cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Titan (raketa)
Neskorší vývoj a vesmírne využitie
thumb|left| Štart misie [[Viking 2 1975, raketa Titan 3E Centaur]] Práce na nástupcovi radu Titan 1 začali už v roku 1957, teda ešte pred prvými letovými skúškami. Spoločnosť Martin a Aerojet predpokladali, že nutnosť tankovať pohonné látky až tesne pred štartom nie je ideálna a reakčný čas 15 minút je tiež príliš dlhý. Spoločnosť Aerojet už mala skúsenosti s konštrukciou motorov na dlhodobo uskladnené pohonné látky (hydrazín a pod.) a začala tak pracovať na úprave motorov LR-87 a LR-91 pre použitie týchto pohonných látok. Zmena paliva vyžadovala aj úpravy palivových nádrží, novo prepracované nádrže boli predĺžené, ich priemer zostal zachovaný (3,05 m) a boli vybavené ochrannou vrstvou proti korozívnym účinkom nových pohonných látok. V roku 1960 sa USAF rozhodlo pre výrobu Titanu II a o rok neskôr bol vybraný ako nosič suborbitálneho letúňa Dyna-soar a v júni 1961 rozhodla NASA o použití Titanu II ako nosiča v programe Gemini, kde napriek počiatočným ťažkostiam (pogo oscilácia) dosiahol 100 % úspešnosť.
Ako medzikontinentálna balistická strela zostal Titan 2 v službe aj po nahradení všetkých rakiet na kvapalné pohonné látky, až do roku 1987, kedy ho nahradila raketa LGM-118 Peacekeeper. Vyradené rakety potom boli prestavané na kozmické nosné rakety. Ďalšie úpravy spočívali v prispôsobení rakety pre použitie štandardných horných stupňov ako Agena, Centaur, Transtage a Inertial Upper Stage. Neskoršie verzie mali predĺžený prvý a druhý stupeň, silnejšie motory, úpravy navádzacieho systému a postranné nosníky pre pripojenie pomocných motorov. Posledná použitá verzia bol Titan 404B, ktorý naposledy štartoval 19. októbra 2005.
Varianty
thumb|Titan 1
Titan 1
SM-68 Titan 1 bol záložný projekt pre prípad meškania programu Atlas. Išlo o dvojstupňovú raketu spaľujúcu RP-1 a kvapalný kyslík. Vďaka kríze vyvolanej štartom Sputnika 1, bol program urýchlený a rakety boli uvedené do služby spolu s SM-65 Atlas. Prvé Titany však trpeli rovnakými neduhmi ako Atlasy; palivo nemohlo byť skladované v nádržiach dlhodobo a muselo byť tankované tesne pred štartom a pred vypustením zo sila musela byť raketa vyzdvihnutá na povrch. Titan 1 mal podobný osud ako SM-65 Atlas, do roku 1966 boli všetky jednotky nahradené modernejšími strelami Minuteman a Titan 2. Vyradené rakety Titan 1 neboli nikdy použité ako vesmírne nosné rakety, na rozdiel od vyradených Atlasov, ktoré slúžili až do polovice deväťdesiatych rokov.
Z konštrukčného hľadiska bol Titan 1 konvenčnejší ako jeho súčasník Atlas, ktorý využil v tej dobe unikátny koncept ľahkých balónových nádrží a odhadzovacích motorov. Titan 1 mal dva oddeliteľné stupne a nádrže klasickej konštrukcie s vnútornou podpornou kostrou. Prvý stupeň bol vybavený dvoma motormi Aerojet LR-87-3 a druhý stupeň disponoval jedným motorom LR-91-3, čo bola zmenšená verzia LR-87-3. Teoretická nosnosť na nízku obežnú dráhu Zeme bola približne 1 800 kg, Titan 1 bol teda približne o 30 % silnejší ako Atlas. Navigačná sústava bola čiastočne inerciálna ale riadenie letu bolo ovládané rádiom. Jadrové hlavice W-38 a návratový systém boli rovnaké ako na Atlase. Spolu bolo vyrobených približne 160 rakiet, z ktorých bolo viac ako 60 odpálených pri testoch a niekoľko bolo prestavaných na cvičné verzie USM-68A.
Titan 2
thumb|left|Titan 2 Titan 2 bola vylepšená verzia Titanu 1, na rozdiel od neho však používala iné pohonné látky a síce Aerozin-50 a oxid dusičitý. Vývoj sa začal roku 1957, teda ešte pred nasadením Titanu I. Vďaka použitiu nových, dlhodobo skladovateľných pohonných látok, získal Titan 2 schopnosť štartovať priamo z podzemného sila a mohol byť odpálený prakticky okamžite. Bol vyrábaný vo verziách pre vesmírne lety aj ako medzikontinentálna balistická raketa. Ako ICBM zotrval v službe takmer do konca studenej vojny, keď ho v polovici 80. rokov nahradila strela Peacekeeper. Kozmická verzia bola označená Titan 2 GLV (Gemini Launch Vehicle) a oproti verzii ICBM mala navyše bezpečnostný systém pre detekciu porúch, zdvojené riadiace okruhy, vylepšený elektrický a hydraulický systém, inerciálny navigačný systém miesto rádiovýškomera a ďalšie. Motory oboch verzií boli modifikované verzie predchádzajúcich motorov Titanu 1 a niesli označenie LR-87-7 a LR-91-7. Po vyradení ICBM Titan 2 zo služby, prešli rakety ľahkou úpravou a boli používané ako nosné rakety. Hoci bolo k dispozícii 55 rakiet, využitých bolo iba 14 z nich. Na vine boli jedovaté a silne korozívne pohonné látky, ktorých používanie sa dostávalo do konfliktu so sprísňujúcimi sa ekologickými normami a tým rástli náklady na prestavbu. Najdôležitejšie kozmické použitie Titanu II bolo v programe Gemini, pre štarty ostatných satelitov a medziplanetárnych sond boli vyvinuté predĺžené verzie s lepšími motormi, ale žiadna výrazná zmena ako zmena paliva sa už nekonala. Posledný vesmírny variant Titanu II vzlietol v roku 2003.
thumb|Titan 3A
Titan 3A
Raketa Titan 3A (alternatívne označovanie IIIA) bola prototyp nosnej rakety, ktorej testy prebiehali v rokoch 1964 a 1965. Prvý a druhý stupeň boli vylepšené verzie Titanu II označené Titan 3A-1 (prvý stupeň, motory 2xLR-87-11) a Titan 3A-2 (druhý stupeň, motor LR-91-11). Na druhý stupeň bol ešte pripojený stupeň Transtage s dvoma motormi AJ-10-138. Celkom sa uskutočnili štyri štarty, prvé dva testy v roku 1964 mali za úlohu preveriť letuschopnosť tretieho stupňa, pričom prvý sa skončil neúspechom. Ďalšie dva testy v roku 1965 už boli čiastočne úspešné a dopravili testovacie satelity LES 1 a LES 2 na obežnú dráhu (hoci boli vynesené na nesprávne dráhy, poskytli cenné dáta). Stupeň Transtage a predĺžený prvý a druhý stupeň boli neskôr použité vo verzii Titan 3C.
Titan 3B
Titan 3B je súhrnný názov pre niekoľko variantov a konceptov používajúcich vylepšené verzie prvého a druhého stupňa Titanu II. Použitý prvý stupeň Titan 3B-1 bol približne o 1,5 metra dlhší ako Titan 3A-1, motory boli zhodné LR-87-11. Rovnako ako prvý bol aj druhý stupeň len mierne pozmenený a predĺžený o približne 70 centimetrov, motor zostal tiež rovnaký ako v predchádzajúcej verzii. Ako tretí stupeň bol použitý stupeň Agena D, alebo sa tretí stupeň nepoužil vôbec. Štúdia Titan 3BAS2 z roku 1965 počítala s pripojením stupňa Centaur, Burner a pomocných rakiet Castor, ale nikdy sa nedostala z rysovacie dosiek. Podvarianty Titanu 3B boli Titan 23B, Titan 24B, Titan 33B a Titan 34B, jednotlivé varianty sa líšili rozmermi aerodynamického krytu nákladu a aj podľa pôvodu prvého a druhého stupňa, ktorý bol buď novo postavený Titan 3B alebo starší Titan 2 prestavaný na verziu 3B. Dohromady vykonali všetky verzie Titanu 3B 56 letov a to v rokoch 1966 až 1984. Väčšina misií mala za úlohu vypustenie vojenských satelitov. Nosnosť na nízku obežnú dráhu Zeme sa pohybovala okolo 3000 kilogramov (záleží na variante), dĺžka rakety dosahovala 45 metrov a jej maximálny priemer bol zhodný s predchádzajúcimi verziami, 3,05 metra. thumb|Titan 3C s maketou [[MOL]]
Titan 3C
Raketa (označovaná aj Titan IIIC) vznikla pridaním dvoch pomocných päť-segmentových štartovacích motorov UTC-1205-1 na TPL (tuhé pohonné látky) s ťahom 2x5100 kN k prvému stupňu Titan 3A -1. Titan 3C bol pôvodne určený pre dopravu kozmického letúňa Dyna-Soar a program MOL. Nosnosť na nízku obežnú dráhu, až 13 100 kg (záležalo na treťom stupni), z nej urobila najsilnejšiu nosnú raketu v službách USAF a prekonal ju až Titan 4. Po zrušení projektu Dyna-Soar a MOL bola raketa využívaná pre vynášanie rozličných vedeckých a vojenských satelitov. Išlo o flexibilný systém a mohol byť kombinovaný so stupňom Transtage, alebo bez tretieho stupňa. Bola využívaná v rokoch 1965 až 1982 a vykonala celkom 36 štartov. Dĺžka v najdlhšej možné konfiguráciu dosahovala 42 metrov a štartovacia hmotnosť bola až 626 100 kilogramov.
Titan 3D
Išlo o upravenú verziu Titanu 3C bez tretieho stupňa. Raketa bola optimalizovaná pre vynášanie nákladov na nízku obežnú dráhu Zeme a bola na ňu schopná prepraviť až 12 300 kg. Slúžila v rokoch 1971 až 1982 a všetky štarty prebehli na leteckej základni Vandenberg. Prevádzkovateľom bolo americké letectvo, ktoré ju využívalo pre vynášanie špionážnych a pozorovacích satelitov série KH-9 a KH-11. Spolu sa uskutočnilo 22 štartov pri 100% úspešnosti. Štartovacia hmotnosť bola 613 000 kg, dlhá bola 36 metrov a priemer prvého stupňa bol 3,05 m, teda rovnaký ako u predchádzajúcich verzií. Alternatívne značenie je Titan IIID.
Titan 3E Centaur
thumb|left|Štart Titanu 3E so sondou [[Voyager 2]] Pri variante rakety Titan 3B bol nahradený stupeň Transtage kyslíkovodíkovým stupňom Centaur. Mala nosnosť až 17 100 kg na nízku obežnú dráhu, alebo 3 600 kg na dráhu únikovú. Pri vypúšťaní sond ku vzdialeným planétam sa pridával ďalší urýchľovací stupeň na TPL. Štartovacia hmotnosť bola cca 615 ton, celková dĺžka 39,8 m. Spolu vykonala v rokoch 1974-1977 7 pokusov o vypustenie, z toho 1 neúspešný (spoľahlivosť 85,71%). Táto raketa vyniesla napr. obe sondy programu Helios.
Titan 34D
Variant rakety vznikol ako modifikácia Titanu 3D na prechodné obdobie pred uvedením raketoplánov do pravidelného prevádzky. Boli vybavené predĺženými nádržami prvého aj druhého stupňa a silnejšími pomocnými motormi UA1206 na TPL s ťahom 2 x 6226 kN. Ako tretí stupeň mohli byť použité celkom tri typy: TOS (Transfer Orbit Stage), IUS (Inertial Upper Stage) a Transtage. Nosnosť na nízku dráhu až 14 500 kg. Štartovacia hmotnosť bola cca 705 ton, celková dĺžka 41,5 m. Spolu sa uskutočnilo 21 pokusov o vypustenie v rokoch 1982-1992, z toho 4 neúspešné.
Niekoľko rakiet typu Titan 34D bolo prestavaných pre komerčné využitie. Ako dôvod bola uvádzaná prehra v súťaži o stredný nosný systém, ktorú vyhrala spoločnosť Douglas so svojou sériou rakiet Delta 7000 (Delta II). Komerčný Titan sa líšil hlavne predĺženým druhým stupňom a rozšíreným aerodynamickým krytom, ktorý bol zväčšený na priemer 4 metre, aby dokázal pojať duálne náklady aké vynášal raketoplán alebo raketa Ariane 4. Prvý štart bol kvôli úpravám odpaľovacej rampy 40 na Cape Canaveral odložený až na rok 1990. Celkom sa uskutočnili štyri štarty, prvý bol britský komunikačný satelit Skynet A4, druhý a tretí náklad tvorili satelity konzorcia Intelsat a posledná bola sonda Mars Observer.
Titan 4
thumb|Titan 4 Raketa Titan 4 bola navrhnutá po havárii raketoplánu Challenger (pri misii STS-51-L), ako náhrada za vtedy prerušený program Space Shuttle. Projektovaná nosnosť bola porovnateľná s nosnosťou raketoplánu Space Shuttle, v najsilnejšej verzii až 21 680 kg na nízku obežnú dráhu Zeme. Základom boli prvý a druhý stupeň staršieho Titanu 34D, doplnené o dva sedem-segmentové štartovacie motory na tuhé pohonné látky UA1207, ktoré boli pôvodne určené pre program MOL, ale po jeho zrušení ležali 25 rokov nepoužité v sklade. Ako tretí stupeň bolo možné zvoliť IUS (Inertial Upper Stage) alebo Centaur G, ktorý bol pôvodne navrhnutý pre štarty z nákladového priestoru raketoplánu. Kompletnej revízie sa dočkala aj elektronika a navigačný systém. Všetky tieto úpravy, bezpečnostné opatrenia kvôli toxickému palivu a nákladná predštartová príprava, spôsobili mohutný nárast ceny, udáva sa až 432 miliónov dolárov za jediný štart (ceny z roku 1999).
Raketa bola používaná takmer výlučne americkým letectvom a ostatnými zložkami americkej armády ako US Navy a NRO (Národný úrad pre prieskum). Vynášala sériu prieskumných satelitov, radarových satelitov, satelity systému včasného varovania, námorné sledovacie satelity a ďalšie vojenské satelity. Jedinou výnimkou bola sonda NASA k Saturnu a jeho mesiacom - Cassini-Huygens, vypustená roku 1997. V roku 1997 začala byť staršia verzia Titan 4A nahradzovaná novšou verziou Titan 4B, ktorá ju plne nahradila v roku 1998. Verzia 4B mala nové a bezpečnejšie pomocné motory, ktoré mali menší počet spojov a boli teda jednoduchšie a menej náchylné k poruchám. Hlavný vplyv na zvýšenie bezpečnosti pomocných motorov mala havária Challengeru a explózie Titanu 34D, ktoré boli obe spôsobené chybou pomocných motorov na tuhé palivo.
Titan 4 bol prispôsobený na štarty z Cape Canaveral aj Vandenberg AFB. V aktívnej službe bol 16 rokov a vykonal celkom 39 štartov z čoho boli štyri neúspešné. Posledný štart sa konal 19. októbra 2005 na leteckej základni Vandenberg. Titan 4 bol posledným zástupcom vývojovej série rakiet Titan. Dnes (marec 2009) jeho funkciu plnia rakety Atlas V a Delta IV s porovnateľnou nosnosťou, nižšími nákladmi a bezpečnejším palivom.
Výrobcovia
right|thumb|Rodina nosných rakiet Titan Východiskový kontrakt na vývoj záložnej rakety pre prípad zlyhania Atlasu bol udelený spoločnosti Glenn L. Martin Company. Krátko po uvedení prvej série Titanov do služby sa spoločnosť Martin spojila so spoločnosťou American Marietta Corporation a novo vzniknutá spoločnosť, Martin Marietta, vyvíjala a vyrábala Titan až do roku 1995, kedy sa spojila s Lockheed Corporation. Lockheed Martin potom zabezpečovala prevádzku Titanov až do ich vyradenia roku 2005. Vývoj motorov LR-87 a LR-91 pre prvý a druhý stupeň zabezpečovala firma Aerojet. Pomocné motory UA1200 vyvíjala spoločnosť United Technologies a neskoršiu vylepšenú verziu SRMU, používanú na Titane 4B, dodávala spoločnosť Alliant TechSystems. Avioniku dodávala spoločnosť Honeywell a aerodynamický kryt nákladu z kompozitných materiálov, ktorý sa používal u neskorých modelov, vyrábala spoločnosť McDonnell Douglas. Navádzací systém Titan 2 bol vyrábaný spoločnosťou AC Spark Plug a navigačný počítač vyrábala spoločnosť IBM. Tretí stupeň Centaur bol vyrábaný spoločnosťou General Dynamics, stupeň Agena vyrábal Lockheed, Transtage bol vyrábaný, rovnako ako samotná raketa, spoločnosťami Martin-Marietta a neskôr Lockheed Martin, stupeň IUS (Inertial Upper Stage) vyrábal Boeing Aerospace Co.
Kozmodrómy a letecké základne
thumb|left|Titan 3E na odpaľovacej rampy 41
Cape Canaveral Air Force Station
thumb|Titan 23 so sondou [[Clementine (sonda)|Clementine, 1994 Vandenberg AFB]]
Vandenberg Air Force Base
Štarty a testy rakiet Titan prebiehali na leteckej základni Vandenberg medzi rokmi 1961-2005, teda celú dobu služby rakiet Titan. V priebehu 60. rokov 20. storočia tu bolo postavených niekoľko odpaľovacích komplexov a testovacích zariadení. Pre testy Titan 1 boli postavené rampy 395-A1, 395-A2 a 395-A3 a ďalšie dva komplexy s názvami SLTF a OSTF. Rampy 395-A1/A2 boli využívané do roku 1965 pre testy Titanu 1. Komplex OSTF (Operational Suitability Test Facility) mal slúžiť na overenie schopnosti rakety štartovať z podzemného sila. V decembri 1960 tu však došlo k nehode výťahu, pri ktorej sa plne natankovaná raketa zrútila späť do sila. Komplex SLTF (Silo Launch Test Facility) mal slúžiť k testom Titanu 2. Uskutočnil sa tu len jediný štart Titanu 1 a komplex potom slúžil ako výcvikové stredisko pre personál raketových základní. Po uvedení Titanu 2 boli postavené komplexy 395-B, 395-C a 395-D. Na nich prebiehali testy a cvičné štarty, najdlhšie bol v prevádzke komplex 395-C, ktorý bol vyradený až v roku 1976.
Pre kozmické lety Titanov boli prestavané dve rampy komplexu SLC-4, ktoré pôvodne slúžili pre štarty rakiet Atlas-Agena. Prvý Titan štartoval na rampe SLC-4W v roku 1966, išlo o verziu Titan 3B. Spolu tu štartovalo približne 70 Titanov, z čoho 12 boli upravené verzie medzikontinentálnej strely Titan 2. V roku 1994 tu štartovala jediná misia k Mesiacu zo základne Vandenberg - sonda Clementine. Posledný štart sa konal roku 2003. Ako druhá bola uvedená do prevádzky rampa SLC-4E, na ktorej sa uskutočnil prvý štart Titanu v júni 1971. Štartovali tu Titan 3D, Titan 34D a Titan 4. Posledný štart sa uskutočnil v októbri 2005.
Raketové základne
thumb|Letecká základňa Ellsworth Vojenská kariéra Titanu 1 bola veľmi krátka, rovnako ako v prípade Atlasu boli rakety stiahnuté krátko po ich nasadení. Maximálny počet súčasne rozmiestnených Titanov 1 bol roku 1963, keď ich bolo rozmiestnených 63. Základňami pre Titan 1 sa stali:
Titan 2 zotrvával v službe do polovice 80. rokov, keď americký prezident Ronald Reagan oznámil vyradenie všetkých Titanov 2. Základňami pre Titan 2 boli:
Boxer
Boxer môže byť:
Börzsöny
Börzsöny alebo Börzsöny-hegység (po slovensky Brežany, staršie aj Novohradské vrchy/hory) je sopečné pohorie na severe Maďarska vo Vnútorných Západných Karpatoch.
Azán (islam)
Azán alebo adán je islamské zvolávanie k pravidelnej spoločnej modlitbe. Recituje ho muezín z minaretu alebo spred vchodu do mešity.
Pall Mall (Londýn)
Pall Mall [vyslov pæl mæl] je londýnska ulica v mestskom obvode City of Westminster, vo štvrti St. James's. Pall Mall ide paralelne s The Mall, od St. James's Street, cez Waterloo Place až po Haymarket; pričom Pall Mall East pokračuje ďalej až na Trafalgarské námestie. Ulica je rušnou dopravnou tepnou štvrte St. James's a taktiež je súčasťou regionálnej cesty A4.
Opis ulice
Takmer všetky pozemky na južnej strane Pall Mall patria kráľovskému dvoru už po dobu niekoľkých storočí. Na západnom konci ulice sa nachádza St. James’s Palace a hneď vedľa neho stojí Marlborough House, ktorý po istú dobu slúžil aj ako kráľovská rezidencia. Okrem iného sa tu nachádzajú Schomberg House a Buckingham House, sídlo vojvodu z Buckinghamu.
V súčasnosti je Pall Mall predovšetkým známa svojimi pánskymi klubmi, ktoré boli vybudované v 19. a 20. storočí. Medzi ne patria napríklad – Athenaeum, Travellers Club, Reform Club, United Services Club, Oxford & Cambridge Club a Royal Automobile Club.
Ulica taktiež bývala centrom krásneho umenia, v roku 1814 tu sídlili Kráľovská akadémia umení, Národná galéria a aukčný dom Christie's. Žiadna z týchto inštitúcií tu však neostala dlho.
Dopravné spojenie
Najbližšie stanice londýnskeho metra:
Jozef Filip
Jozef Filip (* 2. august 1900, Rybná nad Zdobnicí – † 20. máj 1982, Bratislava) bol česko-slovenský pedagóg a matematik.
Život
Jozef Filip sa narodil v Rybnej nad Zdobnicí, okres Žamberk. Vysokoškolské štúdium na Karlovej univerzite v Prahe ukončil 18. mája 1923, kde získal aprobáciu na vyučovanie matematiky a deskriptívnej geometrie. V rokoch 1923–1955 učil na gymnáziu v Martine. Potom nastúpil na Katedru matematiky a deskriptívnej geometrie SVŠT v Bratislave, kde pôsobil ako odborný asistent až do odchodu na dôchodok v r. 1974. K jeho žiakom patrí napr. M. Hejný. Je autorom 11 článkov uverejnených v časopise Rozhledy, ako aj autorom viacerých veľmi dôkladne prepracovaných učebníc, príručiek či zbierok príkladov z geometrie. Počas pôsobenia v Martine viedol spevokol. Za svoju činnosť dostal v r. 1962 Čestné uznanie JSMF a v r. 1972 Pedagogické vyznamenanie I. stupňa. Zomrel 20. mája 1982 v Bratislave.
La Mesnière
La Mesnière je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Orne, v regióne Dolná Normandia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Utica Comets
Utica Comets je nový profesionálny hokejový klub, vystupujúci od sezóny 2013/14 v American Hockey League. Mužstvo bude pôsobiť v meste Utica v New Yorku. Svoje domáce zápasy budú hrať "Komety" v aréne Utica Memorial Auditorium, kapacitou najmenšieho štadióna v lige.
Klub v súťaži nahradil celok Peoria Rivermen a bude vykonávať funkciu farmy mužstva NHL Vancouver Canucks. V meste hral AHL v rokoch 1987 – 93 klub Utica Devils.
Bobby Charlton
V roku 1994 mu pridelili titul Rad britského impéria.
Po skončení kariéry sa pokúšal bez väčšieho úspechu pokračovať ako tréner. Nakoniec sa vrátil do Manchestru United, kde pre miestnu futbalovú školu objavil veľa talentov, napríklad Davida Beckhama.
Starý paleolit
Starý paleolit alebo starší paleolit môže byť:
Menchib
Menchib alebo ksí Persei (ξ Per) je hviezda v súhvezdí Perzeus.
Piégut
Piégut je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Alpes-de-Haute-Provence, v regióne Provence-Alpes-Côte d’Azur.
Obyvateľstvo
Piégut má 141 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
Turniansky hrad
Turniansky hrad (-normovaný názov) alebo hrad Turňa je zrúcanina hradu zo 14. storočia, týčiaca sa nad obcou Turňa nad Bodvou len 5 km od maďarských hraníc. Stojí na krasovom vrchu, ktorý tvorí juhovýchodný výbežok Zádielskej planiny oddelený od jej masívu morfologicky výrazným sedlom, a vzápätí sa ponára do sedimentov Turnianskej kotliny. Kedysi bol správnym centrom Turnianskeho komitátu a stolice.
Dejiny
Obec Turňa nad Bodvou leží medzi Rožňavou a Košicami pri južnom úpätí Slovenského krasu neďaleko rieky Bodva. Spomína sa už v roku 1198 a podľa niektorých bádateľov tu už vtedy stál malý hrádok. V roku 1234, keď ju vlastnila rodina Turnianskych (Tornay), sa volala Tornus. Po mongolskom vpáde v roku 1241 postavili hrádok pozostávajúci z hranolovej veže. Slúžil na ochranu cesty z Gemera na Spiš. Lokalitu dostal predchodca rodu Tornayovcov ako odmenu za služby, ktoré preukázal pri obrane krajiny počas vpádu Mongolov do Uhorska. Jeho môžeme považovať za stavebníka kamenného hradu. Obec bola dovtedy tiež kráľovským majetkom. V listinách sa uvádza, že hrad postavili až v roku 1357, keď sa obec stala strediskom hradného panstva. Vtedajší majiteľ Ján Tornay však hrad v tomto roku rozšíril a opravil. Išlo teda o prestavbu staršieho hradu, ktorý rodine Tornayovcov patril do roku 1406. Po vymretí rodu, ktorý si odvodzoval svoje meno od názvu lokality, hrad získal na krátky čas Štefan Šafár z Branča (1409), od ktorého majetky získali Bebekovci. Okolo roku 1448 ho obsadili Jiskrove vojská. Imrich Zápoľský kúpil hrad v roku 1476 a príslušníci tejto rodiny vlastnili tunajšie majetky do roku 1531. V rokoch 1540-50 vykonali na objekte nové opevňovacie práce, ktoré si vynútilo turecké nebezpečenstvo. Bol súčasťou veľkej protitureckej pevnostnej sústavy, patriacej k pohraničným hradom. Napriek týmto stavebným prácam Turci hrad v roku 1652 obsadili. Za stavovského povstania v 17. storočí, vedeného Thökölym, dal generál Schultz v roku 1685 hrad zbúrať. Odvtedy je v ruinách. O jeho obnovu sa snaží združenie na záchranu Turnianskeho hradu, podľa projektu pamiatkovej obnovy zo 70. rokov minulého storočia.
Exteriér
Najstaršou časťou areálu je v jeho jadre stojaca hranolová veža, pôvodne prístupná len z výšky prvého poschodia. Mala vlastné opevnenie. V roku 1357 hrad rozšírili o nový gotický palác, situovaný severne od veže, s ktorým bola pravdepodobne spojená. Mladší palác stál na východnej strane nádvoria. Pri veľkej renesančnej prestavbe postavili na juhozápadnej strane delovú baštu a dve bašty na juhu a východe. Pravdepodobne z tohto obdobia pochádza aj mohutný severozápadný bastión, chrániaci hrad od prístupu.
Súčasný stav
Zo stredovekého hradu dodnes stoja múry jednotlivých objektov (bašty, múry opevnenia, paláce, veža) a v teréne je viditeľná skladba jednotlivých priestorov. Klenby a architektonické detaily sa nezachovali, ale je tu pekná nohavicová strieľňa a poznateľná je aj šírka cesty, ktorou bol hrad sprístupnený - v skalnom podloží sú vyjazdené stopy po kolesách vozov. Hrad by si zaslúžil dôkladné očistenie od stromov a náletových drevín, ktoré znepríjemňujú pohyb po areáli. Na SZ bastióne vidno stopy po odkopávaní závalu a výrube drevín. Na severozápadnom hrebeni a v južnej stráni hradného vrchu sa v rudimentoch zachovala pôvodná vozová prístupová cesta, o ktorej svedčia koľaje mechanického a korózneho pôvodu vtlačené do wettersteinského vápenca. Teleso hradu bolo vybudované z rôznych hornín - zastúpený je wettersteinský vápenec a travertíny, ktoré sedimentovali v západnej časti Turnianskej kotliny. (Hrhov? Hrušov? Silická Jablonica?)
Šatendranáth Bose
Šatendranáth Bose (* 1. január 1894, Kalkata – † 4. február 1974, Kalkata) bol indický fyzik, spoluzakladateľ kvantovej štatistickej fyziky. Podľa neho je pomenovaný bozón.
František Halas
František Halas (* 3. október 1901, Brno – † 27. október 1949, Praha), bol český básnik.
Životopis
Narodil sa v Brne, ale detstvo prežil na Českomoravskej vysočine. Jeho rodičia boli textilní robotníci. Po ukončení základnej školy sa vyučil za kníhkupca.
Otec ho priviedol medzi komunistickú mládež, ktorá ho veľmi ovplyvnila, neskôr (od roku 1921) pracoval pre komunistickú tlač (Rovnost a Sršatec), vydával avantgardné časopisy na ktorých spolupracoval s Bedřichom Václavkom (Pásmo a Fronta).
Jeho tvorbu ovplyvnil Jiří Mahen a pobyt v Španielsku v čase Španielskej občianskej vojny.
Počas druhej svetovej vojny prispieval do ilegálne vydávaného Rudého práva. Bol členom revolučného výboru spisovateľov. Napriek rozdielnosti názorov bol jeho blízkym priateľom katolícky básnik Jan Zahradníček
Dielo
Jeho zbierky sú nemelodické, bez ozdôb. Hlavnou témou v nich je sociálna otázka, vedomie ničotnosti človeka a tušenie blízkosti smrti. Jeho chápanie života je dramatické, bojuje o nájdenie zmyslu života a umenia. Pre jeho tvorbu je charakteristická nepravidelnosť verša, nelogizmy, neobvyklé básnické výrazy, časté používanie archaizmov a zdôrazňovanie smrti. Jeho neskoršie zbierky sú ovplyvnené existencializmom
Je zaujímavé, že čoskoro po smrti zaútočil na jeho dielo komunistický kritik Ladislav Štoll, Halasove dielo sa dočkalo rehabilitácie až koncom 60. rokov.
Buster Keaton
Život
Buster Keaton sa narodil Josephovi Hallie "Joe" Keatonovi a Myre Keatonovej v roku 1895 v malom kansaskom meste Piqua. Jeho rodičia boli varietní umelci, ktorí so svojou show spolu s americkým kúzelníkom Harrym Houdinim cestovali po Spojených štátoch. Keď mal tri roky, objavil sa prvýkrát v show svojich rodičov a vystupoval v nej až do veku 21 rokov. V roku 1917 sa zoznámil s filmovým priemyslom. Dvadsiate roky boli najplodnejším obdobím jeho tvorby. Hral počas nich v desiatkach filmov, z ktorých mnohé aj režíroval. Toto obdobie jeho neustálej zaneprázdnenosti však poznačilo jeho osobný život a vyústilo až v rozvod s jeho prvou manželkou Natalie Talmadgeovou. Keaton sa z neho dlho nevedel spamätať a na dlhý čas prepadol alkoholu. Po niekoľkých rokoch sa znovu vrátil do filmového priemyslu – tentokrát primárne ako scenárista, ale taktiež si zahral aj v niektorých televíznych show ale aj filmoch. Jeho nemé filmy boli publikom znovuobjavené v 60. rokoch. V roku 1960 sa taktiež dočkal veľkolepého ocenenia, keď od americkej Akadémie filmových umení a vied dostal čestného Oscara.
V januári 1966 mu bola diagnostikovaná rakovina pľúc, avšak rodina a lekári to pred ním tajili. Myslel si, že sa zotavuje zo zápalu priedušiek. Zomrel mesiac na to.
Dielo
Buster Keaton má na konte viac ako 100 filmov. Medzi najznámejšie a najoceňovanejšie patrí napríklad jeho nemý film Frigo na mašine.
Za prezývku Buster vďačí vraj Harrymu Houdinimu, ktorý ho tak nazval po tom, ako ho ako osemnásť mesačné dieťa videl spadnúť zo schodov bez toho, aby si ublížil. U nás je Buster Keaton známy ako Frigo. Táto prezývka mu prischla kvôli jeho kamennej tvári a pohybom, ktoré na plátne predvádzal.
Ku Keatonovmu odkazu sa hlási napríklad Jackie Chan, ktorý ho vo svojej autobiografii uvádza ako primárny zdroj inšpirácie.
Tori Amos
Myra Ellen Amos, pod umeleckým menom známa ako Tori Amos (* 22. august 1963, Newton, Severná Karolína, USA) je americká speváčka, klaviristka a skladateľka. Má klasické hudobné vzdelanie a spevácky prejav v mezzosopránovom rozsahu. Tori Amos pôvodne začínala ako speváčka popovej skupiny Y Kant Tori Read, ktorá krátko účinkovala v 80. rokoch 20. storočia. Začiatkom 90. rokov sa rozhodla pre sólovú hudobnú dráhu. Ako jedna z mála speváčok vynikala aj tým, že sa počas intepretácie sama sprevádzala hrou na klavír. Nahrala niekoľko hitových siglov, medzi ktoré patria: „Crucify“, „Silent All These Years“, „God“, „Cornflake Girl“, „Caught a Lite Sneeze“, „Professional Widow“, „Spark“, „1000 Oceans“, „Flavor“ a „A Sorta Fairytale“, ktorý bol v Spojených štátoch jej komerčne najúspešnejšou nahrávkou.
Tori Amos má na celom svete predaných viac ako 12 miliónov hudobných nosičov a bola viackrát nominovaná na rôzne hudobné ocenenia, v rôznych hudobných žánroch. Má osem nominácií na cenu Grammy.
Mani
Mani môže byť:
Ný Draconis
Kuma alebo ný Draconis (ν Dra / ν Draconis) je dvojhviezda v súhvezdí Drak. V ďalekohľade je ľahko rozlíšiteľná. Jej zložky, obidve rovnako jasné sú od seba vzdialené 61,9“.
Louisfert
Louisfert je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Loire-Atlantique, v regióne Pays-de-la-Loire.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Cleber Luis Rodrigues
Cleber Luis Rodrigues (* 6. november 1983, São Carlos, Brazília) je brazílsky futbalista, ktorý hrával za corgoňligový klub Tatran Prešov.
Pierrerue (Alpes-de-Haute-Provence)
Pierrerue je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Alpes-de-Haute-Provence, v regióne Provence-Alpes-Côte d’Azur.
Poloha
Pierrerue má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Pierrerue má 521 obyvateľov (2009).
La Motte-Fouquet
La Motte-Fouquet je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Orne, v regióne Dolná Normandia.
Pierrerue (Alpes-de-Haute-Provence)
Obyvateľstvo
Graf vývoja obyvateľstva:
La Motte-Fouquet
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Ázijská ragbyová únia
Od 19772011 bola členom aj Ragbyová federácia štátov arabského Zálivu. Tá sa ale rozpadla a vznikli samostatné ragbyové federácie v Saudskej Arábii, Kuvajte, Bahrajne, Katari a Spojených arabských emirátov. Len niektoré z nich sú však členmi Asia Rugby.
Členské federácie
Ostatné ázijské federácie
Podujatia
15-kové ragby:
7-kové ragby:
Cesta do stredu Zeme
Cesta do stredu Zeme je vedecko-fantastický román Julesa Verna z roku 1864.
Obsah
Príbeh rozpráva v prvej osobe mladý synovec známeho profesora mineralógie prof. Lidenbrocka. Začína nájdením záhadného papierika zo starej knihy, ktorý je popísaný poprehadzovanými runami. Synovec list dešifruje a nájde trasu do stredu Zeme, chce ho zničiť, no nakoniec ho strýko presvedčí. Z Hamburgu idú do Kodane, potom loďou cez Severné more na Island a zo sopky v Snaeffelse po cestách veľkého S.S s islandským sprievodcom Hansom. Príbeh je možno trochu "nepestrý" ale romantický a "prekrásny". Zároveň sú v ňom logické úvahy o "chladnej" Zemi, ktoré hypotetizujú krásne fakty o našej planéte.
Pierrerue
Pierrerue môže byť:
Thymoites
Thymoites alebo Thymoités môže byť v gréckej mytológii:
Manes
Manes alebo iným prepisom Manés môže byť:
Manes môže byť aj:
Pas
Pas môže byť:
PAS je skratka pre:
Cleopatra’s Needle
náhľad|Obelisk na brehu [[Temža|Temže, Londýn.]] náhľad|[[Obelisk v Paríži na Place de la Concorde.]] náhľad|Jeden z [[obeliskov v Central Parku, New York City.]]
Cleopatra's Needles (slovensky Kleopatrine ihly) je trojica obeliskov v Londýne, Paríži a New Yorku. Sú vyrobené z čiernej žuly, sú vysoké asi a sú do nich vytesané hieroglyfy.
História obeliskov
Aj keď boli obelisky vytesané v starovekom Egypte, nemajú žiadnu súvislosť s Kleopatrou. Pôvodne boli vztýčené na príkaz faraóna Thutmose III. v meste Heliopolis okolo roku 1450 pred Kr. Materiál použitý na ich výrobu pochádza z oblasti Aswán. Hieroglyfy boli do obeliskov vytesané asi o 200 rokov neskôr na pokyn faraóna Ramesse II. na pripomienku jeho vojenských úspechov.
Obelisky boli za vlády cisára Augusta v roku 12 pred Kr. premiestnené rímskymi vojskami do Alexandrie a vztýčené v Caesariu – chráme postavnom Kleopatrou na pamiatku Marka Antonia. O niečo neskôr boli zvalené a časom boli zasuté pieskom. Táto skutočnosť mala vplyv na zachovanie hieroglyfov a ochranu obeliskov pred vplyvom pôsobenia počasia.
Londýn
Londýnsky obelisk stojí na Victoria Embankment na brehu Temže v londýnskom mestskom obvode City of Westminster. Veľká Británia ho v roku 1819 dostala darom od egyptského panovníka Mehmeta Aliho, na pamiatku víťazstva Lorda Horatia Nelsona v bitke na Níle a Sira Ralpha Abercrombyho v bitke pri Alexandrii. Napriek tomu, že britská vláda tento dar prijala, odmietla uhradiť náklady na jeho prevoz do Londýna a tak obelisk zostal v Alexandrii až do roku 1877.
Prevoz obelisku sponzoroval anglický anatóm a dermatológ Sir William James Erasmus Wilson, ktorý prispel sumou asi desať tisíc libier. Obelisk bol vykopaný z piesku a bol umiestnený do obrovského kovového valca dlhého asi 30 metrov a s priemerom 5 metrov. Valec navrhol konštruktér John Dixon a nazval ho „Cleopatra“. Konštrukcia valca bola upravená tak, že sa správal ako plávajúci pontón a následne bol odvlečený do Londýna loďou „Olga“.
Kleopatrin obelisk je obklopený dvoma bronzovými sochami sfíng. 4. septembra 1917, v priebehu prvej svetovej vojny, pri prvom nemeckom nálete na Londýn, dopadla neďaleko obelisku bomba. Na pamiatku tejto udalosti bolo ponechané poškodenie sôch v pôvodnom stave; na soche sfingy stojacej po pravej strane obelisku je viditeľná diera spôsobená šrapnelom z bomby.
Paríž
Parížsky obelisk stojí na Place de la Concorde. Je umiestený v strede námestia a obsahuje hieroglyfy oslavujúce vládu Ramesse II. Egyptský panovník Mehmet Ali daroval tento obelisk Francúzsku v roku 1829. Francúzsky kráľ Ľudovít Filip I. dal umiestniť obelisk práve na Place de la Concorde, a to v roku 1833. V dôsledku technických možností tej doby bola preprava obelisku značne komplikovaná – na jeho podstavci sa v súčasnosti nachádzajú technické nákresy spôsobu prepravy. Obelisk je obklopený na oboch stranách dvoma fontánami postavenými v dobe vztyčovania obelisku.
Sankt Stefan ob Leoben
Sankt Stefan ob Leoben je obec v Rakúsku v spolkovej krajine Štajersko v okrese Leoben.
Žije tu 1 968 obyvateľov (31. 12. 2010).
Nováčany
Polohopis
Obec leží na styku severozápadnej časti Košickej kotliny so Slovenským rudohorím.
Dejiny
Prvá písomná zmienka o obci je z roku 1323. Patrila šľachtickému rodu Abovcov, potom prešla do majetku Semseovcov. V roku 1427, kedy patrila Mikulášovi Bebekovi mala obec 20 port, od konca 15. storočia časť majetkov patrila prepošstvu v Jasove, ktorému v roku 1630 obec odviedla deviatok 1. portu od gazdov, pol porty od želiarov. V roku 1715 obec pozostávala z 5, roku 1720 z 13 domácností. V roku 1772 mala 54 rodín, roku 1828 107 domov a 751 obyvateľov. Obec mala stanicu pošty už na začiatku 19. storočia. V rokoch 19381945 bola pripojená k Maďarsku. Obyvateľstvo sa zaoberalo poľnohospodárstvom.
Rasalas
Rasalas alebo mí Leonis (μ Leo / μ Leonis) je hviezda v súhvezdí Lev.
Zoznam kultúrnych pamiatok v Kežmarku (0 – Hr)
Toto je zoznam kultúrnych pamiatok v meste Kežmarok v okrese Kežmarok s názvami ulíc do Hr.
Najstarší paleolit
Najstarší paleolit alebo raný paleolit je najstaršie obdobie starej kamennej doby (paleolitu), a tým aj celých dejín. Zahŕňa obdobie približne 2,6/2,5 mil. pred Kr. - 0,6/0,7/1 mil. pred Kr.
Časové vymedzenie
Časový začiatok je výroba prvých kamenných nástrojov (podľa súčasného stavu poznania zhruba pred 2,6/2,5 mil. rokov) alebo prvé nálezy druhu Homo (podľa súčasného stavu poznania pred 2,5/2,4 mil. rokov, podľa staršieho datovania sa udávalo 3 mil. rokov).
Časový koniec je daný výskytom druhu Homo heidelbergensis (podľa rôznych zdrojov 900 000/800 000/700 000/600 000, v Európe zrejme až 600 000/500 000 pred Kr.; 900 000 sa "zaokrúhľuje" na 1 miliónov).
Nasleduje po ňom starý paleolit (v užšom zmysle). Je súčasťou spodného paleolitu, čiže starého paleolitu v širšom zmysle.
Geológia
Tomuto obdobiu geologicky zodpovedá:
Antropogenéza
Z predchodcov človeka sem patria:
Z ľudských druhov sem patrí:
Mladý paleolit
Mladý paleolit alebo mladší paleolit môže byť:
Gary Sinise
Gary Alan Sinise (* 17. marec 1955, Blue Island, Illinois) je americký herec a filmový režisér. Narodil sa na Blue Island v americkom štáte Illinois. V súčasnosti je ženatý s americkou herečkou Moirou Harrisovou, s ktorou má tri deti - Sofiu, McCanna a Elu.
Ferenc Szálasi
Ferenc Szálasi (* 6. január 1897, Košice – † 12. marec 1946, Budapešť) bol vodca fašistickej strany Šípové kríže. Od 16. októbra 1944 do 28. marca 1945 vodca – de facto predseda vlády Maďarského kráľovstva. Počas jeho vlády boli z krajiny násilne deportovaní Židia do nacistických koncentračných táborov. Po vojne bol za svoje zločiny odsúdený na trest smrti a popravený.
Predkovia
náhľad|Szálasi a jeho snúbenica Gizella Lutz boli na dovolenke v Nemecku okolo roku [[1940]] Narodil sa ako syn vojaka v Košiciach, v Abovsko-Turnianskej župe, v Maďarskom kráľovstve. Jeho pôvod je z časti arménsky (jeho prastarýotec mal priezvisko Salossian),  nemecký, maďarský (jeden zo starých rodičov), slovenský a rusínsky. Jeho arménski predkovia sa usadili v sedmohradskej Dumbrăveni (Sedmohradské kniežactvo) za vlády kniežaťa Michala I. Apafiho. Szálasiho starý otec, ktorý sa ako honvéd zúčastnil maďarskej revolúcie v roku 1848, sa oženil s Nemkou z Viedne. Ich syn Ferenc Szálasi starší (nar. 1866) navštevoval vojenskú kadetskú školu v Košiciach a neskôr sa stal úradníkom v Honvédség. V armáde slúžili aj Szálasiho bratia, Béla, Károly a Rezső.
Vojenská kariéra
Szálasi šiel v šľapajách svojho otca a už v mladom veku vstúpil do armády. Základné štúdium ukončil v rodisku, potom navštevoval vojenskú akadémiu v Kőszegu v Marosvásárhely (dnes Târgu Mureș v Rumunsku) a ďalej pokračoval v štúdiu v Kismartone. Vojenské vzdelanie nakoniec ukončil na Tereziánskej vojenskej akadémii vo Viedenskom Novom Meste, kde bol v roku 1915 povýšený na poručíka.
Nakoniec sa stal dôstojníkom a počas prvej svetovej vojny slúžil v Rakúsko-uhorskej armáde. Na fronte slúžil 36 mesiacov. Na konci vojny bol povýšený na nadporučíka a bol zapojený do 2. pluku k.u.k. Tirolské strelecké pluky, všeobecne známe ako Kaiserjäger. Taktiež stál pri Merane a Gardskom jazere na talianskom fronte. V posledných dňoch vojny bol plukom rozkázané vydať sa na sever k Verdunu. Za svoju službu bol vyznamenaný Treťou triedou rádu železnej koruny. Po návrate do Maďarska vykonával Szálasi po Asterovej revolúcii v novembri 1918, kuriérsku službu pre novovzniknuté ministerstvo zahraničia.
Po rozpade Rakúsko-Uhorska po vojne, bola v rokoch 1918 a 1919 na krátko vyhlásená Maďarská demokratická republika a potom Maďarská republika rád. Krátko trvajúca komunistická vláda Bélu Kuna spustila takzvaný „červený teror“ a nakoniec sa zapojilo Maďarsko do nešťastnej vojny s Rumunskom. V roku 1920 prešla krajina do obdobia občianskeho konfliktu s maďarskými antikomunistami a monarchistami, ktorí násilne očistili národ od komunistov, ľavicových intelektuálov a ďalších osôb, ktorými sa cítili byť ohrození, najmä Židmi. Toto obdobie bolo známe ako „Biely teror“ a v roku 1920, po vysunutí posledných rumunských okupačných síl, viedlo k obnoveniu Maďarského kráľovstva (Magyar Királyság) za vlády regenta Miklósa Horthyho. Za ten čas bol Szálasi stále apolitickým človekom a nezúčastňoval sa na udalostiach nad rámec všeobecného záujmu.
V rokoch 1920 – 1921 Szálasi dokončil poddôstojnícku výcvikovú školu v obci Hajmáskér; potom slúžil u 13. pešieho pluku v Miškolci. V roku 1923 sa prihlásil na výcvikový kurz dôstojníkov generálneho štábu na Vojenskej akadémii Ludovica. Za svoje vynikajúce úspechy bol v roku 1924 povýšený prednostne na kapitána. V roku 1925 vstúpil Szálasi do generálneho štábu obnoveného kráľovstva. Svoju povinnú „poľnú“ úlohu splnil v roku 1929 u 11. pešieho pluku v Debrecíne ako veliteľ roty. Podľa niektorých spomienok bývalých podriadených, bol Szálasi medzi pechotou obľúbeným a milovaným nadriadeným. Jeho kolegovia dôstojníci uznali jeho vojenské schopnosti a gramotnosť, ale niektorí si mysleli, že Szálasi je príliš pedantný a autonómny. Podľa jeho budúceho ministra obrany Károlya Beregfyho „Szálasiho meno medzi generálnym štábom bolo pojmom vynikajúceho lovu a taktiky, ale tiež pojmom s ohľadom na čestnosť, pravdivosť a puritánstvo.“ Do roku 1933 Szálasi dosiahol hodnosť majora a stal sa náčelníkom generálneho štábu ''1. Honvédskej zmiešanej brigády'' v Budapešti.
Prvé kroky v politike
náhľad|vľavo|Szálasiho publikácia Keď sa k moci dostal Gyula Gömbös, Szálasiho začala fascinovať politika a často prednášal o politických záležitostiach Maďarska. Do tejto doby bol apolitický Szálasi fanatickým pravicovým nacionalistom a silným zástancom „maďarizmu“, ktorý sa zasadzoval za rozšírenie maďarského územia až k hraniciam Veľkého Maďarska, ako to bolo pred Trianonskou mierovou zmluvou, ktorá v roku 1920 kodifikovala zmenšenie rozlohy krajiny o 72 %. V roku 1933, aby zhrnul svoje názory, vydal svoj 46-stranový pamflet s názvom A magyar állam felépítésének terve („Plán budovania maďarského štátu“) a svoju prácu poslal niekoľkým vtedajším politikom. Vojakom a vojenským dôstojníkom bolo v tej dobe zakázané politizovať, preto bol Szálasi odsúdený na dvadsaťdňové väzenie a vojenským súdom vylúčený z generálneho štábu. Po prepustení dostal Szálasi rozkaz k 14. pešiemu pluku v Jágeri, kde slúžil ako štábny dôstojník a potom prvý pobočník. Szálasi bol z armády postupne rozčarovaný a v októbri 1934 požiadal o rezignáciu.
Szálasi opustil armádu 1. marca 1935 aby sa mohol plne venovať politike, a potom založil nacionalistickú skupinu s názvom Strana národnej vôle. Konzervatívna vláda ju nakoniec postavila mimo zákon za to, že bola príliš radikálna. Neskôr v roku 1937 Szálasi založil Maďarskú národno-socialistickú stranu, ktorá bola tiež zakázaná. Szálasi však dokázal k svojej veci prilákať značnú podporu zo strany robotníkov a maďarských nižších vrstiev tým, že sa vyużil ich zmysel pre nacionalizmus a ich virulentný antisemitizmus.
Po nemeckej „únii“ (Anšlus) s Rakúskom v roku 1938 sa Szálasiho stúpenci radikalizovali v politických aktivitách a Szálasiho zatkla a uväznila maďarská polícia. Aj keď bol Szálasi vo väzení, podarilo sa mu zostať silnou politickou osobnosťou a bol vyhlásený za vodcu Národnosocialistickej strany so šípmi kríža (koalícia niekoľkých pravicových skupín), keď bola v roku 1938 rozšírená. Strana priťahovala veľké množstvo stúpencov a vo voľbách v roku 1939 získala 30 kresiel v maďarskom parlamente, čím sa stala treťou najsilnejšou stranou v Maďarsku. Oslobodený vďaka všeobecnej amnestii vyplývajúcej z Druhej viedenskej arbitráže v roku 1940, sa Szálasi vrátil do politiky. Keď sa začala druhá svetová vojna, Strana šípových krížov bola oficiálne zakázaná predsedom vlády Pálom Telekim, čo prinútilo Szálasiho pôsobiť tajne. V tomto období si Szálasi získal podporu Nemcov, ktorí boli predtým proti Szálasimu, pretože jeho maďarský nacionalizmus kládol maďarské územné nároky nad nároky Nemecka.
Cesta k moci
Po nacistickej okupácii Maďarska v marci 1944 bol za predsedu maďarskej vlády dosadený pronemecký Döme Sztójay. Vláda potom legalizovala Stranu šípových krížov, čo Szálasimu umožnilo stranu výrazne rozšíriť. Keď bol v auguste Sztójay zosadený, stal sa Szálasi opäť nepriateľom maďarskej vlády a regent Miklós Horthy nariadil jeho väzbu. Do tejto doby si Horthy uvedomil, že pozícia Maďarska je neudržateľná, a začal rozdávať čidlá svojim spojencom. Nemci mali obavy, že sa Horthymu podarí vymaniť Maďarsko z vojny. No v Szálasim mali dokonalého spojenca.
Keď sa Nemci dozvedeli o pláne regenta dospieť k samostatnému mieru so Sovietmi a vystúpiť z aliancie Osy, uniesli Horthyho syna Miklósa mladšieho a hrozili mu, že ho zabijú, pokiaľ Horthy neabdikuje v prospech Szálasiho. Pod nátlakom Horthy podpísal dokument, v ktorom oznámil svoju vlastnú abdikáciu a vymenoval Szálasiho predsedu vlády – efektívne udelil „právnu sankciu“ Strane šípových krížov. Vo svojich spomienkach Horthy tvrdil, že vymenovanie Szálasiho je neplatné, pričom uviedol: „Podpis vytvorený mužom s namiereným guľometom na tvár, má malú zákonnosť (hodnotu).“ Nemci potom vyvíjali tlak na parlament, aby dosadil Szálasiho za predsedu vlády a vedúceho vlády štátu.
Národný vodca
náhľad|vľavo|Szálasi v Budapešti, október [[1944]] Szálasiho vláda národnej jednoty urobila z Maďarského kráľovstva bábkový štát nacistického Nemecka, ktoré vzniklo 16. októbra 1944 po tom, čo bol počas operácie Panzerfaust (Unternehmen Eisenfaust) zbavený moci regent Miklós Horthy.
Maďarský parlament schválil vytvorenie trojčlennej rady regentstva (Kormányzótanács). 4. novembra zložil Szálasi prísahu ako vodca národa (nemzetvezető). Zostavil vládu zo šestnástich ministrov, z ktorých polovica bola členmi Strany šípových krížov. Zatiaľ čo sa horthyovské regentstvo skončilo, maďarská monarchia nebola zrušená Szálasiho režimom, pretože vládne noviny stále hovorili o krajine ako o Uhorskom kráľovstve (Magyar Királyság), Hoci Magyarország (Maďarsko) sa často používalo ako alternatíva. náhľad|[[Vláda národnej jednoty (Maďarsko)|Vláda národnej jednoty na čele s Ferencom Szálasim (v strede)]] Szálasi a jeho „Quislingova vláda“ nemali žiadny iný úmysel alebo schopnosť, iba uskutočniť ideológiu strany a udržať si kontrolu nad nacistami okupovanými časťami Maďarska pri invázii Sovietskeho zväzu. Urobil to preto, aby znížil hrozbu pre Nemecko. Szálasiho cieľom bolo vytvoriť štát jednej strany založený na maďarizácii.
Nemci za asistencie Szálasiho obnovili deportácie Židov, ktoré v minulosti Horthy pozastavil. Zorganizoval takzvané medzinárodné geto. Za ten čas niektorí diplomati ako Raoul Wallenberg rozdali niektorým Židom ochranné pasy, ktoré ich chránili pred deportáciami. Nemci tvrdili, že podľa medzinárodného práva nie sú platné, ale Szálasiho vláda ich napriek tomu prijala. Jeho vláda presadzovala stanné právo a vojnové súdy a popravovala tých, ktorí boli považovaní za nebezpečných pre štát a pokračovanie vojny. Za vlády Szálasiho bol do Nemecka poslaný maďarský hmotný majetok (dobytok, stroje, vagóny, priemyselné suroviny atď.). Zvádzal mladých aj starých ľudí do zostávajúcej maďarskej armády a posielal ich do beznádejných bojov proti Červenej armáde.
Szálasiho vláda trvala iba 163 dní, čiastočne preto, že v čase prevzatia moci bola Červená armáda už hlboko vo vnútri Maďarska. 19. novembra 1944 bol Szálasi v maďarskom hlavnom meste, keď ho začali obopínať sovietske a rumunské vojská. V čase, keď bolo mesto obkľúčené sa začalo 102-denné obliehanie Budapešti, bol už preč. „Vodca národa“ (Nemzetvezető) utiekol 9. decembra do Szombathely. Tesne pred Viedenskou operáciou v marci 1945, bol Szálasi vo Viedni. Neskôr utiekol do Mníchova.
Súdny proces a poprava
Kabinet strany šípových krížov, ktorý utiekol z Maďarska, bol rozpustený 7. mája 1945, deň pred kapituláciou Nemecka. Szálasiho zajali americké jednotky 6. mája v Mattsee a 3. októbra sa vrátil do Maďarska. Na otvorenom zasadaní, ktoré sa začalo vo februári 1946, ho súdil Ľudový tribunál v Budapešti a bol odsúdený na smrť za vojnové zločiny a velezradu.
Tridsaťdva fotografií jeho obesenia bolo venovaných Pamätnému múzeu holokaustu v USA. Ďalšie fotografie popravy sú vystavené v miestnosti holokaustu Budapeštianskeho židovského múzea.
Dňa 13. marca 1946, deň po Szálasiho smrti, rokovala Národná rada ľudových tribunálov o prosbe odsúdených politikov o milosť a odporučila ich odmietnutie ministrovi spravodlivosti Istvánovi Riesovi, keď už bol Szálasi a jeho ministri popravení. Ries toto rozhodnutie posunul prezidentovi Zoltánovi Tildymu, ktorý 15. marca 1946 následne schválil rozsudok smrti a popravu.