cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kornel Duffek
Komunálna politika v Piešťanoch
Medzi rokmi 19902006 bol štyrikrát zvolený za poslanca Mestského zastupiteľstva v Piešťanoch za Stranu zelených Slovenska, resp. SDK. Dve desaťročia bol predsedom Kultúrnej a názvoslovnej komisie MsZ mesta Piešťany, jej členom bol spolu 27 rokov. Vďaka pomoci ďalších nadšencov sa v Piešťanoch od roku 1992 podarilo udomácniť slávnostné otváranie letnej kúpeľnej sezóny, ktoré sa odvtedy každoročne organizuje na začiatku leta ako najvýznamnejšie mestské slávnosti. Na zasadnutí Mestského zastupiteľstva mesta Piešťany 27. mája 1994 bol Duffek zvolený za viceprimátora mesta Piešťany.
Z podnetu Kornela Duffeka bola v roku 2002 založená pri Balneologickom múzeu v Piešťanoch knižničná edícia Bibliotheca Pescana, v ktorej odvtedy vychádzajú aj vďaka jeho podpore viaceré významných knihy mapujúce históriu Piešťan a okolia v rôznych oblastiach. Nezanedbateľný je aj jeho prínos v oblasti ochrany životného prostredia. Bol jedným zo spoluzakladateľov Strany zelených na Slovensku.
Ocenenia
Za jeho aktivity mu primátor mesta Piešťany Remo Cicutto udelil v roku 2004 ocenenie Kultúrna osobnosť roka 2003. V roku 2008 získal tiež Cenu mesta Piešťany a Pamätnú medailu predsedu Trnavského samosprávneho kraja.
V roku 2020 mu primátor a mestské zastupiteľstvo mesta Piešťany udelili čestné občianstvo mesta Piešťany in memoriam, pre pandémiu koronavírusu bolo rodine odovzdané až v júli 2021.
Turistická značkovaná trasa číslo 8159
Turistická značkovaná trasa číslo 8159 je krátka žltá trasa na Devínskej Kobyle. Dĺžka trasy je 2,7 km.
Mariusz Zaruski
náhľad|Na audiencii u prezidenta Poľskej republiky Ignaca Mościckeho v roku 1931 náhľad|Plavba na plachetnici náhľad|Generál Zaruski náhľad|Posledná fotografia uväzneného jednotkami NKVD
Mariusz Zaruski (* 31. január 1867, Dumanov, Ukrajina† 8. máj 1941, Cherson, Ukrajina) bol poľský brigádny generál, námorník, adjutant poľského prezidenta, cestovateľ, propagátor vysokohorskej turistiky a lyžovania vo Vysokých Tatrách, zakladateľ poľskej horskej záchrannej služby.
Vyhnanstvo
Často prejavoval poľské vlastenectvo. Za to bol poslaný do vyhnanstva v Archangeľsku, kde ukončil námornú školu. Aby mohol cestovať zaručil sa čestným slovom, že z vyhnanstva neutečie. Na svojej prvej veľkej morskej plavbe na plachetnici „Deržava“ sa plavil po arktickom oceáne do Nórska. Neskôr sa po severných moriach plavil ako kapitán lode „Nadieżda.“
Tatranské aktivity
Z vyhnanstva sa vrátil do Odesy, kde sa oženil s Izabelou Kietlińskou. Potom odcestoval do Krakova, kde dokončil štúdium maliarstva na Akadémii výtvarných umení (19011906). V roku 1907 sa s chorou manželkou presťahoval do Zakopaného. Pomáhal budovať a vytyčovať nové turistické chodníky, vzdelával horských vodcov, bol iniciátorom založenia horskej záchrannej služby a jej prvý náčelník.
Už pred príchodom zo Zakopaného navštevoval Vysoké Tatry. Dňa 3. januára 1904 vystúpil na Giewont (prvý zimný výstup), 4. februára 1904 na Skrajnu a Pośrediu Turniu. Zimné prvovýstupy urobil na Osobitú (23. januára 1906), na severný vrchol Granátov (9. február 1910), Orlu Basztu (14. marec 1910). Dňa 21. marca 1911 spolu s Januszom Żuławskim a skupinou horolezcov urobil prvý zimný výstup na Ostrý Roháč a Plačlivô v Západných Tatrách. Ako prví lyžiari prešli Chocholovskou dolinou na hrebeň Volovca, potom k Roháčskemu plesu. Do dejín vysokohorského lyžovania sa zapísal mnohými prvovýstupmi, napríklad na Baníkov, Salatín, Zamarłu Turniu, Bobrovec, Kozie Czuby a Kozi Wierch, Malé Rysy a Východný Mengusovský štít a na mnohé iné vrchy. To všetko v rokoch 19111914.
Zoskupil okolo seba priaznivcov vysokohorského lyžovania a začal systematicky používať lyže na zimných horolezeckých i vysokohorských túrach. Viedol prvý tatranský lyžiarsky kurz, ktorý sa uskutočnil 25. decembra 1907 a zúčastnil sa na prvých lyžiarskych pretekoch. V roku 1908 napísal príručku o lyžiarstve, ktorá bola pravdepodobne v poradí dvadsiatou napísanou na európskom kontinente.
Speleológ
Svoj čas rozdeľoval na prácu v penzióne, ktorý vlastnil s manželkou a na horolezecké a lyžiarske podujatia. Navyše bol dobrým speleológom. V auguste 1907 so spoločníkmi objavil jaskyňu Juhaska v masíve Giewontu. V roku 1912 preskúmal jaskyňu Kresanica na južných úbočiach Červených vrchov a v septembri 1913 objavil nové chodby v jaskyni Kozia Grota. V roku 1913 spolu s Tadeuszom Korniłowiczom a Józefom Oppenheimom otvorili horné okno jaskyne Kasprowa Niżnia v Kasprovej doline v Západných Tatrách.
Bol členom Towarzystwa Tatrzańskiego, kde bol v roku 1913 zvolený do výkonného výboru Sekcie ochrany prírody. V tejto sekcii sa v roku 1906 začal zaoberať výskumom lavín. Od neho pochádzajú prvé lavínové mapy poľských Tatier.
Služba vo vojsku
V prvej svetovej vojne bojoval v rote Zakopanských strelcov. Od 19. februára 1919 roku do októbra 1921 velil 11. pluku strelcov. Za službu vlasti bol vyznamenaný mnohými vojenskými medailami. Dňa 1. marca 1923 bol menovaný generálnym adjutantom prezidenta poľskej republiky Stanisława Wojciechowského. 1. decembra 1924 bol povýšený do hodnosti brigádneho generála. Vojenskú kariéru zakončil v roku 1926 odchodom do výslužby.
Literárna činnosť
Bohatú činnosť vykazoval na literárnom poli. Článkami a knižkami o lyžiarstve, turistike, horolezectve a horskej záchrane v Tatrách. Okrem toho písal básne, odborné state o námorníctve a iné. Dlhé roky bol hlavným spolupracovníkom, potom aj redaktorom týždenníka Zakopané. Organizoval poľský jachting a vypracoval inštrukcie pre tento šport. Bol jeho nespornou autoritou. Poslednú plavbu absolvoval v roku 1939.
Väzenie
Po vypuknutí druhej svetovej vojny verný svojim zásadám sa rozhodol neopustiť svoju vlasť. Sovietska štátna bezpečnosť NKVD ho zaistila a uväznila vo Lvove. Ochorel na choleru a vo väznici NKVD v Chersone zomrel v roku 1941.
Rodina
Seweryn – otec, Eufrozyna Iwanicka – matka, Stanisław – starší brat, Bolesław – mladší brat. Manželka – Izabela Kietlińska (sestra Kazimierza Kietlińskeho.)
Enduser
Enduser, vlastným menom Lynn Standafer je americký breakcore/raggacore/jungle hudobník, ktorý pochádza z Cincinnati v Ohiu. Svoje nahrávky vydana cez vydavateľstvá ako Mirex, Ad Noiseam a Outbreak. V apríli 2005 vystupoval v show rádia BBC The Breezeblock.
Azovská ulica
Azovská ulica môže byť:
Bau
Bau môže byť:
KVP Kúpele Piešťany
KVP Kúpele Piešťany (celý názov: Klub vodného póla Kúpele Piešťany) je slovenský vodnopólový klub sídliaci v Piešťanoch. Klub vznikol v roku 1934 pod názvom PPK Piešťany (Piešťanský plavecký klub). Jeho mužský seniorský tím je účastníkom extraligy mužov a ženský seniorský tím žien účastníkom 1. ligy žien. Družstvo žien je majstrom Slovenska z roku 2016 a víťazom Slovenského pohára v roku 2015. Družstvo mužov bolo úspešnejšie počas česko-slovenskej éry, keď sa stalo niekoľkonásobným medailistom najvyššej česko-slovenskej súťaže. Klub hrá svoje zápasy na kúpalisku EVA, ktoré bolo otvorené v roku 1934.
Okrem seniorských tímov figurujú v klube aj tímy juniorov a junioriek, dorastencov a dorasteniek, žiakov a žiačok, prípraviek a veteránov.
Úspechy
Česko-slovenská liga
Prats-de-Carlux
Prats-de-Carlux je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Dordogne, v regióne Akvitánsko.
KVP Kúpele Piešťany
Úspechy
1. liga:
Prats-de-Carlux
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
KVP Kúpele Piešťany
Úspechy
Slovenský pohár:
Prats-de-Carlux
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
KVP Kúpele Piešťany
Sezóny
V roku 1956 postúpili Piešťany z oblastnej ligy do česko-slovenskej. Vydržali v nej až do roku 1976, kedy z nej vypadli. Návrat sa podaril v roku 1979. V roku 1982 opäť zostúpili do Slovenskej národnej ligy, aby postúpili späť do česko-slovenskej ligy v roku 1988. Zotrvali v nej až do rozdelenia súťaží v roku 1992.
Európske súťaže
Európsky pohár majstrov
Pohár LEN
Annikeris z Kyrény (vozataj)
Annikeris (Annikeris) bol grécky vozataj, účastník starovekých olympijských hier v 4. stor. pred Kr. Annikeris z Kyrény sa v staroveku preslávil najmä tým, že vykúpil Platóna z otroctva. Platón po Sokratovej smrti (r. 399 pred Kr.) odišiel z Atén a na svojich cestách počas pobytu na Sicílii prišiel na dvor syrakúzskeho tyrana Dionysia staršieho. Grécky historik a filozof Diogenes Laertios zaznamenal:„''Platón ho však urazil, keď v rozhovore o tyranii tvrdil, že čo je prospešné mocnejšiemu, nie je samo o sebe dobrom, ak onen človek nevyniká cnosťou. Nahnevaný Dionysios mu povedal: Tvoje reči zapáchajú starinou, na čo mu zase Platón odvetil:A tvoje tyraniou. To nazlostilo tyrana ešte viac a v prvej chvíli ho chcel zbaviť života, potom však na Diónov a Aristomenov príhovor upustil od svojho úmyslu a uspokojil sa s tým, že ho vydal do rúk Sparťanovi Polidovi, ktorý náhodou prišiel v tom čase ako vyslanec na Sicíliu, aby ho predal ako otroka. Ten ho odviedol na Aigínu a tam ho predal.''“ (podľa inej verzie bol obvinený z toho, že sa chystal zosadiť Dionýza a pripraviť vládu pre Dióna ). Na trh s otrokmi však prišiel líbyjský vozataj Annikeris, ktorý práve cestoval na olympijské hry (na súťaž so štvorzáprahom v roku 388 pred Kr.) a filozofa vykúpil na slobodu. Annikeris kúpil Platóna za 20 mín (podľa iných zdrojov za 30 mín). Platónovi priatelia mu tie peniaze chceli vrátiť, ale on ich neprijal. Podľa iných zdrojov to bol Dión, kto poslal Annikerovi peniaze, a keď ich ten neprijal, kúpil za ne Platónovi pozemok v Akadémii (podľa inej verzie mu peniaze nahradil a Annikeris ich venoval na kúpu pozemku v Akadémii). Platón po návrate do Atén na tom pozemku založil (okolo roku 385 pred Kr.) školu Akadémiu (Akadémeia či Hekadémeia), ktorú riadil nasledujúcich 40 rokov. Annikeris neskôr v snahe zapôsobiť na Platóna predviedol svoju vozatajskú zručnosť. So svojim dvojkolesovým vozom (so štvorzáprahom) v rýchlej jazde krúžil okolo Akadémie, pričom si aj v zákrutách držal jazdnú stopu tak presne, že ju kolesá ani raz neminuli. Všetci prítomní ho za to obdivovali. Platón ho však nepochválil, povedal mu, že by sa nemal zamestnávať vecami bez hodnoty, ale veciam, ktoré skutočne stoja za obdiv.
Podľa niektorých písomných zdrojov sa Annikeris stal olympijským víťazom v preteku dvojkolesových vozov so štvorzáprahom. Odvodzujú si to najmä z toho, že Annikeris po hrách veľkodušne odmietol prijať od Platóna ponúknuté peniaze za výkupné. Luigi Moretti uvádza, že to nedokazuje, že sa ním Annikeris skutočne stal, a preto ho v zozname olympijských víťazov staroveku ako víťaza neuvádza. Annikera nemožno stotožňovať s rovnomenným kyrénskym filozofom Annikerom (ako napr. Diogenes Laertios ), ktorý bol celkom určite súčasníkom Alexandra Veľkého.
In the Army Now
„In the Army Now“ je skladba pôvodom juhoafrickej dvojice z Holandska Bolland & Bolland z roku 1982. Skladba sa udržala šesť po sebe idúcich týždňov na vrchole nórskeho hudobného rebríčka VG-lista. Neskôr v roku 1986 bola vytvorená coververzia anglickou rockovou skupinou Status Quo. Vydaná bola ako singel z ich albumu In the Army Now. Táto verzia obsadila 2. miesto v britskom rebríčku UK Singles Chart.
Revúcka ulica (Bratislava)
Revúcka ulica je ulica v Bratislave, v mestskej časti Ružinov. Nachádza sa v miestnej časti Nivy. Je pomenovaná podľa mesta Revúca.
Tvorí spojnicu medzi Páričkovou a Velehradskou, je rovnobežná s Pavlovovou ulicou.
Pavlovova ulica (Bratislava)
Pavlovova ulica je ulica v Bratislave, v mestskej časti Ružinov. Nachádza sa v miestnej časti Nivy na sídlisku 500 bytov. Je pomenovaná podľa Ivana Petroviča Pavlova (1849 – 1936), ruského lekára a psychológa.
Tiahne sa od Páričkovej po Kulíškovu, križuje Velehradskú, je rovnobežná s Revúckou a Svätoplukovou.
Foucaucourt-Hors-Nesle
Foucaucourt-Hors-Nesle je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Somme, v regióne Pikardia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Prats-du-Périgord
Prats-du-Périgord je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Dordogne, v regióne Akvitánsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Azovská ulica (Bratislava)
Azovská ulica je ulica v Bratislave, v mestskej časti Ružinov. Nachádza sa v miestnej časti Nivy. Je súčasťou sídliska 500 bytov.
Tiahne sa od Páričkovej po Velehradskú, je rovnobežná so Svätoplukovou a Niťovou.
Tabla
Tabla je vrch v hlavnom hrebeni Kremnických vrchov. Leží nad obcou Kordíky, približne severozápadne od Banskej Bystrice. Vrcholom prechádza značená turistická magistrála Cesta hrdinov SNP.
Poloha
Nachádza sa v strednej časti Kremnických vrchov, v geomorfologickom podcelku Flochovský chrbát. Nevýrazný vrch leží na hranici Žilinského a Banskobystrického kraja a okresov Turčianske Teplice a Banská Bystrica. Vrcholom zároveň prechádza hranica katastrálnych území obcí Turček a Kordíky. Tak ako veľká časť hrebeňa v tejto oblasti Kremnických vrchov, aj Tabla je výškovo len málo výrazná. Tvorí dlhý horský hrebeň, vymedzený na severe sedlom Pod Tablou a na juhu Kordíckym sedlom.
Opis
Tabla je súčasťou hrebeňa, ktorý sa najmä z východnej strany ukazuje ako výškovo homogénny. Južne od vrcholu je v hrebeni nepatrne vyšší Kordícky štít a vrch Vyhnatová, východne leží Fintová , severne Štefanka  a Svrčinník  a západne lokalita Tri kopce. Východné svahy odvodňujú prítoky Harmanca a Kordíckeho potoka, západná časť je pramennou oblasťou rieky Turiec. Vrcholom vedie Cesta hrdinov SNP, ktorá pokračuje južným smerom na Skalku s vysielačom Suchá hora.
Výhľady
Zalesnený vrch ponúka minimum lokalít, vhodných na rozhľad, napriek tomu malé otvorené časti poskytujú výhľady najmä na okolie. Okrem susedných vrchov pohoria je pozorovateľná južná časť Veľkej Fatry, západná časť Nízkych Tatier, Poľana i Veporské vrchy.
Cena Grammy za najlepší popový výkon dua alebo skupiny
Cena Grammy za najlepší popový výkon dua alebo skupiny (angl. Grammy Award for Best Pop Duo/Group Performance) je ocenenie udeľované na Grammy Awards od roku 2012, ktoré je zlúčením troch predošlých kategórii: Najlepšia spevácka popová spolupráca (Best Pop Collaboration with Vocals), Najlepší popový výkon dua alebo skupiny s vokálom (Best Pop Performance By A Duo Or Group With Vocals) a Najlepší inštrumentálny popový výkon (Best Pop Instrumental Performance).
2010s
vpravo|náhľad|[[Amy Winehouse, víťazka z roku 2012]] alt=A blonde woman wearing a black gown singing into a microphone.|náhľad|[[Christina Aguilera obdržala 2 nominácie a jedno víťazstvo v roku 2015]] alt=|náhľad|221x221pixelů|Víťazi z roku 2019, [[Lady Gaga a Bradley Cooper]]
Ióannes Moschos
Svätý Ióannes Moschos (iné mená mená pozri nižšie; * v rokoch 540550, asi Damask /Kilíkia † september 619/634, Rím/Konštantínopol) bol byzantský mních a spisovateľ. Jeho dielo Duchovná lúka (iné názvy pozri nižšie), popisuje duchovné zážitky východných mníchov a bolo obľúbeným príkladom asketickej stredovekej byzantskej literatúry. Pravoslávnou cirkvou je uctievaný ako svätý, jeho sviatok sa slávi spolu s jeho priateľom, jeruzalemským patriarchom Sofroniom 11. marca.
Životopis
Moschos sa narodil niekedy v polovici 6. storočia v sýrskom Damasku alebo v Kilíkii/Isaurii. Niekedy po roku 565 vstúpil do Kláštora svätého Theodosia pri Jeruzaleme. Jeho dobrým priateľom bol neskorší jeruzalemský patriarcha Sofronius. Ovplyvnený životom palestínskych asketikov navštívil spolu so Sofroniom kláštorné komunity v egyptských oázach. V kláštore na Sinaji následne strávil desať rokov. V roku 594 strávil krátky čas v Jeruzaleme, kde sa zúčastnil intronizácie Sofronia na stolec miestneho patriarchu. Žil zrejme v Kláštore svätého Sábu. Navštívil tiež Antiochiu, odkiaľ však po vpáde Peržanov do Byzancie odišiel. Začiatkom 7. storočia pomáhal svojmu priateľovi, alexandrijskému patriarchovi Jánovi Almužníkovi zachovať chalcedónske dogmy v Egypte. Po vyplienení Jeruzalema Peržanmi v roku 614 po a vzniku perzskej hrozby okupácie Egypta odišiel na Cyprus. Následne istý čas žil aj v Ríme, kde asi aj zomrel. Jeho pôsobenie v Konštantínopole (t.j. v "Novom Ríme") je stále sporné, no podporujú ho viacerí moderní učenci. Svoje zážitky spracoval vo svojom diele Duchovná lúka. Na smrteľnej posteli požiadal patriarchu Sofronia, aby ho pochoval, pokiaľ je to možné, na Sinaji alebo v Kláštore svätého Theodosia v Jeruzaleme. Keď Sinaj napadli Arabi, Sofronius nechal Moscha pochovať práve v Jeruzaleme, v jaskyni, v ktorej sa podľa tradície mali ukrývať biblickí mudrci pred kráľom Herodom.
Dielo
Iné názvy:, Leimón ( , iný prepis: Leimon), Leimónarion ( , iný prepis: Leimonarion ) či Neos Paradeisos ( v preklade Nový raj ). V slovenskom preklade známe aj ako Lúka či Kvetinová záhrada.
Duchovná lúka obsahuje viac ako 300 príbehov či anekdot napísaných v jednoduchom jazyku v gréčtine. Nesú sa v duchu tradície zbierok apofthegmata tón hagión paterón. Popísané náboženské praktiky sú plné podrobností o živote a viere palestínskych a sýrskych mníchov vtedajšej doby. Obsahuje množstvo správ o zázrakoch a duchovných extázach, pričom však akékoľvek kritické stanoviská. Popisuje rozdelenie kresťanského sveta medzi prívržencov Chalcedónskeho koncilu a miafyzitov (a najmä severiánov). Samotný Moschos sa pri tom pridržiava striktne chalcedónskej náuky a mnohé z príbehov sú jej propagandou. Dielo poskytuje jedinečné údaje o spôsoboch uctievania a obradov v mníšstve v 6. a 7. storočí, o úcte k Panne Márii. Pojednáva tiež o politických okolnostiach, popisuje byzantsko-perzské vzťahy a prevládajúce herézy. Dielo Moschos venoval patriarchovi Sofroniovi, napísané bolo v Ríme. Výslovne ho odobril Druhý nicejský koncil. Preložené bolo do arabčiny, latinčiny a cirkevnej slovančiny a predstavuje významný zdroj pre lingvistiku. V minulosti bolo dielo často pripisované známejšiemu Sofroniovi, niektoré zdroje mu pripisujú aspoň spoluautorstvo.
Grúnik
Grúnik môže byť:
Gruzínske národné florbalové družstvo žien
Gruzínske národné florbalové družstvo žien reprezentuje Gruzínsko v medzinárodných ženských florbalových súťažiach a podujatiach a priateľských zápasoch. Funguje pod záštitou Gruzínskej florbalovej asociácie (GFA). V roku 2013 mu patrilo v medzinárodnom rebríčku IFF 24. miesto.
Družstvo zatiaľ nedosiahlo žiadny úspech, keď jeho prvá a zatiaľ posledná účasť na Majstrovstvách sveta 2005 bola zmarená pre problémy s vízami do hostiteľskej krajiny, Singapuru. O 4 roky neskôr sa zúčastnilo kvalifikácie na MS 2009, v ktorej skončilo po 3 prehrách na poslednom mieste.
Pressignac-Vicq
Pressignac-Vicq je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Dordogne, v regióne Akvitánsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Niťová ulica
Niťová ulica je ulica v Bratislave, v mestskej časti Ružinov. Nachádza sa v miestnej časti Nivy.
Tvorí spojnicu medzi Páričkovou a Velehradskou, je rovnobežná s Azovskou.
Fouilloy (Somme)
Fouilloy je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Somme, v regióne Pikardia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Fouencamps
Fouencamps je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Somme, v regióne Pikardia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Drieňov (prítok Plachtinského potoka)
Drieňov je potok v Honte na území obce Stredné Plachtince v okrese Veľký Krtíš v Banskobystrickom kraji. Je to ľavostranný prítok Plachtinského potoka v povodí Krtíša; má dĺžku. Je vodným tokom V. rádu. Hydrologické poradie (číslo povodia): 4-24-02-672. Geomorfologická kategorizácia: geomorfologický celok Krupinská planina a geomorfologický celok Juhoslovenská kotlina.
Prameň
Pramení v lese v nadmorskej výške vo vzdialenosti 120 m juhovýchodne od ovčína (súpisné číslo 313, Stredné Plachtince) v lesnom extraviláne na juhozápadnom úbočí Dubového vrchu  v severnej časti obce Stredné Plachtince v okrese Veľký Krtíš v Banskobystrickom kraji v regióne Hont.
Opis toku
Od prameňa tečie južným smerom cez Hornú Koziu stráň (les a pasienok), ďalej cez Pecný potok (les), úbočím vrchu Skala, stáča sa na západ, v spodnej časti svojho toku tvorí hranicu medzi lesom na svojom pravom, severozápadnom brehu a pasienkom na svojom ľavom, juhovýchodnom brehu a ústi v nadmorskej výške ako ľavostranný prítok do Plachtinského potoka v susedstve okraja intravilánu Horných Plachtiniec, ktoré ležia na náprotivnom brehu; Plachtinský potok je v tomto úseku aj obecnou hranicou medzi Strednými Plachtincami a Hornými Plachtincami. Vodný tok Drieňov nemá prítoky; pramení a preteká v lesnom extraviláne obce Stredné Plachtince. Pramení a preteká v geomorfologickom celku Krupinská planina a ústi na pomedzí s geomorfologickým celkom Juhoslovenská kotlina.
Pôvod názvu
Možný, ale v súčasnosti nedoložený pôvod názvu je v terénnom názve Drieňov zatiaľ neznámeho terénneho objektu a to prenesením názvu na potok. Pravdepodobnejšie vysvetlenie pôvodu názvu toponyma Drieňov je v charakteristickom výskyte dreviny z čeľade drieňovitých drieňa obyčajného (Cornus mas) v priestore, ktorým tento vodný tok preteká. Zo všeobecného podstatného mena (apelatíva) drieň doplneného formantom -ov bol utvorený substantivizovaný názov Drieňov ako súčasť početnej skupiny názvov v slovenskej toponymii, vrátane hydronymie. Názov vodného toku bol štandardizovaný v roku 1991 v podobe Drieňov. Značný počet názvov iných potokov na Slovensku obsahuje slovný základ všeobecného podstatného mena drieň: Drienický potok, Drienok, Drieňová, Drienovec, Drieňovec (prítok Budinského potoka), Drieňovec (prítok kanála Veľké Revištia-Bežovce), Drienovka, Drienovský potok, Drieňovský potok (prítok Východného Turca), Drieňovský potok (prítok Slatiny), Drieňovský potok (prítok Kútočného potoka), Drieňovský potok (prítok Štiavnice), Drieňovský potok (prítok Mačacieho potoka), Drieňový potok (prítok Bukového potoka), Drieňový potok (prítok Žitavy) i kanálov: Drieňový kanál, Drieňovský kanál, Drieňovec. Názvy týchto vodných tokov majú podobnú motiváciu: buď v svojom pomenovacom procese prebrali s prípadnou modifikáciou do svojho názvu časť názvu sídelného objektu (obce, časti obce) respektíve nesídelného objektu (vrchu, lesa) alebo v pomenovacom procese primárne využili slovný základ apelatíva drieň.
Augustin Navrátil
Augustin Navrátil (* 22. december 1928, Lutopecny† 2. máj 2003, Kroměříž) bol súkromne hospodáriaci roľník, ľudovecký politik a katolícky aktivista, jedna z popredných postáv českého katolíckeho disentu počas komunistického režimu v Česko-Slovensku.
Život
náhľad|Náhrobok na cintoríne v Hradisku Pochádzal z roľníckej katolíckej rodiny a ako najstarší syn dostal po predkoch meno Augustín. Vyučil sa za stolára a ako stolár sa živil až do roku 1956. V roku 1955 sa oženil s Augustinou Bazalkovou. Krátko pracoval v lisovni kroměřížského podniku PAL-Magneton, odkiaľ bol kvôli svojim politickým názorom a kvôli tomu, že nesúhlasil so začlenením pozemkov svojich rodičov do miestneho JRD, 10. septembra 1957 prepustený. Ďalšie zamestnanie našiel v ČSD. Pracoval ako staničný robotník, posunovač a hradlár. Pracoval najprv na zastávke ČSD v Bezmerove a potom, až do dôchodku v Postoupkách. Popri svojom zamestnaní sa staral o hospodárstvo a veľkú rodinu. S manželkou Augustinou mali celkom 9 vlastných detí (4 chlapcov a 5 dievčat). Pretože nezískal vysokoškolské vzdelanie, vzdelával sa samoštúdiom. Študoval filozofické, náboženské, historické, politické a právne spisy. Vedomý si svojich práv, dôsledne (a márne) požadoval dodržiavanie zákonov štátnou mocou. Zomrel v roku 2003, je pochovaný na cintoríne v Hradisku.
Problémovým človekom (kverulant)
V roku 1945 vstúpil v Lutopecnách do Čs. strany ľudovej (ČSL), ktorá bola v roku 1948 zrušená. Keď v roku 1968 smela Ľudová strana v Lutopecnách obnoviť svoju činnosť a Navrátil stal sa predsedom miestnej organizácie. Po sovietskej okupácii, respektíve na začiatku normalizácie (1970) bol z ČSL vyškrtnutý.
Patril k niekoľkým málo v ČSSR súkromne hospodáriacim roľníkom, teda k tým, ktorí dlhodobo vzdorovali komunistickej kolektivizácii v poľnohospodárstve. Navrátil bol jednoduchý železničiar a poľnohospodár. V roku 1976 žiadal navrátenie poľnohospodárskej pôdy a v tejto súvislosti kritizoval postup komunistických štátnych orgánov. Tie ho začali stíhať za útok na štátny orgán.
Hral dôležitú úlohu pri vydávaní katolíckeho samizdatu. V roku 1977 sa stal signatárom Charty 77, ktorú začal tiež šíriť. Ďalej spísal tzv. Kroměřížsku petíciu, v ktorej vyzýval štátne orgány, aby dodržiavali náboženskú slobodu. Spolu s kroměřížským kostolníkom kostola Sv. Mórica Janom Pavlíčkom sa mu podarilo získať 700 podpisov. Za šírenie tejto petície bol Navrátil v júli 1978 poslaný do psychiatrickej liečebne a Jan Pavlíček bol odsúdený na osem mesiacov žalára nepodmienečne. Bola mu diagnostikovaná a následne súdom obmedzená jeho právna spôsobilosť. Bol internovaný vo väzbe a psychiatrickej liečebni. Nariadili mu ústavnú ochrannú psychiatrickú liečbu s diagnózou „paranoia querulans a persecutaria“ (paranoidné sťažovanie spojené s pocitom prenasledovania). Navrátil bol jeden z mála disidentov, ktorý vytrvalo požadoval odpovede od úradov. Neuspokojil sa s ich nečinnosťou, na ktorú aj niekoľkokrát urgentne a opakovane reagoval. To, samozrejme, vyvolávalo negatívne emócie zo strany režimu voči jeho osobe. Podobná diagnóza by sa dala použiť pre väčšinu tých, ktorí neprestajne požadovali dodržiavanie ľudských práv. Nie je divu, že títo ľudia mali v totalitnom režime pocit, a nielen pocit, že sú prenasledovaní. V roku 1980 bola podaná žiadosť o navrátenie právnej spôsobilosti, ktorá mu bola vrátená 14. júla 1983. Pri svojej internácii v psychiatrickej liečebni sa stretol aj s ďalšími prípadmi zneužívania psychiatrie, na ktoré neskôr upozorňoval.
Český kardinál František Tomášek, ktorý sa pravidelne zasadzoval za náboženskú slobodu, sa 18. apríla 1986 stretol s ministrom kultúry ČSR Milanom Klusákom a predložil mu žiadosť o riešenie problémov náboženskej slobody. Kardinál Tomášek potom poslal ministrovi 30. apríla 1986 niekoľkostranový list, v ktorom mu opätovne predložil zvlášť naliehavé problémy, ktoré sa týkali náboženskej slobody, ako aj predchádzajúce písomné žiadosti, ktoré zostali nezodpovedané a problémy nevyriešené. V roku 1987 list kardinála inšpiroval Navrátila a k desiatim kardinálovým požiadavkám pridal ďalšie a tak vznikla 31-bodová podpisová akcia s oficiálnym názvom Podnety katolíkov k riešeniu situácie veriacich občanov v ČSSR. V roku 1988 tak Navrátil inicioval ďalšiu petíciu (celkovo tretiu, ktorú šíril a ktorá dostala názov Moravská výzva), ktorá sa stala najmasovejšou akciou manifestujúcou odpor proti komunistickému režimu. Kardinál Tomášek napísal v pondelok 4. januára 1988 historický list, ktorým podporil podpisovú akciu Navrátila a vyzval na jej podpisovanie.
Prvý zber podpisov sa uskutočnil na Orave. Počas druhého januárového víkendu roku 1988 vycestoval Ladislav Stromček (1960 - 2021) k svojim rodičom, kde spolu s priateľmi zbieral podpisy. V malých oravských dedinkách sa cez víkend nazbieralo 4 925 podpisov. Celkovo petíciu podpísalo viac ako 510 590 ľudí, z toho približne 300 000 zo Slovenska.
Politická orientácia
V prvej polovici 90. rokov pôsobil vo vyšších straníckych funkciách v radoch KDU-ČSL, v druhej polovici 90. rokov potom v strane Pravý Blok.
Redigoval časopis Křesťanské obzory.
Ocenenia
V roku 2015 mu bola udelená Cena Václava Bendu (in memoriam).
Chu Š’
Chu Š’ (,, * 17. december 1891, Šanghaj, Čína† 24. február 1962, Tchaj-pej, Taiwan) bol čínsky politik, diplomat, filozof a spisovateľ. Bol šíriteľom liberalizmu a pragmatizmu v Číne. Na začiatku 20. rokov presadil v Číne používanie hovorovej čínštiny (paj-chua) v písanom prejave.
Život
Už v mladosti sa naučil po anglicky a v roku 1910 odišiel študovať do Spojených štátov. Vyštudoval filozofiu na Cornellovej (1914) a Kolumbijskej univerzite (1917), kde bol žiakom slávneho pragmatika Johna Deweyho. Do Číny sa vrátil roku 1917 a začal učiť na Pekinskej národnej univerzite. Roku 1919 vydal svoju najvýznamnejšiu filozofickú prácu Nástin dejín čínskej filozofie.
Od roku 1917 plánoval tiež svoju jazykovú reformu, verejnosti ju predstavil v časopise La Jeunesse, kde sa prezentovali reformisti z Hnutia za novú kultúru. Podporil reformu aj literárnymi pokusmi, v roku 1920 napríklad vydal básnickú zbierku Kniha experimentov, celú písanú v paj-chua. V roku 1922 nakoniec vláda vyhlásila paj-chua za národný jazyk. Tá tak vytlačila klasickú čínštinu, zjednodušila výučbu písania, priblížila sa obyčajným ľuďom a ich reči a stala sa hlavným nástrojom boja s negramotnosťou v Číne.
Po roku 1919 sa začal viac angažovať v politike, bol predstaviteľom nacionalistického (protijaponského) Hnutia štvrtého mája, hlasno brojil proti marxizmu, ale po čase sa dostal do sporov aj s nacionalistami, ktorým jeho pragmatizmus a liberalizmus tiež nevyhovoval.
V rokoch 1938 – 1942 bol veľvyslancom vo Washingtone. Po roku 1945 bol rektorom Pekinskej národnej univerzity, avšak po uchopení moci komunistami musel odísť z krajiny. Žil najprv v New Yorku, neskôr na Taiwane, pre ktorý začal znovu pracovať ako diplomat, roku 1957 bol jeho zástupcom v OSN. V roku 1958 sa postavil na čelo taiwanskej akadémie vied (Academia Sinica), viedol ju až do svojej smrti v roku 1962.
Čalăkovov dom
Čalăkovov dom je meštiansky dom z obdobia bulharského národného obrodenia nachádzajúci sa v bezprostrednej blízkosti chrámu svätého Mikuláša v architektonickej rezervácii Starý Plovdiv v centre mesta Plovdiv v Plovdivskej oblasti v južnom Bulharsku. Má štatút kultúrnej pamiatky.
Charakteristika
Čalăkovov dom je dom v ktorom počas bulharského národného obrodenia bývala rodina Čalăkovových (pôvodne z mesta Koprivštica), ktorí mali veľkú zásluhu na zlepšovaní kultúry, vzdelania a dostupnosti pravoslávnej viery v Plovdive. Najmä Vălko Čalăkov, zvaný aj „Veľký“, ktorý sa prisťahoval do Plovdivu v roku 1817, má priamu zásluhu na výstavbe nemocnice, niekoľkých plovdivských chrámov a škôl v čase národného obrodenia. Budova bola po roku 1989 v súkromných rukách a dlho chátrala, neskôr bola predaná neziskovému združeniu a bola opravená. V súčasnosti je budova plne reštaurovaná (vrátane stenomalieb vnútri budovy) a slúži ako čitáreň a galéria „Obrodenie“.
Preyssac-d’Excideuil
Preyssac-d’Excideuil je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Dordogne, v regióne Akvitánsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Viktor Isaakovič Fajnberg
Životopis
Narodil sa v ukrajinskom Charkove v židovskej rodine. Jeho otec bol inžinier, pracoval v továrni na traktory. Po vypuknutí druhej svetovej vojny sa rodina presťahovala do ruského Buzuluku, neskôr do kazašskej Alma-Aty. Tam sa prvýkrát dostal do konfliktu s autoritami, keď nemohol vystáť antisemitské a despotické konanie vychovávateľky v sanatóriu (kde sa po operácii liečil) a utiekol domov. Po vojne sa rodina vrátila do Charkova. Aj naďalej sa dostával do konfliktov s autoritami, prvýkrát mu bola nariadená psychiatrická liečba. Podľa svojho vyjadrenia sa nebol ochotný zmieriť so silnejúcim antisemitizmom a jeho pôvodcov fyzicky napádal.
Preyssac-d’Excideuil
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Viktor Isaakovič Fajnberg
Životopis
Posledné roky strednej školy trávil na vojenskej delostreleckej akadémii v Leningrade, odkiaľ bol však z disciplinárnych dôvodov vylúčený a preložený na civilnú leteckú školu. Od roku 1953 pracoval ako robotník v továrni. V dôsledku pracovného úrazu bol niekoľko rokov v invalidnom dôchodku, v tomto čase vyštudoval filológiu na Leningradskej univerzite. Následne pracoval ako sprievodca v Pavlovskom paláci neďaleko Leningradu. V roku 1957 bol po potýčke s policajtom (podľa svojho vyjadrenia opäť súvisela s antisemitizmom) odsúdený za poburovanie a strávil štyri mesiace vo väzení.
Prigonrieux
Prigonrieux je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Dordogne, v regióne Akvitánsko.
Viktor Isaakovič Fajnberg
Životopis
V 60. rokoch sa začal stýkať s leningradskými disidentmi. S nimi sa 1. augusta 1968 zúčastnil schôdzky, počas ktorej došlo k spísaniu listu česko-slovenským novinárom na podporu pražskej jari 1968. KGB však o stretnutí bola informovaná a jej účastníci boli zatknutí. Fajnberg bol prepustený, niektorí účastníci schôdze však boli odsúdení na dlhoročné tresty, okrem iného chemik Lev Kvačevskij a právnik Jurij Gendler.
Prigonrieux
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Viktor Isaakovič Fajnberg
Životopis
O invázii vojsk Varšavskej zmluvy do Česko-Slovenska sa dozvedel 21. augusta cestou vlakom do práce, okamžite sa rozhodol odísť do Moskvy s cieľom zorganizovať verejný protest. Kontaktoval Pavla Litvinova a dozvedel sa tak o plánovanej demonštrácii. Na demonštrácii na Červenom námestí proti okupácii Česko-Slovenska, ktorá sa konala 25. augusta 1968, bol krátko po jej začatí napadnutý neuniformovanými príslušníkmi KGB, ktorí mu vykopli štyri predné zuby. Spolu s ostatnými demonštrantami bol zatknutý a odvezený na výsluch. Po niekoľkých dňoch vo väzbe bol prevezený na psychiatrickú kliniku.
Na klinike bol uznaný duševne chorým a eskortovaný späť do Leningradu. Tam bol proti svojej vôli držaný na špeciálnom oddelení psychiatrickej kliniky a boli mu podávané silné lieky, hoci žiadnou psychickou chorobou netrpel. V roku 1971 začal, spolu s Vladimirom Borisovom, držať protestnú hladovku, následkom však bola izolácia, násilné podávanie jedla a časté upútanie na lôžko. Vďaka jednému z psychiatrov sa správa o hladovke dostala na verejnosť (účastníkov hladovky sa zastal aj Andrej Sacharov) a aj Západ. Po začatí druhej hladovky bol prevezený na inú kliniku a v roku 1973 bol prepustený na slobodu. Oženil sa s psychiatričkou Marinou, ktorá mu pomáhala vynášať informácie z nemocnice a bola za to prepustená.
Prigonrieux
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Viktor Isaakovič Fajnberg
Ocenenia
V roku 1990 mu bolo udelené čestné občianstvo Prahy.
V roku 2014 ho prezident SR Andrej Kiska vyznamenal Medailou prezidenta SR. V tom istom roku bol tiež Poslaneckou snemovňou Parlamentu ČR navrhnutý na české štátne vyznamenanie Rad Tomáša Garrigua Masaryka, spolu s ostatnými demonštrantami z 25. augusta 1968. Prezident ČR Miloš Zeman však vyznamenal len Nataliu Gorbanevskú, pričom neskôr uviedol, že Fajnbergovi vyznamenanie neudelil pre jeho kritiku ruského prezidenta Vladimíra Putina, ktorého Fajnberg porovnával s Leonidom Brežnevom. Fajnberg na kritiku reagoval, že za podobnosťou Brežnevovej epochy a putinovského Ruska si stojí a kritizoval aj Zemanovu vulgárnu kritiku skupiny Pussy Riot.
Proissans
Proissans je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Dordogne, v regióne Akvitánsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Fourcigny
Fourcigny je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Somme, v regióne Pikardia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zoznam rekordov v udeľovaní Academy Awards
Toto je zoznam rekordov v udeľovaní Academy Awards.
Puymangou
Puymangou je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Dordogne, v regióne Akvitánsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Linda B. Bucková
Linda B. Bucková (* 29. január 1947, Seattle, Washington, USA) je americká biologička.
V roku 2004 spolu s Richardom Axelom získala Nobelovu cenu za fyziológiu alebo medicínu. Ocenenie získali za výskum za objav čuchových receptorov a organizácie čuchového ústrojenstva a zistení, ktoré gény riadia vnímanie vôní.
Vyštudovala psychológiu a mikrobiológiu na University of Washington v Seattli. Roku 1980 získala doktorát z imunológie na University of Texas Southwestern Medical Center v Dallase. Potom pôsobila na Kolumbijskej univerzite v New Yorku a od roku 1991 na oddelení neurobiológie na Harvard University. Od roku 2002 pracuje v Seattli vo Fred Hutchinson Cancer Research Center.
Framerville-Rainecourt
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Fouquescourt
Fouquescourt je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Somme, v regióne Pikardia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Fourdrinoy
Fourdrinoy je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Somme, v regióne Pikardia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Pavel Kábrt
Pavel Kábrt (* 6. november 1978† 16. september 2003, Stéblová) bol český hokejista, ktorý hrával na pozícii ľavého útočného krídla. V čase smrti bol hráčom klubu HC Bílí Tygři Liberec.
Hráčka kariéra
S hokejom začal v Pardubiciach, kde hrával až do roku 2001. V 17 rokoch počas sezóny 1995/96 debutoval v českej extralige. V roku 1998 hosťoval v Havlíčkovom Brodě, kde hrával prvú ligu. Istý čas aj v Znojme, ktoré vtedy hrávalo druhú ligu. Od roku 2001 bol stabilným členom klubu HC Bíli Tygři Liberec, od sezóny 1999/2000 tu hrával na striedavý štart.
Klubová štatistika
(Pozn.: Zápasy za Bíle Tygre sú spolu aj za play-off, baráž a Tipsport Cup.)
Smrť a pocty
16. septembra 2003 spáchal samovraždu obesením sa na strome.
Na jeho poctu odložili zápas stretnutie 3. kola českej extraligy 2003/04 medzi Znojmom a Libercom. Nasledujúci zápas so Zlínom sa začal minútou ticha a výťažok zo zápasu venoval klub rodine Pavla Kábrta.
Framicourt
Framicourt je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Somme, v regióne Pikardia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Nitrianska ulica (Bratislava)
Nitrianska ulica je ulica v Bratislave, v mestskej časti Ružinov. Nachádza sa v miestnej časti Nivy. Je pomenovaná podľa mesta Nitra.
Tvorí spojnicu medzi Kvetnou a Koceľovou.
Belgické národné florbalové družstvo žien
Belgické národné florbalové družstvo žien reprezentuje Belgicko v medzinárodných ženských florbalových súťažiach a podujatiach a priateľských zápasoch. Funguje pod záštitou Belgickej florbalovej federácie (BFF). V roku 2013 nefigurovalo vo svetovom rebríčku IFF.
Družstvo zatiaľ nedosiahlo žiadny úspech. Má za sebou iba štyri priateľské zápasy (do roku 2013), keď vo všetkých s družstvom Spojeného kráľovstva prehralo.
Club Atlético Rosario Central
Club Atlético Rosario Central, skrátene Rosario Central, je argentínsky športový klub so sídlom v meste Rosario. Rosario Central vyhral spolu 4 tituly v argentínskej najvyššej súťaži Primera División. Domáce zápasy hráva klub na štadióne Estadio Gigante de Arroyito. V súčasnosti hráva najvyššiu argentínsku futbalovú súťaž Primera División.
História
thumb|left|Tím z roku 1903. Klub bol založený robotníkmi z miestnej britskej železničnej spoločnosti na Vianoce 24. decembra 1889 pod názvom Central Argentine Railway Athletic Club. Aj prví dvaja prezidenti a viceprezidenti klubu boli Briti. Prvý zápas hral klub s posádkou britskej námornej lode v máji 1890. V prvých rokoch hral klub predovšetkým zápasy proti miestnym rivalom, najčastejšie s klubom Rosario Cricket Club. Do klubu sa v tej dobe nemohli dostať ľudia, ktorí nepracovali v miestnej železničnej spoločnosti. V roku 1904 sa spojili dve argentínske železničné spoločnosti a to Central Argentino a Buenos Aires a vytvorili jeden subjekt. Na základe toho, aj členovia klubu rozhodli, že tento sa premenuje na Club Atlético Rosario Central, zároveň padlo rozhodnutie, že klub bude prijímať za členov aj ľudí mimo železničnú spoločnosť. V roku 1905 bola vytvorená miestna liga "Liga Rosarina de Football". Túto tvorili kluby z mesta Rosario a zapojil sa sem aj tím Rosario Central. Prvý titul v tejto regionálnej lige vyhral klub v roku 1908. V roku 1913 opustili niektoré kluby vrátane Rosario Central Ligu Rosarina a založili si vlastnú v rámci združenia Federación Rosarina de Football. Rosario Central vyhralo túto ligu hneď v roku 1913. Avšak už o rok neskôr sa Rosario Central vrátil späť do Liga Rosarina a túto hneď v danom ročníku aj vyhral. Ďalšie tituly zaznamenal v ročníkoch 1915, 1916 a 1917. V roku 1919 vyhral klub Ligu Rosarina znova. V roku 1920 klub opustil Liga Rosarina znova a stal sa členom Asociación Amateur, kde vyhral tituly v rokoch 1920 a 1921. Už o dva roky neskôr sa klub opätovne vrátil do Ligy Rosarina a túto vyhral znova v sezónach 1923, 1927, 1928 a 1930. Rosario Central sa tak stal najúspešnejším klubom v histórií Liga Rosarina. V tomto období však zaznamenal klub tiež päť triumfov v národnom pohári.
Profesionalizácia a vstup do ligy
thumb|Tím z roku 1937. V roku 1931 sa argentínska liga profesionalizovala. Zároveň bola vytvorená nová federácia združujúca kluby z mesta Rosario, a to Asociación Rosarina de Fútbol a táto začala organizovať novú regionálnu ligu. Rosario Central vyhralo túto ligu v ročníkoch 1937 a 1938. V roku 1939 sa klub spolu so svojim rivalom tímom Newell's Old Boys prihlásili do argentínskej futbalovej federácie a zároveň požiadali o možnosť hrať najvyššiu futbalovú súťaž. Túto požiadavku futbalová federácia akceptovala a oba kluby tak mohli hrať konečne prvú ligu. Rosario Central obsadil vo svojej prvej sezóne jedenáste miesto. Avšak už v ročníku 1941 klub zostúpil do druhej najvyššej súťaže, keď obsadil posledné miesto. No už po jednej sezóne sa vrátil späť do najvyššej súťaže. Zvyšok 40. rokov 20. storočia strávil klub v strede ligovej tabuľky. V sezóne 1950 však Rosario Central obsadil zas posledné miesto a znova zostúpil do druhej ligy. Po roku sa však klub opätovne vrátil do najvyššej súťaže. Aj 50. roky strávil klub v strede ligovej tabuľky, okrem dvoch ročníkov, kde skončil predposledný a tesne sa tak vyhol zostupu. Taktiež v 60. rokoch sa Rosario Central umiestňoval v strede tabuľky. V sezóne 1967, keď sa súťaž rozdelila na časti Metropolitano a Nacional, skončil klub v časti Nacional na treťom mieste. O rok neskôr v časti Nacional skončil klub štvrtý. V roku 1970 sa v časti Nacional dostal klub až do finále tejto časti súťaže, kde však prehral s tímom Boca Juniors.
Prvé úspechy v najvyššej súťaži
thumb|left|Majstrovský tím z roku 1971. Zlepšené výsledky z predchádzajúcej dekády sa naplno prejavili na začiatku 70. rokov. V roku 1971 sa trénerom klubu stal bývalý reprezentant Ángel Labruna. Už v sezóne 1971 v časti Nacional vyhral Rosario Central svoju skupinu. Následne v semifinále vyhral nad svojim najväčším rivalom Newell's Old Boys a potom vo finále porazil tím San Lorenzo a vyhral tak svoj vôbec prvý majstrovský titul. V sezóne 1973 vyhral klub už svoj druhý majstrovský titul, keď vyhral finálový turnaj časti Nacional. O rok neskôr skončil klub druhý tak včasti Metropolitano, ako aj Nacional. V tomto ročníku sa do klubu dostal jeden z najznámejších argentínskych futbalistov Mario Kempes. V sezóne 1979 sa v oboch častiach súťaže prebojoval Rosario Central do semifinále. V tomto období sa trénerom klubu stal Ángel Tulio Zof. V ročníku 1980 sa klub dostal do finále časti Nacional, v ktorom zvíťazil a získal tretí majstrovský titul. Vtedajší tím dostal prezávku "La Sinfónica", ktorá vyplývala z výborného herného prejavu družstva. V nasledujúcom ročníku sa už ale tímu nepodarilo prebojovať v časti Nacional ani do semifinále. V nasledujúcich sezónach sa však klubu veľmi nedarilo, končil skôr v spodnej časti ligovej tabuľky. Zlé výsledky vyvrcholili v sezóne 1984, keď klub skončil na základe koeficientu predposledný v zostupovej tabuľke a vypadol tak do druhej ligy. Už o dve sezóny sa Rosario Central opätovne vrátil do najvyššej súťaže. Hneď ako nováčik v sezóne 1986/87 skončil klub na prvom mieste a vyhral svoj štvrtý titul. Hráč tímu Omar Palma sa stal v tomto roku najlepším strelcom súťaže. Zvyšné sezóny 80. rokov strávil klub v hornej časti tabuľky.
Medzinárodný úspech a stagnácia
thumb|Majstrovský tím z roku 1987. 90. roky strávil klub striedavo v hornej a dolnej časti ligovej tabuľky. Až v sezóne 1997/98 sa v časti Apertura umiestnil na treťom mieste. Lepší výsledok dosiahol klub v poslednej sezóne tejto dekády 1999/00, keď v časti Apertura obsadil výborné druhé miesto. Napriek slabým výsledkom v tomto období zaznamenal Rosario Central v ročníku 1995 úspech v kontinentálnom pohári Copa CONMEBOL (predchodca pohára Copa Sudamericana). Tu sa prebojoval postupne až do finále, kde po dvoch zápasoch zvíťazil nad brazílskym klubom Atlético Mineiro a vyhral tak svoj jediný medzinárodný titul. Nové tisícročie začal klub posledným miestom v časti Clausura sezóny 2000/01. Klubu sa veľmi nedarilo ani v nasledujúcich sezónach a v ročníku 2003/04 bol znova posledný v časti Clausura. V ďalších sezónach sa postavenie klubu v tabuľke stabilizovalo v jej strede. No už v sezóne 2007/08 obsadil zas posledné miesto, tento raz v časti Apertura. V nasledujúcom ročníku bol klub v časti Apertura predposledný a na základe zlých výsledkov z predchádzajúcich ročníkov bol jeho koeficient v zostupovej tabuľke veľmi zlý a Rosario Central musel hrať baráž o udržanie sa v najvyššej súťaži, kde však bol úspešný. Zlepšenie prišlo v sezóne 2009/10, klub bol v oboch častiach sezóny tesne pod stredom tabuľky, no naplno sa prejavili zlé výsledky z predchádzajúcich sezón a v zostupovej tabuľke tak bol Rosario Central znova na mieste, kde musel hrať baráž o udržanie sa. Tento krát už bol neúspešný a zostúpil do druhej najvyššej súťaže. V prvej sezóne v druhej lige skončil klub až v strede tabuľky, v nasledujúcej bol štvrtý a prehral v baráži o postup. Sezónu 2012/13 však vyhral a postúpil späť do prvej ligy. Hneď po svojom návrate do najvyššej súťaže sa klub kvalifikoval do Copa Sudamericana. V sezóne 2015 obsadil Rosario Central výborné tretie miesto, čo bolo najlepšie umiestnenie klubu po mnohých rokoch. V roku 2016 tak mohol hrať Copa Libertadores, kde skončil vo štvrťfinále. V sezóne 2016/17 skončil klub na dvanástom mieste.