cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Sodomia
Novovek a moderné dejiny
Vo Francúzsku sa výraz sodomia právne chápal v posledných storočiach výlučne v zmysle homosexuálny (análny) styk. Francúzsko bola prvá krajina, ktorá – roku 1791 za Napoleona I. – sodomiu urobilo beztrestnou. Už roku 1726 sa však vo Francúzsku uskutočnilo jedno z posledných vážnych potrestaní za sodomiu (upálenie zaživa).
V Rakúskej monarchii sa podľa čl. 74 § 6 zákona Márie Terézie Constitutio Criminalis Theresiana z roku 1768, ktorý bol silne ovplyvnený rímskonemeckým Constitution Criminalis Carolina, sodomia - presnejšie „neprirodzené smilstvo“ (=smilstvo proti prírode, protiprirodzené smilstvo, smilstvo proti prirodzenosti), čím sa myslelo zoofilné a homosexuálne správanie a masturbácia - trestala sťatím hlavy a následným spálením tela (v prípade homosexuála) resp. upálením zaživa (v prípade zoofílie) páchateľa aj zvieraťa. Okrem toho zákon trestal incest, pohlavný styk s mŕtvolou, nemanželský styk a neprirodzenú chlípnosť medzi mužom a ženou. V roku 1787 osvietenský zákon Constitutio Criminalis Josephina (Josefinisches Strafgesetzbuch) Jozefa II. trest homosexuálom zmiernil na väzenie/nútené práce/bičovanie, beztrestnou sa stala masturbácia, nemanželský styk a neprirodzená chlípnosť medzi mužom a ženou. Rakúsko bolo týmto prvou európskou krajinou, ktorá zrušila trest smrti za homosexuálne správanie (nasledované však bolo Francúzskom, ktoré o 3 roky neskôr homosexualitu úplne dekriminalizovalo). V roku 1803 bol prijatý nový rakúsky trestný zákon (Strafgesetz 1803), v ktorom sa opäť vyskytuje „smilstvo proti prírode“, no bez ďalšej konkretizácie, čo viedlo k pomerne širokej interpretácii ustanovenia. V roku 1824 cisársky dekrét znova definoval neprirodzené smilstvo ako homosexuálne a zoofilné správanie. Trestom bolo väzenie (½ -1 rok). V novele z roku 1852 (Strafgesetz 1852), ktorá v Česku platila až do roku 1950 a v Rakúsku až do roku 1975, sa tieto ustanovenia v podstate prevzali. § 129 a nasl. konkrétne znie:''Ako zločin sa potrescú aj nasledujúce druhy smilstva: I. Smilstvo proti prírode, to jest a) so zvieratami, b) s osobami rovnakého pohlavia. Trestom je ťažký žalár 1 -5 rokov...[za určitých okolností až 10 či 20 rokov]…II. Incest.... III. Zvedenie [osoby zverenej pod dohľad]...'' Skutkovú podstatu napĺňala aj vzájomná masturbácia osôb rovnakého pohlavia. Trvalým problémom tohto zákona bola nejasná definícia „smilstva“, a súdy napríklad v prvej ČSR ju vykladali veľmi voľne.
V Uhorsku sa podľa článku 74 Iurisprudentia Criminalis z roku 1751 análny styk dvoch mužov trestal smrťou. Vyššie spomenuté rakúske zákony z roku 1768 a 1787 (a 1803?) platili aj na území Uhorska. Uhorský zákon z roku 1843 zahrnoval homosexuálne a zoofilné správanie pod neprirodzené smilstvo a trestom bolo väzenie (za homosexuálne správanie 3 roky). 1852 – (?)1861 platil vyššie uvedený rakúsky zákonník z roku 1852, potom bol obnovený uhorský zákon z roku 1843. V novele uhorského trestného zákona z roku 1878, ktorá na Slovensku platila až do roku 1950, styk so zvieratami aj s mužmi naďalej patril pod „neprirodzené smilstvo“ a trestal sa väzením, ale trest za homosexuálne správanie sa znížil na 1 rok.
V Česko-Slovensku bol v roku 1950 prijatý prvý spoločný trestný zákon pre Česko aj Slovensko (zákon č. 86/1950 Zb.). V ňom je už trestný „len“ pohlavný styk s osobou rovnakého pohlavia (§ 241, odňatie slobody na 1 až 5 rokov podľa skutkovej podstaty) a incest (§ 242). Styk so zvieratami sa nespomína. V roku 1961 vstúpil do platnosti nový čs. trestný zákon, podľa ktorého je trestná súlož len osoby staršej ako 18 rokov s osobou rovnakého pohlavia mladšou ako 18 rokov, pričom sa potrestá ten z dvojice, ktorý je starší ako 18 rokov (§ 244, odňatie slobody na 1 až 5 rokov), ďalej budenie verejného pohoršenia pohlavným stykom s osobou rovnakého pohlavia a opäť incest (§ 245). Styk so zvieratami sa nespomína.
Zákonom č. 175/1990 bol § 244 zákona z roku 1961 zrušený. Súčasný slovenský trestný zákon z roku 2005 pohlavný styk s osobou rovnakého pohlavia nespomína, spomína incest, a zvieratá spomína iba v súvislosti zákazu týrania zvierat (§ 378).
Magdaléna Štrompachová
Magdaléna Štrompachová (* 23. september 1919, Budapešť – † 17. november 1988 Bratislava) rod. Magdolna Drescher (15. februára 1935 premenovaná na „Batkay“), bola maďarsko-slovenská akademická maliarka, reštaurátorka a pedagogička s ťažiskom pôsobenia na Slovensku.
So svojím manželom akademickým maliarom Ľudovítom Štrompachom založila prvý výtvarný odbor na ĽŠU v Prievidzi (15. marec 1963), v ktorom od roku 1964 do roku 1973 pôsobila ako výtvarný pedagóg.
Životopis
Narodila sa rodičom Ferencovi Jozsefovi Drescherovi, učiteľovi hry na husliach a Márii Drescherovej (rod. Hübner) taktiež premenovaný 15. februára 1935 na „Batkay“.
V roku 1946 sa vydala a presťahovala sa z Budapešti do Prahy, kde pracovala vo filmových ateliéroch na Barrandove v „Krátkom Filme Praha A.S." ako jedna z prvých animátorov kresleného filmu, do ktorého prispela návrhmi rozprávkových kreslených postáv a bábok. V roku 1950 sa presťahovala s rodinou na stredné Slovensko, kde žila časť manželovej rodiny a spolu s ním založila prvý výtvarný odbor na ĽŠU v Prievidzi (15. marec 1963), v ktorom od roku 1964 do roku 1973 pôsobila ako výtvarný pedagóg. . Od roku 1986 žila striedavo v Bratislave a v Budapešti. Zomrela po ťažkej chorobe v roku 1988 v Bratislave. Je pochovaná na Ružinovskom cintoríne v Bratislave v III. kruhu.
Štúdium
Študovala na Kráľovskej výtvarnej akadémii (maď. Országos Magyar Királyi Képzőművészeti Főiskola) v Budapešti u významných maďarských akad. maliarov (István Boldizsár, István Szőnyi, Zsigmond Strobl).
Ocenenia
Počas štúdií v Budapešti boli jej diela vybrané do rôznych sútaží, na ktorých získala vždy prvé ocenenie. Okrem týchto ocenení je nositeľkou viacerých ocenení za jej pedagogickú činnosť. Jedno z ocenení za pedagogickú činnosť jej bolo udelené in memoriam.
Tvorba
Vytvorila obrovské množstvo výtvarných diel, ktoré sa nachádzajú v Maďarsku, na Slovensku, v Rakúsku a v Nemecku. Od roku 1946 pracovala v „Krátkom Filme Praha A.S." ako jedna z prvých animátorov kresleného filmu, do ktorého prispela návrhmi rozprávkových kreslených postáv a bábok.
Pedagogická činnosť
Od roku 1964 do roku 1973 pôsobila ako výtvarný pedagóg na ĽŠU v Prievidzi, kde založila výtvarný odbor spolu so svojím manželom akad. mal. Ľudovítom Štrompachom. Mnohí jej žiaci sú dnes významní slovenskí výtvarníci a sochári.
The Rubettes
The Rubettes bola anglická popová skupina, ktorú v roku 1973 založil producent a skladateľ, Wayne Bickerton. Skupina vznikla v závere glam rockovej éry a mala prezentáciu, ktorá bola poplatná práve tejto dobe. Pre ich vystúpenia boli charakteristické biele obleky a plátené baretky na hlavách.
Hudobná kariéra
Bickerton bol A&R agent u firmy Polydor Records. Produkoval napríklad aj skupinu bývalého člena The Beatles, Pete Best Four. V 60. rokoch, pôvodne pre súťaž Eurovision Song Contest, skupine Showaddywaddy napísal skladbu „Sugar Baby Love“. Táto formácia pieseň nahrať odmietla. Neskôr v začiatku 70. rokov sa singel s touto skladbou stal prvým a zároveň najväčších hitom skupiny Rubettes.
Hit „Sugar Baby Love“ bol v máji roku 1974 štyri týždne na vrchole britských rebríčkov, v auguste toho istého roku sa tento singel v Spojených štátoch dostal na 37. miesto a stal sa v tejto krajine ich najobľúbenejšou nahrávkou. Pre Polydor túto skladbu nahrali v ich londýnskom štúdiu spolu s tromi ďalšími v októbri roku 1973. Nahrávku urobila skupina štúdiových hudobníkov a jej úvodný falzet naspieval Paul Da Vinci, ktorý so skupinou v tom čase neúčinkoval. Z nahrávky sa len v Spojenom kráľovstve predalo 500 tisíc kópií, celosvetovo jej predaj dosiahol tri milióny. Skladba bola slávna a obľúbená aj za Železnou oponou. Vo vtedajšom Česko-Slovensku vznikli vtedy dve jej coververzie: od Karla Gotta to bola pieseň „Nic než láska tvá“ a vtedy veľmi populárny slovenský spevák, Karol Konárik, ju s vokálnou skupinou Jezinky naspieval pod názvom „V Srdci Lásku Mám“. Autorská dvojica Bickerton–Waddington, ktorá zložila „Sugar Baby Love“ pre kapelu napísala aj ďalšie ich hity polovice 70. rokov 20. storočia: „Tonight“, „Juke Box Jive“, či „I Can Do It“, z ktorých posledný je druhou nahrávkou skupiny v americkom katalógu 500 vrcholných hitov.
V novembri roku 1974 v časopise NME oznámili, že skupiny The Rubettes, The Glitter Band a Mud patria k tým, ktoré účinkujú vo filmovej snímke Never Too Young To Rock. Od roku 1976 skupina upustila od svojho glam rockového obdobia k hraniu v iných žánroch. Viackrát pritom zmenila svoje zloženie. Po roku 2000 vystupuje v dvoch verziách: ako The Rubettes Alana Williamsa a The Rubettes Billa Hurda.
Sindh
Sindh (-po urdsky; staršie po slovensky a zároveň po perzsky: Sind; po hindsky, zároveň staršie po urdsky, zároveň sanskritský slovný kmeň: Sindhu, po hindsky aj: Sindhú, sanskritský nominatív: Sindhuh) môže byť:
Sindhu (-kmeň slova) alebo Sindhuh (-nominatív) je aj názov dolného toku Indusu vo védskych textoch, pozri pod Indus
Jan Štursa
Jan Štursa (* 15. máj 1880, Nové Město na Moravě – † 2. máj 1925, Praha) bol český sochár, jeden zo zakladateľov českého moderného sochárstva.
Životopis
Štursa bol absolventom kamenárskej školy v Hořiciach a AVU v Prahe, kde bol jeho učiteľom Josef Václav Myslbek. V rokoch 1922 – 24 pôsobil ako rektor AVU. Zo začiatku bol ovplyvnený secesným symbolizmom – usiloval sa stvárniť poeticky vnútorný svet človeka (Z kúpeľa, Život uniká, Melancholické dievča). Po roku 1908 sa priklonil k zmyslovému uchopeniu plného tvaru zrelého ženského tela (Eva, Sulamit Rahu). Bol ovplyvnený aj kubizmom (reliéf Umenie, pre Mánesov most, Odpočívajúca tanečnica). Reagoval na tragické zážitky z vojny a frontu (Pohreb v Karpatoch, Ranený). Povojnová plastika Hráč na organistrum predznamenávala estetiku civilizmu. V podstate neopúšťal základné východiska svojej zrelej tvorby – hľadanie duchovného poňatia zmyslového tvaru v bezprostrednom kontakte s videnou realitou, ktoré v povojnovom období dospelo do polohy harmonickej modelácie (Dar nebies a zeme, Víťazstvo).
Významné miesto v jeho tvorbe majú okrem portrétnej tvorby (E. Vojan, Matka umelcova, T. G. Masaryk, podobizeň M, Hübnerovej, podobizeň Maxa Švabinského) predovšetkým monumentálna realizácia (Humanita a Práca pre pylóny Hlávkovho mostu v Prahe, pomník S. Čecha a H. Kvapilovej v Prahe, B. Smetanu v Litomyšli).
Zdeňkov
Zdeňkov je obec v Česku v okrese Jihlava v kraji Vysočina. 1. januára 2012 tu žilo 59 obyvateľov, z toho 30 mužov a 29 žien, pričom priemerný vek v obci bol 47,9 roka (muži 43,7 roka, ženy 52,3 roka).
Trofejný výbor
Trofejný výbor bol výbor založený v Sovietskom zväze počas druhej svetovej vojny, na čele ktorého stál Kliment Jefremovič Vorošilov. Jeho hlavnou činnosťou bolo získavanie a kontrola vojnovej koristi, čo sa na dobytých nepriateľských (často aj spojeneckých) územiach realizovalo ako bezuzdné drancovanie.
Becquerel (jednotka)
Becquerel (Bq) je odvodená jednotka SI rádioaktivity, definovaná ako aktivita množstva rádioaktívneho materiálu, v ktorom prebehne jeden rozpad atómového jadra za jednu sekundu. Jej rozmer je teda s−1. Staršia jednotka rádioaktivita bol curie (Ci) – aktivita 1 gramu izotopu 226Ra. 1 Ci je 3,7.1010 Bq (37 GBq). Jednotka je pomenovaná na počesť A. H. Becquerela, nositeľa Nobelovej ceny spolu s Pierrom a Maria Curieovou-Skłodowskou za objav rádioaktivity.
1 Bq je veľmi malé množstvo. Ľudské telo má priemernú aktivitu 9 000 Bq (asi 100 Bq na kg). Táto aktivita pochádza z rádioaktívneho draslíka (40K) a uhlíka (14C) z bežných potravín. Vo vode tvorí rádioaktivitu hlavne radón, draslík a vodík (trícium). Napríklad morská voda obsahuje koncentráciu radónu 0,01 Becquerelu na liter, zatiaľ čo podzemná voda 100 Bq/l.
Peter Oremus (tréner)
Peter Oremus (* 5. september 1970, Bánov) je bývalý slovenský hokejový útočník. Po skončení hráčskej kariéry sa venuje trénerskej činnosti.
Klubový hokej
Pochádza z Bánova a s korčuľovaním i hokejom začal v blízkych Nových Zámkoch. V roku 1984 prestúpil do HK Nitra, kde v roku 1988 vyštudoval SPŠ Stavebnú. Je však známy predovšetkým zo sedemročného pôsobenia v klube HK 36 Skalica.
Reprezentácia
V slovenskej reprezentácii odohral 4 zápasy, neskóroval.
Trénerské pôsobenie
Pôsobil ako tréner juniorov v HK 36 Skalica a zároveň bol aj manažérom pre mládež. 12. októbra 2006 sa stal trénerom hlavného mužstva tohto klubu, ktoré bolo v tom čase s veľkým odstupom na poslednom mieste. Po výrazne zlepšených výkonoch sa napokon prebojovalo do play-off.
V júni 2007 bol vymenovaný za asistenta reprezentačného trénera Júliusa Šuplera, keď nahradil Zdena Cígera, zaneprázdneného trénerskou funkciou v Slovane, vo funkcii pôsobil do júna 2008, keď sa novým trénerom reprezentácie stal Ján Filc. V auguste 2010 bol vymenovaný do rovnakej funkcie, keď sa stal asistentom Vladimíra Vůjtka.
Od 6. novembra 2012 do zastával post hlavného trénera v českom klube HC Vítkovice Steel. Po nepresvedčivých výkonoch tímu v úvode sezóny 2014/15 Peter Oremus a asistent Roman Šimíček po vzájomnej dohode s vedením tímu 3. novembra 2014 v svojich funkciách skončili a 22. januára 2015 sa stali trénermi HC Košice (Oremus ako hlavný tréner, Šimíček aistent).
Rodina
Peter Oremus je ženatý, v roku 2012 mu zomrela dcéra Terézia. Z tohto dôvodu požiadal o uvoľnenie z funkcie asistenta reprezentačného trénera a na MS 2012 ho nahradil Jerguš Bača.
Saint-Martin-de-Bienfaite-la-Cressonnière
Saint-Martin-de-Bienfaite-la-Cressonnière je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Calvados, v regióne Dolná Normandia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 492 obyvateľov (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Hixxy
Hixxy, známy tiež ako DJ Hixxy, vlastným menom Ian Hicks (* 3. august 1975, Portsmouth, Anglicko) je britský UK Hardcorový a toho času happy hardcorový DJ a hudobný producent.
Hixxy je známy hlavne svojím účinkovaním na kompiláciách Bonkers. Takisto účinkoval v mnohých CD Clubland, predovšetkým v sériách kompilácií Clubland X-Treme Hardcore a Hardcore Til I Die. Svoju DJskú kariéru začal v roku 1996 vydaním skladby „Toytown“, ktorá sa stala veľkým hitom v Spojenom kráľovstve.
Photokina
thumb|right|Photokina 2004
Photokina je najväčší veľtrh fotografického priemyslu. Koná sa každé dva roky v septembri v Nemecku v Kolíne nad Rýnom. Prvá Photokina sa uskutočnila v roku 1950. Posledná sa konala 21. až 26. septembra 2010, ďalšia sa bude konať 18. až 23. septembra 2012.
Brezy v Mlynskej doline
Brezy v Mlynskej doline sú dve brezy previsnuté, ktoré sa nachádzajú v Mlynskej doline v Bratislave. Sú chránené podľa Všeobecne záväznej vyhlášky KÚ v Bratislave, 1/1996 pre vysokú biologickú a estetickú hodnotu a ich zriedkavý výskyt.
We Wish You a Merry Christmas
„We Wish You a Merry Christmas“, je koleda, ktorá vznikla v 16. storočí niekde na dnešnom juhozápade Anglicka. Táto koleda je jednou z tých tradičných kolied, ktoré v celom kresťanskom svete pripomínajú oslavy Vianoc a Nového roka.
Saint-Symphorien-sur-Coise
Saint-Symphorien-sur-Coise je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Rhône, v regióne Rhône-Alpes.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Beckovské hradné bralo
Beckovské hradné bralo je bralo, ktoré je od roku 1963 vyhlásené za prírodnú pamiatku Slovenska. Vzniklo z pôvodnej druhohornej vápencovej kryhy, ktorá je troskou Chočského príkrovu, za pôsobenia erozívnej sily rieky Váh. 50 metrov vysoké bralo slúži na cvičné lezenie. Na vrchole sa nachádzajú pozostatky stredovekého hradu Beckov.
Poloha
Nachádza sa v katastrálnom území obce Beckov v okrese Nové Mesto nad Váhom v Trenčianskom kraji. Výmera ochranného pásma so 4. stupňom ochrany je a  má chránené územie 3. stupňa ochrany.
Geológia
Beckovské hradné bralo je troskou hronika (chočského príkrovu). V jej podloží sa však nachádzajú horniny fatrika (krížňanský príkrov), presnejšie jeho beckovskej jednotky (ekvivalent vysockej jednotky). Oblasť hronika beckovského hradného brala tvorila prechodný celok medzi panvou Dobrej Vody a mojtínsko-harmaneckou karbonátovou plošinou. Podľa súčasných predstáv je tento sled ekvivalentný veterlínskej jednotke.
Vrstevný sled hronika na mieste hradnej skaly tvoria od spodu steinalmské vápence a nad nimi zámostské súvrstvie, reiflingské vápence a partnachské vrstvy. Nad nimi sa nachádzajú ramingské vápence bebravskej jednotky.
Juraj Galvánek
Juraj Galvánek (* 11. máj 1944, Trenčín) je slovenský kameraman.
Po ukončení strednej školy pracoval dva roky ako asistent kamery. Vyštudoval FAMU v Prahe — odbor filmový a televizní obraz. Natáča dokumentárne aj hrané filmy, spolupracuje s televíziou. Ako kameraman Štúdia dokumentárnych filmov Koliba, natočil množstvo dokumentov. Nevyhýbal sa ani skutočne rizikovým prácam, ako natáčanie výstavby komínov, či výcvik rogalistov. Pracoval na trikových a hudobných klipoch, napr. pre Joža Ráža a Miroslava Žbirku. Spolupracoval na televíznom magazín o filme Ráčte vstúpiť. Spolupracoval na natáčaní dokumentárnych seriálov Veľké civilizácie staroveku a Kelti. Od roku 1992 pôsobí ako slobodný umelec, od r. 1999 nakrúca ako kameraman a neskôr tiež koproducent hrané filmy, ktoré majú pre neho výlučne umelecký potenciál. Podpísaná je pod nimi spolupráca so svetoznámym výtvarníkom a režisérom Jánom Švankmajerom. Je člen: Slovenskej filmovej a televíznej akadémie, Asociácie slovenských kameramanov, Asociácie europskych kameramanov IMAGO Slovenského syndikátu novinárov
Filmografia ocenených filmov - autor filmového obrazu : 1973 Biela cesta vedie z osady 1976 Jánske ohne 1977 Ráčte vstúpiť 1984 Do pivnice (viac ocenení) 1995 Zač jsme bojovali (Český lev) 1997 Židia v Izraeli 2002 Otesánek (Český lev) 2005 Šílení (viac ocenení) 2020 Pavol Traubner (Platinum Remy     Award - 53r.World fest      najlepší krátky film
Osobné ocenenia za kameramanskú prácu: 1978 POCTA - druhá cena za kameru od Slov.lit.fondu a Zväzu dramatických melcov 2005 VÍZIE Z INFERNA - hlavná cena za kameru od Asociácie slovenských kameramanov 2006 ŠÍLENÍ - cena za mimoriadny kameramanský výkon od Slov.lit.fondu a Slovenského filmového zväzu 2006 - Národná cena Slovenskej filmovej a televíznej akadémie "Slnko v sieti" v kategórii najlepšia kamera hraného filmu
Filmografia (celovečerné filmy)
Národná cena "Slnko v       sieti" za najlepšiu kameru
Boje v Taliansku počas druhej svetovej vojny
Talianska kampaň alebo taliansky front predstavuje hlavnú časť poslednej fázy bojov druhej svetovej vojny v Stredomorí. Zahŕňa ťaženie jednotiek Spojencov naprieč Sicíliou a Apeninským polostrovom. V jej priebehu boli štáty Osi systematicky vytlačené z oblasti na sever bez sebe menšej šance na zvrat.
Bojové operácie sa začali vylodením na Sicílii (operácia Husky). Po jej obsadení pokračovali vylodením na talianskej pevnine (operácia Avalanche). Spojenecký postup však nebol dostatočne dynamický a vojskám osi sa ho podarilo zastaviť. V januári 1944 sa preto spojenci pokúsili obísť nepriateľskú obranu označovanú ako Zimná línia vylodením pri Anziu a Nettune (operácia Shingle). Útok však nenapredoval dostatočne rýchlo a prielom z predmostia sa podaril až v máji. V tej istej dobe sa rozhoreli boje o Monte Cassino. Rím bol oslobodený 4. júna 1944. Nemci však zabránili významnému prieniku na sever na Gótskej línii v predpolí Álp. Počas kampane zasiahli do bojov okrem talianskych partizánov aj talianske jednotky bojujúce na strane Spojencov. Ku koncu apríla sa spojencom podarilo oslobodiť Benátky a Terst. Nemeckí velitelia začali rokovať o kapitulácii. Boje skončili 8. mája 1945.
Prepelica poľná
Prepelica poľná alebo prepelica obyčajná (lat. Coturnix coturnix) je druh vtáka z čeľade bažantovité (Phasianidae). Hniezdi mimo severu v celej Európe, vo veľkej časti Afriky a v západnej Ázii. Vyskytuje sa na väčšine územia Slovenska od nížin až nad hornú hranicu lesa (, Malá Fatra ). Jej hniezdny biotop tvoria najmä obilninové a ďateľinové polia, lúky a pasienky. Je to sťahovavý druh a z časti zimuje v Afrike od rovníka na sever a z časti v okolí Stredozemného mora a v Južnej Európe. Podľa Medzinárodnej únie na ochranu prírody a prírodných zdrojov prepelica poľná patrí medzi najmenej ohrozené druhy, trend celkovej populácie je klesajúci, v Európe má kolísavý trend. Ohrozuje ju odchyt do sietí počas migrácie a zmena poľnohospodárskych postupov, najmä zvýšením množstva používaných pesticídov.
Opis
Prepelica poľná meria 16 –  s rozpätím krídel 32 –  s váhou 52 – 125 g.
Hlas
Prítomnosť prepelice poľnej najskôr prezradí silný hlas samčeka poc-po-dok poc-po-dok či poďte-žať poďťe-žať poďte-žať alebo piť-palať. Svoju sériu začína drsnejším va-va, va-va a opakuje 4 – 8-krát. Ozýva sa celé obdobie hniezdenia až do augusta. Tento hlas môžeme počuť cez deň i v noci. Najčastejšie ráno a hlavne večer. Hlas samičky znie ako prübrü-prübrü alebo brüt-büt.
Výskyt a stav na Slovensku
Odhadovaný počet hniezdiacich párov v rokoch 19801999 bol 2 000 – 6 000. Veľkosť populácie i územie na ktorom sa vyskytovala boli stabilné, maximálna zmena do 20%. Ekosozologický status v roku 1995 R – vzácny. V roku 1998 LR – menej ohrozený druh : nt – takmer ohrozený taxón. V roku 2001 LR - menej ohrozený. Európsky ochranársky status SPEC3 – druhy, ktorých globálne populácie nie sú koncentrované v Európe, ale majú tam nevhodný ochranársky status. Stupeň ohrozenia V – zraniteľný druh.
Odhadovaný počet hniezdiacich párov v rokoch 20082012 bol 2 0006 000 párov. Krátkodobý trend za posledných 12 rokov (20002012) aj z pohľadu dlhodobého trendu od roku 1980 (19802012) boli klesajúce. Veľkosť územia na ktorom hniezdila za posledných 12 rokov ako aj z pohľadu dlhodobého trendu bola stabilná. V roku 2014 LC - menej dotknutý.
Odhadovaný počet hniezdiacich párov v rokoch 20132018 bol 2 000 5 000 párov. Krátkodobý trend za posledných 12 rokov (20082018) aj z pohľadu dlhodobého trendu od roku 1980 (19802018) boli klesajúce. Veľkosť územia na ktorom hniezdila za posledných 12 rokov ako aj z pohľadu dlhodobého trendu bola stabilná.
Potrava
Po prílete na hniezdisko prevažuje živočíšna potrava, neskôr rastlinná.
Ochrana
Je zákonom chránená (§ 33 ods. 3 zákona o Ochrane prírody a krajiny 543/2002 Z. z. ), spoločenská hodnota je 920 € (Vyhláška MŽP č. 24/2003 Z.z. v znení č. 492/2006 Z. z., 638/2007 Z. z., 579/2008 Z. z., 173/2011 Z. z., 158/2014 Z. z., účinnosť od 01.01.2015).
Lafnitz
Lafnitz môže byť:
Konstantin Stepanovič Meľnikov
náhľad|Konstantin Stepanovič Meľnikov Meľnikov Konstantin Stepanovič (Ме́льников Константи́н Степа́нович) (* 3. august 1890, Moskva – † 28. november 1974, Moskva) bol sovietsky architekt, maliar a pedagóg. Jeden z popredných predstaviteľov sovietskej avantgardy. Jediný architekt, ktorý sa stal vzorom sovietskej architektúry 20. storočia na celom svete.
Život
Meľnikov sa narodil 3. augusta 1890 v Moskve v priemernej rodine. Otec bol stavebným pracovníkom. Hoci od detstva bol obkľúčený rušným životom veľkého mesta, obdivoval život v dedine, ktorý považoval za určitý ideál. Ako osobne spomínal, bol nadchnutý prírodou, jej diagonálami, vertikálami, dokonalými líniami a tvarmi. Ešte ako malý chlapec veľmi rad kreslil a modeloval z hliny. Roku 1902 Meľnikov skončil školu a išiel pracovať pomocníkom do v tom čase veľmi známej technickej firmy Torgovyj Dom Zalesskij a Chaplin. Tu si ho talent všimol práve Chaplin, ktorý bol nadšený z jeho kresieb. Vďaka jeho podpore začína Meľnikov roku 1905 študovať výtvarné umenie, a v roku 1914 architektúru.
Meľnikov ukončil štúdium v roku 1917, v čase veľkých zmien. Ako sám poznamenal: „Môj štúdium sa skončil...a s ním sa skončil aj život, ktorý som žil 27 rokov. Teraz, keď som dostal titul architekt, som vstúpil do architektúry, ktorá je na pokraji priepasti.“ V nasledujúcich rokoch Meľnikov pracuje na viacerých objektoch – do roku 1918 na projekte Moskovského automobilového závodu, neskôr sú to objekty spoločenského a klubového charakteru, bytové domy a veľkokapacitné garáže. Aj napriek veľkým politickým a spoločenským zmenám tej doby, Meľnikov je sebaistý a ambiciózny. Je plný odhodlania a dáva priestor experimentovaniu.
Svet spoznal Meľnikova až v roku 1925, keď postavil sovietsky pavilón pre Medzinárodnu výstavu dekoratívneho umenia v Paríži. Jeho vrcholným dielom sa ale stal jeho vlastný dom, alebo t.z. Dom Meľnikova. Bol najdôležitejším medzníkom v živote architekta. Stal sa neodlučiteľnou časťou jeho života, ktorá mu priniesla úspech na jednej, ale aj nešťastie na druhej strane.
Tridsiate roky sú prvým kritickým momentom v jeho živote ako architekta. Čím ďalej, tým viac sa dostáva pod paľbu kritikov jeho tvorby a prístupu k architektúre. Vydanie tzv. estetického štandardu umenia v ZSSR ešte viac komplikuje situáciu. Meľnikov sa čoraz viac venuje pedagogickej činnosti: do roku 1937 na Moskovskej architektonickej univerzite, od roku 1951 na inžinersko-stavebnej univerzite, a od roku 1960 na Celoštatnej inžinersko-stavebnej univerzite.
V posledných desiatich rokoch svojho života sa dostáva do ústrania. Zostal sám. Ako poznamenál, jeho jediným spoločníkom zostal iba jeho vlastný dom. V roku 1972 Dostal Meľnikov Celoštátne vyznamenanie za architektonickú tvorbu. O dva roky na to zomiera vo veku 84 rokov. Pochovaný je na Vvedenskom cintoríne v Moskve.
Pohľad na architektúru
Za svojho života Konstantin Meľnikov vyslovil viacero vlastných názorov na architektúru a vecí spojených s ňou. Tu sú niektoré z nich:
„Nemám v úmysle vytvárať zákonitosti – neverím v ich existenciu. Génius je ten, kto dokáže prekonať všetko to, čo bráni ostatným prekonať prekážky. Netrápi ma, či som presný pri použití termínu NOVÉ, lebo nové je to, čo žije celé storočia; osobne sa bez problému staviam k úlohe priniesť súčasností také NOVÉ, ktoré pre architektúru bude doslova vynálezom“
„Umenie je tam, kde sa prejavila tvorivosť, a skutočná krása iba to, to bolo vytvorené sa talentom“
„Krása je najvyšší stupeň praktickej užitočnosti“
„Robiť nemožné možným – v tom spočíva drzosť architekta“
Edmond Rostand
Edmond Rostand (* 1. apríl 1868, Marseille – † 2. december 1918, Marseille, pomník má v Paríži) bol francúzsky básnik a dramatik. 30. mája 1901 ho zvolili za jeho dramatické a básnické dielo do Francúzskej akadémie a stal sa tak jej najmladším členom. Dosiahol hodnosť komandér Čestnej Légie.
Život
Narodil sa v majetnej provensálskej rodine, otec bol účtovník a poet. V roku 1880 sa celá rodina presťahovala do kúpeľov Luchon, kde nakoniec otec Rostand postavil vilu „Vila Julia“ blízko tamojšieho kasína. Edmond strávil viac ako 22 letných prázdnin v Luchone, tu sa nechal inšpirovať k napísaniu divadelnej hry Le Gant Rose, uvedenej roku 1888.
Okrem toho tu písal poéziu – Les Musardises (r. 1890). Študoval právo, ktoré nedoštudoval a chvíľu rozmýšľal nad diplomatickým poslaním. Nakoniec sa dal na písanie poézie.
V roku 1890 sa oženil s Rosemonde Gérard, francúzskou poetkou z prostredia šľachty a mali spolu dvoch synov, Mauricea a Jeana. Rosemonde písala takisto básne a divadelné hry. Ich syn Maurice zdedil po rodičoch talent a stal sa z neho tiež poet a dramatik. Edmond podporoval svoju manželku v jej tvorivých zámeroch a postupne sa začalo hovoriť, že ho zatieňuje ako autorka. Manželský vzťah prerušil v roku 1915 Edmond, ktorý si našiel poslednú lásku svojho života v Paríži a odsťahoval sa do Baskicka bližšie ku kúpeľom. Manželia sa však nerozviedli a Rosemonde sa starala ako vdova o jeho literárnu pamiatku.
V roku 1894 adaptovali jeho úspešnú veršovanú drámu Les Romanesques v divadle Comédie Française, za ktorú bol ocenený Francúzskou akadémiou v roku 1901. V roku 1897 mala úspešnú premiéru dráma Cyrano z Bergeracu. V roku 1904 po neúspechu ďalšej hry Chantécler rezignoval na písanie divadelných kusov. Zomrel počas epidémie španielskej chrípky v roku 1918.
Dielo
Rostand písal divadelné hry a poéziu.
Vplyv diela
Rostandove romantické klasické verše viazané a rýmované štýlovo náležia do polovice 19. storočia. Ale jeho dramatické diela, hlavne Cyrano z Bergeracu obohatili pestrú ponuku štýlov vo francúzskej dramatickej tvorbe konca 19. storočia. Hry náležia do lyricko-epickej drámy a komédie, zasiahli i do kultúry bulvárov vaudevillom Červená rukavica. Cyrano z Bergeracu, veršovaná komédia, sa stal evergreenom repertoárov divadiel až podnes.
Kodón
Kodón je sekvencia troch nukleotidov (nazývaných v tejto súvislosti triplet) v molekule DNA alebo mRNA, ktoré určujú zaradenie konkrétnej aminokyseliny do polypeptidového reťazca. Určitý kodón kóduje len jednu aminokyselinu, avšak určitá aminokyselina môže byť kódovaná viacerými, rôznymi kodónmi, napríklad arginín, serín a leucín sú kódované každá až šesticou rôznych kodónov. Kodóny kódujúce tú istú aminokyselinu sa nazývajú synonymné; mutácia, ktorá zmení kodón na iný synonymný kodón, sa nazýva tichá mutácia.
Väčšina kodónov je čítaná v rôznych organizmoch od baktérií až po človeka rovnako. Hovoríme preto o tzv. univerzálnom genetickom kóde. Existujú však aj takzvané minoritné kodóny, ktoré sa vyskytujú zriedkavo a sú špecifické pre niektoré skupiny organizmov alebo pre niektoré bunkové organely.
Špeciálny typ kodónu:
Použitie kodónov
Zastúpenie synonymných kodónov v génoch rôznych organizmoch nie je rovnomerné. Prokaryoty a eukaryoty sa líšia frekvenciou výskytu určitých kodónov a táto frekvencia priamo súvisí s množstvom príslušnej aminoacyl tRNA prítomnej v cytoplazme, čím ovplyvňuje rýchlosť translácie. Najzastúpenejšie kodóny sa preto vyskytujú v génoch s vysokým stupňom expresie, kým minoritné, alebo nezvyčajné kodóny sú najviac zastúpené v génoch s nízkou hladinou expresie. Toto rozdielne použitie kodónov (v angličtine "codon usage") spôsobuje problémy pri produkcii rekombinantných proteínov. Rekombinantné gény pochádzajúce z eukaryotov alebo archeí však obsahujú vo veľkom množstve kodóny, ktoré sú pre pôvodné organizmy často zastúpené, ale pre baktérie sú minoritné. Ako limitujúci faktor v bakteriálnej expresii niektorých cicavčích génov v E. coli sa ukázala byť minoritná arginínová tRNA, pretože kodóny AGA a AGG nie sú v E. coli príliš často používané. Tieto rozdiely v používaní kodónov medzi druhmi ovplyvňujú kvantitu, ale aj kvalitu proteínov produkovaných hostiteľmi. Keď nie je včas k dispozícií aminoacyl tRNA s vhodným antikodónom, ribozóm sa pravdepodobne zastaví. Niektorí autori zistili, že inhibícia translácie je silnejšia, keď sú minoritné kodóny umiestnené blízko 5’ konca danej mRNA, ďalší uviedli, že tandem AGG tripletov spôsobil podstatnú inhibíciu génovej expresie nezávisle od jej umiestnenia v mRNA.
Tento problém má potenciálne dve riešenia: zmena kodónov v expresnom vektore, aby zodpovedala kodónom najčastejšie používaným E. coli, alebo expresia príslušných tRNA génov súčasne s rekombinantným génom. Na koexpresiu tRNA pre vzácne kodóny bol vyvinutý expresný kmeň Rosetta. Existujú ale aj výnimky, napríklad expresia vírusového génu ICP4, ktorá zostávala neúčinnou aj po použití oboch vyššie uvedených postupov, alebo naopak bola zistená dostatočne účinná expresia aj tých génov, ktoré obsahovali minoritné kodóny pre E. coli. Hoci tieto výsledky mohli byť skreslené ďalšími premennými, do dnešného dňa nebolo možné sformulovať všeobecné a jednoznačné pravidlá na zastúpenie kodónov pre účinnú expresiu každého génu v E. coli.
Pseudoveda
Pseudoveda alebo paveda je názov pre nepravú, falošnú vedu; teda tvrdenia, znalosti alebo prax, ktoré sú prezentované ako vedecké, ale nedodržujú overiteľnú vedeckú metódu, nemajú dôkazy a nie je možné ich spoľahlivo testovať.
Homo europaeus
Homo europaeus (príp. Homo sapiens europaeus) môže byť:
Raje
Raje môže byť synonymum pre taxonomické jednotky rajovidné (Batoidea) alebo rajotvaré (Rajiformes), pričom rajotvaré sa definujú rôzne. Podrobnosti pozri pod rajovidné.
Raja je slovenské označenie pre niektoré rody (Raja, Rhinobatos) zo skupiny rajovidné.
Zvolenovice
Zvolenovice je obec v Česku v okrese Jihlava v kraji Vysočina. 1. januára 2012 tu žilo 81 obyvateľov, z toho 39 mužov a 42 žien, pričom priemerný vek v obci bol 41,4 roka (muži 41,5 roka, ženy 41,4 roka).
Romantická sociológia
Romantická sociológia je sociologický smer, ktorý vznikol v polovici 19. stor. v Anglicku a Nemecku. Romantická sociológia sa spočiatku prelínala s feudálnym socializmom (Thomas Carlyle).
Belia Darzu
Belia Darzu, Temná Pani zo Sithov, je postava z fiktívneho sveta Hviezdnych vojen.
Vládla v období 1250-1230 BBY. Nosila silné brnenie posilnené temnou stranou, ktoré jej umožňovalo stať sa neviditeľnou. Bola zavraždená na planéte Tython.
Rajovidné
Charakteristika
Pozri aj charakteristiku pod pásožiabrovce
Spravidla žijú na dne, len manty a myliobatisy plávajú vyššie. Niektoré čeľade sú sladkovodné, väčšina žije (hlavne) v mori.
Vyznačujú sa širokým splošteným telom a krídlovitými plutvami, ktorými sa poháňajú – väčšie druhy nimi mávajú ako krídlami. Väčšina druhov sa sfarbením prispôsobuje morskému dnu, niektoré druhy sa aj čiastočne zahrabávajú do dna (potom dýchajú otvormi za očami nazývanými spirákulá).
Rod manta je planktofágny, ostatné sú dravé. Veľa rají má zuby uspôsobené na drvenie schránok mäkkýšov. Elektrické raje (torpéda) majú svaly transformované na výrobu elektrickej energie na omráčenie koristi. Veľa druhov má na chvoste veľký tŕň pokrytý jedovatými zlúčeninami.
Väčšina rají kladie vajíčka vo veľkých kožovitých puzdrách obsahujúcich niekedy aj viac vajec. Niektoré raje sú však živorodé.
Myliobatisy žijú v stádach.
Systematika
Prevažne podľa Nelson 2006 a elasmo.com
Homo niger
Homo niger môže byť:
Clermont-en-Argonne (obec)
Clermont-en-Argonne je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Meuse, v regióne Lotrinsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Saint-Martin-de-Blagny
Saint-Martin-de-Blagny je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Calvados, v regióne Dolná Normandia.
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 125 obyvateľov (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Kalisto (mesiac)
Kalisto alebo Kallisto alebo Callisto je prirodzený satelit Jupitera. Patrí k tzv. Galileovým mesiacom, pretože ho objavil Galileo Galilei v roku 1610. Kallisto je tretí najväčší mesiac v slnečnej sústave a druhý najväčší z Jupiterových mesiacov po Ganymede. Má priemer, takže dosahuje približne 99 % veľkosti planéty Merkúr, ale iba tretinu jeho hmotnosti. Obieha ako štvrtý najvzdialenejší mesiac z Galileových mesiacov vo vzdialenosti asi. Oproti Io, Europe a Ganymede sa nezúčastňuje na orbitálnej rezonancii spomínaných mesiacov, takže nemá vnútorný zdroj tepla v podobe prílivového pôsobenia ako ony. Mesiac má ale s Jupiterom viazanú rotáciu, takže neustále smeruje k planéte rovnakou stranou. Povrch Kallista v porovnaní s povrchmi vnútorných mesiacov ovplyvňuje pôsobenie magnetosféry planéty menej, pretože obieha ďaleko od Jupitera.
Teleso je tvorené horninami a ľadom v približne rovnakom pomere. Priemerná hustota mesiaca dosahuje 1,83 g/cm3. Spektroskopické merania naznačujú, že sa na povrchu nachádza vodný ľad, oxid uhličitý, kremičitany a organické látky. Jeho kôra je hrubá až. Pod ľadovou kôrou mesiaca sa v hĺbke okolo nachádza zrejme relatívne plytký oceán slanej vody a pod ním už len nediferencované či len čiastočne diferencované jadro zložené z kremičitanov.
Povrch Kallisto je silne rozrytý impaktnými krátermi a je preto veľmi starý. Neukazuje žiadne stopy podpovrchových procesov ako je dosková tektonika či vulkanizmus, a tak sa predpokladá, že celý jeho povrch bol sformovaný iba vplyvmi iných telies. Medzi výrazné povrchové útvary patria početné prstencové štruktúry, impaktné krátery rôznych tvarov, a pásy sekundárnych kráterov a jaziev, hrebeňov a uloženín. Pri bližsom pohľade na mesiac je povrch členitý a tvorený malými svetlými zmrznutými depozitami nachádzajúcimi sa na vrcholkoch vyvýšenín. Tieto vyvýšeniny sú obklopené hladkou vrstvou tmavého materiálu. Predpokladá sa, že je to výsledok degradácie malých útvarov vplyvom sublimácie, čo podporuje absencia malých impaktných kráterov a prítomnosť množstva malých pahorkov, ktoré pravdepodobne predstavujú ich zvyšky. Absolútny vek povrchu nie je známy.
Kallisto má veľmi slabú atmosféru zloženú z oxidu uhličitého a pravdepodobne tiež molekulárneho kyslíka a nad ňou potom pomerne intenzívnu ionosféru. Predpokladá sa, že mesiac vznikol pomalou akréciou z disku prachu a plynu, ktorý obklopoval Jupiter po jeho vzniku. Pretože akrécia prebiehala pomaly a aj slapové ohrievanie bolo veľmi malé, nemal Kallisto dostatok tepla, aby mohla prebehnúť jeho vnútorná diferenciácia. Pomalá konvekcia vnútri Kallisto, ktorá začala krátko po vzniku mesiaca, viedla k čiastočnej diferenciácii a pravdepodobne aj k sformovaniu podpovrchového oceánu v hĺbke okolo 100 a malého kamenného jadra.
Pravdepodobná prítomnosť podpovrchového oceánu necháva otvorenú možnosť, že by Kallisto mohol hostiť potenciálny mimozemský život. Ale podmienky pre jeho vznik sú menej prívetivé ako v prípade susednej Európy. Mesiac skúmali sondy Pioneer 10, Pioneer 11, Galileo a Cassini. Kvôli nízkej miere radiácie na povrchu mesiaca sa dlho uvažovalo o Kallisto ako o najvhodnejšom mieste pre prípadnú ľudskú základňu pre výskum Jupiterovej sústavy. Teplota na jeho povrchu sa pohybuje od −130 °C do −190 °C.
Objavenie a názov
Kallisto objavil Galileo v januári 1610 spolu s ďalšími tromi mesiacmi Jupitera: Ganymedom, Io a Európou. Nazvali ho podľa gréckej mytológie podľa jednej z viacerých mileniek Dia Kallisto (Καλλιστώ), čo bola nymfa spájaná s bohyňou lovu Artemis. Meno navrhol Simon Marius, ktorý bol s Galileom v spore o pripísaní prvenstva v objavení mesiacov. Marius pripísal nápad Johnanovi Keplerovi. Pomenovanie Kallisto sa však dlhý čas neujalo a mesiac bol označovaný ako "Jupiter IV" alebo "štvrtý mesiac Jupitera" označujúci jeho poradie od Jupitera, meno sa zase začalo používať až v polovici 20. storočia, kedy bolo objavené veľké množstvo ďalších mesiacov.
Obežná dráha a rotácia
Kallisto je najvzdialenejší zo štyroch Galileových mesiacov obiehajúcich okolo Jupitera. Jupiter obieha približne vo vzdialenosti (zodpovedá 26,3 polomerom Jupitera), čo oveľa viac ako u tretieho Ganymeda, ktorý obieha vo vzdialenosti. V dôsledku tejto vzdialenosti sa Kallisto nezúčastňuje na orbitálnej rezonancii s tromi ďalšími Galileovými mesiacmi a pravdepodobne sa na nej nezúčastňoval ani predtým.
Ako u väčšiny ďalších pravidelných planetárnych mesiacov je aj rotácia Kallisto viazaná. Dĺžka dňa je potom na povrchu mesiaca rovnako dlhá ako doba obehu, teda približne 16,7 pozemského dňa. Jeho obežná dráha je trochu excentrická a naklonená k Jupiterovmu rovníku s orbitálnou excentricitou a inklináciou meniacou sa kvázi-periodicky vplyvom slnečných a planetárnych gravitačných pôsobení. Rozsah zmien je medzi 0,0072 – 0,0076 respektíve 0,20 – 0,60°. Tieto orbitálne variácie spôsobujú sklony rotačnej osi (uhol medzi rotačnou a obežnou osou) medzi 0,4 až 1,6°.
Dynamická izolácia Kallisto znamená, že mesiac nebol nikdy poznateľne zahriaty slapovým teplom, čo malo významné dôsledky pre jeho vnútornú stavbu a evolúciu. Jeho vzdialenosť od Jupitera taktiež znamená, že tok nabitých častíc z planetárnej magnetosféry na mesačný povrch je relatívne nízky, až 300-krát menší ako je tomu napríklad u Europy. Preto, na rozdiel od ďalších Galileových mesiacov, malo ožiarenie nabitými časticami relatívne malý efekt na povrch Kallisto. Hladina radiácie na povrchu mesiaca zodpovedá približne 0,01 remu (0,1 mSv) za deň.
Zloženie
Priemerná hustota Callisto, 1,83 g/cm3, naznačuje, že je zložená z kamenného materiálu a vodného ľadu v približne rovnakom pomere s menším zastúpením nestálych ľadov ako napríklad čpavku. Hmotnostné zastúpenie ľadov sa pohybuje medzi 49 až 55 %. Presné zloženie horninového plášťa nie je známe, ale je podobné zloženiu chondritov typu L alebo LL, ktoré sa od chondritu typu H líšia predovšetkým menším zastúpením železa, vyskytujúcom sa prevažne vo forme oxidov a len v malej miere v metalickej forme. V prípade Callisto je hmotnostný pomer železa voči kremičitanom 0,9 ku 1,3, u Slnka je tento pomer 1:8.
Povrchové albedo Kallisto je okolo 20 %. Jeho povrchové zloženie je pravdepodobne veľmi podobné jeho celkovému zloženiu. Infračervená spektroskopia odhalila prítomnosť absorpčných čiar vodného ľadu na vlnových dĺžkach 1,04, 1,25, 1,5, 2,0 a 3,0 mikrometra. Vodný ľad sa zdá byť na povrchu mesiaca všadeprítomným, s celkovým podielom asi 25 – 50 %. Analýza snímok v infračervenom a ultrafialovom spektre získaných sondou Galileo a pozorovanie zo Zeme odhalili aj rôzne neľadové materiály: horčíkové a železité ložisko hydratovaných kremičitanov, oxid uhličitý, oxid siričitý a možno amoniak a rôzne organické zlúčeniny. Spektrálne dáta ukazujú, že mesačný povrch je v malom meradle extrémne rôznorodý. Malé kúsky ľadu z čistej vody sú pomiešané s kúskami zmesi ľadu a kamenia, na ktoré nadväzujú tmavé oblasti zložené z neľadového materiálu.
Stavba
Pod litosférou a prípadným oceánom nie je vnútorná stavba Kallisto úplne jednotvárna, ale ani výrazne rozdielna. Údaje nasnímané sondou Galileo (najmä bezrozmerný moment zotrvačnosti -0,3549 ± 0,0042 – určený počas tesných preletov okolo mesiaca) naznačujú, že vnútro mesiaca je tvorené stlačenými horninami a zmesou ľadu s narastajúcim obsahom hornín so zvyšujúcou sa hĺbkou spôsobenom čiastočným usadzovaním jednotlivých zložiek. Inými slovami, Kallisto je len čiastočne diferencované. Hustota a moment zotrvačnosti sú v zhode s existenciou malého silikátového jadra uprostred mesiaca. Polomer takéhoto jadra by nemohol prekročiť a jeho hustota by ležala medzi 3,1 – 3,6 g/cm3.
Povrchové útvary
Prastarý povrch Kallisto je jedným z najviac krátermi posiatych povrchov v slnečnej sústave. Frekvencia impaktných kráterov na povrchu je blízko nasýtenia, čo znamená, že vznik nového kráteru by viedol k zániku staršieho kráteru. Morfológia povrchu je pomerne jednoduchá, pretože sa na povrchu nenachádzajú žiadne hory, sopky a ani tektonické útvary vzniknuté ednogénnymi pochodmi vnútri mesiaca. Impaktné krátery a niekoľko prstencových štruktúr spolu so sprievodnými trhlinami, zrázmi a usadeným materiálom sú jediné veľké útvary, ktoré sa na povrchu nachádzajú.
Impaktné krátery majú priemer od, čo je spodná hranica rozlíšenia zhotovených snímok, až viac ako bez započítania prstencových štruktúr. Malé krátery s priemerom menej ako majú jednoduchý miskovitý tvar alebo rovné dno. Krátery väčšia ako a menšie ako  majú vyvinutý centrálny vrchol. Väčšie impaktný štruktúry s priemerom 25 až majú centrálnu depresiu namiesto vrcholku ako napríklad kráter Tindr. Väčšie krátery s priemerom viac ako môžu mať centrálny dóm, ktorý vzniká ako výsledok tektonického zdvihu centrálnej časti krátera po dopade ako v prípade kráterov Doh a Hár. Malé množstvo veľmi veľkých kráterov presahujúcich a svetlé impaktné krátery ukazujú anomálnu geometriu centrálneho dómu. Krátery na Kallisto sú zvyčajne plytšie ako podobné krátery na Mesiaci.
Najväčšími impaktnými útvarmi na povrchu Kallisto sú mnohopočetné prstencové panvy. Dve z nich sú obrovské. Valhalla je najväčšia, má svetlejšiu centrálnu oblasť s priemerom a prstence siahajúce až do vzdialenosti  od centra krátera. Druhý najväčší kráter je Asgard, ktorý má v priemere. Prstencové štruktúry vznikli pravdepodobne ako dôsledok podopadových deformácií prejavujúcich sa sústredným popraskaním litosféry ležiacej na vrstve mäkkého či tekutého materiálu, pravdepodobne oceánu. Ďalšími útvarmi sú tzv. Catenae, napríklad Gomul Catena, dlhé reťaze impaktných kráterov ležiace v rade naprieč povrchom. Vznikli pravdepodobne vplyvom objektov, ktoré boli slapovými silami pri blízkom prelete okolo Jupitera roztrhané a následne dopadli na povrch Kallisto, alebo by mohlo ísť o pozostatky dopadu telesa pod nízkym uhlom. Historickým prípadom rozpadu telesa vplyvom gravitácie Jupitera bol rozpad kométy Shoemaker-Levy 9, ktorej úlomky následne narazili do Jupitera. Na povrchu Kallisto sa nachádzajú aj malé oblasti tvorené čistým vodným ľadom s albedom okolo 80 % obklopené omnoho tmavším materiálom. Zábery vo vysokom rozlíšení nasnímané sondou Galileo ukázali, že tieto svetlejšie oblasti sú umiestnené hlavne na vyvýšených miestach povrchu ako sú okraje kráterov, zrázy, chrbty a pahorky. Predpokladá sa, že sú tvorené tenkou vrstvou zamrznutých vodných depozitov. Tmavý materiál zvyčajne leží v nížinách a obklopuje a čiastočne prikrýva svetlejšie útvary. Často vypĺňa dna impaktných kráterov väčších ako a mezikráterové depresie.
V meradle menšom ako kilometer sa povrch Kallisto javí viac degradovaný ako povrch ostatných Galileových mesiacov. Na povrchu chýbajú malé impaktné krátery s priemerom menším ako v porovnaní napríklad s tmavými planinami na povrchu Ganymeda. Miesto malých impaktných kráterov sú takmer všadeprítomnými povrchovými útvarmi malé pahorky a depresie. Predpokladá sa, že pahorky predstavujú pozostatky okrajov impaktných kráterov, ktoré boli erodovadé zatiaľ neznámym mechanizmom. Najpravdepodobnejší sa javí pomalý proces sublimácie ľadu, čo je umožnené teplotou 156 K, pri ktorej Kallisto dosiahne subsolárny bod. Takáto sublimácia vody alebo iných prchavých zložiek zo špinavého ľadu tvoriaceho podložie spôsobí jeho rozklad. Materiál neobsahujúci ľad zostáva na povrchu a tvorí úlomkové lavíny, ktoré sa zosúvajú po svahoch kráterov. Takéto lavíny sú často pozorované v blízkosti a vnútri impaktných kráterov. Steny kráterov sú príležitostne prerušené malými vpustami (🏴󠁧󠁢󠁥󠁮󠁧󠁿󠁧󠁢󠁥󠁮󠁧󠁿), ktoré sú známe z povrchu Marsu. V hypotéze sublimácie ľadu je nízko ležiaci tmavý materiál interpretovaný ako vrstva, ktorá je tvorená časticami pochádzajúcími z okraja kráterov bez prítomnosti ľadu.
Atmosféra a ionosféra
Kallisto má veľmi slabú atmosféru tvorenú oxidom uhličitým. Bola detegovaná zariadením Near Infrared Mapping Spectrometer (NIMS) s absorpciou žiarenia s vlnovou dĺžkou 4,2 mikrometera na palube sondy Galileo. Povrchový tlak atmosféry bol určený na 7,5×10−12 baru a hustota častíc na 4×108 cm−3. Keďže takáto riedka atmosféra by sa stratila už za štyri dni, musí byť neustále dopĺňaná, pravdepodobne sublimáciou suchého ľadu z mesačnej ľadovej kôry, čo by bolo v zhode s hypotézou sublimačnej degradácie povrchu vysvetľujúcej vznik povrchových pahorkov.