cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Linus Carl Pauling
Práca na podstate chemickej väzby
Časť Paulingovej práce o podstate chemickej väzby ho viedla k zavedeniu konceptu orbitálovej hybridizácie. Pri opisovaní elektrónov u atómu je normálne ich opisovať ako orbitály typov napríklad s, p, d atď., ale pri opisovaní molekulových väzieb je lepšie vytvárať funkcie, ktoré čiastočne opisujú vlastnosti každého z nich. Napríklad jeden 2s orbitál a tri 2p orbitály v atóme uhlíka môžu byť skombinované tak, že vytvoria štyri ekvivalentné orbitály (hybridný orbitál sp3), ktoré by boli vhodné na opísanie uhlíkatých zlúčenín ako napríklad metánu, alebo 2s orbitál môže byť skombinovaný s dvoma 2p orbitálmi pri vytváraní troch ekvivalentných orbitálov (hybridné orbitály sp2), kde zostávajúci 2p orbitál zostane nehybridizovaný, a tak môže byť vhodným orbitálom pri opisovaní nenasýtených uhlíkatých zlúčenín ako napríklad etylénu. Iné hybridizačné schémy sa dajú taktiež nájsť v rôznych typoch molekúl.
Treťou témou, o ktorú sa Pauling zaujímal v oblasti skúmania podstaty chemickej väzby, bolo zdôvodnenie štruktúr aromatických hydrokarbónov, najmä prototypu benzénu. Najlepší opis benzénu pochádza od nemeckého chemika Friedricha Kekulého. Ten jeho štruktúru považoval za rýchlu premenu medzi dvomi štruktúrami, každá so striedajúcimi sa jednoduchými a dvojitými väzbami, kde obe štruktúry majú navzájom vymenené polohy jednoduchých a dvojitých väzieb. Pauling ukázal, že správny opis založený na kvantovej mechanike je prechodná štruktúra obsahujúca určité aspekty každej zo spomenutých dvoch. Štruktúra je superpozíciou štruktúr namiesto prudkej ustavičnej premeny medzi nimi. Tento fenomén bol neskôr nazvaný rezonancia a pripomína vyššie spomenutú hybridizáciu, keďže zahŕňa skĺbenie viac ako jednej elektrónovej štruktúry, aby sa dosiahol „medziľahlý“ výsledok.
Práca na biologických molekulách
Paulingovi zabralo 11 rokov riešenie problému: jeho matematické analýzy boli v poriadku, ale Astburyho obrázky boli zhotovené z takého pohľadu, že proteínové molekuly sa odkláňali z očakávaných pozícií. Pauling sformuloval model pre štruktúru hemoglobínu kde atómy boli zoradené v skrutkovicovom vzore a aplikoval tento nápad pre proteínové štruktúry všeobecne.
V roku 1951, na základe štruktúry aminokyselín, peptidov a planarity peptidových väzieb, Pauling so svojimi kolegami správne navrhli alfa helix (α-helix) a beta skladaný list (β-sheet) ako primárne motívy sekundárnej štruktúry proteínov. Táto práca doložila jeho schopnosť myslieť nekonvenčne, jeho neortodoxný predpoklad bol, že jedna otáčka helixu (skrutkovice) môže obsahovať neceločíselný počet zvyškov aminokyselín.
Pauling taktiež študoval enzýmové reakcie a bol medzi prvými, ktorí ukázali to, že enzýmy zapríčiňujú uskutočnenie mnohých reakcií stabilizáciou prechodných stavov reakcií, pohľad, ktorý je ústredným pre pochopenie mechanizmu ich fungovania. Bol taktiež medzi prvými vedcami, ktorí postulovali, že prepojenie protilátok s antigénmi je založené na komplementarite medzi ich štruktúrami. Na podobnom základe spolu s biológom Maxom Delbruckom napísali prvé práce o replikácii DNA, ktoré tvrdili, že prebieha na základe komplementarity namiesto podobnosti, ako predpokladali niektorí výskumníci.
Pauling ako mierový aktivista
Pauling bol prakticky do začiatku 2. svetovej vojny apolitický, ale vojna výrazne zmenila jeho život a tak sa stal mierovým aktivistom. Počas začiatku Projektu Manhattan, Robert Oppenheimer ho pozval na miesto riaditeľa chemického oddelenia projektu, ale odmietol ponuku s vysvetlením, že je pacifista. V roku 1946 sa pridal ku Krízovému výboru jadrových vedcov, vedenému Albertom Einsteinom, ktorého úloha bola varovať verejnosť o nebezpečenstve vývoja nukleárnych zbraní. Jeho politické aktivity prinútili americké úrady odobrať Paulingovi pas v roku 1952, kedy bol pozvaný na konferenciu vedcov v Londýne. Pas mu bol vrátený v roku 1954 krátko pred ceremóniou v Štokholme, kde mu bola udelená jeho prvá Nobelova cena. Spolu s Einsteinom, Bertrandom Russellom a ďalšími ôsmimi poprednými vedcami a intelektuálmi podpísal v roku 1955 Russell-Einsteinov manifest.
V roku 1957 Pauling začal spisovať petíciu v spolupráci s biológom Barry Commonerom, ktorý študoval rádioaktívne stroncium-90 v mliečnych zuboch detí v Severnej Amerike a urobil záver, že pozemné nukleárne testovanie môže (vo forme rádioaktívneho spadu) spôsobiť ohrozenie zdravia obyvateľstva. Takisto sa zúčastnil verejnej debaty s atómovým fyzikom Edwardom Tellerom o aktuálnej problematike vytvárania mutácií spôsobených rádioaktívnym spadom. V roku 1958 Pauling spolu so svojou ženou prezentovali v USA petíciu podpísanú viac ako 11 tisíc vedcami, ktorí volali po ukončení atómového testovania. Verejný tlak nasledovne viedol k moratóriu pozemného testovaniu nukleárnych zbraní, ktoré bolo nasledované dohodou o čiastočnom zákaze testov (Partial Test Ban Treaty), podpísanou v roku 1963 Kennedym a Chruščovom. V deň, keď sa zmluva stala právoplatnou, komisia Nobelovej ceny ocenila Paulinga Nobelovou cenou s vysvetlením: „Linus Carl Pauling, ktorý od roku 1946 vedie nekonečnú kampaň nielen proti testom jadrových zbraní, nielen proti ich šíreniu, nielen proti ich použitiu, ale proti celému zbrojeniu ako riešeniu medzinárodných konfliktov.“ Medzi zaujímavosti patrí, že Caltechské chemické oddelenie, ktoré bolo obozretné k jeho politickým postojom, mu nepogratulovalo k získaniu Nobelovej ceny, i keď biologické oddelenie mu urobilo menšiu oslavu, kde ocenili a prejavili mu sympatie ohľadom jeho práce na radiačných mutáciách.
Mnoho Paulingových kritikov, vrátane vedcov ktorí uznávali jeho výsledky v chémii, neschvaľovali jeho politickú pozíciu a videli ho ako naivného hovorcu sovietskeho komunizmu. Bol vyzvaný k predstúpeniu pred Vnútornú bezpečnostnú podkomisiu Senátu, ktorá ho označila ako „Vedecké meno číslo jedna prakticky v každej hlavnej aktivite Komunistického odboja v tejto krajine.“ Nezvyčajný titulok v Life magazine charakterizoval jeho Nobelovu cenu ako „Osobná urážka z Nórska.“ Pauling bol ocenený Sovietskym zväzom Medzinárodnou Leninovou mierovou cenou v roku 1970.
Práca na vývoji elektrického automobilu
Na konci 50-tych rokov 20. storočia sa Pauling začal zaujímať o problematiku znečistenia ovzdušia – čiastočne s rastom vážnosti problematiky smogu v Los Angeles. V tom čase väčšina vedcov verila, že za smog boli zodpovedné chemické továrne a rafinérie – nie exhaláty z áut. Pauling v spolupráci s Arie Haagen-Smitom a inými vedcami na Caltechu ukázali, že smog je naopak produktom znečistenia pochádzajúceho z automobilizmu.
Krátko po tomto objave Pauling začal pracovať na vývoji elektrického automobilu. Žiaľ, jeho výskum ukázal, že tradičné olovené akumulátory nemôžu poskytovať dostatočné množstvo energie, aby elektromobily na nich založené mohli konkurovať vozidlám založeným na spaľovaní uhľovodíkových palív.
Práca v alternatívnej medicíne
V roku 1941, vo veku 40 rokov, bolo Paulingovi diagnostikované závažné ochorenie obličiek – Brightova choroba. Experti verili, že Brightova choroba je neliečiteľná. S pomocou Dr. Thomasa Addisa zo Stanfordu bol Pauling schopný kontrolovať ochorenie pomocou nízkoproteínovej a neslanej diéty. Addis taktiež predpisoval vitamíny a minerály pre všetkých svojich pacientov.
Koncom 50. rokov 20. storočia Pauling pracoval na úlohe enzýmov v mozgových procesoch, vo viere, že duševné poruchy môžu byť čiastočne spôsobené enzymatickou dysfunkciou. Nebolo to tak, kým si v roku 1965 neprečítal prácu „Niacínová terapia v psychiatrii“ od Abrama Hoffera. Paulingovo vplyvné dielo, „Ortomolekulárna psychiatria“, bolo publikované v časopise Science v roku 1968. Pauling vytvoril termín „ortomolekulárny“.
Paulingova práca na vitamíne C v neskorších rokoch bola kontroverzná a bola považovaná mnohými vedcami za jasný podvod. Prvý predstavený koncept vysoko dávkovaného vitamínu C pochádza od biochemika Irwina Stonea z roku 1966 kedy začal brať niekoľko gramov každý deň aby predišiel prechladnutiu. Pauling bol potešený výsledkami a začal študovať klinickú literatúru a publikoval „Vitamín C a obyčajné prechladnutie“ v roku 1970. Začal dlhú klinickú spoluprácu s Britským onkologickým chirurgom, Ewanom Cameronom, v roku 1971 o intravenóznom a orálnom použití vitamínu C ako rakovinovej terapie pre pacientov v konečnom štádiu. Cameron a Pauling napísali mnoho prác a populárnych kníh, „Rakovina a Vitamín C“, v ktorých opísali svoje pozorovania. Paulingove myšlienky sa však stretli s nepochopením v odbornom svete. Neskôr prebehli tri kontroverzné klinické testy na Mayo Clinic, ktoré viedol Dr. Charles Moertel. Tieto testy sú dodnes obostreté oblakom dohadov a protirečení, výsledkom však bolo, že Paulingov kredit v odbornej i laickej verejnosti výrazne klesol.
V roku 2005 niektorí lekári volali pre opatrnejšie opätovné ohodnotenie vitamínu C, hlavne intravenózneho dávkovania, v rakovinovej liečbe. Selektívna jedovatosť vitamínu C pre rakovinové bunky bola demonštrovaná opätovne.
Spolu s dvoma spolupracovníkmi Pauling v roku 1973 založil Institute of Orthomolecular Medicine v Menlo Park (Kalifornia), ktorý bol onedlho premenovaný na Linus Pauling Institute of Science and Medicine. Pauling viedol výskum vitamínu C, ale taktiež pokračoval vo svojej práci v oblastiach chémie a fyziky až do svojej smrti v roku 1994. V jeho posledných rokoch sa začal hlavne zaujímať o možnú úlohu vitamínu C v preventívnej liečbe aterosklerózy a publikoval zaujímavý dokument o použití lyzínu a vitamínu C na úľavu pri angine pectoris. V roku 1996 Linus Pauling Institute sa presunul z Palo Alto (Kalifornia) do Corvallis (štát Oregon) a stal sa časťou Oregonskej štátnej univerzity, kde pokračuje práca na stopových prvkoch, fytochemikáliach (chemikálie z rastlín) a iných zložkách diéty a prevencie pred chorobami.
Paulingovo dedičstvo
Paulingove príspevky do vedy sú mnohými vysoko hodnotené. Bol zaradený medzi najväčších 20 vedcov všetkých čias podľa britského magazínu New Scientist, spolu s Albertom Einsteinom ako jediní vedci z 20. storočia. Gautam R. Desiraju, autor Millennium Essay in Nature tvrdil, že Pauling bol jedným z najväčších mysliteľov a vizionárov milénia, spolu s Galileom, Newtonom a Einsteinom. Pauling je taktiež známy pre široký okruh záujmov: kvantová mechanika, anorganická chémia, organická chémia, proteínové štruktúry, molekulárna biológia a medicína. Vo všetkých týchto odvetviach vedy, hlavne vo vyznačení hraníc medzi nimi, urobil rozhodujúce závery. Jeho práca na chemických väzbách naštartovalo vedu kvantovej chémie a mnoho s jeho príspevkov ako hybridizácia a elektronegativita sa stali súčasťou štandardných chemických učebníc. Hoci jeho prístup sa ukázal nedostatočným pre vysvetlenie niektorých charakteristík molekúl (ako napr. paramagnetická povaha kyslíka) a je vytláčaná molekulárnou orbitálovou teóriou Roberta Mullikena, sila Paulingovej teórie leží v jednoduchosti, preto v mnohých ohľadoch pretrváva. Jeho objav alfa helixu a beta listu je fundamentom pre štúdie proteínovej štruktúry.
Vo svojej dobe bol Pauling často nazývaný „Otcom molekulárnej biológie“. Jeho objav mesiačikovitej anémie ako „molekulárneho ochorenia“ otvoril cestu skúmaniu geneticky nadobudnutých mutácií na molekulárnej úrovni.
Záluží (okres Litoměřice)
Záluží je obec v Česku v okrese Litoměřice v Ústeckom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 156 obyvateľov, z toho 72 mužov a 84 žien, pričom priemerný vek v obci bol 38,7 roka (muži 38,5 roka, ženy 38,9 roka).
2669 Shostakovich
2669 Shostakovich je planétka s priemerom 40 km, ktorú objavila Ľudmila Ivanovna Černychová 16. decembra 1976.
Belpech
Belpech je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Aude, v regióne Languedoc-Roussillon.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 1307 obyvateľov (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Boris I.
Boris I. alebo Boris-Michal (bulharsky Борис I (Михаил) - Boris I Michail), známy tiež ako Bogoris († 2. máj 907) bol vládcom Bulharska v rokoch 852–889 a prvý bulharský kresťanský cár.
Boris I. prijal kresťanstvo ako nové oficiálne náboženstvo v krajine a pri krste v meste Pliska roku 864 prijal meno Michal po svojom krstnom otcovi, cisárovi Michalovi III.
Aj keď počas jeho panovania (852 – 889) Bulharsko trpelo nájazdmi Byzantíncov, Frankov, Chorvátov a Srbov, krajina si zachovala také hranice, ako za vlády Borisovho predchodcu, chána Presiana.
Boris I. hľadal spojencov na Veľkej Morave u Rastislava a vo Francúzsku u kráľa Karla II.. Spolu s nimi sa snažil bojovať proti východofranskému kráľovi Ľudovítovi II. a byzantskému cisárovi Michalovi III.
Prijatie kresťanstva
Prerod Bulharska z pohanského štátu na kresťanský bola veľká udalosť. Nezastavila ju ani druhá prehratá bitka proti Byzantíncom na jeseň roku 836. Aby však mohol Boris svoj cieľ uskutočniť – prijať kresťanstvo, musel odstúpiť od spojenectva s Frankami. V mierovej zmluve, ktorá bola podpísaná po prehratom boji, predsa len nevyšlo Bulharsko s prázdnymi rukami. Znova získalo Zagorský región, ale bez jeho pevností, ktoré sa nachádzali na pobreží Čierneho mora.
Vodojem Trnava
Vodojem v Trnave je významné architektonické dielo v Trnave. Autorom projektu (1941) je prof. Ing. arch. Emil Belluš (1899 – 1979). Statiku riešil prof. Karel Havelka. Vodojem bol vybudovaný v rokoch 1942 – 1946. Do prevádzky bol odovzdaný v roku 1954.
514 Armida
514 Armida je planétka s priemerom 110 km, ktorú objavil M. F. Wolf 24. augusta 1903.
Vodojem Trnava
Situovanie
Vodárenská veža s vodojemom, s čerpacou stanicou, bazénom a areálom sa nachádza vo východnej časti mesta Trnava, je zasadená do umelo koncipovanej oázy a je dobrým prejavom autorovej vynaliezavosti. Svojou výškou 50 metrov tvorí jednu z dominánt mesta Trnava. Vstup do areálu je z Bučianskej cesty. Areál je po celom obvode oplotený a má tvar trojuholníka s rozmermi,  a. Táto oplotená plocha predstavuje spolu a je zároveň ochranným pásmom vodného zdroja.
Boris I.
Prijatie kresťanstva
Cár veril, že v tomto čase kultúrneho rozkvetu, jeho štát musí prijať kresťanstvo, keďže “nie krvavý meč a boje, ale viera môže Bulharsko spraviť kultúrnou krajinou v Európe.” Podľa neho bolo práve prijatie a rozširovanie kresťanstva tou správnou cestou ku skultúrneniu krajiny.
Historické zápisy o Borisovi I. dosvedčujú, že sa oboznámil aj s prácami slovanských vierozvestov Cyrila a Metoda. Osobne sa stretol s Metodom a jeho žiakmi na ich ceste do Konštantínopolu: “Veľký Metod ho často navštevoval a odovzdával mu knihy, ktoré napísali jeho žiaci…” čítame v zápiskoch.
Dôvod zavedenia slávenia slovanskej liturgie a obrovský rozvoj slovanských písmen donútili Borisa pozvať do Bulharska ľudí, ktorí sa zaujímali o vierozvestov. Prijal ich žiakov a ich misiu a s jeho pomocou dvaja Metodovi žiaci – Kliment a Naum založili dve vzdelávacie centrá v hlavnom meste Pliska a v macedónskej Kutmičevici.
Vodojem Trnava
Filozofia
Skulpturálna impozantnosť tohto technického diela spočíva najmä v kontraste plnej hmoty nádrže a odľahčenej zostavy nosnej časti. Emil Belluš dokázal sebaisto formovať aj tie časti konštrukcie, ktorým sa zvykne pripisovať výlučne konštrukčná funkcia. Toto dielo vo svojej kategórii je príkladom brilantnej architektúry.
Boris I.
Prijatie kresťanstva
Po tom, čo sa z Bulharska stal kresťanský štát, slovanský jazyk sa stal oficiálnym jazykom v štáte. Hlaholika rozvíjala a obohacovala starý slovanský jazyk, ktorý neskôr prijali za svoj aj iné slovanské štáty. Bulharsko bolo po Veľkej Morave prvým centrom slovanských písmen a slovanskej kultúry.
Boris I. bol zapáleným človekom za nezávislosť novej bulharskej katolíckej cirkvi. Chcel mať iba jedno náboženstvo, a preto sa rozhodoval medzi rímskokatolíckym a ortodoxným, ktoré mali v tom čase veľký vplyv na Bulharsko. Hľadal rozdiely medzi pápežom Mikulášom I. a patriarchom z Konštantínopolu. Pápežovi poslal delegáciu so 115 otázkami. Návšteva dopadla nad mieru úspešne – cár dostal odpoveď na 106 otázok, ktoré sa týkali objasnenia základov rímskokatolíckeho náboženstva, jeho zákonov, politiky, tradícií a viery. Výsledkom návštevy bolo pokrstenie bulharského národa v roku 864. “Byzantskí kňazi a katolícki biskupi chodili po krajine, krstili a požehnávali ľudí.” O štyri roky neskôr, v roku 870, získalo Bulharsko autonómnu bulharskú katolícku cirkev.
V roku 889 panovník zostarol, abdikoval na funkciu a uchýlil sa do samoty. Jeho syn Vladimír, ktorý po ňom v roku 893 nastúpil na trón, sa pokúšal dostať Bulharsko tam, odkiaľ práve vykročilo. Boris ho preto nemal rád a kruto ho potrestal vypálením očí.
Saint-Gengoux-le-National
Saint-Gengoux-le-National môže byť:
NGC 4655
NGC 4655 je galaxia v súhvezdí Poľovné psy, ktorú objavil britsko-nemecký astronóm William Herschel 9. apríla 1787.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 14,4.
Tournus
Tournus môže byť:
Dimitrij Andrusov
Dimitrij Nikolajevič Andrusov (* 7. november 1897, Jurijev (dnes Tartu) – † 1. apríl 1976, Bratislava) bol slovenský geológ ruského pôvodu, zakladateľ modernej slovenskej geológie. Od roku 1932 doc., univerzitný profesor (1940), akademik SAV (1953), DrSc. (1956).
Život
Bol synom ruského geológa, člena Ruskej akadémie vied a univerzitného profesora N.I. Andrusova a Nadeždy Schliemanovej dcéry archeológa Heinricha Schliemanna - objaviteľa Tróje.
Spočiatku bol vzdelávaný v domácnosti svojimi rodičmi. Neskôr absolvoval gymnaziálne štúdium v Kyjeve a Petrohrade. V rokoch 1915 až 1918 študoval na univerzite v Petrohrade. Spolu so svojim otcom absolvoval geologické expedície do oblasti Kara-Bogaz a doliny Fergana. Zapojil sa do februárovej revolúcie. Napokon bol nútený odísť z Petrohradu. Krátko žil s rodičmi na Kryme, kde na univerzite v Simferopoli prednášal jeho otec. Napokon po víťazstve boľševikov poustili krajinu a odišli cez Istanbul do Francúzska. V rokoch 1920 až 1922 študoval na univerzite v Sorbonne v Paríži. S rodičmi neskôr odišiel do Prahy, kde ďalej pokračoval v štúdiu na Chemicko-technologickej fakulte ČVUT v Prahe v rokoch 1922 až 1923 a Prírodovedeckej fakulte Karlovej univerzity v rokoch 1923 až 1925, kde aj pracoval od roku 1929 do roku 1938.
V roku 1953 bol menovaný za jedného z prvých 13 akadmikov SAV.
Vedecká činnosť
Jeho vedeckovýskumné záujmy boli mnohostranné. V širokom zábere sa venoval geológii, stratigrafii, tektonike, paleontológii, ložiskovej a inžinierskej geológii. Skúmal bradlové a flyšové pásmo Západných Karpát, ale tiež Centrálne Západné Karpaty a hlavne subtatranské príkrovy. V Západných Karpatoch rozpracoval teórie o existencii rozsiahlych príkrovov a zistil rozsah viacerých orogenetických fáz. Vyčlenil tiež mnohé tektonické jednotky a podal paleogeografický obraz karpatskej geosynklinály v období mezozoika. Výsledky jeho výskumov znamenali prehĺbenie stratigrafických a najmä tektonických poznatkov o Západných Karpatoch a stali sa základom moderného ponímania ich stavby a vzťahu k susedným geologickým jednotkám.
Svojou vedeckou prácou sa zaradil medzi popredných európskych geológov. Výsledky svojich výskumov zhrnul v päťdielnej monografii Geologický výskum bradlového pásma Západných Karpát (1931 - 1955), diele Apercu de la Géologie des Carpathes occidentales de la Slovauie centrale (1931), trojzväzkovej monografii Geológia Československých Karpát (1958 - 1965) a v diele Grundriss der Tektonik der Nördlichen Karpaten (1968), ktoré je považované za jeden z vrcholov syntézy tektonickej stavby Západných Karpát vychádzajúcej z princípov geosynklinálnej teórie. Bol taktiež autorom mnohých ďalších monografických prác a asi 250 štúdií v odborných periodikách doma i v zahraničí. Okrem vedeckej činnosti tiež riešil praktické geologické úlohy súvisiace so stavbou priehrad, železníc, tunelov a s vyhľadávaním hlavne nerudných surovín.
Rodina a osobný život
Jeho otec N.I. Andrusov, bol univerzitný profesor, geológ a oceánológ, zaoberajúci sa hlavne výskumom neogénu. Pôsobil v Tartu, Kyjeve a Petrohrade. Jeho meno nesie chrbát oddeľujúci východnú a západnú časť Čierneho mora. Jeho matka Nadežda Schliemanová, pochádzala z manželstva Heinricha Schliemanna a Jekateriny Petrovny Lyžinovej. Andrusovova stará mama bola jednou z prvých žien absolventiek vysokých škôl v Rusku.
Dimitrij Andrusov mal 4 súrodencov. Od detstva hovoril po nemecky, francúzsky a anglicky.
Bol dvakrát ženatý. V roku 1926 sa oženil s Valentínou Alšvangovou. Spolu mali dcéry Galinu a Ninu.
Mužská dvojhra na Mutua Madrileña Madrid Open 2009
Mužská dvojhra na Mutua Madrileña Madrid Open 2009 sa hrala ako súčasť Mutua Madrileña Madrid Open 2009 od 10. do 17. mája 2009. Titul získal Švajčiar Roger Federer, ktorý vo finále porazil Španiela R. Nadala 6-4 6-4. Bol to jeho 58. titul v dvojhre na okruhu ATP.
The Animals (UK album)
The Animals je debutový album britskej skupiny The Animals, ktorý vydalo hudobné vydavateľstvo EMI v roku 1964. Oproti americkému debutu tejto skupiny s rovnakým názvom je britská edícia odlišná.
František Šulc (1950)
František Šulc st. (* 8. jún 1950, Chotěboř) je česko-slovenský hádzanár, účastník LOH 1976, trojnásobný najlepší hádzanár Česko-Slovenska, neskôr tréner.
Svoju hráčsku kariéru začal v Karvinej, neskôr osem rokov strávil v Trnave, kde sa mu narodili deti František a Daniela. Hrával na poste spojky. Stal sa trojnásobným najlepším hádzanárom Slovenska (v rokoch 1974, 1979 a 1981). Bol súčasťou tímu, ktorý reprezentoval Česko-Slovensko v hádzanej Letných olympijských hrách 1976 v Montreali, kde sa umiestil na siedmom mieste. Odohral tu všetkých 5 zápasov a zaznamenal v nich celkovo 12 gólov.
Neskôr bol úspešným trénerom hádzanárov na Slovensku, začínal v Topoľčanoch, viedol mnohé kluby, ŠKP Bratislava, Nové Zámky a dvakrát prvoligovú Trnavu, kde skončil po postupe Trnavy do interligy (HIL). Vrcholom jeho trénerskej kariéry bol post reprezentačného trénera na Letných olympijských hrách 1992 v Barcelone. Od roku 2004 bol trénerom hádzanárov MŠK SIRS Považská Bystrica, kde skončil v decembri 2008. Od sezóny 2011/2012 pôsobí na pozícii športového riaditeľa hádzanárskeho klubu HK Topoľčany.
Je otcom slovenského hádzanára Františka Šulca ml.
2670 Chuvashia
2670 Chuvashia je planétka s priemerom 106 km, ktorú objavil N. S. Černych 14. augusta 1977.
Majstrovstvá sveta vo faustbale žien 2002
Majstrovstvá sveta vo faustbale žien 2002 boli v poradí 3. Majstrovstvá sveta vo faustbale žien, ktoré organizuje Medzinárodná faustbalová asociácia (IFA). Konali sa od 7.10. novembra 2002 v Curitibe, v štáte Paraná, v Bazílii, za účasti 7 tímov. Jediným nováčikom turnaja bolo družstvo Japonska. Pôvodne sa mali zúčastniť aj družstvá Česka a Namíbie. Titul získalo družstvo Švajčiarska, ktoré vo finále zvíťazilo nad domácou Brazíliou.
Brazília predtým hostila iba mužský svetový šampionát, v roku 1976. Zápasy sa hrali v športovom aréali klubu Clube Duque de Caxias so špeciálne postavenými tribúnami pre 3 000 divákov. Turnaj pozostával z jednej základnej skupiny, z ktorej do semifinále postúpili štyri tímy.
Play off
Pozn: Stretnutie o 3. miesto sa kvôli ďaždivému počasiu neodohralo a obe družstvá tak získali bronzovú medailu.
Belvèze-du-Razès
Belvèze-du-Razès je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Aude, v regióne Languedoc-Roussillon.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 858 obyvateľov (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
515 Athalia
515 Athalia je planétka s priemerom 43 km, ktorú objavil M. F. Wolf 20. septembra 1903.
Ambazac
Ambazac môže byť:
Majstrovstvá Európy v softbale žien 2009
Majstrovstvá Európy v softbale žien 2009 boli v poradí 16. Majstrovstvá Európy A skupiny v softbale žien, ktoré organizuje Európska softbalová federácia (ESF). Konali sa vo Valencii, v Španielsku od 27. júla1. augusta 2009, za účasti 10 tímov. Nováčikom A skupiny bolo družstvo Francúzska. Holanďanky získali po 19-tich rokoch opäť titul, čím prerušili hegemóniu 8 talianskych prvenstiev v rade. Strieborné Spojené kráľovstvo vybojovalo svoju prvú medailu.
Pôvodne mali posledné družstvá z tohoto turnaja zostúpiť do "B" skupiny, format súťaže Majstrovstiev Európy sa ale zmenil, keď sa v roku 2011 obe skupiny spojili. Tieto ME boli zároveň kvalifikáciou na MS 2010, ktoré sa uskutočnili v USA. Kvalifikovali sa ne 3 najlepšie družstvá.
Spišské Bystré
Spišské Bystré alebo zriedkavo Kubachy (iné názvy pozri kapitolu Názov) je spišská obec na východnom Slovensku v Prešovskom kraji, v okrese Poprad. V blízkosti obce sa nachádzajú obce Hranovnica, Kravany, Vernár a Poprad. Obec sa rozkladá na hraniciach neďalekých národných parkov Nízke Tatry a Slovenský raj. Dominantou obce je neogotický Kostol svätého Michala. 2. augusta 1948 sa aj Kubachy premenovali podľa miestneho potoka na Spišské Bystré.
Geografia
Hornádska kotlina preniká do oblasti medzi Kozími chrbtami a severovýchodnými svahmi Nízkych Tatier v nadmorskej výške 620800 m, dlhým úzkym výbežkom Vikartovskou priekopou. V nej, na úpätí výbežkov Prednej hole v nadmorskej výške 674 m, v údolí Hornádu v západnej časti chráneného územia Slovenský raj, leží Spišské Bystré. Približne 10 km severne leží mesto Poprad, s ktorým je spojené cestou III. triedy 3075, cez Hranovnicu vedie pripojenie na cestu I/66 z Pustého Poľa na Poprad. Západným smerom cesta 3074 pokračuje cez Vikartovce do Čiernovážskej doliny a Liptovskej Tepličky. Južne od obce sa nachádza lyžiarske stredisko.
Vodné toky
Katastrom obce pretekajú vodné toky Hornádu, priamo obcou preteká potok Bystrá a Kubašok.
Symboly obce
Obec radí medzi svoje symboly ešte štandardu starostu a logo obce.
Erb obce tvorí gotický štít zložený z modrého štítu. Na striebornej čepeli vodorovne položeného meča sú závesné váhy s miskami. Meč symbolizuje moc a silu. Jeho sila môže byť ničivá alebo obranná. Váhy sú symbolom spravodlivosti, presnosti a vyrovnanosti.
Pečať obce bola vyrobená v roku 1525 s kruhopisom S : KUNIGES : BACH : 1525. V roku 1736 si obec objednala novú pečať s kruhopisom SIGILLUM : PAGI KUBACH 1736. Súčasná pečať obce má okrúhly tvar s kruhopisom SPIŠSKÉ BYSTRÉ a uprostred sa nachádza erb obce.
Vlajka obce má podobu piatych pozdĺžnych pruhov vo farbe modrej, bielej a žltej. Vlajka má pomer strán 2 : 3 a ukončená je cípmi.
Najstaršie dejiny
Región stredného Spiša bola osídlená od praveku, čoho dôkazom sú archeologické nálezy v širšom okolí obce. Archeologický výskum v tejto oblasti Hornádskej kotliny nebol úplne hotový. Východná časť širokého údolia, bola v praveku husto osídlená. Bola tu sústava hradísk z rôznych období na Čingove a v okolí Spišskej Novej Vsi. Veľké hradisko v Machalovciach a na Myšej Hôrke pri Spišskom Štvrtku.
Na pôvodnom katastri obce sa nachádzalo hradisko. Dnes je toto územie nad Kvetnicou známe ako Zámčisko a v súčasnosti patrí do katastra mesta Poprad.
Stredovek
Po zániku Veľkomoravskej ríše na konci 9. storočia sa začína šíriť ďalej na sever, severovýchod aj do horských kotlín severných Karpát moc uhorskej dynastie Arpádovcov. Posúvajú sa severné hranice a budujú oporné body. Hraničné strážne oddiely sa usídľovali v opevnených osadách. Skutočnosť, že patrónom obce a kostola je od stredoveku svätý Michal Archanjel (patrón bojovníkov), podporuje domnienku, že už v tej dobe mohla oblasť dnešnej obce slúžiť ako strážna osada. Blízko dnešnej Hranovnice totiž viedla jedna z významných cestných spojníc juhu so severom cez Vernársky priesmyk.
Prvá písomná zmienka o osade „villa Cubach“ pochádza z 20. marca 1294. Listina potvrdzuje dohodu Helebranda so spišským županom Baldom, stanovujúca rozdelenie moci a príjmov zo založených osád. Vtedajší názov Cubach objasňuje pôvod od nemeckých slov Kuh - krava a Bach - potok, čo potvrdzuje význam poľnohospodárstva a chovu dobytka pre kolonistov. Zmiešané obyvateľstvo dokladajú zachovalé miestne názvy, ako napr. slovenské - Bystrá, Harb, Breziny, Breh, Krivé, Pecúch, Brod, ako aj nemecké - Kachenberg, Hobštat, Habland, Gleisafi, Glaz alebo Gerwald. V roku 1332 a opakovane v roku 1398 sa spomína Kostol svätého Michala. Keď štiavnický kláštor v roku 1433 spustošili husiti, vypálili susednú Liptovskú Tepličku a je pravdepodobné, že rovnaký osud postihol aj Kubachy.
Novovek
Po bitke pri Moháči, v ktorej padol uhorský kráľ Ľudovít II., začal boj o trón, do ktorého sa zapojil spišský rodák Ján Zápoľský. Ten dal v roku 1530 miestne opátstvo do zálohu Hieronymovi Laskému z Poľska, čím sa Kubachy dostali do majetku svetských zemepánov spoza hraníc. Zo súpisu majetku z roku 1553 sa dozvedáme, že v obci, ktorú vlastnil Albert Laski, bolo v tom čase 9 sedliackych usadlostí, z toho štyri boli opustené a 6 želiarskych obydlí nemalo vlastné polia. Predpokladá sa, že v cca 15. domoch bývalo približne 80 obyvateľov.
Od roku 1571 bolo opátstvo v majetku Jána Ruebera, ktorý ho v roku 1579 postúpil trnavskému kupcovi Šebastiánovi Tökölymu. V roku 1603 stálo v Kubachoch 18 domov, v roku 1635 už 24 sedliackych a 16 želiarskych domov, z toho však až 17 opustených. V čase rekatolizácie na Spiši bol v roku 1673 kostol odovzdaný katolíkom, no už o tri roky neskôr bola obec obsadená a vypálená kuruckými oddielmi. Na konci 17. storočia už opátstvo s okolitými majetkami patrilo Jezuitom z Jágra, ktorí ho vlastnili až do roku 1773. Počas ich pôsobenia sa v roku 1700 spomína v Kubachoch fara, ktorá mala svoje filiálky v Kravanoch a Vikartovciach. V tom čase bol murovaný kostol dobre udržiavaný a obec obývalo okolo 400 obyvateľov. Keď bol v roku 1705 kostol vrátený evanjelikom, bol pomer katolíkov a evanjelikov približne rovnaký. Už o rok neskôr obec i kostol vyhorela a podľa zachovaných listín tu bolo 66 gazdovských a želiarskych hospodárstiev a richtárom bol Michal Martalus. Ťažké obdobie pokračovalo hladomorom v roku 1710, ktorý vyhladil približne polovicu obyvateľstva Spiša. V tom čase v obci žilo 497 obyvateľov.
Jezuiti pôsobili v miestnej škole, kde systematicky vyučovali deti i dospelých a v roku 1746 prešlo na katolícku vieru posledných 33 Kubašanov. Pri požiari v roku 1768 zhorela fara a o tri roky neskôr bol zostavený druhý urbár, kde sa povoľuje obyvateľom páliť alkohol. Pôda bola málo úrodná, sialo sa žito, jačmeň a ovos, využívali sa lúky, pasienky a lesy. V tom období v obci žilo 130 gazdov, ktorí z lúk za rok zviezli 90 fúr sena. V roku 1774 v obci pôsobila škola s 50 žiakmi, pričom o desaťročie neskôr v Kubachoch žilo v 147 domoch 198 rodín a 1138 obyvateľov. Ďalšou ranou pre obec bol požiar, ktorý 15. marca 1819 okrem troch domov zničil všetky obydlia, vrátane uskladnených zásob a dobytka. Zhorel aj kostol, preto už o rok neskôr vysvätili základný kameň nového chrámu a už v septembri 1821 bol nový kostol vysvätený. Bola postavená nová fara a škola bola premiestnená do obecného domu, ktorý ako jeden z mála nezhorel. V tom období populácia dosahovala 1288 obyvateľov, no tú už v roku 1831 zdecimovala epidémia cholery. Ďalšia vlna cholery si v roku 1855 vyžiadala 200 obetí a tretia epidémia v roku 1873 stála život 97 ľudí.
Moderné dejiny
Predaj kvalitného a cenovo dostupného tovaru a vlastných výrobkov podporil vznik Kubašského spotrebného a odbytového družstva v roku 1905. Pri vzniku malo 85 členov, v roku 1918 ich bolo už 204. Družstvo, pôsobiace v Kubachoch i susedných Kravanoch, sa v roku 1921 premenovalo na „Potravné družstvo v Kubachoch“ a napokon zaniklo po 2. svetovej vojne spojením s Jednotou. Začiatkom 20. storočia sa časť gazdov spojila do spolku Ivan a spol. s cieľom efektívnejšie obrábať pôdu, vzájomne si pomáhať a tiež zarobiť si sezónnou prácou v okolí. Z takto získaných zdrojov si v lučivnianskom chotári zakúpili 450 ha pôdy, ktorú využívali na získavanie sena a pasenie dobytka. Po vyvlastnení okolo roku 1930 bolo práve na časti týchto pozemkov vybudované firmou Baťa mestečko Svit. Do I. svetovej vojny odišlo mnoho mužov z obce, čo zhoršilo hospodársku situáciu obyvateľstva, no veľkou ranou bol ďalší požiar, ktorý v roku 1916 zasiahol celú dedinu. Za jeho obeť padlo 140 domov s hospodárskymi objektami, kostol i časť úrody.
Po skončení vojny bola v obci bieda, ktorú sa snažili znížiť najmä navrátivší muži. Ťažkú situáciu potvrdzuje aj veľmi pozvoľný nárast populácie, ktorá predvojnový stav dosiahla až v roku 1948. V roku 1921 bola prebudovaná škola, o 4 roky neskôr sa začal prestavovať kostol a v roku 1927 bolo založené Úverové družstvo. Druhá svetová vojna sa v obci skončila príchodom Červenej armády 28. januára 1945. Povojnová averzia voči Nemcom priniesla zmenu všetkých pôvodných názvov nemeckého pôvodu a tak 2. augusta 1948 sa aj Kubachy premenovali podľa miestneho potoka na Spišské Bystré. V tom istom roku bola obec elektrifikovaná a do Popradu začal premávať autobus, v roku 1950 bolo založené menšinové a v roku 1957 riadne JRD. Kultúrny dom s kinom a obecný rozhlas boli odovzdané do užívania v roku 1957, v roku 1960 bola dokončená nová škola, o tri roky neskôr obchodný dom s reštauráciou, cukrárňou a dom služieb. Od roku 1969 prebiehala oprava fary a kostola, ktorý bol v roku 1978 pokrytý medenou krytinou. Od roku 1982 bola budovaná kanalizácia a na konci bývalého režimu bola dokončená telocvičňa.
Kostol svätého Michala
náhľad|Kostol svätého Michala Kostol sa spomína už v roku 1332 a bol zasvätený svätému Michalovi. Pravdepodobné je že bol postavený už v 13. storočí okolo roku 1294, kedy sa prvýkrát uvádza písomná zmienka o obci. Bol to jednoduchý murovaný kostol, na miernom vyvýšenom mieste. Okolo kostola bol vybudovaný múr, ktorý pravdepodobne mal splniť obranu funkciu pre prípadne plienenie a pochovávanie mŕtvych okolo kostola. Kostol mal jednoduchú jednu loď a svätyňu s gotickým oknami a trámový strop. Pôvodný gotický portál na južnej strane lodi bol zamurovaný, okolo stien v lodi boli vybudované štyri chóry. Na jednom sa nachádzal registrový orgán. V 15. storočí bol kostol vyplienený a zničený husitmi, ale už v roku 1450 bol aj s vežou znovu opravený a prestavaný. V roku 1676 kúpila obec strieborný kalich od majstra Martina Szolcsanyiho za 36 zlatých. V roku 1693 boli v kostole 4 oltáre (hlavný oltár svätého Michala, bočné oltáre svätého Mikuláša, Panny Márie a svätého Kríža neskôr svätého Jána Nepomuckého). V roku 1705 získali kostol evanjelici a v roku 1706 zhorela celá obec s kostolom. V roku 1710 sa znova vrátil do vlastníctva katolíkov. Po opravách bol znovu vysvätený hlavný oltár (obraz Najsvätejšej Trojice, nad ním je socha svätého Michala a po stranách sochy svätého Petra a Pavla) a dva bočné oltáre so sochami svätého Mikuláša a Panny Márie. Chór bol postavený v roku 1772 a na ňom bol umiestený registrový orgán. 31. marca 1778 udelil pápež Pius VI. kostolu sedemročné odpustky. V roku 1816 bol kostol veľmi poškodený a v roku 1819 vyhorela obec aj s kostolom. Vežové hodiny a zvony zachránil učiteľ Ján Kolárovič.
Školstvo
V obci sa nachádza jedna materská škôlka a základná škola.
Šport a kultúra
Športovú činnosť najvýraznejšie zastupuje futbal, no obľúbené je lyžovanie, ktorému slúži areál Kubašok, otvorený v roku 1982. V obci sa zachovali tradície a kultúrny život prekvitá aj vďaka práci miestnych učiteľov. Aktívnych je niekoľko spolkov a organizácií, významný podiel pri ich podpore zohrával kultúrny dom a kino. Bohatú históriu má aj hasičský zbor, využívajúci modernú požiarnu zbrojnicu, v ktorej je uložená aj historická hasičská technika. Ľudová kultúra v podobe zvykov a obyčajov sa zachováva, čo ovplyvňuje aj spoločenský život, živé zostávajú aj remeselná zručnosť, ľudový odev, nárečie a celá oblasť ústnej slovesnosti a hudby.
NGC 4656
NGC 4656 je galaxia v súhvezdí Poľovné psy, ktorú objavil britsko-nemecký astronóm William Herschel 20. marca 1787.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 10,1.
Châlus
Châlus môže byť:
Piestový čap
thumb|right|Umiestnenie piestového čapu v pieste Piestový čap spája piest s ojnicou. Prenáša sily vyvolané tlakom pracovnej náplne nad piestom a zotrvačné sily vyvolané nerovnomerným pohybom hmoty piesta na ojnicu. Je počas činnosti motora namáhaný striedavo strihom. Je zaťažovaný vysokými tlakmi, ale najmä pravidelnou zmenou zmyslu tlaku a ťahu. Kurióznym je, že za studena sa otáča v oku ojnice a keď sa motor zohreje, tak sa otáča v pieste pričom je pevne zovretý okom ojnice. Je to oceľová kalená rúrka. Na povrchu je cementovaná. Piestový čap je v pieste proti axiálnemu vysunutiu zaistený segerovymi poistkami.
Majstrovstvá sveta v korfbale do 23 rokov 2012
Majstrovstvá sveta v korfbale do 23 rokov 2012 boli v poradí 6. majstrovstvá sveta v korfbale do 23 rokov, ktoré organizuje Medzinárodná korfbalová federácia (IKF). Konali sa od 13.20. októbra 2012 v Barcelone, v španielskej provincii Katalánsko, za účasti 12 tímov. Jediným nováčikom turnaja bola India. Zápasy sa odohrali v aréne Pavillon CEM Olympics Vall d'Hebron. Víťazom sa šiestykrát za sebou stalo Holandsko, ktoré vo finále zvíťazilo nad svojim tradičným finálovým súperom z Belgicka.
Cagigal Observatory
Cagigal Observatory je observatórium v Caracase, Venezuela (-66°55,7'; +10°30,4'; 1 040 m), ktoré sa zameriava na astrometriu, stelárnu štatistiku, časovú službu.
Majstrovstvá sveta v korfbale do 23 rokov 2012
Ďalšími kandidátmi na usporiadanie majstrovstiev sveta boli Rusko a India. Indii sa ale nepodarilo dodržať lehotu na podanie potrebných dokumentov.
Kvalifikácia
1 Česká korfbalová asociácia stiahla svoje družstvo z turnaja kvôli neposkytnutiu vládnej finančnej podpory. Nahradila ho Čína ako rezervné družstvo.
Otakar Šín
Otakar Šín (* 23. apríl 1881, Rokytno, dnes Nové Město na Moravě, Česko – † 21. január 1943, Praha, Česko) bol český hudobný skladateľ, teoretik a pedagóg.
Životopis
Otec skladateľa bol hostinský, najprv v Rokytné a neskôr vo Fryšave. Prvé hudobné vzdelanie dal Otakarovi bývalý šľachtický vychovávateľ a lesník František Dušek. Od piatich rokov ho učil hrať na husliach a o rok neskôr aj na klavíri. Otec však neveril v synovo nadanie a prihlásil ho na Vyššiu priemyselnú školu v Brne, kde Otakar v druhom ročníku beznádejne prepadol. Začal sa teda učiť v Novom Meste na Morave za sládka. Po vyučení sa stal sládkom v pivovare v Maffersdorfu u Liberca (dnes Vratislavice nad Nisou). V pivovare založil kapelu, s ktorou mal veľký úspech.
Za svoje teoretické aj hudobné dielo bol v roku 1928 zvolený riadnym členom Českej akadémie vied a umení a získal dvakrát Štátnu cenu (1930 a 1937). Zomrel v Prahe 21. januára 1943. Pochovaný je na fryšavskom cintoríne.
Romigny
Romigny je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Marne, v regióne Champagne-Ardenne.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Centro Astronómico Hispano-Alemán
Centro Astronómico Hispano-Alemán je španielsko-nemecké observatórium (Calar Alto východne od Granady, Španielsko; -2°32,2'; +37°13,8'; 2 168 m), ktoré sa zameriava na výskum štruktúry Galaxie, mimogalaktických objektov a procesov vzniku hviezd.
NGC 4657
NGC 4657 je galaxia v súhvezdí Poľovné psy, ktorú objavil britsko-nemecký astronóm William Herschel 20. marca 1787.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 12,4.
Blumenau (Brazília)
Blumenau je mesto a obec (município) v južnej Brazílii v štáte Santa Catarina. Bolo založené v roku 1850 Hermannom Bruno Otto Blumenau. Väčšina obyvateľov sú potomkovia nemeckých a talianskych prisťahovalcov. Mesto má tiež viacero historických a kultúrnych pamiatok v tradičnom nemeckom štýle.
Osmets
Osmets je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Hautes-Pyrénées, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Blumenau (Brazília)
Hospodárstvo
Informačné technológie sú rozširujúcim sa odvetvím v meste, tzv. Údolí softwaru, a viacero významných spoločností tu má pobočky. Hlavnou ekonomickou aktivitou mesta ale zostáva textilný priemysel, s firmami ako Cia Hering, Karsten a Teka.
Osmets
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Blumenau (Brazília)
Hospodárstvo
V Blumenau je tiež prítomná metalurgia. Výroba strojárskych a elektrických zariadení, mesto je najväčším výrobcom transformátorov v Brazílii.
Konajú sa tu výstavy s medzinárodným významom. Mesto má vlastnú značku piva, Eisenbahn.
Infraštruktúra
Hoci mesto má vlastné letisko, zvyčajne pasažieri odlietajú z letiska Ministro Victor Konder International Airport, ktoré sa nachádza v susednej obci a meste Navegantes.
Ján Kohuth
Ján Kohuth (* 19. máj 1852, Ústie nad Oravou – † 6. marec 1930, Banská Bystrica) bol slovenský rímskokatolícky kňaz a národnokultúrny pracovník. Pseudonym: Pravda.
Jeho otec Ján Kohuth a matka rod. Herkelyová.
Životopis
Študoval na gymnáziu v Banskej Bystrici, teológiu na univerzite vo Viedni, 1876 vysvätený za kňaza. Kaplán na Starých Horách, od 1877 profesor teológie a prefekt seminára, od 1898 farár v Banskej Bystrici. Roku 1919 gen. vikár, 1921 protonotár a banskobystrický kanonik. Písal kultúrnohistorické a osvetové články do Katolíckych novín, Kazateľa, Tovaryšstva. Autor príspevkov o Oravskej Slanici o slovenskom cirkevno-literárnom spolku na budapeštianskom seminári.
Mŕtvy muž prichádza
Mŕtvy muž prichádza je film režiséra Tima Robbinsa z roku 1995 natočený podľa knihy sestry Helen Prejeanovej s rovnakým názvom.
Hamakaze (torpédoborec)
Popis
Hamakaze patril do I. série triedy Kageró a bol objednaný na základe doplňovacieho programu pomocných plavidiel z roku 1937. Jeho výzbroj tvorilo šesť 127mm diel model 1914 v troch dvojhlavňových vežiach typu C (jednej na prove a dvoch vzadu) a dva štvorhlavňové 610mm torpédomety typu 92 model 4. Zásoba šestnástich torpéd typu 93 bola v neskoršej fáze vojny pravdepodobne redukovaná na osem kusov, aby sa kompenzoval nárast hmotnosti vplyvom montáže ďalších 25mm diel typu 96.
Mŕtvy muž prichádza
Film rozpráva o zvláštnom vzťahu mníšky Helen Prejeanovej (vo filme Susan Sarandonová) k odsúdencovi na smrť v podaní Seana Penna.
Hamakaze (torpédoborec)
Popis
Počas údržby v Japonsku v novembri 1942 bol Hamakaze pravdepodobne vybavený jedným centimetrovým prehľadovým radarom 22 Gó na sledovanie vzdušných a hladinových cieľov na prednom stožiari. Stal sa tak prvým torpédoborcom cisárskeho námorníctva, ktorý bol vybavený radarom. Pravdepodobne počas opráv v Kure v septembri a októbri 1943 bola odstránená zadná 127mm delová veža číslo 2 a nahradená dvoma trojhlavňovými 25mm kompletmi. Rovnako 25mm dvojčatá na plošine vedľa zadného komínu boli nahradené za 25mm trojčatá. Ďalší pravdepodobne trojhlavňový komplet sa nachádzal na plošine pred mostíkom. Ako jeden z torpédoborcov, ktoré sa dočkali roku 1944, bol Hamakaze vybavený tiež jedným metrovým prehľadovým radarom 13 Gó na sledovanie vzdušných cieľov na zadnom stožiare.
Mŕtvy muž prichádza
Susan Sarandon za stvárnenie Helen Prejeanovej dostala Oscara v kategórii „Najlepšia herečka v hlavnej úlohe“, film mal nominácie v kategóriach „Najlepší herec v hlavnej úlohe“ ( Sean Penn ), „Najlepšia réžia“, „Najlepšia hudba, pieseň“ (pre Brucea Springsteena ) za skladbu Dead Man Walking.
Hamakaze (torpédoborec)
Služba
V decembri 1941 sprevádzal Nagumov zväz pri útoku na Pearl Harbor. Naďalej sa potom venoval sprievodu Nagumových lietadlových lodí a zúčastnil sa tak vylodenia v Rabaule, náletu na Darwin, operáciám proti Jáve, výpadu do Indického oceánu a bitky o Midway. V auguste a septembri 1942 sa zapojil do bojov o Guadalcanal a Milne Bay. V októbri sa zúčastnil bitky pri Santa Cruz, počas ktorej opäť sprevádzal Nagumove lietadlové lode. Po údržbe v Japonsku, kde mu bol – ako prvému japonskému torpédoborcu – inštalovaný radar, sa v decembri 1942 znova vrátil do juhozápadného Pacifiku. Vo februári 1943 bol zapojený do evakuácie Guadalcalanu a Russellových ostrovov, pričom bol 8. februára zasiahnutý leteckou pumou a opravy v Kure trvali až do júna. Potom sa nanovo zapojil do bojov v Šalamúnových ostrovoch, kde sa zúčastnil niekoľkých „tokijských transportov“ a bitiek v zálive Kula, pri Kolombangare a pri Horaniu. Dňa 26. augusta bol zase poškodený leteckým útokom a následne sa odobral k opravám do Japonska. V novembri 1943 sa vrátil späť do služby a venoval sa sprievodu ťažkých jednotiek loďstva a konvojov. V júni sa zúčastnil bitky vo Filipínskom mori a v októbri sa v rámci Kuritovho zväzu zúčastnil série bitiek pri Leyte. Potom sa znova vrátil k sprievodu ťažkých jednotiek – naposledy v rámci operácie Ten-gó doprevádzal v dňoch 6. a 7. apríla 1945 bojová loď Jamato na jej samovražednej ceste ku Okinave. Dňa 7. apríla bol potopený americkými palubnými lietadlami z TF 58.
Dňa 10. júna 1945 bol Hamakaze vyškrtnutý zo zoznamu lodí japonského cisárskeho námorníctva.
Andrew Blake
Andrew Blake, vlastným menom Paul Nevitt, (* 1947, USA) je americký režisér filmov pre dospelých, filmový režisér, filmový producent, scenárista a art director.
Andrew Blake začal svoju kariéru v r.1988 filmami pre Playboy. Blakeov prvý hlavný film „Nočné výlety“ (1989) získal striebornú medailu v kategórii Non-divadelných prác na Worldfest-Houston International Film Festival. Tento rok sa považuje aj za rok jeho vstupu do filmovej tvorby. V roku 1990 sa osamostatnil, odvtedy je väčšina jeho filmov v produkcii Blakeovej vlastnej spoločnosti Studio A.
Jeho filmy patria k špičke, sú v kategórii erotických a porno filmov zaujímavé nielen po vizuálnej stránke, čo dokazuje i skutočnosť, že Andrew Blake je členom siene slávy AVN (AVN udeľuje každoročne tzv. porno-Oscara). Scény sú zvyčajne podfarbené originálnymi hudobnými partitúrami skladateľa Raoula Valveho.
Blake popisuje svoje diela ako „erotickú módu“ – zahŕňajú fetiš, otroctvo i lesbické snímky, často úplne bez heterosexuálnych stykov v rôznych farebných alebo pozičných odtieňoch. Jeho prvé filmy boli predovšetkým diela jemnej erotiky, neskoršie filmy (potom, čo vstúpil do vlastnej produkcie ako nezávislý režisér) sú plne explicitné, kombinujú heterosexuálny styk s lesbickými snímkami, pričom v začiatkoch obsahovali menej fetišu a otroctva než v jeho neskorších filmoch (v tých je zasa menej alebo vôbec heterosexuálnych stykov). Vo viacerých hrala významné horúce scény aj jedna z najdrahších erotických modeliek sveta – Slovenka Kyla Cole.
Diela sa vyznačujú vysokou výrobnou hodnotou, výtvarnou štylizáciou a dôkladnou technikou. Štýl je porovnávaný s vplyvným módnym fotografom Helmutom Newtonom, opisovaný je ako „dekadentný, bujný, opulentný, spoľahlivo vzrušujúci, bohatý a dômyselný.“ Scény sa odohrávajú raz v interiéroch (v luxusných salónoch, ale aj v reprezentačných miestnostiach kaštieľov – s elegantným starým či moderným chladným nábytkom kontrastujúcim s tým, čo ponúkajú herečky, prípadne mu stačí pre vizuálny experiment len holá stena nasvietená rôznymi farbami a kontrastujúca modelka) a inokedy exteriéroch (v záhradách starých vidieckych sídiel či moderných vilách na pobreží mora,...) Jeho tvorbu je možné opísať tiež ako „okázalo vyrobenú a s láskou upravenú“.