cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kung-fu
Kung-fu (• 功夫) je čínske bojové umenie a tiež životný štýl. Samotný termín označuje všeobecne nadobudnuté schopnosti alebo zručnosť. Samotné bojové umenie je ťažko zaškatuľkovať, pretože od svojich počiatkov v Šaolinských kláštoroch sa rozvinulo do nespočetných foriem a štýlov. Kung fu využíva rozmanité bloky, údery, kopy, chmaty, tlakové body a zbrane, mnoho techník a štýlov naberá inšpiráciu z prírody, resp. zvierat (modlivka, tiger, had...). Tak, ako mnohé iné bojové umenia, aj kung-fu učí nielen sebaobranu a boj, ale aj duševnú vyrovnanosť a harmóniu tela a mysle.
Lucia Kollárová
Pracovala pre STV a TV Markíza, kde sa podieľala na výrobe niekoľkých televíznych relácií. Od roku 2002 sa ako scenáristka podpísala pod relácie Dekabox, Kapela na predaj, Deka, Music One, Kuul Klub, Pre a Proti, Talkshow Andyho Krausa, Superkraj, SOS a mnohých ďalších.
Vzdelanie
Po ukončení štúdia na Škole úžitkového Výtvarníctva v Bratislave sa stala v roku 1995 poslucháčkou Katedry žurnalistiky na Filozofickej Fakulte Univerzity Komenského, štúdium ukončila v roku 1998. V tom istom odbore v roku 2006 získala titul PhDr.
Fun Rádio
V rokoch 1995-2003 pracovala ako redaktorka a moderátorka vo Fun Rádiu. Špecializovala sa na hudbu a šoubiznis a počas svojho rozhlasového pôsobenia urobila rozhovory s osobnosťami svetovej hudobnej scény, napríklad s Philom Collinsom, Bryanom Adamsom, REM, Mel C, Cranberries, Travis, Rammstein, A-ha, HIM, The Corrs, Apocalyptica, Die Fantastischen Vier, Natashou Bedingfield a ďalšími. Počas pôsobenia vo Fun rádiu v roku 2001 získala aj nelichotivé ocenenie; v poslucháčskej ankete bola totiž zhodnotená ako "najhorší reklamný ksicht Fun rádia". Išlo o kampaň, v ktorej boli osobnosti rádia štylizované do rôznych rolí a Lucia bola na fotografii ako jediná z moderátoriek rádia prezlečená a maskovaná za muža. Fotografie sú dostupné na internete pod názvom kampane "Zlomí ti tvár".
Jazyky a žurnalistika
Plynule ovláda anglický i nemecký jazyk, preložila aj niekoľkých knižných titulov. Špecializuje sa na štúdium starých tlačí - vo svojej rigoróznej práci analyzovala judaiká, vycházajúce v nemeckom jazyku na Slovensku medzi dvoma svetovými vojnami. Publikovala články, recenzie a eseje, jednu recenziu aj v odbornom časopise Filozofia.
Knihy
V lete 2006 vydala autobiografickú knihu Byť tou druhou z lásky... O ženách, ktoré ľúbia zadaných mužov. Opisuje v nej svoje zážitky z doby, keď bola istý čas milenkou zadaného muža. Ako sama priznáva, písanie bolo pre ňu akousi terapiou, ktorá jej pomohla "sa dostať z tohto nezmyselného vzťahu a vykĺznuť tak zo začarovaného kruhu". Svojim dielom sa rovnako pokúsila poskytnúť rady ženám s podobným osudom. Koncom januára roku 2007 vyšlo pokračovanie jej knihy o milenkách s názvom ''Byť tou druhou 2. Ľúbiacou a oklamanou... znova''. Predslov ku knihe napísal známy český sexuológ, docent Radim Uzel.
Na jeseň 2007 vyšla jej kniha venovaná téme krásy a škaredosti O mindrákoch a kráse. V novembri 2008 nasledovala druhá časť O mindrákoch, kráse a veľrybom chvoste. V novembri 2009 vydala knihu S koňom v tvári a maslom na hlave, ktorá o týchto lifestylových ženských témach pojednáva už vyslovene s humorom a sebairóniou. Svoju siedmu knihu Bradaté problémy s láskou publikovala v novembri 2010.
Poradňa krásy Šereď
Spolu so svojou priateľkou, známou herečkou a autorkou Oľgou Belešovou, rozbehla na jar 2008 komediálny projekt nazvaný Poradňa krásy Šereď.
Teleráno
Od apríla 2007 pôsobí v Teleráne Markízy, kde moderuje soft-news rubriku, zameranú na životný štýl, šoubiznis a trendy. Rubrika existovala tri roky pod názvom "Horúce novinky zo šoubiznisu", na jeseň 2010 zmenili jej názov na "Silná káva s Luciou Kollárovou".
Publikačná činnosť
Články Lucie Kollárovej vychádzali pravidelne v týždenníku Star (glosa), ženskom mesačníku La Femme a v židovských novinách Delet, aktuálne vedie webový časopis židovskej komunity MAGID.
Opolany
Opolany sú obec v Česku v okrese Nymburk v Stredočeskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 878 obyvateľov, z toho 421 mužov a 457 žien, pričom priemerný vek v obci bol 42,0 roka (muži 41,5 roka, ženy 42,5 roka).
Černovská tragédia
Černovská tragédia (iné názvy: černovský masaker, černovská masakra, masaker/masakra v Černovej, udalosti v Černovej) je krvavý masaker, ktorý sa odohral 27. októbra 1907 ako dôsledok národnostného útlaku v Uhorsku.
thumb|[[Kostol Panny Márie Ružencovej (Černová)|Kostol Panny Márie Ružencovej]]
Pozadie udalosti
Stavba kostola prebiehala v rokoch 19051907. Obyvatelia dediny si zabezpečili financovanie sami, bez materiálnej pomoci diecézy. Celkový rozpočet stavby bol približne 80 000 korún, z čoho väčšinu zabezpečil prostredníctvom zbierok samotný Hlinka, ktorý prispel aj osobným vkladom. Neskoršie vysvätenie kostola skomplikovalo Hlinkove suspendovanie spišským biskupom Alexandrom Párvym a jeho odsúdenie svetským súdom v súvislosti s voľbami do Uhorského snemu v roku 1906.
Hlinka sa angažoval vo voľbách v apríli 1906, verejne vystupoval proti maďarizácii a kritizoval porušovanie národnostných a kultúrnych práv Slovákov. Aj keď sa nakoniec rozhodol nekandidovať, podporoval slovenského kandidáta Vavra Šrobára. Pre túto činnosť sa dostal do konfliktu so svojím nadriadeným biskupom Párvym, ktorý podporoval prebiehajúcu maďarizáciu a podieľal sa na volebných machináciách. Biskup najprv Hlinkovi jeho politické aktivity zakázal, ten ale jeho zákaz nerešpektoval. Párvymu prisľúbil poslušnosť v náboženských otázkach, súčasne ale vyhlásil, že v ostatných veciach sa bude riadiť svojimi občianskymi právami. Toto Párvy vyhodnotil ako neúctu voči biskupovi a „miešanie sa do vedenia diecézy“, Hlinku suspendoval a odobral mu farský úrad. Hlinka sa s vedomím, že neporušil cirkevné právo, obrátil na Svätú stolicu, o čom informoval aj Párvyho. Po nepravdivom obvinení zo svätokupectva ho Párvy suspendoval druhý raz a pozbavil ho aj všetkých kňazských práv a povinností. Aj v tomto prípade sa Hlinka obrátil na Svätú stolicu. Obe suspenzie viedli k zvýšeniu napätia a nárastu Hlinkovej popularity. Solidarita s Hlinkom nadobudla celoslovenské rozmery. Proti Hlinkovej suspenzii podalo písomný protest 3 054 ľudí z Ružomberka a okolia a podporilo ho aj niekoľko stoviek kňazov z územia celého dnešného Slovenska. Po nahradení Hlinku maďarizovaným Nemcom Jozefom Fisherom a jeho kaplána maďarónom Izidorom Kalocsayom začali veriaci ružomberský kostol spontánne bojkotovať. Miesto toho navštevovali bohoslužby v okolitých dedinách a hromadne bojkotovali aj skúšky na katolíckych školách.
V súčinnosti s cirkevnou vrchnosťou sa proti Hlinkovi začal pripravovať svetský súd. 25. júna 1906 bol Hlinka zatknutý políciou na základe udania, že stojí na čele tajného združenia, ktoré pomocou zbraní a výbušnín terorizuje okolie. Podobne ako v cirkevnom spore bol obvinený aj z podpaľačstva a zapálenia niekoľkých kostolov. Po polročnom pobyte vo vyšetrovacej väzbe bol postavený pred súd a odsúdený na 2 roky za poburovanie voči maďarskej národnosti. Bomby ani dynamit sa počas domových prehliadok nenašli, rovnako ako sa nepreukázalo podpaľačstvo. Počas ďalšej predvolebnej kampane ale sedela väčšina vodcov miestnych Slovákov vo väzení.
Na jeseň 1906 bol kostol dokončený. Väčšina Černovčanov spájala jeho vysviacku s Hlinkom, ktorý mal najväčšie zásluhy na inicializácii a realizácii výstavby. Ten už ale čakal na výkon svetského trestu a jeho cirkevné spory čakali na doriešenie v Svätej stolici. Černovčania videli ako možné riešenie to, že biskupa presvedčia, aby oslobodil Hlinku od suspenzií. Párvymu postupne zaslali niekoľko prosieb, v ktorých sa ho snažili postupne presvedčiť, aby sa vysviacka vôbec nekonala, aby počas posviacky Párvy a Hlinka svoj vzťah urovnali a ten mohol byť prítomný, resp. aby sa posviacka konala len po jeho návrate do úradu. Párvy odmietol a stanovil termín na 13. októbra. Na ďalšie prosby o spoločnú vysviacku už nereagoval. Po organizačnom oneskorení mal byť kostol vysvätený 27. októbra 1907. Párvy odmietol svoju osobnú účasť a zastupovanie zveril spišskému kanonikovi Antonovi Kurimskému. Vysviackou poveril slovenského dekana Martina Pazúrika z Liskovej, ktorý sa tiež angažoval v uhorských voľbách 19011906. Na rozdiel od Hlinku ale podporoval maďarských a maďarónskych politikov a postupne prijímal protislovenské a protihlinkovské postoje.
Priebeh tragédie
Deň pred tragédiou prišla do dediny skupina žandárov, ktorá vyšetrila nočný pokus zabrániť vysviacke ukrytím zariadenia z kostola. V nedeľu 27. októbra 1907 ju doplnila ďalšia skupina pod vedením okresného strážmajstra Jána Ladiczkého. Historické pramene sa zhodujú, že niektorí z prítomných uhorských žandárov hovorili slovenským jazykom, čo bolo prirodzené vzhľadom na miesto ich pôsobenia.
Vo vyhrotenej atmosfére sa približne sto dedinčanov zhromaždilo na ceste mimo obce, kde chceli zastaviť a odhovoriť prichádzajúcich kňazov. Na príkaz Ladiczkého sa táto skupina vrátila do dediny, kde sa v zúženom priestore pri vstupe do obce spojila s ďalšou skupinou. Celková veľkosť davu dosiahla pravdepodobne 300400 ľudí. Posledný pokus zabrániť tragédii urobili dvaja dedinčania, ktorí sa snažili presvedčiť miestneho učiteľa, aby im napísal list, aby kňazi neprišli, ktorý by jeden z nich zaniesol na faru. Okolo desiatej prišli do dediny dva (podľa jedného očitého svedka tri) koče. V prvom kočiari sedel podslúžny Zoltán Pereszlényi, ktorý tam podľa svojej neskoršej výpovede prišiel upokojiť situáciu, na čo však nebol dostatočne jazykovo vybavený. Sprevádzali ho hajdúch Jozef Veverica a po ceste náhodne pribraný zverolekár Ján Buzy. V druhom koči sedel likavský dekan Martin Pazúrik, ružomberský administrátor Jozef Fischer, ružinovský katechéta Izidor Kalocsay, ludrovský administrátor František Hanzélyi a ďalšie osoby.
Pri vstupe do dediny kone narazili na dav, spätili sa a zastali, pričom kočiš šľahal bičom do koní a okolostojacich dedinčanov. Žandári sa pomocou bajonetov snažili uvoľniť priestor okolo koča a umožniť jeho priechod do dediny. Koče sa dostali do úplného obkľúčenia, ale Pereszlényi ďalej po maďarsky prikazoval kočišovi ísť dopredu. Vyplašené kone sa začali spínať, na čo ich niekoľko dedinčanov chytilo za uzdy a oje. Jedného z nich Veverica zrazil úderom do hlavy na zem, následne vyleteli ku kočom prvé kamene. Strážmajster Ladiczský vydal v maďarčine pokyn na streľbu (maďarsky „Löni!“), ktorá sa opakovala. Takmer všetky výstrely smerovali na hruď, resp. do chrbta. Koče v panike z miesta tragédie ušli, vrátane kňazov.
Po zásahu žandári bajonetmi odháňali ľudí, ktorí sa snažili zasiahnutých odniesť. Spolu zomrelo 15 ľudí a niekoľko desiatok ďalších bolo zranených. 9 obetí zomrelo ihneď, 4 nasledujúci deň a 2 v nemocnici po operácii v Budapešti. Pohreb Jozefa Fullu na cintoríne v Rákoskeresztúri sa napriek obštrukciám uhorských úradov zmenil na mohutnú slovenskú demonštráciu. Pohrebu sa okrem Slovákov zúčastnili aj členovia českých spolkov. V Černovej nasledovala séria zatýkaní. Celá dedina bola obsadená vojskom, ktoré sa úplne stiahlo až po novom roku. 30. októbra sa pod dohľadom žandárov a vojska konal pohreb, ktorému predchádzala pitva obetí vykonaná znevažujúcim spôsobom.
K príbehu patrí, že za hlavného vinníka tragédie národovecká verejná mienka dlho považovala dekana Pazúrika, ktorý, hoci sľúbil, že sa požehnania nezúčastní, svoj sľub nedodržal. Po roku 1918 bol Hlinkom rehabilitovaný a stal sa jedným z jeho blízkych spolupracovníkov.
Ohlas
Už 29. októbra vystúpil s protestom v ríšskom sneme vo Viedni český poslanec František Modráček. 30. októbra vystúpil v uhorskom sneme Milan Hodža, ktorý opísal udalosti, ktoré tragédii predchádzali, ako aj jej priebeh. Počas búrlivej schôdze, ktorá musela byť opakovane prerušená, bol obvinený z klamstva a podnecovania nepokojov. Po nedokončenom prejave sa obmedzil na interpeláciu ministra vnútra Júliusa Andrášiho. Ten v rozpore so známymi faktami poprel, že by kňazi prišli vysvätiť kostol. Podľa jeho tvrdení išli iba upokojiť situáciu a tragédiu zapríčinili agresívni dedinčania. Termín vysviacky bol pritom verejne oznámený v ďalších kostoloch, na čo ho Hodža upozornil.
V rovnaký deň sa Slovákov opätovne zastali Česi. V ríšskom sneme vystúpil budúci česko-slovenský prezident Tomáš Garrigue Masaryk a P. Záhradník. Slovákov podporili aj slovinskí poslanci, ktorí spoločne s českými predložili oficiálnu interpeláciu predsedovi vlády Maxovi Wladimirovi von Beckovi. Ten upozornil na suverenitu Uhorska, nemožnosť zasiahnuť a odmietol aj odsudzujúcu rezolúciu, ktorú poslanci prijali.
Hlinku zastihla správa o tragédii na jeho prednáškovom turné po Čechách a Morave. Aj keď ho správa zdesila a bol najprv rozhodnutý vrátiť sa domov, na radu svojich priateľov v prednáškach pokračoval. Turné sa zmenilo na triumfálnu cestu, ktorá patrila k vrcholným momentom jeho politickej kariéry. Ešte v deň tragédie absolvoval naplánovanú prednášku v Hodoníne. 31. októbra uviedol jeho prednášku pred preplnenou sálou v Brne predseda Národnej rady českej Václav Šílený. Ďalšiu prednášku (opäť pred preplnenou sálou) mal 2. novembra v Prahe, kde ju uviedol budúci predseda Českoslovanskej jednoty František Táborský. Prednáška vyvolala veľký ohlas. Na druhý deň Hlinku uvítal a podporil pražský primátor. Ďalší pobyt využil na stretnutie so zástupcami politiky, kultúry a cirkví. Postupne absolvoval prednášky v ďalších mestách. 16. novembra sa vrátil do Prahy, kde českí kňazi prijali rezolúciu proti zneužívaniu cirkvi na národnostný útlak Slovákov. V Čechách a na Morave udalosti vyvolali vlnu rozhorčenia a solidarity. Na podporu pozostalých sa organizovali zbierky, českí novinári písali kritické články o uhorskej národnostnej politike a organizovali sa kultúrne podujatia, kde sa prezentovala slovenská kultúra. Otvorená česká podpora pobúrila maďarskú vládnu a provládnu tlač.
19. novembra Hlinka prišiel do Viedne, kde sa v ríšskom parlamente stretol s českými ministrami a poslancami. Osobne ho privítal a prejavil mu účasť predseda poslaneckej snemovne Richard Weisskirchner. Po ďalšej Hlinkovej prednáške, ktorej sa zúčastnili českí poslanci, a po ich viacerých ostrých protimaďarských prejavoch sa uhorská štátna moc rozhodla Hlinkovi zabrániť v ďalšej agitácii a urýchlila jeho nástup na výkon trestu. 30. novembra 1907 nastúpil do väzenia v Segedíne. Protesty českých poslancov a akcie solidarity pokračovali aj po jeho uväznení. Aféra posilnila česko-slovenskú vzájomnosť a pod jej vplyvom sa stali pravidelnými predtým sporadické stretnutia Čechov a Slovákov v Luhačoviciach, kde sa zaoberali vzájomnou spoluprácou.
Tragédia bola jednou z najkrvavejších udalostí posledných rokov Rakúsko-Uhorska a vyvolala veľké protesty v európskej dobovej tlači. Popri slovenských denníkoch vystúpil s kritikou maďarizačnej politiky celouhorský sociálno-demokratický denník Népszava, ktorý bol za to následne, rovnako ako viaceré slovenské denníky, opakovane odsúdený. Na slovenské Ľudové noviny (pôvodne Katolícke noviny) bola dokonca pre ich proticirkevné výpady uvalená cirkevná kliatba. Tragédiu využili na tlačovú ofenzívu za slovenskú myšlienku americkí Slováci. Medzi významné zahraničné osobnosti, ktoré protestovali, patrili napr. švajčiarsky spisovateľ Viliam Ritter, britskí novinári a historici Robert William Seton-Watson a Wickham Steed alebo nórsky spisovateľ a nositeľ Nobelovej ceny Bjørnstjerne Bjørnson. V tlači sa objavil aj údajný článok Leva Nikolajeviča Tolstého, ktorý autorstvo poprel, ale vyjadril úctu k Bjørnsonovej práci.
Bjørnson kritizoval národnostný útlak Slovákov už pred tragédiou a publikoval informácie o pomeroch v Uhorsku. Pred medzinárodným kongresom mierového hnutia v Mníchove v septembri 1907 vyjadril kritiku k niektorým účastníkom, najmä vo vzťahu k maďarizačnému zákonu Lex Apponyi. Na stránkach tlače viedol polemiku s uhorským ministrom školstva Albertom Apponyim, ktorý tvrdil, že hrubé porušovanie práv Slovákov existuje iba v Bjørnsonovej fantázii. Po tragédii zverejnil informácie o pomeroch v Uhorsku v renomovaných francúzskych, nemeckých, talianskych, rakúskych a nórskych časopisoch. Na protest odmietol účasť v predsedníctve kongresu, ktorého členom mal byť aj Apponyi. Tragédia v zahraničí zviditeľnila Slovákov, obrátila pozornosť svetovej verejnosti na uhorskú národnostnú politiku a narušila obraz Uhorska ako liberálnej krajiny a „ostrova slobody“.
Proces
V marci 1908 uhorské úrady spustili vykonštruovaný monsterproces proti Černovčanom. Procesu predchádzal výrok vojenského súdu, ktorý napriek rozporom vo výpovediach žandárov potvrdil oprávnenosť použitia zbrane, a to ešte predtým, než sa preskúmali všetky okolnosti prípadu. Obvinených bolo spolu 59 ľudí – 55 bolo obvinených z násilných trestných činov, pričom 4 z nich a ďalší 4 boli obvinení z krádeže (pokus prekaziť vysviacku ukrytím vybavenia kostola). Obžaloba, napriek počtu mŕtvych a zranených, pripustila iba 24 výstrelov. Udalosti prezentovala ako vopred pripravenú a zinscenovanú vzburu, kde dedinčania žandárov provokovali a tragédii predchádzala streľba z oblokov a hustý dážď kameňov. Protislovenská tlač publikovala výmysly o vyzbrojení Černovčanov vidlami a sekerami, dokonca o hromadnom nákupe pištolí pred tragédiou. V priebehu procesu sa tieto tvrdenia nepotvrdili. Inkriminované zbrane sa nenašli, dekan Pazúrik údajný zásah kameňom do klobúka ani nezaregistroval a okrem neho potvrdil zásah iba jeden zo žandárov a jeden z kantorov. Súd niesol znaky politicky motivovaného procesu a voči obžalovaným, ako aj k informovaniu verejnosti sa postupovalo značne tendenčne. Súd si nakoniec nenechal ani predložiť výsledky pitvy obetí, ktorá vyvracala tvrdenia o oprávnenej sebaobrane. 40 z obžalovaných odsúdili na žalár v trvaní od 6 do 18 mesiacov, rôzne peňažné pokuty a zhabanie majetku. Horemenovaný slúžny Pereszlényi bol aj hlavným spravodajcom vtedajšej maďarskej tlače z procesu po masakri. Oprávnenosť rozsudku sa neskôr prerokovávala na vyšších súdnych inštanciách v Bratislave, kde došlo v 13 prípadoch k zníženiu trestu o štvrtinu, a bez zmien v Budapešti. Na žiadosť Párvyho udelil cisár František Jozef I. milosť odsúdeným s trestami nižšími ako 4 mesiace.
Na procese, ktorý bol do veľkej miery uhorskou vládou spolitizovaný a do súdnej siene neboli pripustení slovenskí a zahraniční novinári, sa zúčastnil ako mladý novinár Vladimír Hurban, syn známeho slovenského spisovateľa Svetozára Hurbana Vajanského. Vladimír Hurban sedel v obecenstve a slovenskú verejnosť informoval z prvej ruky na stránkach Národných novín. Vladimír Hurban neskôr pôsobil ako diplomat v službách Československa a v rokoch 19431946 ako veľvyslanec ČSR v Spojených štátoch amerických.
Hlinkova rehabilitácia
Po odpykaní trestu požiadal biskupa Párvyho o odpustenie a aj v dôsledku pápežovej intervencie mu bolo odpustené (pamätné pobozkanie biskupovej pravice), na znak čoho mohol v roku 1910 požehnať kostol vo svojom rodisku.
Džungle (prírodná rezervácia)
Džungle je prírodná rezervácia ev. č. 2206 približne 1¾ km východo-juhovýchodne od obce Slezské Pavlovice v okrese Bruntál. Oblasť spravuje Agentúra ochrany prírody a krajiny ČR.
Ochrana
Dôvodom ochrany je zachovanie zvyškov porastov tvrdého luhu, dubového lužného lesa so starými dubmi, mäkkého vŕbovo-jelšového luhu, rozsiahlych ostricových mokradí ako stáleho biotopu chránených obojživelníkov, druhovo pestrej ornifauny a ďalej bohatej populácie snežienky jarnej.
Čakanská kultúra
Čakanská kultúra alebo čačianska kultúra bola kultúra cca 1250 – 1000 pred Kr. (teda v mladej bronzovej dobe) na juhozápadnom Slovensku (východne od Váhu), v severozápadnom Maďarsku (okolo Balatonu a Neziderského jazera) a v Burgenlande v Rakúsku. Je pomenovaná podľa mohyly v Čake. Vyvinula sa z karpatskej mohylovej kultúry. Je reprezentovaná veľkými náčelníckymi (kniežacími) mohylami (Čaka, Lužany, Kolta, Dedinka, Hövej), dobre vypálenou keramikou, plochými taniermi, vyššou diferenciáciou spoločnosti.
Čakanská kultúra na Slovensku
Táto kultúra ovládala okrajové územia susedných kultúr (lužickej, velatickej a pilinskej). Vo vzťahu k pilinskej kultúre sa dokonca predpokladá akýsi „ochranný“ pomer, za ktorý pilinská kultúra platila svojimi bronzovými výrobkami. Od tejto kultúry pochádzajú najstaršie stredoeurópske bronzové panciere. Náleziská mohylníkov sú napr. Čaka, Kolta, Veľké Ripňany, Dedinka. V Dedinke sa v jednom vedľajšom hrobe mohyly našiel hrob ženy – kňažky slnečného kultu, ktorý súdiac podľa výbavy patrí medzi najvýznamnejšie nálezy žien 13. storočia pred Kr. na svete.
Po prelome Reineckeho stupňov Br D a Ha A1 (teda okolo roku 1200 pred Kr.) badať vyľudňovanie a ochudobnňovanie oblastí tejto kultúry, z čoho sa usudzuje, že sa zúčastnila prvej vlny veľkého sťahovania národov bronzovej doby. S týmto prvým sťahovaním, súvisiacim s útokmi tzv. morských národov vo Východnom Stredomorí (zničenie Kréty, mykénskej civilizácie, boje s Egyptom), ktoré sa skončili začiatkom 12. storočia pred Kr., a asi aj príchodom Dórov do Grécka, zrejme súvisí aj (na západnom Slovensku) zmena usporiadania spoločnosti, ktorú odteraz vedú vojenskí vodcovia, z ktorých sa konštituovali kniežatá a veľmoži.
Zoznam kultúrnych pamiatok v obci Spišský Štvrtok
Toto je zoznam kultúrnych pamiatok v obci Spišský Štvrtok v okrese Levoča.
Svetozár Hurban-Vajanský
JUDr. Svetozár Hurban-Vajanský, vlastným menom Svetozár Miloslav Hurban (* 16. január 1847, Hlboké – † 17. august 1916, Martin) bol slovenský spisovateľ, publicista, literárny kritik a politik. Pseudonymy: Belko Igor, Hlbocký, Igor, Igor Inovský, Igor Valach, Ján Krčazný, Ján Závora, Jaroš Dolský, Kvetuš Miloslav, Napreják. Zvaný aj "Patriarcha Slovákov".
Životopis
Pracoval ako koncipient v Trnave, Budapešti, Bratislave i Viedni, až si napokon otvoril vlastnú prax v Skalici. V roku 1875 sa oženil s Bratislavčankou Idou Dobrovitsovou, a vďaka právnym neúspechom sa snažil uchytiť vo viacerých mestách (Viedeň, Námestovo, Liptovský Mikuláš). Po roku 1878 sa pokúšal pracovať ako profesor v Rusku, Bulharsku či ako redaktor v Martine, no ani tu sa nestretol s väčším úspechom.
V roku 1878 bol povolaný do armády, stal sa redaktorom v Martine (Národnie noviny) a neskôr aj ich šéfredaktorom (od 1906). Pôsobil tiež ako interný spolupracovník časopisu Orol, neskôr od roku 1881 obnovil vydávanie časopisu Slovenské pohľady, okolo ktorého sústredil literárny a kultúrny slovenský život. Od roku 1894 bol až do smrti tiež tajomníkom ženského spolku Živena.
Viackrát bol uväznený za svoju novinársku a publicistickú činnosť (v Banskej Bystrici, vo Vacove), veľa cestoval (Rusko, Praha, Budapešť, Viedeň, Mníchov). Začiatkom 80-tych rokov 19. storočia sa stal vedúcim zjavom mladej generácie. Prispelo k tomu aj to, že bol najstarším synom predstaviteľa štúrovskej generácie Jozefa Miloslava Hurbana. Bol tiež členom študentského spolku Naprej, popredným činiteľom SNS a odporcom hlasistov. Pochovaný je na Národnom cintoríne v Martine.
Jeho syn, Vladimír Ladislav Hurban, bol slovenským diplomatom v zahraničných službách Československa.
Tvorba
thumb|230px|Hrob na [[Národný cintorín|Národnom cintoríne v Martine]]
Svojou literárnou tvorbou pobúril všetkých politikov z obdobia slovenského realizmu. Veľký vplyv na jeho umelecký vývoj malo prostredie, v ktorom vyrastal, kde sa okrem štúrovskej ideológie stretával i so zahraničnou literatúrou. Dôverne poznal antickú literatúru, no i literatúru nemeckú, anglickú, ruskú či českú. Začiatky jeho literárnej činnosti sa prejavovali už v jeho detstve, keď ako desaťročný začal prispievať do doma písaného časopisu Zrnká. Väčšinu diel napísal v slovenčine, no písal tiež nemecky. Jeho manželka tiež neskôr prekladala jeho práce do nemčiny. Vo svojich dielach reagoval na súdobé spoločenské problémy, venoval sa i problematickým vzťahom jednotlivca a národa či boja za zachovanie národa. Spočiatku sa venoval najmä písaniu poézie, neskôr sa venoval i próze a prekladom.
Literárnokritická a publicistická činnosť
S inonárodnými literatúrami sa Vajanský vyrovnával ako literárny kritik a aktívny umelec – tvorca. Poznal originály diela českých, juhoslovanských, poľských, maďarských i nemeckých autorov. V maďarskej literatúre mal kritické až odmietavé stanovisko. Veľmi si vážil českú literatúru, aj keď mal proti niektorým autorom výhrady (napr. J. Vrchlický). Ostro odsudzoval naturalistickú tvorbu Émile Zolu i negatívne prvky v moderných tendenciách západoeurópskych literatúr. Preto hlavnú pozornosť obracal radšej „k zdravému“ východu, v ruskej realistickej literatúre, ktorú považoval za už jestvujúci vrchol súčasného európskeho umeleckého vývoja.
Vyjadroval sa ako kritik-publicista skoro systematicky k dielam svojich súčasníkov P. O. Hviezdoslava, M. Kukučína, T. Vansovej a ďalším. V jeho prenikavých kritických úvahách sa prejavujú aj protirečivosti, ktoré súviseli s eklektickým charakterom jeho estetických i literárnokritických názorov. Jeho kritická činnosť (výber z nej vyšiel v dvoch zväzkoch: State o slovenskej literatúre, 1956 a State o svetovej literatúre, 1957) hlboko zasahovala do rozvoja slovenskej realistickej spisby.
Neobyčajne rozsiahla bola publicistická aktivita S. H. Vajanského. V Národných novinách pracoval ako redaktor takmer 40 rokov. Bol jedným z ideológov martinského centra a Národnej strany. Ideovú koncepciu národného života rozvádzal najjednoznačnejšie vo svojich publicistických článkoch. „Cárskofilská orientácia v politike, filozofický idealizmus v názore, buržoázna predstava národa v spoločenskej koncepcii, etický konzervativizmus v nazeraní na ľudské vzťahy“ – to boli krajné polohy jeho ideologickej platformy.
Napriek tomu všetkému Vajanského úsilie o oslobodenie podrobeného národa svojou podstatou malo aj svoju pozitívnu stránku. Práve tento aspekt v jeho publicistickej činnosti mu umožňoval s kritickým zanietením odhaľovať metódy i praktiky vládnucich strán i byrokratického štátneho aparátu. Svoju politickú koncepciu sformuloval v úvahe Nálady a výhľady, ktorá vyšla v osobitnom knižnom výtlačku v roku 1897. Vajanského činnosť bola bohatá a mnohostranná. Ani o jednom spisovateľovi sa nevyslovilo toľko protirečivých názorov ako o S. Hurbanovi. Bol spolutvorcom modernej slovenskej poézie i prózy, podnecoval ako umelec i kritik realistickú orientáciu slovesnej tvorby na Slovensku v poslednej štvrtine 19. storočia.
Národné noviny
Šéfredaktorom Národných novín bol už spomínaný S. H. Vajanský. Boli to slovenské politické noviny, ktoré vychádzali v rokoch 1870 – 1947 v Martine a v roku 1948 v Bratislave 3 až 6-krát týždenne. Boli pokračovateľom Pešťbudínskych vedomostí. „ V nich sa začínajú objavovať jeho publicistické príspevky, napr. Listy z Požúňa pod pseudonymom Miloslav, Napreják a Starý Napreják.“ Prvý list vyšiel v čísle 46 z 9. júna 1868. Píše sa v ňom o výlete slovenskej mládeže na hrad Devín. Národné noviny plnili funkciu reprezentanta a neoficiálneho tlačového orgánu Slovenskej národnej strany. Boli to najdlhšie vychádzajúce politické noviny. Veľa miesta z nich zaberali zoznamy prispievateľov na Dom Matice slovenskej a iné národné podujatia. Neskôr sa ich obsah rozšíril nielen o fejtóny a reportáže, ale aj o verše, povesti, literárne kritiky, životopisy významných osobností a pod.
S. H. Vajanský zintenzívňuje svoju publikačnú činnosť v časopisoch Orol, kde tiež pôsobí ako redaktor a aj v Národných novinách. Sem uverejňuje svoje úvodníky, komentáre, glosy, eseje, besednice, fejtóny, pripravuje prehľady z domáceho i zahraničného politického spravodajstva. Kriticky hodnotí diela európskej i domácej literárnej produkcie, informuje o kultúrnom dianí doma i vo svete. Vo svojich príspevkoch zapája aj dianie na Slovensku, resp. v Rakúsko-Uhorsku do širšieho európskeho až svetového kontextu. Národné noviny priniesli oznam o pripravovanom vydaní Vajanského zbierky Tatry a more. Táto zbierka je umeleckým vyjadrením autorovho nedobrovoľného pobytu u južných Slovanov. Venoval ju českému básnikovi Adolfovi Heydukovi za jeho osobitný záujem o Slovensko v knihe Cimbál a housle. Okrem toho tu publikoval i veľké množstvo básní, medzi ktoré patria napr. Kykymola, Matúšova mohyla, Pozdravenie hosťom Pauliny-Tótha, Epilog a mnoho ďalších. V tom istom ročníku sa objavila aj jeho literárnokritická esej Shakespeare. 1. júla 1873 tu vychádza úvodník Škola a život, ktorý vtedajší redaktor časopisu Viliam Pauliny-Tóth podpísal pseudonymom Vajanský a ten si Svetozár Hurban osvojil ako definitívny.
Slovenské pohľady
Za veľmi významné v slovenskej žurnalistike, priamo až za prevratné sa považujú Hurbanove vystúpenia so Slovenskými pohľadmi na vedi umeňja a literatúru v roku 1846- v dobe vyvrcholenia predrevolučnej činnosti štúrovskej generácie. Vtedy sa kládli prvotné základy kultúry a literatúry v novej spisovnej slovenčine, ktorú aj sám rozvíjal. Zo Slovenských pohľadov chcel vytvoriť taký časopis, v ktorom by sa „vedeňja a videňja“ rozvíjalo. Chcel z neho spraviť adekvátneho partnera štúrovských politických novín a ich literárnej prílohy. Hurban sa takto stáva jedným z tvorcov modernej slovenskej žurnalistiky v novej spisovnej reči. Svoju samostatnú novinársku činnosť začínal, keď nemal ešte ani tridsať rokov, teda vo veku, v ktorom sa týmto smerom uberali napr. Karol Kuzmány a Ľudovít Štúr.
Hurbanove Slovenské pohľady boli označované aj ako prvý vedecký časopis v novej slovenčine. Nešlo mu tu v pravom slova zmysle o vedu, ale len o jej popularizáciu. Hurbanov súčasník Ctiboh Zoch označoval štúdie J. H. Vajanského za subjektívne náhľady na objektívnosť. Publikoval tu veľké množstvo básní, recenzií, cestopisných čŕt a štúdií. Medzi básne patria napr. Noc, v Černokňažníku básne Božie hody, Tri sloky, Krvavý Khagal. Okrem toho tu uverejnil preklad Turgenevovej novely Mumu, nekrológy za Samom Chalupkom, Alexandrom Sergejevičom Puškinom a kritické štúdie o Heydukovej zbierke V zátiší. Z cestopisných čŕt to boli napr. Výlety tatranské a Púť do Čiech.
Slovenské pohľady kvôli novému tlačovému zákonu z roku 1852 zanikajú. Tlačový zákon ani vydávanie štvrťročníka nepripúšťal, ak redaktor nebýval v mieste jeho vychádzania. Hurban bol teda prinútený 31. augusta 1852 vydať posledné číslo Slovenských pohľadov a aj po jeho veľkom boji Slovenské pohľady prestávajú vychádzať. Slovensko tak stratilo významný časopis, ktorý práve v tej dobe potrebovalo. Slovenskými pohľadmi vrcholí Hurbanova publicistika. „Veď v dobe ich vychádzania, ako napísal Andrej Mráz, bol Hurban v zenite svojich mladistvých rokov, keď prekypoval veľkými schopnosťami a keď veľkými ideálmi chcel rozplameňovať deptaný slovenský život, vystavený ťažkým otrasom.“
Kij
Kij bol legendárne knieža Poľanov, zakladateľ Kyjeva a jeho prvý vládca. Podľa legendy uvedenej autorom Povesti dávnych liet Nestorom „Kij, žijúci v horách okolo dneprovskej rieky spolu so svojimi mladšími bratmi Ščekom a Chorivom a sestrou Lybeď, postavil mesto na pravom brehu rieky Dneper a nazvali ho na počesť mena najstaršieho brata Kija - Kyjev.“
Na inom mieste však letopisec pripúšťa inú verziu legendy, hoci ju označuje za nepravdepodobnú. Hovorí o tom ako Kij bol prievozníkom na Dnepre. Podľa najviac autoritatívneho uhlu pohľadu, legendy o vzniku Kyjeva sú etymologickými mýtmi, ktoré sa snažia vyvolať vysvetlenie názvov kyjevských miest.
Poľský historik 15. storočia Jan Dlugoš, ktorý sa v širokom aspekte zaoberal a vo svojich dielach používal staroruské letopisy poukazuje na to, že kyjevská dynastia do času Askolda a Dira je priamym potomstvom Kija a jeho bratov.
Marcel Géry
Marcel Géry (* 15. marec 1965, Smolenice) je bývalý slovenský plavec, jeden z najlepších v histórii slovenského aj československého plávania, reprezentant Československa a Kanady.
Kariéra
Rodák zo Smoleníc vyrastal v Cíferi. Pôsobil v Slávii VŠ Trnava pod vedením trénera Ladislava Hlavatého, jeho hlavné disciplíny boli 100 a 200 metrov motýlik. Zažiaril na majstrovstvách Európy juniorov v roku 1980, so ziskom troch zlatých a jednej striebornej medaily sa stal najúspešnejším pretekárom šampionátu. V reprezentácii Československa vybojoval bronz na ME 1985, na majstrovstvách sveta 1986 v Madride premenil tri finálové účasti na štvrté, piate a šieste miesto. V tom istom roku emigroval do Kanady.
V drese „javorových listov“ získal medaily na Panpacifických hrách i na Hrách Commonwealthu. Na MS 1991 v Perthe bol piaty na 100 metrov motýlik, v štafetách pridal štvrté a šieste miesto. Najväčší úspech zaznamenal na olympijských hrách 1992 v Barcelone, kde bol členom bronzovej štafety na 4x100 m polohové preteky. Šieste miesto obsadil na 100 metrov motýlik. Na týchto Hrách bol Géry jediným rodeným Slovákom s medailovým ziskom. Získal spolu 20 titulov majstra Kanady a uviedli ho do plaveckej Siene slávy v provincii Ontário.
Od roku 1996 žije v kanadskom meste Aurora, severne od Toronta.
Chanteau
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Šček
Šček bol podľa svedectva ruských letopisov 11. – 12. storočia kniežaťom v kmeňovom zväze Polanov a spoluzakladateľ troch usadlostí, ktoré neskôr utvorili mesto Kyjev. Jeho meno sa pravdepodobne spája s menom jednej kyjevskej hory Ščekavica.
Trojačka
Trojačka môže byť:
Saint-Mars-d’Égrenne
Saint-Mars-d’Égrenne je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Orne, v regióne Dolná Normandia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Nos
náhľad|Nos Nos je vstupom do dýchacích ciest. Má tvar trojbokého ihlanu. Najvyšším bodom, najbližšie k čelu, je koreň nosa (lat. radix nasi). Od neho až po špičku nosa (lat. apex nasi) je hrana nazývaná nosný chrbát (lat. dorsum nasi).
Zoznam kultúrnych pamiatok v obci Studenec (okres Levoča)
Toto je zoznam kultúrnych pamiatok v obci Studenec v okrese Levoča.
AronChupa
Aron Michael Ekberg známejší pod menom AronChupa (* 30. marec 1991, Borås, Švédsko) je švédsky spevák, skladateľ, diskdžokej, producent, profesionálny futbalista a majiteľ nahrávacej spoločnosti. Je členom elektro - hip hop skupiny Albatraoz, ktorá vznikla v roku 2012 a je tiež členom futbalového klubu Byttorps IF.
Kariéra
Svoju kariéru začal ako futbalista vo švédskej štvrtej divízii futbalového klubu Byttorps IF. V klube sa stretol s Mans Harvidssonom, Nicklas Savolainenom, Andreasom Reinholdssonom a Rasmusom Sahlbergom, s ktorými v roku 2012 založil skupinu Albatraoz. Čoskoro na to podpísal zmluvu so Sony Music. Dňa 2. augusta 2013 vydala skupina Albatraoz svoj debutový rovnomenný singel. Pieseň dosiahla šesdesiatej šiestej priečky na švédskom Singles Chart a udržala sa tam devätnásť týždňov.
Dňa 8. augusta 2014 vydal svoj debutový sólový singel s vokálmi jeho sestry Nory Ekbergovej. Pieseň bola pôvodne v štýle hip hop, ale vybraná bola druhá verzia s elektronickými beatmi.
Montgardin
Montgardin je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Hautes-Alpes, v regióne Provence-Alpes-Côte d’Azur.
Choriv
Choriv bol podľa legendy brat Kija a Ščeka, zakladateľov Kyjeva. Historici pripúšťajú, že sa jeho meno môže spájať s Lysou Horou, miestom, kde sa nachádza veľký pohanský cintorín. Existuje však aj taká verzia, že tento názov môže označovať kyjevskú horu Jurkovica, ba dokonca ukrajinské mesto Vyšgorod.
Konexie s horou Chorivica v letopisoch neexistujú a neexistujú ani tradície, spájajúce sa s určitou oblasťou, v ktorej Choriv pôsobil.
Montgardin
Poloha
Montgardin má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Montgardin má 454 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
Vladimír Růžička
thumb|Vladimír Růžička ako tréner majstrov sveta v hokeji (2010) Vladimír Růžička (* 6. jún 1963, Most) je český hokejista a hokejový tréner.
Je jednou z najväčších postáv českého hokeja. Ako hráč a tréner získal mnoho trofejí. V súčasnosti (máj 2008) pôsobí ako spolumajiteľ, generálny manažér a hlavný tréner hokejového klubu HC Slavia Praha. Získal dve zlaté medaily, jednu zo zimných olympijských hier 1998, ktorú získal ako kapitán mužstva a k druhej priviedol svojich zverencov ako tréner vo Viedni.
Hokej začal hrať ako päťročný v prípravke v litvínovskom klube ChZ (dnes HC Chemopetrol). V severočeskom meste prešiel všetkými mládežnickymi kategóriami a nastúpil za toto mesto aj pri svojom debute v prvej lige.
Reštavrácia (Kalinčiak)
Reštavrácia je humoreska, ktorú napísal v roku 1860 slovenský spisovateľ a básnik Ján Kalinčiak. Kniha má podnadpis Obrazy z nedávnych čias. Janko Kalinčiak „Reštavráciou“ pripomína slávnu dobu rozkvetu slovenskej literatúry a literárne nadanie štúrovskej generácie. Kniha má 10 kapitol. Prvá kapitola začína citátom rímskeho básnika Horácia:
Obsah
Zemianstvo predstavené v humoreske na jeho typických predstaviteľoch a za typických okolností sa javí v zhode s historickou pravdou ako trieda, ktorá už dohrala svoju spoločenskú úlohu. Janko Kalinčiak toto s mimoriadnou účinnosťou dokázal ukázať na udalosti, akou boli voľby župných funkcionárov - reštavrácia. Zemianske voľby Janko Kalinčiak opisuje ako komédiu, v ktorej niet ani trochu vážnosti. Zemianskych voličov a zemianských kandidátov nezaujímal povážlivo zanedbaný stav krajiny, hoci v celoeurópskom meradle patrilo Uhorsko medzi najzaostalejšie krajiny. Plytká prestíž zemianskych strán a výhľad na obžerské a pijácke orgie, boli jedinými cieľmi a záujmami v týchto voľbách. A klamstvo, podvádzanie, vydieranie či podplácanie, boli vyskúšanými prostriedkami na ich dosiahnutie. Naozaj bolo jedno či v reštavrácii zvíťazí strana kandidáta Bešeňovského alebo Potockého, verejný život naďalej pokračoval svojím niekoľkostoročným korytom. A bedársky zeman Matiaš Bešeňovský, je za peniaze schopný sľúbiť hocičo a hocikomu, zradiť to, čo pred chvíľou prisľúbil, ale pritom na poddaného sedliaka pokrikuje: „Veď je sedliak na to na svete aby robil, a to i vtedy, keď zeman ani krížom slamy nepreloží.“
Olešnianka
Olešnianka je potok na Kysuciach, na území okresu Čadca. Je to ľavostranný prítok Kysuce, meria 10,8 km a je tokom IV. rádu.
Prameň
Pramení v Moravsko-sliezskych Beskydách na severovýchodnom svahu Uhorskej (1 028,6 m n. m.) v nadmorskej výške približne 940 m n. m., v blízkosti štátnej hranice s Českom.
Opis toku
V pramennej oblasti tečie najprv na juh, následne sa stáča a pokračuje juhovýchodným smerom cez osadu Hrubý Buk, po pribratí Čierneho potoka pri osade Bazgerka sa prechodne stáča viac na juhojuhovýchod. Medzi osadami Jelitov a Kožákovci tečie severojužným smerom a sprava priberá Chotárny potok. Od osady Kožákovci už tečie k ústiu na juhovýchod, pričom sa z pravej strany oddeľuje vedľajšie rameno tečúce cez intravilán obce Olešná, spoločne podtekajú železničnú trať Čadca – Makov a tesne pred ústím do Kysuce sa opätovne spájajú.
Borinská ulica
Pomenovaná je podľa obce Borinka, ležiacej 8 km severne od Lamača.
Adolf Svozil
MUDr. Adolf Svozil (* 12. máj 1907 – † 21. november 1979, Přerov) bol menej známy lekár a amatérsky entomológ, hlavne koleopterológ.
Biografia
Bol českej národnosti. Po skončení základného a stredného vzdelania pokračoval v štúdiu na Masarykovej univerzite v Brne, kde v roku 1932 ukončil štúdium medicíny – všeobecného lekárstva – s titulom MUDr. V civilnom zamestnaní pôsobil v Přerove na Morave, ako všeobecný praktický lekár a bol vyznamenaný aj titulom: „Zaslúžilý lekár“.
Entomologické aktivity
V entomológii sa zaoberal hlavne zberom chrobákov (Coleoptera) – z ktorých zbieral hlavne čeľade krascov (Buprestidae) a fuzáčov (Cerambycidae). Zbieral chrobáky z územia Československa, ale i zo širšieho územia palearktickej zoogeografickej oblasti. Venoval sa i faunistike, pričom zbieral hlavne chrobákov z okolia Přerova, ale i na iných moravských lokalitách. Výskumy a zbery chrobákov robil i na uzemí Slovenska, hlavne vo Vysokých Tatrách. Zbieral i v zahraničí, pričom navštívil územie vtedajšieho Sovietskeho zväzu (stredná Ázia) a Balkán.
Jeho zbierku hmyzu zakúpilo Slovensko. Malú časť jeho zbierky v rozsahu cca 140 exemplárov chrobákov z územia Vysokých Tatier (čeľaď Cerambycidae) vlastní Múzeum TANAP-u v Tatranskej Lomnici. Hlavná časť jeho zbierky, ktorá je treťou najväčšou zbierkou v Stredoslovenskom múzeu v Banskej Bystrici, bola do tohto múzea zakúpená v roku 1983. V zbierke sa nachádza 11 344 exemplárov chrobákov, ktoré boli zozbierané v rokoch 1888 – 1978 a pochádzajú prevažne z Európy, Ázie, ale aj z Afriky, Ameriky a z územia Austrálie. Najviac druhov v zbierke má svoj pôvod na Slovensku, v Česku a v Japonsku. Ďalšie druhy chrobákov pochádzajú aj z iných krajín, ako sú: Bulharsko, Rakúsko, Nemecko, Taliansko, Grécko, Francúzsko, Španielsko, Portugalsko, Maďarsko, Chorvátsko, Slovinsko, Srbsko, Bosna, Rumunsko, Afganistan, Island, Uzbekistan, Tadžikistan, Turkménsko, Gruzínsko, Arménsko, Kirgizsko, Čína, Mongolsko, Turecko, India, Irak, Irán, Sýria, Srí Lanka, Alžírsko, Egypt, Maroko, Tunis, Kanada, USA, Argentína, Austrália. Okrem MUDr. Svozila sa na tejto rozsiahlej zbierke podieľali aj zberatelia z iných štátov, od ktorých Dr. Svozil získal mnoho exemplárov. V zbierke sa nachádzajú aj 2 exempláre fuzáča Cerambyx heinzianus Demelt, 1976, ktoré sú typovým materiálom. Tento druh chrobáka sa vyskytuje jedine vo východnom Turecku. Tam ho aj našiel pán Heinz v roku 1974 v oblasti Anatólie. Neskôr sa našli aj ďalšie exempláre, a tak ich mohol pán Demelt v roku 1976 popísať ako nový druh pre vedu. Pomenoval ho na počesť pána Heinza ako Cerambyx heinzianus. Práve pán Heinz daroval 2 exempláre – (paratypy) – doktorovi Svozilovi.
Bibliografia
Nie je známe, že by bol publikoval niektoré entomologické práce.
Oseček
Oseček je obec v Česku v okrese Nymburk v Stredočeskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 138 obyvateľov, z toho 73 mužov a 65 žien, pričom priemerný vek v obci bol 46,0 roka (muži 44,3 roka, ženy 47,9 roka).
Bařiny
Bařiny je prírodná rezervácia ev. č. 2243 severne od obce Bernartice nad Odrou v okrese Nový Jičín. Oblasť spravuje AOPK ČR Správa CHKO Poodří.
Ochrana
Predmetom ochrany sú sústredené prírodné hodnoty so zastúpením ekosystémov typických a významných pre Oderské bioregióny.
Rezervácia sa v plnom rozsahu prekrýva s EVL Poodří a s vtáčím územím s rovnakým názvom.
Kultúra Suciu de Sus
Kultúra Suciu de Sus alebo skupina Suciu de Sus (v Maďarsku nazývaná felsöszöcsská kultúra/skupina) bola kultúra v strednej bronzovej dobe v severovýchodnom Maďarsku, Podkarpatskej Rusi, severozápadnom Sedmohradsku a na východnom Slovensku (Východoslovenská nížina). Je súčasť okruhu (kultúrneho komplexu) juhovýchodných popolnicových polí.
Pomenovaná je podľa náleziska Suciu de Sus v Sedmohradsku.
Vyvinula sa sčasti z otomanskej kultúry.
Stavala tellovité osady na brehoch riek a na vyvýšeninách s nadzemnými príbytkami. Pochovávala v mohylách a v žiarových popolnicových a jamových hroboch. Sú pre ňu typické žiaroviská v tesnej blízkosti žiarových hrobov a keramika s kurvolineárnymi výzdobnými motívmi vyplnenými bielou inkrustáciou.
Slovensko
Náleziská sú najmä žiarové pohrebiská Bracovce, Budkovce, Zemplínske Kopčany, Veľké Raškovce, Viničky. Vo Veľkých Raškovciach sa v hrobe z 15. stor. pred Kr. našla amfora, na ktorej je zobrazený epický príbeh, ktorý sa prekvapivo zhoduje s Homérovým opisom pohrebu Patrokla. Je to najstarší príklad napodobenia starogréckeho prvku v kultúrach súvekej strednej Európy.
Kára plná bolesti
Kára plná bolesti (angl. A Cart Full of Pain) je slovenský film natočený podľa rovnomennej poviedky Jána Pappa.
Príbeh dvoch priateľov žijúcich na okraji spoločnosti, ktorí počas druhej svetovej vojny snívajú o zasľúbenej krajine.
Orvišník
Orvišník je potok na dolnej Orave, preteká centrálnou časťou okresu Dolný Kubín. Je to pravostranný prítok Oravy, meria 7,6 km a je tokom IV. rádu.
Prameň
Pramení v Oravskej Magure, v podcelku Kubínska hoľa, na západnom svahu Kľúča (1 143,8 m n. m.) v nadmorskej výške približne 895 m n. m.
Opis toku
Od prameňa tečie severojužným smerom, vstupuje do Oravskej vrchoviny a preteká Zadnou dolinou. Najprv priberá krátky prítok zľava z juhozápadného úpätia Kľúča, následne sa tok stáča na juhojuhovýchod, z ľavej strany priberá prítok (2 km) zo západného svahu Kľúča a ďalej priberá niekoľko kratších potokov sprava z východných svahov Močidiel (898,6 m n. m.) a zľava z južného úpätia Kľúča. Potok ďalej pokračuje juhovýchodným smerom, preteká Prednou dolinou a z ľavej strany priberá Kordošov potok. Následne preteká cez Revišné, priberá ľavostranný prítok z oblasti Prielohov zvaný Členkovec, oblúkom sa stáča na juhozápad a tečie cez Veličnú. Západne od obce ústi v nadmorskej výške cca 459 m n. m. do Oravy.
Štátna cesta 2 (Maďarsko)
Štátna cesta 2 je maďarská 88 kilometrov dlhá hlavná cesta (resp. cesta I. triedy, ). Začína sa na takzvanom nultom kilometrovníku na Clark Ádám tér v Budapešti a prechádza mestom Vacov a končí na slovenskej štátnej hranici pri obci Parassapuszta. Na celej svojej dĺžke je súčasťou európskej cesty 77 a na slovenskom území na ňu nadväzuje cesta I/65.
2. liga hádzanárov 2012/13
2. liga hádzanárov v sezóne 2012/13 bol 20. ročníkom 2. ligy hádzanárov, tretej najvyššej hádzanárskej súťaže mužov na Slovensku, kontrolovanej Slovenským zväzom hádzanej (SZH). Účinkovalo v nej 11 družstiev, čo je 5 účastníkov viac ako v minulej sezóne. Víťaztvo si zabezpečil nováčik súťažeHBC Trnava, ktoré tak získalo právo štartovať v 1. lige.
Štátna cesta 2 (Maďarsko)
Štátna cesta 2 bude v budúcnosti nahradená rýchlostnou cestou M2.
2. liga hádzanárov 2012/13
Tabuľka
Zdroj: SZH
Zoznam planétok 5251 – 5500
Dáta použité s dovolením / Data used with permission © IAU: Minor Planet Center.
Chantecoq
Chantecoq je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Loiret, v regióne Centre-Val de Loire.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Európska kvalifikácia na Majstrovstvá sveta vo volejbale žien 2010
Európska kvalifikácia na Majstrovstvá sveta vo volejbale žien 2010 bola európska kontinentálna kvalifikácia vo volejbale žien na Majstrovstvá sveta 2010, ktorú organizuje Európska volejbalová konfederácia (CEV). Konala sa od 2. januára19. júla 2009 a zúčastnilo sa jej 33 družstiev, ktoré súťažili v troch kvalifikačných kolách. 8 družstiev (prvé 2 družstvá zo skupín 3. kola) sa kvalifikovalo na Majstrovstvá sveta, ktoré sa uskutočnili v Japonsku. Pôvodne sa malo na kvalifikácii predstaviť aj družstvo 🇮🇸.
1. kolo
🇸🇮 Lendava
🇬🇧 Sheffield
🇪🇪 Tallinn
2. kolo
🇭🇷 Split
🇧🇬 Gabrovo
🇫🇷 Marseille
3. kolo
🇷🇸 Subotica
🇵🇱 Rzeszów