cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
IPhone 11
Medzi významné zmeny v porovnaní s telefónom iPhone XR patrí čip Apple A13 Bionic a ultra široký duálny kamerový systém. Kým iPhone 11 Pro je dodávaný s 18W rýchlonabíjačkou Lightning, iPhone 11 je dodávaný s rovnakou 5W nabíjačkou, aká sa nachádza na predchádzajúcich iPhonoch. Táto rýchlejšia nabíjačka je kompatibilná s oboma modelmi.
Obnovme Európu
Jej predsedom je Dacian Cioloș z Rumunska.
Frakcia združuje členov členských strán Strany Aliancie liberálov a demokratov za Európu a Európskej demokratickej strany. Po eurovoľbách v roku 2019 ju zastupuje 108 europoslancov, medzi nimi Slováci zvolení za politickú stranu Progresívne Slovensko, a to síce Michal Šimečka a Martin Hojsík.
Skupina Obnovme Európu sa hlási k liberalizmu, konzervatívnemu liberalizmu, sociálnemu liberalizmu a k pro-europanizmu.
IPhone 11
Dizajn
Telefón iPhone 11 je k dispozícii v šiestich farbách: fialová, žltá, zelená, čierna, biela a červená. Na prednej strane je výrez pre kamerový systém TrueDepth a reproduktor. V zadnej časti sú kamery a blesk, ktoré sú rovnaké ako na iPhone 11 Pro, hoci iPhone 11 má v porovnaní s tromi fotoaparátmi na iPhone 11 Pro iba dve kamery. iPhone 11 ma zadnú stranu z lesklého skla, okrem výstupku pre kamery - tie sú z matného skla, zatiaľ čo iPhone 11 Pro má v zadnej časti matné sklo a okolie kamier má z lesklého skla. Logo Applu je vycentrované na stred iPhonu a v spodnej časti sa nenachádza text, čo je rozdiel od predchádzajúcich modelov. Zmenou celkového dizajnu prišli taktiež na trh úplne nové kryty na iPhone 11.
Hardvér
iPhone 11 spolu s telefónom iPhone 11 Pro používa:
Procesor A13 Bionic od spoločnosti Apple, ktorý obsahuje nervový modul tretej generácie. Predáva sa v troch pamäťových veľkostiach: 64 GB, 128 GB a 256 GB. Má taktiež 4 GB RAM. IPhone 11 je odolný voči vode do 2 metrov po dobu 30 minút, a prachu s hodnotením IP68. Záruka výrobcu však nepokrýva tekuté poškodenie telefónu. Rovnako ako predchádzajúce telefóny iPhone, nemá konektor pre slúchadlá a je dodávaný so slúchadlami EarPods s konektorom Lightning. iPhone 11 je prvým smartfónom so zabudovaným ultraširokopásmovým hardvérom prostredníctvom čipu Apple U1.
Displej
iPhone 11 má 6,1-palcový (15,5 cm) IPS LCD displej, na rozdiel od modelov Pro, ktoré majú OLED displeje.
Rue (Somme)
Rue je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Somme, v regióne Pikardia.
IPhone 11
Kamera
IPhone 11 obsahuje duálnu 12 MPx kameru: jeden ultraširokouhlý objektív f/ 2,4 so zorným uhlom 120 stupňov a 2x optickým zoomom a jeden širokouhlý objektív f/ 1,8. IPhone 11 podporuje 4K video rýchlosťou až 60 FPS a 1080p, spomalené video rýchlosťou až 240 FPS. iPhone je vybavený funkciou audio zoom, ktorá zaostruje zvuk na oblasť, na ktorú sa priblíži, podobne ako v prípade modelu Pro. Obe kamery podporujú video, hoci stabilizáciu obrazu má iba primárny objektív. Obsahuje režim Portrét so šiestimi efektmi (Prirodzené, Štúdiové, Obrysové, Pódiové, Pódiové z jednej strany, Čiernobiele high-key svetlo) a ovládaním hĺbky a pokročilým efektom Bokeh. iPhone 11 má aj automatický nočný režim, ktorý umožňuje fotoaparátu vytvárať svetlejšie fotografie so zníženým šumom v prostredí so slabým osvetlením. K dispozícii je tiež prerobená aplikácia Kamera, ktorá pridáva nové funkcie, ako napríklad posuvné koliesko na výber medzi rôznymi objektívmi, a funkciu s názvom „QuickTake“, ktorá umožňuje používateľovi natočiť video po podržaní tlačidla pre fotografiu.
Rue (Somme)
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Mýtnica
náhľad|Mýtnica na [[Diaľnica A1 (Chorvátsko)|diaľnici A1 v Chorvátsku]] Mýtnica (iné názvy: mýto, mýtna stanica) je budova, resp. miesto, kde sa vyberá mýto.
Rue (Somme)
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Mýtnica
Súčasné cestné mýtnice
V súčasnosti je to najčastejšie v niektorých štátoch stavba na vyberanie mýta (poplatkov) na diaľniciach, rýchlostných cestách alebo iných spoplatnených cestách, či objektoch.
Pri vstupe na takúto komunikáciu prichádza vodič k automatu, kde si vyzdvihne lístok s magnetickým pásom, ktorý odovzdá na výjazde zo spoplatnenej komunikácie. Na základe tohto lístka sa potom vypočíta poplatok za cestu podľa príslušného cenníka. V niektorých štátoch sú mýtnice na výjazdoch úplne automatizované. Niekde sa vyskytujú aj špeciálne mýtnice na bezhotovostný styk.
V Európe sa platí na mýtniciach v Portugalsku, Španielsku, Francúzsku, Taliansku, Grécku, Chorvátsku, Severnom Macedónsku, Bosne a Hercegovine, Poľsku a Srbsku. V Rakúsku a Švajčiarsku sú niektoré objekty (mosty, tunely) spoplatnené takouto formou aj napriek tomu, že majú zavedený systém diaľničných nálepiek.
IPhone 11
Softvér
Telefón iPhone 11 bol dodaný so systémom iOS 13, ktorý zahŕňa Siri, Face ID (prostredníctvom kamery TrueDepth), Apple Pay a podporuje Apple Card.
Lagynos
náhľad|Lagynos, 2. stor. pred Kr. Lagynos (lagynos) je typ starogréckej keramickej nádoby. Lagynos (mn. č. lagynoi), hlinený džbán so splošteným baňatým telom, dlhým úzkym hrdlom a dlhým zvislým uchom, bol nádobou na víno. Pravdepodobne bol ovplyvnený podobným tvarom oinochoé, nádoby, ktorá sa objavuje už v období geometrického štýlu (v Aténach okolo roku 800 pred Kr. ) Typ džbánu známy ako lagynos sa začal používať až na konci 3. storočia pred Kr. (v helenistickej dobe), keď bol často zdobený hnedým náterom na bielom podklade. Lagynoi zdobia prevažne kvetinové (girlandy) alebo živočíšne motívy, hudobné nástroje (menej geometrické motívy), ktoré sú typické pre obdobie helénizmu. Historické texty uvádzajú, že sa originalita tvaru a dekorácia lagynoi (neznáma v klasickom období) použila často ako tvarový doplnok džbánu na víno pri symposiach, ktoré boli obľúbenou formou súkromnej zábavy mužov.
Fancy
Manfred Alois Segieth (* 7. júl 1946, Mníchov, Nemecko) je nemecký italo disco spevák, ktorý mal hudobný úspech predovšetkým v druhej polovici 80. rokov. Medzi jeho najväčšie hity patria skladby „Slice Me Nice“, „Chinese Eyes“, „Bolero“ či „Flames of Love“.
Tunel Bristovac
Tunel Bristovac je jeden z mnohých tunelov na diaľnici A1 v Chorvátsku. Ľavý (severný) tubus je dlhý 752,41 m a pravý (južný) 768,00 m.
Tunel sa nachádza na úseku diaľnice A1 Sveti Rok - Maslenica. Má vybudované oba tubusy, každý z nich má dva jazdné pruhy. Východný portál tunela sa nachádza v nadmorskej výške 419,11 m n. m. a južný 400,1 m n. m. V tuneli je maximálna povolená rýchlosť obmedzená na 80 km/h.
Rumigny (Somme)
Rumigny je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Somme, v regióne Pikardia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Saigneville
Saigneville je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Somme, v regióne Pikardia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Peter Mikuláš (operný spevák)
prof. Mgr. art. Peter Mikuláš ArtD. (* 23. januára 1954, Nitra) je slovenský operný spevák (bas) a pedagóg.
Zo života
Absolvoval Vysokú školu múzických umení v Bratislave. Od roku 1978 je sólistom Opery Slovenského národného divadla. V roku 1977 zvíťazil na prestížnej Medzinárodnej speváckej súťaži Antonína Dvořáka v Karlových Varoch, ceny získal aj na medzinárodných súťažiach v Moskve (1982) a v Helsinkách (1984).
Od začiatku svojej umeleckej dráhy sa vyznačuje nielen krásou a farebnosťou hlasového fondu, ale tiež muzikalitou, štýlovou všestrannosťou a sugestívnosťou javiskového výrazu vo vážnych úlohách (ako je Fiesco v Simonovi Boccanegrovi, kráľ Filip v Donovi Carlosovi, diabol Mefistofeles v Gounodovom Faustovi i Boitovom Mefistofelovi, Suchoňov Svätopluk či Bergov Wozzeck) i v komických kreáciách (Leporello v Donovi Giovannim, Dulcamara v Nápoji lásky, Don Magnifico v Rossiniho Popoluške, Kecal v Predanej neveste či Verdiho Falstaff).
Z postáv, ktoré naštudoval v Opere SND, treba ďalej spomenúť Ferranda vo Verdiho Trubadúrovi, Gremina v Eugenovi Oneginovi v réžii Petra Konwitschného, titulnú postavu v Musorgského Borisovi Godunovovi, postavu Sira Giorgia Valtona (V. Bellini, Puritáni), Dona Basilia (G. Rossini, Barbier zo Sevilly), Kráľa Heinricha (R. Wagner, Lohengrin), Sparafucila (G. Verdi, Rigoletto) či Fiesca v Simonovi Boccanegrovi a desiatky ďalších.
V háji
V háji (pôvodne SME v háji) je slovenský internetový seriál z novinárskeho prostredia, ktorý bol vysielaný formou online televízie. Jednotlivé epizódy prvej série, vtedy uvádzanej ako tzv. „sitcomová príloha denníka SME“, sa nakrúcali v reálnych priestoroch redakcie v Bratislave. Po ukončení spolupráce s printovým médiom tvorcovia seriálu sfilmovali ďalšie dve série už pod revidovaným názvom, tieto v interiéroch webového portálu topky.sk. Projekt sponzorsky zastrešovala najprv obchodná sieť Prior, neskôr sesterský portál internetovej spoločnosti Zoznam.sk.
Peter Mikuláš (operný spevák)
Zo života
V sezóne 2006 – 2007 bol riaditeľom Opery SND a podieľal sa na zložitých organizačných prípravách pôsobenia Opery SND v priestoroch nového divadla. S jeho menom sa spája slávnostné otvorenie novej budovy SND 14. apríla 2007.
V háji
Seriál produkovala trojica hlavných protagonistov – stvárnených Michaelou Čobejovou, Lubošom Kostelným a Richardom Stanke – na čele s režisérkou Martou Ferencovou. Scenáristicky sa pod dielo podpísal Jozef Koleják. V podobe vedľajších postáv sa v ňom, okrem iných, objavili napríklad Peter Batthyany, Matej Landl či opakovane Vladimír Hajdu; ten i v ženskej role.
Peter Mikuláš (operný spevák)
Zo života
Popri pôsobení v SND pravidelne účinkuje na prvoradých operných scénach i koncertných pódiách v zahraničí (okrem iného v Prahe, Viedni, Salzburgu, Berlíne, Ríme, Madride, Lisabone, Mníchove či v Tokiu.
Koncertný repertoár Petra Mikuláša, ktorý sa šírkou vyrovná javiskovému, zahŕňa diela klasikov (Bach, Beethoven, Verdi, Dvořák, Brahms...), ale i široké spektrum hudby 20. storočia, medzi iným celý rad skladieb slovenských skladateľov.
V háji
Časové intervaly medzi jednotlivými epizódami boli spočiatku nepravidelné. Zatiaľ čo úvodné diely pilotnej série boli odvysielané s jeden až šesťdňovým odstupom, počnúc štvrtou kapitolou sa ich čas uvedenia ustálil na týždennej báze. Podobné časové posuny vo vysielaní zaznamenala i druhá séria; týždenne až od druhej časti. Záverečnú sériu sitcomu vysielali už v dvojtýždňovej periodicite.
Vzhľadom na svoj virtuálny formát a rozsah pravdepodobne ide o prvý pôvodný seriál tohto druhu na Slovensku. Ako taký ho preto médiá vnímali ako nízkonákladovú alternatívu na poli internetovej televíznej zábavy.
Tunel Čelinka
Tunel Čelinka je jeden z mnohých tunelov na diaľnici A1 v Chorvátsku. Ľavý (severný) tubus je dlhý 205,57 m a pravý (južný) 220,00 m.
Tunel sa nachádza na úseku diaľnice A1 Sveti Rok - Maslenica. Má vybudované oba tubusy, každý z nich má dva jazdné pruhy. Východný portál tunela sa nachádza v nadmorskej výške 366,90 m n. m. a západný 359,60 m n. m. V tuneli je maximálna povolená rýchlosť obmedzená na 80 km/h.
Samuel Brewer
Samuel Brewer (Breuer) (* 29. január 1645, Levoča – † 13. január 1699, Levoča) bol významný kníhtlačiar, ktorý pôsobil na slovenskom území v 17. storočí.
Život a kariéra
Študoval na univerzite vo Wittenbergu. V rokoch 1655 – 1699, teda do svojej smrti pôsobil ako kníhtlačiar v Levoči, kde zastával aj verejné funkcie. S bratom Jánom Brewerom pozdvihol tlačiareň na vysokú úroveň a zakúpil nové typy písma. spolu vydali do 400 titulov, z nich 18 v slovenčine. Vytlačil napr. Komenského Orbis Pictus (viď v ext. odkazoch) s drevorytmi Jonáša Bubenku alebo nemecké vydania Lutherovho Menšieho katechizmu. Vydával kalendáre, ktoré sa stali známe v celom Uhorsku a slúžili ako vzor z obsahovej aj formálnej stránky.
Club Olimpia
Club Olimpia, skrátene Olimpia, na medzinárodnej úrovni známy pod názvom Olimpia Asunción, je paraguajský športový klub so sídlom v meste Asunción. Club Olimpia vyhral spolu 40 titulov v paraguajskej najvyššej súťaži Primera División. Na medzinárodnej úrovni vyhral spolu osem trofejí, z toho trikrát Copa Libertadores a jedenkrát Interkontinentálny pohár. Jedná sa tak o najúspešnejší paraguajský futbalový klub. Domáce zápasy hráva klub na štadióne Estadio Manuel Ferreira. V súčasnosti hráva najvyššiu paraguajskú futbalovú súťaž Primera División.
História
Klub bol založený 25. júla 1902 a je tak najstarším športovým klubom v Paraguaji. Klub založil Holanďan William Paats spolu so skupinou Paraguajčanov. Počas zakladania klubu boli navrhnuté tri potenciálne názvy pre klub a to Paraguaj, Esparta a Olimpia. Rozhodnutie prišlo zo strany Williama Paatsa, ktorý vybral názov Club Olimpia, ako oficiálny názov klubu. Názov mal byť poctou pre grécke mesto Olympia, kde vznikli Olympijské hry. Už pri založení bola vybraná aj farba dresov, ktoré boli čierne s bielym pásom na hrudi, v ktorom bol uvedený názov klubu.
Vstup do najvyššej súťaže
thumb|Prvý zápas klubu z roku 1906. V roku 1906 došlo k založeniu paraguajskej futbalovej federácie. V tom istom roku sa hral aj prvý ročník najvyššej paraguajskej futbalovej súťaže pod názvom Liga Paraguaya de Fútbol, do ktorej sa pripojil aj klub Olimpia. Prvý majstrovský titul získal klub Guaraní, tím Olimpia obsadil druhé miesto. Druhé miesto zopakoval klub aj v nasledujúcom ročníku. V ďalších rokoch sa mu však už nedarilo a umiestňoval sa skôr v strede tabuľky. Až v sezóne 1912 sa dostavil úspech, keď klub Olimpia obsadil prvé miesto a získal tak prvý majstrovský titul. Ďalší titul získal klub v ročníku 1914, keď vo finále súťaže zvíťazil nad svojim najväčším rivalom tímom Cerro Porteño. V sezóne 1915 sa situácia zopakovala, no tento raz vo finále vyhral klub Cerro Porteño. V roku 1916 vyhral klub Olimpia svoj tretí titul, keď znova obsadil v tabuľke prvé miesto. V ďalších rokoch sa klubu nepodarilo dosiahnuť žiadny výraznejší úspech, v tabuľke sa umiestňoval buď tesne za prvým miestom, alebo prehral finálové play-off o titul. Až v sezóne 1925 sa klub znova po dlhšom čase presadil, obsadil prvé miesto a získal svoj štvrtý majstrovský titul. Nasledovalo druhé miesto a v ročníku 1927 získal klub piaty titul. Nasledovala výborná séria, kedy od roku 1927 do roku 1929 vyhral tím tri majstrovské tituly v rade. Víťaznú sériu prerušil tím Libertad, ktorý získal titul v roku 1930. V roku 1931 však znova vyhral klub Olimpia a získal tak už svoj ôsmy titul. V roku 1932 bola sezóna najvyššej súťaže prerušená a následné aj zrušená z dôvodu vojny o Gran Chaco medzi Paraguajom a Bolíviou. Najvyššia súťaž tak pokračovala až po skončení vojny v roku 1935. Ešte pred začiatkom sezóny boli rozhodnutím futbalovej federácie vylúčené z najvyššej súťaže niektoré kluby, keďže federácia chcela znížiť počet tímov v súťaži a zároveň mali mať kluby svoje ihrisko v rámci hraníc hlavného mesta Asunción. thumb|left|Majstrovský tím z roku 1912.
Profesionalizácia súťaže
V roku 1935 tak znova začala najvyššia futbalová liga. Súťaž sa profesionalizovala, počet tímov sa znížil zo štrnásť na desať a ligu hrali iba tímy z hlavného mesta alebo jeho tesnej blízkosti. Zároveň došlo k profesionalizácií súťaže. V tomto ročníku obsadil klub Olimpia až štvrté miesto. V roku 1936 hral klub lepšie a získal majstrovský titul. Na dobré výkony nadviazal aj v ročníku 1937, kedy získal už svoj desiaty titul. V roku 1938 získal tretí titul v rade, celkovo už jedenásty. Neskôr sa však už tímu prestalo dariť, v sezóne 1940 dokonca skončil predposledný, no v tejto sezóne nezostupoval žiadny klub. V ďalšej sezóne však už bol tím Olimpia znova v hornej časti tabuľky, keď obsadil druhé miesto. Na titul tak musel klub čakať až deväť rokov do sezóny 1947, kedy vyhral opäť titul. Na úspech klub nadviazal aj v nasledujúcej sezóne, kedy titul obhájil. V nasledujúcich rokoch sa však klubu prestalo znova dariť a umiestňoval sa iba v strede tabuľky.
Ligová dominancia
thumb|Prezident klubu Manuel Ferreira Sosa položil základy pre úspešný tím. V polovici 50. rokov prišlo konečne zlepšenie výkonov. Prezidentom klubu sa stal Manuel Ferreira Sosa, následne kúpil klub niekoľko výborných hráčov, ktorí neskôr klubu pomohli dostať sa na vrcholné priečky. V ročníku 1955 obsadil klub v prvej časti sezóny druhé miesto, v druhej časti bol štvrtý. V konečnej tabuľke tak obsadil druhé miesto. Očakávaný titul získal klub Olimpia v sezóne 1956, keď vo finále vyhral nad tímom Libertad. Týmto začalo majstrovské obdobie, v ktorom od roku 1956 do roku 1960 získal klub päť titulov v rade. V roku 1960 sa klub prebojoval do finále prvého ročníka juhoamerickej obdoby európskej Ligy Majstrov Copa Libertadores, kde však prehral s uruguajským klubom Peñarol. Po ročnej prestávke pridal klub v sezóne 1962 ďalší majstrovský titul. Nasledovali dva slabšie roky, no v sezóne 1965 získal tím Olimpia jubilejný dvadsiaty majstrovský titul. V tomto období klub zároveň otvoril svoj súčasný štadión a teda prezidentovanie Manuela Ferreira Sosu (zomrel v roku 1964) bolo pre klub veľmi prínosné. Do konca 60. rokov vyhral klub ešte jeden titul v sezóne 1968. Prvá polovica 70. rokov bola pre klub slabšia, keď dokázal vyhrať ligu iba v sezónach 1971 a 1975.
Zlaté obdobie
V roku 1975 bol za prezidenta klubu zvolený Osvaldo Domínguez Dibb, ktorý sa zapísal do histórie klubu ako kľúčová postava. V roku 1978 získal klub majstrovský titul, keď po čase obsadil prvé miesto v tabuľke. Tým sa začalo ďalšie výborné obdobie v histórií klubu. V roku 1979 sa klub ako úradujúci majster Paraguaja predstavil v Copa Libertadores. Tu sa mu podarilo prebojovať až do finále, kde v dvoch zápasoch porazil argentínsky klub Boca Juniors a vyhral tak prvýkrát tento najprestížnejší kontinentálny pohár v Južnej Amerike. Následne vyhral aj domácu najvyššiu súťaž a získal tak dvadsiaty piaty majstrovský titul. V novembri 1979 odohral ako víťaz Copa Libertadores Interkontinentálny pohár, kde narazil na neúspešného finalistu európskeho Pohára majstrov švédsky klub Malmö FF, ktorý porazil a vyhral tak aj túto trofej. Úspešný rok 1979 zakončil klub ešte ziskom celoamerického pohára Copa Interamericana. V úspechoch pokračoval klub Olimpia aj ďalej. V sezóne 1980 znova vyhral najvyššiu domácu ligu. Titul obhájil aj v ročníkoch 1981, 1982 a 1983. Až v sezóne 1984 prerušil túto sériu klub Guaraní, ktorý obsadil prvé miesto a vyhral tak titul. Klub Olimpia však zvíťazil v lige v nasledujúcej sezóne, kedy znova skončil prvý a získal tak už tridsiaty majstrovský titul.
Druhé zlaté obdobie
thumb|left|Tím v roku 2002 vyhral Copa Libertadores. Ďalšie dve sezóny sa klubu nedarilo tak ako pred tým. Titul získal znova až v sezóne 1988. Ako majster hral klub znova Copa Libertadores, kde sa v ročníku 1989 dostal znova až do finále. Tu však podľahol kolumbijskému klubu Atlético Nacional. V roku 1989 však bol úspešný v domácej lige, kde vyhral titul. Znova sa teda predstavil v Copa Libertadores, kde sa v roku 1990 dostal opäť do finále. Tento raz bol úspešný, keď vyhral nad klubom z Ekvádoru Barcelona SC a druhýkrát vyhral v tejto súťaži. V tomto roku sa klubu v lige veľmi nedarilo, no ako obhajca titulu sa v roku 1991 predstavil znova v Copa Libertadores a opäť sa prebojoval až do finále. Tu sa stretol s čilským klubom Colo-Colo, no nezvládol odvetný zápas u súpera a tretiu trofej nezískal. V roku 1991 však klub Olimpia vyhral aspoň iný kontinentálny pohár Supercopa Libertadores pre ročník 1990. V roku 1991 klub získal automaticky bez odohratia zápasu aj ďalší kontinentálny pohár Recopa Sudamericana. V roku 1992 sa v lige klubu stále nedarilo, no dostal sa do finále krátko hraného kontinentálneho pohára Copa CONMEBOL, kde však nebol úspešný. Po troch slabších ligových rokoch sa klub Olimpia dočkal zisku titulu v sezóne 1993. Ďalší získal o dva roky v sezóne 1995. Nasledovali tri roky bez trofeje. V roku 1997 začala ďalšia víťazná séria, kedy klub od sezóny 1997 do sezóny 2000, vyhral štyri majstrovské tituly v rade. V roku 2002 sa klub Olimpia dostal znova po čase do finále Copa Libertadores, kde zvíťazil nad brazílskym klubom São Caetano a získal tak tretiu výhru v tomto turnaji. Klub tak zakončil oslavy 100. výročia založenia klubu. V roku 2003 vyhral klub aj pohár Recopa Sudamericana. V lige sa však klubu veľmi nedarilo a tým skončilo druhé zlaté obdobie v klubovej histórií.
Posledné roky
V ďalších sezónach sa však už klub Olimpia nedokázal presadiť. V najvyššej súťaži sa mu vôbec nedarilo. V tabuľke končil zväčša v strede ligovej tabuľky, iba v niektorých málo prípadoch sa prebojoval aspoň na tretie miesto. Zvyšok prvého desaťročia nového tisícročia však už nezískal žiadnu trofej. Zmena k lepšiemu nastala až v roku 2011, klub získal až dvanásť nových hráčov. Zmeny sa pozitívne prejavili už v sezóne 2011, kedy klub vyhral v časti Clausura a získal tak po jedenástich rokoch majstrovský titul. V nasledujúcej sezóne obsadil druhé miesto v časti Apertura. Vďaka dobrým výsledkom z tohto ročníka hral klub po dlhšej prestávke aj Copa Libertadores. Znova sa však dostal až do finále, kde po penaltách prehral s brazílskym klubom Atlético Mineiro. V roku 2013 sa klubu v prvej lige opäť veľmi nedarilo. Až v ročníku 2015 sa výkony zlepšili, najprv v časti Apertura obsadil štvrté miesto, no v časti Clausura skončil prvý, vyhral aj finálový zápas tejto časti a získal svoj štyridsiaty majstrovský titul. V sezóne 2016 obsadil v oboch častiach ligy druhé miesto. V sezóne 2017 obsadil v časti Apertura tretie miesto.
Farby a znak klubu
Pri založení klubu boli vybrané pre dresy čierna a biela farba a na drese bol nápis Olimpia v bielom vodorovnom pruhu na hrudi. Neskôr boli biela a čierna prijaté ako oficiálne klubové farby. Klub v súčasnosti používa dresy bielej farby s čiernym vodorovným pruhom ako domáce. Čierne dresy sú používané na vonkajšie zápasy.
Znak klubu sa počas existencie tiež veľmi nezmenil. Je čierno-biely a tvorí ho nápis Club Olimpia, ktorý sa nachádza v bielom kruhu, ktorý je obkolesený čiernym kruhom.
Štadión
thumb|Fanúšikovia klubu počas zápasu. Pred postavením súčasného štadióna hral klub na rôznych miestach v hlavnom meste. Svoj súčasný štadión Estadio Manuel Ferreira používa klub od roku 1964, kedy bol slávnostne otvorený. Štadión má kapacitu 23 732 miest. Keďže však kapacita tohto štadióna je na dôležité zápasy nedostačujúca, hráva klub tiež na štadióne Estadio Defensores del Chaco, ktorý má kapacitu 42 354 miest.
Rivalita a fanúšikovia
Tradičným a hlavným rivalom tímu je klub Cerro Porteño. Tieto kluby spolu hrávajú derby s názvom Clásico del fútbol paraguayo. Prvý vzájomný zápas sa hral už v roku 1913. Bilancia je vyrovnaná, keď oba kluby vyhrali 144 stretnutí. Ďalším rivalom je klub Guaraní, s ktorým spolu hrávajú derby Clásico Añejo, čo v preklade znamená najstaršie derby, keďže sa jedná o dva najstaršie kluby v krajine. Určitá rivalita panuje tiež s klubom Libertad, s ktorým hráva Olimpia derby s názvom Clásico Blanco y Negro.
Zostava
12px|Kapitán klubu
Sailly-Flibeaucourt
Sailly-Flibeaucourt je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Somme, v regióne Pikardia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Kvalifikácia na Majstrovstvá sveta vo florbale žien 2009
Kvalifikácie sa zúčastnilo 7 štátov, ktoré bojovali o 3 miestenky na záverečný turnaj na jednom turnaji. Turnaj sa konal v Idriji, v Slovinsku od 4.8. februára 2009. Priamo z MS 2007 postúpilo prvých 17 tímov.
Podstata (rozlišovacia stránka)
Podstata môže byť:
Sebaúčinnosť
Sebaúčinnosť (iné názvy: sebauplatnenie, vedomie vlastnej účinnosti, autoefektívnosť, vnímaná osobná účinnosť, , ) je presvedčenie ľudí o ich schopnosti mať kontrolu nad úrovňou ich fungovania a nad udalosťami, ktoré ovplyvňujú ich životy. Sebaúčinnosť funguje ako dôležitý súbor determinantov ľudskej sebaregulácie.
Teoretické východiská
Koncept sebaúčinnosti zaviedol do psychológie osobnosti Albert Bandura, predstaviteľ sociálne-kognitívnej psychológie, ktorá na človeka nazerá ako na proaktívneho činiteľa, ktorý sám reguluje svoje kognitívne procesy, motivácie, činy a emócie, než ako na pasívnu postavu reagujúcu na svoje prostredie. Na rozmanitosti ako je ľudská činnosť prostredníctvom self-efficacy v regulovaná sa podieľajú štyri hlavné procesy: kognitívne (rôzne poznávacie funkcie, vrátane schopnosti ľudí vnímať, učiť sa a pamätať si informácie, riešiť problémy a používať jazyk na vyjadrenie myšlienok) motivačné, afektívne a selektívne.
Kognitívne procesy
Hlavnou funkciou myslenia je umožniť ľuďom predvídať udalosti a rozvíjať spôsoby, a ako ovládať tie, ktoré ovplyvňujú ich život. Takáto zručnosť vyžaduje efektívne kognitívne spracovanie informácií.
Motivačné procesy
Na úrovni motivácie je sledovaná úroveň ašpirácie, ktorá je u ľudí s vyšším odhadom vlastnej účinnosti preukázateľne vyššia. Taktiež preukazujú viacej vytrvalosti vo svojom snažení a sú celkovo odolnejší voči neúspechom.
Afektívne a selektívne procesy
S vyššou, či nižšou mierou vnímanej účinnosti je spojený aj celkový zážitkový rámec – nálada. Tento faktor modifikuje výkon a podieľa sa na vzniku optimizmu alebo pesimizmu, sebadôvere a bezmocnosti.
Ako sebaúčinnosť ovplyvňuje ľudské fungovanie
Toto presvedčenie ovplyvňuje ako ľudia cítia, myslia, správajú sa a motivujú samých seba. Silný pocit vlastnej účinnosti zvyšuje v mnohých smeroch predpoklad úspechu a osobný blahobyt. Ľudia s vysokou dôverou vo vlastné schopnosti pristupujú k ťažkým úlohám ako k výzvam, ktoré je potrebné zvládnuť, nie ako k úlohám, ktorým je potrebné sa vyvarovať. Takýto účinný postoj podporuje vnútorný záujem a celkové ponorenie sa do činností. Títo ľudia si určujú vysoké ciele a zaujímajú zodpovedný postoj voči ich dosiahnutiu. Napriek prípadnému neúspechu, či zlyhaniu, naďalej pokračujú vo svojom úsilí a svoj pocit účinnosti dokážu rýchlo obnoviť. Zlyhanie pripisujú nedostatočnému úsiliu alebo chýbajúcim vedomostiam a zručnostiam, ktoré je potrebné získať. K ohrozujúcim situáciám pristupujú s istotou, že môžu nad nimi získať kontrolu. Zaujatie tohto účinného postoja pomáha k dosiahnutiu osobných úspechov, znižuje stres a znižuje náchylnosť k depresii.
Ľudia s nízkym vedomím vlastnej účinnosti naopak pochybujú o svojich schopnostiach a vyhýbajú sa ťažkým úlohám, ktoré vnímajú ako osobné ohrozenie. Majú nízke ašpirácie a slabé záväzky k cieľom, ktoré si vytýčili na dosiahnutie. Pri konfrontácii s náročnými úlohami, sa sústredia na svoje osobné nedostatky, na prekážky s ktorými sa stretnú a na všetky druhy nepriaznivých dôsledkov, namiesto toho, aby sa sústredili na to, ako zdolať úlohu úspešne. Pod vplyvom ťažkostí, sa rýchlo vzdávajú a zo svojho úsilia poľavujú. Po zážitku zlyhania alebo neúspechu vedomie vlastnej účinnosti obnovujú len veľmi pomaly. Pretože na svoj nedostatočný výkon nazerajú ako na nedostatočnú spôsobilosť, vieru vo svoje schopnosti strácajú veľmi rýchlo. Títo ľudia sa stavajú ľahko obeťou stresu a depresii.
Je potrebné poznamenať, že presvedčenie o vlastnej účinnosti je senzitívne na rozličnosť v kontextových faktoroch (napr. meniace sa prostredie) a osobných faktoroch (napr. úroveň motivácie, aktuálny emocionálny stav).
Sebauplatnenie
Sebauplatnenie môže byť:
Ríbezľa
Ríbezľa (iné názvy pozri nižšie; ) je rod ovocných krov z čeľade egrešovité a názov ich plodov.
V užšom zmysle, t.j. v niektorých systémoch, rod ríbezľa nezahŕňa taxón (podrod) egreš (Grassularia), pretože ten tvorí samostatný rod.
Názvy
Staršie názvy sú: meruzalka, rybezla (často v množnom č.:-le), rýbezla (-le), rybézla (-le), rybizla (-le), ribizla (-le), ribezla (-le), ribíz, ribis, rýbiz, rybiz, rybez.
Ľudové názvy sú: ribezľa (-le), ribezla (-le), ribízla (-le), ribizla (-le), ribajzle, níbrzla (-le), líbrz (-ze), víbrzla (-le), hríbezľa (-le), ribíz, recko, viňičky, veňičky, kvasnice, porka (-ky), ploštičke, ptačovinky, pánské hrozínko.
Pestovanie
Má plytké korene. Ťažko znáša jarné mrazy.
Druhy
Existuje približne 150 druhov.
Medzi najznámejšie patrí:
Rozdelenie
Z pomologického hľadiska sa rozdeľujú podľa farby plodov na červenoplodé, bieloplodé a čiernoplodé.
Slovakizácia
Slovakizácia (iné názvy: slovakizovanie, poslovenčovanie, poslovenčenie) je proces charakterizovaný snahou o ovládnutie sociálno-ekonomického života Slovenska Slovákmi. K masívnej kampani za slovakizáciu a jej realizácii došlo po získaní autonómie pre Slovenskú krajinu 6. októbra 1938 a najmä po vzniku Slovenského štátu 14. marca 1939. Počas trvania Slovenského štátu (resp. Slovenskej republiky) boli terčom slovakizácie predovšetkým Česi, ktorí spravidla zastávali riadiace funkcie v hospodárstve, a Židia, ktorí ovládali značné finančné zdroje.
Po vyhlásení autonómie Slovenska (6. október 1938 – 14. marec 1939)
Protičeská kampaň mala však negatívne dopady aj na Slovákov, ako to ukazuje správa četníckeho veliteľstva pre Ministerstvo vnútra Slovenskej krajiny v Bratislave, v ktorej sa četníctvo sťažuje, že ''„agitácia proti četníkom českej národnosti prispieva k oslabeniu našej autority. Typické je, že teraz aj slovenskí intelektuáli majú negatívnu náladu. Dôsledky agitácie: negatívum smeruje nielen proti četníkom českej národnosti, ale aj proti slovenskej“.'' Dôsledky odsunu a odchodu českých zamestnancov sa prejavili v poklese záujmu českého kapitálu o investície na Slovensku, v obmedzení cestovného ruchu a v oslabovaní intelektuálneho potenciálu Slovenska.
Po vzniku Slovenského štátu (14. marec 1939 – 8. máj 1945)
Voči príslušníkom českej národnosti, ktorí po vzniku Slovenského štátu ostali na Slovensku kvôli pracovnému zaradeniu alebo z dôvodu, že tu žili v zmiešaných česko-slovenských alebo česko-nemeckých manželstvách, pociťovali slovenského štátne orgány nedôveru. Oficiálnou propagandou boli príležitostne obviňovaní z nelojálnosti či nepriateľstva voči Slovenskej republike, zo sympatií k Československu a k jej politickému režimu, teda najmä čechoslovakizmu. Čechom hrozilo násilné vysťahovanie do sociálne a politicky nepriaznivejších pomerov pod nemeckou okupáciou v Protektoráte Čechy a Morava, ich vysťahovaniu ale bránilo ich nenahraditeľné zastúpenie ako kvalifikovanej pracovnej sily v hospodárstve, najmä v zbrojnom priemysle a iných strategických priemyselných odvetviach. Napokon už pri ozbrojenom konflikte s Maďarskom, ktorý prepukol 23. marca 1939 (nevhodne označovaný ako Malá vojna ) sa ukázalo, že armáda novozaloženého štátu mala nedostatok dôstojníkov a mužstva a preto musela využiť aj služby českých dôstojníkov.
Po vzniku Slovenského štátu sa veľká pozornosť predstaviteľov režimu koncentrovala na český kapitál v pobočkách česko-slovenkých bánk a ich koncernových podnikov na Slovensku. Snaha slovenských finančných kruhov bola výrazne marená Nemeckom, ktoré po obsadení zvyšku Česka a ustanovení Protektorátu Čechy a Morava ovládlo pražské centrály bývalých česko-slovenských bánk a finančných ústavov. Nemecké koncerny napokon ovládli väčšinu akciového kapitálu. Podiel nemeckého akciového kapitálu vo výrobe, doprave a obchode na Slovensku stúpol z 0,2 % na 62 %, zatiaľ čo v prípade slovenského nastalo navýšenie len z 15 % na 18 %. Ambície slovenskej finančníckej a podnikateľskej vrstvy naklonenej ľudáckemu režimu na získanie pôvodne českého kapitálu sa teda nenaplnili a teda nenaplnili sa ani heslá ľudáckej propagandy o vytvorení silnej slovenskej strednej vrstvy, ktorá sa mala stať oporou pre mladý štát.
Napriek tomu, že Česi boli treťou najzastúpenejšou národnostnou menšinou v štáte (podľa sčítania ľudu z roku 1940 na Slovensku žilo 17 433 obyvateľov českej národnosti, čo činilo 0,66 % populácie nemali ani len symbolickú politickú reprezentáciu, ani sa nezdružovali v žiadnych spolkoch pôsobiacich na národnostnej báze. Tento stav existoval aj pričinením Nemecka, ktoré nedovolili vytváranie samostatných českých organizácií na území svojho satelitného štátu.
Po vyhlásení autonómie Slovenska (6. október 1938 – 14. marec 1939)
Po vyhlásení autonómie došlo aj k narastaniu antisemitizmu, ktorý nepodporovali len radikálne kruhy z Hlinkovej slovenskej ľudovej strany, ale aj niektorí reprezentanti Slovenskej národnej strany. V propagandistickej kampani sa židovská komunita (koncom roka 1938 z národnostného hľadiska okolo 29 000, z konfesionálneho hľadiska cca 85 000 obyvateľov Slovenskej krajiny) označovala za potencionálneho protivníka nového režimu, ktorý hmotne „okrádal a okráda“ slovenskú spoločnosť. Udieranie na primitívne emócie malo ohlas v časti slovenskej spoločnosti, ktorá protžidovskú kampaň vnímala ako útok proti zbohatlíkom, za ktorých pokladali židovských obchodníkov, živnostníkov, ale aj tzv. politických zbohatlíkov (exponenti režimu prvej republiky). Politizujúce sa duchovenstvo posúvalo kampaň do konfesionálnej roviny a radikálna ľudácka propagandistická akcia, organizovaná najmä Hlinkovou gardou, sa stupňovala tvrdením o „židoboľševickom ovládnutí sveta“. V protižidovskej kampani sa tak zmiešaval antisemitizmus, protiateistické emócie, kritika boľševizmu a tzv. židoboľševizmu, čo navyše posúvalo interpretáciu zahraničnopolitických problémov do ideologickej roviny a miatlo či priam manipulovalo verejnú mienku.
Po prvej viedenskej arbitráži z 2. novembra 1938, na základe ktorej malo Slovensko Maďarsku z pôvodne požadovaných 12 127 km2 prihraničný pás územia s rozlohou 10 390 km2, na ktorom žilo 854 218 obyvateľov (58,5 % z nich bolo maďarskej národnosti), vykonávala vláda Slovenskej krajiny opatrenia organizovane presunúť židovské obyvateľstvo bez domovskej príslušnosti na územie, ktoré malo pripadnúť Maďarsku. Tieto prvé násilné presuny Židov sa nestretli s pochopením maďarskej vlády a Adolf Hitler ich prijal s pobavením.
Po vzniku Slovenského štátu (14. marec 1939 – 8. máj 1945)
Snaha eliminovať Židov z hospodárskeho i verejného života vyvrcholila po vzniku Slovenského štátu arizáciou, prijímaním postupne sa sprísňujúcich protižidovských zákonov a nariadení (najprísnejší bol tzv. Židovský kódex z 9. septembra 1941) a zapojením Slovenska do holokaustu.
Celkovo bolo z územia Slovenskej republiky (ako sa oficiálne nazýval Slovenský štát po 21. júli 1939) do nacistických koncentračných resp. pracovno-vyhladzovacích a vyhladzovacích táborov deportovaných 68 000 až 71 000 Židov. Spolu s osobami deportovanými z území obsadených Maďarskom ich počet môže dosahovať až 100 000 ľudí, teda asi 75 % ich predvojnového počtu Židov na Slovensku.
Kvalifikácia na Majstrovstvá sveta vo florbale žien 2007
Kvalifikácie sa zúčastnilo 8 štátov, ktoré bojovali o 5 miesteniek na záverečný turnaj v 3 skupinách na 2 kontinentoch.
Priamy postup
Priamo z MS 2005 postupovalo všetkých 17 tímov. Malajziu ale nahradila Kanada.
Ázia a Oceánia (Kvalifikácia do A-divízie)
doma & vonku, 3. december 200517. február 2007
Pozn.: Singapur postúpil do A-divízie MS, Japonsko do B-divízie MS 2007.
Skupina 1
Poľsko, Wolsztyn, 9.11. február 2007
Skupina 2
Rakúsko, Kapfenberg, 9.11. február 2007
Portland Trail Blazers
Portland Trail Blazers, skrátene aj Blazers je americký profesionálny basketbalový tím sídliaci v meste Portland, štáte Oregon v USA. Portland Trail Blazers hráva v NBA, ako súčasť Západnej konferencie, Severozápadnej divízie. Na domáce zápasy nastupujú Blazers v Moda Center.
História a najväčšie úspechy
náhľad|247x247bod|Súčasné logo Portlandu Trail Blazers Klub vznikol v roku 1970. Za najväčší úspech Trail Blazers sa považuje zisk majstrovského titulu v roku 1977. Blazers trikrát postúpili do finále (v rokoch 1977, 1990, 1992), šesťkrát ovládli Severozápadnú divíziu (v rokoch 1978, 1991, 1992, 1999, 2015, 2018). Tím postúpil do play off tridsaťštyrikrát z celkových štyridsiatich ôsmich účastí v NBA, čo ho radí na tretiu priečku v počte postupov do play off za Los Angeles Lakers a San Antonio Spurs. Šesť hráčov zaradených do siene slávy hrávalo za Portland (Lenny Wilkens, Bill Walton, Clyde Drexler, Dražen Petrović a Scottie Pippen). Za najúspešnejšieho sa považuje Bill Walton, ktorý ako jediný získal ocenenie pre najužitočnejšieho hráča finále (NBA Finals Most Valuable Player) v roku 1977 a takisto získal ako jediný cenu pre najužitočnejšieho hráča (NBA Most Valuable Player) v roku 1978. Ocenenie pre najužitočnejšieho nováčika (NBA Rookie of the year) získali celkovo 4 hráči (Geoff Petrie, Sidney Wicks, Brandon Roy a Damian Lillard). Traja hráči dostali ocenenie pre hráča, ktorý sa najviac zlepšil v porovnaní s predchádzajúcou sezónou (NBA Most Improved Player): Kevin Duckworth (1988), Zach Randolph (2004), a CJ McCollum (2016). V klube takisto trénovali dvaja tréneri, ktorí sú členmi siene slávy NBA (Lenny Wilkens a Jack Ramsay) a dvaja tréneri, ktorí získali ocenenie tréner roka (NBA Coach of the Year Award).
Súčasnosť
V súčasnosti vládne v klube éra rozohrávača Damiana Lillarda, ktorý patrí k najlepším strelcom celej súťaže. Toho výborne dopĺňa na rozohrávke strelec CJ McCollum, veľké výkony sa v klube očakávajú aj od výchádzajúcej podkošovej hviezdy Jusufa Nurkića. Generálnym manažérom tímu je Neil Oshley, hlavným trénerom je uznávaný Terry Stotts.
Iné projekty
Commons ponúka multimediálne súbory na tému Portland Trail Blazers.
Externé odkazy
Oficiálna stránka
Zdroj
Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Portland Trail Blazers na anglickej Wikipédii.
Mirdásovci
Ich panstvo tvorilo nárazníkovú zónu medzi Byzantskou ríšou a Fátimovcami. Po príchode Seldžukov a zmene politickej situácie na Blízkom východe ich moc začala upadať. Viedli k tomu najmä neustále rozbroje s inými príslušníkmi kmeňa Kiláb, konflikty medzi mirdásovskými princami a príchod turkických tlúp z východu. Nakoniec podľahli Ukajlovcom z Mosulu, ktorí boli vazalmi Seldžuckej ríše.
Kultúre politická situácia v mirdásovskom panstve príliš nenapomáhala, darilo sa však literatúre. Významným literátom a filozofom pôsobiacim v mirdásovskom štáte bol Abú al-Aláʾ al-Maʾarrí.
Historický kontext
Dynastia Mirdásovcov pochádzala z arabského kmeňa Banú Kilíb, ktorý dlhodobo zohrával významnú úlohu v dejinách Sýrie. Narozdiel od mestskej populácie boli miestne arabské kmene náchylné na neortodoxné ne-sunnitské smery islamu (ší’a, karmatíja). Vplyv kmeňa vzrástol potom, čo boli ostatné kmene za vlády Hamdánovca Sa‘ída ad-Davlu potlačené. Moc Hamdánovcov v Sýrii postupne klesala, až sa nakoniec moci v Aleppe ujal s podporou Fátimovcov bývalý vojenský otrok Lu'lu'.
Zakladateľom dynastie Mirdásovcov bol Sálih ibn Mirdás al-Kilábí, ktorého historické texty v roku 1009 spomínajú ako emíra v meste Rahba. V tom istom čase zomrel aleppský vládca Lu'lu' a moc po ňom ako fátimovský vazal zdedil jeho syn Murtadá ad-Davla Mansúr ibn Lu'lu'. Prechod moci v krajine chcel využiť byzantský cisár Bazil II., ktorý v boji o Aleppo podporil kandidáta z rodu Hamdánovcov. Plán však vďaka fátimovskej diplomacii zlyhal, pretože šejkovia z kmeňa Kiláb byzantského kandidáta nepodporil. V roku 1011/12 sa moc Hamdánovcov pokúsili obnoviť naopak Fátimovci. Kmeň sa však postavil za miestneho vládcu Murtadá, výmenou za čo požadoval rozsiahle úrodné pastviny pre svoje stáda.
vľavo|náhľad|Hrad [[Kal'at ar-Rahba (Rahba), jedno z prvých mirdásovských panstiev]] Murtadá súhlasil, avšak nemienil kmeňu ustupovať. Počas obrovskej hostiny usporiadanej na počesť arabských bojovníkov časť z nich nechal povraždiť a časť zajať. Medzi zajatcami bol aj Sálih ibn Mirdás, ktorého okrem toho aleppský vládca nesmierne ponížil odňatím jeho šable a ženy. V roku 1014 Sálih z väzenia utiekol a v meste narýchlo pozbieral armádu z vojenských otrokov, kresťanov a Židov. Sálihovi sa podarilo Murtadu zajať a vyjednať veľké výkupné, výhody pre kmeň a prepustenie zajatcov z mestskej citadely. Murtadá podmienky prímeria splnil len čiastočne a podvedení Arabi preto povstali. Spustošili pozemky okolo Aleppa a v meste prepuklo povstanie. Murtadá obávajúci sa zrady veliteľa citadely utiekol do Byzancie. Moci sa tak v roku 1017 ujal Sálih.
Sálih sa síce ukázal byť ako rozvážny vládca, no svoju pozíciu neudržal. Prostredníctvom diplomacie si uzmieril spočiatku nepriateľskú Byzantskú ríšu a dodržal sľuby dané Murtadom kmeňu Kiláb. Rokovania s Fátimovcami, ktorí chceli severnú Sýriu začleniť do svojej ríše, však boli neúspešné. Ešte v tom istom roku do Aleppa dosadili vlastného správcu Azíza ad-Davlu Fátika a Sálih, ktorý nedisponoval dostatočnou vojenskou silou sa proti nim nepostavil.
Vznik mirdásovského štátu
náhľad|Zlatý dinár Sáliha ibn Mirdása razený v Aleppe v roku 1028 Správca Fátik čoskoro začal vládnuť ako autonómny vládca, čo sa Fátimovcom nepozdávalo. Nechali ho preto v roku 1022 odstrániť a nahradiť dvomi správcami. Mirdásovci zatiaľ posilňovali svoju moc a uzatvárali spojenectvá. Samotný Sálih ovládal mestá Rahba, Rakka, Bális, Rafaníjja a Manbidž. Na jar v roku 1024 zomrela fátimovská regentka Sitt al-Mulk a egyptská ríša Fátimovcov sa dostala do krízy. S byzantskou a arabskou pomocou Sálih v lete vtrhol do Aleppa a následne pokračoval do ďalších miest. Svoju moc rozšíril až do Homsu, Ba'labakku, Akkáru a Sidónu, čím položil základy mirdásovského štátu.
Hoci Sálih pochádzal z nomádskeho kmeňového prostredia, svoje nové panstvo staval na princípoch stredovekého islamského štátu. Vytvoril štátny aparát, ktorý riadili vezíri a úrad kádího (sudcu). V krajine zaviedol poriadok. Väčšiemu kultúrnemu rozmachu ale nepriala pretrvávajúca vojna s Fátimovcami a ich lokálnymi správcami. V roku 1029 bola arabská kmeňová koalícia porazená v bitke pri Tiberiadskom jazere. Samotný Sálih a jeho mladší syn spolu s vezírom krajiny boli zabití.
Sálihovi synovia
náhľad|Strieborný dirham Nasra ibn Sáliha Moci sa po Sálihovej smrti ujali jeho synovia Šibl ad-Davla Nasr (aj Nasr ibn Sálih) a Mu'izz ad-Davla Thimál, ktorí si rozdelili vládu nad Aleppom. Územia v strednej Sýrii (Homs, Baalbek, Rafaníjja) boli pre bratov rýchlo stratené a naopak nepokoje vypukli na západnej hranici, kde konflikt vyprovokoval antiochijský doux (dux) Michaél Spondyles. Bratia Spondyla porazili a prinútili uzavrieť mier. Keď sa o rok do Sýrie vybral samotný cisár Roman III., bratia sa snažili s cisárom uzavrieť mier, no Roman ponuku odmietol. V boji následne cisára i vďaka podpore susedných Numajrovcov potupne porazili pri Azáze.
V ďalšom období sa Nasr sám ujal vlády nad celým mestom a venoval sa jeho obnove a výstavbe. Chladnokrvne potlačil vzburu v meste a v apríli 1031, možno i zo strachu pred útokom jeho brata Thimála uzavrel zmier s Byzanciou. V zmluve sa zaviazal platiť tribút pol milióna dirhamov výmenou za ochranu nad jeho kniežatstvom. O rok neskôr spolu s antiochijským douxom potlačil hnutie drúzov v Džabal Summák a začal vystupovať ako byzantský vazal.
Medzitým sa vyostrovali spory medzi Byzanciou a Fátimovcami. Fátimovskí správcovia v Sýrii verejne volali po džiháde proti neveriacim a hoci Byzantínci deklarovali vôľu bojovať s Fátimovcami, Nasr sa začal obávať, že ho cisár obetuje pre udržanie mieru. Do Konštantínopola vyslal početné dary vrátane vzácnych relikvií. Romana III. zatiaľ vystriedal Michal IV., ktorý sa na Nasrovu radu s Fátimovcami dohodol, že aleppskí Mirdásovci budú (aspoň formálne) podliehať Egyptu. Presné podrobnosti zmluvy nie sú ale známe. Vo fátimovskom područí Nasr spriadal plány, ako rozšíriť svoju moc ďalej na juh. Kalifovi az-Záhirovi poslal bohaté dary a časť koristi z bitke pri Azáze, za čo mu kalif dovolil prevziať mesto Homs. Uzavrel navyše znovu spojenectvo s Numajrovcami, čo bolo tŕňom v roku pre damašského a sýrskeho správcu ad-Duzbarího. Pred tým, než Nars obsadil Homs preto ad-Duzbarí bez povolenia z Káhiry proti nemu vytiahol a v roku 1038 Nasra bitke zabil. Moci sa ujal jeho brat Thimál, ktorý musel časť územia prenechať ad-Duzbárimu, ktorý obsadil Aleppo.
náhľad|Genealógia rodu MirdásovcovV roku 1039 vypukla nová vojna s Byzanciou, ktorá si opätovne podriadila krajiny Mirdásovcov i Numajrovcov. Ad-Duzbárí sa v situácii postavil ako proti Byzancii, tak aj proti Mirdásovcom, čo viedlo k tomu, že bol Fátimovcami po viacerých prešľapoch definitívne zavrhnutý. Vojenského veliteľa opustila väčšina armády a v januári 1042 v Aleppe zomrel. Thimál sa následne s podporou Ukajlovca Mukallada vrátil do Aleppa, kde ho hneď uznala byzantská cisárovná Theodora. V roku 1045 bol ako vládca uznaný aj Fátimovcami, hoci vzťahy s nimi zostali boli chladné pre nevrátené peniaze, ktoré mali Fátimovci v Aleppe. Už o tri roky neskôr prepukli boje medzi homským a damašským správcom a Thimálom znovu. Thimál však ich výpad odrazil a drvivo porazil aj druhú kampaň v roku 1050. Fátimovský kalif následne uznal všetky ním ovládané územia.
Nasledujúcich sedem rokov bolo pre mirdásovské panstvo obdobím prosperity a blahobytu. Zvrat nastal až v roku 1057/8, keď sa proti Thimálovi postavili jeho bývalí spojenci z kmeňa Kiláb, ktorí žiarlivo sledovali zvýhodňovanie numajrovských spojencov. Thimál preto s kalifom al-Mustansirom uzavrel zmluvu, v ktorej vymenil vládu v Aleppe za mestá Džubajl, Bejrút a Akko ďaleko od kilábských družín. náhľad|Mesto Aleppo (Halab) a aleppská citadela v pozadí Až do roku 1060 bola fátimovská moc v Sýrii natoľko veľká, že kmeň proti nim nepovstal. Následne však po smrti významného generála al-Basásíriho ich moc upadla. Thimálov brat Asad ad-Davla Atijja ibn Sálih obsadil Rahbu a získal početné zbrane pripravené pre inváziu do Iraku. Kilábski Arabi následne podporili a posmelili mladého mirdásovského princa Mahmúda ibn Šibla ad-Davlu Nasra ibn Sáliha ibn Mirdása a jeho bratranca Máního ibn Mukallada, aby dobyli Aleppo späť. V auguste sa kitábskym podarilo obsadiť mesto, no museli čeliť fátimovskému vojsku povolanému správcami mestskej citadely. Porážky povolaných fátimovských vojsk medzitým využil Asad, ktorý mesto obsadil, no už o dva dni ho musel postúpiť Mahmúdovi. Za ďalších desať dní sa vzdali posledné fátimovské vojská v severnej Sýrii.
Úpadok
Proti Thimálovej vôli sa po jeho smrti ihneď postavil Mahmúd podporovaný mnohými predákmi kmeňa Kiláb. Na jar 1063 vypukla vojna. Spor netrval dlho a už o rok skončil zmierom, podľa ktorého Asad získal Aleppo a východnú časť, Mahmúdovi pripadol západ krajiny. Asad však túžil vládnuť v celom panstve a i napriek zmieru si na pomoc povolal turkických bojovníkov usadených v Dijár Bakre. Šlo o prvý väčší húf slobodných Turkov v Sýrii. Asad Mahmúda porazil, no pre nevďačný postoj voči Turkom o ich podporu prišiel. Turkický veliteľ Ibn Chákán vstúpil do služieb Mahmúda. Ten následne Asada porazil a obsadil Aleppo. Asadovi nakoniec zostala len časť území pri rieke Eufrat. Boje medzi Mirdásovcami pokračovali aj šesťdesiatich rokoch.