cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Georgij Konstantinovič Žukov
Druhá svetová vojna
Po porade s Vasilievskym 10. apríla 1943 vypracoval smernicu o príprave obrany aj protiútoku v Kurskom oblúku. Tieto rozkazy, ktoré neskôr podpísal Stalin, dobre odhadli nemecké zámery. Na ich základe tak Červená armáda v Kurskej bitke ochromila poslednú nemeckú šancu na zvrat situácie na východnom fronte. Medzi jeho zásluhy patria aj čiastkové úspechy pri prelomení Leningradskej blokády uskutočnené od januára 1943 do januára 1944, kedy bola cesta k mestu konečne uvoľnená. Jeho podiel na ostatných operáciach vojny bol taktiež nesporný. Riadil boje na pravobrežnej Ukrajine a Bielorusku v rokoch 1943–1944. Vojská pod jeho velením vykonali Visliansko-oderskú operáciu a 17. januára 1945 definitívne oslobodili Varšavu, onedlho spolu s ostatnými frontami vojaci pod jeho vedením dobyli Berlín - hlavné mesto Tretej ríše. Na predmestí Karlshorst v mene najvyššieho veliteľa armády prijal, ako najvyšší prítomný predstaviteľ ZSSR, v neskorých nočných hodinách 8. mája 1945, bezpodmienečnú kapituláciu nemeckých ozbrojených síl.
Žukov bol skvelý stratég, no i tvrdý a nekompromisný veliteľ, ktorý vyžadoval od svojich podriadených maximum a neváhal posielať vojakov i dôstojníkov do trestných oddielov, ktoré boli nasadzované pri útokoch vždy na najnebezpečnejších miestach.
24. júna 1945 viedol spolu s maršalom Rokossovským slávnostnú prehliadku víťazných vojsk na Červenom námestí v Moskve.
Povojnové obdobie
thumb|[[Bernard Montgomery|Mongomery, Eisenhower, Žukov a Tedder v pri slávnostnom prípitku v Eisenhoweverovo veliteľstve vo Frankfurte, v okupovanom Nemecku, 1945.]] V období od júna 1945 do marca 1946 velil Skupine sovietskych okupačných vojsk v Nemecku. Od marca 1946 bol najvyšším veliteľom pozemných vojsk ZSSR a námestník ministra obrany. V tom istom roku upadol do nemilosti Stalina a bol pozbavený funkcie. Od júla 1946 velil vojskám Odeského, od roku 1948 Uralského vojenského okruhu.
V rokoch 1956–1957 bol kandidát a od roku 1957 člen Prezídia Ústredného výboru Komunistickej strany Sovietskeho zväzu. Bol prvým vysokým armádnym dôstojníkom, ktorý sa dostal na tieto miesta. Žukov v tomto období navrhoval znížiť politický vplyv na armádu. 26. októbra 1957 ho Nikita Chruščov odvolal zo všetkých funkcií a armády. V roku 1958 odišiel na dôchodok.
Dostal sa do nemilosti politických špičiek, jeho vojnová činnosť bola kritizovaná. Po odstránení Chruščova z vedenia strany v prvej polovici 60. rokov bol rehabilitovaný. V politike ani armáde sa už však neangažoval. Zomrel 18. júna 1974. Je pochovaný v Moskve pod Kremeľským múrom na Červenom námestí, napriek nevôli svojich príbuzných.
Pamäti
Žukov sa na dôchodku začal venovať písaniu svojich pamätí, ktoré dokončil v roku 1968. Sovietske politické orgány a štátom kontrolované vydavateľstvá mu však pôsobili viacero obštrukcií pri ich vydávaní. Nezanedbateľným faktorom pri ich presadení do tlače bol aj záujem v zahraničí. Jeho pamäte pod názvom Spomienky a úvahy vyšli v nakladateľstve Novosti v roku 1969. Ich celkový náklad presiahol 60 miliónov výtlačkov. Pôvodný Žukovov rukopis bol však pri vydávaní podrobený cenzúre a bol tak skrátený asi o pätinu. Politickí pracovníci pritom tento text doplnili o niekoľko pasáží, ktoré Žukov nenapísal. Neskôr bolo toto 1. vydanie Žukovom mierne doplnené a zrevidované, tak vzniklo 2. vydanie. Po rozpade ZSSR bol pôvodný necenzurovaný rukopis (nie je však isté či naozaj celý) doplnený A. V. Anochinom a M. G. Žukovovou o informácie z revidovaného 2. vydania čím vzniklo ruské 12. vydanie.
Saint-Jacques-d’Atticieux
Poloha
Saint-Jacques-d’Atticieux má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Graf vývoja obyvateľstva:
Okres Jeseník
Okres Jeseník je okres v Olomouckom kraji. Sídlom okresu je mesto Jeseník. Rozloha okresu je, počet obyvateľov je 41 891 a hustota zaľudnenia je 58 obyvateľov na. V okrese Jeseník je 24 obcí, z toho 5 miest.
Zoznam kultúrnych pamiatok v obci Brehov
Toto je zoznam kultúrnych pamiatok v obci Brehov v okrese Trebišov.
Darłowo
Darłowo je mesto v Poľsku v Západopomoranskom vojvodstve v okrese Powiat sławieński v rovnomennej gmine.
Timko (priezvisko)
Timko je slovenské priezvisko. Na Slovensku je najčastejšie na východe, najviac v Prešove, Sedliciach (okres Prešov) a v Poproči (okres Košice-okolie).
Darłowo
Žije tu 14 226 obyvateľov (30.6.2007).
Timko (priezvisko)
Známi nositelia
Pozri v článku Timko.
Malinné
Malinné alebo Malinô brdo môže byť:
Zoznam hudobných článkov/DŽ
Tento index bol automaticky vygenerovaný podľa tejto kategorizácie. Obsahuje 3 články. Aby sa nové články zobrazili v tomto indexe, musia byť zaradené aspoň do jednej z vymenovaných kategórii. Nové a upravené kategórie sa zohľadnia pri nasledujúcom generovaní.
dža
Džamala
dže
Džez
džü
Džümbüš
NGC 3602
NGC 3602 je galaxia v súhvezdí Lev, ktorú objavil nemecký astronóm Albert Marth 4. marca 1865.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 15.
Leave Home
Leave Home je druhý album americkej punkovej kapely Ramones.
1085 Amaryllis
1085 Amaryllis je planétka s priemerom 72 km, ktorú objavil K. Reinmuth 31. augusta 1927.
Ryszard Siwiec
Siwiec, otec piatich detí, svoj skutok plánoval. Nechal po sebe zápisky a nahrávky, v ktorých vyjadril svoje znechutenie z invázie vojsk Varšavskej zmluvy a z poľskej účasťou v nej. Nevedno, do akej miery inšpiroval neskoršie omnoho známejšie upálenie českého študenta Jana Palacha. Poľské úrady sa snažili stoj čo stoj zabrániť preniknutiu akýchkoľvek informácií o Siwiecovom skutku na verejnosť a oznámili, že Siwiec bol "duševne chorý". Napriek tomu, že upálenie sa podarilo zachytiť aj na kameru, televízne štáby prítomné na oslavách neodvysielali o tragédii žiadnu správu. Hoci sa osláv zúčastnili aj Česi a Slováci, Siwiecova smrť sa stala známou až dva mesiace po upálení sa Jana Palacha, keď ju zverejnilo Rádio Slobodná Európa.
STS-101
STS-101 bola misia amerického raketoplánu Atlantis na Medzinárodnú vesmírnu stanicu. Išlo o 98. let raketoplánu a 21. rokov raketoplánu Atlantis. Cieľom desaťdňovej misie bola doprava zásob na stanicu. Štart misie sa trikrát oneskoril kvôli silnému vetru v mieste štartu. Raketoplán uskutočnil 155 obletov Zeme. Uskutočnil sa jeden výstup do vesmíru.
Posádka
V zátvorkách je uvedený celkový počet letov do vesmíru vrátane tejto misie.
Priebeh misie
Raketoplán sa s ISS spojil v nedeľu 21. mája 2000 o 04:31 UT. Ešte pred vstupom astronautov na palubu ISS 22. mája sa uskutočnil jeden výstup do vesmíru (EVA). Počas neho Voss a Williams pripevnili na povrch ISS americký manipulátor (žeriav) OTD. Ten bol totiž počas svojej pôvodnej inštalácie zaistený nedokonale. Astronauti tiež dokončili inštaláciu ruského manipulátora Strela na adaptéri medzi modulmi Unity a Zarja. Potom vymenili na module Unity jednu z dvoch antén ECOMM. Pre uľahčenie budúcich operácií mimo stanice pripevnili Voss a Williams na povrch ISS osem nových madiel.
Nasledujúci deň vstúpila posádka raketoplánu do ISS. Ako prví do stanice vstúpili Helmsová, Usačov a Voss, ktorí v nasledujúcom roku tvorili druhú základnú posádku ISS. Astronauti vymenili dve zo šiestich batérií, inštalovali nové potrubie, ktoré pomohlo zlepšiť cirkuláciu atmosféry. Tiež odobrali vzorky atmosféry na neskoršiu analýzu.
V ďalších dňoch astronauti prenášali náklad na ISS a vykonávali na stanici opravy. V module Zarja vymenili 4 batérie a požiarne hlásiče, pamäť v telemetrickom systéme (u ktorej končila záručná doba) a v neposlednom rade naplnili štyri plastové vaky (každý s objemom 45 litrov) vodou. Celkovo preniesli vyše nákladu.
Poslednou úlohou misie STS 101 bolo zvýšenie dráhy komplexu ISS. K nemu došlo 25. mája 2000. Raketoplán pomocou motorčekov RCS "zdvihol" ISS o približne 40 km. Počas celkom 3 manévrov bola ISS navedená na novú obežnú dráhu vo výške 372 × 380 km. Nasledujúceho dňa sa Atlantis od ISS odpojil a po vykonaní inšpekčného obletu sa vydal na zostupnú dráhu k Zemi. Na dráhe 15 Kennedyho vesmírneho strediska pristál úspešne 29. mája 2000 v čase 8:20 SELČ. thumb|Sklenený kokpit Misia STS-101 bola prvá, kedy sa do vesmíru vypravil raketoplán so skleneným kokpitom.
Chun-mee
Chun-mee je čínsky veľmi kvalitný zelený čaj z dobre zvinutých listov dlhého drôtikovitého tvaru.
Okres Jihlava
Okres Jihlava je okres v kraji Vysočina. Jeho sídlom je mesto Jihlava. Rozloha okresu je, počet obyvateľov je 110 477 a hustota zaľudnenia je 92 obyvateľov na. V okrese Jihlava je 123 obcí, z toho 5 miest a 5 mestečiek.
Éridanos
Éridanos (Éridanos) môže byť:
Zoznam kultúrnych pamiatok v obci Čeľovce
Toto je zoznam kultúrnych pamiatok v obci Čeľovce v okrese Trebišov.
Arpad Godla
Arpad Godla (* 16. apríl 1979, Prešov) je slovenský herec žijúci od roku 2005 vo Veľkej Británii.
Dražičky
Dražičky sú obec v Česku v okrese Tábor v Juhočeskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 137 obyvateľov, z toho 70 mužov a 67 žien, pričom priemerný vek v obci bol 34,4 roka (muži 34,0 roka, ženy 34,9 roka).
STS-99
STS-99 bola misia raketoplánu Endeavour. Celkovo išlo o 97. misiu raketoplánu do vesmíru a 14. pre Endeavour. Cieľom misie boli experimenty Shuttle Radar Topography.
Posádka
V zátvorkách je uvedený celkový počet letov do vesmíru vrátane tejto misie.
Saint-Jean-Chambre
Saint-Jean-Chambre je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Ardèche, v regióne Auvergne-Rhône-Alpes.
Poloha
Saint-Jean-Chambre má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Saint-Jean-Chambre má 254 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
Rolová hra
Rolová hra môže byť:
Tatra T3
Tatra T3 (projekt a prototyp označovaný pôvodne TIII ) je typ česko-slovenskej električky, vyrábaný od začiatku 60. rokov do druhej polovice 90. rokov 20. storočia podnikom ČKD Praha v závode Tatra Smíchov. S približne 14 000 kusmi ide o najpočetnejšie vyrábaný električkový vozeň na svete.
Konštrukcia
vľavo|náhľad|Súprava vozňov dodaných v roku 1976. Vyššiu výrobnú sériu zodpovedá trojdielne čelné okno, vyššia vetracia časť bočných okien, skriňa filtra pred zberačom a nepoužitie krycích líšt. Električka typu T3 vychádza zo svojho predchodcu, električky Tatra T2, a je ďalším členom typového radu električiek zodpovedajúcich americkej koncepcii PCC. To znamená, že ide o jednosmerný jednočlánkový motorový električkový vozeň s dvoma dvojnápravovými podvozkami a podlahou v jednej úrovni, určený pre prevádzku sólo alebo v súprave zhodných spriahnutých vozňov, bez vlečného vozňa.
Všetky dvojkolesia sú poháňané jednosmernými elektromotormi so sériovým budením; vždy dva motory rovnakého podvozka sú elektricky spojené do série a obe skupiny sú trvalo spojené paralelne. V podvozku sú umiestnené pozdĺžne a poháňajú dvojkolesia cez kĺbový hriadeľ a kužeľovou prevodovku konštruovanú s ohľadom na nízky spôsobovaný hluk. Hluk jazdy znižujú aj gumené vložky v kolesách.
Na svoju dobu patrila k najmodernejším vozňom, boli použité nové materiály (napr. plasty). Hlavným konštruktérom električky T3 je Antonín Honzík, konštrukciu elektrickej výzbroje TR37 viedol Vladimír Zouhar a autorom vonkajšieho vzhľadu vozňa je František Kardaus, ktorý navrhol aj dizajn modelu T2.
T3 bola vyvinutá predovšetkým kvôli veľkej hmotnosti typu Tatra T2, ktorý nebol pre menšie prevádzkovateľa s nekvalitným koľajovým zvrškom ideálny. Oproti T2 bola úplne prepracovaná stavba skrine s cieľom zníženia hmotnosti, k tomu prispievalo aj použitie škrupinových laminátových čiel.
Elektrická výzbroj bola vylepšená odporová sa zrýchľovačom typu TR37. Ako zberač prúdu bol montovaný pantograf (u niektorých vozňov s elektrickým sťahovákom, prevažne však s ručným sťahovaním).
Podvozky zostali bez zmeny. Je možné montovať podvozky ako pre normálny rozchod koľaje 1435 mm, tak aj pre rozchody 1524 mm a 1000 mm. Taktiež je možná prevádzka aj na iných, neštandardných rozchodoch podľa požiadaviek dopravných podnikov.
Do roku 1978 boli do Sovietskeho zväzu dodávané vozne T3SU vo dvojdverovom prevedení (bez stredných dverí). Celkovo bolo v tejto verzii vyrobených viac ako 5 tisíc električiek, čo je zhruba polovica vozňov T3 dodaných do ZSSR.
Prototypy
vľavo|náhľad|Pražský vozeň č. 6102, dochovaný druhý vyrobený prototyp. Prvým výrobným sériám zodpovedá polené čelné okno, nižšia vetracia časť bočných okien a krycie lišty. Prvý prototyp (evidenčné číslo 6101) bol vyrobený v roku 1960. Na jeseň toho istého roka začali v Prahe skúšobné jazdy. V bežnej prevádzke jazdil vozeň od 21. júna 1961. Na jar 1962 bol po vážnej dopravnej nehode odstavený, oprava bola vykonaná až po začatí sériovej výroby električiek T3 na jeseň 1963. Potom bol znovu zaradený do prevádzky. Z osobnej dopravy bol vyradený v roku 1984, ďalších sedem mesiacov bol vedený ako služobný s ev.č. 5513 (iba administratívne prečíslovanie, fyzicky nebolo nikdy vykonané). V máji 1985 bol vozeň zlikvidovaný.
Prototyp sa od sériového prevedenia odlišoval predovšetkým prevedením dverí, ktoré sa podobalo vozom T2, tj. Predné a zadné dvere mali šírku 1300 mm, stredný boli užšie (1050 mm). U sériových vozňov sa prešlo k jednotným rozmerom dverí.
Tzv. predsunutý vozeň (niekedy označovaný ako druhý prototyp) s evidenčným číslom 6102 bol vyrobený v roku 1962, toho istého roku bol v Prahe zaradený do prevádzky. Vyradený bol v roku 1996, pričom bol určený na likvidáciu. Vďaka niekoľkým nadšencom bola električka zachránená a na prelome 20. a 21. storočia bola zrenovovaná do pôvodného stavu. V súčasnosti je využívaná pre komerčné a objednané jazdy.
Novostavby
Pre Ukrajinu a Rusko bol vytvorený typ Tatra KT3UA (výzbroj TV Progress, nový dizajn): kĺbová električka, ktorá je vytvorená spojením dvoch vozňov T3, medzi ktoré je vložený nový stredný nízkopodlažný článok.
T3 Coupé
Dopravný podnik predpokladá, že vozeň bude slúžiť predovšetkým na objednávku. Je ale možné, že bude zriadená aj pravidelná linka v piatok večer. Začiatok prác na vozňu bol stanovený na január 2018, električka bola uvedená do prevádzky v októbri toho istého roku.
Dodávky
V rokoch 1960 až 1997 bolo vyrobených celkom 13 945 vozňov Tatra T3 a 131 náhradných vozňových skríň.
Ide o prehľad dodaných nových vozňov priamo z výroby. Tabuľka nijako nezohľadňuje predaja už ojazdených vozňov do ďalších prevádzok, takže počet miest, kde je alebo bol v prevádzke typ T3, je vyššia. Tabuľka nezahŕňa typov Tatra T3R a Tatra T3RF, ani vozňov postavených po roku 2000 s použitím vozňových skríň VarCB3 a VarCB3LF (typy T3R.EV, T3R.PLF, Vario LF, apod.), ktoré sú väčšinou oficiálne vykazované ako rekonštrukcia vozňov T3. V tabuľke sú uvedené súčasné názvy miest a štátov.
Poznamky
<references group="pozn."/>
Temešská skala
Temešská skala je vrch Strážovských vrchov. Leží nad obcou Temeš, približne severozápadne od Prievidze.
Poloha
Nachádza sa v strednej časti pohoria, v geomorfologickom podcelku Malá Magura. Vrchol leží v Trenčianskom kraji, na území okresu Prievidza a zasahuje na katastrálne územia obcí Temeš, Čavoj a južnou časťou i Nevidzany. Celý masív je súčasťou rovnomennej prírodnej rezervácie.
Opis
Temešská skala zakončuje rázsochu, ktorá vybieha západným smerom z vrchu Malá Magura, na severozápadnom okraji rovnomenného podcelku. Mohutný skalný masív v sebe ukrýva jaskyňu a tvorí výraznú krajinnú siluetu. Sedlom je oddelený východne susediaca Malá Magura, severne ležia Svibiny , západným smerom Pánsky (Temešský) diel a juhozápadne mohutný Suchý vrch. Oblasť patrí do povodia Nitrice; južné svahy odvodňuje Nevidziansky potok, severné potok Šindeliarska a zo západných odteká voda menšími prítokmi priamo do Nitrice. Najbližšími obcami sú na západnom úpätí ležiaci Temeš a severne situovaný Čavoj, o niečo vzdialenejšie sú južne ležiace Nevidzany.
Výhľady
Nesúvislý porast vrcholovej časti so skalným bralom v juhozápadnej časti umožňujú obmedzené výhľady. Poloha na okraji hrebeňa a susedné mohutnejšie vrchy umožňujú pozorovať najmä okolité vrchy pohoria, no na južnom horizonte vidieť ponad Rudniansku kotlinu pohorie Vtáčnik, Tribeč a Považský Inovec.
Dębno
Dębno je mesto v Poľsku v Západopomoranskom vojvodstve v okrese Powiat myśliborski v rovnomennej gmine.
Žije tu 13 443 obyvateľov (31. 12. 2021).
Concourson-sur-Layon
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Druhá svetová vojna
Druhá svetová vojna je dodnes najväčší a najrozsiahlejší ozbrojený konflikt v dejinách ľudstva, ktorý stál život asi 45 až 60 miliónov ľudí. Boje prebiehali v Európe, Ázii, Afrike a Tichomorí a zúčastňovali sa na nich muži i ženy aj z oboch ďalších obývaných kontinentov: Ameriky a Austrálie. Počas šiestich rokov trvania zahynuli alebo zomreli v dôsledku vojnových útrap desiatky miliónov civilistov, milióny príslušníkov ozbrojených síl, boli zničené celé mestá a spôsobené nevyčísliteľné škody na majetku a kultúrnom dedičstve ľudstva. Príčiny vojny v Európe možno hľadať v napätí vyvolanom chybne koncipovanou Versaillskou zmluvou, negatívnych dopadoch Veľkej hospodárskej krízy na prelome 20. a 30. rokov, ktorá kriticky oslabila všetky štáty a ich vlády ako aj slabosť Spoločnosti národov a mocností, ktoré mali udržovať svetový mier a dohliadať na dodržovanie versaillského systému, čo v Nemecku umožnilo vzostup nacistického režimu pod vedením Adolfa Hitlera a jeho stúpencov.
Na ázijskom bojisku sa za začiatok vojny považuje japonská invázia do Číny (7. júl 1937), ale niektoré zdroje uvádzajú oveľa skorší dátum: rok 1931, keď Japonsko vtrhlo do Mandžuska. V Európe sa boje druhej svetovej vojny začali 1. septembra 1939, keď nemecký Wehrmacht vpadol do Poľska, krátko na to 17. septembra 1939 napadol Poľsko aj Sovietsky zväz. Západné demokracie Spojené kráľovstvo a Francúzsko vyhlásili Nemecku vojnu, ale obmedzili sa na menšie akcie, ktoré Nemecko nezastavili (tzv. čudná vojna). 9. apríla 1940 Nemecko napadlo Dánsko a Nórsko a postupne ich obsadilo. 10. mája 1940 Nemecko napadlo cez krajiny Beneluxu aj Francúzsko, ktorého obrana sa zakrátko zrútila. 22. júna 1940 Francúzsko kapitulovalo. 22. júna 1941 Nemecko napadlo Sovietsky zväz (operácia Barbarossa), ktorý sa pridal na stranu Spojencov. Spojené štáty, ktoré už predtým pomáhali Spojeneckým krajinám, sa do vojny zapojili 7. decembra 1941 po japonskom útoku na námornú základňu USA v Pearl Harbor. Po ťažkých bitkách pri Stalingrade a Kursku na východnom fronte boli nemecké vojská prinútené ustupovať. Západní spojenci znovu otvorili tzv. druhý front 6. júna 1944. Po porážkach Nemecka vo Francúzsku, Bielorusku a Poľsku Spojenci vstúpili na územie Nemecka. Koniec vojny v Európe nastal 8. mája 1945 kapituláciou Nemecka. V Ázii kapitulovalo Japonsko 2. septembra toho istého roku po americkom zhodení dvoch atómových bômb (Little Boy a Fat Man) na mestá Hirošima a Nagasaki.
Medzi dôsledky druhej svetovej vojny patrí vytvorenie dvoch blokov: západného bloku, ktorý sa sformoval do organizácie NATO, a východného bloku, ktorý na seba vzal podobu Varšavskej zmluvy tvorenej najmä východoeurópskymi socialistickými krajinami pod vedením Sovietskeho zväzu. Vzťahy medzi týmito dvoma blokmi boli značne napäté a čoskoro prerástli do tzv. Studenej vojny, ktorá sa okrem politických bojov prejavila aj v niektorých vojenských konfliktoch (Kórejská vojna, Vietnamská vojna, Arabsko-izraelské vojny atď.)
Príčiny vojny
thumb|vpravo|[[Benito Mussolini (vľavo) a Adolf Hitler (vpravo)]] Po skončení prvej svetovej vojny sa mocensko-politická situácia vo svete a hlavne v Európe radikálne zmenila. Zanikli staré monarchie ako napríklad Rakúsko-Uhorsko alebo Osmanská ríša a na ich miesto nastúpili štáty nové – Maďarsko, Československo, Turecko či Juhoslávia. Čoskoro po vojne tiež začal vznikať za mimoriadne krvavých okolností Sovietsky zväz (pozri Ruská občianska vojna).
Nemecko, ako hlavný agresor prvej svetovej vojny, bolo prinútené podpísať Versaillskú mierovú zmluvu a platiť vysoké reparácie krajinám, ktorým spôsobilo v prvej svetovej vojne najväčšie straty. Versaillská zmluva však neuspokojovala nikoho. Japonsko sa cítilo odstrčené i keď vzhľadom na podiel vo vojne malo z nej najväčšie zisky. Taliani mali prehnané požiadavky, za ktorými sa skrývali neuspokojené imperiálne ambície a tak aj oni odchádzali nespokojní. Spojeným štátom sa nepodarilo presadiť humanistické predstavy prezidenta Woodrowa Wilsona a jeho plán na vytvorenie Spoločnosti národov. Táto inštitúcia síce vznikla, no veľmi sa líšila od pôvodného plánu a Spojené štáty do nej preto ani nevstúpili. Bez podpory tejto významnej svetovej veľmoci sa stala ešte bezvýznamnejšou a neakcieschopnejšou. USA sa z medzinárodného poľa stiahli do dobrovoľnej izolácie. Británia bola vojnou citeľne oslabená, stratila aj tradičné postavenie najväčšej námornej mocnosti na svete. Z prvého svetového veriteľa sa stala obrovským dlžníkom (dlhy voči USA z prvej svetovej vojny nikdy nesplatila ). Oporou Versaillského systému malo byť Francúzsko. No vo Francúzsku sa počas medzivojnového obdobia nenašiel ani jeden politik, ktorý by mal dosť odvahy na to, aby predstúpil s koncepciou modernej mohutnej armády ofenzívneho charakteru. Namiesto toho Francúzsko začalo budovať Maginotovu líniu (za prostriedky, ktoré si stavba vyžiadala, by bolo možné vybudovať armádu s desiatkami tankových divízií a tisíckami lietadiel), a tým vlastne pochovala nielen svojich východných spojencov, ale aj vlastné nádeje na úspech v prípadnej vojne proti Nemecku. Maginotova línia mala totiž veľa slabostí a navyše ju bolo možné ľahko obísť cez Belgicko. thumb|left|Zľava doprava: [[Neville Chamberlain|Chamberlain, Daladier, Hitler, Mussolini a Ciano pred podpisom Mníchovskej dohody]] Európa bola po prvej svetovej vojne takmer čisto demokratickým kontinentom, no radikálne politické smery ako fašizmus a komunizmus (ktoré boli čiastočne alebo celkom diktatúrami) sa veľmi rýchlo rozširovali zo svojich materských krajín – Talianska a Sovietskeho zväzu aj do okolitých krajín. Trend demokratizácie sa teda čoskoro vytratil a tesne pred vypuknutím druhej svetovej vojny už bolo Česko-Slovensko jediným štátom strednej Európy, ktorý zotrval v nastúpenej ceste demokracie. Dôvodom, prečo sa extrémistické politické smery, akými fašizmus a komunizmus boli, tak ľahko presadzovali v krajinách medzivojnovej Európy, bola najmä chudoba. Situácia sa ešte rapídne zhoršila v roku 1929, keď vypukla svetová hospodárska kríza. V tom čase už v Taliansku sedem rokov vládli fašisti na čele s Benitom Mussolinim a v roku 1933 sa v Nemecku dostal k moci nacistický politik Adolf Hitler.
thumb|right|[[Viačeslav Michajlovič Molotov|Molotov podpisuje nemecko-sovietsku zmluvu o neútočení. Za ním je vidieť Ribbentropa (v čiernom) a Stalina (v svetlom, druhý sprava)]] Hitler od počiatku kritizoval nespravodlivosť Versaillskej zmluvy, a to spolu so sociálnou demagógiou a antisemitizmom bolo základom ideologickej a propagandistickej kampane jeho Národnosocialistickej nemeckej robotníckej strany (Nationalsozialistiche Deutsche Arbeitspartei – NSDAP). Postupne, keď Hitler videl, čo všetko si môže voči demokratickému Spojenému kráľovstvu a Francúzsku dovoliť, prichádzal stále s novými a novými požiadavkami. Ich spoločným menovateľom bol „Lebensraum“, čiže životný priestor pre Nemcov. Tento priestor sa však mal nachádzať v Európe a Nemci k nemu mali prísť na úkor „menejcenných východných národov“, ako boli Slovania. Adolf Hitler úspešne využil slabosť Veľkej Británie a Francúzska vďaka politike appeasementu. Nemecko vystúpilo zo Spoločnosti národov a na jar 1935 obnovilo brannú povinnosť a vojenské letectvo. Tým prakticky vypovedalo Versaillskú zmluvu. Vo februári 1936 Nemecko obsadilo demilitarizovanú zónu v Porýní. Tolerovaný bol aj „anšlus“ Rakúska v roku 1938 a vrchol táto politika dosiahla v septembri 1938, keď viedla až k podpísaniu Mníchovskej dohody, kde západné mocnosti opäť raz ustúpili Hitlerovi a súhlasili s odtrhnutím Sudet od Česko-Slovenska a ich pripojeniu k Nemecku. Západné mocnosti a ZSSR sa nedokázali dohodnúť na vzájomnej dohode proti Hitlerovi. Nespokojný Stalin sa obával, že Spojené kráľovstvo a Francúzsko nepriamo podporujú nemecké snahy o získanie Východnej Európy (tzv. Drang nach Osten – ťaženie na východ). V dôsledku reorganizácie armády si nemohol dovoliť rozsiahlejší ozbrojený konflikt, namiesto toho sa napokon dohodol s Hitlerom. 23. augusta 1939 bol v Moskve podpísaný „Pakt o neútočení“ medzi ZSSR a Nemeckom. Jadrom tejto dohody boli však tajné dodatky vymedzujúce záujmové sféry vo východnej Európe. Versaillský systém a politika appeasementu teda definitívne zlyhali. Premiér Veľkej Británie Neville Chamberlain síce po návrate z Mníchovskej konferencie vyhlasoval, že zabezpečil trvalý mier, opak bol však pravdou. Azda najlepšie okomentoval vtedajšiu situáciu v dolnej snemovni Winston Churchill: „''Británia a Francúzsko si museli vybrať medzi vojnou a hanbou. Vybrali si hanbu. Budú mať vojnu.'' “
Predohra a vytváranie koalícií
Ešte na začiatku roka 1939 existovali v Európe (aj vo svete) tri bloky, ktoré už pomaly išli do vojny, a ktoré boli navzájom znepriatelené: Os Berlín-Rím-Tokio a ich satelity; krajiny bývalej Dohody: Francúzsko a Spojené kráľovstvo plus štáty pod ich ochranou (napr. Poľsko); a ZSSR, ktorý na prvý pohľad stál bokom. Ak sa vôbec očakávalo nejaké prekvapenie a zmena rovnováhy síl, tak sa hľadalo vo vzťahu medzi Francúzskom a ZSSR, pretože vzťahy medzi týmito štátmi sa zlepšovali a v občianskej vojne v Španielsku bojovali na rovnakej strane. Rokovania Británie aj Francúzska však napokon spojenectvo so Stalinom nepriniesli najmä kvôli vzájomnej nedôvere. V tej dobe sa totiž dalo očakávať, že sa budúce vojnové ťaženie nacistického Nemecka bude uberať smerom na východ. Stalin v obavách z nadchádzajúcej nepriaznivej situácie menoval novým ľudovým komisárom zahraničných vecí Viačeslava Molotova, ktorým nahradil Maxima Litvinova, sovietskeho diplomata židovského pôvodu, s ktorým nacisti neboli ochotní rokovať. Molotov neváhal verejne vyhlásiť, že najradšej rokuje s diktátormi, pretože je to vždy jednoduchšie. Jednania sa začali čoskoro. 23. augusta 1939 uzavrela Hitlerova Tretia ríša prostredníctvom svojho ministra zahraničných veci Joachima von Ribbentropa so Sovietskym zväzom, za ktorý sa podpísal Molotov, pakt o neútočení, známy pod názvom Pakt Ribbentrop-Molotov. Dohoda bola výhodná pre obe strany. Uvoľnila Hitlerovi aj Stalinovi ruky. A hoci už samotný pakt vydesil Britániu, Francúzsko aj ich spojencov, nebol ničím proti jeho tajnému dodatku, ktorý obsahoval presne vymedzené rozdelenie sféry vplyvu medzi ZSSR a Nemeckom, a ktorý výslovne pripúšťal likvidáciu a rozdelenie Poľska. Hitler si mohol byť istý, že pri bojoch proti Francúzsku a Británii ho sovieti nenapadnú. Stalinovi umožnila dohoda konsolidáciu vlastných síl po krvavých čistkách v armáde, a tiež získať zvyšok bývalých ruských území, o ktoré prišiel Sovietsky zväz počas ruskej občianskej vojny a poľsko-sovietskej vojny. Cesta k vojne tým bola voľná.
Vypuknutie vojny v Európe
thumb|right|Poľské jazdectvo na manévroch pred vojnou Ako zámienku použili Nemci prepad retranslačnej stanice v Gliwiciach. 31. augusta o ôsmej hodine večer podnikli nacisti v prestrojení za poľských vojakov útok na nemeckú rádiostanicu v Gliwiciach. Celá akcia mala vyvolať dojem, že nasledujúci útok na Poľsko je odvetou za tento svojvoľný akt, a že Nemecko nie je agresorom (tzv. operácia pod falošnou vlajkou). Nasledujúci deň 1. septembra 1939 Nemecko spustilo operáciu Fall Weiss, čím iniciovalo vypuknutie druhej svetovej vojny v Európe. Vojna sa začala 1. septembra 1939 o 4:45 ráno, keď nemecký školný krížnik Schleswig-Holstein začal z Baltského mora paľbu na muničný sklad na polostrove pri Gdansku (pozri bitka pri Westerplatte) a bombardovať mestečko Wieluń.
V ten istý deň, v prejave k Reichstagu, Adolf Hitler spomenul 21 pohraničných incidentov, z ktorých tri nazval veľmi vážnymi, ako ospravedlnenie pre nemeckú „defenzívnu“ reakciu proti Poľsku. Francúzsko a Británia mali s Poliakmi spojeneckú zmluvu, preto vyhlásili Nemecku vojnu – 3. septembra o 9. hodine Spojené kráľovstvo a spolu s ním tak urobili aj najvýznamnejšie krajiny Commonwealthu – India, Austrália a Nový Zéland a o 12:20 tak urobilo aj Francúzsko. 3. septembra sa potopením britskej osobnej lode SS Athenia nemeckou ponorkou U 30 začala aj bitka o Atlantik. Spojené kráľovstvo a Francúzsko však pristupovali k vojne veľmi laxne a len vyčkávali na nemeckých hraniciach a nerobili nič, okrem niekoľkých chabých náletov na Nemecko a malého útoku na Saarbrücken – toto obdobie je známe ako tzv. „čudná vojna“.
Boje v Ázii 19311939
Po skončení prvej svetovej vojny zostalo Japonské cisárstvo v priestore východnej Ázie najmocnejšou krajinou. Mnoho japonských politických a vojenských vodcov, ako Fumimaro Konoe a Sadao Araki, tvrdili, že Japonsko má právo podmaniť si Áziu a zjednotiť ju pod vládou cisára Hirohita. thumb|right|Japonskí vojaci v Číne Japonsko zaútočilo na Mandžusko po takzvanom Mandžuskom incidente v roku 1931 a po roku pretvorilo Mandžusko na bábkový štát Mandžukuo. V roku 1937 japonské sily vtrhli aj do samotnej Číny, kde hľadali novú pracovnú silu a suroviny. Japonci spočiatku postupovali rýchlo, no postupne sa zakolísali a ich postup sa po bitke o Šanghaj spomalil. Mesto sa dostalo do japonských rúk v decembri roku 1937, spolu s hlavným mestom Nanking. V dôsledku týchto porážok čínski nacionalisti, ktorí okrem Japoncov bojovali aj proti komunistickým jednotkám, boli nútení presunúť svoje sídlo najprv do Wu-chanu a neskôr Čunkingu. Japoncami okupované oblasti boli vystavené teroru a vyčíňaniu japonských vojsk.
Vzrastajúca japonská vojenská prítomnosť na Ďalekom východe bola považovaná za veľkú strategickú hrozbu pre ZSSR. Na prelome júla a augusta 1938 prebehli krátke boje pri jazere Chasan. Na jar 1939 vyvolali japonské vojská pohraničné zrážky s Mongolskom, ktorému však pomohol Sovietsky zväz a v bitke o Chalchin Gol odrazil japonský útok. Nebezpečenstvo ďalších japonských útokov však spôsobilo, že Sovieti naďalej držali v oblasti pomerne veľké sily. Až v roku 1941 podpísali obe krajiny pakt o neútočení. V oblasti tak zotrval pokoj do roku 1945. Po týchto porážkach sa Japonci rozhodli presmerovať svoju expanziu viac na juh, to však nutne muselo viesť k stretu s USA kvôli kontrole nad Filipínami a námornými obchodnými cestami do Holandskej Východnej Indie.
Invázia do Poľska
thumb|right|1. september 1939 – nemeckí vojaci prechádzajú hranicou do Poľska Zatiaľ čo v Ázii sa už od roku 1937 bojovalo medzi Čínou a Japonskom (pozri druhá čínsko-japonská vojna), vojna v Európe sa začala 1. septembra 1939, keď nemecké vojsko po predchádzajúcich provokáciách a zinscenovaných incidentoch (najznámejším z nich je prepadnutie vysielača v Gliwiciach) začalo bez vyhlásenia vojny inváziu do Poľska. K útoku na Poľsko sa k Nemecku pridalo aj Slovensko, ktoré zaútočilo na južnú časť Poľska pomocou armádnej skupiny „Bernolák“ a umožnilo využitie svojho územia aj mimo ochrannej zóny (Schutzzone) ako nástupného priestoru nemeckej armády. Slovenská vláda 28. augusta súhlasila a zároveň zabezpečila zverejnenie výzvy, ktorú jej doručil nemecký vojenský atašé v Bratislave Heinrich Becker ešte pred vypuknutím vojny (28. v rozhlase a 30. augusta v tlači) :"'V záujme ochrany nezávislosti a územnej celistvosti nášho mladého Slovenského štátu proti hroziacemu poľskému nebezpečenstvu, na základe ochrannej zmluvy… prídu na územie Slovenského štátu nemecké vojenské oddiely, ktoré v prípade potreby budú s našou hrdinnou slovenskou armádou bok po boku spoločne brániť územie nášho štátu.“"Spojené kráľovstvo, Francúzsko a britské domíniá Austrália a Nový Zéland 3. septembra 1939 vyhlásili Nemecku vojnu (4. septembra sa k nim pridal Nepál, 6. septembra Južná Afrika a 10. septembra Kanada), avšak k väčším vojenským akciám nepristúpili. Spojenci začali námornú blokádu Nemecka, ktorá viedla k druhej bitke o Atlantik, keďže nemecké vojenské námorníctvo útočilo ponorkami na ich obchodné a vojnové lode. K prvej vzdušnej operácii pristúpili Royal Air Force (RAF), ktoré 4. septembra podnikli bombardovanie nemeckých vojnových lodí pri meste Brunsbüttel v Šlezvicko-Holštajnsku a pri Wilhelmshavene v Dolnom Sasku. Mobilizácia pozemných síl ale prebiehala pomaly a neefektívne. 7. septembra rozvinulo 40 divízií francúzskej armády útok proti slabej nemeckej obrane v Sársku (sárska ofenzíva), pri ktorom obsadili nemecké územie do hĺbky cca 8 km, avšak nedokázali účinne pomôcť Poľsku. 12. septembra najvyššie velenie spojených britsko-francúzskych síl rozhodlo o zastavení ofenzívy a francúzske vojská sa stiahli minimálne jeden kilometer za Siegfriedovu líniu. Francúzska vojenská doktrína nebola Poľsku naklonená. Francúzsky generál Maurice Gamelin, ktorý viedol sársku ofenzívu, ju zhrnul jedinou vetou: „Kto zaútočí, prehrá.“
Nedostatočne zmobilizované poľské vojsko nedokázalo vzdorovať vyše 50 nemeckým divíziám (vrátane ôsmich motorizovaných a šiestich tankových), ktoré vtrhli do Poľska z Pomoranska, Východného Pruska a Sliezska. Vo vzduchu mali početnú i technickú prevahy Luftwaffe disponujúce cca 2000 lietadlami, hoci poľské letectvo bojovalo s obrovskou húževnatosťou a nemeckému spôsobilo všeobecne väčšie straty než bolo možné očakávať. Avšak nepočetné tankové sily organizované zastaraným spôsobom nemohli čeliť nemeckým tankovým klinom postupujúcim vpred podľa inovačných schém bleskovej vojny. Málo pohyblivá pechota bez motorizovaných dopravných prostriedkov a zastarané jazdectvo opakovane utrpeli veľké straty pri presunoch cez otvorený terén, ktorý nedokázali prekonávať dosť rýchlo, alebo boli ničené po menších skupinách, skôr než sa stihli zoskupiť. Nemecké jednotky prenikali zo severu a juhozápadu k Varšave.
náhľad|vľavo|Stretnutie nemeckých a sovietskych jednotiek v priateľskej atmosfére 20. septembra 1939 na obsadenom poľskom území na východ od [[Brest-Litovsk|Brest-Litowska.|alt=]] 9. septembra sa poľská armáda vzchopila k poslednému pokusu aspoň oddialiť nevyhnutný koniec. Zúfalý útok trosiek armád Poznaň a Pomorie proti ľavému krídlu a tylu Skupiny armád Juh bol vedený s úmyslom zastaviť jej postup a prebiť sa k hlavnému mestu a podporiť jeho obranu (bitka na Bzure). Spočiatku dokázal prudkým úderom zastaviť nemeckú 8. armádu, ale nepriateľ proti nemu čoskoro nasmeroval drvivú väčšinu kapacít Luftwaffe a takmer tretinu Skupiny armád Juh. Keď potom vzápätí na Kutrzebove sily zaútočila aj skupina armád Sever, bolo rozhodnuté. K Varšave sa podarilo dostať len malej časti jednotiek, ktoré mali posilniť jej obranu. V tej dobe sa zvyšky všetkých západných armád v súlade s rozkazmi Edwarda Rydz-Śmigłyho pokúšali prebiť na východ a posilniť tak obranu Varšavy tým, že by vytvorili obrannú líniu na riekach Visla a San. Ich šance boli minimálne, ale definitívne zhasli až 17. septembra, keď sa Sovietsky zväz v súlade s tajnými dohodami pridal k útoku a napadol Poľsko z východu. Sovietske vojsko obsadilo poľské územie po líniu na riekach Narew-Visla-San.
Poľská vláda aj časť velenia utiekli z krajiny do Rumunska. 28. septembra kapitulovala Varšava, 29. septembra pevnosť Modlin. 2. októbra kapitulovali obrancovia Helskej kosy. Ako posledné jednotky kladúce organizovaný odpor sa vzdali do 5. októbra oddiely generála Franciszka Kleeberga.
Čudná vojna
Francúzske jednotky rozmiestnené pozdĺž Siegfriedovej línie boli vytlačené z územia Nemecka protiútokom 16. – 17. októbra a ustúpili späť do svojich základní pri Maginotovej línii, kam sa presunul aj britský expedičný zbor. Tým sa začala fáza známa ako čudná vojna, počas ktorej neprebiehali výraznejšie bojové operácie, okrem malých lokálnych pozemných konfliktov, leteckých súbojov a námornej aktivity (pozri bitka o Atlantik). Koniec čudnej vojny nastal s nemeckou inváziou do Dánska 9. apríla 1940 (pozri nižšie).
Zimná vojna
Zatiaľ čo sa Nemecko po svojom víťazstve pripravovalo na ďalšie fázy bojov, tentoraz proti Francúzsku, ZSSR pokračoval v expanzii. Stalin postupne prinútil pobaltské štáty (Litvu, Lotyšsko a Estónsko) k súhlasu s nevýhodnou ekonomickou a vojenskou spoluprácou (vrátane rozmiestnenia svojich jednotiek na ich území), čím si pripravil pôdu pre ich anexiu a základne pre ďalšiu expanziu. Potom sa obrátil na Fínsko, aby si podobné ústupky vynútil aj od neho. V obavách pred možným použitím Fínskeho územia pre útok na Leningrad požadoval Stalin posun hraníc na Kareskej šiji a vojenskú základňu na polostrove Hanko, výmenou za väčšie ale pusté územie vo východnej Karélii a pri Ladožskom jazere. Zároveň požadoval aby Fíni zlikvidovali svoje opevnenia na Karelskej šiji, čo by ich robilo veľmi zraniteľnými. Rokovania trvali 2 mesiace až do prvých pohraničných incidentov 26. novembra. Napätie eskalovalo až do 30. novembra 1939, keď sovietske jednotky bez vyhlásenia vojny Fínov napadli. Cieľom útoku bolo úplné vojenské podmanenie krajiny (počas zhruba 1421 dní). Celá akcia sa však nevyvíjala úspešne. Ako prvý prišiel neúspech politický – Spoločnosť národov sa nenechala oklamať ani Sovietskym zväzom zinscenovanými pohraničnými incidentmi, ani bábkovou Kuusinenovou vládou a ZSSR sa stal jediným štátom v jej histórii, ktorý vylúčila za nevyprovokovanú útočnú vojnu (na základe definície agresora, ktorú ZSSR sám predložil). Ani priebeh vojny nebol ideálny, Fínsko útok očakávalo a bolo v medziach svojich možností pripravené. Prvý nápor Červenej armády pôvodne vedený iba 20 divíziami proti 16 fínskym divíziám bol odrazený a sovietske sily utrpeli ťažké straty. Ukázalo sa, že početná a technická prevaha nedokáže nahradiť výcvik a prípravu na polárne podmienky. Svoju rolu zohrala tiež vysoko negatívna úloha politických komisárov a neporovnateľnosť kvalít dôstojníckych zborov obidvoch armád. Zatiaľ čo fínska armáda sa mohla spoľahnúť na kvalitný dôstojnícky zbor a dobrú morálku jednotiek, Červená armáda, ktorej dôstojnícky zbor bol zdecimovaný stalinskými čistkami, pri ktorých bola odstránená veľká časť najkvalitnejších kádrov, sa musela spoľahnúť na novo dosadených, neskúsených a často až neospravedlniteľne nekompetentných dôstojníkov. Pôvodný opatrný plán útoku pripravený náčelníkom generálneho štábu Šapošnikovom bol pre prílišnú opatrnosť Stalinom zamietnutý a prepracovaný Mereckovom podľa pokynov Vorošilova a Stalina. Stalinove čistky v armáde sa tak po prvýkrát prejavili v reálnych podmienkach vojny.
Prielom Mannerheimovej línie a prímerie medzi ZSSR a Fínskom
thumb|right|Fínska pechota pri obrane zákopov [[Mannerheimova línia|Mannerheimovej línie]] ZSSR začal druhú fázu operáciou proti Fínsku 1. februára 1940. Proti unavenej fínskej armáde, ktorá už trpela akútnym nedostatkom munície, boli vrhnuté obrovské sily (pomer mužov v bojových líniách bol 1:10 až 1:15 v prospech Červenej armády). Po 15 dňoch intenzívnych bojov prelomili sovietske vojská hlavné opevnenie Mannerheimovej línie a po ďalších 21 dňoch prekročili Viipurský záliv. Fínska armáda bola vyčerpaná a straty bojových jednotiek dosiahli 40 % pôvodných stavov, ale stále ešte držala frontovú líniu. 13. marca 1940 bolo uzavreté prímerie. Podľa týchto podmienok Fínsko poskytlo ZSSR značnú časť svojho územia a muselo urobiť ďalšie ústupky.
Zimná vojna mala veľký vplyv na prudký pokles reputácie Červenej armády ako aj ZSSR v očiach celého sveta. Niektorí však podotýkajú, že mala ďalekosiahly vplyv na jej následnú reorganizáciu a mnohé zlepšenia ako aj odstránenie Vorošilova z jej vedenia. Mnohí nemeckí generáli ako aj sám Hitler preto pred napadnutím ZSSR v roku 1941 očakávali, že poraziť sovietsku armádu nebude problém.
Napadnutie Dánska a Nórska
thumb|right|Nemecké tanky v Dánsku V tej istej dobe sa ukázalo, že pre to, aby mohlo Nemecko ďalej úspešne viesť vojnu proti Spojencom, bude potrebovať čoraz väčšie množstvo železnej rudy, ktorú však dovážala zo Švédska cez nórsky prístav Narvik. Británia i Francúzsko si uvedomovali túto nemeckú slabinu a začali čoraz viac ohrozovať nemecké záujmy v oblasti. Spojenci dúfali, že sa im podarí vytvoriť blokádu Nemecka, ktorá obmedzí jeho vojenskú výrobu. Jedným z dôkazov toho, že prestali dodržiavať neutralitu nórskych výsostných vôd, bol aj incident, pri ktorom Briti oslobodili zajatých britských námorníkov z nemeckej lode Altmark. Obidve strany začali urýchlene konať. 8. apríla začalo britské námorníctvo klásť míny na nemeckých zásobovacích trasách v nórskych vodách. To už však nič nezmenilo na fakte, že nasledujúceho dňa nemecké ozbrojené zložky obsadili prakticky bez boja Dánsko a začali sa vyloďovať v južnom Nórsku. thumb|left|Námorné boje neďaleko [[Narviku, 13. apríl 1940]] 9. apríla 1940 Nemci začali operáciu Weserübung, čo bol krycí názov dlho pripravovaného obojživelného prepadu Dánska a Nórska. Operácia úspešne napredovala nielen kvôli dokonalej príprave a kamufláži, ale aj tajnej podpore nórskeho ministra obrany Quislinga, ktorého nacisticky orientovaná strana už pred vojnou netajila sympatie k Hitlerovi. Jeden z hlavných cieľov operácie, prístav Narvik sa síce podarilo Nemeckým výsadkovým oddielom dobyť, museli z neho však čoskoro ustúpiť pred vojskami západných spojencov, ktoré sa tu vylodili. Tieto spojenecké jednotky však neboli na nadchádzajúce boje dostatočne pripravené a nedisponovali relevantnou vzdušnou podporou a v konečnom dôsledku pád Nórska iba čiastočne oddialili, keď na určitý čas zastavili nemecký postup. V následných námorných bojoch Briti stratili jednu lietadlovú loď (HMS Glorious), no aj Nemci utrpeli nemalé straty, keď prišli o niekoľko ťažkých bojových lodí, ktoré sa už nikdy nepodarilo nahradiť. Do júna 1940 boli zvyšky spojeneckých vojsk z krajiny evakuované v dôsledku zhoršujúcej sa situácie na francúzsko-nemeckom fronte. Nemecko nakoniec získalo celé Nórsko, čo bolo dôležité najmä pre nemecké loďstvo, jednak pre možnosť prepravovať dôležité suroviny zo Švédska a tiež pre zjednodušenie prístupu do Atlantického oceánu, kde začali nemecké hladinové lode spolu s ponorkami ohrozovať britské námorné spoje.
Útok na Benelux a Francúzsko
thumb|Nemeckí vojaci pri malom víťaznom oblúku v Paríži, leto 1940 10. mája 1940 začali Nemci plán Žltá, čiže ofenzívu na západnom fronte proti Francúzsku a Beneluxu. Už o päť dní kapitulovalo Holandsko. 17. mája obsadili aj Brusel, ale belgická armáda pokračovala naďalej v ústupových bojoch po boku Francúzov. Útokom cez Belgicko Nemci obišli Maginotovu líniu a ich tankové jednotky rýchlo prenikali cez Ardeny do severozápadného Francúzska. Spojenci síce podnikli protiútok, ale bleskový nemecký postup ich plány zmaril. 27. mája sa začal britský expedičný zbor sťahovať späť do Británie z prístavu Dunkerque. Za týždeň sa podarilo evakuovať 350 000 britských a francúzskych vojakov. Ďalších 40 000 Nemci zajali v obkľúčenom meste. Nemecký úspech však mohol byť omnoho väčší, nebyť zaváhania, ktoré spôsobilo, že jednotky Wehrmachtu niekoľko dní takmer nečinne stáli okolo mesta. thumb|left|Zástupcovia Francúzska a Nemecka podpisujú kapitulačnú zmluvu Následne nemecké tankové jednotky rýchlo napredovali na Paríž, ktorý padol 14. júna a Francúzsko tak 22. júna 1940 po mesiaci bojov kapitulovalo. Nemci si ponechali kontrolu nad severnou časťou krajiny, celým pobrežím Atlantického oceánu, až po hranice so Španielskom a začali sa pripravovať na útok na Britániu, ktorého predohrou sa mala stať bitka o Britániu.
Obsadenie Francúzska, najväčšej Spojeneckej mocnosti na Európskom kontinente bola pre protihitlerovskú koalíciu ťažká rana. Pre Nemcov, ktorí týmto revanšovali svoju porážku v prvej svetovej vojne, to bolo naopak veľké víťazstvo. Prestíž nemeckej armády výrazne stúpla, rovnako ako mocenské chúťky Hitlera, ktorý bol po porážke Francúzska presvedčený, že Wehrmacht už nemá na kontinente súpera.
Bitka o Britániu
thumb|right|Letci poľskej 303. perute
Spojené kráľovstvo bolo v Európe posledným ostrovom demokracie vzdorujúcim nacizmu. Na jeho územie sa uchýlili exilové vlády z Poľska, Nórska, Holandska, Belgicka, Luxemburska, Česko-Slovenska ako aj Slobodné francúzske sily na čele s de Gaullom. Tieto vlády udržiavali styk s členmi domáceho odboja a poskytovali tak spojencom cenné spravodajské informácie.
Hitler sa následne začal zaoberať plánom na útok proti ZSSR, ktorého považoval za svojho najväčšieho ideologického nepriateľa.
Albánsko a Grécko
28. októbra talianske vojská zaútočili z Albánska na Grécko. Gréci však ich postup zastavili a postupne, za britskej pomoci, prešli do protiútoku. Do marca nasledujúceho roku od Talianov oslobodili polovicu územia Albánska.
Akcie Sovietskeho zväzu
thumb|right|Odkrytý masový hrob v Katyni, 1943 Priebeh nemeckého ťaženia v Škandinávii a v západnej Európe ako aj jeho rýchlosť veľmi zaskočili Stalina, ktorý sa pravdepodobne spoliehal na to, že západoeurópske krajiny budú medzi sebou zápasiť dlhšie. Sovietske vojská preto v júni 1940 bleskovo anektovali Litvu, Lotyšsko aj Estónsko. Taktiež prinútili Rumunsko, k tomu aby prenechalo Sovietskemu zväzu Besarábiu. NKVD vraždilo v zajateckých táboroch v Katyni, Kozeľsku a Starobieľsku zajatých poľských dôstojníkov, ktorí boli pre Stalina potenciálnou hrozbou a nechceli sa pripojiť k poľským komunistom.
Boje v južnej Ázii
22. septembra 1940 japonské vojská vpadli do Francúzskej Indočíny. Spojené štáty, Spojené kráľovstvo, Austrália a Holandská exilová vláda na to zareagovali až v roku 1941, zavedením embarga na export surovín do Japonska. Západné mocnosti rovnako poskytovali vojenskú a materiálnu podporu čínskym vojskám.
Boje v severnej a východnej Afrike
thumb|right|Britský tank [[Matilda (tank)|Matilda počas operácie Compass]] Potom, čo Taliansko vyhlásilo vojnu západným Spojencom 10. júna 1940, začali na územie Líbye podnikať britské jednotky náhle prepady menšími silami. Po francúzskej kapitulácii 25. júna začali Taliani posilňovať svoje vojská v Afrike a pripravovať sa na rozsiahlejšiu ofenzívu. V tej istej dobe sa stupňovali pohraničné incidenty v Eritrei a Sudáne. 3. augusta nakoniec Taliani vpadli do Britského Somálska.
Po francúzskej kapitulácii rokovali Briti s Francúzmi v Severnej Afrike o budúcnosti ich flotily, ktorú sa snažili získať na svoju stranu, keďže v prípade, že by padla do rúk Nemcom mohla byť ich významnou posilou. Vzhľadom na to, že rokovania k ničomu neviedli Briti flotilu kotviacu v prístave Mes-el-Kabir blízko Oranu 3. júla napadli bojovým krížnikom HMS Hood, bojovými loďami HMS Valiant a HMS Resolution, a lietadlovou loďou HMS Ark Royal aj s eskortou. Poškodili pri tom bojové lode Provence a Dunkerque a jeden torpédoborec. Neskôr 6. júla Briti, ktorí si neboli istí poškodením francúzskych lodí, podnikli nálet torpédovými bombardérmi a loď Dunkerque potopili. Zahynulo viac než 1200 francúzskych námorníkov. Tento akt síce zhoršil vzťahy medzi Vichystickým Francúzskom a Britmi, ale mal veľký propagandistický význam.