Jeruzalemské_kráľovstvo
Pád Akkonu
V tom istom období vstupovalo do Palestíny vojsko nového mamlúckeho sultána Kalávúna za jeho vlády došlo v roku 1283 k predĺženiu prímeria s kresťanským kráľovstvom Akkon, a to na desať rokov, desať mesiacov, desať dní a desať hodín. Sultán súhlasil s predĺžením prímeria, pretože nepovažoval Akkon za hrozbu, ale za výhodného obchodného partnera. Prímerie sa ale vzťahovalo iba na Akkon, na ostatné územné pozostatky Jeruzalemského kráľovstva sultán ďalej bez milosti útočil – v roku 1285 tak napadol a dobyl hrad johanitov Margat, v roku 1287 bola dobytá Lakatiea, 19. apríla 1289 Tripolis a toho istého roku Botron a Nefín. Pretože sultán udržoval voči Akkonu aj naďalej prímerie, zavládol v tomto kresťanskom kráľovstve strach a Henrich II. Cyperský vyslal do Európy poslov s prosbou o pomoc. Na výzvu pápeža Mikuláša IV. sa ale zišlo len šesťdesiat rytierov, ktorých vyslal anglický kráľ Eduard I., a štyridsať templárov z Katalánska. V tej dobe skončila križiacka výprava v strednom a severnom Taliansku a žoldnieri bez práce tak radi prijali výzvu k odchodu do Akkonu. Väčšina z týchto ozbrojencov nikdy predtým vo Svätej zemi nebola, a mali teda o spolužití moslimov a kresťanov značne skreslené predstavy, čo následne viedlo k rade konfliktov. Títo novo príchodzí žoldnieri nebrali žiadny ohľad na snahu o pokojné spolužitie a udržiavaní prímeria s moslimským obyvateľstvom. Došlo ku krvavému napadnutiu moslimských roľníkov, sýrskych obchodníkov a dokonca aj pravoslávnych Grékov, vtedy nevinných obyvateľov, ktorí s Akkonom pokojne obchodovali. Moslimovia, ktorí masakru unikli, sa odobrali do Káhiry, kde podali sťažnosť u sultána Kalavuna. Ten sa po porade s islamskými duchovnými vodcami rozhodol prímerie zrušiť a vytiahnuť na Akkon. Počas príprav na ťaženie Kalavun zomrel a za nového sultána bol vyhlásený al-Ašraf Kálil, Kalavunov druhorodený syn, ktorý v prípravách na boj pokračoval a oficiálne vyhlásil Akkonu vojnu. Dňa 5. marca 1291 potom sultán dorazil s hlavným vojskom na dohľad od hradieb Akkonu a začalo obliehanie. 4. mája 1291 priplával do obliehaného mesta Henrich II. Cyperský, s sprievodom stovky rytierov a dvoch tisíc ozbrojencov. Keď ale Henrich II. Cyperský zbadal silu protivníkovej armády a značne poškodené opevnenie mesta, pochopil, že obrancovia nemajú žiadnu šancu a tak už 8. mája mesto opäť opustil. Rovnako sa zachovalo 3000 obyvateľov, vrátane miestnej aristokracie, ktorí sa rovnako urýchlene nalodili a utiekli. Sultánova armáda zatiaľ ďalej pokračovala v ostreľovaní opevnenia obliehacími strojmi, kopala štôlne pod hradbami a odrážala občasné výpady protivníka. Posledný mohutný útok na oslabený Akkon začali sultánove vojska v piatok 18. mája 1291, keď sa im postupne podarilo, časť po časti, dobyť takmer celé mesto. Počas týchto bojov bol zabitý veľmajster johanitov Jean de Villiers a veľmajster templárov Guillaume de Beaujeu. Padla aj väčšina anglických rytierov a francúzskych rytierov z gardy jeruzalemského kráľa. Ostatní utekali na more a snažili sa nalodiť na rýchlo odplávajúce lode. Boje ďalej pokračovali v akkonskej citadele chránenej templármi, v sídle nemeckého rádu a v sídle špitálnikov, kde pokračoval odpor rádových rytierov, johanitov, templárov, teutonov, lazaritov a svätotomášských rytierov. Sídla jednotlivých rádov postupne kapitulovali a najdlhšie sa udržala citadela, údajne až do 28. mája 1291. Obyvatelia a obrancovia Akkonu, ktorí sa nezachránili útekom na cyperských lodiach, boli nakoniec čiastočne zabití a čiastočne predaní do otroctva. Zostávajúce tri templárske hrady, Sidon, Tortos a Atlita, sultánove vojská obsadili počas júla a augusta 1291, potom, čo ich templári opustili. Epopeja Jeruzalemského kráľovstva na ázijskej pevnine, trvajúca takmer dvesto rokov, skončila. Cyperské kráľovstvo, s ktorým Akkon od dôb Huga III. tvoril úniu, však pretrvalo mnoho ďalších desaťročí. Niektorí európski monarchovia a šľachtici nosia titul Jeruzalemský kráľ až do súčasnosti.