cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Proces s Jozefom Tisom, Alexandrom Machom a Ferdinandom Ďurčanským
Časť obžaloby C (obvinenie z marenia príprav SNP, pozvania nemeckých vojsk a zločinov spáchaných po potlačení povstania)
Obžaloba vinila Jozefa Tisa z toho, že v auguste 1944 povolil, aby časť slovenského územia prešla do právomoci nemeckej armády. Toto územie bolo následne vyhlásené za operačné územie, čo umožnilo Nemcom bojovať proti partizánom a Sovietom. Súčasne bolo Nemcom povolené odzbrojiť dve východoslovenské divízie, pričom ich dôstojníci boli odvlečení do koncentračných táborov, čo mal Tiso strpieť. Obhajoba v tejto súvislosti uvádzala, že nebolo dokázané, že by Tiso niečo podobné povolil a podľa názoru obhajoby si zrejme ani nemecká strana na tento krok nepýtala žiadne povolenie. Obhajoba tiež uviedla, že Tiso nemal inú možnosť, ako kroky Nemecka strpieť, pričom toto nekonanie nepovažovala za trestné. Odzbrojenie slovenských divízii bolo podľa obhajoby výlučne nemeckým rozhodnutím, o ktorom bol Tiso informovaný až dodatočne. Tu obhajoba poukázala na viaceré výpovede, ktoré potvrdzovali, že Tiso sa prihováral priamo u Heinricha Himmlera za prepustenie odvlečených dôstojníkov, čo malo byť aspoň čiastočne z nemeckej strany vykonané. Obžaloba v tejto súvislosti obviňovala Jozefa Tisa, že požiadal 23. augusta 1944 Nemecko o pomoc proti povstalcom v rámci SNP. Svoje obvinenia doložila obžaloba listinami z nemeckých archívov a iných nemeckých správ. Obhajoba však vierohodnosť týchto listín spochybňovala s odôvodnením, že Nemci často falšovali svoju dokumentáciu. Podľa obhajoby samotní Nemci požiadali o povolenie vstúpiť na územie Slovenska a to až 25. augusta 1944, pričom táto žiadosť im mala byť slovenskou stranou zamietnutá, s čím súhlasil aj Jozef Tiso. Obhajoba ďalej poukazovala na to, že nemecký vyslanec na Slovensku dostal 28. alebo 29. augusta 1944 priamo z Berlína príkaz vyžiadať si súhlas na obsadenie Slovenska. Až po tomto naliehaní mal Tiso podľa obhajoby nemecké vojská na slovenské územie pozvať. Túto verziu pri svojom výsluchu uviedol aj samotný Jozef Tiso. Podľa obhajoby však Tisovmu súhlasu predchádzalo vyhlásenie slovenskej generality, ktorá sa vyjadrila, že Slovensko vlastnými silami nedokáže nastoliť poriadok. Obhajoba tiež spochybnila, že by v úplnom počiatku SNP Jozef Tiso vedel, že sa jedná a o veľké organizované povstanie, naopak, mal sa domnievať, že sa jedná iba o sériu menších záškodníckych akcii riadených zo zahraničia. Tisov ostrý protipartizánsky prejav z 30. augusta 1944 zdôvodňovala obhajoba skutočnosťou, že územie Slovenska už bolo pod nemeckou kontrolou a Tiso chcel udržať pokoj a dosiahnuť, aby Nemci rešpektovali slovenské orgány. Podľa obhajoby dal Jozef Tiso odzbrojiť bratislavskú posádku preto, aby zabránil krviprelievaniu a zničeniu Bratislavy, keďže z Nemecka prišiel nemeckej okupačnej armáde jasný príkaz túto posádku za každú cenu odzbrojiť.
Časť obžaloby A (obvinenie z rozbitia republiky a spolupráce s nacistickým Nemeckom)
==== Časť obžaloby B (obvinenie zo zavedenia fašistického režimu na Slovensku, uzavretia Zmluvy o ochrane s Nemeckom, Salzburský diktát, hospodárskej spolupráce s Nemeckom, podpory nemeckého vedenia vojny, vyhlásenia vojny proti Spojencom a ZSSR) ==== Vo veci obžaloby zo zavedenia fašistického režimu na Slovensku obhajoba argumentovala, že v období po vyhlásení nezávislosti Slovenska bolo nacistické Nemecko určujúcim elementom v oblasti. Slovensko bolo na druhej strane odkázané samé na seba, takže bolo nútené svoju politiku riadiť tak, aby Nemecko nenašlo dôvod k zásahu do vnútorných vecí Slovenského štátu. Obhajoba poukazovala tiež na nebezpečenstvo z Maďarska, ktoré odmietalo uznať existenciu Slovenska a malo snahu túto situáciu neustále zvrátiť. Podľa obhajoby musel Jozef Tiso konať práve pod vplyvom tejto situácie a nemohol konať slobodne. Tiso musel podľa obhajoby čeliť tiež silnej opozícii vo vnútri vlastnej strany, ktorú predstavovalo radikálne krídlo Vojtecha Tuku. Práve Tuka si mal s pomocou Nemecka postupne upevňovať svoje pozície, čo Tisa oslabovalo. Obhajoba poukazovala na tzv. Salzburský diktát z 28. júla 1940, ktorý mal výrazne ovplyvniť politické pomery na Slovensku. V tejto súvislosti najprv obhajoba poukázala na prípravu prevratu (Lichardusov puč) proti Tisovi, ktorý organizoval práve Tuka za podpory Nemecka. Práve do Salzburgu mal Hitler, ktorý bol nespokojný s politikou Tisa a jeho umierneného krídla pozvať okrem Tisa i Ďurčanského, Tuku a Macha. Tu mal prinútiť Tisa, aby odvolal Ďurčanského z postu ministra zahraničných vecí a na miesto neho menoval Tuku. Súčasne si mal Hitler podľa obhajoby na tomto stretnutí vynútiť úplné podriadenie slovenskej zahraničnej politiky Nemecku. Obhajoba poukazuje na to, že pri stretnutí v Salzburgu sa predstavitelia nacistického Nemecka úplne nediplomaticky vyhrážali následkami, ktoré môžu Slovensku vzniknúť a teda Tiso súhlas s podmienkami Nemecka z tohto stretnutia nemohol nedať. Súčasne sa svojej funkcie Tiso podľa obhajoby nevzdal iba preto, aby moc v krajine nezískala úplne skupina Vojtecha Tuku. Podľa obhajoby mal Tiso viackrát žiadať Nemecko, aby mu umožnilo Tuku odvolať, no neúspešne. Tieto tvrdenia dokazovali aj viaceré svedecké výpovede, medzi ktoré patria aj výpovede zodpovedných nemeckých predstaviteľov. Obhajoba tiež tvrdila, že Jozef Tiso nemal po Salzburskom diktáte ako zabrániť rozširovaniu národného socializmu na Slovensku. Podľa obhajoby prijal Tiso národný socializmus za svoj iba preto, aby zabránil jeho skutočnému rozšíreniu a jeho cieľom bolo v skutočnosti iba zachovať tradičné ľudáctvo. Podľa obhajoby to bol práve Tuka, ktorý mal snahu rozširovať skutočný národný socializmus a bol to práve Tiso, ktorý mu v tom zabraňoval.
Dejiny Paraguaja
Stabilitu priniesli až vlády prezidentov zo strany Colorado, ktorí pred tým slúžili v paraguajskej armáde počas vojny trojspolku. Po skoro dvadsaťročnej vláde strany Colorado nasledoval krátky ozbrojený vnútorný konflikt po ktorom sa k moci dostala Liberálna strana. Jej dlhá vláda bola spočiatku poznačená častými prevratmi a anarchiou. Nasledovala stabilizácia, ktorá sa však znova zmenila potom, čo sa obnovili vnútorné konflikty vnútri Liberálnej strany. V roku 1932 sa Paraguaj dostal do novej vojny, tento raz s Bolíviou, s ktorou bojoval o územie Chaco. Paraguaj síce vojnu vyhral, no nasledujúce roky znamenali koniec dominancie Liberálnej strany a začiatok obdobia nestability, ktoré vyvrcholilo v občianskej vojne v roku 1947. Po nej získala po dlhej dobe znova najsilnejšie postavenie strana Colorado, no prevraty pokračovali aj v tomto období. Stabilitu priniesol rok 1954, kedy sa k moci dostal Alfredo Stroessner, jeden z najdlhšie vládnucich diktátorov histórie sveta. V roku 1989 bol generál Stroessner zosadený pri vojenskom prevrate, čo umožnilo návrat k demokracii. Demokraticky zvolení prezidenti však boli zväčša oligarchovia, ktorí zbohatli pochybným spôsobom počas diktatúry Alfreda Stroessnera na rôznych štátnych zákazkách. Prakticky všetci boli postupne obviňovaní z korupcie a klientelizmu. O zmenu sa pokúsili prezidenti Nicanor Duarte a Fernando Lugo, no neúspešne, keď narazili na odpor silnej oligarchie.
Proces s Jozefom Tisom, Alexandrom Machom a Ferdinandom Ďurčanským
Časť obžaloby A (obvinenie z rozbitia republiky a spolupráce s nacistickým Nemeckom)
Vo vzťahu k západným Spojencom však neboli zistené žiadne okolnosti, ktoré by obžalovaných usvedčovali z nejakého konania. Tu obhajoba poukázala, že to bol opäť Tuka, ktorý podpísal vyslanie slovenských členov pracovného zboru do Nemecka pre potreby protileteckej obrany. Vyslanie slovenských jednotiek zo ZSSR do Talianska bolo podľa obhajoby vykonané bez rozhodnutia slovenských predstaviteľov. Obhajoba pripustila, že Tiso podpísal vyhlásenie vojny západným Spojencom, no označila tento čin iba za prázdne gesto v rámci vyhovenia Nemecku.
Dejiny Paraguaja
Príchod Španielov a prvé objavovanie Paraguaja
náhľad|[[Juan Díaz de Solís a jeho expedícia objavujú Río de la Plata (1515).]] V roku 1512 bol na miesto vrchného kráľovského lodivoda Španielska menovaný Juan Díaz de Solís. V roku 1514 španielsky (vtedy stále formálne aragónsky kráľ) kráľ Ferdinand II. vyslal Solísa preskúmať novoobjavený Tichý oceán. Solís sa plavil pozdĺž východného pobrežia Ameriky až narazil v roku 1515 na veľkú riečnu deltu, ktorú nazval Mar Dulce, teda Sladké more (dnešné Río de la Plata). Na počiatku roka 1516 sa dostal až k dolnému toku rieky Uruguaj. Tu však padol do zajatia členov domorodého kmeňa Charruov, ktorí ho a niekoľko jeho vojakov pred zrakmi zvyšných členov expedície (ktorí zostali na lodiach) zabili a následne zjedli.
Predkolumbovská éra
Vzhľadom na ich nejednotnosť, boli pomerne rozdielni a neskorší európski kolonisti im aj preto dali rôzne pomenovania, keďže sa domnievali, že ide o rôzne kmene. Vznikli tak kmene Toba, Cario, Paraná či Chandulovia. Práve samostatnosť jednotlivých kmeňov Guaraníov spôsobila, že Španieli nedokázali Paraguaj dobyť porazením jedného kráľa (náčelníka), ale museli poraziť alebo vyjednávať s každým kmeňom samostatne, čo výrazne predĺžilo obsadzovanie. Na západe, resp. severozápade Paraguaja tvorili hlavnú časť pôvodného obyvateľstva Guajkurovia. Niektoré z týchto kmeňov, ktoré žili na západe Paraguaja, dokonca bojovali aj proti Ríši Inkov, a to pomerne úspešne. Celkový odhad počtu pôvodných obyvateľov, ktorí žili na území Paraguaja, sa pohybuje medzi 350 až 400 000 ľudí (v čase príchodu Európanov).
Príchod Španielov a prvé objavovanie Paraguaja
Za prvého Európana, ktorý dosiahol územie súčasného Paraguaja, je považovaný Portugalčan Aleixo Garcia. Ten patril k časti expedície Juana Díaza de Solísa, ktorej loď pri návrate do Európy stroskotala. Jej posádka následne zostala na dlhé roky žiť s miestnymi indiánmi z kmeňa Guaraníov. Títo európskym objaviteľom začali rozprávať príbehy o bohatých územiach na západe, kde je veľa zlata a striebra. Garcia v roku 1524 zhromaždil zvyšky svojej časti bývalej Solísovej expedície a vydal sa smerom na západ. Keďže členovia výpravy žili dlhý čas medzi indiánmi, naučili sa ich jazyk, čo im výrazne uľahčilo ich cestu. Expedícii sa podarilo dosiahnuť hranicu Ríše Inkov, no nemala dostatočnú vojenskú silu, aby na územie ríše vnikla. Napriek tomu bol Garcia úspešný, lebo v priebehu cesty na západ získal množstvo zlata a striebra. Jeho indiánski sprievodcovia sa však drahých kovov chceli zmocniť sami a tak členov výpravy zabili.
Proces s Jozefom Tisom, Alexandrom Machom a Ferdinandom Ďurčanským
Hodnotenie procesu
Podobné súdy sa konali aj v iných európskych štátoch, kde dochádzalo počas druhej svetovej vojny k podobným udalostiam, ako na Slovensku. Rozsudky v nich boli spravidla prísne a tvrdé. Nebrali ohľad na zásluhy alebo popularitu obžalovaných, na ich dobré úmysly, ani na tzv. "politiku menšieho zla". Snahou obžaloby bolo spočiatku súdiť Jozefa Tisa a spol. nie preto, že boli predstaviteľmi Slovenskej republiky, ale preto, že aktívne kolaborovali na zločinoch nacistického Nemecka. Postupne však prevládol názor, že aj vytvorenie samostatného Slovenska znamenalo de iure, aj de facto porušenie vtedajšej česko-slovenskej ústavy, a tak je potrebné aj tento akt riešiť. Či tento názor prevládol po tlaku českej strany (napríklad priamo prezidenta Beneša) sa nedá vylúčiť, keďže tento sa v priebehu svojho exilu počas druhej svetovej vojny opakovane vyjadroval o nutnosti kolektívnej viny všetkých Slovákov za rozbitie ČSR. Známe sú tiež výroky Edvarda Beneša v exile o tom, že "Tiso musí visieť".
Dejiny Paraguaja
Koniec liberálnej vlády a obdobie štátnych prevratov
V auguste 1939 sa uskutočnili voľby prezidenta. Tých sa na protest proti zásahom polície voči svojim členom nezúčastnila strana Colorado a tak sa bez problémov stal novým prezidentom kandidát liberálov generál José Félix Estigarribia, ktorý sa úradu ujal 15. augusta 1939. Nový prezident však mal od začiatku veľmi ťažkú pozíciu, keďže bol vystavený tlakom z viacerých frakcii Liberálnej strany. Už vo februári 1940 sa objavili informácie o možnom prevrate proti prezidentovi. V reakcii na tieto správy prezident vyhlásil, že je nútený prevziať všetku moc nad Paraguajom, následne zrušil ústavu, zakázal politické strany a zostavil komisiu na prípravu novej ústavy. Následne nechal rozpustiť parlament a senát, ktoré sa fakticky rozpustili vlastným rozhodnutím. 18. februára 1940 tak prezident vykonal fakticky prevrat sám proti vlastnej vláde, keďže časť ministrov musela opustiť vládu. Ústava bola hotová v júli 1940 a následne aj schválená v referende. Na jej základe bol zrušený senát a ponechaný iba parlament. Významnou zmenou bolo tiež predĺženie funkčného obdobia prezidenta zo štyroch na päť rokov. Prezident si tak chcel upevniť svoju pozíciu, ale 7. septembra 1940 zahynul pri leteckom nešťastí. José Félix Estigarribia bol posledným liberálnym prezidentom Paraguaja.
Proces s Jozefom Tisom, Alexandrom Machom a Ferdinandom Ďurčanským
Hodnotenie procesu
Zaujímavá je aj osobnosť samotného predsedu Národného súdu v Bratislave a súčasne predsedu senátu v tomto procese Igora Daxnera. Ten bol za Slovenského štátu väznený, jeho brat bol dokonca internovaný v koncentračnom tábore v Ilave, následne v Nemecku a mesiac po vojne na následky väznenia zomrel. V septembri 1946 tiež Daxner navštívil prezidenta Edvarda Beneša a rozprával sa s ním o procese s Jozefom Tisom a o tom, či bude Tisovi udelená zo strany prezidenta milosť. Nie len tieto, ale i ďalšie okolnosti, tak robili z Daxnera osobu voči obžalovaného Jozefovi Tisovi jednoznačne zaujatú a teda sa nemal vôbec zúčastniť na procese. Jeho zaujatosť nakoniec dokladá aj jeho správanie počas procesu, kedy sa dopúšťal opakovane porušení zákona a zásad trestného konania v neprospech obžalovaných, predovšetkým voči Jozefovi Tisovi a s obžalovanými sa pravidelne počas procesu dokonca hádal. Zaujatosť prejavoval Daxner aj opatreniami voči Jozefovi Tisovi vo väzbe. Samotné Daxnerovo konanie mal počas celého priebehu procesu usmerňovať podpredseda Národného súdu Karel Bedrna, ktorý bol členom KSČ. Historik Ivan Kamenec v tejto súvislosti uvádza, že Tiso vystupoval pred súdom sebavedome, bez osobitného citového pohnutia. Zväčša sa vedel obratne brániť a svojimi odpoveďami či argumentmi neraz vyviedol z rovnováhy cholerického predsedu súdu Igora Daxnera. Daxner neumožnil vykonať množstvo dôkazov, ktoré navrhla obhajoba. Napriek tomu však mala obhajoba relatívnu slobodu pôsobenia, neporovnateľnú s politickými procesmi po komunistickom prevrate v roku 1948. Igor Daxner ako predseda senátu Národného súdu pri iných procesoch sa v niekoľkých prípadoch vyjadril ešte v priebehu hlavného pojednávania, že obžalovaných nechá aj tak obesiť. V jeho úplne prvom prípade prejednávanom pred Národným súdom v Bratislave sa pri zdôvodnení odsúdenia Jána Šmigovského (veliteľ nitrianskej vojenskej posádky, ktorá sa nepridala k SNP) na trest smrti, mal Daxner uviesť, že prísne tresty sú potrebné z dôvodu, aby si Národný súd získal autoritu.
Dejiny Paraguaja
Obdobie nestability
Novým prezidentom sa stal v júli 1911 liberál Liberato Marcial Rojas. Aj jeho vláda však riešila iba vnútorné spory, ktoré vyvrcholili v povstaní proti vláde. Na jeho čelo sa formálne postavil bývalý prezident Gondra. Ten získal veľkú finančnú podporu od zahraničných oligarchov, ktorí mali ekonomické záujmy v Paraguaji. Povstane začalo v novembri 1911 a vyvolalo dokonca ďalšie iné povstania a nepokoje. Na to reagoval prezident útekom z krajiny. Vládu tak 14. januára 1912 na tri dni prevzal triumvirát, ktorý tvorili Marcos Caballero Codas, Mario Uscher a Alfredo Aponte. Triumvirát spolu s priaznivcami strany Colorado porazili povstaleckú armádu liberálov, ktorí sa museli stiahnuť. Vďaka tomu sa 17. januára 1912 prezident Rojas vrátil do krajiny a znova ujal funkcie prezidenta. Členovia strany Colorado sa domnievali, že v daný čas prišla chvíľa na ich návrat. K tomu chceli využiť bývalého liberálneho prezidenta Jaru, ktorý mal stále určitú podporu v rámci armády. Vyzvali ho teda, aby sa vrátil a zvrhol vládu. Nakoniec členovia strany Colorado na Jaru nečakali a bez neho vykonali vojenský prevrat, ktorý prinútil prezidenta Rojasa 28. februára 1912 odstúpiť. V rovnaký deň sa prezidentom stal Pedro Peña, člen strany Colorado. To však nezastavilo nepokoje, naopak s pripojením bývalého prezidenta Jaru vznikli v krajine tri veľké ozbrojené frakcie. Peña tak vytvoril vlastnú vládnu armádu predovšetkým z chudoby a robotníkov, ktorí boli opäť násilne odvedení do vojska. Rozhodujúcou sa nakoniec ukázala bitka v samotnom hlavnom meste, ktorú 22. marca 1912 vyhrali povstalci z radov Liberálnej strany. Tí zvrhli prezidenta a presadili vlastného, ktorým sa stal opäť bývalý prezident Emiliano González Navero. Liberáli sa následne sústredili na vojsko Albina Jaru, ktoré porazili v máji 1912, pričom v bitke padol aj samotný Jara. Tým skončila krátka občianska vojna. Napriek veľkej nestabilite začali v tomto období do krajiny prichádzať prvé významné zahraničné investície, ktoré konečne oživili ekonomiku Paraguaja. Rozvoj zažívalo predovšetkým poľnohospodárstvo, na ktoré nadväzovali nové priemyselné podniky na spracovanie poľnohospodárskych produktov. Veľký podiel na tom mali predovšetkým spoločnosti z Argentíny, vďaka čomu sa začala znova rozširovať aj železničná sieť, ktorá sa napojila na argentínsku. Práve obchodné záujmy domácich, no hlavne zahraničných obchodníkov a priemyselníkov spôsobovali časté prevraty a nakoniec aj občiansku vojnu z rokov 1911 a 1912. Postupne sa časti obyvateľstva začalo pomerne dariť, tým sa však súčasne zväčšili rozdiely medzi malou skupinou bohatých a veľkým množstvom chudobných.
Vláda Francisca Solana Lópeza a začiatok vojny trojspolku
Keďže Uruguaj nepristúpil na požiadavky Brazílie, zaútočila brazílska vojnová loď na uruguajskú. Uruguajská vláda požiadala o pomoc Paraguaj, no prezident Solano López odmietol do Uruguaja vyslať svoju armádu. 12. októbra 1864 vstúpila brazílska armáda do Uruguaja. Tým začala tzv. vojna trojspolku, známa tiež ako vojna trojitej aliancie, paraguajská vojna či veľká vojna. K brazílskemu vojsku sa pripojil aj uruguajský generál Flores. Na to reagoval prezident Solano López, ktorý dal rozkaz na obsadenie brazílskej obchodnej lode, ktorá sa práve nachádzala v Paraguaji. Nasledovalo prerušenie všetkých stykov s Brazíliou a aj keď Paraguaj nevyhlásil formálne Brazílii vojnu, boli oba štáty fakticky vo vojnovom stave. Prvý útok proti Brazílii viedol Paraguaj na provinciu Mato Grosso. Útok Paraguaja na toto územie bol pre Brazíliu takým prekvapením, že Paraguajci obsadili niekoľko osád a pevnosti. Brazília vyslala do oblasti svoju armádu, no časť územia Mato Grosso sa podarilo paraguajskej armáde udržať až do roka 1868. Ďalším a hlavným cieľom Paraguaja sa však stala brazílska provincia Rio Grande do Sul. Aby sa však na dané miesto paraguajská armáda dostala, musela prejsť cez územie Misiones, ktoré však patrilo Argentíne. Argentínsky prezident Bartolomé Mitre však nedal súhlas na prechod svojho územia. Medzi tým však brazílska armáda úspešne pokračovala vo svojej uruguajskej kampani. To viedlo k zmene na čele Uruguaja, kedy sa novým prezidentom stal Tomás Villalba. Ten si uvedomoval bezvýchodnosť situácie a pristúpil na uzatvorenie mierovej dohody s Brazíliou. Vo februári 1965 sa novým prezidentom Uruguaja stal generál Venancio Flores, spojenec Brazílie. Na udalosti reagoval paraguajský prezident Solano López zvolaním kongresu v marci 1865. Tu poslanci povýšili Solana Lópeza za maršala a zvýšili mu mzdu. Brazília sa medzi tým chystala začať blokovať rieky do Paraguaja. Blokovanie chcel Solano López zmierniť obsadením argentínskeho riečneho prístavu Corrientes. 18. marca 1865 tak Paraguaj vyhlásil vojnu aj Argentíne, čo však mesiac argentínska vláda utajila, aby v prípade paraguajského útoku mohla označiť Paraguaj za agresora. Následne Paraguaj bez väčšieho odporu obsadil mesto Corrientes. Zatajenie vyhlásenia vojny skutočne pomohlo vyvolať v Argentíne také celospoločenské zjednotenie, ktoré prezident Mitre očakával. Brazília využila situáciu a dojednala s Argentínou spojeneckú zmluvu, do ktorej prizvala aj Uruguaj, vznikla tak tzv. dohoda trojspolku. Argentína a Brazília sa dohodli, že po vojne získajú tie paraguajské územia, na ktoré si roky nárokovali, súčasne bude musieť Paraguaj vyplatiť veľké vojnové reparácie. Paraguaj mal podľa dohody zostať síce po vojne nezávislým štátom, no predbežne iba na obdobie 5 rokov.
Striedanie stability a vnútorných konfliktov
V krajine v roku 1922 začala regulárna občianska vojna. Proti prezidentovi stál znova bývalý prezident Schaerer, ktorý mal podporu časti armády. Prezident tak pristúpil k mobilizácii, čím začala občianska vojna. V júni 1922 sa boje presunuli priamo do hlavného mesta, kde zomrelo množstvo civilistov. Povstalci boli nakoniec z Asuncióna vytlačení, no boje pokračovali ďalej v ostatných častiach štátu. V apríli 1923 prezident Eusebio Ayala rezignoval. Novým prezidentom sa stal minister financií Eligio Ayala. V júli 1923 zopakovali rebeli útok na Asunción. Spočiatku sa zdalo, že ich útok bude úspešný, no nakoniec boli predsa len porazení. Napriek úspechu v občianskej vojne sa prezident Eligio Ayala rozhodol 17. marca 1924 taktiež odstúpiť. Novým prezidentom sa stal minister vojny Luis Alberto Riart. Ten však vládol iba do volieb, ktoré sa uskutočnili už v auguste 1924. Po nich sa prezidentom stal znova Eligio Ayala. Druhé obdobie tohto prezidenta však už prebiehalo oveľa stabilnejšie, než to prvé. Práve stabilita bola najväčším prínosom jeho druhej vlády. Vďaka tomu sa ekonomická situácia štátu zlepšila, zvýšil sa export a produkcia. Prezident presadil tiež daňovú reformu, ktorá mu pomohla dosiahnuť dokonca vyrovnaný štátny rozpočet. Keďže krajina bola neustále v ohrození vnútorných konfliktov, rozhodla sa vláda investovať aj do armády. To sa ukázalo ako prezieravé, keďže sa tiež stupňoval konflikt s Bolíviou o územia Chaco. V roku 1928 sa uskutočnili nové voľby, v ktorých bol za prezidenta zvolený José Patricio Guggiari. Napriek tomu, že krajine sa darilo, spoločnosť sa začala radikalizovať. Mohli za to predovšetkým prisťahovalci, ktorí si priniesli radikálne názory z Európy a to tak nacistické, fašistické, ale aj komunistické. Do toho mali negatívny vplyv tiež správy z územia Chaco, kde svoje záujmy rozširovala Bolívia. Guggiari sa rozhodol zapojiť bývalého prezidenta Eligia Ayalu do vlády, kde sa tento stal ministrom financií.
Proces s Jozefom Tisom, Alexandrom Machom a Ferdinandom Ďurčanským
Rozhodovanie o milosti a vykonanie rozsudku
K tejto žiadosti sa mal za normálnych okolností vyjadriť aj Najvyšší súd ČSR. Avšak v prípade rozsudkov Národného súdu v Bratislave platilo, že jeho rozsudky boli po ich vyhlásení právoplatné a vykonateľné a teda Najvyšší súd ČSR nemal voči Národnému súdu v Bratislave nijaké právomoci. Voči rozsudkom Národného súdu nebolo možné podať opravný prostriedok. K milosti sa tak najprv vyjadrilo predsedníctvo SNR. To však prekvapivo nezaujalo žiadne stanovisko pre nejednotnosť Demokratickej strany a žiadosť o milosť predložilo vláde ČSR do Prahy. Povereník pre spravodlivosť Ivan Štefánik navrhol udeliť milosť a zmeniť trest na doživotie. Vláda ČSR však rozhodla na mimoriadnom zasadnutí konanom 16. apríla 1947 väčšinou hlasov neodporučiť udelenie milosti pre Tisa. Prezident republiky Beneš tak žiadosť o milosť Jozefovi Tisovi zamietol, keďže sa pred tým zaviazal ako nadstranícky prezident rešpektovať rozhodnutie vlády. Jozefovi Tisovi bolo toto rozhodnutie oznámené 17. apríla 1947. Na túto správu reagoval Tiso slovami: "Zamietol, no dobre". Po dočítaní rozhodnutia bolo Tisovi oznámené, že popravený bude v nasledujúci deň ráno o 5.00 hod. Ako posledné sa zástupca súdu opýtal Tisa na posledné želanie. Ten požiadal o spovedníka kapucína a o cirkevný pohreb v Bánovciach nad Bebravou. Následne ešte bolo Tisovi umožnené stretnúť sa s príbuznými. Niekoľko hodín pred popravou napísal ceruzkou svoje posledné politické vyhlásenie: "Svornosť národa nech je pokrstená mojou obeťou. Cítim sa byť mučeníkom Slovenského národa a protiboľševického stanoviska."
Príprava obhajoby
V júni 1946 boli obaja obhajcovia, teda tak Žabkay ako aj Lojek predvolaní na VII. odbor Povereníctva vnútra. Tu ich vypočúvali práve v súvislosti s obhajobou Jozefa Tisa. Oboch okamžite prepustili až po zásahu predsedu SNR Jozefa Lettricha. Po výsluchu sa však Barnabáš Lojek vzdal obhajoby Jozefa Tisa, keďže od Lettricha nedostal záruku, že štát nebude zasahovať do práv obhajcov. Povereníctvo vnútra však vyhlásilo, že Lojek sa vzdal obhajoby účelovo s tým, že túto skutočnosť počas procesu využije Tiso ako argument, že mu je znemožnená obhajoba. Žabkay tak vyhľadal nového druhého obhajcu, ktorým sa nakoniec po odmietnutí viacerých iných advokátov stal Martin Grečo. Po rozhovore s Tisom podpísal tento splnomocnenie aj Grečovi. Podľa pôvodnej dohody mal Žabkay na starosti časti obžaloby A a B, to znamená obžaloba pre rozbitie republiky, politická, hospodárska a vojenská spolupráca s Nemeckom, odstránenie demokracie a zavedenie totalitného systému na Slovensku, účasť na okupácii Poľska, vyslanie armády do ZSSR a vojna proti ZSSR, USA a Veľkej Británii. Grečo mal na starosti časti C a D obžaloby, teda marenie SNP, zločiny proti ľudskosti, protirasové opatrenia, deportácia Židov, zriaďovanie koncentračných táborov pre politických odporcov. Nakoniec sa však Grečo venoval iba účasti Tisa na boji za autonómiu Slovenska a na Žabkayovi zostala prakticky celá obhajoba, čím sa fakticky stal hlavným obhajcom Jozefa Tisa. Tiso navrhol výsluch bývalého nemeckého ministra zahraničia Joachima von Ribbentropa, s čím úrad obžaloby súhlasil. Žabkay postupne s Tisom prechádzal všetky obvinenia. Už tu vznikali prvé komplikácie, ktoré vyplývali z postojov Tisa k udalostiam, na ktoré sa obvinenia vzťahovali. Obhajoba sa preto rozhodla klásť dôraz na okolnosti, ktoré mali vplyv na dotknuté udalosti a súčasne mohli byť v prospech Jozefa Tisa. Išlo napríklad o nátlak zo strany Adolfa Hitlera na vznik Slovenského štátu pod hrozbou rozdelenia Slovenska medzi susedné štáty. Obhajoba mala za cieľ dokázať, že Jozef Tiso konal v krajnej núdzi, čo by vylučovalo jeho vinu. Napriek snahe Žabkaya však v otázke SNP Tiso názor odmietal zmeniť, keďže povstanie považoval za akciu ZSSR proti Slovensku. V otázke vyhlásenia nezávislosti Slovenska však uviedol, že nezávislosť nechcel, lebo na ňu nebolo Slovensko pripravené, no bol donútený hrozbami Nemecka.
Príprava obžaloby
Jozef Tiso vypovedal už v prípravnom konaní. Prípravné konanie vykonávali príslušníci VI. odboru Povereníctva vnútra. Vypovedal pred Rudolfom Viktorinom a predpokladá sa, že ho vypočúval aj Gustáv Husák. Tento fakt však nie je potvrdený. Až 13. februára 1946 bol odovzdaný obžalobcom úradu obžaloby. Podľa vtedy účinných zákonov rozhodovalo o tom, kto bude obžalovaným pred Národným súdom predsedníctvo SNR. Toto mohlo tiež dávať pokyny členom úradu obžaloby. Reálne však predsedníctvo SNR iba formálne schvaľovalo navrhnuté texty obžalôb zo strany úradu obžaloby bez toho, aby na nich niečo menilo. Na druhej strane však predsedníctvo SNR zamietlo návrh na spoločné konanie voči prezidentovi a všetkým členom bývalej vlády Slovenska. Z tohto dôvodu sa konali samostatné procesy voči iným členom bývalej vlády Slovenska. Okrem Rigana boli členmi skupiny prokurátorov aj vojenský prokurátor Anton Rašla a prokurátor Juraj Šujan. Všetci mali rozdelené úlohy a časti obžaloby. Rigan sa venoval zločinom proti ľudskosti, represiám Židov a ich deportácii do koncentračných táborov v Nemecku. Rašla bol zodpovedný za časť týkajúcu sa vojenskej kolaborácie Jozefa Tisa s Nemeckom, jeho činnosti počas povstania a podielu na jeho potlačení a súčasne mal na starosti aj trestnú činnosť Alexandra Macha. Šujan sa venoval činnosti HSĽS-SSNJ v období pred Mníchovskou dohodou, pričom sa mu podarilo zhromaždiť veľké množstvo materiálov, čo predĺžilo prípravu obžaloby. Na súde však vystupovali všetci traja bez ohľadu na časť obžaloby. Najprv bolo potrebné stanoviť, za ktoré skutky budú jednotlivé osoby obžalované. Medzi tieto skutky mali patriť kolaborácia s nacistickým Nemeckom, rozbitie ČSR protiústavným vyhlásením nezávislosti Slovenska a činnosť niektorých členov HSĽS v súvislosti s Mníchovskou dohodou a v období po nej (títo mali udržiavať protištátne styky s predstaviteľmi nacistického Nemecka). Príprava obžaloby však bola poznačená tlakmi z viacerých strán a to tak zo strany predsedu Národného súdu Igora Daxnera, ako i zo strany prezidenta republiky Edvarda Beneša a iných politických predstaviteľov, ktorí neboli často ochotní akceptovať názory obžalobcov z tohto procesu a presadzovali vlastné záujmy.
Dejiny Paraguaja
Počiatky vlády a stabilizácia Paraguaja
Napriek silnej vláde sa už v roku 1956 udiali dva pokusy o zmenu. Najprv protestovali študenti a následne o niekoľko mesiacov neskôr sa o prevrat pokúsili zosadení predstavitelia radikálneho krídla strany Colorado a armády. Všetky hrozby prezident rýchlo potlačil. Ďalšie voľby sa uskutočnili v roku 1958. Aj tieto boli iba formálne a Stroessner nemal protikandidáta. Získal tak 100% hlasov. Aby prezident uspokojil opozíciu v strane, nechal zrušil výnimočný stav a umožnil návrat niektorým politickým protivníkom z exilu. Po štyroch rokoch vlády Stroessnera (1954 – 1958) sa inflácia znížila z viac ako 70% na 6%. Stroessnerova vláda bola od počiatku zameraná na veľmi prísnu rozpočtovú politiku. Neskôr začala hospodáriť presne podľa pokynov Medzinárodného menového fondu, vďaka čomu boli položené základy pre neskorší veľký hospodársky rast Paraguaja. Už za krátko však musel Paraguaj čeliť reálnej hrozbe zo strany ľavicových gerilových skupín, ktoré sa do krajiny dostali z Argentíny. Ich cieľom bolo zosadiť prezidenta, ktorý potláčal ľavicové myšlienky, čo Stroessner využil vo svoj prospech. Počas necelých dvoch rokov túto hrozbu potlačil, súčasne sa vysporiadal so študentskými protestmi, čo mu umožnilo výnimočný stav obnoviť. Na kroky vlády reagoval parlament, kde demokratická časť strany Colorado vystúpila proti prezidentovi. Stroessner tak nechal parlament rozpustiť a uväzniť čelných predstaviteľov demokratického krídla strany Colorado. Tieto udalosti prinútili prezidenta zmeniť pomery v strane, ktorá bola zmenená tak, aby o všetkom musel rozhodnúť vždy iba Stroessner. Dominancia prezidenta bola postupne taká silná, že jeho vládu začali podporovať aj pôvodne ľavicové organizácie, ktoré iba formálne požadovali zlepšenie postavenia robotníkov. Ich požiadavkám vláda vyhovela iba čiastočne. V roku 1957 tak bola predsa len zvolaná generálna stávka, ktorú však vláda rýchlo potlačila. Nasledovalo uväznenie stoviek popredných predstaviteľov odborov, ktoré sa tak stali úplne nefunkčnými a boli úplne závislé na vláde. Podpora USA sa zvýšila hlavne po Kubánskej revolúcii z roku 1959. Americká vláda sa rozhodla vytvoriť program, ktorý mal pomôcť modernizovať krajiny Latinskej Ameriky, aby sa tak predišlo hrozbe komunizmu. Americký prezident John Fitzgerald Kennedy však súčasne požadoval demokratizáciu štátov, ktoré dostanú pomoc od USA. Stroessner tak dovolil, aby sa volieb v roku 1963 zúčastnila aj opozícia z bývalej Liberálnej strany. Stroessner povolil, aby sa exulanti združili znova v oficiálnej Liberálnej strane. Táto získala vo voľbách približne tretinu miest v parlamente, no voľby boli napriek tomu iba formálne, keďže Stroessner získal v prezidentských voľbách 92,3% hlasov. Reálne sa tak prakticky nič nezmenilo, no formálne sa Paraguaj stal demokratickým štátom s voleným parlamentom, kde bola aj opozícia. USA však tolerovali pokračovanie zákazu akejkoľvek komunistickej strany, takže tento politický prúd nemal v parlamente zastúpenie.
Proces s Jozefom Tisom, Alexandrom Machom a Ferdinandom Ďurčanským
Hodnotenie procesu
Historik Ivan Kamenec konštatuje, že tento proces mal zohrať úlohu slovenského norimberského procesu. Celý proces bol podľa neho spolitizovaný nie len zo strany Tisových odporcov, ale aj jeho prívržencov. Doplácal na to práve Tiso ako hlavný obžalovaný. Proces mal podľa neho síce atribúty súdneho konania, no súčasne bol stále viac jeho priebeh a aj výsledok ovplyvňovaný vtedajšími politickými súbojmi, čo nemali skrývať ani organizátori tohto procesu. Retribučné procesy boli zneužité aj na politické boje vedúce k posilneniu moci komunistických strán a ich spojencov v krajinách, ktoré sa mali neskôr stať súčasťou sovietskeho priestoru. Takéto prípady, no v menšej miere, sa mali vyskytnúť i v niektorých krajinách západnej Európy. Historik Milan Zemko v tejto súvislosti v minulosti uviedol, že politická činnosť Jozefa Tisa počas existencie vojnovej Slovenskej republiky bola dôvodom na súdny proces. Otázne však podľa neho je, či sa k výsledku dospelo správnym spôsobom. Niektoré časti obžaloby by podľa Zemka v normálnych demokratických pomeroch len ťažko obstáli. Historička Katarína Zavacká konštatovala, že tento proces mal všetky atribúty spravodlivého procesu, vrátane otvorenosti a dohľadu svetových médií.
Časť obžaloby D (obvinenie z odsunu českých občanov a prenasledovania odporcov režimu, Salzburg a židovská otázka, Židovský kódex a výnimky, deportácie Židov)
Následne začali na hlavnom pojednávaní premietať komentované filmy, ktoré zachytávali koncentračné tábory po ich oslobodení. Tieto filmy mali slúžiť ako podporný dôkaz o tom, že správa dvoch židovských väzňov, ktorým sa podarilo utiecť z koncentračného tábora Auschwitz-Birkenau bola pravdivá. Premietali sa tiež zábery vypálených slovenských obcí. Podľa dochovaných záznamov sa však Jozef Tiso pri premietaní týchto filmov iba pozeral bokom, či do zeme. K filmom sa však vyjadril, keď protestoval proti ich premietaniu s odôvodnením, že s tým nemá nič spoločné. To, čo videl na záberoch však napriek všetkému neodsúdil. Na ostatných prítomných však zábery veľmi zapôsobili, jeden z prokurátorov plakal a obžalovaný Alexander Mach sa zrútil. Počas hlavného pojednávania vypovedal aj Dieter Wisliceny, ktorý sa podieľal na perzekúciách Židov nie len v Nemecku, ale i na Slovensku. Tento uviedol, že mal pri plnení svojich úloh (deportáciách Židov) na Slovensku ľahkú úlohu, keďže "Tiso nerobil také drahoty, ako Horthy".
Hodnotenie procesu
Obhajoba, ale i Jozef Tiso samotný odmietal obvinenia. Naopak sa snažil poukazovať na fakt, že on bol členom umierneného krídla HSĽS a teda bránil radikálnemu krídlu na čele s Vojtechom Tukom a Alexandrom Machom, aby nezačali ešte s väčšou perzekúciou odporcov a Židov. V tejto súvislosti sa však Alexander Mach po svojom prepustení z väzenia v roku 1968 mal podľa spomienok Antona Rašlu vyjadriť, že tvrdenia Jozefa Tisa o tom, že bez jeho vedomia jednali s nemeckými predstaviteľmi práve Tuka a Mach, neboli pravdivé. Naopak, hlavné slovo mal mať vždy práve Jozef Tiso. Na tieto tvrdenia nadväzujú zistenia z listín, ktoré boli po vojne nájdené v Liberci v Karmazinovom archíve. Ich súčasťou bola tzv. Fialová správa z Nemecka, v ktorej bola uvedená sťažnosť dôstojníkov SS, ktorým sa nepozdávala povinnosť dodržiavať pravidlá spojené s oficiálnymi návštevami aj ku vzťahu k Jozefovi Tisovi, ktorý podľa nich nebol skutočným prezidentom. Na ich námietky mal podľa záznamov Adolf Hitler odpovedať, že Tiso mu verí, a keďže slovenský národ verí kňazom a teda aj Tisovi, je potrebné, aby dôstojníci aj naďalej zachovávali potrebné pravidlá pri stretnutiach s predstaviteľmi Slovenskej republiky, nakoľko jej územie je pre vojnu so ZSSR dôležité. Aj Vojtech Tuka pri vlastnom procese uviedol, že na Slovensku platil tzv. vodcovský systém s tým, že Jozef Tiso bol prezidentom a vodcom štátu, predsedom a vodcom HSĽS-SSNJ a navyše kňazom, čo mu autoritu iba zvyšovalo. Tuka ďalej uviedol, že bol síce predsedom vlády, no nikdy nemohol rozhodovať proti vôli Jozefa Tisa, alebo bez jeho vedomia. Je samozrejme potrebné dodať, že všetci obžalovaní sa snažili zachrániť si pred súdom život a to aj keď vedeli, že im hrozí iba trest smrti a iný trest v ich prípade nie je možný. Alexander Mach však bol vo svojich tvrdeniach konzistentný aj v čase, kedy mu už trest smrti nehrozil.
Hlavné pojednávanie
Hlavné pojednávanie sa začalo 2. decembra 1946. Prvý deň súdneho procesu bol naživo vysielaný v rozhlase. Keďže však mali politickí predstavitelia obavy, aby túto skutočnosť Jozef Tiso nevyužil vo svoj prospech, po krátkom čase vysielanie zrušili. Ako prvé neúspešne namietala obhajoba spôsob vydania Jozefa Tisa do ČSR, ktorý považovala za protizákonný. Prakticky od začiatku procesu vzbudzoval pozornosť predseda senátu Igor Daxner, ktorý mal snahu sa neustále s Jozefom Tisom konfrontovať. Práve on presadil priame vysielanie procesu v rozhlase. Jeho činnosť skoro vyústila do jeho odvolania z funkcie predsedu Národného súdu. Prvé dni sa tak Daxner snažil opakovane konfrontovať Tisa, čo sa mu však veľmi nedarilo, naopak Tiso ho svojimi odpoveďami prakticky vždy rozčúlil, čo malo negatívny ohlas u verejnosti. Hlavne z tohto dôvodu došlo k zrušeniu priamych prenosov v rozhlase.
Dejiny Paraguaja
Návrat strany Colorado k moci (1948 – 1954)
Nový prezident Federico Chávez dostal od parlamentu možnosť vládnuť až do roku 1953. Jeho presadenie do úradu prezidenta znamenalo získanie dominancie demokratického krídla strany Colorado. Chávez stál pred veľmi ťažkou úlohou. Paraguaj bol po dlhých rokoch faktickej anarchie a chaosu vo veľmi zlej ekonomickej, ale i spoločenskej situácii. Ekonomika bola zaťažená vysokou infláciou, stále sa znižujúcim exportom, čo spôsobovalo zníženie kúpnej sily obyvateľstva a následne aj zvýšenie nezamestnanosti. Za tento stav bola zodpovedná predovšetkým strana Colorado, ktorá sa miesto riešenia zlej situácie štátu zaoberala iba vnútornými konfliktami a opatrenia, ktoré presadila sa ukázali ako neúčinné, prípadne chybné. Prezident Chávez dovládol riadne do konca svojho funkčného obdobia v roku 1953, pričom voľby, ktoré sa konali v auguste tohto roka vyhral, čím začalo jeho druhé funkčné obdobie. V priebehu roka 1954 však prezident čelil silnejúcej opozícii vnútri vlastnej strany, ktorá začala podnikať kroky k možnému prevratu. Chávez preto nariadil uväznenie hlavných predstaviteľov strany a armády, ktorí boli z prípravy prevratu podozriví. Na to reagoval Alfredo Stroessner, v tej dobe už vojenský generál a veliteľ armády, ktorý 4. mája 1954 začal nový prevrat. Stroessner získal podporu aj nespokojnej časti strany Colorado, čím zvýšil tlak na prezidenta, ktorý sa radšej rozhodol odstúpiť z funkcie. Svoju rezignáciu však podal 6. mája. Nový dočasný prezident však bol dosadený až 8. mája a tak nemal Paraguaj niekoľko dní žiadneho, ani dočasného či zastupujúceho, prezidenta. Obdobie vlády prezidenta Cháveza je však možné hodnotiť pozitívne, keďže prinieslo predovšetkým stabilitu, ktorá v krajine chýbala od ukončenia vojny o Chaco. Novým dočasným prezidentom na obdobie štyroch mesiacov sa stal Tomás Romero Pereira. V auguste 1954 sa konali nové prezidentské voľby, kde kandidoval jediný kandidát a to veliteľ armády Alfredo Stroessner. Ten voľby bez protikandidáta vyhral a stal sa tak novým prezidentom Paraguaja. Jeho zvolením skončilo dlhé obdobie nestability, ktoré bolo poznačené množstvo úspešných a neúspešných prevratov, kedy sa vlády boli nútené zaoberať vnútrostraníckymi konfliktami a nie riešiť reálne ekonomické problémy krajiny.
Proces s Jozefom Tisom, Alexandrom Machom a Ferdinandom Ďurčanským
Záverečná časť hlavného pojednávania
Alexander Mach pri svojom poslednom slove prejavil ľútosť. Svoje konanie počas existencie vojnovej Slovenskej republiky zdôvodňoval krajnou núdzou a nutnosťou zastávať slovenský záujem. Uviedol, že svoje rozhodnutia konal často v omyle. Podstatnú časť svojej reči venoval ľútosti nad osudom slovenských Židov. Za svoje činy prebral zodpovednosť, no de facto vinu nepriznal. Posledné slovo Macha vzbudilo veľký rozruch, keďže vyvolalo voči nemu všeobecné sympatie. Jeden z troch prokurátorov dokonca plakal. Po ukončení posledných slov bolo pojednávanie odročené o dva týždne, kedy mal byť vyhlásený rozsudok.
Príprava obhajoby
Možnosti obhajoby v prípravnom konaní (teda konaní pred súdnym konaním) malo svoje limity. Styk obhajcu a klienta povoľoval priamo úrad obžaloby. Obhajca nemohol byť s klientom osamote, vždy musel byť prítomný aj zástupca úradu obžaloby. Táto situácia sa zmenila až po podaní obžaloby na súd.
Dejiny Paraguaja
Guvernérstvo Paraguaj, prvé protišpanielske povstanie a vyhnanie Jezuitov
Aby Španielsko získalo prístav Colonia del Sacramento, ktorý Portugalci postavili oproti Buenos Aires, ponúkli Portugalsku výmenou rozsiahle územia medzi riekami Uruguay a Ibicuí, kde sa však nachádzalo viacero jezuitských redukcii s tisícami indiánov. V roku 1750 tak obe krajiny uzatvorili Madridskú dohodu, ktorá túto výmenu potvrdila. Zmluva počítala s odsunom celých redukcii z nového portugalského územia, s čím však nesúhlasilo množstvo indiánov. Následkom bola tzv. Vojna siedmych redukcii, nazývaná tiež Guaraníjska vojna. Išlo o ozbrojené povstanie Guaraníov z redukcii, ktorí sa nechceli podvoliť novým pomerom vyplývajúcim z Madridskej zmluvy. Indiánov podporovali aj Jezuiti, na ich čele však stál náčelník Sepé Tiaraju. Indiáni boli spočiatku úspešní, no Španieli s Portugalcami ich v roku 1756 porazili, čím povstanie skončilo. V roku 1761 však španielsky kráľ Karol III. vyhlásil Madridskú zmluvu za neplatnú a vyzval Jezuitov, aby sa do oblasti vrátili. Ešte pred tým však začali Portugalci s veľkou antikampaňou voči Jezuitom, ktorá sa postupne rozšírila po celej Európe. Z Portugalska tak boli Jezuiti vyhnaní už v roku 1759. Tento krok nasledovali v roku 1767 aj Španieli, ktorí taktiež nechali Jezuitov vykázať tak zo Španielska, ako aj všetkých jeho kolónii. Vyhnanie Jezuitov podporovali aj obchodníci, pre ktorých boli jezuitské redukcie veľkou konkurenciou. Odchod Jezuitov znamenal postupný úpadok všetkých misijných osád. Z tých tak odišla aj väčšina indiánov. Jezuitské redukcie vydržali v Paraguaji 150 rokov a stali sa príkladom toho, že dobré zaobchádzanie s indiánmi, môže byť prospešné pre celú krajinu. Misiám sa vďaka umiernenosti Jezuitov darilo oveľa viac, než zvyšku španielskych kolónii. Utekali sem indiáni z rôznych oblastí, pretože v misiách našli miesto, kde neboli vykorisťovaní, naopak dostalo sa im nie len práce, ale aj vzdelania, ubytovania, či bezpečnosti. Je zaujímavé, že v jezuitských redukciách neexistovala chudoba, hlad, či žobráci, čo boli typické znaky ostatných častí španielskych kolónii. Po odchode Jezuitov prevzali ich majetky iné katolícke rády a španielsky kráľ.
Proces s Jozefom Tisom, Alexandrom Machom a Ferdinandom Ďurčanským
Časť obžaloby D (obvinenie z odsunu českých občanov a prenasledovania odporcov režimu, Salzburg a židovská otázka, Židovský kódex a výnimky, deportácie Židov)
Vo veci deportácii Židov tvrdil Jozef Tiso, že s tým nemal nič spoločné. Súčasne však tvrdil, že deportácie boli bežnou záležitosťou, keďže v Nemecku boli potrebné pracovné sily. Na otázku, na akú prácu boli určené deti a starí ľudia a či sa vôbec zaujímal o to, čo sa v skutočnosti s deportovanými Židmi v Nemecku deje odpovedal Jozef Tiso, že mal iné starosti, prípadne, že si na nejaké správy o represiách voči Židom v Nemecku už nespomína. Na otázku, či sa niekedy dozvedel o tom, čo sa deje so slovenskými Židmi, ktorí boli deportovaní do Generálneho gouvernementu (súčasné Poľsko) odpovedal Jozef Tiso, že nedozvedel.
Dejiny Paraguaja
Vláda strany Colorado (1886 – 1904)
V novembri 1902 sa uskutočnili nové voľby. Prezidentom sa stal ďalší člen strany Colorado Juan Antonio Escurra. Tento pristúpil k okamžitým ekonomickým opatreniam, ktoré však boli veľmi tvrdé a negatívne vplývali hlavne na obchod. To vyvolalo negatívne reakcie obchodníkov. Prezident následne pristúpil k tlačeniu nových peňazí, čo spôsobilo infláciu. Keďže peniaze strácali hodnotu, protestovať začali robotníci, ktorých mzda prestala mať hodnotu. Proti prezidentovi sa tak postavila zjednotená Liberálna strana, obchodníci, statkári, robotníci a poľnohospodári. Strana Colorado však zostávala rozdelená, takže prezident rýchlo strácal podporu. V auguste 1904 začalo v krajine povstanie proti prezidentovi. Toto trvalo štyri mesiace, počas ktorých sa udialo niekoľko ozbrojených stretov medzi vládnou armádou a vzbúrencami z Liberálnej strany. Vnútorný konflikt bol ukončený v decembri 1904, kedy bola uzatvorená dohoda, ktorú pomohli vyjednať Argentína a Brazília. Na základe tejto dohody odstúpil prezident Escurra 19. decembra 1904 z funkcie. Za nového dočasného prezidenta bol vybraný člen Liberálnej strany Juan Bautista Gaona, čim sa skončila vláda strany Colorado.
Proces s Jozefom Tisom, Alexandrom Machom a Ferdinandom Ďurčanským
Časť obžaloby A (obvinenie z rozbitia republiky a spolupráce s nacistickým Nemeckom)
Vo veci obvinenia z podpory vojny proti Poľsku obhajoba pripustila, že je pravda, že od počiatku existencie Slovenského štátu prechádzali cez Slovensko nemecké vojenské transporty. Obhajoba však uviedla, že neexistuje dôkaz, že na toto dal súhlas Jozef Tiso. Obhajoba priznala, že Tiso o týchto nemeckých vojenských opatreniach vedel, no Nemci si tieto vojenské opatrenia tvrdo vynucovali a teda im Tiso musel ustúpiť. Obhajoba ďalej tvrdila, že Slovensko nemalo žiadny plán útoku na Poľsko a že o akcii slovenských jednotiek proti Poľsku nevedel ani Tiso a ani minister národnej obrany Ferdinand Čatloš. Podľa vyjadrenia Čatloša si od neho 2. septembra 1939 revolverom vynútil podpísať písomné vyhlásenie, že sa slovenská armáda zúčastní na poľskom ťažení Nemecka nemecký generál Erwin Engelbrecht. Pod týmto tlakom mal generál Čatloš sám rozhodnúť o vyhotovení plánov prípravy útoku na Poľsko a to bez príkazu od Tisa. Podľa obhajoby bolo počas dokazovania preukázané, že Tiso sa dozvedel o slovenskej účasti na útoku na Poľsko až potom, čo slovenské jednotky prekročili poľské hranice. Tu obhajoba vyjadrila názor, že Čatloš v skutočnosti nemeckému nátlaku nečelil, keďže v tej dobe bol priaznivec Vojtecha Tuku, útok pripravil sám z vlastnej iniciatívy práve Čatloš.