cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Min (boh)
Podoba a atribúty
thumb|Min Minova viditeľná nahota a sexuálne znaky si vyslúžili neobvyklú pozornosť po zániku faraónskeho Egypta. Kresťania, ktorí prevzali niektoré egyptské chrámy ako vlastné svätostánky, ničili jeho vyobrazenia a viktoriánski egyptológovia fotografovali vždy len hornú časť Minovho tela alebo zakrývali inkriminované partie. Pre Egypťanov nepredstavovalo takéto zobrazovanie škandál – tanečnice, slúžky, rybári a roľníci obvykle pracovali nahí a deti dostávali odev až po dovŕšení plnoletosti.
Min ako Chem
V 19. storočí viedla náhodná chyba v prepise egyptštiny k tomu, že sa z Mina stal Chem. Za Chemovu kultovú svätyňu bol považovaný Achmín, kde bol Min vo veľkej obľube. Predpokladalo sa, že meno Achmím je samo odvodené od mena Chem, ale v skutočnosti je to odvodenina s významom Minova svätyňa. Na omyl sa neskôr prišlo, ale nanešťastie si už stihol nájsť cestu do prác významného egyptológa E. A. Wallisa-Budga. Dnes sú tieto práce voľne šíriteľné, a tak sú mnohí laikovia stále konfrontovaní s touto chybou.
Slovo chem (čierny) bolo Egypťanmi obvykle používané ako popis nílskeho úrodného bahna a bolo používané aj pre Mina, boha úrodnosti. To isté slovo sa používalo na pomenovanie Egypta, ktorý bol vnímaný vlastne ako pás úrodnej čiernej pôdy na brehoch Nílu. Je možné, že jestvuje spojenie medzi egyptským chem a hebrejským slovom Ham, menom praotca národov žijúcich v severovýchodnej Afrike (vrátane Egypta). Nie je vylúčené, že zmenou hlásky ch na h, čo je doložená fonologická zmena, mohlo byť slovo Ham odvodené z egyptštiny alebo naopak.
Min v židovskej tradícii a v mormonizme
Joseph Smith, zakladateľ mormonizmu, raz kontroverzne identifikoval Minov obraz (vrátane jeho vztýčeného penisu) ako „Boha“. Obraz sa stal súčasťou mormónskeho dokumentu Pearl of Great Price.
Nautilus (ponorka, 1800)
náhľad|300px|The Nautilus (1800). Nautilus je často považovaný za prvú prakticky použiteľnú ponorku, hoci existujú záznamy o jeho funkčných predchodcoch (ponorka Cornelia Drebbela z roku 1620 a Turtle z roku 1775).
Nautilus bol navrhnutý v období rokov 1793 až 1797 americkým vynálezcom Robertom Fultonom, ktorý v tom čase žil vo Francúzsku. Fulton správne odhadol, že tu so svojim vynálezom bude mať najväčšie šance, a ponúkol ho Francúzom ako zbraň proti Britskému loďstvu. Tí ho spočiatku odmietli, no vynálezca sa nevzdával a nakoniec sa mu podarilo Direktórium, ktoré v tom čase v krajine vládlo, presvedčiť. Projekt bol schválený prvým konzulom Napoleonom Bonaparte a bola objednaná jedna experimentálna loď.
Konštrukcia
Fulton postavil svoj prvý „Nautilus“ v Perrierových lodeniciach v meste Rouen. Ponorka mala prúdnicový trup dlhý cca 6,5 m, tvorený železnou kostrou pokrytou medenými plechmi. Pohon pod hladinou zabezpečovala štvorlistá lodná skrutka, ktorej hriadeľom otáčala ručne posádka, tvorená tromi mužmi. Pri plavbe na hladine mohli muži rozvinúť dômyselnú skladaciu plachtu. Ako vyrovnávacia nádrž slúžil dutý kýl, ktorý sa pri ponorení napúšťal vodou. Uhol ponoru sa riadil horizontálnym kormidlom v prednej časti, zmena smeru vertikálnym kormidlom umiestneným vzadu pod lodnou skrutkou. Výhľad umožňovala malá zasklená vežička, umiestnená v prednej tretine trupu. Vzduch do ponorky bolo možné privádzať vodotesnou koženou trubicou.
Originálny bol i spôsob útoku na nepriateľské plavidlo. Ponorka sa nepozorovane pod hladinou priblížila k lodi a na na jej trup pripevnila kovové „očko“. Cez očko bolo prevlečené lano s jedným koncom pripevneným k ponorke, druhým k míne. Následne ponorka mínu uvoľnila, začala sa vzďaľovať od svojej obete a zároveň priťahovať mínu k lodi. Tá následne pri kontakte s jej trupom vybuchla. Bola to teda akási prvá primitívna verzia samonavádzacieho torpéda. Mína mala cylindrický tvar, obsahovala 4,5 až pušného prachu a odpaľovaná bola primitívnou nárazovou rozbuškou.
Verejnoprávne vysielanie
Verejnoprávne vysielanie je typ televízneho alebo rozhlasového vysielania. Myšlienka verejnoprávnych mediálnych inštitúcií sa zrodila v Anglicku v 20.-tych rokoch minulého storočia – vytvorením BBC.
Nautilus (ponorka, 1800)
Testy
„Nautilus“ absolvoval svoju prvú plavbu na rieke Seina v blízkosti mesta Rouen, 29. júla 1800. Pretože riečne prúdy bránili niektorým testom, ponorka bola prevezená do prístavu Le Havre. Fulton testoval vplyv osvetlenia na spotrebu kyslíka a rýchlosť ponorky a po testoch urobil niekoľko konštrukčných úprav.
Verejnoprávne vysielanie
Verejnoprávne vysielanie sa opiera o tieto princípy:
Príkladom verejnoprávnych médií v zahraničí je Česká televízia, Český rozhlas, British Broadcasting Corporation (BBC) a iné.
Nautilus (ponorka, 1800)
Testy
3. júla 1801 v Le Havre sa Fulton so svojim upraveným Nautilom do hĺbky 7,6 metra, a zostal v nej hodinu s tromi mužmi a dvomi horiacimi sviečkami. Pridaním medeného „zásobníka“, obsahujúceho vzduchu predĺžil čas pobytu pod vodou na 4 a pol hodiny. Jedno z vylepšení – umiestnenie skleneného priezoru hrubého takmer do kopule – umožnilo ponorke počas dňa zaobísť sa bez dodatočného osvetlenia sviečkami. Na povrchu dosiahol Nautilus rýchlosť 2 uzly, ponorený prekonal 400 metrov za 7 minút. Zároveň Fulton zistil, že kompas rovnako dobre funguje na hladine i pod ňou.
Verejnoprávne vysielanie
Opakom verejnoprávnych inštitúcií sú komerčné inštitúcie, ktorých primárnym cieľom je tvorba zisku. Obe podliehajú licenčnému režimu (na ich činnosť sa vzťahujú všeobecné právne predpisy, napr. Obchodný zákonník, ale aj špecifické právne predpisy, napr. Zákon o vysielaní a retransmisii). Všetky inštitúcie sú kontrolované, napr. Radou pre vysielanie a retransmisiu.
Nautilus (ponorka, 1800)
Testy
12. septembra 1801 absolvoval Fulton s posádkou troch mužov plavbu z prístavu Le Havre do Cap de la Hogue. Trvala 5 dní a počas nej sa pokúsil nepozorovane priblížiť k dvom britským brigám, ktoré však odplávali skôr ako sa na ne mohol pokúsiť zaútočiť.
Verejnoprávne vysielanie
Verejnoprávne média na Slovensku
Na Slovensku sú verejnoprávnymi médiami Rozhlas a televízia Slovenska a Tlačová agentúra Slovenskaj republiky.
Nautilus (ponorka, 1800)
Testy
Prvá skúška míny zničila 12-metrovú šalupu, poskytnutú Admiralitou. Fulton sa domnieval, že jeho míny sa budú dať použiť nielen ako ponorková zbraň, ale môžu byť unášané prúdom do prístavov a ústí a spôsobovať necielenú deštrukciu nepriateľských plavidiel. Komisia, na základe tohoto úspešného testu, odporučila stavbu dvoch väčších ponoriek, dlhých 11 a širokých 3,7 metra, s posádkou ôsmich mužov a zásobou vzduchu na 8 hodín pod vodou.
V septembri prejavil Napoleon záujem ponorku osobne vidieť, ale čakalo ho sklamanie: ponorka značne netesnila, pretože Fulton ju po konci testov čiastočne demontoval. Táto osobná skúsenosť ho utvrdila v názore – napriek početným správam hodnoverných svedkov o jej účinnosti – že Fulton je podvodník a šarlatán.
Plánované druhé plavidlo
vpravo|náhľad|300px|Nákres prierezu Fultonovho návrhu druhej, väčšej ponorky (1806). O Fultona a jeho návrhy prejavili záujem Briti, aj keď vedeli, že Francúzi ich realizovať odmietli. Ich cieľom bolo mať túto potenciálne nebezpečnú technológiu pod kontrolou – preto mu ponúkli £800 a pozvali ho do Anglicka, aby pre nich skonštruoval druhý Nautilus. Po príchode však smerovali jeho pozornosť na projekt jeho míny (ktorú on nazýval "carcass"), s ktorou sa mu podarilo v októbri 1805 vyhodiť do povetria 300tonovú brigu Dorothea. Po víťazstve pri Traflagare už jeho práca nebola pre Britov rizikom a ďalšia spolupráca na projekte bola z ich strany ukončená.
V októbri 1806 Fulton odišiel do USA. Plány svojej druhej ponorky nechal u amerického konzula v Londýne. Nikdy o ne nepožiadal a nikdy sa už o práci na Nautilovi nezmienil. Plány tak zostali zabudnuté a objavené a publikované boli až v roku 1920.
Podľa nich bol jeho Britský Nautilus plánovaný ako 11 metrov dlhá a 3 metre široká ponorka s posádkou šiestich mužov a zásobami na 20 dní na mori. Na palube lode bolo umiestnených 30 mín. Plavidlo na hladine imitovalo klasickú šalupu so sťažňom a plachtami, ktoré sa pre ponorením dali zložiť. Mala dvojlistovú lodnú skrutku poháňanú ručne, ktorá sa dala pri plavbe na hladine vytiahnuť z vody (aby sa znížil odpor). Do ponoreného plavidla prúdil vzduch cez dvojicu aerodynamických ventilačných trubíc, svetlo do ponorky prenikalo priezormi vežičky. Návrh však zostal iba na papieri.
Brulange
Brulange je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Moselle, v regióne Lotrinsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Špitálska ulica (Bratislava)
Špitálska ulica je významná ulica a komunikácia v Bratislave v mestskej časti Staré Mesto.
Je to dvojpruhová miestna komunikácia, uprostred ktorej prechádza električková trať od Kamenného námestia a Námestia SNP na Americké námestie.
Karas striebristý
thumb|Karas striebristý thumb|Karas striebristý Karas striebristý alebo (staršie aj) karas zlatý (lat. Carassius auratus), ľudovo zlatá rybka, je druh ryby z čeľade kaprovité.
Varese (provincia)
right|thumb|Jazero Monate Varese je provincia na severe Talianska v regióne Lombardsko. Jej hlavným mesto je mesto Varese. Má rozlohu 1 199 km² a 812 477 obyvateľov. Provincia sa nachádza južne od Álp. Hlavné priemyselné spoločnosti, ktoré tu pôsobia sú: Aermacchi, Agusta, Cagiva a Ignis. Automobilová doprava je zabezpečená aj diaľnicou A8 (Milano-Laghi).
Špitálska ulica (Bratislava)
Známi obyvatelia
V dome č. 3 na Špitálskej ulici spolu s matkou prežil svoje detstvo hudobný skladateľ Béla Bartók.
Daniel Landa
Život
Svoju hudobnú kariéru začal v roku 1988, keď s Davidom Matáskom založil skupinu Orlík, ktorá sa hlásila k hnutiu Skinheads. Bola pomenovaná podľa vinárne Orlík, v ktorej sa schádzali členovia skupiny Landa, Jan Limburský, Jakub Maleček a David Matásek. Vydali dva albumy, z ktorých sa predalo asi 200 000 kusov.
V roku 1988 Landa absolvoval na pražskom konzervatóriu hudobno-dramatický odbor. Po rozpade skupiny sa v roku 1992 vydal na sólovú dráhu.
Landa žije so svojou ženou Mirjam Müller (pôvodom z Nemecka), s ktorou sa oženil v roku 1990. Majú spolu dcéru Anastáziu a dvojčatá Roxanu a Rozáliu. V roku 1996 s ňou napísal scenár a hudbu k úspešnému muzikálu Krysař, v ktorom hral hlavnú úlohu.
Od roku 1996 sa venoval profesionálne autokrosu, v roku 1998 testoval ťahače a zároveň na Majstrovstvách Európy v autokrose v tom istom roku vytvoril súťažnú dvojicu s dvojnásobným majstrom Európy Martinom Kolocom. Od roku 2001 jazdí rally, v súčasnosti v kategórii N4.
V roku 2003 založil s Romanom Krestom Nadáciu Malina, ktorej cieľom je predchádzať krízovým situáciám na cestách.
RK Krim Mercator Ľubľana
RK Krim Mercator Ľubľana je slovinský ženský hádzanársky klub z Ľubľany. Vznikol v roku 1984 pod názvom RK Krim Electa Ľubľana. Je 17-násobný majster krajiny a 18-násobný víťaz národného pohára, čo z neho robí najúspešnejší ženský slovinský hádzanársky klub histórie. Z medzinárodných úspechov sú najhodnotnejšie 2-násobné víťazstvo v Lige majstrov EHF a ďalšie 3 finálové účasti v tejto súťaži. Od roku 1995 sa klub nepretržite predstavuje v hlavnej fáze Ligy majstrov, z toho 9-krát sa prebojoval z hlavnej do vyraďovacej fázy. V prvých 2 sezónach sa klub predstavil aj v európskej regionálnej lige Women’s Regional Handball League. Momentálne (2012) hrá najvyššiu domácu súťaž, 1. A Slovenska rokometna liga za ženske.
Úspechy
Slovinská najvyššia súťaž:
Víťaz Slovinského pohára:
Women’s Regional Handball League (WRHL):
Európske súťaže
Liga majstrov:
Pohár víťazov pohárov:
Wolfova cena
Wolfova cena je ocenenie, ktoré každoročne udeľuje Wolfova nadácia žijúcim vedcom a umelcom za „úspechy pri vytváraní mieru a priateľského spolužitia medzi ľuďmi, bez dôrazu na štátnu príslušnosť, rasu, farby pleti, vierovyznania, pohlavia alebo politických názorov“.
Cenu udeľuje Wolfova nadácia v Izraeli už od roku 1978. Nadácia bola založená doktorom Wolfom, nemeckým vynálezcom a bývalým kubánskym veľvyslanecom v Izraeli. Cena sa udeľuje v šiestich oblastiach: poľnohospodárstvo, chémia, matematika, medicína, fyzika a umenie, ktorá každoročne rotuje medzi architektúrou, hudbou, maliarstvom a sochárstvom. Cena sa skladá z diplomu a finančnej odmeny 100 000 amerických dolárov.
Claudio Slon
Claudio Slon (* 12. november 1943, São Paulo, Brazília – † 16. apríl 2002, Denver, Colorado, USA) bol brazílsky džezový bubeník.
Zo života
Bol synom huslistu a baletnej inštruktorky. Profesionálne začal hrať už v mladom veku. Po boku svojho otca vystupoval v São Paulo Philharmonic v São Paulo.
Saparmyrat Ataýewiç Nyýazow
Saparmyrat Ataýewiç Nyýazow známy ako Türkmenbaşy, po rusky Сапармура́т Ата́евич Ния́зов  - Saparmurat Atajevič Nijazov, (* 19. február 1940 – † 21. december 2006) bol turkménsky prezident v rokoch 1991–2006.
Patriarchát
Patriarchát môže byť:
Saparmyrat Ataýewiç Nyýazow
Život
Faktickým lídrom krajiny bol už od roku 1985, kedy sa stal prvým tajomníkom Komunistickej strany Turkménskej sovietskej socialistickej republiky. Stranu v roku 1991 premenoval na Demokratickú stranu Turkmenistanu. V roku 1999 ho vyhlásili za doživotného prezidenta Turkménska.
Vytvoril kult osobnosti, kalendárne mesiace nazval po sebe a svojej matke, premenoval dni v týždni a nechal postaviť v krajine množstvo vlastných sôch.
Jeho morálny kódex Ruhnama (Kniha duše) je povinným čítaním pre všetkých turkménskych školákov a študentov. Znalosť textu je podmienkou na absolvovanie skúšok, získanie zamestnania v štátnej správe, alebo na získanie vodičského preukazu.
Quimperlé (kantón)
Quimperlé je francúzsky kantón v departemente Finistère v regióne Bretónsko. Skladá sa z piatich obcí.
Saparmyrat Ataýewiç Nyýazow
Život
Posledné roky svojho vládnutia investoval do okázalých projektov, akými boli umelé jazero v púšti Karakum, cyprusový les na zmenu púštnej klímy, lyžiarske stredisko a 40 metrov vysoká pyramída.
Boeing 757
Boeing 757 je lietadlo so stredne dlhým doletom vyrábané spoločnosťou Boeing Commercial Airplanes. Bolo vyvinuté spolu s modelom Boeing 767 ako jeho užší súrodenec. Kabína modelov 757 a 767 je veľmi podobná, a preto piloti s oprávnením lietať na Boeingoch 767 môžu lietať aj s modelom Boeing 757 bez preškoľovania. Toto lietadlo bolo navrhnuté najmä pre potreby spoločností Eastern Air Lines a British Airways. Prvé lietadlo začalo lietať v roku 1983 a posledné bolo vyrobené v roku 2004. Spolu ich je na svete len 1050 kusov.
Saparmyrat Ataýewiç Nyýazow
Život
Podľa rozhodnutia Bezpečnostnej rady ho v úrade prezidenta ho nahradil podpredseda vlády Gurbanguly Berdimuhammedow (Гурбангулы Мяликкулиевич Бердымухаммедов), aj keď podľa ústavy mal prezidentské právomoci prevziať predseda mejlisu (parlamentu) Öwezgeldi Ataýew. Generálny prokurátor však po Nyýazowovej smrti urýchlene vzniesol proti Ataýewovi trestné obvinenie a do dvoch hodín ho zatkli.
Boeing 757
Používatelia
V súčasnosti používa Boeing 757 viacero leteckých spoločností a ich varianty ozbrojené sily rôznych krajín. USAF používa 4 ks, ktoré boli doručené v priebehu rokov 1998-9; pričom slúžia pod označením C-32A. Používa ich na presun význačných osobností, so základňou na letisku Andrews AFB, jednotkou 89. transportnej peruťe. Ďalšími používateľmi sú Mexiko a Argentína, ktorí ho používajú na rovnaké účely. Kazachstan, Saudská Arábia a Turkmenistan tiež používajú Boeing 757 ako vládny špeciál, no s civilným označením.
Verzie
thumb|right|Boeing 757-200 na [[Farnborough International Airshow|Medzinárodnom aerosalóne vo Farnborough, 1982]] thumb|right|Boeing 757-200 spoločnosti [[Transavia s motormi Rolls-Royce RB211]] thumb|right|Boeing 757-300 spoločnosti [[Continental Airlines]]
Boeing 757-200 je konečná verzia Boeingu 757. Vyrábala sa aj vo verziách 757-200F ako nákladná verzia a 757-200M ako kombinovaná verzia. Lietadlo Boeing 757 bolo v ponuke aj ako 757-200ER, 757-200PF, 757-200SF
Boeing 757-300 je verzia určená pre prepravu až 289 cestujúcich. Táto verzia nebola úspešná. Na svete lieta len 55 kusov.
Použitá literatúra
March, Peter : Directory of military aircraft of the world, Cassel&Co, 2001.ISBN 1-85409-527-7, str. 81
Proix
Proix je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Aisne, v regióne Pikardia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Hronec
Hronec môže byť:
Holsbeek
Obyvateľstvo
Obec má približne 9 659 obyvateľov (2010).
Mestské časti
Od 1. januára 1977 obec Holsbeek pozostáva z týchto častí (bývalých obcí):
Breznica (hrad)
Breznica (-normovaný názov) alebo Breznický hrad je zrúcanina hradu pri obci Tekovská Breznica.
Charakteristika
Zrúcaniny hradu Breznica sa nachádzajú na vrchu Hrádok, juhovýchodne nad obcou Tekovská Breznica, ktorý je ohraničený od severu Chválenskou dolinou a Priesilskou dolinou od juhu. Poloha umožňovala výhľad na historickú „Slovenskú bránu“, opátstvo v Hronskom Beňadiku a na vzdialenú Novú Baňu.
Dejiny
Názory viacerých historikov na dobu vzniku hradu sa rozchádzajú. P. Križko kladie vznik hradu pred rok 1240, kedy podľa neho existovala obec i hrad Brezinche, pričom po mongolskom (tatárskom...) vpáde existoval iba hrad Berzenche (Križko, s. 247). Ak teda hrad vznikol v 1. polovici 13. storočia, potom za iniciátora výstavby možno považovať buď ostrihomského arcibiskupa, ktorého majetky tu neskôr hraničili s majetkom svätobeňadického kláštora, alebo samotných benediktínov. Roku 1260 totiž arcibiskup zabral obec Breznicu od svätobeňadického opáta. V roku 1273 prisúdil pápežský legát spornú obec „villa Bezente“ opátstvu vo Svätom Beňadiku, hoci hrad zostal v držbe ostrihomského arcibiskupa (Súpis, III., s. 273-274). Arcibiskup obec asi opátstvu nevrátil, lebo v roku 1276 protestuje opát Martin zo Sv. Beňadika proti arcibiskupovi Filipovi, ktorý po mongolskom (tatárskom...) vpáde ovládal a nevrátil im ich pozemky v Parkane, Udvarde, Nemciach, Rybníku, Čajkove a Breznici (Kmeť A., s. 23-24). Kláštor opätovne opakoval svoju požiadavku aj v roku 1277 (Kmeť A., s. 24).
Novšia literatúra považuje za prvú hodnovernú správu o hrade Breznica až listinu z r. 1311 (Vlastivedný slovník obcí na Slovensku, s. 153). Maďarský historik E. Fügedi kladie vznik hradu medzi roky 12831311, lebo v r. 1283 sa hrad ešte nespomína (Fügedi, s. 108).
Po vypuknutí feudálneho zmätku zapríčinenom vymretím Arpádovcov sa hrad v prvých desaťročiach 14. storočia stal majetkom najmocnejšieho uhorského oligarchu Matúša Čáka Trenčianskeho. Po svojej exkomunikácii v roku 1311 Čák pri odvetnom pustošení majetkov ostrihomského arcibiskupa dobyl aj Breznický hrad. Dobové anály hovoria o tom, že Čák použil sapérsku techniku, ktorá spočívala v tom, že útočník podkopal hradné múry, ktoré sa po strate opory zrútili. Hrad však bol rýchlo opravený, lebo r. 1313 sa spomína ako „castrum egregium“, teda ako významný hrad (Kmeť A., s. 24). Po Čákovej smrti roku 1321 pripadol hrad ostrihomskému arcibiskupstvu, proti čomu protestoval svätobeňadický opát. Roku 1351 prepadol hrad aj obec novobanský komorský gróf (Bornemisza, s. 139). Majetkové spory medzi ostrihomským arcibiskupstvom a opátstvom vo Sv. Beňadiku sa vliekli až do roku 1375, keď boli predložené pápežovi a boli vyriešené v prospech arcibiskupa. Počas týchto sporov sa o hrad asi nikto nestaral, lebo v r. 1411 ho nazývajú „castrum fractum“, teda poškodený hrad (Bornemisza, s. 139).
Po smrti kráľa Albrechta II. Habsburského obsadili hrad v roku 1441 žoldnierske vojská Jána Jiskru (Bornemisza, s. 139, Súpis, III., s. 274). Podľa iných prameňov však Mikuláš Bodok, breznický kapitán, prijal do hradu Čechov v r. 1464, pričom pustošil okolie spolu s nimi (Kmeť A., s. 24). Po potlačení bratríkov kráľom Matejom došlo k výmene kastelánov a tak sa v roku 1468 dozvedáme meno jedného z nich - Bartoša z Hertvikoviec („Barhos de Herthquikovyer Castellanus Castelli Berzencze“). Ešte v roku 1471 sa tento bývalý Jiskrov kapitán podpisuje ako „haytman na Brzeznicy“. Koncom toho istého roku hrad dobyli vojská poľského kráľa Kazimíra. Vtedy sa do poľských rúk dostali aj hrady Teplica, Breznica, Dobrá Niva a Revište (Kmeť A., s. 24). O osudoch hradu koncom 15. a na zač. 16. storočia nič nevieme. Je však pravdepodobné, že v tomto období hrad schátral. Možno ho dal zbúrať kráľ, lebo jeho kasteláni sa dopúšťali množstva lúpeží (Graus-Makovický - ďalej len G.- M., s. 462 - 464).
Hrad v roku 1546 už nestál, lebo podľa hlásenia svätobeňadického konventu, keď 7. 10. 1546 vtiahol Rafael Podmanický do hradu Hrušov, vyhlásil, že postaví svoj hrad na „Berzencze“ a to i svojim poddaným aj prikázal. Preto konvent píše rade mesta Nová Baňa, aby dali pozor (Haiczl, s. 75). K realizácii zámeru asi nedošlo, lebo podľa uznesenia vojenskej porady z 14. 5. 1563 mali byť stráže proti tureckým vpádom stavané aj ku hradom Teplica a na „miesto starého hradu nad Breznicou“, odkiaľ vidno do Žarnovice a do Svätého Beňadika (G.-M., s. 459). Vtedy tu už boli asi len ruiny hradu, ktoré mohli čiastočne slúžiť na ubytovanie jednej z vojenských stráží. Hrad znovu vystupuje v r. 1577 v staronovom spore ostrihomského arcibiskupa so svätobeňadickým opátstvom o obec Breznicu, kedy sa stal vlastníctvom ostrihomského arcibiskupa (G.- M., s. 464). V r. 1647, keď Turci v obci podpálili domy i kostol, sa hrad nespomína (G.-M., s. 459, Bornemisza, s. 140). Ján Bornemisza bez udania zdroja informácie tvrdí, že v r. 1660 hrad ešte stál. Bol síce poškodený, ale k bývaniu ešte súci. Súpis pamiatok uvádza, že hrad pretrvával do začiatku 18. storočia a že ho po r. 1711 ani nezbúrali. Vtedy však už asi bol hrad v ruinách. Neskôr boli kamene používané na stavbu domov v obci, čo výrazne urýchlilo proces zániku objektu.
Exteriér
Architektúra hradu bola podriadená tvaru brala orientovaného v smere SZ-JV. Stavitelia zvolili miesto výstavby hradu v juhovýchodnej časti skalného ostrohu. Prístupová cesta viedla po južnom úbočí skaly, prekonávala strmý svah a potom cez plošinu v šijovej priekope do predpolia a odtiaľ do horného hradu. Deštruované murivo v blízkosti čela hradu umožňuje vysloviť predpoklad, že by mohol byť zvyškom hranolovej veže s obrannou aj obytnou funkciou. Asi 20 metrov od veže sa pravdepodobne nachádzal obytný palác nepravidelného pôdorysu. JV stenu paláca tvorila na prízemí skala a priechodom cez ňu bolo možné dostať sa do dvorčeka, ktorý ohraničoval priestor za palácom. Obranu tejto časti hradu posilňovali ešte dva pásy valov a priekopa vysekaná do skaly. Smerom na juhozápad od dvorčeka sa zachoval zvyšok hranolovej bašty flankujúcej juhozápadnú stranu horného hradu. Severozápadným smerom od horného hradu sa tiahne jazykovitý skalný výbežok, na ktorom sú badateľné umelé zásahy. Na SZ konci tohoto predhradia sa nachádza priekopa s dlhšou osou orientovanou kolmo na predhradie. Ďalší jazykovitý výbežok sa tiahne JZ smerom, bol opevnený múrom s valcovou baštou na konci výbežku. Bašta kontrolovala vstup do hradu. JZ smerom od valcovej bašty sa na nižšej výškovej úrovni tiahne jazykovitý výbežok, sú na ňom badateľné umelé zásahy vo forme dlhých, trikrát priečne delených paralelných valov ohraničujúcich úzky priestor výbežku. Celý systém sa tiahne až na koniec výbežku, kde končí vo forme plošinky. Ochranu tohoto útvaru na západnej strane ešte posilňoval teraz už nevýrazný val.
V okolí hradu Breznica sa nachádzajú ešte dva objekty: hrádok na Sokolej skale a strážna veža v polohe Pustý hrad.
Súčasný stav
Dnes je viditeľná dispozícia hradu v teréne, na základe ktorej vznikol predchádzajúci popis. Relikt prístupovej cesty sa čiastočne zachoval v ohybe pod severozápadným predhradím, ďalej fragment muriva severovýchodnej steny, priľahlého severného nárožia a deštruované JV murivo - tie tvorili vežu. Zachoval sa aj prízemný fragment muriva dĺžky, ktorý je asi zvyškom hranolovej bašty a viditeľné sú aj valy.
Prístup
ŽSR, SAD Tekovská Breznica. Najlepšie sa dostanete na hrad priamo z obce smerom na Priesil. Značka ide cez polohu Hrádok, na ktorej stojí hrad.
Okolie
Priamo v okolí hradu Breznica je hrádok Sokolia skala a strážna veža. Okolité pamiatky: hrady Rudno, Žarnovica, Sitno, Hronský Beňadik a Levice.
V okolí máte možnosť za jeden deň navštíviť 4 objekty: štart v Rudne nad Hronom, potom na Uhliská a cez Priesil ďalej na hrad Breznica. V jeho okolí leží hrádok Sokolia skala a po prechode do miestnej časti Tekovskej Breznice nazývanej Luchtov (mimo TZCH), môžete navštíviť aj spomínanú strážnu vežu nad Hronom. Mapa: VKÚ Harmanec č. 138 - Štiavnické vrchy.
Zaujímavosti
Obec Tekovská Breznica leží v údolí Hrona  na JZ od Novej Bane. V r. 1273 ju prisúdil pápežský legát ako spornú obec opátstvu v Hronskom Beňadiku. V r. 1776 patrila banskobystrickému biskupstvu, v obci bola od stredoveku fara, ktorá neskôr zanikla. Katolícky kostol Narodenia P. Márie bol postavený v r. 1647 s použitím zvyškov predošlej stavby stredovekého kostola vypáleného Turkami. V r. 1777 nákladne renovovaný, v r. 1856 zničený požiarom, renovovaný, v r. 1912-13 prestavaný. Pôvodne jednoloďový s polygonálnym uzáverom, rozšírený prestavbou. V lodi české placky - v uzávere lunetová klenba. Predstavaná veža krytá nízkym ihlancom.
Snahou autorov tejto štúdie bolo poskytnúť základné informácie o skupine zaujímavých zaniknutých hradov na strednom Pohroní, ktoré získali počas terénnych prieskumov v sezónach 1998 a 1999. Keďže na týchto hradoch okrem Rudna nad Hronom neprebehli archeologické výskumy, sú uvedené informácie úmerné zachovalosti a čitateľnosti ich terénnych zvyškov a teda vôbec nie nemenné. Účelom bolo taktiež upozorniť na existenciu tejto významnej skupiny hradov, ktorá si zaslúži adekvátnu pozornosť odborníkov a dokazuje, že slovné spojenie „zaniknutý hrad“ netreba brať nikdy doslovne a vždy sa presvedčiť o skutočnom stave tej-ktorej lokality. Podrobným výskumom týchto hradov v stredoslovenskej banskej oblasti by sa získal oveľa komplexnejší pohľad na stredoveké osídlenie tohoto regiónu a v neposlednej miere by to výrazne prospelo poznaniu stredovekej profánnej architektúry na Slovensku.
Charvonnex
Charvonnex je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Haute-Savoie, v regióne Rhône-Alpes.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Rakyťanka
Rakyťanka je potok na Horehroní, na území okresu Brezno. Je to pravostranný prítok Hrona, má dĺžku 6,4 km a je tokom III. rádu.
Rosporden (kantón)
Rosporden je francúzsky kantón v departemente Finistère v regióne Bretónsko. Skladá sa zo štyroch obcí.
Rýchlostná cesta
náhľad|Označenie rýchlostnej cesty symbolom R podľa vyhlášky 30/2020 Z.z. náhľad|Dopravná značka označujúca cestu pre motorové vozidlá Rýchlostná cesta je podľa §4 zákona č. 135/1961 Zb. v platnom znení (zákon o pozemných komunikáciách) pozemná komunikácia vyhradená len pre motorové vozidlá s určenou povolenou rýchlosťou, s obmedzeným pripojením a prístupom, ktorá sa svojím stavebnotechnickým vyhotovením odlišuje od diaľnice návrhovými prvkami (napríklad menším povoleným polomerom zákrut). Podľa zákona 135/1961 Zb. v platnom znení, zákona 8/2009 Z.z. a vyhlášky 30/2020 Z.z. sa rýchlostná cesta značí symbolom R.
Cesta pre motorové vozidlá je podľa §37 zákona č. 8/2009 Z.z. v platnom znení (zákon o cestnej premávke) a v zmysle medzinárodných dohovorov cesta s obmedzeným prístupom (len pre motorové vozidlá), obmedzeným pripojením (je vylúčená dopravná obsluha priľahlých nehnuteľností), ktorá je označená príslušnou dopravnou značkou. Neznamená však cestu s nejakými určenými technickými parametrami ako v prípade rýchlostnej cesty.
V minulosti boli tieto dva pojmy v slovenskom práve používané v rôznych významoch a niekedy aj ako synonymá (podrobnosti v kapitole Dejiny).
Podľa zákona o pozemných komunikáciách
Podľa §4a zákona č. 135/1961 Zb. (presnejšie podľa novely 160/1996 Z.z.) bola cesta pre motorové vozidlá (resp. v spojení so zákonom 8/2009 Z.z.  zrejme alternatívne rýchlostná cesta - pozri nižšie) pozemná komunikácia s obmedzeným pripojením a prístupom vyhradená len pre motorové vozidlá s určenou povolenou rýchlosťou podľa osobitného predpisu (zákon č. 8/2009 Z.z.) s mimoúrovňovými, výnimočne úrovňovými kríženiami a križovatkami s ostatnými komunikáciami. Podľa novely (395/1998 Z.z.) toho istého zákona sa od roku 1999 na účely dopravy ako cesta pre motorové vozidlá mohla označiť aj polovičný profil diaľnice.
Podľa zákona o cestnej premávke
náhľad|200px|Dopravná značka označujúca rýchlostnú cestu, používaná do roku 2020
Podľa zákona o pozemných komunikáciách
S platnosťou od 1. apríla 2020 (podľa novely 393/2019 Z.z.) boli zo zákona 135/1961 Zb. vypustené ustanovenia týkajúce sa rýchlostných ciest a zároveň bola rýchlostná cesta definovaná ako stavebnotechnická kategória diaľnice (v širšom zmysle), ktorá sa svojím stavebnotechnickým vyhotovením od diaľnice (v užšom zmysle) odlišuje návrhovými prvkami, napr. užšími jazdnými a predovšetkým odstavnými pruhmi, menšími povolenými polomermi zákrut alebo prudšími stúpaniami.
Podľa zákona o cestnej premávke
S platnosťou od 1. apríla 2020 vstúpila do platnosti novelizácia zákona 8/2009 Z.z. (zákon 393/2019 Z.z.), ktorá upustila od používania termínu rýchlostná cesta v pravidlách cestnej premávky (ktoré bolo zmätočné vo vzťahu k pojmu „rýchlostná cesta“ podľa cestného zákona) a znovu zaviedla termín cesta pre motorové vozidlá. V zmysle mezinárodných dohovorov je to cesta s obmedzeným prístupom, obmedzeným pripojením, ktorá je označená príslušnou dopravnou značkou. Neznamená to však cestu s nejakými určenými technickými parametrami, ako v prípade „rýchlostnej cesty“ podľa cestného zákona. Pri jazde na takejto ceste, bez ďalšej miestnej úpravy dopravnou značkou platí mimo obce maximálna povolená rýchlosť 90 km/h a v obci 50 km/h.
Existujúce rýchlostné cesty (podľa cestného zákona) v plnom profile sú po tomto dátume označené značkou „diaľnica“ a teda je na nich aj naďalej povolená maximálna povolená rýchlosť 130 km/h. Existujúce rýchlostné cesty v polovičnom profile označené novou značkou „cesta pre motorové vozidlá“, ktorá má štvorcový tvar, pri zachovaní doterajších rýchlostných obmedzení.
Na ceste pre motorové vozidlá platia tieto osobitosti premávky: Rovnako ako na diaľnici:
Dohovor o hodnotení vplyvov na životné prostredie presahujúcich štátne hranice
Na účely „Dohovoru o hodnotení vplyvov na životné prostredie presahujúcich štátne hranice“ z Espoo z roku 1991, ktorý nadobudol platnosť na Slovensku v roku 2000, „rýchlostná cesta“ (angl. express road) znamená cestu vyhradenú na premávku motorových vozidiel, prístupnú len cez mimoúrovňové alebo riadené križovatky, na ktorej je predovšetkým v jazdnom pruhu zakázané zastavenie a státie.
Vanuatské národné futsalové družstvo mužov
Vanuatské národné futsalové družstvo mužov je národné družstvo mužov, ktoré reprezentuje Vanuatu v medzinárodných futsalových súťažiach a priateľských zápasoch. Funguje pod záštitou Vanuatu Football Federation (VFF). Prvý medzinárodný zápas abslvovalo v roku 1992. V auguste 2014 mu patrilo v medzinárodnom rebríčku 81. miesto.
Rýchlostná cesta
Definície a termíny podľa technických noriem
Rýchlostná cesta alebo cesta pre motorové vozidlá je podľa STN 736100 cesta pre motorové vozidlá s obmedzeným pripojením a prístupom, vyhradená na premávku motorových vozidiel s konštrukčnou rýchlosťou určenou platnými pravidlami cestnej premávky, s mimoúrovňovými, výnimočne úrovňovými križovaniami a križovatkami. Pojem „rýchlostná cesta“ sa vyskytuje v novších slovenských technických normách z oblasti ciest od roku 1985 ako (takmer) ekvivalent vyššie uvedeného pojmu „cesta pre motorové vozidlá“, ktorý výlučne používa slovenské právo (stav 2007). Technické normy uprednostňujú názov rýchlostná cesta. V bežných textoch sa často možno nesprávne stretnúť s nahradením pojmu rýchlostná cesta pojmom rýchlostná komunikácia; takýto pojem sa však v technických normách nevyskytuje a vyskytuje sa len staršej vyhláške v širšom význame než rýchlostná cesta.
Vanuatské národné futsalové družstvo mužov
Vrcholné podujatia
Na majstrovstvá sveta FIFA sa vanuatské družstvo nedokázalo kvalifikovať ani raz.
Družstvo sa zúčastnilo všetkých majstrovstiev Oceánie, spolu teda 10-krát, čo sa žiadnemu inému tímu nepodarilo. Svoj najväčší úspech zaznamenalo v rokoch 1992 a 1996, keď skončilo na ňom na striebornom mieste za favorizovanou Austráliou. Okrem toho dosiahlo z ďalších štyroch turnajov 4 bronzové umiestnenia. Na posledných 2 turnajoch skončilo zhodne na 4. mieste. V roku 2011 ho o šiesty bronz obral v zápase o 3. miesto Nový Zéland až po penaltách. O 2 roky neskôr dosiahlo svoje najhoršie umiestnenie, keď sa nedostalo ani do semifinále a v súboji o 5. miesto prehralo so 🇸🇧.
Adolf Weinhold
'''kpt. Adolf Weinhold''' (* 10. december 1903, Stropkov – ? september 1944) slovenský dôstojník počas druhej svetovej vojny, organizátor SNP na Hornej Nitre.
Život
Narodil sa v Stropkove, kde aj vychodil ľudovú školu. Ďalej pokračoval v štúdiu, ktoré ukončil maturitou v Košiciach. Následne nastúpil na povinnú vojenskú službu u 2. horského práporu v Bardejove. Študoval na VUT v Prahe. Popri štúdiu pracoval ako robotník a neskôr ako úradník v Prahe.
Počas mobilizácie v roku 1938 narukoval do Jelšavy ako veliteľ záložného práporu. Neskôr do septembra 1939 pôsobil ako úradník v Bratislave. Po vzniku Slovenskej republiky 31. augusta 1939 nastúpil ako dôstojník do Slovenskej armády. Slúžil ako dôstojník dozornej služby v Podbrezovej. Známy bol svojim protinacistickým zmýšľaním. Spolupracoval s odbojovými skupinami pripravujúcimi povstanie.
Neskôr bol prevelený v hodnosti stotníka do Zemianskych Kostolian, kde nadviazal spojenie s protifašisticky naladenými dôstojníkmi. Golianom bol poverený riadiť operácie posádok Nováky, Bošany a Zemianske Kostoľany. Spolupracoval s partizánmi a podieľal sa na vyzbrojení a vystrojení Hornonitrianskej partizánskej brigády. Z miestnych vojenských skladov vytvoril významné oporné body povstania v oblasti. Zabezpečil aj plynulú výrobu munície pre povstalcov.
Večer 29. augusta 1944 sa spolu s celou posádkou pridal k povstalcom. Urýchlene uskutočnil mobilizáciu a dozeral na formovanie obrany a vyzbrojovanie povstaleckých jednotiek. Vyše týždňa jednotky pod jeho velením húževnato vzdorovali útokom nemeckej útočnej skupiny Schill. Vyznamenal sa najmä v bojoch o Baťovany (dnešné Partizánske). . 9. septembra 1944 pri vedení protiútoku pri Malých Uherciach padol do nemeckého zajatia. Po vypočúvaní Gestapom v Topoľčanoch a Nitre bol odvezený na neznáme miesto a neskôr pravdepodobne popravený.
Jeho zajatie bolo ťažkou ranou pre povstalcov na tomto úseku. 13. septembra Nemci obsadili Nováky a o deň neskôr i Prievidzu.
Vyznamenania a ocenenie
V roku 1947 bol vyznamenaný radom SNP I. triedy in memoriam. V Zemianskych Kostoľanoch je po ňom pomenovaná ulica a na budove vojenskej posádky je umiestnená jeho pamätná tabuľa.
Tom Daley
Thomas Robert Daley známejší pod menom Tom Daley (* 21. máj 1994, Plymouth, Spojené kráľovstvo) je britský skokan do vody.
Na olympijských hrách 2008 bol druhým najmladším britským olympionikom v dejinách. V máji roku 2008 bol na 6. mieste v celkovej klasifikácii Medzinárodnej plaveckej federácie.
Huldenberg
Huldenberg je obec vo Flámskom regióne v provincii Flámske Brabantsko.
Obyvateľstvo
Obec má približne 9 407 obyvateľov (2010).
Mestské časti
Od 1. januára 1977 obec Huldenberg pozostáva z týchto častí (bývalých obcí):
Sklabiňa (obec)
Sklabiňa je obec na Slovensku v okrese Martin.
Polohopis
Obec sa nachádza na východnom okraji Turčianskej kotliny, na úpätí Veľkej Fatry, v údolí Sklabinského potoka. Od okresného mesta Martin je vzdialená 7 km.
Dejiny
Prvá písomná zmienka o obci sa datuje od roku 1242.
Sklabiňa s okolím sa stala strediskom partizánskeho hnutia. Obyvatelia Sklabine podporovali partizánske skupiny v Kantorskej doline. Od júna do augusta roku 1944 sa tam stretlo viacero partizánskych skupín. V júli 1944 sa tam presunula parašutistická skupina nadporučíka P. A. Veličku. Veličko bol veliteľ 11-člennej organizátorskej partizánskej skupiny vysadenej v noci z 25. na 26. júla 1944 pri Liptovskej Osade. Vo svojom štábe v Sklabini 13. augusta 1944 rokoval s Jánom Golianom o spolupráci s povstalcami a príprave SNP. Prakticky sa včlenil do vznikajúcej partizánskej brigáda M. R. Štefánika pod velením majora Viliama Žingora. Veličko a jednotky pod jeho velením zišli 21. augusta 1944 z Kantorskej doliny a v Sklabini opäť vyhlásili Česko-Slovenskú republiku. Spolu s Revolučným národným výborom vyhlásili Sklabiňu ako prvú obec na Slovensku za slobodné územie ČSR a na Samčíkov dom vztýčili československú zástavu.
Od 25. augusta 1944 sa v Sklabini oficiálne spojila skupina Piotra Velička so Žingorovým oddielom, ktorý sa rozrástol na brigádu (2. československá partizánska brigáda M. R. Štefánika) a Veličko sa stal veliteľom slovenského oddielu 1. československej partizánskej brigády M. R. Štefánika. Žingor spolupracoval s francúzskymi utečencov z Maďarska, z ktorých bol neskôr sformovaný oddiel pod vedením kpt. de Lannuriena.
27. na 28. 8. 1944 do Sklabine prišiel podporučík Theodora Pola ktorý tam v priebehu mesiaca zorganizoval Partizánsku brigádu Jana Žižku Pola bol z Opavy, jeho prvým zástupcom bol hrdina ZSSR Dmitrij Rezuto.
Tieto jednotky mali v auguste 1944 vyše 1000 mužov.
Dňa 29. septembra 1944 ustúpili partizáni do hôr. Nemci deň potom internovali 144 občanov z obce, 24 z nich zavraždili (Bukoviny) a desiatky odvliekli do Nemecka (7 z nich zahynulo).
Obec je vyznamenaná Radom Vlasteneckej vojny I. stupňa, Radom SNP I. triedy, francúzskym Radom čestnej légie, Radom Červenej zástavy, Duklianskou pamätnou medailou a Pamätnou medailou SNP. Na pamiatku padlých a umučených v SNP je v dedine postavený pomník pri škole so symbolickým náhrobkom a sochou partizána od R. Hornáka (1954), na cintoríne je Spoločný hrob, v ktorom je pochovaných 24 padlých a umučených občanov obce.
Občianska vybavenosť
V obci sa nachádza poľnohospodárske družstvo, mäsovýroba, stavebná firma a niekoľko živnostníkov.
13. polovičná brigáda Cudzineckej légie
thumb|Odznak 13. DBLE
13. polovičná brigáda (alebo polbrigáda alebo demibrigáda) Cudzineckej légie (, skrátene 13e DBLE) je francúzska pechotná polovičná brigáda zložená z príslušníkov cudzineckej légie. Je to jediná trvalá polovičná brigáda vo francúzskej armáde.
Táto brigáda vznikla v Alžírsku počas druhej svetovej vojny v roku 1940. Súčasným veliteľom brigády je plukovník Marchand. V 13. polovičnej brigáde pôsobí 800 legionárov. Od roku 1962 má základňu a pôsobí v oblasti Afrického rohu v Džibutsku.
Karol Ľudovít Habsbursko-lotrinský
Karol Ľudovít Habsbursko-lotrinský (* 30. júl 1833, Viedeň, Rakúsko – † 19. máj 1896, Viedeň) bol rakúsky arcivojvoda z habsbursko-lotrinského rodu, syn Františka Karola Habsbursko-lotrinského a Žofie Bavorskej.
Výstavný arcivojvoda
Mladší brat cisára Františka Jozefa I. nemal zvláštne ambície pre politiku ani vojenské remeslo. Ani jeho neminula vojenská dráha ako ostatných habsburských arcivojvodov. Dotiahol to až na generála jazdectva. Jeho obľubou bolo reprezentovanie cisárskeho dvora pri otváraní škôl, múzeí, mostov, expozícií (napr. v r. 1873 otváral svetovú výstavu vo Viedni a v r. 1891 Jubilejnú výstavu v Prahe) a pod., čím si vyslúžil prezývku „výstavný arcivojvoda“. Po smrti korunného princa Rudolfa v r. 1889 sa stal novým následníkom trónu.
Rodinné pomery
Karol Ľudovít bol trikrát ženatý. Prvé manželstvo uzavreté v roku 1856 s Margitou Saskou (* 1840 – † 1858) trvalo iba dva roky a ostalo bezdetné.
Treťou Karolovou manželkou sa v roku 1873 stala Mária Terézia (* 1855 – † 1944), dcéra portugalského kráľa Michala I. Ako osemnásťročná, krásna a zdravá mladá žena vstúpila do rodiny štyridsaťročného vdovca. Do budovania rodiny a domácnosti sa pustila s mladíckym elánom, no súčasne s takou ohľaduplnosťou a taktom, že arcivojvodovi potomkovia poznali skutočný domov až s ňou. Najmä najstarší František Ferdinand, vždy rezervovaný a odmeraný, sa k Márii Terézii upol natoľko, že ju v listoch i v dospelosti oslovoval „drahá mamička!“ Mária Terézia bola dobrou matkou nielen nevlastným deťom z predošlého Karolovho manželstva, ale i svojim dvom dcéram, ktoré sa jej narodili, Márii Annunciate (* 1876 – † 1961) a Alžbete (* 1878 – † 1960).
Karol Ľudovít bol hlboko veriacim človekom, no na svoj niekedy čudný ba až fanatický prejav zbožnosti doplatil životom. V marci 1896 sa pri svojej ceste do Palestíny napil vody z posvätnej rieky Jordán a ochorel vážnou infekciou týfusu. O dva mesiace po návrate domov na jeho následky zomrel.
Brzotín (hrad)
Brzotín (-normovaný názov) alebo Brzotínsky hrad je hrad v obci Brzotín.
Dejiny
Za získané zásluhy pri tatárskom vpáde dostali prevažnú časť bývalého majetku comesa Borša v spomínanom roku 1243 od kráľa Belu IV. bratia Detrich a Štefan Szár, Matejovi synovia z rodu Ákošovcov-Bebekovcov, ktorí postavili prvé kamenné opevnenie. S rozsiahlym darovaným územím dostali tiež obaja bratia právo dolovania drahých kovov pri Brzotíne do výšky 200 mariek striebra.
Obrovský majetok Ákošovcov bol dlho spravovaný ako nediel a až neskoršie dochádza k jeho rozdeľovaniu (rod Ákošovcov sa totiž časom rozrástol a zač. 14. stor. prevzali jeho členovia podľa priezviska jedného z Detrichových vnukov meno Bebekovci). Záujem o rudné bohatstvo prejavil koncom 13. stor. podnikavý a v baníctve skúsenejší spišský rod Mariássyovcov. Tak roku 1290 odpredal Dominik Bebek Brzotín spišskému comesovi Batyzovi z rodu Mariássyovcov, ktorí roku 1293 na mieste opevnenia postavili hrad a v obci mali mýtnu stanicu. Roku 1318 došlo k prvému rozdeleniu ákošovských majetkov medzi 5 synov Beňadika, syna Detricha Szára. O 2 roky neskôr sa táto deľba spresnila, rodový majetok sa rozdelil na 3 časti a tým aj rodina Ákošovcov-Bebekovcov na 3 vetvy:plešiveckú, štítnickú a kameniansku. Plešivecké panstvo pripadlo najstaršiemu synovi Dominikovi, Mikuláš a Ladislav dostali Štítnik s okolitými dedinami a kameniansky podiel pripadol bratom Jánovi a Petrovi. Rozdelenie rodového majetku, výnosy z dolovania i výčiny Mariássyovcov spôsobili, že Dominikovi súrodenci z plešiveckej vetvy napadli platnosť predajnej zmluvy, podľa ktorej sa Mariássyovci stali pánmi Brzotína a k nemu patriacich baní. Zdôvodňovali to tým, že v čase uzavretia zmluvy ešte neboli dospelí a k odpredaju došlo vlastne bez ich súhlasu. Tento spor o neplatnosti kúpno-predajnej zmluvy Brzotína trval 30 rokov, hoci v období sporu Bebekovci sa stali pánmi brzotínskej časti rodového majetku a s ňou aj územia Krásnej Hôrky. Spor bol s konečnou platnosťou rozriešený vzájomnou dohodou 8. mája 1352, pričom Mariássyovcom bol ponechaný Brzotín a Bebekovci dostali naspäť Krásnu Hôrku.
Roku 1416 je majiteľom hradu rodina Gemerských, ale o krátky čas sa stal majetkom kráľovského nádvorníka Jána Nagya z Plešivca. V listinách sa v tých časoch spomína ako castrum Berzethe. Neskôr bol opäť kráľovským majetkom a v roku 1430 ho kráľ Žigmund daroval rodine Peréniovcov. Tak ako všetky gemerské hrady, aj Brzotín dostalo do rúk vojsko Jána Jiskru z Brandýsa. Od husitov ho dobyl Matej Korvín, ale pri obliehaní bol veľmi poškodený a odvtedy neudržiavaný. V roku 1489 sa stal majiteľom Štefan Mariássy a po ňom sa majitelia striedali veľmi často. V roku 1556 hrad dobyli Turci, načas bol v rukách lúpežných rytierov, až ho roku 1573 Turci zborili – obec bola poplatná Turkom. Od 16. storočia bola zrúcanina a priľahlé panstvo majetkom Andrássyovcov.
Súčasný stav
Hrad nie je z cesty viditeľný ale po miernom blúdení v lese po svahu vápencového masívu Silickej planiny môžete objaviť malý skalný výbežok so zvyškami múru a viditeľnú priekopu.
Prístup
ŽSR, SAD Rožňava, MHD Brzotín. Hrad sa nachádza na svahu pod vápencovým masívom nad riekou Slaná.
Okolie
V okolí Rožňavy je niekoľko turistických chodníkov a hlavne hrady: Krásna Hôrka, Plešivec a kaštieľ v Brzotíne a známejší Betliar.
DIN
DIN alebo Din alebo din môže byť:
Katecholamín
Katecholamíny pôsobia podobne ako sympatikus (preto SAS) – spôsobujú vazokonstrikciu a zvýšenie krvného tlaku, zvýšenie minimálneho srdcového objemu a výdaja a štiepenie zásob energie (glykogenolýza, lipolýza). Aktivujú tiež systém renin-angiotenzin-aldosterón a ovplyvňujú aj vylučovanie kortikoidov z kôry nadobličiek.
Buchy (Moselle)
Buchy je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Moselle, v regióne Lotrinsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Saint-Pol-de-Léon (kantón)
Saint-Pol-de-Léon je francúzsky kantón v departemente Finistère v regióne Bretónsko. Skladá sa z ôsmich obcí.
Peter Petráš
Peter Petráš (* 7. máj 1979, Vinohrady nad Váhom) je slovenský futbalista. Vo svojej kariére hrával na Slovensku, v Rusku a v Bulharsku.
American National Standards Institute
American National Standards Institute, skratka ANSI, je názov amerického normalizačného úradu.
Sídli vo Washingtone. Je to nezisková organizácia, ktorá vytvára priemyselné štandardy v Spojených štátoch. Je členom organizácie ISO a IEC.
ANSI štandardy majú vplyv na veľa oblastí. Napr. v programovaní ANSI štandardizuje znakovú sadu ASCII. Fotografický expozičný ISO systém prevzal celý svet.
ANSI bola založená 19. októbra 1918 ako American Engineering Standards Committee a reorganizovaná na American Standards Association v roku 1928. Roku 1966 bola reorganizovaná ako United States of America Standards Institute. Roku 1969 bola premenovaná na American National Standards Institute.
V operačnom systéme MS Windows sa označujú ako ANSI aj niektoré národné kódovánia podporované systémom. Sú podobné norme ISO 8859, ale nie sú identické.
Ochranná známka
Je zapísaná v registri ochranných známok, ktorý sa nachádza na Úrade priemyselného vlastníctva SR. Výrobky takto registrované bývajú označené symbolom 25px.
Pridelenie a dĺžka platnosti
Ochrannú známku prideľuje Úrad priemyselného vlastníctva SR. Prihlášku na pridelenie ochrannej známky podáva prihlasovateľ pre tovar a službu, ktorá sú predmetom jeho podnikania. Ak sú splnené podmienky podľa zákona, hlavne ohľadom dostatočnej rozlišovacej spôsobilosti a odlišnosti od podobných už zaregistrovaných ochranných známok, Úrad priemyselného vlastníctva Slovenskej republiky prihlásené označenie zapíše do registra.
Ochranná známka má platnosť 10 rokov odo dňa podania prihlášky. Majiteľ môže po uplynutí 10 rokov požiadať o obnovu zápisu.
Rozdelenie
Ochranné známky môžu byť: