cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Lifestyles of the Rich and Famous
„Lifestyles of the Rich and Famous“ je prvá skladba hudobnej pop punkovej skupiny Good Charlotte na albume The Young and the Hopeless. V piesni sa spieva o ľuďoch, ktorí majú milióny dolárov. Kapela hrá vo videoklipe vo väzenskej cele. Videoklip sa umiestnil v hitparáde Billboard Hot 100 časopisu Billboard v prvej dvadsiatke.
Štefan Náhalka
Štefan Náhalka (* 16. marec 1916, Liptovská Teplička – † 6. marec 1975, Rím, Taliansko); rímskokatolícky kňaz, slovenský novotomistický filozof a teológ, významný exilový spisovateľ a dejateľ.
Životopis
Najprv bol na základnej škole vo svojej rodnej obci, ktorá je pomenovaná podľa neho. Potom išiel na gymnázium do Levoče. Po absolvovaní gymnázia v Levoči študoval teológiu v Ríme. Doktorát teológie získal na rímskokatolíckej bohosloveckej fakulte Slovenskej univerzity roku 1944 v odbore katolícka vierouka obhajobou dizertačnej práce „Láska v duchovnom živote“. V roku 1946 ho spišský biskup Ján Vojtaššák povolal za svojho tajomníka a neskôr ho ustanovil za profesora teológie v Teologickom ústave Spišskej Kapituly. Ako významný katolícky intelektuál stal sa terčom komunistickej polície, ktorá po ňom stále sliedila. Po zaistení biskupa J. Vojtaššáka roku 1950 ušiel a pred ŠtB sa skrýval dva roky. Na jar 1953 sa mu podarilo emigrovať do Rakúska a odtiaľ do Talianska. V Ríme sa intenzívne zapojil do práce v rámci Ústrednej katolíckej kancelárie. Po odchode Antona Boteka do Kanady roku 1965 prevzal vedenie Slovenského katolíckeho ústredia v Ríme i redigovanie mesačníka Hlasy z Ríma. Ďalej redigoval časopisy Slovenský kňaz a Slovak Studies. Mal významný podiel na vybudovaní Slovenského ústavu sv. Cyrila a Metoda v Ríme (1963) a stal sa jeho prvým rektorom. Staral sa o duchovné potreby slovenských emigrantov a zriadil misie pre Slovákov v Brazílii a v Spojenom kráľovstve. Popri veľkej angažovanosti v cirkevnom a národnom živote bol integrujúcou osobnosťou najmä Slovákov v emigrácii. Už od začiatku štyridsiatych rokov hojne prispieval svojimi náboženskými a filozofickými úvahami do viacerých časopisov: Smer, Verbum, Most, Echo, Slovak Studies, Hlasy z Ríma a Diakonia.
Bléquin
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Zoznam poslancov NR SR (2016 – 2020)
Toto je zoznam poslancov Národnej rady Slovenskej republiky vo volebnom období 20162020.
Vývoj príslušnosti poslancov k politickým stranám počas volebného obdobia
Iba niekoľko týždňov po voľbách sa postupne rozpadol celý poslanecký klub strany, postupne počas volebného obdobia zmenilo poslanecký klub či politickú stranu niekoľko desiatok poslancov. K septembru 2019 až 23 poslancov NR SR nebolo členom niektorého z existujúcich poslaneckých klubov zvolených strán vo voľbách v marci 2016. Najviac poslancov sa v roku 2019 zo strán, ktoré neprekročili 5 % hranicu vo voľbách, hlásilo k strane SPOLU. Viacero strán získalo len jediného poslanca (ZA ĽUDÍ – Veronika Remišová, HLAS ĽUDU – Peter Marček, Kresťanská únia – Richard Vašečka, PS – Martin Poliačik a Maďarské fórum – Zsolt Simon).
Ďalšie zmeny nastali aj na jeseň roku 2019. Jozef Lukáč a Anna Verešová odišli z OĽaNO-NOVA, prvý menovaný vstúpil do SME RODINA, druhá do KDH. Ján Mora odišiel z ĽSNS, namiesto Milana Mazureka z ĽSNS nastúpil Milan Špánik, ktorý ostal pôsobiť ako nezaradený. Katarína Cséfalvayová a Martin Fedor odišli z Mostu do vznikajúcej strany DOBRÁ VOĽBA a 9 poslancov SaS vstúpilo do DS. Alena Bašistová, ktorá po rozpade poslaneckého klubu strany Sieť pôsobila ako nezaradená, vstúpila do strany SNS a Jana Nehézová opustila poslanecký klub ĽSNS. V novembri 2019 tiež Peter Kresák, ktorý po odchode z Mostu-Híd pôsobil ako nezaradený poslanec, vstúpil do strany DOBRÁ VOĽBA.
Poslanci NR SR
Prvých 150 položiek zoznamu tvoria v úvodnom zoradení zvolení poslanci v poradí primárne podľa čísla politického subjektu vo voľbách a sekundárne podľa poradia kandidáta po zohľadnení prednostného hlasovania. Za nimi nasledujú náhradníci chronologicky, v poradí ako nastupovali. Dátumy a dôvody vznikov a zánikov mandátov sú uvádzané formou poznámok k menám. Zoznam je možné zoradiť podľa vlastného kritéria kliknutím na záhlavie stĺpca.
Zdroje:
Jana Vaľová
PhDr. Jana Vaľová (* 8. júl 1965) je poslankyňa Národnej rady Slovenskej republiky.
V súčasnosti pôsobí ako poslankyňa Národnej Rady SR za stranu SMER-SD, je okresnou predsedníčkou politickej strany SMER-SD a členkou Výboru pre sociálne veci. Od roku 2010 do roku 2018 bola primátorkou mesta Humenné. Medzi rokmi 2005 – 2017 bola tiež zvolená za poslankyňu Prešovského samosprávneho kraja, kde zastávala funkciu podpredsedníčky Komisie kultúry a národnostných menšín a taktiež predsedníčkou oblastnej organizácie cestovného ruchu. Od roku 2019 do roku 2021 bola predsedníčkou Únie žien Slovenska.
Štúdium
Je absolventkou maturitného odboru na Strednej poľnohospodárskej technickej škole v Medzilaborciach (SPTŠ). V rokoch 2003 – 2008 ukončila magisterské štúdium na Fakulte zdravotníctva a sociálnej práce na Trnavskej univerzite v Trnave a následne v roku 2009/2010 rigoróznou skúškou získala titul PhDr. na Vysokej škole zdravotníctva a sociálnej práce sv. Alžbety v Bratislave v odbore Sociálna práca. Ovláda aktívne anglický a ruský jazyk.
Kariéra
V roku 2012 bola v predčasných parlamentných voľbách po tretíkrát zvolená za poslankyňu NR SR opäť s najväčšou podporou voličov spomedzi kandidátov strany SMER-SD v Prešovskom kraji a opätovne pracovala ako členka Výboru pre sociálne veci a členka Výboru pre európske záležitosti. V roku 2014 bola v komunálnych voľbách opätovne zvolená do funkcie primátorky mesta Humenné, keď obdržala 5 459 hlasov (46,35%). Po štvrtý krát bola do Národnej rady zvolená aj v parlamentných voľbách v roku 2016, kedy kandidovala za stranu SMER-SD zo 44. miesta. V roku 2017 už vo voľbách do Prešovského VÚC nekandidovala. V roku 2018 sa opätovne uchádzala o funkciu humenskej primátorky v komunálnych voľbách a prehrala s Milošom Meričkom, ktorý kandidoval s podporou pravicových strán OĽaNO, KDH, SAS, Strana práce, SOĽ, Progresívne Slovensko a SPOLU.
Majetkové pozadie a podozrenia z úplatkov
Podľa zistení portálu aktuality.sk je Jana Vaľová spoluvlastníkom dvoch rodinných domov, niekoľkých záhrad a dvojgaráže. Okrem toho však investovala do nehnuteľností v zahraničí, jej dcéra je majiteľkou bytu v Prahe a primátorka sama môže užívať byt v Karlových Varoch. Tento kúpila od Juraja Štefanova, prevádzkujúceho v Humennom kasíno a vlastníka bytu v tej istej bytovke v Prahe. V roku 2011 primátorka v Humennom chcela zakázať hracie automaty, proti kasínam však, podľa vlastných slov, nič nemá. Druhá nehnuteľnosť, ktorú môže Jana Vaľová neobmedzene používať je byt na Záhradnej ulici v Karlových Varoch, ktorý patrí Blanke Oravcovej, jej poslaneckej asistentke a niekdajšej členky vedenia firmy euroawk, s ktorou v roku 2013 mesto Humenné uzavrelo viacero zmlúv. Pre podozrenia z korupcie ju na základe tohto v roku 2018 začala vyšetrovať Generálna prokuratúra. Generálny prokurátor uzniesol o odmietnutí obvinenia.
Nezisková organizácia Cesta životom
Nezisková organizácia Cesta životom, ktorú zakladala Jana Vaľová a bola registrovaná na jej súkromnej adrese, získala od Ministerstva práce, sociálnych vecí a rodiny 33 194 eur na výstavbu zariadenia Domov na polceste v Repejove v okrese Medzilaborce. V Repejove však o nijakej takejto stavbe nevedeli, a preto začalo vtedajšie ministerstvo práce preverovať využitie dotácie. Vaľová v reakcii na medializáciu dotácie uviedla, že s projektami tejto organizácie nemá nič spoločné a ešte pred vstupom do Národnej rady vystúpila zo všetkých orgánov tejto neziskovej organizácie.
Hodnotenie transparentnosti miest TIS
Počas pôsobenia Jany Vaľovej ako primátorky Humenného sa mesto v rebríčku transparentnosti miest agentúry Transparency International Slovensko prepadlo na poslednú priečku v rámci Slovenska. Dôvodom bolo, že mesto ako jediné odignorovalo infozákon a odmietlo vyplniť dotazník o transparentnosti. Primátorka to pre TASR komentovala slovami: „Aktivity TIS sú totiž flagrantne v hrubom konflikte záujmov. Táto organizácia totiž na jednej strane „hodnotí“ transparentnosť, na druhej strane ponúka samospráve služby auditu transparentnosti alebo celkového nastavenia procesov tak, aby vyzerali v hodnotení TIS dobre.“
Kauza Základná umelecká škola Petra Breinera
Film pojednáva o situácii, kedy riaditeľka ZUŠ v Humennom Daniela Polovková na slávnostnej ceremónii predstavila nové čestné meno pre ZUŠ, podľa jej absolventa Petra Breinera. Tento bol dlhodobým kritikom vtedy vládnej strany SMER-SD, za ktorú kandidovala aj Jana Vaľová. Udelenie čestného mena muselo byť na pokyn samosprávy odvolané a do školy odvtedy prestala chodiť výrazná časť financií, ktoré dostávala od mesta. Pre nutnosť peniaze žiadať od mesta bola riaditeľka obvinená z neschopného hospodárenia a následne odvolaná a nahradená. Film obsahuje autentické záznamy z rokovaní, situácie, kedy opakovane vedenie mesta odmietalo komunikovať a rozhovory s obyvateľmi mesta a učiteľmi zo ZUŠ i samotným Petrom Breinerom. Daniela Polovková bola po vystúpení na proteste „Za slušné Slovensko“ v Humennom pokarhaná riaditeľom školy za porušenie pracovnej disciplíny, pričom po tlaku médií, právnikov a viacerých organizácií muselo byť toto pokarhanie stiahnuté. Napriek tomu boli v Humenských novinách uvedené (podľa Polovkovej slov) nepravdivé informácie, že pokarhanie dostala.
Eduard Cicha bol kvôli filmu obvinený z ohovaránia, ktoré naňho podal prednosta mestského úradu v Humennom Andrej Semanco.
Počas pôsobenia Vaľovej ako primátorky neboli tieto neobvyklé postupy v školstve v zriaďovateľskej pôsobnosti mesta ojedinelé. Riaditeľka Materskej školy na ulici Štefánikovej Anna Lopatová bola v roku 2014 odvolaná z funkcie riaditeľky a následne po 36 rokoch pôsobenia v školstve prepustená ako nadbytočná. Podľa Lopatovej to má súvis so žalobou, ktorú na vedenie mesta podal jej manžel Marián Lopata, konateľ Humenskej energetickej spoločnosti po tom, ako mesto spoločnosti opakovane prisudzovalo zodpovednosť za vysoké ceny tepla. Počas výpovednej lehoty dostala Lopatová údajne pokyn zdržiavať sa v učebni v hospodárskej časti školy a chodiť na obed až keď už boli ostatní zamestnanci školy naobedovaní. Lopatová podala na vedenie mesta žalobu za nerovné zaobchádzanie. Procesné konanie trvalo takmer 4 roky, pretože sa vedenie mesta pojednávaní opakovane nezúčastnilo. Napokon sa Lopatová dohodla až s novým vedením mesta v roku 2019 mimosúdne, čo obe strany označili ako kompromis.
Na obchádzanie povinnosti zriaďovateľa školy vypísať výberové konanie na nového riaditeľa v Humennom upozornila v roku 2018 (po medializácii predchádzajúcich prípadov) Slovenská komora učiteľov, ktorá zároveň podala podnet na Generálnu prokuratúru. Podľa Vladimíra Crmomana z SKU si takto vedenie mesta riaditeľov „testovalo, či budú po vôli“, čím vedome obchádzalo zákon. Sama Daniela Polovková zo ZUŠ bola za poverenú riaditeľku v rozpore so zákonom zvolená šesťkrát. Vo funkcii poverenej riaditeľky bola pred prepustením v roku 2014 aj Anna Lopatová a ďalších 6 riaditeľov materských škôl v meste. Mesto Humenné napokon niekoľko výberových konaní vypísalo, ale až po troch upozorneniach od Štátnej školskej inšpekcie a tlaku zo strany Slovenskej komory učiteľov a verejnosti. Za riaditeľku ZUŠ tak bola po riadnom výberovom konaní zvolená samotná Daniela Polovková.
Žoržeta Čolakovová
Doc. Dr. Žoržeta Čolakova (, * 1959) je bulharská bohemistka.
Život a dielo
Od roku 1984 učí dejiny českej literatúry a dejiny slovanských literatúr na Plovdivskej univerzite. V roku 1993 оbhájila dizertačnú prácu na Karlovej univerzite, ktorá bola knižne vydaná (Český surrealismus 30. let. Struktura básnického obrazu, Praha : Karolinum, 1999). Výsledkom jej dlhoročného výskumu českej avantgardy je jej habilitačná práca (, Plovdiv : Makros 2000, 1993). Je autorkou viac ako 60 článkov, ktoré boli publikované v odborných zborníkoch a časopisoch v Česku, Francúzsku, Rumunsku, Slovensku, Poľsku, Rakúsku a Bulharsku.
Prednášala na rôznych európskych univerzitách: na Karlovej univerzite, Masarykovej univerzite, Univerzite v Aix-en-Provence, Sorbonna (Paris-4), Univerzite v Toruni.
San Marino Calcio
San Marino Calcio je sanmarínsky futbalový klub založený v najväčšom meste krajiny, Serravalle.
Žoržeta Čolakovová
Život a dielo
Trvale sa zaoberá prekladom poézie predovšetkým českej, ale tiež francúzskej. Knižne boli vydané v jej preklade Máchov Máj (1993, 2000) a Testamenty Vladimíra Křívánka (1997). Časopisecky vyšli jej preklady Nezvalových, Seifertových, Bieblových, Březinových, Sovových a iných básní.
San Marino Calcio
Klub bol založený v roku 1960 ako S.S. Serenissima (Società Sportiva Serenissima). V roku 1973 bol zlúčený s klubom S.S. Juvenes a bol aj premenovaný na A.C. San Marino (Associazione Calcio San Marino). Klub bol profesionálny a zaradili ho do talianskej ligy a odčlenil sa klub S.S. Juvenes, ktorý sa venoval neskôr iba amatérom. Aj teraz je klub profesionálnym a hrá Séria C2. Klubové farby sú modrá a biela.
Stadio Olimpico
Na tomto 7-tisícovom štadióne hráva aj domáca reprezentácia.
Žoržeta Čolakovová
Život a dielo
Zastávala rôzne administratívne funkcie na Plovdivskej univerzite: vedúca katedry slavistiky (2003–2008 a od r. 2011), prodekanka pre vedu a výskum (2007–2010). Od r. 2011 je prorektorkou Plovdivskej univerzity.
Rudolf Vrba
Rudolf Vrba, pôvodným menom Walter Rosenberg (* 11. september 1924, Topoľčany – † 27. marec 2006, Vancouver) bol slovensko-židovský biochemik, ktorému sa úspešne poradilo utiecť z koncentračného tábora Auschwitz-Birkenau.
Po úteku poskytol spojencom informácie o masových vraždách, ktoré sa tam vykonávali počas holokaustu. 32 strán informácií, ktoré spolu s Alfrédom Wetzlerom nadiktoval v apríli 1944 židovským predstaviteľom v Žiline, sa stalo známymi ako Vrbova a Wetzlerova správa. Je považovaná za jeden z najdôležitejších dokumentov 20. storočia, pretože bola prvou detailnou informáciou o tábore, ktorá sa dostala k spojencom a bola označená za vierohodnú. Hoci bolo uvoľnenie správy pre verejnosť kontroverzne pozdržané napriek masovému transportu 437 000 maďarských židov do Auschwitzu, ktoré začalo 15. mája 1944, jej bolo pripísané zachránenie mnohých životov. Informácie publikované prostredníctvom BBC zo správy 15. júna 1944 a 20. júna v New York Times. Pápež Pius XII., americký prezident Franklin D. Roosevelt a švédsky kráľ Gustáv V. následne žiadali maďarského vodcu, admirála Miklósa Horthyho, aby zastavil masové deportácie. Deportácie sa zastavili 9. júla 1944, čim sa zachránilo asi 200 000 židov.
Mladosť a uväznenie
V marci 1942, ako 17-ročný, sa rozhodol na protest proti antisemitizmu vo vlastnej krajine pre útek do Anglicka, kde sa chcel pripojiť k československej armáde v Británii. Odtrhol žltú židovskú Dávidovu hviezdu, ktorú musel ako žid nosiť a iba s 200 Sk, ktoré mu jeho matka dala, odviezol sa taxíkom z Trnavy do Serede, odkiaľ prešiel v noci vtedajšiu slovensko-maďarskú hranicu do maďarskej Galanty. Odtiaľto už cestoval vlakom do Budapešti.
Hoci sa dostal až do Budapešti, uvedomil si, že ako slovenský žid bez právneho statusu je pre neho Maďarsko príliš nepriateľské a pokračovať do Británie by bolo príliš nebezpečné. Rozhodol sa pre návrat na Slovensko aby si vybavil árijské papiere, ale na ceste späť bol chytený maďarskou pohraničnou strážou pri prechádzaní maďarsko-slovenskej hranice. Tí ho pri vypočúvaní dobili a potom ťažko zraneného podhodili na slovenskú stranu hranice. Tu ho našli slovenskí žandári a poslali ho do Nováckeho zberného tábora. Z tábora utiekol spolu s ďalším väzňom Josefom Knappom, bol ale o niekoľko dní prichytený slovenským žandárom, ktorému bol Vrba podozrivý, lebo mal oblečené 2 páry ponožiek. Vrba bol odvedený späť do tábora, kde bol strážami ako odplatu za útek brutálne zbitý.
Majdanek a Auschwitz
14. júna 1942 bol Vrba deportovaný do nemeckého koncentračného tábora Majdanek v Poľsku, kde naposledy stretol svojho brata. Vrba sa tam dobrovoľne prihlásil na prácu na farme.
Auschwitz I
Po príchode mu vytetovali väzenské číslo 44070.
Pracoval asi 6 týždňov v Hauptwirtschaftslager der SS, čo bol sklad potravín a materiálu, potom asi 4 - 6 týždňov v Bune. Tam sa spriatelil s viedenským väzňom, ktorému SS dôverovala, a ktorý mu vďaka jeho znalosti nemčiny dohodol prácu v Aufräumungskommande, nazývanom v táborovom slangu aj "Canada" kommando. Bola to jednotka zložená asi z 2000 mužov a žien, ktorí pracovali na Judenrampe ("židovskej rampe"), nachádzajúcej sa medzi Auschwitzom I a II. Na rampu boli z nákladných vlakov vykladaní noví väzni, ktorým táto jednotka triedila skonfiškované veci a odstraňovala mŕtve telá. Nemci zabezpečovali, že všetky cennosti patriace väzňom boli prebalené a poslané do Nemecka a zlato bolo roztavené do ingotov pre Ríšsku banku.
Kommando zaberalo spolu s jeho skladmi v sektore BIIg tábora Auschwitz II - Birkenau niekoľko desiatok barakov, prezývaných "Canada I" a "Canada II", oficiálne Effektenlager I a II. Poľskí väzni sa rozhodli pre túto prezývku, lebo tam skladovali šatstvo, obuv, lieky, deky a iný proviant a Kanadu videli ako krajinu hojnosti. Vrba sa udržoval vďaka prístupu k jedlu, mydlu a teplému šatstvu uskladnenom v "Canade" v dobrom zdraví. Časom rozpoznal náznaky ľudskosti u niektorých strážcov a stal sa súčasťou ich hierarchie, ktorá kradla pre ostatných väzňov. Za pašovanie tovaru priateľom bol raz kruto zbitý.
15. januára 1943 bol spolu s ostatnými z Aufräumungskommanda prevezený do Birkenau, tábora smrti vzdialeného štyri kilometre od hlavného tábora, kde naďalej pracoval ako člen "kommanda Canada".
Auschwitz II
Začiatkom roku 1944 pozoroval Vrba prípravy výstavby novej železničnej trate, ktorá by umožňovala priamu prepravu väzňov z ich miesta pôvodu až do plynových komôr. Napísal, že mu to potvrdil 15. januára 1944 nemecký kápo, ktorý pracoval na jej stavbe. Vrba tiež oznámil, že počul ako SS stráže rozprávajú, že budú mať čoskoro "maďarskú salámu ... na tony," údajne narážka na zvyk utečencov, ktorí sa balili na dlhé cesty a ako si toto jedlo stále našlo cestu do dôstojníckej jedálne SS. Vrba napísal: "Keď dorazili židovské transporty z Holandska, prídely boli obohatené syrmi. Po príchode francúzskych transportov to boli sardinky. Chalva a olivy zasa po príchode transportov z Grécka a teraz hovorili SS o "maďarskej saláme," známej maďarskej potravine vhodnej na dlhé cesty." Nová časť tábora, nazývaná Mexico, bola údajne stavaná na ubytovanie nových väzňov. Hoci je Vrba vo svojej autobiografii jednoznačný a aj v následných opisoch svojho príbehu historikom povedal, že počul konverzácie o "maďarskej saláme", vo Vrbovej-Wetzlerovej správe nespomenul hroziaci masový príchod maďarských židov. To viedlo českého historika Miroslava Kárného k polemike, či Vrba počul niekoho hovoriť o "maďarskej saláme" a či Vrbov opis nemohol utrpieť zveličovaním po desiatkach rokov od Vrbovho úteku.
Medzi historikmi nepanuje konsenzus k odôvodnenosti Vrbových obvinení, ktoré odhalili trhlinu v historiografii holokaustu medzi interpretáciou „expertov“ a "tých, ktorí prežili." Jehuda Bauer, profesor odboru holokaustu na Hebrejskej univerzite v Jeruzaleme, nazval Vrbu "jedným z hrdinov holokaustu," ale aj " zatrpknutým auschwitzkým zachránencom," píšuc "[jeho] trauma holokaustu mala za následok ťažký vnútorný medzižidovský prejav vo forme bezdôvodných obvinení, ktorých pôvod tkvie v zúfalstve a hneve nad stratou mnohých ... Je takmer zbytočné sporiť sa s týmto hnevom, keďže ho fakty a logické argumenty nemôžu zmierniť."
Útek
Vrba po príchode do Birkenau zistil, že v tábore je o šesť rokov starší Alfréd Wetzler registrovaný ako väzeň č. 29162, ktorého už predtým poznal. Wetzler pracoval v Birkenauskej márnici, kde zaznamenával počty väzňov, ktorí zomreli v plynových komorách a množstvo zlata získaného z ich zubov.
Obaja si bezvýhradne dôverovali a rozhodli sa, že sa spolu pokúsia o útek. S pomocou táborového hnutia odporu vyliezli v piatok, 7. apríla 1944 okolo 14:00 — v podvečer Pésachu — do vyhĺbenej jamy pod hromadou dreva, ktorá bola určená na stavbu sekcie "Mexico" pre nových väzňov. Bola medzi vnútornou a vonkajšou hranicou ostnatého drôtu Birkenauského vnútorného okruhu, teda vnútri vonkajšieho okruhu, ktorý bol strážený iba počas dňa. Väzni, ktorí im pomáhali pri úteku ich zakryli vo vyhĺbenom otvore, kde obaja stáli, doskami a na oklamanie strážnych psov roztrúsili po okolí skrýše prenikavo páchnuci ruský tabak nasiaknutý benzínom – trik, ktorý sa naučili od ruských vojnových zajatcov, špeciálne od Dmitrija Volkova, ktorý utiekol z Auschwitzu ale bol znovu zajatý. Volkov im tiež poradil cestovať naľahko, bez peňazí a iba v noci. O 20:33 toho istého večera bol o úteku dvoch židov ďalekopisom informovaný veliteľ Auschwitzu II, SS-Sturmbannführer Friedrich Hartjenstein. Hartjenstein zaslal žiadosť o vyhlásenie pátrania svojim nadriadeným do Berlína, ktorá dorazila do Hlavného ríšskeho bezpečnostnému úradu (Reichssicherheitshauptamt - RSHA)  9. apríla, teda pokiaľ boli ešte utečenci v skrýši za plotom tábora.
Zo skúsenosti pri útekoch iných väzňov vedeli, že po tom ako bude zistená ich neprítomnosť pri nástupe, bude sa po nich pátrať 3 dni. Preto zostali v skrýši až do štvrtej noci. 10. apríla v civilnom oblečení, ktoré vzali z "Canady", sa vybrali paralelne s riekou Soła smerom na juh k poľsko-slovenským hraniciam vzdialených 133 km. Orientovali sa pomocou strany z detského atlasu, ktorú si Vrba zapamätal keď pracoval v "Canade".
"V momente nášho úteku boli prerušené všetky naše kontakty s ľuďmi v Auschwitzi, nemali sme absolútne žiadne spojenie čakajúce na nás mimo vyhladzovacieho tábora ... boli sme svetom de facto odpísaní v momente, keď sme na jar 1942 nastúpili do deportačného vlaku ... Jediným administratívnym dôkazom našej existencie bol na nás telegraficky vydaný medzinárodný zatykač, rozposlaný do všetkých staníc Gestapa." Zatykač bol tiež odtelegrafovaný na Kripo (kriminálnu políciu), Sicherheitsdienst (bezpečnostnú službu) a Grenzpolizei (pohraničnú políciu).
Vrbova a Wetzlerova správa
Vrba a Wetzler prekročili poľsko-slovenskú hranicu jedenásť dní po úteku. Podobne ako na poľskej strane, kde im pomohol jeden vrchár z Milówky, im na slovenskej strane pomohol sedliak Ondrej Čanecký. Poskytol im jedlo a šatstvo a priviedol ich k židovskému doktorovi Pollackovi. Pollack mal kontakt na Adre Steinera z Ústredňa Židov (od septembra 1940 jediná na Slovensku oficiálne tolerovaná židovská organizácia, ktorej starostom sa v decembri 1943 stal nemecky hovoriaci právnik Oskar Neumann), ktorý zároveň pôsobil v hnutí odporu nazývanej Pracovná skupina. Aby nevznikli pochybnosti tak Vrba opustil ordináciu doktora Pollacka s obviazanou nohou. Doktor ale zostal po jeho návšteve emocionálne zničený, pretože sa mu rozplynula nádej, že jeho rodina, o ktorej si myslel, že bola "presídlená" je ešte nažive. Vrba a Wetzler prespali v Čadci v dome príbuznej známeho rabína Lea Baecka u pani Beckovej, a nasledujúci deň, 24. apríla 1944, mali stretnutie v Žiline. Ústredňa Židov sídlila v Žiline na Hollého ul. č. 9. Vrba a Wetzler tam boli vypočutí najprv miestnymi predstaviteľmi žilinskej úradovne Ústredne Židov a židovskej náboženskej obce, ktorí potom povolali z Bratislavy Oskara Neumanna, inžiniera Oskara Krasňanského a Erwina Steinera. Rudolf Vrba mal pocit, že im neveria. Aby si overili, či hovoria pravdu, každého z nich umiestnili do inej miestnosti a vypočúvali oddelene. Kládli im faktografické otázky, aby podľa ich odpovedí zistili, či neklamú.
Vrba neskôr vo svojej knihe napísal, že začal kreslením vnútorného plánu tábora Auschwitz I a II spolu s polohou rampy vzhľadom k týmto dvom táborom. Opísal vnútornú organizáciu táborov; ako boli židia využívaní na otrockú prácu pre Krupp, Siemens, I.G. Farben a D.A.W. a masové vraždy v plynových komorách tých, ktorí boli vybraní pre Sonderbehandlung ("špeciálne zaobchádzanie").
Wetzler napísal prvú časť správy a Vrba tretiu. Na písaní druhej časti správy pracovali obaja. Napokon celú správu spolu prepracovali ešte šesťkrát. Správu prekladal už počas jej písania zo slovenčiny do nemčiny s pomocou Gisely Steinerovej Neumannov poradca Oscar Krasniansky, inžinier a stenograf, ktorý si neskôr zmenil meno na Oskar Isaiah Karmiel. Výsledkom bola 32-stranová správa v nemčine, ktorá bola dokončená 27. apríla 1944. Vrba napísal, že správa bola narýchlo preložená aj do maďarčiny. Pôvodná slovenská verzia sa nezachovala, napísal český historik Miroslav Kárny. Anglická verzia správy (The Auschwitz Protocol / The Vrba-Wetzler Report) je dostupná v plnom znení online tak isto ako jej český preklad vďaka projektu Vrba-Wetzler Memorial. Slovenský preklad vyšiel v neskorších vydaniach knihy Alfréda Wetzlera (pod pseudonymom Jozef Lánik) Čo Dante nevidel.
Načasovanie šírenia správy zostáva zdrojom významného sporu. Správa bola k dispozícii okrem iných aj maďarským štátnym činiteľom už pred začiatkom deportácií do Auschwitzu, ale niekoľko ďalších týždňov nebola ďalej šírená. Vrba veril, že skoršie uverejnenie správy mohlo zachrániť viac ľudí. Tvrdil, že ak by maďarskí židia vedeli, že nebudú presídlení ale zabití, mohli by sa rozhodnúť namiesto nastúpenia do vlakov smerujúcich do Auschwitzu pre útek alebo boj. Vyhlásil, že správa bola zámerne pozdržaná židovsko-maďarským Výborom na pomoc a záchranu, aby neohrozila zložité, ale nakoniec neplodné vyjednávanie medzi výborom a Adolfom Eichmannom, dôstojníkom SS zodpovedným za deportácie, na výmenu životov za peniaze, nákladné automobily a iný tovar — takzvaný návrh „krv za nákladiaky“.
Vo vojne
Zapojil sa do SNP, kde prijal meno Vrba, ktoré potom používal po celý zvyšok života.
Po vojne študoval chémiu a biochémiu v Prahe. V roku 1949 získal inžiniersky titul, v roku 1951 doktorát a nakoniec v roku 1956 postgraduálny titul Kandidát vied (CSc.).
Pracoval v Československej akadémii vied a na Karlovej univerzite v Prahe. Vo svojich knihách hovorí, že Česko pokladal za svoj domov. V Prahe študoval a žil s Gertrúdou Vrbovou, za slobodna Sidonovou (narodená 28. novembra 1926 v Trnave, vyštudovala medicínu ), s ktorou mali neskôr dve deti. Manželstvo ukončili okolo roku 1958.
Emigrácia
V roku 1958 využil pobyt v Izraeli, kde bol ako člen vedeckej delegácie, aby opustil socialistické Československo. Najprv pôsobil na ministerstve poľnohospodárstva v Izraeli. Jeho manželka v rovnakom roku emigrovala do Veľkej Británie. Vrba sa od roku 1960 presťahoval do Británie, kde najprv pracoval dva roky v Surrey (Neuropsychiatric Research Unit in Carshalton) a potom sedem rokov v Medical Research Council v Londýne. Britským naturalizovaným občanom sa stal 4. augusta 1966. Neskôr pracoval v Medical Research Council v Kanade a nakoniec na Harvard Medical School v USA. V roku 1976 sa stal docentom na University of British Columbia, Vancouver, kde vyučoval farmakológiu. Získal medzinárodnú prestíž ako autor vedeckých článkov o chémii mozgu a za výskum v oblasti cukrovky a rakoviny.
Vrba (v spolupráci s Alanom Besticom) napísal po anglicky knihu o svojich osobných spomienkach na Osvienčim, s názvom „I cannot forgive“, ktorá vyšla v Londýne v roku 1963 a v New Yorku v 1964. Do češtiny bola preložená až v roku 1998. V roku 2007 vyšiel český preklad "Utekl jsem z Osvětimi" jeho rozsiahlej knihy "44070 - The Conspiracy of the Twentieth Century", ktorá pôvodne vyšla v roku 1989.
V roku 1985 poskytol režisérovi Claude Lanzmannovi rozhovor pre dokumentárny film „Shoah“.
Zomrel v roku 2006 na rakovinu v Kanade.
Ocenenia, vyznamenania a dokumenty
V roku 1998 mu univerzita Haifa udelila čestný doktorát za uznanie hrdinského úteku a príspevku k vzdelávaniu o holokauste.
Od roku 1999 udeľuje Medzinárodný filmový festival o ľudských právach Jeden svet v Česku, ktorý založili Mary Robinson a Václav Havel, každoročne cenu Rudolfa Vrbu za dokumentárne filmy.
V roku 2007 mu bol posmrtne udelený Slovenský Rad Bieleho dvojkríža.
13.–19. augusta 2014 sa konal nultý ročník Pochodu po stopách hrdinov z Osvienčimu do Žiliny. Účasťou 40 ľudí, ktorí pešo prešli 130 km z Osvienčimu do Skalitého (a potom vlakom do Žiliny) sa splnilo želanie Zuzany Vrbovej a vznikol projekt Vrba-Wetzler Memorial , ktorý popularizuje hlavne Fedor Gál. Okrem pochodu (uskutočnil sa aj v roku 2016 ) je projekt zameraný na vzdelávanie.
Zoznam kultúrnych pamiatok v obci Kendice
Toto je zoznam kultúrnych pamiatok v obci Kendice v okrese Prešov.
Endokrinne podmienená obezita
Endokrinne podmienená obezita je tučnota, ktorej príčinou je prevažne porucha alebo poruchy funkcie žliaz s vnútornou sekréciou. Najčastejšie ide o ochorenie štítnej žľazy – hypotyreózu, ochorenie nadobličiek – Cushingov syndróm alebo Cushingovu chorobu a ochorenie hypofýzy. Obezita sa spája aj so zníženou funkciou vaječníkov alebo semenníkov.
V skutočnosti je príčina obezity, hlavne extrémnej – morbídnej obezity, ktorá má BMI nad 40 – len veľmi zriedka zapríčinená poruchami spomínaných žliaz s vnútornou sekréciou. Najčastejšie sa v populácii vyskytuje exogénna obezita, na ktorej sa podieľa v najpodstatnejšej miere nadmerný prísun stravy bohatej na živočíšne tuky, oligosacharidy a jednoduché cukry (sacharóza, fruktóza, glukóza) obsiahnuté v cukre, sladkostiach a v niektorých druhoch ovocia (napríklad jahody, maliny a hrozno). Nepomer medzi prísunom a výdajom energie má potom za následok priberanie na hmotnosti. Uplatňujú sa tu aj viaceré genetické predispozície, ktoré však nie sú až také rozhodujúce pri narastajúcom počte obéznych v populácii.
Poruchy funkcie žliaz s vnútornou sekréciou sa uplatňujú ako bezprostredná príčina priberania na hmotnosti len u malého percenta obéznych ľudí a takmer nikdy nie sú príčinou morbídnej obezity.
Znížená porucha funkcie štítnej žľazy nebýva sprevádzaná obezitou, ale môže spôsobiť nepatrný nárast hmotnosti (málokedy viac ako ) a to len v prípade, že porucha funkcie štítnej žľazy je veľmi pokročilá. Oveľa častejšie sú v popredí tejto choroby iné príznaky: opuchy viečok, neskôr opuchy predkolení, suchosť kože, progredujúca únava, zmeny nálady, sklon k depresiám, ospalosť.
Ostatné endokrinne podmienené príčiny obezity už možno považovať za raritné.
Írske kráľovstvo
Írske kráľovstvo bol štát, ktorého vznik sa datuje do roku 1541. Nový štát nahradil pôvodné Írske lordstvo, ktoré vzniklo v roku 1171. Henrich VIII. Sa tak stal prvým írskym kráľom od roku 1169. Samostatné Írske kráľovstvo existovalo až do zlúčenia s Kráľovstvom Veľkej Británie, s ktorým v roku 1801 vytvorilo Spojené kráľovstvo Veľkej Británie a Írska.
Keď pápež Klement XIII. v roku 1533 exkomunikoval Henricha VIII., Stala sa ústavná pozícia Írskeho lordstva neistá. Henrich sa odlúčil od svätého stolca a vyhlásil sa za vrchného činiteľa Anglikánskej cirkvi. Následne odmietol uznať zvrchovanosť katolíckej cirkvi nad Írskom. Kráľom Írska bol vyhlásený zákonom z roku 1542 (Crown of Ireland Act 1542), ktorý schválil Írsky parlament.
To znamenalo, že Írske kráľovstvo spravoval vládnuci panovník Anglicka a obe kráľovstvá tvorili personálnu úniu. V roku 1801 boli parlamenty Írska a Kráľovstva Veľkej Británie zlúčené a vznikol zjednotený štát Spojené kráľovstvo Veľkej Británie a Írska.
Drevníky
Drevníky sú obec v Česku v okrese Příbram v Stredočeskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 317 obyvateľov, z toho 158 mužov a 159 žien, pričom priemerný vek v obci bol 41,5 roka (muži 41,4 roka, ženy 41,5 roka).
Albína Dratvová
Albína Dratvová (* 2. január 1892, Praha – † 1. december 1969, Praha) bola česká filozofka, docentka filozofie exaktných vied na Karlovej univerzite.
Moti (ostrov)
Moti (alebo Motir) je ostrov vulkanického pôvodu, nachádzajúci sa v Moluckom mori, južne od ostrovov Mare a Tidore. široký oválny ostrov predstavuje vynorený, vysoký vrchol stratovulkánu kužeľovitého tvaru. Vek poslednej erupcie stratovulkánu nie je známy, no odhaduje sa na holocén. Erupcia z roku 1774 (alebo krátko predtým) bola neskôr určená ako erupcia sopky Gamalama.
Kraddy
Mathew Kratz, viac známy ako Kraddy je americký elektronický hudobník, ktorý žije v Los Angeles. Svoju hudobnú kariéru začal mixovaním drum and bassu v San Franciscu v polovici 90. rokov, kde bol spoluzakladateľom skupiny The Streets Collective. V roku 2004 vydal svoj prvý sólo album Truth Has No Path a v roku 2006 bol spoluzakladateľom skupiny The Glitch Mob.
Kraddy je najviac známy vďaka svojmu prvému prelomovému hitu „Android Porn“ z roku 2008. V roku 2009 opustil skupinu The Glitch Mob. V roku 2010 vydal sólové EP s názvom Labyrinth, ktoré napísal, produkoval a prezentoval úplne sám. V roku 2011 vydal album Anthems of the Hero a EP Moment of Truth v roku 2012.
Anglars-Juillac
Anglars-Juillac je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Lot, v regióne Midi-Pyrénées.
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Saint-Gobert
Saint-Gobert je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Aisne, v regióne Pikardia.
Poloha
Saint-Gobert má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Saint-Gobert má 309 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
Klein proti Slovenskej republike
Klein proti Slovenskej republike (2006) bol spor prerokúvaný pred Európskym súdom pre ľudské práva, rozhodnutie súdu bolo zverejnené 31. októbra 2006. Súd rozhodol, že bol porušený Dohovor o ľudských právach zo strany Slovenskej republiky, išlo o slobodu prejavu
Opis sporu
V roku 1997 uverejnil novinár Martin Klein v týždenníku Domino efekt pamflet Sedí sokol na javori, Larry Flynt a sedem faciek pokrytcovi. V uvedenom článku kritizoval televízne vystúpenie arcibiskupa Mons. Jána Sokola, ktorý protestoval proti plagátu k filmu Miloša Formana Ľud verzus Larry Flynt a zároveň aj proti distribúcii samotného filmu. Na inkriminovanom plagáte bol zobrazený hlavný predstaviteľ Woody Harrelson ukrižovaný v ženskom lone s americkou zástavou okolo bedier. Martin Klein v pamflete ostro napadol Mons. Jána Sokola a vyčítal mu jeho spoluprácu s ŠtB. Následne bol katolíckymi organizáciami Komunita Cyrila a Metoda v Prievidzi a Bernolákova spoločnosť v Bratislave zažalovaný za hanobenie rasy, národa a presvedčenia. Žalujúca strana sa ohradila proti dvom sporným vetám:
''„Tento prímas prvej kresťanskej cirkvi nemá v sebe ani toľko cti, ako primáš poslednej cigánskej kapely v sláku! Vôbec nechápem, prečo slušní katolíci nevystúpia z organizácie, na čele ktorej je taká obluda.“''
Článok bol tiež dvojzmyselný a obsahoval narážky zo sexuálnym kontextom (napr. slovo „trtko“, alebo to, že arcibiskup súložil s vlastnou matkou).
V júni 2000 Okresný súd Košice I uznal Kleina vinným zo spáchania trestného činu hanobenia národa, rasy a presvedčenia a odsúdil ho na peňažný trest vo výške 15 000 Sk s alternatívnym trestom odňatia slobody v trvaní jedného mesiaca (pre prípad, že by pán Klein peňažný trest nezaplatil). V januári 2001 Krajský súd v Košiciach potvrdil prvostupňový rozsudok. Martin Klein sa po vyčerpaní všetkých opravných prostriedkov obrátil na Európsky súd pre ľudské práva. V spore Klein vs. Slovenská republika (2006) súd rozhodol, že rozhodnutie nebolo „nevyhnutné v demokratickej spoločnosti“, nakoľko článok neútočil priamo na rímskokatolícku cirkev, ale na osobu Mons. Jána Sokola. Súd teda rozhodol, že Slovenská republika porušila článok 10 Dohovoru a priznal Kleinovi 6 000 € ako náhradu nemajetkovej ujmy a 5 210 € ako náhradu trov a výdavkov. Zvyšok jeho nárokov zamietol.
Právne odvetvie
Právo sa podľa predmetu delí na rôzne právne odvetvia. Presné vymedzenie sa viac či menej líši v rôznych štátoch i rôznych odborných publikáciách a neexistuje žiaden univerzálny systém. Preto sa členenie použité v tejto wikipédii nemusí zhodovať s inými zdrojmi.
Martin Velits
Martin Velits (* 21. február 1985, Bratislava) je bývalý slovenský profesionálny cestný cyklista. Jeho dvojča Peter Velits je tiež profesionálny cyklista. Martin jazdil za ProTour tím Etixx-Quick Step.
Cháridža
Cháridža (iné názvy: cháridžíja, (al-)chawáridž, cháridžovci, cháridžiti, charidžiti  ; arabs. الخوارج - al-chawáridž, sg. cháridží, odv. z خرج - charadža, dosl. odísť, opustiť) je najstaršia islamská sekta. Vznikla roku 657 počas mocenského zápasu medzi Alím, Mohamedovým bratrancom a zaťom, a Mu‘áwijom, bratrancom chalífu Usmána. Vojská oboch sa stretli pri Siffíne. Keď začal Ali získavať prevahu, vyzval ho Mu‘áwija k dohode na základe rozsudku podľa Koránu, na čo Alí pristúpil. Niekoľko tisíc rozčarovaných radikálov vzápätí opustilo Alího tábor, pretože boli presvedčení, že súd v takýchto prípadoch patrí jedine Bohu. Uchýlili sa do dediny Harúra. Alího konanie vyhlásili za hriech a v roku 661 jeden z príslušníkov sekty, Abd ar-Rahmán Ibn Muldžim, Alího zavraždil.
Martin Velits
Detstvo
Narodil sa v Bratislave, ale spolu s rodinou sa v roku 1998 presťahovali do Púchova. V zime hrával najmä hokej, postupne sa s bratom začali venovať aj cestnej cyklistike. Na ich športovom raste sa podieľali hlavne otec Ladislav Velits a strýko Tibor Velits.
Juniorská kariéra
V kategórii juniorov patril Martin Velits medzi svetovú špičku. V juniorskom svetovom pohári skončil najlepšie v roku 2003, celkovo na štvrtom mieste. Jeho prvým tímom bola Dukla Trenčín Merida. Potom pôsobil v juhoafrickom tíme Konica-Minolta, kde mohol súťažiť aj v zime. Jeho juniorská kariéra vyvrcholila 36. miestom na majstrovstvách sveta do 23 rokov v Stuttgarte. Okrem cestnej cyklistiky sa úspešne venoval aj zimnému triatlonu, keď získal v roku 2003 ako člen Športového klubu Tatranské orly resp. slovenskej reprezentácie striebornú medailu na juniorských majstrovstvách Európy v tejto disciplíne.
Cháridža
Pri voľbe chalífu zdôrazňovala cháridža etické kvality kandidáta bez ohľadu na jeho pôvod: chalífom sa podľa nich môže stať ktokoľvek, kto žije v prísnom súlade s islamom. Na základe svojich prísnych etických požiadaviek vyhlásili všetkých ostatných moslimov za bezvercov, napádali svojich nepriateľov a prísne trestali všetko, čo považovali za hriech.
Martin Velits
Profesionálna kariéra
Profesionálnu kariéru začali bratia Velitsovci v roku 2007 nemeckom tíme Wiesenhof-Felt, na konci sezóny 2007 však tento tím ukončil svoju činnosť. Najmä vďaka titulu majstra sveta Petra Velitsa dostali bratia viacero ponúk a podpísali dvojročnú zmluvu s nemeckým tímom Milram. V drese Milramu skončil Martin Velits v roku 2009 celkovo štvrtý na španielskom podujatí Ruta del Sol. Od roku 2010 do roku 2011 pôsobili bratia Velitsovci v americkom tíme HTC Highroad. Pred sezónou 2012 prestúpili do tímu Omega Pharma-Quick Step. Rozhodli najlepšie finančné a športové podmienky. Martin Velits naďalej čaká na premiérový štart na Tour de France. Zúčastnil sa už štyrikrát na podujatí Vuelta a España, kde v roku 2010 bol členom víťazného družstva v tímovej časovke a zároveň výrazne dopomohol k úspechu brata Petra, ktorý sa umiestnil na druhom mieste v celkovej klasifikácii. Najväčším individuálnym úspechom Martina Velitsa v profesionálnej kariére je titul majstra Slovenska v individuálnej časovke v roku 2010.
Cháridža
Od 7. storočia sa cháridža začala štiepiť na medzi sebou vzájomne súperiace frakcie. Umiernená cháridžovská skupina ibádíja je dodnes aktívna v Líbyii (Džabal Nafúsa) a v Tunisku (Džerba).
Martin Velits
Ďalšie úspechy
🇸🇰 Majstrovstvá Slovenska v cestnej cyklistike 2010 – víťaz individuálnej časovky 🇦🇹 Tour of Austria – 2. miesto v 8. etape 🇮🇹 Tirreno - Adriatico - člen víťazného družstva v tímovej časovke
Zaujímavosti
Za rok najazdí na bicykli asi 30 tisíc kilometrov. Je dobrým priateľom slovenského hokejistu Zdena Cháru. Dôležité tiež je, že priezvisko Velits sa číta ako "Velič", a tak si to želá aj rodina Velitsovcov..
Duncan Edwards
Duncan Edwards (* 1. október 1936 - † 21. február 1958) bol anglický futbalový hráč, ktorý sa zranil pri leteckom nešťastí z 6. februára 1958. Zomrel 15 dní neskôr v nemocnici.
Edwards bol svetom považovaný za jedného z najlepších futbalistov súčasnosti a veľký talent. Bol ústrednou postavou okolo trénera Busbyho. Držal rekord, keď ako najmladší hráč nastúpil za anglickú reprezentáciu. Toto prvenstvo mu neskôr vzali Owen, Rooney či Wallcot.
Armáda národného odporu
Armáda národného odporu (ANO), (anglicky National Resistance Army, NRA) bola jedným z povstaleckých hnutí v Ugande. Vznikla ako odozva na voľby z decembra 1980, v ktorých zvíťazil Milton Obote a ktoré boli väčšinou obyvateľstva južnej Ugandy považované za zmanipulované. Jeho kľúčovou postavou bol od počiatku Yoweri Museveni.
Archimedes (kráter)
Archimedes je rozsiahly impaktný kráter na Mesiaci. Je pomenovaný po gréckom matematikovi Archimedovi.
Armáda národného odporu
Pred štátnym prevratom Museveni uprednostnil povstaleckú vojnu postavenú na jemu známom mozambickom modeli. Situácia v Ugande k tomu navyše vytvárala vhodné podmienky – vratkosť režimu, rozvrátená štátna správa po rokoch vlády Idiho Amina a nasledujúcej vojne, hlboko zakorenený odpor voči Oboteovi na juhu krajiny. Je treba vziať v úvahu aj pripravenosť Oboteho krvavo potlačiť politickú opozíciu (v krajine i po voľbách zotrvali tanzánsky vojaci) a medzinárodná podpora Obotemu (zahraničné vlády boli ochotné tolerovať autoritárske praktiky režimu, pokiaľ to malo zabezpečiť stabilitu v krajine po odchode nepohodlného Idiho Amina. Dlho trvajúca ľudová povstalecká vojna Musevenimu ponúkala možnosť vytvoriť zázemie i pre svoju budúcu vládu.
Ozbrojené aktivity proti Oboteho vláde Museveni začal v roku 1981 s malou skupinou nazývanou Armáda ľudového odporu (People Resistance Army – PRA). V tej dobe išlo o desiatky osôb a ich činnosť sa obmedzovala na útoky na policajné stanice a kasárne. V júni 1981 Museveni začal šesťmesačnú zahraničnú cestu k získaniu medzinárodnej podpory. Prijal ho napr. Muammar Kaddáfi, ktorý mu venoval asi 100 samopalov, 100 mín niekoľko guľometov a tarasníc. Britského ministra zahraničia Lorda Carringtona ani ministra pre rozvoj Richarda Luceho, neprinútil ku zmene kladného postoja k Obotemu. V Keni sa dohodol s profesorom Yusufom Luleom na spojení Armády ľudového odporu s jeho organizáciou UFF, čím vznikla ANO. Vďaka Luleho podpore získala ANO podporu aj v Bugande.
ANO sa podarilo rýchlo získať prívržencov medzi študentmi, ako aj medzi vidieckou mládežou na juhu krajiny, ktorá bola vystavená represáliám vládnych síl. Významnou časťou síl ANO tvorili Rwanďania, rovnako vystavení útlaku zo strany vlády. Tri hlavné bojové skupiny v rámci ANO sa nazývali podľa „hrdinov afrického vlasteneckého úsilia: Nkrumah, Mondlane a Násir.“ Je paradoxom, že Obote bol jedným z hlavných Nkrumahových nasledovníkov medzi africkými hlavami štátov a zároveň bola po prvom ghanskom prezidentovi nazvaná časť povstaleckého zoskupenia usilujúceho o Oboteho zvrhnutie.
Vo svojom boji sa ANO musela potýkať so značnými materiálnymi problémami. Pri masívnej operácii vládnych vojsk – Bonanza – mala ANO len 400 strelných zbraní pre 4 000 vojakov (zbrane ANO získavala predovšetkým od porazených vládnych vojsk) a musela tak ustúpiť zo značnej časti svojej operačnej oblasti (tzv. trojuholník Luwero na sever od Kampaly). Aj tak mohla ťažiť z odporu obyvateľstva voči vláde a postupne sa rútiacemu systému štátnej správy Ugandy. Dokázala navyše upokojiť vnútorné spory a čeliť významnému prílivu nových bojovníkov zásadnou reštrukturalizáciou vymedzenou na zjazde v Kanyanze v decembri 1981. Na územiach pod vlastnou kontrolou zavádzala odbojové rady (resistance councils) a ako prvý tak v ugandskej spoločnosti aplikovala demokratické mechanizmy na úkor tradičného zriadenia postavenom na náčelníckej hierarchii.
Aj keď Museveni nechcel svoju revolúciu vyvážať, stala sa ANO vďaka svojej kvalitnej štruktúre inšpiráciou pre rad iných povstaleckých organizácií v strednej Afrike. Fred Rwigyema aj Paul Kagame z Rwandského vlasteneckého frontu (RVF) patrili do Museveniho povstaleckej skupiny (vtedy čítajúcu 35 členov) od samého počiatku. Rovnako tak pomohli členovia ANO aj RVF L. Kabilovi zvrhnúť  Mobutov režim v Zaire. 26. januára 1986 ANO dobyla Kampalu po úplnom rozklade ugandskej vlády Tita Okella.
ANO bolo prvým africkým povstaleckým hnutím, ktorému sa podarilo odstrániť vládu a ustanoviť novú a zároveň funkčnú vládu.
Francis Bacon
Francis Bacon, 1. barón z Verulamu a vikomt zo St. Albans (* 22. január 1561, Londýn, Spojené kráľovstvo – † 9. apríl 1626, tamtiež) bol anglický filozof a štátnik (lord kancelár počas vlády Jakuba I.).
Životopis
Narodil sa v rodine lorda strážcu pečate a vzdelanie získaval už od roku 1573 (ako dvanásťročný) na Trinity College v Cambridge. Ako veľmi mladý sprevádzal anglického veľvyslanca na francúzsky dvor kráľa Henricha III., no už v roku 1579 sa vrátil po otcovej smrti domov. Tu sa sústredil na svoju kariéru na dvore anglickej kráľovnej Alžbety I. Po štúdiách práva sa v roku 1584 stal členom parlamentu, pričom podporoval Roberta Devereux, lorda Essexa, a hoci vystupoval na obranu kráľovnej, ani to mu nevynieslo vytúžené postavenie a kariéru, ale len post mimoriadneho advokáta kráľovnej a čestný titul radcu. Ani podpora kráľovninho favorita lorda Essexa mu nezabránila v tom, aby sa zaoberal vyšetrovaním jeho sprisahania proti kráľovnej v roku 1601, pričom si vzal na svedomie i odsúdenie a smrť svojho dovtedajšieho dobrodinca.
Počas vlády Jakuba I. sa mu konečne naskytla možnosť postúpiť na rebríčku, nakoľko nový kráľ podporoval učencov. V roku 1603 ho Jakub I. vymenoval za rytiera, v roku 1607 bol vymenovaný za advokáta, od roku 1613 pôsobil v úrade generálneho prokurátora, od roku 1616 bol členom tajnej rady, v roku 1617 bol lordom strážcom pečate a v roku 1618 to dotiahol až do úradu lorda kancelára a taktiež sa stal barónom z Verulamu. V roku 1621 ho kráľ vymenoval za vikomta St. Alban, no v tom istom roku bol tiež obvinený z úplatkárstva a zbavený úradov, odsúdený k pokute 10 000 libier šterlingov a dokonca aj krátko väznený v londýnskom Toweri. Bacon síce oľutoval svoje činy a zaplatil pokutu, no nakoľko bol obľúbencom kráľa a nevedelo sa, či sa nestal len obeťou intríg, kráľ mu dal po pár dňoch milosť a pokutu mu odpustil, v roku 1624 bol kráľom dokonca zbavený všetkých obvinení. Zvyšok života sa venoval práci na filozofických spisoch a zomrel o dva roky neskôr na zápal pľúc.