cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kostol svätého Michala archanjela (Čunovo)
Kostol svätého Michala archanjela v Čunove, národná kultúrna pamiatka, je datovaný do druhej polovice 18. storočia a je charakterizovaný ako neskorobaroková stavba s barokovým a klasicistickým mobiliárom.
Objekt prešiel v poslednom období viacerými úpravami, ktoré sa dotkli tak jeho exteriéru, ako aj interiéru. Ani pri jednom zo stavebných zásahov však nebol vykonaný architektonicko-historický výskum, ktorý by bližšie vyhodnotil jeho stavebný vývoj a rovnako nedošlo ani k hlbšiemu zhodnoteniu mobiliára, ktorý počas úprav stratil svoje pôvodné hodnoty. Aspoň k čiastočnému rozšíreniu poznatkov o objekte došlo až v súvislosti s prácami na pamiatke v roku 2006.
Na základe vyhodnotenia nálezových situácii a sond z roku 2006 je potrebné korigovať doterajšie názory na dobu vzniku kostola sv. Michala. Podľa štruktúry murív a ich spojív je zrejmé, že objekt nebol postavený v jednej, ale v minimálne dvoch stavebných etapách.
Z prvej stavebnej etapy sa zachovali kamenné múry, ktoré tvorili severný a južný obvodový múr svätyne. Že tieto múry skutočne aj pôvodne vyčleňovali svätyňu, svedčia nálezy dvoch ník na severnej aj južnej stene, ktoré boli navyše zdobené maľbou po ich obvode a ktoré sa s najväčšou pravdepodobnosťou využívali ako pastoforium a nika na odkladanie liturgických predmetov. Okrem týchto múrov sa svojou skladbou k nim blíži aj časť západného múru lode, v mieste nasadenia veže, ktorý môže byť tiež pozostatkom staršej stavby. Skladba murív je kombináciou kamenného kvádrového muriva s lomovým kameňom a tehlami.
Druhú stavebnú etapu predstavuje v tehle postavená loď a pravdepodobne aj veža objektu, segmentový záver svätyne a všetky klenby. Do rovnakej fázy je potrebné zaradiť aj sakristiu a dnešnú spovednú miestnosť, napojenú na svätyňu z juhu. V tehlovom murive sa nachádzajú rovnaké kvádre, aké boli použité pri výstavbe prvotných múrov svätyne a ktoré boli opätovne použité po rozobratí rozhodujúcich častí staršieho kostola.
Datovacie prvky stavebnej etapy sa obmedzujú na niky bez výraznejšieho slohového zaradenia a z tohto dôvodu je možné vychádzať pri datovaní iba spätným postupom a odvinúť sa od barokovej prestavby v druhej polovici 18. storočia. Podľa neveľkého počtu náterov na prvotných múroch i zhodnotenia zlomkov farebnej výzdoby je možné zaradiť prvú stavebnú etapu do obdobia renesancie – do prvej polovice 17., nanajvýš druhej polovice 16. storočia, nadväzne na príchod chorvátskych prisťahovalcov. Výstavbu prvého kostola je možné radiť do obdobia výstavby neďalekého rusovského kostola sv. Víta a to aj na základe podobnej stavebnej technológie.
Lesothosaurus
Lesothosaurus bol malý, len 1 m dlhý bylinožravec, najlepšie známy primitívny vtákopanvový dinosaurus. Známy je z niekoľkých lebiek a takmer kompletnej kostry. Žil pred 200 až 195 miliónmi rokov na území dnešnej južnej Afriky. Jediný druh je Lesothosaurus diagnosticus.
Opis
Lesothosaurus bol veľmi dobre prispôsobený na beh, niekedy dokonca býva považovaný za dinosauriu obdobu antilopy. Mal malú hlavu s veľkými očami a silnými čeľusťami, nadmerne skrátené predné končatiny (kratšie i slabšie než napríklad pri rode Heterodontosaurus), dlhé zadné končatiny a dlhý chvost. Disponoval ľahkou stavbou tela bez akýchkoľvek zbraní. Pred dravcami sa teda zachraňoval jedine útekom.
Systematika
Na základe vonkajšieho vzhľadu bol Lesothosaurus pôvodne považovaný za ornitopóda. Neskôr sa však zistilo, že bol oveľa primitívnejší a nepatril dokonca ani do Cerapoda, skupiny zahŕňajúcej ornitopódy a ich blízkych príbuzných.
Narcis
Narcis môže byť:
Attala
Má rozlohu 2064 ha a žije tu 880 obyvateľov (2007).
Daniel Akaka
Životopis
Narodil sa v Honolulu na Havaji. Počas II. svetovej vojny slúžil v US Army Corps of Engineers, vrátane služby v Španielsku a na Tiniane. Získal tituly Bachelor of Education (1952) a Master of Education (1966) na havajskej Univerzite.
Prvýkrát bol zvolený do snemovne reprezentantov v roku 1976 Ako reprezentant Havajských ostrovov za druhý kongresový okres (Second Congressional District). Vyhral s veľkým rozdielom sedem volieb za sebou.
NGC 398
NGC 398 je galaxia v súhvezdí Ryby, ktorú objavil francúzsky astronóm Guillaume Bigourdan 28. októbra 1886.
Daniel Akaka
Životopis
V apríli 1990 ho nominoval guvernér John Waihee do amerického senátu ako náhradníka ta zosnulého senátora Sparka Matsunagu, prísahu zložil 16. mája 1990. V novembri toho istého roku bol v senátnych voľbách zvolený za senátora, a trvalo nahradil zosnulého Matsunagu do konca jeho volebného obdobia. V senátnych voľbách v roku 1994 bol znovuzvolený na plné funkčné obdobie (6 rokov), a s viac ako 70% znovu v roku 2000. 7. novembra 2006, Daniel Akaka porazil protikandidáta Thielena pomerom 61%:37%, takže zostával vo funkcii ďalších šesť rokov.
NGC 398
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 14,5.
Daniel Akaka
Životopis
V roku 2006, Akaka zastával miesto v týchto senátnych výboroch:
Bol ženatý s Mary Mildred „Millie“ Chong; mali 5 detí (štyroch synov a dcéru), 14 vnúčat a 4 pravnúčatá.
Reflex (časopis)
Reflex je český týždenník vychádzajúci od 3. apríla roku 1990. Venuje sa prevažne spoločenským, politickým, kultúrnym a publicistickým témam.
História časopisu
Časopis vznikol krátko po novembrovej revolúcii, hlavne na základe iniciatívy spisovateľa Petra Hájka. Prvé rozhovory o založení časopisu Reflex sa uskutočnili už v januári 1990 v pražskom Klube novinárov. Pôvodné logo a grafiku grafiku časopisu vytvoril Aleš Najbrt. Vydavateľom časopisu je od roku 1993 spoločnosť Ringier ČR, a.s., resp. Ringier Axel Springer CZ a.s. - časopis sa vydáva v Česku, k dostatiu je ale tiež na Slovensku, v Belgicku, Nemecku, Rakúsku, Švajčiarsku a Luxembursku. Patrí k najčítanejším tuzemským magazínom svojho druhu (predaný náklad 64 008 výtlačkov (02/2011, zdroj ABC ČR), čítanosť 289 000 čitateľov (4.Q / 2010 + Q1 / 2011, zdroj Mediaprojekt), konkurentmi sú mu Týden a Instinkt. Únia vydavateľov udelila Reflexu titul Časopis roku 2005, 2006, 2007 a 2008 v kategórii spoločenský časopis.
V časopise od roku 1995 pravidelne vychádza dnes už legendárny komiks Zelený Raoul, ktorého autormi sú Štepán Mareš (kresby) a redaktori Dan Hrubý, Tomáš Baldýnský a Milan Tesař (texty). V rokoch 2002 - 2008 bol v časopise publikovaný komiks Hana a Hana.
Od januára 2005 do decembra 2007 bol Reflex rozšírený o prílohu EX (kulturní průvodce), ktorá od 3. januára 2008 vychádza iba v elektronickej podobe. Dvakrát ročne vychádza samostatný titul X (Reflex interview), ktorý obsahuje pôvodné rozsiahle rozhovory s 10 osobnosťami z oblasti umenia, vedy, športu a politiky, ktoré pripravili popredný redaktori a fotografi časopisu Reflex.
Jednou z aktivít Reflexu bol tzv. Cannabis Cup, tradičná fotografická súťaž, organizovaná už od roku 2004. V rámci tejto súťaže Reflex publikoval na stránkach časopisu víťazne fotky konope, ktoré vyberala odborná porota zo stoviek prihlásených fotografií a obrázkov. V roku 2009 časopis spustil amatérsku fotografickú súťaž s názvom AKTY X, ktorá bola zameraná na fotografiu aktov.
Existuje aj online verzia časopisu, kde je v platenej sekcii na nájdenie aktuálne tlačené vydanie aj archív starších čísiel časopisu. V roku 2010 magazín za svoju internetovú podobu získal v súťaži Křišťálová Lupa 8. miesto v kategórii média - všeobecné.
NGC 399
NGC 399 je galaxia v súhvezdí Ryby, ktorú objavil írsky astronóm Lawrence Parsons 7. októbra 1874.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 13,6.
Topika
Topika (z gréčtiny) je:
Pennesières
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Casteljaloux (kantón)
Casteljaloux je francúzsky kantón v obvode Nérac v departemente Lot-et-Garonne v regióne Akvitánsko. Tvorí ho 7 obcí.
Saint-Étienne-de-Maurs
Saint-Étienne-de-Maurs je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Cantal, v regióne Auvergne.
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Slovenské národné hokejové mužstvo na ZOH 1994
thumb|right|Dresy slovenského národného hokejového mužstva na ZOH 1994
Toto je súpiska slovenskej hokejovej reprezentáce, ktorá skončila na celkovom 6. mieste na Zimných olympijských hrách v roku 1994. Trénermi tohto výberu boli Július Šupler a František Hossa.
Báta
Báta je obec v Maďarsku v Tolnianskej župe v obvode Szekszárd.
Má rozlohu 6618 ha a žije tu 1788 obyvateľov (2007).
Behaviorálna geografia
Behaviorálna geografia (angl. behavioural geography) alebo geografia časovo-priestorového správania človeka a správania v časopriestore sa sa začala rozvíjať v 60-tych rokoch 20. storočia. Vyvinula sa v relatívne samostatnú vetvu (subdisciplínu) humánnej geografie. Bola výrazne ovplyvnená spoluprácou s psychológiou, sociológiou, teóriou marketingu a ďalšími vedami o spoločnosti a človeku. Zaoberá sa prejavmi správania sa ľudí v priestore a vnímaním priestoru jednotlivcami a skupinami ľudí.
Behaviorálni geografi sa zameriavajú na kognitívne procesy podčiarkujúc priestorové dôvody, rozhodovanie a správanie sa.
Prvé práce s témami z behaviorálnej geografie sa na Slovensku objavili na Katedre regionálnej geografie PrírF UK v Bratislave v 70-tych rokoch 20. storočia (V. Ira, J. Paulov a O. Bašovský). V ostatných desaťročiach sa na Slovensku behaviorálnej geografii venovali najmä Vladimír Ira a Daniel Kollár (obaja v Geografickom ústave SAV) a František Križan (na Prírodovedeckej fakulte UK v Bratislave). Z českých geografov sú to najmä Dušan Drbohlav a Jana Spilková z Karlovej univerzity v Prahe a Tadeusz Siwek z Ostravskej Univerzity v Ostrave. Niektoré podobne orientované práce publikujú aj súčasní slovenskí psychológovia, sociológovia a environmentalisti.
NGC 400
NGC 400 je hviezda v súhvezdí Ryby, ktorú objavil írsky astronóm Robert Stawell Ball 30. decembra 1866.
Pozri aj
Liste der NGC-Objekte von 1 bis 500
Tiamín
Tiamín alebo vitamín B1 alebo staršie aneurín je jeden z vitamínov B. Skladá sa z pyrimidínového kruhu a tiazolového kruhu, medzi ktorými je metylénová skupina. Má niekoľko fosforylovaných aktívnych foriem, z ktorých najlepšie preskúmaný je tiamíndifosfát (TPP).
Charakteristika
Tiamín patrí do skupiny vitamínov rozpustných vo vode. Je citlivý na teplo.
Výskyt
Jeho hlavným zdrojom je droždie, obilné klíčky, nelúpaná ryža, strukoviny a syr. Odporúčaná denná dávka je 1,5 mg.
Vplyv na zdravie
Je dôležitý pre metabolizmus cukrov, udržiava potrebnú hladinu kyslíka v krvi (napomáha tak bunkovým oxidáciám a optimálnemu využitiu energie). Jeho aktívnou formou sú tiamíndifosfát (TPP) a tiamíntrifosfát (TTP), ale je známych niekoľko ďalších foriem, ktorých význam však nie je úplne objasnený. TPP je kofaktorom karboxyláz.
Prejavy nedostatku tiamínu
Hypovitaminóza sa prejavuje únavou, bolesťami svalov, znížením chuti do jedla, nervozitou a podráždenosťou.
Hypovitaminóza spôsobuje smrteľnú nervovú chorobu beri-beri. Takisto sa prejavuje poruchami nervového systému, laktátovou acidózou, ketoacidózou a bolesťami svalov. Vyskytuje sa v krajinách, kde hlavnú zložku potravy tvorí lúpaná ryža.
Choroby spojené s nedostatkom tiamínu sú beri-beri (edémy, zvýšená dráždivosť, paralýza, suchá koža, kardiomyopatia) a Wernickeho-Korsakovov syndróm (asociácia s alkoholizmom v dôsledku inhibičného pôsobenia alkoholu na aktívny transport tiamínu v tenkom čreve (cirhóza pečene, demencia, polyneuropatie, dyspnoe)).
Bátaapáti
Bátaapáti je obec v Maďarsku v Tolnianskej župe v obvode Bonyhád.
Má rozlohu 2044 ha a žije tu 431 obyvateľov (2007).
Krapinsko-zagorská župa
Krapinsko-zagorská župa je jedna z chorvátskych žúp. Patrí k tým menším, leží na severe krajiny a jej hlavným mestom je Krapina
Charakter župy
Župa hraničí na juhu s hlavným mestom Záhrebom a Záhrebskou župou, na západe zo Slovinskom a na východe s Varaždínskou župou. Jej územie je mierne pahorkaté, pretekajú ním menšie rieky, ktoré sú prítoky Sávy. Je to poľnohospodársky kraj, označovaný za najidylickejší v celej krajine. Hlavnou súčasťou už zmieňovaného poľnohospodárstva je vinárstvo. Z historického hľadiska spadá celá oblasť do regiónu Hrvatsko Zagorje (doslova: Chorvátske Záhorie). Za uhorskej nadvlády to bola pohraničná oblasť a vzniklo tu tak množstvo hradov.
Kultúrne centrum Jean Marie Tjibaou
náhľad|Pohľad na sedem pavilónov kultúrneho centra Kultúrne centrum Jean-Marie Tjibaou je najznámejšia stavba Novej Kaledónie. Navrhol ju Renzo Piano v roku 1998 ako poctu kanackému národu. V domorodom jazyku pije národu Kanak sa toto centrum nazýva Ngan Jila – kultúrne centrum.
Okolnosti stavby
Kultúrne centrum je venované Jean-Marie Tjibaouvi, ktorý zahynul v roku 1989 pri vedení boja za autonómiu Novej Kaledónie spod nadvlády francúzskej vlády, ktorá trvala už viac než 100 rokov. Po Tjibaouvej vražde dal francúzsky premiér François Mitterrand súhlas na postavenie Kultúrneho centra, jediného veľkého projektu mimo Francúzska. Toto gesto je mnohými považované za pokus potlačiť búrlivé protesty v krajine.
Lokalita
Nachádza sa na úzkom polostrove medzi divokým Tichým oceánom a pokojnou lagúnou v meste Nouméa, hlavnom meste Novej Kaledónie. Renzo Piano využil prevládajúce vetry zo strany oceánu na systém prirodzeného prevetrávania.
Koncept návrhu
Pri návrhu vychádzal Renzo Piano z okolností, ktoré viedli k stavbe tejto budovy a chápal ju ako oslavu kanackého národa. Bolo dôležité, aby návrh rešpektoval kanackú kultúru a taktiež kaledónsku prírodu ale zároveň aby nepôsobil príliš nevýrazne. Preto sa inšpiroval pôvodným kanackým obydlím a vztýčil 10 drevených konštrukcií pôsobiacich v panoráme veľmi prirodzene, ale zároveň majestátne.
Funkcia
Kultúrne centrum sa skladá z troch „dedín“ pozostávajúce z 10 „Veľkých domov“ rôznych veľkostí a funkcií (výstavné priestory, multimediálna knižnica, kaviareň, konferenčné a prednáškové miestnosti). „Veľké domy“ sú spojené dlhou jemne sa vlniacou uzavretou promenádou, pripomínajúcou slávnostnú aleju tradičnej kanackej dediny. Toto centrum sa stalo významnou súčasťou dnešnej kúltúry Novej Kaledónie a pomáha rozvíjať kanacký národ.
Konštrukcia
Budovy sa skladajú z klasickej pravouhlej časti a špeciálnej konštrukcie drevených „štítov“ orientovaných k oceánu, ktoré sú hlavnou podstatou formy centra.
Adresa
Rue des Accords de Matignon, Tina, BP 378
98845 Noumea
Nová Kaledónia
Munsterská republika
Munsterská republika bol termín používaný írskymi republikánmi, ktorý odkazoval na územie v provincii Munster na začiatku írskej občianskej vojny. Táto republika nikdy o sebe netvrdila, že je štát ako taký, ale bola základom pre republikánov, ktorí mali za cieľ vytvoriť Írsku republiku, ktorá by zahŕňala celý írsky ostrov.
Po prvom týždni bojov v občianskej vojne (28. jún – 5. júl 1922) bol Dublin v rukách tých, ktorí podporovali britsko-írsku zmluvu a Írsky slobodný štát. Hlavnou baštou proti-dohodových síl sa teda stala samozvaná Munsterská republika pozostávajúca z krajov južne od línie medzi mestami Limerick a Waterford. Vrchný veliteľ republikánovLiam Lynchdúfal, že používa republiku ako prostriedok vyjednania novej zmluvy s Britmi a v ideálnom prípade ako rekonštrukciu Írskej republiky. Pre tento obranný postoj bol Lynch veľmi kritizovaný niektorými ďalšími republikánmi, ktorí cítili, že by mali konať útočne a ukončiť tak vojnu čo najrýchlejšie.
Ale proti-dohodovej strane (ktorá bola podporovaná veľkou skupinou z Írskej republikánskej armády) chýbalo delostrelectvo a obrnené vozy, ktoré si navyše musel Írsky slobodný štát požičať od Britov. Slobodný štát začal ofenzívu proti Munsterskej republike v júli 1922. Limerick a Waterford boli získané ľahko a posledné grófstvo Cork bolo získané 10. augusta 1922. Rebeli sa potom roztrúsili po vidieku a pokračovali v partizánskej vojne až do apríla 1923.
Viktor Svitek
prof. RNDr. Viktor Svitek (* 22. apríl 1908, Dohňany – † 13. jún 1971, Bratislava) bol slovenský matematik.
Životopis
Narodil sa v Dohňanoch v okrese Považská Bystrica. Na reálku v Žiline sa dostal až po I. svetovej vojne. Po maturite v roku 1928 študoval matematiku a deskriptívnu geometriu na Karlovej univerzite a na ČVUT v Prahe. Absolvoval aj trojročný kurz poisťovacej matematiky.
Wiesner
Wiesner môže byť:
Syndróm vyhorenia
Syndróm vyhorenia (iné názvy: syndróm vyhasnutia, syndróm vypálenia, syndróm vyprahlosti; angl. burnout syndrome) je syndróm, ktorý prvýkrát opísal Herbert Freudenberger v roku 1974, a ktorý má rôzne definície (napr. strata profesionálneho alebo osobného záujmu u príslušníka pomáhajúcich profesií alebo vyhorenie ako výsledok procesu, v ktorom ľudia veľmi intenzívne zaujatí určitou úlohou strácajú svoje nadšenie), ktoré sa zhodujú v určitých bodoch:
Najdôležitejším znakom je spomínaný chronický stres vychádzajúci z pracovnej činnosti, ktorý môže byť sprevádzaný ďalšou záťažou z osobného života, sociálneho i fyzického okolia atď. Profesia je charakteristická vysokými nárokmi na výkon, bez možnosti oddychu a závažnými následkami v prípade omylu. Výkon takejto práce býva spojený s veľkou zodpovednosťou a nasadením, niekedy s pociťovaním "poslania" profesie. Vyhorenie je teda dôsledok nerovnováhy medzi profesijným očakávaním a profesijnou realitou, medzi ideálmi a skutočnosťou.
Samotné vyhorenie je výsledok dlhého pozvoľného procesu, ktorý má nasledujúce fázy:
Symptómy
Zvlášť v poslednej fáze
Je to teda stav, kedy sa u jedinca vyskytuje strata činorodosti a poslania, pocity sklamania, horkosti pri hodnotení minulosti, jedinec stráca záujem o svoju prácu aj o osobný rozvoj, uspokojuje sa s každodenným stereotypom, snaží sa iba prežiť, nemať problémy, je emočne "sploštený", dochádza k redukcii tvorivosti, iniciatívy a spontánnosti, prevažujú negatívne pocity od hostility po depresiu, pridružujú sa aj somatické ťažkosti. U niektorých ľudí sa vyskytuje aj opačný extrém, a síce chronické zaťaženie prácou, ktoré následne zvyšuje stres. Psychická únava sa môže prejavovať aj častejšími chorobami ako prechladnutie či chrípka. Môžu sa vyskytnúť aj príznaky ako nevoľnosť či bolenie hlavy. Vyhorenie však môže spôsobiť aj vážne zdravotné ťažkosti ako sú napríklad obezita alebo kardiovaskulárne problémy.
Pri prevencii vyhorenia je dôležitý vlastný postoj človeka k práci – samozrejme v nej má byť pociťovaný zmysel, ale nemala by byť jediným cieľom, zmyslom a záujmom v jeho živote, a sociálna opora, ktorej hlavnými zdrojmi sú: rodina, kolegovia v práci, priatelia, záujmy a koníčky a celkové trávenie voľného času. Pri liečbe vyhorenia sa využíva predovšetkým Gestalt, dynamická a hlbinná psychoterapia,existenciálna analýza, logoterapia a daseinsanalýza.
Priebeh
Vyhorenie, vyčerpanie psychických síl a nadšenia nie je javom statickým, ale je procesom, dejom, ktorý má svoj začiatok, priebeh a výsledný stav. Jednotlivé fázy môžeme pozorovať aj v priebehu vyhorievania. Počet fáz, ktoré psychológovia v procese vyhorenia vyčleňujú je rôzny.
Medzi najjednoduchšie modely patrí model autorky Christiny Maslach:
________x________________x______________________x_____________________x________________________ 1. Nadšenie      2. Preťaženie         3. Napadnutie         4. „proti             t=čas druhých ľudí          všetkým“
Gagarinova ulica (Bratislava)
náhľad|Začiatok Gagarinovej na križovatke s Bajkalskou náhľad|Gagarinova
Popis
Ulica je situovaná zhruba v smere západ-východ. Na západnom konci nadväzuje na Prievozskú ulicu v blízkosti mimoúrovňového križovania s Bajkalskou ulicou. Na východnom konci prechádza do Popradskej ulice.
V celej svojej dĺžke je Gagarinova ulica koncipovaná ako nedelená štvorpruhová komunikácia s dvomi pruhmi v každom smere. Okrem vnútormestskej dopravy ulica slúži hlavne ako výpadovka a napojenie na diaľnicu D1.
Po celej dĺžke ulice je zriadená trolejbusová trať, ktorá je súčasťou vetvy na Dolné Hony v mestskej časti Vrakuňa.
Úsek Prievozská ulica - Tomášikova ulica
V tomto úseku ulica predstavuje hranicu medzi miestnou časťou Trávniky na severnej strane a miestnou časťou Prievoz na južnej strane.
Úsek Tomášikova ulica - diaľnica D1
V tomto úseku ulica predstavuje hranicu medzi miestnou časťou Pošeň na severnej strane a miestnou časťou Prievoz na južnej strane.
Úsek diaľnica D1 - Popradská ulica
V tomto úseku ulica predstavuje hranicu medzi mestskou časoťu Vrakuňa na severovýchodnej strane a miestnou časťou Prievoz na juhozápadnej strane.
Pôvod názvu
Pomenovaná je podľa sovietskeho kozmonauta Jurija Alexejeviča Gagarina.
Belecska
Belecska je obec v Maďarsku v Tolnianskej župe v obvode Tamási.
Má rozlohu 1439 ha a žije tu 441 obyvateľov (2007).
NGC 401
NGC 401 je hviezda v súhvezdí Ryby, ktorú objavil írsky astronóm Robert Stawell Ball 30. decembra 1866.
Pozri aj
Liste der NGC-Objekte von 1 bis 500
Kyselina pantoténová
right|thumb|Kyselina pantoténová
Charakteristika
Kyselina pantotenová patrí do skupiny vitamínov rozpustných vo vode. Je súčasťou koenzýmu A, medziproduktu metabolizmu cukrov, tukov a bielkovín a vstupuje do Krebsovho cyklu, taktiež sa podieľa na tvorbe hemoglobínu. Jej sumárny vzorec je C9H17O5N.
Výskyt
Vyskytuje sa vo všetkých rastlinných aj živočíšnych bunkách. Jej hlavným zdrojom je vaječný žĺtok a vnútornosti hovädzieho dobytka.
Prejavy nedostatku kyseliny pantotenovej
Hypovitaminóza u človeka je veľmi zriedkavá. Možné príznaky sú depresie, svalová slabosť, vredové ochorenie dvanástnika.
Prejavy prebytku kyseliny pantotenovej
Hypervitaminóza sa prejavuje iba pri extrémne veľkých dávkach nevoľnosťou a preháňaním.
Transcendentálnosť
Transcendentálny je týkajúci sa nadzmyslovej skúsenosti, čo nie je empirický, ale apriórny predpoklad poznania, súčasť kritickej filozofie, skúmajúce nadzmyslové predpoklady poznania; zdôrazňujúci božskú dimenziu.
Terézia z Ávily
Svätá Terézia Ježišova alebo Terézia z Ávily, vlastným menom Teresa Sánchez de Cepeda y Ahumada (* 28. marec 1515, Ávila, Španielsko – † 4. október 1582, Alba de Tormes) bola španielska mystička, ktorej dielo predstavuje jeden z vrcholov španielskeho mysticizmu.
NGC 402
NGC 402 je hviezda v súhvezdí Ryby, ktorú objavil írsky astronóm Lawrence Parsons 7. októbra 1874.
Pozri aj
Liste der NGC-Objekte von 1 bis 500
Percey-le-Grand
Percey-le-Grand je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Haute-Saône, v regióne Franche-Comté.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Lanín
Lanín je v súčasnosti neaktívny stratovulkán, pokrytý trvalým ľadom, ležiaci na hraniciach Argentíny a Čile, asi 50 km severne od mesta San Martín de los Andes. Názov pochádza z jazyka kmeňa Mapuče a znamená „vyhasnutý“. Leží v národnom parku Parque Nacional Lanín a je považovaná na základe jej podobnosti s horou Fudži ako najkrajší vrch Argentíny. Sopka je vzobrazená na vlajke a erbe provincie Neuquén.
Geológia
Stavba vulkánu je tvorená prevažne bazaltami a trachytmi, jej vývoj sa datuje od neskorého pleistocénu až po holocén. Začiatkom 20. storočia bolo v oblasti Lanínu hlásené zemetrasenie s následnou vulkanickou aktivitou, no tieto správy sa neskôr ukázali ako zmätočné. Jediné dôkazy o erupciách sopky v historickej dobe sú lávové bloky uložené na severnom okraji, ktorých vek je odhadovaný na 2 200 rokov a postglaciálny tufový prstenec, nachádzajúci sa na juhozápadnom svahu sopky.
Iné projekty
.
Bikács
Bikács je obec v Maďarsku v Tolnianskej župe v obvode Paks.
Má rozlohu 3467 ha a žije tu 466 obyvateľov (2007).
Bogyiszló
Bogyiszló je obec v Maďarsku v Tolnianskej župe v obvode Szekszárd.
Má rozlohu 5593 ha a žije tu 2299 obyvateľov (2007).
NGC 403
NGC 403 je galaxia v súhvezdí Ryby, ktorú objavil nemecký astronóm Heinrich Louis d’Arrest 29. augusta 1862.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 12,5.
Makak dlhochvostý
Makak dlhochvostý (iné názvy: makak krabožravý, makak jávsky; lat. Macaca fascicularis) je úzkonosý primát z čeľade mačiakovité (Cercopithecidae) a rodu makak (Macaca). Druh popísal Thomas Stamford Raffles roku 1821. Synonymum makak krabožravý poukazuje na to, že sa tento druh občas priživí aj krabmi alebo mäkkýšmi, väčšiu časť potravy však tvoria rôzne semená a ostatná rastlinná potrava. Samce sa od samíc líšia veľkosťou a „fúzami“. V skupine sa prejavuje matrilineárna hierarchia, samce tlupu opúšťajú po dosiahnutí puberty.
Na ostrove Bali bol makak dlhochvostý uctievaný ako božstvo a ľudia preňho stavali chrámy. Dnes je široko rozšírený v juhovýchodnej Ázii, kde sa rozčlenil do niekoľkých poddruhov. Vo voľnej prírode sa vyskytuje predovšetkým v rôznych typoch lesov. Nebojí sa vody, dokáže výborne plávať a hľadá v nej aj časť svojej potravy. Je používaný ako laboratórne zviera, na ktorom sa testujú lieky proti rôznym chorobám.
Etymológia
Rodové meno Macaca pochádza z portugalského názvu Makako odvodeného z afrického jazyka Fiot. Druhový názov fascicularis, znamenajúci „s pruhom“ udelil zvieraťu Thomas Stamford Raffles, nevysvetlil však, prečo zvolil práve tento názov.
V Indonézii a Malajzii je pre všetky druhy makakov používaný názov indonéz. kera, zrejme kvôli prenikavému kriku, anglické synonymá sú (poukazuje na to, že sa občas živia aj krabmi) a  (poukazuje na dlhý chvost). Známy je tiež názov cynomolgus monkey.
Francescas (kantón)
Francescas je francúzsky kantón v obvode Nérac v departemente Lot-et-Garonne v regióne Akvitánsko. Tvorí ho 7 obcí.
Makak dlhochvostý
Taxonómia
Je uznaných celkom desať poddruhov makaka dlhochvostého. V roku 1993 vykonala biologička Čang s kolektívom prvý dôkladný rozbor ich mitochondriálnej DNA pomocou analýzy restrikčnej endonukleázy. Roku 2007 bolo preskúmaných 1 053 vzoriek mtDNA makakov dlhochvostých z rôznych stanovíšť, ale ani cez ďalšie výskumy nebol ešte v roku 2014 vzťah medzi jednotlivými poddruhmi úplne známy. Najrozšírenejším poddruhom je M. f. fascicularis, vyskytujúci sa v Indočíne a Malajskom súostroví (Sumatra, Borneo [Kalimantan] a iné). Poddruh M. f. aureus možno nájsť opäť v Indočíne, poddruh M. f. umbrosus v Indii (Nikobary) a ostatné sú rozšírené hlavne na rôznych ostrovoch v Malajskom súostroví mimo Sulawesi.
Jednotlivé poddruhy sa odlišujú podľa fyzických vlastností, kľúčovú úlohu tu zohráva dĺžka chvosta, tvar fúzov a farba srsti.
Výskyt
náhľad|Makak dlhochvostý si ukladá potravu do vrecka v papuli. Areál rozšírenia tohto primáta je rozsiahly. Vyskytuje sa predovšetkým v rôznych typoch lesov až do 2000 metrov. Schopnosť adaptovať sa na rôzne prostredia mu umožnila, aby sa rozšíril po takmer celej juhovýchodnej Ázii. Do zoznamu území, kde ho možno nájsť, patrí Sumatra, Borneo, Jáva, Filipíny a ďalšie ostrovy, Indočína (Kambodža, India, Thajsko) a oblasti, kam bol introdukovaný (je tam nepôvodným druhom), napr. Maurícius alebo Palau.
Nebezpečný je pre pôvodné druhy vtákov kvôli jedení ich vajec a súperenie o potravu. Medzinárodný zväz ochrany prírody ho zaradil na zoznam 100 najhorších inváznych druhov.
Opis
Makaky dlhochvosté môžu, v závislosti na poddruhu, dosahovať dĺžku až 55 cm bez chvosta, samce sú väčšie ako samice. Hmotnosť u samcov sa odhaduje na 4,8 – 7 kg, samice sú ľahšie a vážia 3 – 4 kg (makak dlhochvostý patrí medzi 3 najmenšie druhy makakov). Srsť má po celom tele červeno-hnedé až šedo-hnedé sfarbenie, na hlave sa tiahne až do čela a vytvára typický chocholík. Na tvári samcom rastú, pre ne typické, šedo-biele fúzy, a na rozdiel od samíc majú tiež vyvinutejšie očné zuby. Obe pohlavia sa teda od seba výrazne odlišujú, je tu zreteľný pohlavný dimorfizmus. Očné zuby sú lopatkovitého tvaru (zubný vzorec trvalého chrupu je I 2/2 C 1/1, P 2/2 M 3/3). Oči mieria dopredu (u makakov dlhochvostých je teda, podobne ako u všetkých primátov, vyvinuté binokulárne videnie) a sú lemované bielou srsťou. Očné viečka majú biele sfarbenie. Tváre sú ružovo-hnedé, nos plochý a nosové dierky umiestnené blízko seba; ide o typický znak úzkonosých primátov. V tlame má opica lícne torby, do ktorých si môže uschovávať potravu a zožrať ju neskôr. Makak dlhochvostý má na rozdiel od mnohých iných makakov chvost. Ten je dlhší ako telo, meria okolo 40-65 cm a slúži predovšetkým na udržiavanie rovnováhy pri skokoch, ktoré môžu dosiahnuť až 5 m. Predovšetkým však chvost pomáha udržiavať rovnováhu pri chôdzi. Makaky sa dožívajú až 30 rokov, pohlavnú dospelosť dosahujú u samcov po 50. mesiaci, u samíc po 51. mesiaci. Samice makakov dlhochvostých definitívne prestanú rásť po šiestich rokoch, samce až po desiatich rokoch.
Makaky dlhochvosté sú náchylné k infekčným chorobám. Zároveň tiež slúžia ako prenášači pre ľudí smrteľných vírusov, ako je Herpes vírus typu B. Na človeka môžu pomerne ľahko preniesť aj parazita Plasmodium knowlesi, ktorý spôsobuje maláriu u týchto primátov a prípadne aj u ľudí.
Denný režim
Tieto opice patria medzi denné živočíchy a zdržujú sa predovšetkým na stromoch. Pohybujú sa tu pomocou všetkých štyroch končatín. Málokedy zliezajú dole, aby ich neohrozovali šelmy, zvlášť tigre. Útočisko v korunách stromov nachádzajú aj v noci, jednotlivé skupiny opíc majú svoje vlastné stromy. Ráno vstávajú okolo 5:30 až 6:00 hodín. Keď pátrajú po potrave, denne sa môžu premiestniť až o dva kilometre. Prekonaná vzdialenosť pri tom závisí na veľkosti skupiny. Makak dlhochvostý sa nebojí vody a na rozdiel od mnohých iných druhov primátov vie plávať. Už mláďatá sa vo vode hrajú a hľadajú potravu na dne (makak dlhochvostý sa dokáže potopiť až na 30 s).
Rozmnožovanie
Samice sa pária predovšetkým s alfa samcami (pozri Hierarchia). Je gravidná 162 – 193 dní. Po skončení gravidity sa jej narodí jediné mláďa, vážiace približne 320 g, o ktoré sa stará len ona. Či ide o samca alebo samicu, možno poznať až po dlhšej dobe. Mláďatá najprv vyzerajú rovnako a majú čierne sfarbenie, ktoré sa časom zmení na farbu dospelých jedincov. Sú kojené materským mliekom po dobu asi 420 dní. Niektoré jedince môžu byť neznášanlivé voči ďalším členom skupiny, objavujú sa krádeže mláďat vyššie postavenými samicami tým, ktoré sú v hierarchickom rebríčku nižšie, aj zabíjanie mláďat. Mladé jedince oboch pohlaví sa spočiatku hrajú spoločne, okolo jedného až dvoch rokov veku sa však začnú venovať navzájom iba jedincami rovnakého pohlavia.
Inteligencia a používanie nástrojov
náhľad|Makak dlhochvostý – nástroje. Niektoré skupiny týchto primátov používajú kamene na rozbíjanie orechov alebo lastúrnikov, ktorými sa živia, aby sa dostali k jedlému vnútru. Dokážu si olúpať tiež batáty a maniok. Vedia si tiež čistiť zuby a učia to aj mláďatá.
Vo vedeckom výskume
Makak dlhochvostý je často odchytávaný na výskumné účely a spoločne s makakom rézus (Macaca mulatta) ide o najčastejšie používanú opicu na laboratórne pokusy. Túto obľúbenosť spôsobuje predovšetkým malá veľkosť tohto primáta v porovnaní s ostatnými úzkonosými opicami. Pokusy zahŕňajú predovšetkým testovanie liekov proti rôznym chorobám. Makak dlhochvostý sa tiež využíva pri výskume diabetu (cukrovka je u tohto druhu pomerne rozšírenou chorobou). Keďže je citlivý na stres, prebiehajú aj výskumy vplyvu stresu na vznik kardiovaskulárnych ochorení aj na reprodukčnú funkciu. Taktiež psychiatri a psychológovia využívajú makaky dlhochvosté na testy ich správania po požití alkoholu alebo drog, prípadne na výskum depresie.
Ohrozenie
Makak dlhochvostý je často odchytávaný (samce) a chovaný (samice) pre lekársky výskum, čo znižuje jeho stavy. Najväčšie nebezpečenstvo predstavuje lov, ktorý prebieha predovšetkým na Filipínach, kde sú makaky lovené tak pre potravu, ako aj pre šport. Okrem toho tieto primáty decimuje aj strata prirodzeného prostredia. Pralesy sú vyrúbavané a nahrádzajú ich palmové plantáže, čo opiciam škodí. Odchyt z voľnej prírody zakazujú iba balijské zákony, lebo je tu makak dlhochvostý považovaný za božstvo a ľudia mu stavajú chrámy. Považujú ho totiž za boha Hanumána. V niektorých krajinách, napr. Kambodži alebo Vietname, je vyvážený pre lekársky výskum.
Druh je podľa Medzinárodného zväzu ochrany prírody najmenej ohrozený, a to aj vďaka širokému rozšíreniu. Medzi prirodzených nepriateľov patria šelmy, krokodíly, hady a dravce.
Poznámky
<references group="pozn." />
Chnum
thumb|Chnum
Chnum alebo Chnemu alebu Knum je jedným z najstarších bohov starovekého Egypta, pôvodne boh zdroja nílskych vôd. Pretože záplavy prinášali každý rok nánosy bahna a hliny a pretože jeho stúpanie bolo vnímané ako zdroj života, Chnum bol pokladaný za stvoriteľa ľudí, ktorých vytvoril z hliny na hrnčiarskom kruhu a vkladal do lona ich matky. Podľa neskoršej tradície dokonca vytvaroval týmto spôsobom ostatných bohov. Jeho tituly boli Božský hrnčiar a Pán vecí stvorených zo seba.
Chnum bol na rôznych miestach Egypta dávaný do súvisu s inými božstvami. V Elefantíne, kde prevažovala jeho funkcia boha, ktorý sa stará o prameň Nílu, bol považovaný za manžela Satis, bohyne s rovnakou funkciou, a otca Anuket. V Her-wer bol dávaný do popredia jeho atribút stvoriteľa človeka, a preto bol Chnum považovaný za manžela Heket, bohyne zodpovednej za vdýchnutie života do stvorených bytostí. V Esne bol Chnum pre svoje spojenie s tvorením ľudského tela otcom Heka, zosobnenia mágie, a preto i manželom Menhit.
Chnum bol spočiatku jedným z najvýznamnejších bohov, ten, kto mal v moci nílske záplavy a teda život v povodí rieky, ale v priebehu storočí stratil túto funkciu v prospech Hapiho, nílskeho boha z mocnejších oblastí Egypta, a prevládol u neho jeho druhotný aspekt hrnčiara. Že Chnum bol v skorších dobách významným božstvom dokladá i jeho ašpirácia na boha-stvoriteľa. Niekedy v tejto funkcii býva stotožňovaný s Réom, či presnejšie s Réovým ba. Pretože slovo ba má zároveň v egyptčine význam baran, bol Chnum zobrazovaný s baraními rohmi. Jeho vlastné meno, Chnum, značí „staviteľ“, čo odkazuje na jeho rolu hrnčiara.
Chnum bol zobrazovaný ako muž s hlavou barana usadený za hrnčiarskym kruhom s jeho najnovším výtvorom – dieťaťom – postavenom na kruhu. Niekedy sa objavuje aj v svojej staršej forme, ako vodný boh držiaci džbán, z ktorého vyteká prameň vody. Niekedy je zobrazovaný súčasne s ďalšími božstvami predstavujúcimi živly – Gebom (zem), Šovom (vzduch) a Usireom (smrť). Podľa niektorých práve táto štvorica inšpirovala Ezechiela v jeho videní, keďže Chnum mal hlavu barana, Šov sa niekedy zobrazoval s hlavou leva, Usire ako človek a Geb ako hus.
Chnumov kult sa sústredil v dvoch mestách ležiacich na brehoch Nílu – Elefantíne a Esne. Obe tieto mestá mu boli zasvätené. V Elefantíne bol uctievaný spolu so Satis a Anukis ako strážca nílskeho prameňa. Chnumovo meno sa objavuje aj v mene slávneho faraóna Chufua, staviteľa Veľkej pyramídy, ktoré znelo celé Chnum-chufuj (Chnum je mojim ochrancom). Pre svoju funkciu boha-živiteľa spojeného s úrodnosťou Egypta bol Chnum uctievaný v niektorých polokresťanských sektách v 2. a 3. storočí po Kr.
Saint-Flour (Cantal)
Saint-Flour je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Cantal, v regióne Auvergne.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Vlajka Luxemburska
thumb|Vlajka Luxemburska thumb|Námorná a letecká vlajka Luxemburska
Luxembursko bolo väčšinu 19. storočia súčasťou Holandska. Nezávislosť získalo v roku 1890 a je posledným nezávislým vojvodstvom v Európe. Luxembursko nemalo vlajku až do roku 1830, keď sa vlastenci zasadzovali o zdôraznenie národných farieb. Vlajka bola definovaná v roku 1848 ako vodorovne
červeno-bielo-modrá trojfarba, oficiálne však bola prijatá až v roku 1972. Trojfarebná vlajka je takmer identická s vlajkou Holandska, len je dlhšia a modrý pruh má svetlejší odtieň. Červená, biela a modrá farba boli odvodené z erbu veľkovojvodu, ktorý pochádza z 13. storočia.
Civilná Vlajka
Od roku 1972 sa vlajka veľkovojvodu používa ako civilná vlajka. Využíva sa najmä v námorníctve, na odlíšenie obchodných a iných lodí od vojenských. List sa skladá z modrých a bielych brvien, v stredovej časti je červený lev.
Zdroj
Kniha:
Houeillès (kantón)
Houeillès je francúzsky kantón v obvode Nérac v departemente Lot-et-Garonne v regióne Akvitánsko. Tvorí ho 7 obcí.
Belá
Belá môže byť:
Bonyhádvarasd
Bonyhádvarasd je obec v Maďarsku v Tolnianskej župe v obvode Bonyhád.
Željko Buvač
Željko Buvač (, * 13. september 1961, Banja Luka, Juhoslávia) je bývalý juhoslovanský, resp. bosniansky futbalista a súčasný futbalový tréner. Je asistentom hlavného trénera Jürgena Kloppa v Liverpool FC.
Hráčska kariéra
Buvač hral po svojom príchode do Nemecka v rokoch 1991-1992 v druholigovom klube FC Rot-Weiß Erfurt, potom v 1. FSV Mainz 05 (1992-1995) a v rokoch 1995-1998 v regionálnom klube SC Neukirchen.
Trénerská kariéra
Po ukončení aktívnej kariéry bol v roku 1998 povýšený na hlavného trénera SC Neukirchen, než ho jeho bývalý spoluhráč Jürgen Klopp, ktorý o niekoľko mesiacov predtým prevzal trénerskú funkciu v 1. FSV Mainz 05, priviedol v lete 2001 späť do Mainzu ako svojho asistenta. V roku 2008 prijal spoločne s Kloppom trénerské angažmán v Borussii Dortmund.
NGC 405
NGC 405 je hviezda v súhvezdí Fénix, ktorú objavil anglický astronóm John Herschel 6. septembra 1834.
Californication
Californication môže byť:
Licko-senjská župa
Licko-senjská župa je župa na severe Dalmácie v Chorvátsku. Jej hlavné mesto je Gospić.
Charakter župy
Župa hraničí na juhu zo Zadarskou župou, na východe s Bosnou a Hercegovinou, na severe s Karloveckou župou a zo župou Prímorsko-gorskokotarskou. Na západe je morské pobrežie. K župe patria aj niektoré ostrovy, napr. severná časť Pagu. Vo vnútrozemí sa nachádzajú veľmi známe národné parky, a pohorie Velebit. Licko-senjská župa patrí k tým najväčším v krajine, zároveň ale tiež k tým najchudobnejším a najmenej osídleným. 86 % obyvateľov sú Chorváti a 11 % Srbi. Práve oni tu za vojny v 90. rokoch bojovali proti Chorvátom, podporovala ich aj vtedajšia z Belehradu riadená Juhoslovanská ľudová armáda.
Altajsko
Altajsko, dlhý tvar Altajská republika, je republika Ruskej federácie.
Prírodné podmienky
Nachádza sa v Južnom Sibíri na hranici s Mongolskom a Kazachstanom, niekedy sa jej hovorí tiež Ruský Tibet. Má rozlohu 92 600 km² a 202 947 obyvateľov. Hlavným mestom je Gorno-Altajsk. Platí tu Novosibírsky čas (SEČ+ 5 hod).
Obyvateľstvo
V Altajsku žije 57 % Rusov, co je asi 116 000 ľudí. Ďalej nasledujú etnickí Altajci, čo je iba 30,7 % obyvateľov - 62 000 ľudí. Tiež sú tu zastúpené menšiny z bývalých republík ZSSR, ako napr. Ukrajinci alebo Kazachovia. V krajine je iba jedna univerzita, ktorou je Gorno-Altajská štátna univerzita.
Ekonomika
V Altajsku prevláda pestovanie poľnohospodárskych plodín, ktoré spracováva potravinársky priemysel (ten je v Altajskej rep. rozvinutý najviac). Nasleduje ťažba dreva (do Altajska čiastočne zasahuje severská tajga). V krajine je tiež veľa nerastných surovín (napr. zlato, striebro, železná ruda, lítium a ďalšie), ktoré sa ťažia.
Doprava
Altajsko nemá železnicu. Hlavný cestný ťah vedie z Gorno-Altajska do mesta Koš-Agač horskými údoliami a ďalej na juh, priesmykom Dörböt Dabaan do Mongolska. Tiež je tu niekoľko letísk pre osobnú dopravu.
Kuzmice
Kuzmice môžu byť:
PRS Guitars
Paul Reed Smith (názov firmy je podľa jeho iniciálok) hudobník a vášnivý gitarista vytvoril skupinu konštruktérov, vďaka ktorým po 20-tich rokoch sa stala táto firma jednou z popredných výrobcov gitár na svete. Medzi výrobkami firmy sú aj podpísané gitary hudobníkmi ako Carlos Santana, Dave Navarro, Mark Tremonti, Al Di Meola, austrálska gitaristka Orianthi (SE Signature model), či vynálezca a návrhár gitár Ted McCarty. thumb|[[Mike Oldfield so svojím Custom 24 v decembri 2006 na Festhalle vo Frankfurte nad Mohanom]]
Už niekoľko rokov gitary označené logom PRS Guitars dominujú hlasovaniam v najprestížnejšom hudobnom ocenení hudobných nástrojov MIPA Awards vyhrávajúc prvé miesta v kategórii Best Guitar v rokoch 2006, 2005, 2004 (nominácia), 2003, 2002 a 2001 (nominácia).
Značka PRS je obdivuhodne nekompromisná. Exotické zvučné drevá a kvalitná práca amerických remeselníkov nie su lacnou záležitosťou, ale tvoria základ na ktorom je postavený úspech firmy.
Aktuálne PRS modely
left|thumb|150px|PRS cu24 – najúspešnejší model firmy Od roku 2012 delí PRS svoje elektrické a akustické modely gitár do nasledovných kategórií:
Exkluzívne Private-Stock modely sa vyrábajú len na špeciálnu objednávku. Private-Stock gitary nie sú zaradené do sériovej výroby a patria k raritám hudobných nástrojov.
V roku 2009 rozšírila firma PRS paletu svojich produktov o zosilňovače a reproboxy.
Terentius
Publius Terentius Afer (185?-159 pred Kr.) bol rímsky dramatik, autor komédii.
Život
Dátum Terentiovho narodenia je predmetom dohadov. Podľa Aelia Donata sa dramatik narodil roku 185 pred Kr., rímsky historik Fenestella uvádza ako rok narodenia rok 195 pred Kr.
Terentius sa mohol narodiť v Kartágu alebo tu aspoň vyrastal. Poukazuje na to aj jeho cognomen Afer (Africký), ktoré by tiež mohlo naznačovať, že Terentius bol pôvodom Berber alebo obyvateľ Líbye. Do Ríma ho priviedol rímsky senátor Terentius Lucanus ako svojho otroka niekoľko rokov po Druhej púnskej vojne (po svojom prepustení prijal podľa neho meno Terentius). V Ríme sa Terentiovi dostalo vzdelania. Pánov obdiv k jeho schopnostiam mu vyslúžil prepustenie.
Prvú z hier uviedol Terentius okolo roku 166 pred Kr., ale nestretla sa s úspechom. Slávu si získal postupne a svoj tvorivý zenit dosiahol roku 160 pred Kr. Nasledujúceho roku sa vydal na študijnú cestu do Grécka, z ktorej sa do Ríma nevrátil. Zahynul buď v Grécku alebo počas cesty nazad, podľa niektorých sa utopil.
Počas krátkej kariéry udržiaval Terentius styky s dvoma význačnými predstaviteľmi aristokracie, Scipionom Aemilianom a Laeliom Sapientom, členmi tzv. Scipionovského krúžku, ktorý podporoval gréckych vzdelancov, historikov a umelcov pôsobiacich v Ríme. Aj Terentiovi sa od dvojice dostalo podpory, o ktorej sa zmieňuje v niektorých svojich hrách. Neskôr sa o vzťahu troch mužov šírili rôzne klebety, vrátanej tej, že udržiavali homosexuálny vzťah a že skutočnými autormi niektorých z hier boli Aemilianus alebo Laelius.
Dielo
Počas krátkeho tvorivého obdobia Terentius napísal šesť komédie, ktoré sa dochovali v úplnosti aj s dátumami uvedenia. Ide o:
Zámer: dráma pre vyššiu spoločnosť
Hoci Terentius vychádzal z rovnakých predlôh ako Plautus, jeho spracovanie sa od diel významného predchodcu výrazne líšilo. Plautove divadelné hry možno označiť ako ľudové komédie. Boli určené nenáročnému ľudovému divákovi, ktorému nevadili opakujúce sa motívy a očakával slovnú a situačnú komiku. Terentius, tvoriaci pod vplyvom Scipionovského krúžku, sa zameriaval na vyššie spoločenské triedy, ktorým ľudová zábava nestačila a ktoré navyše mali hlboké znalosti gréckeho jazyka i kultúry. Odklon od ľudového divadla, ktoré bolo pôvodnou formou dramatického umenia v antickom Ríme, sa prejavil vo viacnásobných neúspechoch, ktorých sa Terentiovi dostalo od bežných divákov. Príkladom môže byť jeho komédia Hecyra (Svokra). Pri prvom uvedení roku 165 pred Kr. dali diváci prednosť vystúpeniu komediantov, pri opakovanom uvedení roku 160 pred Kr. sa v polovici predstavenia zdvihli, keď sa v dave rozšírila informácia, že začína vystúpenie gladiátorov. Až na tretíkrát bola komédia dohraná až do konca.
Protagonisti Terentiových hier sú rovnaké „typy“ ako v prípade komédii Menandra a Plauta – zamilované páry, hašterivé manželky, chamtivci, paraziti, chytrí otroci -, pritom ale Terentius prichádza s hlbšou psychologizáciou postáv, ktorá narušuje stereotypnú typizáciu jeho hrdinov. Jeho hetéry netúžia iba po obohatení, ale sú schopné pomáhať, jeho otcovia sa správajú k synom zhovievavo, jeho svokry môžu byť ľudskejšie, ako sa od nich očakáva. Týmto krokom vyšiel v ústrety náročnejšiemu divákovi, ktorému nestačila variáca na rovnakú tému s rovnakými postavami, ale zároveň stratil úspech u más, ktoré nemali zmysel pre jeho psychologický humor.
Nové prvky v dráme
Ďalšími Terentiovými inováciami boli jeho záujem o prepracovanosť formy i obsahu, vylúčenie neuveriteľných prvkov z deja (na rozdiel od Plauta, ktorý sa pri rozuzlení zápletky rád obracal na Šťastenu) a predovšetkým vytvorenie nového typu prológu. U Plauta a v novej attickej komédii prológ slúži, aby uviedol diváka do deja, zoznamuje ho s postavami a ich vzájomnými vzťahmi a často v skratke podáva celý dej tak, aby sa divák mohol plne sústrediť na komický výstup na scéne. Terentius volí odlišný postup: neprezrádza dej, ktorý bude nasledovať, namiesto toho podáva skôr literárnu štúdiu o svojom diele, obhajuje postoje, ktoré v ňom prezentuje, porovnáva s gréckym vzorom, vyjadruje sa k technike a vkusu. To prezrádza, že hry skutočne neboli určené masám.
Témy
Všetkými Terentiovými hrami rezonuje ako spoločná téma ľudskosť (humanitas). Je to zaiste vplyv helenistickej vzdelanosti, odkaz gréckej filozofie, ktorá sa pestovala vo vznešenej rímskej spoločnosti. S tým súvisí i slávny výrok, ktorý sa objavil v hre Heautontimoroumenos (Sebetrápič): Homo sum, humani nil a me alienum puto (Som človek, nič ľudské nepovažujem za cudzie).
Jazyk a štýl
Terentiove dielo tvorí protiklad k Plautovej „urečnenej“ komédii. Jeho jazyk pôsobí prirodzene, až všedne, čo mu niektorí vytýkajú a iní ho za to chvália. Repliky sú krátke a zrozumiteľné. V príkrom kontraste s Plautom sa u neho neobjavuje latinčina „z ulice“ a dokonca aj jeho hetéry, otroci a gauneri sa vyjadrujú spisovne. Všetkých šesť hier akoby podliehalo určitej cenzúre. Chýbajú v nich výrazy spojené so sexom, ľudským telom, nadávky a hrubé výrazy. Naopak, pomerne silne sú zastúpené slová týkajúce sa abstraktných pojmov. Pokiaľ možno terentiovsku latinčinu nejako charakterizovať, tak ako jazyk vzdelanej „strednej“ vrstvy v Ríme, nie jeho más.
U Terentia sa stretávame tiež s menšou metrickou pestrosťou ako u Plauta. Úseky určené pre spev (cantica) sú obmedzené na úkor prednášaných pasáži. Aj to súvisi s odklonom od ľudového vkusu.
Prijatie Terentioveho diela
Terentiova hviezda vyšla po druhýkrát počas stredoveku a renesancia|renesancie, čo dokladá veľký počet rukopisov s jeho hrami (vieme o viac ako 650 takýchto rukopisoch, ktoré vznikli po roku 800 po Kr.). Terentiov úspech zaiste súvisel i s čistotou jeho jazyka, pre ktorú bol používaný ako školský text. V 10. storočí vytvotila na námety Terentiových hier rehoľníčka Hrotsvitha rýmované príbehy, ktoré mali „preložiť“ Terentia kresťanským čitateľom. Počas renesancie došlo k znovuobjaveniu Terentia aj na javisku. V roku 1476 bola vo Florencii uvedená jeho Andria.
Ohraničenie
Ohraničenie alebo ohraničovanie môže byť:
Vlastnosť ako výsledok procesu ohraničenia sa nazýva ohraničenosť.