cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Heaven Is a Place on Earth
Hudobné video
Propagačný videoklip k piesni režírovala herečka Diane Keatonová a objavil sa v ňom Belindin manžel Morgan Mason. Účinkujú v ňom deti, ktoré nosia čierne masky a plášte a držia osvetlené plastové glóbusy. Carlislová sa objaví v šatách bez ramienok a neskôr sa prezlečie do čiernej blúzky bez ramienok. Video bolo čiastočne natočené v zábavnom parku Six Flags Magic Mountain vo Valencii v štáte Kalifornia (nezaradené územie pri meste Santa Clarita), na už neexistujúcom kolotoči Spin Out.
Park Andreja Hlinku
náhľad|Závojová fontána v parku
Park Andreja Hlinku (pôvodný názov Park Karola Šmidkeho) je mestský park v Bratislave v mestskej časti Ružinov na sídlisku Trávniky.
Jeho autorom je architekt Ferdinand Milučký. Má tvar úzkeho dlhého pásu pozdĺž Ružinovskej ulice, z druhej strany ho vymedzuje Ľanová ulica.
Komponovaný je na pozdĺžnu os, jeho centrálny bod je Závojová fontána, ktorú navrhol Jozef Vachálek s architektom Ferdinandom Milučkým. V kruhovom bazéne sú dva vysoké oceľové piliere, ktoré podopierajú dva roztvárajúce sa oblúky, z ktorých steká voda a tvorí vodný závoj.
V parku autor vytvoril vyvýšeniny, zvlnenia, zárezy, spevnené oblúkovými betónovými stienkami, ktoré chránia aj oddychové sedenia. Na západnej strane je Vejárová fontána, ktorú s architektom Ferdinandom Milučkým vytvoril Ladislav Mandíček a Júlia Kunovská. Bazén má tvar polkruhu, na pilieri je kovová plastika oblúkového tvaru, zložená zo štyroch spojených polprstencov, voda striekajúca z oblúkov vytvára vejár.
Královéměstecká tabule
Poloha a sídla
vľavo|náhľad|Záhornický potok v Kněžici Územie okrsku leží zhruba medzi sídlami Rožďalovice (na severozápade), Dymokury (na západe), Opočnice a Hradčany (na juhozápade), Chlumec nad Cidlinou (na juhovýchode) a Slavhostice (na severovýchode). Úplne vnútri okrsku leží titulné mesto Městec Králové a väčšie obce Běrunice, Lovčice, Sloveč a Kněžice.
Charakteristika územia
Je to plochá pahorkatina v povodí ľavých prítokov strednej Mrliny na vrchnoturónskych až coniackých slieňovcoch, vápnitých ílovcoch a prachovcoch s polohami křemitých ílovcov. Tvorí plošinný až mierne zvlnený erózne denudačný povrch kvartérneho obdobia, s rozsiahlymi štruktúrne denudačnými plošinami a kryopedimentami, na severe rozčlenená plytkými plochými údoliami a denudačnými vyvýšeninami. Na západe je výrazný okrajový štruktúrne denudačný svah k Nymburskej kotline podmienený odolnejšími kremitými ílovcami (tzv. inoceramovými opukami). Pahorkatina je zalesnená z 30%, lesy sú len na západe a juhu vo veľkých celkoch. Hojné sú dubohrabiny, borovicové aj smrekové porasty. Na väčších tokoch ležia pretiahnuté rybníky. Okrsok zahŕňa chránené územia Vinný vrch, Báň, Rybník Kojetín a Kopičácký rybník, Kněžičky. Sú tu bažantnice Kněžický-Činěves (149 ha) a bažantnice Dymokury (1200 ha), vrty s kyselkami.
Geomorfologické členenie
Okrsok Královéměstecká tabule (podľa značenia Jaromíra Demka VIB-3D-1) patrí do celku Středolabská tabule a podcelku Mrlinská tabule.
Ďalej sa člení na podokrsky Lovčická tabule na juhu a Záhornická tabule na severe.
Tabuľa susedí s ďalšími okrskami Středolabskej tabule (Rožďalovická tabule na severozápade, Milovická tabule na západe a Ovčárská pahorkatina na juhozápade) a s celkami Východolabská tabule na juhu a východe a Jičínská pahorkatina na severe.
Významné vrcholy
Najvyšším vrcholom Královéměstecké tabuľa je Báň.
Need for Speed: Porsche 2000
Need for Speed: Porsche Unleashed, v Európe vydaná pod názvom Need for Speed: Porsche 2000, je pretekárska videohra vydaná v roku 2000. Je piatou inštaláciou hernej série Need for Speed. Na rozdiel od ďalších titulov NFS sa hra Porsche 2000 zameriava na pretekárske športové autá značky Porsche, s modelmi v rozmedzí rokov 1950 až 2000. Na rozdiel od predchádzajúcich štyroch hier Need for Speed, nebola hra Porsche Unleashed000 vydaná v Japonsku.
Gameplay
Hra Need for Speed: Porsche 2000 umožňuje hráčovi pretekať s autami značky Porsche cez rozsah dráh, ktoré sa nachádzajú v Európe. Autá boli študované z hľadiska jazdnej mechaniky, aby vytvorili realistickú simuláciu. Predpoklad hry zostáva z väčšej časti rovnaký, v porovnaní s inými hrami v sérii: jazda a preteky so športovými autami. Napriek tomu hra ponúkala len značku Porsche. Bola zlepšená manipulácia s hrami a hráč si môže prispôsobiť auto čerpaním z hĺbkového katalógu rozdielnych áut Porsche, ako aj náhradných dielov. Hoci hra zachováva policajné prenasledovania z hier Hot Pursuit a High Stakes, vlastnosť je relatívne malá a je videná len móde Factory Driver.
Need for Speed: Top Speed
Ďalšia konverzia hry Porsche Unleashed len online, s názvom Need for Speed: Top Speed, bola vydaná ako odpoveď na film spoločnosti IMAX od MacGillivraya Freemana z roku 2002, Top Speed, a auto Porsche Cayenne. Hra obsahuje tri existujúce herné dráhy z hry Porsche Unleashed a tri vozidlá značky Porsche: 911 (996) Turbo, 959 a Cayenne Turbo.
Prístup k hre Need for Speed: Top Speed bol dodávaný spolu s počítačovou verziou hry Need for Speed: Hot Pursuit 2.
40 Jahre 911
thumb|Need for Speed: Porsche – 40 Jahre 911
Herný zväzok 40 Jahre 911 bol vydaný 13. novembra 2003 a bol dostupný len v Nemecku. Bol špeciálnou edíciou 40. výročia auta Porsche 911.
Obal CD je zabalený v unikátnom kovovom obale s hrou opravenou na verziu 3.4. Obsahuje tiež oficiálny herný soundtrack, hoci neboli obsiahnuté žiadne ďalšie herné vlastnosti.
Predajnosť
Na konci roku 2000 predala v Spojených štátoch počítačová verzia hry Porsche Unleashed 74 795 jednotiek. To účtovalo príjem 2,58 milliónov dolárov. V auguste 2006 domáca predajnosť vzrástla na 340 tisíc kópií, s príjmom 6,3 miliónov dolárov. V tom čase deklaroval hru Porsche Unleashed časopis Edge ako päťdesiatu druhú najlepšie sa predávajúcu počítačovú hru krajiny vydanú od januára 2000.
Recenzie
Hra Need for Speed: Porsche Unleashed získala zmiešané až kladné recenzie. Agregátne recenzie webstránok GameRankings a Metacritic udelili verzii pre Microsoft Windows hodnotenie 84.36%, verzii pre PlayStation 74.50% a 78/100 bodov a verzii pre Game Boy Advance 59.25% a 62/100 bodov  V Spojenom kráľovstve udelil časopis Official UK PlayStation Magazine verzii pre PlayStation osem bodov z desiatich a páčila sa mu jej štruktúra, ale povedal, že mnohé zo sedemdesiatich áut boli nerozoznateľné a kritizoval životnosť. Manipuláciu popísal ako "arkádovú" a upozornil ľudí, ktorí nemajú radi autá značky Porsche, aby "dobre jazdili".
Časopis PC Gamer US nazval hru Porsche Unleashed najlepšou hrou roku 2000.
Červený grúň
Červený grúň môže byť:
Mespaul
Mespaul je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Finistère, v regióne Bretónsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Chrám svätej Petky (Peštera)
Chrám svätej Petky je pravoslávny chrám nachádzajúci sa v meste Peštera v Pazardžickej oblasti v južnom Bulharsku.
Dejiny
S výstavbou sa začalo v roku 1690  a budova bola dokončená v priebehu roku 1710. Chrám bol vysvätený v roku 1711, pričom svätiteľom bol plovdivský metropolita Grigorij Damaskin.
V priebehu 19. storočia bol pri chráme postavený monastiersky metoch.
V roku 1902 budovu chrámu zasiahol a zničil požiar. V roku 1904 bol chrám reštaurovaný, pričom v rámci tejto obnovy chrámu, bola budova o niečo zväčšená. Po obnove bol chrám nanovo vysvätený 22. mája 1905.
V súčasnosti je chrám funkčným chrámom bulharskej pravoslávnej cirkvi.
Charakteristika
Budova v pôvodnom vzhľade z roku 1710 bola o niečo menšia, než je dnešný chrám po rekonštrukcii v roku 1904, a bola na základe vtedajších osmanských požiadaviek vkopaná do zeme.
Chrámový sviatok sa slávi 14. októbra.
Pamiatková ochrana
Kategória: kultúrna pamiatka miestneho významu
Dechtárska hora
Dechtárska hora je vrch v Nízkych Tatrách. Leží nad Liptovskými Kľačanmi, približne juhozápadne od Liptovského Mikuláša.
Poloha
Nachádza sa na severe strednej časti Nízkych Tatier, v geomorfologickom podcelku Ďumbierske Tatry a časti Ďumbier. Leží v Žilinskom kraji, v okrese Liptovský Mikuláš a zasahuje na katastrálne územie obce Dúbrava a Ľubeľa. Najbližšími sídlami sú severne ležiace Liptovské Kľačany, Dúbrava a Lazisko, východným smerom sa nachádza Demänovská Dolina. Masív leží v ochrannom pásme Národného parku Nízke Tatry.
Opis
Dechtárska hora je súčasťou východnej vetvy rázsochy, vybiehajúcej severným smerom z Chabenca v hlavnom hrebeni. Východným smerom leží Uhlisko, Siná , Jaloviarka a Bôr , južným Ostredok , Chabenec a Krámec , západným Veľká Koniarka , Vysoká  a Vražená  a severným Holý vrch  a Hláčovo. Vrch i hrebeň patrí do povodia Váhu; západnú časť odvodňuje Ľubeľský potok do Kľačianky, východné svahy potok Palúdžanka. Na vrchol nevedie značený chodník. Na východnom úpätí sa v Križskej doline nachádza v lokalite Dechtárka bývalý antimonitový lom.
Výhľady
Vrchol Dechtárskej hory pokrýva lesný porast, neumožňujúci rozhľad. Z lokalít s redšou vegetáciou možno ojedinele pozorovať okolité vrcholy Nízkych Tatier, no tiež Západné Tatry, Chočské vrchy a časť Veľkej a Malej Fatry.
Prístup
V oblasti nie sú značené turistické chodníky. Dolinami v blízkom okolí však vedú lesné cesty, uľahčujúce dostupnosť tejto časti pohoria.
Holica (vrch v Chočských vrchoch; 1339,8 m n. m.)
Holica je vrch v Chočských vrchoch. Nachádza sa južne od obce Huty, približne severne od Liptovského Mikuláša.
Poloha
Nachádza sa vo východnej časti Chočských vrchov, v geomorfologickom podcelku Prosečné. Leží v Žilinskom kraji, na území okresu Liptovský Mikuláš a zasahuje na katastrálne územia obcí Huty a Kvačany. Na vrchol nevedie značená turistická trasa a jeho východnou časťou vedie hranica Tatranského národného parku.
Popis
Holica leží na východnom okraji pohoria, v hrebeni, vedúcom zo Sivého vrchu juhozápadným smerom na Ostrý vrch. Východným smerom susedia tatranské vrchy Biela skala, Suchý vrch a Huňová , južne leží Meštrová , juhozápadne Ostrý vrch , západne Súšava  a severným smerom Kopec. Masív patrí do povodia Váhu; severné svahy odvodňuje potok Kvačianka, východné a južné jej prítok Suchý potok. Najbližším sídlom je severne situovaná obec Huty, juhovýchodne ležia Kvačany a Liptovské Matiašovce. Západnou časťou vedie cesta II/584 z Liptovského Mikuláša do Zuberca.
Výhľady
Nesúvislý lesný porast vrcholovej časti a sčasti aj jeho svahov umožňuje zaujímavý rozhľad. Pozorovateľné sú okolité vrchy Chočských vrchov, časť Liptovskej kotliny a blízke Skorušinské vrchy a Západné Tatry. Pri vhodných podmienkach vidieť aj Oravské Beskydy, Oravskú Maguru, Malú a Veľkú Fatru a Nízke Tatry.
Prístup
Na vrchol nevedie značkovaná trasa, preto výstup je možný lesnými chodníkmi po hrebeni zo západne vedúcej cesty, prípadne z Hút.
Tom Holland (herec)
Thomas Stanley Holland (* 1. jún 1996, Londýn, Spojené kráľovstvo) je britský herec a tanečník. Získal ocenenie BAFTA za najlepšiu Vychádzajúcu hviezdu za rok 2017.
Detstvo a mladosť
Holland je synom fotografky Nicoly Elizabeth Hollandovej a komika Domica Hollanda. Má troch mladších bratov, dvojčatá Harryho a Sama (* 1999) a Patricka (* 2004).
Navštevoval katolícku školu Donhead, neskôr chodil na Wimbledon College, kde zotrval do decembra 2012. Následne sa prihlásil na umeleckú školu The BRIT School for Performing Arts and Technology.
Kariéra
Tom Holland sa intenzívne venuje tancu, pričom tancovať začal už počas štúdia na Wimbledone. Od roku 2011 sa venuje filmu. Hral v divadelnej hre Billy Elliott. V roku 2012 vyšiel film The Impossible, kde hral po boku hercov Naomi Watts a Ewana McGregora. V roku 2015 hral jednu z vedľajších úloh v televíznom seriáli Wolf Hall a v rovnakom roku bolo oznámené, že stvárni postavu Spider Mana vo filme Captain America: Občianska vojna zo série Marvel Cinematic Universe. Film mal premiéru v apríli 2016. Túto úlohu si zopakoval aj v nasledujúcich častiach, ako Spider-Man: Návrat domov (2017), Avengers: Nekonečná vojna (2018), Avengers: Endgame (2019), Spider-Man: Ďaleko od domova (2019) a Spider-Man: No way home.
V roku 2020 stvárnil hlavnú postavu v psychologickom thrilleri The Devil All the Time.
Súkromný život
Holland býva v štvrti Kingston-upon-Thames v Londýne, neďaleko domu svojich rodičov a súrodencov. Má stafordšírskeho bulteriéra menom Tessa. Odmalička trpí dyslexiou.
Spolu s bratmi Holland podporuje The Brothers Trust, britskú charitatívnu spoločnosť, registrovanú v Spojenom kráľovstve, ktorá získava peniaze na rôzne charitatívne účely.
Ríbezľa červená
náhľad|Produkcia ríbezieľ a egrešov v roku 2005
Ríbezľa červená (ľudovo: červená ríbezľa; lat. Ribes rubrum) je druh z rodu ríbezľa (Ribes) z čeľade egrešovité.
Výskyt
Ríbezle červené síce v zásade pochádzajú zo severnej a východnej Európy, kultivary s veľkými bobuľami boli však prvýkrát vyšľachtené v Belgicku a v severnom Francúzsku v 17. storočí. V novoveku bolo vyšľachtených veľa kultivarov, mnohé ríbezle unikli zo záhrad a možno ich nájsť v prírode po celej Európe, pričom sa rozširujú do Ázie.
Opis
Ríbezľa červená je opadavý ker normálne rastúci do výšky 11,5 m, príležitostne až 2 m. Kvety sú nenápadné, žltozelené, vo visiacich strapcoch veľkosti 48 cm, ktoré zrejú do žiarivo červených priesvitných jedlých plodov s priemerom 812 mm, s 310 bobuľami na každom strapci. Uznávané odrody môžu produkovať až 34 kg bobúľ od polovice leta do konca leta.
Pestovanie
náhľad|Červené ríbezle Podtypom (odrodou) ríbezle červenej je biela ríbezľa. I keď je to jej sladší a albínsky variant, nie je to samostatný botanický druh, aj keď sa biela ríbezľa niekedy označuje či predáva pod menami ako Ribes sativum alebo Ribes silvestre. náhľad|Záber zblízka na kvet
Ríbezľové kre preferujú čiastočné slnečné svetlo a možno ich pestovať vo väčšine typoch pôdy. Majú relatívne nízke nároky na údržbu a môžu sa použiť aj ako ozdobné rastliny.
Kulinárske použitie
náhľad|Rodiaci krík blízko opusteného domu v dedine v [[Jaroslavlianska oblasť|Jaroslavianskej oblasti, Rusko, 59 stupňov severnej šírky]] Zrelé plody červených ríbezieľ sú kyslastejšie než plody ich príbuzných, čiernych ríbezlí, ale majú približne rovnakú sladkosť. Albínsky variant červených ríbezlí, často označované ako biele ríbezle, má rovnakú kyslastú chuť, ale s väčšou sladkosťou. Hoci sa červené ríbezle často používajú na džemy a varené prípravky, podobne ako biele ríbezle sa často jedia aj surové alebo sa používajú v šalátoch, ako ozdoba, alebo na pitie, keď je ríbezľová sezóna.
V Spojenom kráľovstve sa želé z červených ríbezlí často podáva ako korenie s jahňacinou, so zverinou, morčacinou či husacinou v slávnostných jedlách alebo na nedeľné opekanie. Je to v podstate džem a je vyrobený rovnakým spôsobom, pridaním cukru, uvarením, a filtráciou.
Vo Francúzsku je vysoko cenený a domáci produkt Bar-le-duc alebo Lorraine želé roztierateľný produkt tradične vyrobený z bielych ríbezlí, prípadne z červených. Jadierka sa ručne vyberajú pred varením s husacím pierkom.
V Škandinávii a Šlezvicko-Holštajnsku sa často červené ríbezle používajú v ovocných polievkach a letných pudingoch (Rødgrød, RoteGrütze alebo Rode Grütt). V Nemecku sa používajú aj v kombinácii s vaječným krémom alebo s pusinkami ako náplň do koláčov. V Linzi sa bežne používajú ako náplň do lineckej torty. Možno si ich ale aj vychutnať čerstvé bez pridania cukru.
V nemecky hovoriacich oblastiach sa sirup alebo nektár vyrobený z červených ríbezlí pridáva do sódy a je podávaný ako osviežujúci nápoj s názvom Johannisbeerschorle. Je tak pomenovaný, pretože sa hovorí, že prvé červené ríbezle (Johannisbeeren - doslova: "Jánove bobule") dozrievajú na Deň sv. Jána, známy aj ako letný slnovrat, čo je 24. júna.
V Rusku sú červené ríbezle veľmi ľahko dostupné a často sa používajú v džemoch, zaváraninách, kompótoch a dezertoch, zatiaľ čo listy sa využívajú v tradičnej medicíne.
Fytochemikálie
Niektoré ríbezľové ovocie, napríklad červené a čierne ríbezle, je známe svojou kyslastou chuťou spôsobenou pomerne vysokým obsahom organických kyselín a zmiešaných polyfenolov. 65 rôznych fenolových zlúčenín môže prispieť adstringentným vlastnostiam červených ríbezlí, tento obsah sa zvyšuje počas posledného mesiaca dozrievania. Dvadsaťpäť jednotlivých polyfenolov a iných fytochemikálií obsahujúcich dusík v šťave červených ríbezlí bolo izolovaných špecificky s trpkou chuťou, ktorú cítime v ľudskom jazyku.
Zlatovský potok
Zlatovský potok je potok v regióne Stredné Považie, na území mesta Trenčín, jeho mestských častí Zlatovce a Záblatie, a na území obce Kostolná-Záriečie v okrese Trenčín v Trenčianskom kraji. Nachádza sa v geomorfologickom celku Biele Karpaty a v geomorfologickom celku Považské podolie. Ústi do vodného toku Drietomica. Od sútoku zdrojníc po ústie má dĺžku vrátane strednej, zhora zakrytej, kanalizovanej časti toku v intraviláne mesta Trenčín  s dĺžkou. Rád toku IV.
Začiatok
Začína sa sútokom dvoch zdrojníc v (jedna priteká zo západu a druhá z juhozápadu) na území mesta Trenčín mestskej časti Zlatovce, v severozápadnej oblasti katastrálneho územia Zlatovce, v okrese Trenčín v Trenčianskom kraji, v lesnom extraviláne v lese Čerešňová, v regióne Stredné Považie. Západná zdrojnica pramení v a juhozápadná zdrojnica v, obe v lesnom extraviláne. Západná zdrojnica tečie po hranici medzi katastrálnym územím (mestskou časťou Trenčína) Zlatovce a katastrálnym územím Hanzlíková (nemá štatút mestskej časti Trenčína).
Opis toku
Zlatovský potok patrí do okresu Trenčín v Trenčianskom kraji. Nachádza sa v geomorfologickom celku Biele Karpaty v geomorfologických podcelkoch Bošácke bradlá a Súčanská vrchovina a v geomorfologickom celku Považské podolie v geomorfologických podcelkoch Bielokarpatské podhorie a Trenčianska kotlina. Nemá dôležitejšie prítoky.
Pôvod názvu
Názov vodného toku Zlatovský potok má pôvod v názve mestskej časti Trenčína Zlatovce (do 1976 samostatná obec), na území ktorej vodný tok vzniká sútokom zdrojníc a preteká. Z toponyma Zlatovce bolo po rozšírení o formant -ský, po systémovej redukcii o hlásky -ce a po kombinácii so všeobecným podstatným menom potok s významom menší prirodzený vodný tok utvorené dvojčlenné hydronymum atributívneho typu (dvojčlenný determinatívny názov so zhodou) zložené z prídavného mena a z podstatného mena Zlatovský potok ako súčasť veľmi početnej skupiny názvov v slovenskej toponymii, najmä hydronymii. Dochované písomné záznamy názvu dnešnej mestskej časti Zlatovce sa viažu k roku 1244 v podobe Zlatouice, 1245 Zlathovecz, 1439 Zlatowycz, 1773 Zlatowcze. Názov vodného toku bol štandardizovaný v roku 1978. V priestore slovenskej hydronymie vodných tokov hydronymum Zlatovský potok je jedinečným hydronymom (august 2022).
Milizac
Milizac je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Finistère, v regióne Bretónsko.
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Galleria Borghese
Galleria Borghese je súkromná galéria umenia v talianskom hlavnom meste Rím. V galérii sa nachádzajú diela významných autorov ako boli Leonardo da Vinci, Gian Lorenzo Bernini, Caravaggio, Lorenzo Lotto, Raffael, Peter Paul Rubens, alebo Tizian.
Dejiny
Umeleckú zbierku galérie založil kardinál Scipione Caffarelli-Borghese v rokoch 1605 až 1633, mecenáš a vášnivý zberateľ umenia. Zamestnával mnoho vo svojej dobe významných umelcov, najmä Caravaggia a Berniniho. Týchto umelcov kardinál veľmi obdivoval.
V napoleonskej dobe mnoho výnimočných diel putovalo do parížskeho Louvru. Aj dnes si zbierka zachováva charakteristické črty vynikajúcej súkromnej galérie a odráža vycibrený vkus jej zakladateľa. Vystavené exponáty, ktoré z veľkej časti zakúpil zakladateľ pred štyrmi storočiami, sú dodnes rozmiestnené v barokových sálach bývalej kardinálske rezidencie.
Villethierry
Villethierry je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Yonne, v regióne Burgundsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Université Panthéon-Sorbonne
náhľad|Nádvorie hlavnej budovy univerzity
Université Paris 1 Panthéon-Sorbonne (doslova Univerzita v Paríži 1 Panthéon-Sorbonne) je verejná výskumná univerzita nachádzajúca sa v Paríži vo Francúzsku.
Bola založená v roku 1971 po udalostiach z mája 1968. Dnes je hlavnou verejnou vysokou školou v oblasti práva, ekonómie a medzinárodnej politiky vo Francúzsku a v Európe.
Ménas (veľkomučeník)
Svätý Ménas (iné tvary pozri pod Ménas; zriedkavý slovenský tvar: Meneáš ; * okolo 270?, Egypt3./4. stor., Kotyaion/Alexandria?) bol ranokresťanský vojak, svätec a mučeník. Býva považovaný za „najznámejšieho Kopta“, no jeho historicita býva niekedy spochybňovaná. Najmä v umení býva niekedy zamieňaný s inými rovnomennými svätcami, pozri Ménas. Vo východných katolíckych cirkvách a v Pravoslávnej cirkvi pripadá jeho spomienka na 11. novembra, keď mal byť údajne umučený. Koptská cirkev si jeho spomienku pripomína 15. hatúra. Historicky pripadali dátumy spomienky v jednotlivých cirkvách na rôzne dni. Najmä v minulosti bol uctievaný ako ochranca pútnikov a obchodníkov (resp. karaván) a námorníkov Je tiež patrónom chorých na oči.
Ménova osoba a pramene
Ménov život je ťažko zrekonštruovateľný, pretože hagiografické spisy sa v mnohých rovinách rozchádzajú a zároveň existovalo viacero svätcov s menom Ménas (pozri Ménas). O osobe veľkomučeníka Ména existuje viacero hypotéz: 1) išlo o koptského mučeníka (ktorého kult sa eventuálne rozmohol aj vo Frýgii, čo viedlo k tomu, že sa tento kraj začal spomínať v legendách.) ; 2) išlo o frýgskeho mučeníka; 3) existovali dvaja mučeníci, jeden v Egypte, druhý vo Frýgii; 4) nešlo o historickú osobu, ale o legendárnu postavu, ktorá nahradila kult egyptského boha Hora alebo istého frýgskeho boha Ména (gr. Mén). Ménove životopisy sa zachovali v početných jazykoch východného kresťanstva (najmä koptčina, stará núbijčina, stará etiópčina (ge'ez), sýrčina, arménčina, gréčtina, arabčina), pričom jazykom prvotného diela bola koptčina alebo gréčtina. Už koptské a grécke pramene sa v mnohých oblastiach rozchádzajú. Ďalšie pramene vychádzajúce v mnohých smeroch práve z týchto dvoch prameňov prezentujú rôzne udalosti Ménovho života odlišne. Podľa väčšiny bádateľov nemá žiadna legenda historickú presnosť. Životopis bol tiež preložený do latinčiny, vďaka čomu bol Ménas známy aj stredovekej latinskej hagiografii (medzi ranejšími dielami: Pseudo-Antonius, cca. 570; Usuard, 9. stor; Wandelbert, 848). Najdôležitejšie pramene o jeho živote na Východe tiež pochádzajú z 9. storočia. Hymnus na jeho počesť zložil aj byzantský hymnograf Roman Sladkopevec.
Ménas v umení
náhľad|Svätí Ménas, Viktor, Vikentios a Stefanis v [[Menológium Bazila II.|Menológiu Bazila II. (Ménas je zobrazený po dekapitulácii). MSS Vat. gr.1613, fol 174, koniec 10. storočia, Biblioteca Apostolica Vaticana, Vatikán]] Ménove zobrazenia sa zachovali vo viacerých formách, všetky asi vychádzajú z pôvodnej veľkej ikone v jemu zasvätenej svätyni v (Karm) Abú Mína. Podobizni sa pripisovali zázračné účinky. Abú Mina slúžilo ako hlavné miesto kultu a suveníry (ampulky svätého Ména) boli určené na uskladnenie vody z miestneho prameňa alebo oleja z lámp horiacich pri Ménovom hrobe. vľavo|náhľad|[[Paolo Veronese, maľba svätý Ménas, olej na plátne, 1560, Gallerie Estensi, Modena, Taliansko]]Na ampulkách býva zobrazovaný ako mladý orant (často s kučeravými vlasmi) v krátkej tunike a chlamyde, obklopený dvomi ťavami, zriedkavejšie krokodílmi. Ťavy sú znázornené v štylizovanej pokľaknutej alebo kľačiacej póze. Tradícia zobrazenia oranta obklopeného zvieratami pravdepodobne siaha k ranokresťanskému motívu Daniela v jame levovej. Ménas nebol vždy zobrazený so svätožiarou, v rámci zobrazení na ampulách ju obsahovali len skoršie exempláre. Ménas je zriedkavo znázornený ako vojak na koni a v zbroji. Zadná strana ampúl bola najčastejšie vyzdobená triumfálnym krížom, rovnoramenným krížom s vavrínovým vencom v rohoch, loďou alebo nápismi ako: Εὐλογία τοὔ ἁγίου ΜηνἅEulogia tou hagiou Ména alebo τοὔ ἁγίου Μηνἅtou hagiou Ména a podobne. Zobrazenie krížov a nápisov sa objavuje aj na koptských hrobových stélach kresťanov. Niekedy je na zadnej strane zobrazená svätá Tekla medzi zvieratami, ako napríklad na mramorovom reliéfe zo začiatku 5. storočia z Kláštora svätej Tekle južne od Alexandrie (dnes Grécko-rímske múzeum, Alexandria). Ménas je tu zobrazený póze oranta medzi ťavami, čo svedčí o vzájomnom kultovom zväzku oboch svätcov. Ďalšími príkladmi je slonovinový reliéf z Milánskeho dómu (dnes Archeologické múzeum, Miláno), slonovinovej pyxide z 8. storočia (dnes British Museu m, Londýn) alebo na freske z Kellie južne od Alexandrie (dnes Musée du Louvre, Paríž).
Motív oranta na koni a v zbroji ako ničiteľ zla bol populárny najmä na kresťanskom Východe, ako napríklad na slonovinovom reliéfe zo 6. storočia v Bazilike svätej Eufémie v Grade a Castello Sforzesco neďaleko Milána. Ďalším príkladom bol monumentálny cyklus šiestich koptských fresiek z 8. storočia v Chráme Ramessa III. v komplexe Medinet Habu v Luxore (dnes zničená časť). Neskôr je zobrazený ako vojensky veliteľ (stratélates). Motív Ména v zbroji sa objavuje v scénach jeho zázrakoch, ako napríklad miniatúra pergamentu Ménovych zázrakov z 9./10. storočia (dnes British Museum, Londýn). Jazdecký motív je populárny najmä v etiópskych chrámoch, ako napríklad na freskách zo štvrtiny 17. storočia v Kostole Debre Birhan Selassie v Gondare. Najstarší cyklus s Ménovým príbehom sa zachoval na pyxide zo slonoviny zo 6. storočia (dnes British Museum, Londýn). Mučenícka smrť Ménasa býva naznačené mečom ako na miniatúre Menológia Bazila II., kde je zobrazený so sťatou hlavou. Známa koptská ikona Ména s Kristom z Báwitu pravdepodobne zo 6. storočia (dnes Musée du Louvre, Paríž) nezobrazuje tohto svätca, ale abbu Ména, čo literatúra niekedy opomína. V odbornej literatúre je často mylne interpretovaná ikonografia Ména z byzantského martyrológia, ktorá ho opisuje ako starca s bradou. Pravdepodobne však ide o abbu Ména. Na byzantských ikonách býva Ménas zobrazovaný ako orant spolu s Ježišom Kristom, so zvitkom v ruke, v krátkej tunike a chlamyde alebo s nápisom: Ménas z Frýgie alebo Kotyaiona. Ďalšími príkladmi zobrazenia Ména je freska z 11. storočia v kapadóckom Chráme Karabas Kilise v Údolí Soğanlı. Ostatné vyobrazenia Ména možno odkazujú na konštantínopolskú verziu motívu Ména Kallikelada s Hermogenom a Eugrafom, ako napríklad slonovinový triptych alebo emaily z 10. a 11. storočia. Tieto takmer podobné zobrazenia kompozície pravdepodobne slúžia na vyvolanie blízkosti ďalších svätých Ménov, ako napríklad ikona z Novgorodu okolo roku 1400 (Ménas je tu vyobrazený so svätým Jurajom a Klimentom Ochridským).
V postbyzantskom období bol Ménas obvykle znázornený ako vojensky veliteľ (stratélates) v brnení s prilbou, kopijou a zástavou, napríklad drevoryt z roku 1493 v Liber chronicarum (Kronika sveta/Schedelová kronika/Norimberská kronika; dnes Bayerische Staatsbibliothek, Mníchov). Ďalšími príkladmi sú menšie zobrazenia zázrakov alebo mučeníckej smrti na ráme ikon okolo postavy uprostred od maliarov Krétskej školy, ako napríklad Emanuel Lambardos, C. Marieta a ďalších. Ménove zobrazenie na kresťanskom Západe je veľmi ojedinelé. Najmä na miestach jeho kultu. Ménas je zvyčajne zobrazený ako rytier s maurskými črtami tváre. Najstaršie zobrazenie pochádza je miniatúra z 12. storočia v Zwiefaltenerskom martyrológiu (dnes Württembergische Landesbibliothek, Stuttgart) alebo nástenná maľba z druhej polovice 14. storočia na konzole južnej strany Kostola svätého Jána Krstiteľa v Gniezne. Ďalšie zobrazenie vojaka s halapartňou sa nachádza na maľbe svätý Ménas zo 16. storočia od Paola Veroneseho (Gallerie Estensi, Modena) alebo socha svätého Ména s otvorenou knihou zo 16. storočia v Kostole Saint-Firmin v Rochehaut.
Kult v Abú Míná
náhľad|Ruiny starovekého komplexu [[Abú Míná, centra Ménovho kultu.]] Najstaršia svätyňa v Abú Míná, martýrium, bolo vystavané v konštanovskej ére (4. storočie). Miesto bolo za episkopátu Atanáza z Alexandrie nahradené bazilikou. Ménovu svätyňu rozšíril cisár Arkádius začiatkom 5. storočia a cisár Zenón neďaleko postavil mesto, ktorého ruiny dnes nesú meno Abú Míná. Veľká svätyňa v púšti neďaleko Mareotis bola jedným z najznámejších pútnických miest v Egypte. Mala tiež byť svedkom početných zázrakov. O miestnom kulte sa však zachovalo len málo podrobností založených na hagiografických a folklórnych klišé. Kult neopadol ani po arabskom vpáde do Egypta, hoci veľká časť komplexu bola zničená. Pravdepodobne koptský patriarcha Ján III. (680689) napísal enkómium o Ménovi, v ktorom odporúčal púť do svätyne, ktorá prežila aj arabské dobytie Egypta a zrútila sa niekedy v 8. storočí v dôsledku zemetrasenia. Hoci bolo pútnické miesto Koptmi opravené, už v roku 849 bolo opustené. Koptský alexandrijský patriarcha Benjamín II. nechal Ménove pozostatky v 14. storočí preniesť do Káhiry. O ľudovom šírení kultu nielen v Egypte svedčia predovšetkým ampuly dnes uschovávané v múzeách po celom svete. Na Slovensku nájdeme Ampulku svätého Ménasa v Západoslovenského múzeu v Trnave. Ménovi zasvätený chrám existoval v stredoveku v Ríme.
Bethesda
Bethesda môže byť:
Moëlan-sur-Mer
Moëlan-sur-Mer je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Finistère, v regióne Bretónsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Predný štôlsky hrb
Predný štôlsky hrb je elevácia v severnom hrebeni Končistej, medzi Zadnou Končistou štrbinou (Zadným štôlskym hrbom) a Končistou štrbinou (severným vrcholom Končistej) vo Vysokých Tatrách.
Názov
Názov je nový. Uviedol ho v monografii o Tatrách poľský tatranský historik Witold Henryk Paryski. Bol vyvolaný potrebou detailnej horolezeckej orientácie. Všeobecne býva objekt považovaný len za vyvýšeninu severného hrebeňa Končistej.
Turistika
Je prístupný len v sprievode horského vodcu.
Báň (Středolabská tabule)
Báň (tiež Na Hřebínku, ) je vrch v okrese Nymburk v Stredočeskom kraji. Leží asi 1 km východne od obce Hradčany, na katastrálnom území obce Opočnice. Je to najvyšší bod Královéměsteckej tabule.
Popis
Je to vrcholová plošina Hradčanskej kuesty tvorená coniackými slieňovcami s polohami kremitých ílovcov pri hrane príkreho južného svahu (do údolia Cidliny), porušenom miestami zosuvmi. Smerom k severu prechádza do mierneho štruktúrneho svahu. Rastú tu smrekové porasty s prímesou duba. Na južnom svahu vrchu je vyhlásená prírodná pamiatka Báň - krovinatá biela stráň (východná hranica výskytu jagavky ľaliovitej, jasenca, vstavača). Z tohto svahu je výhľad.
Geomorfologické zaradenie
Geomorfologicky vrch patrí do celku Středolabská tabule, podcelku Mrlinská tabule, okrsku Královéměstecká tabule, podokrsku Lovčická tabule a časti Hradčanská kuesta.
Prístup
Autom sa dá najbližšie dopraviť do Hradčian, odkiaľ vedie modro značený turistický chodník cez vrchol Báne (oblasť zvaná tiež Hradčanský les a Baňský les) do Dlouhopolska.
Villevallier
Villevallier je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Yonne, v regióne Burgundsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zadni Staw Polski
Zadni Staw Polski alebo Zadni Staw, niekedy Zadni Staw pod Kołem aj Staw pod Kołem je ľadovcové pleso v poľskej časti Vysokých Tatier v Dolinke pod Kołem, na hornom poschodí Doliny Pięciu Stawów Polskich. Má oválny tvar, plochu, hĺbku. Leží vo výške Je druhým najvyššie položeným v Poľsku (po Zadnim Mnichowym Stawkem). Spája ho potok (často sa strácajúci pod kameňmi) s na juhovýchode ležiacim Wolim okom. Nad plesom sa týčia štíty: Závratová veža, Svinica, Valentkova, Liptovské múry. V zime pleso zamŕza do rekordných hĺbok. V roku 1938 bola hrúbka ľadu.
Morlaix (mesto)
Morlaix je francúzske mesto, ktoré sa nachádza v departemente Finistère, v regióne Bretónsko.
Poloha
Mesto má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v meste.
Motreff
Motreff je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Finistère, v regióne Bretónsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Mariusz Gatza
Mgr. et Mgr. Mariusz Gatza, MBA (* 10. august 1973, Poľsko) je poľský manažér, súčasný generálny riaditeľ a predseda predstavenstva spoločnosti Orange Slovensko. Do funkcie bol vymenovaný od 1. apríla 2022.
Životopis
V rokoch 19931998 absolvoval University of Science and Technology (Uniwersytet Technologiczno – Przyrodniczy – UTP) v Bydgoszczi, v odbore stavebné inžinierstvo. Absolvoval aj odbor management na Varšavskej univerzite (Uniwersytet Warszawski). Titul MBA získal na Gies College of Business – University of Illinois Urbana-Champaign v rokoch 19982000. Od roku 2000 pôsobil na rôznych riadiacich pozíciách v Orange Poľsko, vrátane pozície zástupcu generálneho riaditeľa Orange Poľsko (20142020). Následne sa stal generálnym riaditeľom Orange Moldavsko v rokoch 20202022. Od roku 2022 je generálnym riaditeľom a predsedom predstavenstva spoločnosti Orange Slovensko.
Loktibrada
Loktibrada je skalná ihla medzi Lastovičou štrbinou (Malým Pyšným štítom) a Pawlikowského štrbinou (Pyšným štítom) vo Vysokých Tatrách.
Názov
Je to veľmi pekná, fantastická asi vysoká skalná ihla, ktorá pripomína rozprávkovú bytosť.
Bethesda (Maryland)
Bethesda je mesto (oficiálne iba census-designated place) na východe USA v štáte Maryland v okrese Montgomery (Montgomery County). Je severozápadným predmestím Washingtonu, hlavného mesta USA. Rovnako ako Washington D.C. leží pozdĺž rieky Potomac. Bethesda je obľúbeným miestom na bývanie, v roku 2010 tu žilo 60 858 obyvateľov, v roku 2013 63 374 a v roku 2020 68 056.
Sídli tu National Institute of Health (Národný inštitút zdravia), medzinárodná organizácia na výmenu mládeže Youth for Understanding (YfU), niekoľko významných firiem (napr. Lockheed Martin) a veľkých luxusných hotelov.
Červený grúň (vrch v Nízkych Tatrách)
Červený grúň je vrch v Nízkych Tatrách. Leží nad Partizánskou Ľupčou, približne juhovýchodne od Ružomberka.
Poloha
Nachádza sa v severozápadnej časti Nízkych Tatier, v geomorfologickom podcelku Ďumbierske Tatry a časti Salatíny. Leží v Žilinskom kraji, v okrese Liptovský Mikuláš a na katastrálnom území obce Partizánska Ľupča. Najbližšími sídlami sú južným smerom situované osady Magurka a Železnô, juhozápadne leží Liptovská Lúžna a severne sa nachádza Partizánska Ľupča a Liptovské Sliače. Masív patrí do Národného parku Nízke Tatry.
Opis
Červený grúň zakončuje vetvu rázsochy, vybiehajúcej východným smerom z masívu Salatína cez Salatínku. Druhá vetva odtiaľto smeruje severným smerom na vrch Šlosiar. Východným smerom leží Holý vrch, Vysoká a Krámec , južným leží Veľká Oružná , Javorina  a Hlinisko , západným Tlstá , Salatín a Malý Salatín  a severným Sliačska Magura , Predná Magura  a Ľupčianska Magura. Oblasť patrí do povodia Váhu, kde vodu odvádza Ľupčianka a jej prítoky. Na vrchol nevedie značený turistický chodník.
Výhľady
Vrchol Červeného grúňa pokrýva súvislý, miestami riedky les, umožňujúci len obmedzený rozhľad. Z vhodných lokalít je možné pozorovať okolité vrcholy Nízkych Tatier, no tiež Tatry, Chočské vrchy, Oravskú Maguru i Beskydy a Malú Fatru.
Prístup
Na vrchol nevedie značená turistická trasa, preto prístup je možný z Ráztockého sedla, príp. z Ľupčianskej doliny.
Jozef Ziči
Jozef František Maria gróf Ziči (🇭🇺; * 13. november 1841, Bratislava – † 11. november 1924, Voderady alebo Bratislava) bol uhorský šľachtic (príslušník grófskeho rodu Zičiovcov), politik, cestovateľ. Od mladosti pôsobil v štátnej správe. Zastával funkciu guvernéra v Rijeke (18701872), potom bol v dvoch uhorských vládach ministrom rôznych rezortov (18721875). Bol tiež poslancom uhorského snemu a neskôr dedičným členom hornej snemovne uhorského snemu. Vlastnil veľkostatky na Slovensku, sídlil na zámku Voderady blízko Trnavy.
Životopis
Pochádzal z významného uhorského šľachtického rodu Zichyov. Narodil sa v Bratislave ako najstarší syn grófa Františka Zichyho (18111900) a markízy Márie de Ville. Študoval v Bratislave a na univerzite vo Viedni, kde získal titul doktora práv. Od mladosti sa angažoval v politike a v štátnej správe. V rokoch 18671869 bol sekčným radcom na uhorskom ministerstve obchodu, medzitým bol zvolený do uhorského snemu (18681870 a tiež v rokoch 18721875). V rokoch 18701872 zastával funkciu guvernéra v Rijeke. V decembri 1872 sa vrátil do Budapešti ako minister orby, priemyslu a obchodu. Od decembra 1873 bol zároveň ministrom verejných prác a dopravy. V nasledujúcom kabinete Istvána Bittóa si udržal funkciu ministra verejných prác a dopravy (18741875). náhľad|Jozef Ziči ako guvernér Rijeky v roku 1870
Po roku 1875 podnikol so svojim mladším bratom Augustom dlhú cestu na Ďaleký východ počas ktorej si písal denník (vyšiel aj knižne: Denník grófa Jozefa Zičiho z cesty po východnej Ázii v rokoch 18751876, Západoslovenské múzeum v Trnave, 2006, ISBN: 8085556170) a v rokoch 18761876 do USA a Kanady.
Od roku 1875 bol c.k. tajným radcom. V rokoch 18891893 bol županom Bratislavskej župy. Za zásluhy bol nositeľom Rádu železnej koruny (1873) a veľkokríža Leopoldovho rádu (1892). Jeho hlavným sídlom bol zámok Voderady pri Trnave, v ktorom Zičovci vybudovali obsiahlu knižnicu s cca 10 000 – 12 000 zväzkami. Dochoval sa aj jej katalóg z roku 1894.
Podľa Konštantína Čulena po vzniku Československej republiky uznal Samuela Zocha za právoplatného Bratislavského župana a uznal moc československej vlády.
Rodina
V roku 1878 sa oženil s princeznou Helenou (Ilonou) Odescalchiovou (18591932). Z ich manželstva pochádzal syn Julius (18801930) a dcéra Klára (18831971), vydatá za grófa Štefana Keglevicha. Manželstvo Jozefa Zičiho a Heleny Odescalchiovej bolo rozvedené v auguste 1895 a Helena sa o mesiac neskôr vydala za Jozefovho bratranca grófa Kazimíra Zičiho.
Jeho mladší brat Teodor (18471927) bol diplomatom a dlhoročným rakúsko-uhorským vyslancom v Bavorsku. Najmladší brat August (18521925) sa preslávil ako cestovateľ a neskôr bol cisárskym najvyšším dvorným maršálkom a poslancom uhorského snemu. Okrem nich dvoch mal ešte dvoch ďalšieho brata – Františka.
Tehelne v Trnave
náhľad|vpravo|Demeterova tehelňa náhľad|vpravo|Diamantova tehelňa Počiatok pálených tehál sa v Trnave datuje už od 12. storočia. Dokazujú to mnohé archeologické výskumy. Ku koncu 19. storočia v oblasti mesta fungovali až 4 tehelne. V 30. rokoch 20. storočia zamestnávali trnavské tehelne 200 robotníkov. Výroba pálených tehál zotrvala v Trnave aj po II. svetovej vojne a zanikla až v 70. rokoch 20. storočia.
Pripo­mienkou po viac ako osem storočí trvajúcej tehliarskej výrobe v Trnave je rozsiahla nížina za východným mestským opevnením tiahnúca sa až k dnešnej ulici Vladimíra Clementisa.
Tehelne
Za jednu z najstarších značiek trnavskej mestskej tehelne považujeme znak na tehle z konca 16. storočia s vystúpe­ným znakom kríža na jednej a negatívnym znakom kríža v plastickom kruhu na druhej strane.
Neskôr ho nahrádza vystúpený znak štvoršpicového kolesa, čo bola štylizovaná forma trnavského mestského znaku. Tento znak sa objavuje tak na tehlách ako aj na dlaždiciach. Koncom 16. a začiatkom 17. storočia sa stretávame so značkou šesťšpicového kolesa a v priebehu 17. storočia so znakom štvoršpicového kolesa s iniciálami I E. Všetky tieto tehly sa pravdepodobne produkovali v tehelni, v mieste dnešného sídliska Kopánka (Reidnerova).
Paxyho a Reidnerova Tehelňa
Dobové dokumenty uvádzajú založenie tejto tehelne v roku 1600. Popri týchto tehlách sa stretávame aj s tehliarskymi značkami trnav­skej tehelne Juraja Paxyho – tehla s vystúpeným nápisom G.PAXY 1743 a tehla s vystú­peným nápisom PAXI 1746. V druhej polovici 19. storočia sa začínajú objavovať značky Reidnerovej tehelne v Trnave: štvoršpicové kole­so a vystúpený nápis REIDNER, mest­ský znak Trnavy s hlavou Krista v osemšpicovom kolese a písmenom R a vhĺbený nápis REIDNER.
Demeterova Tehelňa
Demeterova tehelna bola postavená v r. 1863 na mieste prvého cukrovaru v Trnave. Bola umiestnená severne od zimného štadióna na Hlbokej ceste. Neobmurované prístrešky v jej areáli slúžili na dosušovanie surovej tehly pred jej vypálením. Po roku 1948 bola zoštátnená. Použí­vala vhĺbenú značku DOMOTOR, alebo značku DOMOTOR N. SZOMBAT.
Diamantova Tehelňa
Tehelňa zo začiatku 20. storočia, ktorá sa špecializovala najmä na výrobu patentovaných na všetkých stranách uzatvorených a dutých tehál Hexa. Sídlila na Bučianskej ceste a stála na súčasnom mieste sídliska Družba. Majiteľom bol Heinrich Diamant, podnikateľ židovského pôvodu. V období Slovenského fašistického štátu mu bol podnik odobraný a ako arizátor sa k tehelni výhodne dostal vplyvný činovník Hlinkovej gardy Jozef Bilík - Záhorský.
Mitáčekova a Jurkovičova Tehelňa
V 19. storočí sa vyrábali tehly so značkami M P 1889 a M&R' z roku 1887. Ide o produkty tehelne Pavla Mitáčeka, kto­rá pôsobila od druhej polovice 19. storočia až do roku 1905. Z mladších variantov sú tehly s nápi­som MITTACSEK P. a číslom výrobnej série. Od Pavla Mitáčeka ju v roku 1913 kúpil Ing. Dušan Jurkovič. Tehliarskym majstrom tu bol Juraj Vyskočil, neskorší starosta Trnavy. Po­užívala značku písmeno J na ľavej strane a sériovú číslicu na pravej strane. Firma vyrábala slovenskú patentovanú tehlu Aristos, ručné, strojové, prelisované tehly, škridle ručné, strojové, šupinové a falcové, dlaž­dice a korýtka. V 50. rokoch bola tehelňa znárodnená a pomenovaná ako ''Západoslovenské tehelne, n. p., výrobňa č. 3.'' Tehelňa bola zrušená začiatkom 80. rokov 20. st. ako aj všetky ostatné v rokoch predtým.
Hvezdýše
Hv(i)ezdýše (iné názvy: hvezdýši, hviezdíši , hviezdyši ) môže byť v starších zoologických systémoch slovenský názov:
Poznámky
V češtine sa tento názov (v českej podobe hvězdýši) v minulosti používal rovnako ako v slovenčine. Používa sa však na rozdiel od slovenčiny dodnes, a to v druhom vyššie uvedenom význame, čiže ako názov taxónu Stelleroidea.
JonBenét Ramseyová
JonBenét Ramseyová (* 6. august 1990, Atlanta, Georgia, Spojené štáty† 25. december 1996, Boulder, Colorado, Spojené štáty) bola detská kráľovná krásy v Spojených štátoch, ktorá bola zavraždená v roku 1996. Napriek viacerým verziám a špekuláciám jej vraždy, vraha nikdy nenašli.
Životopis
JonBenét Ramseyová sa narodila v roku 1990 v meste Atlanta, v Georgií ako dcéra Johna Benneta Ramseya a Patricie Ann Poeovej. Mala staršieho brata Burkea. JonBenét sa zúčastnila niekoľkých detských súťaží krásy, v ktorých získala mnoho titulov, ako príklad; Americká kráľovská slečna, Malá slečna Charlevoix, Národná kráska mladších slečien, Malá slečna Colorado či Malá Miss Vianoce.
Úmrtie
Dňa 26. decembra 1996 Patricia Ramseyová (matka JonBenét) informovala políciu že v dome našla list, v ktorom bolo písané že ich dcéra je unesená a únosca vyžaduje výkupné vo výške 118 tisíc dolárov. Ramseyovci následne prehľadali dom a našli v suteréne mŕtvolu JonBenét. Podľa forenznej správy mala JonBenét zlomenú lebku a bola zaškrtená. Je tiež možné, že bola sexuálne zneužitá, pretože na spodnom prádle JonBenét sa objavili stopy krvi neznámej osoby. Ohľadom jej vraždy je mnoho nejasností ako napríklad kto ju zavraždil a odvliekol jej telo do pivnice? Ako sa vrah dostal do domu, keď polícia nenašla žiadne stopy po násilnom vniknutí? A mnoho ďalších.
Dopad na spoločnosť a dôsledky
Smrť JonBenét Ramseyovej otriasla celým svetom a zároveň sa stala jedným z najznámejších zločinov v Spojených štátov v 90. rokoch 20. storočia. Vyšetrovanie dlho neprinieslo žiadne konkrétne výsledky. Rodičia dievčaťa boli dlho považovaní za hlavných podozrivých, no nebolo to nikdy dokázané. Vražda mala viacero verzií a veľa ľudí patrilo medzi podozrivých. V roku 2005 sa pri genetickom vyšetrení zistilo, že krv na spodnom prádle obete nepatrila jej rodičom. Bola totiž neidentifikovateľná. Nezistili sa žiadne zhody so vzorkami DNA v databáze FBI.
Po smrti JonBenét sa jej rodičia s bratom presťahovali do malého mesta Charlevoix v severnom Michigane. Dňa 24. júna 2006 Patricia Ramseyová zomrela na rakovinu vaječníkov, ktorou bola diagnostikovaná v roku 1993. V rovnakom roku bol John Mark Karr, 41-ročný učiteľ základnej školy, zatknutý v Bangkoku v Thajsku po tom, čo sa falošne priznal k vražde JonBenét. Karr Tvrdil, že ju omámil, sexuálne zneužil a omylom ju zabil. Úrady tiež uviedli, že sa nenašli žiadne dôkazy, ktoré by spájali Karra s miestom činu.
Vo svojom priznaní uviedol Karr iba základné skutočnosti, ktoré boli verejne známe a neposkytli presvedčivé podrobnosti. Jeho tvrdenie, že zdrogoval JonBenét, bolo pochybné, pretože pitva ukázala, že sa v jej tele nenašli žiadne drogy. Vzorky DNA, ktoré boli odobraté z Karrovi, sa nezhodovali s DNA nájdenou v tele JonBenét.
V októbri 2010 bol prípad znovu otvorený, na novo sa uskutočnili výsluchy, ako aj vyšetrenie DNA pomocou najnovších metód.
Dňa 25. októbra 2013 boli zverejnené dokumenty, ktoré ukazujú, že v roku 1999 veľká porota našla dôkazy v prípade, ktoré boli dostatočné na obvinenie rodičov zo zranenia ich dcéry, ale vtedajší okresný prokurátor Alex Hunter odmietol podpísať obvinenie, pričom dôkazy považoval za nedostatočné.
Filmové spracovania
V roku 2016 vyšiel dokumentárny film The Case of: JonBenét Ramsey, vysielaný televíziou CBS v dňoch 18. a 19. septembra toho roku a dokument prišiel s verziou, že na vyriešenie prípadu použili skupinu expertov, ktorá prišli s tvrdením, že starší brat Burke zasiahol svoju sestru do hlavy ťažkým predmetom, s tým, že ju neplánoval zabiť. Následne Burke napísal list so žiadosťou o výkupné, aby zakryl okolnosti jeho sestry. Právnik Burkea Ramseya podal proti spoločnosti CBS a producentom programu žalobu o urážku na cti. V roku 2017 tiež vyšiel krátky seriál Casting JonBenét.