cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jantárová cesta (história)
Niekedy sa ako Jantárová cesta označujú aj rôzne (menej dôležité) cesty, po ktorých sa prepravoval jantár, v západnej Európe, najmä od Pádu cez západné Rakúsko do severného Nemecka.
Truman Capote
Truman Garcia Capote (rodným menom Truman Streckfus Persons; * 30. september 1924, New Orleans, Louisiana, USA† 25. august 1984, Los Angeles, Kalifornia) bol americký spisovateľ, herec a novinár. Väčšina jeho poviedok, románov, drám a literatúr faktu je známych, najmä romány Raňajky u Tiffanyho (1958) a Chladnokrvne (1965). Najmenej 20 filmov a televíznych drám bolo nakrútených na základe Capoteových diel.
Vyrastal v New Orleans, v rodine, kde sa jeho rodičia rozviedli. V roku 1933 sa presťahoval do New Yorku a v 1941 začal pracovať pre časopis The New Yorker. Písať začal v roku 1945, keď napísal krátky príbeh Miriam. O tri roky neskôr vydal svoj prvý román Other Voices, Other Rooms. Bol vysoký iba 160 cm a bol homosexuál.
Zalabaksa
Má rozlohu 1610 ha a žije tu 637 obyvateľov (2007).
Karol (prvé meno)
Karol je mužské krstné meno. Ženským variantom tohto mena je Karolína. Meno pochádza zo staronemeckého Karl, čo znamená muž, manžel (z neho vzniklo aj slovo kráľ). Meniny na Slovensku má 4. novembra.
Pozděchov
Pozděchov je obec v Česku v okrese Vsetín v Zlínskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 558 obyvateľov, z toho 273 mužov a 285 žien, pričom priemerný vek v obci bol 41,7 roka (muži 40,7 roka, ženy 42,6 roka).
Mária Uhorská (1257 – 1323)
Mária Uhorská (* 1257 – † 25. marec 1323, Neapol) bola neapolská kráľovná z dynastie Arpádovcov.
Životopis
Mária sa narodila ako dcéra uhorského kráľa Štefana V. a Alžbety, dcéry kumánskeho chána Kuthana. V máji či júni 1270 bola vydatá za šestnásťročného Karola, syna sicílskeho kráľa Karola I. z Anjou a Beatrix Provensalskej.
Karol sa stal po otcovej smrti v roku 1285 kráľom Neapola, sicílska koruna pripadla už v roku 1282 po krvavom povstaní aragónskemu kráľovi Petrovi III. Roku 1300 je doložená na neapolskom kráľovskom dvore Máriina sestra Alžbeta, vdova po Falkenštejnovi, nevlastnom otcovi českého kráľa Václava II.
Lanovka Tatranská Lomnica – Lomnický štít
náhľad|Kabína 2. úseku lanovky
Mária Uhorská (1257 – 1323)
Poznámky
<references group="pozn." />
Lanovka Tatranská Lomnica – Lomnický štít
Lanovka Tatranská Lomnica – Lomnický štít je visutá lanovka vo Vysokých Tatrách. Bola vybudovaná v 30. rokoch 20. storočia a predstavovala svetový unikát (držala niekoľko svetových rekordov).
náhľad|Podpera 1. úseku. Malá budova je Medzistanica Štart. V pozadí [[Lomnický štít s vrcholovou stanicou a meteorologickou stanicou.]]
Lanovka je kyvadlová s nosnými, ťažnými a príťažnými lanami. Lanovka je dvojúseková, so 4 stanicami na trase. Toto riešenie si vyžiadala extrémna dĺžka celej trasy (vyše 6 km) vzhľadom na vtedajšie technické možnosti. 1. úsek vedie z Tatranskej Lomnice (stanica za Grandhotelom Praha) na Skalnaté pleso. Nadväzuje naň 2. úsek zo Skalnatého plesa na Lomnický štít.
Rozvoj dopravy v Tatrách
Po vybudovaní Košicko-bohumínskej železnice do Popradu (1871), železnice Studený Potok – Tatranská Lomnica (1895) a tratí Tatranských elektrických železníc v rokoch 19081912, ale i v súvislosti s rozvojom techniky, sa v 20. rokoch 20. storočia upriamila pozornosť ľudí budujúcich dopravnú infraštruktúru na tatranské štíty. Objavila sa vízia výstavby lanovky na Gerlachovský štít, ktorá však v tej dobe realizovateľná nebola. O čosi jednoduchší cieľ však bol Lomnický štít. Už koncom 20. rokov prebehli niektoré prípravné práce na stavbe lanovky.
Prvé kroky
Už v roku 1895 na výborovej schôdzi Uhorskej prírodovedeckej spoločnosti, ktorá sa zišla v Budapešti sa začalo diskutovať o potrebe výstavby celoročnej meteorologickej stanice, ktorá mohla stáť na niektorom z tatranských štítov. Meteorológov podporili astronómovia, medzi inými zakladateľ hurbanovského astronomického observatória Mikuláš Konkoly-Thege. Existoval síce starší Pfinov projekt výstavby lanovky na Rysy, ale Konkoly - Thege sa prihováral za Slavkovský štít, spojená lanovkou cez Hrebienok so Starým Smokovcom. V hre bola aj Tatranská Polianka, ktorá od roku 1909 bola vyhľadávaným kúpeľným miestom a, ktorá by mohla poskytnúť dobrú základňu na výstavbu lanovky na Gerlachovský štít. Začala sa "malá vojna" medzi prívržencami jednej či druhej alternatívy, ku ktorej sa pripojili majitelia a podnikatelia oboch tatranských osád. Medzistanica lanovky na Gerlachovský štít mala byť v Gerlachovskom kotle, prípadne až tam mala viesť k údolnej stanici pozemná lanovka. Tento projekt po prvej svetovej vojne oživili poliančania, najmä majiteľ Tatranskej Polianky Michal Guhr a jeho priateľ kežmarský profesor Július Andor Hefty. Čím viac sa diskutovalo o Gerlachovskom štíte tým viac sa do úzadia sa dostával Slavkovský štít. Aj táto myšlienka však mala odporcov z radov turistov, horolezcov, ochranárov prírody. Nerátalo sa s Lomnickým štítom. Myšlienku jeho využitia na stavbu lanovky vyslovili anonymní pisatelia noticiek v dennej tlači i v regionálnom  časopise Slovenský východ v roku 1930. Ich autorom, ako sa neskôr ukázalo, bol pravdepodobne vtedajší riaditeľ kúpeľov v Tatranskej Lomnici Juraj Országh. Tatranský časopis Aloisa Chytila Z našich hôr a lázní i kežmarský časopis Karpathen Post a ročnica Wierchy zaujali negatívne stanovisko. K nim sa v roku 1931 pripojili aj v turistickom časopise Krásy Slovenska. Ing. Juraj Orságh zverejnil prvé články vyjadrujúce názor, že najlepšou alternatívou by bola visutá lanovka na Lomnický štít, v roku 1931 v časopise Vysoké Tatry (č.2) a v denníku Slovák ( č.138 z 21. júna), Országh, azda vďaka svojim kontaktom na politické špičky v roku 1934 presadil rozhodnutie o vybudovaní lanovky na náklady štátu. Účinne mu pomáhal jeho brat JUDr.Jozef Országh, zemský prezident pre Slovensko. Nemalý vplyv mali neskorší predseda vlády Milan Hodža, ktorý mal vilu v Tatranskej Lomnici a minister zdravotníctva Dr. Vavro Šrobár, do rezortu ktorého patrila Tatranská Lomnica, ktorá bola kúpeľným mestom.
Stavba prvého úseku Tatranská Lomnica – Skalnaté Pleso
Po vyhlásení verejnej súťaže 18. júla 1935 Krajinský výbor 28. augusta 1935 určil za víťaza chrudimskú firmu František Wiesner. Firma však o zadaní stavby sa dozvedela až 18. februára 1936, kedy Krajinský výbor vydal výnos s určením konečného dátumu kompletného dokončenia stavby, ktorý stanovil na 21. júl 1937. Ako sa však ukázalo, bol to nereálny termín. Stavebné náklady mali predstavovať 14 995 154 korún (boli vysoko prekročené). Už o desať dní 30. marca 1936 bolo stavenisko protokolárne odovzdané firme, ktorá 1. apríla 1936 začala so stavbou.
Na osadenie dolnej stanice bol potrebný kompromis. Pôvodne mala staničná budova stáť pri Ceste slobody, ale pre nevhodnú konfiguráciu terénu tento zámer bol odmietnutý. Druhý návrh riešil stavbu budovy na úrovni dnešnej prvej podpery. Juraj Orzságh namietal, že ruch strojovne bude vyrušovať hostí Grandhotela Praha, a tak nakoniec základy vykopali o niekoľko desiatok metrov nižšie, na mieste cieľových zákrut bobovej dráhy. Lomnická lanovka bola pre firmu František Wiesner prvou stavbou budovanou podľa vlastného projektu. Hlavným inžinierom bol Ing. Schinke, zamestnanec firmy Wiesner. Na projektovaní staníc lanovky sa podieľal bezmála 70-ročný Dušan Jurkovič (nebol spokojný s konečnou podobou, ktorá sa nezhodovala s jeho hlavnou myšlienkou), ktorý im dal neobyčajný architektonický tvar a Karel Marvan z Hradce Králové, ktorý projektoval vnútorné priestory. Marvanova stavebná firma však, vinou úpadku, stačila dokončiť stavbu budov staníc iba po Štart a po nej prevzala práce i na stavebnej časti staníc firma Weisner. Práce viedol Ing. Karel Maria Kosar.
Súčasne s výstavbou prístupových ciest boli začaté práce na výrube lesa. Potom do zeme uložili elektrický kábel, aby mohol byť použitý navijak na vyťahovanie lán na Štart a potom na Skalnaté Pleso. Na stavbe niekedy pracovalo až 350 ľudí. Už 8. mája 1936 začali robotníci pracovať na základoch budovy dolnej staničnej budovy. Betonáž trvala takmer pol roka. Od 29. júna do 19. decembra 1936. Dňa 22. decembra 1937 bola budova dokončená.
Firma Weisner nastúpila na montážne práce prvého úseku lanovky 24. marca 1937 a skončila ich 23. augusta 1937. Súčasne s prístupovou cestou na stavenisko v Tatranskej Lomnici sa budovali ďalšie cesty od Cesty slobody na Štart a zo Štartu na Skalnaté Pleso.
Medzistanicu Štart (dostala meno od štartu bobovej dráhy, ktorá viedla k dolnej stanici visutej lanovky v Tatranskej Lomnici) začali 11. júla 1936 s výkopom základov napínacej komory a základov budovy. Práce na stavbe základov komplikovala moréna, na ktorej je budova založená. Ešte aj v 30-metrovej hĺbke, kde až siahali základy budovy, našli dutiny. Na jeseň 1937 bola budova dokončená.
Dopravu materiálu z Tatranskej Lomnice na Štart zabezpečovali tri nákladné autá firmy Weisner. Tony materiálu museli robotníci vyniesť na svojich chrbtoch alebo na dvojkolesových vozíkoch ťahanými koňmi. Na trase dlhej asi 2,5 km prekonávali výškový rozdiel asi 600 metrov. Za vynesený kilogram sa platilo 40 halierov. Ťažné zvieratá a nosiči vyniesli zo Štartu na Skalnaté Pleso celkom 40 ton dreva, 35 ton štrku a piesku, 5 ton cementu a skoro 7 ton oceľových konštrukcií.
Nákladná lanová dráha po dokončení dokázala za hodinu prepraviť až 10 ton materiálu. V čase od konca mája do začiatku júla 1937, za 34 dní lanová dráha prepravila 16 000 ton rôzneho materiálu, čo je asi 20 nákladných vlakov so 40 vozňami. Výkop jám základov staničnej budovy na Skalnatom Plese sa začal 10. júla 1936. Už vtedy sa zistilo, že sa stráca voda zo Skalnatého plesa. Preto sa voda na stavbu musela dovážať. Práce komplikovala zima a víchrice. V priebehu výstavby namerali vietor o rýchlosti 176,4 km/hod. Po mnohých komplikáciách a projektových zmenách bola 22. decembra 1937 staničná budova na Skalnatom Plese dokončená, ale dokončovacie práce na vnútorných objektoch boli skončené až v roku 1938.
Zároveň so stavbou staničných budov pokračovala výstavba podpier lanovky a montáž lán. Elektrickú energiu dodávala Tatranská elektrická vicinálna železnica z Popradu. Štyri nosné laná prvého úseku, každé o hmotnosti 23 ton, navinuté na bubny, boli na železničnú stanicu v Tatranskej Lomnici dopravené 24. novembra 1936. Laná dopravili na Cestu slobody pod údolnou stanicou lanovky. Na Štarte umiestnili elektrický navijak, od ktorého viedlo montážne lano, s pomocou ktorého ťahali z údolnej stanice na Štart nosné lano. Po vytiahnutí všetkých štyroch lán na Štart premiestnili navijak na Skalnaté Pleso a postupovali rovnako. Laná na Skalnatom Plese boli, po viac ako mesačnej práci, vytiahnuté 19. júna 1937 a v budovách uložené na svoje miesto 19. augusta 1937.
Lanovka po uvedení prevádzky mala na úseku Tatranská Lomnica – Štart slúžiť aj na dopravu bobov. Preto na stanici Štart boli namontované zvážnice, aby mohli boby, po vyložení z kabíny, spúšťať priamo na dráhu. Pre lyžiarov boli kabíny pôvodne vybavené plechovými košmi na ukladanie lyží, ktoré sa však neosvedčili a boli odstránené. Z Tatranskej Lomnice na Skalnaté Pleso trvala jazda približne 20 minút. Okrem počiatočnej nedôvery k tomuto novému dopravnému prostriedku odrádzala turistov aj cena cestovného. Z Lomnice na Skalnaté Pleso stál lístok 36 korún, naspäť 24 korún, spiatočný 48 korún, spiatočný na Lomnický štít 96 korún. A to si nemohol dovoliť hocikto.
Aby sa oživil záujem o cestovanie a aby lanovka mala dostatok cestujúcich ochotných pozrieť sa nielen na lanovku, ale aj na Skalnaté Pleso, Lomnický štít a prírodné krásy, bola postavená lyžiarska zjazdovka zo Skalnatého plesa na Štart. Zabudlo sa na vybudovanie prístupovej cesty k dolnej stanici lanovky v Tatranskej Lomnici. V roku 1937 firma Wiesner zadala vypracovanie projektu, práce začala 2. augusta 1937 a prístupová cesta, ktorá viedla korytom cieľových zákrut starej bobovej dráhy, bola dokončená v roku 1939.
Stavba druhého úseku Skalnaté Pleso – Lomnický štít
Prvý výstup robotníkov na Lomnický štít sa uskutočnil 15. júla 1936. Horskí vodcovia označili výstupovú cestu a zabezpečili ju 300 metrovým oceľovým lanom, zakotveným do skaly. Lano bolo nebezpečné počas búrok. Robotníkov ohrozovali elektrické výboje. Aby si robotníci počas výstupu alebo zostupu mohli oddýchnuť, boli pre nich vybudované dve kryté odpočívadlá. Od samého začiatku stavby bolo zrejmé, že bude potrebné vybudovať nákladnú lanovú dráhu. Najprv však museli robotníci na jej stavbu i na vybudovanie prístrešku na vrchole štítu vyniesť materiál. Za kilogram vyneseného nákladu sa robotníkom platilo 12 koruny. V tomto období robotníci na vrchol vyniesli takmer 300 ton dreva, piesku, cementu, ocele a iného materiálu. Zdatným nosičom trval výstup zo Skalnatého Plesa na vrchol dve hodiny, pričom dokázali vyniesť náklad ťažký 2540 kg. Boli aj takí, ktorí túto cestu za deň absolvovali až trikrát.
V auguste 1936 na vrchole Lomnického štítu bol ešte sneh. A tak stavebné práce mohli začať až v druhej polovici mesiaca a už 26. septembra museli byť ukončené. Ako prvý bol vybudovaný prístrešok pre robotníkov a po ňom začali budovať nákladnú lanovú dráhu. Veľké problémy boli so statickou elektrinou. Robotníci sa sťažovali, že ju stále majú vo vlasoch. To sa podarilo odstrániť po vybudovaní troch bleskozvodov, ktoré uzemnili 100 metrovým oceľovým lanom. Robotníci museli dávať veľký pozor, aby sa vyhli smrteľným pádom. Priväzovali sa dvaja konopným lanom prehodeným cez skalu, ktoré zaisťoval tretí robotník. Dopravné lano nákladnej lanovky dopravili na vrchol tak, že najprv skupina 30 robotníkov vyniesla hore 10 mm montážne lano, ktoré meralo 2000 metrov. Navinuli ho na navijak. Na koniec lana zavesili vozík a pomaly ho spúšťali do Mŕtvej záhradky. Tento pokus nebol úspešný. Vozík sa zasekol medzi skalami a tak sa k vozíku spustil odvážlivec, ktorý sa priviazal ku koncu lana a pomaly sa spúšťal nadol. Na tenké lanko potom naviazali o niečo silnejšie 16 mm lanko, ktoré vytiahli na vrchol. A takým istým spôsobom dopravili hore dopravné lano, ktoré malo priemer 26 mm. Nákladná lanovka bola len jednolanová a mohla dopravovať kyvadlovým spôsobom jeden až päť vozíkov. Každý voz mohol uniesť 600 kg náklad. Nákladnú lanovku dali do užívania v júli 1938. Vtedy sa naplno rozbehla stavba druhého úseku visutej lanovky. Obslužná lanovka dopravila na štít asi 6000 ton rôzneho materiálu.
Počas budovania obslužnej lanovky sa zistilo, že dopravné lano aj po napnutí 8 tonovým závažím leží v stene Lomnického štítu na skale. A tak museli postaviť drevené podpery i základy pre definitívnu podperu novej lanovky s čím sa v projekte nerátalo! Stavebný dozor nemal k dispozícii podrobne zmeraný profil druhého úseku, ani schválené plány budovy Lomnického štítu. Profil úseku bol dodaný až 7. novembra 1938, ale výstavba "nečakanej" podpery č. 10 bola začatá už v auguste čo vyvolalo obavy či podpera umiestnená "len tak od oka" bude postavená na správnom mieste. Presné výpočty nakoniec potvrdili, že všetko bude v poriadku. Podpera slúžila do roku 1989, bola odstránená pri celkovej obnove lanovky. Vtedy však nič nebolo jednoduché. Výstavba stanice na Lomnickom štíte komplikovala život a prácu stavbárom pracujúcim na stavbe podpery č.10. Všetko čo z vrcholu spadlo, letelo na nich. Preto robotníci na svoju ochranu museli vybudovať zábranu. Po mnohých peripetiách nové nosné lano budúcej visutej lanovky bolo v budove stanice zakotvené až na jeseň 1939.
Koncom mája 1940 boli vykonané skúšky novej lanovky. V júni bolo v budove lanovky dané do užívania ústredné kúrenie. To umožnilo, aby už v októbri 1940 mohla začať pracovať Štátna meteorologická stanica.
Prevádzka visutej lanovky
Dňa 22.decembra 1937 sa začala verejná prevádzka lanovky. Do konca roku na úseku Tatranská Lomnica – Skalnaté Pleso sa odviezlo 2 080 cestujúcich. Obsluha lanovky neustále zápasila s technickými problémami. Nebola zabezpečená núdzová záchrana cestujúcich. Rovnaká situácia bola aj na úseku Skalnaté Pleso – Lomnický štít. Na tomto úseku mal, podľa objednávky, v prípade núdze pomôcť cestujúcim vozík na ručný pohon, do ktorého mali, v prípade núdze, cestujúci prestúpiť. Ak by však bola porucha na nosnom lane alebo na poháňacom zariadení, táto záchrana by bola neuskutočniteľná. Neskôr sa uvažovalo so záchranou cestujúcich tak, že sa jednoduchá záchranná kabína, zavesená na oceľovom lane priemeru 8 mm, mala spustiť z Lomnického štítu k uviaznutému vozu vlastnou hmotnosťou. Po pevnom spojení uviaznutej a záchrannej kabíny sa mala čelná stena uviaznutej kabíny vybrať a cestujúci mali po štyroch prestúpiť do záchrannej kabíny. Veľký previs lana však znemožňoval strojníkovi akékoľvek manévrovanie. Navyše nebolo k dispozícii nijaké spoľahlivé dorozumievacie zariadenie. Ani tento zámer nebol realizovaný. Našťastie, nikdy počas prevádzky visutej lanovky, cestujúci nepotrebovali pomoc.
Dňom 30. mája 1941 začala visutá lanovka, okrem cestujúcich, prepravovať na Skalnaté Pleso  materiál na stavbu hvezdárne, ktorú stavala firma Šašinka z Popradu. Do konca augusta 1941 vyviezla 711 ton materiálu. Observatórium otvorili 19.septembra 1943.
V nasledujúcich rokoch došlo k niekoľkým haváriám na ťažných a nosných lanách a na technických zariadeniach. Niektoré zariadenia potrebovali rekonštrukciu. Na udalosti bol bohatý najmä rok 1944. Krátko po vypuknutí Slovenského národného povstania nemecké vojenské jednotky sa zamerali aj na Vysoké Tatry. Na chatách hľadali partizánov, utečencov. Na rad prišli aj horné stanice visutej lanovky. Na rozkaz hautmanna Spindlera doviezli 27. januára 1945 do Tatranskej Lomnice delá, s ktorými mienili odstreľovať staničnú budovu na Skalnatom Plese. Zamestnanci lanovky však, vyjednávaním, pod rôznymi zámienkami, tomu zabránili. Veľmi pri tom pomohol spišský Nemec, zamestnanec lanovky strojník Ján Scholtz. Nemecké velenie chcelo mať istotu. Vojaci sa vyviezli na Skalnaté Pleso a na Lomnický štít prehľadali vnútorné priestory budov, ale nikoho nenašli. Zo štítu odviezli meteorologické prístroje, ktoré sa po vojne našli. Aj napriek tomu nemeckí vojaci tesne pred oslobodením Vysokých Tatier stihli poškodiť podperu č. 1 a dolnú stanicu lanovky v Tatranskej Lomnici.
Po Druhej svetovej vojne Povereníctvo zdravotníctva, ktoré sa ujalo správy lanovky, zadalo vykonanie opravných prác, ktoré mali pomôcť uviesť budovy do pôvodného stavu. Lanovka v tom čase jazdila provizórne. Po nevyhnutných opravách a skúškach prevádzka na I. úseku bola obnovená 3. marca 1946. Nevie sa, kedy sa po roku 1945 obnovila prevádzka na druhom úseku. Dobový záznam uvádza, že v roku 1947 bola už v prevádzke.
Dňa 6. septembra 1967 došlo na II.úseku k mimoriadnej udalosti. Službu konajúci strojník zablokoval (ako vždy) počas prevádzky elektromagnet prevádzkovej brzdy a vyradil tak z činnosti zabezpečovacie zariadenie kontrolujúce rýchlosť vjazdu voza vchádzajúceho do ochranného pásma budovy. Ako sa neskôr ukázalo bolo to pre dobro veci, lebo jazda z Lomnického štítu na Skalnaté Pleso, bez blokovania prevádzkovej brzdy, sa nedala vôbec vykonať a strojník nechcel odstaviť lanovku z prevádzky. Lenže potom na svoje opatrenia zabudol. Pri jazde vozňa smerom na Lomnický štít síce pred podperou č. 10 ešte znížil rýchlosť jazdy na 2 m/s., ale potom ju už  neznižoval. Zabezpečovacie zariadenie účinkovať nemohlo, a tak voz touto rýchlosťou narazil na nárazník. Našťastie sa nikomu nič nestalo.
Najčernejší deň v dejinách visutej lanovky bol 15. september 1973. Do kabíny na Skalnatom Plese nastúpili cestujúci a pracovnici prevádzok. Po 120 až 140 metroch jazdy sa kabína lanovky odtrhla a spadla na zem. Zahynula jedna osoba a viacerí sa zranili. Zistilo sa, že na medzistanici Štart sa pretrhlo napínacie lano nosného lana č. 3, ktoré bolo v prevádzke od 24. apríla 1958, teda 15 rokov. Bolo hrdzavé. Prevádzku obnovili 15. februára 1975. Táto havária urýchlila mnohé veľmi potrebné rekonštrukčné práce na technickom zariadení lanovky.
Dňa 17.novembra 1979 zaznamenali na lanovke mimoriadnu udalosť. Na úseku Skalnaté Pleso – Lomnický štít sa na nosnom lane vytvorila námraza. Aby ju odstránili vypravili na trasu vozeň, ktorý sa musel pre veľmi silný vietor po 1 200-metrovej jazde vrátiť. V noci na lane pribudla ďalšia námraza a tá sa okolo štvrtej hodiny nad ránom zosunula po lane a narazila do stanice na Skalnatom  Plese. Vážne poškodila kabínu lanovky a ďalšie technické zariadenia. Oprava bola veľmi náročná. Náhradným riešením bola núdzová kabína, ktorá zásobovala posádku na Lomnickom štíte potrebným materiálom a potravinami. Počas odstávky boli urobené generálne opravy technológie lanovky a zdemolovaná kabína bola nahradená inou, ktorá bola uložená v Železničných opravovniach a strojárňach vo Vrútkach. V priebehu roku 1981 boli urobené generálne opravy na technických zariadeniach na prvom úseku a generálky na oboch kabínach. Visutá lanovka mala pred sebou neistú budúcnosť. A tá sa naplnila v nasledujúcich rokoch.
Odstavenie 1. úseku
Údržba lanovky bola veľmi časovo i finančne náročná a kvôli nízkej prepravnej kapacite na 1. úseku nerentabilná. K nutnej rekonštrukcii v náväznosti na rekonštrukciu 2. úseku nedošlo, chýbali prostriedky na údržbu, nedochádzalo k nutnej výmene lán. Z dôvodu nedostatočnej technickej spôsobilosti v októbri 1999 Štátny dráhový úrad 1. úsek odstavili a vyradili z prevádzky. Zatiaľ poslednú jazdu – pravda už bez cestujúcich – uskutočnili zamestnanci lanovky 12. 4. 2005. Je zachytená na dokumentárnom filme Príbeh jednej lanovky.
Úsek Skalnaté Pleso – Lomnický štít
Podpera č. 10 bola odstránená a v roku 1989 bola vzdialená o 104 m od stanice Lomnický štít
Stanice
Stanica Tatranská Lomnica dnes – vstup pre verejnosť|thumb Stanica Tatranská Lomnica – portál 1. úseku|thumb náhľad|Medzistanica Štart, jún 2011 Stanica Skalnaté pleso s vozňom 2. úseku|thumb
Hlavným staviteľom staničných budov podľa upravených projektov architekta Dušana Jurkoviča bola firma Ing. Karla Marvana z Hradca Králové. Sú postavené z miestnej žuly, oceľobetónových a oceľových konštrukcií.
Architektonické riešenie
Pre architektúru staníc je charakteristické:
Badián (korenie)
náhľad|Badián Badián (iné názvy: hviezdicový aníz, hviezdový aníz, čínsky aníz) je sušené aromatické súplodie stromu anízovca pravého (Illicium verum). Má tvar hviezdice a vôňou pripomína aníz. Používa sa ako korenie do sladkého pečiva, kompótov, lekváru, prípadne na výrobu badiánovej silice. Do Európy sa badián dostal z Filipín roku 1588.
Lanovka Tatranská Lomnica – Lomnický štít
Vzťah s okolitým prostredím
Pri riešení funkčných aspektov stavby sa osvedčila suverénnosť v narábaní s formovým repertoárom funkcionalistickej moderny.
Badián (korenie)
Badián je jedno z mála korení čínskej kuchyne, ktoré u nás zdomácnelo. Táto vysušená nepravidelná osemcípová hviezda je plodom stále zeleného stromu Anízovec pravý (lat), ktorý patrí do čeľade magnóliovitých. Vôňa a chuť sú máličko sladké s výrazným efektom sladkého drievka. Už v 17. storočí ho používali v ovocných sirupoch a džemoch. Vôňu aj chuť má podobnú anízu, feniklu a sladkému drievku.
Lanovka Tatranská Lomnica – Lomnický štít
Vzťah s okolitým prostredím
Sivé kamenné múry z nepravidelných kvádrov korešpondujú so skalnatým horským prostredím.
Kamenné múry sú oživené kontrastom červených keramických obkladačiek a strešnej krytiny. Strohosť línií je mierne zmäkčená v miestach, kde sa stavba otvára bližšiemu kontaktu s človekom (napríklad vstupný portikus údolnej stanice v Tatranskej Lomnici).
Pravdivá architektúra zodpovedá požiadavkám inžinierskym aj prevádzkovým.
Stanica Tatranská Lomnica
Výstavba sa začala 1. apríla 1936 a 22. decembra 1937, kedy bola otvorená prevádzka úseku Tatranská Lomnica–Skalnaté Pleso, bola už daná celá budova do prevádzky. V tom čase boli v budove okrem technologických priestorov aj prevádzková kancelária, čakáreň, pokladňa, úschovňa batožín, bufet, hygienické zariadenia, 4 izby pre personál a kotolňa.
V strede budovy sa nachádza lanovište, kde sú sú kotvy nosných lán a napínací kladkostroj príťažných lán.
Medzistanica Štart
Stavebné práce na medzistanici Štart v nadmorskej výške 1 165 m boli začaté 11. júna 1936 výkopom jám napínacej komory nosných lán a základov budov. Jej názov, z hľadiska lanovej dráhy dosť nelogický, bol odvodený od neďalekého štartu niekdajšej sánkarskej a bobovej dráhy.
Stavebné práce na budove medzistanice boli v roku 1937 v podstate ukončené, ale vnútorné práce sa podarilo ukončiť až v lete 1938. Budova železobetónovej rámovej konštrukcie na štvormetrovom betónovom podklade bola v hornej časti otvorená a prejazdná z oboch strán. Rozdelili ju na dve polovice s obojstrannými nástupišťami pre obidve kabínky lanovky, ktoré sa tu stretali. Primárnou funkciou stanice bolo napínanie nosných lán. V stanici boli až do roku 1976 aj dva služobné byty a pôvodne aj hotelová časť, reštaurácia a sklad bobov a saní, ktoré ale slúžili krátko.
Stanica Skalnaté pleso
Najväčšou a polyfunkčnou budovou visutej lanovky bola na Skalnatom plese. Výkop jám základov budovy a napínacej šachty nosného lana boli začaté 10. júla 1936. Počas výstavby staviteľ výrazne zmenil pôvodné projekty Dušana Jurkoviča v súvislosti s dodatočným rozhodnutím umiestniť v objekte rôzne prevádzky cestovného ruchu. Výstavba budovy prebiehala v ťažkých poveternostných podmienkach, ku ktorým na jar 1937 pribudli ešte aj víchrice, a preto niekoľkokrát došlo k poškodeniu zariadení staveniska. 22. decembra 1937 bola budova hotová, ale práce na reštauračnom poschodí, v podkroví (hotelové izby) a lanovišti (byt strojníka, služobné miestnosti, sklady, chladiareň piva) pokračovali ešte v roku 1938.
Roku 1976 dali do prevádzky kabínkovú lanovú dráhu z Tatranskej Lomnice k Skalnatému plesu s vlastnými staničnými budovami. Tam sa „presťahovalo“ aj reštauračné zariadenie z Enciánu. Nevyužitá ostala aj hotelová časť a v roku 2005 bola odstavená a neskôr demontovaná aj visutá lanovka na spodnom úseku z Tatranskej Lomnice. Encián po niekoľko desaťročí pustol. Tatranský okrášľovací spolok dokázal túto budovu vďaka dobrovoľníkom z celého Slovenska sprístupniť a už počas leta 2013 slúži ako Galéria Encián s expozíciami na rôzne témy. od roku 2014 funguje ako Dom hostí Tatranského okrášlovacieho spolku- skrátene Chata Encián Skalnaté pleso.
Po troch náročných rokoch rekonštrukčných prác sa nám to podarilo a dnes v podkroví v pôvodných troch izbách vzniklo 20 lôžok pre hostí so spoločnou kúpeľňou a WC pre dámy a pánov. Každá izba je vybavená centrálnym kúrením a umývadlom pre osobnú hygienu.
Od roku 2018 prebieha intenzívna generálna rekonštrukcia národnej kultúrnej pamiatky Encián pod vedením Patrika Mikuláša Kolesára z Vysokých Tatier, ktorý má v budove zároveň trvalý pobyt a prevádzkuje tam núdzové turistické ubytovanie.
Stanica Lomnický štít
V auguste 1936 začali práce na vrcholnej stanici lanovej dráhy na Lomnickom štíte. Táto šesťpodlažná budova v nadmorskej výške 2 621 m je najvyšším obývaným miestom na Slovensku. Dokončili ju v roku 1940 a už v máji sa uskutočnila prvá skúšobná jazda lanovky na vrchol. Výstavba bola veľmi náročná: ešte v auguste 1938 bol vrchol štítu zasnežený a mohli stavať len 29 dní. Kým nenatiahli definitívne lano, stavebný materiál museli vynášať horským terénom nosiči.
Podľa projektu Ladislava Beisetzera pristavali v rokoch 19541955 k vrcholovej stanici merací dom Ústavu experimentálnej fyziky a Astronomického ústavu Slovenskej akadémie vied, ktorý opakuje architektonickú podobu Jurkovičovej stavby.
Kabínková lanovka
Pre nepostačujúcu prepravnú kapacitu kyvadlovej lanovky (v súvislosti s MS v klasickom lyžovaní) bola v 70. rokoch vybudovaná obežná kabínková lanovka s 1 nosným a 1 ťažným lanom.
Údolná stanica tejto lanovky je o čosi západnejšie a bližšie k Ceste slobody. Trasa vedie na Štart, kde sa lomí a ďalej prebieha rovnobežne s pôvodnou lanovkou.
Po vážnej nehode v roku 1992 bola táto lanovka modernizovaná a slúži dodnes.
Rekonštrukcia 2. úseku
Počas rekonštrukcie 2. úseku (skončila v roku 1989) došlo k zmenám v koncepcii lanovky (počet nosných a ťažných lán) a výmene takmer všetkého strojného zariadenia. Po dodatočných prepočtoch bola zistená zbytočnosť podpery č. 10, preto bola odstránená. Bol nahradený systém 1 nosného a 2 ťažných lán systémom s 2 nosnými a 1 ťažným lanom. Výhodou tohto systému je vyššia stabilita voči bočnému vetru. Bolo tiež vymenené strojné zariadenie a kabína.
Emisná banka
Emisná banka môže byť:
Gozo
náhľad|Pohľad na Gozo (Malta) z katedrály hlavného mesta Gozo Victoria (tiež Rabat) náhľad|Poloha ostrovu Gozo na mape Malty Gozo, po maltsky Għawdex, je druhý najväčší ostrov súostrovia Malta v Stredozemnom mori a zároveň aj súčasťou republiky Malta.
Rozloha ostrova dosahuje, počet obyvateľov okolo 30 000. S hlavným ostrovom Maltou je Gozo spojené lodnou dopravou (vyše ) do prístavu Mgarr. Hlavné mesto je Victoria (skôr a aj teraz stále často Rabat), ležiace na úpätí starodávnej pevnosti (Cittadella). Za zmienku stojí megalitický chrám Ggantija z doby 3 800 až 3 000 pred Kr.
Gozo je úrodnejší než hlavný ostrov a má preto prevažne poľnohospodársky ráz (ovocie, zelenina, víno, dobytok). K lokálnym výrobkom patria najmä čipky a svetre z ovčej vlny.
Podľa legiend má byť Gozo bájny ostrov z gréckych mýtov, kde Odyseus prežil niekoľko rokov s nymfou Kalypso.
Na ostrove je niekoľko pekných pláží, najväčšia je Ramla Bay na severnej strane ostrova. Je piesočnatá, voda čistá, okolie veľmi pekné. Práve jaskyňa Kalypso je len kúsok od pláže. Na Gozo sa dostanete trajektom z ostrova Malta, prípadne vodnými taxíkmi.
Argos (syn Dia)
Argos je v gréckej mytológii syn najvyššieho boha Dia a Nioby, dcéry argejského kráľa Forónea.
Argos nastúpil na trón v Argu po svojom strýkovi Apidovi, ktorý po vražednom sprisahaní zomrel bezdetný. Argos sa potom oženil s Euadnou, dcérou riečneho boha Strymóna a mal s ňou synov, Ekbasa, Peirasa, Epidaura, a Kriasa, ktorý sa stal nástupcom trónu. Antický autor Pausanias však uvádza, že mal len dvoch synov, Peirasa a Forba, jeho nástupcu. Pausanias v druhom storočí Argos navštívil a neďaleko mesta videl aj hrobku kráľa Arga (zaiste symbolickú).
Podľa argejskej tradície sídelné mesto Argos dostalo svoje meno až za vlády kráľa Arga.
Rita Grandeová
Rita Grandeová (* 23. marec 1975, Napoli, Taliansko) je bývalá talianska profesionálna tenistka. Počas svojej kariéry vyhrala 3 turnaje WTA v dvojhre.
Imrich (prvé meno)
Imrich je mužské krstné meno. Pôvodne nemecké mená Emmerich, Amalrich pochádzajú zo staronemeckých slov amal+richi s významom „vládca práce“ alebo „pracovitý vládca“. Meniny na Slovensku má 5. novembra.
Gardefort
Gardefort je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Cher, v regióne Centre-Val de Loire.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Club Atlético Boca Juniors
Club Atlético Boca Juniors, skrátene Boca Juniors, je argentínsky športový klub so sídlom v štvrti La Boca v Buenos Aires. Klub je známy predovšetkým pre svoj futbalový tím. Boca Juniors patrí medzi najúspešnejšie futbalové kluby v Argentíne, keď vyhral spolu 66 trofejí vo rôznych súťažiach. Z toho klub vyhral 32 titulov v argentínskej najvyššej súťaži Primera División. Na medzinárodnej úrovni vyhrala Boca Juniors 22 trofejí, z toho 18 uznaných aj FIFA. Domáce zápasy hráva klub na štadióne La Bombonera. V súčasnosti hráva najvyššiu argentínsku futbalovú súťaž Primera División.
História
thumb|left|Tím z roku 1911. Na začiatku 20. storočia žilo v Buenos Aires veľké množstvo imigrantov z Talianska, ktorí do Argentíny prišli v priebehu druhej polovice 19. storočia. Veľké množstvo ich žilo aj v štvrti Buenos Aires menom La Boca. 3. apríla 1905 sa skupina talianskych mladíkov pôvodom z mesta Janov rozhodla založiť športový klub. Na zakladateľskom stretnutí sa zúčastnili Esteban Baglietto, Alfredo Scarpatti, Santiago Sana a bratia Juan a Teodoro Farenga. Po mnohých hodinách diskusií na námestí Plaza Solís došlo k zhode. Práve miesto Plaza Solís sa do súčasnosti uznáva ako miesto založenia klubu.
Začiatky
Na začiatku svojej existencie vyskúšala Boca viacero variantov dresov, až kým sa postupne dopracovala k svojej tradičnej modro-zlatej farebnej kombinácií. Prvé dresy však boli biele s úzkymi čiernymi pruhmi, tieto vyrobila sestra bratov Farengaovcov, ktorí boli pri založení klubu. Prvý zápas odohral nový tím 21. apríla 1905 proti družstvu Club Mariano Moreno. Po viacerých priateľských zápasoch sa Boca zapojila do miestnych malých líg, ktoré sa nazývali Villa Lobos Liga. Už v roku 1906 vyhrala Boca svoju prvú trofej nazvanú Copa Reformista. O rok neskôr sa Boca zapojila do súťaže Liga Albión. V roku 1907 prestal klub používať biele dresy s čiernymi pruhmi. Prezident klubu Juan Brichetto, ktorý pracoval ako prístavný robotník, sa rozhodol, že klub príjme farby vlajky prvej lodi, ktorá nasledujúce ráno vstúpi do miestneho prístavu. Prvá loď, ktorá nasledujúci deň podplávala most v smere do prístavu bola švédska loď. Následne Boca Juniors prijala modrú a žltú (zlatú) farbu za svoje. V roku 1908 debutovala Boca Juniors v oficiálnej súťaži organizovanej argentínskou futbalovou federáciou a to v divízií Segunda de Ascenso, hneď prvý zápas vyhrala 3:1, celkovo zvíťazila aj v celej sezóne a kvalifikovala sa do semifinále, kde prehrala s klubom Racing Club. Semifinálovú účasť si Boca zopakovala aj o dva roky neskôr, keď opäť prehrala s rovnakým súperom.
Postup do Primera División a prvé úspechy
thumb|Majstrovský tím z roku 1919. V roku 1913 sa Boca Juniors podarilo postúpiť do najvyššej argentínskej futbalovej súťaže Primera División. Nebolo to však vďaka športovému výsledku, ale z dôvodu rozšírenia počtu tímov, ktoré ligu hrali. V prvej sezóne skončila Boca na výbornom piatom mieste. V roku 1913 sa zároveň hral aj prvý oficiálny zápas derby Superclásico, kde Boca prehrala s klubom River Plate. V nasledujúcej sezóne 1914 skončila Boca dokonca tretia. V sezóne 1915 však klub skončil až na 14. mieste. V roku 1919 vyhrala Boca Juniors svoj prvý majstrovský titul. K tomu pridala ďalšie tri trofeje z iných turnajov, vrátane národného pohára. Hneď v nasledujúcej sezóne Boca obhájila majstrovský titul. Tretí titul vyhral klub v sezóne 1923, k tomu pridal aj výhru v národnom pohári. V sezóne 1924 neprehrala Boca Juniors ani jeden zápas a získala štvrtý titul. Súčasne opäť vyhrala aj v národnom pohári. V roku 1925 absolvovala Boca Juniors svoju prvú návštevu Európy, tím tam odohral celkom 19 zápasov, z ktorých vyhral 15. Na turné porazila okrem iných aj Real Madrid. V sezóne 1926 najvyššej argentínskej ligy bola Boca opäť neporazená a získala tak piaty majstrovský titul, v tejto sezóne vyhrala opäť aj národný pohár. V sezóne 1929 prehrala Boca Juniors vo finále prvej ligy a skončila tak na druhom mieste. Napriek tomu sa považuje za najúspešnejší argentínsky klub tejto dekády. 30. roky však klub začal výborne, keď vyhral znova majstrovský titul. V sezóne 1931 sa argentínska liga profesionalizovala. Boca zároveň získala svoj siedmy titul. Nasledujúci titul pridala Boca v sezóne 1934 a tento zároveň obhájila v nasledujúcom ročníku 1935. V 30. rokoch hrávali za klub viaceré prvé hviezdy argentínskeho futbalu ako Juan Yustrich, Pedro Arico Suárez, Delfín Benítez Cáceres, Domingo Tarasconi, Roberto Cherro či Francisco Varallo. Aj 40. roky začala Boca výborne, keď vyhrala hneď sezónu 1940 a vyhrala aj v národnom pohári. Ďalší titul vyhrala Boca v sezóne 1943. Tento obhájila v nasledujúcej sezóne a pridala aj triumf v národnom pohári. Týmto víťazstvom zároveň skončilo na určitý čas úspešné obdobie klubu, dokonca v sezóne 1949 bola Boca blízko zostupu do druhej ligy.
Stagnácia a druhé zlaté obdobie
thumb|left|Majstrovský tím z roku 1969. V 50. rokoch získala Boca Juniors iba jeden titul, konkrétne v sezóne 1954. Okrem tejto sezóny sa však Boca umiestňovala zväčšia v strede ligovej tabuľky. Za klub však v tejto dobe hrala argentínska brankárska legenda Julio Musimessi, ktorého následne nahradil iný slávny brakár Antonio Roma. Na titul čakala Boca až do sezóny 1962. Ďalší titul získal klub v sezóne 1964, keď brankár Antonio Roma nedostal gól 742 minút. V sezóne 1965 klub obhájil titul. V roku 1968 poznamenala Superclásico tragédia, pri ktorej zahynul fanúšik klubu pri tlačenici na štadióne tímu River Plate El Monumental. V sezóne 1969 vyhrala Boca ďalší titul. V sezóne 1970 znova Boca vyhrala titul, keď vo finále porazila klub Rosario Central. Týmto triumfom zakončil klub úspešné obdobie, kedy vyhral 5 majstrovských titulov.
Prvé medzinárodné úspechy
thumb|Tréner [[Juan Carlos Lorenzo vyhral s klubom 5 trofejí.]] V roku 1976 sa trénerom klubu stal Juan Carlos Lorenzo, pod vedením ktorého vyhrala Boca celkom päť trofejí. V prvej časti sezóny 1976 vyhrala Boca majstrovský titul. Tento obhájila aj v druhej časti daného ročníka, ktorý taktiež vyhrala. Vďaka týmto víťazstvám mohla hrať Boca juhoamerickú obdobu európskej Ligy Majstrov Copa Libertadores. Pod vedením trénera Lorenza zvíťazila v Copa Libertadores hneď v ročníku 1977, keď vo finále porazila na penalty brazílsky klub Cruzeiro. V roku 1977 zaznamenala Boca svoje prvé oficiálne víťazstvo nad európskym klubom, keď vyhrala Interkontinentálny pohár nad nemeckým klubom Borussia Mönchengladbach, ktorý bol sezónu pred tým vo finále Pohára majstrov európskych krajín. Triumf v Copa Libertadores sa klubu podarilo obhájiť hneď v nasledujúcom ročníku, keď vo finále vyhral na kolumbijským klubom Deportivo Cali. 80. roky neboli pre Bocu Juniors veľmi úspešné, keď vyhral titul iba v sezóne 1981. V roku 1982 sa však ku klubu pripojil najslávnejší argentínsky futbalista histórie Diego Maradona, ktorý ale v Boce strávil iba jednu sezónu, v ktorej strelil 28 gólov a prestúpil do FC Barcelona. V roku 1984 sa Boca dostala do veľkých finančných problémov a bola na pokraji bankrotu. V roku 1985 sa novým prezidentom klubu stal Antonio Alegre, pod ktorého vedením sa Boca Juniors postupne dostala z problémov. Zložité obdobie ukončil triumf v ročníku 1989 kontinentálnej súťaže Supercopa Sudamericana, nasledovalo víťazstvo v ďalšom kontinentálnom pohári Recopa Sudamericana v sezóne 1990.
Ďalšie zlaté obdobie
thumb|left|[[Diego Maradona v drese klubu ukončil v roku 1997 kariéru.]] Zo zložitej finančnej situácie sa klubu darilo dostávať iba postupne. V sezóne 1992 vyhrala Boca časť prvej ligy Apertura a zaznamenala tak po viac ako desiatich rokoch výhru titulu v prvej lige. V rokoch 1995 až 1997 v klube ukončil svoju kariéru legendárny Diego Maradona. V roku 1996 sa ku klubu pripojila neskoršia legenda Juan Román Riquelme a o rok neskôr Martín Palermo. V roku 1998 prišiel tréner Carlos Bianchi. Týmto začalo ďalšie veľmi úspešné obdobie v histórií klubu. Hneď v sezóne 1998 vyhrala Boca časť ligy Apertura, v sezóne 1999 časť Clausura a v sezóne 2000 opäť časť Apertura. V roku 2000 vyhrala Boca tretíkrát Copa Libertadores, keď vo finále porazila brazílsky klub Palmeiras. Vďaka tomu mohol klub hrať opäť Interkontinentálny pohár, kde vyhral nad španielskym Realom Madrid. Triumf v Copa Libertadores Boca obhájila a vyhrala ročník 2001, kedy porazila mexický klub Cruz Azul. Úspešné obdobie pokračovalo v sezóne 2003, kedy Boca Juniors vyhrala časť prvej ligy Apertura. Vďaka tomu mohol klub opäť hrať Copa Libertadores, ktorý v danom roku opätovne vyhral, keď porazil brazílsky klub Santos. Nasledovala ďalšia účasť v Interkontinentálnom pohári, kde Boca zvíťazila nad talianskym AC Miláno. V ročníku 2005 zvíťazila Boca v ligovej časti Apertura, v ročníku 2006 výhru v tejto časti prvej ligy obhájila. V rokoch 2004 a 2005 vyhrala Boca kontinentálnu súťaž Copa Sudamericana. V ročníkoch 2005, 2006 a 2008 vyhrala Boca juhoamerický superpohár Recopa Sudamericana. V sezóne 2007 triumfovala Boca v Copa Libertadores šiestykrát, keď vyhrala nad brazílskym klubom Grêmio. V roku 2008 vyhrala Boca pre zmenu ligovú časť Clausura. V nasledujúcom ročníku však Boca skončila v tabuľke až na 11. a 16. mieste.
Posledné desaťročie
Na úspech však už Boca nečakala tak dlho, ako v 80. rokoch, keď vyhrala časť Apertura sezóny 2011. V sezóne 2012 vyhrala po mnohých desaťročiach aj národný pohár, tento raz už pod názvom Copa Argentina. V ročníku 2012 sa taktiež prebojovala až do finále Copa Libertadores, kde však podľahla brazílskemu Corinthians. V roku 2013 sa do klubu vrátil jeho najúspešnejší tréner Carlos Bianchi, no už nezískal žiadny nový úspech a v roku 2014 v klube opäť skončil. V sezóne 2015 vyhrala Boca prvú ligu, ktorá však už nebola rozdelená na jesennú a jarnú časť so samostatným majstrom za obe obdobia (Apertura a Clausura, resp. Torneo Inicial a Torneo Final). V tomto ročníku zvíťazila Boca opäť aj v národnom pohári. V sezóne 2016/17 vyhrala Boca Juniors svoj zatiaľ 32. majstrovský titul.
Farby a znak klubu
Prvé dresy klubu mali bielu farbu s vertikálnymi úzkymi čiernymi pruhmi. O niekoľko rokov neskôr Boca prijala za svoje farby inšpirované švédskou vlajkou, teda modrú a žltú (zlatú). Prvé dresy v nových farbách boli modré s diagonálnym zlatým pruhom. Od roku 1913 diagonálny pruh nahradil vodorovný. Dres modrej farby so žltým (zlatým) vodorovným pásom používa Boca Juniors do súčasnosti.
Štadión
Svoje prvé zápasy hrala Boca Juniors na štadióne, ktorý sa nachádzal na Isla Demarchi. O niekoľko rokov neskôr sa premiestnila do štvrti Ministro Brin. V sezóne 1914/15 hrala Boca v štvrti Wilde v Buenos Aires. Od roku 1916 do roku 1924 hrával klub na štadióne Estadio Ministro Brin y Senguel s kapacitou 25 000 divákov. Od roku 1924 do roku 1938 na štadióne Brandsen and Del Valle Iberlucea. Počas stavby nového štadióna hrala Boca na štadióne klubu Ferro Carril Oeste. Až od roku 1940 začala Boca hrávať na svojom súčasnom štadióne La Bombonera. Meno nového štadióna znamená v preklade bonboniéra. La Bombonera je známa tým, že tribúny má iba z troch strán. Oproti hlavnej tribúne sa nachádza iba stena, na ktorej v roku 1996 vybudovali balkóny a menšiu tribúnu. Súčasná kapacita štadióna je 49 000 divákov. Napriek tomu je veľmi ťažké sa dostať k lístkom, nakoľko Boca Juniors patrí medzi veľmi populárne kluby a o lístky je veľký záujem.
Rivalita a fanúšikovia
Fanúšikovia Boca Juniors sa tradične radia k robotníckej triede, zatiaľ čo najväčšiemu rivalovi klubu River Plate fandia skôr ľudia zo strednej a vyššej triedy. Podľa odhadov má Boca najviac fanúšikov v rámci celej Argentíny. Fanúšikovia klubu majú prezývku Los Xeneizes, teda Janovčania, čo vychádza z histórie klubu, ktorý bol založený práve ľuďmi, ktorý pochádzali z tohto talianskeho mesta. Súperi nazývajú fanúšikov Boca Juniors často Los Bosteros. Fanúšikovia klubu sú označovaní ako dvanásty hráč, teda „La 12“. Boca Juniors má fan kluby (Peñas) po celom svete.
Najväčším rivalom klubu je iný klub z Buenos Aires River Plate, s ktorým hráva slávne derby Superclásico. Občas sú zápasy sprevádzané pouličnými nepokojmi medzi najtvrdším jadrom fanúšikov oboch klubov. Britské noviny The Observer dokonca zaradili zápas Superclásico na štadióne La Bombonera na prvé miesto v zozname 50. športových udalostí, ktoré musí človek zažiť, kým zomrie. Oba kluby majú svoj pôvod v chudobnej časti Buenos Aires La Boca, no River Plate sa neskôr v roku 1923 presunul do štvrte Núñez na severe mesta.
Štatistiky
Historicky najlepším strelcom klubu je Martín Palermo, ktorý za Bocu strelil spolu 236 gólov.
Najviac zápasov za Boca Juniors odohral Roberto Mouzo so 426. zápasmi. Z brankárov odohral najviac zápasov za klub Hugo Gatti so 417. štartmi.
Zostava
12px|Kapitán klubu
Ľuba Ballová-Králiková
PhDr. Ľuba Ballová-Králiková, CSc. (* 20. november 1934, Košice – † 30. november 2019, Bratislava ) bola slovenská hudobná historička.
Životopis
Štúdium hudobnej vedy na Filozofickej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave absolvovala v roku 1958.
V rokoch 1958-59 pôsobila ako asistentka Ústavu hudobnej výchovy na Pedagogickej fakulte v Prešove. V rokoch 1961-65 bola redaktorkou Česko-slovenského rozhlasu v Bratislave. Od roku 1965 bola pracovníčka hudobného oddelenia Slovenského národného múzea v Bratislave.
Výskum
Zaoberala sa výskumom historických tancov na Slovensku a históriou pobytu Ludwiga van Beethovena na Slovensku. Výsledky výskumu uverejnila v publikácii Ludwig van Beethoven a Slovensko (Martin, 1972). Vo svojej špecializácií sa zameriavala najmä na hudbu slovenského baroka a klasicizmu. Spolu s Darinou Múdrou a Pavlom Polákom je jednou zo zakladateľov Slovenského katalógu hudobnohistorických prameňov.
Výstavy
Koncepčne pripravila výstavy s názvom Beethoven a Slovensko (1966, 1974) a Rané tlače z diel Ludwiga van Beethovena na Slovensku (Dolná Krupá, 1978) taktiež v roku 1970 organizovala konferenciu venovanú osobnosti Ludwiga van Beethovena.
Bola autorkou scenárov k výstavám ako: Poklady hudobnej minulosti (1968), pri príležitosti festivalu Pražská jar, ako aj autorkou scenára k Pamätníku Ludwiga van Beethovena v areáli Kaštieľa v Dolnej Krupej (1992). Zároveň bola autorkou scenára výstavy Putovanie Daniela Speera po Šariši a Zemplíne (1988).