cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Sampor
Šóšovci
Počiatkom 16. storočia Šóšovci prijali Lutherovo učenie a dedinka sa stala evanjelickou, tak ako je tomu aj dodnes. Podľa listiny z roku 1409 získal Štefan syn Jakuba Šóša novú donáciu na Poltár v Novohrade, vymenený s Ľudovítom I. za Poniky. Spolu s ním vystupuje ako spoluvlastník jeho bratranec Gregor syn Tomáša zo Sampora (de Zampor). V nasledujúcom období Gregora zo Sampora (de Zambor) nachádzame pri majetkových pokonaniach ako kráľovského človeka. Roku 1423 Gregorovi a jeho synom Jánovi a Jurajovi, ako aj Ladislavovi a Jurajovi, synom Štefana Šóša potvrdil kráľ Žigmund držbu Ladzian v Honte, ktoré ich predkovia vymenili s kráľom Ľudovítom za Poniky. Gregor zanedlho zomrel, nakoľko v roku 1428 podiel v Ladzanoch vlastnila už vdova po Gregorovi zo Sampora (de Zampor). Podľa listiny z roku 1431 Gregor zo Sampora (de Zampar) vlastnil Ladzany spolu s majetkom Platina vo Zvolenskej stolici, ale po jeho smrti dali jeho synovia Ján, Ladislav a Štefan tieto majetky do zálohu Bartolomejovi z Bacúrova. Ten ich odpredal Jurajovi a Ladislavovi Šóšovi. Obec sa neskôr dostala kúpou alebo dedením do držby Šóšovcov, ktorí Sampor vlastnili do začiatku novoveku.
Kostol sv. Michala Archanjela
Pre kresťanské kostoly bolo charakteristické ich situovanie – budovali sa na vyvýšeninách, kopcoch, návršiach, kde vo viere, že sú bližšie k Bohu, dominovali okolitej krajine. Dominantná poloha mala zdôrazňovať dôležitosť Cirkvi a zároveň medzi drevenou architektúrou starých dedín bola aj určitou formou odizolovania v čase požiarov. Svätyne kostolov boli otočené na východ, smerom k Svätej zemi, aby bolo zvýraznené puto k miestu, kde žil a bol ukrižovaný Ježiš Kristus. Preto sa hovorilo „ex oriente lux" – z východu je najjasnejšie nebeské svetlo. Tradícia budovania svätýň obrátených na východ sa udržala až do obdobia baroka. Stredoveké kostoly boli stavané vždy na cintoríne. Orientácia a poloha stavby samporského kostola sv. Michala Archanjela korešponduje so zaužívanou stredovekou praxou stavania kostolov.
Pápežský desiatkový súpis z r. 1332 – 1337 vo Zvolenskom archidiakonáte spomína faru sv. Michala. Môže ísť o Hornú Mičinú. Inou možnosťou je stotožnenie s kostolom sv. Michala v Budči, alebo so zaniknutým kostolom sv. Michala v Sampore. Patrocínium sv. Michala v mičinskom farskom kostole poznáme od r. 1433.
V roku 1686 odlial zvonolejár Balthasar Ponicer (Loniger) z Ľubietovej pre teraz už evanjelický kostolík v obci renesančný zvon, ktorý je kultúrnou pamiatkou a dodnes sa nachádza v drevenej hranolovitej zvonici z roku 1885 vedľa ruín zaniknutého kostolíka. (Zvonica v pôdoryse meria x ; jej výška je  . Pred rokom 1945 bola zvonica ukončená drevenou konštrukciou v tvare troch oplechovaných cibuľovitých tvarov nad sebou. Dnešnú podobu dostala po skončení 2. svetovej vojny, keď bola strecha nanovo postavená, nakoľko išlo o značné poškodenie strechy – rozstrieľaná). Nápis na zvone, na venci: Venite adoremus et procidamus, exultemus Domino coram eo qui fecit nos. 95. – Poďte, pokloňme sa a pokľaknime pred Pánom, lebo on nás stvoril. Žalm 95. Na dolnom okraji zvona: In majorom gloriam Dei ac sui nominis memoriam fudit et formavit me Baltazar Ponicer Lubetae anno 1686. – Na väčšiu slávu Božiu a na pamäť jeho mena ulial a stvárnil ma Baltazar Ponicer v Ľubietovej roku 1686. Celý nápis je v majuskulách. Zvon je veľmi zachovalý a používa sa dodnes, ale už len ako umieračik. Posledné bohoslužby v samporskom kostole sa konali okolo roku 1791.
Spory o evanjelického farára
V generálnej kongregácii zvolenského bratstva dňa 10. júla r. 1642 v radvanskej fare zasedavšej, zemský pán Sampora, Štefan Šooš, prostredníctvom svojho vyslanca Mateja Čurhaya žiadal bratstvo, aby do Sampora uviedli ním povolaného nového farára v osobe menovaného Cornidesa. Ale bratstvo nesúhlasilo s úmyslom Šoošovým a vyslalo k nemu dvoch farárov s odpoveďou. Nechcelo drobiť cirkvi, i tak nie silnú zolňanskú cirkev oslabiť a dávny právny pomer fílie k matke rušiť. Ale Šooš na to nič nedbal, a keď Cornides (rodák z Prievidze v 1652 odchádza do Lovinobane) v Sampore už poldruha roka účinkoval, prinútené bolo kontubernium vyhovieť jeho prosbe a prijať ho na shromaždení v B. Bystrici dňa 18.jan. r. 1644. do bratstva, len mal platiť kathedratikum 50 den. a na olej seniorovi 40 den. Zatým na znak poslušnosti kontuberniálnym zákonom podpísal sa do zápisnice. Šooš nebol s tým spokojný, že sa pridal ku tomuto bratstvu a spolu so Zvolencí chcel Sampor odtrhnúť od kontubernia, tak že bratstvo nútené bolo zo svojho shromaždenia dňa 20. jan. r. 1648. poslať k nemu dvoch farárov, saského Reguliho a dobronivského Filipa Czudora. Samporskí katolíci kedysi patrili do farnosti Zolná až do reformácie, kedy táto farnosť zanikla. Odvtedy patrila do farnosti Zvolenská Slatina. Dnes patria katolíci pod farnosť Sliač a evanjelici pod Matku Cirkev Hronsek.
Cintorín
thumb|Dom smútku v samporskom cintoríne V Sampore nájdeme obecný cintorín, ktorý je v súčasnosti neúmerne veľký. Kedysi za terajším Domom smútku (s plochou a výškou ) a zadným plotom bývali hroby s drevenými krížmi, ešte spred roka 1945, ktoré boli neskôr zrovnané zo zemou. Na vojenskej mape z rokov 1763 až 1787 je možné vidieť označenie cintorína, resp. kostola. Dnes na 62,15 ároch s rozmermi ca 75x a celkovým obvodom je asi 150 pochovaných osôb v približne 85 v jedno alebo dvojhroboch; všetci pochovaní po roku 1945. (stav k 9/2017).
Po 2. svetovej vojne v r. 1945 boli v cintoríne vykopané dva masové hroby. Do jedného boli uložené telá 15 nemeckých vojakov a do druhého 41 vojakov červenej armády – Rusov. Miesto spoločných hrobov bolo umiestnené pri vchode do cintorína na pravej strane. V roku 1946 (protokol exhumácie je s dátumom 15.4.1946) boli exhumované pozostatky ruských vojakov a prenesené na Ústredný vojensky cintorín Kráľovskej rumunskej armády a Červenej armády do Zvolena. V roku 1994 boli pozostatky nemeckých vojakov rovnako exhumované, identifikované a prenesené na cintorín do Nemeckého vojenského cintorína vo Važci. V samporskom cintoríne je pochovaná jediná obeť vojny Anna F. (na hrobovej nápisnej doske je tvar mena „Anička“) Zomrela zasiahnutá letiacim úlomkom do slabiny a brucha 9. mája 1945, v nedožitých 18. rokoch. Anička bola už zasnúbená, čakala na sobáš. Koniec druhej svetovej vojny v Európe nastal 8. mája 1945 kapituláciou Nemecka. Anna F. je pochovaná v jednom hrobe spolu so súrodencami a rodičmi.
Druhá svetová vojna a SNP
thumb|Na kopci Vicherec sa ešte dnes nachádza asi 12 malých už zasypaných dier kde kedysi boli partizánske bunkre z čias SNP
Predpoludním 14. marca 1945 jednotky plk. Calaja a Obušenka, spolu s jednotkami mjr. Maximova a Tokareva oslobodili Zvolen. Potom nastal urputný boj o okolité dediny okresného mesta smerom na sever a na západ. Tento zápas trval päť dní. 19. marca 1945 o piatej hodine nastal medzi Hájnikmi a Rybármi silný otras. To Nemcami podmínovaný most, spájajúci tieto dve obce, vyletel do vzduchu. Nemecké vojsko, utekajúc pred oslobodzovacími vojskami, sa plazilo cez dvory a záhrady smerom na Veľkú lúku, kde sa presunulo ťažisko bojov. V ten istý deň sa objavili prví sovietski vojaci na pravom brehu Hrona, ktorí obsadzovali Hájniky a prví rumunskí vojaci od Borovej hory, ktorí postupne obsadili Rybáre a sliačské kúpele. 23. marca k nám prichádza mjr. Jerzenevič so svojimi automatčíkmi. Obyvateľstvo Hájnik a Rybár ho vrele víta. 26. marca bola oslobodená i Banská Bystrica.
Po oslobodení Zvolena začali vojaci 50. a 51. streleckého zboru Červenej armády sústredený útok na sever k Banskej Bystrici. Úpornosť bojov v pásmach obrany nepriateľa dovoľovala útočiacim za 6 dní postúpiť iba do hĺbky. Po polhodinovej delostreleckej príprave 19. marca 1945 vojaci 232. streleckej divízie plk. Calaja, v súčinnosti s 8. rumunskou motostreleckou divíziou gen. Ch. Fortunesca, vyhnali Nemcov zo Sampora. Samporčania po vojne začali húževnato opravovať svoje zničené domy (3 domy vyhoreli) a hospodárstva.
Počas 2. svetovej vojny (hlavne pravdepodobne v 19441945) na vrchu Vicherec boli ruskými vojakmi vykopané zákopy – „hniezda“. Pri vystúpení na vrchol kopca nájdeme 12 dier (niekde už len malé priehlbiny do zeme), kde kedysi boli ruské zákopy.
Súčasnosť
Počas 16. a 17. storočia ohrozovali dedinku aj turecké oddiely a v rokoch 1582, 1657 a 1668 im dokonca musela platiť dane. V tom čase mala dedinka len 12 dvorov. V roku 1828 mala dedinka 27 domov a 227 obyvateľov, ktorí sa zaoberali poľnohospodárstvom. Fungoval tu už hostinec na obchodnej ceste, kde sa furmani mohli občerstviť, a zároveň prepriahnuť kone. Dom, kde bol hostinec dodnes stojí na začiatku obce; v poradí druhý dom vpravo, smerom do dediny Sampor z rázcestia (Samporska č.1467/2). V roku 1940 mala obec 51 domov a 220 obyvateľov.
thumb|Družstvo v Sampore thumb|Salaš v Sampore thumb|Požiarna zbrojnica v Sampore, dnes je využívaná len počas volieb ako volebná miestnosť thumb|Detské ihrisko v Sampore
V 19. storočí sa asi 200 obyvateľov obce, vyznávajúcich evanjelické augsburské vyznanie, zamestnávalo poľnohospodárstvom, furmanstvom a drevorubačstvom. Pri výstavbe trate Zvolen – Banská Bystrica našlo niekoľko chlapov nový zdroj príjmov, iní chodili za prácou do plechovej továrne Union vo Zvolene. Po vzniku ČSR bola v Sampore silná Agrárna strana, ktorá víťazila vo všetkých voľbách. Preto občania s nechuťou prijali dohodu v Mníchove a počas druhej svetovej vojny vznikali v obci skupiny, podporujúce odboj. Mnohí sa aktívne zapojili do Slovenského národného povstania (SNP). V Sampore fungovalo Jednotné roľnícke družstvo (JRD) od roku 1953 – 1970 Dnes je v súkromnom vlastníctve. Chovajú sa tu ovce plemena Lacone a Cigája v počte 600 kusov. Chov je zameraný na produkciu jahniat, ktoré sa predávajú, alebo slúžia na ďalšiu reprodukciu stáda. Ovce sa doja a mlieko sa využíva na výrobu kvalitného ovčieho syra.
Bývalá ľudová škola, dnes slúži evanjelikom ako modlitebňa. Učilo sa v nej do 50. rokov 20. storočia. Bohoslužby mávajú v 2. a 4. nedeľu v mesiaci o 13. hodine. Tunajší evanjelickí veriaci tvoria fíliu, ktorá patrí pod MatkoCirkev so sídlom v Hronseku. Budova niekdajšej školy je situovaná vľavo od cesty, pri vstupe do obce Sampor z rázcestia. Dnes samporské školopovinné deti dochádzajú do základnej školy Andreja Sládkoviča v Sliači. Škola pokrýva spádovú oblasť do ktorej patria aj obce Sielnica, Veľká Lúka, Lukavica a mestská časť Sampor. Priestorovo je základná škola umiestnená na Pionierskej ulici č. 9. V danej budove škola pôsobí od roku 1961. V roku 1997 sa začalo s výstavbou nového pavilónu pre zvýšenie kapacity školy. Výstavba bola dokončená v roku 2000.
V mestskej časti Sampor sa ďalej nachádza futbalové ihrisko (62,12 árov). Priestorovo je umiestnené v údolí potoka Lukavica pri odbočke z cesty III. triedy do Sampora.
V obci fungovali potraviny od cca 1954, ktoré boli zrušené v roku 2010. Dnešné domy sú postavené po roku 1945. Obec má cca 120 obyvateľov žijúcich v asi 80 domoch.
V Sampore pôsobí poľovnícky spolok Poľovnícky spolok Lukavica – Sampor so sídlom v Lukavici.
Fauna a flóra
thumb|Samporský vodopád, vysoký asi 5 metrov
Zo živočíšstva sa v chotári darí najmä jašterici zelenej (Lacerta viridis), myšiakovi hôrnemu (Buteo buteo), slepúchovi obyčajnému (Anguis fragilis) a sove obyčajnej (Strix aluco)
V samporskom chotári sa nachádzajú dva väčšie vrchy; Samporský vrch, ktorý má 480 m n. m. Jeho názov bol Geodetickým a kartografickým ústavom oficiálne zapísaný do štandardizovaného geografického názvoslovia v roku 1976. Druhým vrchom v obci Sampor je Vicherec s, názov zapísaný v 1993. Terminológia slova vicherec je neznáma, no možno predpokladať, že ide o spojitosť so slovom vietor, víchor (alebo v čes.j. vicher – vietor; možno i, ale málo pravdepodobné – víchera, z juhomoravského nárečia, čo znamená hrdosť na dedičstvo po predkoch, zdravá pýcha na krásu ľudového oblečenia a tradície.
Asi na konci 19. a začiatkom 20. storočia susedná obec Zolná odkúpila od Samporčanov horu Vicherec. Zolnančania ju však mali aj ďalej v prenájme, ba neváhali využívať „svoju” horu ani potom, čo sa im prenájom skončil. V roku 1926 zolniansky hájnik zajal Samporčanom niekoľko kusov dobytka, čo bolo iskrou k bitke s viacerými vážnymi zraneniami. Bili sa vraj aj ženy. Spory pretrvali až do 2.svetovej vojny a skončili sa zoštátnením lesov a rekultiváciou pastvín v rámci Jednotného roľníckeho družstva v roku 1978.
Rozdelenie poľnohospodárskej pôdy v meste Sliač
Cez dedinku Sampor vedie trasa Barborskej cesty, strednej slovenskej Jakubskej cesty a dve turistické trasy Zvolen – Banská Bystrica a Sliač – Sedlo Jasenová.
Benediktínsky Kláštor Premenenia Pána
thumb|Kláštor v Sampore
Na Turíce 24. mája 2010 konsekroval o. biskup Rudolf Baláž Kláštor Premenenia Pána za prítomnosti otcov biskupov Viliama Judáka a Tomáša Galisa, opátov, mníchov, množstva kňazov a klerikov, ako aj veriaceho ľudu z celého Slovenska. Otec opát Bernard Sawicki OSB, opát Tynieckeho opátstva, po skončení slávnosti vyhlásil nový kláštor za jednoduchý priorát a za prvého priora menoval o. Vladimíra Kasana OSB. Dnes tu pod Regulou sv. Benedikta žije 17 mníchov. Súčasťou kláštora je Dom hostí s maximálnou kapacitou 23 osôb.
Kláštor sa nachádza na terénnom výbežku „Farské“, v juhozápadnej časti obce. Nad kláštorom sa nachádza časť Sampora zvaná „Kňazov hrb“.
Benediktíni sú katolíckym rádom, ktorého členovia žijú podľa najstarších západných mníšskych tradícii kodifikovaných v Regule sv. Benedikta († 21.3. 547; ca 70 r.). Tento rád pôsobil na Slovensku dávno a postupne vymizol. Kláštor na Sampore je znovuobnovením prítomnosti benediktínov na Slovensku. Sv. omše bývajú v kláštore každý pracovný deň o 6:30 hod. V nedeľu a slávnosť sú 11:00 hod. a v prikázaný sviatok v pracovný deň o 18:00 hod.
Materským kláštorom, kde sa formovali prví slovenskí mnísi, predtým ako prišli na Slovensko je Kláštor sv. Petra a Pavla v Tynci, v Poľsku.
Pont-de-l’Arche (obec)
Pont-de-l’Arche je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Eure, v regióne Horná Normandia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Vojenské letectvo
náhľad|[[Stíhacie lietadlo MiG-29AS Vzdušných síl Ozbrojených síl Slovenskej republiky]]
Vojenské letectvo alebo vzdušné sily sú druh, resp. časť ozbrojených síl určená na obranu vzdušného priestoru, vedenie leteckého prieskumu, ničenie vopred stanovených pozemných cieľov, podporu pozemných síl a vykonávanie vzdušnej prepravy. Vojenské letectvo môže tvoriť buď úplne samostatnú zložku ozbrojených síl, alebo je súčasťou pozemného vojska či vojenského námorníctva (či už ako námorné alebo pozemné, resp. armádne letectvo). V ozbrojených silách niektorých krajín sú ako „vzdušné sily“ označované aj jednotlivé letecké armády, napríklad Ôsma letecká armáda amerického vojenského letectva.
Členenie
Vojenské letectvo tvorí:
La Voivre (Vosges)
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Šiprage
Šiprage (Шипраге) je miestna komunita v obci Kotor Varoš, nachádzajúcej sa v regióne Bosanska krajina, ktorá je súčasťou Republiky srbskej v Bosne a Hercegovine.
Pont-Saint-Pierre
Pont-Saint-Pierre je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Eure, v regióne Horná Normandia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Sisimiut
Sisimiut je mesto v kraji Qeqqata v Grónsku. So svojimi približne 5 900 obyvateľmi je to druhé najväčšie mesto Grónska a hlavné a najväčšie mesto kraja Qeqqata. Leží asi 75 km severne od severného polárneho kruhu a je to najsevernejší grónsky prístav na západnom pobreží, ktorý v zime nezamŕza.
Sisimiut bol založený v roku 1756 ako obchodná stanica pod názvom Holsteinsborg. Dnes tu väčšina ľudí pracuje v tunajšej továrni na spracovanie kreviet a krabov. Menšia časť obyvateľov tiež žije z cestovného ruchu.
V Sisimiute sa nachádzajú pamiatky a príjemné prostredie. Organizuje sa tu bežkársky maratón Arctic Circle Race,, ktorý patrí k najťažším bežkárskym pretekom na svete. Meria 160 km a trvá tri dni a dve noci.
Môžete tu vidieť rozličnú architektúru, od najstarších rašelinových chatiek až po miestny modrý kostol, ktorý bol využívaný až do roku 1926, keď bol postavený najnovší červený kostol. Historické stavby je možné vidieť aj v starej štvrti, kde sa nachádza aj mestské múzeum. K dispozícii je tu aj 9 ubytovacích zariadení, vrátane jedného hotela a 5 reštaurácií.
Dominantou mesta je vrch Kællingehætten (tzn. ženský klobúk), ktorý dosahuje nadmorskú výšku 784 m. V lete je vyhľadávaným cieľom. Z jeho vrcholu je možné hľadieť na tunajšiu prírodu. Obľúbené sú tiež výlety na lodiach do tunajších fjordov, kde je možné pozorovať tulene a veľryby.
Do mesta sa dá dostať iba po mori alebo pomocou miestneho letiska. Bol tiež návrh zavedenia cesty z Kangerlussuaqu do Sisimiutu, ten bol však zamietnutý.
Lamarche (Vosges)
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Mydlovarský luh
Mydlovarský luh je prírodná rezervácia, ktorá sa rozprestiera v Stredočeskom kraji, v okrese Nymburk, na katastrálnych územiach Ostrá a Kostomlaty nad Labem.
Popis územia
Ide o sústavu mŕtvych labských ramien vzniknutých v 30. rokoch 20. storočia po regulácii rieky. Ramená sú v rôznom stupni zazemnenia, je tu vytvorená kompletná hydroséria mokradí až po uzavreté plochy, ktoré sú využívané ako kosené lúky. Najvýznamnejšou je oblasť okolo meandrujúceho Farského potoka, ktorý je súčasťou rieky Vlkava.
Pre svoj význam bol Mydlovarský luh zaradený do sústavy Europsky významných lokalít Natura 2000.
Vo vnútri rezervácie sa nachádza zrúcanina stredovekého hradu Mydlovar. Je prístupná po odbočke z modro značenej turistické trasy pozdĺž Labe.
Juan Francisco Giró
Juan Francisco José Giró Zufriategui, známy ako Juan Francisco Giró (* 3. jún 1791, Montevideo † 8. máj 1863, Montevideo) bol uruguajský politik. V roku 1852 bol zvolený za 4. prezidenta Uruguaja. Pochádzal z rodiny baskických prisťahovalcov, vo svojej politickej činnosti sa pridal na stranu Manuela Oribeho a stal sa tak členom Národnej strany. Postupne pôsobil na rôznych funkciách, až bol v roku 1852 zvolený za prezidenta krajiny. Už v septembri 1853 však bol zosadený prevratom organizovaným priaznivcami strany Colorado, Giró následne požiadal o azyl na veľvyslanectve Francúzska. Nahradil ho triumvirát vplyvných uruguajských politikov, ktorý tvorili Venancio Flores, Fructuoso Rivera a Juan Antonio Lavalleja. Do politiky sa vrátil až v roku 1860, kedy sa stal senátorom. O tri roky neskôr zomrel v Montevideu.
Shining Vale
Shining Vale je americký komediálny mysteriózny televízny seriál. Prvá epizóda bola vysielaná 6. marca 2022 na televízii Starz a v hlavných úlohách sa predstavili Courteney Cox, Greg Kinnear a Mira Sorvino. V máji 2022 bolo oznámené, že sa natáča aj druhá séria. Vo februári 2020 bola do hlavnej ženskej postavy obsadená herečka Courteney Cox. Neskôr sa k hereckému obsadeniu pripojili aj Greg Kinnear, Gus Birney a Dylan Gage. Prvé epizódy sa začali natáčať v marci 2020 a potom sa pokračovalo v natáčaní v júli 2020.
Televízny seriál hovorí príbeh o rodine Phelpsovcov, ktorá sa presťahuje do nového domu v meste Shining Vale. V dome sa však začínajú diať nadprirodzené veci.
Holiare-Lipové
Holiare-Lipové je kanál v regióne Podunajsko na území obcí Holiare, Bodza, Sokolce, Lipové v okrese Komárno v Nitrianskom kraji. Nachádza sa v geomorfologickom celku Podunajská rovina. Ústi do Komárňanského kanála. Má dĺžku.
Začiatok
Začína sa na území obce Holiare na juhozápadnom okraji miestnej časti obce Horné Holiare v katastrálnom území Horné Holiare v poľnohospodárskom extraviláne v ako odpojenie sa od kanála Veľký Meder-Holiare. Patrí do okresu Komárno v Nitrianskom kraji. Nachádza sa v geomorfologickom celku Podunajská rovina.
Opis toku
Od začiatku tečie východným smerom cez poľnohospodársky extravilán obce Holiare, preteká jej miestnou časťou Horné Holiare s katastrálnym územím Horné Holiare, opúšťa katastrálne územie Horné Holiare, vteká na územie obce Bodza a zároveň v  v blízkosti železničnej zastávky Bodza podteká železnicu z Veľkého Medera do Komárna, podteká cestu z Veľkého Medera do Bodze a zároveň na krátkom úseku preteká severným okrajom intravilánu obce Bodza, stáča sa na sever, priberá bezmenný ľavostranný prítok, vteká priamo na hranicu medzi obcami Sokolce a Bodza, mení smer na východ a zároveň preteká po obecnej hranici, opúšťa obecnú hranicu a preteká extravilánom obce Bodza v smere na východ, v  vteká na územia obce Lipové, po dosiahnutí intravilánu obce Lipové od ráztoky v  severným ramenom tečie kanál Holiare-Lipové a južným ramenom tečie krátka spojka spájajúca sa s Lipovským kanálom, opúšťa intravilán obce Lipové a v  v extraviláne obce ústi do Komárňanského kanála ako jeho pravostranný prítok.
Pôvod názvu
Názov vodného toku Holiare-Lipové má pôvod v toponymách – v názve obce, na území ktorej sa začína a preteká, čiže v názve Holiare, a v názve obce, cez územie ktorej tento vodný kanál preteká a v ňom sa končí, čiže v názve Lipové. Obidva elementy názvu kanála sú spojené spojovníkom. Tento spôsob pomenovania súčasných vodných kanálov je bežný. V priestore slovenskej hydronymie vodných tokov hydronymum Holiare-Lipové je jedinečným hydronymom (júl 2022).
Port-Mort
Port-Mort je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Eure, v regióne Horná Normandia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Landaville
Landaville je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Vosges, v regióne Lotrinsko.
Port-Mort
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Landaville
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Live (Zuzana Smatanová)
Live je názov koncertného albumu aj DVD slovenskej speváčky Zuzany Smatanovej, ktorý 24. septembra 2007 vydalo hudobné vydavateľstvo Sony BMG.
DVD okrem totožného playlistu, aký je na zvukovom CD nosiči koncertného albumu obsahuje interview videoklipy a fotogalériu.
Langley (Vosges)
Langley je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Vosges, v regióne Lotrinsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Servare et Manere
Servare et Manere (skrátene SeM) je slovenské občianske združenie založené v roku 2010 v obci Podhorie pri Žiline. V súčasnosti má sídlo v Žiline a kanceláriu v Kláštore Kapucínov na Mariánskom námestí. Od roku 2022má Servare et Manere osobitný konzultatívny štatút v Hospodárskej a sociálnej rade OSN (UN ECOSOC).
História organizácie
SeM bolo založené Markom Sobolom a Stanislavom Mikolajom za účelom propagácie kultúrnych a historických pamiatok na území Slovenska, vrátane ich obnovy a rekonštrukcie. Počas svojej histórie sa združenie zapojilo do niekoľkých medzinárodných projektov a podieľa sa aj na vydavateľskej činnosti. V roku 2020 združenie iniciovalo pomenovanie žilinského parku na rohu Kysuckej a Športovej ulice v Starom meste po Carlovi Gustavovi Swenssonovi, významnom švédskom krajinnom architektovi, ktorý projektoval sadové úpravy okolo Továrne na spracovanie súkna v Žiline, tzv. Súkenky (Silleiner Fabriken Adolf Löw & Sohn), neskôr známej ako Slovena. Najvyšším predstaviteľom organizácie je Marek Sobola, generálny tajomník. Stanislav Mikolaj pôsobil v štruktúrach organizácie do roku 2021. náhľad|[[Logo trvalo cieľov udržateľného rozvoja OSN]] Vďaka výsadbe pamätných stromov a medzinárodnej spolupráce smerujúcej k trvalo udržateľnému mieru napĺňa Servare et Manere tiež ciele OSN Agendy 2030, ktoré priamo súvisia so základnými myšlienkami Stromu pokoja. náhľad|left|160px|Malý erb
Názov
Názov občianskeho združenia je zložený z dvoch latinských slov "servare" = zachrániť a "manere" = zachovať. Iniciály slov sú totožné s iniciálami priezvisk zakladateľov združenia. náhľad|Vlajka Servare et Manere náhľad|Marek Sobola, súčasný generálny tajomník Servare et Manere, Prezidentský palác v [[Papeete, 2022]]
Erb a vlajka
SeM prijalo svoj erb a vlajku v roku 2010 a 27. novembra 2016 boli zaregistrované do Heraldického registra Slovenskej republiky. Autormi erbu sú slovenskí heraldici Marek Sobola a Miroslav Glejtek. Vlajku navrhol Ladislav Vrtel a má podobu červeno-modro cimburovitým rezom štiepeného listu pomeru strán 2:3. Erb je v heraldickom registri zapísaný pod signatúrou HR-W-324/2016. Blazón erbu: v červenom-modro cimburovitým rezom štiepenom štíte privrátené figúry – vpravo sova, vľavo soboľ – obe strieborné v zlatej zbroji. Združenie upravilo 22. 2. 2022 vlajku a prijalo tiež veľký erb.
Obnova Sochy sv. Jána Nepomuckého v Divine
Združenie bolo organizátorom obnovy neskoro barokovej sochy svätca v Divine, ktorý je Národnou kultúrnou pamiatkou Slovenskej republiky. Socha vznikla v roku 1796 a v roku 1822 ju vážne poškodila povodeň. V roku 2016 začala generálna obnova pamiatky, ktorá bola zrealizovaná pod záštitou Veľvyslanectva Nemeckej Spolkovej republiky na Slovensku. Do obnovy sa zapojili okrem Slovenska aj partneri z Kambodže, Nemecka, Bulharska, Vatikánu a Česka.
Strom pokoja
Združenie je od roku 2018 partnerom medzinárodného projektu Strom pokoja (anglicky: Tree of Peace, rusky: «Дерево мира», nemecky Der Friedensbaum). Strom pokoja je medzinárodný záhradný projekt a iniciatíva založená na princípe spájania ľudí, ktorá je striktne apolitický. Prvým impulzom projektu bolo 100. výročie konca prvej svetovej vojny a rodinný príbeh jeho autora. Projekt si uctieva všetkých neznámych vojakov. Stromy pokoja už rastú v Rusku, Rakúsku, Poľsku a na Slovensku. Prostredníctvom Stromu mieru sa do konca roka 2020 podarilo spojiť ľudí zo 18 krajín a troch kontinentov a v rámci projektu vysadiť 15 Stromov pokoja, z toho 7 na Slovensku a ďalšie v Rusku, Spojených štátoch amerických, Spojenom kráľovstve, Lichtenštajnsku, Nemecku, Poľsku, Rakúsku a Srbsku. O tejto slovenskej iniciatíve na pôde Kongresu Spojených štátov referoval 20. júna 2019 Emanuel Cleaver II, člen Snemovne reprezentantov. Logo projektu Strom pokoja je registrovanou ochrannou známkou. Servare et Manere ako jedno z prvých občianskych združení na Slovensku odsúdilo hrubé porušovanie medzinárodného práva a princípov Charty OSN v súvislosti s okupáciou Ukrajiny v roku 2022. V rámci medzinárodnej iniciatívy Strom pokoja zorganizovalo združenie v roku 2022 veľkú expedíciu do oblasti Oceánie. Cesta sa uberala po stopách Milana Rastislava Štefánika a bola spojená s jeho vedeckými pozorovaniami v tejto časti sveta. Počas expedície bolo vysadených niekoľko pamätných stromov a organizácia ocenila niekoľko významných osobností, vrátane Edouarda Fritcha, prezidenta Francúzskej Polynézie alebo guvernérky Nového Južného Walesu.
Netopier riasnatý
Netopier riasnatý (Myotis nattereri) je druh netopiera z čeľade netopierovité. Podľa Medzinárodnej únie na ochranu prírody a prírodných zdrojov netopier riasnatý patrí medzi najmenej ohrozené druhy, celková populácia je stabilná, je to rozšírený druh netopiera s nízkou početnosťou, najväčšie kolónie boli nájdené v Jordánsku, 200300 jedincov. Zo severnej Afriky pochádza len málo záznamov.
Rozšírenie a početnosť
Žije v západnej Palearktíde, v severnej Afrike, v Európe až po Irak, na severe približne po 60. rovnobežku.
Rozšírenie na Slovensku
Zo 429 mapovacích kvadrátov DFS sa celkovo vyskytol v 118 (27,4% rozlohy Slovenska):
Ekosozologický status od roku 2001 LR:nt, LR - menej ohrozený druh.
Ochrana
Netopier riasnatý je zákonom chránený, spoločenská hodnota je 230 € (Vyhláška MŽP č. 24/2003 Z.z. v znení č. 492/2006 Z. z., 638/2007 Z. z., 579/2008 Z. z., 173/2011 Z. z., 158/2014 Z. z., účinnosť od 01.01.2015).
Druh je zaradený do Bonnského dohovoru (Príloha II), Bernského dohovoru (Príloha II) a smernici o biotopoch (Príloha IV).
Laval-sur-Vologne
Laval-sur-Vologne je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Vosges, v regióne Lotrinsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Inovecké sedlo
Inovecké sedlo je horské sedlo v pohorí Pohronský Inovec. Leží medzi Veľkým a Malým Inovcom. V sedle je významná križovatka turistických chodníkov a cyklotrás a neďaleko stojí horská Chata pod Inovcom.
Poloha
Nachádza sa v centrálnej časti pohoria, v geomorfologickom podcelku Veľký Inovec. Sedlo leží v Nitrianskom kraji, na území okresu Zlaté Moravce a zasahuje na katastrálne územie obcí Obyce a Tekovské Nemce. Východnú časť tvorí úpätie Veľkého Inovca, najvyššieho vrchu pohoria, západnú časť tvorí úpätie Malého Inovca. Sedlom vedie lesná cesta, smerujúca ku neďalekej chate. Lokalita horskej lúky poskytuje zaujímavý výhľad na blízku Podunajskú pahorkatinu.
Severne pod sedlom pramení Osný potok, smerujúci do Žitavy, v južne sa zvažujúcej časti sedla pramení Tekovský potok, smerujúci do Hrona. Najbližšími sídlami sú severne ležiaca Veľká Lehota a východne situovaná osada Stará Huta, patriaca k mestu Nová Baňa a južným smerom ležiace obce Čaradice a Tekovské Nemce.
Slatinná louka u Velenky (prírodná pamiatka)
Ochrana
Predmetom ochrany sú bezkolencové lúky na vápnitých, rašelinových alebo hlinito-ílovitých pôdach s európsky významnými druhmi ľanolistníka bezlistencového a mečíka močiarneho
Gábor Kósa
Gábor Kósa (* 31. januára 1971, Budapešť) je maďarský historik náboženstiev, docent na Fakulte humanitných vied Univerzity Eötvösa Loránda, Katedra čínskych štúdií. (Čínsky názov: Kāng Gāobǎo; tradičná čínština: 康高寶; zjednodušená čínština: 康高宝.)
Kariéra
Gábor Kósa sa narodil v Budapešti a získal magisterský titul z angličtiny (1995), čínštiny (1997) a religionistiky (2011). V roku 2006 obhájil doktorandskú dizertačnú prácu s názvom „Terminologická analýza čínskych textov súvisiacich s manicheizmom“ (v maďarčine: A manicheizmussal kapcsolatos kínai nyelvű szövegek terminológiai elemzése).
Kósa získal postdoktorandské štipendium Japonskej spoločnosti na podporu vedy (JSPS, 2008–2009) a taiwanskej nadácie Chiang Ching-kuo Foundation for International Scholarly Exchange (2010–2012). V rokoch 2014 – 2015 bol členom EURIAS v Centre pre výskum umenia, sociálnych vied a humanitných vied (CRASSH), Cambridge University. V rokoch 2020 – 2021 bol členom Roger E. Covey v odbore východoázijské štúdiá na Inštitúte pokročilého štúdia (IAS, Princeton).
Je členom Výskumnej skupiny hodvábnej cesty na univerzite ELTE, je partnerským riešiteľom v projekte Australian Research Council Project s názvom „Manichejské liturgické texty a praktiky od Egypta po Čínu“. Je jedným z redaktorov maďarského časopisu Távol-keleti Tanulmányok (Východoázijské štúdiá).Od roku 2019 pôsobí ako šéfredaktor Acta Orientalia Academiae Scientiarum Hungaricae, je členom Výboru pre orientalistiku pri Maďarskej akadémii vied.
Bathykles
Bathykles môže byť:
Malý Inovec
Malý Inovec je druhý najvyšší vrch v pohorí Pohronský Inovec. Leží nad obcou Veľká Lehota, približne severovýchodne od mesta Zlaté Moravce.
Opis
Malý Inovec leží v najvyššej časti Pohronského Inovca, v tesnom susedstve dominantného Veľkého Inovca. Ten na východe oddeľuje Inovecké sedlo, severovýchodne leží Sedlová skala, ďalším sedlom je severným smerom oddelené Brestovo (Dreichov vrch; ), západným smerom susedí Dúbrava a Hrádok  a južným Pečanský vrch. Vrcholový pahorok má pretiahnutý tvar, orientovaný severo-južným smerom, pričom jeho najvyšší bod sa nachádza v južnej časti. Severné a západné svahy masívu patria do povodia Žitavy, kam smerujú Osný a Sviniarsky potok, odvodňujúce túto oblasť. Južne situované svahy odvodňuje Tekovský potok a jeho prítok Inovecký potok do Hrona. Najbližšími sídlami sú severne ležiaca Veľká Lehota a východne situovaná osada Stará Huta, patriaca k mestu Nová Baňa. Severozápadne ležia Jedľové Kostoľany, západne Obyce a južným smerom obce Čaradice a Tekovské Nemce.
Výhľady
Vrcholovú časť Malého Inovca pokrýva zmiešaný les, ktorý neumožňuje rozhľad. Na svahoch je však niekoľko horských lúk, z ktorých je obmedzený výhľad na okolité vrchy pohoria a blízku Podunajskú pahorkatinu. Z vhodných lokalít a pri vhodných podmienkach je vidieť aj Tribeč, Považský Inovec, Strážovské vrchy, Vtáčnik, Kremnické vrchy a Štiavnické vrchy, nezriedka i hrebeň Nízkych Tatier.
Prístup
Na vrchol nevedie značený chodník, preto prístup je možný lesom z okolitých chodníkov, smerujúcich do Inoveckého sedla.
Lešten
Lešten (🇧🇬) je dedina ležiaca v južnom Bulharsku. Nachádza sa v Blagoevgradskej oblasti v okrese Gărmen. Dedina leží v západnej časti pohoria Rodopy   a je zaujímavá najmä vďaka zachovanej pôvodnej dobovej atmosfére.
Poloha
Západne od dediny preteká rieka Kanina. Samotná dedina leží v pomerne strmom horskom teréne.
Klíma
Podnebie je prechodne stredomorské s horskými vplyvmi. Najviac zrážok v oblasti padne v priebehu zimy a najmenej v priebehu leta. Ročné obdobia sú jasne rozoznateľné, letá sú teplé a zimy mierne studené.
Vývoj počtu obyvateľov
Počet obyvateľov sa najvýznamnejšie znížil počas niekoľkých vĺn v ktorých obyvatelia opúšťali dedinu, pričom najmasovejšia vysťahovalecká vlna prebiehala medzi rokmi 1965 – 1972, keď sa veľká časť obyvateľstva presťahovala do dedín Mokrište (🇧🇬) a Zvăničevo (🇧🇬) v plovdivskej oblasti.
Náboženstvo
V dedine bolo vždy dominantným náboženstvom pravoslávne kresťanstvo.
Dejiny
Okolie dejiny bolo osídlené už v období staroveku, čo dokazujú nálezy v lokalite Agustnik (🇧🇬) juhozápadne od Leštenu, kde boli objavené stopy ľudskej činnosti z druhej polovice prvého tisícročia pred naším letopočtom, konkrétne sa jedná o zvyšky osady a nekropole, ktorá ležala v bezprostrednej blízkosti osady. Južne od dediny sa zase nachádzajú pozostatky dvoch tráckych mohýl s náhrobnými doskami z neskorej železnej doby. Pozostatky antickej osady boli objavené aj v lokalite Zelenka (🇧🇬) juhozápadne od Leštenu.
Dnešná dedina sa prvýkrát spomína pod názvom Leštan (🇧🇬) v osmanskom obchodnom dokumente z roku 1671. V roku 1833 bol v dedine postavený Chrám svätej Paraskevy a v rovnakom roku pri ňom bola otvorená aj chrámová škola. Pre školu bola neskôr v blízkosti chrámu postavená v roku 1891 vlastná budova. V roku 1912 bola dedina oslobodená spod osmanskej nadvlády a stala sa súčasťou Bulharského cárstva.
Hospodárstvo
Dedina bola v minulosti najmä poľnohospodárska, pričom prevažovalo a dodnes sa čiastočne zachovalo pestovanie tabaku, zemiakov a chov oviec. Rozšírené je bylinkárstvo a hubárstvo.
V súčasnej dobe sa začína rozširovať aj agroturistika. Na prenájom je prispôsobená veľká časť pôvodných domov v dedine.
Pamiatky a zaujímavosti
Najvýznamnejšou sakrálnou pamiatkou obce je Chrám svätej Paraskevy. Okrem kostola je zachovaných aj množstvo starých typických obytných domov tzv. rodopského typu  z ktorých časť bola reštaurovaná. Najvýznamnejší z nich je tzv. Glinenata kăšta (, doslova Hlinený dom). Celkovo dvadsaťtri obytných domov v dedine, rovnako ako aj chrám a budova bývalej chrámovej školy má priznaný štatút kultúrnej pamiatky.
Turizmus
Dedina je vynikajúcim východiskovým bodom pre turistiku v tejto časti pohoria Rodopy. Rozšírený je aj lov a rybolov.
Infraštruktúra
Dedina má pravidelné autobusové spojenie s okresnou dedinou Gărmen a s mestom Goce Delčev. Je elektrifikovaná, s pripojením na vodovodnú sieť a približne 50% z cestných komunikácií v katastri obce je spevnených. V dedine sa nachádza krčma, ktorá sa nachádza v budove bývalej chrámovej školy.
Kosodrevinová ulica (Bratislava)
Kosodrevinová ulica je ulica v Bratislave, v mestskej časti Vrakuňa. Nekrižuje sa so žiadnou ulicou.
Porte-Joie
Porte-Joie je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Eure, v regióne Horná Normandia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Laveline-devant-Bruyères
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Netopier brvitý
Rozšírenie a početnosť
Netopier brvitý žije v Palearktíde i v severnej Afrike. Od západnej Európy až po Tadžikistan, na severe približne po 52. rovnobežku.
Rozšírenie na Slovensku
Rozšírenie netopiera brvitého je na Slovensku málo známe, z mnohých oblastí chýbajú údaje.
Zo 429 mapovacích kvadrátov DFS sa celkovo vyskytol v 117 (27,1% rozlohy Slovenska):
Škoda-Sanos 115Tr
Škoda-Sanos 115Tr je trolejbus, ktorý ako prototyp vyrobil v roku 1987 podnik Škoda Ostrov v kooperácii s juhoslovanskou spoločnosťou FAS 11. Oktomvri Skopje.
Konštrukcia
115Tr je dvojnápravový trolejbus sa samonosnou karosériou. Je odvodený z dvojčlánkového trolejbusu Škoda-Sanos 200Tr, na rozdiel od neho ale nebol sériovo vyrábaný. Využitá bola karoséria juhoslovanského autobusu Sanos S 115, do ktorej bola zabudovaná elektrická výzbroj prevzatá z trolejbusu Škoda 14Tr. V interiéri je podlaha pokrytá gumou. V pravej bočnici sa nachádzajú troje štvorkrídlové skladacie dvere.
Prototyp
Prototyp, a tiež jediný vyrobený trolejbus tohto typu, bol vyrobený v roku 1987. V Belehrade zrejme podstúpil skúšobné jazdy a ešte toho istého roku bol dodaný do Sarajeva, kde dostal evidenčné číslo 628. Po vojne bol v roku 1997 prečíslovaný na 4101 a v prevádzke zostal do roku 2005, kedy bol vyradený.
Rudava (chránený areál)
Rudava je chránený areál v správe štátnej ochrany prírody Záhorie.
Nachádza sa v katastrálnom území obcí Prievaly a Plavecký Peter v okrese Senica v Trnavskom kraji. Územie bolo vyhlásené v roku 2010 na rozlohe. Ochranné pásmo nebolo určené.
Urza
Urza, občianskym menom Martin Urza (* 4. jún 1987, Plzeň, Česko) je český anarchokapitalistický aktivista, publicista a programátor, bývalý podnikateľ a učiteľ. Je známy najmä popularizáciou myšlienok anarchokapitalizmu prostredníctvom verejných prednášok, videí, podcastu, článkov a účasťou v televíznych a rozhlasových reláciách či panelových diskusiách. Je spoluzakladateľom spolku Ludwig von Mises Institut, o.s., anarchokapitalistickej inštitúcie resp. spolku Svobodný přístav, z.s. a ako člen predsedníctva pôsobí v spolku SvobodaUčení.cz, z. s.
Život
Narodil sa a vyrastal v Plzni, kde vyštudoval Gymnázium na Mikulášskom námestí 808/23. O politiku a dianie v spoločnosti sa – v elementárnej podobe – začal zaujímať približne vo veku 11 rokov, názorovo zastávajúc pravicovo-konzervatívny politický postoj. Prostredníctvom bývalých spolužiakov z gymnázia, ktorí na vysokej škole študovali ekonómiu, sa dostal k náuke rakúskej ekonomickej školy a anarchokapitalizmu, k čomu ho priviedlo tiež absolvovanie ekonomických predmetov počas štúdia informatiky na Matematicko-fyzikálnej fakulte Karlovej univerzity. Než dosiahol vek 20 rokov, zastával libertariánske resp. minarchistické názory. Anarchokapitalistom sa stal po tom, čo vyše polroka pracoval na článku, v ktorom chcel vyvrátiť argumenty anarchokapitalistov (konkrétne problematiku vymáhania práva, ), „ale čím víc jsem o něm četl, tím víc se mi to vyvracet nedařilo. [...] Z toho článku [...] mi nakonec vyšel pravý opak.“
Počas vysokoškolského štúdia sa začal venovať podnikaniu v oblasti poskytovania softvéru, neskôr pracoval ako programátor a tiež pôsobil ako učiteľ informatiky na súkromnom gymnáziu.
Urza spoluzaložil a od októbra 2010 prispieval článkami na webové sídlo Mises.cz, ktoré sa stalo súčasťou aktivít spolku Ludwig von Mises Institut, o.s. založeného v roku 2011.
V roku 2017 spolu so svojou snúbenicou (dnes už manželkou) Terezou Sladkovskou založil spolok Svobodný přístav, z.s., ktorý zastrešuje viaceré aktivity slúžiace na šírenie myšlienok anarchokapitalizmu (kanál na platforme YouTube, Stoky Svobodného přístavu slúžiace na krátke publicistické príspevky, stránka na sociálnej sieti Facebook, archív článkov atď.)
Myšlienky anarchokapitalizmu propaguje aj prostredníctvom verejných prednášok. V období od novembra 2016 do marca 2018 vykonal cyklus 19 prednášok Anarchokapitalismus v priestoroch pražskej Paralelnej Polis, v rámci ktorého predstavil anarchokapitalistické argumenty a odprezentoval ako by jednotlivé služby vykonávané štátom (požiarna ochrana, školstvo, vymáhanie práva atď.) mohli byť realizované v slobodnej spoločnosti, prípadne na voľnom trhu.
Politické názory
Urzove poňatie anarchokapitalizmu je založené na učení rakúskej ekonomickej školy. Vzhľadom na to, že súčasťou epistemologickým východiskom rakúskej školy je axiomaticko-deduktívna metóda, tak ako ju formuloval Ludwig von Mises v diele Human Action, Urza pri svojich argumentoch pokladá za validné závery odvodené logickou dedukciou a s pomocou podporných konštrukcií, hoci v niektorých prípadoch poukazuje aj na empirické dôkazy. Za základný morálny princíp anarchokapitalizmu pokladá tzv. princíp neagresie (non-aggression principle) a právo na sebavlastníctvo (vlastníctvo vlastného tela), od ktorého odvodzuje právo na súkromné vlastníctvo. Súkromný majetok vzniká spojením ľudskej práce (teda výkonu vlastného tela) a prírodných zdrojov, ktoré boli pôvodne prvotne privlastnené (tzv. homestead principle). Princíp neagresie pokladá za prirodzené právo (hoci sa tomuto termínu vyhýba), všeobecne uznávané všetkými jedincami, ktorí ale z neho činia jedinú výnimku pre štát. Štát definuje ako monopol na (útočné) násilie, čím sa prakticky zhoduje s definíciou Maxa Webera, ktorý štát opísal ako das Monopol legitimen physischen Zwanges (monopol na legitímne použitie fyzickej sily) na určitom území.
Na základe tohto možno Urzu zaradiť k deontologickému anarchokapitalizmu (naproti tomu stojí konzekvencialistický anarchokapitalizmus, ktorý presadzuje túto ideológiu na základe utilitarianistických argumentov, napr. David D. Friedman). Medzi mysliteľov, ktorí najviac tvarovali jeho názory patria Ludwig von Mises, Murray Rothbard, Hans-Hermann Hoppe a Friedrich August von Hayek. Rothbarda označuje za svojho obľúbeného autora, no na rozdiel od neho Urza neuznáva duševné vlastníctvo.
Urza rázne odmieta nastolenie anarchokapitalizmu náhlymi reformami alebo revolúciou. Za priechodný spôsob dopracovania sa k slobodnej spoločnosti pokladá postupnú, niekoľko generácií trvajúcu dereguláciu a privatizáciu úloh štátu až po úplný zánik štátu ako monopolu na násilie.
Urza zastáva niektoré názory kontroverzné aj pre libertariánov, napr. dobrovoľné „vstúpenie“ do otroctva pokladá za zlučiteľné s princípom sebavlastníctva. Na rozdiel od viacerých iných anarchokapitalistov sa ale zúčastňuje volieb, čo odôvodňuje tým, že „nie je jedno, kto je pri moci“.
Starship (raketa)
thumb|130px|Raketa Starship na štartovacej rampe v [[SpaceX Starbase|Starbase]] thumb|Zľava doprava: Booster 4, Ship 15, Ship 22 a Ship 20 na základni Starbase, jún 2022
Systém Starship predstavuje plne znovupoužiteľnú dvojstupňovú superťažkú nosnú raketu americkej súkromnej spoločnosti SpaceX. Starship pozostáva z prvého stupňa nazývaného Super Heavy a druhého stupňa, ktorý je zároveň aj kozmickou loďou, tiež s názvom Starship. Starship je navrhnutý na prepravu posádky i nákladu na obežnú dráhu Zeme, na Mesiac, Mars a ďalej. Starship bude schopný dopraviť na obežnú dráhu Zeme viacej než 100 ton nákladu. Podľa pôvodných plánov sa mal prvý skúšobný let uskutočniť už v roku 2020, ale v tomto roku došlo len ku skoku prototypu do výšky 12,5 km.
20. apríla 2023 Superheavy Starship absolvovala prvý štart v plnej zostave, ktorý mal dosiahnuť obežnú dráhu. Raketa neniesla ľudskú posádku ani náklad. Test skončil haváriou, lebo niektoré z motorov nefungovali správne. Vo výške asi 39 km sa aktivoval autodeštrukčný systém a zostavu zničil.
História a vývoj
Nosný systém Starship vzišiel z konceptu BFR (Big Falcon Rocket alebo tiež Big Fucking Rocket), ktorý bol verejnosti predstavený v roku 2016 ako Medziplanetárny dopravný systém (Interplanetary Transport System, ITS). Táto obria raketa s priemerom 12 m mala mať výšku až 122 m. V roku 2017 však došlo k zmene návrhu a raketa sa zúžila na 9 m s výškou 106 m. Tento koncept už Elon Musk nazval „BFR“.
V roku 2018 koncept prešiel ďalšími zmenami a boli pridané aerodynamické plochy na lepšiu stabilizáciu vesmírnej lode počas preletu rôzne hustými atmosférami kozmických telies. Pôvodne mala byť celá konštrukcia vyrobená z uhlíkových kompozitov, ale v roku 2018 sa rozhodlo použiť nehrdzavejúcu oceľ. Konkrétne má ísť o upravenú vysoko kvalitnú nehrdzavejúcu oceľ 301. Elon Musk tiež oznámil, že raketa bola premenovaná na Starship.
Podľa súčasných informácií má byť raketa vysoká 118 m. Bude dvojstupňová, pričom oba stupne budú môcť pristáť na zemi. Raketa bude schopná dopraviť na nízku obežnú dráhu Zeme vyše 100 ton nákladu.
Na počiatočné testovanie sa použil technologický demonštrátor Starhopper, na ktorom sa vykonali prvé statické zážihy motora Raptor a 25. júla 2019 úspešne prebehol prvý nepripútaný „skok“ do výšky okolo 20 m. Druhý a posledný pokus prebehol 27. augusta, pričom Starhopper tentoraz vystúpal do výšky 150 m a potom mäkko pristál. Skúšobné lety lode Starship sa začali v roku 2020. Prvý sa uskutočnil 4. augusta 2020 a išlo o skok prototypu SN5 do výšky 150 m.
Super Heavy
Super Heavy je prvý stupeň, ktorý vynesie loď Starship na obežnú dráhu a potom zase bezpečne pristane na pristávacej ploche. Na výšku bude merať 70 m a poháňať ho bude 33 motorov Raptor spaľujúcich podchladený kvapalný metán a kvapalný kyslík s celkovým ťahom 74,43 MN. Sedem riadiacich motorov umiestnených uprostred bude schopných náklonu, pričom ostatné motory budú po obvode umiestnené na pevno.
Starship
Druhým stupňom je vesmírna loď Starship vysoká 50 m, ktorá bude tiež znovupoužiteľná a má byť schopná pristáť na povrchu s atmosférou i bez nej, napríklad na Mesiaci. Vybavená bude celkovo šiestimi motormi Raptor, pričom tri z nich budú určené na použitie vo vákuu a tri na použitie v atmosfére. Bude slúžiť na prepravu až 100 ľudí alebo ako nákladná loď. Počíta sa s možnosťou dotankovania nádrží na obežnej dráhe Zeme, vďaka čomu bude Starship schopný letu na veľké vzdialenosti, napríklad k Marsu.
Portes (Eure)
Portes je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Eure, v regióne Horná Normandia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Laveline-du-Houx
Laveline-du-Houx je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Vosges, v regióne Lotrinsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.