cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Horný Hričov
Polohopis
Obec leží na severnom okraji Bytčianskej kotliny, z juhu tiesnená Súľovskými vrchmi a zo severu a západu korytom Váhu. Východne od obce sa nachádza vodná nádrž Hričov, juhozápadne stojí žilinské letisko. Južným okrajom obce vedie železničná trať Bratislava – Žilina, no tiež diaľnica D1 a cesta I/61.
Žilina je vzdialená východne, Bytča  juhozápadne.
Dejiny
Najstaršia písomná zmienka o obci Rizot (Rizoi), patriacej pod hričovské panstvo, sa zachovala z roku 1208. Poloha na starej považskej ceste predpokladá staršie osídlenie, čo potvrdzuje aj existencia neďalekého hradu. Od roku 1254 patrilo tunajšie panstvo magistrovi Tolušovi (Bartolomej). Od roku 1265 patril „castrum Hrichou“ Mikulášovi z rodiny Beychovcov, od roku 1424 prešiel do majetku kráľovny Barbory, manželky Žigmunda Luxemburského. V polovici 15. storočia hrad i panstvo ovládli Husiti, po roku 1469 sa jeho majiteľom stal Blažej Podmanický. Po roku 1563 sa správcom majetkov stal František I. Turzo, následne boli obce hričovského panstva, vrátane Horného Hričova, pripojené k bytčianskemu panstvu.
Obyvatelia sa venovali zaoberali poľnohospodárstvu, chovom oviec a prácou v okolitých lesoch. Počas sčítania ľudu v roku 1784 mal Horný Hričov 63 domov, v ktorých žilo 374 obyvateľov, v roku 1828 sa ich počet zvýšil na 487. Poľnohospodársky ráz si obec udržala aj po vzniku Prvej republiky, kedy sa tu okrem ľanového plátna tkali aj koberce, no tiež fungovala píla a dve tehelne. V rokoch 1920 a 1924 Horný Hričov vyhorel, priehradu dokončili v roku 1962, kedy bola zaplavená časť chotára.
Oxythemis z Koróneie
Oxythemis z Koróneie zvíťazil v behu na jedno stadion na 12. olympijských hrách. Od založenia hier v roku 776 pred Kr. bol beh na jedno stadion jedinou disciplínou. Hry sa o ďalšiu disciplínu, behu na dve stadiá (diaulos), rozšírili v roku 724 pred Kr. Prvým víťazom behu na dve stadiá bol Hypénos z Pisy. Vzdialenosť stadia (600 stôp) sa pohybovala zhruba od 175 do 200 metrov.
Salta (argentínska provincia)
Salta je provincia Argentíny ležiaca na severozápade krajiny. Susedné provincie sú od východu v smere pohybu hodinových ručičiek Formosa, Chaco, Santiago del Estero, Tucumán a Catamarca. Je tiež juhovýchodnou hranicou provincie Jujuy. Na severe hraničí s Bolíviou a Paraguajom a smerom na západ s Čile.
História
Okolo roku 1400 zasahovala južná časť Ríše Inkov až do kraja okolo Salty a San Miguel de Tucumán.
Administratívne rozdelenie
Provincia je rozdelená na 23 departmentov:
Poissy
Poissy je mesto v západnej časti metropolitnej oblasti Paríža vo Francúzsku v departemente Yvelines a regióne Île-de-France. Má 28 000 obyvateľov. Od centra Paríža je vzdialené 24 km.
Notre-Dame-des-Millières
Notre-Dame-des-Millières je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Savoie, v regióne Rhône-Alpes.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Moréac
Moréac je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Morbihan, v regióne Bretónsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
NGC 1964
NGC 1964 je galaxia v súhvezdí Zajac, ktorú objavil britsko-nemecký astronóm William Herschel 20. novembra 1784.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 10,8.
Vinobranie (Nedbal)
Vinobranie (Die Winzerbraut ) je opera, ktorú zložila Bakchus Nedbal. Premiéra sa konala 11. február 1916 v Theater an der Wien vo Viedni. Libreto napísali Leo Stein a Július Wilhelm. Podobná sa libretu Poľskej krvi, ktorej úspech bol zrejme veľkou motiváciou. Hudba obsahuje chorvátske prvky, ale aj viedenské salónne valčíky, ktoré prináša do operety postava Lízy, ktorá pochádza z Viedne.
Zoznam kultúrnych pamiatok v obci Tešedíkovo
Toto je zoznam kultúrnych pamiatok v obci Tešedíkovo v okrese Šaľa.
Vinobranie (Nedbal)
I. dejstvo
Záhrebský boháč Bogdan Lukovač čaká na spoločníčku, ktorou má byť Lisa z Viedne. Lisa sa zapáči grófovi Milanovi Mikoličovi, ktorý keď vidí nevhodné Bogdanovo správanie, zakročí a zoberie si Lisu so sebou na statok.
II. dejstvo
Lisa pomáha Mikoličovi vo vedení vinohradu a postupne sa do seba zaľúbia. Mikolič sa však cíti byť pre Lisu pristarý a preto nechce svoju lásku prejavovať. Na slávnosti vinobrania sa však nevydrží a svoje city predsa len vyjadrí. Počas vinobrania sa na počesť Bakchusa uzatvára formálne manželstvo a Mikolič na to samozrejme vyzve Lisu. Tým však prebudí žiarlivosť herečky Julji, ktorej má na Mikoliča zálusk. Aby odstránila sokyňu z cesty, rozhodne sa ju dať dokopy s Mikoličovým ľahkovážnym synom Nikolom, ktorý prišiel z Viedne domov na vinobranie. Vysvitne Nikolo je Lisinou starou známosťou z Viedne. Julia Milanovičovi naznačí, že mladí ľudia by mali patriť k sebe.
III. dejstvo
Lisa sa vracia do Viedne k matke. Nikolo sa medzi tým zaujíma o tanečníčku Trudy, ktorá je zhodou okolností žiačkou tanečného štúdia Lisynej matky. Tento vzťah nezostane utajený a Lisa sa len utvrdí v tom, že Nikolo nestojí za pozornosť. To vyjadrí aj Mikoličovi, ktorý sa prišiel do Viedne aby sa prihovoril za svojho syna. Miluje len jeho napriek vekovému rozdielu.
La Roche-Canillac
La Roche-Canillac je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Corrèze, v regióne Limuzínsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Sloboda (album)
Sloboda je debutový album slovenského rapera Delika, ktorý vyšiel pod I Love Party Production 30. októbra 2013. Na albume sa nachádza spolu 18 skladieb, z ktorých 8 už bolo v minulosti zverejnených. Okrem klasického CD nosiča je možné album získať aj na USB, na ktorom sa objavia aj dva bonusy (Stokujeme vonku remix feat. Kontrafakt a Rap & Móda feat. HAHA Crew) a okrem toho aj Delikove albumy "Daj mi 5" a "XXX Tape".
Šutrákova ulica
Šutrákova ulica je ulica v Bratislave, v mestskej časti Vajnory. .
Vznikla 1. novembra 2011. Je spojnicou medzi ulicou Pri starom letisku a Dorasteneckou. Tvorí ju zástavba rodinných domov.
Utieračik
Utieračik je česko-slovenský animovaný seriál, ktorý zobrazuje príbehy o Utieračikovi a jeho kamarátoch zo školského peračníka. Seriál bol vyrobený v roku 1990. Nakreslila ho Jarmila Kaletová a režíroval Vladimír Pikalík.
Súkromná základná škola waldorfská
Škola má pozíciu riaditeľa určenú kvôli legislatívnej potrebe, v skutočnosti pracuje na princípe slobody v práci. Členmi pedagogického kolégia sú aj nepedagogickí pracovníci.
V Testovaní 9 z roku 2012 dopadla škola lepšie ako celoslovenský aj bratislavský priemer. Škola dosiahla 91,4 percentil v matematike a 92,3 percentil v slovenčine. Medzi 65 bratislavskými školami sa umiestnila na 5. mieste. Budúcnosť waldorfského vzdelávanie však závisí aj na hodnotiacej správe, ktorú pre Ministerstvo školstva pripravuje Štátny pedagogický ústav.
História
Škola bola zriadená 10. júla 2001 a do siete škôl zaradená s účinnosťou od 1. septembra 2001. V septembri 2012 bola otvorená trieda v Košiciach, ako pobočka bratislavskej školy. V školskom roku 2013/2014 v Košiciach funguje len jedna trieda plus školský klub.
Jumilhac-le-Grand (kantón)
Jumilhac-le-Grand je francúzsky kantón v departemente Dordogne v regióne Akvitánsko. Tvorí ho sedem obcí.
Sajóhídvég
Sajóhídvég je obec v Maďarsku v Boršodsko-abovsko-zemplínskej župe v Miškoveckom okrese.
Má rozlohu 1346 ha a žije tu 1094 obyvateľov (2007).
Sven Felski
Sven Felski (* 18. november 1974, Berlín, NDR, dnes Nemecko) je nemecký hokejový útočník.
Klubový hokej
Od ročníka 1992/93 je hráčom klubu DEL Eisbären Berlín. V tomto klube odohral vyše 600 zápasov, v rokoch 2005, 2006 a 2008 vybojoval titul.
Reprezentácia
Reprezentoval Nemecko na MS 1998, MS B 1999, 2001, 2003, 2005, MS B 2006, 2007 a 2008 a na ZOH 2006.
Janko (priezvisko)
Známi nositelia
Pozri v článku Janko.
NGC 1965
NGC 1965 je emisná hmlovina s otvorenou hviezdokopou v súhvezdí Mečiar, ktorú objavil anglický astronóm John Herschel 31. januára 1835.
Hlubočec
Hlubočec je obec v Česku v okrese Opava v Moravskosliezskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 576 obyvateľov, z toho 296 mužov a 280 žien, pričom priemerný vek v obci bol 39,7 roka (muži 39,3 roka, ženy 40,2 roka).
Notre-Dame-du-Cruet
Notre-Dame-du-Cruet je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Savoie, v regióne Rhône-Alpes.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Integrál
Integrál je spolu s deriváciou najdôležitejší pojem matematickej analýzy. Pojem integrálu je zovšeobecnením pojmov ako plocha, objem, súčet či suma. Integrovanie je opačná operácia k derivovaniu.
Neurčitý integrál
Definícia: Funkcia F sa nazýva primitívna funkcia k funkcii f na otvorenom intervale I, ak platí F' = f na intervale I.
Určitý integrál
260px|thumb|Integrál ako plocha pod krivkou. Jednoducho povedané, určitý integrál nezápornej funkcie f(x) medzi nejakými dvoma bodmi a, b je rovný ploche obrazca ohraničeného priamkami x = a, x = b, osou x a krivkou definovanou funkciou f. Formálnejšie povedané, taký integrál je rovný miere množiny S definovanej ako
Integrál sa označuje štylizovaným pretiahnutým písmenom ſ (tzv. dlhé s; z lat. ſumma, summa). Toto značenie zaviedol matematik Gottfried Leibniz.
Integrál opísaný v predchádzajúcom odseku by sa zapísal ako, kde znak označuje integrovanie, a a b sú integračné medze (len pri určitom integrále), dx označuje premennú, podľa ktorej sa integruje (pôvodne označovalo infinitezimálnu hodnotu, ale dnes slúži len ako rýdzo symbolické označenie bez ďalšieho významu).
Diokles z Korintu
Diokles alebo Dioklés (Diokles/iný prepis:Dioklés) bol v roku 728 pred Kr. víťaz olympijských hier v behu na jedno stadion.
Integrál
Príklad
Plocha pod krivkou fx=2x+3, pre 4<x<7:
Diokles z Korintu
Diokles z Korintu zvíťazil v behu na jedno stadion na 13. olympijských hrách, v jedinej disciplíne, v ktorej sa od ich založenia v roku 776 pred Kr. súťažilo. Hry sa o ďalšiu disciplínu behu na dve stadiá (diaulos) rozšírili na najbližších olympijských hrách v roku 724 pred Kr. Prvým víťazom behu na dve stadiá sa stal Hypénos z Pisy. Vzdialenosť stadia sa pohybovala zhruba od 175 do 200 metrov (olympijské stadion 192,27 metra).
Integrál
Príklad
== Tabuľkové integrály ==
Diokles z Korintu
Podľa antického autora Aristotela sa Diokles stal milencom Filolaa, pochádzajúceho z korintskej aristokratickej rodiny Bakchiovcov. Neskôr odišli spolu do Téb, kde žili až do smrti. Aristoteles dodáva, že ich hroby miestni ukazovali ešte aj za jeho čias.
Integrál
Presnejšia definícia
Existuje veľa definícií integrálu, ktoré pre rozumne správajúce sa funkcie vedú k rovnakým výsledkom. Z nich najdôležitejšie sú Riemannov integrál a Lebesgueov integrál.
Riemannov integrál navrhol Bernhard Riemann roku 1854 a išlo o prvú definíciu integrálu zodpovedajúcu dnešným pomerom. Lebesgueov integrál vytvoril Henri Lebesgue. Lebesgueov integrál a ďalšie, ešte pokročilejšie integrály, umožňujúce integrovať širšie triedy funkcií, platia pre ne silnejšie verzie mnohých tvrdení a poskytujú mnohé výhody. Patrí sem napríklad Kurzweilov integrál.
Komplexný integrál
V komplexných číslach sa spravidla používajú krivkové integrály. Ak tieto integrály prebiehajú po uzavretej krivke v komplexnej rovine, potom je spravidla možné ich spočítať pomocou reziduálnej vety, Cauchy-ovho vzorca alebo Cauchy-ovej vety.
RJ-45
thumb|right|Nezakrimpovaný konektor RJ-45 RJ-45 (štandard RJ-45) označuje elektrický konektor pre pripájanie káblov. Najviac sa s ním stretneme vo výpočtovej technike pri počítačových sietiach, ako ukončenie 8 -vodičovej krútenej dvojlinky (twisted pair) pre siete typu Ethernet a Token Ring. Štandard RJ-45 popisuje vonkajšie mechanické rozmery a rozmery a umiestnenie kontaktov konektora. Vnútorné vyhotovenie si rôzni výrobcovia vyriešili rôzne.
RJ-45 spolu s menším "bratom" RJ-11 (používaný hlavne pri telekomunikáciách) patrí medzi najčastejšie používané konektory vo výpočtovej technike vôbec (DSL modemy, ISDN...). Tento typ pripojenia vytlačil mnoho iných foriem konektorov. Hlavným dôvodom je jednoduchosť inštalácie konektora na kábel (8 vodičový kábel je možné ukončiť konektorom RJ-45 niekoľkých sekúnd s použitím jednoduchého ručného náradia).
Konštrukcia
Ide o konektor pre pripojenie maximálne ôsmich vodičov. Všeobecne sa konektor označuje číselne napr. 8P8C (z angličtiny: 8 pozícií, 8 kontaktov). V praxi znamená, že terminál konektora (plastová časť) má 8 pozícií pre konektory a 8 z nich je osadených kontaktami. Existujú aj iné kombinácie (6P6C, 8P2C), nepoužité pozície sú potom v termináli zaliate, alebo neosadené.
náhľad|RJ-45 female na sieťovej karte Protipól – zásuvka obsahuje pružné kontakty tvorené pružnými drôtami, ktoré dosadnú na pevné kontaktu zástrčky. Aj tu sa vyrábajú zásuvky s niektorými pozíciami neosadenými.
Konektory sa vyrábajú vo viacerých "kategóriách" podľa požadovanej rýchlosti prenosu (Cat.3 do 10 MHz, Cat.5 do 100 MHz, Cat.6 do 250 MHz). Konektory pre vyššie rýchlosti majú pozlátené kontakty 15 mikrometra zlata (pre 10Mb/s), 50 um zlata (pre 100Mb/s resp. 1000Mb/s). Konektory STP majú navyše kovové tienenie terminálu.
náhľad|Porovnanie konektorov "na drôt" vľavo a "na lanko" vpravo Konštrukčne sa RJ-45 vyrába v dvoch základných modifikáciách:
Tento konektor je definovaný v štandarde TIA-968-A, vydaným Správnou radou pre pripojenie terminálu (anglicky Administrative Council for Terminal Attachment – ACTA).
Použitie
thumb|left|Rj-45 nakrimpovaný, konektor typu "na lanko", vidieť detail zabodnutýh hrotov vo vodči, a vzadu prídržný tŕň držiaci kábel
Najčastejšie využitie konektorov štandardu RJ-45 je v telekomunikáciách, ale hlavne pri pripojeniach počítačových sietí pomocou krútenej dvojlinky (TP – twisted pair). Názov krútená dvojlinka vznikol z toho, že vždy 2 páry vodičov (8 drôtov = 4 páry označené navzájom doplnkovou farbou (bielo-oranžová/oranžová, bielo-zelená/zelená, bielo-modrá/modrá, bielo-hnedá/hnedá)) sú navzájom zakrútené definovanou slučkou. Toto zakrútenie spôsobuje, že zakrútené žily sami seba tienia pred nežiaducim vonkajším elektromagnetickým rušením (káble UTP). Pre vyššie rýchlosti sa na kábli používa ešte jedna tieniaca vrstva – opletenie (káble FTP, STP).
thumb|left|Rj-45 dvojitá zásuvka plne tienená
Pre prenos 10 a 100 Mb Ethernetu sa reálne používajú iba dva páry vodičov, pripojené k pinom 1,2,3 a 6. Niekedy sa preto po jednom TP vodiči prenáša viacero sieťových signálov, alebo sa "zvyšné" vodiče používajú pre telefón, alebo jednosmerné napájanie. Ethernet sa väčšinou prenáša po kábloch označených v rovnakých kategóriách ako konektor – pozri vyššie.
Zapojenie vodičov pre TP Ethernet
Štandardné zapojenie vodičov EIA/TIA 568A – pri pohľade na konektor zdola – zo strany kontaktov, čítané zľava doprava je:
Štandardné zapojenie vodičov EIA/TIA 568B – pri pohľade na konektor zdola – zo strany kontaktov, čítané zľava doprava je:
Ak na jednom konci kábla použijeme ukončenie 568A a na druhom 568B, vznikne tzv. cross link kábel (neplatí pre Gbit Ethernet). Tento sa používa na prepojenie dvoch počítačov v sieťach Ethernet bez smerovača (prepínač (switch)), alebo HUBu. Alebo u starších smerovačov, alebo HUBov pre tzv. stohovanie – priame prepojenie viacerých zariadení kvôli rozšíreniu ich kapacity.
Micubiši Ki-67
Micubiši Ki-67 Hirjú (z jap. 飛龍, v prekl. Lietajúci drak, Spojenecké označenie Peggy) bol dvojmotorový taktický bombardér používaný Letectvom Japonskej armády počas druhej svetovej vojny. Oficiálne armádne označenie bolo ťažký armádny bombardér typ 4.
Samotesniace palivové nádrže, pancierovanie a kombinácia údernej sily so silnou obrannou výzbrojou vytvorilo z lietadla Ki-67 nebezpečnú a účinnú zbraň. Dosť dlhý vývoj a pomalé zavedenie do služby spôsobilo, že v ich kabínach už nesedeli ostrieľaní letci z prvého obdobia vojny, ale neskúsení nováčikovia bez bojových skúseností.
Vznik a vývoj
Japonská cisárska armáda požadovala v roku 1941 ťažký bombardér so značným doletom v nádeji na zvrat vo vojne so Spojeneckými silami, ale aj z obáv konfrontácie medzi Kwantungskou armádou v Mandžusku a Sovietskymi silami umiestnenými v Mongolsku a na Sibíri. Hlavný konštruktér Hisanojo Ozawa dostal náročnú úlohu vyvinúť silne vyzbrojený bombardér schopný niesť do bômb, s rýchlosťou /hod a dostupom až do. Konštruktér Ozawa mal v tej dobe na výber z troch typov motorov a zvoli ten najvýkonnejší so vzletovým výkonom 1 400 kW (1 900 k). V roku 1941 boli objednané tri prototypy, ktoré boli ale dokončené na konci roku 1942, resp. začiatku 1943 a prvý z nich vzlietol 27. decembra 1942. Prototypy dosiahli v testoch veľmi dobrú manévrovateľnosť a až na drobné chyby, ktoré boli postupne odstránené. Ďalších sedem prototypov a stroje overovacej série do sériového čísla 19 mali v prednej časti guľomet typ 1 a na chrbte streleckú vežu s kanónom kalibru. Bočné strieľne boli zmenené z plochých na kvapkové. Takto upravený stroj s označením Ki-67-I bol klasifikovaný na západe ako stredný, pričom v Japonsku bol označený za ťažký bombardér.
Krátko po zalietaní prototypov vznikol nápad použiť Ki-67 aj ako torpédové bombardéry. Dva stroje boli poslané na námornú základňu v Jokosuke, aby tu vyskúšali možnosť torpédových útokov. Testy dopadli veľmi dobre a firma Micubiši dostala príkaz vybaviť novými závesníkmi stroje od sériového čísla 161. Nastala dokonca kuriózna situácia, keď tak antagonistické zložky japonských ozbrojených síl sa zjednotili na spoločnej potrebe tohto typu. Armádne letectvo prepožičalo spolu s posádkou námornému letectvu niekoľko svojich Ki-67. Tieto stroje sa u námorníkov prezývali Jasukumi.
Verzie
Všestrannosť tohto lietadla umožnila vyvinúť jeho verzie na vlečenie klzákov i na prieskum, ako ťažkú i prepadovú stíhačku a torpédový bombardér.
Ki-109
Jednalo sa o armádny experimentálny prepadový stíhač vyvinutý z lietadla Ki-67 firmou Micubiši. Technické údaje boli totožné so sériovým strojom Ki-67-I (mierne stúpla maximálna rýchlosť na /hod vo výške ) až na výzbroj, ktorá pozostávala z jedného kanóna typ 88 kalibru umiestneného v nose trupu. Boli odstránené všetky strelecké veže až na chvostovú, kde bol umiestnený jeden guľomet kalibru. Posádka bola znížená na štyroch členov.
Dôstojníci armádneho leteckého výskumného inštitútu navrhli v roku 1943 vyvinúť stroj schopný konkurovať americkým ťažkým bombardérom v dostupe, dolete a rýchlosti a rozhodli na to použiť lietadlo Ki-67 Hirju. Stroj s označením Ki-109 bol vybavený kanónom kalibru a počas nasledujúcich rokov testovaný. Vojenské úrady následne objednali 44 kusov, z ktorých prvá polovica bola vybavená dvoma hviezdicovými motormi Ha-104 a druhá polovica dvoma motormi Ha-104 Ru s turbokompresorom. Ako sa veci počas vojny vyvíjali, bolo dodaných len 22 kusov s motormi bez turbokompresorov.
Bojové nasadenie
Ki-67 sa so svojím pôvodným bombardovacím účelom presadzovalo predovšetkým na čínskej pevnine. Keď americké letectvo zriadilo základňu pre B-29 na Marianách, napádali ich Ki-67 so striedavými úspechmi pomerne často. Stroje vzlietali z Hammamacu na japonskej pevnine a medzipristátie mali na základni v Iwo Džime, pokiaľ im ešte patrila.
Armádne letectvo spolu s námorným letectvom použili Ki-67 proti Spojencom v roku 1944 vo Formose na Tajwane a v roku 1945 na Okinawe, pričom podnikali predovšetkým torpédové útoky a vynútili si rešpekt u svojich protivníkov. Týchto útokov sa zúčastnila 98. armádna Sentai (skupina) a námorný 762. Kókútai (námorný zbor).
Niekoľko Ki-67 doslúžilo na sklonku vojny ako samovražedné lietadlá bez výzbroje s náložou až.
Predchodca
Nakadžima Ki-49 Donrju
Henschel Hs 123
Vznik a vývoj
Celkové výkony Hs 123 V1 predčasne ukončili všetky šance na úspech tradičnejšie koncipovaného Fi 98, ktorý bol zrušený po tom, čo bol postavený jediný prototyp. Počas testovania predviedol Hs 123 schopnosť vybrať takmer vertikálny strmhlavý let, no 2 prototypy boli zničené pri skúškach strmhlavého letu vo vysokých rýchlostiach, v dôsledku poškodenia štruktúry krídel. Štvrtý prototyp zahŕňal zlepšenia na odstránenie týchto problémov, konkrétne išlo o osadenie silnejších trupových podpier krídla. Po úspešných testoch bola zavedená sériová výroba Hs 123 s motorom BMW 132Dc, ktorý mal výkon 880 hp (656 kW). thumb|Hs 123 na letisku, 1939 Hs 123 bol zamýšľaný ako náhrada dvojplošného prieskumného a strmhlavého bombardéra Heinkel He 50, no tiež ako prostredník pred zaradením do služby Junkersu Ju 87. Preto bola výroba obmedzená a neboli plánované ďalšie vylepšenia, napriek tomu, že v roku 1938 bola zostrojená vylepšená verzia Hs 123B. Bol predložený návrh osadiť lietadlo silnejším, 960 hp (716 kW) motorom BMW 132 K, no nedostal sa ďalej než na úroveň prototypu, Hs 123 V5. Prototyp V6 s rovnakým motorom a zaťahovateľným krytom kokpitu sa mal stať verziou Hs 123C. Napriek všetkému, produkcia typu Hs 123 skončila v októbri 1938, po postavení menej než 1000 strojov vo všetkých verziách.
Predvojnové obdobie
Malé predsériové množstvo Hs 123 A-0 bolo dokončených v roku 1936 pre Luftwaffe, na testovanie v poľných podmienkach. Túto prvú zásielku nasledovala jemne modifikovaná séria Hs 123 A-1, prvé skutočné sériové kusy. Sériové stroje mali pancierovanú opierku hlavy, aerodynamický kryt, odnímateľnú kapotáž podvozka a kapotované ostruhové koleso. Hlavný náklad zbraní pozostával zo štyroch bômb SC50, ktoré boli umiestnené na závesníkoch na dolnom krídle spolu s ďalšími  bombami SC250, na vidlici pod trupom. Zvyčajne tam však boli umiestnené prídavné nádrže, ktoré boli v prípade núdze odhodené. V predku lietadla boli 2 guľomety MG 17 kalibru zosynchronizované aby strieľali hriadeľom vrtule.
Stroj bol zaradený do služby v jednotke StG 162 na jeseň roku 1936. Jeho kariéra sa predčasne skrátila s príchodom Ju 87A do tejto jednotky. Zvyšné Hs 123 boli začlenené do dočasnej jednotky Fliegergeschwader 100, v čase Mníchovskej krízy. Táto jednotka vznikla z núdze, používala zastarané lietadlá a jej hlavnou úlohou boli útoky na pozemné ciele.
Španielska občianska vojna
V tom istom čase bolo na žiadosť plukovníka (neskôr poľného maršala) Wolframa Freiherra von Richthofena, náčelníka štábu Légie Kondor, prevelené do Španielska 5 strojov Hs 123 v úlohe taktických bombardérov. V ich zamýšľanej roli sa Hs 123 ukázali ako omyl, prekážal ich malý dolet a schopnosť niesť len malé množstvo bômb. Namiesto toho boli Hs 123 so základňou v Seville použité na podporu pozemných vojsk, čo bola úloha, v ktorej ich malý dolet nebol až takou prekážkou a ich schopnosť presného bombardovania bola dôležitejšia než veľká nosnosť. Bojové nasadenie Hs 123 preukázal neobyčajnú pružnosť pri misiách podpory pozemných vojsk, keď bol schopný absorbovať aj veľké poškodenie a dokonca aj priame zásahy do trupu a motora.
Veľkým dojmom zapôsobil Hs 123 na španielskych nacionalistov v bojových podmienkach a preto od Nemecka odkúpili celú skúšobnú letku a objednali ďalších 11 strojov. V Španielsku boli Hs 123 známe ako „Angelito“ (anjelik) a najmenej jeden Hs 123 bol vo službách španielskych vzdušných síl (Ejército del Aire) po roku 1945.
Druhá Čínsko – Japonská vojna
Do Číny bolo odoslaných 12 strojov Hs 123, kde boli intenzívne nasadené ako strmhlavé bombardéry proti japonským vojnovým lodiam pozdĺž rieky Yangtse a to hlavne v roku 1938.
Druhá svetová vojna; Poľsko a Grécko
V čase vypuknutia bojov bolo posledných 39 Hs 123 pridelených jednotke II. (Schl)/LG 2, ktorá bola nasadená do bojov v Poľsku. Táto jednotka sa ukázala ako zvlášť úspešná. Kvíliac nad hlavami nepriateľských vojakov Hs 123 zhadzoval svoje bomby s ničivou presnosťou. Odstrašujúci aspekt útoku Hs 123 bol hluk jeho motora, ktorý pilot mohol nastaviť zmenou otáčok, čím dosiahol zvuk podobný guľometnej streľbe. Znovu preukázal schopnosť zniesť veľké poškodenie a následné bezpečné pristátie. Pozemný personál považoval stroj za spoľahlivý v poľných podmienkach, operujúc z jednoduchých základní blízko frontu.
Poľské ťaženie bolo pre lietadlo, ktoré najvyššie veliteľstvo Luftwaffe považovalo za zastarané, veľkým úspechom. V priebehu roka bol Hs 123 znova v akcii pri bleskových útokoch na Holandsko a Francúzsko. Generál Guderian bol mnohokrát očarený časom opakovaného nasadenia jednotky  II.(Schl)/LG 2. Na základniach Luftwaffe, ktoré boli čo najviac predsunuté k frontu, Hs 123 nalietali viac misií za deň než iné jednotky, a znovu a znovu dokázali svoju hodnotu pri podpore pozemných vojsk. Keďže Ju 87 bol zatiaľ nasadzovaný skôr ako taktický bombardér než skutočný stroj na podporu pozemných jednotiek, Hs 123 pokračovalo  tejto v úlohe ešte nejakú dobu, pretože iný stroj podobných schopností nebol Luftwaffe k dispozícii. Napriek tomu sa počty Hs 123 neustále znižovali v dôsledku opotrebovania.
Bitky o Britániu sa Hs 123 nezúčastnil, pretože Lamanšský prieliv sa ukázal ako značná prekážka pre lietadlá s krátkym doletom. Jediná jednotka vybavená Hs 123, II.(Schl)/LG 2, sa stiahla do Nemecka na prezbrojenie na typ Messerschmitt Bf 109E, čo bola verzia stíhacieho bombardéra. Napriek tomu, že Bf 109E nemal väčšiu nosnosť než Hs 123, mal väčší dolet a bol schopný sebaobrany účinnejšie než Hs 123.
Na začiatku Balkánskeho ťaženia bolo 32 kusov Hs 123, ktoré boli po páde Francúzska vyradené, povolané späť do služby v jednotke 10.(Schl)/LG 2. Stroj si počínal dosť dobre na to, aby bol nasadený aj pri operácii Barbarossa.
Východný front
Na začiatku operácie Barbarossa bola jedinou nemeckou jednotkou, ktorá bola určená na priamu pozemnú podporu bola II.(Schl)/LG 2, vybavená 38 strojmi Bf 109E a 22 Henschelmi Hs 123. Počas služby na východnom fronte boli zvyšné Hs 123 upravené odobratím krytov podvozku, pridaním pancierovania, špeciálnym výstrojom a taktiež pridaním guľometov alebo dokonca kanónov pod krídla.
Počas začiatočnej fázy sa jednotka zúčastňovala bojov nad severnou a južnou časťou frontu, vrátane krátkej služby pri podpore bojov okolo Leningradu a tiež sa zúčastnil bojov pri Viazme a Briansku. Prvé týždne odhalili problémy s Bf 109E, ktorého prenasledovali problémy s podvozkom a motorom, v jeho roli stíhacieho bombardéra. Jeho vodou chladený motor bol tiež zraniteľnejší zbraňami menšieho kalibru než hviezdicový motor Hs 123.
Zima priniesla ťažkosti všetkým nemeckým silám v Rusku a piloti v otvorených kokpitoch Hs 123 veľmi trpeli. Napriek tomu sa Hs 123 zúčastnil bojov o Moskvu. V januári bola jednotka premenovaná na SchlG 1, prvú jednotku čiste orientovanú na pozemné útoky. Hs 123 sa stal časťou jednotky 7./SchlG 1. thumb|Trojica Hs 123 počas letu v Rusku Táto“ nová“ jednotka sa zúčastnila operácii na Kryme v máji 1942. Po nej operovala nejaký čas v južnom sektore, zúčastniac sa druhej bitky o Charkov a neskôr bojov o Stalingrad. Postupne sa malý počet letuschopných Hs 123 stále zmenšoval. Lietadlá boli stiahnuté z leteckých škôl a dokonca šrotovísk z celého Nemecka, aby nahradili straty. Junkers Ju 87, ktorý mal byť náhradou Hs 123, začal byť tiež používaný na podporu pozemných vojsk, zanechávajúc taktické bombardovanie novším typom.
Najväčší hold užitočnosti Hs 123 vzdal v januári 1943 generálplukovník Wolfram Freiherr von Richthofen, vtedajší šéf Luftflotte 4, keď sa pýtal či by bola možnosť znovu začať s produkciou Hs 123; pretože stroje si v dejisku bojov, kde si sneh, blato a ľad vybrali vysokú daň na modernejších strojoch, počínali dobre. Nebolo to však možné, pretože továreň Henschel už rozobrala všetky montážne linky a stroje v roku 1940.
Užívatelia
24px Nemecko
Španielsko
24px Čína
Technické údaje
right|300 px
Shaun Murphy
Shaun Murphy (* 10. august 1982) je anglický hráč snookeru.
Býva v meste Rotherham a hrá za klub Ecclasfield. Získal tituly Majster sveta 2005 a Malta Cup 2007 a na konci roku 2008 zvíťazil na UK Championship. Jeho najväčší break je 147 (2001 - B&H Championship). Profi tour od roku 1997. Je ženatý, manželka sa volá Clair.
Začiatky kariéry
Murphy začal hrať snooker keď mal 8 rokov. Vtedy dostal svoje prvé tágo od svojho otca, ktorý ho kúpil v bazáre. Čoskoro sa spojil s klubom a začal tvrdo trénovať, po prvýkrát prekonal 100 bodov keď mal 10 rokov. Keď mal 13, robil interwiev do BBC, kde prezradil ambíciu vyhrať majstrovstvá sveta a stať sa svetovou jednotkou. V trinástich si dohodol sponzorskú zmluvu na 5 000 libier na rok. Profesionálom sa stal v 15.
V roku 2000 dostal cenu za Najlepšieho nováčika roku, ale jeho progres gradoval až do víťazstva na majstrovstvách sveta. V tom istom roku vyhral Amateur English Open a turnaj Benson & Hedges Championship, a v nasledujúcom roku na tom istom turnaji dosiahol maximálny break (počet bodov). Dostal sa do semifinále British Open v roku 2004, kedy sa prvýkrát dostal medzi najlepších 16 na významnejšom turnaji. Na majstrovstvá sveta sa dostal v roku 2002 a v roku 2003, keď prehral s Kenom Dohertym vo veľmi tesnom zápase 9-10 a v roku 2004 prehral v kvalifikácii so Stuartom Pettmanom.
2005 Majster sveta
Na turnaji v roku 2005 porazil predchádzajúcich svetových šampiónov Johna Higginsa (13-8), Steva Davisa (13-4), Petra Ebdona (17-12), a vo finále Matthewa Stevensa (18-16) a vyhral Majstrovstvá sveta. Jeho cesta zopakovať prvé majstrovké víťazstvo cez jeho detský idol Davisa, ktorý tiež porazil troch bývalích svetových šampiónov (Alex Higgins, Cliff Thorburn a Terry Griffiths) skončila vo finále.
Tento turnaj zdvojnásobil jeho dovtedy zarobené peniaze a jeho finálová cesta mu pridelila prezývku Magician (kúzelník). Za zarobené peniaze si kúpil Mercedes-Benz E-Class a nový dom.
V 22 rokoch sa Murphy stal najmladším hráčom, ktorý vyhral Majstrovstvá sveta v snookeri hneď po Stephenovi Hendrym, ktorému sa to podarilo keď mal 21. Tiež sa stal iba druhým kvalifikantom, ktorý sa stal svetovým šampiónom, prvý bol Terry Griffiths v roku 1979. Keď Murphy v 2005 vyhral, bol na 48 mieste svetového snookerového rebríčka a jeho šance na výhru boli 150:1. Musel hrať dve kvalifikačné kolá na ceste k najvyššej priečke. Žiadny predchádzajúci svetový šampión nehral na ceste k titulu toľko zápasov (celkom sedem).
Betelgeuze
Betelgeuze (arab. 'ibl al-džawzā' – obrova pazucha, Betelgeuse, Betelgeux alebo Beteigeux alebo Alfa Orionis (α Ori / α Orionis ) je druhá najjasnejšia hviezda v súhvezdí Orión a ôsma najjasnejšia hviezda na nočnej oblohe. Jej jasnosť dosahuje približne prvú magnitúdu, ale s časom sa mení, pretože Betelgeuze je polopravidelná premenná hviezda. Z tohto dôvodu jej jasnosť kolíše v rozmedzí 0,0 mag. do 1,3 mag. Cykly trvajú cca 420 dní.
Hoci je označená gréckym písmenom „alfa“, ktoré sa väčšinou dáva najjasnejšej hviezde súhvezdia, nie je jasnejšia ako Rigel (Beta Orionis). Podľa jedného zdroja sa v maxime svojej jasnosti niekedy stáva jasnejšou než Rigel, no podľa iných zdrojov sa nikdy nestáva jasnejšou než Rigel a premennosť spôsobila len zlý odhad jej jasnosti.
Pri vzdialenosti od Slnka 500 až 652 ly je Betelgeuze naším najbližším nadobrom. Je to stará hviezda a väčšina hviezd obrazca Orióna je oveľa mladších ako ona. Betelgeuze má z nich tiež najväčší vlastný pohyb.
Charakteristika
left|thumb|Poloha hviezdy Betelgeuze
Povrch
Povrchová teplota bola určená z jej spektra a z nej bol potom pomocou Stefanov-Boltzmannovho zákona odvodený priemer hviezdy. Jeho veľkosť je asi 1,5 miliardy kilometrov, čo je viac, ako priemer dráhy Jupitera. Jej objem je miliónkrát väčší ako objem Slnka. Kvôli obrovskej vzdialenosti však jej disk vidíme len pod uhlom 0,1´, takže aj najväčšie pozemské ďalekohľady ju zobrazia len ako bod. Až Hubblovmu vesmírnemu ďalekohľadu sa 3. marca 1995 podarilo zobraziť Betelgeuze ako disk. Bol to prvý obrázok disku hviezdy (aj keď so značne zlým rozlíšením), ak nepočítame Slnko. Na jej povrchu sa nachádza obrovská biela škvrna, ktorej teplota 5000 K je o viac ako 2 000 K väčšia než teplota okolia. Pôvod tejto škvrny zatiaľ nie je vysvetlený.
Atmosféra a okolie
Hviezda má rozsiahlu atmosféru s priemerom okolo 2 miliárd kilometrov. Obklopujú ju tri koncentrické obálky, ktoré hviezda dávnejšie odhodila. Najväčšia z nich má polomer 4,5 ly, čo je viac ako vzdialenosť Slnka od jeho najbližšej hviezdy. Obálky emitujú silné infračervené žiarenie. V zdanlivej vzdialenosti 40“ od Betelgeuze sa nachádza sprievodca 14. magnitúdy.
Vývoj
Červený nadobor je jedno zo záverečných štádií vývoja veľmi hmotných hviezd. Kým bola Betelgeuze na hlavnej postupnosti, mala až 40-násobok hmotnosti Slnka. Polovicu tejto hmoty stratila prostredníctvom hviezdneho vetra. Ďalší vývoj hviezdy bude pokračovať explóziou supernovy a skolabované jadro sa následne premení na čiernu dieru.
Táto hviezda sa z dosiaľ neznámych príčin rýchlo zmenšuje. Astronómovia na observatóriu Mount Wilson v Kalifornii (USA) zistili, že sa jej priemer od roku 1993 do 2008 znížil o 15%. Jej svietivosť sa však za túto dobu nezmenila. Príčiny tohto javu nie sú známe a existuje viacero teórií, ktoré ho vysvetľujú. Niektorí astronómovia si myslia, že by mohlo ísť o začiatok gravitačného kolapsu, vďaka ktorému by sa z hviezdy stala extrémne jasná supernova a následne neutrónová hviezda či dokonca čierna diera. Ďalšie možné vysvetlenie pripisujú javu pravidelnej pulzácie, nie je vylúčená ani chyba merania.
Vo februári 2020 zaznamenal teleskop VLT zníženie svietivosti o 36 % ale aj zmenu jej zdanlivého tvaru. Dôvodom môže byť ochladenie časti povrchu alebo výron prachu smerom k Zemi.
Žižkovská televizní věž
Žižkovská televizní věž (doslova Žižkovská televízna veža) alebo Žižkovský vysílač (Žižkovský vysielač) je jednou z dominánt Prahy a súčasne najvyššou stavbou v meste. Je vysoká 216 metrov a bola postavená v rokoch 1985 až 1992 podľa návrhu architekta Václava Aulického. Leží na rozhraní Žižkova a Vinohradov. Patrí do medzinárodnej asociácie World Federation of Great Towers.
Konštrukcia sa skladá z troch kruhových oceľových tubusov dosahujúcich spoločne výšky 134 metrov. Hlavný tubus, obsahujúci dva rýchlovýťahy, potom prechádza do anténneho nádstavca siahajúceho do výšky 216 metrov.
Tubusy nesú tri kabíny. Vo výške 66 metrov sa nachádza prvá, v ktorej je reštaurácia. Vyhliadková kabína je vo výške 93 metrov. Najvyššia je kabína s vysielacou technikou, z ktorej vysielajú štyri televízne a šesť rozhlasových staníc. Sú tu vysielače mobilných operátorov a meria sa tu aj kvalita ovzdušia.
Technické riešenie veže prinieslo niekoľko noviniek a patentov.
náhľad|Veža Žižkovského vysielača
Šírený program
=== Vysielače FM ===
Digitálne rozhlasové vysielanie
Digitálny rozhlas šíri vysielač od 1. júna 2017.
=== TV vysielače ===
Najbližšie vysielače
Najbližšie významné vysielače a vzdialenosť k nim:
Julius Andreas Hefty
Julius Andreas Hefty (Gyula Andor Hefty, Július Andrej Hefty), (* 14. február 1888, Bratislava, Slovensko – † 3. december 1957, Budapešť, Maďarsko) bol pedagóg, novinár, publicista, horolezec, propagátor Vysokých Tatier, ktorý pôsobil v Kežmarku.
Životopis
Pochádzal zo 16 detí. Bol z nich najstarší. Jeho otec Dr. Friedrich Hefty, ktorý v čase jeho narodenia pracoval v Bratislave, bol profesorom na Technickej univerzite, pochádzal zo Švajčiarska. Jeho matkou bola Mária rodená Peterdyová. Hefty študoval v Bratislave a na univerzite v Budapešti. Bol členom budapeštianskeho akademického turistického spolku BETE (Budapesti Egyetemi Turista Egyesület). Od roku 1909 bol jeho tajomníkom a od roku 1913 jeho hlavným tajomníkom.
Okolo roku 1911 sa prisťahoval do Kežmarku. Tu pôsobil ako učiteľ dejepisu na obchodnej škole. Spolu s Ottom Brucknerom sa zapojil do zimných športov ako učiteľ lyžovania. Hefty sa stal vynikajúcim horolezcom. V rokoch 19081923 uskutočnil vo Vysokých Tatrách vyše 40 zimných výstupov. Túry podnikal najmä s Alfredom Groszom, Ľudovítom Rokfalusym, Gyulom Komarnickým. So spolulezcom Gyulom Komarnickym urobil prvovýstup severnou stenou Malého Kežmarského štítu). Bolo to 18. decembra 1912. Vtedy sa začala písať horolezecká história štítu. Hefty a jeho priatelia urobili prvovýstup severozápadnou stenou na Kriváň a v roku 1913 s Gyulom Komarnickym prvý zimný výstup severným hrebeňom od Gerlachovského sedla na Gerlachovský štít. Vo Vysokých Tatrách je po ňom pomenovaný žľab v južnej stene Jahňacieho štítu, ktorý spolu s nimi vyliezol v roku 1911. Bol jedným z najlepších odborníkov na oblasť Belianskych Tatier. Pre turistov organizoval lyžiarsky výcvik, cvičil horských vodcov. Bol funkcionárom Karpatského spolku (Karpathenverein) a v rokoch 1920 1937 jeho hlavným tajomníkom.
V rokoch 1916 1919 bol zodpovedným redaktorom týždenníka Karpathen Post (Karpatská pošta). Vydával ročenky Karpatského spolku (Karpathen-jahrbuch). Bol redaktorom časopisu Turistaság és Alpinizmus (Turistika a Alpinizmus) (19181923) i jeho pokračovateľa Turistik, Alpinismus, Wintersport (Turistika, Aplinizmus, Zimné športy) (19241933). Článkami propagoval turistiku, horolezectvo a zimné športy. Napísal vyše 25 prác na tieto témy. Bol autorom i spoluautorom turistických a lyžiarskych sprievodcov, publikácii o kúpeľníctve a cestovnom ruchu. Spolupracoval na vydaní mapy Vysokých Tatier, vydal horolezecký slovník. V rokoch 1924 1939 bol inšpektorom ev. cirkevného zboru Unterschwaben (dnes Červený Kláštor).
Po prvej svetovej vojne sa v novinách Karpathen Post usiloval o vytvorenie samostatnej Spišskej republiky, ktorá mala byť vyhlásená 6. decembra 1918. Gyula Hefty v októbri 1918 v liste maďarskej vláde vyjadril stanovisko spišských Nemcov, v ktorom okrem iného uviedol, že ak by sa nepodarilo udržať Spišskú župu v rámci Uhorska, spišskí Nemci na základe sebaurčovacieho práva vytvoria osobitný nemecký Spiš, a tak sa priklonia k Uhorsku, lebo vraj nikto nemôže od nich žiadať, aby sa kvôli slovenským roľníkom a sluhom, ktorí majú v rodinách osem až desať detí, zatiaľ čo Nemci a Maďari jedno až dve, oni stali Slovákmi. Julius Hefty sa 7. decembra 1918 stretol v Budapešti s Milanom Hodžom, ktorý vtedy reprezentoval česko-slovenský štát v Maďarsku. Opýtal sa ho aké by bolo postavenie Nemcov a Maďarov v Československu. Hodža mu vysvetlil, že ústava nového štátu zaručí práva každému národu v ňom žijúcemu, ale, že úradným jazykom bude čeština a slovenčina, a okrem iného v školách sa bude od piateho ročníka vyučovať v slovenskom a českom jazyku. Po tomto rozhovore, ktorý Hefty reprodukoval spišským Nemcom a Maďarom, posilnilo sa ich odhodlanie vytvoriť Spišskú republiku, v ktorej by spišskí Nemci a Maďari mali rozhodujúce úlohy. Keď Kežmarok obsadila čs. armáda prepustili ho zo školy a 20. februára 1920 zatkli. Bol väznený v Košiciach, Ilave a v Bratislave. Keď ho prepustili býval v Tatranskej Polianke. Ani tu neustal v propagátorskej činnosti. Veľa cestoval po Európe, aby svojimi prednáškami prilákal do Tatier a na Spiš turistov. V roku 1928 ho úrady zbavili štátneho občianstva, ale až pred druhou svetovou vojnou, okolo roku 1938, sa presťahoval do Budapešti, kde zomrel a je pochovaný.
Tyler Arnason
Tyler Arnason (* 16. marec 1979, Oklahoma City, Oklahoma, USA) je bývalý profesionálny americký hokejista.
Bol draftovaný v roku 1998 klubom Chicago Blackhawks. Tu odohral 3 sezóny, 9. marca 2006 bol vymenený do Ottawy Senators. Tu odohral len 19 zápasov v ktorých si pripísal 4 body za 4 asistencie. Pred sezónou 2006/07 prestúpil do Colorada. Nosí číslo 39.
Reprezentácia
Tréner Mike Sullivan ho nominoval na Majstrovstvá sveta 2007 v Rusku. USA skončili 5. po štvrťfinálovej prehre s Fínskom 4:5 po samostatných nájazdoch.
Gbeľany
Gbeľany je obec na Slovensku v okrese Žilina 9 km na východ od mesta Žilina.
Poloha
Obec sa nachádza v severovýchodnej časti Žilinskej kotliny, na južnom okraji Kysuckej vrchoviny, asi 8 km východne od centra Žiliny. V tesnej blízkosti na západ sa nachádza výrobný závod Kia Motors Slovakia a MOBIS. Prístup do obce vedie po ceste II/583 (Žilina - Terchová), ktorá vedie stredom obce.
Dejiny
Výhodná poloha na okraji kotliny, chránenej zo severu pásmom hôr, priťahovala ľudí už od praveku. Blízke nálezy z Varína a vrchu Straník dávali tušiť osídlenie ľudom z mladšej doby bronzovej (1250 - 1000 pred Kr.) a mladšej doby železnej (750 pred Kr. - 0) aj v tejto lokalite, čo potvrdili nálezy keramického materiálu, kameňov, železných zlomkov a iných drobných predmetov v roku 1967. Fragmenty nálezov z obdobia lužickej a púchovskej kultúry, obdobia hradištného až po stredovek dokladujú prakticky kontinuálne osídlenie okolia obce v trvaní 3000 rokov. Nález bronzového kosáka z obdobia strednej doby bronzovej (8. – 5. stor. pred Kr.) a názov obce, odvodený pravdepodobne od slova „gbeľ“, čo je dutá miera na obilie, tak možno dať do súvisu.
Vznik samotnej obce Gbeľany sa datuje do 13. storočia, pričom najstaršia písomná zmienka o Villa Belene pochádza z roku 1434. Písomne doložené názvy sú: Koblen (1362), Possessio Gbelan (1483), Possessio Kbeleny (1520), Gbeblan, Gbelany (1773), Egberlény (1907) a od 1920 Gbeľany. Od vzniku poddanskej obce tá patrila panstvu Strečno a majetok tak vlastnil uhorský panovník. V roku 1421 prešlo panstvo do majetku rodu Dersffy, neskôr Esterháziovcov a Wesselenyovcov. Po účasti Františka a Ladislava Wesselényho na protihabsburskom sprisahaní bolo panstvo aj s okolitými obcami darované Fridrichovi a Jánovi Löwenburgovcom. Vzniklo samostatné panstvo so sídlom v Tepličke, ktoré zahŕňalo aj Gbeľany. Po neskoršom delení vzniklo v roku 1749 Gbelianske panstvo, kde patrili Gbeľany, Dolný Vadičov, Lutiše, Pažite, Riečnica, Terchová, Tižina a časť Strečna. V roku 1812 sa novými majiteľmi panstva stali Nyáriovci zo Sučian, v roku 1863 rodina Zichy a v roku 1883, po svadbe Šarloty Zichy, rodu grófa Juraja Majlátha. Posledným majiteľom Gbelian bol Ferdinand Majláth, ktorý zomrel v roku 1929 a pochovaný je lesíku Dielec. Vdova sa vydala za grófa Révaya zo Štiavničky, no po jeho skorej smrti odišla rodina do Bratislavy, odkiaľ sa po druhej svetovej vojne odsťahovala do Švédska.
Obyvatelia sa živili najmä chovom dobytka a ťažbou dreva v okolitých lesoch, no zastúpené boli výroba a predaj liehovín, mlynárstvo a prenájom jatiek. Popri hlavnom sídle boli panské majere aj vo Vrátnej doline a v Lutišiach. V Gbeľanoch sa nachádzali rozsiahle hospodárske budovy i pálenica z roku 1886.
Pamiatky
Z polovice 18. storočia pochádza barokový kaštieľ, dodnes stojaci uprostred parku, ktorý bol v rokoch 2014 – 2015 rekonštruovaný a dnes slúži ako luxusný hotel. O niečo mladšia je klasicistická kúria v Sučianskej záhrade (parku), postavená v prvej tretine 19. storočia. Nyáriovci si na cintoríne postavili koncom 19. storočia mauzóleum v pseudogotickom slohu, slúžiace aj ako ako kaplnka.
Z roku 1827 pochádza pieskovcová socha sv. Jána Nepomuckého, ktorú dal zhotoviť gróf Karol Nyári.
Taliansko-turecká vojna
Taliansko-turecká vojna (iné názvy: turecko-talianska vojna, tripolská vojna) bola vojna medzi Talianskom a Osmanskou ríšou, vedená pod zámienkou ochrany talianskych záujmov v severnej Afrike. Bola vyhlásená 29. septembra 1911, skončila 18. októbra 1912 prvým mierom z Lausanne (niekedy nazývaný aj zmluva z Ouchy), podľa ktorej Turecko odstúpilo Taliansku Tripolsko, Kyrenaiku a Fezzán (t. j. územie dnešnej Líbye) a súostrovie Dodekanéz v Egejskom mori. Vojna bola prvou z troch katastrof, ktoré postihli Osmanskú ríšu.
Príčiny
Až do nástupu mladoturkov v Osmanskej ríši (1908), ale tzv. tripolská otázka nezaujímala väčšinu talianskej verejnosti. Mladoturci totižto kládli prekážky talianskym obchodníkom a priemyselníkom, a to nielen v severnej Afrike, ale v celej Osmanskej ríši.
Z Ruska išli preč lebo nemali sily a išli cez hory cez Taliansko a bolo im zle tak boli bonaparstla ohne
Námorné boje a operácie
left|thumb|Taliansky krížnik ostreľuje turecké plavidlá. K prvej zrážke medzi talianskou Regia Marina a osmanským námorníctvom došlo v Albánsku (ktoré v tej dobe ovládali Turci), v prístave Preveza (29.-30. september 1911). Skupina piatich talianskych torpédoborcov pod vedením Luigi Amedea, vojvodu z Abruzzy potopila štyri turecké torpédoborce a zajala jedno pomocné plavidlo. Takisto zámok Saint Andreas bol poškodený paľbou diel. Ďalšou akciou bola delostrelecká podpora talianskej armáde počas bojov o prístav Tobruk (29. december 1911 – 9. január 1912), tá sa ale skončila neslávne. Reputáciu si talianske kráľovské námorníctvo napravilo počas bojov v zátoke Kufunda v Červenom mori, kde úderný zväz zložený z krížnika a dvoch torpédoborcov zničil 7. januára 1912 sedem tureckých delových člnov. Talianom sa tak de facto podarilo zničiť turecké námorníctvo v Červenom mori a do konca vojny blokovali prístav Al Hudaydah. 24. februára 1912 napadli dva talianske krížniky pod vedením admirála Paolo Thaon di Revelu prístav Bejrút, kde sa im podarilo zničiť jednu tureckú korvetu, jeden torpédoborec a šesť zásobovacích remorkérov. V období od 4. do 16. mája 1912 krylo talianske námorníctvo úspešnú inváziu na ostrov Rhodos, ktorá prispela k tomu, že Taliani zakrátko po tom obsadili Južné Sporady.
Pozemné boje
3. októbra sa začalo vylodenie talianskych síl v počte 40 000 mužov pri Tripolise. V priebehu ďalších bojov bol taliansky kontingent zvýšený na 100 000 mužov. Proti chabo vyzbrojeným tureckým vojskám mali Taliani značnú prevahu, k Turkom sa však pridalo miestne berberské a arabské obyvateľstvo, ktoré svojimi jazdeckými oddielmi spôsobovalo Talianom obrovské problémy. Taliani na túto skutočnosť odpovedali rozsiahlym terorom, ktorý spôsobil vznik líbyjského odporového hnutia. 5. novembra 1911 vydala talianska vláda dekrét o anexii líbyjských území, hoci mali pod kontrolou len úzke pobrežné územie. Týmto opatrením mohli trestať miestne obyvateľstvo ako vzbúrencov.
Bilancia
Taliansko-turecká vojna zaznamenala rad technických noviniek. Po prvý raz boli (na talianskej strane) vo vojnovom konflikte využité vzducholode a lietadlá (Blériot XI), a to nielen na prieskum, ale aj na zhadzovanie bômb.
Záver
Talianska agresia odhalila slabosť Osmanskej ríše, najmä v oblasti vojenského námorníctva a odhalilo nebezpečenstvá, ktoré so sebou niesla mnohonárodnostná ríša. Na začiatku roku 1912 sa následkom toho spojili Srbsko, Čierna Hora, Bulharsko a Grécko a spoločne vystúpili proti Osmanskej ríši v tzv. prvej balkánskej vojne. To pre Turecko (spolu s hrozbou blížiaceho sa celoeurópskeho konfliktu) predstavovalo omnoho väčšie ohrozenie než vzdialené boje v severnej Afrike. Preto súhlasilo s uzavretím mieru, v ktorom odstúpilo líbyjské územia a Dodekanéz, ktorý Taliansko okupovalo až do roku 1943.