál na námestí Jiřího z Poděbrad
Škola v Novom Kníne sa prvý raz pripomína v 14. storočí, v 16. storočí už bola dvojtriedna. Pôvodná budova sa nezachovala, terajší školský areál sa skladá z niekoľkých rôzne starých budov so zložitým stavebným vývojom.
Priemysel
V dôsledku odľahlej polohy mesta v Novom Kníne vznikli skôr drobnejšie priemyselné podniky.
Partnerské obce
28. júna 2008 bola podpísaná dohoda o partnerstve medzi talianskym Zväzom obcí Valle di Ledro (zloženým z obcí: Molina di Ledro, Pieve di Ledro, Bezzecca, Concei, Tiarno di Sotto a Tiarno di Sopra) na strane jednej a ôsmimi českými mestami a obcami (Příbram, Všeň, Milín, Buštěhrad, Nový Knín, Ptice, Chyňava, Doksy) na strane druhej.
Bréxent-Énocq
Bréxent-Énocq je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Pas-de-Calais, v regióne Nord-Pas-de-Calais.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Počepice
Počepice je obec v Česku v okrese Příbram v Stredočeskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 541 obyvateľov, z toho 274 mužov a 267 žien, pričom priemerný vek v obci bol 39,5 roka (muži 38,7 roka, ženy 40,2 roka).
Carnac-Rouffiac
Carnac-Rouffiac je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Lot, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Romorantin-Lanthenay (obvod)
Romorantin-Lanthenay je obvod v departemente Loir-et-Cher a regióne Centre-Val de Loire vo Francúzsku. Člení sa ďalej na 8 kantónov a 63 obcí.
Direktoriát
Direktoriát alebo direktórium bol vládny a mocenský systém vo Francúzsku 1795-1799 (po termidorskom prevrate), počas vlády Výkonného direktória.
Bol zavedený vysoký volebný cenzus, dvojkomorový parlament: Rada päťsto a Rada starších, na čele vlády päťčlenné výkonné direktórium (najvýznamnejší Emmanuel Sieyes) s výraznými právomocami vo vnútornej a zahraničnej politike, no bez práva rozhodovať o finančných otázkach. R. 1799 po vojenskom prevrate nahradené konzulátom Napoleona I..
Podrobnosti pozri pod Veľká francúzska revolúcia.
Sogn og Fjordane
náhľad|Poloha v Nórsku
Fylke Sogn og Fjordane je územnosprávna jednotka v západnom Nórsku. Správnym centrom územia je mesto Leikanger, správcom kraja je Fylkesmann i Sogn og Fjordane. Tvorí ho 26 obcí a počet obyvateľov dosiahol v roku 2004 107 032. Rozloha kraja je 18 634 km².
Na severe hraničí s krajom Møre og Romsdal, na východe s krajom Oppland, na juhovýchode s Buskerudom a na juhu s krajom Hordaland. Na západe obmýva brehy kraja Severné more, ktoré sa zarezáva do vnútrozemia druhým najväčším fjordom sveta a najväčším fjordom Nórska. Sognefjorden siaha až k najvyššiemu pohoriu Nórska Jotunheimen. V tej istej oblasti je tiež 4. najvyšší vodopád Nórska Vettisfossen. Na severe sa do pevniny zarezáva Nordfjord a v severovýchodnej časti kraja leží Jostedalsbreen, najväčší ľadovec pevninskej Európy. V severnej časti pri hraniciach s krajom Møre og Romsdal je najhlbšie jazero Nórska a Európy Hornindalsvatnet.
Serge a Beate Klarsfeldovci
Serge Klarsfeld (* 17. september 1935, Bukurešť, Rumunsko) a Beate Klarsfeldová (* 13. február 1939, Berlín, Nemecko) je manželský pár, ktorý prežil nacistický holokaust 2. svetovej vojny a po vojne pôsobili ako medzinárodní anti-nacistickí aktivisti a taktiež sa podieľali na dolapení mnohých významných nacistických vojnových zločincov z 2. svetovej vojny, ktorých neskôr predviedli pred súd.
Za ich vytrvalú činnosť im bol v roku 1984 udelený francúzskym prezidentom Françoisom Mitterrandom Rad čestnej légie, najvyššie francúzske vyznamenanie za vojenskú a civilnú službu pre vlasť.
Roky počas vojny a stretnutie
Serge Klarsfled sa narodil v Bukurešti v roku 1935 ako rumunský žid. Počas vojny sa dostal aj s rodinou do Francúzska. V roku 1943 bol jeho otec odvlečený do koncentračného tábora Auschwitz, kde neskôr zomrel v plynovej komore. Malý Serge sa skryl v malej miestnosti za komorou spolu s 2 ďalšími židovskými deťmi, keď do ich domu vpadli nacisti. Jeho mama a sestra prežili vojnu vo Vichy, v časti Francúzska, ktorá kolaborovala, čiže spolupracovala s Nemcami.
Beate Klarsfeldová (rod. Künzelová) sa narodila v Berlíne v roku 1939 ako dcéra nemeckého vojaka Wehrmachtu. Roku 1960 prišla do Francúzska, kde čelila následkom holokaustu, ktorý rozpútala jej domovská krajina.
Roku 1963 Klarsfeldovci uzavreli manželstvo a ich domovom sa stal Paríž, kde sa im roku 1965 narodil syn Arno Klarsfeld.
Lov na Kurta Lischku
Kurt Lischka bol príslušník nemeckej Waffen-SS a Gestapa, ktorý počas vojny pôsobil v Paríži ako šéf Gestapa a zorganizoval transporty viac ako 73 000 francúzskych židov do plynových komôr. Po vojne sa vrátil do Nemecka, kde pôsobil ako obchodník, ktorému sa pomerne dobre darilo. Roku 1971 ale Klarsfeldovci začali sledovať dom a denné návyky tohto nacistu. Dokonca si prizvali aj kameramana, ktorý sa pokúsil nacistu nakrútiť. Táto nahrávka sa dostala aj do televízií, avšak neprišla žiadna odozva. Klarsfeldovci neustále tlačili na nemeckú prokuratúru, aby nejako zasahovala proti takýmto ľuďom. Nič sa však neudialo. Klarsfeldovci dokonca plánovali Lischku uniesť do Francúzska, kde by bol súdený, avšak únos sa nepodaril a došlo len k fyzickej potýčke. Klarsfeldovci neustále zverejňovali prostredníctvom médií informácie o Lischkových ohavných zločinoch a tým na seba pútali pozornosť, čo aj mali v pláne, pretože si začali získavať podporu verejnej mienky. Avšak ODESSA, čo je vlastne tajný spolok nacistov, neonacistov a ľudí, ktorí sympatizujú s týmto režimom aj po 2. svetovej vojne, poslal do domu Klarsfeldovcov bombu, či dokonca im vyhodili do povetria auto ako symbol odplaty. To však Klarsdeldových neodradilo od toho, aby dotiahli do konca to, čo začali. Neskôr Beáta spolu s obeťami, ktoré holokaust prežili vrazila do Lischkovej kancelárie, či Serge namieril pištoľ priamo Lischkovi do tváre, ale nezastrelil ho. Nemecká prokuratúra už nemohla zostať nečinná a preto roku 1979 bol Kurt Lischka zatknutý a postavený pred súd, kde mu bol vymeraný trest 10 rokov. Odpykal si však len polovicu trestu, pretože v zlom zdravotnom stave bol prevezený do sanatória, kde aj neskôr umrel.
Lov na Klausa Barbieho
Klaus Barbie, ktorý bol ďalším na listine hľadaných vojnových zločincov, bol nemecký nacista, príslušník Waffen-SS a hlavný veliteľ Gestapa v Lyone, známy svojou brutalitou, vďaka ktorej aj získal prezývku Mäsiar z Lyonu. Barbie po vojne ušiel aj s rodinou do Argentíny, neskôr do Bolívie, kde sa usadil a pôsobil ako bohatý obchodník s drogami pod menom Klaus Altmann. Klaus Altmann bol v Bolívii, kde bol diktátorský režim sympatizujúci s prichádzajúcimi nacistickými zločincami z Európy, prakticky nedotknuteľný. Aj napriek tomu však roku 1971 Beáta Klarsfeldová priletela do Bolívie, kde začala s verejnými protestami a nátlakmi na vládu Bolívie, aby Klausa Barbieho vydali do Francúzska. Neraz sa aj pripútala reťazami na lavičku pred úrad vlády Bolívie a prostredníctvom transparentov upozorňovala ľudí na zločiny, ktoré Barbie spáchal počas 2. svetovej vojny. Verejná mienka začala byť postupne Beáte naklonená, avšak vláda Bolívie nič nepodnikla a dokonca bola Beáta uväznené a pokúšali sa ju aj zabiť Barbieho prívrženci. Roku 1983 však v Bolívii padol diktátorský režim, ktorý poskytoval nacistickým zločincom vynikajúce útočisko a k moci sa dostala demokratická vláda. Tá roku 1983 vydala Barbieho do Francúzska, kde bol postavený pred súd roku 1987 a musel sa zodpovedať sa zo svojich zločinov. Bol odsúdený na doživotie a po 4 rokoch väzenia umrel na leukémiu v Lyonskej väznici.
Jalec maloústy
náhľad|Jalec maloústy Jalec maloústy (lat. Leuciscus leuciscus) je druh ryby z čeľade kaprovité.
Opis
Telo je podlhovasté, pomerne nízke, valcovité. Boky sú striebristé, oko nažltle, plutvy šedivé, prípadne ľahko červenkasté. Dorastá dĺžky pri hmotnosti 1 kg. Dožíva sa až 13 rokov.
Výskyt
Vyskytuje sa takmer v celej Európe. Táto ryba obýva predovšetkým toky bohaté na kyslík.
Potrava
Jalec maloústy prijíma drobnejšiu potravu ako ostatný jelci. Hlavnú časť jeho stravy tvoria larvy hmyzu na dne a hmyz spadnutý na hladinu.
Rozmnožovanie
Trenie prebieha v období od apríla do mája. Samica kladie 2 000 až 20 000 lepkavých ikier na štrk a kamene vo veľmi prúdnej vode. Pohlavne dospieva vo veku 2 rokov.
Boot sektor
Boot sektor je vyhradená oblasť na pevnom disku, diskete alebo inom záznamovom médiu. Obsahuje krátky a pre bežného používateľa neprístupný program obvykle pre spustenie operačného systému.
Typy boot sektorov
Existujú dva hlavné typy boot sektorov: Aby bol boot sektor platný, musí byť na jeho konci umiestnené dvoj bajtové slovo 0xAA55 označované boot sector signature. Inak BIOS alebo program v MBR oznámi chybovú hlášku a zastaví bootovací proces.
Boot sektor a počítačové vírusy
Pomocou boot sektoru môže počítačový vírus získať kontrolu nad operačným systémom. Vírusy infikujúce boot sektor nahradzujú zavádzač v boot sektore (na diskete alebo pevnom disku) vlastným programom.
Saint-Clément (Aisne)
Saint-Clément je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Aisne, v regióne Pikardia.
Poloha
Saint-Clément má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Saint-Clément má 52 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
Freddie Mercury
Zomrel 24. novembra 1991 na bronchopneumóniu, ktorá bola spôsobená vírusom H.I.V. Mercury posmrtne v roku 1992 dostal ocenenie Brit Award za výnimočný prínos pre hudbu. V tom istom roku bol na štadióne v londýnskom Wembley na jeho počesť usporiadaný obrovský koncert.
V histórii populárnej hudby je Freddie Mercury stále volený medzi špičku spevákov. V roku 2002 bol v ankete BBC Freddie Mercury daný na 58. miesto stovky najväčších Britov. V roku 2005 sa stal najväčším spevákom všetkých čias aj v ankete časopisu Blender a MTV2. Aj redaktori renomovaného periodika, Rolling Stone, hodnotili Mercuryho ako 18. zo stovky najlepších spevákov všetkých čias. V roku 2009 ho časopis Classic Rock dal na prvé miesto. Internetová metadátová databáza AllMusic Fredie Mercuryho charakterizuje ako „jedného z najväčších rockových entertainerov“, ktorý vlastnil „jeden z najväčších hlasov v hudbe“.
Detstvo, mladosť
Farrokh Bulsara sa narodil v britskom protektoráte vo Východnej Afrike, v sultanáte Zanzibar (teraz časť Tanzánie). Jeho rodičia, Bomi a Jer Bulsarovci, boli párzskeho pôvodu (Pársovia sú vyznávači zoroastrismu) a pochádzali z regiónu Gujarat z vtedajšej Britskej Indie. Ich rodina prišla do Zanzibaru preto, lebo otec pracoval ako pokladník na britských koloniálnych úradoch. Farrokh Bulsara mal mladšiu sestru Kashmiru. Keďže Zanzibar bol do roku 1963 britským protektorátom, Mercury sa narodil ako britský poddaný a 2. júna 1969 bol zaregistrovaný ako občan Spojeného kráľovstva po tom, čo rodina emigrovala do Anglicka.
Medzi jeho prvé hudobné vzory vtedy patrila bollywoodska speváčka Lata Mangeshkar. Ako dvanásťročný založil školskú hudobnú skupinu The Hectics. Ich obľúbeným repertoárom boli coververzie od rokenrolových spevákov akými vtedy boli Cliff Richard a Little Richard. Jeden z Farrokhových kamarátov sa zmieňuje, že v tom období ho obdivoval ako dokáže z rádia odpočutú hudbu prehrať na klavíri. A práve na tejto škole sa Farrokh Bulsara začal sám nazývať menom „Freddie“. V Indii Bulsara zostal žiť so svojou starou mamou a tetou až kým neskončil štúdium na St. Mary's School v Bombaji.
Keď mal Mercury 17 rokov v Zanzibare bola revolúcia, počas ktorej bolo zabitých mnoho osôb arabského, či indického pôvodu. Preto sa rodina Bulsarovcov rozhodla pred násilím uniknúť a presťahovala sa do malého domu vo Felthame (Middlesex, Anglicko). Freddie Bulsara sa zapísal na štúdium umenia na Isleworth Polytechnic, v západnom Londýne. Vyštudoval a získal diplom za štúdium grafického dizajnu na Ealing Art College. Neskôr tieto svoje vedomosti zužitkoval pri vizuálnej projekcii tvorby kapely Queen.
Začiatok kariéry
Po skončení školy sa Freddie spolu s priateľkou Mary Austinovou živil ako predavač second-handu na Kensington Markete. Popri tom sa neúspešne pokúšal zakladať viacero hudobných skupín. Mal prácu aj na letisku Heathrow. Priatelia z tých čias ho opisujú ako tichého mladého muža, ktorý mal veľký záujem o hudbu. V roku 1969 sa spojil s liverpoolskou skupinou Ibex, ktorá sa neskôr premenovala na Wreckage. Krátko vtedy žil v byte nad liverpoolskou krčmou The Dovedale Towers. Po rozpade skupiny Wreckage sa spojil s ďalšou, ktorá si dala meno Sour Milk Sea. Aj tá sa začiatkom roka 1970 rozpadla.
V roku 1970 sa Freddie Bulsara stretol s gitaristom Brianom Mayom a hráčom na bicích nástrojoch Rogerom Taylorom, ktorí hrali v kapele s názvom Smile. Napriek výhradám ostatných členov, nahrávacieho štúdia Trident Studios a pôvodného manažmentu skupiny Freddie vtedy presadil zmenu jej mena zo „Smile“ na „Queen“. V tom istom čase si Bulsara zmenil svoje priezvisko na „Mercury“.
Sólové projekty
Okrem účinkovania so skupinou Queen sa Freddie Mercury venoval aj sólovej kariére. Pod vlastným menom a v niektorých spoločných projektoch s inými umelcami nahral dva sólové štúdiové albumy i niekoľko singlov. Napriek tomu, že jeho sólové projekty nemali komerčný úspech porovnateľný s úspechom kapely Queen, jeho albumy aj viacero singlov sa dostalo do Top 10 britských hudobných rebríčkov.
Jeho prvým sólovým projektom bola v roku 1984 pieseň „Love Kills“, ktorá bola spolu so skladbami iných umelcov produkovaná Giorgio Moroderom a vydaná na soundtracku k filmu Metropolis.Tento soundtrack debutoval na desiatej pozícii rebríčkov Spojeného kráľovstva.
Dvoma plnohodnotnými albumami, ktoré sólovo vydal Fredie Mercury, boli Mr. Bad Guy (1985) a Barcelona (1988).
Album Mr. Bad Guy debutoval v britských rebríčkoch v top ten hudobných albumov. V roku 1993 vyšiel na singli remix skladby z tohto albumu pod názvom „Living on My Own“, ktorý sa v rebríčku britských singlov dostal na prvú pozíciu. Pieseň taktiež pre Mercuryho získala posmrtné uznanie Ivor Novello Award. Kritik portálu Allmusic Eduardo Rivadavia hodnotí album Mr. Bad Guy ako vynikajúci od začiatku po koniec a vyslovuje uznanie nad tým, ako bravúrne Mercury zvládol nevyskúšané hudobné postupy. Album je silne syntetizátorovo zameraný, čím sa líši od predošlých projektov kapely Queen.
Druhý album Fredieho Mercuryho Barcelona bol nahraný so španielskou sopránistkou Montserrat Caballé. Je spojením populárnej hudby a opery. Mnoho kritikov sa vyjadrilo, že si nie sú istí, čo si majú o projekte myslieť. Jeden z nich sa dokonca vyjadril, že ide o najbizarnejšie CD roka. Album sa stal komerčne veľmi úspešným a jeho titulná nahrávka, duet s Montserrat Caballé s názvom „Barcelona“, debutovala v britských rebríčkoch na ôsmom mieste, v Španielsku bola na vrchole. V roku 1992, rok po Mercuryho smrti, sa táto pieseň stala oficiálnou hymnou vtedajších Letných olympijských hier. Počas otváracieho ceremoniálu Caballé spievala svoje časti naživo, zatiaľ čo Mercuryho party odzneli na obrazovke. Pieseň zaznela znovu aj v roku 1999 počas finále ligy šampiónov UEFA v Barcelone.
Okrem týchto dvoch albumov Mercury nahral viacero singlov, napríklad svoju vlastnú verziu hitu „The Great Pretender“ od The Platters, ktorá debutovala v roku 1987 na piatej priečke britských rebríčkov.
V rokoch 1981 – 83 Mercury nahral viacero skladieb s Michaelom Jacksonom vrátane demonahrávok piesní „State of Shock“, „Victory“ a „There Must Be More to Life Than This“. Tieto diela sa zachovali iba na bootlegoch a napriek rôznym sľubom na roky 2012 – 2014 oficiálne vydané zatiaľ neboli. Jackson neskôr nahral spolu s Mickom Jaggerom singel „State of Shock“ na album, ktorý skupina The Jackson 5 vydala pod názvom Victory. Mercury pridal sólovú verziu skladby „There Must Be More To Life Than This“ na svoj album Mr. Bad Guy.
V septembri roku 2006, na 60. výročie narodenia Farrokha Bulsaru, bol v Spojenom kráľovstve vydaný kompilačný album Mercuryho sólových nahrávok, ktorý sa dostal do Top 10 rebríčka britských albumov.
Spevák
Napriek tomu, že prirodzený hovorový rozsah Freddieho Mercuryho je v barytóne, väčšina jeho skladieb je naspievaná tenorom. Celkový hlasový rozsah Fredieho Mercuryho je od basového dolného „F“ (F2) do vysokého sopránového „F“ (F6). Dokázal rýchlo vytiahnuť do tenorového vysokého „F“ (F5).
Životopisec David Bret opisuje jeho hlas ako eskaláciu v niekoľkých baroch z hĺbok rockového growlu do usporiadaného vibrovaného tenoru, následne do perfektných výškových koloratúr, krištáľovo čistých vo svojom vrchole.
Španielska sopranistka Montserrat Caballé, ktorá s Mercurym nahrala album, vyjadrila názor, že najpodstatnejší rozdiel medzi Freddiem a ostatnými rockovými spevákmi bol v tom, že Mercury predával hlavne svoj hlas. Dodáva, že jeho technika bola udivujúca. Nemal problém s tempom, mal prenikavý zmysel pre rytmus, vedel svoj spev správne načasovať a bol schopný kĺzať z jedného hlasového registra do druhého. Bol veľmi muzikálny. Dokázal frázovať nežne, delikátne, sladko, ale aj energicky a úderne. Dokázal pre každé slovo vystihnúť tú správnu farbu a nuansu expresivity. Postupom kariéry kapely Queen dokázal meniť vysoké tóny na koncertných pódiách, často ich harmonizoval s druhými, tretími, či hoci aj piatymi hlasmi. O Mercurym sa hovorilo, že má problémy s hlasivkami a on sa rád vyjadroval, že nikdy formálne spev neštudoval.
Performačný umelec
Mercury bol významný aj svojimi koncertnými predstaveniami. Spolu so skupinou Queen ho jeho koncertné prezentácie preslávili na celom svete. Prezentoval sa vysoko teatrálnym spôsobom, ktorý bol často sprevádzaný silnou spätnou väzbou zo strany publika. Dopisovateľ britského konzervatívneho časopisu The Spectator Freddie Mercuryho opísal ako umelca, vtipkára, ktorý dokáže šokovať svoje publikom šarmom spolu s rôznorodými verziami seba samého.
David Bowie, ktorý vystupoval aj na koncerte na počesť Freddieho Mercuryho a nahral so skupinou Queen hit „Under Pressure“, sa tiež pochvalne vyjadroval o jeho prezentácii na koncertoch. Hovorí, že v porovnaní s inými teatrálnymi rockovými umelcami Freddie svoj štýl posunul omnoho ďalej. On posunul hranice. Dodal, že si cení mužov, ktorí sa radi obliekajú do tesných pančucháčov. Hovorí, že mal tú česť vidieť jeho koncert iba raz a hneď mu bolo zjavné, že mal celé svoje publikum v hrsti. Gitarista kapely Queen Brian May poznamenal, že Mercury dokázal to, že posledný divák na poslednej lavici štadióna mohol mať na ich koncerte pocit, že je do neho zapojený.
Jeden zo svojich najvýraznejších koncertných výkonov s kapelou Queen Freddie Mercury predviedol na pódiu akcie Live Aid v júli roku 1985. Počas tohto vystúpenia spolu s ním 72 000 divákov unisono tlieskalo, spievalo a mávalo. Skupina hudobných manažérov vtedy zvolila túto prezentáciu kapely Queen za „najlepšie koncertné číslo v histórii rockovej hudby“. Výsledok bol vysielaný v televíznom programe „The World's Greatest Gigs“.
Počas svojej kariéry Mercury s kapelou Queen absolvoval po celom svete zhruba 700 koncertov. Veľmi dôležitým aspektom jeho vystúpení bol komunikačný kontakt a zapojenie auditória. Raz hovoril o tom, že podľa neho sú Queen Cecilom B. DeMille rokenrolu. Aj oni vždy chcú robiť veci stále väčšie a lepšie. Skupina bola absolútne prvou, ktorá hrala na juhoamerickom futbalovom štadióne Morumbi Stadium (São Paulo, 1981), čím pokorila svetový rekord návštevy na koncertnom vystúpení. V roku 1986 hrali pred 80-tisícovým publikom v hlavnom meste Maďarska Budapešti, ktorá sa v tom čase nachádzala za Železnou oponou. Ich koncert bol jedným z najväčších rockových podujatí, aké sa v tom čase konali vo Východnej Európe. Mercuryho posledné živé vystúpenie s kapelou Queen sa konalo 9. augusta 1986 v anglickom Knebworth Parku. Odhadovaná účasť bola 300 000 divákov.
Inštrumentalista
Ako chlapec v Indii Freddie Mercury študoval od siedmich do deviatich rokov hru na klavír. Neskôr, keď žil v Londýne, sa učil hrať na gitaru. Väčšina hudby, ktorú mal rád, bola gitarová. V začiatkoch boli jeho favoritmi The Who, The Beatles, Jimi Hendrix, David Bowie a Led Zeppelin. O svojej úrovni v hre na hudobné nástroje nemal veľmi vysokú mienku a tak od začiatku 80. rokov začal pri sólových projektoch, ale aj pri koncertoch kapely Queen využívať služby externých hráčov na klávesové nástroje. Často si najímal napríklad Kanaďana Freda Mandela, ktorý spolupracoval aj s hudobníkmi ako Pink Floyd, Elton John a Supertramp. Na jeho sólové projekty a od roku aj pre kapelu Queen 1985 mu klávesy nahrávali Mike Moran a Spike Edney.
Na viacerých veľkých hitoch kapely Queen vrátane „Killer Queen“, „Bohemian Rhapsody“, „Good Old Fashioned Lover Boy“, „We Are the Champions“, „Somebody to Love“ a „Don't Stop Me Now“ sú nahrané klavírne party v podaní Freddieho Mercuryho. Rád používal klavírne krídlo, občas aj iné klávesové nástroje, ako napríklad čembalo. Od roku 1980 používal v štúdiu aj syntetizátory. Gitarista kapely Queen Brian May, poznamenáva, že Mercury ani nemal náladu na koncertoch hrať na nástroje, lebo jeho záujmom bolo pohybovať sa po pódiu a venovať sa publiku.
Aj keď Freddie Mercury bežne komponoval skladby pre gitary, na tento nástroj hrával iba výnimočne. Na koncertoch aj na albume nahral na akustickú gitaru pesničky „Ogre Battle“ a „Crazy Little Thing Called Love“.
Vzťahy
thumb|Pôvodné obydlie Freddieho Mercuryho v Kensingtone. Od začiatku 70. rokov mal Freddie Mercury dlhodobý vzťah s Mary Austinovou. Zoznámil sa s ňou cez gitaristu Briana Maya. Niekoľko rokov spolu bývali v Londýne, v západnom Kensingtone. V polovici 70. rokov mal v americkom vydavateľstve Elektra Records Freddie aféru s technikom zo štúdia a v decembri roku 1976 sa priznal Austinovej k svojej sexuálnej orientácii, čím sa ich vzťah ukončil. Napriek rozchodu zostali priateľmi a Mercury sa často o Mary vyjadroval ako o svojom jedinom skutočnom priateľovi. Venoval jej aj niekoľko svojich piesní, z ktorých je najznámejší hit „Love of My Life“.
Od začiatku do polovice 80. rokov mal Freddie romantický vzťah s rakúskou herečkou Barbarou Valentinovou, ktorú môžeme vidieť aj vo videoklipe k skladbe „It's a Hard Life“. V roku 1985 začal Freddie Mercury svoj dlhodobý vzťah s kaderníkom Jimmom Huttonom (*1949–†2010). Hutton, ktorý bol pozitívne testovaný na HIV v roku 1990, žil s Mercurym posledných šesť rokov jeho života, staral sa oňho počas jeho choroby a bol pri jeho smrteľnej posteli. Hutton povedal, že Freddie umrel so svadobným prsteňom, ktorý mu pred smrťou dal.
Sexuálna orientácia
Kým niektorí komentátori tvrdili, že Mercury svoju sexuálnu orientáciu pred verejnosťou tají, iní tvrdili, že je jasný gay. Isté je, že ešte v 80. rokoch si na verejnosti držal odstup od svojho partnera Jima Huttona. V októbri roku 1986 noviny The Sun tvrdili, že Mercurymu dokázali série nočných homosexuálnych afér.
Počas kariéry aj Mercuryho pódiové kreácie provokovali novinárov k tomu, aby komentovali jeho sexualitu. V roku 1992 John Marshall z Gay Times vyjadril názor, že (Mercury) bol kráľovnou scény, ktorá nemala problém verejne vyjadriť svoju orientáciu, no nemal ochotu analyzovať, alebo sa ospravedlňovať za svoj životný štýl. Bolo to, akoby Freddie Mercury hovoril svetu: „Som, kto som. No a čo?“ a to bolo samé o sebe vyhlásením.
Osobnosť
Aj keď sa na pódiu prezentoval ako okázalá osobnosť, mimo neho bol Freddie Mercury plachý a samotársky. Medzi množstvom ľudí sa necítil dobre a poskytoval iba málo rozhovorov. O sebe hovoril, že na vystúpeniach je extrovert, no vo svojom vnútri je úplne iný človek.
Choroba a smrť
V októbri roku 1986 britská tlač informovala, že Mercury na klinike v Harley Street absolvoval krvné testy na pozitivitu HIV/AIDS. Počas spevákovho návratu z cesty po Japonsku sa ho na túto skutočnosť opýtal reportér The Sun, Hugh Whittow. Mercury vtedy poprel, že by mal mať sexuálne prenosnú chorobu. V tom čase v rozhovore vyhlásil, že mal negatívne testy na HIV. Aj napriek týmto zamietavým vyjadreniam k britskej tlači počas nasledujúcich rokov prenikali informácie, ktoré podporoval meniaci sa stále vyziabnutejší Mercuryho vzhľad. Potvrdzovala to aj absencia koncertných vystúpení kapely Queen či vyjadrenia Mercuryho milencov v bulvárnej tlači. Od roku 1990 boli vyjadrenia o jeho zlom zdravotnom stave úplne bežné. Dňa 18. februára 1990 sa konalo v Dominion Theatre v Londýne preberanie ocenení Brit Award. Freddie Mercury spolu s ostatnými hudobníkmi kapely Queen vtedy prevzal túto cenu za výnimočný prínos pre hudbu. Toto vystúpenie bolo posledné, kedy sa Mercury oficiálne objavil na verejnosti. Potom až do konca jeho života bol neustále prenasledovaný fotografmi bulvárneho denníka The Sun pravidelne zverejňujúceho série obrázkov, ktorými prezentoval, aké má Mercury podlomené zdravie. Známy je záber z novembra roku 1990, na ktorom je na titulke novín vyziabnutý Mercury spolu s nadpisom „Už je to oficiálne – Freddie je vážne chorý“.
Mercury a jeho blízky okruh priateľov napriek všetkému všetky správy o svojom stave popieral. Aj potom, ako sa 29. apríla 1991 v tlači objavil ďalší zo záberov, na ktorom bol Freddie očividne silne vyziabnutý. Následne sa na verejnosti objavili dohady, že by mohol byť skôr v situácii, že s chorobou bojuje. Mercury informáciu o svojom zdravotnom stave chránil ako svoju súkromnú. Vedeli o nej iba jeho najbližší. Ako potvrdil v rozhovore z roku 1993 Brian May, kapelu o HIV pozitívnom náleze informoval oveľa skôr. Video k piesni „These Are the Days of Our Lives“ obsahuje zábery, na ktorých je Freddie veľmi vychudnutý. Tieto zábery sú poslednými, ktoré pred svojou smrťou Freddie Mercury oficiálne nakrútil.
Potom, ako v júni 1991 Mercury ukončil práce s kapelou Queen, odišiel do svojho domu v Kensingtone. Jeho bývalá priateľka Mary Austinova patrila k tým, ktorí boli Freddieho oporou v posledných týždňoch. Pravidelne ho navštevovala a starala sa o neho. Tesne pred smrťou Mercury postupne strácal zrak, jeho stav sa zhoršoval natoľko, že už nedokázal vstať z postele. Začal odmietať lieky a bral iba tie, ktoré mali utíšiť jeho bolesti.
Dňa 22. novembra 1991 Mercury zavolal do svojho domu manažéra kapely Queen Jima Beacha. Nasledujúci deň vyšlo v Mercuryho mene verejné vyhlásenie pre medzinárodnú tlač:
V náväznosti na množiace sa dohady v tlači počas posledných dvoch týždňov, chcem potvrdiť, že som bol pozitívne testovaný na HIV a mám AIDS. Považoval som za správne doteraz držať túto informáciu v tajnosti, lebo som chcel chrániť súkromie aj tých, ktorí sú okolo mňa. Ale nadišiel čas, aby moji priatelia a fanúšikovia na celom svete spoznali pravdu. Dúfam, že všetci sa chcú spojiť so mnou, s mojimi lekármi aby sme spolu na tomto svete mohli bojovať s touto hroznou chorobou. Moje súkromie mi vždy patrilo a bol som známy tým, ako nerád som poskytoval interview. Prosím, pochopte že toto pravidlo platí aj naďalej.
Večer 24. novembra 1991, niečo cez 24 hodín potom, ako vydal toto vyhlásenie, Mercury vo veku 45 rokov vo svojom dome v Kensingtone zomrel. Oficiálnou príčinou jeho smrti bola bronchiálna pneumónia, ktorá sa rozvinula v dôsledku zlyhania imunitného systému (AIDS). Správu o Freddieho úmrtí jeho rodičom a sestre oznámil hudobník Dave Clark (z kapely The Dave Clark Five), ktorý práve v tom čase bdel pri jeho smrteľnej posteli. Do médií táto správa dorazila dňa 25. novembra v skorých ranných hodinách.
27. novembra 1991 sa konal pohreb, ktorého rituál bol vedený zoroastristickým kňazom. Zúčastnil sa ho okruh 35 najbližších vrátane zvyšku členov kapely Queen a Eltona Johna. Mercury bol spopolnený v krematóriu Kensal Green Cemetery, v západnom Londýne. V súlade s Mercuryho želaním Mary Austinová jeho popol pochovala na neznámom, nikdy nezverejnenom mieste.
V svojej poslednej vôli Mercury odkázal drvivú väčšinu svojho majetku vrátane bývania a licencií k nahrávkam Mary Austinovej, ostatné svojim rodičom a sestre. Sumu 500-tisíc libier venoval svojmu kuchárovi Joe Fanellimu, 500-tisíc osobnému asistentovi Petrovi Freestonovi, 100-tisíc libier dostal jeho šofér Terry Giddings a 500-tisíc libier venoval Jimovi Huttonovi. Mary Austinová spolu so svojou rodinou zostala bývať v Mercuryho dome v Kensingtone. Obvodové múry záhrady tohto domu sa po Mercuryho smrti stali miestom, na ktoré mú jeho fanúšikovia chodia vzdávať poctu. V roku 2000 bola vydaná Mercuryho biografia pod názvom Freddie Mercury, the Untold Story, do ktorej prispel aj Hutton, ktorý pri príležitosti 60. narodením Freddieho Mercuryho poskytol aj interview pre noviny The Times.
Pokračujúca popularita
Dopad, ktorý mala na zvýšenie popularity kapely Queen smrť Freddieho Mercuryho, je nevyčísliteľný. V Spojených štátoch, kde popularita kapely v 80. rokoch klesala, sa predaj albumov Queen od roku 1992 prudko zvýšil. V roku 1992 jeden americký kritik poznamenal, že nejaký cynik vyvolal faktor mŕtvej hviezdy a spôsobil tým oživenie kráľovnej (Queen). Už vo filme Waynov svet z roku 1992 sa objavuje nahrávka „Bohemian Rhapsody“. Podľa vyjadrení Recording Industry Association of America skupina Queen v USA predala 34,5 miliónov albumov. Asi polovica z tohto množstva sa predala po Mercuryho smrti.
Celosvetovo kapela Queen predala viac 300 miliónov hudobných nosičov. Keď zrátame všetky týždne, ktoré albumy Queen strávili v rebríčkoch Spojeného kráľovstva dostaneme vyššie číslo než dosiahla akákoľvek iná skupina vrátane The Beatles a kompilácia Queen's Greatest Hits je najpredávanejším albumom v Spojenom kráľovstve. Dva Mercuryho songy: „We Are the Champions“ a „Bohemian Rhapsody“ sú tiež volené za najlepšie nahrávky všetkých čias v hlavných hlasovaniach, ktoré usporiadali Sony Ericsson a Guinness World Records. Prvé hlasovanie bolo zamerané na svetovú pieseň, druhé na britskú kultúru. Obidve tieto piesne sa dostali do Siene slávy Grammy: „Bohemian Rhapsody“ v roku 2004 a „We Are the Champions“ v roku 2009.
V októbri roku 2007 bolo v časopise Q všetkými čitateľmi zvolené video k skladbe „Bohemian Rhapsody“ za najlepšie video všetkých čias V zozname 22 najlepších hlasov hudobného kanálu MTV sa Mercury dostal na druhé miesto za Mariah Carey. Digitálna rádiostanica Planet Rock v januári roku 2009 robila voľbu najlepších rockových spevákov, kde Mercury skončil druhý za Robertom Plantom. V máji roku 2009 časopis Classic Rock označil Freddieho Mercuryho za najlepšieho rockového speváka. V roku 2001 robil časopis New Musical Express anketu, kde sa Mercury stal hneď po Michaelovi Jacksonovi druhým najlepším spevákom histórie. V roku 2011 čitatelia časopisu Rolling Stone dali Mercuryho na druhé miesto medzi najlepšími sólovými spevákmi všetkých čias. Britský hudobný web Gigwise v roku 2013 označil Mercuryho za najlepšieho frontmana kapely všetkých čias.
Posmrtný album kapely Queen
thumb|Priečelie [[Dominion Theatre v Londýne.]] V novembri roku 1995 vyšiel kapele Queen album Made in Heaven, na ktorom sa nachádzali predtým nepublikované nahrávky z roku 1991, ako aj niektoré skúšobné nahrávky z predošlých rokov, či prepracované verzie sólových diel ostatných členov skupiny. Na letáku pri obale albumu je napísané: „Venované nesmrteľnej duši Freddieho Mercuryho“.
Na obale albumu je socha Freddieho Mercuryho, ktorá sa nachádza v Švajčiarsku, pri Ženevskom jazere v Montreux. Fotografia ilustruje miesto, kde bol v štúdiách Mountain Studios tento album napísaný a nahratý. Autorkou sochy je Irena Sedlecká. Je vysoká tri metre. Slávnostne bola odhalená 25. novembra 1996 za prítomnosti Freddieho otca a Montserrat Caballé. Medzi návštevníkmi boli prítomní aj Brian May a Roger Taylor. Od roku 2003 sa fanúšikovia z celého sveta schádzajú v prvý septembrový víkend pri tejto soche v rámci akcie nazvanej „Freddie Mercury Montreux Memorial Day“.
Pocty Mercurymu
Okrem sochy pri ženevskom jazere dostal Freddie Mercury viacero ďalších uznaní. V roku 1999 kráľovská poštová spoločnosť Royal Mail v rámci série Milénia (Millennium stamp) vydala poštovú známku, na ktorej je vyobrazený Freddie Mercury v svojej klasickej koncertnej póze. V roku 2009 vo Felthame, v mieste, kde sa v roku 1964 presťahovala rodina Bulsarovcov, bola odhalená pamätná tabuľa. Hviezda na Mercuryho pamiatku bola odhalená na hlavnej ulici v Felthame jeho matkou Jer Bulsarovou a gitaristom kapely Queen, Brianom Mayom. V západnom Londýne nad vchodom Dominion Theatre je od mája 2002 Mercuryho socha. Je to preto, lebo od tej doby je v repertoári divadla muzikál We Will Rock You, ktorý na motívy skladby kapely Queen napísal Ben Elton.
Pocta kapele Queen a aj Mercuryho koncertným kreáciám bola daná aj počas záverečnej ceremónie Letných olympijských hier 2012 v Londýne. Vystúpila na nej kapela (Brian May a Roger Taylor) so skladbou „We Will Rock You“ so sólovým umelcom, ktorou bola Jessie J. Pieseň bola otvorená remastrovaným videom Mercuryho dovolávania sa a odpovede od publika v roku 1986 počas koncertu na štadióne vo Wembley, pričom odozvu ako keby dostával aj od ľudí prítomných na ceremónii.
Dôležitosť v histórii AIDS
Freddie Mercury bol prvou rockovou hviezdou, o ktorej bolo všeobecne známe, že sa stala obeťou AIDS. Jeho smrť sa tak stala veľmi dôležitou udalosťou v histórii tejto choroby. V apríli roku 1992 zvyšní členovia skupiny Queen založili The Mercury Phoenix Trust a zorganizovali podujatie, ktoré do histórie vošlo pod názvom The Freddie Mercury Tribute Concert.
Šlo o megakoncert, ktorý sa konal 20. apríla 1992 a mal ambíciu zviditeľniť problém AIDS, mal byť oslavou chuti do života, vzdať poctu Mercurymu a založiť finančnú zbierku na podporu výskumu a liečby tejto choroby. The Mercury Phoenix Trust odvtedy poskytol milióny libier viacerým charitám, ktoré sú zamerané na AIDS. Na koncerte, ktorý sa konal na londýnskom štadióne vo Wembley, bolo 72 000 divákov a zúčastnilo sa ho mnoho účinkujúcich ako Robert Plant (z kapely Led Zeppelin), Roger Daltrey (z kapely The Who), Extreme, Elton John, Metallica, David Bowie, Annie Lennox, Tony Iommi (z kapely Black Sabbath), Guns N' Roses, Elizabeth Taylor, George Michael, Def Leppard, Seal, Liza Minnelli (cez satelit aj U2). Na koncerte mala príhovor aj herečka Elizabeth Taylorová. Koncert bol vysielaný do 76 krajín a sledovala ho odhadom miliarda ľudí.
Mercury ako VIP
Počas posledných desaťročí sa v krajinách objavujú zoznamy osobností, ktorí sa nejakým spôsobom zaslúžili o to, aby sa stali historickými postavami. Napríklad v roku 2002 sa Mercury podľa vysielania televízie BBC dostal na 58. miesto zoznamu stovky najväčších osobností britských dejín. V roku 2007 sa v japonskej národnej ankete dostal na 52. miesto stovky vplyvných hrdinov. Napriek faktu, že Freddie Mercury bol kritizovaný homosexuálnymi aktivistami za skrývanie ochorenia HIV, ho spisovateľ Paul Russell zaradil do svojej knihy „The Gay 100: A Ranking of the Most Influential Gay Men and Lesbians, Past and Present“. Z ďalších známych ľudí zo šoubiznisu sa do tejto knihy dostali Liberace a Rock Hudson. V roku 2008 časopis Rolling Stone umiestnil Mercuryho na 18. miesto zoznamu stovky najlepších spevákov všetkých čias.
Mercuryho postava na javisku
Dňa 24. novembra 1997 bola v New Yorku uvedená monodráma s názvom Mercury: The Afterlife and Times of a Rock God. Prezentuje Mercuryho na druhom svete, ako analyzuje svoj život, žiada vykúpenie a hľadá svoje druhé pravé ja. Hru napísal a režíroval Charles Messina a Mercuryho si v nej zahral Khalid Gonçalves, neskôr Amir Darvish. Jedno z vystúpení otvoril Billy Squier s akustickou interpretáciou piesne o Mercurym, ktorá má názov „I Have Watched You Fly“.
Mercury vo filme a televízii
V septembri roku 2010 Brian May v jednom rozhovore pre BBC oznámil, že Sacha Baron Cohen, predtým známy ako komediálna postava Borat, Ali G a Brüno bol vybratý aby hral v životopisnom filme o Freddie Mercurym. Časopis TIME túto správu komentoval vzhľadom na podobu a spevácke schopnosti s uspokojením. Film je podľa predlohy Petra Morgana, scenáristu, ktorý má nominácie na Oscarov za scenáre k filmom Kráľovná a Frost/Nixon. Film, ktorý je koprodukovaný De Nirovou spoločnosťou TriBeCa Productions zobrazí obdobie formovania kapely Queen a periódu pred oslavovaným vystúpením na koncerte Live Aid v roku 1985. Začiatok nakrúcania bol naplánovaný niekedy na rok 2011.
V apríli roku 2011 Brian May potvrdil, že na príprave filmu bolo už vykonanej veľa práce. Došlo ale k postupným rozporom pri voľbe herca do hlavnej postavy, ktoré nakoniec v júli roku 2013 vyvrcholili rozhodnutím, že jeho postavu dajú inému hercovi. Brian May oznámil, že sa zhodli s ostatnými, že postava Mercuryho v podaní Cohena (Borata) by mohla vyznieť rušivo.
V decembri roku 2013 bolo oznámené, že postavu Mercuryho by mal hrať Ben Whishaw, ktorý si zahral v Bondovke Skyfall. V príprave projektu ale naďalej pretrvávajú problémy s tým, kto sa na produkcii bude, alebo nebude podieľať aj v súvislosti s tým, že sa pripravuje ďalší film o Jamesovi Bondovi.
V roku 2018 o ňom vznikol aj úspešný film Bohemian Rhapsody. Herecký výkon Ramiho Maleka v úlohe Mercuryho bol ocenený Oscarom, Zlatým glóbusom aj cenou BAFTA.
Žaba Mercurana
V indickom štáte Kérala bol v roku 2013 nájdený nový druh žaby, ktorý svojím vibrujúcim hlasom inšpiroval svojich objaviteľov k tomu, aby mu dali latinský názov Mercurana. Jedným z ďalších dôvodov prečo dostala táto žaba toto meno, bola skutočnosť, že neďaleko jej lokality výskytu prežil (vtedy ešte) Farrokh Bulsara väčšinu svojho detstva.
Diskografia
Okrem albumov skupiny Queen boli Freddiemu Mercurymu vydané aj tieto sólové projekty.
Saint-Amand-Montrond (obvod)
Saint-Amand-Montrond je obvod v departemente Cher a regióne Centre-Val de Loire vo Francúzsku. Člení sa ďalej na 11 kantónov a 116 obcí.
Flavio Cipolla
Flavio Cipolla (* 20. október 1983, Rím, Taliansko) je bývalý taliansky profesionálny tenista.
Rimavská Sobota (okres)
Mestá
Hnúšťa·Rimavská Sobota·Tisovec