cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tomáš Galis
Životopis
Od roku 1990 pôsobil aj ako rektor Kňazského seminára sv. Františka Xaverského a od roku 1991 ako vysokoškolský učiteľ na Teologickom inštitúte (súčasť RKCMBF UK) v Banskej BystriciBadíne. Vo svojej vedeckej a pedagogickej činnosti sa špecializoval na pastorálnu teológiu. V roku 1995 získal akademický titul „Licentiatus in Sacra Theologia“ (ThLic.) na Pápežskej teologickej akadémii (PAT) v Krakove v Poľsku a v roku 1998 titul „Doctor Sacrae Theologiae“ (ThDr.) a vedecko-akademickú hodnosť PhD. na RK CMBF UK v Bratislave. 4. mája 2000 verejne obhájil svoju habilitačnú prácu s názvom: „Počiatočná formácia kandidátov kňazstva“, na základe čoho bol menovaný rektorom UK vymenovaný za docenta pre odbor katolícka teológia s účinnosťou od 1. júna 2000.
V roku 2000 bol na zasadaní Konferencie biskupov Slovenska (KBS) zvolený za štatutárneho zástupcu KBS pre zriadenie Katolíckej univerzity v Ružomberku a následne aj za jej veľkého kancelára.
V rámci Konferencie biskupov Slovenska bol v roku 2001 menovaný za relátora o univerzitných štúdiách medzi KBS a Kongregáciou pre katolícku výchovu vo Vatikáne. 18. marca 2003 na zasadnutí KBS bol zvolený za člena Komisie pre klérus a poverený vedením subkomisie pre kňazské semináre a pastoráciu povolaní. Zároveň je predsedom Rady KBS pre mládež a univerzity.
Súčasne so zriadením samostatnej diecézy v Žiline ho Svätý Otec Benedikt XVI. 14. februára 2008 vymenoval za jej prvého diecézneho biskupa. Do služby žilinského biskupa ho uviedol 8. marca 2008 v Žiline arcibiskup metropolita Stanislav Zvolenský.
Dňa 17. decembra 2020 bolo zverejnené menovanie biskupa Tomáša Galisa za prezidenta Slovenskej katolíckej charity, menovací dekrét nadobudol platnosť 12. novembra 2020 na obdobie piatich rokov.
Vyšná Jablonka
V obci stával aj vodný mlyn, ktorý si dnes môžete obhliadnuť v expozitúre ľudovej architektúry Humenského múzea.
2. svetová vojna vo Vyšnej Jablonke
Druhá svetová vojna sa Vyšnej Jablonky týkala hlavne pri partizánskom boji. Dôležitou sa stala udalosť z 26.12.1944 kedy po predchádzajúcej akcii a následnému zaisteniu dôležitých informácií sa podarilo premôcť nemeckú armádu na slovensko-poľských hraniciach.
Keď partizáni opúšťali Vyšnú Jablonku nechali v nej len rozviedčikov Jozefa Šuhajdu a Michala Jacka, ktorí mali vyúčtovať peniaze obyvateľstvu za dodané potraviny. Tí, keď začali svoju prácu medzitým za krátky čas do obce bez zastavenia vtrhlo 11 nepriateľských tankov. Tankisti iba prešli dedinou z horného konca na dolný a hneď odišli. Rachot tankov vyľakal pritom kone rozviedčíkov, ktoré sa odtrhli od miesta, kde boli uviazaní a zutekali do lesa. Vycvičené oddielové kone sa však vrátili k partizánskemu oddielu.
Rozviedčici Šuhajda a Jacko dlho nerozmýšľali a pokúsili sa ukoristiť nové kone. To sa im aj podarilo. Pustili sa dole dedinou na hradskú a v tom objavili štyroch nemeckých jazdcov. Tí ale neboli v strehu, lebo boli posmelení predchádzajúcim presunom svojich tankov. Šuhajda a Jacko si na nich na vhodnom mieste počkali a všetkých zajali. Potom o polnoci ich na koňoch priviedli do tábora. Medzi zajatými nemeckými vojakmi bol feldvébel Otto Vilnes, ktorý vo vypovedaní povedal, že 82. divízna skupina, ktorej je príslušníkom, zaujme ráno 26.septembra pozície v priestore východných Beskýd s úlohou udržať ho do príchodu čerstvej 254. pešej divízie. Táto informácia postačovala partizánom, aby zmenili svoje rozhodnutie, ktoré predtým prijali.
Na základe tejto skutočnosti bolo rozhodnuté, že partizáni oddielu "Sergej" nedovolia 82.divíznej skupine príchod na priesmyk a udržia ho do príchodu Červenej armády.
K blížiacej sa sovietskej 271.streleckej divízie, veliteľom ktorej bol gen. V. N. Moložajev, vyslali partizáni spojky s úlohou upozorniť sovietske velenie so situáciou a súčasne, aby robili sprievodcov sovietskym armádnym jednotkám. Partizánsky zväzok začal urýchlene budovať obranné postavenie. Vybraný priestor na priesmyku mal výhodnú pozíciu, preto všetky podmienky nasvedčovali o úspechu. V danom prípade bolo potrebné udržať priesmyk niekoľko dní. Informácie, ktoré predtým poskytli nemeckí zajatci, sa potvrdili.
Ráno 26. septembra 1944 začali sa nemecké jednotky cez obec Vyšná Jablonka presúvať smerom k Lupkovskému priesmyku a v sile jedného práporu o 11. hodine dosiahli priesmyk. Partizáni nič netušiacich vojakov pustili na dostrel a mohutnou paľbou zmietli nepriateľský prápor. Uprostred južného svahu na utekajúcich nepriateľských vojakov partizáni pripravili pascu a tak bola v tento deň dovŕšená víťazná akcia.
Gréckokatolícky a pravoslávny chrám
Terajší gréckokatolícky chrám si v dedine postavili možno už v 16. storočí, ale s určitosťou jestvoval v 17. storočí, pretože prvý doklad o chráme a tamojšom kňazovi pochádza z roku 1623.
Chrám bol pôvodne zasvätený sv. Nikolajovi Mir – Likejskému čo je v chráme zreteľne čitateľné aj dnes, podľa zobrazenia svätcov na ikonách ikonostasu. Chrám počas svojej histórie bol viackrát opravovaný. V dokumentoch sú záznamy opravy z roku 1923 po ktorej chrám zasvätili svätým apoštolom Petrovi a Pavlovi a posledná oprava z 80- tých rokov 20 - tého storočia, kedy pod vedením pravoslávneho duchovného d.o. Mgr. Michala Švajku bola urobená generálna oprava.
Pravdepodobne pod vplyvom snáh o vytvorenie únie začiatkom 17. st. (napr. krásnobrodská únia – 1614, (Krásny Brod – 25 km od Vyšnej Jabonky)) prešla časť obyvateľstva obce do gréckokatolíckej cirkvi.
Začiatkom 19. storočia sa v obci znovu presadila pravoslávna cirkev, ktorá v prevažnej miere zotrváva dodnes.
V obci sa konávali pravoslávne bohoslužby až do sviatku PASCHY CHRISTOVEJ v roku 1998. Po deložovaní pravoslávnych veriacich z chrámu Petra a Pavla sa pravoslávni veriaci schádzali na bohoslužbách v náhradných bohoslužobných priestoroch (zasadačke obecného úradu). V roku 2001 začali veriaci s výstavbou nového chrámu. Dňa 15.07.2001 bol posvätený základný kameň chrámu a ešte v tom istom roku bol chrám aj prikrytý.
Za pomoci obyvateľov obce, rodákov a pravoslávnych veriacich z celého Slovenska výstavba chrámu napredovala tak, že v máji roku 2002 sa sviatok Paschy slúžil v rozostavanom chráme, ale na chrámový sviatok svätých apoštolov Petra a Pavla v júli toho istého roku sa po dokončení vnútorných prác do chrámu aj nasťahovali. V auguste bol chrám kolaudovaný s vydaním povolenia k trvalému užívaniu chrámu. Nový chrám s pôdorysom rotundy má cibuľovú strechu a je postavený v priamom pohľade pred starým chrámom východnejšie bližšie k obci.
Chrám bol vysvätený blaženejším vladykom Nikolajom, arcibiskupom prešovským a metropolitom českých krajín a Slovenska 25.mája 2003.
V súčasnosti sú oba chrámy využívané svojimi veriacimi.
Poloha
Obec Vyšná Jablonka sa nachádza na severovýchode Slovenska v severnej časti Nízkych Beskýd v údolí Laboreckej vrchoviny. Obec sa rozprestiera pozdĺž toku potoka s názvom RIEKA v dĺžke asi 3 km v nadmorskej výške 385 m n. m. (340 – 905 m v chotári) a je najvyššie položenou obcou v okrese Humenné, vo vzdialenosti 25 až 35 km od okolitých miest - Humenného, Medzilaboriec a Sniny.
Intravilán
Obec sa tiahne popri hlavnej ceste asi 2 kilometre, na úseku približne 800 m po jednej paralelnej ceste. V strede sa nachádza obecný úrad, hostinec a novopostavená pravoslávna cirkev. Nad pravoslávnym chrámom (cerkvou) sa na pahorku čnie starší gréckokatolícky chrám, ktorý ešte v minulom desaťročí slúžil obidvom vierovyznaniam spoločne. Pôvodne bol chrám vysvätený pravoslávny. Po roku 1989 sa v rámci reštitúcie dostal pod patriarchát gréckokatolíckej cirkvi.
Kultúra
Pred obecným úradom je pamätník padlým hrdinom (text na pamätníku znie: Večná pamiatka hrdinom padlým za naše vyslobodenie).
Extravilán
Najvyšším bodom je vrch Vysoký Grúň s výškou 905 m n. m. V lesoch je rozšírená fauna a flóra miešaných lesov. Bežný je výskyt medveďa hnedého (ursus arctos) či vlka dravého (canis lupus). Lesy sú prevažne miešané pričom prevažuje buk (Fagus) a borovica (Pinophyta). Obec susedí s obcami Osadné z východu, Svetlice zo západu, Nižná Jablonka z juhu. Severnú hranicu obce tvorí štátna hranica s Poľskom.
Extravilán obce využíva hlavne ťažobný priemysel na ťažbu dreva, a to ako v štátnych tak aj súkromných lesoch. Južnú časť extravilánu využíva družstvo Papín na pestovanie obilia a ako pasienky pre ovce a kozy z miestneho družstva. Niekdajšie zastúpenie kráv bolo presunuté do obcí Nižná Jablonka a Papín.
Lesy sú plné vodných prameňov. Zatiaľ nebol zisťovaný obsah minerálnych látok.
Zaujímavosti
Od roku 1997 do 2002 pravoslávni veriaci slúžili svoje bohoslužby v miestnosti na obecnom úrade. V roku 2002 otvorili novo postavený pravoslávny chrám v centre obce a v roku 2003 ho aj vysvätili.
Poľovnícke združenie
V obci pôsobí aj poľovníce združenie Srnec Vyšná Jablonka. Hlavná poľovná zver je: jeleň, diviak, srnec, vlk, medveď, rys, kuna, líška, zajac, bažant,...
Rozloha poľovného revíru je cca 2400 ha a aktuálne zahŕňa 30 členov.
Turistika
Obec leží v malebnej Laboreckej Vrchovine. Vrch Kyčera na začiatku obce sa vďaka svojej dostupnosti a strmému svahu stal obľúbeným miestom paraglidistov. Cez obec sa dá starou cestou popod poľské hranice dostať do obce Osadné, v ktorej je aj turistický prechod do Poľska. V susednej obci Hostovice sa nachádza prírodná rezervácia Hostovicé lúky, s hojným výskytom kosatca sibírskeho. V letnom období sú lesy okolo V. Jablonky vhodné na zber húb. Obec má aj zvláštnosť, kde na jeden chrám pripadá iba 30 obyvyteľov. Starší chrám na pahorku nad dedinou má aj historickú hodnotu a vďaka vnútorným maľbám po celej ploche stien ponúka aj nezabudnutľný estetický zážitok.
Volúta
thumb|Volutové konzoly Volúta (latinsky volutum = zvinutý) je špirálovitý motív rôznych sústav výzdoby. Tento motív je v architektúre využívaný od praveku v mnohých rôznych formách, polohách a spôsoboch umiestnenia. Najčastejšie sa využíval v zostave hlavíc, palmiet a ánt v iónskom stĺpovom slohu a korintskom stĺpovom slohu a v zostave volútového štítu.
Vyšná Jablonka
Paragliding
Výška štartu: 542 m n. m.; Prevýšenie: 250 m; Smer vzletu: juh; Smer vetra: 135° - 225°
Volúta
Volutový ornament (neskorá renesancia)
Objavuje sa vo vrcholnej renesancii od polovice 16. storočia (po roku 1570) v nizozemskom a nemeckom manierizme (Florisov štýl) na fasádach radníc meštianskych domov v oblasti rieky Vezery (odtiaľ vezerská renesancia).
Volútový štít (renesancia, barok)
Dynamický domový štít, typický pre obdobie baroka a rokoka. Volúty sa tu využívali na vyriešenie prechodu medzi zvislými a vodorovnými časťami stavby.
Robert Miles
Robert Miles (narodený ako Roberto Concina, * 3. november 1969, Neuchâtel, Švajčiarsko† 9. máj 2017, Ibiza, Španielsko  ) bol taliansky hudobný producent, hudobný skladateľ, hudobník a DJ žánrov electronica a trance.
Biografia
Narodil sa Antoniette a Albinovi Concinovým v Fleurieri vo Švajčiarsku. V mladosti sa naučil hrať na klavíri a na hudobnej scénu figuroval od roku 1988. Pracoval ako DJ v mnohých talianskych kluboch a v roku 1990 investoval svoje úspory do nákupu použitého vybavenia na postavenie vlastného štúdia; napriek tomu jeho počiatočné skladanie hudby zostalo nepovšimnuté.
V roku 1994 Robert Miles napísal svoju najúspešnejšiu a najslávnejšiu dream housovú skladbu „Children“. Od jej oficiálneho vydania ako singel v roku 1995 sa do dvoch týždňov predalo viac ako 350,000 kópií po celej Európe a dostal sa na vrchol hitparád v mnohých krajinách. Do roku 1997 sa singlu „Children“ predalo viac ako 5 miliónov kópií po celom svete. To pre Milesa znamenalo vo Veľkej Británii a v Nemecku platinu, a zlato v ďalších krajinách. Takisto sa Robert Miles stal jediným talianskym umelcom, ktorý získal cenu BRIT Award (Najlepší medzinárodný mužský nováčik roku 1997).
Jeho nový sólový album s názvom Th1rt3en bol vydaný vydavateľstvom S:alt Records vo februári 2011 a obsahuje hostí ako Robert Fripp, Dave Okumu, John Thorne a Mike Patto.
Robert Miles zomrel na ostrove Ibiza dňa 9. mája 2017 vo veku 47 rokov po deväťmesačnom boji s rakovinou pankreasu.
Vyšná Jablonka
Výstup
Pred obcou Vyšná Jablonka asi 300 m za rázcestím na Svetlice odbočiť doprava po poľnej ceste autom 15 min. až na vrchol.
Eugen Savojský
Eugen František, princ savojský a carignanský, gróf zo Soissons (po nemecky najčastejšie Eugen von Savoyen; Prinz Eugen), prezývaný Malý abbé (* 18. október 1663, Paríž, Francúzsko – † 21. apríl 1736, Viedeň, Svätá ríša rímska) bol rakúsky vojvodca a politik francúzskeho pôvodu, generalissimus vojsk rakúskych Habsburgovcov a jeden z najväčších vojvodcov konca 17. a začiatku 18. storočia. Je považovaný za jedného z najväčších turkobijcov, možno najväčšieho – vážne mu konkuruje iba Ján III. Sobieski.
Mladosť
Narodil sa v Paríži ako syn francúzskeho generála Eugena Mórica, princa savojsko-carignanského a grófa zo Soissons, a jeho manželky, známej intrigánky Olympie Manciniovej. Neoficiálne zdroje tvrdili, že je v skutočnosti ľavoboček Ľudovíta XIV., ale väčšina solídnych životopiscov sa touto fámou nijako zvlášť nezaoberala, pretože jeho matka prestala byť kráľovou milenkou dávno predtým, ako bol počatý. Jeho starým otcom z otcovej strany bol slávny vojvodca Tridsaťročnej vojny, Tomáš František Savojský (Tommaso Francesco di Savoia).
Eugen Savojský mal celkom sedem súrodencov – štyroch bratov a tri sestry. Bratia sa volali: Tomáš Ľudovít (zdedil po svojom otcovi titul grófa zo Soissons), Filip, Ľudovít Július a Emanuel Philbert. Dcéry boli: Mária Johana, Lujza Philberta a Františka.
Počas dospievania Olympia pre deti nemala čas, kvôli svojim aktivitám na kráľovskom dvore, a tak o deti dohliadali ich stará matka Mária Bourbonská s ich tetou (sestrou Eugena Mórica) Lujzou Kristínou Bádenskou. Alžbeta Šarlota Falcká píše v jednom zo svojich listov o tom, ako Olympia Manciniová zanedbávala výchovu nie len Eugena ale aj svojich ostatných detí.
„Jeho – princa Eugena – matka sa o neho vôbec nestarala, nechala ho pobehovať ako chlapca z ulice, radšej hazardovala so svojimi peniazmi, než aby ich investovala do svojho najmladšieho syna.“
Bol predurčený pre cirkevnú kariéru, ktorá mu však nebola napriek urputnej snahe jeho rodiny po chuti. Teológiu síce študoval hlbšie ako veľa vtedajších kňazov, ale jeho prístup k nej bol podľa súčasníkov „nekonvenčný“ a ostatné aspekty kňazstva ho už nelákali vôbec. Nikdy sa nenaučil po latinsky a nikdy neodslúžil jedinú omšu. Údajne bol v detstve a mladosti veľmi živý a mal sklon k neposlušnosti a neviazanému konaniu (ako väčšina nedotknuteľných šľachtických mladíkov, najmä ak, tak ako Eugen, skoro stratili otca). Pokiaľ ide o vzdelanie, veľa sa zaujímal o teológiu, matematiku a životopisy vojvodcov, najmä Alexandra Macedónskeho.
Začiatok vojenskej kariéry
V dvadsiatich rokoch odmietol ďalej nosiť kňazské šaty, ktoré mu boli od 15 rokov vnucované a po následnej hádke opustil rodný dom. Dvakrát požiadal francúzskeho kráľa Ľudovíta XIV. o pridelenie pluku, ten však jeho žiadosti odmietol a údajne mu odporučil cirkevnú kariéru spôsobom, ktorý Eugena na smrť urazil. Presné znenie žiadosti nie je známe, známa nie je ani presná odpoveď kráľa (odporúčanie cirkevnej kariéry môže byť iba fabuláciou). Väčšina historikov uvádza ako dôvod zamietavého kráľovho stanoviska, že Eugenova rodina bola (vďaka aktivitám Eugenovej matky) v nemilosti a (najmä) že „žiadosť bola pokorná, ale žiadateľ sám nie“.
Nech už bol dôvod Ľudovítovho odmietnutia akýkoľvek, mal ho kráľ neskôr trpko ľutovať. Eugen sa vojenskej kariéry vzdať nehodlal a pohŕdavé odmietnutie v ňom navyše prebudilo nenávisť ku kráľovi. V lete 1683 utiekol z Francúzska a vstúpil do služieb jeho najvážnejších nepriateľov, rakúskych Habsburgovcov (konkrétne Leopolda I.). Ako ordonančný dôstojník svojho bratanca Ľudovíta Viliama Bádenského sa zúčastnil bitky pri Viedni s Turkami a koncom roka dostal od cisára Leopolda I. v rámci hromadného povyšovania jazdecký dragúnsky pluk, ktorý niesol jeho meno až do roku 1918.
Prvé roky v službách Habsburgovcov
thumb|left|Eugen Savojský poráža Turkov. Obraz [[Jacob Van Schuppen|Van Schuppena.]] V rokoch 1684–1687 navštívil Eugen svoju rodinu v Savojsku a Holandsku a potom sa vydal s bavorským kurfirstom Maxom Emanuelom a svojim bratancom Viktorom Amadeom II., vojvodom savojským, do Benátok. Jeho hlavným motívom boli peniaze, potreboval pre začiatok získať prostriedky na vydržiavanie pluku, ktorý nebol práve v najlepšom stave, a tak hľadal nejakých štedrých darcov. Nezanedbateľné ale boli aj ďalšie aspekty: odpočinok a zábava, možnosť premyslieť si svoje ďalšie plány (nejaký čas otvorene zvažoval možnosť vstúpiť do služieb savojského vojvodu či španielskeho kráľa) a samozrejme aj štúdium (mnoho času údajne strávil v preslávenom benátskom Arzenále a študoval rôzne aspekty výroby a nasadenia diel). Medzi zmienenými návštevami a cestami sa ešte stihol zúčastniť niekoľkých menších výprav rakúskych vojsk, z ktorých najvýznamnejšie boli výprava na Nové Zámky (1685) a Budín (1686) držané Turkami. V roku 1687 sa vyznamenal v bitke pri Nagyharsány (nazývaná aj „Druhá bitka pri Moháči“), za čo bol 31. januára menovaný poľným podmaršálkom, a v marci mu Viktor Amadeus II. definitívne potvrdil výnosné dôchodky z dvoch opátstiev. Eugenova pozícia bola natoľko posilnená, že začal byť počítaný medzi skutočne významných vojvodcov domu Habsburgovcov. V roku 1688 sa zúčastnil obliehania Belehradu, bol ťažko ranený a viac ako pol roka sa liečil.
Na začiatku roku 1689 sa na čele troch jazdeckých plukov presunul k Rýnu a prvýkrát zdvihol zbraň proti Francúzsku. V rámci nie príliš intenzívnej pozičnej vojny, kedy obom stranám išlo hlavne o to nebyť porazený a súčasne finančne vyčerpať súpera, sa Eugen zúčastnil jediného väčšieho podniku zo strany ríše, dobytia Mainzu. Utrpel pri ňom ďalšie zranenie, ale to zrejme nebolo také vážne ako predchádzajúce a rýchlo sa z neho vyliečil. Potom bol povýšený na generála jazdy a odoslaný do Talianska ako pomoc svojmu bratrancovi, vojvodovi savojskému, ktorého agresívne konanie a hrozby Ľudovíta XIV. primäli k urýchlenému vstupu do širokej protifrancúzskej koalície.
Savojské ťaženie nebolo nijako úspešné, španielsko-savojsko-rakúske vojská boli porazené v bitke pri Staffardy a nasledovala obvyklá pozičná vojna. Eugen zúril a obviňoval svojich nadriadených (a najmä španielskych spojencov) z neschopnosti a zbabelosti. Sám potom robil, čo mohol, a roku 1691 nečakaným úderom zahnal francúzske vojská obliehajúce Cuneo. Bohužiaľ krátko po bitke dostal posily a s nimi aj dvoch nových nadriadených. Nasledovali veľmi ostré spory medzi Eugenom a jedným z nich, Antoniom Caraffom, ktoré vyústili nakoniec v to, že Caraffa bol cisárom odoslaný na misiu do Ríma. V roku 1693 bol Eugen povýšený na hodnosť poľného maršala. Radosť z titulu mu však hneď skalila drvivá porážka v bitke pri Marsaglie. Nemohol za ňu, bitku si prehral osobne Viktor Amadeus II., ktorý navyše urýchlene začal premýšľať o zmene strany. Situácia nevyhnutne dospela k tomu, že po dlhom rokovaní bol 20. septembra roku 1697 v holandskom Rijswijku uzatvorený mier medzi Francúzskom a teraz už jeho spojencom Savojskom na jednej strane a Rakúskom a jeho spojencami na strane druhej.
Leopold I. využil chvíle pokoja, aby sa sústredil na vyriešenie „tureckej otázky“. V roku 1697 sa stal Eugen hlavným veliteľom habsburských vojsk v Uhorsku. Na nabádanie k opatrnosti zo strany cisára príliš nedal a 11. septembra pripravil početne silnejšej tureckej armáde zdrvujúcu porážku v bitke pri Zente. Potom vpadol do Bosny a dobyl Sarajevo, čím sultána prinútil k rokovaniu o mieri, ktoré vyvrcholilo stiahnutím tureckých vojsk z podstatnej časti Uhorska a Sedmohradska. Éra tureckej rozpínavosti bola definitívne ukončená a začal pozvoľný pád Osmanskej ríše.
Vojny o španielske dedičstvo
thumb|Jacob van Schuppen, Princ Eugen Savojský, 1718, Rijksmuseum, Amsterdam Roku 1701 prepukli vojny o španielske dedičstvo a Eugen sa ako veliteľ vojsk rakúskych Habsburgovcov znovu postavil proti svojej rodnej krajine. V roku 1701 vyrazil v čele rakúskych vojsk do Talianska. Doslova šokoval celú Európu, keď obišiel francúzske vojská strážiace hlavné alpské priesmyky malými chodníčkami, používanými horskými pastiermi, a z ničoho nič sa objavil v severnom Taliansku vo francúzskom tyle, čo mu prinieslo porovnanie s Hannibalom. Následne sužoval početne silnejších Francúzov v šarvátkach a bleskovými presunmi zosmiešňoval ich ťažkopádnu snahu obkľúčiť jeho vojsko a rozdrviť ho. Rozzúrený Ľudovít XIV. sa teda rozhodol vymeniť veliteľa, ale vojvoda z Villeroy nebol správnou voľbou a rozkazy, ktoré tento nový veliteľ od kráľa dostal, boli až príliš podrobné. V súlade s nimi začal Villeroy mohutnú ofenzívu, ktorú ale Eugen bez väčších ťažkostí zastavil 1. septembra pri Chiari. Nasledovala patová situácia so zabetónovanými armádami, ktorú však Eugen zručne narúšal drobnou vojnou, s ktorou neprestal ani po príchode zimy. Vrcholom tejto taktiky mal byť nečakaný prepad Cremony (1. február), ktorý sa síce nakoniec nepodaril, tak ako mal (mesto nepadlo), a priniesol cisárskym rozsiahle straty, vyústil však v potupné zajatie vojvodu Villeroya. V celkovom výsledku sa to však ukázalo ako nevýhoda, pretože Villeroyov nástupca a Eugenov bratranec, maršal Louis Joseph de Bourbon, vojvoda z Vendôme, sa prejavil ako omnoho schopnejší nepriateľ. V roku 1702 obaja velitelia stretli v niekoľkých menších bitkách, ktoré prebiehali so striedavým úspechom. Potom došlo k zásadnej zmene situácie, keď do vojny medzi Francúzskom a rakúskymi Habsburgovcami vstúpili ďalšie štáty, z ktorých najdôležitejšie bolo Bavorsko na strane Francúzska a Anglicko, Holandsko a väčšina štátov ríše na strane Habsburgovcov. Taliansko sa stalo vedľajším bojiskom a Eugen odišiel do Viedne, kde sa snažil získať proviant pre svoje jednotky a trochu upraviť plány na ťaženie proti Francúzsku, ktoré v pôvodnej podobe označoval za „zábavné“.
Na jar 1703 ho cisár vymenoval prezidentom dvornej vojnovej rady. Začal reformu armády a tvrdo sa vysporiadal s neschopnými a skorumpovanými dôstojníkmi. Tento energický postup mu narobil veľa nepriateľov, ale na druhej strane vysoko zefektívnil výkon habsurských vojsk. Ním založená tirolská domobrana posilnená vojenskými jednotkami odrazila pokus spojených síl Vendôma a bavorského kurfirsta Maxmiliána Emanuela zaútočiť cez Alpy na samotné Rakúsko, uskutočnený koncom roku 1703. Napriek tomu sa rok 1703 niesol v znamení série porážok v oblasti Bavorska a Porýnia, o ktoré sa rovným dielom podelili už skôr menovaní neschopní cisárski velitelia a generáli jednotlivých krajín ríše. Špeciálny prípad predstavoval pád pevnosti Breisach, za ktorý poslal Eugen jej veliteľa pred vojenský súd (gróf Filip Arco bol odsúdený na trest smrti a obesený). Reťaz katastrof pokračovala, padli ďalšie pevnosti a mestá. Potom ale boje prerušila zima a pri príchode jari bavorsko-francúzska armáda trestuhodne zaspala. thumb|left|Eugen Savojský, portrét od [[Gerog Philipp Rugendas|Gerorga Philippa Rugendasa.]] Francúzska strana si chcela nasledujúce ťaženie dôkladne pripraviť, aby sa neopakoval debakel z minulého roku v Alpách, ale váhala príliš dlho a dala tak svojim protivníkom čas vykonať nečakaný ťah. Eugen Savojský, Ján Václav Vratislav z Mitrovíc a John Churchill, vojvoda z Marlborough pripravili plán odvážneho ťaženia, ktoré malo zmeniť tvár vojny. Na jar 1704 tak Marlborough vyrazil so svojim vojskom zo severného Porýnia rýchlym pochodom na juh a krátko potom vyrazil aj Eugen so všetkými jednotkami, ktoré dokázal zohnať, na západ. Ich protivníkom dlho nedochádzalo, čo majú v úmysle a keď konečne pochopili, bolo už neskoro. Na začiatku celej akcie mali možnosť rozdrviť anglické a rakúske vojská jedného po druhom, ale príležitosť prepásli a Eugen s Malboroughom spojili svoje sily pri Höchstädte. Tu boli francúzske vojská 13. augusta v bitke pri Höchstädte rozdrvené a spojenci potom mali ešte dosť času, aby získali niekoľko dôležitých pevností, aj keď na bezprostredné víťazné ťaženie dosiaľ nemali sily.
Tu je nutné zmieniť hlboké priateľstvo, ktoré vzniklo medzi Eugenom a vojvodom z Marlborough. Priateľstvo medzi týmito vynikajúcimi vojvodcami bolo natoľko hlboké, že im vynieslo prezývku Dvojčatá. Ak sami o sebe vyvolávali obavy v nepriateľovi a vlny nadšenia a sebadôvery pri svojich vojakoch, vo dvojici sa tento dojem ešte zvyšoval a po bitke pri Hochstädte získali povesť neporaziteľnej dvojice, ktorá im vydržala niekoľko rokov.
V roku 1705 sa spojenecké vojská znovu rozdelili. Eugen viedol rakúske vojská do Talianska na pomoc vojvodovi savojskému. Uviazol však v patovej situácii: najskôr rozdrvil španielske jednotky generála Toralbu, ale vzápätí nato bola jeho ofenzíva zastavená v bitke pri Cassane (16. august 1705). Situácia sa zmenila o rok neskôr, kedy obišiel francúzske sily južne Pádskou nížinou a 7. septembra 1706 porazil Francúzov pri Turíne. Ešte do začiatku zimovania potom ovládol veľkú časť severného Talianska vrátane Milána (26. október) a jeho úspechy spoločne s úspechmi Marlborougha na francúzsko-ríšskych hraniciach prinútili Francúzsko v marci 1707 talianske bojisko celkom vyprázdniť. Eugen bol menovaný ríšskym maršalom a guvernérom Lombardska (1707-1716). Ruský cár Peter Veľký mu dokonca ponúkol poľskú korunu, ktorú však maršal zdvorilo odmietol. Rok 1707 však inak veľmi úspešný nebol, Eugen sa pod taktovkou Angličanov zúčastnil spojeneckého ťaženia proti Toulonu, ktoré mu bolo celkom proti mysli a skončilo nakoniec debaklom. V roku 1708 bol vymenovaný za generalporučíka, čím ovládol všetky významné vojenské úrady v krajine. Pôvodne bol plánovaný mohutný vpád do Francúzska, ale ríšske vojská sa schádzali pomaly a Francúzi začali vlastný prudký útok. Marlborough s Eugenom (ktorý nemal v danom priestore vlastné vojsko a na žiadosť Marlborougha prijal velenie nad časťou jeho jednotiek) však dokázali rýchlo presunúť svoje sily a porazili francúzske vojská v bitke pri Oudenaarde (11. júla 1708) a potom dobyli Lille.
Začiatkom roku 1709 sa Eugen zúčastnil mierových rokovaní v Haagu, ktoré ale nakoniec skrachovali. Nasledovali 3 roky úporných bojov, kedy sa vojská koalície, ktoré mali už jasnú vojenskú prevahu, úmorne prebíjali cez francúzske pevnosti. 11. septembra 1709 utrpeli Eugen s Malboroughom „víťazstvo“ v krvavej bitke pri Malplaquet a súdržnosť koalície sa začala drobiť. Jej rozpad v roku 1712, urýchlený nástupom toryov v Anglicku a smrťou Jozefa I. Habsburského znamenal, že v roku 1713 musel Eugen náhle držať západnú hranicu Ríše proti zdrvujúcej prevahe francúzskych vojsk. 13. mája prevzal vrchné velenie nad ríšskymi vojskami, ale tvárou v tvár dvojnásobnej presile mu nezostalo iné ako sa prizerať, ako nepriateľ dobýja najskôr Landau, potom Freiburg. Udržiavanie dvojnásobnej armády ale neúnosne zaťažovalo francúzsky rozpočet a Eugen ovládal pozičnú vojnu príliš dobre, než aby nepriateľovi umožnil rýchle víťazstvo. V roku 1714 sa teda odohrali mierové rokovania medzi Francúzskom zastupovanom maršalom Villarsom a Habsburgovcami zastupovanými Eugenom, ktoré skončili rastattským mierom (podpísaný 7. septembra).
Krátky čas mieru
thumb|230px|Zámok Belvedere, sídlo, ktoré si Eugen nechal vo Viedni vystavať V roku 1714 začal Eugen budovať vo Viedni barokový palác Belvedér (dokončený 1723). Na adresu výstavného sídla sa hovorilo, že Rakúsko je krajinou, v ktorej poddaný žije lepšie ako jeho cisár (vtedy ešte nestál habsburský zámok Schönbrunn). Súčasne bol menovaný guvernérom Rakúskeho Holandska, ktoré bolo Rakúsku postúpené na základe mierovej zmluvy. Veľmi skoro však začal pripravovať pôdu pre novú vojnu. Osmanská ríša síce dodržiavala mier s habsburskými dŕžavami, s o to väčším nadšením sa však vrhla na ďalšie ciele. Najskôr prinútila Rusko k vráteniu rozsiahlych dŕžav v oblasti okolo Čierneho mora a potom napadla Benátsku republiku. Jej pozície v Grécku a Stredomorí sa pod tlakom drvivej presily začali rúcať a Benátky začali zúfalo volať o pomoc. Karol VI. Habsburský sa po dlhom váhaní na naliehanie Eugena rozhodol zasiahnuť. Najskôr sa pokúsil ísť na vec diplomaticky, ale keď dali Turci najavo, že svoju výpravu proti Benátkam nezastavia, rozhodol sa pre boj. Spojenectvo s ním vyhlásili pochopiteľne Benátky a Veľká Británia (ktoré súčasne spoločne s pápežom garantovali nedotknuteľnosť habsburských dŕžav v Taliansku po celý čas ťaženia). Na jeseň roku 1715 sa začali k hraniciam sťahovať prvé vojenské jednotky.
Nová vojna s Turkami (1716-1718)
Vojna prepukla v roku 1716, kedy obe vojská vytiahli do poľa. Asi deväťdesiattisícová Eugenova armáda mala za cieľ dobytie Belehradu, takmer dvojnásobná armáda veľkovezíra Damada Aliho hodlala získať Petrovaradín. Turci boli rýchlejší a tak sa dejiskom bitky stalo okolie tureckého cieľa výpravy. Turecká armáda bola podstatne silnejšia a chránili ju poľné opevnenia i Dunaj, ale Eugen sa napriek tomu rozhodol nepriateľa napadnúť. V kryte noci prešiel cez rozvodnený Dunaj a 5. augusta skoro ráno napadol prekvapeného nepriateľa a rozdrvil ho.
Keď dospel k názoru, že na výpravu proti Belehradu už nie je dosť času, rozhodol sa prechodne zmeniť cieľ a vyrazil k Temešváru, ktorý dobyl 12. októbra. Osmanská ríša stratila rozsiahle územia a iba zima ho ochránila pred ďalšími.
V roku 1717 už nič nebránilo ťaženiu na Belehrad, princova armáda potom bola posilnená o množstvo nových spojencov, ktorí po jeho drvivom víťazstve v predchádzajúcom roku považovali za vhodné manifestovať svoju oddanosť Habsburgovcom a podieľať sa na výnosnom podniku. Na prelome júna a júla obľahol Belehrad, aby bol na konci júla sám obľahnutý ešte silnejšou armádou pašu Chalila. Eugen najskôr tvrdo zdecimoval mestských obrancov, na čo 16. augusta zaútočil na Chalilovu armádu a prinútil ju k ústupu. 18. augusta Belehrad kapituloval. Išlo o ďalšie slávne víťazstvo, ale vojna obe strany vyčerpala a ďalšie vojenské snahy Eugena a jeho generálov už príliš k úspechu neviedli. To viedlo nakoniec k mierovým rokovaniam, ktorých výsledkom bol Požarevacký mier (21. júl 1718) a prechod severného Srbska, Malého Valašska a Temešského Banátu do rakúskej správy. Naproti tomu Turci si smeli ponechať väčšinu územia, ktoré dobyli na Benátskej republike. Navyše na mierovú dohodu nadväzovala veľmi dôležitá obchodná zmluva uzatvorená 27. júla medzi sultánom a cisárom, ktorá viedla k rozvoju rozsiahlych obchodných stykov (a pre Benátky predstavovala ešte väčšiu katastrofu, ako územné straty).
Po tureckej vojne
thumb|left|Monument na pamiatku Eugena Savojského, Heldenplatz, [[Hofburg, Viedeň.]] Po vojne s Osmanskou ríšou zaberala väčšinu Eugenovho času politika. Bol jedným z najvplyvnejších mužov v habsburských krajinách a mal veľký vplyv na diplomaciu a organizáciu armády. Podporoval snahy cisára Karola VI. o presadenie pragmatickej sankcie, ale zastával názor, že prílišné spoliehanie sa na diplomaciu a záruky, ktoré si od susedov kupuje, nemajú veľkú cenu. Opakovane radil kráľovi, aby nároky svojej dcéry podoprel skôr plnou pokladnicou a silnou armádou ako diplomatickými zárukami od tých, ktorí ich asi nedodržia. Jeho vlastná pozícia sa však niekoľkokrát povážlivo zatriasla a Karol VI. na neho začal postupne nazerať ako na ministra a radcu síce verného a schopného, ale nemilovaného a mierne skorumpovaného. Eugen sa stal terčom opakovaných intríg zo strany ostatných šľachticov, najmä z tzv. „španielskej strany“ a bol napádaný pre prílišnú koncentráciu moci a so zdôvodnením, že má toľko významných úradov, že ich nestíha riadne vykonávať (čo bola v niektorých ohľadoch výčitka oprávnená). Vzťahy s panovníkom definitívne ochladli, keď Eugen v roku 1719 odkryl rozsiahlu zradu a nelojálne intrigy niektorých vysoko postavených šľachticov, z ktorých niektorí boli najbližší priatelia a radcovia cisára. Eugen tak jednal čiastočne v sebaobrane, pretože dotyční hodlali predovšetkým odstrániť jeho, no i tak mu to cisár nikdy neodpustil.
Eugen sa podieľal na vzniku Ostendskej spoločnosti na ktorej zarobil značný majetok a ktorej akcie predal tesne pred tým, ako ju musel cisár na nátlak Francúzska a Veľkej Británie zrušiť.
Neskôr ešte osobne viedol rakúske vojská na Rýne za vojny o poľské dedičstvo (1733–1738), ale nedostatok mužov a zlý zdravotný stav mu znemožnili dosiahnuť výraznejšie výsledky. Snažil sa presadiť sobáš Márie Terézie so saským alebo bavorským princom, ale tento nápad sa nepáčil ani Karolovi VI., ani Márii Terézii (a to nielen pre detský vek obidvoch princov). Podieľal sa ešte na rokovaniach o mieri, ale jeho vplyv upadal. Ťažko chorý zomrel vo Viedni vo veku nedožitých 73 rokov. Pochovaný bol v Dóme sv. Štefana vo Viedni.
Na jeho počesť bolo pomenovaných niekoľko lodí, napr. britský monitor HMS Prince Eugene, rakúska bojová loď SMS Prinz Eugen a nemecký ťažký krížnik Prinz Eugen. Počas prvej aj druhej svetovej vojny bol Eugen Savojský pripomínaný ako historický vzor nemeckého či rakúskeho vojaka. Počas druhej svetovej vojny niesla jeho meno i jedna z divízií Waffen SS (7. horská divízia SS Prinz Eugen).
Hierarchický problém
V teoretickej fyzike k hierarchickému problému dochádza, keď sú fundamentálne parametre (spojení alebo hmotností) v Lagrangianskej mechanike výrazne odlišné (obvykle väčšie) od parametrov meraných experimentom. K tomuto môže dôjsť kvôli tomu, že merané parametre sa vzťahujú na fundamentálne parametre predpisom známym ako renormalizácia. Renormalizačné parametre sú obvykle úzko prepojené na fundamentálne parametre, ale v niektorých prípadoch sa zdá, že existuje delikátne vynulovanie medzi základnou kvantitou a jej kvantovou korekciou. Problémy hierarchie sa vzťahujú na problémy jemného doladenia a problémy prirodzenosti.
Štúdium renormalizácie v hierarchickom probléme je ťažké, pretože takéto kvantové korekcie sa obvykle odchyľujú od zákonov o základných silách, čo znamená, že fyzika najkratších vzdialeností je najdôležitejšia. Pretože nevieme presné detaily teórie fyziky najkratších vzdialeností (kvantová gravitácia), nemôžeme ani uviesť, ako k tomuto delikátnemu vynulovaniu medzi dvomi veľkými podmienkami dochádza. Vedci preto postulujú nové fyzikálne fenomény, ktoré riešia hierarchické problémy bez jemného dolaďovania.
Higgsova hmotnosť
V časticovej fyzike najdôležitejším hierarchickým problémom je otázka, prečo je slabá sila 1032 silnejšia ako gravitácia. Obe tieto sily obsahujú prirodzené konštanty, Fermiho konštantu pre slabú silu a Newtonovu konštantu pre gravitáciu. Navyše, ak sa Štandardný model používa pre výpočet kvantových korekcií pre Fermiho konštantu, zdá sa, že Fermiho konštanta je neprirodzene veľká a mala by byť bližšie Newtonovej konštante, pokiaľ nedochádza k delikátnemu vynulovaniu medzi čistou hodnotou Fermiho konštanty a jej kvantovou korekciou.
thumb|300px|right|Vynulovanie kvadratickej [[renormalizovaná hmotnosť|renormalizovanej hmotnosti Higgsovho bozónu medzi fermionickou slučkou vrchného kvarku a skalárom stopového podivného kvarku polčastice Feynmanových diagramov v supersymetrickom predĺžení štandardného modelu.]]
Technickejšie, otázka, prečo je Higgsov bozón omnoho ľahší ako Planckova hmotnosť (alebo veľké unifikačná energia, alebo škála hmotnosti ťažkého neutrína): dalo by sa očakávať, že veľké kvantové príspevky k hmotnosti Higgsovho bozónu na druhú by nevyhnutne spôsobili veľmi veľkú hmotnosť v porovnaní s rozsahom v akom sa nové fyzika javí, pokiaľ tu nedochádza k neuveriteľne jemne vyladenému vyrušeniu medzi kvadratickou korekciou žiarenia a čistou hmotnosťou.
Je potrebné poznamenať, že problém nie je možné formulovať dokonca ani v striktnom kontexte Štandardného modelu, keďže Higgsovu hmotnosť nie je možné vypočítať. V istom zmysle problém  vyúsťuje do obavy, že budúca teória o základných časticiach, v ktorej Higgsova hmotnosť bude vypočítateľná by nemala mať nadmerné jemné dolaďovanie. Implicitným v uvažovaní, ktoré vedie k obavám typu jemné dolaďovanie je neopodstatnený predpoklad, že medzi Higgsovou škálou a veľkou unifikačnou energiou existuje len málo fyzikálnych zákonitostí iných ako je renormalizácia. Keďže tieto dve škály sú oddelené najmenej 11-timi stupňami rozsahu, táto predstava o "veľkom úniku" je niektorých fyzikmi mimo kruhu teórie strún považovaná za nepravdepodobnú.
Ak akceptujeme predstavu veľkého úniku a teda existenciu Hierarchického problému, je potrebné zaviesť nejaký mechanizmus na Higgsovej škále pre vyhnutie sa jemnému dolaďovaniu.
Najpopulárnejšia – ale nie jediná navrhnutá – teória pre vyriešenie hierarchického problému je supersymetria. Táto vysvetľuje, ako je možné extrémne malú Higgsovu hmotnosť chrániť pred kvantovými korekciami. Supersymetria odstraňuje odchýlky zákonov základných fyzikálnych síl v oblasti korekcií žiarenia k Higgsovej hmotnosti; ale, predovšetkým nie je jasné, prečo je Higgsova hmotnosť tak malá, čo je známe ako mu problém. Navyše, neexistuje žiaden prirodzený spôsob na porušenie supersymetrie tak ďaleko pod veľkú unifikačnú energiu, takže výsledkom je v zásade nahradenie pôvodného hierarchického Higgsovho problému s novým Hierarchickým problémom porušenia supersymetrie.
Ďalšie navrhnuté riešenia zahŕňajú RS1 model sveta v tzv. bráne (odvodené od slova membrána – pozn. LP) (pozri článok 5 dimenzionálna teória warpovej geometrie pre netechnické vysvetlenie) a model pridaj (boha).
Supersymetrické riešenia
Každá častica, ktorá sa napája na Higgsove pole má Yukawove napojenie λf. Napojenie s Higgsovou časticou pre fermióny dáva interakciu označovanú pojmom LYukawa=-λf ψ ̅Hψ, ψ je Diracovo pole a H Higgsovo pole. Taktiež hmotnosť fermiónu je proporčná k Yukawovmu napojeniu, čo znamená, že Higgsov bozón sa napojí na najhmotnejši časticu. To znamená, že najdôležitejšie korekcie k Higgsovej hmotnosti budú pochádzať od najťažších častíc, čo je obvykle vrchný kvark. Aplikovaním Feynmanových pravidiel dostávame od fermiónu nasledovné kvantové korekcie k Higgsovej hmotnosti na druhú:
sa nazýva ultrafialový odsek a je škály pre ktorú platí Štandardný model. Ak túto škálu vezmeme za Planckovu škálu, potom máme kvadratický divergujúci Lagrangian. Ale, za predpokladu, že existujú dva komplexné skaláre (ktoré majú jeden spin – 0) ako:
λS= |λf|2 (pripojenia na Higgsovú hmotnosť sú presne rovnaké).
(Všimnite si, že príspevok je tu pozitívny. Toto je kvôli spinovo-štatistickej teoréme, ktorá znamená, že fermióny budú mať negatívny príspevok a bozóny pozitívny príspevok.) Toto dáva celkový príspevok k Higgsovej hmotnosti na úrovni nula, ak zahrnieme ako fermionické, tak bozónické častice. Supersymetria je rozšírenie tohto, čo vytvára 'superpartnerov' pre všetky častice Štandardného modelu.
Táto sekcia je adaptovaná na základe Stephen P. Martin's "A Supersymmetry Primer" on arXiv.
Riešenie prostredníctvom extra dimenzií (model pridaj boha)
Ak žijeme v 3+1 dimenzionálnom svete, potom gravitačnú silu kalkulujeme prostredníctvom Gaussovho zákona pre gravitáciu:
čo je jednoducho Newtonov gravitačný zákon. Všimnite si, že Newtonovu konštantu G je možné prepísať v zmysle Planckovej hmotnosti. Ak rozšírime túto myšlienku na \delta extra dimenzií, dostávame:
kde je 3+1+ \delta dimenzionálna hmotnosť. Ale predpokladáme, že tieto dodatočné dimenzie sú rovnakej veľkosti ako normálne 3+1 dimenzie. Stanovme, že extra dimenzie majú veľkosť n <<< ako normálne dimenzie. Nech r << n, potom dostávame (2). Ale, ak stanovíme r >> n, potom dostaneme naše obvyklé Newtonove zákony. Ale, ak r >> n, potom prúdenie v extra dimenziách sa stáva konštantou, pretože neexistuje žiaden dodatočný priestor na to, aby gravitačné prúdenie pretekalo. A tak prúdenie bude proporčné k n^{\delta}, pretože toto je prúdenie v dodatočných dimenziách. Vzorec je nasledovný:
čo dáva:
A tak fundamentálna Planckova hmotnosť (v dodatočnej dimenzii) by v skutočnosti mohla byť malá, čo by znamenalo, že gravitácia je v skutočnosti silná, ale toto je potrebné kompenzovať počtom dodatočných dimenzií a ich veľkosťou. Fyzikálne to znamená, že gravitácia je slabá, pretože dochádza k strate prúdenia do extra dimenzií.
Táto sekcia je adaptáciou z "Quantum Field Theory in a Nutshell" by A. Zee.
Kozmologická konštanta
Vo fyzikálnej kozmológii súčasné pozorovania v prospech akcelerujúceho vesmíru implikujú existenciu veľmi malej, ale nenulovej kozmologickej konštanty. Toto je hierarchický problém veľmi podobný problému hmotnosti Higgsovho bozónu, keďže kozmologická konštanta je taktiež veľmi citlivá na kvantové korekcie. Je to komplikované nevyhnutným zahrnutím všeobecnej relativity do problému a môže byť vodítkom k tomu, že nechápeme gravitáciu veľkých vzdialeností (akými dnes je veľkosť vesmíru). Kým ako vysvetlenie akcelerácie vesmíru bol navrhnutý éter, v skutočnosti to nevysvetľuje hierarchický problém kozmologickej konštanty v technickom zmysle vysvetľovania veľkých kvantových korekcií. Supersymetria nedovoľuje adresovať problém kozmologickej konštanty, keďže ruší príspevok M4Planck, ale nie M2Planck (kvadraticky divergujúci).
Turček (vodná nádrž)
Turček je vodná nádrž s plochou 54 ha, ktorá je situovaná nad obcou Turček v okrese Turčianske Teplice na sútoku dvoch riek – Turiec a Ružová severovýchodne od Horného Turčeka.
Slúži na akumuláciu vody na výrobu pitnej vody pre okresy Prievidza, Žiar nad Hronom a Martin. Jej zberné územie má rozlohu 29,5 km². Hrádza je vybudovaná ako kamenitá s návodným asfaltovo-betónovým tesnením. Vysoká je 59 m a v korune dosahuje dĺžku 287 m. Celkový objem nádrže je 10,8 miliónov m³ a zabezpečený vodárenský odber je 500 l/s. Zberné územie horného toku rieky Turiec a potoka Ružová sa vyznačuje vysokou kvalitou vôd, minimálnymi možnosťami ich znečistenia a až 95% vodnatosťou lokality na pitnú vodu. Do hrádze sú zabudované výškomerné krabice, ktoré slúžia na meranie jej sadania a zabudovaná je injekčná clona. Tá po napustení vody zabezpečila tesnosť podložia proti priesakom podzemných vôd. Spolu s nádržou Nová Bystrica je najmladšou vodárenskou nádržou na Slovensku.
Vedúcim stavby vodnej nádrže bol Jozef Zajonc, investorom š. p. Vodohospodárska výstavba, š.p. Bratislava a dodávateľom a. s. Váhostav Žilina. Stavba sa začala realizovať v roku 1993 a ukončila na jar roku 1996.
Vodárenská nádrž Turček len čiastočne reguluje prietoky pod nádržou. Prietok na tokoch je prirodzený. Územie pozdĺž rieky Turiec nie je chránené proti povodniam, ani sídelná aglomerácia Martin - Vrútky.
Západosibírska nížina
náhľad|Typická krajina Západosibírskej nížiny s meandrom rieky [[Vasiugan]] náhľad|Rozsah a poloha Západosibírskej nížiny Západosibírska nížina je rozsiahla nížinná oblasť v centrálnej časti Ruskej federácie ohraničená na západe pohorím Ural, na východe Stredosibírskou plošinou, na juhu Kazašskou plošinou a predhorím Altaja a na severe Karským morom.
Územie s tvarom rozsiahleho lichobežníka má v severojužnom smere dĺžku asi ; v západno-východnom smere šírka kolíše medzi 1100 -. Rozloha nížiny je približne 2,6 mil km². Povrch nížiny je väčšinou rovinatý. Jediným významnejším výšinným útvarom je Sibírska pahorkatina, rozdeľujúca Západosibírsku nížinu v horizontálnom smere na severnú a južnú časť. Juh územia tvorí viacero geomorfmologických útvarov: Išimská step, Povasiuganie, Barabinská step, Kulundská step, Obská plošina. Pre Západosibírsku nížinu sú charakteristické rozsiahle zamokrené územia medziriečí. Veľké plochu zaberajú zníženiny, ktoré sú pozostatkami niekdajších jazerných paniev.
Základom geologického podložia sú prvohorné horniny, pokryté morskými usadeninami z druhohôr a treťohôr, dosahujúcich miestami hrúbku až 1000 metrov.
Západosibírska nížina patrí do kontinentálneho podnebného pásma s charakteristickými drsnými zimami (priemerná teplota v januári -28 °C až -16 °C) a miernymi letami (priemerná teplota v júli 4 - 22 °C). Z toho vychádza i dĺžka vegetačného obdobia predstavujúca na juhu 175 až 180 dní v roku. Množstvo spadnutých zrážok kolíše medzi 200 v tundrovom a stepnom pásme a 500 v lesnom pásme.
Takmer celé územia Západosibírskej nížiny zaberá lesné pásmo, v severnej časti s dominantným pásmom tundry a na juhu prechádzajúcim do lesotundry. V skladbe lesa prevládajú ihličnaté stromy. K typickým predstaviteľom fauny patrí medveď hnedý, rys, vydra, kuna, los, srnec a i.
Západosibírska nížina je významnou hospodárskou základňou Ruska. Západosibírska panva, ktorá zaberá podstatnú časť nížiny je jednou z najvýznamnejším ropných panví na svete (rozloha asi 3,5 mil. km²). Dôležitou dopravnou tepnou spájajúcou ju s ostatnými časťami krajiny je Transsibírska magistrála, prechádzajúca jej južnou časťou. V tejto časti sú sústredené i významné centrá oblasti - Novosibirsk, Tomsk a Omsk.
Geológia
Geologicky Západosibírska nížina zodpovedá západosibírskej panve, ktorá leží v západnej časti sibírskej platformy. Na západe hraničí s pohorím Ural, na juhu s Altajsko-Sajanským horským systémom a Kazašským masívom. Na severe prechádza do panvy Karského mora. Fundament panvy je tvorený rôznymi celkami prekambrického a prvohorného veku, ktoré boli pripojené k Sibíri počas kolízie s Uralom. Sedimentácia panvy sa začala na začiatku druhohôr v priebehu triasu, kedy vznikol rad riftových panví a došlo k rozsiahlym výlevom kontinentálnych bazaltov sibírskych trapov. Po etape vulkanizmu došlo k postupnému poklesávaniu územia a následnému prieniku mora, ktoré postupne v rôznych etapách v priebehu strednej jury až strednej kriedy spôsobili vyplnenie centrálnej časti panvy relatívne veľkými hrúbkami sedimentov presahujúcimi 1-3 km. Zatiaľ čo v priebehu jury a spodnej kriedy sa v strede pavny usadzovali hlavne súvrstvia hlbokovodných bridlíc, ílovcov, prachovcov a pieskovcov, vo vrchnej kriede nastúpilo obdobie zapĺňania panvy plytkovodnými deltovými ílmi a pieskami. Ekonomicky významné je hlavne baženovské súvrstvie vrchnojurských čiernych bridlíc, ktoré tvoria významnú materskú horninu ropy (zdroj asi 80% ropy v panve). Ropa a zemný plyn sú často ťažené zo súvrství vrchnokriedových pieskov. V priebehu treťohôr, po oligocéne more prestalo zasahovať do priestoru panvy a došlo k jej čiastočnému výzdvihu. V oblasti sa nachádzajú veľké ložiská ropy a zemného plynu.
Anjel
thumb|Zvestovanie ([[El Greco, 1575)]]
Anjel (výsl. [aňiel] ; hebr.: מלאך - maleách; gr.: ἄγγελος - angelos; lat.: angelus = posol) je :`