cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Židovka z Toleda
Dej
Ibrahim očakávajúci ďalšiu Svätú vojnu opustil Sevillu a odišiel aj so svojou dcérou Rachel, synom Alazarom a so svojim služobníctvom do kresťanského Toleda, kde mohol vyznávať svoje židovstvo. Uzavrel dohodu s kráľom, že zapožičia kráľovi obrovskú čiastku peňazí a on ho za to učiní svojim radcom. Ibrahim, ktorý po konverzii prijal meno Jehuda Ibn Ezra, sa zabýval v paláci svojich predkov Castillo Ibn Ezra, ktorý pred jeho príchodom bol v držaní barónov z rodov Castro. Jehuda si učinil v Tolede mnoho priateľov aj nepriateľov. Aj sám kráľ mu celkom neveril a stále mu vyčítal osemročné prímerie, ktoré kvôli nemu musel uzavrieť. Jehudovým cieľom však bolo udržať mier v krajine a brániť tak židov ako jeho predkovia.
Kráľ Alfonso však prahol po boji. Baróni Castro, ktorí boli pod ochranou Aragónska, začali robiť v jeho krajine nepokoje. Rozhodol sa teda, že na nich zaútočí, ale tým by poštval na seba Aragónsko. Jeho bratranec, aragónsky kráľ, zomrel a na jeho trón nastúpil Alfonsov obdivovateľ, synovec Pedro. Alfonsova žena Leonor, dcéra anglického kráľa Henricha II., dúfala, že sa Pedro ožení s niektorou z ich dcér a tým sa spoja obe krajiny. Alfonso však tieto plány zhatil tým, že ľsťou Pedra nechal pri jeho pasovaní na kráľa prisahať lénnu poslušnosť Aragónska Kastílii. Na tejto oslave sa tiež stretáva kráľ po prvýkrát s dcérou Žida Jehuda Rachel a s jeho synom Alazarom. Alazar túži byť rytierom a je veľkým obdivovateľom kráľa, preto neskôr prestúpi ku kresťanskej viere a to Alfonsa milo poteší. Rachel však je presvedčená v svojej židovskej viere a svojimi názormi kráľa urazí. Alfonsov problém, kto bude jeho následníkom, sa čoskoro vyrieši - Leonore sa narodí syn. Kráľ nemôže zabudnúť na Židovku a chce, aby sa stala jeho milenkou. Nechá ju opraviť moslimský palác La Galiana a tam sa s ňou dlhý čas zdržiava. Vzájomne do seba zamilovaní žili spokojne aj cez ohováranie ostatných. Medzitým však vypukla očakávaná Svätá vojna a Alfonso musel so svojimi radcami odísť do Burgosu za Leonorou vyjednať mier s Aragónskom, aby mohli spoločne ísť do vojny. Nedohodli sa však a pri jeho pobyte pri žene zomrel jeho jediný syn. Alfonso veril, že je to trest za to, že žije so Židovkou, preto bol rozhodnutý vzťah s ňou ukončiť. Avšak pri návrate do Galiany zistil, že Rachel čaká dieťa a nielenže ju nezapudil, ale spokojný s ňou žil ďalej.
Pri Svätej vojne útočili kresťania nielen na moslimov, ale aj na Židov. Preto požiadali franskí Židia Jehudu o umožnenie prisťahovania do Kastílie. Po dlhom naliehaní kráľ Alfonso zvolil. Alfonso sa nemohol ďalej nezúčastnene prizerať vojne. Preto sa nakoniec s pomocou Leonorinej matky (Eleonóra Akvitánska, manželka Henricha II.) Aragónsko a Kastília dohodli. Z obavy z nebezpečia nechal Jehuda svojho vnuka ukryť na neznáme miesto, kde by ho nikto nenašiel. Hrdý kráľ dohodu s Aragónskom opäť nedodržal a zaútočil sám na moslimov, jeho ťaženie tak však veľmi rýchlo viedlo k prehre. Mnoho ľudí padlo v boji, medzi nimi aj Jehudov syn Alazar.
Ľudia v Tolede vinili za prehru Jehudu a Rachel a vylievali si zlosť na všetkých Židoch. Kráľovná zo žiarlivosti rozkázala barónovi Castrovi, aby zabil Jehudu aj Rachel. Castro s pobúrenými ľuďmi mesta úlohu splnil. Kráľovná dúfala, že sa jej vzťah s kráľom urovná, keď už nebude mať svoju lásku, ale zmýlila sa; kráľ neodpustil kráľovnej smrť svojej milovanej. Z kresťanskej časti sa moslimovia stiahli kvôli nezhodám v ich krajine a s Kastíliou bol uzavretý mier.
Jarilo
thumb|Socha Jarila Jarilo je slovanský boh plodnosti a jarného slnka. Bol uctievaný u pobaltských a polabských Slovanov a tiež u Pomoranov. Je často stotožňovaný so suzdalským Jarunom a juhoslovanskou folklórnou postavou Zeleným Jurajom. Býva vyobrazený v podobe pekného mladíka za nejasných okolností uväzneného v podsvetí, čím svet trpí a upadá do zimy. Jarilo však utečie na vraníkovi a zlatými kľúčmi odomyká nebo a zem, čím zaistí plodnosť predstavovanú rosou.
V Bielorusku pripadá jeho sviatok na 27. apríla.
Po Jarilovi je tiež pomenovaná planétka 2273 Jarilo, ktorú objavila sovietska astronómka Ľudmila Černychová.
La Haye-d’Ectot
La Haye-d’Ectot je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Manche, v regióne Dolná Normandia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Administratíva
Administratíva môže byť:
H.D.
H.D., vlastným menom Hilda Doolittle (* 10. september 1886, Bethlehem, Pensylvánia, Spojené štáty – † 27. september 1961, Zürich, Švajčiarsko) bola americká poetka, románopiskyňa a autorka memoárov, členka skupiny imagistov, ktorí predstavovali významný umelecký trend v americkej básnickej renesancii v prvých dvoch dekádach 20. storočia. Tento básnický prúd vytvorila spolu s Ezrom Poundom a Richardom Aldingtonom.
Od roku 1916 vykonávala editorskú činnosť v časopise Egoist. Jej poézia bola publikovaná v English Review a Transatlantic Review. Počas prvej svetovej vojny trpela smrťou svojho brata a rozvodom s básnikom Richardom Aldingtonom. Tieto udalosti poznačili jej ďalšiu tvorbu. Glenn Hughes, odborník na imagizmus napísal, že „z jej básní kričí jej osamelosť“. H.D. mala hlboký záujem o antickú grécku literatúru a jej tvorba často obsahuje výpožičky z gréckej mytológie a klasických básnikov, ako aj prírodné výjavy a objekty, ktoré často používa pre vyjadrenie pocitov a nálad.
V roku 1930 sa spriatelila so Sigmundom Freudom a stala sa jeho pacientkou, aby jej pomohol pochopiť jej bisexualitu. Bola už raz vydatá a mala viacero heterosexuálnych i homosexuálnych vzťahov. Stala sa ikonou vo feministickom hnutí aj medzi zástancami práv homosexuálov. Jej básne, hry, listy a eseje boli republikované v rokoch 1970 až 1980.
Mladosť
Hilda Doolittlová sa narodila v moravskej komunite v meste Bethlehem v pensylvánskom Lehigh Valley. Jej otec Charles Doolittle bol profesor astronómie na Lehigh University a matka Helen (Wolle) pochádzala z Moravy a mala silný záujem o hudbu. V 1896 bol Charles Doolittle profesorom astronómie na University of Pennsylvania a rodina sa presťahovala do domu na Upper Darby. Študovala na „Philadelphia Friends Central High School“, na Fifteenth a Race streets, graduovala v 1905.
V 1901 stretla Ezru Pounda, ktorý potom hral hlavnú úlohu v jej súkromnom živote. V 1905 Pound predstavil zbierku aj s jej básňami o láske pod kolektívnym názvom „Hilda's Book“.
V tom istom roku H.D. začala študovať na „Bryn Mawr College“ grécku literatúru. Štúdium prerušila čoskoro, kvôli zlému zdraviu. Na college stretla básnikov Marianne Moore a William Carlos Williams. Jej prvé publikované príbehy boli pre deti v časopise „The Comrade Philadelphia Presbyterian Church paper“, medzi rokmi 1909 a 1913. Väčšinou boli pod pseudonymom „Edith Gray”. thumb|Pamätná tabuľa v Londýne V 1907 žila s Poundom. Jej otec odsúdil tento vzťah a čoskoro odišiel do Európy. Jeho angažmán bolo odvolané v roku 1908. Približne v tejto dobe začala H.D. udržiavať vzťah s mladou študentkou umenia Frances Josephou Gregg. Vroku 1910 žila v Greenwich Village a neskôr v 1911 odplávala do Európy s Greggovou a jej matkou. V Európe začala H.D. serióznejšiu kariéru spisovateľky. Jej vzťah s Greggovou ochladol. Stretla amatérsku spisovateľku Brigit Patmore, s ktorou prežila aféru. Patmore predstavila H.D. básnikovi a spisovateľovi Richardovi Aldingtonovi.
Dospelosť
H.D. odcestovala do Európy v 1911 a viac sa do USA nevrátila. Počas manželstva s Aldingtonom mala viacero afér, ktoré zavinili rozvod v roku 1937. 31. marca 1919 sa narodila jej dcéra Frances Perdita Aldington, ktorej skutočným otcom bol maliar Cecil Grey.
Jej nová priateľka, britská spisovateľka Bryher (Winifred Ellerman) ju prichýlila aj s jej matkou, keď obe ochoreli na španielsku chrípku. H.D. bola vtedy tehotná. Jej matka pandémiu chrípky neprežila. Bryher, ktorá sa kedysi pokúsila o samovraždu, sa stala zachránkyňou H.D. Obidve zostali spolu vo vzťahu až do smrti H.D.
Perdita vyrástla vychovávaná svojou matkou, Bryher a jej manželmi ( Robert McAlmon, od 1927 Kennethom Macpherson). Neobvyklá rodinná situácia bola skomplikovaná mileneckým vzťahom Macpershon a bisexuálnej H.D. a Bryherinými excentrickými metódami výchovy dcéry Perdity. V 1928 si Bryher a Macpershon adoptovali Perditu. Od 1929 žili najprv v Territet am Genfersee, potom väčšinou v Bryherinej vile „Villa Kenwin“ v La Tour-de-Peilz pri Vevey.
V roku 1933 prišla H.D. do Viedne, aby sa liečila u Sigmunda Freuda. O tejto skúsenosti napísala v roku 1943 knihu „Tribut an Freud“.
Vo veku 75 rokov Hilda Doolittle zomrela v Zürichu 27. septembra 1961.
H.D. - imagistka
V lete 1912 sa vyhlásili traja básnici za "troch originálnych imagistov" a stanovili svoj kánon: Počas stretnutia s H.D. v čajovni blízko „The British Museum“ v tom istom roku, Pound prvýkrát pripojil jej pseudonym ku poézii v štýle imagizmu, čím vytvoril logo, ktoré bolo používané počas väčšiny jej spisovateľskej kariéry. H.D. však uvádzala rozdielne verzie tejto príhody, počas svojho tvorivého obdobia používala rôzne pseudonymy. V tom istom roku, Harriet Monroe začala vydávať „Poetry magazine“ a požiadala Pounda, aby sa stal hlavným editorom. V októbri vydala tri poémy od H.D. a Aldingtona v rubrike imagistov.
Vzorom pre skupinu imažinistov boli japonskí umelci a H.D.často navštevovala exkluzívny „Print Room“ v British Museum v spoločnosti Richarda Aldington a  kurátora múzea a básnika Laurence Binyona, aby si pozerala tlače nišiki-e, ktoré mali inkorporované v sebe tradičné japonské verše. Svoj štýl tiež odvodila z klasickej gréckej literatúry, hlavne poetky Sapfo. Tento záujem zdieľala spolu s Aldingtonom a Poundom.
V 1915, H.D. a Aldington vydali „The Poets' Translation Series“, pamflety na preklady gréckych a latinských klasikov. H.D. pracovala na hrách od Euripida, ktoré vydala v roku 1916 - preklad chórov z hry „Bakchus a Hekaba“ (1931) a „Euripides' Ion“ (1937).
V spolupráci so skupinou pokračovala až do vydania antológie imagistov v roku 1917. Jej práce sa objavili aj v roku 1930 v Aldingtonovej „Imagist Anthology.“ Všetka jej básnická tvorba až do roku 1930 bola v čistom štýle imagizmu a používala jeho výrazové prostriedky. Tento spôsob tvorby mal svojich kritikov.
V máji 1915 v „The Egoist magazine“ sa vyjadril kritik a básnik Harold Monro o H.D. poézii ako o prvotine "petty poetry", kde poukázal na "either poverty of imagination or needlessly excessive restraint" (chudobnú predstavivosť alebo zbytočnú umiernenosť).
„Oread“, jedna z jej skorších a známejších básní, ktorá bola prvýkrát publikovaná v roku 1915 v antológii, ilustruje jej pôvodný skorý štýl tvorby:
1547 Nele
1547 Nele je planétka s priemerom 94 km, ktorú objavil P. Bourgeois 12. februára 1929.
Majstrovstvá Ázie v basketbale mužov 2003
Majstrovstvá Ázie v basketbale mužov 2003 boli v poradí 22. majstrovstvá Ázie v basketbale mužov, ktoré organizuje Ázijská basketbalová federácia (FIBA Asia). Konali sa v Charbine, v Číne od 23. septembra1. októbra 2003, za účasti 16 tímov. Čína bola organizátorom ázijského šampionátu mužov tretíkrát, predtým hostila toto podujatie v rokoch 1989 (v Pekingu) a 2001 (v Šanghaji). Zápasy sa hrali v 2 arénach: Tianrun Gymnasium a Heida Gymnasium. Svoj trinásty titul (tretí v rade) získala domáca 🇨🇳, ktorá vo finálovom stretnutí zvíťazila nad 🇰🇷. Bronzový 🇶🇦 získal svoju prvú medailu.
Tento turnaj zároveň slúžil ako kvalifikácia ázijských družstiev na Letné olympijské hry 2004, ktoré hostili Atény. Kvalifikovalo sa na ne iba víťazné družstvo.
Kvalifikácia
Pozn: Z turnaja odstúpili pôvodne kvalifikované Spojené arabské emiráty a Saudská Arábia. Nahradili ich Kazachstan a Kuvajt.
Anglický kokeršpaniel
Stavba tela
Anglický kokeršpaniel dorastá do výšky 38 - 41 cm v kohútiku, čím sa radí medzi stredne veľké plemená. Stavba tela tejto rasy je robustná. Temeno a nos sú rovnakej dĺžky, ňufák je hranatý. Oči nesmú byť svetlo sfarbené, majú mať tmavohnedý alebo tmavoorieškový odtieň. Uši sú nasadené nízko, sú dlhé a porastené dlhou, hodvábnou srsťou. Chvost je nesený v jednej rovine s chrbtovou líniou.
Srsť
Typická je pre toto plemeno hustá, hodvábna srsť vyžadujúca si zvýšenú starostlivosť. Môže byť zafarbená rôzne, jednofarebné jedince okrem znaku na hrudi nesmú mať na tele bielu farbu.
Povaha
Anglický kokeršpaniel je temperamentný pes. Je spoločenský, no nie je plne od človeka závislý, skôr samostatný. Nezvykne sa dostávať do konfliktu s inými zvieratami či ľuďmi. Zle vychovaný jedinec môže prejavovať svoju dominantnosť voči ľuďom. Je učenlivý a inteligentný, no nikdy nebude slepo počúvať príkazy, býva tvrdohlavý. U tejto rasy je potrebná dôsledná a trpezlivá výchova. Najmä u jednofarebných jedincov chovatelia popisujú vrodenú poruchu správania prejavujúcu sa zvýšenou agresivitou voči svojmu okoliu bez akéhokoľvek podnetu. Túto poruchu sa však už cieleným chovom podarilo odstrániť, pri výbere chovateľa a následne šteňaťa však treba byť obozretný.
Využitie
Má veselú povahu, stále pohybuje chvostom, zvlášť vtedy keď sleduje pachovú stopu, je nebojácny v hustom poraste. Ďalšou vlastnosťou je jeho športovnosť a zdatnosť, aktívna a živá nátura. Musíte byť pripravený poskytnúť dospelému kokrovi každý deň najmenej hodinu voľného pohybu. Miluje lesy, kopce, polia. Veľmi rád pláva. Potrebuje mať príležitosť bežať plnou rýchlosťou aby mohol zachytiť vône, ktoré pôsobia na jeho inštinkty loveckého psa. Je nežný a milujúci, ale plný života a energie. Anglický kokeršpaniel je obľúbené plemeno, vhodné na rôzne kynologické športy, dodnes využívané poľovníkmi na sliedenie a donášanie. Je vhodný najmä pre starších ľudí, má pomalú chôdzu. Občas sú tieto psy aj lenivé.Vie dobre plávať a nebojí sa vody.
Martin Kližan
Martin Kližan (* 11. júl 1989, Bratislava) je súčasný slovenský tenista. Vo dvojhre vyhral 6 turnajov kategórie ATP, 6 turnajov kategórie ATP Challenger a 4 turnaje ITF Futures. Vo štvorhre vyhral po 4 turnaje kategórie ATP, ATP Challenger a ITF Futures. V súčasnosti ho trénuje Martin Hromec. Tenis hrá ľavou rukou.
Kariéra
V minulosti ho trénoval aj bývalý slovenský tenista Karol Kučera či bývalý český tenista Martin Damm. Jeho obľúbeným povrchom je antuka a obľúbeným úderom forhend.
Mládežnícka
Tenis začal hrať ako trojročný spolu s otcom Milanom. V roku 2005 sa stal Talentom roka na Slovensku v ankete Slovenského tenisového zväzu. V tom istom roku 2005 triumfoval na Majstrovstvách Európy do 16 rokov vo dvojhre i štvorhre (s partnerom Andrejom Martinom). S týmto tenistom sa prebojoval do finále v juniorskej kategórii Wimbledonu 2006, v ňom prehrali s americkou dvojicou Kellen Damico, Nathaniel Schnugg. V roku 2006 vyhral juniorský grandslamový turnaj French Open. Vo finále vtedy vyhral nad Philipom Besterom z Kanady 2 : 0 na sety (6 : 3, 6 : 1). V Paríži štartoval vôbec prvýkrát a víťazstvom sa stal vôbec prvým mužom zo Slovenska s triumfom v juniorskej dvojhre na turnaji tzv. veľkej štvorky.
Jeho mládežníckym tenisovým vzorom bol Rus Marat Michajlovič Safin a Chorvát Goran Ivanišević.
2012
Na Australian Open neštartoval, hoci podľa postavenia v rebríčku ATP mohol hrať kvalifikáciu.
Martin Kližan po druhýkrát v kariére štartoval na US Open. V prvom kole zdolal Kolumbíjčana Alejandra Fallu 3 : 0 na sety (6 : 4, 6 : 1, 6 : 2). Na turnaji pokračoval v druhom kole, kde vyhral nad piatym nasadeným Francúzom Jo-Wilfried Tsonga 3 : 1 na sety (6 : 4, 1 : 6, 6 : 1, 6 : 3). Po prvýkrát v kariére postúpil do tretieho kola grandslamového turnaja. V treťom kole nastúpil proti tridsiatemu druhému nasadenému Jérémymu Chardymu z Francúzska. Vyhral 3 : 0 (6 : 4, 6 : 4, 6 : 4). Po Dominikovi Hrbatom sa tak stal od Australian Open 2006 prvým Slovákom, ktorému sa podarilo dostať do štvrtého kola grandslamového turnaja. Vo štvrtom kole prehral proti Chorvátovi Marinovi Čilićovi 0 : 3 (5 : 7, 4 : 6, 0 : 6).
Vo štvorhre nastúpil spolu so Jérémym Chardym, no vypadli už v prvom kole. Prehrali so španielskym párom Marcel Granollers, Marc López 0 : 2 na sety (4 : 6, 2 : 6).
2013
náhľad|vpravo|Martin Kližan počas žrebu pred zápasom na turnaji [[Valencia Open 2013 proti Talianovi Fabiovi Fogninimu]] V tomto roku vyhral svoj prvý turnaj vo štvorhre, dňa 27. júla 2013 v chorvátskom meste Umag s partnerom Davidom Marrerom.
Australian Open
V prvom kole kvalifikácie vyhral nad Nemcom Andreasom Beckom 2 : 1 na sety (6 : 7 (4 : 7), 7 : 6 (8 : 6), 6 : 2). V druhom kole zdolal Francúza Enza Couacauda 2 : 0 na sety (7 : 6 (7 : 3), 6 : 3) V záverečnom, finálovom, kole prehral s Rakúšanom Dominicom Thiemom 0 : 2 na sety (2 : 6, 5 : 7). Do hlavnej súťaže však napokon postúpil ako lucky loser po odhlásení sa Španiela Nicolása Almagra. V prvom kole porazil trinásteho nasadeného Američana Johna Isnera, ktorý za stavu 0 : 2 na sety (2 : 6, 6 : 7 (6 : 8)) a za stavu 0 : 0 na gemy v treťom sete a 30 : 0 na podaní Martina Kližana zápas skrečoval. V druhom kole vyhral nad kvalifikantom zo Slovinska Blažom Rolom 3 : 1 na sety (6 : 3, 6 : 4, 5 : 7, 7 : 6 (7 : 2)). Zápas za stavu 2 : 0 na sety organizátori prerušili kvôli teplu, neskôr za stavu 2 : 1 na sety a 4 : 3 bez brejku v prospech Martina Kližana prerušili pre dážď. V treťom kole prehral s Francúzom Stéphanom Robertom 0 : 3 na sety, ktorý do hlavnej súťaže postúpil ako lucky loser.
French Open
Na rozdiel od Australian Open, na French Open neštartoval v kvalifikácii, ale na základe rebríčkového postavenia bol automaticky kvalifikovaný do hlavnej súťaže. V prvom kole ako nenasadený hráč zdolal deviateho nasadeného Japonca Keia Nišikoriho 3 : 0 na sety. V prvom sete servoval Kei Nišikori na víťazstvo v sete, avšak Martin Kližan mu prelomil podanie k 40. V tajbrejku nakoniec vyhral 7 : 4. V druhom aj v treťom sete vzal japonskému tenistovi dvakrát podanie. Druhý set získal pomerom 6 : 1 a tretí 6 : 2. V druhom porazil Robina Haasea z Holandska pomerom 3 : 2 na sety.
Na zápas prvého kola štvorhry spoločne s Rakúšanom Dominicom Thiemom nastúpili dňa 27. mája. Ich súpermi bol americko-nemecký pár Nicholas Monroe / Simon Stadler. Zápas prehrali 0 : 2 na sety, prvý set prehrali 3 : 6, pričom v šiestej hre stratili svoje podanie.
Bavarian International Tennis Championships
Dňa 4. mája hral finále turnaja Bavarian International Tennis Championships v nemeckom meste Mníchov. Vyhral nad Talianom Fabio Fogninim 2 : 1 na sety (2 : 6, 6 : 1, 6 : 2). V prvom sete stratil podanie v úvodnej hre, následne súperovi prelomil podanie, avšak ani ďalšie dve nasledujúce podania si neudržal. V druhej polovici prvého setu začal viditeľne prejavovať bolesť brušnej oblasti. Po prvom odohranom sete išiel do šatne. V druhom sete prelomil súperove podanie v druhej hre a následne aj v šiestej, a set nakoniec vyhral 6 : 1. V treťom sete prelomil podanie Fabia Fogniniho v úvodnej hre. V nasledujúcej odvrátil brejkbalovú príležitosť a gem získal trestným bodom protivníka pri svojej výhode. Aj v nasledujúcej hre prelomil súperovo podanie a viedol už 3 : 0. Za stavu 4 : 1 odvrátil dva brejkbaly. Tretí set nakoniec vyhral pomerom 6 : 2.
Na turnaji vyhral kvalifikáciu. V prvom kole kvalifikácie zdolal Kazacha Jevgenija Jevgenieviča Koroľova 2 : 0 na sety (6 : 3, 7 : 5).
Ostatná časť sezóny
náhľad|vpravo|Martin Kližan na turnaji [[Winston Salem Open 2014]] 31. januára nastúpil na druhý zápas 1. kola euroafrickej zóny Davisovho pohára medzi Slovenskom a Lotyšskom. Vyhral nad 569. hráčom sveta Andišom Juškom 3 : 2 na sety (6 : 4, 6 : 7 (4 : 7), 6 : 3, 4 : 6, 8 : 6), napriek tomu, že v piatom sete prehrával 3 : 5 a súper podával na víťazstvo v zápase. Po prvom hracom dni zvýšil stav stretnutia v prospech Slovenska na 2 : 0 zápasy. Nastúpil aj na posledný zápas, za stavu 4 : 0 zvíťazil nad 16-ročným Artursom Lazdinšom 2 : 0 na sety (6 : 3, 6 : 3).
V novembri 2014 sa v rozhovore pre Denník Šport vyjadril na adresu svojho súpera Sergeja Kozlova z 1. kola turnaja ATP vo Valencii 2014, že bol taký slabý, že vedel, že s ním nemôže prehrať.
2015
Na Australian Open vypadol v druhom kole po tom, čo skrečoval zápas proti Joãovi Souzovi z Portugalska za stavu 1 : 2 na sety.
Spočiatku nechcel nastúpiť na daviscupový zápas 1. kola 1. skupiny euroafrickej zóny proti Slovinsku, avšak 1. marca oznámil zmenu rozhodnutia. V roku 2015 nestratil ani jeden set v zápasoch Davisovho pohára.
2016
náhľad|Martin Kližan na podaní na turnaji [[German Open 2016 v júli 2016]] V septembri 2016 sa ospravedlnil z účasti v zápase o účasť vo svetovej skupine Davisovho pohára proti Austrálii z dôvodu zdravotných problémov s nohou. Deň po skončení tohto daviscupového zápasu nastúpil Martin Kližan na turnaji Moselle Open kategórie ATP World Tour 250 vo francúzskom meste Méty proti domácemu hráčovi a zároveň držiteľovi divokej karty Julienovi Benneteauovi. Prehral 0 : 2 na sety (2 : 6, 1 : 6). Neskôr ho z dôvodu neakceptovania ospravedlnenia zo zápasu proti Austrálii Výkonný výbor Slovenského tenisového zväzu podmienečne vylúčil s platnosťou na jeden rok zo slovenského daviscupového tímu a udelil mu pokutu 20 000 eur.
V decembri 2016 otvorene kritizoval fungovanie Národného tenisového centra v Bratislave.
2017
Na prvom grandslamovom turnaji roka, na Australian Open štartoval ako nenasadený. Vypadol hneď v prvom kole po tom, čo prehral so štvrtým nasadeným hráčom, Švajčiarom Stanom Wawrinkom 2 : 3 na sety (6 : 4, 4 : 6, 5 : 7, 6 : 4, 4 : 6). Martin Kližan vyhrával v piatom sete 4 : 3 a 40 : 15 pri svojom podaní, ale tento náskok nedokázal využiť vo svoj prospech. Počas tohto zápasu zasiahol v piatom sete Stan Wawrinka Martina Kližana nepríjemne smečom do tela. Vo štvorhre nastúpil s partnerom Mariusz Fyrstenberg z Poľska proti francúzskej dvojici Julien Benneteau, Jérémy Chardy. Prehrali 0 : 2 na sety (6 : 7 (1 : 7), 1 : 6).
V januári 2017 ho nehrajúci kapitán Miloslav Mečíř nominoval na stretnutie 2. kola 1. skupiny euroafrickej zóny Davisovho pohára 2017 proti Maďarsku spolu s Jozefom Kovalíkom, Lukášom Lackom a Andrejom Martinom. Už skôr oznámil, že s ním môže na tento zápas počítať. Pri príležitosti zverejnenia cien vstupeniek sa vyjadril, že cena je vysoká a že rozdá fanúšikom 50 vstupeniek zadarmo. Neskôr rozdal vstupenky na piatkové a na sobotňajšie zápasy.
Zápasy s hráčmi TOP 10: 17 (3 : 14)
== Zápasy v Davisovom pohári: 28 (19 : 8) ==
Štvorhra: 4 (3 : 1)
== Umiestnenia na konci roka == (Poznámka: Rok: Dvojhra / Štvorhra.)
Kritika
V januári 2022 sa na Martina Kližana zniesla kritika po zverejnení statusu na Instagrame, kde zaútočil na sexuálnu orientáciu bývalej tenistky Martiny Navrátilovej kvôli jej vyjadreniu sa na adresu tenistu Novaka Djokoviča ohľadne jeho odmietavého postoja k očkovaniu. Kližan sa oprel do Navrátilovej a nazval ju „najznámejšia tenisová lesbička“ a s opovrhnutím sa vyjadril k jej sexuálnej orientácii: „Neviem či si je pani Navrátilová vedomá ako vôbec funguje najdôležitejší proces na svete a to proces rozmnožovania ľudskej rasy, ale ak si náhodou číta tento status, tak nie pani Navrátilová, novorodenca nevie počať žena so ženou a ani muž s mužom.“ Týmto vyjadrením si vyslúžil nomináciu v ankete Homofób roka 2021, ktorú organizuje Inštitút ľudksých práv a umiestnil sa v nej na 5. mieste.
Bond Bug
Bond Bug je malý britský 2-sedadlový 3-kolesový športový automobil, ktorý vyrábala spoločnosť Bond Cars v rokoch 1970 až 1974. Po získaní spoločnosti Bond Cars firmou Reliant, spoločnosť poverila Toma Karena zo štúdia Ogle Design návrhom zábavného automobilu. Bol to mikroautomobil klinového tvaru so zdvíhacím krytom kokpitu a plátnom na boku namiesto konvenčných dverí. Bond Bug mal základ v novo navrhnutom ráme inžiniera Johna Crosthwaita a v niektorých podvozkových častiach automobilu Reliant Regal.
Motor
left|thumb|Interiér Bondu Bug Motor bol vpredu montovaný ľahký hliníkový štvorvalec s objemom 700 cm³ (neskôr zvýšený na 750 cm³), ktorý vystupoval až do interiéru. Počas jeho zavedenia do výroby mal motor výkon 22 kW/30 koní. Verzia 700ES mala upravenú hlavu valcov, ktorá dovolila nárast kompresného pomeru zo 7,35:1 na 8,4:1. Vtedy už poskytoval výkon 23 kW/31 koní a tiež zlepšený priebeh krútiaceho momentu.
Bohuslav Tablic
Bohuslav Tablic (* 6. september 1769, České Brezovo – † 21. január 1832, Kostolné Moravce) bol slovenský básnik, prekladateľ a literárny historik, evanjelický kňaz; básnicky najproduktívnejší predstaviteľ idylickej línie slovenského osvietenského klasicizmu.
Životopis
Jeho otec bol učiteľ Martin Tablic a matka Mária rod. Makovínyová. Vzdelanie získaval v rokoch 17811783 v Dobšinej, v rokoch 17831789 v Bratislave (evanjelické lýceum) a v rokoch 17901792 v nemeckej Jene, kde študoval filozofiu, teológiu, medicínu, angličtinu a francúzštinu. Počas štúdií v Jene založil spolu s Jurajom Palkovičom Societas slavica a v roku 1810 počas pôsobenia v Kostolných Moravciach založil Učenú spoločnosť banského okolia, ktorá sa označovala ako slovenská literárna a vedecká spoločnosť. Bol členom básnického združenia organizovaného Antonínom Jaroslavom Puchmajerom. Pôsobil ako evanjelický kazateľ, v roku 1827 sa stal konseniorom a v roku 1829 seniorom.
Tvorba
Literatúre sa venoval už počas štúdií v Jene. Písal verše a príležitostné básne, teologické, historické, hospodárske a právne knihy s ľudovýchovným zameraním, ale tiež prekladal z nemčiny, angličtiny a maďarčiny. Jeho najvýznamnejším dielom je ''Poezye. Paměti česko-slovenských básnířův ane veršovců'', ktoré sú prvými dejinami poézie v národnom jazyku, z ktorých vychádzali a nadväzovali na ne i neskoršie generácie literárnych historikov (Jozef Miloslav Hurban a i.). Každý zo štyroch dielov obsahuje polovicu pamätí a polovicu poézie. Paměti obsahujú charakteristiky 77 uhorských básnikov a veršovníkov, Poezye zas príležitostné, intímne, galantné, klasicistické, rokokové, anakreontické a lyrické básne, ódy, elégie a selanky, bájky, anekdoty, baladické piesne a burlesky, ktoré sú ako jeho pôvodnou tvorbou, tak i prekladmi rôznych autorov.
Profylaxia (výpočtová technika)
Profylaxia sú preventívne kontroly a prehliadky kancelárskej a výpočtovej techniky.
Pri počítačoch zvyčajne ide predovšetkým o ich pravidelné čistenie s dôrazom na sprievodné kontroly najviac namáhaných súčastí týchto prístrojov, ktoré podľa predchádzajúcich skúseností môžu byť najčastejším zdrojom možných porúch. V rámci profylaxie je zvyčajne vhodné vykonávať aj drobnú údržbu prístrojov priamo na mieste vrátane prevádzkových testov a funkčných skúšok niektorých pripojených zariadení (napr. počítačové periférie - klávesnice, záložného zdroje napájania apod). Táto profylaxia je vhodná predovšetkým tam, kde počítače aj iná kancelárska technika pracuje v prostredí so zvýšenou prašnosťou alebo s vyššími nárokmi na hygienu ich prevádzky apod.
Rhodia (dcéra Danaa)
Rhodia (Rhodia) je v gréckej mytológii dcéra líbyjského kráľa Danaa a jednej z jeho manželiek Hamadryád. Podľa antického autora Apollodora z Atén bola Rhodia jedna z päťdesiatich dcér líbyjského kráľa Danaa a jeho manželky Hamadryády Foiby, alebo Atlanteie. O dcéry Danaa sa uchádzalo päťdesiat synov jeho brata Aigypta, ktorý vládol v susednom Egypte. Keďže Danaos so svadbou nesúhlasil, Aigyptos mu vypovedal vojnu a porazil ho. Danaos nato ušiel s dcérami do Argu na Poloponéze, ale Aigyptos sa so svojimi synmi za ním vypravil a k svadbe ho prinútil.
Rhodii za manžela vybrali Chalkódóna, syna Aigypta a jeho arabskej manželky. Keď sa potom chystala hromadná svadba, Danaos dcéram prikázal, aby svojich manželov počas svadobnej noci zavraždili. Okrem Hyperméstry, všetky dcéry príkaz otca splnili a bohovia ich za tento hrozný skutok po smrti odsúdili na večný trest nosiť v podsvetí do deravého džbána vodu.
Židova strouha (potok)
Židova strouha je potok v Juhočeskom kraji v Česku. Je dlhý a odvodňuje územie o rozlohe. Číslo hydrologického poradia je 1-07-04-113.
Priebeh toku
Pramení asi južne od Bzí v nadmorskej výške. Na dolnom toku vytvára divoké romantické kaňonovité údolie (turisticky náročnejší terén). Pred ústím do Lužnice lemujú Židovu strouhu mohutné skalné masívy s jaskyňami. Do Lužnice ústi zľava asi južne od Bechyně neďaleko dediny Nuzice.
Ochrana prírody
Úsek dolného toku nad ústím bol v roku 1988 vyhlásený za prírodnú pamiatku Židova strouha.
Pôvod názvu
Existuje niekoľko verzií pôvodu názvu:
Životná stratégia
Životná stratégia je spôsob rozmnožovania alebo obsadzovania voľných stanovísk živými organizmami. Zatiaľ čo u živočíchov sa v rámci r/K teórie výberu rozlišujú 2 životné stratégie, K-stratégia a r-stratégia, u rastlín sa mimo r/K teórii niekedy uvádzajú aj rôzne stratégie populácií rastlín: R-stratégovia (podľa „ruderálnej“), C-stratégovia (podľa „konkurencie“) a S-stratégovia (podľa stresu).
r/K teória výberu
náhľad|[[Mrlík biely (Chenopodium album) produkuje desiatky tisíc drobných semien s nízkym množstvom živín. Je preto r-stratég.]] R/K teóriu, ktorá sa používa nielen pre živočíchy, ale aj niektoré ďalšie organizmy, rozvinuli v 60. rokoch 20. storočia na základe štúdia ostrovnej biogeografie ekológovia Robert MacArthur a E. O. Wilson. . Teória však niekedy býva kritizovaná kvôli niektorým nedostatkom a nejednoznačnosti dát, ktorými by sa dala teória testovať.
Je nutné si uvedomiť, že pojmy K-stratég a r-stratég sú veľmi relatívne. Závisí na tom, koho s kým porovnávame. Jarabica poľná je oproti myši nepochybne k-stratég, ale porovnávaná so slonom bude jednoznačne označená za r-stratéga.
r-stratégia
Ako r-stratég je označovaný organizmus, ktorý v svojej životnej stratégii uplatňuje vyšší dôraz na rozmnožovanie a mobilitu potomstva, pričom kvalita a konkurencieschopnosť je odsunutá do pozadia. Typický r-stratég je organizmom obsadzujúcim narušené stanoviská – ide o primárnu fázu sukcesie. Písmeno r je matematický symbol pre rýchlosť reprodukcie (rate of reproduction).
Medzi početným potomstvom r-stratéga panuje vysoká úmrtnosť. Pri živočíchoch to znamená relatívne veľa mláďat a zredukovanú starostlivosť o nich. Potomstvo r-stratégov musí byť pohyblivé, aby mohlo nájsť a rýchle obsadiť vhodné stanovisko.
Rastliny rastú na stanoviskách s veľkým množstvom živín, energie a vody. R-stratégovia sú charakteristickí veľkou schopnosťou rozmnožovania (mnoho semien len s minimom zásob), rýchla klíčivosť, krátky životný cyklus (jednoročky) a málo biomasy.
K-stratégia
náhľad|Slon má vo voľnej prírode len málo mláďat, o ktoré sa však starostlivo celé stádo stará a matka ho kŕmi [[materské mlieko|materským mliekom. Je preto k-stratég.]]
K-stratég je organizmus, ktorý v svojej životnej stratégii uplatňuje vyšší dôraz na kvalitu a konkurencieschopnosť potomstva (semien alebo mláďat), pričom jeho kvantita a mobilita je odsunutá do pozadia.
Typický K-stratég bude mať málo veľkých mláďat (resp. semien), o ktoré sa bude starať. Príkladom môže byť slon, človek alebo dub. Počas sukcesie k-stratégovia obvykle významnejšie nastupujú až v neskorých fázach a postupne vytláčajú r-stratégov.
Písmeno K je matematický symbol pre únosnú kapacitu prostredia, t. j. maximálny podiel prežitých jedincov.
Stratégia populácií rastlín
V rastlinnej ekológii sa používa členenie na S-stratégov, C-stratégov a R-stratégov. U živočíchov sa táto koncepcia väčšinou neuvažuje, lebo sa predpokladá, že živočích vďaka svojej pohyblivosti najväčšiemu tlaku unikne. Možno ju zvažovať len u niektorých stálych druhov živočíchov.
Existujú aj kombinácie týchto stratégií. Také druhy sa potom označujú napríklad „C-R stratégovia“ alebo „S-R stratégovia“, atď.
S-stratégia
náhľad|[[Skorocel väčší (Plantago major) znáša veľmi dobre pošliapanie a na nekvalitných pôdach pomerne dobre prosperuje, preto sa považuje za S-stratéga.]] S-stratég (stres znášajúci stratég) je rastlina, ktorá v svojej životnej stratégii kladie dôraz na prispôsobenie sa vysoko stresovým podmienkam. Vyžaduje pritom stanovisko s týmito podmienkami, pretože sa na iných nie je schopný uchytiť. Spravidla vyžaduje, aby podmienky v okolitom prostredí príliš nekolísali. Príkladom môže byť skorocel väčší (Plantago major) a ďalšie rastliny dobre znášajúce pošliapanie, tiež borovica (Pinus), smrek (Picea), brusnice (Vaccinium) alebo vres obyčajný (Calluna vulgaris) a tiež niektoré halofyty. Pre S-stratégov je typická pomalá rýchlosť rastu, pomalý metabolizmus, malé odchýlky od priemerného vzhľadu (fenotypu) a vegetatívne rozmnožovanie.
C-stratégovia
C-stratég (konkurenčný stratég) rastú v podmienkach, kde je malý stres a malé narušovanie biomasy, ale vysoká konkurencia ostatných druhov. Typické vlastnosti C-stratégov zahrňujú vysokú výšku, veľkú plochu relatívne veľkých asimilačných listov, schopnosť vetvenia, dlhovekosť a podobne. Medzi C-stratégov patrí napríklad dub (Quercus), buk (Fagus) či jaseň (Fraxinus).
R-stratégovia
R-stratég (ruderálný, rumoviskový stratég) je druh, ktorý je adaptovaný na vysoké narušovanie. Jeho pojatie je zhodné s pojatím v r/K teórii výberu.
V teórii kultúrneho výberu
Pôvodne biologická teória je aplikovaná aj v ďalších odboroch, napríklad v kultúrnej antropológii. Jedno z pojatí teórie kultúrneho výberu popísal Agner Fog. Stratégie r a k sú tu preznačené na regal a kalyptic a popisujú spôsob fungovania určitej kultúry. Regal je odvodené od latinského slova rex (kráľ), prototypom r-kultúry je diktatúra. Kalyptic je odvodené od nymfy Kalypso, ktorú podľa gréckej mytológie našiel Odysseus na opustenom ostrove. Prototypom k-kultúry sú malé izolované spoločenstvá, ktoré nemusia čeliť tlaku zvonka.
K-kultúra
K-kultúra je podľa Foga typická pre malé, izolované spoločnosti a pre mierové oblasti s nízkou hustotou obyvateľstva a bez kultúrnych kontrastov. Prevažuje animizmus, polyteizmus alebo ateizmus, kult úrodnosti a plodnosti, uctievania predkov. Spoločnosť je podriadená blahu jednotlivcov. Hodnotami sú individualizmus, tolerancia, ľudské práva, ochrana prírodných zdrojov. Moc je decentralizovaná, založená na demokracii, tolerancii a mieri. Umenie je nespútané, improvizované. Zobrazuje rozkoš, fantáziu, farby, prírodu, zvieratá, plodnosť, individualizmus, spurnosť a odbojnosť. V hudbe basový sprievod prevažuje nad melodickosťou, hudba je rytmická s nepravidelnými a improvizovanými rytmami, imaginatívna, témy textov majú široký záber. Tanec je neorganizovaný a bujarý. Obliekanie je kreatívne, individuálne, farebné, sexy, odráža osobnosť. Architektúra je funkcionalistická, tvorivá, nepravidelná, bez štylistického zdôrazňovania sociálnych rozdielov. Sexuálna morálka je liberálna, na sex je nazerané z hľadiska rôznych účelov, chovanie je flexibilne, individuálne, nevyhýba sa rozkoši, sexuálna výchova sa vzťahuje aj na deti a prichádza už pred sobášom, antikoncepcia a potraty sú akceptované a populácia nevzrastá.
Louvre
vpravo|thumb|350px|Louvre - jedno z najznámejších múzeí na svete Louvre, od roku 1993 Le Grand Louvre, je palácový komplex v centre Paríža, bývalé sídlo francúzskych kráľov. Leží medzi ulicami Rue de Rivoli a Place de la Concorde na pravom brehu rieky Seina. Dnes je v ňom umiestnené jedno z najväčších múzeí sveta - Musée du Louvre. Kedysi to bol hlavný palác kráľov, neskôr ho zanedbávali kvôli Versailles, ktorý dal postaviť kráľ Ľudovít XIV. Dnes sa v areáli nachádza napríklad sklenená pyramída, ktorá tvorí hlavný vstup do zámku. Je to monumentálne miesto v samom srdci Paríža, v strede ideálnej čiary, končiacej na východe Vincenneským lesom a na západe Neuilly a Boulongnským lesom.
Dejiny a opis
Začal sa stavať v polovici 16. storočia v období vrcholnej renesancie, na mieste stredovekého hradu. Nesie stopy renesancie, klasicizmu a baroka. Projekt si kládol za cieľ spojiť dve protiľahlé kráľovské sídla (Louvre a Tuileries) vzdialené od seba približne pol kilometra. Tisícročné dejiny výstavby Louvru sú vlastne dejinami rozširovania jeho budov smerom na západ k vzdialenému Tuilleries a za opätovných úprav pôvodného projektu. Týmto pracovným postupom sa dospelo k finálnej myšlienke nekonečnej fugy, prebiehajúcej bez akejkoľvek prekážky medzi dvoma radmi budov, alebo bočných galérií, s jedinou interpunkciou Napoleonovho víťazného oblúka, až po prierezovú čiaru Tuileries.
Hoci toto monumentálne ukončenie už neexistuje, pretože Tuileries spustošil požiar v roku 1871 a za tretej republiky v roku 1884 jeho trosky zbúrali, stále si zachováva svoju podmanivosť.
V pôdoryse sa člení palác Louvre z východu na západ na štvorbokú budovu s vnútorným nádvorím, na druhú, širšiu stavbu vidlicového tvaru s nádvorím, otvorenú na západ, a na tretiu časť, takisto vidlicového tvaru zloženú z dvoch krídel južnej a na severnej strane a z obrovského námestia otvoreného na východ, a na západe za Víťazným oblúkom, sa dotýka záhrad Tuilerií.
Prvou zo súboru budov je Starý Louvre štvorbokého tvaru obopínajúci Štvorcové nádvorie „Cour Carrée“. Druhá a tretia budova sa skladajú z dvoch dlhých galérií, ktoré vejárovito vybiehajú od Starého Louvru. Galérie sú v prvej polovici dĺžky lemované dvoma budovami tvoriacimi Nový Louvre, každá s tromi vnútornými nádvoriami, kým v druhej polovici sa obe galérie voľne rozbiehajú.
thumb|Plán Louvru
Toto je syntéza dnešného celkového pohľadu na impozantný súbor budov Louvru, ale jeho dejiny sa začínajú jadrom stredovekého hradu, ktorý dal postaviť v roku 1190 Filip II. August. Nazývali ho Novou vežou Paríža, alebo Louvrom. Tento názov je podľa rôznych hypotéz odvodený od slova Louveterie - psiareň pre poľovačky na líšky, alebo Lower - franská opevnená hradba. Podľa poslednej hypotézy stála na tomto mieste kedysi maurská veža, ktorá bola postavená v roku 886 po vpáde Normanov. Zdôvodňuje to skutočnosť, že veža vo vnútri bola obklopená hlbokou vodnou priekopou. Hrad bol predmostím opevnených hradieb chrániacich parížsku štvrť. Pozostával z múrov na štvorcovom pôdoryse a na jeho rohoch sa týčili veže. Ďalšie dve veže boli uprostred severných a západných hradieb, kým na južnej a východnej strane sa otvárali dve brány medzi vežami; uprostred ležal mohutný hrad.
V južnom krídle otvorili v 13. storočí ďalší vstup ozdobený neskôr sochami Karola VI. a Karola VII. Rekonštrukciu pôdorysu hradu umožnil v roku 1883 archeologický prieskum vedený Bertym, a ním objavená sála s gotickou klenbou pod dnešnou Sálou kariatíd, a predovšetkým stopy obvodových múrov, z ktorých možno dedukovať, že celková rozloha starého hradu pokrývala sotva juhozápadnú štvrtinu neskoršieho Štvorcového nádvoria. V tomto prvom období slúžil hrad ako pevnosť, archív a bezpečné miesto pre poklady Kapetovcov.
Filip IV. vrátil hradu jeho pôvodnú funkciu pevnosti počas Storočnej vojny. Ako pokračovanie opevnených hradieb Filipa Augusta dal vybudovať pozdĺž Seiny na ochranu štvrti, ktorá vznikla v 13. - 14. storočí, nový pás hradieb, ktorý sa zatáča v pravom uhle na sever.
Karol V. Múdry sa od roku 1362 pričiňuje o úplnú prestavbu Louvru potom, čo sa ho rozhodol obývať pravidelnejšie ako jeho predchodcovia, hoci si aj naďalej ponechal svoje rezidencie. Začal prestavbu pevnosti na ozajstný zámok. Výsledkom tejto prestavby boli pohodlné obytné miestnosti vo dvoch nových krídlach, pozdĺž východnej a severnej strany štvorbokého Louvru. Južné a západné krídla v 16. storočí prekryli Lescotove a Lemercierove stavby. Karol V. dáva zámok nadstaviť a ukončiť terasami. V roku 1365 stavia architekt Raymond du Temple z poverenia Karola V. v severnom krídle špirálovité schody vedúce ku komnate kráľovnej a z vonka k trom vežiam. Neskôr boli schody prekryté Sullyho pavilónom. Potom pokračoval v opevňovacích prácach započatých Étiennom Marcelom, dokončiac pás hradieb na južnej strane Louvru. Bertyho nákresy z 19. storočia zaznamenávajú vo východnom krídle kaplnku a prvý vstup do hradu ozdobený sochami Karola V. a Jany Bourbonskej.
Za vlády Karola VI. sa začala stavať v roku 1382 nová brána na úrovni prvého prechodu. Na jej obranu sa postavila veža. S opevňovacími prácami pozdĺž Seiny súvisí aj obnovenie pásu hradieb siahajúceho až po nárožnú vežu Filipa II. Augusta, a to je veľmi dôležitý prvok pre budúcu výstavbu galérie.
Karol VII. dal zastrešiť terasy zriadené na prianie Karola V.; Ľudovít XI. ich potom využíval ako väznice a Ľudovít XII. ako sklad zbraní, zato však dal opraviť vitráže v kaplnke.
Isté je, že v 15. storočí francúzki králi nestáli o Louvre ako o kráľovské sídlo a dávali prednosť svojim zámkom pozdĺž Loiry. Úplne iný vzťah mal k Louvru František I. Rozhodnutie usadiť sa znamenalo predbežne úpravy interiérov, pretože plán predvídal úplnú prestavbu hradu na spôsob talianskych palácov. Zrušil južný vstup, veže obrátené k Seine, opevnenia, a tento priestor premenil na námestie, kde sa konali turnaje. Na západnej strane postavil stajne, zásobárne a kuchyne. Otvára sa hlavný vstup Louvru a s povolením mestskej rady sa vydlážďuje chodník medzi hradbami Louvru a Seinou. František I. zveril 2. augusta 1546 architektovi Pierrovi Lescotovi riadenie prác na rozmernej stavbe na západnej strane a preto zrúcal celé krídlo štvorbokej stavby Filipa II. Augusta. Skutočným realizátorom projektu Louvru je Henrich II. nastupujúci na trón po Františkovi I.
V roku 1549 je vypracovaný nový veľkolepý plán prestavby celého Louvru, pre ktorý sa demoluje časť stavby začatá v roku 1546 na rozšírenie Dolnej sály. Ráta sa s budovou štyri razy väčšou ako bol starý hrad a so zachovaním štvorcového pôdorysu stredovekej pevnosti. V roku 1753 sa začala stavba južného krídla, priľahlého ku Kráľovskému pavilónu, obráteného k Seine.
Po smrti Henricha II. v roku 1559 Katarína Medicejská ako regentka pokračuje v prestavbe Louvru a začína stavbu druhej polovice južného krídla s komnatami kráľovnej a prvého poschodia Malej galérie. V nasledujúcom roku sa dokončuje druhý rizalit južného krídla a toho istého roku Katarína v liste prvý raz naznačuje myšlienku Veľkej galérie pozdĺž Seiny, prepojuje Louvre s Tuileriami. Dlhá galéria mala na jednom úseku sledovať pás hradieb Karola V. a spojiť sa v pravom uhle s Kráľovským pavilónom prostredníctvom Malej galérie.
V roku 1572 bola stavba prerušená. Až roku 1594 sa pokračovalo v stavebných prácach a v nasledujúcom roku je postavené prvé poschodie Malej galérie, priľahlý pavilón Veľkého salónu a Veľká galéria ako aj južné krídlo Štvorcového nádvoria paláca. Na severnej a východnej strane stojí ešte stále starý feudálny palác. Od roku 1594 riadil stavebné práce Jean de Fourey, hlavný správca budov, a architektmi sú Louis Métezeau a Jacqes II. Andruet du Cerecau. V tom istom čase za začínajú práce na stavbe nového pavilónu nazývaného „Sála antických pamiatok“ (medzi Malou a Veľkou galériou).
V prácach prerušených roku 1610 sa pokračuje v roku 1624, keď sa vlády ujíma Ľudovít XIII. Uprednostňuje Lescotovu myšlienku a zameriava sa na rozšírenie stredovekého zámku. Architekt Le Mercier dáva zrúcať Vežu s knižnicou na severozápadnom nároží a celé severné krídlo zámku Karola V., zvýšiť Veľký pavilón na severozápadnom nároží pre kráľovskú radu a severné krídlo.
Po smrti Ľudovíta XIII. v roku 1643 práce stagnujú cez celé obdobie regentstva kráľovnej matky Anny Rakúskej. Po návrate do Louvru sa Ľudovít XIV. ujíma výstavby najprv s architektom Le Mercierom, a od roku 1654 s Le Vauom. Tak vznikol veľký projekt paláca, ktorý je štvornásobne väčší ako predchádzajúci. Dokončili Veľký pavilón a západné krídlo, zvýšili severné a východné krídlo, zrúcali posledný pozostatok feudálneho hradu a južné krídlo zdvojnásobili do dĺžky aj do šírky. Pred projektom Berniniho, ktorý prichádzal tiež do úvahy, v roku 1665 uprednostnili Peraultov, podľa ktorého bolo postavené východné krídlo s Kolonádou a nová fasáda, ktorá zdvojnásobila južné krídlo.
Malú galériu stihol v roku 1661 smutný osud a spustošil ju požiar, ale zrekonštruovali ju podľa pôvodného projektu. Staré nádvorie po takmer 18-tich rokoch stavebných prác vstupuje v roku 1678 do dejín ako Veľké štvorcové nádvorie. Na mieste starých hradieb zo 14. storočia bol v rokoch 1662 - 1663 veľký karusel, ktorý dal meno tejto častí záhrad. V rokoch 1668 - 1678 sa pracovalo na výzdobe Veľkej galérie, kým Veľký salón ostáva ešte vždy neupravený.
Kráľ v roku 1678 definitívne opúšťa Louvre a usídli sa vo Versailles. Všetky stavebné práce sa prerušia a palác obsadia umelci, akadémie a tvoria sa v ňom súkromné byty bez akéhokoľvek poriadku, a to aj v nových nedokončených častiach.
V roku 1753 zásluhou markíza de Marignyho sa opäť otvorila stavebná huta paláca na upevňovacie práce, prekrytie ohrozených miest, odstránenie troch vrcholov pavilónov, ktoré dodnes vyčnievajú spoza južného priečelia. V tomto období sa uvažuje o premenovaní Louvru na ,,Palác umení“.
Nastúpením Ľudovíta XVI. na trón v roku 1774 nastáva pre Louvre nové obdobie lesku zásluhou nového správcu, grófa d´Argivillera, ktorý sa staral nielen o umelecké zbierky, ale aj o stavebné úpravy budov. Najdôležitejšie boli práce na Veľkej galérií, kde sa kládli nové dlážky, drevený strop sa nahradil tehlovým, stavali sa protipožiarne steny, zavádzajú sa bleskozvody a skúša sa optimálne osvetlenie, lebo veľká galéria sa mala zmeniť na ,,Múzeum maliarskych zbierok“. Od tejto doby vznikajú rôzne expozície v častiach Louvru a prebiehajú rekonštrukcie a úpravy.
Napoleon po vyhlásení za cisára v roku 1804 a po menovaní Fontaina spolu s Percierom za architektov sa pričinili o značný pokrok v dejinách Louvru a rozšírili ho o 19 sál. V roku 1829 Fontaine dáva vyzdobiť tretiu sálu nádhernými boiseriami sňatými v roku 1817 z kráľovej predsiene pri vytváraní novej Sály siedmich krbov. V roku 1833 sa otvára daľších deväť nových sál na prvom poschodí južného krídla.
V roku 1852 sa cisár Napoleon III. ujíma rozvoja územia a dokončenia paláca výstavbou Nového Louvru a doplnením severného krídla Carrouselu, a tak konečne ukončuje ,,veľký projekt“ rodu Valois na spojenie Louvru s Tuileriami, v dôsledku čoho sa mimoriadne rozrástol aj priestor vyhradený múzeu. Začali sa tam množiť rôzne úrady aj napriek tomu, že v roku 1848 sa zaviedol program využitia Louvru na umenie a vedu. Múzeum sa premenovalo na Cisárske múzeum Louvre.
Od roku 1900 sa celý Louvre reorganizuje, upravuje a otvárajú sa rôzne expozície. Jedna z nedávnych investícii bola známa dostavba hlavného vchodu Pyramide Pompidou, slúžiaca ako hlavný vchod s výškou 22m a zložená z 675 okien, ktorá sa v Paríži vedľa iných známych stavieb hneď stala novou dominantou.
Zoznam geovedných článkov/I
Tento index bol automaticky vygenerovaný podľa tejto kategorizácie. Obsahuje 97 článkov. Aby sa nové články zobrazili v tomto indexe, musia byť zaradené aspoň do jednej z vymenovaných kategórii. Nové a upravené kategórie sa zohľadnia pri nasledujúcom generovaní.
ic
Icaronycteris
ič
Ičinskaja sopka
ie
Iettunup
ij
Ijen
ik
Iktunup
il
Iliboleng · Ilikedeka · Ililabalekan · Ilimuda · Iliosuchus · Iliwerung · Iller · Illiniza · Ilmenit · Ilz (rieka)
iľ
Iľjinskij (sopka) · Iľmenské jazero
im
Imandra · Imbabura (sopka) · Impaktná zima · Imun