cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vauchonvilliers
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 138 obyvateľov (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
387 Aquitania
387 Aquiatania je planétka v hlavnom páse planétok.
Theo Adam
Theo Siegfried Adam (* 1. august 1926, Drážďany, Nemecko – † 10. január 2019, tamže) bol nemecký operný spevák a režisér.
Životopis
Spieval už ako dieťa v drážďanskom chlapčenskom zbore. Od roku 1949 bol členom Štátnej opery v Drážďanoch, od roku 1953 pôsobil v berlínskej opere a v Štátnom divadle vo Frankfurte. Zameriaval sa na postavy z opier Richarda Wagnera (Sachs, Wotan), W. A. Mozarta (Figaro, Leporello) a Richarda Straussa (Ochs). Okrem opery sa venoval i piesňovej tvorbe a spevu s orchestrom. Pôsobil aj ako pedagóg.
Sieň slávy IIHF
Sieň slávy Medzinárodnej hokejovej federácie (IIHF) vznikla v roku 1997 ako prestížne ocenenie významných svetových hokejistov, hokejových rozhodcov a aktivistov.
Slováci v Sieni slávy IIHF
Slovenskí zástupcovia v sieni slávy:
Zoznam členov Siene slávy IIHF
Vzhľadom na svoju dĺžku je zoznam uvedený v samostatnom článku Zoznam členov Siene slávy IIHF.
Zdenko Kasáč
Dr. h. c. prof. PhDr. Zdenko Kasáč, CSc. (* 15. august 1924, Poltár – 29. marec 2017 ) bol literárny historik, vysokoškolský pedagóg.
Životopis
Po vychodení ľudovej školy v Poltári študoval v rokoch 19351943 na gymnáziách v Lučenci a v Tisovci. V rokoch 19431944 študoval na Právnickej fakulte, v rokoch 19451949 študoval slovenčinu, filozofiu a francúzštinu na Filozofickej fakulte Slovenskej univerzity v Bratislave. Počas štúdia na vysokej škole pracoval dva roky ako tlačový referent a neskôr ako prednosta kabinetu na Povereníctve zdravotníctva.
Od roku 1950 pôsobil ako profesor na gymnáziu v Lučenci, v rokoch 19521953 ako profesor na Vyššej hospodárskej škole v Banskej Bystrici. Bol riaditeľom Jedenásťročnej strednej školy v Žarnovici (19531955). V rokoch 19551958 pracoval na Odbore školstva Krajského národného výboru v Banskej Bystrici ako krajský školský inšpektor. V rokoch 19581980 a 19831990 prednášal slovenskú literatúru 20. storočia na Pedagogickej fakulte v Banskej Bystrici, kde v rokoch 19601968 vykonával zároveň funkciu prodekana. V rokoch 19801982 pôsobil ako lektor slovenského jazyka na Inštitúte slovanských štúdií na univerzite v Štrasburgu. Od roku 1990 žije na dôchodku v Banskej Bystrici.
Vedeckú hodnosť kandidát vied o umení získal v roku 1966. V roku 1968 získal akademický titul doktor filozofie a v roku 1969 sa habilitoval na docenta teórie a dejín slovenskej literatúry. V roku 1980 získal hodnosť profesora teórie a dejín slovenskej literatúry. 7. septembra 2004 mu bol udelený čestný titul doctor honoris causa Univerzity Mateja Bela.
Bol literárne činný od roku 1941, keď začal publikovať v Národných novinách, Novom rode. Neskôr publikoval v Pravde, Novom slove, Eláne, Tvorbe, Slovenských pohľadoch, Romboide, Slovenskej literatúre, v ktorých publikoval stovky recenzií, kritík, statí a štúdií o vychádzajúcich knihách, najmä básnických. V 60. rokoch sa začal zaoberať poéziou protifašistického odboja publikovanou v čase druhej svetovej vojny a počas SNP. Výsledky výskumu zhrnul do monografie Slovenská poézia protifašistického odboja 19381945 (1974). Túto problematiku vypracoval aj v akademických syntézach Dejiny Slovenska 5 (1985). Spoločne s Albínom Baginom pripravil vysokoškolskú učebnicu z dejín slovenskej literatúry. Podal prehľad o disidentských a exilových spisovateľoch. Je autorom viacerých ďalších príručiek pre stredoškolských učiteľov slovenčiny. Je zostavovateľom viacerých básnických antológií a výberov z tvorby básnikov Jána Raka, Miloša Krnu, Alexandra Pockodyho, Štefana Atilu Brezányho, slovenskej nadrealistickej poézie. Spoluautor učebníc literatúry pre rozličné typy stredných škôl.
Talianska literatúra
Talianska literatúra je literatúra písaná v taliančine hlavne na území Talianska. Rovnako do nej zaraďujeme literatúru písanú Talianmi alebo  literatúru napísanú v iných jazykoch, ktoré sa používajú v Taliansku, často v  jazykoch, ktoré sú úzko späté s modernou taliančinou. náhľad|vpravo|36 talianskych autorov
Pôvod
thumb|Iniciála z manuskriptu Consolatio philosophae – [[Anicius Manlius Severinus Boetius vyučuje žiakov]] Na konci 5. storočia vpadli severskí dobyvatelia na územie rozpadávajúceho sa Rímskeho impéria. Rímska ríša sa rozpadla, ale latinská tradícia sa držala pri živote vďaka Cassiodoriovi, Boetiovi, Symachovi.
V Ravenne vzniklo pod Theodorichom Veľkým nové kráľovstvo Gótov. Slobodné umenia prekvitali, gótski králi sa obklopovali majstrami rétoriky a gramatiky. V Taliansku zostali niektoré školy ateistov a v nich vyrástlo niekoľko skutočne výnimočných mužov ako Magnus Felix Ennodius, poet viac pohanský ako kresťanský, Arator, Venantius Fortunatus, Venantius Jovannicius, Felix Gramaticus, Peter z Pisy, Paulinus z Aquilei a mnoho iných.
Taliani nikdy nemali v obľube teologické štúdium a tí, ktorí na ňom záviseli, preferovali Paríž pred Talianskom. Talianov priťahovalo niečo praktickejšie, pozitívnejšie – obzvlášť štúdium rímskeho práva. To oddialilo neskoršie založenie stredovekých univerzít v mestách Bologna, Padova, Vicenza, Neapol, Salerno, Modena a Parma; a tie zasa pomáhali šíriť kultúru a pripravovať pôdu pre vývoj novej literatúry v talianskej ľudovej reči. Pretrvávanie klasických tradícií, zanietenie pre pamiatky Ríma a obzvlášť politické záujmy, ktoré sa prejavili vo vojnách lombardských komún proti ríši Hohenstaufenov, duch inklinujúci viac k praxi ako k teórii – toto všetko malo silný vplyv na osud talianskej literatúry.
Teraz k talianskemu fenoménu – kým Benoît de Sainte-More napísal svoju báseň vo francúzštine, berúc materiál z latinskej histórie, dvaja nemeckí spisovatelia (Herbort z Fritzlaru a Conrad z Wurzburgu vytvorili vo svojom jazyku takmer originálne dielo – na druhej strane Talian podľa Benoîta de Sainte-More zostavil v latinčine Historia destructionis Troiae; bol ním Guido delle Colonne z Messiny, jeden z poetov Sicílskej školy píšucich v ľudovom jazyku. Guido bol imitátor Provenšals; rozumel po francúzsky a aj tak napísal svoju knihu po latinsky, čím zmenil trubadúrsku romancu na serióznu históriu.
Rovnako sa stalo s inými veľkými legendami. Legenda o Alexandrovi Veľkom inšpirovala v Taliansku jeho latinské dvojč, bol ním Qualichino z Arezza. Celá Európa bola plná Kráľa Artuša. Taliani sa uspokojili s prekladom a skrátením francúzskych románov. Dokonca aj náboženské legendy majú v Taliansku iba slabé korene. Jacobus de Voragine zbierajúc svoje životy svätých zostal iba historikom, učencom, takmer kritikom pochybujúcim o veciach, ktoré opisoval. Taliansko nemalo žiadnu z kníh, v ktorých je stredovek tak zvláštne zobrazený, či už v jeho asketickom alebo rytierskom ponímaní. Intelektuálny život v Taliansku sa prejavil v zvláštnej, pozitívnej, takmer vedeckej forme, v štúdiu rímskeho práva, v záznamoch Farfa z Marsicana a iných, v prekladoch Aristotela, v učeniach Salernskej školy, v cestopise Milióno cestách Marca Pola, v dlhej sérii faktov, ktoré sa zdajú byť oddelené od faktov stredoveku a na druhej strane zjednotené s klasickým Rímom a renesanciou.
Latinčina v Taliansku mala pretrvávajúci charakter a vývoj nového národného jazyka bol veľmi pomalý, predchádzali mu dve obdobia talianskej literatúry v cudzích jazykoch a francúzštine. Mnohí Taliani ako Marchese Alberto Malaspina (12. storočie), Maestro Ferrari z Ferrary, Cigala zo Ženevy, Zorzi z Benátok, Sordello z Mantuy, Buvarello z Bologne, Nicoletto z Turína písali básne v jazyku Provenšal ospevujúc vojnu a lásku. Žili na dvoroch alebo medzi ľuďmi, navykajúc ich na nové zvuky a harmónie.
V tej istej dobe existovala aj iná poézia epického druhu písaná v zmiešanom jazyku založenom na francúzštine ale s tvarmi a slovami z talianskych dialektov, ktoré sa sústavne miešali. Môžeme to pozorovať na hybridných slovách podľa zvukov podľa pravidiel oboch jazykov, francúzske slová s talianskymi koncovkami. Systém vokalizácie v slovách blížiaci sa italo-latinskému použitiu, niečo, čo patrí naraz obom jazykom, sťaby pokus o vzájomné preklenutie pri splynutí. Patria sem Chansons de geste, Macaire, Entre en Espagne, ktoré napísal Niccola z Padovy, Prise de Pampelune a iní. Toto všetko predchádzalo príchodu čisto talianskej literatúry.
Ako pokračoval boj medzi francúzštinou a taliančinou, francúzština prehrávala. Znovu sa objavovali hybridné tvary, ale už neprevažovali. V dielach Buovo d'Antona a Rainardo de Lesengrino je jasne cítiť benátsky dialekt, hoci jazyk je ovplyvnený francúzskymi tvarmi. Tieto diela, ktoré G. I. Ascoli nazval miste (zmiešané), priamo predchádzali čisto taliansku literatúru.
Dnes je dokázané, že určitý druh literatúry existoval už pred 13. storočím: Ritmo cassinese, Ritmo su Sant'Alessio, Laudes creaturarum, Ritmo Lucchese, Ritmo laurenziano, Ritmo bellunese klasifikuje Segre a kolektív ako „Archaické diela“ (Componimenti Arcaici): "tak sa označujú prvé literárne diela v bežnej taliančine, ktoré sa datujú od posledných dekád 12. storočia do skorých dekád 13.stor." (Segre, 1997). Ale ako poukazuje, táto literatúra nemá zatiaľ jednotné štylistické alebo lingvistické vlastnosti. Tento raný vývoj však prebiehal na celom polostrove, rozdiel bol iba v predmete umenia. Na severe boli poeti Giacomino z Verony a Bonvecino z Rivy obzvlášť nábožní a mali byť ľuďmi recitovaní. Boli písané v dialekte zmiešanom z milánčiny a benátčiny a ich štýl niesol silné znaky francúzskej opisnej poézie. Môžu sa považovať za súčasť populárnej poézie v širšom zmysle slova. Tento druh kompozície bol možno povzbudený starým severotalianskym zvykom počúvať na námestiach a pri cestách piesňam žonglérov. Tým istým davom, ktoré tešili romantické príbehy a ktoré počúvali príbehy skazenosti Macaire a nešťastí Blanziflora, iný žonglér spieval o hrôzach Babilonia Infernale a požehnanosti Gerusalemme ecclese, a speváci nábožnej poézie súťažili v Chansons de Geste.
Sicílska škola
Literatúra s uniformnejšími znakmi sa objavuje na juhu Talianska, obzvlášť po roku 1230, ktorý označuje začiatok tzv. sicílskej školy. Jej význam je skôr v jazyku (vytvorenie prvej štandardizovanej taliančiny) ako v predmete – piesne o láske z časti tvorené na základe poézie v Provenšal importovanej na juh Normanmi a Svévmi pod vedením Fridricha II. Hoci môže vyzerať umelo, táto poézia sa líši od francúzskej v jej poňatí ženy, určite platonickejšom a menej erotickom, znak, ktorý ďalej rozvíjal Dolce stil novo neskoršie v 13. storočí v Bologni a Florencii. Na rozdiel od talianskych trubadúrov nie je ani riadok napísaný vo francúzštine. Namiesto toho sa bežný repertoár rytierskych termínov prispôsobil talianskej fonetike, čím vznikli nové talianske slová. Francúzske prípony -iÀre a -ce vytvoria stovky talianskych slov končiacich na -iera a -za ako riv-iera, costan-za. Také prípony a predpony si prisvoja Dante a jeho súčasníci a podajú ich ďalšej generácii talianskych spisovateľov. K tejto "škole" patril Enzo, sardínsky kráľ, Pier delle Vigne, Inghilfredi, Guido a Odo delle Colonne, Jacopo d'Aquino, Rugieri Pugliese, Giacomo da Lentini, Arrigo Testa a iní. Najznámejšie je No m'aggio posto in core od Giacoma da Lentiniho, hlavy hnutia, ale aj poézia napísaná samotným Frederikom II. Giacomovi da Lentinimu sa tiež pripisuje vynájdenie sonetu, formy, ktorú neskôr zdokonalil Dante a najviac zo všetkých Petrarca.
Nevýhodou poézie sicílskej školy bola cenzúra nastolená Fridrichom II.: do literatúry nesmela vstúpiť žiadna politická téma. V tomto ohľade bola severná literatúra, stále rozdelená do komún alebo mestských štátov s pomerne demokratickou vládou schopná poskytovať nové myšlienky, a presne to robil žáner sirventés a neskôr Danteho Božská komédia: jeho riadky sú plné invektív voči vtedajším politickým vodcom a dokonca pápežom. Hoci počas vlády Fridricha (a neskôr Manfrediho) prevažovali konvenčné piesne o láske, v Contrasto (za autora sa považuje Cielo d'Alcamo) nachádzame zaujímavého reprezentanta spontánnejšej poézie, o ktorej samotní moderní talianski kritici mnoho napísali. Tento contrasto (rozpor) medzi dvomi milencami v sicílskom dialekte určite netreba považovať za najstaršiu či jedinú báseň populárneho druhu. Bezpochyby patrí do čias vládcu Fridricha II. (nie neskôr ako 1250) a je významná ako dôkaz, že existovala populárna poézia nezávislá od literatúry. Dnes sa väčšina kritikov zhoduje na tom, že contrasto Ciela d'Alcamo je pravdepodobne učenecké prepracovanie niektorého strateného ľudového rýmu a má najbližšie k druhu literatúry, ktorá zanikla alebo snáď bola pohltená starou sicílskou literatúrou. Jej rozlišovacím znamením je, že mala práve opačné kvality ako poézia básnikov sicílskej školy, hoci sa diskutuje, že jej štýl zrádza hĺbku vedomostí Frederikovej poézie a že poet, ktorý zostáva, ako je vhodné, anonymný, mal možno satirický úmysel. Je energická vo vyjadrovaní pocitov, zdá sa, že jej zdrojom je skutočný sentiment. Miestami najhrubšia pýcha dáva vedieť, že predmet je populárny. V Cielovom Contrasto je všetko pôvodné, konvenčnosť tu nemá miesto. Je poznačené južanskou zmyselnosťou.
Básne sicílskej školy boli napísané v prvom známom talianskom štandarde. Títo básnici ho vypracovali pod vedením Frederika II. Kombinuje mnohé typické črty sicílčiny, a v menšom, ale nezanedbateľnom rozsahu dialekt Puglie a iné južné dialekty, s mnohými latinskými a francúzskymi slovami. Z Danteho lignvistických štúdií Sicílskej školy sa vyvinuli jeho štýly illustre, cardinale, aulico, curiale, ktoré neskôr oživil Guittone d'Arezzo v Toskánsku. Prvotná forma týchto básní sa stala týmto prvým štandardom, ale v Toskánsku sa vyskytla v mierne zmenenej forme, pretože toskánski prepisovači vnímali päťsamohláskový juhotaliansky systém ako sedemsamohláskový. V dôsledku toho texty, ktoré majú talianski študenti v kompendiu obsahujú verše, ktoré sa navzájom nerýmujú (niekedy sic. -i > -e, -u > -o) a môžu doplatiť na svoj nedostatok popularity u moderných čitateľov. Hoci mnohé z takýchto textov boli obnovené, musíme sa pozerať na takéto vydania ako na pochybné náhrady originálov, ktoré bohužiaľ môžu byť navždy stratené.
Náboženská poézia stredného severu
V 13. storočí sa v Taliansku zrodilo silné náboženské hnutie, ktorého príčinou aj dôsledkom bol vznik dvoch veľkých rádov – svätých františkánov a dominikánov. O Františkovi z Assisi vznikla legenda, v ktorej prirodzene prevládajú imaginárne prvky: zázraky a zjavenia svätca, jeho schopnosť rozprávať sa so zvieratami. František nebol iba veľkým mystikom a reformátorom katolíckej cirkvi, je významne moderný priraďovaním morálneho zmyslu prírode. Hoci bol František učencom, bol na hony vzdialený rafinovanej poézii Frederikovho dvora, ale jej veľkoleposť je asi v jej priamosti a úcte. Pripisujú sa mu mnohé básne. Legenda hovorí, že v osemnástom roku jeho pokánia, takmer v extáze, nadiktoval Cantico del Sole. Hoci o tom existujú pochybnosti, táto hymna sa pripisuje jemu. Je to prvé veľké básnické dielo severného Talianska, napísané veršom význačným samohláskovým rýmom (angl. assonance), slov. asonanciou, básnickým prostriedkom viac rozšíreným v severnej Európe. O ostatných básňach, ktoré boli po dlhú dobu pripisované sv. Františkovi sa dnes vie, že ich nenapísal.
Náboženské hnutie v Umbrii nasledoval ďalší literárny fenomén, fenomén nábožnej drámy. V roku 1258 starý pustovník Raniero Fasani opustil jaskyňu, kde žil po mnoho rokov, a zrazu sa objavil v Perugii. Tie časy boli pre Taliansko veľmi smutné. Hádky v mestách, skupiny Ghibellinov a Guelfov, pápežské interdikty a exkomunikácie, represálie vládnucej strany, krutosť a tyrania šľachty, mor a hlad držali ľudí v neustálom napätí a šírili mystické obavy. Nepokoj v Perugii zväčšoval Fasani, ktorý sa vyhlasoval za Bohom zoslaného, aby odhalil zjavenia a ohlásil svetu strašné katastrofy. Pod vplyvom strachu sa formovali Compagnie di Disciplinanti, ktorí sa v pokání ťažko trestali do krvi a spievali Laudi v dialógu so svojimi bratmi.
Tieto Laudi, úzko späté s liturgiou, boli prvými príkladmi drámy v ľudovej taliančine. Boli napísané v umbrijskom dialekte, v osemslabičných veršoch a samozrejme nemali žiadnu umeleckú hodnotu. Ich vývoj bol však rýchly. Už v 13. storočí máme Devozioni del Giovedi e Venerdi Santo s dramatickými prvkami, hoci sú stále späté s liturgickým úradom. Potom máme di un Monaco c/fe and al servizio di Dio (o kňazovi ktorý vstúpil do služieb Božích), kde už rozoznať smerovanie k určitej forme, ktorú toto literárne dielo malo v nasledovných storočiach.
V 13. storočí sa centrom diania stalo Toskánsko čo sa týka literárneho diania aj politického života. Toskánci rozprávali v dialekte, ktorý najbližšie pripomínal materský jazyk – latinčinu, ktorá sa vzápätí stala takmer výlučne jazykom literatúry a ktorá bola na konci 13. storočia považovaná za významnejšiu ako ostatné; Lingua Tusca magis apta est ad literam sive literaturam, tak píše Antonio da Tempo z Padovy, narodený okolo roku 1275. Keďže Toskánsko bolo veľmi málo alebo nebolo vôbec ovplyvnené germánskou inváziou, nikdy sa tu neujal feudálny systém. Prebiehali tu divé vnútorné boje, ale neoslabili jeho život, naopak, dali mu novú krv a posilnili ho a (obzvlášť po konečnom páde Hohenstaufovcov v bitke pri Benevento v roku 1266) učinili ho prvou talianskou provinciou. Od roku 1266 bola Florencia v pozícii začať hnutie politických reforiem, ktoré v roku 1282 vyústili do stretnutia Priori delle Arti a vzniku Arti Minori. To vzápätí odkopírovali Siena s Magistrato dei Nove, Lucca s Pistoia a iné guelfské mestá vo forme podobných populárnych inštitúcií. Týmto spôsobom klany zobrali vládu do vlastných rúk a boli to časy sociálnej a politickej prosperity.
Niet teda divu, že aj literatúra rástla do nevídaných výšin. V Toskánsku tiež existovala populárna poézia o láske; bola tu škola imitátorov Sicílčanov s vodcom Dante z Majána; ale jej literárna originalita sa uberala iným smerom – smerom humornej a satirickej poézie. Úplne demokratický štýl vlády vytvoril novú formu poézie, ktorá stála v najsilnejšom protiklade k stredovekému mystickému a rytierskemu štýlu. Najvrúcnejšia modlitba k Bohu alebo k panej prišla z kláštora alebo z paláca; v uliciach miest bolo so všetkým dovtedajším zaobchádzané s trpkým sarkazmom alebo zosmiešňované. Folgore di San Gimignano sa smeje, keď vo svojich sonetoch rozpráva skupine mladých Sienčanov aké sú zamestnania pre každý mesiac v roku alebo keď učí skupinu florentských mladíkov potešenia každého z dní v týždni. Cene della Chitarra sa smeje, keď paroduje Folgorove sonety. Sonety Rustico di Filippo sú spolovice zábava, spolovice satira; smiech a plač, žart a uštipačnosť – všetky môžeme nájsť v autorovi Cecco Angiolieri zo Sieny, najstaršom humoristovi, ktorého poznáme, vzdialeného predchodcu Rabelaisa a Montaigneho.
Ale v Toskánsku sa zrodil aj iný druh poézie. Guittone d'Arezzo ukončil rytierstvo umenia pre národné účely, formy Provenšals pre latinčinu. Pokúšal sa o politickú poéziu a hoci jeho práca je plná najväčších nejasností, pripravil cestu pre Bolonskú školu. V 13. storočí bola Bologna mestom vedy a objavila sa tu filozofická poézia. Guido Guinicelli bol poetom novej umeleckej vlny. Zmenili a rozšírili sa v ňom myšlienky rytierstva; spieva o láske a polu s ňou o urodzenosti mysle. Myšlienka vládnuca v Guinicelliho Canzoni nie je ničím nevlastným jeho subjektivite. Jeho špekulatívna myseľ zvyknutá putovať v poliach filozofie prenáša svoje produkty do jeho umenia. Guinicelliho poézia nesie jednu z chýb Guittoneho d'Arezza: príliš zdôvodňuje; chýba mu predstavivosť; jeho poézia je výsledkom intelektu skôr ako hravosti a srdca. Ale aj tak predstavuje veľký krok v histórii talianskeho umenia obzvlášť kvôli jeho úzkemu spojeniu s Danteho lyrickou poéziou.
Ale predtým, než prídeme k Dantemu, musíme poznamenať isté ďalšie fakty, nie bez spojenia s jeho históriou. V 13. storočí existovalo niekoľko alegorických básní. Jedna z nich je od Brunetto Latiniho, ktorý, ako je známe, mal pre Allighieriho silné zanietenie. Jeho Tesoretto je krátka báseň v sedemslabičných veršoch, rýmovaných slohách, v ktorej autor predstiera, že stratený v divočine stretne dámu predstavujúcu Prírodu, od ktorej dostane mnohé ponaučenia. Môžeme vidieť videnie, inotaj, morálne ponaučenie – tri prvky, ktoré znova nachádzame v Božskej komédii. Francesco da Barberino, učený právnik, sekretár biskupov, sudca a notár napísal dve malé alegorické básne Documenti d'amore a Del reggimento e dei costumi delle donne. Rovnako ako Tesoretto nemajú hodnotu ako umelecké dielo, ale na druhej strane sú historicky významné. Štvrtým alegorickým dielom bola Intelligenza; niektorí označujú za jej autora Dina Compagniho, ale pravdepodobne nie je jeho, ale je iba verziou francúzskej básne.
Kým poézia v 13. storočí bola hojná a rôznorodá, próza zaostávala. Najstarší exemplár sa datuje do roku 1231 a pozostáva z krátkych poznámok záznamov o výdavkoch Mattasala di Spinello dei Lambertini zo Sieny. V rokoch 1253 a 1260 vznikli aj obchodné listy iných Sienčanov.
Nie sú to však známky literárnej prózy. Predtým než vôbec takú nájdeme, narazíme na fenomén – rovnako ako sme poznamenali v prípade poézie. Znova nachádzame obdobie talianskej literatúry vo francúzštine. V polovici storočia istý Aldobrando či Aldobrandino (nie je známe či bol z Florencie alebo Sieny) napísal knihu pre Beatrice Savojskú, grófku z Provence nazvanú Le Régime du corps. V roku 1267 Martino da Canale napísal v obdobnom Langue d’oïl dejiny Benátok. Rusticiano z Pisy, dlhú dobu na dvore Eduard I. zostavil mnohé rytierske romance podľa the Arthurian cycle a následne napísal cesty Marca Pola, ktoré mu snáď nadiktoval sám veľký cestovateľ. A nakoniec Brunetto Latini s jeho Tesoro.
Ďalšou v rade originálnych prác v langue d’oïl sú preklady alebo adaptácie tiež z neho. Z náboženských legiend pochádzajú niektoré bájky; romanca o Juliovi Caesarovi; niekoľko krátkych dejín starovekých rytierov. Tavola rotonda; preklady Viaggi Marca Pola a Tessoro Latiniho. V rovnakom čase sa objavili preklady asketických prác a prác s ponaučením z latinčiny, záznamov a zápiskov o rétorike a príhovoroch. Donedávna bolo stále možné odhadnúť ako najstaršie práce talianskej prózy Cronaca Mattea Spinella da Giovenazzo a Cronaca Ricordana Malespinu. Ale bolo dokázané, že obe boli zostavené v omnoho neskoršej dobe. Preto najstaršou prózou je vedecká práca Composizione del mondo od Ristora z Arezza, ktorý žil asi v polovici 13. storočia. Táto kniha kopíruje poznatky z astronómie a geografie. Ristoro bol v týchto témach nadradený ostatným spisovateľom tej doby, pretože sa zdá, že bol dôsledným pozorovateľom prírodných javov a následne mnohé ďalšie veci, o ktorých píše boli výsledkom jeho osobných pozorovaní. Ďalšie dielo je De regimine rectoris, od Fra Paolina, minoritného benátskeho žobravého kňaza, ktorý bol pravdepodobne biskupom Pozzuoli a tiež napísal latinské historické zápisky. Jeho práca je v blízkom vzťahu k práci Egidia Colonnu De regimine principum. Je napísaná v benátskom dialekte.
13. storočie bolo veľmi bohaté na príbehy. Existuje zbierka pod názvom Cento Novelle antiche (Sto antických noviel) obsahujúca príbehy vybrané z orientálnych, gréckych a trójskych tradícií, zo starovekej a stredovekej histórie, z legiend o Británii, Provence a Taliansku a z Biblie, z miestnych talianskych tradícií ako aj príbehov o zvieratách a mytológie. Táto kniha vzdialene pripomína španielsku zbierku El Conde Lucanor. Zvláštnosťou talianskej knihy je, že príbehy sú veľmi krátke a zdajú sa byť čisto len návodmi pre rozprávača, ktoré ma počas výkladu doplniť.
Ďalšie romány vytvoril Francesco Barberino vo svojej práci Del reggimenlo e dei costumi delle donne, ale ich význam je omnoho menší ako ostatných. Celkovo nachádzame v talianskych románoch 13. storočia málo originality a reflektujú iba zlomok veľmi bohatej francúzskej literatúry. Pozornosť si zaslúži aj Lettere od Fra Guittone d'Arezzo, ktorý napísal mnohé básne a tiež niekoľko prozaických listov, ktorých námety sú morálne a nábožné. Láska k staroveku, rímskym tradíciám a jeho jazyku bola v Guittonovi taká silná, že sa pokúšal písať po taliansky v latinskom štýle, čo sa ukázalo ako nejasné, vynútené a v celku neohrabané. Za svoj model si zobral Senecu, tým jeho próza nadobudla bombastický štýl, ktorý bol podľa neho veľmi umelecký, ale v skutočnosti cudzí pravému umeleckému duchu, čo ho činí extravagatným a groteskným.
Spontánny vývoj talianskej literatúry
V roku 1282, kedy boli ustanovené florentské Arti minori, začalo obdobie Novej literatúry, ktoré nepatrí do obdobia prvých toskánskych začiatkov, ale k pokroku. Školy umelcov ako Lapo Gianni, Guido Cavalcanti, Cino da Pistoia a Dante Alighieri urobili lyrickú poéziu výlučne toskánskou. Všetky novinky a poetická sila, ktoré priniesla táto škola, ktorá bola vskutku začiatkom talianskeho umenia pozostáva z toho, čo Dante vyjadril ako Quando Amore spira, noto, ed a quel niodo Chei detta dentro, vo significando, čo znamená sila vyjadrovania pocitov duše tak, ako ich inšpiruje láska, no vhodným a elegantným spôsobom, dávajúc hmote tvar a s prelínajúcimi sa umeniami.
„Toskánska lyrická poézia“, prvé skutočné talianske umenie, je predvojom tohto umeleckého spojenia v spontánnosti a zároveň zámernej práce mysle. V Lapovi Giannim nový štýl ešte nie je bez prímesi starých asociácií Sicilo-Povensalskej školy. Akoby váhal medzi dvoma spôsobmi. Prázdna a zanietená frazeológia sicílskej školy chýba, ale poet sa nebol vždy schopný oslobodiť od jej vplyvu. Niekedy však čerpá priamo zo srdca a vtedy sa drobnosti a zvláštnosti stratia, jeho verš sa stáva čistým, plynulým a elegantným.
Guido Cavalcanti bol učenec s rozvinutým konceptom umenia. Cítil jeho hodnotu a tomu prispôsobil svoje učenie.
Tretím poetom medzi nasledovníkmi novej školy bol Cino da Pistoia z rodu Sinibuldi. Jeho ľúbostné básne sú také sladké, jemné a múzické, že ich prevyšuje iba Dante. Útrapy lásky opisuje silnými dotykmi; je ľahké vidieť, že nie sú fingované, nereálne. Psychológia lásky a žiaľu dosahuje takmer dokonalosti.
Dante
right|thumb|Dante Dante, najväčší z talianskych básnikov tiež vykazuje tieto lyrické tendencie. V La Vita Nuova napísanej v roku 1321 (tak nazvanej autorom, aby poukazovala na to, že jeho prvé stretnutie s Beatrice bolo začiatkom života úplne odlišného od dovtedajšieho) vidno vysokú idealizáciu lásky. Ako by v nej nebolo nič pozemské alebo ľudské, akoby mal poet oči neustále obrátené k nebu keď spieva o svojej dáme. Všetko je superzmyselné, vzdušné, nebeské a skutočná Beatrice sa postupne viac a viac pretavuje do symbolizmu božského, bez jej ľudskej povahy. Nektoré z textov sa zaoberajú témou nového života; ale nie všetky z ľúbostných básní sú o Beatrice, kým iné diela sú filozofické a mostom ku Convito.
Práca, ktorá urobila Danteho nesmrteľným a povýšila ho nad všetkých ostatných talianskych géniov, bola Divina Commedia. Pod doslovným poňatím tohto epického príbehu je alegorický zmysel. Dante cestujúci Peklom, Očistcom a Nebom je symbolom ľudstva smerujúceho k dvom objektom – dočasnému a večnému šťastiu. Lesom, v ktorom sa básnik stráca sa myslí ríšske a náboženské pomätenie ľudstva zbaveného dvoch z jeho vodítok – cisára a pápeža. Hora osvetlená slnkom je nebeské kráľovstvo. Tri šelmy sú tri slabosti a tri sily, ktoré postavili Danteho zámerom najväčšie prekážky: závisť je Florencia, jasná, nepredvídateľná a rozdelená medzi Bianchi a Neri; pýcha je francúzsky rod; lakomstvo je pápežský dvor; Virgílius predstavuje rozum a ríšu. Beatrice je symbolom nadprirodzenej pomoci, bez ktorej človek nemôže dosiahnuť najvyšší cieľ, ktorým je Boh.
Ale hodnota básne neleží v alegórii, ktorá ju stále spája so stredovekou literatúrou. Čo prináša nové je individuálne umenie básnika, klasické umenie, ktoré sa prvýkrát prelieva do formy romance. Dante je nadovšetko veľký umelec. Či opisuje prírodu, analyzuje vášne, preklína slabosti alebo spieva hymny cnostiam, je stále vynikajúci pompou a jemnosťou svojho umenia. Z hrubej stredovekej vidiny vytvoril najväčšiu prácu moderného veku. Materiál pre svoju prácu zobral z teológie, filozofie, histórie a mytológie ale predovšetkým z vlastnej vášne, z nenávisti a lásky; a vdýchol ducha génia všetkým týmto materiálom. Perom poeta mŕtvych vzkriesi k životu, znova sa stávajú ľuďmi a rozprávajú jazykom svojich čias, svojich vášní. Farinata degli Uberti, Bonifác VIII., Gróf Ugolino, Manfred, Sordello, Hugo Kapet, sv. Tomáš Akvinský, Cacciaguida, sv. Benedikt, sv. Peter sú všetci objektívnymi výtvormi; stoja pred nami v celom živote svojich charakterov, pocitov a zvykov.
Petrarca a po ňom
Dve veci charakterizujú Petrarcu: klasický výskum a nový humánny pocit, ktorý priniesla jeho lyrická poézia. Tieto dve veci nie sú bez súvislosti, jedna je výsledkom druhej. Petrarca, ktorý odkrýval práce veľkých latinských spisovateľov, nám pomáha pochopiť Petrarcu, ktorý sa úplne oslobodil od stredoveku, ľudskou láskou miloval skutočnú dámu a oslavoval ju živú aj po smrti v básňach plných učenej elegancie. Petrarca bol prvý humanista a zároveň prvý lyrický poet modernej školy. Jeho kariéra bola dlhá a divá. Mnoho rokov žil v Avignone preklínajúc skorumpovanosť pápežského dvora; precestoval takmer celú Európu; písal si s vládcami a pápežmi; v jeho časoch ho považovali za prvého spisovateľa listov; mal pocty a bohatstvo; a stále so sebou niesol nespokojnosť, melanchóliu a neschopnosť uspokojiť tri charakteristiky moderného muža.
Jeho Canzoniere je rozdelená do troch častí: prvá obsahuje básne napísané počas života Laury, druhá básne napísané po jej smrti a tretia Trionfi. Jedinou témou týchto básní je láska; ale jej umelecké ponímanie sa rôzni v koncepcii, obrazoch a sentimente, odvodenom z najrôznejších dojmov z prírody. Petrarcova láska je skutočná a hlboká a tomu vďačí hodnota jeho lyrického verša, úplne odlišná, nie len od Provensalských trubadúrov a talianskych básnikov pred ním, ale aj od Danteho lyriky. Petrarca je psychologický básnik ponárajúci sa do vlastnej duše, študujúci vlastné pocity, ktorý vie ako ich vykresliť nevýslovne sladko. Petrarcova lyrika nie je transcendentálna ako Danteho, naopak, drží sa úplne v ľudských medziach. V boji, pochybnostiach, strachu, sklamaní, žiali, radosti, vlastne vo všetkom nachádza básnik materiál pre svoju poéziu. Druhá časť Canzoniere je vášnivejšia.
Trionfi nedosahujú kvalít prvých dvoch; je jasné, že sa Petrarca pokúšal imitovať Divina Commedia, ale nepriblížil sa jej. Canzoniere obsahuje aj niekoľko politických básní, jednu, ktorá má byť adresovaná di Rienzimu a niekoľko sonetov proti Avignonskému dvoru. Sú význačné energickosťou pocitu a tiež preto, že ukazujú ideu Italianita ešte lepšiu ako Alighieriho. Taliansko, ktoré si zromantizoval sa odlišuje od ktoréhokoľvek, čo si predstavovali ľudia v stredoveku, a v tomto je tiež predchodcom moderných čias a moderných ambícií. Petrarca nemal určitý politický zámer. Vyvyšoval di Rienziho, vzýval Charlesa IV., chválil Viscontiho; v skutočnosti bola jeho politika väčšmi riadená dojmami ako zásadami; ale nadovšetkým neustále kraľovala láska k Taliansku, jeho starovekej a slávnej vlasti, ktorá je v jeho mysli zjednotená s Rímom, veľkým mestom hrdinov Cicera a Scípia.
Boccaccio
Boccaccio mal rovnako zanietenú lásku k staroveku a rovnako uctieval novú taliansku literatúru ako Petrarca. Bol prvý, ktorý za pomoci Gréka narodeného v Kalábrii zostavil latinský preklad Iliady a v roku 1375 Odysey. Jeho rozsiahle klasické vedomosti sa prejavili zvlášť v práci De genealogia deorum, v ktorej sumarizuje bohov podľa rodokmeňov zostavených podľa rôznych autorov píšucich o pohanských božstvách. Táto práca označuje obdobie štúdií v príprave na oživenie klasického učenia. Zároveň otvára cestu modernej kritike, pretože Boccaccio bol vo svojom výskume a úsudku vždy nezávislý od autorov, ktorých si najväčšmi vážil. Genealogia deorum je, ako povedal A. H. Heeren, encyklopédia mytologických vedomostí a bola predchodcom rozsiahleho humanistického hnutia, ktoré sa rozvinulo v 15. storočí. Boccaccio bol tiež prvým historikom žien v jeho De claris mulieribus a prvým, ktorý sa podujal rozpovedať príbeh veľkého nešťastia v jeho De casibus virorum illustrium.
Ďalej zdokonaľoval predošlé geografické výskumy v zaujímavej knihe De monhibus, silvis, fontibus, lacubus, fiuminibus, stagnis, et pal udibus, et de nominibus mans, v ktorej použil Vibius Sequester, ale ktorá tiež obsahuje mnohé nové a cenné pozorovania. Z jeho prác v taliančine sa žiadna nepribližuje dokonalosti Petrarcu. Jeho sonety, zväčša o láske sú priemerné. Jeho epická poézia je lepšia. Hoci sa dnes už nemôže pýšiť vynájdením octave stanza(pozri stanca), (ktorý sa následne stal metrom básní Boiarda Ariosta a Tassa), čo mu bolo dlho pripisované, určite bol prvým, ktorý ho použil v práci určitej dĺžky a písal v umeleckom štýle, ako v jeho Teseide, najstaršej talianskej romantickej básni. Fiostrato spája lásky Troiola a Griseidy (Troilus a Cressida). Je možné, že Boccaccio poznal francúzsku báseň o trójskej vojne od Benoita de Sainte-More; ale talianska práca je zaujímavá analýzou vášne lásky, ktorá je urobená majstrovsky. Ninfale fiesolano rozpráva príbeh lásky nymfy Mesoly a pastiera Africa. Amorosa Visione, báseň v triolách nepochybne vďačí za svoj pôvod Božskej komédii. Ameto je zmes prózy a poézie, a je prvým talianskym pastierskym románom.
Filocopo je najskorší z románov. V ňom Boccaccio rozpráva v prácnom a čo najrozpísanejšom štýle o láske Floria a Biancafiory. Materiál pre túto prácu čerpal pravdepodobne z populárneho zdroja byzantského románu, o ktorom sa mu mohol zmieniť Leonzio Pilato. Vo „Filacopo“ nachádzame významné nadšenie pre mytologický zmysel, ktoré poškodzuje román ako umelecké dielo, ale prispieva k histórii Boccacciovho myslenia. Fiammetta je ďalší román o láske Boccaccia a Márie Akvinskej, predpokladanej prirodzenej dcéry kráľa Roberta, ktorú vždy spomína pod menom Fiammetta.
Talianska práca, ktorá v podstate preslávila Boccacia bol Dekameron, zbierka 101 poviedok týkajúcich sa skupiny mužov a žien, ktorí odišli do domu blízko Florencie aby unikli moru v roku 1348. Písanie poviedok, také hojné v predchádzajúcich storočiach obzvlášť vo Francúzsku, teraz prvýkrát nadobudlo umeleckú formu. Boccacciov štýl má byť imitáciou latinčiny, ale próza v ňom prvýkrát nadobudla formu vypracovaného umenia. Drzosť starých fabliaux nahrádza starostlivá a vedomá práca mysle s citom pre krásu, ktorá študovala prácu klasických autorov a túži ich do čo najväčšej možnej miery imitovať. Nad tým, v Dekamerone, Boccaccio určuje charakter a pozoruje vášne. V tom leží jeho prínos. Mnohé bolo napísané o zdroji poviedok Dekameronu. Boccaccio pravdepodobne použil písané aj ústne zdroje. Ľudové tradície v ňom museli podnietiť mnohé príbehy ako napríklad ten Griseldin.
Fazio degli Uberti a Federigo Frezzi boli imitátormi Božskej komédie, ale len v jej vonkajšej forme. Prvý z nich napísal Dittamondo, dlhú báseň v ktorej autor píše, že ho vzal geograf Solinus do rozličných častí sveta a je jeho sprievodcom v ich histórii a to je jeho Commedia. Legendy o vzniku rôznych talianskych miest majú určitý historický význam. Frezzi, biskup svojho rodného mesta Foligno, napísal „Quadriregio“, báseň o štyroch kráľovstvách – láska, Satan, hriech a cnosť. Táto báseň v mnohom pripomína Božskú komédiu. Frezzi zobrazuje stav muža, ktorý sa dostáva z hriechu do cnostného postavenia, opisuje peklo, svet stratených, očistec a nebo. Básnikovým sprievodcom je Aténa (Pallas).
Ser Giovanni Fiorentino napísal zbierku príbehov pod názvom „Pecorone”, ktoré sa úzko týkajú mnícha a mníšky v hale kláštora Novelistov z Forli. Imitoval Boccaccia a historické príbehy čerpal zo zápiskov Villains. Franco Sacchetti tiež písal príbehy, zväčša na témy z florentskej histórie. Jeho kniha poskytuje živý obraz florentskej spoločnosti na konci 14. storočia. Témy sú takmer vždy kontroverzné; ale je zrejmé, že Sacchetti zozbieral všetky tieto anekdoty nato, aby z nich vyvodil vlastné závery a morálne ponaučenia, ktoré môžeme nájsť na konci každého z príbehov. V tomto ohľade sa Sacchettiho práca približuje stredovekým Monalisaliones. Tretím spisovateľom príbehov je Giovanni Sercambi z Luccy, ktorý po roku 1374 napísal knihu, imitujúc Boccaccia, o skupine ľudí utekajúcich pred morom a cestujúcich po rozličných talianskych mestách, tu a tam sa zastavujúc rozprávajúcich príbehy. Neskoršie, ale tiež dôležité mená sú Massuccio Salernitano (Tommaso Guardato), ktorý napísal Novellino a Antonio Cornazzano, ktorého Proverbii boli extrémne obľúbené.
Ako už bolo spomenuté, Kronika, o ktorej sa verilo, že pochádza z 13. storočia, sa dnes považuje za zbierku z neskorších čias. Na konci 13. storočia však nachádzame zápisky od Dino Compagni, s ktorými, napriek nedobrému všeobecnému názoru na ne, sa zahrávali najmä niektorí nemeckí spisovatelia a sú pravdepodobne autentické. O Compagniho živote sa vie málo. Urodzený pôvodom, demokratický zmýšľaním, bol podporovateľom nových nariadení Giana della Bella. Ako hlava a gonfalonier spravodlivosti mu bolo vždy prvoradé verejné blaho. Potom ako Karol z Valois, kandidát Bonifáca VIII. mal prísť do Florencie, Compagni, predvídajúc hrozbu občianskych nepokojov, zhromaždil občanov v kostole svätého Jána a pokúšal sa utíšiť ich rozrušeného ducha. Jeho zápisky sa týkajú udalostí, ktoré sa stali, podľa jeho záznamov, medzi rokmi m1280 a 1312. Nesú známku silnej subjektivity. Rozprávanie je neustále osobné. Často stúpa do najjemnejšieho dramatického štýlu. Knihou prenikajú silné patriotické zanietenie a prehnaná túžba po spravodlivosti.
Compagni je viac historikom ako zápiskárom, pretože hľadá príčiny udalostí a reflektuje ich podstatu. Podľa nášho úsudku je jedným z najdôležitejších autorít toho obdobia florentskej histórie, napriek nie bezvýznamným faktickým chybám, ktoré nachádzame v jeho diele. Na druhej strane, Giovanni Villani narodený v roku 1300 bol viac zápiskárom ako historikom. Píše o udalostiach do roku 1347. Jeho cesty po Taliansku a Francúzsku a informácie ktoré tak získal svedčia o tom, že jeho kronika, ktorú nazval Historie Fiorentine pozostáva z udalostí, ktoré sa odohrali po celej Európe. Čo charakterizuje Villaniho prácu je rozvláčny štýl, nie iba o politických a vojnových udalostiach, ale aj o výplatách verejných činiteľov, sumách použitých na výplaty vojakov a na verejné festivaly a o mnohých ďalších veciach, znalosť ktorých je dnes veľmi cenná. Pri takej hojnosti informácií niet divu, že Villaniho rozprávanie obsahuje mýty a chyby, obzvlášť, keď rozpráva o veciach, ktoré sa stali pred jeho časmi. Matteo, brat Giovanniho Villaniho, pokračoval v písaní kroniky do roku 1363. Ďalej pokračoval Filippo Villani. Gino Capponi, autor Commentari deli acquisto di Pisa a rozprávania o Tumulto dei Ciompi patrí do 14. aj 15. storočia.
Divina Commedia je asketická v poňatí a v mnohom aj v prevedení. Do veľkej miery podobný je Petrarcov génius; ale ani Petrarca ani Dante sa nemôže radiť medzi čistých asketikov ich čias. Ale patria sem mnohí iní spisovatelia. Mysticizmus Sv. Kataríny zo Sieny bol politický. Bola to skutočne výnimočná žena, ktorá mala ambície vrátiť rímsku cirkev späť k evanjelickým cnostiam a ktorá zanechala zbierku listov písaných vo vysokom a idealistickom tóne, určenú všetkým ľuďom, vrátane pápežov. Na jednej strane sa pridáva k Jacoponemu z Todi, na druhej k Savonarolovi. Jej náboženský prejav je najčistejší, najmorálnejší z ktoréhokoľvek, ktoré môžeme nájsť v Taliansku 14. storočia. Netreba si myslieť, že jej v hlave vznikali presné myšlienky reformácie, ale túžbu po veľkej morálnej reforme cítiť v jej tóne. A naozaj rozprávala ex abundantia cordis. V každom prípade musí dcéra Jacopa Benincasa zaujať miesto medzi tými, ktorí z diaľky pripravili cestu náboženskému hnutiu, ktoré sa odohralo v 16. storočí najmä v Nemecku a Anglicku.
Iný Sienčan, Giovanni Colombini, zakladateľ rádu jezuitov kázal chudobu učením aj príkladom, čím sa vrátil k myšlienke sv. Františka z Assisi. Jeho listy patria medzi najvýznamnejšie z kategórie asketických prác 14. storočia. Passavanti vo svojom Specchio della vera penitenza (Zrkadlo skutočného pokánia) pripojil k rozprávaniu inštrukcie. Cavalca preložil z latinčiny Vite deci santi padni. Rivalta zanechal mnohé kázania a Franco Sacchetti (spomínaný známy spisovateľ príbehov) mnohé rozhovory. Celkovo bola jedným z najdôležitejších výtvorov talianskeho ducha 14. storočia náboženská literatúra.
Humorná poézia
V priamom kontraste s tým je literatúra so silným populárnym prvkom. Humorná poézia, poézia smiechu a vtipu, ktorá, ako sme videli, sa rozvinula do veľkej miery v 13. storočí pokračovala v aj v 14. autormi ako Bindo Bonichi, Arrigo di Castruccio, Cecco Nuccoli, Andrea Orgagna, Filippo de Bardi, Adriano de Rossi, Antonio Pucci a iní. Orgagna bol obzvlášť zábavný; Bonichi bol zábavný so satirickým a morálnym cieľom. Antonio Pucci ich všetkých prevýšil rozličnosťou tvorby. Transformoval do triol kroniku Giovanniho Villaniho (Centiloquio) a napísal mnohé historické básne nazývané sirventés, mnohé zábavné básne a nie málo epicko-ľudových kompozícií na rôzne témy. Jeho malá báseň v siedmich cantos sa zaoberá vojnou medzi Florenťanmi a Pisanmi v rokoch 1362 – 1365. Iné básne čerpajúce z legendárneho zdroja oslavujú La Reina d'Oriente, Apollonio di Tiro, Bel Gherardino a i. Tieto básne, ktoré mali byť recitované ľuďmi, sú vzdialenými predkami romantickej epiky, ktorá sa rozvinula v 16. storočí a jej prvými predstaviteľmi boli Boiardo a Ariosto.
Politická téma v literatúre 14.stor.
Mnohí básnici 14. storočia nám zanechali politické diela. Z týchto si zaslúži spomenúť Fazio degli Uberti, autor Dittamonda, ktorý napísal sirventés pánom a ľuďom Talianska, báseň o Ríme, divú invektívu Karola IV. a Luxemburgovcov a ďalej Francesco di Vannozzo, Frate Stoppa a Matteo Frescobaldi. Môžeme povedať, že nasledujúc Petrarcov príklad sa mnohí básnici venovali patriotickej poézii.
Do tohto obdobia sa tiež datuje literárny fenomén známy ako Petrarchizmus. Petrarchisti, alebo tí, ktorí spievali o láske, imitujúc Petrarcove spôsoby, sa vyskytovali už v 14. storočí. Ale iní sa zaoberali rovnakou témou s väčšou originalitou, priam semi-populárnym spôsobom. Takými boli Ballate autorov Ser Giovanni Fiorentino, Franco Sacchetti, Niccol Soldanieri, Guido a Bindo Donati. Ballaty boli básne spievané do tanca a v 14. storočí nachádzame mnohé piesne určené pre hudbu. Už sme spomenuli, že Antonio Pucci zveršoval Villaniho Kroniku. Tento prípad zveršovanej histórie nie je jedinečný a zjavne je spätý s podobným fenoménom, ktorý ponúka literatúra v ľudovej latinčine. Stačí spomenúť kroniku z Arezza v Arezzo v terza rima od Gorella de Sinigardi a históriu, tiež v terza rima, o ceste pápeža Alexandra III. do Benátok od Piera de Natali. Okrem toho, každá téma, či už historická, tragická alebo vidiecka bola zveršovaná. Neri di Landocio napísal život sv. Kataríny; Jacopo Gradenigo dal chválospevy do triol; Paganino Bonafede dal v Tesoro dei rustici mnohé rady v poľnohospodárstve, čím začal druh georgickej poézie, ktorú plne rozvinul Alamanni v jeho Coltivazione, Girolamo Baruffaldi v Canapajo, Rucellai v Le api, Bartolommeo Lorenzi v Coltivazione de' monti, Giambattista Spolverini v Coltivazione del riso, a i.
V Taliansku v 14. storočia nemohla celkom chýbať ani dramatická literatúra. Jej stopy sú však zriedkavé, hoci v 15. storočí nachádzame drámy hojnosť. 14. storočie malo jeden špecifický druh drámy. V šesťdesiatich rokoch (1250 – 1310), ktoré od smrti Frederika II. do výpravy Henryho VII. do Talianska neprišiel žiaden vládca. Na severe Talianska sa Ezzelino da Romano s titulom ríšsky vikár zmocnil takmer celého kraja Treviso a ohrozoval Lombardiu. Pápeži proti nemu vyhlásili prvú križiacku výpravu a tá Ezzeliniho rozdrvila. Padova nabrala nový dych a začala rozširovať svoju vládu.
V Padove žil Albertino Mussato narodený v roku 1261, rok po Ezzeliniho odstránení; vyrástol medzi ľuďmi z generácie, ktorá nenávidela meno tyrana. Potom, ako napísal v latinčine históriu Henricha VII. sa oddal dramatickej tvorbe o Ezzelinim, rovnako v latinčine. Eccerina, ktorý pravdepodobne nikdy nebol stvárnený na javisku, prirovnávali niektorí kritici k veľkým gréckym tragickým dielam. Asi by bolo bližšie pravde povedať, že nemal nič spoločné s prácou Aischyla; ale dramatická sila, stvárnenie istých situácií a vyrozprávanie istých udalostí sú veľmi originálne. To by asi nebolo možné, keby prácu napísal v taliančine.
V posledných rokoch 14. storočia sa stávame svedkami boja, ktorý čoskoro vypukne medzi lokálne špecifickou literárnou tradíciou a ožívajúcim klasicizmom, v duchu už živým. Ako reprezentanti tohto boja sa prejavia Luigi Marsilio a Coluccio Salutati, obaja učenci hovoriaci a píšuci po latinsky, ašpirujúci humanisti, aj keď zároveň milujúci Danteho, Petrarcu a Boccaccia a cítiaci a oslavujúci v svojich dielach krásu talianskej literatúry.