cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Cream
Ich hudobný štýl je charakterizovaný ako hybrid blues, popu a psychedelického rocku. Je kombináciou Claptonovej bluesovej gitary, silného Bruceovho hlasu a jeho dynamickej hry na basovú gitaru a džezom ovplyvnených rytmov bubeníka Gingera Bakera. Skupina Cream má predaných na celom svete viac ako 35 miliónov hudobných nosičov a zároveň bola prvou skupinou v hudobnej histórii, ktorá získala platinový album (za album Wheels of Fire). Najväčšími hitmi skupiny boli skladby „I Feel Free“, „Sunshine of Your Love“, „White Room“, „Crossroads“ a „Badge“.
Jantár
Jantár je mineralizovaný zvyšok treťohornej živice ihličnatých stromov, tvoriaci amorfnú minerálnu masu.
Cream
Skupina Cream spolu s The Jimi Hendrix Experience ovplyvnili vývoj populárnej hudby ťažkými technicky prepracovanými hudobnými témami, ktoré boli inšpiráciou pre ich súčasníkov z konca 60. rokov, ako boli skupiny Led Zeppelin, Deep Purple a The Jeff Beck Group. Ich štúdiové albumy museli byť v dobe ich nahrávania limitované časom, skutočný význam pre hudobnú kultúru mali koncertné vystúpenia skupiny Cream. Ich niekedy až 20 minútové improvizácie sa stali podnetom pre vznik prvých diel progresívneho rocku, pre skupiny ako boli The Allman Brothers Band, Rush, Grateful Dead, Phish, či heavy metalových skupín ako bola skupina Black Sabbath.
Jantár
Názov jantár (amber) pochádza z perzštiny. Starí Gréci jantár označovali elektron, pretože pri trení o kožu vyvíja statickú elektrinu. Niekedy označovaný ako „slzy mora“ alebo „dar slnka“.
Cream
Hudobnou stanicou VH1 bola skupina Cream umiestnená na 16. pozíciu medzi 100 najväčšími hardrockovými umelcami.
Jantár
Charakteristika
Chemicky ho tvorí 76 — 81 % uhlíka, 10 — 10,5 % vodíka; 7,5 — 13,0% kyslíka a menšie množstvo (desatiny percent) dusíka a síry. Priemerné chemické zloženie jantáru bolo určené ako C12H20O, resp. C5H8 - čiže patrí medzi terpény. Hustota sa pohybuje okolo 1,05 až 1,10 g.cm³.
Cream
Vo februári 2006 skupina získala cenu Grammy za ich prínos a vplyv na vývoj modernej hudby.
Jantár
Charakteristika
Jantár má žltú, hnedožltú až hnedú farbu, ale možno nájsť aj odrody celkom priehľadné, červené, kávové aj biele. Je mäkký - tvrdosť 2 - 2,5 na Mohsovej stupnici tvrdosti. Lom je lastúrnatý. Lesk je mastný až polosklenný. Pri zohrievaní sa topí v rozmedzí teplôt 300 - 340 °C. Bez prístupu vzduchu je od 140 °C plastický. Jantár je teplý na dotyk a pri trení produkuje negatívny elektrický náboj. Niekedy je v ňom možné nájsť fosilizované zvyšky rastlín alebo hmyzu.
Predávaný jantár je pomerne často falzifikát. Umelý jantár sa často vyrába z živice stromov kauri (Agathis australis), kopálu, ambroidu (jantár zlisovaný za vysokých teplôt), skla alebo plastov. Od napodobenín možno pravý jantár odlíšiť vďaka jeho nižšej hustote, zápachu ihličnatých stromov a faktu, že pri skúške v plameni horí.
Vznik
Jantár vzniká fosilizáciou živice niektorých ihličnatých stromov. Dochádza pri tom ku kondenzácii živičných kyselín a terpénov. Ďalším významným procesom je oxidácia, ku ktorej dochádzalo v pôde a tiež po následnom prekrytí pobrežnými sedimentmi, ktoré mali za následok vznik slabo kyslého prostredia. Európsky jantár vznikal v oligocéne (pred asi 23-33 miliónmi rokov) prevažne zo živice ihličnanov druhu Pinis succinifera, avšak existuje viac druhov rastlín, z ktorých jantár vznikal.
Výskyt
Morský jantár sa vyskytuje v rozsypoch plážových sedimentov (napr. na brehoch Baltského mora). Niekedy je ťažený zo štrkov napr. v Mjanmarsku a na Sicílii. Najstarší jantár pochádza z karbónskych rastlín. Známe sú nálezy jurského aj kriedového jantáru.
Použitie
Už od doby bronzovej sa používal na výrobu šperkov, najmä ako korálky alebo vyrezávané predmety.
Jedným z najvýznamnejších diel z jantáru bola Jantárová komnata, miestnosť obložená nádhernými umelecky spracovanými jantárovými blokmi v Petrohradskom cárskom paláci, ktorú ruskému cárovi daroval pruský kráľ. V priebehu 2. svetovej vojny nemecké okupačné vojská Jantárovú komnatu rozobrali a odviezli na neznáme miesto. Dodnes sa po tejto kultúrnej pamiatke bezvýsledne pátra.
Lokality
Hlavné náleziská jantáru sa nachádzaju na brehoch Baltského mora, hlavne v Kaliningradskej oblasti Ruska, kde sa ťaží pri meste Primorsk (ložisko Paľmnikenskoje). Známy je tiež z ílovito-piesčitých sedimentov oligocénneho veku v oblasti Kyjeva a rieky Pripiať.
Japonská čerešňa
Japonská čerešňa môže byť
Kostol Nanebovzatia Panny Márie (Topoľčany)
Kostol Nanebovzatia Panny Márie sa nachádza na Námestí M. R. Štefánika v Topoľčanoch. Najstaršia písomná zmienka je z roku 1285.
Kostol v roku 1731 vyhorel. Terajší vzhľad rímskokatolíckeho kostola je z rokov 17901802. Kostol sa nachádza v strede historického námestia. Je zasvätený Nanebovzatiu Panny Márie a zdobený barokovou výmaľbou. Kostol sa považuje za neskorobarokové dielo. Postavený bol s finančnou podporou baróna Stummera. Do vybavenia kostola patrí i pieta Sedembolestnej Panny Márie, ktorá sa považuje za zázračnú. 1. septembra 2009 bol konsekrovaný nový oltár. Svätú omšu slúžil nitriansky diecézny biskup Mons. Viliam Judák.
Altenburg
Altenburg môže byť:
Nula
Nula môže byť:
Kynceľová
Kynceľová je obec na Slovensku v okrese Banská Bystrica.
Dejiny
Obec vznikla asi v 13. storočí ako poddanská obec na banskobystrickom mestskom teritóriu s názvom Kunzelfalva. Prvá písomná zmienka je z novembra roku 1435, v súvislosti so sporom zemanov "Sásovských" a "Kynceľovských", ktorý riešil kráľ Žigmund.
Prvá historická zmienka sa datuje od roku 1435 pod názvom Kunczelfalva. Postupne sa názov obce menil na 1489 Kunczldorf, Kinczeldorf; 1680 Kinczelowa; 1808 Kyncelowa; maďarsky Göncölfalva až po dnešný názov Kynceľová. Obec vznikla ako poddanská obec v 13. storočí na banskobystrickom mestskom teritóriu. V rokoch 1496-1526 patrila Thurzovcom, potom mestu Banská Bystrica. V roku 1828 mala 14 domov a 107 obyvateľov. Popri poľnohospodárstve sa v 18.-20.storočí obyvatelia zaoberali povozníctvom. Začiatkom 20. storočia boli známi ako tesári a murári. V roku 1962 sa poľnohospodári zlúčili so Sásovou, Rúdlovou a Zvolenskými Nemcami. Neskôr bola mestskou časťou Banskej Bystrice. Dnešná Kynceľová je samostatná obec so svojou samosprávou.
Kynceľová leží neďaleko Banskej Bystrice. Už v 14. storočí storočí patrila Banská Bystrica medzi hlavné strediská remesiel. Do mesta sa sťahovali remeselníci, ktorí zabezpečovali potreby baníkov a ťažiarov. Odrazu sa ukázal problém so zásobovaním takéhoto množstva ľudí jedlom. Preto panovník udelil privilégiá Kynceľovej a ďalším obciam Pod Panským Dielom s podmienkou, že budú baníkov, remeselníkov a všetkých ľudí žijúcich v meste a okolí zásobovať potravinami. Vtedy nastal rozvoj poľnohospodárstva a gazdovstva aj v Kynceľovej. Tu má korene aj obecný erb. V striebornom štíte vysoké zelené trojvršie preložené zo spodného okraja štítu vyrastajúcimi troma veľkými zlatými klasmi na listnatých steblách. Nový erb, kde trojvršie symbolizuje miestne vrchy - Malý, Panský a Selecký diel, klasy ilustrujú zdroj obživy obyvateľov obce. Toto obdobie zanechalo stopy i v prezývkach, ako napr. do Gazdov.
V 20. storočí časť obyvateľov Kynceľovej sa vyznačovala murárskou zručnosťou. Svedčia o tom i prezývky Palierik, do Palierov (v dnešnej terminológii je to stavebný dozor). Podieľali sa na výstavbe Národného domu v Banskej Bystrici, budovaní Budapešti, ale svojou zručnosťou sa uplatnili i v ďalekej Argentíne v meste Mendoza pod juhoamerickým pohorím Andy.
V roku 1828 mala 14 domov a 107 obyvateľov. Popri poľnohospodárstve sa v 18. - 20. storočí zaoberali povozníctvom. V roku 1840 bola založená cirkevná evanjelická a.v. Škola, do ktorej chodili žiaci z obcí Nemce, Selce, Senica a Majer. Do školy sem chodil aj známy herec a režisér Paľo Bielik (predstaviteľ Jánošíka), ktorý tu mal svoje prvé divadelné vystúpenia a v tejto škole hrával ochotnícke divadlo. Dnes sa v budove školy nachádza Obecný úrad.
Kultúra
Vo fizolňovici sa vyvarí mäso surové i údené, klobásky, rebierka atď. Mäso sa po uvarení vyberie a konzumuje. Fizolňa znamená fazuľa v miestnom nárečí.
Zillertalské Alpy
náhľad|Ľadovec Hochferner náhľad|Olperer a ľadovec Tuxerferner Zillertalské Alpy (-slovenský normovaný názov; 🇩🇪, ) je pohorie v Alpách na hranici Rakúska a Talianska, tvoriace súčasť hlavného hrebeňa Východných Álp. Ide o významné horstvo Centrálnych kryštalických Álp, tvorené tmavou rulou, ktorá je obklopená vrstvami bridlice s prímesou minerálov. Zillertalské Alpy sú mohutne zaľadnené a najväčší ľadovec Schlegeiskees má rozlohu.
Poloha
Zillertalské Alpy majú rozlohu, pričom väčšina pohoria leží na území Rakúska (spolková krajina Tirolsko, iba malá časť na východe patrí do krajiny Salzbursko). Na území Talianska (Südtirol) leží niekoľko horských celkov, napr. Pfunder Berge. Na západe hrebeň pokračuje Stubaiskými Alpami, od ktorých Zillertalské Alpy oddeľuje Brennerský priesmyk a komunikačne dôležitá dolina Wipptal, na východ od sedla Birnlücke potom nadväzujú Vysoké Taury. Severné ohraničenie tvorí údolie Tuxer tal s priesmykom Tuxerjoch, za ktorým sa nachádzajú Tuxské Alpy (Tuxer Alpen). Ďalej pokračuje severná hranica údolím Schmirntal, Zillertal, Gerlostal a sedlom Gerlos Pass. Južná hranica je tvorená tokom rieky Rienz v údolí Pustertal. Najvyšším vrchom Zillertalských Álp je Hochfeiler s výškou
Delenie
Najvýznamnejšou dolinou pohoria je Zillertal, z ktorého v uzlovom bode pri stredisku Mayrhofen vybiehajú priamo pod hlavný hrebeň ďalšie dôležité údolia – Tuxer tal, Zamsergrund a Zillergrund.
Významné vrcholy
Významné vrcholy Zillertalských Álp sú
Turistika
Turisticky známejšia a využívanejšia je tirolská (rakúska) strana hôr, predovšetkým oblasť ľadovca Tuxerferner s obľúbeným lyžiarskym strediskom Hintertux a celoročným lyžovaním. Juhotirolská strana je menej obľúbená, hoci je rozlohou len o málo menšia. Pohorie je tiež významným zdrojom vodnej energie, ktorá je využívaná v hydroelektrárňach Speicher Schlegeis, Speicher Stillup a Zillergrund Speicher.
Prírodný park
Prírodný park Zillertalské Alpy s rozlohou tvorí so susednými oblasťami najväčší park svojho druhu v Alpách. Na juhu nadväzuje Juhotirolský prírodný park Rieserferner, na západe prírodná chránená oblasť Valser Tal a na východe Salzburská časť národného parku Vysoké Taury. V Mayrhofene sa Zillertal delí a tri zo štyroch údolí vedú do prírodných parkov Zillergrund, Stillupgrund a Zemmtal.
Avenue du Stalingrad (Brusel)
thumb|Večerný pohľad osou ulice smerom k Južnej stanici. Avenue du Stalingrad je ulica v juhozápadnej časti historickej časti belgickej metropoly Bruselu. Spája centrum mesta (od námestia Place Rouppe so železničnou stanicou Gare du Midi). Vedie paralelne s triedou Anspach. Pomenovaná je podľa Bitky o Stalingrad. Do druhej svetovej vojny niesla názov Južná trieda (po francúzsky Avenue du Midi).
V roku 2012 bol predstavený plán na prestavbu triedy a vybudovanie pešej zóny.
Na triede Avenue du Stalingrad sa nachádza Palais du Midi.
Kostol svätej Márie Magdalény
Kostol svätej Márie Magdalény môže byť:
v Česku:
v Poľsku:
Hotel Yasmin (Košice)
Hotel Yasmin (bývalý Hotel Hutník) je štvorhviezdičkový hotel v Košiciach na Tyršovom nábreží.
História
Budova bola postavená v rokoch 1959 až 1962 na mieste niekoľkých asanovaných domov a rozsiahlej záhrady. Hotel bol zatvorený v roku 2001 a do roku 2007 niekoľkokrát vyhorel. S rekonštrukciou na moderný štvorhviezdičkový hotel sa začalo na jar roku 2007 a ukončená bola v prvej polovici roka 2009.
NGC 3832
NGC 3832 je galaxia v súhvezdí Lev, ktorú objavil britsko-nemecký astronóm William Herschel 10. apríla 1785.
Politická inštitúcia
Politická inštitúcia je spoločenská inštitúcia regulujúca snahy získať a vykonávať moc.
Borecké skály
Chránené územie Borecké skály je prírodná pamiatka (ev. č. 919), ktorá sa nachádza v severných Čechách na území Libereckého kraja, v tesnej blízkosti severovýchodnej hranice CHKO Český ráj. Toto chránené územie má rozlohu 29,64 ha a bolo vyhlásené okresným národným výborom v Semiloch v roku 1985.
Predmetom ochrany je pieskovcové skalné mesto z obdobia druhohôr, na ktoré je viazaná typická flóra a fauna, vrátane pozostatkov reliktného bôru, tvoreného zakrpatenými borovicami a brezami.
Na lokalite nájdeme hlavne borovicové lesy so svojou typickou chudobnou flórou, výnimku tvoria vzácny kolenec jarný (Spergula morisonii) a žltohlav najvyšší (Trollius altissimus). Fauna je zastúpená prevažne bezstavovcami a vtáctvom viazaným na lesné porasty a skalné oblasti.
Lokalita je hojne navštevovaná turistami hlavne vďaka vyhliadkam na okraji skál, ktoré ponúkajú nevšedné výhľady do okolitej krajiny.
Geológia
thumb|vľavo|Skaly ovplyvnené mechanickým a chemickým zvetrávaním. thumb|Pohľad na zalesnený chrbát. Borecké skály tvoria malé skalné mesto z pieskovcových blokov, ktoré sú súčasťou tzv. rovenskej kvesty a obklopujú vrch Bor. V južnej časti je skalná stena obnažená - možno ju vidieť už z ďalekého okolia. Rovnako ako ďalšie skalné mestá Českého raja sú aj Borecké skály tvorené druhohorným pieskovcom - podložie aj skalné odkryvy vznikli usadením pieskovca v období turónu vrchnej kriedy. Samotné skalné mesto sa sformovalo v mladšom pleistocéne. V tej dobe tiež začali procesy zvetrávania, ktoré ovplyvňujú vývoj skalných útvarov až do súčasnosti.
Borecké skály sú zvláštne tým, že sa tu nenachádzajú takmer žiadne skalné veže, ktoré sú typické pre okolité mestá. Skaly majú s výnimkou niekoľkých formácií kompaktný charakter. Nevýraznosť útvarov je vynahradená rozmanitosťou ich povrchu, ktorý je ovplyvnený ako mechanickým, tak chemickým zvetrávaním. Môžeme tu vidieť napr. voštiny, rôzne typy dutín, rímsy, skalné okná a hodiny. Hrdzavo sfarbené plochy a výstupky sú železité inkrustácie - tzv. železniaky.
Dešenice
Dešenice sú mestečko v Česku v okrese Klatovy v Plzenskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 689 obyvateľov, z toho 348 mužov a 341 žien, pričom priemerný vek v obci bol 41,5 roka (muži 40,4 roka, ženy 42,7 roka).
Borecké skály
Geológia
V skalách sa nachádza niekoľko jaskýň, ktoré sú zaujímavými archeologickými náleziskami. Medzi najznámejšie patrí pseudokrasová Ludmilina jaskyňa s archeologickými nálezmi mezolitického obdobia.
Čo sa týka pôdnych profilov sú tu predovšetkým plytké kambizeme, litozeme a podzoly.
Flóra
thumb|Les tvoria prevažne borovice. Na skalách sa nachádzajú hojné porasty borovice (Pinus sylvestris), na niektorých miestach prechádzajú bôry skôr do typu borovicových dúbrav (Vaccinio vitis-idaeae - Quercetum), s výskytom duba letného (Quercus robur). Na samotnom okraji skalných masívov sa nachádza reliktný bôr tvorený zakrpatenými pokrútenými borovicami a brezami. Na týchto obzvlášť suchých a slnečných stanovištiach môžeme nájsť ďatelinu roľnú (Trifolium arvense) a s trochou šťastia aj vzácny kolenec jarný (Spergula morisonii).
Pôda v lese je veľmi chudobná na živiny, podrast tvoria hlavne nízke kríky - brusnice čučoriedkovej (Vaccinium myrtillus), brusnica pravá (Vaccinium vitis-idea) a vres obyčajný (Calluna vulgaris). Na svahoch kaňonov, nachádzajúcich sa pozdĺž zalesneného chrbta, je viac vlhko a lesy tu majú skôr listnatý charakter - prevládajú tu dubové lesy s hájovou kvetenou, ktorej typickými zástupcami sú veternica hájna (Anemone nemorosa), praslička lesná (Equisetum sylvaticum), mednička ovisnutá (Melica nutans) a chlpaňa hájna (Luzula luzuloides).
Na vlhkých lúkach, ktoré sa v rámci prírodnej pamiatky tiež vyskytujú, sa veľmi zriedkavo nachádza žltohlav najvyšší (Trollius altissimus).
Fauna
Piesčité suché pôdy sú domovom mnohých druhov bezstavovcov, typické sú samotárske osy - kutavky, zastúpené druhom kutavka piesočná (Ammophila sabulosa). Ďalej tu žije napr. mravcolev čiernobruchý (Myrmeleon formicarius) či svižník (Cicindela arenaria).
Z vtákov sa v borovicových lesoch vyskytuje sýkorka uhliarka (Parus ater), sýkorka chochlatá (Lophophanes cristatus) a ľabtuška hôrna (Anthus trivialis). Skalné útvary sú so svojimi výbežkami a prevismi dokonalými miestami pre hniezdenie vtákov. Svoje hniezda si tu stavajú sokol myšiar (Falco tinnunculus) a žltochvost domový (Phoenicurus ochruros). Ako na jednom z prvých miest v regióne tu v 80. rokoch 20. storočia zahniezdil tiež krkavec čierny (Corvus corax).
Skalné pukliny slúžia na prezimovanie netopierov (rod Myotis).
Ochrana
V údolí kedysi tiekol potok, ktorý bol počas roka 2011 umelo premenený na kaskádu rybníčkov, mokraďových plôch a tôní. Vzniklo tak miesto vhodné najmä pre obojživelníky a rôzne druhy hmyzu.
Stav lokality je veľmi dobrý aj cez to, že sa nachádza v tesnej blízkosti rýchlostnej cesty R35 a železničnej trate Jičín-Turnov. Rekreačné chaty nepredstavujú väčší problém, ich okolie je udržiavané. Problémom by v budúcnosti mohla byť čím ďalej tým viac badateľná erózia v priestore vyhliadok.
Turistika
Lokalita je hojne navštevovaná turistami. Vedie cez ňu modrá turistická značka, ktorá začína v Rovensku p. Troskami a končí na zrúcanine hradu Trosky. Vyhliadky vybudované na kraji skál sú pre turistov veľkým lákadlom, pretože ponúkajú pekné výhľady do krajiny Českého raja. thumb|Pohľad na zrúcaninu hradu Trosky z vyhliadky Svatopluka Čecha.
Na okraji aj vnútri pamiatky stojí niekoľko rekreačných chát.
Borecké skály sa vďaka ich kráse a zvláštnej atmosfére prezývajú Rozprávkový les. Rovnaký názov nesie aj akcia, ktorá je tu usporiadaná pre deti a ich rodičov každoročne na jar. Deti na prechádzke lesom stretávajú rôzne rozprávkové bytosti, ktoré im dávajú plniť rozličné úlohy, za ktorých správne splnenie nechýbajú drobné odmeny.
Horolezectvo
Borecké skály prislúchajú do skalnej oblasti Hruboskalsko v oblasti Český ráj. Ide o menej známu lokalitu, ktorá bola z hľadiska využitia pre horolezecké aktivity prvýkrát popísaná Karlom Adamičkom v roku 1977. V publikácii bolo z oblasti Boreckých skál popísaných 25 pieskovcových skalných veží. Od 80. rokov 20. storočia tu horolezecký prieskum pokračoval a boli spracované ďalšie opisy a mapky.
Nienna
Nienna je postava vo fiktívnom svete Tolkiena. Je Valar, pani súcitu, sestra Mandosa a Irma. Prebýva na najzápadnejšom mieste Ardy a smúti kvôli utrpeniu vo svete. Zvykne navštevovať siene Mandosa, kde prebývajú duchovia zomrelých elfov a jej návštevy premieňajú smútok elfov na múdrosť. Najmúdrejší z maiar Olórin (Gandalf), často navštevoval Niennu a naučil sa od nej súcitu a trpezlivosti.
Harcy
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 506 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
Hrochoť
Hrochoť je obec na Slovensku v okrese Banská Bystrica.
Evanjelický kostol
Prvý samostatný evanjelický cirkevný zbor v Hrochoti vzikol v období Tököliho povstania. Povolenie mať vlastného farára prišlo priamo od Tököliho v roku 1682. Prvým farárom bol Juraj Satelitis. Uvádza sa, že v Hrochoti stál gotický kostol, pôvodne zasvätený svätému Martinovi. V období protireformácie, teda v roku 1708 až do vydania Tolerančného patentu, nemohli hrochotskí evanielici slobodne vyznávať evanjelickú vieru. To sa zmenilo po roku 1781. O dva roky neskôr vyhorel starý drevený kostol. Miestni si postavili najprv budovu školy, kde sa odbavovali aj služby Božie. Nový kostol bol postavenž až v roku 1830, ako klasicistická stavba. K vysvätniu došlo v roku 1832. O tri rok postavili hrochoťskú evanjelickú faru. Druhým potolerančným farárom bol Andrej Sládkovič, ktorý tu pôsobil deväť rokov.
Sládkovičova lipa
Na ľavej strane od kostola nájdeme impozantnú pamätnú lipu malolistú. Tento strom, ktorého vek sa odhaduje na 450 rokov má obvod kmeňa 538 cm a výšku koruny 25 m.
15. a 16. februára 1945 bola obec vypálená počas oslobodzovacích bojov. Zápalné delostrelecké granáty Červenej armády, spôsobili zničenie a vypálenie viac ako polovice obce.
Saint-Jacques-d’Ambur
Saint-Jacques-d’Ambur je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Puy-de-Dôme, v regióne Auvergne.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
3C 75
3C 75 je binárna čierna diera v skupine galaxií Abell 400. Pohybuje sa rýchlosťou 1200 km/s.
Humphrey Searle
Humphrey Searle (* 26. august 1915 – † 12. máj 1982) bol anglický hudobný skladateľ a pedagóg.
Životopis
Narodil sa roku 1915 v Oxforde, študoval na londýnskom konzervatóriu Royal College of Music (medzi jeho pedagógov patrili John Ireland a Gordon Jacob) a následne odišiel na šesťmesačné štipendium do Viedne, kde súkromne študoval u Antona Weberna. Roku 1938 začal pracovať pre BBC. Neskôr sa začal venovať výhradne skladateľskej činnosti. Skladal rôzne orchestrálne skladby, klavírne sonáty, skladby pre hlas a orchester, komornú hudbu, skladby pre gitaru, balety aj opery. Taktiež sa venoval skladaniu hudby pre film, napríklad pre film The Haunting režiséra Roberta Wisa. Venoval sa aj pedagogickej činnosti, medzi jeho žiakov patrili okrem iných Michael Finnissy a John Cale. Výrazne sa zaoberal dielom klaviristu a skladateľa Ferenza Liszta. Zomrel roku 1982 v Londýne vo veku 66 rokov.
Váh (folklórny súbor)
Folklórny súbor Váh z Púchova založil v roku 1971 spolu so svojimi priateľmi spisovateľ Milan Húževka. Vo svojej tvorbe sa zameriava na interpretáciu ľudových piesní, tancov a hudby zo všetkých regiónov Slovenska: z oblastí Trenčína, Myjavy, Zemplína, Liptova, Goralskej oblasti, ale aj Púchovskej doliny. Dvadsať rokov bola vedúcou a choreografkou FS Váh Mgr. Eva Kukučková, ktorá sa zaoberala najmä „scénickým“ spracovaním folklóru stredného Považia. Od roku 2006 bola umeleckou vedúcou a choreografkou súboru Mgr. Žaneta Littová, ktorú na jej poste od roku 2012 nahradil choreograf, etnológ a etnograf PhDr. Richard Benech. Cez dve desaťročia vedie ľudovú hudbu Mgr. Ivan Sadloň.
Za svoju existenciu sa Váh prezentoval doteraz viac ako 35 skupinovými choreografiami, mnohými sólovými choreografiami, programovými číslami a programami.
V súčasnosti sa vo svojej tvorbe zameriava hlavne na zachovanie a šírenie kultúrneho dedičstva vlastného regiónu. Pri vystúpeniach v zahraničí má súbor vo svojom repertoári i choreografie z najrázovitejších a žiadaných regiónov Slovenska akými sú Zemplín, Orava, Trenčín, Horehronie a iné.
Súbor získal viacero ocenení v súťažiach folklórnych kolektívov – súbor sa stal laureátom celoslovenskej súťažnej prehliadke tvorivých choreografií v Trenčíne (1998, Kostolecké čardáše), zúčastnil sa celoštátneho finále súťaže tvorivých choreografií (2002, Choreo 1), ako aj sólistov tanečníkov v celoštátnom finále súťaže Šaffova ostroha (2001). Váh získal zlaté pásmo regionálnej súťaže choreografií Folklórna Lysá a Bronzové pásmo z Celoslovenskej súťažnej prehliadky choreografií v Liptovskom Mikuláši (2014). V roku 2014 sa predstavil v televíznej súťažnej relácii Kapura. Po hosťovaní v roku 2014 na 60. ročníku festivalu vo Východnej a účasti na Celoslovenskej súťažnej prehliadky choreografií v Liptovskom Mikuláši bol v roku 2015 prizvaný na ďalšie štyri okrúhle výročia festivalov doma i v zahraničí. Okrem svojich ostatných regionálnych vystúpení sa po prvý raz v histórii prebojoval i na pódiá jubilejného 50. ročníka festivalu v Heľpe. V Česku vystúpil na 55. Kopaničiarskych slávnostiach v Starom Hrozenkove a 30. Chodníčkov k domovu v Opave. Koniec roka oslávil svoje 45. narodeniny celovečerným programom „Veselie...“. Ľudová hudba súboru nahrala niekoľko ľudových piesní pre Slovenský rozhlas v Banskej Bystrici (spolu so skladateľom Svetozárom Stračinom) - LP Svieže tóny z domoviny - FF Východná.
Významným míľnikom v existencii súboru bolo vydanie dokumentačno-umeleckého kalendára Herbarium Populi Vagi pod vedením PhDr. Richarda Benecha, ktorý ocenili etnológovia a umelci Slovenska, dokonca sa v roku 2019 dostal ako jediný kalendár na pulty predajní ÚĽUVu.
NGC 3833
NGC 3833 je galaxia v súhvezdí Panna, ktorú objavil britsko-nemecký astronóm William Herschel 15. apríla 1784.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 13,8.
NGC 1265
NGC 1265 je rádiová galaxia v súhvezdí Perzeus, ktorú objavil francúzsky astronóm Guillaume Bigourdan 14. novembra 1884.
Zoznam planétok 92251 – 92500
Dáta použité s dovolením / Data used with permission © IAU: Minor Planet Center.
Hargnies (Ardennes)
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 496 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
Dlažov
Dlažov je obec v Česku v okrese Klatovy v Plzenskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 480 obyvateľov, z toho 238 mužov a 242 žien, pričom priemerný vek v obci bol 37,8 roka (muži 37,2 roka, ženy 38,4 roka).
Kráľova skala (vrch vo Veľkej Fatre)
Kráľova skala je vrch vo Veľkej Fatre. Leží nad obcou Blatnica, približne východne od Turčianskych Teplíc.
Opis
Kráľova skala leží v mohutnom hrebeni, ktorý vybieha z masívu Krížnej západným smerom na Smrekov. Severným smerom leží Biela skala a Skalná, západným Haľamova kopa  a Smrekov, južným Kráľova studňa  a Malá Krížna  a východným Krížna , Frčkov  a Ostredok. Severná časť hrebeňa patrí do povodia rieky Turiec, kde vodu odvádza Gaderský potok, z južne situovaných svahov voda odteká riečkou Bystrica do Hrona. Vrcholom vedie značený chodník z Blatnice na rázcestie s pripojením na blízky Horský hotel Kráľova Studňa.
Výhľady
Vrchol Kráľovej skaly pokrýva sčasti lesný porast, obmedzujúci rozhľad. Z odlesnenej časti brala je výhľad na okolité veľkofatranské vrcholy, pri vhodných podmienkach vidieť tiež časť Malej Fatry a Kremnické vrchy.
Palais du Midi
Vo svojej dobe bola výstavba opulentného paláca, ktorý slúžil ako centrálna tržnica kritizovaná v tlači ako katastrofálny podnik. V súčasnej dobe slúžia značné časti paláca ako športové centrum. V časti paláca sa nachádza Kráľovská škola bojových umení Yama Arashi.
Duševná porucha
Duševná alebo psychická porucha je označenie pre výrazný odklon od spôsobu vnímania a správania psychicky zdravého jedinca. Prejavuje sa poruchami v oblasti duševného diania alebo prevažne telesnými príznakmi, ktoré sú zapríčinené psychickými činiteľmi. Postihuje teda vyššiu nervovú činnosť, pritom však nie je podložené makroskopickým poškodením mozgu. Duševné zdravie a duševná porucha sú pojmy značne kultúrne a názorovo podmienené, ich obsah je teda premenlivý a nie je predmetom všeobecnej zhody. V minulosti sa pre duševné poruchy používalo označenie duševná choroba, od ktorého sa však v súčasnosti upúšťa.
Duševné poruchy spôsobujú škodlivé vplyvy spoločenského prostredia, duševné zaťaženia, otrasy a konflikty (psychogénne duševné choroby) alebo poškodenia funkcie najvyšších oblastí mozgu, ktoré tvoria fyziologický substrát duševného diania, napr. toxické vplyvy, zápaly, nádory, degeneratívne pochody ap. (somatogénne duševné choroby) alebo majú endogénny základ, spočívajúci vo vnútorných, zatiaľ nie dostatočne známych príčinách narušenia duševného a nervového diania, napr. vplyvom dedičných činiteľov alebo vrodenej náchylnosti k určitej duševnej chorobe. Všetky činitele sa môžu v jednotlivých prípadoch navzájom prelínať.
Rozpoznávaním a liečením duševných porúch sa zaoberá psychiatria.
Duševná choroba podľa M. Scotta Pecka
Táto schéma duševnej choroby odhliada od ešte jednej okolnosti: niektorí jedinci môžu chápať realitu o toľko lepšie než ich spoluobčania, že ich chorá spoločnosť vyhlási za šialencov.
Depresívne príznaky sú signálom pre trpiaceho jedinca, že s ním nie je všetko v poriadku a treba urobiť zásadné zmeny. Nepríjemné príznaky slúžia tomu, aby ľuďom ukázali, že sa vydali na nesprávnu cestu, ich duchovný rast sa zastavil a sú vo vážnom nebezpečenstve. Príznaky nie sú to isté čo choroba; tá existuje dávno pred nimi. Skôr než chorobou samou sú príznaky počiatkom uzdravenia. Skutočnosť, že sú nechcené, nasvedčuje ešte viacej tomu, že ide o prejavy milosti - dary Božie alebo, ak chcete, posolstvá z nevedomia, určené k začatiu sebaspytovania a nápravy.
Závislosť a duševné poruchy
Aj u osôb, ktoré podľahli nejakej forme závislosti, sa častejšie ako u ostatnej populácie môžeme stretnúť s nejakou formou duševnej poruchy. Niektoré z týchto porúch môžu byť príčinou vzniku závislosti, a niektoré zase sprievodným javom pretrvávajúcej závislosti, či následkom nejakej formy závislosti.
Tieto poruchy môžu byť často aj príčinou, prečo sa človek môže stať závislým od drogy, alebo inak, požívanie drogy či návykové konanie môže v tomto prípade byť aj formou pokusu o samoliečbu duševnej (v prípade drogy postihnutý môže siahnuť za drogou legálnou či nelegálnou, alebo zvýšiť dávkovanie lieku, ktorý predpísal lekár - napr. sedatíva, drogy, alkohol...).
Väčšina z nich po prerušení užívania mizne, niektoré však mávajú dlhodobejší vplyv na duševný stav (napr. užitie silných stimulantov vyvoláva následne stav ubitosti a depresívnu náladu), sú však aj také drogy, pri ktorých sa následky intoxikácie zjavujú ešte aj o niekoľko týždňov (príkladom je užitie niektorých druhov halucinogénnych látok).
Príkladom môže byť postraumatická stresová porucha, ktorá vznikla ako reakcia na šokujúci zážitok (napr. smrť kamaráta, rozchod a ine problémy ako následok užívania drogy).
Človek floreský
Človek floreský (lat. Homo floresiensis, Homo sapiens floresiensis, (?)Homo erectus floresiensis), neformálne prezývaný „hobbit/hobit“ je podľa niektorých teórií samostatným druhom rodu Homo, odlišujúcim sa hlavne svojou malou postavou a mozgom, ktorý prežíval do relatívne nedávnej doby. Pomenovaný bol po indonézskom ostrove Flores, na ktorom boli objavené jeho pozostatky. Roku 2003 bola na ostrove v usadeninách jaskyne Liang Bua objavená jedna takmer kompletná čiastočne fosilizovaná kostra (označená podľa mena jaskyne a poradie objavu ako LB1) a jedna kompletná čeľusť (označená ako LB2), pochádzajúca z doby pred 18 000 rokmi (vrchný pleistocén). Tieto nálezy boli po prvýkrát publikované v októbri 2004. V ďalších rokoch vykopávky v jaskyni pokračovali a do konca roku 2008 archeológovia odkryli časti kostier celkom 14 jedincov a tiež malé nástroje, všetky pochádzajúce z obdobia pred 94 000 až 13 000 rokmi.
Objavitelia, antropológovia Peter Brown a Michael J. Morwood s kolegami, vyjadrili názor, že rad znakov kostry LB1 svedčia o tom, že ide o nový druh hominida, jeho priamym predchodcom bol snáď Homo erectus, a nazvali ho Homo floresiensis. Títo hominidi dosahovali aj v dospelosti výšku iba o niečo viac ako 1 meter. Ich extrémnu malú výšku objavitelia prisúdili tzv. ostrovnému nanizmu, ktorý spôsobuje, že tela veľkých druhov živočíchov sa v prostredí s obmedzenými potravinovými zdrojmi po niekoľkých generáciách zmenší. S ohľadom na dobu, z ktorej nálezy pochádzajú, by H. floresiensis bol súčasníkom Homo sapiens.
Čoskoro po zverejnení objavu prišiel indonézsky antropológ Teuku Jacob s prvými pochybnosťami. Podľa neho patrila lebka LB1 modernému človeku trpiacemu mikrocefáliou. Vzápätí sa rozhorel spor, ktorý viedol k publikácii veľkého počtu štúdií podporujúcich či odmietajúcich argumenty v prospech štatútu nového ľudského druhu. V marci 2005 tím vedcov pod vedením paleoneurológičky Dean Falkovej publikoval v časopise Science štúdiu o jeho mozgu, v ktorej podporili teóriu nového druhu. Niekoľko iných vedcov na čele s evolučným biológom a paleontológom Robertom D. Martinom výsledky štúdie napadlo a priklonilo sa k záveru, že lebka je mikrocefalická. Pôvodní objavitelia sa s touto interpretáciou nestotožnili a trvali na tom, že H. floresiensis je samostatný druh. Ich názor podporili štúdie z roku 2007, v ktorých Dean Falková porovnala mozog H. floresiensis s desiatimi mikrocefalickými mozgami a odhalila významné rozdiely. Okrem toho ďalšie štúdie z roku 2007, ktorá skúmala zápästné kostičky H. floresiensis, objavila niektoré podobnosti so šimpanzmi či ranými hominidmi, ako bol napr. Australopithecus, a došla k záveru, že tieto kosti sa zreteľne líšia od kostí súčasných ľudí. Tiež štúdie kostí a kĺbov horných a dolných končatín naznačili, že H. floresiensis bol v mnohom podobnejší raným než moderným formám človeka. Oponenti týchto záverov sa však stále snažia objaviť alternatívne vysvetlenie. Publikované boli napr. hypotézy, že ide o jedinca druhu H. sapiens trpiaci vrodenými vývojovými chorobami ako Laronov syndróm alebo endemický kreténizmus.
Objav
Prvé nálezy uskutočnil spojený austrálsko-indonézsky tím paleoantropológov a archeológov, ktorí na ostrove Flores hľadali doklady pravekej migrácie H. sapiens z Ázie do Austrálie, v septembri roku 2003. Objav nového druhu neočakávali a nález kostry hominida vo vápencovej jaskyni Liang Bua, označeného ako LB1, ich prekvapil. V blízkosti potom objavili ešte čeľusť ďalšieho jedinca, ktorého označili ako LB2. V priebehu následných vykopávok v roku 2004 odkryli časti siedmich ďalších kostier pochádzajúcich z obdobia pred 38 000 – 13 000 rokmi, označené ako LB3 – LB9. Jedna objavená ramenná kosť, tiež predbežne pripisovaná H. floresiensis, je asi 74 000 rokov stará. Na rozdiel od takmer kompletnej kostry LB1, jediné s celou lebkou, boli tieto ďalšie nálezy veľmi neúplné. Najkompletnejší z nich je kostra označená ako LB6, pozostávajúca zo spodnej čeľuste, vretennej kosti, časti lakťa, časti pravej lopatky, jednej kostičky z chodidla a niekoľkých kostí prstov horných a dolných končatín. Vretenná kosť nesie známky vyliečenej zlomeniny. Okrem toho sa v jaskyni nachádzali aj dômyselné kamenné nástroje, ich rozmery naznačujú, že ich užívali ľudia vysokí asi 1 meter. Tieto nástroje pochádzajú z archeologických horizontov datovaných do doby pred 95 000 – 13 000 rokmi a zrejme sa používali k spracovaniu zabitých mláďat trpasličej formy Stegodona, o nich sa predpokladá, že boli korisťou LB1.
Archeológovia sa do jaskyne znovu vrátili v roku 2007 a od tej doby odkryli viacero ďalších kostí, ktoré pripísali H. floresiensis. Podľa správ z konca roku 2008 boli objavené časti kostier už 14 jedincov, ale žiadna z nich nie je ani zďaleka tak úplná, ako LB1. Medzi nálezmi nebola ani žiadna ďalšia lebka.
Anatómia
Najdôležitejšími identifikačnými znakmi H. floresiensis sú malé telo a malý objem lebky. Brown s Morwoodom identifikovali aj ďalšie, menej zrejmé znaky, ktoré LB1 odlišujú od moderných H. sapiens. Patrí medzi ne tvar zubov, absencia brady a neobvykle málo prehnuté kosti predlaktia. Každý z týchto odlišovacích znakov sa stal predmetom prísneho posúdenia vedeckou komunitou, či naozaj svedčí o novom ľudskom druhu či skôr o patologických odchýlkach H. sapiens, pričom rôzne výskumné tímy dospeli k rôznym záverom. Objav ďalších kostier potvrdil existenciu niektorých znakov objavených pri u LB1, ako napríklad málo vyvinutú bradu, ale Jacob a jeho tím argumentovali, že môže ísť len o lokálnu morfologickú odlišnosť H. sapiens. G. A. Lyras et al. zase v morfometrickom výskumu preukázali, že lebka LB1 sa znateľne líši od všetkých lebiek druhu H. sapiens, vrátane jedincov malého vzrastu či mikrocefalikov, a je podobná skôr lebke H. erectus.
Telo
Cez tieto rozdiely vo veľkosti sa zdá, že inak sa objavené exempláre podobajú H. erectus, o ktorom sa vie, že žil v juhovýchodnej Ázii v dobe, ktorá sa kryje s najstaršími nálezmi pripisovanými H. floresiensis. Ten istý tím objavil tiež údajné dôkazy o prítomnosti H. erectus na ostrove Flores v dobe pred 840 000 rokmi, a to v podobe kamenných nástrojov, ale priamo pozostatky samotného H. erectus na ostrove objavené neboli.
Brown s kolegami vysvetľujú malú postavu H. floresiensis ako výsledok života v prostredí s obmedzenými potravovými zdrojmi, ktoré viedli k silnému ostrovnému nanizmu. Podobný vývoj bol zaznamenaný aj u iných druhov žijúcich na ostrovoch a na ostrove Flores ho možno zaznamenať tiež napr. u trpasličieho Stegodona, čo bol chobotnatec, ktorý sa počas štvrtohôr rozšíril po celej Ázii. Teuku Jacob so svojím tímom však teóriu ostrovného nanizmu podrobil kritike s tím, že kostra LB1 je podobná miestnej populácii v okolí dediny Rampasasa a že u pygmejských populácií môžu nastať podobné výrazné výkyvy vo veľkosti tela.
Mozog
Okrem malých rozmerov tela mal H. floresiensis tiež pozoruhodne malý mozog. Mozgovňa typového exemplára má objem, čo je na spodnej hranici objemu mozgu šimpanza alebo vyhynutých australopitekov. Mozog jedinca LB1 je znateľne redukovaný aj vo vzťahu k predpokladanému priamemu predkovi H. erectus, jeho objem bol ³, čo je viac než dvojnásobok. Ale odhadovaný pomer objemu mozgu voči hmotnosti tela LB1 leží niekde medzi H. erectus a veľkými ľudoopmi.
Objavitelia tiež H. floresiensis pripisujú pokročilé chovanie. V jaskyni Liang Bua boli objavené dôkazy používanie ohňa k vareniu a kosti stegodona so stopami po rezných nástrojoch. Objavené kamenné nástroje pripomínajú nálezy z mladého paleolitu, ktorý je ale inak spojovaný s modernými ľuďmi, ktorých mozgy mali objem 1 310 –, t. j. takmer štvornásobok objemu mozgu H. floresiensis (pri 2,6 násobnej hmotnosti tela). Niektoré z týchto nástrojov boli zjavne používané pri skupinovom love miestneho trpasličieho stegodona.
Ukazovateľom inteligencie je tiež rozmer oblasti 10 prefrontálnej mozgovej kôry, ktorá býva spájaná so sebauvedomením sa a ktorá je u LB1 rovnako veľká ako u súčasných ľudí, a to aj cez inak omnoho menší celkový objem mozgu. Myšlienka, že príslušníci druhu H. floresiensis používali rôzne pokročilé technológie a navzájom spolupracovali, viedla objaviteľov k hypotéze, že snáď ovládali aj reč.
Ďalšie znaky
Medzi ďalšie znaky, ktorými zástancovia teórie o novom, dosiaľ nepoznanom druhu hominida argumentujú, patrí pomerne malé prehnutie ramenných kostí a pomer šírky a dĺžky kostí dolných končatín. Prítomnosť týchto znakov potvrdili aj nezávislí odborníci, ale ich význam je predmetom sporu. Podľa Teuku Jacoba sú všetky tieto znaky, objavené na kostre LB1, patologického pôvodu.
V septembri roku 2007 publikoval Matthew W. Tocheri z amerického Národného prírodovedného múzea so svojim tímom štúdiu zameranú na zápästie H. floresiensis. Predmetom štúdie boli tri zápästné kostičky (kosť loďkovitá, kosť mnohohranná menšia a kosť hlavatá), o ktorých sa predpokladá, že patria ku kostre LB1. Podľa ich zistení sa tvary týchto kostičiek znateľne líšia od kostí zápästia moderných ľudí a podobajú sa skôr zápästiu afrických ľudoopov alebo australopitekov.
William L. Jungers, morfológ zo, publikoval so svojim tímom zase štúdiu dolných končatín. Podľa ich meraní mal H. floresiensis neobvykle ploché chodidlá, ktoré boli tiež pomerne veľké v porovnaní so zvyškom tela. Jedným z dôsledkov zrejme bolo, že pri chôdzi musel omnoho viac ohýbať kolená, než ako to robia súčasní ľudia. Podľa Jungersa nemohol byť schopný rýchlej chôdze. H. floresiensis mal tiež neobvykle tvarované prsty na nohách a veľmi krátky palec.
Doba výskytu H. floresiensis na ostrove
Jediné informácie o dobe výskytu H. floresiensis na ostrove pochádzajú z nálezov kostier a nástrojov v jaskyni Liang Bua. Kostrové pozostatky pripisované H. floresiensis pochádzajú z doby pred 74 000 až 13 000 rokmi, niektoré nástroje sú však až 95 000 rokov staré.
Hlboký prieliv v susedstve ostrova bol príčinou toho, že Flores zostal izolovaný aj v priebehu poslednej doby ľadovej (tiež nazývanej würmská), pretože hladina mora v tomto období poklesla natoľko, že sa väčšina ostatných Sundských ostrovov spojila v jeden. To viedlo objaviteľov k záveru, že prípadní príslušníci druhu, alebo ich predchodcovia, mohli ostrov dosiahnuť jedine vodnou cestou, možno na bambusovej plti, asi pred 100 000 rokmi, alebo pokiaľ išlo o príslušníkov druhu H. erectus, aj omnoho skôr. Na iných miestach ostrova boli objavené rôzne doklady o prítomnosti hominidov staré až 840 000 rokov. Jedným z dôvodov vyhynutia H. floresiensis aj ďalších členov miestnej fauny, vrátane trpasličieho chobotnatca stegodona, mohla byť vulkanická erupcia približne pred 12 000 rokmi. H. floresiensis boli teda po nejakú dobu súčasníci H. sapiens, a dokonca o 12 000 rokov prežili neandertálca, ktorí vyhynuli asi pred 24 000 rokmi.
Podľa hypotézy Gregory Fortha z kanadskej však tento druh mohol prežívať v niektorých častiach ostrova aj naďalej, a stáť sa tak zdrojom miestneho mýtu o človeku podobného stvorenia nazývaného Ebu Gogo, čo mali byť malí, chlpatí obyvatelia jaskýň s obmedzenou schopnosťou reči. Tieto stvorenia mali údajne na ostrove prežívať ešte v dobe príjazdu prvých portugalských lodí v 16. storočí a podľa niektorých tvrdení dokonca ešte koncom 19. storočia. Holandský paleontológ Gert van den Bergh zaznamenal rozprávania o Ebu Gogo ešte na začiatku 90. rokov 20. storočia. Na ostrove Sumatra kolujú podobné povesti o 1 –  vysokom človeku podobnému tvoru nazývanému Orang Pendek (slovensky „malý človek“), o ktorom paleontológ Henry Gee špekuloval, že by mohol súvisieť s H. floresiensis.
Ekológia
Súčasne s H. floresiensis obývali ostrov Flores mj. krysa floreská (Papagomys armandvillei), ktorá tu žije dodnes, a malé chobotnatce Stegodon florensis. Tieto druhy mohli byť súčasťou jedálnička človeka floreského. Naopak jeho nepriatelia mohli byť varan komodský, ktorý je v súčasnej dobe na ostrove takmer vyhubený, či 1,8 metrov vysoký a  vážiaci bocian Leptoptilos robustus rodu marabu, popísaný v roku 2008 z rovnako starých vrstiev ako H. floresiensis.
Kontroverzie
Úvahy o tom, že nálezy z ostrova Flores reprezentujú nový druh, sú medzi odbornou verejnosťou považované za veľmi kontroverznú tému. Vedúci paleontológ indonézskej univerzity Gadjah Mada Teuku Jacob a ďalší vedci vyjadrili s pripísaním nálezu novému druhu rodu Homo nesúhlas. Jacob vyhlásil, že ide o poddruh H. sapiens patriaci k austrálskej rase. Podľa indonézskeho vedca malá lebka patrila mentálne retardovanému modernému človeku nejakej pygmejskej formy, ktorý trpel genetickou poruchou mikrocefáliou, ktorej dôsledkom je malý mozog aj lebka.
Roku 2005 indonézske úrady zakázali vstup do jaskyne, takže žiadne ďalšie vykopávky neboli možné. Niektoré média, ako napr. , špekulovali, že za týmito opatreniami bola snaha nedovoliť žiadne zistenia preukázujúce, že sa Teuku Jacob, považovaný za „kráľa indonézskej paleontológie“, mýlil. Návrat do jaskyne bol vedcom znovu umožnený až v roku 2007.
Ešte pred tým, než Jacob kosti odviezol, bola lebka LB1 podrobená CT vyšetreniu, podľa neho roku 2005 tím Dean Falkovej z  vytvoril a analyzoval jej počítačový model. Výsledky boli publikované v časopise Science vo februári roku 2005. Autori štúdie došli k záveru, že lebka nepatrila pygmejskej forme človeka ani deformovanému jedincovi, a podporili tak názor, že ide o nový druh. V októbri toho istého roku však Science publikoval ďalšie štúdie tímu vedeného Alfredom Czarnetzkim, Carstenom Puschom a Jochenom Weberom. Títo autori vyjadrili nesúhlas so závermi februárovej štúdie s tým, že lebka LB1 vykazuje znaky mikrocefálie.
Výsledky štúdie z februára 2005 napadol tiež v máji 2006 Robert D. Martin s kolegami z Field Museum v Chicagu, ktorí rovnako dospeli k záveru, že lebka je mikrocefalická. Podľa Martina je tento mozog príliš malý na to, aby patril nejakému oddelenému trpasličiemu druhu. Objem mozgu by podľa nich zodpovedal tvorovi maximálne  vysokému, pričom objavená kostra je viac ako 3-krát vyššia. V septembri roku 2006 došla k rovnakému záveru skupina vedcov z Indonézie, Austrálie a Spojených štátov pod vedením Teuku Jacoba, skúmajúca štruktúru kostí a lebky.
Dôkazy proti mikrocefálii
Brown a Morwood tieto štúdie podrobili kritike a tvrdili, že výška H. floresiensis nemôže byť dôsledkom mikrocefálie,, poukázali aj na štúdie iných vedcov, ktoré zavrhli možnosť, že by objavený jedinec trpel nejakou podobnou chorobou. Rovnako tím Dean Falkovej si stál naďalej za závermi svojej štúdie a trval na tom, že tvar lebky je veľmi odlišný od jedincov trpiacich mikrocefáliou. Tiež William Jungers, morfológ z, vyhlásil, že kostra nevykazuje žiadne stopy choroby. Ale podľa Jochena Webera z Leopoldina Hospital vo Schweinfurte nejde mikrocefáliu úplne vylúčiť. Štúdie na túto tému zverejnila tiež Debbie Argue z, ktorá v Journal of Human Evolution možnosť mikrocefálie zavrhla a dospela k záveru, že ide o nový druh.
29. januára 2007 publikovala Falková novú štúdiu, v ktorej podporila názor, že v prípade floreských objavov nejde o mikrocefalického H. sapiens. V tejto nové štúdii Falková preskúmala trojrozmerné počítačové modely deviatich mikrocefalických mozgov a 10 bežných ľudských mozgov. Podľa štúdie sa floreská lebka viac podobá lebkám zdravých mozgov súčasných ľudí než lebkám mikrocefalikov, ale má tiež niektoré jedinečné znaky, ktoré by sa dali čakať skôr pri odlišnom druhu. Porovnaním frontálnych a temporálnych lalokov Falková usúdila, že ide o vysoko rozvinutý mozog, úplne nepodobný mozgu mikrocefalickému, ktorý je v mnohých ohľadoch odlišný od mozgov súčasných ľudí. Toto zistenie súčasne aj za odpoveď na predošlé kritiky, podľa ktorých bol mozog LB1 príliš malý na to, aby mohol dosiahnuť inteligenciu nutnú na vytvorenie nástrojov objavených v blízkosti kostry.
Hypotéza Laronovho syndrómu
Izraelskí vedci porovnali tiež röntgenové snímky niekoľkých Izraelčanov postihnutých syndrómom, ktorí dosahovali výšky medzi 108 a, s údajmi o LB1. Vo svojom štúdiu porovnávali celkom 36 znakov vyskytujúcich sa po celej kostre a dospeli k záveru, že väčšina sa podobala znakom Laronovho syndrómu, vrátane výrazného nadočnicového oblúku, absencia jednej z vedľajších dutín nosných a krátkych končatín vzhľadom k dĺžke trupu. Ľudia postihnutý syndrómom mali tiež malé hlavy, aj keď nie tak malé, ako LB1. Rovnako niektoré anatomické znaky, ktoré Dean Falková zaznamenala na vnútornej strane lebky, by mohli byť výsledkom prispôsobení sa zmenšenej mozgovne a boli objavené aj u postihnutých Laronovým syndrómom.
Tieto postihnutia však mávajú tiež veľmi hutnú kosť pri bradavkovom výbežku spánkovej kosti v oblasti nazývanej, zatiaľ čo u zdravých jedincov táto kosť býva hubovitá a vyplnená vzduchom. Pretože Hershkovitz nemal k dispozícii röntgenové snímky tejto časti lebky, nemohol podobné porovnania urobiť. Falková však mohla k porovnávaniu využiť snímky z počítačovej tomografie a zistila, že táto oblasť lebky LB1 nevykazuje žiadne známky Laronovho syndrómu. V marci v roku 2009 Falková a jej spolupracovníci zverejnili štúdium, v ktorom porovnávali niektoré ďalšie rysy LB1 s rysmi popísanými v lekárskej literatúre pri pacientoch s Laronovým syndrómom, ako pneumatizácia (vytváranie dutín) a hrúbku lebečných kostí, tvar tváre, čeľuste, zubov a brady, mimo lebku potom tvar ramena, zápästia, panvy a celkové proporcie tela vrátane relatívnej veľkosti chodidla. Autori štúdia nespozorovali žiadnu významnú podobnosť medzi študovanými znakmi LB1 a znakmi typickými pre Laronov syndróm a dospeli k záveru, že LB1 touto chorobou netrpela.
Štruktúra kostí
Štruktúra ramenných, pažných a zápästných kostí H. floresiensis sa podľa popisov publikovaných v niektorých štúdiách z roku 2007 líšia od moderných ľudí a sú omnoho bližšie štruktúre kostí raných členov podčeľade Homininae alebo šimpanzov. Závery tejto štúdie do značnej miery podporujú názor, že H. floresiensis je skôr samostatným druhom a nie súčasným človekom trpiacim telesnou vadou.