Dubrovnícka_republika
Pád republiky (1808)
náhľad|Portrét francúzskeho maršala [[Auguste Marmont|Augusta Marmonta]] Okolo roku 1800 mala republika vysoko organizovanú sieť konzulátov vo viac ako osemdesiatich mestách a prístavoch po celom svete. Dubrovnícka republika sa ocitá vo víre Napoleonských vojen v ktorých mala zmiznúť, rovnako ako jej veľký konkurent Benátky a mnoho ďalších štátov. Od obsadenia francúzskych vojsk v roku 1806 až do roku 1808. Dubrovnícka republika stále fungovala ale už len v obmedzenom režime čo predznamenalo jej zánik. V roku 1808 31. januára vydal francúzsky maršal Auguste Marmont vyhlásenie, ktorým sa ruší Dubrovnícka republika jej územie pripadá Talianskemu kráľovstvu. Generál vytvoril titul dubrovníckeho vojvodu. V roku 1810 bývala Dubrovnícka republika spolu s celou Dalmáciou a Istriou do novo vytvoreného štátneho útvaru Ilýrskych provincií, ktoré boli autonómnou súčasťou Francúzskeho cisárstva. Dekrét z roku 1811 zrušil fideikomis, ktorý umožnil tak mladším členom rodiny získať časť rodinného dedičstva. Po siedmich rokoch francúzskej okupácie a opustením francúzskych vojakov po neúspešnej invázii Ruska a opätovnom vstupe Rakúska do vojny, sa všetky sociálne triedy Dubrovníka vedené patricijmi spojili do boja proti Talianskemu kráľovstvu. V roku 1813 prinútili spolu s britskými jednotkami vzdať sa francúzskej posádke na ostrove Šipan. Povstanie rozšírilo po pevnine počnúc mestami Konavle, Ston a Lopud. Povstalci obliehali okupované mestá za pomoci britského kráľovského námorníctva pod vedením kapitána Williama Hosteho. Habsburská monarchia vyslala armádu pod vedením generála Todora Milutinovića na pomoc Dubrovníku. Ako sa však čoskoro ukázalo, ich zámerom bolo nahradiť francúzsku okupáciu Dubrovníka vlastnou. Zvolením jedného z dočasných guvernérov republiky Biagia Bernarda Cabogu s prísľubmi moci a vplyvu sa mu podarilo presvedčiť, aby strážili bránu na východ. Uzavrel s dubrovníckymi silami dohodu a nechal rakúske sily vstúpiť do mesta zo západu na čo sa vzdala francúzska posádka 500 vojakov pod vedením generála Josepha de Montricharda. vľavo|náhľad|Marmontov dekrét o zrušení Dubrovníckej republiky. Veľká rada sa naposledy stretla 18. januára 1814 vo vile Giorgi v Mokošici v Omble v úsilí o obnovenie Dubrovníckej republiky v rámci Habsburskej monarchii. 27. januára v roku 1814 bola v Gruži podpísaná francúzska kapitulácia. Po takmer ôsmich rokoch okupácie francúzske jednotky 27. a 28. januára 1814 opustili Dubrovník. Popoludní 28. januára 1814 sa rakúske a britské jednotky dostali do mesta generál Milutinović ignoroval dohodu, ktorú uzavrel so šľachtou v Gruži. V Paríži roku 1814 generál Marmont opustil Napoleona a bol označený za zradcu. Nasledujúce udalosti v Dubrovníku sú krátkou epizódou o vlajkách. Vlajka svätého Blažeja bola vyvesená popri rakúskych a britských vlajkách, ale iba dva dni, pretože 30. januára generál Milutinović nariadil primátorovi Saboovi Giorgiovi, aby vlajku odstránil. Giorgi ako posledný rektor republiky a lojálny frankofil, premožený pocitom hlbokej vlasteneckej pýchy, to odmietol. Nasledujúce udalosti dokázali, že Rakúsko využilo každú možnú príležitosť na získanie celého pobrežia východného Jadranu, od Benátok po Kotor. Rakúšania urobili všetko, čo bolo v ich silách, aby na Viedenskom kongrese dubrovnícku otázku vyriešili. Zástupcovi Dubrovníka Mihimu Bonaovi, ktorý bol zvolený na poslednom zasadnutí hlavnej rady, bola zamietnutá účasť na kongrese, zatiaľ čo Milutinović pred konečnou dohodou spojencov prevzal úplnú kontrolu nad mestom. Bez ohľadu na skutočnosť, že vláda Dubrovníckej republiky nikdy nepodpísala kapituláciu ani sa nevzdala svojej suverenity, čo podľa pravidiel kancelára Metternicha, malo znamenať, že sa republika mala obnoviť. Habsburská monarchia ale presvedčila ostatných spojencov o udržaní územia republiky, čo bolo v rozpore so zmluvami, ktoré podpísali predchádzajúci rakúski cisári s republikou: prvá 20. augusta 1684, v ktorej Leopold I. sľúbil a zaručil nedotknuteľnú slobodu (inviolatam libertatem) republiky, a druhá v 1772, v ktorom cisárovná Mária Terézia prisľúbila ochranu a rešpektovanie nedotknuteľnosti slobody a územia republiky. Po Viedenskom kongrese sa Dubrovník a územia bývalej republiky stali súčasťou Dalmátskeho kráľovstva, ovládaného Habsburskou monarchiou, ktorá sa po Rakúsko-uhorskom vyrovnaní a Chorvátsko-uhorskom vyrovnaní roku 1867 sa stala súčasťou Rakúsko-Uhorska až do roku 1918.