cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Lev XI.
Životopis
Narodil sa vo Florencii. Podľa mena pochádzal zo slávnej florentskej vládnucej rodiny, i keď iba z jej vedľajšej línie. Okrem toho bol po matke prasynovcom niekdajšieho pápeža Leva X. Cosimo I. de' Medici, vojvoda z Toskánska, ho poslal k pápežovi Piovi V., u ktorého zostal Alessandro pätnásť rokov. Gregor XIII. ho v roku 1573 menoval za biskupa z Pistoie, v roku 1574 sa stal arcibiskupom, a v roku 1583 kardinálom.
V roku 1596 ho pápež Klement VIII. poslal ako legáta do Francúzska na dvor kráľa Henricha IV. Alessandro bol priateľ a žiak svätého Filipa Neriho.
14. marca 1605, jedenásť dní po smrti Klementa VIII., sa v Apoštolskom paláci začalo konkláve. Spomedzi viacerých kandidátov 1. apríla vyšiel víťazne kardinál Ottaviano de' Medici, ktorý na počesť svojho strýka prijal meno Lev XI.
Vzhľadom ku krátkemu trvaniu svojho pontifikátu bolo mu dopriate uskutočniť iba málo významnejších činov (o.i. poskytol pomoc cisárovi Rudolfovi II. v boji proti Turkom, či urovnal spor medzi španielskym klérom a rehoľou jezuitov). Už pred voľbou trpel zdravotnými problémami. Nadôvažok krátko po nástupe do úradu prechladol čo sa mu stalo osudným. O necelý mesiac zomrel.
Pre krátku dobu svojho pontifikátu získal prezývku Pápež blesk.
Kyselina dihydroorotová
Kyselina dihydroorotová  alebo dihydroorotát je derivát kyseliny orotovej, ktorý vystupuje ako intermediát v biosyntéze pyrimidínových nukleotidov.
Syntéza
Dihydroorotát vzniká z karbamoylaspartátu pôsobením enzýmu dihydroorotázy. V reakcii dochádza k zacykleniu a uzavretiu kruhu za štiepenia vody:
V ďalšom kroku tejto dráhy sa dihydroorotát presúva do mitochondrie, kde ho dihydroorotátdehydrogenáza dehydrogenuje, čím vzniká orotát:
Avenue de Choisy
náhľad|Avenue de Choisy Avenue de Choisy je ulica v Paríži. Nachádza a v 13. obvode. Spolu s Avenue d’Ivry je jednou z hlavných os parížskej ázijskej štvrte.
Poloha
Ulica vedie od križovatky s Boulevard Masséna smerom na sever, kríži Rue de Tolbiac, kde sá spája s Avenue d’Ivry a končí na Place d’Italie, spoločne s Boulevard Vincent-Auriol a Avenue d’Italie. Je dlhá 1 310 metrov a široká 30 metrov, od Rue de Tolbiac je jej šírka.
Dejiny
Urbanizácia ulice začala až od druhej polovice 19. storočia, keď sa tu rozvíjal priemysel. Vznikla tu automobilka Panhard (pri renovácii premenená na byty a obchodné centrum) alebo čokoládovňa Lombart (prestavaná na Lycée Gabriel Fauré) a tiež veľká plynáreň, na mieste ktorej je dnes park Choisy. Nárast obyvateľov viedol aj k založeniu kostola Saint-Hippolyte.
Až do 60. rokov 20. storočia patrila Avenue de Choisy ku klasickej robotníckej zástavbe 13. obvodu. V 60. rokoch a na začiatku 70. rokov prebiehala operácia Italie 13, ktorej cieľom bola obnova rozsiahlej oblasti v južnej časti 13. obvodu. To malo za následok výstavbu niekoľkých výškových budov (cca 30 poschodí) a nákupného centra na začiatku Avenue de Choisy. Po tomto radikálnom období obnovy sa demografická skladba Avenue de Choisy veľmi premenila s príchodom imigrantov z Vietnamu a ďalších ázijských krajín, takže dnes je lemovaná po celej dĺžke množstvom ázijských reštaurácii a obchodov.
Rue Legendre
thumb|Rue Legendre Rue Legendre (Legendrova ulica) je ulica v Paríži. Nachádza sa v 17. obvode. Nesie meno matematika Adriena-Marie Legendra (1752 – 1833) ako mnohé ďalšie ulice v tejto oblasti pomenované po vedcoch.
Poloha
Ulica začína na námestí Place du Général-Catroux pri križovatke s Avenue de Villiers a končí na križovatke s Avenue de Saint-Ouen a Rue Guy-Môquet. Je orientovaná z juhozápadu na severovýchod.
Dejiny
Pôvodne išlo o dve ulice Rue d'Orléans a Chemin de Monceau v bývalej obci Batignolles. Ulica bola zahrnutá do mesta Paríž v roku 1863. Úsek medzi Avenue de Clichy a Avenue de Saint-Ouen bol otvorený v roku 1867. V roku 1912 bola časť medzi Boulevard de Courcelles a Place du Général-Catroux vyčlenená ako samostatná Rue Georges-Berger.
Kamianec-Podiľskyj
Kamianec-Podiľskyj je mesto v západnej časti Ukrajiny a administratívne centrum Kamianecko-Podiľského rajonu, v Chmeľnyckej oblasti, významné ekonomické, vzdelávacie, kultúrne, historické (kedysi centrum historického kraja Podolie)  a turistické centrum v krajine. Aj napriek prevládajúcemu pravosláviu je mesto jedným z najväčších centier katolicizmu na Ukrajine.
Nachádza sa na rieke Smotryč, približne 102 km od mesta Chmeľnyckyj v historickom regióne Podolie. V roku 2011 tu žilo približne 103 036 obyvateľov. Hustota osídlenia: 3 679,86 obyv./km².
Prvá písomná zmienka je z roku 1374.
Avenue de France
thumb|Avenue de France Avenue de France (Francúzska avenue) je ulica v Paríži. Nachádza sa v 13. obvode. Bola vytvorená ako hlavná dopravná tepna novej modernej štvrte Paris Rive Gauche.
Poloha
Stredom ulice prechádza aleja pomenovaná Promenade Jules-Isaac na počesť francúzskeho historika Julesa Isaaca (1877 – 1963).
Výstavba
O názve ulice sa rozhodlo v roku 1993. Stavebné práce začali v roku 1995 na pôvodných pozemkoch SNCF v rámci revitalizácie štvrte. Prvý úsek bol otvorený v roku 2001 medzi ulicami Boulevard Vincent-Auriol a Rue Neuve-Tolbiac, o rok neskôr otvorili ďalší úsek k ulici Rue Thomas-Mann a zatiaľ posledná časť k ulici Rue des Grands-Moulins bola otvorená v roku 2006.
Celkovú koncepciu vytvoril architekt Paul Andreu. Vybavenie ulice zaistili architekti Jean-Michel Wilmotte a Patrick Céleste.
Lujza Mária Orleánska
Životopis
Narodila sa v sicílskom meste Palermo ako najstaršia dcéra francúzskeho princa Ľudovíta Filipa a Márie Amália Neapolsko-sicílskej. V roku 1830 sa jej otec stal francúzskym kráľom. 9. augusta 1832 sa vydala za viac ako dvadsať rokov staršieho belgického kráľa Leopolda I. Leopold bol protestant, a tak prebehol katolícky aj kalvinistický obrad.
Luisa bola oddaná manželka a milujúca matka, mala však veľmi plachú povahu a často sa na verejnosti ukazovala len na nátlak svojho manžela. Na dvore sa stala obľúbenou vďaka svojej štedrosti a pôvabu. Zomrela 11. októbra 1850 v Ostende na tuberkulózu. Manžel ju prežil o pätnásť rokov. Pochovaná je rovnako ako on v kráľovských katakombách Chrámu Našej Panej na laekenskom cintoríne v Bruseli.
Lujza a Leopold spolu mali štyri deti:
Gradignan
Gradignan je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Gironde, v regióne Akvitánsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Pokoj vám
Pokoj vám je nerealizovaný štúdiový album slovenskej skupiny Prúdy, ktorý bol nahraný v roku 1969. Album malo vydať hudobné vydavateľstvo Panton na jeseň toho istého roku a mal byť druhým po ich debute Zvoňte, zvonky. Album bol vydaný až o devätnásť rokov neskôr, v roku 1998 hudobným vydavateľstvom Bonton.
O albume
Album Pokoj vám bol nahrávaný v lete 1969 v štúdiu symfonického orchestra Československého rozhlasu v Bratislave. Napriek tomu, že mal už pridelené katalógové číslo, vydaný nebol. Dôvodom boli temné, depresívne texty Kamila Peteraja a Borisa Filana, ktoré evokovali nálady beznádeje súvisiace s augustovou okupáciou v lete v roku 1968. Zvukový záznam z albumu sa oficiálne stratil a dlho to vyzeralo, že neexistuje. V niekoľkých kópiách ale koloval medzi fonoamatérmi a bol aj v archíve Pavola Hammela. Vďaka týmto okolnostiam sa ho podarilo v roku 1998 rekonštruovať a zvukovo pripraviť na vydanie na kompaktnom disku vo vydavateľstve Bonton.
Album je skôr profilovkou Pavla Hammela, než skupiny Prúdy. Oproti vtedajšiemu štýlu kapely je Pokoj vám tichší, folkovejší a je konceptuálne do jedného celku prepojený hovoreným slovom v interpretácii Pavla Hammela. Napriek tomu na ňom znejú aj rockovejšie piesne, napríklad pieseň „Horiaci dom“, na ktorej účinkuje Marián Varga, no na albume elektrická gitara ani organ výraznejšie nedominujú.
Hudobnú réžiu nahrávania albumu mal Leoš Komárek, o zvukovú réžiu sa starali Peter Hubka a Vladimír Marko, réžiu hovoreného slova mal Dušan Hanák. O remastrovanie archívneho materiálu sa v roku 1998 postaral Alexander Soldán, editorom celého projektu bol Peter Pišťanek.
Bonusy na reedícii
Na kompaktnom disku albumu z roku 1998 sú pridané okrem pôvodných skladieb aj dva bloky bonusov, ktoré prezentujú zostavu skupiny Prúdy z čias nahrávania albumu Zvoňte, zvonky. Ide o piesne, nahrané v roku 1968 pre krátky film Ivana Húšťavu Aleluja (nahrávky 13–17). Dve z nich sú klasické vianočné koledy, prearanžované do mierne nezvyklých polôh (napríklad pochmúrne znejúca „Tichá noc“), zvyšok sú pokusy o vlastné verzie vianočných piesní.
Druhý blok bonusov, nahrávky 18–20, pochádzajú z televízneho programu Nedeľná chvíľka poézie vysielanom v roku 1968. Skupina v nich zhudobnila básne liverpoolských básnikov Rogera McGougha a Briana Pattena.
Klementína Habsburská
Klementína Habsburská (1262, Viedeň† 1295 Neapol) bola dcéra rímskeho kráľa Rudolfa I. z prvého manželstva s Gertrúdou z Hohenbergu. Ako manželka neapolského princa Karola Martela bola titulárnou uhorskou kráľovnou. Dante Alighieri ju vo svojej Božskej komédii umiestnil do Raja.
Dynastická svadba
Dynastické svadba Habsburgovcov s Anjouovcami medzi Klementínou a Karolom Martelom bola uzatvorená po šesťročnom zasnúbení v roku 1281 vo Viedni. Ženích bol synom neapolského kráľa Karla II. a Márie Uhorskej. Starým otcom ženícha z matkinej strany bol uhorský kráľ Štefan V., a preto sa v roku 1290 Karol Martel stal jedným z uchádzačov o uhorský kráľovský trón. Ďalšími záujemcami bol jeho svokor Rudolf Habsburský a Ondrej, vnuk kráľa Ondreja II., ktorého podporovala aj uhorská šľachta. Karol Martel uhorský trón nikdy nezískal.
Klementína bola o deväť rokov staršia ako jej manžel a zomrela vo februári roku 1293 po narodení dcéry Klementíny. Karol Martel zomrel o dva roky neskôr, sú pochovaní spoločne v katedrále v Neapole.
Syn Karol Róbert sa stal uhorským kráľom a dcéra Klementína francúzskou kráľovnou ako druhá manželka Ľudovíta X.
Miroslav Remo
Miroslav Remo (* 9. apríl 1983, Ilava) je slovenský dokumentarista.
Život a dielo
Vyrastal v neďalekej industriálnej obci Ladce, kde absolvoval základnú školu. Jeho matka Viera Remová v obci pracovala ako vedúca kultúrneho domu. Jeho otec Miroslav Remo st., filmový nadšenec, založil v obci filmový krúžok. Jeho amatérske filmy získavali ocenenia po celom bývalom Československu. Po absolvovaní gymnázia v Považskej Bystrici Miro Remo študoval dva roky mechatroniku na Trenčianskej univerzite Alexandra Dubčeka. Štúdium zanechal, keď ho po dvoch neúspešných pokusoch o prijatie na štúdium strihu a kamery napokon prijali na réžiu dokumentárneho filmu na Vysokú školu múzických umení v Bratislave. Tam pod vedením Vlada Balca nakrútil v štvrtom ročníku najoceňovanejší slovenský film v histórií, Arsy-Versy (2009), ktorý obdržal 36 ocenení doma i v zahraničí. Jeho celovečerný debut Comeback (2014) bol uvedený na karlovarskom filmovom festivale podobne ako jeho zatiaľ posledný film Richard Müller: Nespoznaný (2016). Do povedomia sa dostal kriticky ladeným snímkom o slovenskej popkultúre Cooltúra (2016).
Tvorba pre televíziu
Po absolvovaní magisterského stupňa na Filmovej a televíznej fakulte VŠMU pokračoval v doktorandskom štúdiu. Už počas týchto rokov sa začal venovať stredometrážnej tvorbe v prevažnej miere pre Slovenskú televíziu, ojedinele aj pre Českú televíziu. Najväčší rozruch vyvolal jeho film Pohoda, stredometrážna snímka o najväčšom slovenskom hudobnom festivale. Po jeho nakrútení a zostrihaní sa nedohodol na finálnej podobe s riaditeľom festivalu Michalom Kaščákom a odmietol urobiť iný zostrih filmu. Premiéra filmu sa tak nekonala. V súčasnosti je už tento spor vyriešený a film Pohoda sa môže distribuovať v televízii. Do rodnej dediny Ladce sa vrátil s dokumentom Beverly Hills 01863. Jeho TV tvorba obsahuje portréty Tibor Huszár - Návrat späť (2012), COLNICA - Ježkovy voči (portrét rodiny ; dokument mal premiéru v Českej televízii a STV v roku 2013) a Osmičkári (2011). Posledne menovaný, 26-minútový dokument o skupine filmových nadšencoch vznikol na základe scenára jeho otca Mira Rema st., ktorý bol súčasťou tejto skupiny. Posledným stredometrážnym filmom pred jeho celovečerným debutom je Vrbovský veter o hudobníkovi Braňovi Jobusovi. Dokument je spojením dvoch charakteristických rysov Removej tvorby - portrét a hudobný motív. Portrét je najčastejšou formou dokumentov Mira Rema už od jeho školských čias, tému hudby a jej interpretov načal už vo filme Pohoda. Príbehom „človeka, ktorý prestal piť, aby začal znova naplno žiť“ do svojej tvorby vložil aj prvky vnútorných problémov známeho hudobníka. Túto trojkombináciu naplno rozvinul v jeho neskoršom filme Richard Müller: Nespoznaný.
Comeback (2014)
Celovečerný debut z roku 2014 priniesol Mirovi Removi niekoľko ocenení a účasť na Medzinárodnom filmovom festivale Karlovy Vary. Niekoľkoročný projekt vznikajúci v ilavskej väznici rieši otázku (ne)možnosti života na slobode dvoch bývalých recidivistov. Úspešný dlhometrážny debut podčiarkli prevažne kladné reakcie zo strany kritikov. Významnú úlohu pri filme zohral aj scenárista Juraj Šlauka, ten s Remom spolupracuje už od dokumentu o Pohode a má na starosti dramaturgiu jeho filmov. S Mirom Remom končili na Vysokej škole múzických umení v Bratislave (odbor dramaturgia a scenáristika) v rovnakom roku.
Cooltúra (2016)
Doteraz mediálne najznámejším filmom Mira Rema je Cooltúra. Dokument zachytávajúci úseky z viacerých kultúrnych akcií a showbiznisu na Slovensku vyvolal záujem médií a verejnosti predovšetkým vďaka kontroverziám, ktoré vznikli pri distribúcii filmu. Nemožnosť verejnej distribúcie bola spôsobená nevyriešenými autorskými právami s viacerými protagonistami z dokumentu. Film si napokon našiel cestu k divákom prostredníctvom alternatívnej distribučnej platformy s názvom Dokument na kolesách, ktorá dokument premietala vo viacerých školách s priamou účasťou režiséra. Po filme Pohoda sa tak jedná o druhý film, ktorému bola odobraná možnosť klasickej televíznej distribúcie či kinodistribúcie. Aj napriek tomu si film našiel cestu k veľkému počtu divákov - či už cez spomenutý projekt Dokument na kolesách, alebo nelegálnym spôsobom cez internet. Film sa tak dostal aj ku kritikom, recenzie boli rozporuplné: od výsostne pozitívneho hodnotenia filmu v podobe: „Remova Cooltúra je zkrátka našim zrcadlem. Podívejte se do/na něj a konfrontujte se sami se sebou“ až po charakterizovanie snímky ako „vulgárneho obrazu Slovenska ako kabinetu kuriozít pre degenerovaných chudákov, kde je „kultúra“ definovaná predovšetkým ako panoptikum tých najbizarnejších alebo najprimitívnejších javov… bez akéhokoľvek analytického presahu i bez jasného posolstva“.
Richard Müller: Nepoznaný (2016)
Zatiaľ najúspešnejším dlhometrážnym filmom Mira Rema je portrét známeho speváka Richarda Müllera, ktorý dlhodobo trpí mániodepresiou. Nejedná sa však o klasický portrét umelca, „do istej miery je to aj portrét tejto choroby, jej prejavov a liečby. No a v neposlednom rade je to film, ktorý možno čítať ako metaforu o uväznenosti jedinca v systéme, nielen v systéme šoubiznisu, ale v systéme akejkoľvek práce a pláce, teda v ekonomickej a existenčnej mašinérii, v ktorej väzíme takmer všetci, či už tým, že si vezmeme hypotéku, porodíme deti alebo skrátka len chceme zabezpečiť seba i našich blízkych.“ Za zvuk vo filme si odniesol Lukáš Kasprzyk ocenenie Slnko v sieti. Výrazný podieľ na finálnej podobe filmu má aj spoluautor a strihač Marek Kráľovský a opäť aj scenárista Juro Šlauka. Kontroverziam pri uvedení sa však nevyhol ani tento film. Rodina Richarda Müllera obvinila tvorcov z manipulovania a nepravdivosti celkového vyznenia filmu. Problémy pri distribúcii sa ale nekonali. Film patril k najnavštevovanejším filmom v slovenských kinách v čase svojho uvedenia, pričom prekonal všetky ostatné slovenské tituly. Film sa zaradil k ostatným portrétom mediálne známych osobností z tohto obdobia (38 a Rytmus - sídliskový sen). Oproti nim však dosahuje výrazne lepšie hodnotenia zo strany kritikov.
Charakteristické črty tvorby Mira Rema
Najčastejším typom dokumentu Mira Rema sú portréty. Častým motívom v jeho filmoch je umenie a kultúra (Tibor Huszár - Návrat späť, Slovenské kino - Strach a napätie, Osmičkári, Cooltúra), pričom najpočetnejší je motív hudby. Slovenská hudobná scéna je zastúpená vo filmoch Pohoda, Vrbovský veter, Cooltúra a Richard Müller: Nespoznaný. V jeho dokumentoch absentuje priamy komentár, Miro Remo sníma observačným spôsobom, svoj komentár k danej téme divákom sprostredkúva predovšetkým postprodukčne, cez strih. Miro Remo kladie dôraz na formálnu stránku filmu, viackrát si svoje filmy aj sám natáčal (ako kameraman spolupracoval aj pri iných filmoch, napríklad pri filme Ťažká voľba Zuzany Piussi).
Kultivované mäso
Kultivované mäso (taktiež známe pod inými názvami) je mäso produkované kultiváciou živočíšnych buniek in vitro. Je to forma bunkového poľnohospodárstva.
Kultivované mäso sa vyrába pomocou techník tkanivového inžinierstva, ktoré sú priekopníkom v regeneratívnej medicíne. Jason Matheny spopularizoval tento koncept na začiatku 21. storočia po tom, čo bol spoluautorom článku o produkcii kultivovaného mäsa a vytvoril New Harvest, prvú neziskovú organizáciu na svete, ktorá sa venuje výskumu mäsa in vitro.
Kultivované mäso má okrem potenciálu na zmiernenie zmeny klímy potenciál riešiť aj vplyv výroby mäsa na životné prostredie, dobré životné podmienky zvierat, potravinovú bezpečnosť a ľudské zdravie náhľad|Video od New Harvest / [[Nadácia X Prize|Xprize vysvetľujúce rozvoj kultivovaného mäsa a "post-zvieracej bio-ekonómie, poháňanou laboratórne pestovaným proteínom (mäso, vajcia, mlieko)" (dĺžka 3:09)]] V roku 2013 Mark Post vytvoril hamburgerovú karbonátku vyrobenú z tkaniva pestovaného mimo zvieraťa. Odvtedy si pozornosť médií získali ďalšie prototypy kultivovaného mäsa: SuperMeat otvoril v Tel Avive reštauráciu „The Chicken“, aby otestoval reakciu spotrebiteľov na jeho „Chicken“ burger, zatiaľ čo „prvý svetový komerčný predaj bunkovo kultivovaného mäsa“ sa uskutočnil v decembri 2020 v Singapurskej reštaurácii 1880, kde sa predávalo mäso vyrobené americkou firmou Eat Just.
Zatiaľ čo sa väčšina úsilia sústreďuje na bežné druhy mäsa, ako je bravčové, hovädzie alebo kuracie mäso, ktoré predstavuje prevažnú časť spotreby v rozvinutých krajinách, spoločnosti ako Orbillion Bio sa zamerali na špičkové alebo neobvyklé druhy mäsa vrátane losieho, jahňacieho, bizónieho a hovädzieho mäsa Wagyu. Avant Meats prinieslo na trh kultivovaného kanca v roku 2021, zatiaľ čo iné spoločnosti venovali pozornosť rôznym druhom rýb a iným morským plodom.
Výrobný proces sa neustále vyvíja a je poháňaný spoločnosťami a výskumnými inštitúciami. Aplikácie kultivovaného mäsa viedli k etickým, zdravotným, environmentálnym, kultúrnym a ekonomickým diskusiám. Údaje zverejnené mimovládnou organizáciou Good Food Institute ukázali, že v roku 2021 prilákali spoločnosti vyrábajúce mäso v Európe 140 miliónov dolárov. Kultivované mäso sa masovo vyrába v Izraeli. Prvá reštaurácia, ktorá podáva kultivované mäso, bola otvorená v Singapure v roku 2021.
Gorenje
Gorenje je slovinský výrobca bielej techniky. So 4 % podielom na trhu je jedným z ôsmich najväčších výrobcov domácich spotrebičov v Európe. Spotrebiče sú predávané pod vlastnými značkami spoločnosti Gorenje, Mora, Atag, Pelgrim, Etna, Körting and Sidex a sú vyrábané v hlavnom výrobnom závode vo Velenje, rovnako ako spotrebiče na varenie v závode Mora Moravia v Mariánskom Údolí v Česku či chladničky a mrazničky v závode vo Valjeve v Srbsku.
Spoločnosť Gorenje spolupracuje s firmami ako Swarowski, Pininfarina, Karim Rashid a Ora-Ïto.
V roku 2018 prevzala 95 % podiel v Gorenje čínska spoločnosť Hisense.
Cour Saint-Émilion
thumb|Cour Saint-Émilion Cour Saint-Émilion (doslova dvor/nádvorie Saint-Émilion) je slepá ulica v Paríži. Nachádza sa uprostred obchodného centra Bercy Village v 12. obvode. Uprostred ulice je vstup do rovnomennej stanice metra.
Poloha
Ulica je pešia zóna, ktorá vedie od ulice Rue Gabriel Lamé smerom k Seine a končí ako slepá ulica pred multikinom Ciné Cité Bercy. Po oboch stranách je lemovaná malými skladmi na víno, ktoré boli prestavané na obchody.
Dejiny
Ulička vznikla v 19. storočí, keď tu boli postavené sklady na víno privážané do Paríža. Názov je odvodený od mesta Saint-Émilion v departemente Gironde, odkiaľ víno pochádzalo, a po ktorom sa nazýva. V 20. storočí boli sklady uzavreté a nevyužívali sa. V 80. rokoch začala obnova štvrte Bercy a renovované boli i sklady, ktoré sú od roku 1986 chránené ako historická pamiatka. V 90. rokoch začala ich obnova. Ulica bola zachovaná, ale skrátená, keď na jej konci vybudovali multikino. V roku 2001 sa stala centrom obchodného a zábavného centra Bercy Village.
Zápačský potok
Prameň
Pramení v v lesnom extraviláne na obecnej hranici medzi obcami Mučín a Trebeľovce, na západnom svahu vrchu Mokava s. Patrí do okresu Lučenec v Banskobystrickom kraji a nachádza sa v geomorfologickom celku Cerová vrchovina a v geomorfologickom podcelku Mučínska vrchovina.
Opis toku
Od prameňa tečie západným smerom cez lesný extravilán po obecnej hranici medzi obcami Mučín a Trebeľovce až po trojchotárnik s,                                                                             ľavým brehom obmýva les Zápač v obci Mučín, v  opúšťa obecnú hranicu a pokračuje územím obce Mučín, v  mení smer na južný a zároveň priberá bezmenný pravostranný prítok, ľavým brehom obmýva cintorín v Mučíne, vteká do intravilánu Mučína a v  ústi do Mučínskeho potoka ako jeho ľavostranný prítok na území obce Mučín. Vodný tok Mučínsky potok je ďalej prítokom Ipľa. Vodný tok Zápačský potok má jeden bezmenný nevýznamný prítok.
Pôvod názvu
Vodný tok Zápačský potok na území obcí Mučín a Trebeľovce má pôvod v názve lesa Zápač v obci Mučín s charakteristickým významom miesto ležiace v tieni, pusté, opustené, osamelé miesto. Z toponyma Zápač, rozšírením o formant -ský a kombináciou so všeobecným podstatným menom potok s významom menší prirodzený vodný tok bolo utvorené dvojčlenné hydronymum atributívneho typu (dvojčlenný determinatívny názov so zhodou) zložený z prídavného mena a z podstatného mena v podobe Zápačský potok ako súčasť veľmi početnej skupiny názvov v slovenskej toponymii, najmä hydronymii.
Názov vodného toku Zápačský potok bol štandardizovaný v roku 1992. Najstarší písomný záznam názvu obce Mučín je z roka 1246 v podobe Mwszink a názvu obce Trebeľovce je tiež z roka 1248 v podobe Trebedid. V priestore slovenskej hydronymie potokov hydronymum Zápačský potok je jedinečným hydronymom (február 2022).
Madison Keysová
Madison Keysová (* 17. február 1995, Rock Island, USA) je americká profesionálna tenistka. Vo svojej doterajšej kariére na okruhu WTA Tour vyhrala dva singlové turnaje. Na okruhu ITF získala tri tituly vo dvojhre a jeden vo štvorhre.
Na rebríčku WTA bola vo dvojhre najvyššie klasifikovaná v júni 2016 na 9. mieste a v štvorhre potom v septembri 2014 na 115. mieste. Trénuje ju bývalý švédsky tenista Thomas Högstedt. Predtým túto úlohu plnila Američanka Lindsay Davenportová.
Praktikuje silový štýl tenisu s tvrdými údermi.
V americkom fedcupovom tíme debutovala v roku 2014 štvrťfinálovým zápasom Svetovej skupiny proti Taliansku, v ktorom prehrala dvojhru s Camilou Giorgiovou a potom získala jediný bod Američaniek vo štvorhre po boku Lauren Davisovej. Do roku 2017 v súťaži nastúpila k trom medzištátnym zápasom s bilanciou 2-2 v dvojhre a 1-1 v štvorhre.
Spojené štáty reprezentovala na Letných olympijských hrách 2016 v Riu de Janeiro, kde v ženskej dvojhre štartovala ako siedma nasadená. Vypadla v semifinále, keď nestačila na Nemku Angelique Kerberovú. V stretnutí o bronz potom podľahla Petre Kvitovej.
Tenisová kariéra
Dňa 13. júla 2009, vo veku štrnástich rokov, porazila ako členka tímu Philadelphia Freedoms úradujúcu wimbledonskú víťazku Serenu Williamsovú pomerom gemov 5-1. Stala sa jednou z najmladších tenistiek, ktoré vyhrali zápas na okruhu WTA, keď vo veku štrnásť rokov a štyridsať osem dní zdolala 81. hráčku sveta Rusku Allu Kudrjavcevovú na floridskom turnaji MPS Group Championships 2009, kam dostala divokú kartu.
Premiérový titul na okruhu WTA Tour si pripísala na júnovom Aegon International 2014, hranom na tráve v Eastbourne, kde vo finále zdolala hráčku elitnej svetovej desiatky Angelique Kerberovú po setoch 6-3, 3-6 a 7-5. Bodový zisk z turnaja kategórie Premier a následné tretie kolo vo Wimbledone 2014 znamenali, že sa na začiatku júla vyhupla na kariérne rebríčkové maximum, keď jej patrilo 27. miesto.
Do semifinále grandslamu prvýkrát postúpila na Australian Open 2015. Vo štvrtom kole vyradila svetovú štvorku Petru Kvitovú, následne si poradila s krajankou Madison Brengleovou a vo štvrťfinále zdolala osemnástu nasadenú Venus Williamsovú. V semifinále však nestačila na favorizovanú svetovú jednotku Serenu Williamsovú po setoch 6-7 a 2-6.
Po turnajoch v Indian Wells 2015 a Miami Open 2015, kde vyhrala iba jeden zápas, našla svoju predchádzajúcu formu na antukovom turnaji v Charlestone, kde došla do finále bez straty jediného setu. Avšak, v ňom podľahla v troch setoch piatej nasadenej Kerberovej, hoci v treťom sete viedla 4-1.
Na antukovom Internazionali BNL d'Italia 2016, hranom v Ríme, prvýkrát postúpila do finále turnaja kategórie Premier 5. Na ceste pavúkom vyradila tiež hráčky elitnej svetovej desiatky - v druhom kole Petru Kvitovú a v semifinále Garbine Muguruzovú. V boji o titul však podľahla svetovej jednotke Serene Williamsovej po dvojsetovom priebehu. Išlo o prvé rýdzo americké finále na antuke okruhu WTA Tour po 14 rokoch, keď naposledy predtým sa v tejto fáze antukového turnaja stretli Serena a Venus Williamsové na French Open 2002. Po turnaji sa vrátila do Top 20 na 17. miesto rebríčka.
Postupom do finále trávnatého AEGON Classic v Birminghame si v dvadsiatich jedna rokoch zaistila premiérový posun do prvej svetovej desiatky rebríčka WTA, keď postúpila o šesť miest na 10. miesto. Stala sa tak prvou Američankou v elitnej desiatke od Sereny Williamsovej, ktorá do nej prenikla v roku 1999. Po jedenástich rokoch v Top 10 tiež figurovali tri americké hráčky, Keysová a ešte sestry Williamsové na prvom a deviatom mieste.
Androgeós
Androgeós alebo Androgeos (lat. Androgeus) môže byť:
Androgeos môže byť aj:
Androgeus môže byť aj:
Yves Congar
Yves Marie-Joseph kardinál Congar OP, rodným menom Georges Yves Marie Congar, (* 13. apríl 1904, Sedan† 22. jún 1995, Paríž) bol francúzsky rímskokatolícky teológ a kardinál.
Congar patril spolu s Jeanom Daniélouom a Henrim de Lubacom k hlavným predstaviteľom tzv. Nouvelle théologie, teda myšlienkového prúdu, ktorý sa usiloval o teologickú reflexiu súdobej filozofie. Táto „nová teológia“ si kládla otázku o nemeniteľnosti resp. dejinnej podmienenosti pravdy, venovala sa problematike vzťahu prirodzenosti a milosti, zdôraznila nevyhnutnosť serióznej kresťanskej reflexie marxizmu a nekresťanských náboženstiev, nanovo tiež nastolila otázku poznateľnosti Boha. Významnou mierou sa tak pričinila o nové rozprúdenie teologickej diskusie a v podstate aj o vytýčenie tém Druhého vatikánskeho koncilu.
Životopis
Yves-Marie-Joseph Congar sa narodil 13. apríla 1904 vo francúzskom meste Sedan. Jeho matka sa volala Lucie Congar (rod. Desoye) a otec, Georges Congar, bol bankovým úradníkom, ktorý počas Prvej svetovej vojny padol do nemeckého zajatia a bol deportovaný do Litvy.
Nadchnutý príkladom miestneho farára Daniela Lallementa sa Yves Congar rozhodol vstúpiť do diecézneho seminára. V roku 1921 pokračoval v štúdiách v Paríži. K jeho učiteľom patrili aj Jacques Maritain a dominikánsky teológ Réginald Marie Garrigou-Lagrange.
Povinnú vojenskú službu absolvoval v rokoch 1924 až 1925. V roku 1925 vstúpil do rehole dominikánov. Katolícku teológiu študoval v rokoch 1926 až 1931 na dominikánskej vysokej škole Le Saulchoir, ktorá v tom čase sídlila v belgickom meste Kain (dnes časť mesta Tournai) a v rámci ktorej bola stredobodom záujmu predovšetkým historická teológia.
Dominikánsky kostol
Dominikánsky kostol môže byť:
Yves Congar
Životopis
Za kňaza ho 25. júla 1930 vysvätil parížsky nuncius Luigi Maglione. V roku 1931 získal doktorát z teológie.
V rokoch 1931 až 1939 prednášal na Le Saulchoir fundamentálnu teológiu a ekleziológiu. Od roku 1935 bol sekretárom významného odborného časopisu Revue des sciences philosophiques et théologiques. Congara v tomto období výrazne ovplyvnili francúzski teológovia Ambroise Gardeil a Marie-Dominique Chenu, inšpiráciu však čerpal i zo spisov tübingenského teológa Johanna Adama Möhlera. Obohatením boli nepochybne i jeho početné kontakty s protestantskými a pravoslávnymi teológmi.
V roku 1937 založil Congar knižnú edíciu Unam Sanctam. Cieľom projektu bolo vytvoriť priestor pre publikácie, ktoré sa budú venovať kritickej reflexii historických tém v rámci katolíckej ekleziológie. Hlásal sa „návrat k prameňom“, s cieľom poukázať na spoločné teologické východiská ako základ ekumenického dialógu.
Po vypuknutí Druhej svetovej vojny musel narukovať, bol zaradený ako kaplán francúzskej armády. V rokoch 1940 – 1945 bol internovaný v nemeckom zajateckom tábore v meste Colditz a Lübeck. Po skončení vojny bol povýšený do hodnosti rytiera Radu čestnej légie, stal sa tiež nositeľom vyznamenaní Croix de Guerre a Médaille des Évadés.
Po roku 1945 sa Congar vrátil k svojej prednáškovej a publikačnej činnosti. Venoval sa predovšetkým ekleziológii a ekumenickým otázkam. Zasadzoval sa za väčšiu otvorenosť katolíckej cirkvi voči protestantskej a pravoslávnej teológii. Hlásal potrebu kolegiálneho vzťahu pápeža a biskupov. Kritizoval ultramontanizmus, častú vatikánsku klerikálnu pompéznosť a niektoré aspekty Rímskej kúrie. Vyzdvihoval úlohu laikov v cirkvi. Dlhé roky spolupracoval so zakladateľom medzinárodného hnutia Kresťanskej robotníckej mládeže Josephom Leom Cardijnom.
Obdobie rokov 1947 až 1956 sa pre Congara nieslo v znamení vieroučných sporov s Vatikánom (pápežom bol v tom čase Pius XII.). V roku 1952 bola oficiálne odsúdená jeho najvýznamnejšia kniha Skutočná a nesprávna reforma cirkvi (Vraie et fausse réforme dans l'Église). Vatikán Congarovi v rokoch 1954 až 1956 dokonca úplne zakázané vyučovať i publikovať, pretože, ako angažovaný sympatizant hnutia robotníckych kňazov, údajne zastával extrémne názory. Počas týchto troch ťažkých rokov bol nútený niekoľkokrát zmeniť pôsobisko, žil v Jeruzaleme, Ríme, Cambridgei či Štrasburgu. O Congarovu faktickú rehabilitáciu sa v roku 1956 zaslúžil najmä štrasburský arcibiskup Jean Julien Weber.
V roku 1960 sa Congar na pozvanie pápeža Jána XXIII. stal poradcom prípravnej komisie Druhého vatikánskeho koncilu.
Na Druhom vatikánskom koncile (1962 – 1965) sa zúčastnil ako teologický expert.
Congar si po skončení koncilu uvedomoval, že niektoré zásadné otázky zostávajú stále prakticky nedoriešené, či už ide o problematiku kolegiality, postavenia laikov alebo ekumenizmus.
Ťažiskom Congarovej teologickej práce sa postupne stávala náuka o Duchu Svätom, jeho trojzväzkovému dielu Je crois en l'Esprit Saint z konca 70. rokov sa dostalo veľkého uznania.
Congar mal už od začiatku 60. rokov vážne podlomené zdravie, časom sa u neho začali prejavovať príznaky vážneho neurologického ochorenia. Od roku 1985 trpel výraznou motorickou paralýzou.
Pápež Ján Pavol II. povýšil 26. novembra 1994 Yvesa Congara do hodnosti kardinála s titulárnym chrámom San Sebastiano al Palatino. Kvôli svojmu pokročilému veku a zlému zdravotnému stavu bol však dišpenzovaný od súčasného obligátneho prijatia biskupskej vysviacky.
Yves Congar zomrel 22. júna 1995 v Paríži. Je pochovaný v dominikánskej krypte na parížskom cintoríne Montparnasse.
Argonaut
Argonaut môže byť:
Adamova hora
Adamova hora je vrch v pohorí Bachureň. Leží nad Nižným Slavkovom, približne juhozápadne od Lipian.
Poloha
Nachádza sa v západnej časti pohoria Bachureň. Leží v Prešovskom kraji, v okrese Sabinov a zasahuje na katastrálne územie obcí Vysoká a Nižný Slavkov. Najbližšími sídlami sú na západnom úpätí ležiaci Nižný Slavkov a na severnom obec Vysoká a Brezovička, juhozápadne sa nachádza Vyšný Slavkov a juhovýchodne Lačnov.
Opis
Adamova hora leží na konci rázsochy, ktorá vybieha severozápadným smerom z vrchu Bachureň a smeruje na západ cez Žliabky. Západným smerom sa nachádza Ždiar, Strieborná hora a Okrúhly hrb , južným Skalka , Ostrý vrch , Bučina  a Smrekovica , východným Magura , Bachureň , Žliabky , Javor  a Zadné Bendovce  a severným Homôľka. Južné svahy odvodňuje potok Čierny močiar, severné Vysocký potok, oba smerujúce do Slavkovského potoka v povodí rieky Torysa. Na vrchol nevedie značený turistický chodník.
Výhľady
Vrchol pokrýva nesúvislý riedky lesný porast, ktorý umožňuje obmedzený rozhľad. Z vhodných lokalít je možné pozorovať okolité vrcholy Bachurne, susedné Branisko, Volovské vrchy, východnú časť Nízkych Tatier, Belianske Tatry, Levočské vrchy, Ľubovniansku vrchovinu a Čergov.
Prístup
Na vrchol nevedie značená turistická trasa, preto prístup je možný lesnými chodníkmi z okolia, príp. po hrebeni zo zeleno značeného chodníka cez Žliabky. Južným úpätím vedie červená značka z Nižného Slavkova do sedla Bachureň.
Lysica (vrch v Malej Fatre)
Lysica je vrch vo východnej časti Malej Fatry. Nachádza sa nad obcou Istebné, približne západne od Dolného Kubína.
Viecha (vrch v Spišsko-gemerskom krase)
Viecha je vrch v Spišsko-gemerskom krase, krajinnom celku Slovenského rudohoria. Leží nad Šumiacom, približne severne od Revúcej.
Poloha
Nachádza sa v juhozápadnej časti Spišsko-gemerského krasu, v geomorfologickom podcelku Muránska planina. Leží v Banskobystrickom kraji, v okrese Brezno a na katastrálnom území obce Šumiac. Najbližšími sídlami sú severozápadne situovaná osada Zlatno a Vaľkovňa, severovýchodne sa nachádza Šumiac a Červená Skala a južne Muránska Huta. Vrch leží v Národnom parku Muránska planina a na severných svahoch sa nachádza prírodná rezervácia Zlatnica.
Lysica (vrch v Malej Fatre)
Opis
Výrazný vrch leží v hrebeni, ktorý je cez Hrčovu Kečku a vrch Opálené napojený na masív Kubínskej hole v centrálnej časti Oravskej Magury. Od zvyšku Krivánskej Fatry túto časť oddeľuje údolie Zázrivky. Severne susedí Hrčova Kečka, východne Žiar a Močidlá , južne nižší (pred)vrchol , Diel  a Bralo  a západne Ostré  a Veľký Rozsutec. Východne sa zvažujúce svahy odvodňuje Istebnianka, voda zo západných odteká do Zázrivky a rieky Oravy. Na vrchol nevedie značený chodník.
Viecha (vrch v Spišsko-gemerskom krase)
Opis
Viecha leží v severnej časti Muránskej planiny. Východne sa nachádza Grúň, Dlhý vrch , Magura , Priehybka , Kyprov a Stolica , južne Čelo , Ploštiny , Šiance  a Lopušná , západne Veľký Cigán , Kľak  a Hôrka  a severne Bartková , Orlová , Kráľova hoľa  a Kráľova skala. Oblasť je súčasťou povodia rieky Hron, kde vodu odvádza potok Sviniarka. Na vrchol nevedie značená turistická trasa.
Lysica (vrch v Malej Fatre)
Výhľady
Vrchol i hrebeň pokrýva súvislý lesný porast, ktorý neumožňuje súvislejší rozhľad. Z vhodných miest s riedkou vegetáciou sú miestami pozorovateľné okolité vrchy Malej Fatry, Oravskej Magury a Kysuckej vrchoviny, pri vhodných podmienkach aj Kysucké Beskydy, Veľká Fatra, Chočské a Skorušinské vrchy, Nízke a Západné Tatry.
Viecha (vrch v Spišsko-gemerskom krase)
Výhľady
Vrchol pokrýva súvislý lesný porast, ktorý neumožňuje rozhľad. Z lokalít s redšou vegetáciou je možné pozorovať najmä okolité vrchy Spišsko-gemerského krasu, Nízke Tatry, Veporské a Stolické vrchy.
Lysica (vrch v Malej Fatre)
Prístup
Na vrchol nevedie značená trasa, preto prístup je možný lesnými chodníkmi z okolia. Východným úpätím prechádza údolím Istebnianky modro značený turistický chodník z Istebného pod Kubínsku hoľu.
Viecha (vrch v Spišsko-gemerskom krase)
Prístup
Na vrchol nevedie značená turistická trasa, preto prístup je možný lesnými chodníkmi, alebo odbočením zo zeleno značenej turistickej trasy, vedúcej južne ležiacou planinou z Červenej Skaly na rázc. Šindliarka.
Grézillac
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Rosa
thumb|Rosa na tráve thumb|Ranná rosa na pavučine Rosa je „usadenina vodných kvapiek na predmetoch na zemi alebo blízko jej povrchu, ktorá vzniká kondenzáciou vodnej pary z okolitého vzduchu.“
Rosa vzniká vtedy, keď je teplota povrchu daného predmetu nižšia, ako je rosný bod okolitého vzduchu. Vodná para sa tak začne zrážať v podobe kvapiek na povrchu chladného predmetu. K tomuto javu často dochádza pri radiačnom ochladzovaní zemského povrchu počas jasných a bezveterných nocí. Veľmi intenzívne sa radiačne ochladzujú predovšetkým kovy, listy rastlín alebo sklo. Pomaly sa ochladzujú napr. suchá tráva či suché drevo.
V zime pri teplotách pod bodom mrazu, vzniká pri ochladzovaní zemského povrchu inovať.
Grayan-et-l’Hôpital
Grayan-et-l’Hôpital je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Gironde, v regióne Akvitánsko.
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Strážna veža (Rožňava)
Strážna veža je veža ktorá sa nachádza uprostred Námestia baníkov v Rožňave.
Dejiny
Veža má výšku 38 m a v minulosti bola súčasťou pôvodnej radnice. Stavbu veže ako prvku ochrany proti tureckému nebezpečenstvu začali roku 1643 za richtára Martina Weiszera. Bola dokončená v roku 1654, kedy rožňavský richtár Matej Bakoš pozval do mesta spišského staviteľa Juraja Gerscheuera. Na južnej strane veže umiestnili pamätnú tabuľu s menami oboch richtárov, datovaním stavby a erbom mesta, do strechy uložili pamätnú listinu, v ktorej Ján Althuem Missnico podrobne opísal všetky udalosti uplynulých 11. rokov. Nad tabuľou sa nachádza turecká kamenná delová guľa.
Súčasnosť
V roku 1997 bola veža obnovená a sprístupnená pre turistov ako vyhliadková. V mesiacoch september až december 2016 bola Strážna veža zrekonštruovaná.
Zvony
Veža mala pôvodne 3 zvony, no dochoval sa iba jeden, ktorý ulial Buchner v roku 1934. Rovnako sa zachoval i hodinový cimbál.
La Rochelle
La Rochelle je prístavné mesto v západnom Francúzsku na pobreží Atlantického oceánu v Biskajskom zálive. Je hlavným mestom departementu Charente-Maritime v regióne Nové Akvitánsko. Prístav je prirodzene chránený bariérou ostrovov Ré, Oléron, Aix a Madame. S ostrovom Ré je mesto spojené od 19. mája 1988 najdlhším mostom vo Francúzsku.
Mesto má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Stredovek
Prvým predchodcom dnešného mesta bola dedina Cougnes o ktorej pôvode nie je veľa známe. V 9. storočí v dôsledku rozširovania Cougnes vzniklo rybárske mesto Rupelle (Malá skala), od ktorého je odvodený názov La Rochelle. Samotné La Rochelle bolo založené v 10. storočí, keď tejto obci v roku 961 Viliam IV. udelil mestské a prístavné práva. Už v 12. storočí sa mesto stalo významným prístavom. 1130 bolo La Rochelle obohnané hradbami a v roku 1137 potvrdené Ľudovítom VII. ako slobodný prístav. To urobilo z La Rochelle najväčší prístav na Atlantickom pobreží a na nasledujúce tri storočia zaistilo mestu prosperitu tiež vďaka vínam z neďalekého Cognacu. Od roku 1152 bolo La Rochelle anglickou provinciou následkom sobáša Eleonóry Akvitánskej, majiteľky rozsiahlych území zahŕňajúcich i La Rochelle, s anglickým kráľom Henrichom II., dva mesiace po jej rozvode s francúzskym kráľom Ľudovítom VII. Okolo mesta boli v rokoch 1160 – 1170 postavené na obranu nové hradby, ku koncu storočia rozšírené ešte o hrad Vauclair. Za zachovanie lojality ku kráľovi počas anglickej revolty odmenila Eleonóra Akvitánska mesto v roku 1199 oslobodením od daní a rozšírením politických a súdnych právomocí. Na ich základe sa v meste uskutočnila prvá voľba starostu v celých francúzskych dejinách.
Poloha
La Rochelle sa nachádza na západnom pobreží Francúzska. Je vzdialené severne od Bordeaux,  južne od Nantes,  západne od Poitiers a  na juhozápad od Paríža.
Geológia
Charente-Maritime sa rozkladá na vápencovom podloží z obdobia jury (asi pred 160 miliónmi rokov). V tej dobe bola táto oblasť morským dnom. V teplých obdobiach tu dno vznikalo nahromadením malých morských organizmov, ktoré tu skameneli. Dodnes je tu možné nájsť tieto skameneliny. Na tie sa v chladnejších obdobiach viazali vrstvy najmä piesku a bahna. Takto vznikli terajšie vápencové útesy, ktoré sú vďaka svojej kvalite hojne využívané v miestnom stavebníctve.
Topografia
Celá oblasť okolo La Rochelle je na rozľahlej náhornej plošine ktorej priemerná nadmorská výška je štyri metre. Terén je otvorený s výškovým rozsahom 0 –  a s prakticky žiadnymi veternými prekážkami.
Vodopis
Hĺbka vody je pri prílivu asi 4 metre. Morské prúdy majú v zálive rýchlosť 2 – /h. V okolí prístavu žijú rôzne morské živočíchy, ako napr. delfín skákavý, tuleň šedý, morské korytnačky a medúzy.
Podnebie
I keď je La Rochelle na rovnakej zemepisnej šírke ako napríklad kanadský Montreal alebo ruské Kurilské ostrovy, je miestne počasie teplé po celý rok. Je to najmä v dôsledku prúdenia Golfského prúdu a intenzívneho slnečného žiarenia ktorého sila je porovnateľná s Azúrovým pobrežím.
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Abrakadabra
Abrakadabra je magické slovo známe už od 3. storočia. Je častým nápisom na stredovekých amuletoch, kedy sa mu pripisovali zázračné ochranné účinky.
Arkona (skupina)
Arkona je ruská pagan/folk metalová skupina.
Grignols (Gironde)
Grignols je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Gironde, v regióne Akvitánsko.
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Štefan Škultéty
PhDr. Štefan Škultéty (* 3. apríl 1975, Trenčianske Teplice) je slovenský komunálny a regionálny politik a manažér. V rokoch 20062018 bol primátorom mesta Trenčianske Teplice. Od roku 2013 je poslancom zastupiteľstva Trenčianskeho samosprávneho kraja. Od roku 2020 vedie zbrojársku spoločnosť DMD Group.
Grignols (Gironde)
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Štefan Škultéty
Štúdium a vzdelanie
Po absolvovaní Gymnáziu Ľudovíta Štúra v Trenčíne pokračoval v štúdiu na Vysokej škole manažmentu v Trenčíne (City University Bellevue, titul BSBA) a na Fakulte managementu Univerzity Komenského v Bratislave. Štúdium ukončil obdržaním titulu PhDr. na Fakulte managementu UK (zameranie strategický manažment a marketing).
Okrem toho absolvoval množstvo zahraničných a domácich stáží a seminárov na problematiku komunálnej a regionálnej politiky, fungovania európskych inštitúcii a čerpania finančných prostriedkov z EÚ fondov.
Pracovné a politické skúsenosti
Po absolvovaní základnej vojenskej služby pôsobil v súkromnej sfére v oblasti marketingu a médií.
V roku 2002 sa stal riaditeľom zahraničných vzťahov v strane SDKÚ. O rok neskôr začal pracovať na Ministerstve obrany Slovenskej republiky ako poradca ministra obrany a následne ako riaditeľ kancelárie ministra Juraja Lišku, resp. Martina Fedora. Zároveň bol členom dozornej rady Leteckých opravovní Trenčín, a.s. Od júla do decembra 2006 pôsobil ako asistent poslanca NR SR Martina Fedora. Bol tiež predsedom mládežníckej organizácie SDKÚ, Nová generácia.
Primátor Trenčianskych Teplíc a poslanec Trenčianskeho kraja
V komunálnych voľbách 2. decembra 2006 bol zvolený za primátora Trenčianskych Teplíc ako kandidát koalície SDKÚ-DS a KDH. Za primátora bol opätovne zvolený vo voľbách v roku 2010 ako kandidát koalície SDKÚ-DS, KDH a SaS, a v roku 2014, vtedy ako kandidát koalície SDKÚ-DS, KDH, NOVA a SIEŤ. Po odchode Martina Fedora z SDKÚ-DS odišiel zo strany 21. novembra 2014 aj Škultéty. Vo voľbách v roku 2018 opätovne kandidoval za primátora Trenčianskych Teplíc ako nezávislý, vo vyrovnaných voľbách však skončil až na treťom mieste s 581 hlasmi (32,31 %).
Vo voľbách do VÚC v rokoch 2013, 2017 a 2022 bol zvolený za poslanca TSK za obvod Trenčín. V roku 2013 kandidoval za koalíciu KDH, SDKÚ-DS, MOST-HÍD, Nová väčšina - Dohoda, SaS, OKS, v rokoch 2017 a 2022 ako nezávislý.
Manažérske pôsobenie po roku 2018
Od roku 2020 je generálny riaditeľ a predseda predstavenstva zbrojárskej firmy DMD Group, vyrábajúcej samohybné húfnice Zuzana 2, muníciu a kanóny.
Od marca 2019 je predsedom občianskeho združenia Národná sieť slovenských miestnych akčných skupín.
Škultéty je autorom niekoľkých odborných článkov, blogov a publikácií na aktuálne spoločenské témy. Hovorí aktívne anglicky a pasívne ruským jazykom.
Osobný život
Má o tri roky mladšieho brata Tomáša. Štefan Škultéty je ženatý a má dve deti.
Pavučina
thumb|Pavučina s pavúkom
Pavučina je druh prírodnej stavby, ktorú vytvárajú pavúky prostredníctvom snovacích bradaviek pomocou snovania lepkavého vlákna s cieľom chytať hmyz. Pavúčie vlákno má vynikajúcu pevnosť a pružnosť, je ho možné roztiahnuť až na dvojnásobnú dĺžku bez toho, aby sa roztrhlo. Každý pavúk vytvára niekoľko druhov vlákna, ktoré používa rôznymi spôsobmi.
Guillac (Gironde)
Guillac je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Gironde, v regióne Akvitánsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Prírodný park Strážnické Pomoraví
Prírodný park Strážnické Pomoraví je chránené územie v Juhomoravskom kraji rozkladajúce sa okolo rieky Moravy na severozápad od mesta Strážnice.
Lokalita
náhľad|Orchidea
Strážnické Pomoraví bolo zriadené vyhláškou hodonínskeho Okresného úradu v roku 1993 za účelom ochrany krajinného rázu údolnej nivy rieky Moravy. Svojou rozlohou 31 km2 zaberá širokú oblasť toku rieky Moravy a jej prítoku Veličky, vrátane priľahlých slepých ramien, lužného lesa a záplavových lúk. Oblasť bola vyhlásená vtáčou oblasťou v rámci sústavy Natura 2000 a je jedným z významných vtáčích území v rámci programu BirdLife International. Podnebie Parku je výrazne teplé, ročné priemerné teploty sa pohybujú okolo 9-9,5° C, ročné úhrny zrážok medzi 585 a 600mm. Typické sú prízemné teplotné inverzie. Oblasť je nazývaná tiež "Moravskou Amazóniou" vďaka nepriepustným a zaplavovaným pôdam s lužnými lesmi a meandrujúcim tokom rieky Moravy. Ďalej od koryta rieky sa nachádzajú záplavové lúky, ktoré sú oddelené od lužného lesa ochrannou protipovodňovou hrádzou. Táto hrádza má priepust a je možné vodu z jarných záplav regulovane vypúšťať na územie lúk a tým ich zavlažovať.