cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Sylvia Plathová
Dielo
Najznámejšia je ako poetka, ale známa je tiež pre svoje poloautobiografické dielo The Bell Jar, popisujúce jej zápas s klinickou depresiou, zmätkom v sebe a celoživotnou neschopnosťou vyrovnať sa so smrťou otca, ktorá ju veľmi zasiahla. Jej a Anne Sextonovej je pripisovaný vzostup tzv. spovednej poézie, s ktorou prišli Robert Lowell a W. D. Snodgrass. thumb|hrob Sylvie Plath v obci Heptonstall, West Yorkshire
Bitcoin
Ťažba Bitcoinov
Po vytvorení každých 210 000 blokov (približne raz za 4 roky) sa veľkosť odmeny s novými bitcoinmi naprogramuje na polovicu, to znamená, že táto hodnota je klesajúcou geometrickou postupnosťou (veľkosť odmeny je 50 → 25 → 12,5 →…). Celková emisia bitcoinov je obmedzená, pretože je súčtom členov klesajúcej geometrickej postupnosti a nepresiahne 21 miliónov. V máji 2014 bolo v obehu 12,7 milióna bitcoinov, v júli 2021 ich bolo v obehu 18,77 milióna.
V prvých verziách klientskeho programu bolo tlačidlo „generovať nové bitcoiny“.
Od roku 2013 sa ťažba bez špecializovaných procesorov (na grafických kartách alebo centrálnej procesorovej jednotke) stala nerentabilnou: náklady na spotrebovanú elektrickú energiu prekročili priemerný výsledok. Výkonný hardvér, na ktorom sa ťažba prevádzkuje, má pomerne veľkú spotrebu (predtým procesory a grafické karty, v súčasnosti špeciálne programovateľné obvody). Ťažiť Bitcoin sa podľa prepočtov analytikov oplatí zhruba od kurzu šiestich tisícov dolárov za jednu virtuálnu mincu.
Substitúcia
Substitúcia(lat.) môže byť:
Apoftegma
Apoftegma je stručný výrok historickej osobnosti, ktorý sa týka nadčasovej pravdy. Podobný význam majú slová gnóma, sentencia a maxima. V antickom období apoftegmy zozbieral a vydal napr. Plutarchos.
Vojtěch Šebor
Vojtěch Šebor (* 29. marec 1890, Poděbrady – † 27. apríl 1968), bol český architekt pôsobiaci na Slovensku.
Život
Jeho otec Eduard Šebor, (1858 – 1915) bol úradníkom, jeho matka bola Anna, rodená Buřičová (1858 – 1934). Mal dvoch bratov a jednu sestru. S manželkou Máriou, rodenou Prochádzkovou, mal dve dcéry a syna.
V rokoch 1902 – 1908 študoval na štátnom reálnom gymnáziu v Prahe, v rokoch 1908 – 1915 študoval architektúru na Českom vysokom učení technickom v Prahe, u prof. Jozefa Fantu, Jana Koulu, Adolfa Liebschera a J. Balšínka. Počas 1.sv. vojny bojoval v Dalmácii. Ako architekt pôsobil v Bratislave a Poděbradoch. Jeho projekty boli realizované v rôznych krajoch Slovenska. Orientoval sa na všetky druhy stavieb. Jeho prvé práce boli poznačené historizmom, neskôr sa preorientoval na moderný architektonický prejav. Okrem mnohých návrhov na interiéry, nábytok, divadelné dekorácie, úsporné stavby obytných domov, regulačné plány, boli jeho najvýznamnejšie stavby: školy v Martine, Michalovciach, Ružomberku, radnica v Trenčíne, okresný dom v Trebišove, rozhlasová stanica v Banskej Bystrici, zotavovňa pre mládež pri Počúvadle pod Sitnom, obytné domy v Banskej Bystrici, Košiciach, Prešove a v Bratislave, a slobodáreň v Bratislave.
Obytné domy
náhľad|Súbor obytných domov na rohu Vajnorskej a Trnavskej ulice, Bratislava Bratislava, Vajnorská 2 – 8, Trnavská 1 – 13, realizované v rokoch 1923 – 1924
Rozsiahly objekt obsahuje 12 sekcií bytových domov a tvorí nárožie Vajnorskej a Trnavskej ulice. Kompaktná hmota bytových domov je členená v duchu tradičných princípov na masívny parter, telo lemované výrazným rámom a ukončenie v podobe valbovej strechy, v súčasnosti s vikiermi. Objekt má veľmi charakteristickú farebnosť rondokubistickej architektúry, ktorá sleduje lapidárne článkovanie priečelia.
Štátna ľudová škola J. A. Komenského
Bratislava, Gorazdova 20, realizované v roku 1928
Jubilejnú školu postavili na svahu bratislavského Horského parku v rámci rozvíjajúcej sa vilovej zástavby. Stavbu tvoria na troch terasách svahu uložené funkčné celky, ktoré architekt stvárnil ako samostatné objemy. Kompozícii dominuje najväčšia hmota učební s konštruktivistickým portikom vstupu. K nej zboku pristupuje vila riaditeľa. Odhliadnuc od tradičných valbových striech sa architektúra ľudovej školy hlási k aktuálnym myšlienkam funkcionalizmu. V súčasnosti je v budove tanečné konzervatórium.
Robotnícka slobodáreň
Bratislava, Železničiarska 13, realizované v roku 1933
Na Slovensku sa dobovým myšlienkam o kolektívnom bývaní pravdepodobne najviac priblížilo niekoľko koncepcií bývania pre slobodných jednotlivcov-slobodární. Medzi nimi úspornosťou dispozície a pôsobivosťou výtvarného riešenia vyniká slobodáreň od Vojtěcha Šebora. Jeho návrh zvíťazil z užšej súťaže v roku 1929. Prevádzka dvoch krídel (mužskej a ženskej časti) slobodárne bola založená na výhodnom dispozičnom trojtrakte s centrálne umiestneným komunikačným jadrom. Striedma asymetrická kompozícia vrcholí vo výraznom oblúkovom nároží. V deväťdesiatych rokoch slobodáreň prestavali na administratívnu budovu.
Vysielač T. G. Masaryka
Banská Bystrica, Laskomer č.16, realizované v rokoch 1934 – 1936
Rádiostanica s priľahlým obytným domom sa nachádza na vrchu Laskomer nad Banskou Bystricou. Budova vysielača je napriek symetrickej kompozícii zreteľne funkcionalistickou architektúrou. Železobetónový skelet umožnil situovať v centre dispozície strannú vysielaciu sálu, ku ktorej sa priliehajú ostatné pracoviská. Okrem masívnej kamennej podmurovky bola budova pôvodne celá obložená keramickým obkladom, ktorý pravdepodobne pochádzal z trnavskej tehelne D. Jurkoviča. Dnes ostalo z obkladu len torzo na ustupujúcej strednej časti hlavného objemu.
Mestský dom
Trenčín, Mierové námestie 2, realizované v rokoch 1933 – 1934
Bochovice
Bochovice je obec v Česku v okrese Třebíč v kraji Vysočina. 1. januára 2012 tu žilo 145 obyvateľov, z toho 81 mužov a 64 žien, pričom priemerný vek v obci bol 46,7 roka (muži 44,9 roka, ženy 49,0 roka).
Uka
Uka (Ука) je v súčasnosti neaktívny štítový vulkán, nachádzajúci sa v centrálnej časti pohoria Stredokamčatský chrbát na polostrove Kamčatka, niekoľko km východne od vulkánu Alngej. Masív 1 643 m vysokej sopky je tvorený prevažne bazaltovými horninami. Jej vznik sa odhaduje na obdobie neskorého pleistocénu až začiatku holocénu. Dátum poslednej erupcie nie je presne datovaný, no odhaduje sa na holocén.
Ingmar Bergman
Ernst Ingmar Bergman (* 14. júl 1918, Uppsala, Švédsko - † 30. júl 2007, ostrov Fårö, Švédsko) bol švédsky filmový režisér.
Vyslúžil si uznanie za prenikavé analýzy ľudských citov a stal sa vzorom pre niekoľko generácií tvorcov na celom svete. Vo svojich dielach sa sústreďuje na vnútorné rozpory a krehkosť duše. Debutoval filmom Kris (Kríza, 1945), ale prvým z tematicky a štýlovo inovátorských filmov, ktoré sú pre neho charakteristické, prišiel až v roku 1949. Po nich nasledoval rad filmov, ktoré dokladali Bergmanove umelecké vyzrievanie, napr. Leto s Monikou (Sommaren med Monika, 1953). Bergman neprestal skúmať nové naratívne postupy a tematické oblasti, o čom svedčí stredoveká moralita Prameň panny (Jungfrukällan, 1959), film Diablovo oko (Djävulen öga, 1960) i znepokojujúce snímky Ako v zrkadle (Såsom is spegel, 1961) a Mlčanie (Tystnaden, 1963). V USA zaznamenal najväčší úspech s filmom Šepoty a výkriky (Viskningar och rop, 1972).
Všeobecné uznanie ako jeden z najväčších filmových režisérov svojej doby získal vo Švédsku ako aj v zahraničí filmom Fanny a Alexander, 1981), ktorý nakrútil po návrate z dobrovoľného exilu v Nemecku. Jeho filmy boli veľa ráz nominované na Oscara, ktorého mu udelili za Prameň panny, Ako v zrkadle a Fanny a Alexander. Najvyššie ocenenia za svoje filmy získal Bergman aj na festivaloch v Berlíne a Cannes. Ingmar Bergman napísal v 80. a 90. rokoch minulého storočia viacero zväzkov svojich pamätí, resp. pamätí bergmanovskej rodiny (Laterna Magika, Dobrá vôľa, Nedeliatko, Obrazy), z ktorých niektoré preložil M. Žitný do slovenčiny. O esejistický výklad Bergmanovej filmárskej osobnosti a niektorých jeho kľúčových filmov sa pokúsil Július Vanovič v knihe Za kulisy života (Existenciály Ingmara Bergmana, 2011).
Laneuville-sur-Meuse
Laneuville-sur-Meuse je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Meuse, v regióne Lotrinsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Bokod
Bokod je obec v Maďarsku v Komárňansko-ostrihomskej župe v obvode Oroszlány.
Má rozlohu 2992 ha a žije tu 2271 obyvateľov (2007).
Edmonton
Edmonton je hlavné mesto kanadskej provincie Alberta.
Edmonton je po Calgary druhé najväčšie mesto v Alberte. Leží v nadmorskej výške a v roku 2011 mal aj s predmestiami 960 015 obyvateľov. Edmonton získal štatút mesta v roku 1904 a dnes je kultúrnym, vládnym a vzdelávacím centrom.
Edmonton sa rozprestiera na ploche 670 km². Je to jedno z najrozľahlejších miest v Severnej Amerike, väčšie ako Chicago, Philadelphia alebo Detroit. Edmonton patrí aj medzi mestá s najnižšou hustotou obyvateľstva v Severnej Amerike, asi 67-krát nižšou ako má New York. Edmonton sa pýši najdlhším pásom súvislého mestského parku v Severnej Amerike, ktorý tvorí údolie rieky Severný Saskatchewan a na osobu tu pripadá najväčšia plocha parkov zo všetkých kanadských miest.
Dejiny
Edmonton bol založený v roku 1795, keď tu bola vybudovaná pevnosť Fort Edmonton a obchodná stanica Spoločnosti Hudsonovho zálivu. Pevnosť bola pomenovaná podľa mesta Edmonton, ktoré je predmestím Londýna v Spojenom kráľovstve, rodiska Sira Jamesa Wintera Lake, vtedajšieho riaditeľa spoločnosti. V roku prišiel do Edmontonu John Rowand, obchodník s kožušinami pre Severozápadnú spoločnosť, ktorý si získal rešpekt prériových indiánov a ktorý organizoval obchod s kožušinami s indiánmi kmeňa Cree a Blackfoot v Edmontone počas 30 rokov. Fort Edmonton sa stal miestnym ekonomickým centrom, hlavným východiskovým bodom pre pionierov mieriacich na sever, alebo ďalej na západ.
Viac ľudí sa začalo usadzovať v okolí Fort Edmontonu po roku 1870, keď vláda ponúkla osadníkom pôdu za výhodnú cenu. Edmonton sa oficiálne stal mestečkom v roku 1892. Mal vtedy asi 700 obyvateľov. Začal prekvitať počas zlatej horúčky na Klondike v roku 1897, keď tisícky dychtivých zlatokopov smerovali na sever a zastavovali sa v Edmontone po zásoby. V roku 1904 mal Edmonton už 9 000 obyvateľov a o rok neskôr, keď sa Alberta stala provinciou, bol vyhlásený za mesto a stal sa hlavným mestom provincie. Zákonodarný zbor sa pôvodne schádzal v miestnej škole, kým na severnom brehu rieky Severný Saskatchewan nebola postavená budova provinčného parlamentu.
V roku 1912 sa Edmonton, lokalizovaný na severnom brehu rieky Severný Saskatchewan, zlúčil so susedným mestom Strathcona na južnom brehu rieky a počet obyvateľov tak stúpol na 53 000. V tridsiatych rokoch 20. storočia Edmonton naďalej properoval ako severné obchodné centrum a východiskový bod pre letecké dodávky potravín a liekov do divočiny. V roku 1942 vybudovanie cesty Alaska Highway urobilo z mesta najväčšie dopravné a zásobovacie centrum na ďalekom severe. Asi v tomto čase sa Edmonton stal známym pod menom „Vstupná brána na Sever“.
Krátko po 2. svetovej vojne bola v okolí Edmontonu objavená ropa. Okolité územie sa stalo najväčším producentom ropy v Alberte a vďaka ropnému boomu, ktorý nasledoval, sa Edmontonu začalo hovoriť hlavné mesto ropného priemyslu v Kanade. Rozmach bol ešte výraznejší po celosvetovej ropnej kríze v roku 1973. Ťažba a rafinácia ropy zostáva doteraz najdôležitejším ekonomickým odvetvím v Edmontone, ale konjuktúra a následný rast počtu obyvateľstva priniesol rozvoj i do iných odvetví ekonomiky.
V roku 1981 tu bolo otvorené najväčšie obchodné centrum na svete, West Edmonton Mall. Stalo sa najpopulárnejšou turistickou atrakciou Alberty a okrem obchodných priestorov zahŕňa aj zábavný park, vodný park a luxusný hotel.
Inkubácia
Inkubácia môže byť:
58P/Jackson-Neujmin
58P/Jackson-Neujmin je periodická kométa, ktorú objavili Cyril V. Jackson a Grigorij Nikolajevič Neujmin.
Diamond Dogs (album)
Diamond Dogs je konceptuálny album Davida Bowieho z roku 1974. Tematicky album v sebe spája román Georgea Orwella 1984 a Bowieho vlastnú víziu postapokalyptického sveta. Bowie pôvodne zamýšľal napísať muzikálovú verziu 1984 a hneď po dokončení nahrávania albumu Pin Ups začal pracovať na novom materiále. Na poslednú chvíľu mu však Orwellova vdova odmietla poskytnúť autorské práva k románu a tak väčšina z napísaných skladieb skončila na druhej strane albumu Diamond Dogs.
Napriek tomu, že Bowie album nahral už po Ziggyho »smrti« a album má svoju vlastnú postavu Halloween Jacka; na albume stále badať Ziggyho stopy. Či už je to známy červený účes na obale albumu, alebo glam rock prvého singlu „Rebel Rebel“. Okrem iného sú na albume viditeľné stopy vplyvu britskej skupiny The Rolling Stones ale aj soulovej hudby.
Väčšina skladieb z albumu odznela na Bowieho bombastickom turné v roku 1974 z ktorého pochádza aj koncertný album David Live. Niektoré z nich ešte odohral na turné k albumu Station to Station a neskôr sa už k Diamond Dogs, s výnimkou „Rebel Rebel“ vracal iba zriedka.
Zoznam skladieb
Autorom skladieb je David Bowie, s výnimkou označených skladieb.
Reedície
Album vyšiel v troch reedíciách na CD albumoch, prvý raz v roku 1991 americkým vydavateľstvom Rykodisc a obsahoval tri ďalšie bonusové skladby. Druhý raz vydala album spoločnosť EMI v roku 1999. Táto edícia bola digitálne remastrovaná a neobsahovala žiadne bonusové skladby. V roku 2004 vydala spoločnosť EMI album po tretíkrát, avšak ako limitovanú edíciu pri príležitosti 30. výročia vydania albumu. Album obsahoval rozsiahly booklet s fotografiami, poznámkami Tonyho Viscontiho a samostatný disk s bonusovými skladbami.
Námestie hraničiarov
Námestie hraničiarov je námestie v Bratislave, v mestskej časti Petržalka. Nachádza sa v miestnej časti Háje.
Základné informácie
Vzniklo v roku 1977 v rámci výstavby panelákového sídliska. Je pomenované podľa pohraničnej stráže.
V roku 2007 bol na námestí postavený obytný komplex Dominant, jeden z najväčších novodobých bytových projektov v Petržalke, ktorého developerom bola Investičná a obchodná spoločnosť. Tvoria ho 20-poschodový vežiak a tri menšie budovy so 7, 6 a 5 poschodiami. Obyvatelia námestia podpísali petíciu proti výstavbe, ktorá bola zamietnutá. Jedným z argumentov petície bolo možné znehodnotenie parku, čo sa podľa realizátora stavby nestalo. V rámci tohto komplexu sa na Námestí hraničiarov 30 nachádza predajňa potravín Tesco expres, na Námestí hraničiarov 33 má pobočku Československá obchodná banka, na Námestí hraničiarov 37 sa nachádza predajňa drogérie z reťazca dm-drogerie markt, na Námestí hraničiarov 39 má sídlo spoločnosť VNET Telecommunication solutions.
Názov
Iveta Plšeková, mestská poslankyňa v roku 2016 navrhla zmeniť názov námestia kedže je spojený s oddielmi čo zatýkali utekajúcich za slobodou. Starosta Petržalky, Vladimír Bajan na zmenu odpovedal: ''„Nebolo by to určite jednoduché. Myslím si, že momentálne má Petržalka úplne iné priority a potreby, ktoré si vyžadujú naši obyvatelia.“'' Približne desať rokov predtým zmena tiež neprešla.
V júli 2019 kritizoval názov tiež František Mikloško námestia. Medzi iným uviedol: „Ľudia si už dnes nechcú pripomínať, že od roku 1948 až do pádu komunizmu boli u nás pohraničné bezpečnostné zložky, ktoré na západnej hranici zabíjali ľudí, budovali ostnaté drôty nabité elektrinou, a že medzi nami chodili udavači a provokatéri, ktorí mali zabrániť útekom.“
Bitka na Marne
Bitka na Marne boli dve ozbrojené stretnutia počas prvej svetovej vojny:
Ananke
Ananke môže byť:
Konvoj (organizovaná skupina vozidiel)
náhľad|Konvoj obchodných lodí chránených letectvom počas druhej svetovej vojny. Konvoj je skupina navzájom spolupracujúcich vozidiel alebo lodí cestujúcich po rovnakej trase na vzájomnú podporu. Vlastne ide o modernú verziu karavány. Často býva organizovaný ako vojenský konvoj, ktorý sprevádza ozbrojená eskorta.
Zmyslom konvoja je zabezpečiť jeho jednotlivým vozidlám alebo lodiam vyšší stupeň bezpečnosti a ochrany, než akého by mohli dosiahnuť samostatným cestovaním, kedy by sa museli uspokojiť buď s nulovou alebo len veľmi slabou ochranou. Zhromaždenie civilných áut alebo lodí (respektíve áut či lodí vojenských, či neurčených k priamemu boju) do konvoja naproti tomu umožní prideliť im silnú vojenskú eskortu, ktorej prekonanie je mimo možnosti väčšiny potencionálnych útočníkov.
Ďalším významným prvkom konvoja je jeho horšia zachytiteľnosť. Vozidlá alebo lode sa v danom priestore vyskytujú krátku dobu, na mori sa navyše konvoj vyskytuje aj na relatívne malom priestore. Tým sa znižuje pravdepodobnosť vypátrania proti oproti samostatnému rozptýlenému pohybu lodí či vozidiel.
Prvé pozemné konvoje pôvodne vznikli ako karavány - išlo o spolčenie kupcov putujúcich po rovnakých trasách s drahým tovarom oblasťami, kde často organizovane pôsobili lupiči. Zmyslom bolo, že dohromady boli kupci schopný zaplatiť tak silnú eskortu, že pre väčšinu malých a stredne veľkých lupičských bánd sa stal ich tovar (a životy) nedostupné.
59P/Kearns-Kwee
59P/Kearns-Kwee je periodická kométa, ktorú objavili Charles E. Kearns a Kiem King Kwee.
Lénny prímus
Lénny prímus bol nárok šľachty na uvoľnené léna. Panovník nemohol uvoľnené léno pričleniť k vlastným pozemkom, ale musel ho do 1 roka, 6 týždňov a 3 dní (hovorí sa "do roka a do dňa") prideliť inému vazalovi.
Margecany
Margecany sú obec na Slovensku v okrese Gelnica.
Vodné toky
Obec leží priamo na sútoku Hornádu s Hnilcom, do ktorého sa vlieva Bystrý potok.
Vodné plochy
Pri obci sa nachádza umelá vodná nádrž Ružín.
Časti obce
Rolova Huta, Margecany
Dejiny
Napriek značnému poklesu obyvateľov následkom morových epidémií v r. 1662 – 1710 boli Margecany na konci 18. storočia už významným územným sídlom. Dokazuje to aj skutočnosť, že mali svoju pečať. Jej vznik je datovaný rokom 1789. Na pečati je zobrazená sv. Margita s troma margarétami a nápis „Sigil: Communitatis Margithfalva 1789“. Uvedená pečať je uchovaná na listine. Roku 1918 postihla obec epidémia španielskej chrípky. V roku 1937 bol do obce zavedený elektrický prúd. V roku 1960 sa s obcou administratívne spojila osada Rolová huta. Rok 1963 bol rokom veľkých zmien. Začalo sa sťahovanie ľudí a výstavba vodného diela Ružín. Pôvodná obec Margecany ležiaca pri korytách riek Hornád a Hnilec zanikla v roku 1970. Z pôvodných Margecian sa do dnešných čias zachoval len rímskokatolícky Kostol sv. Margity a cementáreň Vápenka Margecany.
Občianska vybavenosť
V Margecanoch sa nachádza Klub dôchodcov, Poľovnícke združenie, Klub darcov krvi, MS Slovenského Červeného kríža. Z oblasti školstva je tam základná škola s materskou školou a súkromná základná umelecká škola. Tiež tam sídli rímskokatolícka farnosť a Dobrovoľný hasičský zbor. Folklórne súbory v Margecanoch sú FS Jadlovec, DFS Jadlovček a DFS Margarétka. V budove obecného úradu sídli Knižnica a Kino Družba.
Cestná doprava
Križovatka ciest II. triedy č.546 (Košice – Spišské Podhradie) a č.547 (Dobšiná – Gelnica – Prešov).
Železničná doprava
Železničná stanica Margecany je uzlom železničných tratí Žilina – Košice a Červená Skala – Margecany. Pôvodná Košicko-bohumínska železnica vybudovaná v rokoch 1870 – 1871 bola zdvojkoľajnená a elektrifikovaná po druhej svetovej vojne. Trať Horehroním bola sprevádzkovaná po Zvolen v roku 1936. Margecany sú dôležitou rýchlikovou stanicou (smery Bratislava, Praha), bolo tu umiestnené tiež rušňové depo, ktoré je zrušené.
Pieskovanie (koľajová doprava)
náhľad|Piesočník a hadice pre prívod piesku ku kolesu (na britskej elektrickej jednotke radu 319)náhľad|Piesočník a hadice pre prívod piesku ku kolesu na riadiacom vozni radu 971 ČD Pieskovanie je sypanie piesku na hlavy koľajníc na účely zvýšenia adhézie. Pieskovanie možno v prípade potreby používať pri rozjazde aj pri brzdení koľajového vozidla. Pieskovanie sa používa v prípadoch, keď je koľaj klzká. Ide najmä o vlhkosť kvôli oroseniu, znečisteniu biologickými materiálmi, napríklad lístím alebo drobnými živočíchmi. Námraza alebo mokrá koľaj adhézne podmienky zhoršujú menej. Potreba i technika sypania je závislá tiež na parametroch trati (najmä jej sklonu) a vlaku (najmä hmotnosti a nápravového zaťaženia). Sypanie ovláda vodič alebo strojvodca podľa potreby mechanicky pomocou tiahla klapky sypača alebo elektropneumatického ovládania (elektropneumatický ventil prívodu stlačeného vzduchu); u moderných vozidiel môže byť ovládané aj automaticky. U starších vozidiel posádka vozidla sypala piesok ručne (lopatkou) zo zásobníka do násypky vedúcej pod kolesá.
Železničná doprava
V železničnej doprave sa spravidla pieskuje zo zásobníkov a sypačov  umiestnených priamo na vozidlách idúcich v čele vlaku (hnacích dráhových vozidlách alebo riadiacich vozoch). Od nich vedie rúrka pred kolesá vozidla. Sypač uvoľňuje piesok zo zásobníka na hlavy koľajníc pred kolesá vozidla, piesok rozdrvený kolesami potom čiastočne priľne ku koľajnici. Piesok je u súčasných vozidiel dopravovaný pneumaticky a pod kolesá zafukovaný; to je významné v prípade rozjazdu z nulovej rýchlosti a smerovaním sa obmedzuje spotreba piesku. Pieskovanie sa u niektorých vozidiel spúšťa tiež automaticky ak rušňovodič použije rýchlobrzdu. Umožňuje mu to opustiť stanovište pre vlastnú záchranu.
Električková doprava
V električkách môžu byť zásobníky piesku umiestnené napríklad pod prednými sedačkami pre cestujúcich, u modernejších môžu byť sypače i pred ďalšími podvozkami. Nebýva k dispozícii stlačený vzduch, pieskovacie zariadenie je ovládané mechanicky alebo elektromechanicky. Sypanie sa vykonáva predovšetkým priamo z dopravných vlakov, avšak v exponovaných úsekoch môže byť vykonávané aj preventívne sypanie špeciálnymi posypovými vozidlami. Klzkosť koľají zvyšuje tiež solenie vozoviek, pretože soľ je hygroskopická. Solenie komunikácií s električkovou prevádzkou na neoddelenom električkovom páse tak výrazne znižuje bezpečnosť jej prevádzky, čo môže byť čiastočne kompenzované pieskovaním.
Bezpečnosť
Technika sypania má vplyv na plynulosť jazdy; nezvládnutie šmyku a sklzu a nevhodné sypanie môžu spôsobiť závažné poškodenie elektrovýzbroje elektrických vozidiel nerovnomernými zmenami rýchlosti kolies alebo poškodenie kolies vozidiel (vytvorenie plôšok šmykom zablokovaných kolies). Najmä sypače ovládané automatickými systémami protišmykovej a protisklzovej ochrany môžu ohroziť funkciu výhybiek, pretože neprerušujú sypanie v čase prejazdu cez ne.
Zásobník i rúrka sypača môžu byť vyhrievané, aby bol pieskovač funkčný aj počas mrazu. Piesok musí byť kvalitne triedený a vysušený, zvlhnutý piesok alebo prienik väčších častíc môže nebezpečným spôsobom narušiť funkciu sypača, napríklad znemožniť sypanie alebo zablokovať klapku sypača v nežiaducej polohe. Nadmerné sypanie môže spôsobiť odizolovanie koľajnice a tým narušiť funkciu zabezpečovacích zariadení aj uzemnenie vozidla. Chybná funkcia sypača v čase státia vlaku môže spôsobiť vykoľajenie pri rozjazde.
Majstrovstvá Južnej Ameriky v basketbale žien 2005
Majstrovstvá Južnej Ameriky v basketbale žien 2005 boli v poradí 29. majstrovstvá Južnej Ameriky v basketbale žien, ktoré organizovala Juhoamerická basketbalová konfederácia (CONSUBAQUET). Konali sa v meste Villavicencio, v departmente Meta, v Kolumbii v dňoch od 6.12. júla 2005, za účasti 7 tímov. Kolumbia bola organizátorom juhoamerického šampionátu žien štvrtýkrát, keď predtým hostila toto podujatie v rokoch 1967, 1984 a 1991. Zápasy sa odohrali v aréne Coliseo Alavaro Mesa de Villavicencio. Desiaty titul v rade a dvadsiaty celkovo získala 🇧🇷, ktorá sa v jedinej hranej skupine umiestnila pred domácou 🇨🇴 a 🇦🇷.
Tieto majstrovstvá zároveň slúžili ako kvalifikácia juhoamerických družstiev na Majstrovstvá Ameriky 2005, ktoré organizovala Dominikánska republika. Kvalifikovali sa na ne 3 najlepšie družstvá.
Buthiers (Haute-Saône)
Buthiers je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Haute-Saône, v regióne Franche-Comté.
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Edmund Hillary
Sir Edmund Percival Hillary (* 20. júl 1919, Auckland, Nový Zéland – † 11. január 2008, Auckland) bol novozélandský horolezec a objaviteľ, ktorý sa stal slávnym, keď ako prvý zdokumentovane a dokázateľne zdolal Mount Everest. Dňa 29. mája 1953 dosiahol vrchol Everestu v nadmorskej výške (29 035 stôp) spolu so šerpom Tenzingom Norgayom.
Mladosť
Narodil sa rodičom Percivalovi Augustovi Hillarymu a Gertrúde Clarkovej.
Navštevoval Auckland Grammar School. Každodenná cesta do školy mu trvala vyše dvoch hodín, ktoré trávil čítaním. Ako chlapec bol menší ako jeho spolužiaci a veľmi hanblivý, preto hľadal útočisko v knihách a v snoch plných dobrodružstiev. Počas školského výletu v Ruapehu sa ako šestnásťročný nadchol pre horolezectvo. Zistil, že jeho neohrabaná postava je fyzicky silná a že je omnoho odolnejší, ako väčšina jeho rovesníkov.
79P/du Toit-Hartley
79P/du Toit-Hartley je periodická kométa, ktorú objavili Daniel du Toit a Malcolm Hartley.
Edmund Hillary
Mladosť
Počas 2. svetovej vojny bol od roku 1943 navigátorom Novozélandských kráľovských vzdušných síl (RNZAF). Slúžil na lietajúcich člnoch Consolidated PBY Catalina. V roku 1945 jeho jednotka operovala na Fidži a Šalamúnovych ostrovoch, kde bol ťažko popálený pri námornej nehode. Následne sa vrátil na Nový Zéland.
V Himalájach
náhľad|Hillary a Norgay. Bol účastníkom neúspešnej výpravy na Everest roku 1951 vedenej Ericom Shiptonom. Práve v tomto období bola cesta na Everest z Tibetu uzavretá v dôsledku čínskej okupácie krajiny. Nepál zase povoľoval iba jednu expedíciu ročne. V roku 1952 sa tak o výstup na najvyššiu horu pokúsili Švajčiari. S touto expedíciou šiel aj šerpa Tenzing, ktorý bol neskôr Hillaryho spoločníkom pri ceste na vrchol. Švajčiarska expedícia vrchol nedosiahla a asi od neho sa v dôsledku zlého počasia musela vzdať. Na ďalší rok čakal Everest na britskú výpravu. Hillary sa o tom dozvedel počas návštevy Álp v roku 1952 od priateľa Georgea Lowea, a okamžite súhlasil.
Hillary sa neskôr chcel expedície vzdať, po tom čo bol vodca expedície Shipton nahradený Huntom. Tí ho však presvedčili nech zostane. Pôvodne plánoval liezť s Loweom, ale Hunt rozhodol pre vytvorenie dvoch lezeckých tímov. V Hillaryho tíme bol Tom Bourdillon, Charles Evans a Tenzing Norgay. Hillary sa čoskoro s týmto skúseným šerpom spriatelil. Pred samotným výstupom na Everest bola potrebná aklimatizácia a zosúladenie celej skupiny. Lowe vybral ako prvý cieľ Lhoce. Základný tábor pod Mount Everestom rozložila expedícia v marci 1953. Pomaly sa dostávajúc vyššie sa im nakoniec podarilo postaviť najvyšší 9. tábor v Južnom sedle vo výške. 26. mája sa Bourdillon a Evans pokúsili vystúpiť na vrchol, ale útok vzdali asi pod vrcholom po poruche Evansovej kyslíkovej fľaše. O druhý útok sa mala následne pokúsiť druhá dvojica skupiny, ktorú tvoril Hillary a Tenzing. Tých však zdržalo v sedle dva dni zlé počasie. Vyrazili teda 28. mája s podporou Lowea, Alfreda Gregoryho a Ang Nyima. Vo výške asi 8500 dvojica rozbalila stan v ktorom prečkala do rána. Hillary však zabudol svoje horolezecké topánky pred stanom a tie cez noc zmrzli. Strávil preto ráno dve hodiny ich zohrievaním a následne sa Tenzingom pokúsil o záverečný útok s 13 kilovými batohmi na chrbte. Čoskoro ich však spomalila stena, ktorá bola neskôr pomenovaná ako „Hillaryho schod“. Hillary využil úzky komín medzi skalou a ľadovou stenou a Tenzing ho tadiaľ nasledoval. Ďalší výstup už taký komplikovaný nebol, dvojica dorazila na vrchol spoločne o 11:30. Strávili tam iba okolo 15 minút. Hillary na vrchole urobil slávnu fotografiu svojho spoločníka, držiaceho cepín a nepálsku vlajku, nechal na vrchole tiež malý krížik. Obaja rovnako hľadali stopy po Malloryho expedícii. Pri zostupe zistili, že ich stopy už zasypal sneh, čo dosť skomplikovalo ich cestu späť. Prvý koho stretli bol Lowe, ktorý za nimi vyšiel nad tábor a doniesol im polievku. Svet sa o úspešnej expedícii a dosiahnutí najvyššieho kopca dozvedel práve v deň korunovácie kráľovnej Alžbety II. Na druhej strane však skupinu prekvapil ohlas vo svete, ktorého sa im dostalo v Káthmandu.
Neskoršie udalosti
náhľad|Edmund Hillary v Antarktíde v roku 1957. V septembri 1953 sa Hillary oženil s Louise Mary Rose. Mali tri deti Petra (* 1954), Sarah (* 1955) a Belindu (* 1959 – † 1975).
Edmund Hillary Himaláje navštívil ešte v rokoch 1956, 1960 – 1961 a 1963 – 1965 a zdolal ďalších 10 vrcholov. Ako člen britskej Commonwealth Trans-Antarctic Expedition dosiahol 4. januára 1958 južný pól.
16. júla 1953 sa stal rytierom Radu britského impéria (KBE) a v roku 1987 členom Radu Nového Zélandu (ONZ). 23. apríla 1995 získal Podväzkový rád.
V roku 1975, na ceste do dediny Phaphlu, kde Hillary pomáhal stavať nemocnicu, jeho žena Louise a dcéra Belinda tragicky zahynuli pri leteckej katastrofe blízko Kátmandú v Nepále.
V decembri 1989 sa druhýkrát oženil, s vdovou po svojom priateľovi Petrovi Mulgrewovi – June Mulgrewovou.
Veľkú časť svojho života venoval pomoci šerpom v Nepále prostredníctvom Himalayan Trust, ktorý založil a venoval mu väčšinu svojho času a energie. Podarilo sa mu vybudovať mnoho škôl a nemocníc v tomto vzdialenom himalájskom regióne. Bol tiež čestným prezidentom Americkej himalájskej nadácie, americkej neziskovej organizácie, ktorá sa tiež zaoberá zlepšovaním životného prostredia a životných podmienok v Himalájach.
Jeho syn Peter Hillary sa stal tiež horolezcom a v roku 2003 spolu s Jamlingom Tenzing Norgayom, synom Tenzinga Norgaya vystúpil na Mount Everest a oslávil tak 50. výročie výstupu na najvyšší štít Zeme. Pri príležitosti 50. výročia prvého úspešného výstupu na Everest mu nepálska vláda udelila čestné občianstvo. Je tak prvým cudzincom, ktorý získal takéto ocenenie.
Bransouze
Bransouze je obec v Česku v okrese Třebíč v kraji Vysočina. 1. januára 2012 tu žilo 247 obyvateľov, z toho 128 mužov a 119 žien, pričom priemerný vek v obci bol 43,0 roka (muži 43,1 roka, ženy 43,0 roka).
Lanhères
Lanhères je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Meuse, v regióne Lotrinsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Csatka
Csatka (slov. Čatky) je obec v Maďarsku v Komárňansko-ostrihomskej župe v obvode Kisbér.
Má rozlohu 1777 ha a žije tu 274 obyvateľov (2007).
Skúmanie
Skúmanie je odborné, vedecké, filozofické štúdium, pozorovanie, bádanie; spôsob produkovania nového poznania, spočívajúci vo vytýčení si úlohy, predbežnej analýze existujúcich údajov, podmienok a metód riešenia úloh danej triedy, vo formulácii východiskových hypotéz, v ich teoretickej analýze, v plánovaní a organizácii eventuálneho experimentu a jeho uskutočnení, analýza a zovšeobecnenie získaných výsledkov, v overovaní hypotéz na základe získaných faktov, v definitívnej formulácii získaných faktov a zákonov, v získaní vysvetlení a prognóz.
Substrát
Substrát (lat.) môže byť:
Formula 1 v roku 1991
Sezóna formuly 1 v roku 1991 bol 42. ročníkom svetového šampionátu jazdcov a 32. ročníkom pohára konštruktérov. Začala sa 10. marca Grand Prix USA a skončila 3. novembra Grand Prix Austrálie po šestnástich pretekoch. V 35. monopostoch z 18. tímov súťažilo celkovo 49 pilotov.
Héricourt-Est
Héricourt-Est je francúzsky kantón v obvode Lure v departemente Haute-Saône v regióne Franche-Comté. Tvorí ho 7 obcí.
Humenské námestie
Humenské námestie je námestie v Bratislave, mestskej časti Petržalka, v miestnej časti Lúky.
Je pomenované podľa mesta Humenné. Do 1. apríla 1991 malo názov Námestie F. E. Dzeržinského, bolo pomenované podľa Felixa Edmundoviča Dzeržinského (1877 – 1926), ruského komunistického politika, zakladateľa Čeky. Nachádza sa medzi Turnianskou, Ľubovnianskou, Žehrianskou a Jasovskou ulicou.
Web mining
Použitie
Venuje sa riešeniu úloh:
Academia Film Olomouc
náhľad|Academie Film Olomouc v roku 2009
Akademia Film Olomouc, skrátene AFO, je festival populárno-vedeckých filmov. Je najstarším festivalom dokumentárnych filmov v Česku. Je organizovaný Katedrou divadelních a filmových studií Filozofickej fakulty Univerzity Palackého v Olomouci. V apríli 2015 sa uskutočnil jeho 50. ročník, ktorého sa zúčastnilo 5 800 divákov a viac než 300 zahraničných a domácich hostí.
História
Filmový festival bol založený v roku 1966, jeho iniciátorom bol Petr Kudela, vtedy dramaturg Krátkeho filmu Praha. Konal sa vo Vlastivednom inštitúte, dnešnom Vlastivednom múzeu. V roku 2006 festival dostal Cenu Olomouckého kraja. Od roku 2007 je festivalom populárno-vedeckého filmu, dovtedy bol prevažne dokumentárny.
Súčasnosť
Festival organizuje Katedra divadelních a filmových studií. V roku 2015 boli hosťami festivalu Lawrence Kraus a Richard Dawkins.
51. ročník sa bude konať 19. až 24. apríla 2016, prípravy na neho sa začali už v roku 2014.
Modernizmus (náboženstvo)
Modernizmus v náboženstve označuje myšlienkový prúd na prelome 19. a 20. storočia, ktorý sa pokúsil spojiť historické kresťanstvo s modernou vedou a filozofiou.
Pojem modernizmus bol najprv použitý v protestantizme, ale jeho zásady boli prijímané tiež teológmi iných cirkví. Reakciou bol vnútri protestantských cirkví kresťanský fundamentalizmus a evangelikalizmus. Modernizmus však zasiahol aj reformné židovstvo, predovšetkým v USA. Najdôležitejšieho rozšírenie sa však modernizmus dočkal v katolíckej cirkvi, kde tiež došlo k tzv. modernistickej kríze.
Modernizmus prišiel s aplikáciou historicko-kritickej metódy v biblickej exegéze a dejinách dogmy. Dogmatické pravdy nie sú podľa modernistov večné, ale dobovo podmienené.
Modernistická kríza
Pápež Pius X. (19031914) reagoval na modernizmus tým, že ho odsúdil ako herézu v encyklike Pascendi Dominici gregis (1907) a dekrétu Lamentabili sane exitu. Kňaz Umberto Benigni navyše zorganizoval skupinu katolíckych intelektuálov Sodalitium Pianum (Piánske bratstvo) – integristov – ktorá bojovala proti modernistom. Časť súčasných teológov definuje modernizmus vlastne pozitívne ako zoznam heréz uvedených v encyklike Pascendi Dominici gregis a dekréte Lamentabili sane exitu. Tento zoznam zahŕňa názorové prúdy od protestantských heréz, ateizmu, agnosticizmu až po zástancov historickej metódy exegézy.
Zmluva o Ústave pre Európu
Zmluva o Ústave pre Európu, bežne označovaná ako európska ústava či euroústava, bola medzinárodná zmluva, ktorá si kládla za cieľ vytvoriť ústavu pre Európsku úniu. Keďže proces jej ratifikácie v členských krajinách nebol v druhej polovici roku 2005 úspešný, nevstúpila v plánovanú platnosť k 1. novembru 2006, ale až po ďalších reformných snahách sa stala platnou Lisabonská zmluva platná od 1. decembra 2009.
Euroústava mala najmä nahradiť obsahovo sa prelínajúcu sadu existujúcich zmlúv, ktoré ešte v roku 2003 definovali vzťahy medzi členskými štátmi a nadnárodnými inštitúciami EÚ a mala zjednodušiť rozhodovanie v organizácii, ktorá mala v tej dobe už 26 členov. Napriek svojmu názvu sa však týkala iba Európskej únie, nie celej Európy v geografickom zmysle.
Návrh ústavy zverejnil Európsky konvent dňa 18. júla 2003. Po dlhých rokovaniach návrh schválila aj medzivládna konferencia, ktorá prebiehala od októbra 2003 do júna 2004. Ústavná zmluva bola podpísaná predstaviteľmi členských štátov 29. októbra 2004 v Ríme a bola v procese ratifikácie vo všetkých členských štátoch. Zmluva mala nadobudnúť účinnosť 1. novembra 2006, čím by nahradila existujúce zmluvy, najmä Maastrichtskú a Zmluvu o založení Európskeho spoločenstva. Zmluvou sa malo rovnako zrušiť Európske spoločenstvo, pričom jeho právnym nástupcom mala byť výhradne Európska únia. To by znamenalo odstránenie vtedajšieho trojpilierové usporiadania únie. Zmluvou sa však nemalo zrušiť Európske spoločenstvo pre atómovú energiu a ani Zmluva o založení Európskeho spoločenstva pre atómovú energiu, iba by sa tieto zmluvy novelizovali.
Proces ratifikácie zmluvy nebol v jednotlivých členských štátoch rovnaký, niektoré štáty hlasovali iba v parlamente, niektoré aj formou referenda. Hlavne občania únie euroústavu v niekoľkých krajinách odmietli v referendách, ktoré sa konali napr. 29. mája vo Francúzsku a 1. júna 2005 v Holandsku, proces ratifikácie euroústavy nemohol byť dokončený. Na Slovensku bola euroústava prijatá rozhodnutím Národnej rady 11. mája 2005, ale ratifikácia zmluvy prezidentom bola Ústavným súdom SR dňa 14. júla 2005 pozdržaná na základe sťažnosti občanov, ktorí požadovali vypísanie referenda. Ústavný súd nakoniec 28. februára 2008 v celom znení nálezu rozhodol, že referendum nie je potrebné. V tejto dobe bol už proces ratifikácie euroústavy v únii pre neúspech v referendách v iných členských krajinách zastavený.
V roku 2007 lídri únie rozhodli, že vypracujú návrh novej reformnej zmluvy, ktorá dostala názov Lisabonská zmluva a po procese ratifikácie v členských krajinách nadobudla platnosť od 1. decembra 2009.
Obsah ústavy
Zmluva o Ústave pre Európu mala 4 časti obsahujúce 448 článkov. Ďalej k nej patrilo 36 protokolov, 30 vyhlásení k ústavným ustanoveniam, 11 vyhlásení k protokolom a 9 vyhlásení členských krajín. V anglickej jazykovej verzii mal celý dokument 852 strán – 382 strán protokolov a príloh, 121 strán vyhlásení.
Preambula
Preambula poukazovala na spoločné dedičstvo Európy, historické skúsenosti, presvedčenie o spoločnej budúcnosti v rámci európskej integrácie a obsahovala tiež poďakovanie Konventu.
Časť I.
Bola úvodom do zmluvy, popisovala vymedzenie a ciele Únie, výslovne dávala Únii právnu subjektivitu a ustanovuje, že právo Únie má prednosť pred právom jej členských štátov. časti I. boli vymenované aj symboly Európskej únie. Boli nimi Zmluva výslovne uvádzala, ktoré právomoci patria výlučne Únii, v ktorých oblastiach má spoločné právomoci Únia a členské štáty a v ktorých oblastiach má únia podporné, koordinačné a doplnkové právomoci, pričom zachováva sa doložka flexibility, v zmysle ktorej, ak Ústava nedáva výslovne Únii nejakú právomoc, ale dosiahnutie niektorého z cieľov Únie je efektívnejšie na úrovni Únie než na úrovni členských štátov, môže si stanoveným postupom Únia takúto právomoc "prisvojiť", rešpektujúc pritom zásady proporcionality a subsidiarity. Stanovovala základné slobody a práva a definovala občianstvo EÚ. V hlave IV sa definovali inštitúcie a orgány Únie. Inštitúciami Európskej únie by podľa Ústavy mali byť: Ďalšími inštitúciami a poradnými orgánmi Únie by mali byť: Euroústava novým spôsobom definovala kvalifikovanú väčšinu uplatňovanú pri rozhodovaní Rady ministrov a po novom aj Európskej rady. Kvalifikovanú väčšinu malo tvoriť najmenej 55 % členov Rady, ktorí pozostávajú najmenej z 15 členských štátov a zastupujú štáty, ktorých obyvateľstvo predstavuje najmenej 65 % obyvateľstva Únie. Blokujúcu menšinu by mysela tvoriť najmenej štyria členovia Rady. Ak sa však nerozhoduje na návrh Európskej komisie alebo ministra zahraničných vecí Únie, kvalifikovanú väčšinu by mala tvoriť väčšina najmenej 72 % členov Rady, ktorí zastupujú členské štáty, ktorých obyvateľstvo prestavuje najmenej 65 % obyvateľstva Únie. Podľa euroústavy malo platiť, keď rozhoduje Európska rada, jej predseda ani predseda Európskej komisie nehlasujú.
Euroústava definovala jednotný systém právnych aktov Únie. Mali nimi byť: Hlava V opisovala demokratické princípy platné v EÚ. Hlava VII sa venovala financovaniu Únie. Hlavy VIII a IX opisovali vzťah Únie s okolitými štátmi a podmienky pre vstup do Únie a vystúpenie z Únie.
Časť II. Charta základných práv Únie
Časť II. euroústavy bola vlastne implantovaný dokument s podobným názvom Charta základných práv Európskej únie. Na tomto právne nezáväznom dokumente sa dohodli Európsky parlament, Rada a Európska komisia a ktorý bol podpísaný počas zasadnutia Európskej rady v Nice 7.decembra 2000. Práve na tomto zasadnutí Európskej rady sa európski lídri dohodli aj na Zmluve z Nice.
Časť II. euroústavy sa skladala z preambuly a siedmich hláv. (Prítomnosť preambuly v tejto časti Ústavy robila z Ústavy do istej miery jedinečný dokument, pretože je to vlastne dokument s dvoma preambulami.) Časť II. euroústavy obsahovala štandardný katalóg základných práv, ako sú právo na život, na dôstojnosť, nedotknuteľnosť osoby, právo na vzdelanie, sloboda myslenia, právo vlastniť majetok, sloboda podnikania a ďalšie. Hlava V nazvaná Občianstvo obsahovala politické práva občanov Únie jednak voči štátom, jednak voči Európskej únii. Obsahovala právo voliť a byť volený do Európskeho parlamentu a do orgánov územnej samosprávy podľa bydliska bez ohľadu na štátne občianstvo.
Euroústava v Časti II. výrazne preferovala sociálne práva. Spomeňme napríklad právo pracovníkov na informácie a konzultácie v rámci podniku, právo na kolektívne vyjednávanie a na kolektívne akcie, ktoré zahŕňa aj právo na štrajk, právo na prístup k službám zamestnanosti, právo na ochranu v prípade bezdôvodného prepustenia, právo na sociálne zabezpečenie a sociálnu pomoc či právo na zdravotnú starostlivosť.
Predpokladalo sa, že ak by euroústava vstúpila do platnosti, z Charty základných práv Únie, ktorá mala v tej dobe formu nezáväznej deklarácie, by sa stal právne záväzný dokument a práva v nej zahrnuté by bolo možné vymôcť aj súdnou cestou.
Časť III. Politiky a fungovanie Únie
Časť III. euroústavy bola najrozsiahlejšia časť ústavy. Jej základom boli existujúce základné zmluvy EÚ, ktoré z veľkej časti preberala. V hlave II sa deklarovali zásady rovnosti a nediskriminácie, hlava III podrobne opisovala vnútornú politiku EÚ, vrátane otázok jednotného vnútorného trhu, hospodárskej a menovej politiky, fungovania meny euro, politiky zamestnanosti, poľnohospodárstva a rybolovu, životného prostredia, ochrany spotrebiteľa, sociálnej politiky, dopravnej, telekomunikačnej a energetickej infraštruktúry, výskumu (vrátane výskumu vesmíru a spolupráce s ESA), či energetiky. V kapitole IV sa ďalej definoval tzv. priestor slobody, bezpečnosti a práva: nachádzal sa tu opis agendy sektorov spravodlivosti a vnútra a niektorých ďalších činností, kde Únia vykonávala iba podpornú činnosť. Hlava IV bola venovaná niektorým zámorským teritóriám. Hlava V upravovala vonkajšie aktivity Únie, spoločnú zahraničnú, bezpečnostnú, obrannú a obchodnú politiku, humanitárnu a inú spoluprácu s tretími krajinami a medzinárodné zmluvy. V hlave VI bolo podrobnejšie rozvedené fungovanie Únie a jej inštitúcií, vrátane pravidiel pre tzv. posilnenú spoluprácu.
Časť IV. Všeobecné a záverečné ustanovenia
Časť IV. euroústavy opisovala právnu kontinuitu Únie pri procese prijímania ústavy, rušila niektoré skoršie zmluvy, definovala postupy pre zmeny a doplnenia ústavy a stanovovala dobu platnosti. K zmluve boli priložené protokoly, prílohy a vyhlásenia.
Kritika ústavy
Návrh ústavnej zmluvy zaznamenal sériu kritických ohlasov, ktoré jej vytýkajú hlavne:
Všeobecná kritika európskej ústavy smerovala k tomu, že pred jej vznikom neboli jasne zodpovedané otázky, či EÚ vôbec nejakú ústavu potrebuje, aké hlavné požiadavky sa na ňu kladú a čo má ústava riešiť. Podľa kritikov tiež nebola splnená úloha, ktorú obsahuje vyhlásenie z Laekenu, ktoré požaduje viac demokracie a Európu bližšiu občanom.
Ratifikácia
300px|thumb|Stav ratifikácie v 25 členských štátoch: {{legend|#006BA8|Referendum ohlásené}} {{legend|#00AAE2|Referendum nie je plánované}} {{legend|#A0E200|Áno – prístupové dohody}} {{legend|#7BA800|Áno – iba parlament}} {{legend|#617E08|Áno – referendum}} {{legend|#C22929|Nie – referendum}} {{legend|#FEBBBB|Referendum odložené na neurčito}}
Ratifikácia na Slovensku
Na Ústavný súd SR v Košiciach však bola 11. júla 2005 doručená ústavná sťažnosť podľa čl. 127 Ústavy SR, v ktorej skupina fyzických osôb namietla porušenie svojho práva zúčastňovať sa na správe verejných vecí priamo, v referende. K porušeniu tohto základného práva malo podľa sťažovateľov dôjsť tým, že Národná rada dňa 11. mája 2005 vyslovila súhlas so zmluvou bez toho, aby bolo zároveň vyhlásené referendum, ako to o vstupe Slovenskej republiky do štátneho zväzku s inými štátmi predpokladá Ústava SR.
Ústavný súd 14. júla 2005 sťažnosť prijal na ďalšie konanie a súčasne rozhodol o odklade vykonateľnosti uznesenia parlamentu, ktorým poslanci schválili euroústavu. V odôvodnení súd napísal, že odklad vykonateľnosti uznesenia znamená, že prezident do právoplatného rozhodnutia Ústavného súdu nemôže euroústavu ratifikovať.
Dňa 27. februára 2008 Ústavný súd o tejto ústavnej sťažnosti vecne rozhodol nálezom. Podľa nálezu právo sťažovateľov konaním NR SR porušené nebolo. V odôvodnení sa uvádza, že NR SR konala pri vyslovovaní súhlasu s euroústavou v súlade s Ústavou SR. Okrem toho Ústavný súd vyslovil názor, že referendum o euroústave by nebolo v súlade s Ústavou SR, pretože Ústava pre Európu obsahuje vo svojej druhej časti úpravu základných práv. Zároveň sa Ústavný súd SR vyjadril, že prípadným nadobudnutím platnosti Zmluvy o Ústave pre Európu by Slovenská republika nevstúpila do štátneho zväzku s inými štátmi.
Prezident Ivan Gašparovič Zmluvu o Ústave pre Európu neratifikoval.
Pristupujúce krajiny
Vzhľadom na to, že Bulharsko a Rumunsko mali do EÚ vstúpiť v roku 2007, ústavu už akceptovali v rámci ratifikácie prístupovej zmluvy.
Krach Ústavy
Po vyslovení nesúhlasu v referendách o ratifikácii Ústavy pre Európu vo Francúzsku a Holandsku v roku 2005 a po pomerne dlhom období sebareflexie sa lídri Európskej únie v roku 2007 rozhodli, že vypracujú návrh novej reformnej zmluvy, ktorá dostala názov Lisabonská zmluva.
Cípec
Cípec je potok v juhovýchodnej časti okresu Trenčín. Je to ľavostranný prítok Svinice, má dĺžku 5,2 km a je tokom VI. rádu.
Prameň
Pramení v juhozápadnom výbežku Strážovských vrchov, v podcelku Trenčianska vrchovina, v časti Ostrý, na juhovýchodnom svahu Ostrého vrchu (767,5 m n. m.) v nadmorskej výške približne 400 m n. m.
Opis toku
Od prameňa tečie juhojuhovýchodným smerom, vstupuje do Nitrianskej pahorkatiny, do časti Bánovská pahorkatina a preteká intravilánom obce Neporadza. Pod obcou sa stáča, vytvára výrazný oblúk prehnutý na západ a sprava priberá najprv prítok prameniaci na okraji intravilánu Rožňovej Neporadze a potom občasný prítok prameniaci západne od nej. Na dolnom toku už tečie znovu juhojuhovýchodným smerom okrajom lokality Matejove Lazy, preteká okrajom intravilánu obce Svinná a podteká štátnu cestu číslo 9. Severozápadne od centra spomenutej obce sa v nadmorskej výške cca 239,5 m n. m. vlieva do Svinice.
Zoznam vinohradníckych oblastí Slovenska
thumb|upright=1.5|Vinohradnícke oblasti Slovenska
Zoznam vinohradníckych oblastí na Slovensku je rozdelený na 6 vinohradníckych oblastí, ktoré sa delia na vinohradnícke rajóny (okrem vinohradníckej oblasti Tokaj) a vinohradnícka obce.