cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Milos (sopka)
Ostrov, ako aj priľahlé menšie ostrovčeky sa vytvorili v pleistocéne najskôr z podmorského vulkanizmu. Horniny sú prevažne bazaltové a andezitové, ale staršie horniny sa svojim zložením blížia až k ryolitom. Namladšia aktivita sa koncentrovala vo východnej polovici ostrova, kde vytvorila početné lávové dómy a explozívne krátery. Lahárový prúd na juhovýchodnej strane ostrova zničil hradby rímskeho prístavu.
Orenburg
Orenburg je je mesto v európskej časti Ruska na rieke Ural pri ústí Sakmary, 1 478 km juhovýchodne od Moskvy a 150 km severne od hraníc s Kazachstanom. Je centrom Orenburskej oblasti a v roku 2019 malo 571 449 obyvateľov.
Je strediskom predovšetkým strojárskeho priemyslu a železničný uzol medzi Povolžím a Kazachstanom. Mesto sa delí na 4 rajóny. Do roku 1925 patril Kazachstanu a bol jeho hlavným mestom. Okrem Rusov tu dnes žije prevažne kazašská a tatárska menšina.
Názov
Existujú rôzne verzie pôvodu názvu mesta. Klasická verzia je pevnosť na rieke Ori. V období rokov 1938 až 1957 nieslo mesto meno Čkalov, podľa slávneho sovietskeho letca V. P. Čkalova. Čkalov sa však v meste nenarodil, nežil tu, ani nie je známe, že by vôbec niekedy v meste bol. Bronzová socha V. P. Čkalova s výškou 6 m na 7 m podstavci bola inštalovaná na počesť 50. výročia jeho narodenia v roku 1954 na bulvári (nábrežie rieky Ural, takzvaná "Belovka").
Dejiny
V roku 1735 sa tu, na sútoku riek Ural a Or, podľa plánov Ruského impéria na osídľovanie krajiny usadili prví prisťahovalci. Názov Orenburg sa dá voľne preložiť ako pevnosť Or. Roku 1739 bol názov skrátený na Orsk, vzápätí však došlo k sporom – asi 350 km proti prúdu rieky bolo už založené mesto, ktoré malo tiež meno Orsk, a tak sa museli v Orenburgu vrátiť k svojmu pôvodnému názvu. Vďaka výstavbe obrannej línie pred vpádom kočujúcich kmeňov z územia dnešného Kazachstanu sa mesto časom stalo centrom orenburských Kozákov.
Po zavedení železnice mesto profitovalo zo svojej pozície na križovatke tratí z Ruska na Sibír a do strednej Ázie. Počas Ruskej občianskej vojny tu vznikol protibolševický štátny útvar orenburských Kozákov. V čele štátu stál v rokoch 1918 - 1920 ataman Dutov. Krátko po Októbrovej revolúcii sa stal Orenburg hlavným mestom Kirgizskej autonómnej sovietskej socialistickej republiky (neskôr Kazašská ASSR, dnes Kazachstan). Po ustanovení mesta Kyzylorda ako hlavného mesta Kazachstanu sa pripojil opäť k RSFSR. Medzi rokmi 1938 a 1957 niesol názov Čkalov po sovietskom letcovi Valerijovi Čkalovovi.
Donald Ervin Knuth
Donald Ervin Knuth (* 10. január 1938, Milwaukee, Wisconsin, USA) (čínske meno: 高德纳, pinyin: Gāo Dénà) je americký informatik a professor emeritus na Stanfordovej univerzite.
Knuth (vyslovuje sa "Knút" ) je najznámejší ako autor mnohozväzkového diela The Art of Computer Programming (Umenie programovania počítačov), jedného z najrešpektovanejších diel na poli informatiky. Prakticky vytvoril disciplínu prísnej analýzy algoritmov, a je autorom mnohých pôvodných príspevkov do niekoľkých odvetví teoretickej informatiky. Je tvorcom sadzacieho systému TEX a systému na návrh fontov METAFONT a priekopníkom dokumentačného programovania (literate programming).
Vzdelanie a akademická činnosť
Narodil sa v Milwaukee v štáte Wisconsin. Bakalársky a magisterský titul získal v roku 1960 na Case Institute of Technology (dnes známom ako Case Western Reserve University). V roku 1963 si zaslúžil Ph.D. v obore matematika na California Institute of Technology, kde sa stal profesorom a začal pracovať na The Art of Computer Programming, pôvodne plánovanom ako sedemzväzkové dielo. V roku 1968 publikoval prvý zväzok. V tom istom roku nastúpil na fakultu Stanfordovej univerzity.
V roku 1971 sa stal držiteľom prvého ocenenia ACM Grace Murray Hopper Award. Získal rôzne ďalšie ocenenia vrátane Turingovej ceny, Národnej medaily za vedu, Medailu Johna von Neumanna a cenu Kyoto. Po dokončení tretieho zväzku série v roku 1976 vyjadril frustráciu nad zastaraným stavom publikačných nástrojov. Strávil čas prácou na fotosadzacom systéme, pričom vytvoril nástroje TeX a METAFONT.
Ako uznanie za jeho príspevky na poli informatiky mu bol v roku 1990 udelený jedinečný akademický titul Professor of the Art of Computer Programming (Profesor umenia programovania počítačov), ktorý bol od tej doby revidovaný na Professor Emeritus of the Art of Computer Programming (Čestný profesor umenia programovania počítačov). V roku 1992 sa stal členom francúzskej akadémie vied. V tom istom roku zanechal bežný výskum a výuku na Stanfordovej univerzite, aby mohol dokončiť The Art of Computer Programming. V roku 2003 bol zvolený za člena Kráľovskej spoločnosti. O rok neskôr boli znovu vydané prvé tri zväzky jeho série. D. Knuth momentálne pracuje na štvrtom zväzku, ktorého úryvky sú pravidelne uverejňované na jeho webstránke. Medzitým dáva niekoľkokrát do roka neformálne prednášky na Stanfordovej univerzite, ktoré nazýva "Poetika o počítačoch" (Computer Musings).
Trivia
Knuth je programátor známy svojim odborným humorom:
Okrem svojich prác na poli informatiky je Knuth tiež autorom 3:16 Bible Texts Illuminated (1991), ISBN 0-89579-252-4, v ktorom sa pokúša skúmať Bibliu metódou "stratified random sampling," menovite analýza kapitoly 3, verš 16 každej knihy. Každý verš je sprevádzaný kaligrafickým znakom, ktoré prispeli kaligrafi pod vedením Hermanna Zapfa.
Knuth publikoval svoj prvý "vedecký" článok v školskom magazíne v roku 1957 pod názvom "Systém váh a mier Potrzebie." V ňom definoval základnú jednotku dĺžky ako hrúbku Magazínu MAD #26, a nazval základnú jednotku sily "whatmeworry" ("čomatrápi") Magazín MAD článok kúpil a publikoval ho v júni 1957.
Osobné
Medzi Knuthove hobby patrí hudba, obzvlášť hra na organ. Doma má nainštalovaný píšťalový organ. Knuth však popiera akýkoľvek talent v hraní na tento nástroj instrument. Nepoužíva e-mail, hovorí, že ho používal približne od 1. januára 1975 do 1. januára 1990 a to je na jeden život dosť. Za efektívnejšie považuje odpovedať na korešpondenciu v "dávkovom režime", takže jeden deň každé tri mesiace sa venuje pošte.
Je manželom Jill Knuthovej, ktorá publikovala knihu o liturgii nazvanú "Zástava bez slov" ("Banner without Words"), publikovanú v Resource Publications v roku 1986. Majú dve deti.
Literatúra
Krátky, neúplný zoznam jeho diel:
Bitka pri Viedni
Bitka pri Viedni (11. – 12. september 1683) bola jedna z kľúčových bitiek v tureckých vojnách medzi Habsburgovcami (resp. kresťanskou Európou), a Osmanskou ríšou. Bola zároveň jedna z najvýznamnejších bitiek 17. storočia. V konečnom dôsledku znamenala ukončenie tureckej expanzie v strednej Európe a zosilnenie politického vplyvu Habsburskej monarchie. Bitku vyhrali poľsko-rakúsko-nemecké sily na čele s poľským kráľom Jánom III. Sobieskim, stojace proti armáde Osmanskej ríše pod velením veľkovezíra Kara Mustafa Pašu. Bitka bola historickým zlomom v tristoročnom zápase medzi centrálnymi európskymi mocnosťami a Osmanskou ríšou. Po šestnásť rokov trvajúcej Veľkej tureckej vojne Habsburská ríša postupne ovládla južné Uhorsko a Sedmohradsko, ktoré boli z veľkej časti zbavené tureckých síl.
Osmanské prípravy na obliehanie
Osmanské vojská prenikali do juhovýchodnej Európy od konca 14. storočia a viackrát porazili sily, ktoré sa im postavili. V roku 1389 v bitke na Kosovom poli porazili Srbov. V roku 1444 porazili uhorské, poľské a české vojská v bitke pri Varne. V roku 1453 sa im definitívne podarilo poraziť byzantské vojská, keď padol Konštantínopol. V roku 1526 spôsobili Turci ťažkú porážku uhorskému vojsku pri Moháči a ovládli prakticky celé dolné Uhorsko vrátane Budína. V roku 1529 sa im po prvýkrát podarilo ohroziť aj Viedeň.
V roku 1648 bol podpísaný vestfálsky mier, ktorý ukončil boje tridsaťročnej vojny. V Habsburskej monarchii však naďalej prebiehali boje medzi Habsburgovcami a prevažne hornouhorskými protihabsburskými stavmi. Nespokojnosť protestantských stavov využívali aj Turci. V roku 1663 sa im podarilo dobyť pevnosť Nové Zámky a významne ohroziť hornouhorské banské mestá.
Ešte v roku 1671 vyhlásil turecký sultán Mehmed IV. svätú vojnu Poľsku. Dobytie Viedne bolo dávnou túžbou Osmanskej ríše. Jej ovládnutie malo však predovšetkým veľký vojenský význam. Obsadenie mesta by malo za následok získanie kontroly nad horným tokom Dunaja, vytvorilo by predmostie pre pre ďalšie útoky na sever i západ a predovšetkým by umožnilo konsolidovať dovtedy získané pohraničné územia.
Dôvodom bola možnosť kontrolovať Dunaj aj obchodné cesty smerujúce na sever a západ, taktiež obhájenie územných ziskov od Benátok a náboženské dôvody, šírenie viery. V roku 1681 a 1682 zrážky medzi silami Imricha Tököliho a Habsburgovcami, a taktiež invázia Habsburgovcov do stredného Uhorska poskytovali veľkovezírovi Kara Mustafovi veľmi dôležité argumenty v presviedčaní sultána Mehmeda IV. na ďalšie vojenské ťaženie do Európy. Osmanská armáda sa zmobilizovala 21. januára 1682, vojna bola vyhlásená 6. augusta.
Aby Turci viedenský dvor vojensky oslabili, rozhodli sa v roku 1681 poskytnúť vojenskú pomoc povstalcom Imricha Tököliho proti rakúskemu cisárstvu, ktorý mal ambície stať sa kráľom Horného Uhorska. Turecký vazal Imrich Tököli v roku 1678 vydal Manifest ku všetkým Uhrom, v ktorom vyhlasoval, že bude bojovať za slobodu vlasti a vyzýval všetkých, aby mu pomáhali. Tým, ktorí slúžili cudzincom, alebo boli neutrálni, hrozil tvrdými trestami. Jeho prívrženci sa nazývali „malkotenti“, jeho vojaci „bujdoši“ alebo „kuruci“. V jeho vojsku bojovali Turci, Tatári, Francúzi, Poliaci a kozáci (sultánovi Mehmedovi IV. boli nútení platiť každoročný „čestný dar“ 40 tisíc zlatých). Osmanská ríša najskôr podnikla najrozsiahlejšie logistické prípravy svojej doby, vrátane opráv a výstavby nových ciest a mostov vedúcich do Rakúska. Zriadila zásobovacie centrá, sklady munície a proviantu. Do týchto logistických centier a na Balkán stiahla delá a ďalšie zdroje z celého impéria. Osmanské armády sa dali na pochod 1. apríla 1683 od Edirne. Aj napriek obrovskej armáde chcel Kara Mustafa využiť moment prekvapenia; až do konca pochodu na Viedeň nebolo jasné, či boj bude prebiehať v Rakúsku alebo v Poľsku.
Až v Belehrade sa turecká armáda pripojila k Tatárom, ktorí sa najskôr utáborili pri Kamenci Podolskom (Ukrajina). Veľkovezír až tu určil nový smer presunu, ktorý mal oddialiť poľskú reakciu.
Obliehanie
Už 8. júna obrancovia mesta zapálili a zrovnali so zemou všetky predmestia Viedne ležiace pred jej hradbami. Tento krok bol potrebný, pretože akékoľvek stavby mohli slúžiť na krytie útočiacich vojsk. 13. a 14. júla do okolia Viedne prenikli Tatárske vojská, ktoré začali drancovať. Obliehanie sa začalo 14. júla 1683, keď k Viedni dorazila hlavná turecká armáda. Ešte skôr, 7. júla, tam dorazilo asi 40 000 Tatárov, dvakrát toľko ako mali rakúske sily v tejto oblasti. Utáborili sa štyridsať kilometrov východne od Viedne. Cisársky dvor aj so šľachtou rýchlo evakuovali do Passau. Po počiatočných bojoch cisár Leopold so svojimi plukmi ustúpil na západ do Linzu spolu s osemdesiatimi tisícmi obyvateľmi Viedne. Zostávajúcim 11 tisícom vojakov a piatim tisícom dobrovoľníkov zostal veliť gróf Ernest Rüdiger von Starhemberg. Improvizovaným polovojenským silám velil Zdeněk Kaplíř ze Sulevic. Na výzvu Kara Mustafu odmietli kapitulovať. V priebehu predchádzajúcich rokov to už bolo druhé obliehanie Viedne (prvé bolo v roku 1529, pod záštitou veľkovezíra z vplyvnej rodiny Köprülü).
Osmanská armáda v počte približne 138 tisíc mužov, z ktorej asi 50 tisíc boli skúsení tureckí vojaci, zvyšok boli vojaci rôznych národností ako Rumuni, Moldavčania, krymskí Tatári, ktorí boli menej motivovaní bojovať, sa sústredila na severozápadnej strane mesta. Tristo tureckých kanónov bolo síce dostatočne veľa, ale chýbali im ťažké delá, ktoré pre mokré leto nebolo možné prepraviť. Opevnenia Viedne zodpovedali vtedajším najnovším opevňovacím znalostiam, osmanské sily preto boli rozhodnuté Viedeň vyhladovať a docieliť tak kapituláciu bez boja.
Osmani mali v podstate dve možnosti, ako mesto dobyť. Generálny útok by im prakticky zaručil úspech, pretože mali presilu v pomere takmer dvadsať ku jednej. Druhá možnosť bola zdĺhavé obliehanie. Vybrali si práve druhú možnosť, napriek tomu, že čas pracoval proti nim. Historici sa nazdávali, že Kara Mustafa chcel získať mesto a jeho bohatstvo neporušené pre seba. Turci odmietli frontálny útok, aby sa zabránilo právu na korisť a drancovaniu, ktoré by taký útok sprevádzali.
Už pred bitkou Viedenčania zbúrali mnoho domov okolo mestských hradieb a vyčistili priestor tak, že zostala prázdna plocha, aby sa dali použiť obranné ohne a naplno využilo delostrelectvo. Mustafa sa z toho dôvodu rozhodol vykopať sériu dlhých zákopov, paralelne v lichobežníkovom tvare, smerujúcich na jedno miesto k hradbám. Osmani sa rozostavili do lichobežníkového tvaru naľavo, pred Löblovou baštou stál Ahmed Paša a jeho janičiari. V strede pred ravelínom stáli vojská z Rumélie. Na pravej strane oproti mestskej bašte bol Kara Mehmed Paša, jeho pešiaci a velitelia - vezíri Abaza Sari a Hüseyin Paša. Pod hradbami nariadili kopať podkopy - míny, do ktorých postupne ukladali okolo päťtisíc súdkov s pušným prachom. Mustafa tak riešil nedostatočnú účinnosť jeho kanónov ako aj ich celkový nedostatok a fakt, že v rozmočenom teréne okolo mesta bolo manévrovanie ťažkými obliehacími delami náročné.
Rakúšania sa tomu snažili čeliť tým, že kopali vlastné tunely a znemožnili tak ukladanie veľkého množstva strelného prachu v podzemných dutinách. Dochádzalo tak aj k podzemným súbojom. Obliehanie prakticky odrezalo viedenských obrancov od zásobovania potravinami. Okolie Viedne bolo nebezpečné, nastal hlad, šírili sa epidémie, studne boli zamorené a mŕtvych nebolo kde pochovávať. Útoky janičiarov sa opakovali každý deň. Obrancovia ich odrazili okolo päťdesiat, ale vo veľkej miere sa začala prejavovať únava; až tak, že hlavný veliteľ Rüdiger von Starhemberg nariadil zastreliť každého vojaka, ktorý by na stráži v noci spal. V tom čase sa z mesta vytratil Georg Michaelowitz, ktorý bol zvedom. V preoblečení za Turka sa mu podarilo prejsť cez početné osmanské línie a doručiť Sobieskemu zúfalú správu od veliteľa Starhemberga. Viedenčania boli vo veľmi zlej situácii, pretože Osmanom sa navyše ponáhľal na pomoc aj uhorský povstalec Imrich Tököli, ktorý začal drancovať s uhorsko-tatárskym vojskom Moravu. Ďalej im zamedzila postup poľská kavaléria Jeronyma Lubomírskeho. Len celkom blízko, 5 kilometrov severovýchodne od Viedne, pri Bisambergu, ich v auguste 1683 rozprášil Karol V. Lotrinský. Napriek varovaniam Jána Sobieskeho, aby Tököly nezneužíval situáciu počas výpravy osmanskej armády proti Viedni, sa Imrich Tököly zmocnil územia skoro celého Horného Uhorska (dnešného Slovenska). Francúzsky kráľ Ľudovít XIV. využil príležitosť oslabených Habsburgovcov a zaútočil na mestá v Alsasku a iných častiach južného Nemecka. Turkom sa 3. septembra s obrovským úsilím a za značných strát na oboch stranách podarilo obsadiť ravelín Burg, hradbu Nieder a vytvoriť si tak predpolie na ďalší postup.
Dňa 8. septembra päť tisíc skúsených tureckých ženistov znova vyhodilo do povetria veľkú časti hradieb. Najmä baštu Burg, ravelínu Burg a baštu Löbel. Vznikli tak medzery asi dvanásť metrov široké. Vojaci aj dobrovoľníci utrpeli ťažké straty, ktoré však postupne narastali aj na tureckej strane. Mustafa ich počas obliehania stratil 30 tisíc. Počet obrancov Viedne sa znížil z počiatočných 18 tisíc na menej než 5 tisíc vojakov. Mesto bolo zúfalé, Rakúšania naliehali a žiadali znova o pomoc pápeža, upozorňovali aj na podmienky zmluvy s poľským kráľom.
Prípravy na prielom
Knieža Karol V. Lotrinský velil 18 500 rakúskym vojakom. Pod spoločným velením Princa Juraja Friedricha Waldeckého (1620 – 1692), bolo 19 tisíc Frankov, Bavorov, Bádenčanov a Švábov. Saský kurfirst Johan Georg III. (1647 – 1691) viedol 9 tisíc Sasov. Napokon sa poľské vojská z Krakova 15. augusta pohli na Viedeň, sprevádzaní najstarším kráľovým synom Jakubom. Trasa pochodu viedla cez Sliezsko, Moravu a Viedenský les. Poliaci 3. septembra prekročili Dunaj severozápadne od Viedne a v Tulln an der Donau, sa spojili s rakúskymi cisárskymi silami. Pridali sa aj ďalší vojaci zo Saska a Bavorska, ktorí odpovedali na výzvu Svätej ligy. Na okraj Viedenského lesa dorazili aliančné vojská Sobieskeho popoludní. Pred nimi sa objavilo široké údolie, mierne sa zvažujúce smerom na juhovýchod.
Rozhodujúca bitka
Obrancovia v počte už len okolo 4 tisíc očakávali zničenie časti hradieb a boli pripravení bojovať v meste proti osmanskému útoku. Začiatkom augusta veliteľ obrancov gróf Ernst Rüdiger von Starhemberg ochorel na úplavicu. Jeho úlohu prebral Kaplíř, ktorý Karolovi Lotrinskému hlásil v depeši z 27. augusta kritickú situáciu v meste. Pomocná poľská armáda musela teda konať rýchlo, aby zachránila mesto a aby sa zabránilo ďalšiemu dlhému obliehaniu. Napriek medzinárodnému zloženiu a v priebehu iba šiestich dní bola vytvorená štruktúra velenia, ktorej ťažisko nesporne ležalo na poľskom kráľovi a jeho ťažkej elitnej jazde. Motivácia bola vysoká, pretože táto vojna nemala dobyvačný ale náboženský charakter. Aliančné vojská začali na vrchu Kahlenberg (dnes Leopoldsberg) ohňovými signálmi odpovedať na svetlice vystreľované z Dómu svätého Štefana a signalizovať tak príchod svojich predvojov. V deň bitky, pred východom slnka v Leopoldovej kaplnke (dnes Kostol sv. Jozefa z roku 1629) slúžil taliansky kapucín, pápežský legát, páter Marek z Aviana s veliteľmi na Kahlenbergu omšu, na ktorej miništroval kráľ Sobieski.
Bitka začala ráno 12. septembra o 4. hodine, ešte skôr ako boli nasadené všetky jednotky. Rakúska armáda bola rozostavená na ľavej strane, nemecké sily v strede, Poliaci napravo.
Tureckí ženisti pripravili ďalšiu veľkú a konečnú detonáciu pod Löbelovou baštou, ktorá mala zabezpečiť ľahký prístup do mesta. Sobieski sa rozhodol najskôr poslať jeden oddiel husárov pod velením poručíka Žigmunda Zbierzchowského na prieskum, či tam nie sú skryté priekopy, jamy a pasce. Oddiel pokračoval prudkým cvalom veľkým oblúkom medzi tureckými pozíciami, čo vyvolalo v ich radoch paniku, ale tiež zaznamenali prvé značné straty. Veľkovezír Kara Mustafa sa nazdával, že je to hlavný nepriateľský útok, preto poslal do protiútoku väčší počet svojich jazdcov. Tí sa rozhodli Poliakov prenasledovať a dostihli ich pri okraji lesa. Tu mali Poliaci pripravené početnejšie oddiely, ktoré na nich vzápätí spustili paľbu. Táto akcia vyvolala medzi Osmanmi prvý vážnejší zmätok. Kým Turci náhlivo skončili svoje práce a utesnili tunel, aby bola explózia účinnejšia, rakúski "krtkovia" v popoludňajších hodinách objavili najväčšie podkopané priestory s náložami a zneškodnili včas zápalnú šnúru.
V rovnakom čase už poľská pechota spustila masívny útok na turecké pravé krídlo. Kara Mustafa si bol príliš istý svojimi vojskami a hlavnú obranu úseku medzi obcami Schafberg a Nussdorf na severnej strane od mesta zostavil len z niekoľkých menej skúsených oddielov. Na úkor toho sa sústredil s najschopnejšími silami na severozápadnej strane (dnes Türkenschanz). Nemci a Rakúšania bojovali na ľavom krídle, na svahoch kopcov medzi Kahlenbergom a Schafbergom v bezprostrednej blízkosti Dunaja. Poliaci postúpili ďalej z Viedenského lesa v priestore niekoľkých kilometrov cez kopcovitý terén, porasty kríkov a viníc. Turci tam nemali väčšie oddiely, keďže z tej strany útok nečakali. Sobieskeho husárske pluky ako predvoj v počte asi 3 tisíc elitných jazdcov, pod velením kapitánov Jablonowského a Sienawského, s plukmi nemeckej kavalérie o sile asi 20 tisíc mužov okolo 18 hodiny zaútočili od Viedenského lesa z kopca Schafberg. Spočiatku pomaly, potom prudkou jazdou zmietli ako prvú jazdu Tatárov, potom nasledovala pechota janičiarov. V šíkoch osmanských obliehateľov nastala obrovská panika. Boli už unavení z dlhého boja na dvoch stranách a hľadali záchranu v rieke. K útoku sa pripojili aj obrancovia z mesta. Zaútočili priamo na turecký tábor (asi pätnásťtisíc stanov) a dorazili až k hlavnému stanu veľkovezíra. Ten však už bol na úteku (so sebou si vzal aj Mohamedovu zelenú zástavu.)
Po bitke
Kara Mustafa, ako sa ukázalo neskôr, veľa vecí podcenil. Namiesto sústredenia sa na boj s cisársko-poľskou armádou sa Turci venovali úsiliu preniesť boje do ulíc mesta. Kara Mustafa, ktorý mal v tej chvíli k dispozícii 110 tisíc vojakov, ich do boja poslal len 70 tisíc. Podcenil silu spojeneckej armády a proti spojeneckému ľavému krídlu poslal 40 tisíc Tatárov v presvedčení, že nápor ich jazdy Nemcov a Sasov rozdrví. Boky malo chrániť 35 tisíc janičiarov, väčšinu však nechal Mustafa v zákopoch. Ale ľavé krídlo sa statočne držalo, hlavne vďaka poľskej jazde a hessenským kyrysníkom aj keď nemali skoro žiadnu delostreleckú podporu; na kopce, z ktorých útočili, si dopravili delá iba Poliaci.
Napriek tomu, že mal celé mesiace čas organizovať svoje sily, zabezpečiť ich motiváciu, lojalitu a pripraviť sa na očakávaný útok, zveril obranu tyla tatárskemu krymskému chánovi s jeho asi tridsať tisícovou kavalériou. Existujú otázky, koľko Tatárov sa skutočne podieľalo na hlavnej bitke pri Viedni. Ich chán sa cítil ponížený neustálym pohŕdaním od Mustafu a údajne odmietol urobiť vojenský výpad proti poľským silám, presúvajúcim sa cez lesy. V nich by ťažká poľská jazda bola zraniteľná, na rozdiel od ľahkých tatárskych koní. Tatári boli známou rebelujúcou zložkou v osmanskej armáde, ktorá otvorene vzdorovala Mustafovi a odmietala plniť jeho rozkazy. Mustafa ponechal strategicky dôležité mosty bez obrany a umožnil tak presun kombinovanej habsbursko-poľskej armáde, ktorá prišla Viedni  na pomoc.
Kritici tohto názoru tvrdia, že to bol práve Kara Mustafa, a nie krymský chán, kto bol obviňovaný a zodpovedný za zlyhanie obliehania. Osmani sa taktiež nemohli plne spoliehať na svojich valašských a moldavských spojencov. Tieto národy mali značnú averziu voči Osmanom, ktorí drancovali ich vlasť. V rokoch pred obliehaním Turci mnohokrát zasiahli do ich mocenských štruktúr a dosadili si v týchto krajinách lojálnych princov, aby si nad nimi udržali väčšiu kontrolu. Poznajúc turecké zámery, kniežatá Moldávie a Valašska sa snažili dávnejšie varovať Habsburgovcov. Najskôr sa snažili postaviť Turkom na odpor a nie sa pripojiť ku kampani, ale boli prinútení k vazalstvu. Existuje veľké množstvo populárnych legiend o správaní sa kniežat týchto krajín počas obliehania. Takmer vždy v tejto súvislosti opisujú Valachov a Moldavcov, že údajne nabíjali delá slamenými guľami, aby výstrely neublížili viedenským hradbám.
Toryská ulica
Toryská ulica je ulica:
60 sekúnd
60 sekúnd (ang. Gone in 60 Seconds) je americký akčný film, v hlavnej úlohe s Nicolasom Cageom, Angelinou Jolie, Giovannim Ribisim, Christopherom Ecclestonom, Robertom Duvallom, Vinnie Jonesom a Willom Pattonom. Film režíroval Dominic Sena a scenár napísal Scott Rosenberg. Producentom bol Jerry Bruckheimer. Film je remake rovnomenného filmu z roku 1974 od režiséra H. B. Halickiho.
Dej
Randall „Memphis“ Raines (Nicolas Cage) bol tým najlepším zlodejom áut v USA. Teraz už nejaký čas seká dobrotu, ale pod výzorom sympatického slušného muža stále číha dravec pripravený kedykoľvek zaútočiť. To sa výborne hodí vo chvíli, kedy sa Randallov mladší brat Kip Raines (Giovanni Ribisi) zapletie s krutým gangstrom Raymondom Calitrim (Christopher Eccleston) a svojou neopatrnosťou ho pripraví o desiatky kradnutých luxusných áut pripravených na predaj. Pokiaľ nemá jeho brat zomrieť, musí sa Randall vrátiť k remeslu a počas troch dní ukradnúť pre Calitriho päťdesiat drahých a náležito zabezpečených automobilov. So starou partiou kamarátov na čele so Sarou Wayland (Angelina Jolie) by to Randall určite dokázal, keby sa mu v ceste nestáli policajti a hlavne detektív Roland Castlebeck (Delroy Lindo).
Soundtrack
Soundtrack obsahuje zmes rocku, elektronickej hudby a hip-hopu. Bol vydaný dňa 6. júna 2000 vydavateľstvom The Island Def Jam Music Group. V rebríčku Billboard 200 dosiahol 69. miesto.
Ekvivalentnosť frazémy so slovom
Ekvivalentnosť frazémy so slovom je v začiatkoch rozvíjania modernej frazeologickej teórie určujúca vlastnosť frazémy, ktorá sa pokladala za základný poznávací znak (kritérium) frazeologickosti istého ustáleného spojenia. Neskôr teória ustúpila od uplatňovania tohto kritéria, pretože sa podľa neho z frazeológie automaticky vylučovala celá oblasť frazém s výpovednou platnosťou. Neskôr teória toto kritérium nahradila kritériom súvzťažnosti frazémy so slovom (p.), potom sa s touto vlastnosťou aj naďalej počítalo, ale už nie v platnosti rozhodujúceho kritéria frazeologickosti, resp. nefrazeologickosti slovného spojenia, lež v platnosti jedného z viacerých znakov istých typov frazém.
Magnac-Lavalette-Villars
Magnac-Lavalette-Villars je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Charente, v regióne Poitou-Charentes.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Arsinoë
Arsinoë môže byť:
NGC 1042
NGC 1042 je galaxia v súhvezdí Veľryba, ktorú objavil americký astronóm Lewis A. Swift 10. novembra 1885.
Radikál
Radikál môže byť:
NGC 1042
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 11.
Bezprostredný úsudok
Bezprostredný úsudok je úsudok, v ktorom záver (konklúzia) priamo vyplýva iba z jednej premisy. K bezprostredným úsudkom patria závery podľa logického štvorca, obraty, premeny a i. Bezprostredné úsudky sú protikladom sprostredkovaných úsudkov, ktoré vychádzajú z dvoch alebo viacerých premís.
Solymár
Solymár je veľká obec v Maďarsku v Peštianskej župe v okrese Pilisvörösvár.
Má rozlohu a žije tu  obyvateľov.
Hornádska ulica
Hornádska ulica je ulica:
Eliptický variant frazémy
Eliptický variant frazémy je rečová, nie ustálená skrátená podoba, ktorá vzniká po zapojení frazémy do kontextu s takými slovami, ktoré sú aj zložkami frazémy, alebo pri situačnom opakovaní tej istej jednotky (napr. v dialógu: Trafila kosa na kameň? – Trafila). Odlišuje sa teda od skráteného variantu frazémy, ktorý je už v jazyku ustálený (napr. aj slovníkovo zachytený). Pokiaľ elipsa nemení význam frazémy, je to eliptický variant frazémy. Ak by sa elipsou menil, alebo posúval význam frazémy, ide už o syntaktickú aktualizáciu frazémy.
Eruptívna dvojhviezda
Eruptívne dvojhviezdy alebo kataklizmatické dvojhviezdy sú veľká skupina eruptívnych premenných hviezd, ktorých erupcie a vzplanutia spôsobuje prenos hmoty z chladného obra, podobra alebo trpaslíka spektrálnych typov G-M na bieleho trpaslíka alebo hviezdu hlavnej postupnosti HRD. Ak chladná zložka nevypĺňa Rocheovu medzu, nastáva akrécia hmoty hviezdnym vetrom na povrch bieleho trpaslíka, ak vypĺňa Rocheovu medzu, vytvára sa okolo bieleho trpaslíka alebo hviezdy hlavnej postupnosti akréčny disk. V prvom prípade nastáva vzplanutie v dôsledku zapálenia termonukleárnych reakcií na povrchu bieleho trpaslíka, v druhom prípade v dôsledku uvoľnenia gravitačnej potenciálnej energie pri zvýšenom prenose hmoty z chladnej zložky alebo pri nestabilite v akréčnom disku. Okrem výrazných vzplanutí prejavujú eruptívne dvojhviezdy premennosť súvisiacu s prenosom hmoty do akréčneho disku, pulzáciou a rotáciou chladnej zložky a podobne. Do podtriedy eruptívnych dvojhviezd patria:
Emocionálnosť frazémy
Emocionálnosť frazémy je komponent konotatívneho obsahu frazém, vyjadrujúci emocionálno-hodnotiaci vzťah hovoriaceho k predmetu vyjadrenia.
Valerij Grigorievič Korzun
Valerij Grigorievič Korzun (, * 3. máj 1953, Krasnyj Sulin) je bývalý ruský kozmonaut z letov Sojuz aj raketoplánu, ktorý strávil na orbitálnych staniciach Mir a ISS viac ako rok svojho života.
Mladosť a výcvik
Valerij Korzun sa narodil v meste Krasnyj Sulin v Rostovskej oblasti, je ruskej národnosti. V rodnom meste ukončil strednú školu (Krasnosulinskaja sredňaja škola No 2) v roku 1970 a nastúpil do armády. Vojenským pilotom sa stal v roku 1974 po absolvovaní príslušnej školy (Kačinskoje vysšeje vojenno-aviacionnoje učilišče im. A.F. Mjasnikova). V rokoch 19841985 absolvoval veliteľskú vojenskú školu (Krasnoznamennaja vojenno-vozdušnaja akademija im. J.A. Gagarina, Monin). Od roku 1987 bol v Stredisku prípravy kozmonautov J. A. Gagarina v Hviezdnom mestečku. Po 9 rokoch letel do vesmíru. Je ženatý, jeho manželkou je Jelena Ivanovna, rodená Nazinaja. Spolu majú od roku 1979 chlapca Nikitu.
Lety do vesmíru
Prvý let absolvoval v lete roku 1996 (bolo mu 43 rokov) na palube ruskej kozmickej lode Sojuz TM-24. Spolu s ním leteli Alexander Kaleri a Claudie André-Deshaysová z Francúzska. Loď bola katalogizovaná v COSPAR ako 1996-047A. Štartovali z kozmodrómu Bajkonur a dva dni na to sa pripojili k stanici Mir, kde už pracovala predchádzajúca expedície v zložení Jurij Onufrijenko, Jurij Usačov a Shannon Lucidová z USA. Celá šestica tu pôsobila 14 dní. Počas tejto doby boli k Miru pripojené dve kozmické lode Sojuz. Dňa 2. septembra 1996 v staršej vesmírnej lodi Sojuz TM-23 odleteli na Zem členovia 21. základnej posádky, teda Onufrenko, Usačov a vzali so sebou aj André-Deshaysovú. Pristáli na území Kazachstanu. Korzun, Kaleri a Lucidová sa stali 22. stálou posádkou Miru. Desať dní potom, dňa 19. septembra 1996, sa k Miru pripojil raketoplán Atlantis (misia STS-79) a v ňom priletela šestica ďalších astronautov. Na Mire ich pracovalo niekoľko dní naraz deväť. Po piatich dňoch raketoplán odletel, s ním Lucidová, ktorú v základnej posádke nahradil John Blaha. V novembri sa k stanici pripojila nákladná loď Progress M-33 a v januári raketoplán Atlantis STS-81. Dňa 12. februára 1997 sa k lodi pripojila loď Sojuz TM-25 s novou základnou posádkou. V lodi prileteli Vasilij Ciblijev, Alexander Lazutkin a Reinhold Ewald z Nemecka a niekoľko dní pracovali obe posádky spolu. Dňa 2. marca potom Sojuz TM-24 s Korzunom, Kalerim a Ewaldom pristáli na území Kazachstanu.
Druhýkrát do vesmíru letel po šiestich rokoch. Bolo to na začiatku leta 2002 na palube amerického raketoplánu Endeavour. S ním na Medzinárodnú vesmírnu stanicu ISS letelo ďalších šesť astronautov – Američania Kenneth Cockrell, Paul Lockhart, Peggy Whitsonová, Franklin Chang-Diaz, Francúz Philippe Perrin a Rus Sergej Treščov. Na ISS sa uskutočnila výmena základných posádok, Korzun tu zostal slúžiť pol roka ako člen Expedície spolu s Treščovom a Whitsonovou. V tomto období sa pri stanici vystriedalo niekoľko nákladných lodí (Progress M46 a M19) a raketoplánov (lety STS-112 a STS-113), bola tiež vymenená záchranná loď Sojuz. Dňa 7. decembra 2002 stará obsluha stanice odletela na Zem a s ňou aj Korzun. Pristáli na Floride. Na ISS zostala Expedícia 6.
Výtvarné umenie
náhľad|Výtvarné umenie Výtvarné umenie alebo výtvarníctvo je druh umenia. V užšom zmysle slova je to sochárstvo, maliarstvo,grafika,fotografia a film; zväčša sa však ráta medzi výtvarné umenia aj kresba, dizajn, architektúra a umelecké remeslá (užité umenie). Výtvarné umenie je predmetom vedy o výtvarnom umení.
Vernisáž
Vernisáž je slávnostné otvorenie výstavy, ktoré býva spravidla doplnené nejakým ďalším umeleckým programom (napr. hudobným, alebo divadelným) a na jeho začiatku býva prednesený krátky úvodný prejav. Typická je pre ňu podávanie vína a občerstvenia. Vernisáže môžu byť verejné a neverejné, resp. uzavrené. Uzavrených vernisáží sa zúčastňujú iba pozvaní hostia. Vernisáží sa môžu zúčastňovať aj kritici alebo médiá. Ak sú vystavované diela vytvorené ešte žijúcim autorom, zúčastňuje sa aj on vernisáže. Hostia popri konzumácii diskutujú navzájom alebo s autorom o vystavovaných dielach. Vernisáž môže byť organizovaná múzeom umenia alebo komerčnými galériami, kde sú diela dočasne vystavené a sú určené na predaj. Na oficiálnych výstavách ako je Royal Academy, umelci v minulosti dávali dielam konečnú podobu fermežovaním (prikrášlením olejovitým ochranným ľahko schnúcim lakom). Tým svoju prácu uzavreli, pretože potom bolo ďalšie maľovanie na obraz prakticky nemožné.Časom sa rozdiel medzi vernisážou a formálnym otvorením výstavy vytratil. Opakom vernisáže, teda slávnostným uzatvorením výstavy je finisáž.
Typ (analytická filozofia)
Typ je v analytickej filozofii časť (kategória) ontickej oblasti jazyka zloženej z objektov, na ktoré sa vzťahujú alebo môžu vzťahovať jeho výrazy, a to tak, že tieto objekty denotujú alebo ich nadobúdajú ako svoje hodnoty.
Typy sú vlastne isté množiny objektov, ako napr. univerzum daného jazyka, ktorého prvky sa nazývajú indivíduá, ďalej množina všetkých množín indivíduí, množina všetkých binárnych relácií, množina všetkých ternárnych relácií,..., množina všetkých n-árnych relácií,..., množina pravdivostných hodnôt, množina všetkých unárnych pravdivostných funkcií, množína všetkých binárnych pravdivostných funkcií,..., atď. Jestvuje nekonečne veľa rôznych typov objektov. Obdobne sa členia jazykové výrazy, pričom platí, že výrazy, ktoré sa vzťahujú na objekty toho istého typu (t. j. denotujú alebo ako svoje hodnoty nadobúdajú objekty tej istej ontologickej kategórie), sú výrazmi toho istého typu (alebo kategórie).
Spišská
Spišská môže byť:
Latiméria divná
Latiméria divná alebo latiméria podivná (lat. Latimeria chalumnae) je ryba z čeľade latimériovité, ktorú objavili až v roku 1938.
Je to typický príklad „živej fosílie“, lebo patrí do skupiny, o ktorej sa predpokladalo, že vyhynula pred viac, ako 65 miliónmi rokov spolu s dinosaurami. Latiméria divná sa vyskytuje v hĺbke 150700 metrov pri skalnatých svahoch s podmorskými jaskyňami, ktoré obmývajú morské prúdy. Má veľké, hrubé a ťažké šupiny s lesklými bielymi škvrnkami, svalnaté párové plutvy a nezvyčajnú chvostovú plutvu so stredným lalokom. Prsné plutvy má mimoriadne pohyblivé, vďaka čomu obratne pláva v puklinách skál, kde loví ryby a inú korisť. O populácii latimérie divnej sa vie veľmi málo a jej početnosť sa odhaduje veľmi ťažko, no so zreteľom na to, že oblasť jej výskytu je ohraničená a je citlivá na lov, vyhlásili ju za ohrozený druh. Ešte pred rokom 1938 ju miestni domorodci poznali a nazývali kombessa a jedli ako pochúťku.
Nazvali ju podľa vedkyne Marjorie Courtenay-Latimerovej, ktorá exemplár v roku 1938 preskúmala.
Empirický model frazémy
Empirický model frazémy je hierarchicky a štruktúrne usporiadaná schéma zachytávajúca vzťahy lexikálnych prvkov, zaregistovaných pri zisťovaní individuálnych interpretácií frazém bežnými používateľmi jazyka pri psycholingvistických experimentoch.
Trívium
Trívium (lat. trivium = trojcestie) je:
Nisyros (sopka)
Sopka je prerušená kalderou s priemerom 3 – 4 km, ktorá sa vytvorila v rozmedzí 44 - 24 000 rokov pred Kr. Jej vnútornú západnú časť vypĺňajú produkty neskoršej vulkanickej činnosti - päť lávových dómov, ďalších šesť sa nachádza na vonkajšej juhozápadnej strane. Vnútorné dómy sú miestom najmladšej činnosti (štyroch menších freatických erupcií v rokoch 1422, 1871, 1873 a 1888. Na ostrove sa nachádzajú aj početné fumaroly a horúce pramene, čo dokladá, že sopka je stále aktívna.
Sülysáp
Sülysáp je veľká obec v Maďarsku v Peštianskej župe v obvode Nagykáta.
Má rozlohu 4733 ha a žije tu 8238 obyvateľov (2007).
Jókaiho ulica
Jókaiho ulica je ulica:
Chassy (Saône-et-Loire)
Chassy je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Saône-et-Loire, v regióne Burgundsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Reasonable Doubt
Reasonable Doubt je debutový album amerického rappera Jay-Zho, ktorý bol vydaný dňa 25. júna 1996 vydavateľstvami Roc-A-Fella Records a Priority Records. Obsahuje produkčnú prácu producentov DJ Premier, Ski, Knobody a Clark Kent a hosšuje interpretov ako Memphis Bleek, Mary J. Blige a The Notorious B.I.G., spolu s ďalšími. Album obsahuje mafioso rapové témy a odvážne texty o životnom štýle "obchodníka" a materiálnej posadnutosti.
Album dosiahol 23. miesto v americkom rebríčku Billboard 200, kde sa udržal 18 týždňov. Album propagovali štyri single, vrátane dvoch v Billboard Hot 100 rebríčku: „Ain't No Nigga“ a „Can't Knock the Hustle“. Asociáciou RIAA bol album certifikovaný platinovou platňou a do roku 2006 sa v USA predalo 1,5 milióna jeho kópií.
Album sa objavil na mnohých zoznamoch najlepších albumov vo viacerých hudobných publikáciách, vrátane The Source, Blender a Rolling Stone, v ktorom sa umiestnil na 248. mieste v zozname The 500 Greatest Albums of All Time.
Vplyv
Úspech albumu pomohol spopularizovať mafioso rap a súvisiace predstavy o spoločnosti na vysokej úrovni a drahom životnom štýle, vrátane pitia šampanského Cristal, šoférovania automobilov Lexus a života z dejov filmov Zjazvená tvár a Carlitova cesta. Je to obrat, ktorý nahrádza gangsta rap ako dominantný štýl hip-hopu tej doby.
Reasonable Doubt je často "považovaný za jeden z pamätných hip-hopových albumov" podľa Ryana Schreibera z Pitchfork Media. Album je porovnávaný z albumami Ready to Die od The Notorious B.I.G.a a ''Illmatic od Nasa.
Zoznam skladieb
Bonusové skladby, ktoré sa objavili na neskoršom vydaní albumu Reasonable Doubt.
NGC 1043
NGC 1043 je galaxia v súhvezdí Veľryba, ktorú objavil americký astronóm Lewis A. Swift 2. októbra 1886.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 15.
Miloš Gosiorovský
Prof. Miloš Gosiorovský, DrSc. (* 28. máj 1920, Vrútky † 23. január 1978, Bratislava), bol významný slovenský marxistický historik a pedagóg, autor a spoluautor mnohých historických prác z dejín robotníctva a povojnového Slovenska.
Životopis
Vyučil sa za murára a sprvu pracoval ako príležitostný robotník. Po oslobodení pôsobil v straníckych a verejných funkciách, v roku 1949-1951 riaditeľ Ústavu Slovenského národného povstania v Banskej Bystrici, od 1953 prednášal históriu na Filozofickej fakulte UK v Bratislave (1951 univ. prof.). Vedúci predstaviteľ a organizátor marxistickej historiografie na Slovensku i v ČSR, budovateľ jej inštitúcií. Zaoberal sa najmä problematikou robotníckeho hnutia, KSS a KSČ, komunistického odboja počas 2. svetovej vojny a národnostnými otázkami. Autor a spoluautor viacerých monografií, početných štúdií publikovaných v československých i zahraničných periodikách, prednášal v bývalom Sovietskom zväze i v ďalších socialistických krajinách, účastník svetových kongresov (Štokholm, Viedeň, Moskva a i.). Priamy účastník protifašistického odboja a SNP (krycie meno Vlado). Nositeľ viacerých vyznamenaní.
V rokoch 1966-1970 bol predsedom obnovenej Slovenskej historickej spoločnosti.
Hviezdna ulica
Hviezdna ulica je ulica:
Európske významové univerzum
Európske významové univerzum je subuniverzum svetového významového univerza.
Motor Music
Motor Music je nezávislé hudobné vydavateľstvo, ktoré sídli v Berlíne v Nemecku a zaoberá sa predovšetkým rockovou hudbou. Vydavateľstvo bolo založené v roku 1994, a do roku 2004 bolo dcérskou spoločnosťou Universal Music Group.
NGC 1044
NGC 1044 je galaxia v súhvezdí Veľryba, ktorú objavil britský astronóm Frederick William Herschel 7. novembra 1784.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 13,4.
Etnická špecifickosť frazémy
Etnická špecifickosť frazémy je spočíva vo fakte, že obraznosť frazém, ktorá je ich základom, nie je len hlbším postihnutím situácií po vecnej stránke, lebo prezrádza pritom aj optiku, zorný uhol, etnické hľadisko a mentalitu danej pospolitosti, ako sa to všetko odráža v hlbšom chápaní a riešení životných situácií, a to práve význačne charakteristicky. Preto sa frazeológia pokladá za idiomatické jadro jazyka danej komunity. Frazeológia svojím spôsobom dokumentuje povahu daného jazykového spoločenstva, špecifickosť jeho života, kultúry a histórie. Paradoxné je však pritom, že túto etnickú príznakovosť pociťujú skôr cudzinci než domáca sféra. Tak sa dá vysvetliť, že sa takto prirodzeným tlakom – na jednej strane komunikačných potrieb a – na druhej pohotovej ponuky frapantných, vhodných cudzích frazém v etnických kontaktoch, domáci fond obohacuje. Prebraté frazémy sa stávajú pritom súrodou zložkou domáceho fondu frazém, až tak, že sa začínajú pokladať za rovnako idiomatické (p. autochtónnosť frazém). Zdá sa teda, že v tejto veci viacej rozhoduje autentickosť frazém než ich autochtónnosť. Porov. aj idiomatickosť frazém.
Puy de Dôme
thumb|Puy de Dôme Puy de Dôme (okcitánsky: Puèi Domat / Puèi de Doma) je obrovský sopečný dóm v nadmorskej výške 1 465 m a jedna z najmladších sopiek pohoria Chaîne des Puys v Centrálnom masíve. Paradoxom je, že hoci je oblasť plná sopečných dómov, tufových kužeľov, či maarov, nenachádza sa v blízkosti žiadneho rozhrania tektonických dosiek. Vrch sa nachádza približne 10 km od mesta Clermont-Ferrand v regióne Auvergne a je po nej pomenovaný department Puy-de-Dôme.
Dejiny
vľavo|náhľad|Merkúrov chrám V predkresťanskej dobe vrch slúžil predovšetkým ako miesto častých náboženských slávností a obradov. Na vrchole stálo niekoľko chrámov, vrátane galského chrámu, venovaného bohu Merkúrovi, ktorého pozostatky boli nájdené v roku 1873.
Roku 1875 bolo na vrchole postavená fyzikálne laboratórium, nasledované v roku 1956 televíznym vysielačom.
Vrch niekoľkokrát slúžil ako cieľová stanica etáp Tour de France (napr. 1964 a 1975), hoci bežne je pre cyklistov prístupný len na veľmi obmedzený časový úsek. V roku 2006 sa sem na bicykli mohlo iba medzi siedmou a deviatou ráno každú stredu a nedeľu v dňoch 1. mája - 30. septembra.
Cestovný ruch
Turisti majú dve možnosti stúpania - chodník, bývalá rímska cesta, vedie okolo Merkúrovho chrámu. Druhou možnosťou je 6 km asfaltovej cesty, ktorá je v špičke uzavretá pre osobné automobily, záujemcovia tak musia využiť miestne autobusy.
Saj
Saj alebo Sau a Saut, v helenistickom období Sais, , bolo mesto v starovekom Egypte, ležiace v západnej časti nílskej delty na Kanopskom ramene rieky,. Počas egyptských dejín slúžilo ako hlavné mesto 5. dolnoegyptského nomu. Najvýznamnejšie postavenie získalo za 24. a 25. tzv. saiskej dynastie, kedy sa stalo sídlom kráľovskej moci. Lokálnou kultovou bohyňou bola Neit, o uctievaní ktorej máme záznamy už z čias 1. dynastie.
Podľa Herodota sa v Saji nachádzal Usirov hrob a predstavenia mystérií jeho utrpenia a smrti prebiehali v noci na neďalekom jazere. Podľa Plutarcha bol na svätyni bohyne Eset v Saji umiestnený nápis: „Ja som všetko, čo bolo, je a bude; môj závoj dosiaľ neodkryl žiaden zo smrteľníkov.“
Do dnešného dňa sa nezachovali žiadne pamiatky mesta pochádzajúce spred neskorého obdobia Novej ríše. Na tom majú zásluhu sebachini (farmári, ktorí používajú hlinené tehly ako hnojivo), ktorí rozobrali a zničili všetky pôvodné stavby. Na mieste zostalo iba niekoľko panelov s reliéfmi.
Ulrich zo Štrasburgu
Ulrich zo Štrasburgu (*1220, †1277 na ceste do Paríža) bol dominikánsky teológ a žiak Alberta Veľkého.
Korytnická ulica
Korytnická ulica je ulica:
Taksony
Taksony je veľká obec v Maďarsku v Peštianskej župe v okrese Szigetszentmiklós.
Má rozlohu a žije tu  obyvateľov.
Hronská ulica
Hronská ulica je ulica:
Explicitnosť frazémy
Explicitnosť frazémy je
Erlangen
Erlangen je nemecké mesto a mestský okres v bavorskom vládnom obvode Mittelfranken. Erlangen je aj sídlom krajinského okresu Erlangen-Höchstadt. Momentálnym počtom obyvateľov je Erlangen najmenším veľkomestom z celkovo ôsmich veľkomiest v Bavorsku. Tvorí spolu s mestami Norimberg a Fürth tzv. vyššie územné centrum. V Bavorsku je spolu 23 takýchto vyšších územných centier. Erlangen s okolím tvorí metropolitný región Norimberg a je jedným z jedenástich metropolitných regiónov v Nemecku. Mesto je známe vďaka Erlangensko-norimberskej univerzite Friedricha Alexandra a koncernu Siemens AG, ktorý tu vyrába CT a MRT zariadenia. Hudobný formát MP3 bol vytvorený v spolupráci Erlangensko-norimberskej univerzity Friedricha Alexandra a Fraunhoferského Inštitútu integrovaných obvodov Erlangen.
Geografia
Erlangen leží na kraji Stredofranskej panvy a súbežne s riekou Regnitz a Mohansko-dunajským prieplavom. Severne od centra Erlangenu sa do rieky Regnitz vlieva z východnej strany rieka Schwabach.
Susedné obce
Nasledujúce obce susedia s mestom Erlangen. Uvedené sú v smere hodinových ručičiek začínajúc od severu: Möhrendorf, Bubenreuth, Marloffstein, Spardorf, Buckenhof (všetky patriace pod okres Erlangen-Höchstadt), Norimberg, Fürth, Obermichelbach (okres Fürth), mesto Herzogenaurach a obec Heßdorf (okres Erlangen-Höchstadt).
Časti mesta
20 štvrtí mesta Erlangen:
Katastrálne sú relevantné iba nasledovné katastrálne územia:
Podnebie
Mesto Erlangen sa nachádza v hraničnej oblasti prímorského a kontinentálneho podnebia. Kontinentálne podnebie charakterizuje relatívne nízke množstvo zrážok (ročne ) a prímorské podnebie relatívne vysoká ročná priemerná teplota 8,5 °C. Centrum mesta je pred studeným polárnym vzduchom zo severnej strany chránené kopcom Burgberg. Rieka Regnitz zapríčiňuje časté hmly.
Dejiny
Prvá zmienka o meste Erlangen ako villa erlangon (dedina Erlangon) pochádza z roku 1002. V roku 1361 bola dedina predaná cisárovi Karolovi IV. V blízkosti tejto dediny bolo o tri roky neskôr založené mesto, ktoré dostalo v roku 1374 mincovú raziareň. V roku 1398 boli miestu pridelené mestské privilégiá. V roku 1402 sa mesto dostalo pod správu kniežatstva Kulmbach (resp. po roku 1604 kniežatstva Bayreuth) a rodu Hohenzollernovcov. V roku 1686 prišli do po vojne opusteného mesta prví francúzski hugenotskí utečenci. V roku 1706 bola časť Altstadt takmer úplne zničená počas požiaru, ale vzápätí opäť nanovo postavená. V roku 1792 patrilo mesto k feudálnemu štátu Pruské kráľovstvo. Po Napoleonovom víťazstve v roku 1806 mesto od roku 1810 patrilo pod Bavorské kráľovstvo. V roku 1812 boli Altstadt a Neustadt dovtedy vlastne Christian-Erlang zjednotené do jedného mesta. V roku 1724 založil gróf Friedrich von Bayreuth v rezidenčnom meste Bayreuth univerzitu, ktorá bola už v roku 1743 preložená do mesta Erlangen. Neskôr získala meno Friedrich-Alexander-Universität. V roku 1818 počas bavorskej reformy obcí získalo mesto vlastnú správu. V roku 1844 bolo mesto prvýkrát pripojené k železnici vďaka prvej časti Ludwig-Süd-Nord-Bahn medzi Norimbergom a Bambergom. Pritom vznikol na severe Erlangenu prvý bavorský železničný tunel – Burgbergtunnel.