cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Expresívne slovo
Expresívne slovo (resp. výraz) alebo expresívum je slovo (resp. výraz) citovo zafarbené. Môže mať kladné alebo záporné hodnotenie (deminutíva, pejoratíva, vulgarizmy). Pomáha autorovi charakterizovať postavu. Autor si ho vyberá na vyjadrenie postoja.
Dialogizácia
Dialogizácia je literárny postup, pri ktorom sa dá prozaický alebo básnický text pretvárať na formu rozhovoru (dialógu).
Vincentínum
náhľad|Sídlo na Bachovej 4 v Bratislave
Vincentinum je občianske združenie na Slovensku. Cieľom združenia je podporovať skvalitňovanie výchovno-vzdelávacieho procesu a podmienok preň, vrátane materiálno-technického zabezpečenia na Gymnáziu a Základnej škole sv. Vincenta de Paul, Bachova 4, Bratislava. Predstaviteľom je Ing. Miloslav Klokner.
Warta
Warta je mesto v Poľsku v Lodžskom vojvodstve v okrese Powiat sieradzki v rovnomennej gmine.
Žije tu 3 364 obyvateľov (30.6.2007).
Majkop (letisko)
Majkop je letisko mesta Majkop v Adygejskej republike Ruska.
Je schopné prijímať lietadlá Tupolev Tu-134, Antonov An-12, Iliušin Il-18 a všetky väčšie lietadlá a vrtuľníky. Nedostatkom letiska je nespevnená pristávacia plocha, v dôsledku čoho môže prijímať turbínové lietadlá iba za suchého počasia. Preto nemá letisko Majkop veľké perspektívy do budúcnosti a jeho funkciu preberá letisko Chanskaja.
Gmina Cyców
Gmina Cyców je vidiecka gmina v Poľsku v Lubelskom vojvodstve.
Sídlom powiatu, v ktorom sa gmina nachádza, je mesto Łęczna.
Česká koruna
Česká koruna (iné názvy: [skôr staršie] koruna česká, svätováclavská koruna, koruna svätého Václava; po česky koruna česká, svatováclavská koruna, koruna svatého Václava) môže byť:
Česká koruna (po česky koruna česká) môže byť aj mena Česka, pozri česká koruna (mena)
Koruna Česká je česká politická strana, pozri Koruna Česká (politická strana).
Česko-slovenské vojenské letectvo
Česko-slovenské vojenské letectvo bolo leteckou zložkou Česko-slovenskej armády (v rokoch 1954 – 1990 Československej ľudovej armády). Vzniklo 30. októbra 1918 ako Letecký zbor Československej brannej moci. Pri vzniku česko-slovenského vojenského letectva stáli letci bojujúci počas prvej svetovej vojny v rakúsko-uhorských cisárskych a kráľovských leteckých zboroch a tiež aj príslušníci česko-slovenských légií. Rakúsko-uhorskú, nemeckú a francúzsku techniku v letectve postupne nahradili domáce konštrukcie hlavných dodávateľov Aero, Avia a Letov, ktoré boli tiež vyvážané do zahraničia. Mníchovská dohoda a následná okupácia Čiech a Moravy znamenali dočasný zánik letectva na území Česko-Slovenska, s výnimkou Slovenských vzdušných zbraní.
Mnohí príslušníci bývalého letectva prvej Česko-slovenskej republiky bojovali počas druhej svetovej vojny v exile. Dňa 1. júna 1940 bola podpísaná česko-slovensko-francúzska dohoda o zriadení samostatného česko-slovenského vojenského letectva vo Francúzsku. Prvou jednotkou letectva v Spojenom kráľovstve bola od 12. júla 1940 310. (česko-slovenská) peruť RAF, neskôr vznikli ešte tri ďalšie perute. V Sovietskom zväze sa 25. januára 1945 stala najväčšou jednotkou česko-slovenského letectva na východnom fronte 1. česko-slovenská zmiešaná letecká divízia.
Po skončení vojny bolo vojenské letectvo na území Česko-Slovenska obnovené a po roku 1948 sa dostalo pod kontrolu komunistickej strany. V roku 1955 sa stalo súčasťou síl Varšavskej zmluvy a bolo prezbrojené na sovietsku leteckú techniku. Medzi domáce typy vo výzbroji patrili, napríklad cvičné lietadlá Aero L-29 Delfín či Aero L-39 Albatros. Na začiatku 90-tych rokov malo česko-slovenské vojenské letectvo k dispozícií celkovo 500 lietadiel a 184 vrtuľníkov. Česko-slovenské vojenské letectvo zaniklo so zánikom Česko-Slovenska v roku 1992.
Prvá svetová vojna a česko-slovenské légie
História česko-slovenského letectva siaha do obdobia pred vznikom samostatnej Československej republiky. Počas prvej svetovej vojny vznikali v zahraničí české vojenské jednotky, neskôr označované ako légie. Niekoľko Čechov slúžilo tiež v dohodových letectvách – vo francúzskom deväť a v talianskom pätnásť letcov. Augustin Charvát zostrelil nad západným frontom dve nepriateľské lietadlá a Václav Pilát zničil nemecký pozorovací balón. Najviac českých vojakov (cca 500) však slúžilo v rakúsko-uhorskom letectve.
Prvé samostatné letecké útvary česko-slovenských légií vznikli v Rusku, kde bol koncom februára 1918 zriadený 1. česko-slovenský letecký a automobilový oddiel, ktorý mal k dispozícii tamojšie francúzske vojenské sklady. Činnosť jednotky negatívne ovplyvnil postup nemeckej armády do Ruska zmietaného občianskou vojnou a tiež vynútené odovzdanie piatich lietadiel boľševikom. K prvému letu českého vojenského lietadla došlo 10. apríla 1918, kedy odštartovalo lietadlo Sopwith 1½ Strutter pilotované Levom Melčom a Josefom Skálom. Krátko po vzlete však letci nezvládli riadenie a stroj bol pri núdzovom pristátí ťažko poškodený. Lietadlá légií boli využívané predovšetkým k prieskumným úlohám. K prvej strate v boji došlo 16. októbra 1918 pri stíhaní boľševického pozorovacieho lietadla, kedy padol ruský príslušník jednotky práporčík Vladimirov. Na začiatku roku 1920 sa letecký oddiel spolu s ďalšími legionármi prepravil z Vladivostoku do vlasti.
Vznik česko-slovenského letectva a medzivojnové obdobie
thumb|right|[[SPAD S.VII v službách Leteckého zboru Československej brannej moci vo Vojenskom leteckom učilišti v Chebe začiatkom 20. rokov 20. storočia]]
V priebehu dní okolo 28. októbra 1918 sa na pražskom Žofíne zhromaždili českí vojaci rakúsko-uhorskej armády, ktorí sa vracali domov z frontov. Vzniklo tu jadro skupiny, z ktorej neskôr mala byť vytvorená vojenská jednotka. Hlavnou postavou tejto jednotky bol stotník Jindřich Kostrba, ktorý okolo seba zhromaždil asi 30 pilotov, pozorovateľov a niekoľko mechanikov. Následne vznikol Letecký zbor Československej brannej moci. Na lúke v Strašniciach vzniklo prvé letisko. Boli sem privezené všetky lietadlá, ktoré po zániku Rakúsko-Uhorska zostali na území nedávno vzniknutého Česko-Slovenska. Najviac lietadiel pochádzalo z bývalej leteckej školy v Chebe. Ďalšie lietadlá nám dodali vtedajší spojenci. Keďže česko-slovenské vojenské letectvo spoločne s celou armádou bolo pod vplyvom francúzskej vojenskej misie, Francúzsko z časti darovalo, z časti predalo Česko-Slovensku svoje prebytky lietadiel SPAD S.VII a S.XIII. Celkovo išlo o približne 140 až 150 kusov. Česko-slovenské vojenské letectvo sa tak stalo tretím najväčším používateľom týchto lietadiel. Na lietanie však bolo určených 117 SPADov a zvyšok bol určený ako zdroj náhradných dielov. Počet SPADov u bojových jednotiek bol ešte menší. Koncom decembra 1919 ich bolo 41, v januári 1921 47 a k 20. októbru 1921 ich bolo 44. Najväčší počet SPADov u bojových jednotiek bol dňa 11. októbra 1922, kedy bolo vo výzbroji 58 lietadiel SPAD S.VII a 29 SPADov S.XIII. Väčšina strojov bola presunutá do Vojenského leteckého učilišťa v Chebe, kde slúžili k základnému výcviku stíhacích pilotov. Lietadlá SPAD boli kvôli vysokej únave materiálu postupne uzemňované. V roku 1925 boli nahradené stíhacími lietadlami česko-slovenskej výroby Avia BH.21.
thumb|left|[[Avia BH.21]]
Lietadlá z obdobia prvej svetovej vojny boli už zastarané a často aj v nevyhovujúcom technickom stave. Vedenie letectva aj leteckí konštruktéri si tento fakt uvedomovali, a tak v roku 1920 po prvýkrát vzlietlo lietadlo Letov Š.1. Išlo o prvé lietadlo česko-slovenskej výroby. Následne vznikli aj prvé stíhačky Aero Ae.02 a jednoplošník Avia BH.3. V polovici 20. rokov sa štandardným stíhacím lietadlom stala Avia BH.21, ktorá umožnila aj radovým pilotom nacvičovať vysokú akrobaciu. Avia BH.21 bolo prvé česko-slovenské stíhacie lietadlo vyrábané vo veľkom počte. Jedným z mnohých úspechov bolo víťazstvo stroja BH.21 na medzinárodnej súťaži stíhacích lietadiel v Bruseli. Víťazné lietadlo zakúpila aj s licenčnými právami belgická firma SABCA. Na lietadlách BH.21 získal celý rad pilotov akrobatické skúsenosti, z ktorých mená ako Malkovský, Novák, Široký, Hubáček a ďalší boli známe po celom svete.
Zhoršujúca sa zahranično-politická situácia začiatkom 30. rokov si vyžiadala modernizáciu leteckého parku česko-slovenského vojenského letectva. Ministerstvo národnej obrany preto vyhlásilo súťaž na novú štandardnú stíhačku pre česko-slovenské letectvo. Konštrukcia továrne Avia sa ukázala spomedzi ostatných strojov tovární Letov a Praga zapojených do súťaže najlepšia. Išlo o stíhačku Avia B.534, ktorá oplývala výbornou stúpavosťou, manévrovateľnosťou aj pomerne vysokou rýchlosťou, ktorá sa blížila k /h. Avie B.534 si spoločne s akrobatickými Aviami Ba.122 získali veľkú popularitu na medzinárodnom leteckom mítingu v švajčiarskom Zürichu v roku 1937.
thumb|left|[[Avia B.35 v roku 1938]]
Všetky početne väčšie vojenské letectvá však v tom čase masovo prechádzali na jednoplošné dizajny. Česko-slovenskí predstavitelia, konfrontovaní s výkonným nemeckým jednoplošníkom Messerschmitt Bf 109 zistili, že Avia B.534 prekonáva nemecký stroj v stúpavosti a obratnosti, ale nie v rýchlosti. Preto bol zadaný vývoj jednoplošného nástupcu B.534, nazvaný Avia B.35, ktorý po prvýkrát vzlietol v čase mobilizácie 28. septembra 1938. Vývoj tohto lietadla začal až príliš neskoro na to, aby bolo možné ho zaradiť včas do výzbroje česko-slovenského vojenského letectva. Čoskoro na to, 30. septembra 1938, došlo k podpísaniu Mníchovskej dohody medzi Nemeckom, Francúzskom, Talianskom a Spojeným kráľovstvom, ktorá Česko-Slovensku nariaďovala postúpiť územie Sudet Nemecku pod vyhrážkou, že v prípade vypuknutia vojny s Nemeckom bude Česko-Slovensko prehlásené za agresora a ponechané bez pomoci. Česko-slovenská vláda sa aj napriek vysokej morálke vojska a nedokončenému, ale aj tak silnému systému opevnenia rozhodla mníchovskému diktátu podriadiť. O necelý pol rok neskôr, 15. marca 1939, bol celý zvyšok Česka, už bez Slovenska, ktoré po nemeckom viacmenej ultimáte vyhlásilo samostatnosť, obsadený Wehrmachtom a premenovaný na Protektorát Čechy a Morava. Znamenalo to aj konečnú likvidáciu česko-slovenského letectva. Letecký priemysel bol skonfiškovaný a veľká časť lietadiel bola zabavená. Nemecko časť rozpredalo a časť zaradilo do Luftwaffe k prevažne druholíniovým službám a na experimenty. Veľkému počtu pilotov a personálu zaniknutého česko-slovenského letectva sa podarilo uniknúť do Poľska a Francúzska. V Poľsku však úrady nejavili ochotu prípad riešiť (väčšina vojakov bola potom prevedená do Francúzska, kde vstúpili do cudzineckej légie, aby mohli byť prijatí do francúzskej armády). Začiatkom augusta 1939 si aj poľská vláda uvedomila nebezpečenstvo, ktoré jej hrozilo od nacistického Nemecka, a preto bola časť pilotov, ktorá zatiaľ neodišla do Francúzska, prijatá do poľského letectva. Medzitým už v nezávislom Slovenskom štáte vznikli Slovenské vzdušné zbrane na základe česko-slovenského Leteckého pluku 3 „Generála-letca Milana Rastislava Štefánika“, ktorý ako jediný zo šiestich česko-slovenských leteckých plukov bol umiestnený na Slovensku.
Štruktúra leteckých jednotiek v roku 1938
Tento zoznam zobrazuje rozsah pôsobnosti leteckých jednotiek Letectva Československej brannej moci (stav z 1. júla 1938):
Druhá svetová vojna
Bojová činnosť Čechov a Slovákov v Poľsku však bola veľmi krátka, rýchla porážka Poľska znamenala jej skoré ukončenie. Niektorí piloti ustúpili so svojimi poľskými kolegami do Rumunska, odtiaľ sa dostali na Blízky východ a ďalej do Francúzska, iní sa dostali do Sovietskeho zväzu, kde boli najskôr internovaní, ale po intervencii česko-slovenských orgánov v zahraničí boli presúvaní k jednotkám vo Francúzsku, neskôr v Spojenom kráľovstve. Po obsadení Poľska zostala jedinou cestou pre českých emigrantov trasa na západ z Protektorátu cez Slovensko a Maďarsko, kde však pri ich dolapení hrozilo vydanie Nemcom. Do bezpečia sa českí letci a vojaci dostali až pri prekročení hraníc vtedajšej Juhoslávie, kde pôsobil česko-slovenský konzul, ktorý zabezpečoval ich prevoz do Bejrútu v Libanone, odkiaľ pokračovali smerom do Francúzska a neskôr do Spojeného kráľovstva.
thumb|right|[[Curtiss P-36 Hawk|Curtiss H75-C1, na ktorom bojovali niektorí česko-slovenskí letci vo Francúzsku]]
Česko-slovenská exilová vláda aktívne podporovala úteky letcov z Protektorátu organizovanou pomocou odbojovým skupinám. Rozhodnutie o podpore útekov letcov padlo aj preto, že Česko-Slovensko, ako okupovaná krajina nebola schopná postaviť v zahraničí rozsiahle exilové vojsko, ktoré by bolo nápomocné Spojencom a mohlo tak presadzovať záujmy krajiny, ako tomu bolo, napr. počas prvej svetovej vojny. Preto aj pri svojom malom počte, predstavovali českí a slovenskí letci významnú silu, ktorá bola užitočným článkom spojeneckého vojnového úsilia.
Na západe sa česko-slovenskí letci zúčastnili bitky o Francúzsko. Vznik leteckých jednotiek vo Francúzsku bol sprevádzaný radom byrokratických prieťahov, a to aj po vstupe Francúzska do druhej svetovej vojny. Až v decembri 1939 bolo niekoľko česko-slovenských letcov včlenených do francúzskych jednotiek. Francúzi totiž Čechov a Slovákov najprv nevítali s nadšením, kládli im za vinu zatiahnutie Francúzska do vojny. Vo februári 1940 bol prijatý projekt, v ktorom sa počítalo s výstavbou samostatných česko-slovenských stíhacích a bombardovacích jednotiek. Vpádom Wehrmachtu do krajín Beneluxu dňa 10. mája 1940 sa skončilo obdobie tzv. čudnej vojny. Nemecké jednotky vtrhli do Francúzska a situácia začínala byť vážna. Jednou z najlepších leteckých jednotiek vo Francúzsku bola 5. stíhacia peruť, v ktorej slúžilo 18 česko-slovenských letcov, napr. kapitán Alois Vašátko či rotmajster František Peřina. Títo letci boli veľmi úspešní a patrili k elitným stíhačom. Dňa 1. júna 1940 bola podpísaná česko-slovensko-francúzska letecká dohoda o zriadení samostatného česko-slovenského vojenského letectva vo Francúzsku, ale rýchla kapitulácia Francúzska jej realizáciu znemožnila. Česko-slovenskí letci sa museli presunúť do Spojeného kráľovstva.
thumb|right|Piloti [[310. (česko-slovenská) peruť RAF|310. (česko-slovenskej) perute RAF pred stíhačkou Hawker Hurricane Mk.I na základni Duxford, september 1940]]
thumb|left|Česko-slovenská posádka bombardéru [[Vickers Wellington|Vickers Wellington Mk.IC 311. (česko-slovenskej) perute RAF na základni East Wretham]]
Časť česko-slovenských letcov pomerne úspešne zasiahla do bitky o Britániu. Najúspešnejším spojeneckým letcom celej tejto operácie bol Čech Josef František, ktorý v priebehu jediného mesiaca zostrelil 17 nemeckých lietadiel. Dňa 8. októbra 1940 zahynul pri leteckej havárii počas hliadkového letu. Česko-slovenskí piloti sa v nasledujúcich rokoch zúčastnili aj ďalších významných operácií na západnom fronte. Ďalšia významná operácia, ktorej sa vo veľkej miere zúčastnili aj Česi a Slováci bolo vylodenie pri Dieppe, pri ktorom boli nasadené všetky tri stíhacie perute. Bombardovací letci pre britské Coastal Command (Pobrežné veliteľstvo) podnikali dlhodobú hliadkovú činnosť nad Atlantickým oceánom, pričom sa zameriavali najmä na pátranie po nepriateľských ponorkách. Posádky boli pritom vystavené navyše ďalšiemu nebezpečenstvu v prípade zostrelenia nad nemeckými územiami. Na rozdiel od iných letcov neboli podkladaní za vojnových zajatcov, ale ako príslušníci Nemeckom ovládaného Protektorátu za zradcov – to sa týkalo potom v zosilnenej miere posádok 311. bombardovacej perute, ktorá podnikala diaľkové nálety do nemeckého vnútrozemia (čiastočne až do Talianska). Česko-slovenské perute sa úspešne zúčastnili na krytí spojeneckého vylodenia v Normandii a boli jedni z prvých, ktorí pristáli na oslobodenom francúzskom území. Neskôr podporovali spojeneckú ofenzívu cez krajiny západnej Európy a podieľali sa aj na bombardovaní Nemecka. Najúspešnejším slovenským pilotom v službách britskej RAF bol Otto Smik, ktorý zostrelil 8 nemeckých lietadiel plus 2 v spolupráci a 3 strely V-1. Dňa 28. novembra 1944 pri útoku na stanicu v Zwolle v Holandsku protilietadlová obrana Smikovo lietadlo ťažko poškodila. Pri pokuse o pristátie Smik havaroval a bol na mieste mŕtvy. Poslednou veľkou akciou česko-slovenských stíhacích perutí RAF bola účasť na výsadkovej operácii v priestore nemeckého Weselu dňa 24. marca 1945.
Veľmi úspešní boli aj slovenskí piloti na východnom fronte v službách Slovenských vzdušných zbraní. Hoci sa ocitli na strane Osi preukázali aj napriek tomu svoje kvality. Dňa 22. júna 1941 nemecká armáda prekročila hranice Sovietskeho zväzu, ktorému nacistické Nemecko vzápätí vyhlásilo vojnu. Na fronte bolo okrem pozemného vojska nasadené aj slovenské letectvo. Napriek nedostatkom vo výzbroji a výcviku si slovenskí letci viedli pomerne úspešne a na zastaraných dvojplošníkoch získali množstvo vzdušných víťazstiev. Legendárna letka 13, prezbrojená na Messerschmitty Bf 109, pokračovala v boji po boku Luftwaffe aj po stiahnutí väčšiny ostatných slovenských jednotiek. Najúspešnejším pilotom bol Ján Režňák s 32 potvrdenými zostrelmi. Obrat vo vojne na východnom fronte však čoskoro demoralizoval aj letectvo, rovnako ako u pozemného vojska aj tu dochádzalo k prípadom dezercie a po vypuknutí Slovenského národného povstania dňa 29. augusta 1944 sa niektorí letci pridali na stranu povstalcov. Povstalecké letectvo, resp. Kombinovaná letka využívala viacero strojov bývalých Slovenských vzdušných zbraní (Avia B.534, Letov Š.328, Messerschmitt Bf 109 (verzie E a G), Focke-Wulf Fw 189 a ďalšie). Jej hlavnou oporou však bol 1. česko-slovenský samostatný stíhací letecký pluk, ktorý prišiel na povstalecké územie zo Sovietskeho zväzu a operoval na sovietskych stíhačkách Lavočkin La-5FN. Pluku velil štábny kapitán František Fajtl a bol tvorený radom kvalifikovaných pilotov – hlavne česko-slovenskými dobrovoľníkmi, ktorí už predtým slúžili v britskej RAF. Letci Kombinovanej letky sa zúčastnili 350 bojových letov v trvaní 460 letových hodín, pričom zostrelili sedem nepriateľských lietadiel (jeden Ju 52, dva Ju 88, štyri Fw 189). Ich činnosť spočívala hlavne v prieskumných letoch a útokoch na pozemné ciele. Na zemi poškodili tri nemecké Ju 87, päť tankov a samohybných diel. Počas útokov na pozemné ciele v palebnom postavení zničili, vážne poškodili a umlčali 12 delostreleckých batérií, 2 železničné lokomotívy, 16 železničných nákladných vozňov s vojenským materiálom, 35 nákladných a 12 osobných automobilov, 2 rádiovozy, 39 guľometných a 21 mínometných hniezd, 45 trénov s muníciou a proviantom a 5 pozorovacích stanovíšť. Z bojov vyradili presne nezistený počet nemeckých vojakov. Aktivita leteckých síl na Slovensku bola na konci roku 1944 často narušovaná zlým počasím a nízkou oblačnosťou, ktorá je nebezpečná pre let v horských oblastiach stredného Slovenska. Príslušníci Kombinovanej letky bránili uzavierajúci sa vzdušný priestor nad zvyškom povstaleckého územia do 24. októbra 1944. Letisko Tri Duby opustili 25. októbra. Prvý česko-slovenský samostatný stíhací letecký pluk musel byť v ten deň evakuovaný, pričom 11 letuschopných lietadiel La-5FN odletelo v smere na Poľsko a Rumunsko. Po ústupe povstalcov do hôr nebolo možné evakuovať všetok pozemný ani letecký personál.
Už v priebehu Slovenského národného povstania preletela do Sovietskeho zväzu skupina 108 slovenských letcov, ku ktorým sa postupne pridávali ďalší slovenskí piloti z Kombinovanej letky, kde už chýbali lietadlá a piloti, ktorí buď prebehli, alebo boli transportovaní zo Slovenska dopravnými lietadlami. Sovietske velenie dalo súhlas s vytvorením ďalších dvoch leteckých plukov – 2. česko-slovenského stíhacieho a 3. česko-slovenského bojového. Z týchto troch jednotiek vznikla 1. česko-slovenská zmiešaná letecká divízia, ktorej velením bol poverený pplk. Ludvík Budín. Česko-slovenskí letci boli vyzbrojení stíhacími lietadlami Lavočkin La-5 a La-7, bojovými lietadlami Il-2 „Šturmovik“ a strmhlavými bombardérmi Pe-2. Dňa 14. apríla 1945 sa uskutočnila prvá bojová akcia, kedy úspešne zaútočili dve skupiny bojových lietadiel podporované stíhačmi na vojenské ciele nepriateľa neďaleko dediny Olzy. Česko-slovenskí letci útočili na bojovú techniku, pevnôstky, palebné postavenia, veliteľské stanovištia, dopravné prostriedky a zhromaždisko tankov nepriateľa, podporovali a chránili pozemné vojská, útočili na komunikácie, vykonávali letecký prieskum. Divízia vykonala od 14. apríla do 9. mája 1945 celkovo 567 bojových vzletov v trvaní 515 operačných hodín. Zničila desiatky áut, tankov, obrnených vozidiel, povozov, železničných vagónov a veľké množstvo živej sily nepriateľa. Dňa 9. mája 1945 pristáli dva bombardéry 1. česko-slovenskej zmiešanej leteckej divízie na letisku v Kbeloch, čo bol symbolický príspevok Pražskému povstaniu. Dňa 10. mája 1945 sa česko-slovenské lietadlá presunuli z Poľska na poľné letisko v Albrechtičkách pri Ostrave a 14. mája pristáli prvé lietadlá na letiskách v Kbeloch a Letňanoch.
thumb|right|[[Supermarine Spitfire|Supermarine Spitfire Mk.IX 310. (česko-slovenskej) perute RAF s malým kruhovým česko-slovenským znakom pod kabínou]]
Druhá svetová vojna v Európe skončila 8. mája 1945. V lete 1945 sa z exilu postupne vrátili aj česko-slovenskí letci pôsobiaci v RAF. Dňa 13. augusta 1945 pristálo na pražskom letisku Ruzyně 54 stíhačiek Spitfire česko-slovenskej stíhacej skupiny. Príslušníci 311. česko-slovenskej bombardovacej perute boli privítaní v Prahe o týždeň neskôr. V obnovenom Česko-Slovensku boli piloti privítaní ako hrdinovia. Česko-slovenské perute RAF boli do roku 1946 postupne rozpustené a ich príslušníci zaradení do novej Česko-slovenskej armády. Ich príslušníci ako skúsení odborníci preverení bojmi prevzali mnoho vedúcich úloh v oblasti vojenského letectva. Po februári 1948 však mnohí predstavitelia nového režimu videli v účastníkoch zahraničného odboja zo západného frontu nebezpečenstvo. Obávali sa totiž, že by mohli títo odhodlaní vlastenci opäť začať bojovať za demokraciu. A tak boli bývalí príslušníci RAF postupne prepúšťaní z armády a odsúvaní do úzadia. Režim často postihoval aj ich rodinných príslušníkov. Ich manželky bezdôvodne strácali zamestnanie a ich deti stratili prístup k vyššiemu školstvu. Mnohí príslušníci západného odboja boli obvinení zo „špionáže pre západné mocnosti“, uväznení, a odsúdení k dlhoročnému žaláru, či k ťažkým a nebezpečným núteným prácam.
Lietadlový park v roku 1992
Po rozdelení Česko-Slovenska pripadla letecká technika a systémy protivzdušnej obrany medzi nástupnické štáty v pomere 2:1 (pomer podľa počtu obyvateľov) v prospech Česka. Výnimku tvoril typ MiG-29, ktorý bol rozdelený v pomere 1:1.
Tariat-Čuluut
Tariat-Čuluut alebo Tariat-Čul(u)utu  je vulkanické pole, nachádzajúce sa v severnej časti centrálneho Mongolska, juhozápadne od jazera Bajkal a asi 250 km západne od Ulanbátaru. Pole je tvorené troskovými kužeľmi a bazaltovými lávovými prúdmi, ktoré vytvárajú terasy pozdĺž toku rieky Čuluut gol (Čulutu gol). Vek hornín je datovaný na miocén až holocén, najmladšie prejavy vulkanizmu sa nachádzajú na západnom okraji poľa - 180 m široký kráter Chorog, ktorého posledná erupcia je datovaná na cca 5 000 rokov pred dneškom.
Iné projekty
.
Zoznam štátov Afriky
[[Súbor:Africa-regions.png|náhľad|vpravo|Regióny Afriky:
]] náhľad|Fyzická mapa Afriky náhľad|Satelitná snímka Afriky
Toto je zoznam štátov v Afrike.
Poznámky
<references group="pozn." />
Milan Peroutka
Milan „Ferda“ Peroutka (* 19. január 1964 – † 4. máj 2013) bol český bubeník, známy predovšetkým ako člen skupiny Olympic.
Hral so skupinami Kvintet FM, S.L.S. Leška Semelky alebo OK Band. Od roku 1986, po odchode Petra Hejduka, sa stal členom skupiny Olympic. V 90. rokoch 20. storočia ešte hral v kapelách sprevádzajúcich spevákmi Jana Kalouska, Janka Ledeckého, Marcelu Březinovú. Od roku 1995 bol tiež členom A.S.P.M. Jana Spáleného.
Torontálska župa
Torontálska župa resp. Torontálska stolica (namiesto slova Torontálska môže byť staršie slovo Torontalská; iné názvy: Torontál, Torontal;, , ) bola župa resp. stolica v Uhorsku. V súčasnosti jej územie rozdelené medzi severné Srbsko, západné Rumunsko a južné Maďarsko. Hlavným mestom bolo mesto Veliki Bečkerek.
Spojovník
Spojovník (‐) (zriedkavo: divis, tiré ) je interpunkčné znamienko. Spája tesne viazané slová, na konci riadku sa používa pri delení slov. Píše sa zásadne bez medzier.
Pozor na zámenu s pomlčkou (–), ktorá je dlhšia, má odlišnú funkciu a píše sa s medzerami.
Spojovník má v systéme Unicode kód  (HTML   resp.  ). Bežne sa ale ako spojovník používa aj ASCII znak spojovník/mínus   (-), ktorý je zadateľný priamo z klávesnice.
Príklady
Vybrané príklady použitia spojovníka v slovenčine: Pre podrobný zoznam pozri PSP.
7,92 × 57 mm Mauser
300px|thumb|Zľava: [[9,3 × 62 mm, .30-06 Springfield, 7,92 × 57 mm Mauser, 6,5 × 55 mm a .308 Winchester]] 7,92 × 57mm Mauser (značený 8mm Mauser alebo 8 × 57mm organizácií SAAMI a 8 × 57 IS CIP) je puškový náboj s bezokrajovou nábojnicou fľašovitého tvaru. Do služby v nemeckom cisárstve vstúpil roku 1905 a dočkal sa nasadenia v oboch svetových vojnách. Vo svojej dobe bolo strelivo 7,92 × 57 mm Mauser jedným z najpopulárnejších vojenských nábojov na svete. V 21. storočí je stále populárny pri športe alebo v poľovníctve. Je naďalej vyrábaný v Európe aj v Spojených štátoch.
Gyrifikácia
Gyrifikácia je embryonálny proces, pri ktorom dochádza k tvorbe mozgových gyrov - závitov. U človeka začína v 22. týždni a konči sa v 40. týždni vnútromaternicového vývinu. V tomto čase už počet závitov a zárezov zodpovedá dospelému mozgu.
Poruchy gyrifikácie sú závažným poškodením mozgu, ktoré majú za následok potrat, mentálne poruchy a epilepsiu.
Wanquetin
Wanquetin je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Pas-de-Calais, v regióne Nord-Pas-de-Calais.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Wieruszów
Wieruszów je mesto v Poľsku v Lodžskom vojvodstve v okrese Powiat wieruszowski v rovnomennej gmine.
Žije tu 8 672 obyvateľov (30. 6. 2007).
Kaplnka svätého Michala (Nitra)
náhľad|Kaplnka sv. Michala Archanjela Kostolík svätého Michala v Nitre (kaplnka) je malá sakrálna baroková stavba z roku 1739, ktorú dal postaviť vtedajší mestský richtár Lukáš Brezovič z vďaky za ukončenie morovej epidémie.
História
Kostolík bol pravdepodobne postavený na mieste staršieho románskeho kostolíka sv. Michala z 12. storočia, okolo ktorého bolo rozsiahle stredoveké pohrebisko. Archeológovia tu odkryli desiatky hrobov. Bol to radový ale aj etážový cintorín. V týchto miestach na tzv. „Andrášku“ stál aj niekdajší starý františkánsky kláštor s kostolom, postavený údajne v roku 1230.
Architektúra
Budova je označená bronzovou tabuľou so stručným popisom kultúrnej pamiatky.
Saint-Martin-de-Boubaux
Saint-Martin-de-Boubaux je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Lozère, v regióne Languedoc-Roussillon.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Gmina Czajków
Gmina Czajków je vidiecka gmina v Poľsku v Veľkopoľskom vojvodstve.
Má rozlohu 70,77 km² a žije tu 2584 obyvateľov (2006), priemerná hustota zaľudnenia je 36,51 osôb/km².
Sídlom powiatu, v ktorom sa gmina nachádza, je mesto Ostrzeszów.
Zoznam kultúrnych pamiatok v obci Gemerská Panica
Toto je zoznam kultúrnych pamiatok v obci Gemerská Panica v okrese Rožňava.
Turdsko-araňošská župa
Turdsko-araňošská župa alebo Turdsko-araňošská stolica (po rumunsky: Comitatul Torda-Aranyos , po maďarsky: Torda-Aranyos vármegye) bola župa resp. stolica v Uhorsku. V súčasnosti toto územie leží v strednom Rumunsku (kedysi stredné Sedmohradsko). Hlavným mestom bolo mesto Turda (maď. Torda, nem. Thorenburg).
Majstrovstvá Európy vo vodnom póle 1991
Majstrovstvá Európy vo vodnom póle 1991 boli v poradí 20. majstrovstvá Európy vo vodnom póle, ktoré organizuje Európska plavecká liga (LEN). Konali sa v Aténach, v Grécku v dňoch od 17.24. augusta 1991, za účasti 16 mužských a 8 ženských tímov. Nováčikom turnaja bolo družstvo žien Sovietskeho zväzu. V mužskej kategórii po finálovej výhre nad 🇪🇸 zvíťazila, v ktorej nefiguroval ani jeden chorvátsky hráč. V ženskej kategórii získalo titul 🇭🇺, keď vo finále vyhralo nad predchádzajúcim trojnásobným majstrom Európy z 🇳🇱.
Autodromo Nazionale Monza
Autodromo Nazionale di Monza je pretekársky okruh situovaný v kráľovskom parku v Monze, vzdialený iba 15 km severne od Milána. Legendárna trať patrí medzi najstaršie okruhy sveta a ako jedna z mála tratí stála pri zrode šampionátu Formuly 1. Veľká cena Talianska sa od jeho premiérového ročníka konala ( s výnimkou v roku 1980 kedy sa jazdilo v Imole)  na Monze každoročne bez prestávky až dodnes.
Charakteristika trate
280px|right|thumb|Letecká snímka okruhu Taliani nazývajú svoj okruh „La Pista Magica“, čo v preklade znamená magická trať. Tento chrám rýchlosti sa nachádza v krásnom prostredí lesov a z jedného miesta sa dokonca naskytá výhľad na Alpy.
Kráľovský park v Monze hostí veľké motoristické podujatia už od 3. septembra 1922. V tom roku sa tu Milánsky automobilový klub pri príležitosti 25. výročia svojej činnosti rozhodol vybudovať pretekársku trať, ktorá by slúžila motoristickým športovým akciám a testom dynamicky sa rozvíjajúceho automobilového priemyslu, sídliaceho v neďalekom Miláne. Niekoľkým verziám dráh dominoval ovál tvorený dvomi klopenými zákrutami s polomerom 320 metrov a dvoma rovinkami s dĺžkou 1,07 kilometra. Postupne, ako stúpal výkon automobilov, padali rýchlostné rekordy. Neuplynuli ani tri roky a v úsekoch s klopenými zákrutami sa jazdilo rýchlosťou prevyšujúcou 200 km/h. V roku 1929 bola prekonaná táto hranica nielen ako maximálna, ale tiež ako priemerná rýchlosť na celom ovále.
Nová éra okruhu sa začala v roku 1950. V Grand Prix Talianska, ktorá je od počiatku bez prerušenia súčasťou majstrovstiev sveta formuly 1 zvíťazil Mario kudrík na Alfe Romeo. Bez tradičných klopených zákrut sa talianska Veľká cena musela zaobísť od roku 1970. Trať sa tým spomalila a súčasne skrátila na 5,75 kilometra. Rýchla zákruta Parabolica dostala väčšiu únikovú zónu. O dva roky neskôr sa o ďalšie spomalenie postarali nové šikany pred zákrutami Grande a Ascari. Priemerné rýchlosti sa v tej dobe pohybovali pri hranici 215 km/h. Podobné úpravy znižovali absolútne rýchlosti i v ďalších rokoch.
Od 80. rokov minulého storočia sa okruh priebežne modernizuje dodnes. Prvý prišiel na rad paddock a zastrešenie tribúny v zákrute Lesmo. Pôvodná tribúna sa zrútila v zime pod náporom napadaného snehu. Vďaka novovybudovaným boxom, veľkorysému lekárskemu zabezpečeniu a centru pre novinárov sa z Monzy stal najmodernejší motoristický stánok tej doby. V nasledujúcej dekáde bola trať znovu upravená podľa nových bezpečnostných požiadaviek FIA, zvýšila sa kapacita diváckych tribún. Rozšírila sa z 45 na 51 tisíc a okrem toho sa súčasťou lekárskeho centra stala pristávacia plocha pre helikoptéru. Posledná zásadná stavebná úprava prebehla v roku 2002. Znovu boli vybudované budovy v paddoku a garáže. Tradičné pódium bolo strhnuté a znovu postavené, zväčšil sa jazdecký tábor a zázemie pre divákov.
Pri Veľkej cene Talianska sa na monopostoch používa nastavenie aerodynamických prvkov na veľmi nízky odpor vzduchu, keďže okruh je vlastne zložený zo samých roviniek. Až 73 % okruhu sa jazdí s plynovým pedálom na podlahe, no pri vjazde do ostrých zákrut si svoje odnesú aj brzdy. V ére desaťvalcových motorov nebol problém na konci roviniek dosahovať rýchlosť aj 340 km/h.
História
210px|left|thumb|Pred štartom pretekov v roku 1925 História okruhu v Monze sa začala písať po skončení prvej svetovej vojny, keď sa automobilový priemysel rozvíjal a zotavoval. Stavebné práce sa začali vo februári roku 1922. Základný kameň okruhu položili pretekári Vincenzo Lancia a Felice Nazzaro. Už od dva dni neskôr ale miestni konzervatívci výstavbu prerušili a pokračovalo sa v nej až v máji. Prácu tu vtedy našlo 3500 robotníkov, ktorí pracovali s obrovským nadšením. V tom čase totiž existovali len dva permanentné pretekárske okruhy – britský Brooklands a americký Indianapolis. Monza s dĺžkou 6,25 kilometra sa stala tretím v poradí. Bola dokončená za 110 dní odo dňa začatia výstavby. Prvé preteky sa v Monze uskutočnili už v septembri 1922 a historicky prvým víťazom sa stal Pietro Bordino na Fiate 804. O týždeň neskôr sa tu uskutočnila prvá Veľká cena Talianska. 150 tisíc divákov sledovalo ďalší triumf Bordina. Odvtedy je druhý septembrový víkend považovaný za víkend Monzy. Po premiérovej Grand Prix bola trať na niektorých miestach prebudovaná, ale základný charakter zostal prakticky nezmenený. Výrazným prvkom trate bol vysokorýchlostný klopený úsek, ktorý bol ale využívaný len niekoľko rokov. V roku 1955 ho totiž piloti začali bojkotovať z obáv o bezpečnosť. Monza bola vždy vysokorýchlostným okruhom a výstavba dodatočných šikán ho mala spomaliť.
Až do tragickej udalosti v Le Mans v roku 1955 bola práve Monza dejiskom najväčších tragédií. V roku 1928 narazil Emilio Materassi so svojim Talbotom v oblasti oproti boxom. Počas tejto nehody prišiel o život on a 27 divákov. Neuplynulo ani päť rokov a došlo k ďalšiemu tragickému víkendu, počas ktorého na trati zomreli až traja pretekári. Giuseppe Campari, jeho chránenec Baconin Borzacchini a poľský aristokrat Stanislav Czaykowski. V roku 1955 zahynul v Monze počas testov pre Ferrari jeden z najslávnejších pilotov histórie Alberto Ascari, ktorého meno v súčasnosti nesie jedna zo zákrut. V roku 1961 po kolízii s Jimom Clarkom zahynul Wolfgang von Trips, pričom okrem neho prišlo o život i 13 divákov. Počas svojej bohatej histórie si Monza vyžiadala niekoľko obetí, no na druhej strane často ponúkla úžasné súboje a nezabudnuteľné víťazstvá.
250px|right|thumb|Preteky v roku 1925 250px|right|thumb|Johnny Herbert s monopostom Stewart testoval v roku 1999 na Monze. Premiérovú Veľkú cenu v roku 1950 vyhral Giuseppe Farina s Alfou Romeo. O desať rokov neskôr sa tu diváci stali svedkami prvého amerického víťazstva v šampionáte F1. Na najvyšší stupienok sa vtedy postavil Phil Hill na monoposte Ferrari a bolo to zároveň posledné víťazstvo monopostu s motorom umiestneným vpredu. O 11 rokov neskôr zase vyhral poslednú Veľkú cenu monopost s pohonom všetkých kolies, ktorý pilotoval Emerson Fittipaldi. Kuriózna situácia sa však v Monze stala v roku 1956. Peter Collins mal vtedy veľkú šancu na zisk majstrovského titulu. Pätnásť kôl pred koncom ale zamieril so svojim monopostom na bežnú zastávku do boxov a počas nej vystúpil z auta. Jeho miesto v kokpite zaujal líder tímu Juan Manuel Fangio, ktorý tak získal titul. Collins vtedy povedal, že jeho šanca príde inokedy. V roku 1970 sa v Monze udiala tragédia, počas kvalifikácie prišiel o život Jochen Rindt. Za volantom Lotusu bol vtedy Jochen na ceste za majstrovským titulom, ale v zákrute Parabolica mu zlyhali brzdy a počas prevozu do nemocnice zahynul. V sezóne 1971 boli diváci svedkami jedného z najdramatickejších záverov v histórii formuly 1. Cieľovú pásku preťali takmer naraz až piati jazdci. Z víťazstva sa napokon tešil o 0,01 sekundy Peter Gethin. Druhý bol Ronnie Peterson. Táto Grand Prix bola zároveň najrýchlejšou v histórii, pričom priemerná rýchlosť Gethina bola rekordných 242,615 km/h. Po týchto pretekoch vystavali v Monze šikany, ktoré podobu pretekania svojim spôsobom zmenili. Trať bola považovaná za bezpečnejšiu.
V roku 1978 sa ale stala osudnou pre Ronnieho Petersona, ktorý v rokoch 1973, 1974 a 1976 na Monze kraľoval. Nanešťastie, okruh ktorý mu priniesol slávu sa mu stal i osudným. Zahynul totiž hneď po štarte, keď sa pred prvou šikanou dostal do kolízie s ďalším monopostom. Svojím zraneniam na druhý deň podľahol.
Sezóna 1988 sa zapísala hlavne do sŕdc fanúšikov tímu McLaren. Obaja jazdci doslova okupovali popredné priečky a podľa slov ostatných jazdili v úplne inom svete. Jedinú porážku v sezóne utrpel tím z Wokingu práve v Monze. Preteky sa vtedy uskutočnili len pár týždňov po smrti Enza Ferrariho a Ayrton Senna sa o víťazstvo pripravil niekoľko kôl pred koncom. Brazílčan sa snažil predbehnúť o kolo Jeana-Louisa Schlessera z Williamsu, ale po kontakte s Francúzom sa ocitol v štrkovej zóne. To využili piloti tímu Ferrari Gerhard Berger a Michele Alboreto.
Od roku 1950 sa Veľká cena Talianska konala vždy na okruhu v Monze. Výnimkou bol len rok 1980, keď sa toto podujatie usporiadalo v Imole.
Historické konfigurácie
V priebehu svojej histórie sa okruh zmenil len minimálne, každá z úprav mala za cieľ spomaliť pretekárov dosahujúcich nebezpečné rýchlosti.
Jedno kolo na modernom okruhu
280px|right|thumb|Tifosi Na dlhej rovinke sa naberá už od začiatku rýchlosť je dostatočne dlhá a na jej konci sa z rýchlosti 340 km/h tvrdo brzdí pred úsekom Rettifilo. Táto šikana sa jazdí na prvom rýchlostnom stupni rýchlosťou 90 a vo výjazde 70 km/h. Odtiaľ sa akceleruje k zákrute Curva Grande. Do nej sa vchádza na piatom stupni a pri prejazde sa preraďuje na šiesty. Zrýchľuje sa teda z 270 km/h na 320 km/h. Rýchlosťou 330 km/h sa jazdci blížia k druhej šikane Roggia. Jazdia ju na druhom stupni rýchlosťou 100 km/h. V jej druhej časti piloti zrýchľujú na 115 km/h. Po šikane Roggia nasleduje krátka rovinka, kde sa ďalej akceleruje na 260 km/h. Nasleduje prvá zo zákrut Lesmo. Tá sa jazdí na treťom rýchlostnom stupni rýchlosťou 165 km/h. Po výjazde jazdci preraďujú na štvorku a zrýchľujú na 260 km/h. Nasleduje pribrzdenie pred druhou zákrutou Lesmo. Ďalšia dlhá rovinka privádza pretekárov k šikane Ascari. Z rýchlosti 330 km/h brzdia a podraďujú na tretí stupeň. Opäť nasleduje rovinka, ktorá je pomerne dlhá a zakončuje ju zákruta Parabolica. Pred vstupom do tejto zákruty sa spomaľuje z rýchlosti 330 km/h na 160 km/h. Veľmi dôležitý je čistý výjazd z Paraboliky, pretože za ňou nasleduje cieľová rovinka.
Víťazi Veľkej ceny Talianska
Ružová farba znamená, že Veľká cena nebola súčasťou svetového šampionátu formuly 1.
Žltá farba znamená, že Veľká cena bola súčasťou predvojnového európskeho šampionátu. 400px|right|thumb|Rubens Barrichello s monopostom Brawn BGP001 pri GP Talianska 2009 400px|right|thumb|Sebastian Vettel získal na Monze v roku 2008 svoju prvú pole position a prvé víťazstvo v kariére. 400px|right|thumb|Gerhard Berger v roku 1988 v Taliansku prekvapujúco zvíťazil. 400px|right|thumb|Alfa Romeo 158, s ktorým Giuseppe Farina v roku 1950 v Taliansku zvíťazil.
Višňovská jaskyňa
Višňovská jaskyňa je jaskyňa, ktorá sa nachádza na severozápadnom úpätí vrchu Hoblík vo Višňovskej doline neďaleko obce Višňové v Lúčanskej Malej Fatre. Jaskyňa má 37 metrov a je významná z geologického a geomorfologického hľadiska.
Nie je verejnosti prístupná.
Fons (Ardèche)
Fons je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Ardèche, v regióne Rhône-Alpes.
Poloha
Fons má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Fons má 308 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
Zduńska Wola
Zduńska Wola je mesto v Poľsku v Lodžskom vojvodstve v okrese Powiat zduńskowolski v rovnomennej gmine.
Žije tu 44 316 obyvateľov (30. 6. 2007).
Gmina Czaplinek
Gmina Czaplinek je mestsko-vidiecka gmina v Poľsku v Západopomoranskom vojvodstve.
Má rozlohu 364,72 km² a žije tu 11795 obyvateľov (2006), priemerná hustota zaľudnenia je 32,34 osôb/km².
Sídlom powiatu, v ktorom sa gmina nachádza, je mesto Drawsko.
Dityramb
Dityramb (gr. διθύραμβος, dithyrambos) je lyrický žáner, oslavná báseň (hymna) na počesť boha Dionýza, oslava života a krásy. V Grécku je po prvýkrát doložený u Archilocha v 7. storočí pred Kr. Asi v 6. storočí pred Kr. sa z neho vyvinula antická tragédia. Aj po jej vzniku sa dityramb ďalej uplatňoval, napr. u Pindara a Bakchylida.
Egon Gál
Ing. Egon Gál, CSc. (* 15. august 1940, Palúdzka) je slovenský filozof, vysokoškolský pedagóg, pôvodne chemik. Venuje sa kognitívnej vede, teórii poznania, filozofii mysle, filozofii sociálnych vied a rozboru súčasného filozofického myslenia. Je starším bratom sociológa, prognostika a niekdajšieho politika Fedora Gála.
Vyštudoval Chemickotechnologickú fakultu Slovenskej vysokej školy technickej v Bratislave. Od roku 1990 sa venuje filozofii, špecializuje sa na oblasť filozofie mysle, filozofie sociálnych vied a kognitívnu vedu. V súčasnosti prednáša filozofiu na Fakulte sociálnych a ekonomických vied Univerzity Komenského v Bratislave. Je redaktorom časopisu Kritika a kontext. V rokoch 19901995 bol vedúci Katedry humanistiky na Matematicko-fyzikálnej fakulte UK, v rokoch 19962005 riaditeľ Inštitútu judaistiky Univerzity Komenského. Je ženatý, žije v Bratislave.
Dielo
Egon Gál je editorom antológií zo súčasnej filozofie – O slobode a spravodlivosti, Antológia filozofie mysle, Myseľ-telo-stroj. Dielo ''Za zrkadlom moderny. Filozofia posledného dvadsaťročia'' zostavil spolu s Miroslavom Marcellim. Vydané bolo v roku 1991.
Poruchy myelinizácie
Poruchy myelinizácie sú rozsiahlou skupinou vrodených a získaných chorôb, ktorých podstatou je oneskorená alebo narušená myelinizácia v rámci embryonálneho a skorého postnatálneho vývinu mozgu. Myelinizácia je energeticky vysoko náročný proces a preto mozgová hypoxia (nedostastok kyslíka v mozgu) postihuje najmä tie štruktúry kde myelinizácia prebieha najintenzívnejšie.
Základnou diagnostickou zobrazovacou metódou porúch myelinizácie je magnetická rezonancia. Nemyelinizovaná biela hmota totiž obsahuje väčšie množstvo vody a menšie množstvo lipidov v porovnaní s myelinizovanou, čo umožňuje ich vzájomné odlíšenie (nemyelinizovaná biela hmota má vyššiu signálovú intenzitu v T2 vážení a nižšiu v T1 vážení ako myelinizovaná). Vo veku do 2 rokov života je ideálnou zobrazovacou sekvenciou IR (T1 vážený obraz), neskôr sekvencia FLAIR (T2 vážený obraz). Posúdenie nie je jednoduché, a to najmä v prípade vyjadrenia sa k oneskoreniu fyziologickej myelinizácie - tento proces je totiž prirodzene variabilný a niekedy je potrebné sledovanie zmien v dlhšom časovom období na potvrdenie alebo vylúčenie poruchy. Orientačne by mal stav myelinizácie v T1 vážení v prvom roku života a v T2 vážení v druhom roku života zodpovedať obrazu dospelého mozgu.
Dobrodružná literatúra
Dobrodružná literatúra je súhrnný názov pre prozaické diela vyznačujúce sa príbehovosťou a dramatickosťou. Základom je dej založený na stupňovaní napätia. Dej je budovaný na časovom slede motívov a epizód, nečakaných zauzlení či strašidelných scén. Prostredie a doba bývajú nezvyčajné, dielo má obyčajne ústredného hrdinu, ktorý je niečím výnimočný. Autor vytvára kontrast kladných a záporných hrdinov. Zaraďuje sa medzi tzv. zábavnú alebo oddychovú literatúru. Máva aj poznávaciu hodnotu, čitateľ si rozširuje poznatky z oblasti prírodných i spoločenských javov.Tento dej je skoro vždy v prítomnom čase.
Nová Polianka
Nová Polianka môže byť:
Kamienka (okres Humenné)
Kamienka je obec na Slovensku v okrese Humenné.
Geografia Poľska
Poloha a rozloha
Poľsko je štát, nachádzajúci sa v strednej Európe na severnej a východnej pologuli. Uhlovú vzdialenosť medzi najvýchodnejším a najzápadnejším bodom 9° 59' urazí Slnko pri svojej zdanlivej púti okolo Zeme za približne 40 minút.
Krajné body
Poznámka: Poloha bodov i vzdialenosti vykazujú nepresnosť použitých máp.
Rozloha
Rozloha Poľska predstavuje 312 685 km², čo krajinu radí na 9. miesto v Európe a 68. miesto vo svete. Rozlohou podobné sú Taliansko alebo Fínsko. Z celkovej rozlohy tvorí orná pôda 47%, lesná pôda 29%, pastviny 13% a ostatná pôda 11%.
Štátne hranice
Poľsko má spoločné hranice so 7 štátmi: na severe s Ruskou enklávou Kaliningrad, na severovýchode s Litvou, na východe s Bieloruskom a Ukrajinou, na juhu so Slovenskom a Českom a na západe s Nemeckom. Časť severnej hranice tvorí v dĺžke 439 km Baltské more, samotné pobrežie meria až. Celková dĺžka hraníc je, pričom ich veľkú časť tvoria prírodné hranice v podobe horských hrebeňov (Krkonoše, Orlické hory, Králický Sněžník, Sliezske, Kysucké a Oravské Beskydy, Tatry, Nízke Beskydy) a riek (Lužická Nisa, Odra, Bug, Poprad a Dunajec). Najvyšší bod štátnej hranice sa nachádza na vrchole Rysov (Slovensko), hraničnými sú aj výškovo významné vrchy Kremenec (Slovensko, Ukrajina), Babia hora (, Slovensko), Veľká Rača (, Slovensko), Králický Sněžník (Česko), Sněžka (Česko) a iné.
náhľad|300 px|Hranice Poľska a ich dĺžka.
Trojmedzných bodov je 6:
Povrch
náhľad|300 px|Topografická mapa Poľska Povrch Poľska je charakteristický veľkou rozmanitosťou a zastúpením viacerých geografických typov. Od nížin v centrálnej oblasti a na severozápade prechádza krajina do pásma početných pahorkatín a vrchovín až k veľhorám, zastúpeným na krajnom juhu. Väčšina krajiny je však len mierne zvlnená, nížiny (pod ) zaberajú až 75 % krajiny a tak priemerná nadmorská výška dosahuje 173 m.
Najväčšiu časť územia pokrýva Stredoeurópska nížina a jej subprovincia Niziny Środkowopolskie (Stredopoľské nížiny), kde patrí 8 oblastí: Nizina Południowowielkopolska, Obniżenie milicki-Głogowskie, Wał Trzebnicki, Sliezska nížina (Nizina Śląska), Nizina Północnomazowiecka, Nizina Środkowomazowiecka, Wzniesienia Południowomazowieckie a Nizina Południowopodlaska. Pahorkatiny sa vyskytujú na severe, no najmä v celej východnej časti, vrchoviny v pohraničí s Českom, Slovenskom a Ukrajinou a veľhornatiny v podobe Tatier na južnej hranici so Slovenskom.
Z vyšších polôh na juhu tečú do nížin a Baltského mora veľtoky Wisla a Odra, ktoré odvádzajú vodu prakticky z celého územia krajiny. Hrebeňmi pohorí na južnej hranici vedie časť hlavného európskeho rozvodia.
Geológia
Východná časť Poľska je tvorená prekambrickou kontinentálnou východo-európskou platňou. Z prvohorného mora sa zachovali hrubé vrstvy vápenca, pieskovcov a bridlíc, ktoré boli v období kaledónskeho a neskôr aj Hercýnskeho vrásnenia najmä v Sudetách vyzdvihnuté do pohorí. V karbóne sa vytvorili rozsiahle ložiská čierneho uhlia, v perme sa vo vodách plytkého mora vytvorili vrstvy kamennej soli.
V druhohorách započalo alpínske vrásnenie, ktoré vyzdvihlo južnú časť do vysokých pohorí. K zaplaveniu územia došlo aj v treťohorách a po jeho ústupe krajinu poznačilo štvrtohorné zaľadnenie, ktoré zanechalo výrazné stopy vo viacerých tatranských dolinách.