cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tetrahydrobiopterín
Kofaktor pre éterlipidoxidázu
Éterlipidoxidáza (alkylglycerolmonooxygenáza, AGMO) katalyzuje premenu 1-alkyl-sn-glycerolu na 1-hydroxyalkyl-sn-glycerol.
Parmain
Parmain je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Val-d’Oise, v regióne Île-de-France.
Tetrahydrobiopterín
História
Prvým objaveným enzýmom, ktorý využíva tetrahydrobiopterín, bola fenylalanínhydroxyláza (PAH) v roku 1958.
Parmain
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Tetrahydrobiopterín
Biosyntéza a obnova
náhľad|592x592bod|Biosyntetická dráha premeny [[Guanozíntrifosfát|GTP na tetrahydrobiopterín.]]
Parmain
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Tetrahydrobiopterín
Biosyntéza a obnova
Tetrahydrobiopterín sa biosyntetizuje z guanozíntrifosfátu (GTP) tromi chemickými reakciami sprostredkovanými enzýmami GTP cyklohydrolázou I (GTPCH), 6-pyruvoyltetrahydropterínsyntázou (PTPS) a sepiapterínreduktázou (SR).
BH4 môže byť oxidovaný jedno- alebo dvojelektrónovými reakciami za vzniku buď BH4 alebo BH3 radikálu, alebo za vzniku BH2. Výskum ukazuje, že kyselina askorbová (tiež známa ako askorbát alebo vitamín C) môže redukovať radikál BH3 na BH4, čím bráni radikálu BH3 reagovať s inými voľnými radikálmi (konkrétne so superoxidovým a peroxydusitanovým). Bez tohto recyklačného procesu dochádza k odpojeniu enzýmu endoteliálnej syntázy oxidu dusnatého (eNOS) a k zníženej biologickej dostupnosti vazodilatačného oxidu dusnatého, čo vedie k forme endoteliálnej dysfunkcie. Kyselina askorbová sa počas tohto procesu oxiduje na kyselinu dehydroaskorbovú, ktorá sa môže recyklovať späť na kyselinu askorbovú.
Zdá sa, že kyselina listová a jej metabolity sú obzvlášť dôležité pri recyklácii BH4 a jeho spojení s NOS.
Autizmus
V roku 1997 bola publikovaná malá pilotná štúdia o účinnosti tetrahydrobiopterínu (BH4) na zmiernenie symptómov autizmu, v ktorej sa dospelo k záveru, že „môže byť užitočný pre podskupinu detí s autizmom“ a že sú potrebné dvojito zaslepené štúdie a takisto skúšky, ktoré merajú výsledky počas dlhšieho časového obdobia. V roku 2010 Frye a spol. publikovali dokument, ktorý dospel k záveru, že BH4 je bezpečný, a tiež poznamenal, že „niekoľko klinických štúdií naznačilo, že liečba pomocou BH4 zlepšuje symptomatológiu ASD u niektorých jedincov.“
Srdcovocievne ochorenia
Keďže produkcia oxidu dusnatého je dôležitá pri regulácii krvného tlaku a prietoku krvi, čím hrá významnú úlohu pri kardiovaskulárnych ochoreniach, tetrahydrobiopterín je potenciálnym terapeutickým cieľom. V endoteliálnej bunkovej výstelke krvných ciev je endoteliálna syntáza oxidu dusnatého závislá na dostupnosti tetrahydrobiopterínu. Zvýšenie tetrahydrobiopterínu v endotelových bunkách zvýšením hladín biosyntetického enzýmu GTPCH alebo doplnením tetrahydrobiopterínu môže zachovať funkciu endotelovej syntázy oxidu dusnatého v experimentálnych modeloch chorobných stavov, ako sú diabetes, ateroskleróza a hypoxická pľúcna hypertenzia. Liečba ľudí s existujúcim ochorením koronárnych artérií perorálne podávaným tetrahydrobiopterínom je však obmedzená oxidáciou tetrahydrobiopterínu na jeho neaktívnu formu, dihydrobiopterín, s malým prínosom pre vaskulárnu funkciu.
Neuroprotekcia pri prenatálnej hypoxii
V hypoxickom mozgu dochádza k vyčerpaniu tetrahydrobiopterínu a vedie k produkcii toxínov. Predklinické štúdie na myšiach ukazujú, že liečba perorálnou terapiou tetrahydrobiopterínom zmierňuje toxické účinky hypoxie na vyvíjajúci sa mozog, špecificky zlepšuje vývoj bielej hmoty u hypoxických zvierat.
Programovaná bunková smrť
Zistilo sa, že GTPCH (GCH1) a tetrahydrobiopterín majú sekundárnu úlohu pri ochrane pred bunkovou smrťou spôsobenou feroptózou v bunkových modeloch, kde obmedzujú tvorbu toxických lipidových peroxidov. Tetrahydrobiopterín pôsobí ako silný, difundovateľný antioxidant, ktorý odoláva oxidačnému stresu a umožňuje prežitie rakovinových buniek prostredníctvom podpory angiogenézy.
C/2020 F3 (NEOWISE)
C/2020 F3 (NEOWISE) je jasná dlhoperiodická kométa viditeľná aj voľným okom počas leta 2020. Objavená bola 27. marca 2020 infračerveným kozmickým teleskopom Wide-field Infrared Survey Explorer (WISE) v rámci projektu NEOWISE. Perihéliom prešla 3. júla 2020. Blízky prelet okolo Slnka spôsobil zmenu parametrov jej obežnej dráhy. Veľká polos sa zväčšila z 275 na 358 AU a obežná doba narástla zo 4 500 na 6 700 rokov. Sklon jej obežnej dráhy k rovine ekliptiky má hodnotu 129°, čo značí, že kométa obieha retrográdne – v opačnom smere, ako obiehajú okolo Slnka planéty.
Charakteristika
Priemer jadra kométy je odhadovaný na 5 km. Ako ukázali snímky zo slnečnej sondy Parker Solar Probe, kométa má dva chvosty: plynový (plazmový) a prachový. V plynovom chvoste bola odhalená medzera, čo môže byť následok toho, že kométa má dva plynové chvosty a teda tri chvosty celkovo. V zakrivenom prachovom chvoste kométy sa nachádzajú vlnité štruktúry.
Cintegabelle (obec)
Cintegabelle je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Haute-Garonne, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Cirès
Cirès je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Haute-Garonne, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
František Xavier Bianchi
František Xavier Mária Bianchi C.R.S.P. (, vyslovuj [bianki]) (* 2. december 1743, Arpino, Pápežský štát† 31. január 1815, Neapol, Neapolské kráľovstvo) bol taliansky barnabitský kňaz a významný učenec, ktorý si počas svojho života získal povesť svätosti aj vďaka svojej oddanosti svojim študentom a chudobným z Neapola. Katolíckou cirkvou bol vyhlásený za svätého a dostal aj titul apoštol Neapola.
Skorý život
Bianchi sa narodil v milujúcej a zbožnej rodine 2. decembra 1743 v Arpine v regióne Lazio, ktorý bol vtedy súčasťou pápežských štátov (dnešné Taliansko). Jeho matka ho naučila starať sa o chudobných v ich okolí a dala mu príklad tým, že v rodinnom dome zriadila malú ordináciu, kde opatrovala až 16 ľudí v núdzi naraz. Napriek tomu mal ďaleko od štandardného zbožného dieťaťa. Neskôr sa priznal, ako príležitostne ukradol peniaze od svojich rodičov.
To, čo zmenilo Bianchiho život, bolo pomalé a pevné odhodlanie podmaniť si vlastnú vôľu. Ako rástol, cítil, že by mohol mať náboženské povolanie. Napriek vlastnej viere sa jeho rodičia tomuto kroku spočiatku bránili. Výsledkom bolo, že ako 15-ročný bol zapísaný do nižšieho seminára v Nole a zároveň začal študovať právo na Neapolskej univerzite. V tomto období sa dostal pod duchovné vedenie učiteľa morálky Alfonza de Ligouri, zakladateľa redemptoristov. Keď v roku 1762 dokončil seminár, jeho rodičia ustúpili vo svojom odpore voči jeho ďalšej kariére v Cirkvi. Alfonz de Ligouri mu odporučil, aby vstúpil do barnabitského rádu.
Barnabite
Rád rehoľných klerikov sv. Pavla (tzv. barnabiti) prijal Bianchiho do svojho noviciátu v Zagarole v tom istom roku a nasledujúci rok zložil rehoľné sľuby ako člen rádu. Potom bol poslaný študovať filozofiu a teológiu, najprv do Maceraty, neskôr do Ríma a Neapola, kde bol v roku 1767 vysvätený za kňaza. Pred vysvätením vyučoval na barnabitskom kolégiu vo svojom rodnom meste. Okamžite bol vymenovaný za predstaveného kolégia Santa Maria in Cosmedin v Portanove. Tento úrad zastával 12 rokov.
Jeho nadriadení potom Bianchiho pridelili do barnabitského kláštora pri kostole Santa Maria di Caravaggio v Neapole, kde mal stráviť zvyšok svojho života. V roku 1778 bol vymenovaný za profesora na Univerzite Regia (dnes Univerzita v Palerme), ako aj za člena Kráľovskej akadémie vied a listov Pápežskej cirkevnej akadémie. Napriek mnohým akademickým poctám a hrdosti na miesto v Ráde v ňom jeho kolegovia Barnabiti videli aj inú stránku. Bianchi sa stal známym pre asketický spôsob života spojený s hlbokým kontemplatívnym modlitebným životom a neustálym záujmom o chudobných z miest, kde žil. Veľa hodín trávil spovedaním a bol vyhľadávaným spovedníkom. Pre tento horlivý prístup si už u vtedajších ľudí vyslúžil prímenie apoštol Neapola.
Bianchi sa stal súčasťou okruhu významných náboženských osobností žijúcich v tej dobe v Neapole. Stal sa duchovným vodcom a spovedníkom svätej Márie Františky od piatich rán, františkánskej terciárky, ktorá žila v jednej z najnebezpečnejších štvrtí mesta. Medzi ďalšie vtedajšie duchovné osobnosti, s ktorými bol v kontakte, boli Placido Baccher, Marián Arciero, jeho barnabitský kolega a študent Francesco Maria Castelli, Giovanni Battista Jossa a Agnello Coppola. Často komunikoval so sv. Vincentom Romanom, ako aj s kráľom Karolom Emanuelom IV. zo Sardínie a jeho neterou, princeznou Máriou Klotildou Savojskou, ktorá vtedy žila v exile v Neapole.
Náboženská extáza a choroba
Bianchiho život sa zmenil v roku 1800, keď na Turíce upadol do stavu náboženskej extázy pri modlitbe pred vystavenou Najsvätejšou sviatosťou. Krátko na to sa u neho prejavila choroba, ktorá mu spôsobila skrútené nohy a otvorené rany po zvyšok jeho života. Počas posledných troch rokov svojho života naďalej denne predsedal svätej omši, napriek agónii zo státia. Keďže bol väčšinu času pripútaný na lôžko, využil ho na ešte hlbšie prehĺbenie svojho duchovného života.
Bianchi sa tiež začal triasť a zažíval obrovské búšenie srdca vždy, keď sa modlil, podobným spôsobom, aký zažil pred dvoma storočiami svätý Filip Neri. Terciárka Mária Františka poznamenala, že „máme dvoch Filipov, jedného bieleho a jedného čierneho“, čím narážala na slovnú hračku o význame ich priezvisk v taliančine.
Bianchi stále žil v barnabitskom kláštore v Neapole, až kým nebol v roku 1809 zatvorený v rámci rušenia všetkých kláštorov a náboženských domov v Neapolskom kráľovstve. Mohol zostať v meste až do svojej smrti v posledný deň januára 1815.
Uctievanie
náhľad|Svätý Bianchi (socha, Neapol) Bianchi bol vyhlásený za blahoslaveného 22. januára 1893 pápežom Levom XIII., ktorý ho zároveň vyhlásil za „apoštola Neapola“. Neskôr bol kanonizovaný 21. októbra 1951 pápežom Piom XII.
Jeho pozostatky sú uložené v kostole Santa Maria di Caravaggio v Neapole. Jeho sviatok slávia podľa Rímskeho martyrológia barnabiti a katolícka cirkev v Neapole 31. januára.
Jesenského ulica (Pezinok)
Jesenského ulica (v minulosti Wieserova ulica ) je ulica v Pezinku, ktorej časť sa nachádza na ceste II. triedy číslo 502. Je pomenovaná podľa slovenského prozaika Janka Jesenského.
V strede ulice sa nachádza park s kovovou sochou – 4 obežné dráhy Zeme. Do polovice roka 2001 tu stála aj čerpacia stanica Slovnaft Benzinol, ktorú nahradila obojsmerná zastávka pre diaľkové autobusy.
Na čísle 8 sa nachádza reštaurácia s krčmou, ktorá bola v minulosti zájazdovým a furmanským hostincom.
Na čísle 10 sa nachádza predajňa autodielov.
Okrem iného tu sídlia dve pizzerie, kaviareň, vinotéka a železiarstvo.
Persan (Val-d’Oise)
Persan je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Val-d’Oise, v regióne Île-de-France.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Etc…
Etc… je česká rocková skupina na čele so spevákom Vladimírom Mišíkom.
Pod značkou Etc… začali muzikanti vystupovať v roku 1974. Vladimír Mišík s kapelou Etc… po dvojročnom zákaze činnosti v 80. rokoch koncertuje dodnes. Do roku 2007 vydal Vladimír Mišík & Etc… 10 radových albumov a niekoľko ďalších kompilácií.
Etc… taktiež nahrávajú albumy a koncertujú s Bratmi Ebenovcami. V roku 2011 sa podieľali na nahrávaní albumu Ponorná řeka Vladimíra Mertu. Gitarista Pavel Skála, basgitarista Jiří Veselý a bubeník Jiří Zelenka taktiež vystupujú s Jiřím Schmitzerom.
Clarac (Haute-Garonne)
Clarac je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Haute-Garonne, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
FiHa
FiHa je česká pop-rocková hudobná skupina. V roku 2010 sa stali objavom roka v ankete Rockaréna. Na jeseň 2010 vydali svoj prvý klip Angry. V januári 2011 vydali vlastným nákladom debutový album ''We Are Angry. So What?!''.
Ján Sekáč (verejný činiteľ)
Dr. Ján Sekáč (* 8. marec 1882, Turzovka, Rakúsko-Uhorsko† 8. jún 1964, Bratislava, Česko-Slovensko) bol slovenský sudca a verejný činiteľ. Bol jedným z prvých slovenských, právnicky kvalifikovaných administratívnych pracovníkov v Prvej česko-slovenskej republike a prvým predstaviteľom česko-slovenskej vlády v Košiciach. V roku 1919 zastával post župana Abovsko-turnianskej župy, v roku 1922 Liptovskej župy a v rokoch 1923 – 1926 bol menovaný župan pre Podtatranskú župu.
Životopis
Jeho otec bol Ján Sekáč a matka Vilma, rodená Beloniová. Študoval na gymnáziu v Žiline a Nitre, právo v Bratislave a Kluži. Sudcovsko-advokátsku skúšku zložil v Budapešti. Po vojenskej službe od roku 1905 bol dobrovoľníkom pri vojsku ako vojenský sudca. V roku 1918 sa stáva štábnym kapitánom justičnej služby v československej armáde. Po vzniku Česko-slovenskej republiky bol advokátom v Košiciach, v roku 1919 bol menovaný županom Abovsko-turnianskej župy, v rokoch 1922 – 1926 Podtatranskej župy. Od roku 1926 bol prednostom oddelenia ministerstva vnútra, od roku 1929 prednostom samosprávnej skupiny krajinského úradu, potom krajinským viceprezidentom v Bratislave. Na dôchodok odišiel v roku 1937. Zomrel v januári 1964 v Bratislave.
Čarodějův učeň
Čarodějův učeň (v Západnom Nemecku uvádzaný ako Krabat) je česko-slovenský animovaný film režiséra Karla Zemana z roku 1977. Predlohou filmu bolo knižné spracovanie lužickosrbskej legendy o Krabatovi z prelomu 17. a 18. storočia libereckým rodákom Otfriedom Preußlerom v knihe Čarodějův učeň z roku 1971 (ešte o dva roky skôr spracoval knižne príbeh Jurij Brězan ako Čarodějný mlýn).
Film je spracovaný ploškovou animáciou a žánrovo sa pohybuje medzi rozprávkou a hororom.
Dej
Chudobný lužický chlapec Krabat (Krawat, zrejme odvodené od Chorvát) je hladom a zimou dohnaný k tomu, aby sa stal učňom v Čiernom mlyne. Tamojší majster sa však nevenuje čisto mlynárstvu, ale aj temnej mágii.
Obsadenie
Príbeh je prevažne rozprávaný v prvej osobe samotným Krabatom, ktorého v češtine nahovoril Luděk Munzar a v nemčine Christian Brückner. Majstra v českom znení nahovoril Jaroslav Moučka a v nemeckom Friedrich Schütter.
Pierrelaye
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zlatá korčuľa
Zlatá korčuľa je ocenenie udeľované v slovenskej najvyššej klubovej súťaži v ľadovom hokeji pre najužitočnejšieho hráča play-off zvoleného divákmi.
Bzová (prírodná pamiatka)
Bzová je prírodná pamiatka, ktorá sa rozprestiera v okolí vrcholu kopca Bzová nachádzajúca sa v Zlínskom kraji neďaleko obce Vlčková. Je súčasťou Prírodného parku Hostýnské vrchy. Vyhlásená bola roku 1987.
Oblasť, v ktorej sa chránené územie nachádza, bola a je veľmi intenzívne využívaná človekom, ako z hľadiska hospodárskeho, tak rekreačného. Bzová je jednou zo zastávok Náučného chodníka Lukov, ktorý sprevádza okolitou prírodou Hostýnských vrchov.
Lokalita
vľavo|náhľad|Prales Prírodná pamiatka spadá do Zlínskeho kraja, katastra obce Vlčková, od ktorej je vzdialená približne 2 km severozápadným smerom. Zaberá plochu 2,67 ha v nadmorskej výške 595 - 622 m. Celé územie patrí do juhozápadnej časti Hostýnských vrchov patriacich Hostýnsko-vsetínskej hornatine, do geomorfologickej subprovincie Vonkajších Západných Karpát. Kopec Bzová obklopuje hornatina s rozsiahlymi lesmi v okruhu niekoľkých desiatok kilometrov, avšak blízke okolie vrcholu je otvorené do voľnej krajiny a vystavené extrémnym poveternostným výkyvom. Juhovýchodným smerom sa okrem Vlčkovej nachádza dedina Lukov, Kašava a Držková vo vzdialenosti približne 2 km. Celá kopcovitá oblasť nie je poľnohospodársky príliš využívaná. Dominuje tu lesníctvo a chov dobytka.
História
V tesnej blízkosti územia leží zrúcanina hradu Lukov, ktorého najstaršie časti pochádzajú zo 13. storočia. Oblasť prírodnej pamiatky a okolité lesy boli teda v minulosti hojne využívané na ťažbu dreva. So zánikom hradu hospodárenie neustalo, naopak došlo k intenzívnemu rozvoju vyvolanom valašskou kolonizáciou v 16. a 17. storočí. Aktívna lesnícka činnosť pokračuje v okolí dodnes. Teraz je les tvorený silným bukovým kmeňovým drevom vo veku cez 160 rokov. Územie o rozlohe 2,6761 ha bolo vyhlásené dňa 16. apríla 1987 Okresným národným výborom Gottwaldov ako Prírodná pamiatka, ktorej predmetom ochrany je Bukový prales s javorom horským a jedľou.
Geológia a pedológia
Prírodná pamiatka je súčasťou geomorfologickej provincie Západné Karpaty, subprovincie Vonkajšie Západné Karpaty, oblasti Západné Beskydy, celku Hostýnsko-vsetínská hornatina. Geologickým podkladom Bzovej a priľahlého okolia je magurský flyš, tvorený prevažne paleogénnymi flyšovými pieskovcami ráztockých vrstiev soláňského súvrstvia. Naprieč, zhruba stredom územia, sa tiahne balvanitý vrcholový hrebeň.
Povrch je kamenistý, miestami s balvanmi a suťou. Pôdny kryt je prevažne tvorený kambizemou.
Hydrológia
Podložie je tvorené málo priepustnými horninami magurského flyšu, kvôli tomu nedochádza k väčšej akumulácii vody.
Zaujímavým je protiľahlý kopec Ondřejovsko, ktorý tvorí hranicu dvoch hydrologických povodí. Severná časť spadá do povodia Hanej a Moravy od Malej Hané po Dřevnice, menšia časť na východnej strane hrebeňa spadá do povodia Dřevnice a Moravy od Dřevnice po Olšavu. Do toho povodia spadá aj kopec Bzová s prírodnou pamiatkou. vľavo|náhľad|Popadané stromy podliehajúce prirodzenému rozkladu sú útočiskom pre početné druhy bezstavovcov
Korytá všetkých riek a potokov sú výrazne poznačené ľudskou činnosťou. Dochádzalo k napriamovaniu a ohradzovaniu. Na niektorých tokoch boli tiež vybudované menšie nádrže (rybníky, retenčné nádrže, priehrady...). Dve retenčné nádrže sa nachádzajú v blízkosti prírodnej pamiatky v obci Vlčková.
Flora
Vegetáciu prírodnej pamiatky tvoria kvetnatá bučina (Dentario enneaphylli-Fagetum) s prevažujúcim bukom lesným (Fagus sylvatica) v stromovom poschodí, miestami je primiešaný javor horský (Acer pseudoplatanus), brest horský (Ulmus glabra) a jedľa biela (Abies alba). V bylinnom poschodí sa vyskytujú bežné druhy karpatskej kveteny, napr. lykovec jedovatý (Daphne mezereum), zubačka cibuľkonosná (Dentaria bulbifera), lipkavec marinkový (Galium odoratum), bažanka trváca (Mercurialis perennis), kyslička obyčajná (Oxalis acetosella), čistec lesný (Stachys sylvatica), česnačka lekárska (Alliaria petiolata) a čerkáč hájny (Lysimachia nemorum). Na koreňoch a kmeňoch bukov je vyvinuté machové poschodie. náhľad|Machy na koreňoch a kmeňoch starých bukov
Fauna
Stromy poskytujú útočisko mnohým druhom vtákov, napr. jastrab krahulec (Accipiter nisus), jastrab veľký (Accipiter gentilis), holub plúžik (Columba oenas), holub hrivnák (Columba palumbus). Povalené kmene a pahýle stromov tvoria stanovište mnohým druhom bezstavovcov, tie predstavujú obživu pre ďatľa veľkého (Dendrocopos major), ďatľa prostredného (Denrocopos medius), tesára čierneho (Dryocopus martius). Z vtákov sa tu ďalej vyskytuje brhlík obyčajný (Sitta europea) a oriešok obyčajný (Troglodytes troglodytes). Zver je typická pre lesy mierneho pásma.
Ochrana
Cieľom ochrany je zachovanie pôvodnej druhovej skladby pralesovitého charakteru v lesných typoch lipová javorina a jedľová bučina.
Environmentálne problémy
Lesné porasty sú z minulosti ovplyvnené ťažbou a následným zalesňovaním holín nepôvodnými druhmi (smrek, borovica, smrekovec). Tiež priestorová skladba zalesnenia bola pozmenená, čo viedlo k častým zosuvom. Človek mal na lokalitu nepriaznivý vplyv aj v priebehu 19. a 20. storočia. Došlo k melioráciám, k výstavbám lesných a asfaltových ciest, regulácii potokov...
V 21. storočí sú to najmä vysoké stavy lesnej zveri, ktorá spôsobuje značné škody. V lesoch sa vyskytuje hlavne zver srnčia, danielia a muflónia, ktorá zabraňuje prirodzenej obnove. I jedľa biela (Abies alba), ktorá sa tu skôr hojnejšie vyskytovala, bola zredukovaná ohryzením semenáčikov, a najmä potom negatívnym dopadom exhalácií v priebehu 80. rokov minulého storočia. Teraz sa tu nachádza hlavne v podobe vyvratí a práchnivejúceho dreva.
vľavo|náhľad|Ceduľa pri vrchole
Plán starostlivosti
Na niektorých miestach je potrebné vykonať mierne zásahy, v prvom rade vyrezať nálet nepôvodných drevín, predovšetkým smreka obyčajného a tiež začať prirodzenú obnovu pôvodných drevín s oplotením.
Metylskopolamín
Metylskopolamín alebo jeho bromidové alebo dusičnanové soli, sú perorálne lieky používané spolu s ďalšími liekmi na liečbu peptických vredov znížením sekrécie žalúdočnej kyseliny. Inhibítory protónovej pumpy a antihistamínové lieky spôsobili, že toto použitie je už zastarané. Môže sa tiež použiť na kŕče žalúdka alebo čriev, na zníženie slinenia a na liečbu kinetózy. Metylskopolamín sa tiež bežne používa ako sušiace činidlo, na vysušenie post-nazálnej kvapky, pri studenom syndróme dráždivého čreva a alergických liekoch.
Metylskopolamín bol patentovaný v roku 1902 a schválený na lekárske použitie v roku 1947. FDA ho schválila ako analóg butylskopolamínu.
Clermont-le-Fort
Clermont-le-Fort je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Haute-Garonne, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Piscop
Piscop je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Val-d’Oise, v regióne Île-de-France.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Medvedia
Medvedia môže byť:
Skyllis z Kréty
Skyllis, grécky sochár z Kréty, brat a spolupracovník Dipoina, bol podľa Plínia činný v období 50. olympiády (580 – 577 pred Kr.). Pausanias uvádza, že Skyllis, spoluautor sochy bohyne Atény v Nemey, bol zrejme synom sochára Daidala a matky pochádzajúcej z krétskej Gortyny: „''Je tam svätyňa Atény a socha, ktorá je dielom Skyllida a Dipoina. Boli vraj Daidalovými žiakmi, jedni dokonca hovoria, že sa Daidalos oženil so ženou z Gortyny a že sa mu Dipoinos a Skyllis z tejto ženy narodili. ''“ Ak by bolo toto všetko, čo bolo o týchto umelcoch zaznamenané, možno by boli považovaní za úplne legendárnych. Ale niektoré ďalšie písomné správy o nich sa zdajú byť viac-menej za historické. Podľa Plínia boli Skyllis a Dipoinos údajne prví umelci, ktorí sa na Kréte preslávili ako sochári tvoriaci z mramoru (prvé mramorové sochy mužov v životnej veľkosti sa začali vyrábať na ostrovoch Naxos, Samos a Paros v polovici 7. stor. pred Kr. ). Neskôr sa ich domovinou na čas stal Sikyón, kde sa zaviazali zhotoviť rôzne sochy bohov, ale skôr, než tieto práce dokončili, po sťažnosti, že im bolo ublížené, odišli do Aitólie (zrejme kvôli porušeniu dohody, možno po smrti tyrana Kleisthena v roku 573 pred Kr. ). Sikyón bol po ich odchode okamžite zasiahnutý hladomorom, neplodnosťou a strašným utrpením. Keď ľudia požiadali orákulum o radu ako odvrátiť hnev bohov, z delfskej veštiarne dostali túto odpoveď: úľava príde, „ak Dipoinos a Skyllis dokončia sochy bohov“. To sa im nakoniec za cenu veľkých ústupkov a peňazí podarilo a bratia sochy božstiev Apolóna, Artemidy, Hérakla a Atény dokončili.
Pausanias zaznamenal, že dielami Skyllida a Dipoina boli aj sochy Dioskúrov, sochy Anaxida a Mnasinoua a ich matiek, Hilaeiry a Foiby, všetky zhotovené z ebenového dreva (z menšej časti zo slonoviny), ktoré sa nachádzali v Argose. Klement Alexandrijský vo svojom diele Protreptikos pros Hellénas (4.42) uvádza: „''Boli tam ďalší dvaja sochári, myslím, že Kréťania, podľa mena Dipoinos a Skyllis. Títo muži vytvorili sochy Dioskúrov v Argose, sochu Hérakla v Tirynte a drevenú sochu (xoanón) Artemidy Mounychie v Sikyóne.''“ Menej spoľahlivá je správa o ich aktivite v Lýdii, ktorú zaznamenal arménsky historik Mojžiš z Chorény.
Jaroslav Knil
Jaroslav Knil (* 14. január 1929, Štěpánov – † 27. február 2012, Pezinok ) bol slovenský maliar. Venoval sa komornej maľbe, dominovala figurálna a portrétna tvorba. Osobitné miesto v jeho tvorbe zaujímala krajinomaľba.
Životopis
V rokoch 19511959 študoval na VŠVU v Bratislave v oddelení figurálnej maľby. Od roku 1965 žil v Pezinku.
V šesťdesiatych rokoch položil základy artterapie na Slovensku. Ako prvý slovenský výtvarník sa venoval artterapii v psychiatrickej praxi. Výsledky tejto činnosti spracoval vo svojom diele vtedajší riaditeľ Psychiatrickej nemocnice v Pezinku profesor MUDr. Jozef Pogády. V tomto období vytvoril Jaroslav Knil viacero unikátnych diel v ktorých portrétoval pacientov trpiacich schizofréniou, pričom do obrazov zakomponoval prosté kresbičky portrétovaných pacientov. Tieto diela sú v majetku bratislavských galérií. Z tohto obdobia je tiež známa séria obrazov v ktorých zachytával prejavy opilcov v rôznych situáciách.
V sedemdesiatych rokoch zmenil tému a viac sa venoval krajinomaľbe. Krajinu však maľoval len pocitovo, veľmi abstraktne, čo v tých rokoch nebolo na Slovensku časté. Známym je dielo Svetlo v krajine v ktorom stvárnil svetlo, pričom krajinu tu ani veľmi nevníma. Postupom rokov do svojich obrazov krajinomaľby prinášal čoraz viac realizmu.
Sansculoti
náhľad|[[Louis-Léopold Boilly: Sans Culotte (1792)]] Sansculoti alebo sansculotti (🇫🇷, sg.: sansculote, 🇫🇷) bolo pôvodne výsmešné pomenovanie heterogénnej sociálnej skupiny tvorenej príslušníkmi nižších mestských spoločenských vrstiev v Paríži počas Veľkej francúzskej revolúcie, ktorí sa vyznačovali značnou revolučnosťou a podporou princípov republikánstva, zvrchovanosti ľudu a priamej demokracie. Tvorili ich remeselníci, drobní obchodníci, námedzní robotníci, služobníctvo ap.
Vzhľadom na ich sociálne postavenie išlo o najľahšie manipulovateľnú vrstvu spoločnosti, receptívnu na demagógiu a prísľuby jednoduchých riešení. Zástupcovia sansculotov spravidla vstupovali do klubu jakobínov alebo ešte radikálnejších kordeliérov, pričom priebeh revolúcie najviac ovplyvnili v období Národného konventu (17921795). Najradikálnejší predstavitelia sansculotov boli pejoratívne označovaní ako enragés („zbesilí“).
Pomenovanie vzniklo podľa toho, že príslušníci tejto sociálnej skupiny nenosili krátke nohavice siahajúce po kolená (culotte) typické pre šľachtu a buržoáziu, ale zvyčajne mali voľné nohavice nad členky (pantalóny, 🇫🇷), krátky kabát (karmaňolu, 🇫🇷) a frýgicku čiapku s kokardou a dreváky.
V prvej polovici 19. storočia sa termín sansculoti objavuje často ako označenie pre všetkých politických radikálov.
Priehybský potok (prítok Oľchovca)
Priehybský potok je potok v regióne Šariš, v juhozápadnej časti územia obce Cigeľka v okrese Bardejov v Prešovskom kraji. Je pravostranným prítokom Oľchovca v povodí Kamenca; má dĺžku. Hydrologický identifikátor: 4-30-09-2062. Geomorfologická kategorizácia: geomorfologická oblasť Nízke Beskydy, geomorfologický celok Busov.
Prameň
Pramení v nadmorskej výške na východnom svahu vrchu Priehyba s nadmorskou výškou  v juhozápadnom kúte obecného územia Cigeľka v lesnom extraviláne  v okrese Bardejov, v geomorfologickom celku Busov.
Opis toku
Od prameňa tečie juhovýchodným smerom neďaleko od štátnej slovensko-poľskej hranice, preteká lesným extravilánom, ľavým brehom obmýva les Bukovina, ľavým brehom obmýva les Košarisko, les postupne stráca svoj charakter a mieša sa s trvalým trávnatým porastom, preteká cez les aj pasienok aj pole s rovnakým názvom Priehyba, pravým brehom obmýva les aj sad Podslavné, ľavým brehom obmýva les Lán, na južnom okraji obce Cigeľka vteká do intravilánu a v susedstve žriedla minerálnej vody Cigeľka ústi do Oľchovca ako jeho pravostranný prítok. Priehybský potok nemá prítoky.
Priehybský potok pramení, preteká a ústi v juhozápadnej časti extravilánu obce Cigeľka v okrese Bardejov v Prešovskom kraji, v geomorfologickej oblasti Nízke Beskydy, v geomorfologickom celku Busov.
Pôvod názvu
Motivácia pomenovania vodného toku Priehybský potok na území obce Cigeľka má pôvod v názve vrchu Priehyba, na svahoch ktorého pramení a tečie. Z toponyma Priehyba vo význame horské sedlo, zníženina v rámci chrbta alebo hrebeňa rozšírením o formant -ský a kombináciou so všeobecným podstatným menom potok s významom menší prirodzený vodný tok bolo utvorené dvojčlenné hydronymum atributívneho typu (dvojčlenný determinatívny názov so zhodou) zložené z prídavného mena a z podstatného mena Priehybský potok ako súčasť veľmi početnej skupiny názvov v slovenskej toponymii, najmä hydronymii. Najstaršie listinne zachované názvy obce Cigeľka sú doložené: 1414 v podobe Checleuagasa a 1492 v podobe Czygloka.
Hydronymum Priehybský potok bolo štandardizované v roku 1990. V čase štandardizačného procesu názvu vodného toku existovali dve hydronymá s rovnakým homonymným názvom Priehybský potok v kategórii slovenskej hydronymie.
Pontoise (mesto)
Pontoise je francúzske mesto v departemente Val-d’Oise, v regióne Île-de-France.
Poloha
Mesto má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v meste.
Colomiers
Colomiers je francúzske mesto v departemente Haute-Garonne, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Mesto má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v meste.
Mačacia
Mačacia je vrch v Nízkych Tatrách. Leží nad Svarínom, približne juhovýchodne od Liptovského Hrádku.
Poloha
Nachádza sa v strednej časti Nízkych Tatier, v geomorfologickom podcelku Kráľovohoľské Tatry a časti Priehyba. Leží v Žilinskom kraji, v okrese Liptovský Mikuláš a na katastrálnom území obce Východná. Najbližšími sídlami sú severne ležiace osady Svarín a Čierny Váh, západným smerom sa nachádza Nižná Boca a Malužiná, severozápadne Kráľova Lehota. Vrch je súčasťou Národného parku Nízke Tatry.
Opis
Mačacia je súčasťou rázsochy, ktorá vybieha severným smerom z masívu Veľkého boku a je pokračovaním výrazného bočného hrebeňa, smerujúceho severným smerom zo Zadnej hole  v hlavnom hrebeni medzi Bacúšskym sedlom a sedlom Priehybka. Masív Mačacej je zovretý od východu údolím Torysa a od západu dolinou Ústredok. Západným smerom susedí Pavlová a Pukanec, severným Vysoké  a Pálenica , východným Mendička , Holica , Chmelinec  a Nemecká  a južným Veľký bok  a Malý bok. Masív patrí do povodia Váhu, kde vodu z východnej časti odvádza Svarínka a zo západnej jej prítok Bystrý potok. Na vrchol nevedie značený turistický chodník.
Výhľady
Vrcholovú časť pokrýva súvislý, miestami riedky les s viacerými holinami v okolí, umožňujúcimi obmedzený rozhľad. Z vhodných lokalít je možné pozorovať okolité vrcholy Nízkych Tatier, no tiež Vysoké a Západné Tatry, Chočské vrchy a časť Oravskej Magury.
Prístup
Na vrchol nevedie značená turistická trasa, no severovýchodným úpätím prechádza dolinou Torysa chodník zo Svarína na Nemeckú.
Solisko (vrch v Javorníkoch)
Solisko je vrch v pohorí Javorníky. Leží nad obcou Makov, približne severozápadne od mesta Bytča.
Poloha
Nachádza sa na severnom okraji strednej časti pohoria, v geomorfologickom podcelku Vysoké Javorníky a časti Javornícka hornatina. Vrch leží v Žilinskom kraji, v okrese Čadca a v katastrálnom území obce Makov. Najbližšími sídlami sú na severovýchodnom úpätí situované usadlosti osady Kopanice, patriace k obci Makov, západným smerom leží moravská obec Velké Karlovice. Vrch patrí do Chránenej krajinnej oblasti Kysuce.
Opis
Solisko je nevýrazný vrch, ležiaci v krátkej rázsoche Hričovca, ležiacom v hlavnom hrebeni. Severným smerom leží Lemešná a Oselná, západným Lopušná , juhozápadným Veľký Javorník  a plytkým sedlom oddelený Hričovec, juhovýchodným Čemerka  a východným Papajova Kykula. Vrch patrí do povodia Kysuce, ktorá pramení pod sedlom na severných svahoch Soliska a Hričovca. Na vrchol nevedie značený chodník.
Výhľady
Veľká časť vrchu pokrýva hustý les, ktorý neumožňuje takmer žiadny rozhľad. Z malých lokalít s redšou vegetáciou je ojedinele vidieť susedné vrchy Javorníkov, Moravsko-sliezske Beskydy, Hostýnsko-vsetínsku hornatinu, Kysucké a Sliezske Beskydy.
Florence Pughová
Životopis
Poprvýkrát sa pred kamerami objavila v roku 2014 v mysterióznom filme The Falling. Jej prvý americký televízny debut prišiel v pilotnom diely Studio City, ktorý sa neodvysielal. Za výkon v nezávislej dráme Lady Macbeth (2016) získala prvé ocenenie Britskej akadémie filmového a televízneho umenia v kategorií objav roku. V roku 2018 stvárnila herečku Charmian „Charlie“ Ross v špionážnej minisérií The Little Drummer Girl, podľa knihy Malá bubeníčka od Johna le Carrého.
Súkromný život
Od roku 2019 chodí s americkým hercom a režisérom Zachom Braffom a žije s ním v Los Angeles.
Lyžiarky
thumb|Diagram lyžiarky Lyžiarky sú typ obuvi, používaný na lyžovanie a umožňujú pripnutie lyží pomocou lyžiarskeho viazania.
Dejiny
Prvé lyžiarky boli kožené zimné topánky, pripevnené k lyžiam pomocou kožených remienkov. Postupne sa lyžovanie špecializovalo a vyvinulo sa alpské lyžovanie.
Mierové námestie (Trenčín)
Mierové námestie je hlavné námestie v historickom centre Trenčína, v mestskej časti Stred. Na jeho mieste vznikla ešte pred rokom 1111 na historickej ceste, ktorá spájala Moravskú bránu cez Považie s údolím Nitry, podhradská osada, ktorá mala tvar nepravidelného námestia. Svoj dnešný tvar dostalo v polovici 15. storočia, kedy boli na jeho koncoch postavené mestské brány.
Do námestia ústia 4 ulice. Od juhozápadu to je Sládkovičova, ktorá ho spája so Štúrovým námestím a od juhovýchodu ulice Farská, Marka Aurélia a Matúšova, ktoré stúpajú smerom k hradu.
Nazvané bolo na počesť mieru. Jeho súčasný názov sa používa od roku 1962, staršie názvy boli:
Významné stavby
Medzi významné stavby patrí:
Rekonštrukcia
V roku 2016 vyhlásilo mesto Trenčín verejnú súťaž na komplexnú rekonštrukciu námestia, ktorá sa začala v apríli 2017 a skončila v máji 2018. Autormi návrhu rekonštrukice sa stali brnianski architekti z ateliéru RAW a celkovo stála takmer 5 miliónov EUR. Obnovený bol aj morový stĺp Najsvätejšej Trojice z roku 1712, ktorý dal postaviť gróf Mikuláš Illešházy. Vedľa neho pribudla nová fontána Marka Aurélia s bronzovými tabuľkami pripomínajúcimi dôležité dátumy v histórii mesta, pred piaristickým kláštorom bol umiestnený model historického centra mesta a námestie dostalo aj nový mobiliár a stromy.
Forgáč
Forgáč je slovenské priezvisko. Najčastejšie je Orovnici, Rozhanovciach a Seredi.
IDLE
IDLE (skratka pre Integrated Development and Learning Environment ) je integrované vývojové prostredie pre Python, ktoré je od verzie 1.5.2b1 dodávané s predvolenou implementáciou jazyka. Je zahrnutý ako voliteľná súčasť balenia Pythonu s mnohými distribúciami Linuxu. Je kompletne napísaný v Pythone a Tkinter GUI toolkit (funkcie wrapper pre Tcl / Tk ).
IDLE má byť jednoduché IDE vhodné pre začiatočníkov, najmä vo vzdelávacom prostredí. Na tento účel je multiplatformový a vyhýba sa preplnenosti funkciami.
Podľa priloženého README sú jeho hlavné vlastnosti:
Autor Guido van Rossum hovorí, že IDLE znamená „Integrated Development and Learning Environment“, a keďže Van Rossum pomenoval jazyk Python po britskej komediálnej skupine Monty Python, názov IDLE bol pravdepodobne tiež vybraný čiastočne na počesť Erica Idlea, jedného zo zakladajúcich členov skupiny Monty Python.
Eusebios z Nikomédie
Eusebios z Nikomédie (iné mená: Eusébios z Nikomédie, Eusévios Nikomédsky , pre ďalšie tvary mena pozri: Eusébius; * ?† 341 /342 ) bol kresťanský biskup v Bejrúte, Nikomédii (od cca. 318) a neskôr arcibiskup v Konštantínopole (od 338/9), horlivý prívrženec arianizmu, vodca ariánskej skupiny eusebiánov. V roku 337 pokrstil na smrteľnej posteli cisára Konštantína I., a bol svätiteľom ariánskeho biskupa Wulfilu, apoštola Gótov.
Životopis
O jeho pôvode sa nič nevie. V mladosti však bol odchovancom a žiakom Lukiána z Antiochie, u ktorého sa zrejme spoznal s Ariom, a ktorý položil základy jeho ariánskeho zmýšľania. Pôvodne bol zvolený biskupom vo fénickom Bejrúte (Berytus), no niekedy okolo roku 318 sa stal biskupom v maloázijskej Nikomédii, v sídle cisára Licinia. V roku 323 mu Arius poslal list, v ktorom ho žiadal o pomoc v jeho teologickom spore s patriarchom Alexandrom. Eusebios sa následne snažil presvečiť východných biskupov v jeho prospech. Po odsúdení Ariovho učenia synodou v Alexandrii začal vyvíjať snahy o očistenie Ariovho učenia a v roku 324 docielil jeho očistenie na synode v Bitýnii. Patriarcha Alexander tento akt chápal ako zásah do svojej jurisdikcie a proti rozhodnutiu sa v listoch zásadne ohradil.
Zúčastnil sa Prvého nicejského koncilu, kde bol horlivým zástancom arianizmu a odporcom homousiánov, no po tom, čo koncil schválil ich stanovisko, sa podpísal pod Nicejské vyznanie viery. Odmietol však podpísať anathemu na Aria a krátko po koncile s ním opäť nadviazal spojenie. Tri mesiace po koncile ho cisár Konštantín I. vyhnal do exilu v Gálii. Mohlo sa tak udiať pre: jeho opätovnú podporu Ariovi a jeho podporu egyptským schizmatikom meletiánom, ktorí podporovali ariánov, resp. mal byť obvinený aj z podpory cisára Licinia a schvaľovania jeho kresťanských perzekúcií. V roku 328 mu však bolo (zrejme najmä vďaka priateľstvu s cisárovou sestrou Constantiou) dovolené sa vrátiť, a následne dokonca získal na dvore značný vplyv. Vytvorila sa okolo neho úzka skupinka horlivých ariánov nazývaná eusebiáni. V roku 329 docielil odvolanie protiariánsky zameraného sýrskeho biskupa Eustathia z Antiochie a následne bol vďaka jeho prispeniu na synode v Tyre (335) zosadený aj najhorlivejší odporca ariánov, alexandrijský patriarcha Atanáz. Na synode v Jeruzaleme (335) sa zase zaslúžil o Ariov návrat. V roku 337 na smrteľnej posteli pokrstil zomierajúceho cisára Konštantína. Veľkej úcte sa tešil u Kontantínovho syna a nástupcu Konštantia II., ktorý ho v roku 339 ustanovil arcibiskupom v novom hlavnom meste Konštantínopole. V tom istom roku predsedal aj koncilu v Antiochii, ktorý opätovne zosadil alexandrijského patriarchu Atanáza a dosadil zaňho Gregora Kapadóckeho, okrem neho koncil odvolal aj Marcella z Ankyry. V roku 341 ešte predsedal synode v Antiochii, ktorá prijala pro-ariánske krédo (druhá antiochijská formula) a krátko na to zomrel (možno niekedy v zime 341/342). Podľa historika Ammiana Marcellina ku koncu svojho života čiastočne prispel k náboženskej výchove neskoršieho cisára Juliána Apostatu.
Z jeho tvorby sa zachovalo len niekoľko listov zaznamenaných cirkevnými historikmi Sokratom, Sozomenom a Theodoretom z Kýru.
Cornebarrieu
Cornebarrieu je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Haute-Garonne, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Pierbattista Pizzaballa
Mons. Pierbattista Pizzaballa O.F.M. (* 21. apríl 1965, Cologno al Serio, Taliansko) je taliansky rímskokatolícky kardinál a patriarcha Jeruzalemského latinského patriarchátu.
Životopis
Základné filozofické a teologické štúdia absolvoval v Ríme na Pápežskej univerzite Antonianum. Neskôr študoval na Hebrejskej univerzite v Jeruzaleme. Stal sa docentom hebrejčiny na Františkánskej fakulte biblických vied a archeológie v Jeruzaleme.
Vstúpil do rehole k Menším bratom františkánom, kde dňa 7. septembra 1985 zložil prvé sľuby a dňa 14. októbra 1989 zložil doživotné večné sľuby. Diakonskú vysviacku prijal 27. januára 1990 a za kňaza ho vysvätil 15. septembra 1990 kardinál Mons. Giacomo Biffi, arcibiskup Bologne.
Od 15. mája 2004 do 20. mája 2016 bol kustódom Svätej zeme a strážcom Hory Sion.
Dňa 24. júna 2016 ho pápež František vymenoval za apoštolského administrátora Jeruzalemského latinského patriarchátu a povýšil ho do hodnosti titulárneho arcibiskupa diecézy Verbe. Úrad prebral 15. júla 2016 a biskupskú vysviacku prijal 10. septembra 2016 v Bergame. Vysvätil ho kardinál Leonardo Sandri, prefekt Kongregácie pre východné cirkvi spolu s Fouadom Boutrosom Twalom, emeritným latinským patriarchom v Jeruzaleme a Francescom Beschi, biskupom v Bergame. Tiež je členom Kongregácie pre východné cirkvi v Ríme.
Dňa 24. októbra 2020 bol pápežom Františkom vymenovaný za patriarchu Jeruzalemského latinského patriarchátu.
Kardinál
Na nedeľnom Anjel Pána 9. júla pápež František oznámil, že Jeho Blaženosť Pizzaballu 30. septembra 2023 vykreuje za kardinála.
Libuše Benešová
Libuše Benešová (* 5. júl 1948, Benešov) je česká politička. V rokoch 1995 až 1997 pôsobila ako námestníčka na ministerstve financií. V rokoch 19962000 bola senátorkou za ODS v obvode č. 41 – Benešov. a medzi rokmi 19982000 po Petrovi Pithartovi druhá predsedníčka Senátu Parlamentu Českej republiky.
V roku 1997 bola na zjazde ODS v Poděbradoch zvolená do kresla podpredsedníčky ODS. Vo voľbách do senátu v roku 2000 v benešovskom obvode ju porazila kandidátka štvorkoalície Helena Rögnerová a na predsednícky post v komore zasadol opäť Pithart. Dva týždne pred senátnym a krajskými voľbami v roku 2004 na seba Benešová upútala pozornosť, keď ako volebná manažérka a vedúca hlavnej straníckej kancelárie podala výpoveď.
K roku 2010 pôsobila na Pražskom hrade na pozícii riaditeľky Odboru spisové a archivní služby Kanceláře prezidenta republiky. Túto funkciu zastáva aj za prezidenta Miloša Zemana. Je predsedníčkou správnej rady Nadačného fondu Václava Klausa.
Presles (Val-d’Oise)
Presles je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Val-d’Oise, v regióne Île-de-France.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Corronsac
Corronsac je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Haute-Garonne, v regióne Midi-Pyrénées.
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Vavrínová ulica
Vavrínová ulica v Bratislave sa nachádza v mestskej časti Ružinov a nazvaná bola podľa rastliny vavrín.
Ulica je neďaleko Gymnázia Ivana Horvátha na sídlisku Pošeň.
Morejský despotát
Morejský despotát (gr. Δεσποτάτο του Μορέως) bol polo-autonómnou provinciou Byzantskej ríše za vlády poslednej Palaiologovskej dynastie a po zániku Byzantskej ríše (1453) jedným z jej nástupníckych štátov až do jeho anexie Osmanskou ríšou v roku 1460. Despotát sa rozkladal na väčšine Peloponézskeho polostrova (vtedy nazývanom aj Morea). Hlavným a kultúrnym mestom bola Mystra, opevnené mesto ležiace v blízkosti starovekej Sparty.
Teplická ulica (Bratislava)
Teplická ulica v Bratislave sa nachádza v mestskej časti Nové Mesto a nazvaná bola podľa kúpeľných miest s termálnymi prameňmi.
Morejský despotát
Dejiny
Cisár Ján VI. Kantakuzenos na území v Peloponéze v roku 1348 vytvoril údelné panstvo pre svojho syna Manuela Kantakuzena. V roku 1383 sa moci v despotáte ujala dynastia Palaiologovcov. Novým vládcom sa podarilo moc v krajine stabilizovať a Morea sa stala ekonomickým a kultúrnym centrom neskorej Byzantskej ríše. V rokoch 14151416 bol v severnej časti despotátu, medzi Sarónskym a Korintským zálivom vystavaný obranný val - Hexamilion. S úpadkom nadvlády latinských rytierov (tzv. obdobie frankokracie) súvisel i ďalší územný rozmach despotátu, ktorý do roku 1430 získal pod nadvládu takmer celý polostrov. vľavo|náhľad|[[Monastier Pantanassa]]
V Morey v tomto období pôsobili najväčší vzdelanci neskoro-byzantského obdobia. Medzi nimi filozofi Bessarion a Pletón a ich žiaci, či biskupi Izidor Kyjevský a Gennadios Scholarios. Pôsobil tu aj grécky historik Laonikos Chalkokondyles. Morey sa darilo aj v ekonomickej oblasti, darilo sa poľnohospodárstvu (najmä vínnej réve a olivám) a prosperujúca bola aj výroba hodvábu a solí. Rozvoj podporovala aj albánska imigrácia, ktorá dodala nové pracovné sily pre krajiny spustošené bojmi a zabezpečila despotátu obrannú silu. Obrana pobrežia a obchod v krajine bol zase výrazne v rukách Benátskej republiky.
V roku 1446 osmanský sultán Murad II. porazil byzantské vojsko v bitke na Korintskej šiji a despotát sa však dostal do vazalstva Osmanskej ríše. Muradov syn Mehmed II. v roku 1453 dobyl Konštantínopol, čo znamenalo osamostatnenie Morejského despotátu. Sultán Mehmed II. však po Morejcoch čoskoro začal žiadať pravidelný tribút, ktorý krajina odmietla platiť a čo viedlo k jej dobytiu 29. mája 1460.
Zoznam vládcov despotátu
vľavo|náhľad|Cisársky orol v [[Mystras|Mystre]] Zoznam vládcov Morejského despotátu podľa Dějiny Byzance
Na paši
Ulica Na paši v Bratislave sa nachádza v mestskej časti Ružinov, sídlisko Štrkovec a nazvaná bola podľa bývalého využitia plochy na pasenie.
Okrem bytových domov na čísle 4 sídli technicko-kancelársky komplex bývalého podniku Komunálne služby mesta Bratislavy, ktorý tu mal prevádzky čistiarní, práčovní a žehliarne, jeho nástupca je firma Inprokom, a teraz tu má sídlo Komora geodetov a kartografov a súkromné firmy.
Mitsubishi Galant
Mitsubishi Galant je automobil strednej triedy, ktorý v rokoch 1969 až 2012 vyrábala japonská automobilka Mitsubishi Motors. Jeho názov je odvodený z francúzskeho slova galant, čo znamená "galantný" alebo "rytiersky". Celkovo sa vyrobilo viac ako päť miliónov kusov tohto modelu v deviatich generáciách. Pôvodne bol vyrábaný ako sedan nižšej strednej triedy, ale počas jeho produkcie sa zväšoval a dostal sa do strednej triedy.
Prvá generácia (A50; 1969 – 1973)
Prvá generácia bola pôvodne známa ako Colt Galant a uvedená bola v decembri 1969 vo vtedajšom novom obchodnom zastúpení Galant Shop. Jeho dizajn bol nazývaný ako "Dynawedge", čo označovalo jeho zlepšenú aerodynamiku a celkovú siluetu. V ponuke boli tri verzie, ktoré poháňali motory Saturn : AI (1,3 litrový motor), AII a AIII (1,5 litrový motor). V septembri 1971 ich nahradili 1,4 a 1,6 litrové verzie (14L a 16L). V januári 1973 bol uvedený motor s objemom 1,7 litra (85 kW/115 koní) pochádzajúci z modelu GS. Pôvodne bol Galant dostupný len ako 4-dverový sedan, pričom 5-dverové kombi a 2-dverový hardtop (A53) boli pridané do ponuky v roku 1970.