cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Giorgia Meloniová
Bratia Talianska
V decembri 2012 pre nezhody s Berlusconim založila Meloniová spolu s Ignaziom La Russom a Guidom Crosettom novú politickú stranu Fratelli d'Italia (Bratia Talianska). V parlamentných voľbách v roku 2013 bola strana súčasťou stredopravej koalície a získala 2,0 % hlasov a 9 kresiel.
odkaz=//upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/d/d3/Meloni_Crosetto.JPG/220px-Meloni_Crosetto.JPG|alt=Giorgia Meloni with Guido Crosetto at a FdI rally in 2014|vľavo|náhľad| Meloni s Guidom Crosettom počas mítingu FdI v roku 2014 V marci 2014 sa stala predsedníčkou strany a 4. novembra 2015 založila konzervatívnu politickú organizáciu na podporu jej kampaní Terra Nostra.
odkaz=//upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/b/b4/Meloni_Salvini_Berlusconi.jpg/220px-Meloni_Salvini_Berlusconi.jpg|alt=Giorgia Meloni with Matteo Salvini and Silvio Berlusconi in 2018|náhľad| Meloni s Matteom Salvinim a [[Silvio Berlusconi|Silviom Berlusconim v roku 2018]]
Ako líderka strany sa rozhodla vytvoriť alianciu so stranou Lega vedenou Matteom Salvinim a začala s ním niekoľko politických kampaní proti stredoľavicovej vláde vedenej Demokratickou stranou, čím sa FdI zaradila medzi euroskeptické strany. V parlamentných voľbách v Taliansku v roku 2018 FdI kandidovalo ako súčasť stredopravicovej koalície so stranami Forza Italia, Lega a Noi con l'Italia. Strana získala 4,4% hlasov a viac ako trojnásobok kresiel oproti roku 2013.
Parlamentné voľby v Taliansku v roku 2022
Pred predčasnými voľbami v Taliansku v roku 2022, ktoré boli vyhlásené po vládnej kríze, sa stredopravicová koalícia dohodla, že potenciálnym premiérom sa stane predseda jednej zo strán koalície, tej, ktorá získa najviac hlasov. Už od júla 2022 FdI viedla v prieskumoch a všeobecne sa očakávalo, že sa stane predsedníčkou talianskej vlády, ak stredopravicová koalícia získa absolútnu väčšinu v parlamente. Toto medzi niektorými ľuďmi, ktorí stranu vidia ako krajne pravicovú, vyvolalo obavy, a tak Meloniová niekoľkokrát verejne vyhlásila, že sa s ideológiou krajnej pravice nestotožňuje a stotožňuje sa skôr s hodnotami Konzervatívnej strany v Spojenom kráľovstve, Likudu v Izraeli a Republikánskej strany v Spojených štátoch.
Vo volebnej kampani presadzovala nižšie dane, reformu Európskej únie a zastavenie masovej imigrácie prostredníctvom námornej blokády, pričom uviedla, že na prvé miesto bude klásť národné záujmy.
Strana FdI nakoniec voľby vyhrala, čo vyvolalo obrovskú debatu o tom, ako veľmi pravicová Meloniovej vláda bude a ktoré označenie a pozícia v politickom spektre by bola presnejšia. Niektorí ju označovali za najpravicovejšiu vládu od roku 1945, s čím iní nesúhlasili.
Premiérka Talianska
odkaz=//upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/5/5f/Giorgia_Meloni_al_Quirinale_%282022%29_%28cropped%29.jpg/170px-Giorgia_Meloni_al_Quirinale_%282022%29_%28cropped%29.jpg|alt=Giorgia Meloni in October 2022|náhľad| Meloni v [[Kvirinálsky palác|paláci Quirinale v októbri 2022]] 21. októbra 2022 ju prezident Sergio Mattarellaň poveril zostavením vlády. Stala sa tak prvou ženou vo funkcii premiérky Talianska.
Politické postoje
Meloniová sama seba opisuje ako mainstreamovú konzervatívku. Médiá a komentátori ju do politického spektra zaraďujú rôzne, niektorí jej politiku pripodobňujú americkej Republikánskej strane,, poľskej pravicovej strane Právo a spravodlivosť, , francúzskej národnokonzervatívnej strane Rassemblement national alebo maďarskej strane Fidesz. Tiež býva často opisovaná ako nacionalistka, alebo pravicová populistka.
Sociálne otázky
Meloniová o sebe vyhlasuje, že je „pro-rodinná“ a „pro-life.“ Stavia sa proti manželstvám homosexuálnych párov a podporila referendum o zrušení registrovaných partnerstiev, ktoré sú v Taliansku povolené od roku 2016. Tiež nesúhlasí s gender ideológiou, o ktorej vyhlasuje, že priamo atakuje „ženskú idenitu“ a materstvo. Podporuje aj zmenu ústavy, ktorá by zamedzila homosexuálnym párom adopciu detí.
Aj keď má na interrupcie negatívny názor, povedala, že by súčasné zákony ohľadom nich nezmenila, ale bude sa snažiť tvoriť zákony, ktoré budú podporovať rodinu a materstvo. Oponuje aj eutanázii a surogátnemu materstvu, ktoré by chcela aj skriminalizovať.
Feminizmus
Meloniová vidí feminizmus ako ideologický nástroj proti pravicovej politike. Vo svojej knihe My Veríme z roku 2011 napísala: „Som pravicovo orientovaná žena a hrdo podporujem ženské problémy. V posledných rokoch sme museli trpieť pohŕdanie a rasizmus zo strany feministiek.... Možno, že pokiaľ je feminizmus poňatý týmto spôsobom, je to skôr otázka ideológie než pohlavia.“ Popiera, že by bola proti ženám, z čoho ju obviňujú niektorí kritici. Giorgia Serughetti, politická filozofka a autorka knihy Konzervatívny Vietor, označila Meloniovej ideológiu za femonacionalizmus.
Imigrácia
Meloniová voči nelegálnej imigrácii zastáva postoj „nulovej tolerancie“ a volala aj po námornej blokáde, ktorá by zamedzila vstup nelegánym migrantom do talianskych prístavov. Bola proti reforme zákona, vďaka ktorému získavajú migranti narodení na území Talianka automaticky štátne občianstvo a nelegálnu migráciu považuje za veľký faktor prispievajúci k zvyšovaniu kriminality.
Za utečeneckú krízu a nevyspelosť Afriky viní neokolonializmus, z čoho obviňuje hlavne Francúzsko.
Zahraničná politika
odkaz=//upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/a/a3/Mattarella_Meloni_2019.jpg/220px-Mattarella_Meloni_2019.jpg|alt=Giorgia Meloni and Sergio Mattarella in 2018|náhľad|220x220bod| Meloni so [[Sergio Mattarella|Sergiom Mattarellom v roku 2018]] Meloniová zvykla byť za zlepšenie vzťahov s Ruskom, v roku 2018 pogratulovala ruskému prezidentovi Vladimirovi Putinovi za znovuzvolenie a vo svojej knihe Io sono Giorgia, le mie radici, le mie idee napísala, že Rusko bráni európske a kresťanské hodnoty. Po začatí Ruskej invázie na Ukrajinu v roku 2022 svoje postoje prehodnotila, Putinov režim odsúdila a podporila poslanie zbraní na pomoc Ukrajine. Podporuje atlanticizmus, NATO a je považovaná za mäkkú euroskeptičku.
Často kritizuje talianske vzťahy so Saudskou Arábiou a Katarom a uvádza, že tieto krajiny „systematicky a zámerne šíria islamské fundamentalistické teórie, ktoré sú hlavnými príčinami rastu islamského fundamentalizmu “. Postavila sa proti rozhodnutiu usporiadať finále Supercoppa Italiana v Saudskej Arábii a uviedla, že Taliansko by sa malo aktívne snažiť o zlepšenie situácie ľudských práv v Saudskej Arábii. Kriticky sa vyjadruje aj ohľadom Číny a je za zlepšenie vzťahov s Taiwanom.
Pandémia COVID-19
Počas pandémie ochorenia COVID-19 začala Meloniová vykazovať váhavosť ohľadom vakcinácie. Nedala zaočkovať ani svoju dcéru a vyhlásila, že ako premiérka spraví revíziu niektorých vládnych nariadení týkajúcich sa očkovania a celkovo sa bude snažiť o miernejšie pandemické opatrenia.
Kritika
Meloniovú mnohí označujú za krajnú pravičiarku. Vychádzajú najmä z jej minulosti, keďže ako tínedžerka bola členkou Mládežnického frontu krajne pravicovej strany Talianske sociálne hnutie a jedno z jej najkontroverznejších vyjadrení z toho času bolo vyhlásenie, že Mussolini „bol dobrý politik a najlepší taliansky politik za posledných 50 rokov“. Do loga strany FdI v roku 2012 pridala plameň s talianskou trikolórou, čo taktiež vyvolalo pobúrenie, keďže rovnaký symbol používalo aj Talianske sociálne hnutie.
V posledných rokoch sa snaží od svojej kontroverznej minulosti dištancovať a zo strany boli aj niektorí členovia, ktorí otvorene podporovali krajne pravicovú ideológiu, vyhodení.
Ivan Horváth (spisovateľ)
JUDr. Ivan Horváth (pseudonymy I. H. Olšovský, Ivan H. Olšovský, Ivan Horváth Olšovský, Ivan Olšovský, Ján M. Hort, Ohio; * 26. júl 1904, Senica† 5. september 1960, Bratislava) bol slovenský spisovateľ, predstaviteľ modernej poprevratovej prózy, publicista, diplomat a politik.
Rodina
Ivan Horváth sa narodil v národne uvedomelej rodine slovenského advokáta Cyrila Horvátha.
Starý otec Ivana Horvátha, evanjelický kňaz Jozef Horváth stál pri vzniku Matice slovenskej, martinského gymnázia a jeho otec, advokát Cyril Horváth, bol signatárom Deklarácie slovenského národa; člen Slovenskej národnej rady a Národného zhromaždenia v Prahe. Sestra Ivanovho otca – Marína Oľga – bola známou martinskou ochotníckou divadelníčkou a autorkou niekoľkých dramatických diel a detskej literatúry. Do rodiny Ivana Horvátha patrila tiež prvá slovenská akademická maliarka Želmíra Duchajová Švehlová.
Vzdelanie
Vzdelanie získal najprv na evanjelickej ľudovej škole v Senici, následne v Bratislave na Evanjelickom maďarskom lýceu, aby v roku 1919 prestúpil na Československé štátne reálne gymnázium (dnes Gamča), kde zmaturoval v roku 1922.
V štúdiách pokračoval na Právnickej fakulte Karlovej univerzite v Prahe odkiaľ prešiel na Právnickú fakultu Univerzity Komenského v Bratislave, kde získal titul JUDr. Zároveň v rokoch 1924 – 1926 absolvoval na parížskej École libre des sciences politiques diplomatické vedy. Doktorát získal v Bratislave v roku 1928.
Spisovateľ a právnik
Oženil sa za Máriu Kunertovú, dcéru básnika, dramatika, publicistu Maxmiliána Kunerta. Ich deťmi sú: hudobným skladateľ Ivan Horváth ml. (*1935) a dcéra Jana Schillerová-Horváthová (*1938).
Ivan Horváth v politike
Po oslobodení mesta Senica 7. 4. 1945 sa stal predsedom prvého provizórneho ONV. Stal sa spoluzakladateľom a zodpovedným redaktorom časopisu Kultúrny život.
Bol členom Ústredného výboru KSČ od 1944. Po roku 1945 vykonával vysoké politické funkcie Slovenskej národnej rade (podpredseda Slovenskej národnej rady v rokoch 1945 až 1948); v Národnom zhromaždení ČSR a napokon ako veľvyslanec ČSR v Maďarsku.
Po dvojne získal Rad SNP 1. triedy, Československý vojnový kríž 1939 a Československú medailu za zásluhy - I. stupňa.
Po boku Vladimíra Clementisa sa zúčastnil významných udalostí ako napr. mierovej konferencie v Paríži roku 1946. Zastupoval tiež Československo ako vyslanec na 1. valnom zhromaždení v New Yorku ako vedúci československej delegácie (bol pri významných rokovaniach v mestách Oslo, Moskva a Belehrad). Ako veľvyslanec v Maďarsku mal na starosť navrátenie kultúrneho dedičstva odvezeného koncom 19. storočia, čo sa však pre ďalší politický vývoj nepodarilo. Spolu s Danielom Okálim a Vladimírom Clementisom bol pri uzatvorení mierovej zmluvy s Maďarskom, vymedzení hraníc, výmene obyvateľstva.
Krátko po prepustení bol hospitalizovaný a zomiera v Bratislave. Pochovaný je na cintoríne pri Kozej bráne sektor II, hrob č. 22.
Občiansky a stranícky rehabilitovaný bol až po smrti, v roku 1963. In memoriam dostal ocenenie Rad republiky (1963) a Rad práce (1969).
Tvorba
náhľad|Fotografia knihy s Horváthovou tvorbou symbolicky odfotená oproti gymnázia, kde študoval Autorove diela: V reedíciách vychádza Horváthova tvorba v 60., 70. a 80. rokoch. Ucelené dielo Ivana Horvátha vychádza v Tatrane roku 1987.
V roku 1965 vychádza Vízum do Európy (opäť v roku 1981 ) a o rok neskôr vydáva Matica slovenská Návrat do Paríža.
Vychádzajú tiež výber: v roku 1971 v češtine Stín kolem nás; v roku 1973 vychádza reedícia textov pod názvom Dom s dvoma amormi a v roku český preklad 1985 Zločin neživých vecí. Výber z Horváthovho diela vyšiel aj v knihe Nesmrteľní milenci 4 : Slovenské ľúbostné novely. Dielo Ivana Horvátha vychádza v roku 1987.
Po roku 1989 vydalo Vydavateľstvo Matice slovenskej Ivanovi Horváthovi v roku 2004 výber Európa koktail.
Vydavateľstvo Spolku slovenských spisovateľov vydalo reedíciu diela Život s Laurou. Vydavateľstvo Tatran vydalo v roku 2012 Vízum do Európy a Ikar v roku 2017 dielo Človek na ulici. Hospodárske noviny pri tejto príležitosti uviedli ukážku z diela v cykle Kniha na týždeň.
V roku 2010 vychádza v Kaligrame výber z jeho próz, esejí a spomienok na Ivana Horvátha s názvom Prózy (ed. Jana Kuzmíková).
Okrem literárnej tvorby sa tiež venoval fotografii a filmu.
Mozaika života a snov
Tvoriť začal veľmi zavčasu. Svoju prvotinu nazval Mozaika života a snov, a sústredil do nej prózy uvedené časopisecky a doplnil ich novými. V prózach naznačil vlastný umelecký prístup k látke, založený na rozpore medzi skutočnosťou a snom. Veľkú pozornosť venoval zachyteniu emócií.
Karol Rosenbaum si v textoch všíma otázky lásky a sklamania, vášní a pocitov viny, hrubý nános sentimentality, ale aj úsilie o vlastný nový pohľad na ľudské vzťahy. Horváthove diela spája kompozičná hutnosť, snovosť, asociatívnosť a silné emócie a pudy u postáv.
Človek na ulici
Princípy aplikované v debute naplno rozvinul v druhej knihe Človek na ulici, ktorú tvorí cyklus piatich noviel Bratia Jurgovci a jednej dlhšej Laco a Bratislava. Prvá časť je novelistickým spracovaním osudu 4 bratov, ktorí idú za ilúziami šťastia. Postavy hrdinov trpia vnútornými kolíziami a citovou rozkolísanosťou. Novela „Laco a Bratislava“ je sviežim, lyricky zafarbeným obrazom zo života vysokoškolákov v medzivojnovej Bratislave. Pre túto novelu sú príznačné prvky poetizmu.
Literárny kritik Daniel Okáli z Horváthovi blízkemu DAVu opisuje dielo Človek na ulici ako strindbergovsky ladenú „čiernu komnatu“, humsonovskú metódu nakoľko podľa Okáliho autor zámerne vynechal zo svojho postupu príčinnú súvislosť so zdôvodnením. Významnú rolu hrá vo forme „strašenia“ podľa Okáliho štatistická osudovosť František Votruba o diele napísal, že aplikuje vo svojej tvorbe kúzlo náznakov pre radosť z umeleckej hry a taktiež si všíma jeho zmysel pre detaily od všednosti kuchýň až po determinujúce obkresľovanie novelistických a románových postáv. Kniha vyšla v Edícii mladých slovenských autorov (viedol Ján Smrek).
Strieborný prach
Silný vnútorný dramatizmus je obsiahnutý v novele Strieborný prach, kde sa hlavná postava Ján Martinák zaľúbi do bohatej Márie, ale nevie, že je to jeho nevlastná sestra. Keď sa to dozvie, rozhodne sa, že otca, ktorý sa má vrátiť z Ameriky, zabije. Na Vianoce ho však stretne ako slepého úbožiaka na mizine a jeho túžba po pomste vyhasne. Hlavná myšlienka novely má etické vyznanie: človek sa môže zbaviť viny a zla utrpením, ktoré ho očisťuje (Martinákov otec), alebo pozitívnym činom (Ján). Krikľavo expresionistické dielo (ako ho pomenoval Ján Števček) nadväzuje na motívy patologických javov z Bratov Jurgovcov.
Vízum do Európy
Za jeho najúspešnejšie dielo sa pokladá súbor piatich noviel Vízum do Európy, kde približuje atmosféru veľkých európskych miest, no dôraz kladie predovšetkým na človeka, čím napĺňa jeho vlastné tvrdenie: "Človek poznáva mesto prostredníctvom ľudí". Prózy vynikajú pútavým dejom a psychologickou hĺbkou. Toto dielo ukončilo prvé obdobie jeho tvorby.
Išlo všeobecne o najúspešnejšie autorovo dielo. Dominujú motívy lásky, alkoholu, študentsko-bohémskeho života, očarenie životom atď, a popri tom hľadanie ľudského vnútra a seba-poznávanie na pozadí zmyslovosti. Periodikum Elán počas marca 1931 opisuje toto dielo ako exotickú kvetinu vo všednej izbe. Horvátha ako autora, ktorému nepostačuje idylický život dedinského ľudu, ale lákajú ho ďaleké kraje, veľkomestá, chuť mora a hmlistá krása fjordov. Túla sa po svete ako lovec, aby prišiel domov s bohatou korisťou, ktorú predstavuje domácim. Časopis Považský hlas hodnotil v roku 1928 Horvátha ako sľubný talent s bohatou slovnou zásobou inšpirovaný francúzskymi vzormi, ktorý vo svojich novelách účinne stelesňuje smútok a túžby zakríknutých sŕdc s modernou melanchóliou „dnešného človeka“. Píšu tiež o nedostižných krásach a precítenými pravdami udalostí.
Ďalšia tvorba
V rokoch 1934 až 1938 uverejňuje v Slovenských pohľadoch dve novely – Zločin neživých vecí, Tieň okolo nás, Posledná kauza a Zbytočný návrat. Ide o portréty ľudí, ktorí občiansky zlyhali a novely mali vyjsť pod názvom Nepravdepodobný pravotár (napokon kniha nevyšla). Horváth cestuje do Paríža, plánuje vydať knihu Návrat do Paríža, ale pomníchovská atmosféra tento zámer odložila;.
Novú knihu vydal až v roku 1944 pod názvom Tak sa to malo stať, v ktorej sú tri novely, kde autor prehĺbil svoj ponor do vnútra človeka, hľadajúc zmysel života pre svoje postavy. Podľa Petra Cabadaja opäť prehĺbil psychologickú kresbu protagonistov deja a popri tom analyzoval pozadie dobovej atmosféry, mravné problémy a vnútorné konflikty.
V roku 1947 napokon vydáva Návrat do Paríža a dielo je podľa Petra Cabadaja považované za najpresvedčivejšie zobrazenie Paríža v slovenskej literatúre. Vychádza aj v reedícii Karola Rosenbauma v roku 1966.
V r. 1948 vyšla posledná spisovateľova kniha Život s Laurou, poetický dokument o tvorivom ovzduší umeleckej generácie 20. storočia. Vyjadruje lásku umelcov k Laure – žene múze, raz konkrétnej, inokedy vybájenej. Jana Kuzmíková zdôrazňuje v kontexte tohto diela túžbu po živote a zmysel literatúry – dielo pomenúva zásadné princípy modernistickej tvorby 20. a 30. rokov Peter Cabadaj hodnotí dielo ako pocitovo-epickú evokáciu bratislavskej bohémy, ktorá opisuje lásku umelcov k Lauere, k „večnej“ žene-inšpirátorke, raz konkrétnej, inokedy vymyslenej a pripomína – podľa Cabadaja – Tatarkovo dielo Panna zázračnica z roku 1944.
Ivan Horváth písal aj eseje, glosy či populárno-náučné texty. Zaujímavým je napríklad jeho text o nadrealizme, úvahu o plagiátoch, o Oscarovi Wildeovi, o freudizme, atď.
Preložil tiež dielo Život od Maupassanta.
Jeho knihy ilustrovali významné osobnosti slovenskej výtvarnej kultúry ako Martin Benka, Vincent Hložník či Mikuláš Galanda.
Ohlasy literárnej kritiky
Alexander Matuška víta nový inovatívny prístup Horvátha k francúzskej kultúre. Na rozdiel od starších generácií sa nepohoršuje, nemoralizuje nad dekadentnosťou a zmyselnosťou, ale cez psychologizáciu sa ju snaží pochopiť, poznať. Český kritik Stanislav Šmatlák oceňuje Horvátha ako umelca nevšedného a zvláštneho talentu a Karol Rosenbaum ako autora, ktorý lyrizuje viac situáciami ako slovami, a ktorý predznačil nové cesty modernej slovenskej literatúry. Ján Hamaliar nazval Horvátha vďaka jeho geniálnemu talentu opisovania citovosti slovenským impresionistom. Andrej Mráz konštatuje, že Horváthova tvorba je silne ovplyvnená filozofiou relativizmu a iluzionizmu a nachádza v nej vplyv Ernsta Macha, Freuda, Einsteina a Bergsona.
Pocta Ivanovi Horváthovi
vľavo|náhľad|Organizátori, rodina a rečníci na podujatí "Život a dielo JUDr. Ivan Horváth", [[Senica, 2022 (Filip Lackovič, Eva Schillerova-Horvathová, Ľubica Krištofová, Ivan Horváth ml.,Dr. Lukáš Perný)]] Ladislav Novomeský (po rehabilitácii v 60. rokoch) pri príležitosti odhalenia pamätnej tabule na jeho rodnom dome (dom bol začiatkom 70-tych rokov asanovaný a pamätná tabuľa je odvtedy nezvestná ) o Ivanovi Horváthovi povedal :
V roku 1975 bolo sfilmované Horváthove dielo Strieborný prach v réžii Petra Macka (herecké obsadenie: Dušan Tarageľ, Jarmila Koleničová, Viera Strnisková, Eva Rysová, Ľubomír Záhon, Andrej Mojžiš, Vlado Müller, Ján Mistrík, Karol Čálik, Július Vašek, Jozef Adamovič, Štefan Mišovic; hudba: Jaromír Dlouhý).
V roku 2013 pripravilo Slovenské národné divadlo zdramatizovanú verziu hry Bratia Jurgovci. v réžii Ľubomíra Vajdičku a dramaturgii Petra Pavlaca (herecké obsadenie:Leopold Haverl, Jozef Vajda, Richard Stanke, Robert Roth, Petra Vajdová, Eva Sakálová a Dominika Zeleníková). Existuje tiež divadelný záznam.
Herec Marián Geišberg sa pri tejto príležitosti o Horváthovi vyjadril :
Záhorské osvetové stredisko pripravilo 1. mája 2022 vernisáž a výstavu podrobne mapujúcu život a dielo Ivana Horvátha. Podujatia, ktoré zorganizovala Ľubica Krištofová, sa zúčastnila aj dcéra Ivana Horvátha (Jana Schillerová-Horváthová), či neter Ladislava Novomeského Oľga Hauskrechtova a rodinní príbuzní Ivana Horvátha. Vedecký článok o Ivanovi Horváthovi predniesol Lukáš Perný. Meno Ivana Horvátha bolo následne doplnené na Záhorácku stenu slávy v Senici spolu s futbalistom Fridrichom Huttom. Pozdrav odovzdal aj spisovateľ Ľubomír Feldek, ktorý v kontexte zaznávania významu osobnosti Ivana Horvátha napísal: "Žijeme dnes, po nežnej revolúcii, už vyše tridsať rokov znova v demokracii. Teda znova aj v dobe slobody prejavu. Žiaľ, sloboda prejavu nie je len sloboda pravdy. Je to aj sloboda lží a poloprávd. Demokracie sa v plnom zdraví dožil a užíva si ju aj ten orwellovský veľký brat – a ani on nezaháľa. K jeho aktivite patrí aj falšovanie histórie a zmizíkovanie hrôz päťdesiatych rokov."
Po Ivanovi Horváthovi je pomenované Gymnázium Ivana Horvátha.
Rádio Devín autorovi venovalo v roku 2022 časť relácie Ars litera.
V októbri 2022 pripravilo Záhorské osvetové centrum výstavu fotografií fotoklubu Retina v Senici, kde dominovala aj fotografická tvorba Ivana Horvátha a zúčastnili sa ho potomkovia Ivana Horvátha.
Diane Kruger
Detstvo a mladosť
Narodila sa bankovej úradníčke Marii-Therese a počítačovému špecialistovi Hansovi-Heinrichovi Heidkrügerovi. Má mladšieho brata Stefana. V detstve chcela byť baletkou, a tak ju rodičia poslali študovať balet do Londýna. Kvôli zraneniu ale s baletom prestala a presťahovala sa do Paríža, kde sa začala venovať modelingu. V pätnástich rokoch bola v Paríži finalistkou súťaže Look of the Year. Potom sa vrátila do Nemecka a stala sa z nej úspešná modelka. Vďaka svojmu vzdelávaniu v Anglicku a Francúzsku vie po anglicky a francúzsky takmer ako svojím rodným jazykom – nemčinou. V Paríži navštevovala hodiny herectva, v kurzoch Cours Lorent.
Kariéra
vľavo|náhľad|291x291bod|Krugerová v roku 2012. Zahrala si v niekoľkých malých rolách vo francúzskych filmoch. Kvôli kariére si skrátila svoje priezvisko z Heidkrüger na Kruger. Svoj filmový debut si odbila v roku 2002, kedy hrala vedľa Dennisa Hoppera a Christophera Lamberta vo filme Nájomný vrah - klavirista. V tom istom roku dostala väčšiu rolu vo filme svojho manžela Mon idole. V roku 2003 hrala Julie Woodovú vo filme Na plný plyn, o rok neskôr Lisu v Miluj ma! Prosím…. Jej najznámejšou rolou je Helena v historickom veľkofilme Trója. V roku 2003 tiež získala cenu Trophée Chopard, na Filmovom festivale v Cannes. O rok neskôr, sa objavila vo filme Lovci pokladov, tiež v druhom pokračovaní s názvom Lovci pokladov: Kniha tajomstiev, ktorý mal premiéru v roku 2007.
V roku 2009 sa objavila vo filme Quentina Tarantina, Nehanební bastardi. Za svoj herecký výkon získala nomináciu na Saturn Award. Po boku Jareda Leta si zahrala v trileri Pán Nikto. Jej herecký výkon bol pozitívne prijatý filmovými kritikmi. Menšiu rolu mala aj v televíznom seriáli Fringe, kde hrala po boku jej vtedajšieho priateľa, Joshua Jacksona.
Vo filme Neznámy si zahrala po boku Liama Neesona, kde stvárnila bosniansku prisťahovalkyňu. O rok neskôr, nahradila herečku Evu Green, vo francúzskom filme Zbohom, kráľovná, kde stvárnila Máriu Antoinettu. Vo filme sa objavila po boku Virginie Ledoyen a Léi Seydoux. V rovnakom roku bola vymenovaná za jednu z hlavných členov poroty na Filmovom festivale v Cannes.
V roku 2013 si zahrala vo filme Hostiteľ, po boku Saiorse Ronan a Maxa Ironsa. O rok neskôr sa pripojila k hereckému obsadeniu televízneho seriálu The Bridge. V seriáli stvárnila vyšetrovateľku vrážd Sonyiu, ktorá trpí nediagnostikovaným aspergerovým syndrómom. Seriál mal dve série, v ktorých bola Krugerová neoddeliteľnou súčasťou. V roku 2015 sa objavila v dráme Otcovia a dcéry. V rovnakom roku získala jednu z vedľajších úloh v úspešnom filme Infiltrátor.
V roku 2017 bola obsadená do filmu Odnikiaľ, kde stvárnila hlavnú rolu, ženu menom Katja, ktorá túži po pomste. Film získal pozitívne hodnotenia od filmových kritikov, bol ocenený cenou Zlatý glóbus, v kategórii Najlepší zahraničný film a tiež bol pozitívne hodnotený aj herecký výkon Krugerovej. Získala cenu pre najlepšie herečku na Filmovom festivale v Cannes a tiež získala cenu Satellite Award.
V roku 2019 sa zúčastnila dokumentárneho filmu o Quentinovi Tarantinovi, s názvom 21 Years: Quentin Tarantino. V rovnakom roku ju izraelský režisér Yuval Adler, obsadil do hlavnej ženskej role, v trileri Agentka v utajení.
V roku 2022 bude mať premiéru film The 355, v ktorom nahradila Marion Cotillard. Vo filme sa objaví po boku herečiek Penélope Cruz, Lupity Nyong´o, Jessicy Chastain a Fan Bingbing.
Súkromný život
Pravidelne je zaradená medzi najkrajšie ženy na svete. Krugerová je tiež veľvyslankyňou značky švajčiarskych hodiniek Jaeger-LeCoultre. V decembri 2009 bola vyhlásená za hovorkyňu spoločnosti L'Oréal. Bola tiež jednou z tvári voňaviek Calvin Klein Beauty.
Hovorí plynule anglicky, francúzsky a nemecky. Osem rokov študovala na škole latinčinu ale týmto jazykom už dlho nehovorila. V roku 2013 získala americké občianstvo. Má strach z koní, kvôli čomu odmietla niekoľko hereckých ponúk.
Od roku 1999 udržovala vzťah so francúzskym hercom a režisérom Guillaumea Canetom, za ktorého sa v roku 2001 vydala. Ich manželstvo sa skončilo rozvodom v roku 2006. V rokoch 2006 až 2016 bol jej partnerom kanadský herec Joshua Jackson. V roku 2015 sa pri natáčaní filmu Sky, spoznala s hercom Normanom Reedusom. Tvoria pár od júla 2016 a majú spolu dcéru, ktorá sa narodila v novembri 2018.
Zoznam piesní Pavla Zelenaya
Toto je zoznam piesní a skladieb hudobného skladateľa, aranžéra, hudobníka, redaktora, publicistu, editora, hudobného dramaturga, muzikológa, dokumentaristu, organizátora hudobného života, propagátora slovenskej populárnej piesne Pava Zelenaya.
Zoznam
poz. - pieseň, skladba - interpret vokálnej alebo inštrumentálnej skladby - (autor textu piesne - ak ide o vokálnu skladbu), rok - album, film
(h:/t:) - doteraz nezistený autor hudby alebo textu
Nosová spoluhláska
Nosová spoluhláska (iné názvy: nazálna spoluhláska, nosovka, nazála) je vo fonetike označenie pre špeciálny typ záverovej spoluhlásky. Pri artikulácii nosovej spoluhlásky dochádza k zablokovaniu prístupu vzduchu do vokálneho traktu (tzv. záver) a súčasne sa mäkké podnebie s čapíkom spustí do ústnej dutiny. Zároveň sa vzduchu uvoľní priechod do nosovej dutiny, čím vznikne výrazná nosová rezonancia. Pri nosových spoluhláskach teda vzduch uniká len cez nos a cez ústa nie.
Patria sem napríklad spoluhlásky [m], [n], [ɲ], [ŋ].
Saint-Jean-de-Blaignac
Saint-Jean-de-Blaignac je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Gironde, v regióne Akvitánsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Wang Chu-ning
Wang Chu-ning je vrcholný čínsky politik, bývalý akademik a popredný politický teoretik Komunistickej strany Číny. Od roku 2017 je členom stáleho výboru politbyra ústredného výboru Komunistickej strany Číny, najužšieho straníckeho vedenia, a v rokoch 2017 – 2022 zastával post výkonného tajomníka sekretariátu Ústredného výboru Komunistickej strany Číny. Zároveň tiež predsedá Ústrednej komisii pre riadenie výstavby duchovnej civilizácie, orgánu zodpovedného za koordináciu straníckej politiky v oblasti ideológie a kultúry. V rokoch 2002-2020 tiež pôsobil ako riaditeľ Politického výskumného úradu ústredného výboru KS Číny.
Wang Chu-ning je považovaný za „šedú eminenciu“ čínskej komunistickej strany, a je mu pripisované autorstvo oficiálnych straníckych ideológií troch najvyšších vodcov Číny od deväťdesiatych rokov: Ťiang Ce-minovej teórie Troch zastúpení, Chu Ťin-tchaovho Vedeckého poňatia rozvoja a Si Ťin-pchingovho myslenia o socializme s čínskymi rysmi pre novú éru, rovnako ako ďalších Si Ťin-pchingových charakteristických politických konceptov, vrátane „čínskeho sna“, protikorupčnej kampane, Novej hodvábnej cesty a asertívnejšej zahraničnej politiky.
Ako akademik pôsobil na Univerzite Fu-tan v Šanghaji, kde stál na čele katedry medzinárodnej politiky a neskôr bol dekanom právnickej fakulty.
Mladosť a pôvod
Wang Chu-ning sa narodil 6. októbra 1955 v Šanghaji. Pochádza z rodiny revolučných kádrov, ktorej pôvod siaha do provincie Šan-tung. Wang Chu-ningov otec bol ako armádny dôstojník v roku 1959 zapletený do Mao Ce-tungovej kampane proti maršalovi Pcheng Te-chuajovi (pozri konferencia v Lu-šane), v dôsledku čoho bol po roku 1966 perzekvovaný počas desaťročnej Kultúrnej revolúcie.
Wang Chu-ning bol vo svojej rannej mladosti tichý a introvertný a záľubu si našiel v čítaní kníh. Hoci v čase Kultúrnej revolúcie panoval – s výnimkou oficiálne schválenej a marxistickej literatúry – nedostatok kníh, akademické snaženie bolo znevažované a dochádzalo k perzekúcii intelektuálov, Wang Chu-ningovi sa s pomocou jeho učiteľov darilo obstarávať mimoškolskú literatúru, vrátane zakázaných zahraničných diel. Strednú školu dokončil roku 1974, potom sa potom tri roky živil ako robotnícky učeň.
Vzhľadom k svojmu chatrnému zdraviu sa čiastočne vyhol nútenému odsunu do odľahlých oblastí v rámci Maovho hnutia "hore do hôr, dole do dedín", kedy bola ako mestská vzdelaná mládež, tak červenogardisti posielaní na prevýchovu do dedín. Namiesto toho nejaký čas strávil vo vidieckych oblastiach blízko Šanghaja a niekoľko rokov navštevoval kurz cudzieho jazyka, francúzštiny, na Východočínskej pedagogickej univerzite. Po dokončení vzdelávacieho kurzu v roku 1977 začal pracovať v Šanghajskom publikačnom úrade.
Akadémia
Zlom vo Wang Chu-ningovom živote nastal v roku 1978, so začatím Teng Siao-pchingových reforiem a obnovením náročných prijímacích skúšok na vysoké školy, tzv. kao-kchao. Wang Chu-ning bol medzi prvými, ktorí využili príležitosť sa ich zúčastniť. Jeho výkon na kao-kchao bol natoľko impozantný, že hoci jeho doterajšie vzdelanie absolvované na Východočínskej pedagogickej univerzite nedosahovalo bakalársku úroveň, bol rovno prijatý na magisterské štúdium medzinárodnej politiky na Univerzite Fu-tan v Šanghaji. Jeho hlavným vedúcim bol Čchen Čchi-žen, uznávaná autorita na Marxovo dielo, najmä Kapitál, čo môže objasniť názov Wang Chu-ningovej diplomovej práce: „Od Bodina k Maritainovi: O teóriách suverenity vypracovaných západnou buržoáziou“. Z tejto diplomovej práce sa neskôr zrodila jeho prvá kniha, v ktorej sledoval vývoj západného konceptu národnej suverenity od staroveku až po súčasnosť – od Gilgameša a Sokrata, cez Aristotela, Augustína, Machiavelliho, Hobbesa, Rousseaua, Montesquieua, Hegela a Marx a s čínskym chápaním tohto konceptu. Práca sa stala základom pre mnohé z jeho neskorších teórií národného štátu a medzinárodných vzťahov. Magisterské štúdium medzinárodnej politiky dokončil v roku 1981, pričom na Univerzite Fu-tan tiež dostal magisterský titul v odbore práva.
Po ukončení magisterského štúdia s vyznamenaním zostal na univerzite v pozícii vyučujúceho. Na starosť si bral kurzy, ktoré ostatných nebavilo učiť, a sám vyvíjal nové v reakcii na rýchlo sa rozvíjajúce školské osnovy. Často publikoval, a to ako v odborných časopisoch, tak v novinách a časopisoch čítaných vzdelanou elitou. Jeho hodiny boli obľúbené a hojne navštevované.
Wang Chu-ningova práca a oddanosť akademickej činnosti, rovnako ako rastúci zoznam jeho publikácií, nezostali bez povšimnutia nadriadenými, ktorí ho odporučili na urýchlené povýšenie. Hoci ich ponuky spočiatku odmietal, už roku 1985 sa vo svojich 30 rokoch stal docentom a o tri roky neskôr profesorom. Bol tak vôbec najmladším profesorom na Univerzite Fu-tan. Stalo sa tak okrem iného v čase, keď bola čínska akademická sféra prísne hierarchická, pričom seniorita a časom nadobudnuté skúsenosti boli považované za takmer nevyhnutné predpoklady pre povýšenie. Následne bol v rokoch 1989–1994 vedúcim katedry medzinárodnej politiky a potom v rokoch 1994–1995 dekanom právnickej fakulty.
Wangov rýchly rast v akademickej sfére bol taktiež sprevádzaný úspešnou účasťou ním vedeného študentského tímu Univerzity Fu-tan v sérii medzinárodných debatných šampionátov, ktoré boli vysielané v čínskej štátnej televízii a sledovali ich milióny divákov.
Politická kariéra
Ako jeho rastúca reputácia, tak obhajoba posilňovania autority centrálnej vlády prilákala pozornosť kľúčových šanghajských politických vodcov, ako boli Ceng Čching-chung a Wu Pang-kuo, ktorí ho následne predstavili vtedajšiemu generálnemu tajomníkovi strany a prezidentovi Ťiang Ce-minovi. Hoci sa spočiatku Wang zdráhal zanechať svoju akademickú kariéru, po Ťiangovom naliehaní ustúpil a vo svojich 40 rokoch sa pripojil k jeho administratíve.
Po príchode do Pekingu v roku 1995 sa Wang Chu-ning stal vedúcim oddelenia pre politické záležitosti v Politickom výskumnom úrade, kľúčovom orgáne ústredného výboru KS Číny, zodpovednom za poskytovanie politických odporúčaní, rozvoj straníckej ideológie a vypracovávanie návrhov straníckych dokumentov a prejavov vedúcich predstaviteľov. Počas troch rokov sa stal zástupcom riaditeľa celého úradu. odkaz=//upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/d/d8/P062610PS-0524_%284753651904%29.jpg/250px-P062610PS-0524_%284753651904%29.jpg|vľavo|náhľad|250x250bod| Wang Chu-ning (v pozadí uprostred) pri rozhovore amerického prezidenta [[Barack Obama|Baracka Obamu a čínskeho prezidenta Chu Ťin-tchaa na summite G20 26. júna 2010 v Toronte]] Na XVI. zjazde KS Číny v roku 2002, kedy prebehlo odovzdanie moci z rúk tretej generácie straníckych vodcov na čele s Ťiang Ce-minom k štvrtej generácii na čele s Chu Ťin-tchaoom, sa Wang Chu-ning stal členom 16. ústredného výboru, orgánu združujúceho zhruba 200 najvyššie postavených členov strany. Zároveň bol tiež vymenovaný za riaditeľa Politického výskumného úradu, pričom išlo o post na ministerskej úrovni. Jeho vzostup počas Chu Ťin-tchaovej éry pokračoval, vďaka čomu sa na XVII. zjazde v roku 2007 stal členom vplyvného sekretariátu ústredného výboru KS Číny.
Ani ďalšia generačná obmena a nástup Si Ťin-pchinga k moci neznamenal koniec Wang Chu-ningovho kariérneho rastu, práve naopak. Na XVIII. zjazde komunistickej strany v roku 2012 bol zvolený za jedného z 25 členov politbyra ústredného výboru, samotného jadra strany. Stal sa tiež kľúčovým členom Si Ťin-pchingovho sprievodu ako na domácich, tak zahraničných cestách, a bol menovaný riaditeľom kancelárie Ústrednej komisie pre komplexné prehĺbenie reforiem, ktorej predsedá samotný Si Ťin-pching. odkaz=//upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/b/b0/With_President_of_China_Xi_Jinping_at_the_Belt_and_Road_international_forum.jpg/250px-With_President_of_China_Xi_Jinping_at_the_Belt_and_Road_international_forum.jpg|náhľad|250x250bod| Wang Chu-ning (v pozadí napravo) na fóre [[Nová hodvábna cesta|Novej hodvábnej cesty v roku 2017 s čínskym prezidentom Si Ťin-pchingom a ruským prezidentom Vladimirom Putinom]] Vrchol straníckej hierarchie dosiahol v roku 2017, keď bol na XIX. zjazde KS Číny zvolený za člena stáleho výboru politbyra ústredného výboru a výkonného tajomníka sekretariátu ústredného výboru, a stal sa tak jedným zo siedmich najmocnejších mužov v Čínskej ľudovej republike. Členom stáleho výboru sa stal aj napriek tomu, že nikdy nezastával post guvernéra žiadnej provincie, ani nestál na čele žiadneho ministerstva.
Na XX. zjazde KS Číny v októbri 2022 bol znovuzvolený za člena stáleho výboru politbyra. Na poste výkonného tajomníka sekretariátu ÚV ho vystriedal Cchaj Čchi.
Stranícka ideológia
Wang Chu-ningovi je pripisované autorstvo oficiálnych straníckych ideológií troch najvyšších vodcov Číny od deväťdesiatych rokov: Ťiang Ce-minovej teórie Troch zastúpení, Chu Ťin-tchaovho Vedeckého poňatia rozvoja a Si Ťin-pchingovho myslenia o socializme s čínskymi rysmi pre novú éru, a ďalších Si Ťin-pchingových charakteristických politických konceptov, vrátane „ čínskeho sna “, protikorupčnej kampane, Novej hodvábnej cesty a asertívnejšej zahraničnej politiky.
Neoautoritarizmus
Wang Chu-ning býva radený k popredným predstaviteľom neoautoritarizmu v Číne, alebo je priamo považovaný za hlavného strojcu tohto myšlienkového smeru. Wang sám pojem neoautoritarizmus nikdy nepoužil, skôr sa stotožňuje s čínskym neokonzervatizmom. Hoci pôvodne veril, že by liberalizmus mohol v Číne zohrať pozitívnu úlohu, po svojom návrate zo Spojených štátov v roku 1989 sa stal jedným z vedúcich odporcov liberalizácie. Začal tvrdiť, že Čína musí vzdorovať globálnemu liberálnemu vplyvu a stať sa kultúrne jednotným, sebavedomým národom, ktorému vládne silná, centralizovaná štátostrana.
Wangov neoautoritarizmus reflektuje túžbu vytvoriť syntézu marxistického socializmu s tradičnými čínskymi konfuciánskymi hodnotami a legistickým politickým myslením, nacionalizmu a maximalistického západného poňatia štátnej suverenity a moci za účelom stvoriť nový základ pre dlhodobú stabilitu a rast, ktorý bude imúnny voči západným.
Kultúrna revolúcia
V roku 2012, teda v čase Wang Chu-ningovho povýšenia do politbyra, bolo publikované piate vydanie jeho článku z roku 1986 Úvahy o kultúrnej revolúcii a reforme čínskeho politického systému, ktorý zachytáva jeho liberálnejšie postoje. Uvádza, že jeden z hlavných dôvodov prevládajúceho porušovania ľudských práv v čase kultúrnej revolúcie, ako bolo mučenie a vandalizmus, bolo „splynutie verejnej bezpečnosti, prokurátorov a sudcov v jedno“ a uviedol, že „Kultúrna revolúcia sa mohla stať iba v krajine bez nezávislého súdneho systému“.
Osobný život
Počas štúdií na Univerzite Fu-tan sa zoznámil s Čou Čchi, ktorá taktiež študovala medzinárodnú politiku, as ktorou sa neskôr oženil. Čou Čchi je dcéra predstaviteľa čínskej štátnej bezpečnosti a rozviedky na úrovni námestníka ministra. Získala doktorát z politológie na Univerzite Johnsa Hopkinsa (konkrétne Nitze School of Advanced International Studies), potom niekoľko rokov pracovala v Inštitúte amerických štúdií Čínskej akadémie spoločenských vied a neskôr sa stala riaditeľkou Národného strategického inštitútu na Univerzite Čching-chua. Wang Chu-ningove manželstvo s ňou zostalo bezdetné a pár sa v roku 1996 rozviedol.
Wang sa neskôr znovu oženil so zdravotnou sestrou vo vládnej štvrti Čung-nan-chaj, majú spolu jedno dieťa.
Poznámky
<references group="pozn." />
Saint-Julien-Beychevelle
Saint-Julien-Beychevelle je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Gironde, v regióne Akvitánsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Príbojová plošina
náhľad|Pohľad na val štrku a balvanov v akumulačnej oblasti pláže, abrázna časť príbojovej plošiny je vľavo. Príbojová plošina alebo abrázna plošina je plošina, ktorú vytvorila abrázna činnosť vĺn na pobreží morí a jazier. Väčšinou mierne zarezaná do pobrežia. Skladá sa zo skalnatej, tzv. abráznej časti ležiacej bližšie k brehu, a vzdialenejšej, tzv. akumulačnej časti, ktorá je pokrytá štrkom a pieskom. Plošina sa mierne zvažuje k vodnej panve.
Michael Connelly
Michael Connelly (* 21. júl 1956, Philadelphia, Pensylvánia, Spojené štáty) je americký spisovateľ detektívnych románov, ktorý sa preslávil ako duchovný otec obľúbených hrdinov, losangeleského policajta Harryho Bosha, a obhajcu Mickeyho Hallera. Vyštudoval žurnalistiku a spočiatku pracoval ako novinár. V roku 1992 debutoval románom Temná ozvena, prvým z románového cyklu s detektívom Harrym Boschom, za ktorý dostal od americkej spoločnosti spisovateľov detektívok Mystery Writers of America cenu Edgar Award za najlepší kriminálny debut. Napísal viac než 30 románov, z ktorých sa celosvetovo predalo viac než 80 miliónov výtlačkov a boli preložené do 45 jazykov. Podľa niektorých boli nakrútené úspešné filmy. Žije striedavo v Kalifornii a na Floride.
Mickey Haller - séria
Terry McCaleb - séria
1. Blood Work (1998) - Krvná pomsta (Slovart, 2007)
Technisches Museum Wien
Technisches Museum Wien (doslovne po slovensky: Technické múzeum Viedeň) je múzeum vo Viedni. Obsahuje exponáty a modely z histórie techniky, so zvláštnym zreteľom na rakúsku spoluúčasť na technologickom vývoji. Múzeum sa nachádza vo viedenskej štvrti Penzing na Mariahilfer Straße 212 pri parku Gustava Jägera.
O vybudovaní múzea bolo rozhodnuté v roku 1908 pri príležitosti 60. výročia nástupu Františka Jozefa I. na cisársky trón. V nasledujúcom roku boli zahájené stavebné práce a múzeum bolo pre verejnosť otvorené 6. mája 1918.
Saint-Laurent-d’Arce
Saint-Laurent-d’Arce je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Gironde, v regióne Akvitánsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Nida Senff
náhľad|Nida Senff na LOH 1936 Dina Willemina Jacoba „Nida“ Senff (* 3. apríl 1920, Rotterdam, Holandsko – † 27. jún 1995, Amstelveen, Holandsko) bola holandská plavkyňa súťažiaca v plaveckej disciplíne znak. Na letných olympijských hrách 1936 v Berlíne zvíťazila v znaku na 100 m. Toho času patrila k najlepším plavkyniam v Európe. Olympijských pretekov sa ale nezúčastnila americká favoritka Eleanor G. Holm (z účasti na olympiáde bola vylúčená vedením americkej reprezentácie pre „opilosť“).
Nida v rokoch 1935 až 1937 držala titul majsterky Holandska v znaku na 100 m. V rokoch 1936 až 1937 sa jej podarilo utvoriť päť svetových rekordov v znaku na 100 m, 150 yardov (137,16 m) a 200 m. V roku 1983 bola zapísaná do Medzinárodnej plaveckej siene slávy.
Jessie Reyez
Jessie Reyez (* 1991, Toronto, Kanada) je kanadská speváčka a skladateľka pôvodom narodená kolumbijskím rodičom v Toronte, známa najmä vďaka piesni „Figures“ umiestnenej na 58 mieste v rebríčku Canadian Hot 100 v roku 2017.
Stredný znak Česko-Slovenska
náhľad|Stredný znak Česko-Slovenska Stredný znak Česko-Slovenska bol medzi rokmi 19201939 jeden zo štátnych symbolov Česko-Slovenska.
Dejiny znaku
Stredný znak bol podľa ''Zákona č. 252/1920 Sb.'' prijatý spolu s Malým a Veľkým znakom 30. marca 1920.
Tento znak sa v období Prvej česko-slovenskej republiky používal najmä na ministerstvách, vyšších súdoch, žandároch a políciách. Za Druhej česko-slovenskej republiky bol Stredný znak jediným znakom Česko-Slovenska. Po opätovnom zjednotení Česko-Slovenska sa tento znak prestal používať, aj keď do roku 1960 nebol úradne zrušený.
Opis
Podľa opisu sa znak delí na predný a zadný štít.
Opis znaku bol podľa ''Zákona č. 252/1920 Sb. (§5)'' nasledovný:
Je dôležité poznamenať, že je opis podľa zákona nepresný, keďže sa orol na sliezskom znaku nepozerá naľavo, ako sa písalo, ale napravo. Naďalej boli v texte zamenené aj polohy Sliezska a Moravy na štíte (teda znak odkazujúci na Sliezsko sa nachádza v pravom dolnom rohu a nie v ľavom, a znak odkazujúci na Moravu sa nachádza v ľavom dolnom rohu a nie v pravom).
Žuo-šuej
Žuo-šuej (弱水 - Ruo Shui), iné čínske názvy: E-ťi-na-che (额济纳河 - pchinjin: Ejina He), na hornom toku aj Chej-šuej (黑水 - Heishui) alebo Chej-che (黑河 - Heihe), po mongolsky: Edzin gol (Эдзин гол), je rieka v Číne (v autonómnej oblasti Vnútorné Mongolsko). Je 900 km dlhá.
Pramení z ľadovcov chrbtov Čchi-lien-šan a Tao-laj-šan v horách Nan-šan. Ústi niekoľkými ramenami, z ktorých sú najvýznamnejšie Marin gol a Ich gol do jazier Gašun núr a Sogo núr.
BK ŠK UMB Banská Bystrica
BK ŠK UMB Banská Bystrica (celým názvom: Basketbalový klub Športový klub Univerzita Mateja Bela Banská Bystrica, prezývka Sovičky) je slovenský univerzitný basketbalový klub, ktorý sídli v Banskej Bystrici v rovnomennom kraji. Klub má ženské seniorské družstvo. Oddiel patrí pod patronát Univerzity Mateja Bela v Banskej Bystrici, kde nahradil zaniknutý klub BK Slávia UMB Banská Bystrica. Klubové farby sú červená a biela. Klub bol založený v roku 2014 v rámci Katedry telovýchovy a športu Filozofickej fakulty UMB (KTVŠ FF UMB). Od vzniku klubu je hlavnou trénerkou Andrea Izáková, asistentkou trénerky je Eva Antalecová.
Súpiska hráčoksezóna 2022/23
''Súpiska 2022/23 aktuálna k 24. 10. 2022.''
Ostrý vrch (vrch v Bachurni)
Ostrý vrch je vrch v pohorí Bachureň. Leží nad Vyšným Slavkovom, približne juhozápadne od Lipian.
Poloha
Nachádza sa v západnej časti pohoria Bachureň. Leží v Prešovskom kraji, na hranici okresov Levoča a Sabinov a zasahuje na katastrálne územie obcí Vyšný a Nižný Slavkov. Najbližšími sídlami sú severozápadným smerom situovaný Nižný Slavkov a juhozápadným Vyšný Slavkov, juhovýchodne sa nachádza obec Lačnov.
Opis
Ostrý vrch leží v rázsoche, ktorá vybieha západným smerom z vrchu Magura. Severne leží Skalka, Adamova hora , Homôľka a Zadné Bendovce , východne Žliabky , Bachureň , Magura  a Bučina , južným smerom Veľká skala , Smrekovica  a Michalička  a západným Homôľka , Hoľa , Okrúhly hrb , Strieborná hora  a Skalka. Oblasť patrí do povodia Torysy, kde vodu z južných svahov odvádza Podhorský potok, zo severných potok Čierny močiar. Na vrchol nevedie značený turistický chodník.
Výhľady
Vrchol pokrýva lesný porast, ktorý obklopuje horská lúka, umožňujúca obmedzený rozhľad. Z vhodných lokalít je možné pozorovať okolité vrcholy Bachurne, susedné Branisko, Levočské vrchy, Tatry, východnú časť Nízkych Tatier a Volovské vrchy.
Prístup
Na vrchol nevedie značená turistická trasa, no severným úpätím vedie červeno značený chodník z Nižného Slavkova do sedla Bachureň.
Saint-Laurent-des-Combes (Gironde)
Saint-Laurent-des-Combes je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Gironde, v regióne Akvitánsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Žralok tmavý
Žralok tmavý (Carcharhinus obscurus) je žralok z čeľade Carcharhinidae žijúci v oblastiach tropického a subtropického pásu po celom svete.
Potrava
Dospelí žraloci tmavý sa živia širokou škálou potravy, napr. rybami, žralokmi, rajami a hlavonožcami, ale príležitostne aj kôrovcami, morskými hviezdicami, mechovkami, morskými korytnačkami, morskými cicavcami, zdochlinami a odpadkami.