cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Slovenské divadlo
Profesionálne divadlo na Slovensku 1920-1938
V sezóne 1921/1922 prišli do súboru prví slovenskí herci: Andrej Bagar, Janko Borodáč, Oľga Borodáčová-Országhová, Jozef Kello a Gašpar Arbet. Títo herci stali sa členmi zájazdového súboru SND, známeho pod názvom „Marška“. Propagačný súbor, s väčšinou českých hercov, navštívil veľa slovenských miest, ktoré zažili prvé stretnutie so slovenským profesionálnym divadlom. Od sezóny 1923/1924 viedol SND skladateľ a dirigent Oskar Nedbal ako súkromný podnikateľ, neskôr Václav Jiřikovský a po tragickej smrti Oskara Nedbala v roku 1931 prevzal SND opäť ako súkromný podnikateľ Antonín Drašar, a to až do roku 1938. V rámci SND pôsobil činoherný, operný a baletný súbor a na svojom repertoári uvádzal aj známe diela dramatickej a opernej literatúry. Významným prelomom bol vznik Slovenskej činohry SND roku 1932 vedenej režisérom Jankom Borodáčom, ktorá však pôsobila paralelne s Českou činohrou SND na čele s režisérom Viktorom Šulcom.
V Košiciach existovala už od roku 1924 do 1930 a po prerušení od 1937 do 1938 ďalšia profesionálna scéna – Východoslovenské národné divadlo. Bol to v podstate tiež súbor zložený z českých hercov, ktorý uvádzal svoje predstavenia (aj operné) väčšinou v češtine. Po okupácii Košíc maďarskými horthyovskými vojskami roku 1938 bol súbor násilne zlikvidovaný. Na slovenskom vidieku ešte kočovala v týchto rokoch Divadelná spoločnosť Otakara Nováka (istý čas pod názvom Vidiecky súbor SND) a koncom tridsiatych rokov krátky čas vyvíjal zájazdovú činnosť aj divadelný súbor Emílie Wágnerovej. Zo slovenských dramatikov v týchto rokoch uvádzali sa najčastejšie hry Jána Chalupku, Jána Palárika, Jozefa Gregora Tajovského, Ferka Urbánka, Ivana Stodolu.
Divadlo v rokoch prvej Slovenskej republiky (1939-1945)
Až v roku 1938, po získaní autonómie Slovenska v rámci ČSR, napokon v Slovenskom národnom divadle zanikla Česká činohra a mnoho českých hercov a spevákov sa rozhodlo odísť zo Slovenska. Z repertoárového aj personálneho hľadiska sa ukončil proces poslovenčenia SND. Na programe divadla sa začali uvádzať po slovensky hrané tituly, tento trend bol podporený vznikom Slovenskej republiky 14. marca 1939. V tom čase v SND už pôsobila dostatočne silná a odborne pripravená generácia slovenských divadelných umelcov, na čele ktorej stáli dve umelecky vyhranené osobnosti – realista Janko Borodáč a s modernými divadelnými prúdeniami oboznámený, invenčný režisér Ján Jamnický. Popri nich viacero predstavení naštudoval aj bývalý herec Ivan Lichard a k režijnej práci bol neskôr prizývaný aj český herec a režisér Jozef Budský a výsostne slovenský umelec Karol L. Zachar.
Činoherný repertoár ovplyvňovali dvaja vzdelaní a rozhľadení dramaturgovia – Ferdinand Hoffmann, ktorý často aj režíroval, a Ján Sedlák. Repertoár SND sa orientoval na uvádzanie veľkých klasických diel svetovej dramatiky, ďalej hier domácich, slovenských dramatikov a na uvádzanie významných diel modernej zahraničnej dramatickej tvorby. Zo slovenských autorov uvádzalo v týchto rokoch SND diela našich klasikov (Palárik, Záborský, Tajovský) a tiež diela žijúcich dramatikov (Ivana Stodolu, Júliusa Barča-Ivana, Štefana Králika, Jána Poničana, Márie Rázusovej-Martákovej a Petra Zvona). SND v tomto období predstavovalo umelecky skonsolidovaný kolektív, schopný na vysokej inscenačnej úrovni uvádzať náročné diela domácej a svetovej dramatiky. V 30. a 40. rokoch herecký súbor popri osobnostiach ako Martin Gregor, Jozef Kello, Oľga Brodáčová, Hana Meličková, Andrej Bagar, Beta Poničanová omladili absolventi a poslucháči hereckého konzervatória – okrem iných František Dibarbora, Mária Bancíková, Mikuláš Huba, Július Pántik i Viliam Záborský.
Koncom 30. rokov a v prvej polovici 40. rokov vznikli aj ďalšie tri slovenské profesionálne divadlá – v Nitre to bolo Slovenské ľudové divadlo, v Prešove Slovenské divadlo a napokon v Martine Slovenské komorné divadlo.
Intenzívnu činnosť vyvíjalo ochotnícke divadlo, o ktoré sa staralo Ústredie slovenských ochotníckych divadiel v Martine, pod patronáciou Matice slovenskej.
Ivan Stodola (1888-1977)
Ivan Stodola bol najproduktívnejší slovenský dramatik od polovice 20. do konca 40. rokov. Písal spoločenské komédie, bol spolutvorcom slovenskej historickej hry a rozvíjateľom tradícií hier zo života ľudu. V spoločenských komédiách (Náš pán minister, 1926, Belasý encián, 1928, Čaj u pána senátora, 1929, Jožko Púčik a jeho kariéra, 1931 a i.) sa s umiernenou kritickosťou vyrovnáva s niektorými nedostatkami predmníchovskej meštiackej spoločnosti a kriticky sa vyjadruje k verejnému životu. Úrovňou, úspešnosťou a populárnosťou sa jeho komédiám vyrovnávajú hry Bačova žena, 1928 a Kráľ Svätopluk, 1931. Romantickou historickou hrou je Marína Havranová, 1941 (zasadená do rokov Slovenského povstania 1848, v čase uvedenia dostala Štátnu cenu SR) a k satirickému podobenstvu inklinuje hra Mravci a svrčkovia, 1943. Na námet hry Bačova žena vznikol slovenský film Varúj! (1947), podľa Jožka Púčika a jeho kariéry film Statočný zlodej (1958) a Kráľ Svätopluk bol podkladom Suchoňovej opery Svätopluk.
Slovenské divadelníctvo v rokoch 1945-1970
V prvých povojnových rokoch v oblasti divadelníctva už bolo na čo nadväzovať. Významnou udalosťou bolo nariadenie Slovenskej národnej rady z 3. júla 1945 o poštátnení Slovenského národného divadla v Bratislave, obnoveného Východoslovenského národného divadla v Košiciach (neskôr dostalo súčasný názov Štátne divadlo) a Slovenského komorného divadla v Martine (to bolo neskôr premenované na Armádne divadlo a ešte neskôr na Divadlo SNP, v súčasnosti sa opäť vrátilo k pôvodnému názvu SKD). V roku 1946 ešte založili Novú scénu Národného divadla v Bratislave. K dramatickým autorom, ktorých v povojnových rokoch v divadlách uvádzali, pribudli Peter Karvaš, Leopold Lahola, Ľubomír Smrčok, František Greguš, Juraj Váh. Ako výrazné režisérske osobnosti sa v tomto období začali formovať Jozef Budský a Karol L. Zachar. Ďalej režíroval aj Ivan Lichard, neskôr Tibor Rakovský. Divadlu v Košiciach vtlačil výraznú realistickú pečať umelecký šéf Janko Borodáč, ktorý tam prišiel hneď po roku 1945 z Bratislavy. Povojnovým dramaturgom v SND bol vynikajúci literárny vedec a prekladateľ Jozef Felix. V martinskom divadle bol určujúcou osobnosťou režisér František Kudláč. Repertoár v prvých povojnových rokoch bol otvorený svetu, čo súviselo aj s demokratickým charakterom tohto obdobia.
Situácia v organizačnom uspôsobení, no najmä v ideologickom usmerňovaní divadelnej práce sa dosť výrazne zmenila po februárových udalostiach v roku 1948, počas ktorého sa moci chopila Komunistická strana Československa. Na jednej strane sa slovenské divadelníctvo rozmáhalo, pokiaľ ide o počet nových divadiel a súborov. V spoločensko-politickej situácii dominovalo úsilie priviesť umenie čo najbližšie k pracujúcim masám. Na druhej strane však bolo zapojené do tzv. ideovej prestavby spoločnosti a spoločenského vedomia, keď dogmatickým vzorom v tomto smere bol Sovietsky zväz. Oficiálne orgány tlačili divadlá do propagandistickej a agitačnej práce, repertoár bol pod prísnym dohľadom a dramaturgia sa stala v podstate ideologickým usmerňovaním divadelnej praxe. Okrem päťsúborového Dedinského divadla vznikli nové divadlá v Nitre, Zvolene, Považskej Bystrici (divadlo sa neskôr presídlilo do Žiliny) a Komárne (maďarské divadlo). V Prešove založili popri Divadle Jonáša Záborského aj Ukrajinské národné divadlo. V piatich slovenských mestách vznikli profesionálne bábkové divadlá. Spolu s divadlami v Bratislave, Košiciach a Martine takto existovala hustá divadelná sieť, ktorá s malými redukciami pretrvala až do súčasnosti. Popri činoherných divadlách začal v Bratislave na Novej scéne pôsobiť operetný (neskôr muzikálový) súbor, v Bratislave, Košiciach a Banskej Bystrici (Štátna opera) vznikli operné a baletné súbory.
V povojnových rokoch bola umelecky významná najmä druhá polovica 60. rokov, keď v spoločnosti došlo k politickému odmäku a k značnej liberalizácii, čo sa prejavilo tak v repertoárovej, ako aj inscenačnej zložke nášho divadelníctva. Významné inscenačné činy vznikli pod režijným vedením Jozefa Budského, Jozefa Palku, Karola L. Zachara, Tibora Rakovského, Pavla Haspru, Ota Katušu, Miloša Pietora, Ivana Petrovického, Vladimíra Strniska. V tomto období prvými zaujímavými réžiami upozornil na seba Peter Mikulík a Ľubomír Vajdička. V závere 60. rokov vzniklo v Bratislave moderné, invenčné a novátorské Divadlo na korze. V hlavnom meste pôsobilo aj Divadlo poézie, Pantomimický súbor Milana Sládka a Eduarda Žlábka, Divadlo Lasicu a Satinského, kabaretné divadlo so satirickými ambíciami Tatra revue a po presťahovaní z rodnej obce aj Radošinské naivné divadlo, čo bolo autorské divadlo Stanislava Štepku s jeho osobitou poetikou. Najvýznamnejším a v divadlách najfrekventovanejším dramatickým autorom tohto obdobia bol Peter Karvaš a popri ňom Ivan Bukovčan. V týchto rokoch v SND pôsobila silná herecká generácia, ktorú tvorili okrem iných: Gustáv Valach, Viliam Záborský, Mária Kráľovičová, Július Pántik, Mikuláš Huba, Ctibor Filčík, František Dibarbora, Ladislav Chudík, Karol Machata, Štefan Kvietik, Božidara Turzonovová, Emília Vášáryová, Zdena Gruberová, Eva Krížiková a ďalší. V prvých povojnových desaťročiach zaznamenala úspechy aj slovenská operná a baletná tvorba. Z operných skladateľov boli často uvádzané diela Eugena Suchoňa, Jána Cikkera, Šimona Jurovského a Tibora Andrašovana. Slovenské operné a baletné umenie, najmä v inscenačnej podobe má odvtedy až po súčasnosť vysoký európsky štandard.
Peter Karvaš (1920-1999)
Peter Karvaš bol významný a v povojnových rokoch v profesionálnych divadlách najčastejšie hraný slovenský dramatik. Viaceré jeho hry uviedli aj zahraničné scény. Už jeho prvé scénky a satirické rozhlasové hry sa vyznačovali intelektuálnym humorom, napríklad hry Hanibal pred bránami alebo Spolok piatich „P“, ktoré neskôr prepracoval na divadelné hry a uviedlo ich divadlo v Martine v prvých povojnových rokoch. Prvý úspech na profesionálnom javisku slávil roku 1945 protifašistickou hrou Meteor. Na premenu názorových postojov po vojne a hlavne po roku 1948 reagoval hrami Návrat do života (1946), Ľudia z našej ulice (1950) či Srdce plné radosti (1953). Britkou konverzačnou komédiou z diplomatického prostredia je hra Diplomati, ktorú uviedla činohra SND v roku 1958. Myšlienkovo i umelecky významná je jeho hra zo Slovenského národného povstania Polnočná omša (1958) a medzi vrcholy jeho tvorby patria aj drámy Antigona a tí druhí (1962), metaforické hry Veľká parochňa (1964) a Experiment Damokles (1966), ako aj spoločensky kritické hry Jazva (1963) a Absolútny zákaz (1969), ktoré reagovali na dôsledky kultu osobnosti a iné spoločenské deformácie totalitného spoločenského systému. K problematike SNP sa ešte vrátil hrou Súkromná oslava (1987). Peter Karvaš patrí aj k najvýznamnejším slovenským teatrológom a je autorom radu teoretických prác z teórie divadla a drámy.
Slovenské divadlo v rokoch po „normalizácii“ (1970-1989)
70. a 80. roky 20. storočia (všeobecne charakterizované ako roky „normalizácie“ po vpáde vojsk Varšavskej dohody do našej vlasti) v istom zmysle evokovali roky päťdesiate, najmä pokiaľ ide o ideologizáciu divadelnej produkcie. Napriek tomu aj v tomto období vzniklo niekoľko podnetných inscenácií najmä pod režijným vedením Miloša Pietora, Pavla Haspru, Vladimíra Strniska, Petra Mikulíka, Ľubomíra Vajdičku a neskôr Jozefa Bednárika, Blaha Uhlára či Romana Poláka. Oficiálne orgány zrušili činnosť generačného Divadla na korze aj satiricko-kabaretnej Tatra revue. Divadlo poézie pričlenili pod Novú scénu. V týchto rokoch však vzniklo v Trnave dnešné Divadlo Jána Palárika (vtedy ešte Divadlo pre deti a mládež, neskôr Trnavské divadlo) a divadlo v Spišskej Novej Vsi. Najčastejšie uvádzanými dramatikmi boli Ján Solovič, Osvald Zahradník a popri nich Peter Kováčik, Ľubomír Feldek, Mikuláš Kočan a v tom čase začínajúci Karol Horák. Dramaturgicky aj inscenačne najvýznamnejšie úspechy zaznamenávalo slovenské ochotnícke divadelníctvo, s ktorým spolupracovala celá plejáda profesionálnych divadelníkov, spomedzi ktorých najvýraznejšiu pečať originality vtlačili inscenáciám režiséri Peter Scherhaufer, Jozef Bednárik a scénograf Jozef Ciller. Ochotnícke divadelníctvo mohlo dosahovať tieto úspechy aj preto, lebo bolo čiastočne mimo kontroly oficiálnych ideologických a straníckych centier. Najvýznamnejšie celoslovenské ochotnícke prehliadky sa uskutočňovali v Šuranoch, Liptovskom Mikuláši, Spišskej Novej Vsi, Čadci (Palárikova Raková) a v Martine (Scénická žatva).
Ján Solovič (1934)
Ján Solovič sa autorsky začal prejavovať najprv v rozhlase, kde debutoval ako devätnásťročný hrou o Kopernikovi Torunský génius (1953). Prvou uvedenou divadelnou hrou bola Posledná hrmavica (1955) z prostredia dediny a družstevného života. Po komédii Nepokojná mladosť (1975) mu divadlo uviedlo hru z prostredia protialkoholickej liečebne Súhvezdie draka (1958). S veľkým ohlasom sa stretla jeho pôvodne rozhlasová hra z prostredia železničiarov Polnoc bude o päť minút (1958), ktorú neskôr uviedlo viacero divadiel a televízia ako samostatnú inscenáciu. Dominujúcim okruhom jeho tematických záujmov bola viac rokov najživšia súčasnosť, spoločenské a etické otázky rokov, keď tieto hry vznikali. Išlo najmä o „občiansku trilógiu“ Meridián (1974), Strieborný jaguár (1975) a Zlatý dážď (1976). Zo súčasnosti čerpali aj hry Žobrácke dobrodružstvo (1970, na podklade hry vznikol aj muzikál Plné vrecká peňazí), Veža nádeje (1972), Právo na omyl (1981), Kráľovná noci v kamennom mori (1983), Pozor na anjelov a Príliš odvážny projekt (1987). V hrách Zvon bez veže (1984) a Peter a Pavol (1985) si zvolil námety z histórie. Prvá je životnou retrospektívou kňaza a učenca Mateja Bela a druhá vychádza zo záznamu o údajnej návšteve ruského cára Petra I. v Bratislave. Je autorom scenára filmu Dosť dobrí chlapi (1972) a televízneho seriálu Straty a nálezy (1974). V 70. a 80. rokoch bol najčastejšie uvádzaným slovenským dramatikom na profesionálnych i ochotníckych javiskách. Jeho neskoršími dramatickými prácami sú dve hry o Milanovi Rastislavovi Štefánikovi.
Stanislav Štepka (1944)
V roku 2003 dovŕšilo Radošinské naivné divadlo (RND), ktorého výhradným autorom, režisérom a organizátorom bol počas celého tohto obdobia Stanislav Štepka, 40. výročie svojej existencie. Štepka je autorom desiatok divadelných hier, rozhlasových a televíznych scenárov, ktoré v osobitej naivistickej, ale dostatočne komunikatívnej a inšpirujúcej podobe predstupovalo pred divákov s otázkami morálky, falošnosti ľudských vzťahov, generačných vzťahov, malomeštiactva, honby za mamonou a honorom. Vo svojich hrách syntetizuje láskavý a úsmevný humor a radosť z hry s kritickým odsúdením nemravnosti, konzumného spôsobu života, antihumánnosti a intolerancie. Vo viacerých dielach sa osobitým, netradičným prístupom vracal k významným obdobiam a osobnostiam našej histórie.
Súbor RND tvoria väčšinou neškolení, ale talentovaní herci, ktorí najmä svojou typológiou napĺňajú hry významovou obsažnosťou. Medzi najvýznamnejšie a divácky najúspešnejšie hry Stanislava Štepku patria Jááánošííík (1970), Človečina (1971), Slovenské tango (1979), Ako som vstúpil do seba (1981), Čierna ovca (1983), Nevesta predaná Kubovi (1984), Ženské oddelenie (1987), Vygumuj a napíš (1989), Lás-ka-nie (1992), Kino Pokrok (1995), Konečná stanica (1997), Návod na použitie (2001), Kronika komika (2003).
Slovenské divadlo po roku 1989
Po zmene spoločenských a politických pomerov v roku 1989 dostali sa aj slovenské divadlá do novej situácie. Získali voľnosť pri výbere dramatických predlôh, ako aj pri ich inscenačnom stvárnení. Divadlá sú od tejto doby nútené svoju činnosť viac ekonomizovať, čo má neraz vplyv aj na ich repertoárové smerovanie. Uvádzajú sa vo väčšej miere tituly s predpokladom väčšieho záujmu divákov. Vznikajú nové divadelné zoskupenia bez štátnej dotácie. Tak vznikli niektoré alternatívne divadelné súbory, napríklad Balvan (1987 - 1992), Stoka, GUnaGU a SkRat, Debris. Vznikli tiež divadelné priestory, v ktorých nepôsobí stabilný súbor – napríklad divadlo West, Divadlo a.ha. alebo divadlo Aréna. Sieť profesionálnych divadiel zostala v podstate zachovaná, ibaže viaceré prešli pod správu samosprávnych krajov alebo miest (napríklad divadlo v Žiline či Actores v Rožňave). V roku 2007 sa po mnohých rokov výstavby SND presťahovalo do svojej novej budovy.
V repertoárovej politike slovenské profesionálne divadlá značne obmedzili uvádzanie hier domácich autorov a orientovali sa na modernistické, neraz však len komerčné dramatické texty zahraničných autorov. Často upadla aj inscenačná úroveň uvádzaných predstavení. Z režisérov tohto obdobia upútal pozornosť najmä Jozef Bednárik a to naštudovaním viacerých zahraničných, ale aj domácich muzikálov (na Novej scéne, v Nitre a inde). Z mladšej generácie zaujali režiséri Matúš Oľha, Juraj Nvota, Blaho Uhlár, Jozef Gombár, spomedzi dramatikov Viliam Klimáček, Dušan Vicen a Silvester Lavrík. Slovenské divadelníctvo má dobrý zvuk aj v zahraničí, kam súbory chodia na zájazdy či festivaly. Mimoriadny úspech majú slovenské divadlá pri svojich vystúpeniach v Česku. V súčasnosti slovenské divadelníctvo môže hodnotou svojej umeleckej produkcie vstúpiť do náročnej európskej súťaže. Dve vysoké divadelné školy: Vysoká škola múzických umení v Bratislave a Akadémia umení v Banskej Bystrici) pripravujú adeptov na profesionálnu umeleckú dráhu v oblasti herectva, réžie, scénografie, spevu, tanca, histórie a teórie divadla.
One Step Closer
Videoklip sa odohráva v podzemí, kde skupinu sledujú dvaja mladí ľudia.
Łebsko
náhľad|vpravo|Pohľad z brehu jazera Łebsko je pobrežné jazero v Pomoranskom vojvodstve na pobreží nazývanom Wybrzeże Słowińske. Je to tretie najväčšie jazero v Poľsku. Je dlhé a široké. Maximálna hĺbka je (kryptodepresia: jazero sa nachádza v nadmorskej výške ). Łebsko leží na území Słowińskiego Parku Narodowego.
Severný breh tvorí Łebská kosa (Mierzeja Łebska) s pohyblivými pieskami, ktorá v minulosti oddelila zátoku Baltského mora. Cez jazero preteká rieka Łeba. Jazero je kanálmi spojené s jazerami Gardno a Sarbsko.
Orša
Orša je mesto vo Vitebskej oblasti v severovýchodnom Bielorusku, blízko hraníc s Ruskom. V roku 2005 tu žilo 125 000 obyvateľov.
Dejiny
Prvé zmienky pochádzajú už z roku 1067. Dnes je Orša priemyselným mestom a predovšetkým jedným z najdôležitejších železničných uzlov Bieloruska a celej východnej Európy: stretávajú sa tu železničné ťahy VaršavaMinskMoskva a PetrohradVitebskŽmerynkaOdesa, ktoré využívajú mimoúrovňové kríženie a hneď tri železničné stanice.
Majstrovstvá Ázie vo futsale 2006
Majstrovstvá Ázie vo futsale 2006 boli v poradí 8. majstrovstvá Ázie vo futsale. Bolo to najvyššie ázijské podujatie vo futsale, ktoré organizovala Ázijská futbalová konfederácia (AFC) v roku 2006. Konalo sa od 21. do 27. mája 2006 v Taškente, v Uzbekistane, za účasti 16 tímov. Prvýkrát predchádzala turnaju kvalifikácia, z ktorej postúpili 4 tímy. Nováčikom turnaja bola iba 🇦🇺, ktorá prvýkrát štartovala v rámci prestúpenia Austrálskeho futbalového zväzu z OFC do AFC. Zápasy sa hrali v Junusabad Sports Complex. Prvýkrát sa stal víťazom turnaja iný tím ako 🇮🇷, bolo ním 🇯🇵.
Beaumetz-lès-Cambrai
Beaumetz-lès-Cambrai je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Pas-de-Calais, v regióne Nord-Pas-de-Calais.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Remscheid
thumb|Remscheid
Kisvárdiansky obvod
Kisvárdiansky obvod (maď. Kisvárdai kistérség) bývalý okres v Maďarsku, súčasť Szabolcs-Szatmár-Bereg.
Remscheid
Remscheid je mesto s postavením mestského okresu v nemeckej spolkovej krajine Severné Porýnie-Vestfálsko. Spoločne s niekoľkými ďalšími mestami je súčasťou regiónu Bergisches Land a s mestami Wuppertal a Solingen tvorí geografický a kultúrny región Bergisches Städtedreieck. Patrí aj do rozsiahle Metropolitného regiónu Porýnie-Porúrie.
V roku 1929 presiahol počet obyvateľov hranicu 100 tisíc, čím sa mesto stalo veľkomestom. V roku 2012 tu žilo v 110 132 obyvateľov. V spolkovej krajine Severné Porýnie-Vestfálsko je najmenším veľkomestom s postavením mestského okresu.
Titanic (Falco)
„Titanic“ bol prvý singel z albumu Nachtflug od rakúskeho speváka Falca. Pieseň mala v Rakúsku veľký úspech, držal sa dlhé týždne na popredných miestach hitparády.
Info
Hudba pochádza od producentov Roba a Ferdiho Bollanda, text pochádza výhradne od Falca. Videoklip ku „Titanicu“, kde Falco vystupuje ako "kapitán", bol v jednej veľkej hale vo Viedni natáčaný, dnes hala už nestojí. Okrem toho získal videoklip od úspešných tvorcov videoklipov DoRo cenu v USA. Falco sa v jednom interview v roku 1992 vyjadril, že „Titanic“ asi nenaviaže na úspech „Rock Me Amadeus“.
Iné
Na obale albumu Nachtflug rôznych výberoch je chybný čas 3:56 uvádzaný, v skutočnosti je dĺžka 3:33 minút. Vo videoklipe bol refrén spievaný v angličtine, aby znovu poslucháči v Amerike dobre singel prijali, na albume je refrén po nemecky. Ďalšie single z albumu Nachtflug („Nachtflug“, „Dance Mephisto“) boli menej úspešné.
Mladá železná doba
Mladá železná doba (Iné názvy: mladšia železná doba, lingvisticky nesprávne mladá doba železná, mladšia doba železná) je:
Pásomnice (Eucestoda)
Systematika
V starších systémoch sa rozdeľovali do piatich radov. V novších do desiatich radov (4 z nich žijú výlučne v mori) a v najnovších do trinástich.
Jump That Rock (Whatever You Want)
„Jump That Rock (Whatever You Want)“ je prvý singel nemeckej techno skupiny Scooter z prebaleného albumu Jumping All Over The World - Whatever You Want a je celkovo piaty singel z ich trinásteho štúdiového albumu Jumping All Over the World. Skladba bola nahraná s britskou rockovou skupinou Status Quo, spolu s ich hitom „Whatever You Want“.
Saint-Jean-le-Blanc (Loiret)
Saint-Jean-le-Blanc je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Loiret, v regióne Centre-Val de Loire.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Nevados Ojos del Salado
Nevados Ojos del Salado je v súčasnosti neaktívny stratovulkán, nachádzajúci sa na hraniciach Argentíny a Čile. S výškou 6 893 m je to zároveň najvyšší vulkán, ktorý eruptoval v historickej dobe. Vrchol sopky je tvorený viacerými krátermi, lávovými dómami a pyroklastickými troskovými kužeľmi, ležiacimi na staršej, značne deštruovanej kaldere. Napriek svojej výške je pokrytý snehom iba v zimných mesiacoch, nakoľko sa nachádza v extrémne suchej oblasti v blízkosti atacamskej púšte.
Posledná erupcia sopky sa odohrala približne pred 1 500 rokmi a vyprodukovala pemzové vulkanoklastické uloženiny a lávové prúdy ryolitového až dacitového zloženia. To že sopka nie je trvalo vyhasnutá, potvrdzujú aj aktívne fumaroly a nepotvrdené hlásenie o zvýšenej emisii plynov a pár z jesene roku 1993.
Sopka drží ešte jeden primát, na jej východnom svahu sa vo výške 6 390 m v jednom z kráterov nachádza najvyššie položené jazero sveta (s priemerom hladiny približne 100 m).
Iné projekty
.
HD 209458b
thumb|Umelecká predstava planéty
HD 209458b je extrasolárna planéta, ktorá obieha Slnku podobnú hviezdu HD 209458 v súhvezdí Pegasa, asi 150 svetelných rokov od Zeme. Hviezda HD 209458 je 7. magnitúdy, viditeľná binokulárom. Jej neoficiálne meno je Osiris. Oficiálne mená planét schvaľuje Medzinárodná astronomická únia.
Tibetská kniha mŕtvych
náhľad|Časť originálu Bardo thödol Tibetská kniha mrtvych, v tibetčine བར་དོ་ཐོས་གྲོལ་ (Bardo thödol) – doslova „vyslobodenie v barde cez načúvanie“, je jedným zo základných diel tibetského budhizmu, ktorého autorstvo sa pripisuje Padmasambhavovi. Je to budhistický text tantrickej tradície.
Bardo thödol je úvod pre živých, ako premôcť smrť a ako sa môže proces umierania zmeniť na oslobodenie.
V tibestkom origináli titulu knihy sa slovo smrť nevyskytuje – slovo bardo označuje extrémnu situáciu, ktorú treba využiť. Témou tejto knihy je smrť a stav po smrti ako prostriedok spasenia (v budhistickom zmysle). Text knihy má čítať každý, alebo ešte lepšie počúvať z úst lámu – bardo je totiž oslobodenie počúvaním. Láma podporuje umierajúceho – najdlhšie 49 dní po smrti – mŕtveho, aby získal pochopenie, aby nevytváral novú karmu, ktorá núti k znovunarodeniu, ale získal slobodu od kolobehu utrpenia (samsára) a stal sa budhom.
Čítanie je prirodzene bez úžitku, keď sa Bardo necvičila v priebehu života, učenie sa nesmie zabudnúť, i keby človeka naháňali siedmi psi.
Tibetská kniha mŕtvych bola asi prvýkrát napísaná v 8. storočí na základe staršej ústnej tradície a počas nasledujících asi 6. storočí patrila k tajným, tzv. „zakopaným“ knihám, ktoré neprenikli na verejnosť. Na západe bola publikovaná pod názvom "Bardo Thödol - Liberation by Hearing on the After-Death Plane" až v roku 1927.
Erdődyho palác (Ventúrska)
Erdődyho palác je neskorobarokový palác na Ventúrskej ulici 1 v Bratislave, ktorý vznikol v roku 1770. Bol postavený pre krajinského sudcu Juraja Erdődyho podľa projektu Mateja Walcha. Vznikol na mieste troch starších domov. Pôvodne to bola trojpodlažná budova, ktorá bola v prvej polovici 20. storočia rozšírená o ďalšie dve poschodia.
Začiatkom 21. storočia, v roku 2003, prešiel rozsiahlou rekonštrukciou. V súčasnosti sa tu nachádza bar a kaviareň, a reštaurácia, súčasťou ktorej je aj jedna z najväčších vínoték na Slovensku obsahujúca asi 400 druhov vína. V podzemí paláca sa nachádza moderný disko klub, súčasťou ktorého je funkčná trafostanica, ktorá slúži ako zdroj elektrického prúdu pre bratislavské Staré Mesto. Súčasťou klubu je najväčší bar z liateho betónu na Slovensku s dĺžkou 15 metrov.
Stará železná doba
Stará železná doba (Iné názvy: staršia železná doba, lingvisticky nesprávne stará doba železná, staršia doba železná) je:
Vlajka Thajska
thumb|Vlajka Thajska
Vlajka Thajska – aj keď sa Thajsko často nazývalo „krajinou bieleho slona“, nie je už od roku 1917 obraz slona na thajskej vlajke (s výnimkou vlajky vojenského loďstva). Tá bola najprv roku 1916 upravená tak, že nad figúrou slona a po ňou boli do červeného poľa pridané dva biele horizontálne pruhy, ale roku 1917 bol obťažne zhotoviteľný slon vypustený. Ešte toho roku vstúpila krajina do vojny a priestor medzi obidvomi bielymi pruhmi bol vyplnený modrou farbou, pretože vlajky takmer všetkých spojencov a zvlášť Francúzska obsahovali červenú, bielu a modrú. Tak vznikla trikolóra (trairanga) s pruhom červeným, bielym, modrým, bielym a červeným (1:1:2:1:1). Modrá je thajskou národnou farbou a reprezentuje kráľovstvo, biela budhizmus a čistotu národa, červená slobodu a krv preliatu za jej získanie.
Diskografia Davea Grohla
Diskografia amerického hudobníka Davea Grohla
George Boole
George Boole (* 2. november 1815, Lincoln, Spojené kráľovstvo – † 8. december 1864, Cork) bol anglický logik a matematik. Vymyslel systém na ohodnotenie pravdivostných hodnôt výrazov zložených z logických spojok AND, OR, NOT a logických premenných nadobúdajúcich iba dve hodnoty – 1 (PRAVDA) a 0 (NEPRAVDA).
Životopis
Od svojho otca dostal základy vzdelania v matematike, jazyky študoval sám (od svojich 14 rokov ovládal gréčtinu, francúzštinu a nemčinu). Od svojich 15 rokov sa živil vyučovaním, pomáhal v knižnici. Ako samouk študoval diela Newtona, Lagrangea a ďalších. Stal sa knihovníkom vo vedeckom ústave, tým získal prístup k publikáciám Royal Society a mohol sledovať aktuálnu vedeckú problematiku a zapojiť sa do jej riešenia. Prvú vedeckú prácu napísal už v roku 1835. Najprv sa zaujímal o diferenciálne rovnice, vložil do ich riešenia operátory. V dielach zverejnených v rokoch 1841-1843 rozvinul štúdium invariantov lineárnych transformácií, v roku 1844 bol vyznamenaný kráľovskou medailou za práce o operátoroch v analýze. V roku 1849 začal učiť ako profesor na novozaloženej Queen´s College v írskom Corku, aj keď nemal univerzitné vzdelanie.
Boole vydal spis Matematická analýza logiky (1847), kde ukazoval, že logika by mala byť súčasťou matematiky, pretože môže mať svoj vzorec ako algebra. Publikoval tiež práce o kvaterniónoch a po roku 1850 prešiel k problematike teórie pravdepodobnosti, a to v súvislosti s algebraizáciou logiky. Okolo roku 1854 uverejnil svoju prácu: The Calculus of Logic v ktorej matematizoval logiku, formuloval axiómy a dal jej zákonom algebraickú formu. Booleova algebra a funkcie sa neskôr stali hlavným matematickým aparátom pri vývoji logiky a jej využitia v praxi. Princípy Booleovej algebry boli implementované do elektronických obvodov (v r. 1937 – Claudom Shanonnom). Tento spôsob sa nakoniec v roku 1950 stal štandardom v elektrotechnike.
Boole ako prvý úspešne zvládol program G. W. Leibniza z konca 17. storočia – vytvoriť symbolický vzorec, ktorý by nahradil (a zároveň kontroloval) usudzovanie. Jeho pôvodné spracovanie algebry logiky bolo však ešte príliš viazané na číselnú algebru a analýzu. Boole sa snažil interpretovať v logike i operácie odčítania a delenia, rozvoja logickej funkcie v nekonečné rady, tzv. neurčité výrazy 0:0 a pod. Neskorší autori nahradili jadro tejto algebry lepšou voľbou základných operácií. V dnešnom poňatí ju spracoval E. Schröder na konci 19. storočia, nazval ju preto právom Booleovým menom. V roku 1857 bol Boole zvolený za člena Royal Society. Zomrel ako 49 ročný po ťažkom prechladnutí. Bol jednou z prvých obetí homeopatie (liečiť podobné podobným), keď jeho manželka liečila jeho prechladnutie oblievaním studenou vodou.
Jeneč
Jeneč je obec v Česku v okrese Praha-západ v Stredočeskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 1 231 obyvateľov, z toho 610 mužov a 621 žien, pričom priemerný vek v obci bol 41,0 roka (muži 39,7 roka, ženy 42,2 roka).
The Rev
The Rev (pravým menom James Owen Sullivan; * 9. február 1981, Huntington Beach, Kalifornia, USA – † 28. december 2009, tamže) bol bubeník z kapely Avenged Sevenfold.
"The Rev" navštevoval spolu so spevákom M. Shadowsom katolícku školu, ale boli vylúčení v druhom ročníku.
S nahrávaním sa prvýkrát stretol keď mal 18 rokov. Taktiež mal bočný projekt s gitaristom Synystrom Gatesom a tak isto bol členom surf-punkovej kapely Pinkly Smooth z mesta Ballistico v ktorej namiesto bubnovania iba spieval. Počas pôsobenia v tejto kapele bol známy ako Rat Head. Kedysi bubnoval aj v ska kapele Suburban Legends. Dve z jeho najobľúbenejších kapiel boli Rancid a Transplants.
Konferencier
náhľad|Konferenciér uvádza hudobné číslo Konferencier alebo konferenciér (z 🇫🇷 od conférence – porada, prednáška) je osoba uvádzajúca jednotlivé čísla zábavného, kultúrneho, vzdelávacieho alebo športového programu pri verejných vystúpeniach, napr. koncertoch, estrádach, varietných či kabaretných vystúpeniach.
The Rev
Ako profesionálny bubeník bol sponzoravaný značkami DW, Evans, Promark a Sabian.
Konferencier
Konferencier je prostredníkom medzi divákmi/poslucháčmi a účinkujúcimi. Svoj výstup si obvykle čiastočne pripraví, avšak často musí improvizovať a pohotovo reagovať na aktuálnu situáciu. V súčasnosti sa častejšie používa významovo širší výraz moderátor.
The Rev
James "The Rev" Sullivan bol najviac ovplyvňovaný bubeníkmi ako Vinnie Paul (Pantera), Dave Lombardo (Slayer), Mike Portnoy (Dream Theater) a Paul Bostaph (Testament).
Sám o sebe povedal že má šesť rôznych áut, na každý deň v týždni jedno. Iróniou je, že v čase, keď pracoval v meste Laundromat, tak v aute aj býval.
Song Fiction, (song napísal The Rev a spojuje sa so smrťou) bol posledný nahratý song na albume. 3 dni po jej nahratí The Rev zomrel. Či to už bola náhoda alebo chcel James zanechať nejaký odkaz sa už nedozvieme.
28. decembra 2009 sa v jeho obydlí našlo jeho telo. Príčina smrti bola intoxikácia rôznymi liekmi . "The Rev" po sebe zanechal svoju manželku Leanu Silver.
Target
Target môže byť:
Konštantín Kővári
Konštantín Kővári (pôvodným menom do 1898 Kačmarík, ) (* 19. september 1882, Košice† 16. jún 1916, Košice) bol slovenský maliar. Patril k prvým umelcom na Slovensku, ktorí sa snažili formulovať program moderného výtvarného umenia 20. storočia. Jeho odvážne a svoju dobu predstihujúce, predčasne ukončené dielo malo svojich pokračovateľov v predstaviteľoch košickej moderny 20. rokov.
Jeho maľba sa pohybuje na rozhraní secesného impresionizmu a syntetizmu. Ako motívy si zvolil impresionistické námety, prevláda figúra alebo mestská krajina zaliata slnkom, hra svetla a tieňa je využitá k práci s premyslenou farebnosťou. K syntetickému ponímaniu farebnej škvrny a plochy sa priklonil najmä v záverečnej tvorbe v jeho autorskej technike pastelu na lúpanej lepenke, ktorá priznávala svojbytnosť maliarskym prostriedkom a potláčala iluzívnosť.
Štúdium
V rokoch 19021906 študoval na Vysokej škole pre vzdelávanie profesorov kreslenia a geometrie v Budapešti (prof. Hegedűs, Edvi-Illés, Székely). V roku 1907 získal Nádanyiho cenu a štipendium, ktoré mu umožnilo pobyt v maliarskej kolónii v Szolnoku a v tom istom roku absolvoval krátky študijný pobyt v Paríži. Venoval sa i voľnej a úžitkovej grafike (plagáty, exelibrisy). Samostatne vystavoval v Košiciach (1912). Súborné výstavy mal v Košiciach (1920, Východoslovenské múzeum; 1957, Východoslovenská galéria).
Tvorba
Bol najrýdzejším predstaviteľom secesie u nás. Jeho tvorba, skoncentrovaná do rokov 19071914, smerovala od svojsky ponímaného luminizmu, ovplyvneného K. Férenczym. Prvú samostatnú výstavu v Kruhu košických obchodníkov predstavil v roku 1909. V júni 1911 vystavoval vo Viedni. V roku 1913 usporiadal poslednú samostatnú výstavu, na ktorej predstavil svoju najnovšiu tvorbu. Výstava sa konala v priestoroch Právnickej akadémie v Košiciach. Materiálne nezabezpečený umelec, rozčarovaný prílišným konzervativizmom Košíc, žiada mesto v roku 1913, aby odkúpilo jeho dielo venujúce sa Košiciam. V roku 1914 mesto dielo odkupuje. Popri krajinárskej tvorbe sa Kővári venoval aj figurálnym kompozíciám, najmä maľbe ženských figúr, ktoré markantnejšie vystupujú v kresbovej časti diela s prízvukom dobovej módnosti až karikatúry. Po roku 1914 nasleduje niekoľko autorských výstav a náhla smrť.
Od roku 1909 začína Kővári uplatňovať i techniku pastelu, v ktorej dospieva – najmä spočiatku – k značnej uvoľnenosti od tvarov vizuálnej reality. Koncentruje sa v nej na čisto výtvarné problémy hľadania základu geometrických foriem (Staré Košice, pastel, 1910; Ulička na predmestí, pastel, 1909), neskôr na harmóniu farieb, najčastejšie v súzvuku žltých tónov. Pastely spätne ovplyvňujú aj niektoré tvarovo uvoľnené kompozície maľované v plenéri (Veľká Lodina pod mrakom, olej, 1910). V krátkom, niekoľkoročnom sústredenom umeleckom zaujatí, sa mu podarilo urobiť rozhodujúci krok cez prah moderny v jej „európskom“ zmysle. Pritom jeho umenie nachádzalo svoje zdroje takmer výlučne len v sprostredkovaných príkladoch súdobej maďarskej maľby.
On sám malomestské, jeho radikálnemu maliarstvu neprajné Košice na dlhší čas nikdy neopustil. Prvé svojprávne plody jeho umeleckých úsilí však pochádzajú už z čias budapeštianskych štúdií (V letnom slnku, 1902; Maliarka pri stojane, okolo 1905; Žena v červenom s bielizňou, okolo 1905). V týchto prácach je jasný vplyv dekorativizmu nagybánskej školy, najmä jej protagonistu Károly Ferenczyho – v štylistike štetcového rukopisu, kontraste súvislých plôch oranžovej, žltej a doplnkových zelených tónov, či prevládajúcich modrých a fialových.
Rok po skončení budapeštianskeho vysokoškolského učiteľského štúdia oboslal siedmimi školskými obrazmi výstavu v budapeštianskom Műcsarnoku. Za jeden z nich dostal cenu a štipendium, ktoré mu umožnilo pobyt v szolnockej maliarskej kolónii (1907). V duchu vtedajšieho programu jej priekopníkov Köváriho paleta načas tmavla, ťah štetca bol expresívnejší (Lode v szolnockých dokoch, 1907; Interiér kuchyne, 1907; Ráno na ulici, 1908; Starý dvor v Szolnoku, 1908; Kuchynské zákutie szolnockej samoty, 1908; Dáma so slnečníkom, 1908; Maliarka, 1908). V závere szolnockého pobytu (1908) dostal ďalšie štátne štipendium. Nakrátko odcestoval do Paríža, aby tak uzavrel prípravnú etapu vlastnej tvorby a pripravil jej košické vyvrcholenie.
Výrazové krajnosti Köváriho modernizmu by sa dali opísať protirečením medzi jemným naturalizmom Ferenczyho secesného impresionizmu a syntetizmom škvrnovitého maliarstva maďarského nabistu Ripla-Rónaia. Hoci túto štýlovú dilemu Kövári vlastne nikdy jednoznačne nevyriešil, predsa len možno tvrdiť, že v najlepších olejomaľbách a lúpaných pasteloch záverečného obdobia tvorby rokov 19091913 kládol dôraz skôr na časnejší príklad Ripla-Rónaia. Celkom však upustil od akýchkoľvek literárnych podtextov. Tomuto zámeru možno pripísať i to, že z jeho záverečných obrazov mizne figúra (alebo má len funkciu stafáže), ktorá viac než neutrálny obraz krajiny, mestskej periférie, by mohla navodzovať nejaké, pre maliara už vtedy nadbytočné znakové významy (Maliarka pri stojane v plnom slnci, 1909; Slnečné odpoludnie na predmestí, 1909; Dedinský dvorV rannom slnku, okolo 1910; Košické predmestie, okolo 1910; Staré Košice, okolo 1910; Na dvore, 1911; Kežmarská radnica 1912; Brána v Kežmarskej ulici, 1911; Pri kostole, 1912; Z košickej kalvárie, 19101913; Pred Mikušovou väznicou v Košiciach, 19111913; Košická ulička s domami, 19111913).
Majstrovstvá sveta FIRS v inline hokeji 2010
Majstrovstvá sveta FIRS v inline hokeji 2010 boli v poradí 16. majstrovstvá sveta FIRS v inline hokeji, ktoré organizuje Medzinárodná federácia kolieskových športov (FIRS) pod sekciou Medzinárodného výboru inline hokeja. Konali sa v Beroune, v Česku v dňoch od 3.17. júla 2010 a zúčastnilo sa ich 14 mužských a 8 ženských družstiev. Nováčikmi turnaja boli družstvá žien Číny a Slovenska. Pôvodne sa mali zúčastniť aj družstvá mužov Grécka a Kórejskej republiky, kvôli ekonomickým problémom ale nepricestovali. Česko bolo organizátorom svetového šampionátu FIRS druhýkrát, keď predtým hostilo toto podujatie v roku 2003, v Písku. Zápasy sa hrali na Zimním stadionu Beroun s kapacitou 2 272 divákov.
V mužskej kategórii tretí titul v rade a trinásty celkovo získalo 🇺🇸, ktoré vo finálovom stretnutí zvíťazilo nad 🇨🇭. U žien svoj druhý titul získalo domáce 🇨🇿, keď vo finále vyhralo nad 🇨🇦.
Železná doba
Železná doba (lingvisticky nevhodne doba železná) je obdobie dejín ľudstva, ktoré nasledovalo po konci bronzovej doby. Tento termín zaviedol dánsky múzejník Christian Jürgensen Thomsen na základe toho, že podľa zachovaných archeologických nálezov v tomto období človek všeobecne používal železo vo výrobe pracovných nástrojov a zbraní.
Aj keď je definícia železnej doby splnená aj pre Blízky východ a niektoré iné oblasti Zeme, pojem sa ako označenie epochy spravidla používa len pre Európu, pretože napríklad v Egypte či Mezopotámii už v tomto období bolo historické obdobie (písomne doložené štáty, dynastie a podobne) a delenie dejín týchto oblastí sa teda opiera o iné charakteristiky.
Časové zaradenie
Železná doba nenastúpila všade rovnako – na Prednom východe sa železo začalo používať už v polovici 3. tisícročia a širšie uplatnenie našlo v druhej polovici 2. tisícročia (od 1600 pred Kr., ešte viac od 1200 pred Kr.). Tradične za začiatok železnej doby na Blízkom východe považujeme rok 1200 pred Kr. Železo bolo rozšírené v Mezopotámii, u Chetitov aj v Egypte. Chetiti technológiu výroby železa starostlivo strážili, po páde ich ríše (okolo 1200 pred Kr.) sa technológia rozšírila aj do Európy. Napríklad v Grécku sa železná doba začína okolo 1100 pred Kr. Do Ruska železo priniesli Skýti, ktorí ho asi prevzali od balkánskych Trákov. V Indii sa železo objavuje okolo 1100 až 1000 pred Kr. Na Slovensku sa železo rozšírilo v 9-/8. storočí, v západostrednej Európe v 7./6. storočí, v severnej v 6. storočí.
Železná doba sa skončila v Európe s nastúpom helenizmu (Grécko), začlenením do alebo pod vplyv Rímskej ríše (južná a stredná Európa) alebo až včasným stredovekom (severná Európa).
Periodizácia v Európe
Železná doba sa delí na starú a mladú.
Kým v niektorých krajinách strednej a západnej Európy (vrátane Slovenska) je vo zvyku považovať starú železnú dobu za totožnú s halštatskou dobou, vo viacerých krajinách najmä západostrednej Európy sa začiatok halštatskej doby (do roku 700 pred Kr.) zaraďuje ešte do bronzovej doby.
Mladá je v celej Európe obsadenej Keltmi zhodná s laténskou dobou, v ostatných častiach Európy sa nazýva predrímska železná doba.
Periodizácia na Slovensku
Železná doba:
Halštatskou dobou sa na Slovensku a okolí končí pravek v pravom slova zmysle (=prehistória) a laténskou dobou začína protohistorické obdobie (=raná dejinná doba; 450/400 pred Kr.- 833 po Kr.).
Slovensko
Pozri halštatská doba na Slovensku a laténska doba na Slovensku.
Roberto Baggio
Roberto Baggio (* 18. február 1967, Caldogno, Taliansko) je bývalý taliansky profesionálny futbalista. Hral za talianske národné futbalové mužstvo na troch majstrovstvách sveta a stal sa jediným talianskym hráčom, ktorý skóroval na troch majstrovstvách. V roku 1993 získal ocenenia Európsky futbalista roka a Svetový futbalista roka.
Maurícius na Letných olympijských hrách 2008
Maurícius na Letných olympijských hrách 2008 reprezentovalo 12 športovcov.
Roberto Baggio
Štatistiky
Zdroj:
Enyo (dcéra Forkyna)
Enyo alebo Enyó alebo Enýó (starogr. Ἐνυώ – Enyo, Enyó, Enýó, ) je v gréckej mytológii, jedna z troch starien, zvaných Graie, dcéra morského boha Forkyna a morskej bohyne Kéty.
Enyo bola sestrou Deiny a Pefrédy. Sestry bývali ďaleko na západe v blízkom susedstve bohyne noci Nykty. Narodili sa už ako stareny, mali spoločný jeden zub a jedno oko. Keď mala oko jedna z nich, ostatné nevideli a tá ktorá z nich mala práve zub, nebola hladná. O oko a aj o zub sa neustále hádali a tým si strpčovali už beztak smutný život. Sestrami Graií boli ohavné Gorgony a ich bratom bol drak Ladón, ktorý strážil jabloň so zlatými jablkami v záhrade Hesperidiek.
Hrdina Perseus, aby dokázal kráľovi Polydektovi svoj božský pôvod podujal sa zabiť Medúzu jednu z Gorgón. Cestou sa dostal až do pochmúrnej krajiny, kde Graie žili, vystihol chvíľku keď si oko vymieňali a zobral im ho. Graie sa potom vykúpili tak, že Perseovi ukázali cestu ku Gorgonám. Jeho cesta následne viedla cez háj láskavých nýmf. Nymfy Perseovi darovali tri zázračné dary, ktoré mu pomohli splniť jeho úlohu.
Saint-Quentin (Aisne)
Saint-Quentin je francúzske mesto, ktoré sa nachádza v departemente Aisne, v regióne Hauts-de-France.
Poloha
Saint-Quentin má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod  Nachádza sa 150 km na sever od Paríža. Mestom preteká okrem rieky Somme riečny kanál Saint-Quentin.
Dejiny
Na mieste dnešného mesta bolo keltské oppidum, ktoré patrilo kmeňu Belgov menom „Viromandui“. Neskôr, po dobytí rímskym vojskom nieslo meno „Augusta Viromandorum“. Prvotné osídlenie vzniklo na mieste vtedajšieho brodu cez rieku Somme.
Na začiatku 9. storočia bolo mesto centrom grófstva Vermandois.
Od 10. storočia grófi de Vermandois (pôvodom z Karolovcov, potom Kapetovcov) dosiahli moc. Mesto sa rýchlo rozvíjalo: pred rokom 1080 dosiahla miestna buržoázia od Herberta IV. de Vermandois potvrdenie obecnej charty, ktorá zaručovala širokú autonómiu mesta.
Od 13. storočia je kráľovským mestom, čo umožnilo rozvoj obchodu, remesiel a textilnej výroby. Mesto ťažilo zo svojej polohy na obchodnej trase medzi krajom Champagne a Flámskom.
Počas Storočnej vojny sa ocitlo v epicentre konfliktu.
Obyvateľstvo
Graf vývoja obyvateľstva:
Stopkatky
Stopkatky (Tetraphyllidea) sú rad triedy pásomníc. Ich scolex má 4 pohyblivé prísavky, obyčajne na stopkách. Vývinové štádiá v rôznych bezstavovcoch, dospelé v studenokrvných stavovcoch. Napr. Ophiotaenia racemosa je parazit užoviek. Viac druhov rodu Ichthyotaenia parazituje v rybách.
Beaumetz-lès-Loges
Beaumetz-lès-Loges je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Pas-de-Calais, v regióne Nord-Pas-de-Calais.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Saint-Loup-de-Gonois
Saint-Loup-de-Gonois je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Loiret, v regióne Centre-Val de Loire.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Myjava (okres)
Informácie
Náboženstvo
Dominantná konfesia je Evanjelická cirkev AV, myjavský seniorát. Sem patrí drvivá väčšina obyvateľov regiónu.
Menšinová konfesia (katolíci): Diecéza: Bratislavská rímskokatolícka arcidiecéza
História
Okresy sú v súčasnosti na Slovensku len regionálne členenie štátnej správy. Väčšina orgánov štátnej správy pre región Myjavy sídli v Novom Meste nad Váhom.
3C 273
3C 273 je kvazar v súhvezdí Panna. Je to opticky najjasnejší kvazar na oblohe s hviezdnou veľkosťou okolo 12,9. Je vzdialený 3 miliardy svetelných rokov od Zeme. V jeho strede sa nachádza supermasívna čierna diera miliard krát hmotnejšia ako Slnko. Každú minútu spotrebuje hmotu rovnajúcu sa 6-násobku hmotnosti Zeme a uvolňuje 100x viac energie ako všetkých 300 miliárd hviezd v Galaxii dohromady.
Peptický vred
thumb|Benígny žalúdočný vred
Peptický vred je vred niektorej časti tráviacej rúry kde je zvyčajne kyslé prostredie. Bežne sa používa všeobecnejší termín vredová choroba. Väčšina vredov je spojená s infekciou Helicobacter pylori, špirálovite stočenou baktériou, ktorá prežíva v kyslom prostredí žalúdka. Vredy môžu byť tiež spôsobené liekmi ako acylpyrín a iné nesteroidné antiflogistiká. V protiklade so všeobecnou predstavou viac vredov vzniká v dvanástniku (prvý úsek tenkého čreva, hneď za žalúdkom), ako v samotnom žalúdku. Asi 4% žalúdočných vredov sú spôsobené malígnym tumorom preto je nutných viacero biopsií kým sa táto diagnóza potvrdí alebo vyvráti. Dvanástnikové vredy sú spravidla benígne.
Klasifikácia
Peptický vred sa môže vyskytnúť na viacerých miestach:
Prejavy a indikátory
Prejavy peptického vredu môžu byť:
Minulosť s pálením záhy, gastroezofageálnym refluxom a užívaním niektorých druhov liekov môžu vyvolať podozrenie na peptický vred. Lieky spájané s peptickým vredom sú okrem iných nesteroidné antiflogistiká inhibujúce cyklooxygenázu a väčšina glukokortikoidov (napr. dexametazón a prednizolón).
Načasovanie prejavov vo vzťahu k jedeniu sa môže líšiť pri žalúdočnom a dvanástnikovom vrede: Žalúdočný vred vyvoláva bolesť v nadbruší počas jedla, keď je vylučovaná žalúdočná šťava alebo po jedle, keď sa do žalúdka dostane zásaditý reflux z dvanástnika.
Prejavy dvanástnikových vredov sa prejavia zvyčajne pred jedlom, keď sa kyselina (ktorej vylučovanie je stimulované hladom) dostane do dvanástnika. Toto však nie je spoľahlivý indikátor v klinickej praxi.
Vredy a stres
Napriek zisteniu, že bakteriálna infekcia je príčinou vredov v 75% prípadov, pretrváva názor, že stres môže byť príčinou vredov.