cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Rusko-ukrajinská vojna
Samostatná Ukrajina
V prezidentských voľbách na Ukrajine bol v roku 2010 zvolený kandidát proruskej Strany regiónov Viktor Janukovyč. Ten spočiatku pokračoval v pro-Európskej integrácii krajiny.
Fos (Hérault)
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Rusko-ukrajinská vojna
Hnutie Euromajdan a reakcia v Donbase
Na medzinárodnom summite Východného partnerstva vo Vilniuse 28. a 29. novembra 2013 Janukovyč rozhodol nepodpísať Asociačnú dohodu s Európskou úniou, napriek tomu, že to očakávala podstatná časť ukrajinskej verejnosti. Naopak 17. decembra Janukovyč a Putin podpísali dohodu, v ktorej sa Rusko zaviazalo nakúpiť ukrajinské dlhopisy vo výške 15 miliárd dolárov a znížiť cenu zemného plynu.
Fos (Hérault)
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Rusko-ukrajinská vojna
Hnutie Euromajdan a reakcia v Donbase
Na prelome rokov 2013 a 2014 v dôsledku nespokojnosti rôznych častí ukrajinskej spoločnosti s ukončením ukrajinskej európskej integrácie došlo k masovým protestom, označovaných ako Euromajdan. Na námestí v Kyjeve sa od 1. decembra postupne zhromaždilo vyše milióna ľudí. Došlo k tvrdým zrážkam protestujúcich s políciou. Vrchol dosiahli medzi 18. a 20. februárom 2014, zahynulo pri tom najmenej 80 ľudí, z toho 13 príslušníkov polície a bezpečnostných zložiek. 21. februára 2014 ukrajinský prezident Janukovyč podpísal dohodu o urovnaní sporov vrátane prísľubu, že bude pokračovať v prozápadnej integrácii. Následne však opustil Kyjev a cez Krym utiekol do Ruska. 22. februára parlament zosadil Janukovyča z funkcie prezidenta. 27. februára 2014 ozbrojení muži bez označenia začali obsadzovať vládne budovy v Krymskom Simferopole. V krajine nastalo na istú dobu bezvládie, počas ktorého vypukli vo viacerých častiach Ukrajiny vystúpenia proruských separatistov. Miestami sa im postavili proukrajinskí aktivisti. Najväčšie takéto zrážky sa udiali v Charkove (6. apríla) Donecku (7. apríla), Luhansku (27. apríla) a Odese (2. máj). Práve Donecká a Luhanská oblasť boli baštou proruskej Strany regiónov, okrem iného odtiaľ pochádzal aj sám Janukovyč.
Anexia Krymu
Vladimir Putin zvolal v noci z 22. na 23. februára 2014 schôdzku svojich politických a vojenských spolupracovníkov, na ktorej jednali až do 7 hodiny rannej. Na schôdzke Putin rozhodol o tom, že ruské orgány začnú pracovať na „navrátení Krymu k Rusku“. Niekoľko hodín po rozhodnutí anektovať Krym prebehol záverečný ceremoniál Zimných olympijských hier 2014 v Soči.
27. februára 2014 ruskí vojaci bez insígnií ovládli strategické pozície a infraštruktúru na ukrajinskom území Krymu a zmocnili sa Krymského parlamentu. Vojaci bez označenia boli v médiách označovaní ako zelení mužíkovia.
Ruské vedenie pritom zapojenie svojich ozbrojencov do akcií na Kryme pôvodne kategoricky popieralo. 1. marca 2014 schválil ruský parlament prezidentov zámer nasadiť na Kryme ruských vojakov kvôli „potrebe chrániť Rusov na Kryme,“ čo bolo podobné odôvodnenie ako v prípade vojny v Južnom Osetsku z roku 2008, ktorý nasledoval po vpáde gruzínskej armády na separatistické územie Južné Osetsko, údajne po provokácií rebelov. Územie Južného Osetska je však pod ruskou kontrolou už od rozpadu ZSSR v roku 1991. Podobný dôvod je udávaný taktiež v úvahách o prípadnej ruskej intervencií v Pobaltí.
Po prevzatí kontroly nad územím polostrova Ruskom a po Krymskom referende, konanom 16. marca 2014, bola doposiaľ ukrajinská Autonómna republika Krym na vlastnú žiadosť pripojená k Ruskej federácii. Vladimir Putin neskôr vydal výnos, ktorým ustanovil 27. február Dňom špeciálnych síl.
V novembri 2016 vydal svoju správu Medzinárodný trestný súd, ktorý rozhodol, že situácia na Kryme je ozbrojeným konfliktom medzi Ruskom a Ukrajinou, ktorý vypukol najneskôr 26. februára 2014 vyslaním ruských ozbrojených síl na Ukrajinu bez súhlasu ukrajinskej vlády. Podľa súdu je určujúcim faktorom okupácia cudzieho územia.
Vojna na Donbase
7. apríla 2014 ozbrojenci proruských polovojenských skupín v oblasti Donbasu vyhlásili samozvanú Doneckú ľudovú republiku. Onedlho začali proruské skupiny obsadzovať aj centrá v Luhanskej oblasti, kde 27. apríla vyhlásili Luhanskú ľudovú republiku. Donecká a Luhanská ľudová republika následne vytvorili kofederáciu s názvom Novorusko. V oblasti Slovianska v Doneckej oblasti bol jedným z organizátorov ozbrojených nepokojov ruský plukovník FSB Igor Girkin.
Ukrajinská vláda sa rozhodla proti vzbúrencom zakročiť vojensky a vyhlásila tzv. protiteroristickú operáciu (skr. ATO). Boje mali spočiatku skôr lokálny charakter a neexistovala ustálená frontová línia. Ukrajinská armáda poznamenaná rokmi zanedbávania a korupcie však nebola schopná efektívne zakročiť. Objavil sa aj nový fenomén - ukrajinských dobrovoľníckych jednotiek. Niektoré boli organizované skupinami krajnej pravice (ako napr. Pravý sektor), ktorá sa aktívne podieľala aj na protestoch počas Euromajdanu. Iné oddiely boli organizované regionálne v rôznych oblastiach krajiny, alebo boli vyzbrojené s podporou oligarchov, napr. Ihora Kolomojského (prápor Varta Dnipra).
11. mája 2014 organizovali proruskí separatisti referendá o nezávislosti Doneckej a Luhanskej ľudovej republiky, v ktorých väčšina zúčastnených hlasovala za pripojenie k Rusku. Referendá, o ktorých neexistujú zoznamy hlasujúcich a boli organizované ozbrojenými skupinami však nemajú žiadnu právnu legitimitu.
26. mája začali s separatisti s pomocou ruského práporu Vostok (tvoreného hlavne Čečencami) útok na Donecké letisko. Bola to prvá bitka medzi separatistami a ukrajinskou vládou, do ktorej sa zapojilo veľké množstvo ruských „dobrovoľníkov“. Od júna Rusko zásobovalo separatistov zbraňami, výstrojom a muníciou. V júni začali ukrajinské sily ofenzívu proti proruským separatistom.
17. júla 2014 proruskí separatisti s pomocou protilietadlovej batérie prisunutej z Ruska zostrelili Malajzijské civilné dopravné lietadlo Boeing 777, v ktorom zahynulo všetkých 298 ľudí na palube.
Do konca júla sa ukrajinské sily tlačili k veľkým mestám kontrolovaným separatistami, aby medzi nimi prerušili zásobovacie trasy. Podľa niektorých názorov sa separatisti najprv pod Girkinovym vedením (neskôr aj iné skupiny) stiahli do okolia väčších miest aj preto, aby miestne obyvateľstvo využili ako živé štíty. Obe strany sa delostrelecky ostreľovali a spôsobovali tým straty civilného obyvateľstva. Separatisti takouto negatívnou motiváciou ľahšie získavali dobrovoľníkov do svojich radov. Ukrajinci postupne izolovali Doneck a pokúšali sa obnoviť kontrolu nad rusko-ukrajinskou hranicou. Do 28. júla boli strategické výšiny Savur-mohyla na rusko-ukrajinskej hranici pod kontrolou Ukrajiny spolu s mestom Debaľceve, dôležitým železničným uzlom. Tieto operačné úspechy ukrajinských síl ohrozovali existenciu separatistických republík, čo od polovice júla podnietilo ruské cezhraničné ostreľovanie ukrajinských jednotiek.
Od polovice augusta 2014 začali separatisti s masívnou podporou ruských ozbrojených síl protiofenzívu. Medzi najväčšie bitky tejto fázy vojny patrí bitka o Ilovajsk, pri ktorej ruské sily obkľúčili a zlikvidovali ukrajinské zoskupenie, ktoré vošlo do Ilovajska. Padlo cez tisíc ukrajinských vojakov, niekoľko stoviek bolo zajatých. Rusi využili túto ukrajinskú porážku, aby vytlačili ukrajinské sily od Donecka. Došlo k druhej bitke o Donecké letisko a ďalším bojom o Debaľceve. Ruské sily tiež vpadli na Ukrajinské územie cez Novoazovsk, čo prinútilo ukrajinské vojská k ústupu k Mariupoľu.
5. septembra podpísali v Bieloruskom Minsku ukrajinská strana a proruskí separatisti dohodu o prímerí známu ako prvá minská dohoda.
V novembri 2014 hlásila ukrajinská armáda intenzívny pohyb vojsk a vybavenia z Ruska do separatistických častí východnej Ukrajiny. Associated Press informoval o 80 neoznačených vojenských vozidlách, pohybujúcich sa v oblastiach ovládaných rebelmi. Zvláštna pozorovateľská misia Organizácie pre bezpečnosť a spoluprácu v Európe pozorovala konvoje ťažkých zbraní a tankov na území pod kontrolou Doneckej ľudovej republiky, ktoré mali zatreté identifikačné znaky Ruska. OBSE neskôr uviedla, že boli spozorované vozidla prepravujúce muníciu a mŕtve tela vojakov, ako prekračujú rusko-ukrajinskú hranicu pod rúškom konvojov s humanitárnou pomocou. Začiatkom septembra 2015 zaznamenala OBSE viac ako 21 vozidiel označených ruským vojenským značením pre vojakov usmrtených v boji. OBSE opakovane uviedla, že ich pozorovateľom bol odmietnutý prístup do oblastí pod kontrolou ruských separatistických síl.
Rusko sa dlhodobo snažilo svoju účasť maskovať. Vojna sa zmenila na statický konflikt s opakovanými neúspešnými pokusmi o prímerie. V roku 2015 podpísali Rusko a Ukrajina druhú Minskú dohodu, ale množstvo sporov bránilo ich plnej implementácii.
Do roku 2019 bolo 7 % Ukrajiny označovaných ukrajinskou vládou ako (Ruskom) dočasne okupované územia. V tomto období aj Ruskí predstavitelia nepriamo priznali prítomnosť svojich jednotiek na Ukrajine.
Eskalácia napätia
Na prelome rokov 2021 a 2022 sa začali množiť správy o hromadení ruských síl okolo ukrajinských hraníc. NATO obvinilo Rusko z plánovania invázie, čo Ruská strana popierala. Ruský prezident Vladimir Putin verejne kritizoval rozšírenie NATO ako hrozbu pre svoju krajinu a žiadal, aby Ukrajina nikdy nemohla vstúpiť do tejto vojenskej aliancie. Vyjadril tiež ruské iredentistické názory a spochybnil právo Ukrajiny na existenciu. Zároveň nesprávne uviedol, že Ukrajinu vytvorilo sovietske Rusko.
21. februára 2022 Rusko oficiálne uznalo dva samozvané separatistické štáty na Donbase a otvorene vyslalo na tieto územia svoje jednotky.
Ruská invázia na Ukrajinu
24. februára 2022 Rusko napadlo Ukrajinu z územia Donbasu a Luhanska, ako aj z vlastného územia Belgorodskej a Voronežskej oblasti smerom na Charkov. Zároveň ruské sily uskutočnili útoky z územia Homeľskej oblasti Bieloruska, kde sa ruské jednotky nachádzali dlhšiu dobu „na cvičení“. Z tohto smeru ruské jednotky bezprostredne ohrozili Kyjev. Tretí smer predstavovali útoky z Krymu smerom na sever, kde sa im podarilo obsadiť Cherson, Melitopoľ a obkľúčiť a neskôr dobyť Mariupoľ.
Neskôr na jar a v lete sa ruské sily sústredili na obsadenie ďalších území v Doneckej a Luhanskej oblasti. Ich pomalý postup zvyčajne sprevádzalo intenzívne nasadenie delostrelectva. 26. mája Rusi obsadili Lyman, 3. júla Lysyčansk. Ukrajincom sa darilo ruské jednotky vyčerpávať. Pravdepodobne s nasadením raketometov HIMARS a presne navádzanej munície dodaných západnými krajinami (hlavne USA, Spojené kráľovstvo) sa darilo likvidovať ruské a separatistické sklady munície, čím výrazne znižovali ofenzívnu silu nepriateľa.
6. septembra ukrajinské sily začali prekvapivú ofenzívu v Charkovskej oblasti a vytlačili ruské sily z Iziumu, Balaklije a prekročili rieku Oskiľ. Ruské sily začali po celom úseku frontu budovať obranné línie. Ruské ofenzívne akcie prebiehali už iba v okolí Bachmutu v Doneckej oblasti.
V októbri ukrajinské sily začali postup v Chersonskej oblasti s cieľom oslobodiť Cherson, najväčšie mesto, ktoré Rusi počas vojny na Ukrajine obsadili. Kritická situácia na fronte prinútila Rusko prvý krát od druhej svetovej vojny vyhlásiť 21. septembra čiastočnú mobilizáciu. Ukrajinské vojská napokon 11. novembra Cherson oslobodili a vytlačili ruské sily na východný (ľavý) breh Dnepra.
Veľká časť medzinárodného spoločenstva odsúdila Rusko za jeho kroky na Ukrajine a obvinila ho z porušovania medzinárodného práva a porušovania ukrajinskej suverenity. Mnohé krajiny zaviedli ekonomické sankcie voči Rusku, ruským jednotlivcom alebo spoločnostiam najmä po invázii v roku 2022.
Čongerský kanál
Čongerský kanál, miestne nazývaný aj Čongerský potok je umelý, melioračný kanál V. rádu na Záhorí, v okrese Malacky, v chotári obce Gajary. Ide o trvalo zavodnený vodný tok čisto nížinného charakteru, jeho dĺžka predstavuje 4,767 km, plocha povodia 8,818 km² a plocha odtokových oblastí zahŕňa 5,116 km². Vzniká v nadmorskej výške a ústi do Zohorského kanála, vo výške
Vznik
Vzniká na okraji trávnatého močiara, ktorým neskôr preteká, v lokalite Nad krom, uprostred poľa medzi Gajarmi, Jakubovom a Kostolišťom, v Záhorskej nížine, v podcelku Borská nížina, v časti Bor, v nadmorskej výške
Opis toku
Po vzniku kanál chvíľu pokračuje severozápadoseverným smerom, onedlho sa stáča na severozápad a v rúre podteká Dolečkovú cestu medzi Gajarmi a Jakubovom. Po premostení ešte krátko tečie na severozápad a vzápätí sa obracia na západ, pričom koryto toku je trávnaté. Ďalej pokračuje severozápadným smerom, poľnohospodársky využívanou krajinou a tesne pred premostením panelovou vozovkou mení smer na západný. Tečie v čoraz hlbšom koryte, popri ktorom sa sem tam objaví strom jablone. Kanál sa na malý úsek stáča na západojuhozápad a neďaleko plynovej stanice už pokračuje opäť západným smerom. Vteká do dorasteného listnatého lesa a je premostený mostom lesnej cesty. Opúšťa les, onedlho priberá ľavostrannú Dlhú mláku a stočí sa na juhozápad, kde na chvíľu znovu tečie v stromovom poraste. Tok pokračuje uprostred poľa, podteká poľnú, sprašnú cestu a stáča sa ešte viac na juh ale v princípe tečie stále na juhozápad. Vstupuje do zmiešaného lesa, a po jeho opustení kanál mení smer na západný. Zakrátko ho premosťuje miestna účelová komunikácia a následne tvorí esovitý oblúk smerujúci najprv na juh a potom na západ. Tečie v koryte so stromovým charakterom a prijíma vody Nového kanála, ktorý ústi sprava. Vteká do močaristého listnatého lesa, pričom posledné dva razy podteká lesné cesty a k svojmu ústiu už pokračuje juhozápadojužným smerom. Križuje elektrické vysokonapäťové vedenie a nakoniec sa v blízkosti hranice lesa vlieva zľava do Zohorského kanála, v nadmorskej výške
Význam
Vodný kanál bol vystavaný pre odvodnenie močiara a zamokrenej pôdy, aby sa mohla začať významnejšie poľnohospodársky využívať na pestovanie predovšetkým pšenice, kukurice a slnečnice.
Kysucká cyklomagistrála
Kysucká cyklomagistrála je označená trasa vhodná pre cykloturistiku na Kysuciach. Začína v Kotešovej a vedie oblasťou horných Kysúc cez Čadcu, Novú Bystricu a Gbeľany do Kysuckého Nového Mesta. Magistrála má dĺžku 131 km a ponúka návštevu mnohých atraktívnych miest v regióne.
Priebeh
Cyklotrasa začína prvým, 64 km dlhou časťou v obci Kotešová a vedie cestou II/541 cez Veľké Rovné a sedlo Semeteš do Vysokej nad Kysucou. Pokračuje osadou Nižný Kelčov cez Korňu, Hrubý Buk, Olešnú a Rakovú do Čadce.
Z okresného mesta vedie druhá časť trasy s dĺžkou 52 km cez Vyšný koniec, Skalité, rázcestie Vrešťovka a Rovné do Oščadnice. Pokračuje k mestu Krásno nad Kysucou, kde odbočuje do Bystrickej doliny a vedie po trase zaniknutej úzkorozchodnej Kysuckej lesnej železnice. Prechádza obcami Zborov nad Bystricou, Klubina a Stará Bystrica do Novej Bystrice. Tu je možnosť pokračovať cez osadu Vychylovka do sedla Príslop, kde nadväzuje cyklotrasa z poľskej obce Milówky.
Tretia časť magistrály, dlhá 40 km začína v Starej Bystrici v časti Hamor, odkiaľ vedie cez Radôstku a Kubíkovú do Belej v žilinskom okrese. Prechádza obcami Krasňany, Gbeľany, Nededza a Kotrčiná Lúčka do Dolného Vadičova v okrese Kysucké Nové Mesto. Pokračuje Vadičovskou dolinou cez Lopušné Pažite a Radoľu do Kysuckého Nového Mesta, kde cyklotrasa končí.
Lužica
Lužica alebo zriedkavo Lužicko, historické pomenovanie , je historické územie, ktoré sa v súčasnosti nachádza v Nemecku (Sasko a Brandenbursko) a čiastočne Poľsku a Česku. Poľská časť je rozdelená medzi Dolnosliezske a Lubuské vojvodstvá. Česká časť Lužice sa nachádza v okresoch Jablonec nad Nisou, Liberec a Děčín.
Názov Lužica (Losicin, Lonsicin) je prvýkrát doložený v roku 932, zatiaľ čo kmeň Lužických Srbov už v polovici 9. storočia. Názov Lužica až do začiatku 15. storočia označoval iba územie Dolnej Lužice, kým územie Hornej Lužice bolo do začiatku 15. storočia známe ako Milsko (pretože toto územie obýval slovanský kmeň Milčanov).
Dolná Lužica
Dolná Lužica je severné územie Lužice a leží zväčša v spolkovej krajine Brandenbursko. Na severozápade je ohraničená riekou Fleming, na západe Čiernym Halštrovom, na východe tvoria prírodnú hranicu rieky Odra a Bobr. Najsevernejšie mesto Dolnej Lužice je Eisenhüttenstadt (Pśibrjog). Krajina je tvorená najmä nie veľmi úrodnou nížinou, nachádzajú sa tu jazerá, bahniska, lužné lesy, bukoviny a duboviny.
K Dolnej Lužici patrí tiež enkláva v okolí Spreewaldu (Błóta).
Horná Lužica
vľavo|náhľad|[[Luž, Žitavské hory]] Hranica medzi Dolnou a Hornou Lužicou zväčša zodpovedá dnešnej hranici spolkových krajín Sasko a Brandenbursko. Prechádza pozdĺž povodí riek Biela voda (horn. srb. Běla Woda) a Hoyerswerda (Wojerecy). Na západe je to potom rieka Čierny Halštrov a viacero brandeburských miest okolo Senftenberg (Zły Komorow) a Ruhland (Rólan).
Hornolužická krajina je tvorená najmä pahorkatinou, ktorá sa tiahne severne od Kamenzu (Kamjenc), Bautzenu (Budyšín) a Niesky (Niska). Z pahorkatiny je významný Hornolužický chrbát okolo miest Budyšín a Löbau (Lubij). Na juhu pri českých hraniciach sa nachádzajú Lužické hory. Najvyššie vrcholy sa nachádzajú v Žitavských a Jizerských horách na samom juhovýchode. Najvyššie položený bod celej Lužice je Taflowy kamjeń na Smrku pri dnešnej poľsko-českej hranici. Lužické hory na českej strane geograficky patria k Žitavským horám.
Prírodné parky
Medzi prírodné parky patrí prírodný park Niederlausitzer Heidelandschaft, a prírodný park Niederlausitzer Landrücken a Žitavské hory.
Dolná Lužica
Najväčšie mesto je Żary (Žarow).
Horná Lužica
Tzv. šesťmestie - Budyšín (ako krajinské stredisko), Görlitz (Zhorjelc/Zgorzelec), Lubań, Zittau (Žitaw), Löbau (Lubij) a Kamenz (Kamjenc).
Menšie mestá sú Bischofswerda (Biskopicy), Niesky (Niska), Weißwasser (Běla Woda), Hoyerswerda (Wojerecy) a Muskau (Mužakow) a Bogatynia na poľskej strane.
Najväčšie mesto je Görlitz (Zhorjelc/Zgorzelec). náhľad|276x276bod|Geografická mapa Hornej Lužice
Pravek
Najstaršie doklady o ľudskej prítomnosti v Lužici pochádzajú z poslednej doby ľadovej (približne 12 - 8 000 pred Kr.), konkrétne ide o sídlisko kultúry magdalénien v blízkosti dnešných miest Budyšín a Golßen. Z obdobia konca mladšieho paleolitu do konca mezolitu (približne 8 000 – 6 000 pred Kr.) pochádzajú nálezy sídlisk na brehu jazera Reichwalde.
V mladšej dobe železnej došlo k zblíženiu germánskou sjastorfskou kultúrou, v 2. storočí sa rozšírila burgundská lubuská kultúra. Na začiatku 4. storočia bola Lužica z väčšej časti opustená a nie je jasné, či sa zvyšky Germánov stretli s prichádzajúcimi Slovanmi.
Príchod Slovanov
Prítomnosť Slovanov v Lužici je doložená na konci 7. storočia, prípadne až začiatkom 8. storočia, je však možné že do nej postupne prenikali už od 6. storočia. Územie bolo osídľovane z juhu a juhovýchodu, v neskoršom období aj z východu. Predovšetkým v Dolnej Lužici začalo osídlenie hustnúť až v 9. storočí, keď sa tu objavujú prvé opevnené hradiská. Na území medzi riekami Labe a Bobr zmieňuje franský spis Bavorský geograf kmene Lužických Srbov (Lunsizi) s tridsiatimi civitas (pravdepodobne hradiská), Milčanov (Milzane) s tridsiatimi civitas a Bjezučanov (Besunzane) s dvoma civitas. Milčania a Bjezučania sídlili najprv v Hornej Lužici, Lužický Srbi v Dolnej Lužici. Uvažuje sa tiež o kmeni Slubjanov (Selpuli, Selpoli) zmieňovaných v prvom desaťročí 11. storočia v súvislosti s regiónom západne od dnešného mesta Żary a Nice s hradiskom v dnešných Polanowiciach. V historickom povedomí o tomto období je tiež srbský knieža Dervan a glomačský Miliduch, hoci títo vládli sálskym slovanským kmeňom mimo územia dnešnej Lužice.náhľad|Lužné lesy v okolí [[Spreewaldu]]Už od prelomu 8. a 9. storočia sa západné hranice Lužice stali cieľom franskej (a neskôr východofranskej) expanzie. Východofranská ríša vytvorila na území Lužice v druhej polovici 9. storočia najprv Východnú marku, neskôr predovšetkým pod vedením saských feudálov Srbskú marku. V rokoch 883 - 897 (vláda Svätopluka I.) sem zasahovala moc Veľkomoravskej ríše.
Stredovek a raný novovek
náhľad|Najvyšší bod Lužice [[Smrk (Jizerské hory)|Taflowy kamjeń]]Po vzniku Nemeckého kráľovstva bola Lužica obsadená saským vojvodom Henrichom I. Vtáčnikom a začlenená do Východnej (saskej) marky ovládanej markgrófom Sigfriedom (severnejšia časť) a do Meißenskej marky (južná časť). Na území Budyšínska vznikla marka, ktorú spravovali od konca 10. storočia Wettinovci (od roku 1031 markgrófi Východnej marky).
Po vymretí rodu brandenburských Askáncov získali územie v Lužici postupne Luxemburgovci (v roku 1319 Budyšínsko, 1329 Zhorelecko a 1346 Lubań). Tieto územia spolu s českým Žitavskom vytvorili jednotný územný celok, ktorý je potom od roku 1410 známy pod názvom Horná Lužica. V rokoch 1348 a 1364 – 1368 bola Karolom IV. k Českej korune prikúpená aj Dolná Lužica. V roku 1356 bola Lužica inkorporovaná do zväzku českých korunných krajín. Na čele markgrófstva stál richtár (fojt), od počiatku 16. storočia boli menovaní dvaja richtári.
Významné postavenie v rámci Lužice malo Šesťmestie, spolok najvýznamnejších miest na obranu ich záujmov pred lúpežnými rytiermi a konkurenciou z ostatných ríšskych miest.
Dolnolužické markgrófstvo bolo v roku 1445/1462 trvalo ochudobnené o Cottbus so širokým okolím (územie získal brandenburský kurfirst). V rokoch 1469 – 1490 držal obe Lužice (spolu so Sliezskom a Moravou) český (proti)kráľ Matej Korvín. Násilné držanie Lužice samozrejme neuznával pražský kráľovský dvor a česká kráľovná Johana z Rožmitálu vedľa svojich ďalších titulov uvádzala aj titul lužickej markgrófky. Tento titul sa objavuje napr. na sprievodnej listine Leva z Rožmitálu. Po smrti Mateja Korvína sa Lužice znovu stali súčasťou krajín českej koruny. vľavo|náhľad|Historická mapa Dolnej a Hornej Lužice
Obdobie od Viedenského kongresu do konca prvej svetovej vojny
Podľa ustanovení Viedenského kongresu (1814-1815) pripadla celá Dolná Lužice a severovýchodná časť Hornej Lužice Prusku. V rámci Pruska bola Dolná Lužica začlenená do provincie Brandenbursko, zatiaľ čo Horná Lužice sa stala súčasťou provincie Sliezska. Zvyšok Hornej Lužice zostal Sasku a tvoril tak jeden z jeho krajov („Markgrófstvo Hornej Lužice“, v rokoch 1835 - 1932 „Budyšínský kraj“). Saská časť Hornej Lužice mala rozsiahlu samosprávu vrátane vlastného snemu.
Podľa poslednej úpravy záložného práva sa mala pruská časť Hornej i Dolnej Lužice vrátiť Českej Korune bez výplaty zálohu po vymretí pruského kráľovského rodu po meči, celá záložná suma sa vzťahovala k saskej Hornej Lužici a o výplate platilo predošlé ustanovenie. Tieto zmluvy neboli vzaté na vedomie pri stanovení hraníc Nemecka a Československa po prvej svetovej vojne, neboli ale ani vyslovene zrušené.
Od konca prvej svetovej vojny do konca druhej svetovej vojny
Po prvej svetovej vojne sa v Lužici objavilo hnutie požadujúce pripojenie k vznikajúcemu Československu. Od počiatku 19. storočia až do konca prvej svetovej vojny bola Lužica rozdelená medzi Prusko a Sasko. Po vymretí Pruského rodu (Hohenzollernovcov) po meči sa mala celá Lužica navrátiť českému štátu, na tento fakt nebol ku koncu prvej svetovej vojny veľmi v záujme víťazných mocností.
Po skončení prvej svetovej vojny sa objavili tendencie pripojiť Lužicu k vznikajúcemu Československu (s čím počítal hlavne T. G. Masaryk), to však bolo zamietnuté rovnako ako utvorenie spolkovej krajiny Lužica v rámci Nemecka. Po odmietnutí tejto varianty sa lužické hnutie snažilo o vytvorenie jednotného Lužického spolkového štátu v rámci Nemecka, čo však taktiež nebolo realizované, a tak rozdelenie Lužice medzi Prusko a Sasko z doby Viedenského kongresu pretrvalo až do konca druhej svetovej vojny. V roku 1932 dochádza k zrušeniu Budyšínskeho kraja a k jeho spojeniu so Saským krajom Drážďany do Drážďansko-Budyšínskeho kraja.
Obdobie od konca druhej svetovej vojny do súčasnosti
Na postupimskej konferencii bolo územie Lužice znova prerozdelené. Územie východne od rieky Nisy bolo pričlenené k Poľsku (dnes je tato časť Lužice rozdelená medzi Lubuské a Dolnosliezske vojvodstvo), zatiaľ čo územie západne od nej sa stalo súčasťou sovietskej okupačnej zóny Nemecka. Súčasne niektorí Lužickí Srbi žiadali pripojenie Lužice k Československu, s čím však československý prezident Edvard Beneš nesúhlasil, pretože by sa tým obyvateľmi ČSR stala opäť početná nemecká menšina, daný návrh taktiež nebol v súlade s plánmi Spojencov. Časť Lužických Srbov sa taktiež usilovala o vytvorenie samostatného štátu, čo bolo z podobných príčin taktiež neúspešné. Domowina (zastrešujúca organizácia Lužických Srbov) požadovala začlenenie celej nemeckej časti Lužice k spolkovej krajine Sasko. V referendách v pruskej časti Lužice však hlasovali pre pripojenie k Sasku iba okresy na území Hornej Lužice (súčasť pruskej provincie Sliezska), zatiaľ čo okresy na území Dolnej Lužice (súčasť pruskej provincie Brandenbursko) to odmietli. Preto bola dosiaľ pruská časť Hornej Lužice začlenená do Saska, zatiaľ čo Dolná Lužice zostala súčasťou Brandenburska. Status Brandenburska bol neskôr zmenený na zem (Pruský štát bol rozhodnutím spojencov 25. februára 1947 zrušený).
7. októbra 1949 bol na území sovietskej okupačnej zóny Nemecka vyhlásený nový, komunistami ovládaný štátny útvar Nemecká demokratická republika (NDR), ktorá bola až do 22. júla 1952 federáciou 6 krajín (Berlín, Brandenbursko, Durínsko, Meklenbursko-Predpomoransko, Sasko a Sasko-Anhaltsko). 23. júla 1952 bolo federalistické zriadenie zrušené a NDR sa stala centralistickým štátom, v rámci ktorého bola Dolná Lužica začlenená do Cottbuského kraja, zatiaľ čo Horná Lužica bola rozdelená medzi Drážďanský kraj (väčšina územia) a Cottbuský kraj (menšia severná časť).
V roku 1989 bol po nepokojoch komunistický mocenský monopol odstránený. 3. októbra 1990 dochádza k zjednoteniu NDR zo Spolkovou republikou Nemecko. Tento deň tiež došlo k obnoveniu zemského usporiadania na území bývalej NDR. Na území nemeckej časti Lužice pôsobilo regionalistické hnutie „Iniciatíva za nerozdelenú Lužicu“ (Inititative „Für eine ungeteilte Lausitz“), ktoré však nenašlo dostatočný ohlas a tak opätovne nebola utvorená spolková krajina Lužica. Takmer celá nemecká časť Hornej Lužice bola znovu začlenená do obnoveného Saska a Dolná Lužica s malou častou Hornej Lužice do Brandenburska. Tento stav trvá do súčasnosti.
Po roku 1989 sa Lužickí Srbi snažili vytvoriť úzke vzťahy s Československom, následne aj s Českom, ale viacmenej neúspešne. Národnostné práva Lužických Srbov sú dnes garantované poľsko-nemeckou zmluvou a konkordátom Slobodného štátu Sasko s Vatikánom. Habsbursko-lotrinská dynastia dodnes disponuje titulom markgróf Hornej a Dolnej Lužice, ktorý po práve nalieha českému kráľovi
Jazyk
náhľad|Sídlo Domowiny (Serbski Dom) v Budyšíne náhľad|Symbol Domowiny Obyvateľstvo Lužice hovorí nemecky (najmä nemecká časť), poľsky (najmä poľská časť), česky (najmä česká časť) a lužickou srbčinou (najmä nemecká časť). Počet používateľov lužickej srbčiny sa odhaduje na asi 50 000 tisíc. Lužickí Srbi hovoria dvoma jazykmi:
Rozdiel medzi nimi je väčší ako medzi slovenčinou a češtinou.
Hornolužická srbčina je podobná starej češtine z 15. storočia, má bližšie k češtine ako k poľštine. Dnes ju používa asi 40 000 ľudí. Hornolužický jazyk vznikol z kmeňového jazyka polabských Milčanov, ale aj Biežunčanov, Glomačov, Nišanov a ďalších už dávno germanizovaných kmeňov. Je rozšírený v saských okresoch Budyšín, Niesky, Kamenz, Bischofwerda a v Brandenbursku v okresoch Hoyerwerda (Wojerecy), Weisswasser a Senftenberg.
Dolnolužická srbčina je viac podobná poľštine, dnes ju používa asi 10 000 ľudí. Vznikla z kmeňového jazyku Lužičanov, Sľubianov a Sprévanov a možno aj iných slovanských kmeňov, ktoré žili na dolnom toku rieky Sprévy a jej prítokoch. Má bližšie k poľštine ako k češtine. Používajú ju Lužickí Srbi v Brandenbursku, najmä v menších mestách a v dedinách okresu Cottbus.
Srbčina sa vyučuje na základných a stredných školách ako prvý, druhý, alebo cudzí jazyk. V Brandenbursku a Sasku existuje televízne (ORB, Ostdeutscher Rundfunk Brandenburg) a rozhlasové vysielanie v tomto jazyku, aj keď len niekoľkominútové resp. niekoľkohodinové. Srbčina sa vyučuje aj na kurzoch v Budyšíne a Cottbuse. Učitelia sa učia na Inštitúte srbských štúdií na Univerzite v Lipsku. Lužickí Srbi majú aj vlastnú organizáciu – Domowinu.
Lužická srbčina je chránená ústavami Saska a Brandenburska. Srbčina sa môže používať na súdoch aj úradoch, hoci sa to pre nedostatok tlmočníkov dnes nevykonáva. V Sasku je spolu s nemčinou úradným jazykom. náhľad|406x406bod|Etnická štruktúra [[Lužickí Srbi|Lužických Srbov v rámci Lužice]]
Náboženstvo
náhľad|266x266bod|Veľkonočné zvyky [[Lužickí Srbi|Lužických Srbov]] náhľad|177x177bod|Veľkonočné vajíčka - písanky náhľad|285x285bod|Ženský kroj z [[Dolná Lužica|Dolnej Lužice]] Náboženstvo v Lužici je zložene z rímskokatolíckeho náboženstva a potom časť patrí k príslušníkom evanjelickej cirkvi augsburgského vyznania (od reformácie v Nemecku). Katolícke omše sa vysluhovali aj hornolužickej srbčine zatiaľ čo evanjelické omše výhradne v nemeckom jazyku. Dôvod bol veľmi jednoduchý. K evanjelikom a. v. sa totiž hlási väčšina Nemcov v Sasku a Brandenbursku. Spoločné náboženstvo s protestantskými nemeckými spoluobčanmi umožňovalo ľahšie ponemčenie. Naopak katolícki Lužickí Srbi sa od nemeckého protestantského obyvateľstva odlišovali aj konfesionálne (viac sa orientovali na Čechov, (katolícky seminár v Prahe), čo spôsobovalo zvýrazňovanie odlišnosti a lepšie uchovanie národných tradícií.
Mašekov mlyn
Mašekov mlyn je objekt mlyna z 20. storočia v obci Horný Ohaj (v súčasnosti časť mesta Vráble).
Dejiny
Už v roku 1319 sa v jednom dokumente spomínajú mlyny v Hornom Ohaji a na Munkáči - samote, ktorá patrila kedysi Hornému Ohaju. Spomínaný mlyn stál na mieste súčasného Mašekovho mlyna a bol celý drevený. Prvým majiteľom ohajského mlyna, ktorého poznáme po mene, je Adam Kríko. Tento údaj pochádza z roku 1822. O desať rokov neskôr sa mlynár Adam Kríko objavuje v jednej listine ako vrábeľský cechmajster, ktorý mal nastarosti okolo 30 požitavských mlynov.
V Hornom Ohaji boli mlyny dva - horný a dolný. Dolný mlyn vyhorel počas prvej svetovej vojny. Istý čas ho vlastnila šľachtická rodina Benkovičovcov.
Horný mlyn vlastnil okolo roku 1869 mlynár František Hrežďovič spolu so svojou rodinou. Hrežďovičovci viedli prím na Požitaví. Celá generácia rodu Hrežďovič vlastnila hneď niekoľko mlynov na rieke Žitave. Len pre zaujímavosť - Hrežďovičovci vlastnili mlyn v Machulinciach, Chyzerovciach, Kňažiciach, Hornom Ohaji...
Na začiatku 20. storočia prišla rodina Mašekovcov do Vrábeľ. František Mašek postavil v rokoch 1929-1933, na mieste predchádzajúceho dreveného mlyna, mlyn murovaný, trojpodlažný.
Počas druhej svetovej vojny slúžil mlyn okrem svojho pôvodného účelu aj ako skrýša pre utečencov. Totiž severne (asi 500 metrov) od Mašekovho mlyna, bola štátna hranica medzi Slovenskom a Maďarskom. Mlynár František Mašek pomohol nejednej rodine z celého okolia. V mlyne, na poschodí mal skrýšu, v ktorej sa ukrývali utečenci. Neskôr dostal Mašekov mlyn prívlastok mlyn - záchranca.
Z roku 1959 sa zachovala do dnešných čias zápisnica vo veci vrátenia mlyna Františkovi Mašekovi. Zo zápisnice sa dozvedáme čo sa všetko stratilo: "...mlyn nie je riadne vyčistený, popruhy na výťahoch sú všetky zodraté naproti tomu nachádza vo mlyne 100 bm. popruhov, ktorým mali byť nahradené zodraté popruhy. Chýba remeň 8 bm. 6 cm široký na výťah na vrecia (lift). Chýba 5 kusov foršien 2 col. 30 cm široké, 240 cm dlhé k fasovačkám, 3 kusy 330 cm dlhé a 25 cm široké 2 col. na stavidlá vodného diela. Rozmontovaný a nepouživateľný je generát striedavého prúdu o sile 15 kW, ktorý pri odovzdaní mlyna do prenájmu bol v prevádzke."
Neskôr Františka Mašeka vystriedal v mlynárskom remesle jeho syn Oskár Mašek. Rodina Mašekovcov vlastnila priľahlý areál mlyna spolu so samotnou budovou mlyna do roku 1996. Od tohto roku sa budova Mašekovho mlyna pomaly konzervuje a v interiéri mlyna sa začína budovať stála expozícia histórie požitavských mlynov.
Racket
náhľad|180x180bod|Logo programovacieho jazyka Racket Racket je univerzálny, multiparadigmatický programovací jazyk, založený na dialekte Lispu Scheme. Bol navrhnutý ako platforma pre vytváranie a implementáciu programovacích jazykov. Používa sa aj na skriptovanie, vzdelávanie v oblasti informatiky a výskum. Názov Racket sa používa nielen na označovanie samotného programovacieho jazyka aj na označovanie celej rodiny programovacích jazykov a nástrojov podporovaných Racketom.
Základný Racket je známy pre jeho rozšírený makro systém, ktorý povoľuje vytváranie vnorených a doménovo-špecifických jazykov, jazykových konštrukcií (triedy, moduly, …) a samostatných dialektov Racketu s rôznou sémantikou.
Ide o slobodný a otvorený softvér rozširovaný pod licenciami Apache 2.0 a MIT. Rozšírenia a balíčky, ktoré napíšu členovia komunity môžu byť nahrané do Správcu balíčkov Racketu.
Fouzilhon
Fouzilhon je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Hérault, v regióne Languedoc-Roussillon.
Racket
Vývoj
V polovici deväťdesiatych rokov minulého storočia založil Matthias Felleisen korporáciu PLT. Najprv to bola výskumná skupina, po krátkom čase sa z nej však stal projekt orientovaný na vytváranie pedagogických materiálov (ako lekcie, úlohy, projekty, softvér,…) pre začínajúcich programátorov.
Zimný štadión Zvolen
Zimný štadión Zvolen je zimný štadión v meste Zvolen. Štadión má kapacitu 5 675 miest. Na rozhodujúci zápas finále v sezóne 2012/13 zavítalo na štadion 6104 divákov. Otvorený bol v roku 1969 keď bola vystavaná ľadová plocha a strojovňa. V nasledujúcich siedmich rokoch sa podarilo štadión zastrešiť. V osemdesiatych rokoch sa vystavala tréningová hala. Je domovským stánkom hokejového klubu HKm Zvolen, ktorý má štadión v prenájme od mesta Zvolen.
Súčasťou štadióna je aj tréningová hala. Štadión sa dá prenajať aj na korčuľovanie či súkromné hokejové zápasy.
Racket
Vývoj
V januári 1995 sa skupina rozhodla vyvinúť vzdelávacie programovacie prostredie založené na Scheme. Matthew Flatt z libscheme, wxWidgets a niekoľkých ďalších voľných systémov spravil nahrubo prvú verziu MrEd, originálneho virtuálneho stroja pre Racket.
Ferrières (Belgicko)
Ferrières je belgická obec vo Valónskom regióne v provincii Lutyšsko.
Racket
Vývoj
Tím medzitým začal organizovať workshopy pre stredoškolských učiteľov a začali ich učiť funkčné programovanie a navrhovať programy. Terénne testy s učiteľmi a ich študentmi im poskytli základné indície ako smerovať vývoj. Počas ďalších rokov pridalo PLT mnoho ďalších inovácií do DrScheme, vytvárajúc z neho kvalitné prostredie pre pegogické vytváranie programov. Napísali a vydali aj ich prvú učebnicu “Ako navrhovať programy”.
Fouzilhon
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Ferrières (Belgicko)
Obyvateľstvo
Ferrières má približne 4 680 obyvateľov (2010).
Racket
Vývoj
Vyšlo aj “The Racket Manifesto”, ktoré popisuje motívaciu, ktorá viedla k vývoju Racketu, vyhodnocuje ho a opisuje možnosti budúcich vylepšení.
Zimný štadión Zvolen
Memoriál Pavla Zábojníka
Vo Zvolene sa od roku 1999 každoročne v auguste koná medzinárodný turnaj seniorov Memoriál Pavla Zábojníka. Na podujatí doteraz štartovalo množstvo kvalitných tímov už z 11-tich krajín (Bielorusko, Česko, Francúzsko, Maďarsko, Nemecko, Poľsko, Rakúsko, Rumunsko, Rusko, Slovinsko, Ukrajina), v roku 2012 aj účastník KHL – Donbass Doneck.
Ferrières (Belgicko)
Časti obce
Od 1. januára 1977 obec Ferrières pozostáva z týchto častí (bývalých obcí):
Miroslav Sopoliga
Dr.h.c., PhDr. Miroslav Sopoliga, DrSc. (* 26. marec 1946, Svidník) je slovenský etnológ a múzejník, kultúrny predstaviteľ ukrajinskej národnostnej menšiny na Slovensku.
Pekan
Pekan môže byť:
Racket
Programovacie prostredie
Jazyková platforma poskytuje self-hosted IDE nazvané DrRacket, webový server, grafické používateľské rozhranie a ďalšie nástroje. Keďže ide o skriptovací nástroj s knižnicami, môže byť použitý aj na skriptovanie unixového shellu. Dokáže parsovať argumenty z príkazového riadka a spracovať externé nástroje.
Miroslav Sopoliga
Životopis
Odbor ukrajinčina - história absolvoval na UPJŠ v Prešove roku 1967. Od roku 1967 pracoval ako odborný pracovník v Múzeu ukrajinskej kultúry (MUK) SNM, od roku 1972 – vedúci oddelenia etnografie, od roku 1974 – zástupca riaditeľa, v rokoch 19862016 bol riaditeľom tejto organizácie. Je autorom ideového projektu národopisnej expozície v prírode (skan­zenu) pri MUK - SNM, zaslúžil sa o sprístupnenie Galérie Dezidera Millyho ako jednej z expozícií MUK vo Svidníku (1983), pod jeho vedením bola vytvorená hlavná kultúrno-historická expozícia Múzea ukrajinskej kultúry vo Svidníku, kde je tvorcom libreta (1991). Vedeckú ašpirantúru ukončil na UK v Bratislave v roku 1981, titul DrSc. získal v Národnej akadémii vied Ukrajiny v Kyjeve, čestný doktorát (Dr.h.c.) na Užhorodskej národnej univerzite v roku 2006.
Racket
DrRacket IDE
DrRacket (pôvodne DrScheme) sa používa najmä v úvodných informatických kurzoch, ktoré učia Scheme alebo Racket. Je obľúbený najmä pre jeho jednoduchosť a atraktivitu pre programátorov - začiatočníkov. IDE bolo pôvodne vytvorené na použitie s TeachScheme! projektom (teraz už ProgramByDesign), čo bol projekt niekoľkých univerzít na vzbudenie záujmu o štúdium iinformatika u stredoškolákov.
Miroslav Sopoliga
Odborné zameranie
V rámci vedecko-výskumnej práce sa zameral na etnológiu, históriu a lingvistiku ukrajinskej národnostnej menšiny na Slovensku, materiálne prejavy ľudovej kultúry severovýchodného Slovenska a na problematiku múzeí v prírode. Odborná erudícia, organizačná a riadiaca práca, muzeológa a etnológa, s kontaktmi v mnohých krajinách sveta zaraďuje Miroslava Sopoligu k uznáva­ným odborníkom na Slovensku aj na Ukrajine. Publikoval množstvo štúdií aj monografií doma a v zahraničí, špecializoval sa na ľudovú architektúru a jej ochranu a tradičnú kultúru Ukrajincov na Slovensku. Od roku 1986 redi­goval Vedecký zborník Múzea ukrajinskej kultúry vo Svidníku (od čísla 15). Múzeum sa pod jeho vedením pevne začlenilo do slovenskej múzejnej siete a nadobudlo európsku rezonanciu. Je autorom a spoluautorom 69 knižných publikácií, okolo 150 vedeckých a mnohých odborno-populárnych prác. Je spoluautorom štyroch dokumentárnych filmov o histórii a kultúre Rusínov-Ukrajincov východného Slovenska. Jeho perso­nálna bibliografia vydaná v roku 2017 obsahuje 2460 pozícií.
Racket
DrRacket IDE
Editor poskytuje zvýrazňujúcu sa syntax a run-time chyby, párovanie zátvoriek, debugger a algebraický stepper. Jednou z jeho pre študentov priateľských vlastností je, že obsahuje podporu na niekoľkých “jazykových levelov”, teda študent začiatočník, pokročilý študent a pod. Ďalej má integrovanú podporu knižníc a sofistikované nástroje na analýzu pre pokročilejších programátorov. Naviac, modulovo-orientované programovanie je podporované modulovým prehliadačom, podporov refaktorovania a ďalšími vylepšeniami. Poskytuje integrovaný, kontextovo-senzitívny prístup k širokému hyperlinkovanému pomocnému systému nazvanému “Help Desk”.
Miroslav Sopoliga
Odborné zameranie
Spolupracoval na celoslovenských projektoch – Etnografickom atlase Slovenska (1990) a Encyklopédii ľudovej kultúry Slovenska (1995). Vystupoval na me­dzinárodných konferenciách v Poľsku, Maďarsku, Česku, Ukrajine, Srbsku, Fínsku, Rumunsku, Kanade a USA. Aktívne participoval na podujatiach s medzinárodnou účasťou, ktoré organizovalo SNM-MUK najmä pri príležitosti Slávností kultúry Rusínov-Ukrajincov Slovenska vo Svidníku.
Racket
DrRacket IDE
Je k dispozícii pre Windows, MacOS, Unix a Linux.
Miroslav Sopoliga
Odborné zameranie
Člen Odbornej komisie pre múzeá kultúr etnických minorít (pri Slovenskom národnom múzeu), Asociácie európskych múzeí v prírode, predsedníctva Zväzu múzeí na Slovensku, v rokoch 20002013 bol viceprezidentom Únie múzeí v prírode na Slovensku, od roku 1994 je členom špecializovanej vedeckej rady Ústavu ume­novedy, folkloristiky a etnológie pri Národnej akadémii vied Ukrajiny v Kyjeve, v rokoch 20082013 som bol viceprezidentom Medzinárodnej asociácie ukrajinistov, od roku 2010 je riadnym členom Svetovej rady Vedeckej spoločnosti Tarasa Ševčenku.
Racket
Aplikácie a praktické využitie
Racket bol navrhnutý ako jazyk so všeobecným využitím na vytváranie systémov. Teda distributívna verzia Racketu obsahuje rozsiahlu knižnicu, ktorá pokrýva systémy a sieťové programovanie, web development, jednotné prostredie k podliehajúcemu operačnému systému, dynamické prostredie pre cudzie funkcie (foreign function interface), niekoľko rôznych typov regulárnych výrazov, lexikálne a parsovacie generátory, logické programovanie a úplný framework pre grafické používateľské rozhranie.
Racket má aj rôzne vlastnosti praktické pre komerčný jazyk, napríklad schopnosť kompilovať samostatné spustiteľné súbory pod operačnými systémmi Windows, MacOS a Unix, unit testing framework a profiler a debugger obsiahnuté v integrovanom vývojovom prostredí (IDE).
Využíva ho niekoľko komerčných projektov a webových aplikácií. Napríklad stránka Hacker News beží na Arcu, ktorý bol vytvorený v Rackete a Naughty dog ho využíva ako skriptovací jazyk v niekoľkých videohrách.
Používa sa aj na výučbu algebry pre študentov cez herný dizajn v Bootstrap programe.
Ukážka kódu
Tu je trochu menej triviálny program, ktorým získame Serpinského trojuholník s hĺbkou 8: náhľad|Výstup tohto programu v DrRacket Používaním #lang príkazu zdrojový kód môže byť napísaný v rôznych dialektoch. Tu je ukážka programu pre faktoriál napísanom v Typed Racket, ktorý je staticky typovaný:
Fouzilhon
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Banská kotlina
Banská kotlina je geomorfologickou časťou Makovice, podcelku Slanských vrchov. Leží v jej južnej časti, v okolí obce Banské vo vranovskom okrese.
Fouzilhon
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Banská kotlina
Polohopis
Hierarchia Alpsko-himalájska sústava → Karpaty → Západné Karpaty → Vnútorné Západné Karpaty → Matransko-slanská oblasť → Slanské vrchy → Makovica → Banská kotlina *** Kotlina sa nachádza v strednej časti Slanských vrchov a zaberá južnú časť podcelku Makovica. Ide o vnútrohorskú depresiu približne štvorcového tvaru, v ktorej strede leží obec Banské. Podcelok Makovica pokračuje západným smerom, severne leží časť Banské predhorie. Južný okraj vymedzuje podcelok Mošník.
Územie Banskej kotliny odvodňuje riečka Olšava, prítok rieky Topľa. Z úbočí tečú do centrálnej časti viaceré potoky, z nich najvýznmnejšie sú Banský a Črchlinský potok. Olšava pokračuje severovýchodným a neskôr juhovýchodným smerom a vytvára hlboké údolie. Práve ním vedie z Vranova nad Topľou cez Banské a Herlianske sedlo do Bidoviec cesta II/576.
Chránené územia
Táto časť Slanských vrchov nie je súčasťou žiadnej veľkoplošnej chránenej oblasti a nenachádza sa tu ani žiadne osobitne chránené územie. Východne leží prírodná pamiatka, roklina Zapikan, západne od kotliny Skaly pod Pariakovou.
Turizmus
Banská kotlina zväčša nie je cieľom turistov a územím nevedie ani žiadny značený chodník. Medzinárodná diaľková turistická trasa E3 prechádza hrebeňom pohoria a najbližšie prístupné miesto je v Herlianskom sedle, z ktorého sa dá pokračovať severným smerom na Makovicu a južným na Mošník. V neďalekých Herľanoch sa nachádza jedinečný Herliansky gejzír.
Národné hnutie (Island)
Národné hnutie (isl. Þjóðvaki) bola sociálnodemokratická politická strana, ktorá pôsobila na Islande v rokoch 19952000.
Založila ho Jóhanna Sigurðardóttir pred parlamentnými voľbami v roku 1995. Podľa prieskumov verejnej mienky malo hnutie pred voľbami výraznú podporu, avšak napokon získalo len 7,15 % platných hlasov a teda dosiahlo štyri mandáty v Althingu (parlamente). Utvorilo parlamentnú skupinu so Sociálnodemokratickou stranou (Alþýðuflokkurinn) a podieľalo sa na sformovaní Sociálnodemokratickej aliancie (Samfylkingin) v roku 2000. Následne bolo hnutie rozpustené.
Motor s valcami do X
thumb|Priečny rez motora s valcami do X podľa US patentu 1889583 thumb|Symmetrický motora s valcami do X (90°/90°/90°/90°) Motor s valcami do X alebo krížový motor je typ štvorvalcového alebo štvorradového jednohriadeľového piestového spaľovacieho motora, ktorého priečny rez je v tvare písmena X. Ide zároveň o špeciálny prípad hviezdicového motora.
Tieto motory boli často odvodené z existujúcich vidlicových motorov. Ich výskyt však nie je veľmi častý, pretože boli príliš komplikované a ťažké v porovnaní s inými hviezdicovými motormi. Pri rovnakom počte valcov je konštrukcia kompaktnejšia v porovnaní s vidlicovým motorom s kratším kľukovým hriadeľom. Väčšina motorov s valcami do X je z obdobia druhej svetovej vojny, navrhnutých ako pohonné jednotky väčších vojenských lietadiel. Väčšina z nich bolo dvadsaťštyrivalcových odvodených od dvanásťvalcových vidlicových motorov.
Air Koryo
Air Koryo je národný letecký dopravca Kórejskej ľudovodemokratickej republiky (KĽDR) so sídlom v Pchjongjangu. Hlavnou základňou spoločnosti je Medzinárodné letisko Pchjongjang. Predchodca Air Koryo vznikol v roku 1950 pod názvom SOKAO. V roku 1992 sa spoločnosť na základe rozhodnutia vlády premenovala na Air Koryo.
V roku 2014 boli Air Koryo vyhodnotené spoločnosťou Skytrax ako jediná jednohviezdičková letecká spoločnosť zo 681 hodnotených dopravcov. Podobné hodnotenie dostala spoločnosť aj v roku 2015. Air Koryo môžu lietať do krajín Európskej únie len s určitým typom lietadiel, ktoré spĺňajú tunajšie bezpečnostné štandardy.
História
Predchodca Air Koryo vznikol v KĽDR začiatkom roka 1950. Výsledkom sovietsko-severokórejskej spolupráce bol dopravca s názvom SOKAO (doslova: Sovietsko-kórejská leteckodopravná spoločnosť), ktorého cieľom bolo spojiť Pchjongjang s Moskvou. Dopravca začal lietať ešte v tom istom roku, ale kvôli kórejskej vojne (1950 – 1953) musel svoju činnosť zastaviť. Civilnú letovú prevádzku v KĽDR obnovilo v roku 1953 ministerstvo dopravy. O rok neskôr vznikol pod kontrolou vlády a kórejského úradu pre civilné letectvo nový dopravca s názvom Čosŏnminhang. Spoločnosť začala svoju činnosť 21. septembra 1955 s lietadlami sovietskej výroby typu Lisunov Li-2, Antonov An-2 a Iliušin Il-12. Koncom 50. rokov spoločnosť získala aj Iliušiny Il-14. V apríli 1959 Čosŏnminhang otvoril linku do Pekingu. V 60. rokoch pribudli do flotily turbovrtuľové Il-18 a Antonovy An-24. V roku 1967 sa dopravca dostal pod kontrolu Kórejskej ľudovej armády.
thumb|right|[[Tupolev Tu-154|Tupolev Tu-154B spoločnosti Čosŏnminhang na letisku Arlanda v Štokholme, február 1979]] thumb|left|[[Iliušin Il-76|Iliušin Il-76TD spoločnosti Čosŏnminhang na letisku Schönefeld v Berlíne, 17. jún 1992]]