Rudolf_Božik
Služba u Slovenských vzdušných zbraní
Spoločne s druhou frontovou garnitúrou letky 13 odišiel 23. júna na východný front. Keďže na Slovensku lietala druhá garnitúra iba na starších Bf 109E, absolvovala na letisku Sarabuz na Kryme krátke zaškolenie na Bf 109G-2. Potom odletela do Anapy a zapojila sa do tvrdých obranných bojov nad Kubáňou a Čiernym morom. Rudolf Božik bol veľmi talentovaným pilotom a už pri svojom pätnástom bojovom lete, 26. júla, dosiahol prvé dve vzdušné víťazstvá. Podľa nemeckých archívnych materiálov zostrelil o 10:55 hod. sovietsky prieskumný dvojplošník Polikarpov R-5 neďaleko Mogukorovska a o štyri minúty neskôr stíhačku P-39 Airacobra v priestore východne od Troickaja. Potom mal podľa svojich spomienok zostreliť aj dvojplošník Polikarpov Po-2, ale tento zostrel mu zostal nepotvrdený. Neskôr sa dostal do súboja so skúseným sovietskym pilotom stíhačky Lavočkin La-5. Boj skončil nerozhodne. Božik vzlietol v ten deň z Anapy na Bf 109G-4 ako číslo skúseného vedúceho, rtk. Antona Matúška. Na tento bojový let si po rokoch spomínal: ''„...Po vystúpaní nahor sme vykonali povinné vyskúšanie zbraní na lodný komín potopenej lode. Nadviazali sme spojenie s Kanónom [volací znak pozemnej stanice], to vždy robil vedúci dvojice alebo štvorice. Kanón volal vždy len vedúceho. Vytiahli nás od Anapy smerom na sever. Tam sme sa dostali do súboja s Airacobrami. Airacobra slúžila k výškovému krytiu od 6 000 m. V tej výške bola vynikajúca. A my sme sa s týmito skvelými strojmi stretli v priestore Temriuku. Naraz sa dostaneš do toho a mašinu ‚lámeš‘ ako každý druhý. Airacobra sa motala v skupine, ktorá robila doprovod. Zaisťovali ho zhora a motali sa, a tak sme sa k nim dostali do chumáča, v ktorom som ju zasiahol. Nehorela. Spadla do bažín. Bol som ale hlúpy a strašne zvedavý. Otočil som teda mašinu a šiel sa pozrieť, kam dopadla. Pritom som sa musel sakramentsky rozhliadať, či po mne niekto nevypáli. Z ‚mojej‘ Airacobry trčal z bažín veľký kus a na jej smerovke stál nejaký človek. Mohol to byť aj pilot, to ale presne neviem. Po tomto súboji sme nabrali výšku a Kanón nás vrátil smerom na juh do priestoru Novorossijska... Potom sme sa dostali nad Čierne more, nad ktorým sme leteli vo výške asi 2 000 m. Tóno ako vedúci začal naraz pomaly klesať a ja ako číslo som ho nasledoval. To sme leteli na východ. Neboli sme ďaleko od pobrežia, pár kilometrov, vo výške 1 000 m alebo menej. Vedúci sa naraz prudko spustil nad more. Ja som ho nasledoval a kryl mu chrbát. Razom sme objavili malý čln. Tóno nemieril priamo na neho, neútočil, ale letel bokom, že si ho prezrie. Ako okolo neho zakrúžil, tak som ho aj ja v jeho ‚mierumilovnom‘ úsilí nasledoval. Točili sme sa okolo neho a pozerali sa, čo je to za tvora. Bol taký malý, asi 20 až 30 metrov dlhý a dosť široký čln. Ako sme tam okolo neho krúžili a priblížili sa blízko k nemu a dostali sa aj nad neho, tak po nás začal strieľať. To nebola žiadna sranda. Paľba bola pomerne presná, až sa mi to znepáčilo. Pritom my sme vôbec nestrieľali a ani sa nesprávali nepriateľsky. Lenže oni to nevzali na vedomie. Videli frickov, a tak strieľali. Táto zábava trvala možno aj desať minút. Vždy sme sa vzdialili mimo dostrel a vracali sa nízko pri hladine a akonáhle sme sa priblížili, čln sa obracal ako divý. Strieľal ako zbesilý a ako prudko manévroval, voda sa okolo neho penila. Ale ničoho nedosiahol. Keď tento cirkus skončil, dali sme sa dohromady a leteli smerom nad pevninu v priestore Tuapse. Tam sme doleteli možno v 1 000 metroch. Bol tam pokoj, veď to bolo 100 až 150 kilometrov za frontom. Tóno nič neoveroval rádiom a len sme leteli a leteli a ja som sa držal vedúceho, boli sme od seba vzdialení tak 200 až 300 metrov. Bol som vpravo od Tóna a pozoroval ľavú stranu za ním, keď sa to stalo. Z ničoho nič sme sa dostali do búrky, mraky boli tak čierne, že za chvíľu bola tma. Ešte som videl, ako vedúci točí vľavo, ale ja som nemohol, pretože som zle videl, a preto som točil doprava... Keď som sa otočil vpravo, zachytil som okraj búrky a úplne vpravo už bolo celkom dobre vidieť. Akonáhle som sa od búrky vzdialil, uvidel som akýsi dom a nad ním vo výške 500 až 1 000 m som krúžil, volal a čakal na Tóna. On sa ale neozýval a ja som dumal, kde som a ako sa dostanem domov. Čas pritom utekal a zásoba benzínu sa tenčila. Môj mozog pracoval perfektne. Bleskovo sa mi premietla trasa celého nášho letu a uvedomil som si, že musím letieť na západ, len tak sa dostanem domov. Vľavo ma ‚nepustí‘ Čierne more, vpravo Azovské more. Tak som sa pustil smerom domov. Presný čas doby, ktorú som bol vo vzduchu, som nevedel, snáď pol hodiny, možno aj viac. Zostal som sám, a tak som sa spustil k zemi. Letel som v malej výške, tak 100 až 200 m, aby som bol krytý a mohol lepšie pozorovať terén pod sebou. Oči som mal na stopkách a pozorne sa rozhliadal. Po kratšom úseku som objavil aeroplán. Ani nie preto, že som ho hľadal, ale len tak sa tam mihol. A ja som nemeškal. Otočil som sa a videl, ako sa tlačí k zemi, akoby chcel pristáť. Naletel som na neho a streliva som mal dosť. Aeroplánik sa spustil a z celkom malej výšky dopadol na zem a prevrátil sa. Nabral som kurz na západ a rezal to najkratšou cestou domov... Pravdepodobne som sa k priblížil k frontu, pretože z ľavej strany som zazrel väčší čierny bod. Letel proti mne, nie priamo – takých 30 až 40 stupňov – a vôbec mi nevenoval pozornosť. Objavil som ho ako malý bod, ktorý sa rapídne zväčšoval. Priblížil som sa k nemu. Videl som bachratý predok – bola to Lavočka, s ktorou som sa na oblohe stretol prvýkrát... Keď ma zazrel, začal si to na mňa hasiť a guľky sa z neho len sypali. Len čo sme sa vyhli, už som to točil späť a on už na mňa letel znova a zase strieľal. Pri treťom útoku som už žiadne strely nevidel. Ani ja som už nemohol strieľať, pretože som už nemal čím. Veru, ťažko sa strieľa čelom proti čelu. Jednak je to malý cieľ, jednak veľmi krátka doba k zamiereniu. Jedno som však vedel isto, že v tej Lavočke sedel sekáč. On to po treťom útoku pustil až na zem a začal točiť doprava. Ja som uvažoval, že už to nie je bezpečné, a tak som začal stúpať do výšky. Naraz som uvidel čierny mrak a smeroval k nemu. Akonáhle som sa k nemu priblížil, zistil som, že je to mrak od rozpraskov protileteckej obrany. Tam, vo výške asi 4 000 metrov sa trhali granáty. Videl som teda, že som nad frontom. Potom som objavil Krymskú a nálada sa mi zlepšila, pretože som vedel, kde som. Tak som to pustil po hlave k zemi a rýchlo domov...“''