cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Podtatranská župa
Podtatranská župa, úradný názov: Župa XIX., iné pomenovanie (podľa umiestnenia sídla) Liptovská župa, neoficiálne pomenovanie Podtatranská veľžupa, bola jednotka územnej správy a samosprávy, zavedená v prvorepublikovom Česko-Slovensku v rámci nového župného zriadenia. Existovala v rokoch 1923 – 1928, mala rozlohu 7 645 km² a jej správnym centrom bol Liptovský Svätý Mikuláš.
Vznik a zánik župy
Po zániku Uhorska v roku 1918 bol pôvodný uhorský systém žúp prevedený v takmer nezmenenom územnom rozsahu do správneho systému Česko-Slovenskej republiky. Toto provizórne postuhorské usporiadanie trvalo len do roku 1922.
V roku 1920 bol prijatý zákon č. 126/1920 Sb. o zriadení župných a okresných úradov v republike Československej, ktorým malo byť celé územie Česko-Slovenska (okrem Prahy a Podkarpatskej Rusi) rozdelené na 21 žúp. Jednou z nich bola aj Podtatranská župa, ako jedna zo šiestich žúp, zriadených na území Slovenska. V porovnaní s historickými (uhorskými) župami bol ich rozsah väčší a preto sa im na Slovensku hovorilo veľžupy. Podtatranská župa mala poradové číslo XIX. Zákon stanovil vznik župného úradu v čele so županom, ktorý bol vládou menovaným štátnym úradníkom, a župného zastupiteľstva čoby samosprávneho orgánu. Pri župnom zastupiteľstve mal byť zriadený župný výbor, župná finančná komisia a ďalšie komisie. Podtatranská župa mala byť súčasťou nadregionálneho župného zväzu v rámci celého Slovenska.
Župné zriadenie čelilo od počiatku silnej kritike a bolo do praxe uvedené až v roku 1923, no iba na Slovensku. Dňa 30. septembra 1923 sa tu konali voľby do župných zastupiteľstiev. Županom Podtatranskej župy bol vymenovaný Ján Sekáč.
Dňa 14. júla 1927 bol prijatý zákon č. 125/1927 o organizácii politickej správy, rušiaci župy a zavádzajúci krajinské zriadenie, účinný od 1. júla 1928. Podtatranská župa sa stala súčasťou krajiny Slovenskej. Na rozdiel od českých zemí, kde hranice žúp boli zachované aspoň ako vymedzenie volebných krajov pre voľby do Poslaneckej snemovne Národného zhromaždenia republiky Česko-Slovenskej, boli župy na Slovensku ako správne jednotky úplne eliminované.
Problematika nového župného zriadenia
Historické stolice na Slovensku boli tvorené zväčša prirodzenými hranicami (pohoria, rieky) a v mnohých prípadoch sa ich pôvodné hranice nemenili stáročia. Spájaním týchto historických regiónov do nových župných celkov boli sledované do istej miery nielen hospodárske a správne aspekty, ale rovnako aj národnostné zloženie obyvateľstva, čoho dôkazom bolo vytvorenie Podtatranskej župy, ktorá v sebe zahŕňala nielen okresy severného Slovenska, ale rovnako aj niektoré okresy južného Slovenska. Na Slovensku tak boli vytvorené väčšie správne celky, označované v praxi aj ako veľké župy či veľžupy, ktoré priamo nenadviazali na predchádzajúcu nadokresnú územnú správu.
Župa č. XIX, označovaná v praxi ako Podtatranská, bola veľmi zvláštnym útvarom. Časti jej hraníc boli totiž spoločné so severnými, ale aj južnými štátnymi hranicami, teda s hranicami s Poľskom a Maďarskom. Zahŕňala v sebe bývalé historické stolice Liptov, časti stolice Gemersko-Malohontskej, okrem územia začleneného do novej Zvolenskej (Pohronskej) župy č. XVIII, a celý Spiš okrem Gelnického okresu.
Expozitúra Podtatranskej župy
V rámci Podtatranskej župy bola zriadená aj osobitná župná expozitúra, ktorá sídlila v Rožňave. Pod túto expozitúru patrili okresy Tornaľa, Revúca a Rožňava. Išlo o „exponované“ pracovisko Podtatranskej župy, na čele župnej expozitúry stál exponovaný úradník, ktorý pracoval v mene a v zastúpení župana.
Geografia
Podtatranská župa sa rozkladala na pomedzí stredného a východného Slovenska a patril do nej celý Liptov a Spiš okrem okresu Gelnica a nadpolovičná časť Gemera. Župa tak zaberala územie od poľskej hranice na severe, po maďarskú na juhu.
Administratívne členenie
Pri vzniku mala Podtatranská župa týchto 12 okresov:
Kostoly mieru
Kostoly mieru ( Kościół Pokoju, Friedenskirchen) je označenie pre tri drevené kostoly, ktoré vznikli v päťdesiatych rokoch 17. storočia v sliezskych mestách Jawor, Świdnica a Głogów.
Dejiny
Kostoly sú pomenované podľa vestfálskeho mieru, ktorý bol podpísaný v roku 1648. Protestantské Švédsko donútilo cisára Ferdinanda III., aby sa v mierovej zmluve zaviazal, že umožní luteránom v Sliezsku prevádzkovať bohoslužby v kostoloch, ktoré si veriaci na vlastné náklady postavia. Podmienkou bolo, aby boli chrámy vybudované bez tehál, tj. iba z dreva, hliny a slamy, aby sa nachádzali mimo mesta, ale na dostrel dela od hradieb (nemohli tak byť využité k ozbrojenému odporu) a aby nemali veže ani zvony. V roku 1652 vznikol kostol Božia chyža (Hütte Gottes) v Głogówe, roku 1655 kostol sv. Ducha v Jawori a 1657 kostol sv. Trojice vo Świdnici. Kostol v Głogówe vyhorel v roku 1758 a nebol už obnovený, zvyšné dva sa zachovali a za pruskej nadvlády boli rozšírené o zvonicu. Po rekonštrukcii boli v roku 2001 vďaka svojim unikátnym barokovým interiérom zapísané na zoznam svetového dedičstva UNESCO.
Kostol mieru vo Świdnici je najväčším hrázdeným kostolom v Európe, je dlhý 44 metrov a zmestí sa do neho sedem a pol tisíc ľudí. Je tiež známy svojim organom a každoročne sa tu koná festival skladieb Johanna Sebastiana Bacha. V roku 1989 sa tu konala bohoslužba za poľsko-nemecké zmierenie, ktorého sa zúčastnili Tadeusz Mazowiecki a Helmut Kohl. Kostol mieru v Jawori je dlhý 43 metrov a vysoký 15 metrov, má kapacitu šesť tisíc osôb.
Košická župa (Česko-Slovensko, 1923 – 1928)
Košická župa, úradný názov Župa XX. (neoficiálne pomenovanie Košická veľžupa), bola jednotka územnej správy a samosprávy, zavedená v prvorepublikovom Česko-Slovensku v rámci nového župného zriadenia. Existovala v rokoch 1923 – 1928, mala rozlohu 11 458 km² a jej správnym centrom boli Košice.
Vznik a zánik župy
Po zániku Uhorska v roku 1918 bol pôvodný uhorský systém žúp prevedený v takmer nezmenenom územnom rozsahu do správneho systému Česko-Slovenskej republiky. Toto provizórne postuhorské usporiadanie trvalo len do roku 1922. V roku 1920 bol prijatý zákon č. 126/1920 Sb. o zriadení župných a okresných úradov v republike Československej, ktorým malo byť celé územie Česko-Slovenska (okrem Prahy a Podkarpatskej Rusi) rozdelené na 21 žúp. Jednou z nich bola aj Košická župa, ako jedna zo šiestich žúp, zriadených na území Slovenska. V porovnaní s historickými (uhorskými) župami bol ich rozsah väčší a preto sa im na Slovensku hovorilo veľžupy. Košická župa mala poradové číslo XX. Zákon stanovil vznik župného úradu na čele so županom, ktorý bol vládou menovaným štátnym úradníkom, a župného zastupiteľstva čoby samosprávneho orgánu. Pri župnom zastupiteľstve mal byť zriadený župný výbor, župná finančná komisia a ďalšie komisie. Košická župa mala byť súčasťou nadregionálneho župného zväzu v rámci celého Slovenska.
Košická župa vznikla na celom území bývalej Košickej župy, ktorej existencia trvala len na konci roku 1922. K tomuto novému územnému celku bola pripojená najvýchodnejšia časť Spiša, konkrétne okres Gelnica.
Dňa 14. júla 1927 bol prijatý zákon č. 125/1927 o organizácii politickej správy, rušiaci župy a zavádzajúci krajinské zriadenie, účinný od 1. júla 1928. Podtatranská župa sa stala súčasťou krajiny Slovenskej. Na rozdiel od českých zemí, kde hranice žúp boli zachované aspoň ako vymedzenie volebných krajov pre voľby do Poslaneckej snemovne Národného zhromaždenia republiky Česko-Slovenskej, boli župy na Slovensku ako správne jednotky úplne eliminované.
Územné vymedzenie župy
Košická župa sa rozkladala na území východného Slovenska a patrila do nej časť Spiša, celý Šariš a celý slovenský Zemplín a Abov. Zaberala tak územie od poľskej hranice na severe, po maďarskú na juhu a Podkarpatskú Rus na východe.
Administratívne členenie
Pri vzniku mala Košická župa 17 okresov:
Sakrálna stavba
náhľad|Sakrálna stavba: svätyňa Bába v Haife
Sakrálna stavba (z latinského Sacer – „svätý“) je stavba slúžiaca pre výhradne náboženské alebo rituálne úkony. Sakrálne stavby boli zároveň vyjadrením umeleckej vyspelosti a duchovnej kultúry národa a dodnes patria k významným historickým a architektonickým pamiatkam. Vo väčšine prípadov ide o stále živé stavby, dodnes slúžiace svojmu pôvodnému účelu – náboženskému kultu. Výnimku tvoria synagógy, ktoré v súčasnosti patria k najohrozenejším sakrálnym pamiatkam.
V kresťanstve
V prípade, že sakrálna stavba už nebude mať toto použitie má ďalšiemu zaobchádzaniu predchádzať obrad odsvätenia.
Gérard Oury
náhľad|Place Gérard Oury, [[Paríž.]] Gérard Oury (* 29. apríl 1919, Paríž, Francúzsko – † 20. júl 2006, Saint-Tropez, Francúzsko) bol francúzsky filmový režisér, scenárista a herec. Ako režisér rád spolupracoval s Louisom de Funésom, Jeanom-Paulom Belmondom, Bourvilom a Pierrom Richardom. náhľad|Francúzska scenáristka a režisérka [[Danièle Thompson (dcéra Gérarda Ouryho) v roku 2014.]] náhľad|Pomník rodiny Oury na cintoríne [[Montparnasse.]]
Životopis
Gérard Oury je predurčený na svoj debut v kariére herca. Po lekciách Reného Simona vstúpil v roku 1938 na konzervatórium. O tri roky neskôr sa stal prezidentom Comédie-Française. Hral na javisku Britannicus (1941) a potom sa usadil v Ženeve, kde hral v päťdesiatich skladbách. Po návrate do Francúzska pri oslobodení si v roku 1948 zahral malú rolu na obrazovke vo filme Antoine et Antoinette od režiséra Jacquesa Beckera, zatiaľ čo sa venoval divadelnej kariére. Vo filmoch hrá vedľajšie role záporákov ako napr.: (Hrdinovia sú unaveníréžia Yves Ciampi) alebo (Najlepšia časťréžia Yves Allégret). Unavený hraním malých úloh začal v roku 1959 s písaním scenára filmu Babette ide do vojny režiséra Christian-Jaque.
Keď Gérard Oury stál za réžiou, rýchlo našiel úspech. Po komédii La Main chaude (1959) a adaptácii thrilleru Frédérica Darda La Menace (1960), zaznamenal prvý úspech s filmom Le crime ne pays pas (1961), ktorý spojil veľa filmových hviezd. Pre svoj ďalší film Smoliar (1964), Gérard Oury spojil duo Louis de Funès a Bourvil, ku ktorému napísal aj scenár. Tento komiksový film určený pre širokú verejnosť sa stretol s veľkým úspechom vďaka komickým situáciám, ako aj odlišnosti hlavných postáv. Na základe úspechu filmu Smoliar režisér zopakuje spoluprácu de Funèsa a Bourvila vo filme Veľký flám (1966). Klasický film francúzskej kinematografie, ktorý spája v Paríži okupácie Louisa de Funèsa a Bourvila, ktorí vedú letcov do slobodnej zóny a ktorých cesta má mnoho zvratov. V roku 1968 Oury natočil film Veľký šéf s Bourvilom a Jeanom-Paulom Belmondom, film zaznamenal vo Francúzsku takmer šesť miliónov vstupov v kinách. Režisér natočil svoj obľúbený historický film Rozmary mocných (1971) s Yvesom Montandom, Alice Sapritchovou a Louis de Funèsom. Oury realizuje svoj posledný film s de Funèsom Dobrodružstvá rabína Jacoba (1973), ktorý bol prekvapivo obľúbený v USA. Gérard Oury napísal a inscenoval hru Stop Your Cinema (1977), ktorá bohužiaľ nemala veľkú obľubu. Film Útek (1978) s Pierrom Richardom bohužiaľ nezaznamenal očakávaný úspech ako režisér očakával. Filmom Eso es (1982) si režisér opäť získava publikum, pričom vsadil na osobnosť komika a kaskadéra Jeana-Paula Belmonda. V roku 1988 vydal svoje spomienky Memoirs of Elephant. Po niekoľkých skromne úspešných filmoch ako napr.: Pomsta opereného hada (1984), Lévy a Goliáš (1987) alebo Rozchod po francúzsku (1989). Gérard Oury inscenuje dvoch začínajúcich komických hercov, Christiana Claviera a Catherine Jacob, vo filme Túžba po zlate (1992). Vo filme Vodič a fantóm (1996) prináša aktuálne herecké duetyPhilippe Noiret a Gérard Jugnot. Posledný film, ktorý režíroval bola komédia Škorpión (1999) s vtedy začínajúcim komikom Smaïnom. Film sa bohužiaľ stal obrovským prepadákom.
Gérard Oury zomrel 19. júla 2006 vo svojom dome v Saint-Tropez vo veku 87 rokov, jeho telo bolo pochované v Paríži na cintoríne Montparnasse.
BM-21 Grad
BM-21 Grad alebo RSZO Grad (po rusky РСЗО Град) alebo 9К51 je sovietsky a neskôr ruský viachlavňový salvový raketomet kalibru 122 mm na podvozku nákladného automobilu, spravidla Ural-375D (6×6) a neskoršie verzie na podvozku Ural-4320. Pri paľbe využíva rakety M-21. Rôzne verzie nesú 12 (9P125 Grad-V), 38 (9P138 Grad-1) alebo 40 ks rakiet (9К51 Grad).
Označenie RSZO Grad, reaktivnaja sistema zaľpovogo ogňa - znamená reaktívny systém salvovej paľby, salvový raketomet, v anglicky hovoriacich krajinách sú obdobné zbraňové systémy označované Multi Launch Rocket System (skr. MLRS). Grad znamená po rusky krupobitie.
Orchomenos
Orchomenos môže byť:
BM-21 Grad
Určenie
Raketomet BM-21 je určený na ničenie živej sily protivníka v otvorenom priestore alebo krytí; nepancierovaných vozidiel a obrnených transportérov v oblasti sústredenia; nepriateľského delostrelectva, veliteľských stanovíšť a iných cieľov a ďalších úloh v rôznych bojových podmienkach. Vzhľadom na počet rakiet, ktoré je každé vozidlo schopné rýchlo vystreliť na nepriateľský cieľ, a ich rozptyl je efektívny, najmä na kratšie vzdialenosti. Jeden prápor osemnástich odpaľovacích zariadení je schopný vystreliť jednou salvou 720 rakiet. Systém má nižšiu presnosť ako konvenčné hlavňové delostrelectvo a nemožno ho použiť v situáciách, ktoré vyžadujú veľkú presnosť. Spolieha sa na veľký počet črepín, ktoré sa rozptýlia po oblasti pri určitej miere zásahov na konkrétne ciele. Napriek tomu je BM-21 považovaný za účinnú zbraň, najmä kvôli krátkej dobe medzi výstrelom a dopadom celej salvy.
BM-21 môže byť pripravený na presun za dve minúty, čo môže byť potrebné pri úlohe umlčovania nepriateľských delostreleckých batérií. Opätovné nabíjanie sa vykonáva ručne a trvá približne 10 - 15 minút, čo je považované za hlavnú nevýhodu systému.
Rakety
Raketomet štandardne používa 2,87 m dlhé rakety M-21 kalibru 122 mm vážiace okolo 46 kg, ktoré sú stabilizované rotáciou a stabiliátormi (krídelkami). Rakety môžu byť vybavené vysoko výbušnými, zápalnými alebo chemickými hlavicami a štandardne dosahujú dostrel 20 km. Novšie vysokovýbušné a mínovacie rakety (používané na vynášanie protipechotných alebo protitankových mín) majú dosah 30 km a viac. Hlavice vážia približne 20 kilogramov, v závislosti od typu. Vypálené môžu byť salvou, striedavo alebo jednotlivo.
Vznik a vývoj
Vývoj raketometu sa začal v roku 1959 vo výskumnom ústave NII-147 v meste Tula. Vývojom vozidla, ktoré bolo nosičom raketometu bola poverená špeciálna konštrukčná kancelária SKB-203. Skonštruovaný bol v 60. rokoch 20. storočia a verejnosti bol prvýkrát predstavený roku 1964. Nahradil staršiu konštrukciu raketometov BM-14, ktoré sú následníkom legendárneho systému BM-8 a BM-13 Kaťuša, zavedeného a používaného počas druhej svetovej vojny.
Výroba a nasadenie
BM-21 Grad bol zo Sovietskeho zväzu vyvážaný do mnohých krajín sveta. Vznikalo rad rôznych obmien a variantov. Raketomety sa v rôznych verziách vyrábali licenčne aj v zahraničí. Okrem toho vznikli v Československu (napr. RM-70), Poľsku a Rumunsku verzie, ktorých odpaľovacie zariadenie bolo umiestnené na vozidlách tamojšej produkcie.
Stroje Grad boli po prvý krát nasadené v reálnych bojoch počas čínsko-sovietskeho konfliktu.
Béžová
náhľad|Automobil [[Z 5 s béžovou karosériou]]
Béžová je označenie farby, ktorá je svetlo sivá so žltými a hnedými tónmi. Pochádza z výrazu beige, ktorý znamená vo francúzštine surovú ovčiu vlnu. Ako pomenovanie farby toto slovo pravdepodobne prvýkrát použil Edmond de Goncourt v románe La Fille Elisa (1877). Pôvodne bola béžová synonymom k ecru, neskôr sa začali obe farby rozlišovať. Béžová je farba púštneho piesku, ťavej srsti, kávy s mliekom alebo tmelu. Je vnímaná ako upokojujúca farba, používaná často v interiéroch, v béžových odtieňoch sa vyrába rad elektronických zariadení, preto v angličtine udomácnil výraz beige box ako označenie pre osobné počítač. Ako neutrálna farba ponúka v odievaní množstvo kombinácií. V angloamerickom slangu symbolizuje béžová farba nudu, priemernosť a konformitu.
Themistokles
Themistokles alebo Themistoklés alebo Temistokles môže byť:
Waterloo
Waterloo môže byť:
Kornél Ábrányi
Kornél Ábrányi (maď.-lat. prídomok Ábrányi de Lászlófalva et Mikeföld; * 15. október 1822, Szentgyörgyábrány, Rakúske cisárstvo – † 20. december 1903, Budapešť, Rakúsko-Uhorsko) bol maďarský skladateľ, klavirista a publicista.
Bol žiakom Fryderyka Chopina. V roku 1860 bol jedným zo spoluzakladateľov prvého maďarského časopisu o hudbe Zenészeti Lapok. Teoreticky sa venoval hudbe, písal učebnice, prekladal libretá.
Montignac (Gironde)
Montignac je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Gironde, v regióne Akvitánsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Paulína Snopková
Pavlína Snopková (* 22. jún 1932, Udavské - † 3. marec 2019, Bratislava) bola slovenská paleontologička, odborníčka na palynológiu.
Život
Narodila sa 22. júna 1932 v Udavskom pri Humennom. Jej starší brat Ján Šalát vyštudoval geológiu a pôsobil ako pedagóg na Vysokej škole technickej v Košiciach. Absolvovala Dievčenské gymnázium v Bratislave, kde maturovala v roku 1952. Následne nastúpila na štúdium biológie na Prírodovedeckej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave, ktoré úspešne ukončila v roku 1957. V roku 1967 získala hodnosť doktora prírodných vied (RNDr.).
Po skončení štúdia geológie v roku 1957 nastúpila na Geologický ústav Dionýza Štúra, kde pre biostratigrafický výskum neogénnych, paleogénnych a starších sedimentov začala uplatňovať palynologickú metódu. Výsledky prvej etapy jej palynologického výskumu boli pozitívne. Prvýkrát stanovila základné peľové spektrá z miocénnych sedimentov z východnej časti Podunajskej nížiny (eger - panón) a z Považia (egenburg - báden). Veľkým prínosom bolo zaradenie sladkovodných a brakických sedimentov, ktoré sa inými biostratigrafickými metódami nepodarilo vekovo zaradiť. Takisto urobila rekonštrukciu paleoekologických a paleoklimatických pomerov. V roku 1978 sumarizovala svoje práce a získala hodnosť kandidáta geologických vied (CSc.).
Od roku 1961 sa zaoberala palepalynologickým, paleoekologickým a paleoklimatologickým štúdiom sedimentov centrálnokarpatského paleogénu a paleogénu karpatského flyšového pásma východného Slovenska. Získané výsledky korelovala s výsledkami rovnako starých súvrství z územia Česka, Nemecka, Poľska, Ukrajiny a Maďarska. Jej výsledky majú dodnes vysokú platnosť a presahujú regionálny rámec.
Spolu so svojim manželom L. Snopkom sa pokúsila paleopalynologické metódy aplikovať aj v paleozoických komplexoch Spišsko-gemerského rudohoria (hlavne v gelnickej skupine v gemerika). V roku 1961 sa jej podarilo zistiť v staropaleozoických, epizonálne metamorfovaných komplexoch dovtedy považovaných za bezfosílné palynomorfy veku vrchné kambrium, ordovik, silúr až spodný devón. Výsledky boli kladne hodnotené Ústredným ústavom geologickým v Prahe a boli konzultované so zahraničnými palynológmi, najmä z Leningradu, Rumunska a Bulharska. Tieto veky o niekoľko desiatok rokov neskôr potvrdili aj datovania rádiometrickými metódami. Venovala sa aj palynologickému výskumu čiernych bridlíc z vrtov podložia Viedenskej panvy, v ktorých preukázala ich prevažne vrchnotriasový (karnský) vek. Doložila vrchnokriedový (santon-kampanský) vek pre tmavé ílovce, vyskytujúce sa vo vápencoch gombaseckého lomu a tiež vek sedimentov pri Dobšinskej ľadovej jaskyni (Slovenský raj).
V neskorších rokoch začiatkom 90. rokov vypracovala na základe palynologického korelačného štúdia paleogénu Západných Karpát s paleogénom Maďarska a Česka 10 korelačných tabuliek, v ktorých sú uvedené stratigraficky významné druhy pre korelačné oblasti, a to od spodného eocénu do vrchného oligocénu.
Významné práce
Výskumom získané výsledky publikovala vo vyše 60 odborných prácach v domácich a zahraničných časopisoch. Mnohé sú obsiahnuté (cca 150) v archívnych správach uložených v Archíve ŠGÚDŠ (geofonde) v Bratislave. Z jej významnejších prác sú to, napr. :
Trsteniarik tamariškový
Trsteniarik tamariškový (iné názvy: šašiniarik tenkozobý, šašinárik tenkozobý, lat. Acrocephalus melanopogon ) je spevavec a patrí do čeľadi trsteniarikovité. Obýva juhozápadnú Palearktídu. Na Slovensku hniezdi veľmi vzácne, hniezdenie bolo dokázané len v Parížskych močiaroch. Živí sa hmyzom. Podľa Medzinárodnej únie na ochranu prírody a prírodných zdrojov trsteniarik tamariškový patrí medzi najmenej ohrozené druhy, celková populácia je stabilná, trend európskej populácie nie je známy, v niektorých oblastiach bol zaznamenaný pokles.
Hlas
Spev je mäkký, melodický a má len málo drsných slabík. Podobá sa spevu trsteniarika bahenného, je však menej drsný. Typickým spoznávacím znakom spevu trsteniarika tamariškového je niekoľko úvodných čistých flautovitých tónov, pripomínajúce časť spevu slávika obyčajného, znejú tichšie, ako "hüj, hüj, hüj" alebo "Lü lü lü lü".
Výskyt a stav na Slovensku
Trsteniarik tamariškový je sťahovavý druh, prilieta najskôr zo všetkých trsteniarikov.
Odhadovaný počet hniezdiacich párov je 10 – 20. Veľkosť populácie i územie na ktorom sa vyskytuje sú stabilné, maximálna zmena do 20%. Ekosozologický status v roku 1995 E – ohrozený druh. V roku 1998 EN:B1,D (EN – ohrozený). V roku 2001 EN - ohrozený. V roku 2014 EN* B2a; D - silne ohrozený. Európsky ochranársky status nezaradený SPEC. Stupeň ohrozenia S – vyhovujúci ochranársky status.
Ochrana
Je zákonom chránený, spoločenská hodnota je 10000 € (Vyhláška MŽP č. 170/2021).
Morizès
Morizès je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Gironde, v regióne Akvitánsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Fokker D.VII
Fokker D.VII bolo nemecké stíhacie lietadlo, používané najmä počas prvej svetovej vojny. Bol to dvojplošník, ktorý navrhol Reinhold Platz a bolo vyrábané v továrni Fokker-Flugzeugwerke. Išlo o tak nebezpečný stroj, že ako jediný typ bol spomínaný v podmienkach kapitulácie, na základe ktorých bolo Nemecko povinné odovzdať všetky tieto lietadlá spojencom.
Vznik a vývoj
Od roku 1916 pracoval Reinhold Platz, hlavný konštruktér firmy Fokker, na konštrukčných návrhoch viacerých lietadiel. Koncom roku 1917 predstavil prototyp V11 poháňaný 160-koňovým motorom Mercedes D.III. Práve v tomto období stratili nemeckí piloti, bojujúci v 1. svetovej vojne, dominanciu vo vzduchu. Preto Nemecko začiatkom roku 1918 vyhlásilo súťaž o nové stíhacie lietadlo. Na letových skúškach a výbere víťazného stroja sa prvýkrát v histórii podieľali nemeckí bojoví piloti. Jedným z nich bol aj Manfred von Richthofen, ktorý bol známy skôr ako Červený barón.
Spoločnosť Fokker prišla do súťaže s prototypom V11, ktorý odskúšal aj sám Richthofen. Červený barón však s lietadlom nebol príliš spokojný a podrobil ho kritike. Platza to vôbec neodradilo a Richthofenove pripomienky zapracoval do pozmeneného prototypu. Pre dosiahnutie lepšej ovládateľnosti lietadla bol predĺžený jeho trup ako aj koreň pri zvislej chvostovej plutve. Následne Červený barón znovu otestoval lietadlo V11 a zapracované zmeny schválil, čím sa stal Fokker víťazom súťaže. Firma získala zmluvu na výrobu 400 lietadiel, ktoré dostali označenie D.VII.
Dopyt po novej stíhačke bol však príliš veľký a bol nad rámec výrobných kapacít Fokkeru. Preto sa do produkcie zapojila aj konkurenčná firma Albatros, ktorá vyrábala tieto stroje na licenciu. Paradoxom bolo, že Albatros sa stal hlavným dodávateľom D.VII a lietadlá z jeho výrobnej linky sa vyznačovali vyššou kvalitou.
Prvé stroje sa dostali k bojovým jednotkám koncom apríla 1918. V júli už bolo v prevádzke 407 lietadiel a do novembra stúpol ich počet až na 775 kusov. Piloti mali z D.VII dobrú viditeľnosť a lietadlo sa vyznačovalo aj solídnymi letovými parametrami. Nemeckí letci o Fokkeri D.VII hovorili, že z priemerného pilota môže urobiť dobrého a dobrý pilot sa v ňom môže stať legendou. Keď sa Fokker D.VII objavil na západnom fronte, spojeneckí piloti najprv novú stíhačku podceňovali, kvôli jej hranatému trupu. Rýchlo však prehodnotili svoj názor. D.VII sa vyznačovala jedinečnou schopnosťou „zavesiť sa na svoju vrtuľu“, zatiaľ čo pilot mohol strieľať na nechránenú spodnú stranu nepriateľských lietadiel. To z nej urobilo veľmi obávaného protivníka.
Do konca vojny bolo vyrobených približne 1000 lietadiel D.VII. Pre ich vysokú kvalitu však výroba pokračovala aj po skončení 1. svetovej vojny a to v holandskej pobočke Fokkeru. Celkovo sa vyrobilo asi 3300 kusov tohto legendárneho stroja.
Technické údaje
thumb|Letuschopná replika Fokkeru D.VII thumb|Fokker D.VII vo vývrtke
Montussan
Montussan je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Gironde, v regióne Akvitánsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Mouillac (Gironde)
Mouillac je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Gironde, v regióne Akvitánsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Rokoš (geomorfologická časť)
Rokoš je geomorfologickou časťou Nitrických vrchov. Zaberá centrálnu časť tohto podcelku Strážovských vrchov a najvyšším vrchom je rovnomenný vrch Rokoš.
Vymedzenie
Územie zaberá východnú polovicu centrálnej časti Nitrických vrchov, tvoriacich podcelok na juhu Strážovských vrchov. Severným okrajom Rokoš susedí s časťou Suchý, západný okraj nadväzuje na Rokošské predhorie a v južnej časti leží Vestenická brána, všetko časti Nitrických vrchov. Východným smerom susedí Rudnianska kotlina, patriaca Hornonitrianskej kotline.
Ochrana územia
Táto časť pohoria leží mimo veľkoplošnej Chránenej krajinnej oblasti Strážovské vrchy. Osobitne chránenými lokalitami sú národná prírodná rezervácia Rokoš, prírodná rezervácia Jedlie, prírodná pamiatka Čerešňová jaskyňa, Hradná jaskyňa, Žernovská jaskyňa a Košútova jaskyňa.
Turizmus
Rokoš patrí v rámci regiónu medzi atraktívne oblasti, vyhľadávané v zimnej i letnej sezóne. Z Uhrovca cez Jankov vŕšok vedie hlavným hrebeňom Nitrických vrchov červeno značená trasa, ktorá prechádza vrcholom Rokoša  a Košútova  a severným smerom pokračuje na Suchý vrch. Na túto magistrálu sa pripájajú značené trasy z okolitých obcí, čím vzniká hustá sieť, umožňujúca množstvo alternatív pre turistiku. Viaceré lokality ponúkajú vďaka značnej nadmorskej výške zaujímavé výhľady na okolité kotliny i pohoria.
Martin Hronský
Absolvoval VŠMU v Bratislave odbor divadelné herectvo v ročníku, ktorý viedol Martin Huba. Po skončení školy účinkoval 9 rokov v Divadle Slovenského národného povstania v Martine (dnes Slovenské komorné divadlo). V roku 1998/1999 študoval herectvo v HB Studio v New Yorku. Od roku 2004 účinkuje ako hosť v divadle Aréna, v činohre SND, divadle GUnaGU. Okrem divadla sa venuje dabingu.
Továreň Fagus
Továreň Fagus (Fagus-Werk) je priemyselný areál v nemeckom meste Alfeld (spolková krajina Dolné Sasko).
Areál zaberajúci plochu 1,88 hektára pre majiteľa obuvníckej firmy Carla Benscheidta navrhli architekti Walter Gropius a Adolf Meyer, členovia združenia Deutscher Werkbund. Ich projekt priniesol revolúciu do podoby továrenských objektov: vytvorili moderné odľahčené pravouhlé budovy s rozsiahlymi sklenenými plochami prepúšťajúcimi množstvo svetla, čo výrazne zvýšilo komfort zamestnancov. Stavba prebehla v rokoch 1911 až 1913, interiéry boli dokončené v roku 1925.
Továreň stále funguje pod názvom Fagus-GreCon. Názov Fagus je odvodený z latinského názvu pre buk, pretože z bukového dreva sa vyrábajú obuvnícke kopytá.
V roku 1946 bol komplex desiatich výrobných hál vyhlásený za národnú kultúrnou pamiatkou, v roku 1984 prešiel odbornou rekonštrukciou a v roku 2011 bol zapísaný na zoznam svetového dedičstva UNESCO. Súčasťou areálu je aj múzeum výroby topánok.
Bekensteinova hranica
Bekensteinova hranica, vo fyzike, predstavuje horný limit entropie S alebo informácie I, ktorá môže byt obsiahnutá v určitej danej konečnej oblasti vesmíru, ktorý má určité konečné množstvo energie - alebo obrátene, maximálne množstvo informácií, potrebných na úplné popísanie daného fyzikálneho systému na kvantovej úrovni. To znamená, že ak oblasť vesmíru a jej energia je určitá a konečná, tak informácia o fyzikálnom systéme alebo informácie potrebné na úplné popísanie systému musia byť konečné. V prípade IT to znamená, že existuje maximálna rýchlosť spracovania informácií pre fyzický systém, ktorý má určitú veľkosť a energiu, a že Turingov stroj, s jeho nekonečnou pamäťou, nie je fyzikálne možný, pokiaľ nemá nekonečnú energiu. Všeobecný tvar bol objavený Jacobom Bekensteinom pôvodne ako nezrovnalosť.
kde S je entropia, k je Boltzmannova konštanta, R je polomer gule, ktorá obklopuje daný systém, E je maximálna hmotnosť-energia vrátane všetkých zvyškových hmotností, ħ je redukovaná Planckova konštanta a c je rýchlosť svetla. Zaujímavé je, že zatiaľ čo gravitácia hrá dôležitú úlohu jej posilnení, tak hranica je nezávislá od Newtonovej konštanty G.
V informačnom vzťahu je hranica daná
kde I je informácia vyjadrená počtom bitov obsiahnutých v kvantovom stave gule. Ln2 faktor pochádza z definície informácie ako logaritmus počtu kvantových stavov so základom 2. Pravá strana predchádzajúceho vzťahu je približne rovná 2.5769087×1043×(hmotnosť v kg)×(polomer v metroch).
Bekenstein odvodil hranicu z metodických dôkazov zahŕňajúcich čierne diery. Ak existuje systém porušujúci túto hranicu, tak by bolo možné porušiť 2. termodynamický zákon jeho znížením na úroveň čiernej diery, argumentoval Bekenstein. V roku 1995 Ted Jacobson demonštroval, že Einstein field equations môžu byť odvodené za predpokladu,že Bekensteinova hranica a zákony termodynamiky platia. Aj keď doteraz bolo predstavených viacero dôkazov, že nejaká hranica musí existovať, aby zákony termodynamiky boli navzájom konzistentné, tak presná formulácia hranice je stále predmetom diskusií.
Stáva sa, že Bekenstein-hawkingova entropia trojrozmernej čiernej diery presne napĺňa hranicu
kde A je dvojrozmerná oblasť  horizontu udalostí čiernej diery (v jednotkách Planckovej plochy) \hbar G/c^3.
Bekensteinova hranica je úzko prepojená s termodynamikou čiernych dier, holografickým princípom a Buosseho holografickou hranicou kvantovej gravitácie.
Ľudské telo
Napríklad priemerný američan váži a je vysoký. Takáto osoba môže byť vložená do guľe s polomerom (polomer = polovica výšky).. Maximálnu energiu máme danú vzťahom mc2 = E, v SI jednotkách  hmotnosť 88.3 kilograms × 2997924582(rýchlosť svetla v m/s na druhú)= 7936008228246099761.2 Joulov energie. Doporučená hodnota redukovanej Planckovej konštanty je 1.054571628×10−34 joul-sekúnd. Vložením týchto čísel do Bekensteinovej hranice dostaneme
Ľudský mozog
Priemerný ľudský mozog váži a má objem. Energia(E = m·c2) bude  1.34813·1017 J  a keĎže mozog je približne guľa, potom  polomer (V = 4·π·r3/3) bude  6.70030·10−2 m. Bekensteinova hranica bude 2107.79640·10 41 bitov  a predstavuje maximum informácií potrebných na dokonalé vytvorenie  priemerného ľudského mozgu na kvantovej úrovni.
Mouliets-et-Villemartin
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Uruguaj (rieka)
Uruguaj je jednou z najväčších riek Južnej Ameriky. Rieka preteká Brazíliou, Uruguajom a Argentínou. Je dlhá približne a odvodňuje územie s rozlohou cca 365 tisíc km².
Priebeh toku
Rieka vzniká sútokom zdrojníc Pelotas a Canoas, prameniacich na západných svahoch masívu Serra de Mar. Po mesto San Tomé preteká lávovou planinou, pričom vytvára množstvo perejí a vodopádov. Pokračuje juhozápadným smerom do La Plata, kde ústi s riekou Paraná do Atlantického oceánu. Hlavné prítoky sú Ibikui a Río Negro.
Vodný režim
V období sucha (júl - august) má ako väčšina riek v oblasti len minimum vody, no v jarnom a jesennom období počas obdobia dažďov sa často vylieva z korýt a zaplavuje široké okolie. Priemerný ročný prietok pri ústí dosahuje /s.
Q horúčka
Q horúčka sa zaraďuje medzi zoonózy teda choroby, ktorých prameňom nákazy respektíve rezervoárom sú rôzne druhy infikovaných zvierat. Pôvodcom ochorenia je Coxiella burnetii, baktéria, odolná na sucho vďaka čomu vydrží dlho v prachu a v srsti zvierat. Z domácich zvierat je na ochorenie vnímavý hovädzí dobytok, ovce, kozy, kone ale kliešte, mačky a psy môžu byť taktiež zdrojom infekcie. Inkubačný čas tohto ochorenia je 14 – 21 dní.
Paraguaj (rieka)
Paraguaj alebo Paraguay je jednou z najväčších riek Južnej Ameriky a pravostranný prítok rieky Paraná. Rieka preteká Brazíliou, Bolíviou, Paraguajom a Argentínou. Je dlhá približne a odvodňuje územie s rozlohou.
Kallikrates
Kallikrates alebo Kallikratés môže byť:
Q horúčka
Klinický obraz
Coxiella burnetii môže zapríčiniť akútnu alebo chronickú formu Q horúčky u ľudí, hoci v mnohých prípadoch je infekcia asymptomatická a potvrdená len sérologickou diagnostikou. Akútna Q horúčka prebieha asymptomaticky v 50 % prípadov. U symptomatických pacientov, klinické prejavy sú obyčajne polymorfné a nedostatočne špecifické. Po inkubačnej dobe, ktorá trvá od 14 do 26 dní sa môže Q horúčka prejaviť ako horúčkovité, chrípke podobné ochorenie (v 90 %), ako atypická pneumónia (25%) alebo ako hepatitída (45%).Chrípke podobný akútny syndróm ochorenia trvá 1-3 týždne a je charakterizovaný náhlym začiatkom, vysokou horúčkou, nauzeou a zvracaním, únavou, bolesťami hlavy a svalov. Takže sa môže prejaviť kašľom, bolesťou (a napätím) na prsiach, bolesťou brucha, bradykardiou, anorexiou, hnačkou, dezorientáciou a konjunktivitídou. Izolácia mikroorganizmu je možná počas febrilného štádia z krvi a moču väčšiny pacientov. Ochorenie je sprevádzané stratou približne 6-12 kg telesnej váhy. Hoci symptómy odznejú približne za 10 dní, pocit celkovej telesnej slabosti môže pretrvávať mesiace. Zriedkavé komplikácie sú myokarditída, perikarditída a meningoencefalitída. Chronická Q horúčka je vážnym a často fatálnym ochorením s úmrtnosťou 65 %. Stav je charakterizovaný spontánnym vývojom a vysokou hladinou protilátok fázy I. Môže sa vyskytnúť mesiace až roky po akútnej infekcii u 1 – 11 % pacientov. Najčastejšími manifestáciami chronickej Q horúčky sú endokarditída, ktorá sa objaví na dávnejšie postihnutej chlopni, chronické pľúcne infekcie a perikarditída. Endokarditída je najčastejšou a najvážnejšou manifestáciou chronickej Q horúčky. Časový interval medzi primárnym, akútnym atakom Q horúčky a endokarditídou je od 1-20 rokov a môže byť kratší u imunokompromitovaných pacientov. Endokarditída Q horúčky je charakterizovaná chronickou progresiou, vysokými titrami špecifických protilátok a perzistentnými negatívnymi hemokultúrami.
Paraguaj (rieka)
Priebeh toku
Prameň rieky sa nachádza v severozápadnej časti Brazílskej vysočiny a tečie prevažne južným smerom. Preteká močaristou prepadlinou Pantanal a nížinnou oblasťou Gran Chaca. Koryto rieky je veľmi členité, piesčité a vytvára mnohé plytčiny, ktoré sťažujú plavbu lodí. Šírka rieky je na strednom toku 300, na dolnom 1 000 a hĺbka dosahuje zväčša 10 až. Najdôležitejšími prítokmi sú Rio Verde, Pilcomayo a Bermejo.
Q horúčka
Diagnostika
Q horúčka môže predstavovať vážny zdravotný problém, ak nie je včas alebo správne diagnostikovaná. K stanoveniu správnej diagnózy môžu napomôcť anamnéza alebo vyplnenie dotazníka, ktorý obsahuje nasledovné údaje: vek a pohlavie, dátum prijatia do nemocnice, epidemiologické údaje, povolanie (farmár, veterinár, pracovník na bitúnku) a spôsob života (mestský alebo vidiecky). Klinické príznaky Q horúčky sú nešpecifické, k potvrdeniu diagnózy je nutný laboratórny dôkaz infekcie. K dispozícii sú štyri kategórie diagnostických testov:
Liečba
Q horúčka je ochorenie, ktoré je väčšinou diagnostikované retrospektívne. Vo viacerých prípadoch špecialisti odporúčajú podávanie antibiotík ako prevenciu možných chronických komplikácií, alebo odporúčajú liečbu len v ťažkých prípadoch. Začatie liečby od 3 dňa po objavení sa klinických príznakov je najúčinnejším liečebným postupom k uzdraveniu. Pri akútnej Q horúčke sa odporúča podávanie Tetracyklínu v dávke 500 mg 4-krát denne. Pri alternatívnej liečbe sa používa erytromycín v tých istých dávkach ale nie je odporúčaný v ťažkých prípadoch. Pri chronickej Q horúčke (napr. endokarditída) sa odporúča podávanie doxycyklínu a vyžaduje sa sledovanie titrov protilátok. Často je potrebná výmena chlopne.
Paraguaj (rieka)
Vodný režim
V období sucha (júl - august) majú mnohé prítoky len minimum vody a neraz vysychajú a vodu si tak udrží len niekoľko najväčších riek. V jarnom a letnom období (október - apríl) - počas obdobia dažďov, sa veľa riek vylieva z korýt a výdatne zásobuje močariská. Postupným odtekaním tak zásobujú Paraguaj vodou i v suchšom období roka. Priemerný ročný prietok pri Asuncióne predstavuje /s a v ústí /s.
Využitie
Vďaka dostatku vody i hĺbke koryta je rieka hlavnou transportnou tepnou Paraguaja. Pravidelné prehlbovanie koryta umožňuje lodiam s ponorom do plávať až do mesta Concepción a lodiam s menším ponorom až do mesta Corumbá. Do Asunciónu môžu plávať oceánske lode.
Q horúčka
Prevencia
K najvýznamnejším preventívnym opatreniam proti Q horúčke patrí vakcinácia. Vakcíny stimulujú imunitný systém k vzniku protilátok. Organizmus potrebuje niekoľko týždňov k plnému vývoju ochrany. Trvá to asi 15 dní. Dôležitý je aj predvakcinačný skríning, ktorého cieľom je vylúčiť z očkovania tie osoby, ktoré sú rizikové pre vývoj ťažkých reakcií po vakcinácii. Skríning zahŕňa podrobnú anamnézu, vyšetrenie protilátok a kožný test. Vakcinácia proti Q horúčke je odporúčaná pre ľudí pracujúcich s hovädzím dobytkom, ovcami, kozami alebo produktami týchto zvierat. Táto vakcína sa taktiež odporúča pre veterinárny personál, ošetrovateľov zvierat, u zamestnancov tovarní spracujúcich mäso, mlieko, kože, kožušiny a tiež u farmárov. Vakcinácia proti Q horúčke by sa mala podávať aj osobám s poruchami srdcových chlopní, cievnych aneuryziem a imunokompromitovaním pacientom. V Austrálii aj u ľudí prichádzajúcich do kontaktu s klokanmi a ťavami. V rámci prevencie Q horúčky sa treba zamerať aj na vzdelávanie verejnosti o možných zdrojoch infekcie hlavne pracovníkov v živočíšnej výrobe. Dôležitá je tiež vhodná manipulácia s pôrodnými produktmi oviec a kôz. Imunokompromitovaní pacientia iné rizikové skupiny ako napríklad kardiaci by nemali prichádzať do kontaktu s prenášačmi. Vhodné je aj používanie akaricídnych prípravkov proti kliešťom.
Záver a odporúčania
Jednotlivé prípady alebo aj epidémie Q horúčky sú takmer vždy dôsledkom aerogénneho prenosu patogéna prostredníctvom infekčného aerosolu. Infekčným materiálom sú výkaly, moč, nazofaryngeálny sekrét, spútum, placenta, plodová voda, mäso a mlieko infikovaných zvierat, kontaminovaná vlna, koža, pôda, prach, slama z fariem, kde sú chované infikované zvieratá. Choré samice vylučujú množstvo organizmov počas pôrodu pôrodnými tekutinami, placentou a fetálnymi membránami. Obdobie vrhu mláďat je asociované s vrcholom incidencie. Kontaminované polia a cesty často slúžia ako rezervoár pre kvapôčkové šírenie C. burnetii. Vetrom sa koxiely môžu rozšíriť až do vzdialenosti 20 km.
C. burnetii sa môže vyskytovať v mlieku infikovaných kráv a kôz a v masle. Coxiela sa môže nachádzať vo vemene a lymfatických uzlíkoch mliečnej žĺazy. U chronicky infikovaných kráv exkrécia do mlieka pretrváva až po dobu 32 mesiacov. Ak sa zo surového mlieka vyrábajú maslo a syry, koxiely môžu dlhodobo prežívať aj v týchto potravinách. Pasterizácia mlieka koxiely deštruuje pri teplote 62,8 °C za 30min. Alimentárna infekcia mliekom sa nepovažuje za hlavnú cestu infekcie, keďže pôsobením kyslého pH mlieka sa naruší životaschopnosť C. burnetii.
V rámci ochrany pred možnou nákazou je potrebné dodržiavať nasledovné požiadavky:
Onésikritos
Onésikritos alebo Onesikritos môže byť:
Perióda (matematika)
Perióda je skupina číslic za desatinnou čiarkou, ktorá sa stále opakuje donekonečna. Periódu značíme dlhou čiarou nad číslicami, ktoré sa opakujú, napr.:
(čítame: nula celých tri periodických)
Periodické čísla musia byť desatinné čísla, nikdy nie celé čísla!
Prevod periodických čísiel na zlomok
Prevod periodického čísla na zlomok nie je komplikovaný. Vypočítame ho nasledovnou metódou:
9 x = 8
Urpínska alej
Dejiny
Výsadba lipovej aleje je datovaná do roku 1722, v tom čase stálo 7 zastavení krížovej cesty. Po požiari však bola v roku 1731 takmer celá vysadená nanovo. V rámci generálnej opravy Kalvárie bola alej v lete a na jeseň 2006 očistená od náletových drevín. V rokoch 2006 až 2010 boli stromy ošetrované v spolupráci so Štátnou ochranou prírody - Správou CHKO Poľana, toto ošetrenie stálo 282 300 Sk. Po veternej srmšti bolo potrebné odstrániť niekoľko stromov, ktoré ohrozovali súkromné domy. Kvôli prevencii chorôb bol uskutočnený výrub okolitých drevín a krovín. Zároveň bolo prijaté opatrenie na výsadbu nových stromov, ktoré budú alej postupne nahradzovať.
Perióda (matematika)
Prevod periodických čísiel na zlomok
Pri dlhšej perióde sa namiesto 10x použije 100x, 1000x, 10000x - toľko núl, aká je dĺžka periódy.
Urpínska alej
Stromy a ochrana
Alej bola od roku 1983 evidovaná ako chránená prírodná pamiatka, od roku 1996 je kategorizovaná ako chránené stromy. Ochrana je stanovená pod číslom S 255 právnym predpisom VZV KÚ v Banskej Bystrici, 5/1996, 20. decembra 1996. Alej „predstavuje vedecko-výskumný, náučný a kultúrno-výchovný význam“. Alej je spravovaná Správou CHKO Poľana. Od 1. januára 2009 je evidovaných 52 stromov: lipa veľkolistá (42 ks), pagaštan konský (9 ks) a javor poľný (1 ks), predtým bol celkový počet 76 stromov: lipa veľkolistá (64 ks), pagaštan konský (9 ks), agát biely (2 ks) a javor poľný (1 ks).
Perióda (matematika)
Prevod periodických čísiel na zlomok
Napr.:
Urpínska alej
Stromy a ochrana
Zo 76 stromov mali všetky vek nad 100 rokov, 29 malo odhadovaný vek 250 rokov. Najväčší obvod kmeňa dosahovala lipa veľkolistá s odhadovaným vekom 250 rokov a obvodom 476 cm. Viaceré stromy dosahujú výšku a šírku koruny viac než 20 metrov.
Akvinas Juraj Gabura
Akvinas M. Juraj Gabura OP (občianskym menom Juraj Gabura; * 17. január 1915, Veľký Bysterec, Rakúsko-Uhorsko – † 29. marec 2019, Dunajská Lužná, Slovensko) bol slovenský rímskokatolícky kňaz a rehoľník – dominikán. V čase svojej smrti bol najstarším kňazom, rehoľníkom a politickým väzňom na Slovensku. Je považovaný za zakladateľa („otca a pilier“) slovenskej provincie dominikánov.
Detstvo a vzdelávanie
Juraj Gabura sa narodil 17. januára 1915 vo Veľkom Bysterci (Dolnom Kubíne) ako druhé dieťa otca Jozefa Gaburu, železničiara a rušňovodiča v tom čase bojujúceho ako námorný vojak rakúsko-uhorskej armády, a matky Márie rodenej Karasovej. V roku 1920 (keď mal 5 rokov) mu umrela matka na španielsku chrípku. Po smrti matky sa o deti starala jej sestra Emília, ktorá sa neskôr za Jozefa Gaburu vydala. Od roku 1920 chodil 4 roky do školy v Kraľovanoch a, pretože ešte nemal 10 rokov, aby mohol nastúpiť na gymnázium, jeden rok na meštiansku školu v Námestove (tam býval u svojho krstného otca, námestovského farára Vendelína Schwarza). Najprv chodil 2 roky na Československé štátne reálne gymnázium Tomáša Červeňa v Nitre (počas štúdia býval v biskupskom internáte, čo mu vybavil jeho krstný otec, Vendelín Schwarz) a po tom, čo sa rodina v roku 1927 presťahovala do Bratislavy, na Masarykovo štátne reálne gymnázium (Grösslingová), kde v roku 1933 zmaturoval. Na Masarykovom gymnáziu bol spolužiakom napr. Gustáva Husáka, Márie Kišonovej-Hubovej  a Dezidera Kardoša. Počas štúdia sa každý deň zúčastňoval na svätej omši a už vtedy sa zaujímal o rehoľný život.
Rehoľník a kňaz
V Olomouci ostal až do 15. augusta 1940, keď začal pôsobiť v novovzniknutej skupine dominikánov v Trenčíne ako správca Kurácie sv. Anny. V Trenčíne viedol misie, duchovné cvičenia, pracoval s mládežou a založil študentskú a robotnícku skupinu pod vplyvom hnutia profesora Tomislava Kolakovića. Trenčianski dominikáni bývali v dome kurácie, ten sa však následkom výbuchu granátu 9. apríla 1945 rozpadol, a tak sa dočasne presťahovali do priestorov Školských sestier de Notre Dame, kým si nekúpili poschodový dom neďaleko pôvodného domu kurácie. V tom čase však viacerí rehoľníci odišli do Košíc a v Trenčíne ostali len traja vrátane Akvinasa.
Dominikáni boli pod vplyvom útlaku zo strany komunistickej moci nútení z Trenčína odísť, ostal jedine Akvinas, ktorý si tu našiel podnájom a odtiaľ spravoval Kuráciu. 12. novembra 1949 ho preložili do Košíc, kde sa stal predstaveným dominikánskeho konventu.
V januári 1941 spoluzaložil duchovný časopis Smer, ktorého spoluredaktorom bol od roku 1942 a šéfredaktorom od roku 1946. Páter Akvinas bol literárne činný: prekladal z francúzštiny a latinčiny, uverejňoval duchovné články a teologické úvahy a pod pseudonymom Anjelov tiež publikoval niekoľko básní. Po poslednom októbrovom vydaní časopisu v roku 1948 však jeho vydávanie zakázal štát.
Komunistický režim
Ako jeden z mála rehoľníkov nebol počas Akcie K (13.14. apríl 1950) internovaný do sústreďovacieho kláštora, pretože práve v tú noc cestoval vo vlaku z Košíc do Trenčína. Keď sa o akcii dozvedel, začal sa skrývať postupne v Trenčíne, Podsuchej, Liptovskej Štiavnici, Martinčeku, Dolnom Kubíne, Medzibrodí nad Oravou a nakoniec v Dlhej nad Oravou, kde sa skrýval aj krátko pred zatknutím. 16. augusta 1952 sa dozvedel, že sa v nebezpečenstve života súci členovia Bielej légie chcú vyspovedať a aj ich vyspovedal, ich úkryt však bol prezradený a taktiež meno kňaza, ktorý ich spovedal. Rodinu, ktorá ho ukrývala, zatkli, jej deti vyhostili zo školy a brat Akvinas, aby ju zachránil, išiel sa udať v Oravskom Podzámku. Následne bol v Ružomberku kruto vypočúvaný a nespravodlivo odsúdený na doživotie za údajnú vlastizradu na monsterprocese 22. novembra 1952 v Dolnom Kubíne. Trest mu neskôr zmiernili na 25 rokov. Spočiatku bol väznený v Žiline, neskôr v Ilave a Leopoldove a od roku 1957 vo Valdiciach. Vo väzení stretol aj významné osobnosti ako napr. Gustáva Husáka, biskupov Jána Vojtaššáka, Pavla Petra Gojdiča, Vasiľa Hopka a dekana Josefa Steinhübla.
Po amnestii prezidenta Novotného sa v roku 1960 brat Akvinas (i keď stále pod dozorom Štátnej bezpečnosti) dostal na slobodu     a nasťahoval sa k sestre do Bratislavy. Pracoval ako murársky pomocník a neskôr ako pracovník inštalačného skladu.