cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Christina Applegatová
Kariéra
Rok 1991 jej priniesol ďalšiu úlohu a s ňou aj ďalší prielom v jej kariére; vo filme Nepovedzte mamičke, že opatrovateľka zomrela sa prvýkrát objavila v hlavnej úlohe. Nasledovali úlohy vo filmoch Divoký Bill a Across the Moon (obe 1995), Vibrations a Mars útočí! (obe 1996). V roku 1997 ešte hrala vo filme Nowhere.
Nottingham Trent University
Confetti Campus
Confetti Campus, ktorý je domovom Confetti Institute of Creative Technologies, teda inštitútu kreatívnych technológii nachádzajúceho sa blízko centra mesta na ulici Convent Street. Inštitút spolu so všetkými súvisiacimi podnikmi (spoločne Confetti Media Group) kúpila NTU v roku 2015.
Kálalova ulica
Zanikla v súvislosti s rekonštrukciou Rybného námestia a výstavby Mostu SNP. Pôvodne tu bola radová domová zástavba.
Nottingham Trent University
Fakulty
To, čo je na Slovensku známe ako fakulta sa v Anglicku označuje slovom school (škola). Nottingham Trent University pozostáva z 10 fakúlt:
Christina Applegatová
Kariéra
V roku 1998 zahrala rolu Claudine Van Doozen vo filme Claudine's Return natočenom v nezávislej produkcii. Ďalšie role stvárnila v akčnej komédii Veľký záťah a v mafiánskej satire Mafia! (1998). V roku 1998 zároveň začala natáčať nový seriál Jesse, v ktorom sa objavuje v hlavnej úlohe Jesse Warnerovej. Seriál získal kladné recenzie a Applegatová zaň dostala People’s Choice Awards a TV Guide Award a nomináciu na Zlatý glóbus. Napriek tomu bol v roku 2000 seriál Jesse zastavený. Applegatová sa potom viac sústredila na filmové úlohy; hrala jednu z hlavných úloh vo filme Žabí princ a v Návštevníci: Cesta do Ameriky (2001), čo je pokračovanie série francúzskych komédii o Návštevníkoch. V ňom si zahrala dvojrolu šľachtičnej z 12. storočia Rosalindy a jej potomka z 21. storočia Julie Malfete. V roku 2002 sa objavila po boku Cameron Diazovej vo filme Jednoducho sexi. Ďalej sa objavila vo filmoch Heroes (2002), Krádež legendy, Masaker Wonderland a ''Letuška 1. triedy'' (2003). Navyše sa v rokoch 200203 objavila v dvoch epizódach vo vedľajšej úlohe Amy Greenovej v úspešnom seriáli Priatelia. Za túto rolu získala cenu Emmy za najlepší herecký výkon hosťujúceho herca. V roku 2004 sa objavila vo filmoch Prežiť Vianoce a Hlásateľ: Príbeh Rona Burgundyho v úlohe televíznej moderátorky Veroniky Corningstonovej.
Nottingham Trent University
Joint degree s Ekonomickou univerzitou v Bratislave
Katedra financií Národohospodárskej fakulty Ekonomickej univerzity v Bratislave zabezpečuje spolu s fakultou Nottingham Business School na Nottingham Trent University spojený diplom na druhom stupni štúdia v akreditovanom programe Medzinárodné financie a International Finance. Absolventi tak majú možnosť získať súčasne slovenský titul Inžinier (Ing.) a medzinárodné uznavaný akademický titul Master of Science (MSc.).
Christina Applegatová
Kariéra
Okrem filmových úloh prijala aj úlohu v divadelnej produkcii; v roku 2004 debutovala na Broadwayi v muzikáli Sweet Charity v úlohe Charity Hope Valentine. Za túto rolu bola v roku 2005 nominovaná na cenu Tony. Jej vystupovanie v muzikáli bolo predčasne ukončené zlomeninou nohy. Applegatová síce dúfala, že sa do hry vráti, tá ale bola koncom roka 2005 stiahnutá z repertoáru.
Okrem iného sa podieľala v roku 1995 na vzniku známej dievčenskej skupiny Pussycat Dolls a v roku 2006 sa objavila v hudobnom videu Jessicy Simpson „A Public Affair“.
V januári 2009 sa objavila v šou Starving.
Až do jeho ukončenia 18. mája 2009 vystupovala v hlavnej úlohe seriálu Samantha Who?. V roku 2009 sa objavila vo filme Everything Is Going to Be Just Fine v úlohe Elizabeth Montgomery, ženy, ktorá zomrela na rakovinu hrubého čreva.
V roku 2012 sa objavila v televíznom seriály Up All Night, kde hrala po boku Mayi Rudolph. Televízny seriál skončil druhou sériou v roku 2013.
V roku 2016 stvárnila postavu Gwendolyn v komédii Bad Moms. Objavila sa aj v druhej časti z roku 2017, kde získala menej priestoru. V júli 2018 bola obsadená do hlavnej úlohy v televíznom seriály Dead to Me, po boku Lindy Cardellini. Za svoj herecký výkon v televíznom seriály získala Applegatová pozitívne recenzie od filmových kritikov a získala niekoľko nominácii na herecké ocenenia. Dňa 14. novembra 2022 získala svoju hviezdu na Hollywoodskom chodníku slávu.
V roku 2023 naznačila, že pravdepodobne už nebude hrať pred kamerou v dôsledku svojej diagnózy, ale bude otvorená dabingovým príležitostiam.
Súkromný život
náhľad|Christina Applegatová v roku 2004 V októbri 2001 sa vydala za svojho priateľa Johnathona Schaecha, s ktorým dlhé roky chodila. Stalo sa tak na slávnosti v Palm Springs usporiadanej ich rodinami a blízkymi priateľmi. V roku 2005 Schaech podal žiadosť o rozvod z dôvodu nezmieriteľných rozdielov medzi ním a Applegatovou. Ich žiadosti o rozvod boli prijaté 10. augusta 2007 u losangelského súdu.
K blízkym priateľom Applegatovej okrem iného patrí aj Lance Bass (spevák zo známej americkej chlapčenskej popovej skupiny 'N Sync) alebo Jennifer Anistonová známa zo seriálu Priatelia. 1. júla 2008 bol jeden z ich blízkych kamarátov a zároveň ex-priateľ Lee Grivas nájdený mŕtvy. Príčinou smrti bolo predávkovanie drogami.
Od roku 2008 žije s hudobníkom Martynom LeNoblom, s ktorým sa vo februári 2010 na sv. Valentína tajne zasnúbila a v júli toho istého roku aj otehotnela. Dcéra Sadie Grace sa narodila 27. januára 2011.
V súkromí je Applegatová vegetariánkou a bojovníčkou za práva zvierat. V roku 2007 sa objavila v kampani organizácie PETA.
Kálalova ulica
Nachádzala sa v mieste dnešného dopravného ostrovčeka vo vnútri estakády na Most SNP.
Chemotaxia
Chemotaxia je pohyb organizmu v odozve na chemický stimul. Tento pohyb môže byť pozitívny v smere ku zdroju a negatívny v smere od zdroja.
Ide napríklad o pohyb bielych krviniek v tkanive smerom k potrebnému miestu. Je vyvolaný chemickými látkami, ktoré pochádzajú napr. z baktérií alebo z poškodeného tkaniva.
Christina Applegatová
Zdravie
vľavo|náhľad|Christina Applegatová v roku 2012 Ďalšou jej aktivitou je podiel na kampaniach za prevenciu rakoviny prsníka. To sa jej osobne dotklo v auguste 2008, kedy u nej bola diagnostikovaná rakovina prsníka. V tlačovom vyhlásení vtedy napísala, že vďaka včasnému odhaleniu nie je rakovina život ohrozujúca. Christina následne prekonala dvojitú mastektómiu, aj napriek tomu, že rakovina bola diagnostikovaná len v jednom z prsníkov. Dôvodom bolo u nej odhalenie dedičnej mutácie génu BRCA1, génu významne sa podieľajúcom na vzniku rakoviny prsníka (rakovinu prsníka prekonala i jej matka). Po mastektómii sa rozhodla pre znovuobnovenie prsníkov pomocou rekonštrukčnej chirurgie.
Pred operáciou si nechala zaobstarať fotodokumentáciu oboch svojich prsníkov, aby ... na ne mala pamiatku. Nové prsia si Applegatová chce nechať vytvoriť pomocou silikónových implantátov. Aj vďaka svojmu optimistickému prístupu k boju s rakovinou bola časopisom People vyhlásená v máji 2009 jednotkou v rebríčku najkrajších ľudí sveta.
Charitatívne práce
V roku 1992 vystúpila v charitatívnej akcii hollywoodskych hviezd v prospech detí. Pri akcii vystupovala v úlohe asistentky kúzelníka. V roku 2003 pôsobila vo funkcii hovorkyne akcie Lee National Denim Day kladúcej si za cieľ získavanie finančných prostriedkov na prevenciu a výskum rakoviny prsníka.
V súvislosti s vlastnou skúsenosťou s rakovinou prsníka sa objavila v televíznom špeciáli Stand Up to Cancer ktorého cieľom bolo získať finančné prostriedky na výskum rakoviny prsníka. Hodinový program bol vysielaný spoločne na televíznych staniciach CBS, NBC a ABC 5. septembra 2008.
Betplan
Betplan je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Gers, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Bézéril
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Bratislava/nahlas
Obsah a distribúcia
Obsah tvorili preambula, edičná poznámka a štyri hlavné časti: Prírodné zložky prostredia, Kultúrno-historické zložky prostredia, Sociálne prostredie, Súvislosti. Spolu obsahovala 17 kapitol zaoberajúcich sa problematikou ochrany životného prostredia od kvality ovzdušia až po znevýhodnené sociálne skupiny. (Znečistené ovzdušie; kvalita prirodzených zásob vody; nadnormatívne dávky hlučnosti; stav zelene v meste; situácia v obnovovaní budov v historickom jadre mesta; nevyhovujúca situácia na sídliskách; zaostávanie vo výstavbe občianskej vybavenosti; nedostatočná sieť mestskej hromadnej dopravy; zanedbané budovanie služieb, kultúrnych, športových a sociálnych zariadení v meste. ) Na jej príprave, recenzovaní, zostavení a vydaní sa spolu podieľalo 84 ľudí, ktorí sú uvedení plnými občianskymi menami. Publikácia vyšla 4. júna 1987 (predvečer Medzinárodného dňa životného prostredia) ako príloha zápisnice spoločného stretnutia dvoch základných organizácií Slovenského zväzu ochrancov prírody a krajiny v Bratislave (SZOPK) číslo 6 a 13 v náklade 1 000 výtlačkov. O tri týždne neskôr bolo dokopírováno ďalších 2 000 výtlačkov. Podľa neoficiálnych údajov bolo celkom zhotovené 60 000 kópií na rôznych nosičoch.
Hlavné témy
V závere obsahuje viac ako 300 odporúčaní, ako situáciu zlepšiť.
Autorský kolektív
Do publikácie prispelo celkovo 23 autorov:
Zoznam šéfdirigentov Saského štátneho orchestra Drážďany
Zoznam obsahuje aj kapelníkov a dvorných kapelníkov.
Bratislava/nahlas
Autorský kolektív
Editorom bol Ján Budaj a vydavateľmi Mikuláš Huba a Juraj Flamík ako štatutárni zástupcovia Základných organizácií SZOPK č. 6 a 13 v Bratislave. Redakčný kolektív sa skladal zo 6 členov (Ján Budaj, Juraj Flamík, Fedor Gál, Eugen Gindl, Mikuláš Huba, Peter Tatár). Vrátane odborných recenzentov sa na publikácii podieľalo 84 ľudí.
V politike
Iniciatíva Bratislava nahlas dostala meno podľa tejto publikácie.
Podľa Mikuláša Hubu „Nechápali sme to len ako kritiku stavu vecí verejných a vládnuceho režimu, ale že tu je aj príspevok do diskusie."
''„Je možné, že napríklad Ján Budaj ju vnímal od začiatku ako politický počin, ale takýto postoj bol určite výrazne menšinový. Prevažne politickou sa celá záležitosť stala až následne... po jej masívnom spropagovaní na Hlase Ameriky. Potom už ani nebola veľmi iná možnosť, ako sa začať správať‚ politicky‘.“''
3. februára 1988 vyšiel v denníku ústredného výboru KSS Pravda článok nazvaný „Nič nového pod slnkom“ s podtitulom „Úvaha nad zelenou brožúrkou Bratislava/nahlas“. V texte podpísanom pseudonymom Dana Piskorová sa píše aj toto :"„Prednedávnom ma priateľka oslovila dosť neobvykle – otázkou, či som čítala zelene sfarbenú brožúrku ochranárov – Bratislava/nahlas, ako vraj hodnotím jej obsah a aký je môj názor na zámer zostavovateľov a vydavateľa. Keď ma zhruba oboznámila, o čo v nej ide, vzbudila môj záujem oboznámiť sa s tým, s čím sa vraj má obohatiť verejná informovanosť. Prečítala som ju raz, nič ma v nej nijako zvlášť nezaujalo, veď to, čo v „zelenej“ skladačke niektorí ochranári či skupinka ochranárov uvádza ako vedecky fundované upozornenie Bratislavčanov na „neriešené“ problémy životného prostredia, vedecko-výskumné, akademické i rezortné ústavy a ďalšie odborné ustanovizne v oveľa širšom a komplexnejšom spektre dlhodobo a cieľavedome sledujú, vyhodnocujú a s návrhmi spracúvajú pre rozhodovanie štátnym a straníckym orgánom. A tu vzniká otázka – prečo to teda vydali, prečo z existujúcich negatív vybrali tie najnegatívnejšie, prečo miestami až hororovo píšu o veciach nielen bratislavskej verejnosti nie neznámych. Začalo sa mi vyjasňovať až pri uvedomení si zostavovateľského cieľa, ktorým nie je jednota kvalifikovanej kritiky konkrétnych nedostatkov s reálnymi návrhmi na formy a prostriedky riešenia týchto problémov. Veď či môže seriózny odborník žiadať napríklad presťahovanie Slovnaftu bez toho, aby návrh doplnil ekonomickými údajmi?“"Kritiku stavu životného prostredia KSČ zobrala osobne ale nereagovala brutálne. Gustáv Husák na rokovaní 4. obvodnej konferencie KSS v bratislavskom PKO 23. apríla 1988 povedal: "„Zažili ste v Bratislave senzáciu – zelená kniha ekológie! Sú ekologické problémy? Sú! Sú v Bratislave, sú v Československu, sú na celom svete, kde je priemyselný rozvoj. Miliardy na to dávame, aby sme to prekonali. Dobre je upozorňovať na to, že v tej a v tej fabrike nie sú vhodné podmienky, v tej a v tej, to je dobromyseľné. Ale tu niekto z toho robí demagógiu, zneužíva to! To je provokácia, nielen demagógia.“"
Podporovatelia
Prenasledovanie autorov malo však aj opačný efekt a to, že verejne (vystúpením na rôznych fórach, alebo písomnou reakciou) podporilo B/n približne 500 občanov, okrem iných: Vladimír Mináč, Vladimír Krivý, Milan Trizna, Peter Tremboš, Zora a Martin Bútorovci, Ivan Dianiška, Mário Dobrovodský, Pavol Frič, Soňa Szomolányi, Ivan Hoffman, Iveta Radičová, Miroslav Cipár, Vladimír Kompánek, Vladimír Maňák, Oľga Martinčeková, Karol Fröhlich, Fedor Gömöry, Jiří Kulich, Emil Hadač, Juraj Hatrik, Ilja Zeljenka a mnohí ďalší. Najväčším podporovateľom B/n na vtedajšej federálnej úrovni bol Josef Vavroušek, neskorší federálny minister životného prostredia.
Ľudia stojaci za vydaním publikácie sa o dva roky postavili ako lídri na novembrové tribúny a nevolali už len po zmenách v Bratislave, ale po zásadnej celospoločenskej zmene v štáte.
Bratislavy/nahlas, VPN a Nežná revolúcia
Personálne spojenie autorského kolektívu a štruktúr Verejnosti proti násiliu v novembri 1989 reprezentovali Ján Budaj, Fedor Gál a Juraj Flamik. VPN dostala prostredníctvom štruktúr ochranárskeho hnutia aj neoceniteľnú organizačnú a materiálno-technologickú pomoc.
Hodnotenie Mikuláša Hubu v roku 2007: "„Pred Novembrom´89 mali environmentálne problémy v „súťažiach o najpálčivejší problém“ pomerne slabú konkurenciu. Materiálna životná úroveň obyvateľov ČSSR bola spolu s NDR najvyššia v celom východnom boku, nezamestnanosť bola neznámym pojmom, doširoka rozvinutý a preferovaný represívny aparát a medzinárodná izolovanosť nášho štátu umožňovali kriminalitu udržiavať v medziach únosnosti, no a problém upieraných ľudských práv a slobôd pociťovala bolestne iba relatívne malá menšina občanov; Relatívna liberálnosť moci voči ekologickej problematike v porovnaní s inými, ešte viac tabuizovanými a poskribovanejšími témami. I preto v čase Nežnej revolúcie a krátko po nej, mal pocit potreby zmeny práve v oblasti životného prostredia aj podľa vtedajších sociologických prieskumov prioritné postavenie.“"
A vo svojom blogu ďalej uviedol: "„Bratislava/nahlas bola jedným z vyvrcholení dovtedajších ochranárskych snažení. V tomto zmysle bola v prvom rade kritikou vtedajších rozhodnutí či nečinnosti a navrhovaním alternatívnych riešení. Bola artikulovaným a verbálnym naplnením vízie nového, demokratického, kultúrnejšieho, ekologickejšieho, zdravšieho a krajšieho Slovenska. Takto k nej pristupovala aj väčšina jej tvorcov.“"
Spor o dedičstvo
Po Nežnej revolúcii získala Bratislava/nahlas uznanie, ba bola až mýtizovaná, jej autori uznávaní a oceňovaní avšak niektorí z nich pociťovali zároveň stratu záujmu o obsah a posolstvo. M. Huba túto situáciu nazval „sporom o dedičstvo“. Pozri nasledovné polemiky:
Ocenenie
Podľa uznesenia NR SR č. 333 zo 7. novembra 2012 ''„… iniciatíva Bratislava/nahlas prispela významnou mierou k tomu, ako kultivovane prebehla Nežná revolúcia na Slovensku, že dnes dýchame čistejší vzduch a žijeme v demokratickom štáte, ktorý garantuje základné slobody vrátane slobody slova. [Národná rada] vyjadruje pri príležitosti 25. výročia vzniku iniciatívy Bratislava/nahlas ocenenie občianskej angažovanosti, odbornej erudície i ľudskej statočnosti autorov tejto iniciatívy.“''
V januári 2018 boli Mikuláš Huba a Juraj Flamik ocenení prezidentom SR Andrejom Kiskom prepožičaním Radu Ľudovíta Štúra (I. resp. II. triedy).
Arue
Arue môže byť:
Arkady Luxemburg
Arkady Luxemburg je jedným z najplodnejších a najrenomovanejších žijúcich moldavsko-americký skladateľ.
Získal titul Master of Arts na Hudobnej akadémii v Kišiňov, Moldavsku v bývalom Sovietskom zväze, kde získal titul v odbore klavírnej hry, kompozície a hudobnej teórie. Pracoval ako inštruktor, koncertný klavirista a korepetítor v rôznych inštitúciách po celom svete, vrátane Moldavskej hudobnej akadémie, Moldavskej vysokej školy hudby, Moldavskej hudobnej školy Štátna univerzita v San Diegu, Mesa College, California Ballet a David Yellin College. Niekoľko z jeho študentov sa stalo svetovo známymi umelcami, vrátane Oleg Maisenberg a Mark Seltzer. Je autorom niekoľkých diel o hudobnej teórii a harmónii. Arkady získal ocenenie Moldavský skladateľ roka v roku 1967. Je členom Únie skladateľov a ASCAP v USA.
Medzi významné symfonické diela patria: „Sinfonietta“, Symfónia pre sláčiky, Dva koncerty pre klavír s orchestrom, Koncert pre violončelo s orchestrom, Symphony Fantasy „Jarné melódie“. Medzi pozoruhodné diela pre klavírne sólo patria: „Aquarelie“, „Na pamiatku Šostakoviča“, „Na pamiatku Gershwine“, Sonata, Sonatina, „Blueses“, „Preludes“.
Je zaznamenaná veľká časť jeho diel. Pravidelne vychádzajú a hrajú sa v Česku, na Slovensku, v bývalom Sovietskom zväze, v Rumunsku, Maďarsku, Izraeli, Francúzsku a Spojených štátoch. Od roku 1995 žije v San Diegu v Kalifornii, kde pokračoval v kariére interpreta, skladateľa a inštruktora.
Mayenne (Mayenne)
Mayenne je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Mayenne, v regióne Pays-de-la-Loire.
Arkady Luxemburg
Ostatné diela
Rôzne diela pre sláčiky, dychovky, dychové nástroje, hlas a klavír, zbor, Popové a jazzové piesne, hudba pre divadlo a filmy.
Skóre filmu
Alexander Plamadeala Sen môjho života Poštová pečiatka Paradise Variácie baletu
Mayenne (Mayenne)
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Pomothy
Pomothy (staršie Pomothy de Unatényi et Horhi) bol uhorský šľachtický rod pochádzajúci z Hontianskej župy. Ich sídlo sa nachádzalo v obci Horša.
Dejiny rodu
Rod bol písomne prvýkrát spomenutý v roku 1339. Zakladateľom vetvy rodu bol Peter Pomothy. Na začiatku 16. storočia sa Franciscus Pomothy oženil s Alžbetou Demandíkovou de Teszéri, ktorá pochádzala zo šľachtického rodu Demandíkovcov v Hontianskej župe. Rod tak získali majetky v panstvách v Boroch, Domandiciach, Santovke a Krškanoch. V roku 1600 si Michael Pomothy, stoličný sudca v Hontianskej župe, zmenil priezvisko na Almassy. V roku 1629 kúpili panstvo Horša, ktoré sa stalo ich hlavným sídlom.
Okolo 1650 sa rod rozdelil na tri vetvy, katolícku, evanjelickú a kalvinistickú. Katolícka línia žila prevažne v Boroch a Domadiciach, evanjelická línia žila v Horše, Kalinčiakove a Krškanoch a kalvinistická vetva žila v Boroch.
Katolícka línia sa ešte raz rozdelila v roku 1880, keď Andreas Pomothy, syn Gabriela a Anny Kmety, dostal časť panstva v Kemence a zastával pozíciu administrátora. Rod Pomothy je príbuzný so šľachtickými rodmi ako Rákoci, Širčič, Boryovci, Dedinskí, Dalmady, Johannides, Batisz, Keviczky a Sarnóczay.
Koncom 18. storočia sa členovia rodu venovali rôznym aktivitám, niektorí z nich boli veľkostatkármi, iní sa stali podnikateľmi alebo zastávali dôležité funkcie na železnici. Potomkovia rodu dnes žijú najmä v Rakúsku, na Slovensku, v Maďarsku a v Česku ale aj inde vo svete.
Známi príslušníci rodu
Medzi najvýznamnejších členov rodu patrili:
Heviosso
Vodun Heviosso, inak tiež Hebiosso, prípadne Hevioso, je jeden z kultov západoafrického náboženstva vodun s centrom v Benine. Vodun Heviosso je božstvo búrky a blesku.
Heviosso je vyznávaný najmä v Benine, ďalej v Togu a v Nigérii. Príbuzné kulty existujú aj v ďalších krajinách západnej a strednej Afriky, napr. v nigérijskom jorubskom náboženstve je známy ako oriša Šango. Heviosso tvorí početnú rodinu menších vodun a prináleží do kategórie tzv. nebeských vodun (dži-vodun).
Smrť po zasiahnutí bleskom je v západnej Afrike chápaná ako trest. Heviosso je spravodlivý, trestá bez zľutovania. Ľudia zabití bleskom nemôžu mať bežný pohreb. Ostatky bleskom zabitého človeka bývajú podľa religionistu Ondreja Havelku rituálne spálené, kosti uschované. V niektorých regiónoch je telo vystavené pred chrámom zasväteným Heviossovi, kde je následne rozštvrtené pre výstrahu ostatným. Úplne opačne je chápaná udalosť, pri ktorej človek prežije zásah bleskom. Tým je označený za duchovne vyvoleného a považovaný za priamu inkarnáciu vodun Heviossa.
Bezolles
Bezolles je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Gers, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Margarete Buberová-Neumannová
Margarete Buberová-Neumannová, (neprechýlene Margarete Buber-Neumann, * 21. október 1901 - † 6. november 1989) bola nemecká spisovateľka a novinárka. Ako bývalá komunistka, ktorá sa stala presvedčenou antikomunistkou, napísala memoáre o svojom väznení v sovietskom väzení a neskôr v nacistickom koncentračnom tábore počas druhej svetovej vojny. Známa bola aj tým, že svedčila v tzv. procese storočia o Kravčenkovej afére vo Francúzsku. V roku 1980 dostala Veľký kríž za zásluhy Nemeckej spolkovej republiky.
Životopis
Narodila sa ako dcéra riaditeľa pivovaru a po maturite vyštudovala učiteľstvo pre materské školy. Nepáčila sa jej prítomnosť armády v rodnom meste. Svojho otca označovala ako osobu, ktorá vzbudzovala rešpekt pred dôstojníkmi. Bol to "tyran", zatiaľ čo jej matka bola "sčítaná a liberálna". Vo veku 20 rokov sa pridala ku komunistickej mládeži a v roku 1926 do Komunistickej strany Nemecka. V roku 1922 sa vydala za Rafaela Bubera, syna slávneho filozofa Martina Bubera, ale v roku 1925 sa s ním rozišla. Z tohto manželstva sa narodili dve dcéry, ktoré neskôr žili v domácnosti prvého manžela.
Od roku 1928 pracovala v redakcii medzinárodného časopisu Kominterny, kde sa zoznámila s komunistickým poslancom Heinzom Neumannom. Nacistický prevrat v roku 1933 ich zastihol v Španielsku, nasledujúci rok žili vo Švajčiarsku a v roku 1935 odišli do Moskvy. V roku 1937 bol Heinz Neumann zatknutý a popravený, o čom sa Margarete dozvedela až po vojne. V roku 1938 bola aj Margarete odsúdená na päť rokov väzenia v Karagande v Kazachstane. Po zblížení nacistického Nemecka a Sovietskeho zväzu, ktoré vyvrcholilo podpísaním paktu Ribbentrop-Molotov v auguste 1939, bola v roku 1940 spolu s ďalšími vydaná do Nemecka a ako komunistka odsúdená na päť rokov v koncentračnom tábore Ravensbrück. Tam sa zoznámila s Milenou Jesenskou, priateľkou Franza Kafku, o ktorej neskôr napísala knihu.
Po druhej svetovej vojne prijala Buberová-Neumannová pozvanie Medzinárodného výboru pre záchranu a pomoc do Švédska, kde žila a pracovala tri roky. V roku 1948 vydala knihu Als Gefangene bei Stalin und Hitler (vyšla v nemčine a švédčine, nasledujúci rok vo francúzštine a angličtine pod názvom Under Two Dictators: Prisoner of Stalin and Hitler (Pod dvoma diktátormi: Väzeň Stalina a Hitlera). Na naliehanie svojho priateľa Arthura Koestlera v tejto knihe podala správu o svojich rokoch strávených v sovietskom väzení aj v nacistických koncentračných táboroch. Die Gazette o týchto prácach povedal, že „otriasli povojnovou generáciou v západnom Nemecku, pretože po prvýkrát a veľmi podrobne informovali o táboroch sovietskeho gulagu".
Jej svedectvo podporilo ruského emigranta Viktora Kravčenka, ktorého francúzska komunistická tlač obvinila z ohovárania Sovietskeho zväzu. 23. februára 1949 svedčila v Paríži, aby podporila Viktora Kravčenka v procese proti časopisu Les Lettres Françaises spojeného s Komunistickou stranou Francúzska, ktorý ho obvinil, že si vymyslel správu o sovietskych pracovných táboroch. Buberová-Neumannová podrobne potvrdila Kravčenkovu výpoveď, čím výraznou mierou prispela k jeho víťazstvu v tomto prípade.
Od roku 1950 žila v Nemecku. V roku 1980 jej bol udelený Kríž za zásluhy Spolkovej republiky Nemecko. Zomrela vo veku 88 rokov 6. novembra 1989 vo Frankfurte nad Mohanom - len tri dni pred pádom Berlínskeho múru.
Aurel Banga
Aurel Banga (iný zápis: Bangha; 🇭🇺; * 22. január 1879, Bratislava† 14. október 1914, Budapešť) bol uhorský právnik a úradník.
Pochádzal zo zemianskej rodiny advokáta Alberta Bangu a jeho manželky Adely, rod. Borčányovej. Vyštudoval gymnázium a Právnickú akadémiu v Bratislave a absolvoval štúdium na univerzite v Kluži, kde získal doktorát politických vied. Pôsobil ako pracovník riaditeľstva pôšt v Budapešti. Napísal knihu A pozsonyi király akadémia jogászegelyző-egyesület tőrténete (1900), venujúcu sa dejinám podporného spolku na Právnickej akadémii v Bratislave a tiež prispieval do odborných poštových a dopravných časopisov.
Akácia senegalská
Akácia senegalská (lat. Acacia senegal) je rozkonárený listnatý strom z čeľade bôbovitej (Fabaceae), pôvodom zo západnej Afriky, z oblasti Senegálie a Gambie.
Opis
Akácia senegalská je typická svojou šedou farbou kôry. Dorastá do výšky až 20 metrov. Konáre sú iba slabo tŕnité a tvoria plochú dáždnikovitú korunu. Jej listy sú veľmi úhľadné a majú na spodku stopky krátke tŕne. Akácia má lístky 2. radu, ktoré sú úzko čiarkovité v 725 pároch, tiež sú na dvakrát perovito zložené. Kvety stromu sú belavé až žlté, ktoré sú umiestnené v klasoch dlhých až 10 cm. Kvety typicky kvitnú od januára do marca. Rod obsahuje okolo 800 druhov, z ktorých možno len malý počet upotrebiť na získavanie kaučuku.
Výskyt
Akácia senegalská je značne rozšírená v pásme saván v Afrike. Taktiež ju vieme nájsť aj v menších množstvách v Ománe, Pakistane a v západnej pobrežnej Indii. Hlavnými oblasťami pestovania sú Senegal a Sudán.
Použitie
Drevo akácie sanegalskej sa dá použiť na výrobu rukovätí nástrojov a častí krosien. Je cenený aj ako palivové drevo a možno ho použiť na výrobu dreveného uhlia. Z akácie sanegalskej sa vyrába aj arabská guma, ktorá slúži predovšetkým ako emulgátor, zahusťujúci a stabilizačný prostriedok pri výrobe farmaceutických a kozmetických výrobkov i potravín (zmrzlina, gumové cukríky) a na zlepšenie chuťových vlastností liekov s ostrou chuťou. Používa sa aj na uzavieranie éterických olejov do puzdier nepatrných rozmerov pre instantné čaje a pre jej schopnosť zmierňovať podráždenie sa pridáva do liečiv proti kašľu.
Bézues-Bajon
Bézues-Bajon je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Gers, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Balónový plášť
náhľad|Muž v balónovom plášti Balónový plášť (hovorovo baloniak, subštandardne baloňák ) je ľahší jarný a jesenný dámsky a pánsky plášť z balónového hodvábu alebo ripsu. Vzhľadom na svoju vodovzdornú, nepremokavú úpravu je vhodný do daždivého počasia. Klasickým tvarovým riešením je jednoradové skryté zapínanie, raglánové rukávy a šikmé lištové vrecká.
Kostol svätého Štefana Uhorského (Poprad-Matejovce)
Kostol svätého Štefana Uhorského je rímskokatolícky farský kostol v Matejovciach, mestskej časti Popradu.
História
Kostol svätého Štefana Uhorského bol postavený približne v 70. rokoch 13. storočia (prvé záznamy o obci sú z roku 1251), prvá písomná zmienka o kostole je z roku 1287. Bol postavený ako ranogotická stavba v podobe jednolodia s kvadratickým presbytériom, západnou predstavanou vežou a severnou sakristiou. V roku 1422 bol kostol prestavený na dvojlodie zaklenuté na dve podpory.
V 18. storočí prešiel kostol barokovou prestavbou. Zmenená bola podoba fasád, došlo k rozšíreniu okien. Západná časť lode mala vstavanú novú tribúnu, veža bola zvýšéná a k tomu bola pristavená menšia murovaná predsieň z južnej strany.
V roku 2022 prebehla oprava kostolnej veže.
Chionis z Korintu
Chionis (Chionis) bol grécky sochár v 5. storočí pred Kr. Sochár Chionis pochádzal pravdepodobne z Korintu. Pausanias vo svojej sprievodcovskej príručke po Grécku uvádza, že bol autorom dvoch sôch (zrejme z bronzu), ktoré videl v Delfách: „''Kovové sochy venovali Fókovia, keď počas druhej bitky obrátili na útek jazdecké jednotky Tesálie. Obyvatelia Fliasie dopravili do Delf kovového Dia a s ním podobu Aiginy. Z arkádskej Mantineie pochádza ako dar kovový Apolón. Stojí neďaleko pokladnice Korinťanov. Herakles a Apolón sa vrhajú po trojnožke, takmer sa o ňu pustia do bitky. Léto s Artemidou utišujú hnev Apolónov, Aténa Heraklov. Takisto táto votívna skupina pochádza od Fókov na pamiatku doby, keď ich proti Tesálčanom viedol Eliďan Tellias. Sochy vytvoril Diyllos spoločne s Amyklaiom, ale Aténu a Artemidu Chionis. Boli to vraj Korinťania.''“
Fókovia tieto votívne dary venovali Delfám na počesť svojho víťazstva nad Tesálčanmi, ktoré dosiahli približne v roku 500 pred Kr. (podľa historika Herodota pred vojnou s Peržanmi, t. j. pred rokom 480 pred Kr.) Epigrafický nález objavený v Delfách potvrdil Pausaniovo svedectvo, že tieto diela zhotovili menovaní umelci.
Močarany
Močarany sú mestská časť mesta Michalovce, do roku 1960 samostatná obec. Nachádzajú sa na juhovýchode Slovenska. V tejto mestskej časti žije približne 600 obyvateľov.
Poloha
náhľad|Dom v mestskej časti Močarany Močarany sú v súčasnosti mestskou časťou Michaloviec, ležia v ich juhozápadnej časti. Cez mestskú časť Močarany vedie priama cesta E58, ktorá sa neskôr napája na diaľnicu D1. Pôvodný močariansky chotár susedil s Pozdišovcami, Topoľanami, Michalovcami, Betlenovcami a Krásnovcami.
Dejiny
Prvá písomná zmienka o Močaranoch je približne z roku 1322. V najstarších časoch patrila obec do Zemplínskeho komitátu a neskôr v 14. storočí do Zemplínskej stolice. Približne v roku 1322 kráľ Karol Róbert z Anjou napísal listinu v ktorej nachádzame prvú písomnú správu o Močaranoch. Písomnosťou panovník potvrdil donáciu majetkov Drahňova a Pozdišoviec (z roku 1315) šľachticovi Michalovi z rodu Ákoš, ktoré susedili aj s Močaranmi.
Náboženstvo
Obyvateľstvo Močarian bolo v stredoveku katolícke. V obci mali drevený kostol, ktorého duchovnou patrónkou bola svätá Žofia. V Močaranoch sa v súčasnosti nachádza Kostol svätého Gorazda na ulici Andreja Šándora.
Obyvateľstvo
Prvé sčítanie obyvateľov sa v Močaranoch konalo v roku 1598 a vtedy tam žilo asi 70 obyvateľov. Ďalšie sa konalo o dva roky neskôr a žilo tam 84 obyvateľov. Ďalší známy dátum sčítania je z roku 1715 kde počet obyvateľov klesol na približne 25. V roku 1785 počet obyvateľov stúpol nad 300. Odvtedy počet obyvateľov až do začiatku 20. storočia viac-menej stagnoval. Pri zániku obce počet obyvateľov bol približne 800.
Voľby
V roku 1923 sa konali prvé voľby do župného zastupiteľstva.
Kniha
V roku 2018 bola vydaná kniha o histórií Močarian. Napísali ju: Ernest Sirochman, Václav Ihnát, Martin Molnár a Stanislava Rovňáková. Vydanie tejto knihy iniciovalo občianske združenie Močarany. Táto kniha sa volá Močarany kedysi a dnes.
Biran
Biran je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Gers, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Nezačlenené územia Spojených štátov
Nezačlenené územia Spojených štátov je ostrovná oblasť Spojených štátov v ktorej Kongres Spojených štátov určil, že sa na ňu vzťahujú iba vybrané časti ústavy Spojených štátov. Tieto územia môžu byť organizované alebo neorganizované. Aby bolo možné považovať územie za organizované, musí Kongers Spojených štátov schváliť zákon (tzv. Organic Act) ktorý udeľuje jurisdikciu na území, aby mohol riadiť svoje vlastné záležitosti. Neorganizované územia nemajú formálny systém miestnej samosprávy a riadenie je zodpovednosťou krajiny, do ktorej patrí. Neorganizované územia zvyčajne nemajú žiadnu stálu populáciu. Každý kto sa narodí na nezačlenených územiach má občianstvo Spojených štátov s výnimkou Americkej Samoy.
Osada svätého Mikuláša
Osada svätého Mikuláša bola pôvodne stredoveké osídlenie, ktoré patrilo bratislavskému hradnému panstvu. Vytvorilo sa v okolí Kostola svätého Mikuláša. Tento kostol vyhorel, na jeho mieste bol neskôr postavený nový kostol, ktorý bol murovaný na rozdiel od pôvodného dreveného.
Osada bola pričlenená k mestu ako Bratislavské podhradie v roku 1848.
Ian Jenkins
Ian Jenkins (* 13. august 1995, Milan, Michigan, USA – † 23. máj 2011, Milan, Michigan, USA) bol americký hokejový brankár. Mnohými skautmi bol považovaný za najtalentovanejšieho mladého gólmana zo Spojených štátov od čias Ryana Millera a Jacka Campbella. V sezóne 2011/2012 sa mal pripojiť k mužstvu London Knights patriacom medzi najlepšie juniorské hokejové tímy na svete, avšak v máji 2011 tragicky zahynul vo veku 15 rokov na následky poranení hlavy, keď za jazdy vypadol z korby idúceho auta.
Pamiatka
Ian Jenkins sa spoznal s Thatcherom Demkom počas brankárskeho hokejového kempu. Obaja chlapci sa spriatelili a podporovali na ceste k profesionálnej hokejovej kariére. Po Jenkinsovej smrti začal Thatcher Demko nosiť číslo 35 na počesť zosnulého kamaráta, ktorý túto cifru obliekal.
V tíme London Knights sa mal Ian Jenkins stretnúť v jednej kabíne i s kanadským útočníkom Bo Horvatom. Ten sa rozhodol prejaviť úctu zosnulému brankárovi, ktorý sa mal stať jeho spoluhráčom tým, že tiež si nechal na dres našiť Jenkinsove obľúbené cifry, akurát ich prehodil. Kanaďan doposiaľ hráva s číslom 53 na chrbte.
Zhodou okolností sa o niekoľko rokov neskôr Thatcher Demko aj Bo Horvat stali spoluhráčmi vo Vancouveri Canucks.
Rodopi (okres)
Rodopi je okres v Plovdivskej oblasti v južnom Bulharsku v Hornotráckej nížine a v pohorí Rodopy. Žije tu vyše 30 tisíc stálych obyvateľov v 21 sídlach. Okres bol vytvorený vládnym dekrétom č. 3182 zo 17. novembra 1987, oddelením od okresu Plovdiv.
Geografia
Okres patrí pod Trácko-strandžanskú prírodne-geografickú oblasť a v rámci nej leží na území Hornotráckej podoblasti. Leží v Plovdivskej oblasti a so svojou plochou približne 524 km² zaberá zhruba 10% tejto oblasti. Približne 300 km² z rozlohy okresu sa nachádza na území pohoria Rodopy.
Jozef Podhradský
Životopis
Narodil sa v rodine súkenníka Jozefa Podhradského a jeho ženy Evy rod. Novákovej. Základnú školu navštevoval vo Vrbovciach, ako 12-ročný odišiel najskôr s cieľom naučiť sa po maďarsky do Šamorína a v roku 1836 na nižšie gymnázium do Komárna, ktoré ukončil roku 1839. V rokoch 18391848 absolvoval evanjelické lýceum a teológiu v Bratislave, kde sa stal členom Štúrovej družiny. V roku 1848 zložil na peštianskej univerzite profesorskú skúšku z filozofie, klasických jazykov, nemeckej a maďarskej literatúry. V tom istom roku ho pozval farár slovenskej evanjelickej cirkvi v Pešti Ján Kollár za pomocného farára a učiteľa. Nakoniec po odchode Jána Kollára stal sa v Pešti v rokoch 18501862 jeho nástupcom. Nakoniec sa vzdal úradu, nakoľko bol odporcom spájania evanjelikov, za čo ho odporcovia prenasledovali. Keď sa hneď po odstúpení nemal kde nasťahovať, pomoc a prístrešie jemu a celej rodine poskytol Ján Michal Seberini (syn superintendenta Jána Seberiniho), vtedy farár v Banskej Štiavnici, neskôr zakrátko vojenský kňaz a vojenský superintendent, ktorý funkciu vojenského kňaza vybavil aj pre Jozefa Podhradského. Ako vojenský evanjelický kňaz pôsobil vo Viedni v rokoch 18621863.
Rodopi (okres)
Vodstvo
Najvýznamnejšie rieky, ktoré pretekajú cez okres sú Marica, Asenica, Văča a Părvenecka reka.
Jozef Podhradský
Životopis
Od roku 1863 pôsobí ako profesor na srbskom gymnáziu v Novom Sade. V novosadskom prostredí Podhradský spolupracoval a priatelil sa so spolužiakmi z bratislavských štúdií, najmä Svetozárom Miletičom. V tomto prostredí prijal rozhodnutie konvertovať na pravoslávnu cirkev. V roku 1872 odchádza za profesora na novozaložené maďarsko-srbské gymnázium do Sombora. V roku 1879 odchádza predčasne do dôchodku. Potom krátko pracuje ako knihovník v Petrohrade. Roku 1882 dostal miesto profesora na gymnáziu v Leskovaci na srbsko-bulharských hraniciach, kde pôsobil do roku 1888, kedy nastúpil v Belehrade za profesora gymnázia a pôsobil na ňom do roku 1898. Nakoniec roku 1915 utiekol pred príchodom frontu spolu s rodinou do Banjici a potom do Jagodiny, kde 13. novembra 1915 umrel.
Rodopi (okres)
Sídla
Na území okresu sa nachádza 21 dedín. Celkovo 7 obcí z tohto počtu leží priamo v pohorí Rodopy. V okrese sa nenachádza žiadne sídlo so štatútom mesta.
Jozef Podhradský
Dielo
Bol tiež autorom politických brožúr,úvah o prozódii, autobiografických a biografických príspevkov (o Kollárovi, Královi, Hurbanovi), ako aj redaktorom viacerých časopisov (Prostonárodná bibliotéka, Evanjelické cirkevné noviny, Slávik, Zornička a i.).
Rodopi (okres)
Sídla
Dediny tvoriace okres Rodopi: Belaštica (🇧🇬), Bojkovo (🇧🇬), Branipole (🇧🇬), Brestnik (🇧🇬), Brestovica (🇧🇬), Calapica (🇧🇬), Čuren (🇧🇬), Dedevo (🇧🇬), Hrabrino (🇧🇬), Izvor (🇧🇬), Jagodovo (🇧🇬), Kadievo (🇧🇬), Krumovo (🇧🇬), Lilkovo (🇧🇬), Markovo (🇧🇬), Orizari (🇧🇬), Părvenec (🇧🇬), Sitovo (🇧🇬), Skobelevo (🇧🇬), Ustina (🇧🇬), Zlatitrap (🇧🇬)
Administratívne centrum okresu sídli v Plovdive, teda mimo hraníc okresu samotného.
Charakteristika
Prírodné a klimatické podmienky ako aj geografická poloha robia okres významnou predmestskou zónou Plovdivu s vysokým hospodárskym, kultúrnym a turistickým potenciálom. Prevážná väčšina obyvateľov okresu žije v dedinách, ktoré ležia v rovinatých častiach okresu, alebo v dedinách na úpätí Rodop. V dedinách, ktoré sa nachádzajú priamo v horských častiach Rodop (dediny Izvor, Bojkovo, Dedovo, Sitovo, Lilkovo, Skobelevo a Čuren) žijú približne len 2% obyvateľov okresu. Najväčším sídlom okresu je Calapica kde v roku 2008 žilo takmer 2500 obyvateľov a najmenším sídlom je horská dedina Čuren, kde žije menej ako 10 stálych obyvateľov.
Obyvateľstvo
Podľa údajov z roku 2011 žilo vtedy na území okresu 32 602 obyvateľov, z toho 15 969 mužov a 16 633 žien.
Hospodárstvo
Okres patrí k najvýznamnejším poľnohospodárským regiónom Plovdivskej oblasti. Pestuje sa najmä zelenina, rozšírené je aj ovocinárstvo, obilninárstvo, ako aj pestovanie viniča a húb. Okres je významným vinárskym centrom južného centrálneho Bulharska, pričom tradičné vinárske sídla pkresu sú Brestnik, Brestovica, Părvenec a Markovo.
Doprava
Cez územie okresu prechádza diaľnica na trase Sofia – Plovdiv – Burgas/Svilengrad ako aj cesta spájajúca cez pohorie Rodopy mestá Plovdiv – Asenovgrad – Smoľan.
Zaujímavosti okresu
Medzi najvýznamnejšie zaujímavosti okresu patria napríklad Belaštinský monastier pro dedine Belaštica, chránená lokalita Činarite pri tej istej dedine, alebo Ustinský vodopád pri dedine Ustina.
Mockovo námestie
Mockovo námestie (do roku 1945 Steinwallovo námestie) bolo malé námestie v Bratislave v Podhradí pri Dunaji v smere predĺženej myslenej čiary dnešnej Čelakovského ulice.
Zaniklo prestavbou dunajského nábrežia. V roku 1880 malo 6 domov.
Nachádzalo sa približne na mieste dnešného námestia F. X. Messerschmidta.
Bratislavská päťka
Bratislavská päťka je neformálne označenie zoskupenia piatich predstaviteľov disentu. Stali sa najznámejšími oponentmi komunistického režimu na Slovensku. Všetci pôsobili v Bratislave. Režim sa pokúsil ich zatknutím poslednýkrát zastrašiť otvorenú opozíciu. V novembri 1989 boli inšpiráciou Nežnej revolúcie s významom podobným ako mala Charta 77 v Česku. Štátna bezpečnosť ich zadržala 14. augusta 1989 potom, čo listom zo 4. augusta 1989 informovali slovenskú vládu o zámere uctiť si pamiatku obetí okupácie v auguste 1968 položením kvetov na miestach, kde vojaci Varšavskej zmluvy zastrelili demonštrujúcich obyvateľov.
Členovia
Členmi päťky boli:
Rozdiely v situácii v Česku a na Slovensku
Charta 77 reagovala na politickú stagnáciu už v roku 1977. Stagnácia sa osobitne týkala Slovenska. Do kampane za prepustenie Václava Havla (zatknutý v januári 1989 v súvislosti so zhromaždením pri príležitosti 20. výročia sebaupálenia študenta Palacha) sa v Česku zapájali aj intelektuáli pôsobiaci v oficiálnych inštitúciách, na Slovensku nevyvolala osobitný ohlas. Podobne aj reakcia na petíciu Niekoľko viet (jar 1989) bola na Slovensku podstatne slabšia ako v Česku. Napriek tomu však už bolo badať trhliny v dovtedy takmer monolitných štruktúrach komunistických elít. už vtedy, keď pokusy o perzekvovanie ochranárov za publikáciu Bratislava/nahlas (Prvý krát vydaná v roku 1987. Václav Havel označil túto iniciatívu za slovenskú obdobu Charty 77). Politické dianie v Československu akcelerovalo nielen pod vplyvom narastajúcej nespokojnosti verejnosti, ale aj pod vplyvom vonkajších okolností, najmä v Poľsku a Maďarsku.
Priebeh udalostí v rokoch 1988 a 1989
V októbri 1988 vzniklo v Prahe Hnutie za občiansku slobodu (HOS). Na prvom stretnutí HOS v Bratislave 11. novembra 1988 sa zúčastnilo 15 ľudí.
''„Bola to akcia Hnutia za občiansku slobodu, v ktorom boli všetky opozičné zoskupenia v Československu. Často sa podpisovali výzvy, túto sme nevnímali ako niečo veľmi osobité“'', spomína Čarnogurský. Mýlil sa a scenár bol pri každom z nich rovnaký – zatknutie, domová prehliadka, výsluchy.
Dôvod zadržania bolo „poburovanie“. Miroslavovi Kusému a Jánovi Čarnogurskému pridali aj rozvracanie republiky. Obaja skončili vo vyšetrovacej väzbe, ostatných stíhali na slobode. Čarnogurskému priťažilo aj nelegálne vydávanie Bratislavských listov, Kusému zase príspevky v rádiu Slobodná Európa. Žaloba bola podaná na základe § 176 ods. 1 Tr. Por.
LEROS
LEROS je rad chemických raketových motorov vyrábaných firmou Nammo (Nordic Ammunition Company) v meste Westcott, Buckinghamshire, v Spojenom kráľovstve. Motory LEROS sa používajú ako primárne motory na zdvihnutie apogea obežnej dráhy telekomunikačných družíc, napríklad Lockheed Martin A2100 ako aj misie v hlbokom vesmíre, napríklad sonda Juno.
Bratislavská päťka
Priebeh udalostí v rokoch 1988 a 1989
Ešte predtým pripomeňme, že 21. júla 1989 päťčlenná skupina zorganizovala v obci Predmier, kde vtedy stála jediná socha M. R. Štefánika, verejné zhromaždenie, na ktorom o. i. požadovali slobodné voľby. Na 21. augusta zase pripravovala kladenie kvetov v Bratislave a Košiciach, kde v prvý deň okupácie roku 1968 zahynuli nevinní ľudia.
LEROS
Rodina motorov pochádza z modelu LEROS 1, ktorý bol v 90. rokoch vyvinutý a kvalifikovaný Royal Ordnance. Spoločnosť British Aerospace začala podnikať v oblasti vesmírnych pohonov. Stala sa majiteľom americkej spoločnosti American Pacific Corporation, Moog (od roku 2012) a Nammo (2017). Motory LEROS sú vyrobené z nióbovej zliatiny, ktorá sa tradične používa pre raketové motory na kvapalné palivo, ako bol hlavný motor lunárneho modulu Apollo. Od roku 2011 bolo úspešne použitých viac ako 70 motorov série LEROS 1.
Bratislavská päťka
Priebeh udalostí v rokoch 1988 a 1989
Výzvu (uctiť si obete invázie) šírili cez zakázané stanice Slobodná Európa a Hlas Ameriky. Jednu jej kópiu dokonca zaslali priamo vláde. Signatári netušili, že by práve táto výzva mohla byť rozbuškou, ktorá spustí nové perzekúcie.
LEROS
Použitie
náhľad| Sonda [[Juno (sonda)|Juno NASA a motor LEROS 1b (počítačom generovaný obraz)]] Motory LEROS boli použité na mnohých misiách NASA a iných kozmických agentúr:
Bratislavská päťka
Priebeh udalostí v rokoch 1988 a 1989
Výzva obsahovala pozvanie na 21. august kladenie kvetov na miesta v Bratislave, kde v roku 1968 vojaci slávnej Sovietskej armády vyhasili dva ľudské životy: 21. augusta 15-ročnej Danky Košanovej na schodoch do vestibulu Univerzity Komenského a na druhý deň 16-ročného študenta Petra Legnera pred Hlavnou poštou.
Kusého po dvoch mesiacoch prepustili, no súdu sa nevyhol, dostal 9 mesiacov nepodmienečne. Čarnogurský sa ocitol na slobode až 25. novembra a už na druhý deň rečnil na bratislavskom Námestí SNP.
Medzi zadržaním a prepustením Čarnogurského sa totiž udiali „historické“ udalosti: Trestné stíhanie proti nim podnietilo ďalšie spojenie opozičných prúdov na Slovensku. Petíciu za oslobodenie Bratislavskej päťky podpísal tajný biskup Ján Chryzostom Korec, vylúčený člen komunistickej strany Milan Šimečka, dokonca niektorí aktuálni členovia strany a mnohí ďalší. Proces proti Bratislavskej päťke už režim nedotiahol do konca. Prekazila ho Nežná revolúcia v novembri a decembri 1989. Federálna vláda národného porozumenia premiéra Mariána Čalfu, s väčšinou nekomunistov, nastúpila do úradu 10. decembra 1989 a v nej bol Čarnogurský podpredsedom.
Andrej Strýček, ktorý reagoval na výzvu a prišiel do Bratislavy klásť vence upozorňuje že disidentov bolo viacej ako 5. Ako svedok bol na súdnom procese s Jánom Čarnogurským v Justičnom paláci (21. a 22. novembra 1989). Na procese však došlo ku kurióznej situácii, ktorú opísal. Keďže predseda súdu už bol v tej napätej spoločenskej situácii zreteľne vyčerpaný, vo vzácnej zhode s obžalovaným sa dohodli, že priebeh pojednávania do záznamu bude diktovať doktor Čarnogurský. Ten potom s plným súhlasom predsedu súdu sám hovoril zapisovateľovi, čo má zaznamenať.
Nedkovičov dom
Nedkovičov dom, alebo je meštiansky dom z obdobia bulharského národného obrodenia nachádzajúci sa v blízkosti chrámu svätej Nedele v architektonickej rezervácii Starý Plovdiv v centre mesta Plovdiv v Plovdivskej oblasti v južnom Bulharsku. Má štatút kultúrnej pamiatky.
Charakteristika
Dom bol postavený v období bulharského národného obrodenia v roku 1863 v slohu európskeho klasicizmu. Majiteľom domu bol významný obrodenecký verejný činiteľ a obchodník Nikola Nedkovič  z Karlova.
Vonkajšia fasáda budovy je bohato zdobená a pred vstupným vchodom sa nachádza ozdobné stĺporadie tvorené štyrmi stĺpmi, ktoré vytvárajú arkády. Hodnotný je interiér budovy, kde sa nachádzajú symetricky delené bohato maľované izby so stropmi s geometrickým ornamentálnym zdobením. Obytné izby sú farebne rozdelené - tzv. zelená izba bola určená pre ženy, červená izba  bola určená pre hostí, fialová izba  slúžila ako jedáleň a oranžová izba  bola využívaná ako obývačka. Nedkovičov dom je považovaný za budovu s najbohatšie zdobeným interiérom v Plovdive.
Dnes budova slúži ako múzejná expozícia pod názvom "Starý mestský štýl" a predstavuje typické interiérové usporiadanie bohatých meštianskych domov 19. storočia, pričom vystavený nábytok a predmety sú pôvodným vlastníctvom rodiny Nikolu Nedkoviča.
Nedkovičov dom sa nachádza v historickom centre mesta na ulici Canka Lavrenova 3.
Štatút a dôvod pamiatkovej ochrany
Kategória: kultúrna pamiatka národného významu