cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Dejiny Argentíny
Príchod Juana Manuela de Rosasa a upevnenie moci federalistov
náhľad|vpravo|[[Juan Manuel de Rosas, ústredná postava väčšiny existencie konfederácie.]] Na kroky vojenských generálov sa rozhodol odpovedať Juan Manuel de Rosas. Tento sa spojil s nespokojencami z provincii a v apríli 1829 porazili v bitke Lavalla, ktorý utiekol do Montevidea. Rosas sa tak stal guvernérom Buenos Aires, čo uvítali po období nestability aj jeho obyvatelia. Rosas mal však ako guvernér široké právomoci bez akýchkoľvek obmedzení a teda mohol vládnuť ako diktátor. Buenos Aires sa tak ocitlo pod vládou federalistu, kým v provinciách vládol unitarista José María Paz, čím sa úplne obrátila pôvodná situácia.
Juan Manuel de Rosas vládol v Buenos Aires okrem krátkej prestávky (1832 – 1835) od roku 1829 až do 1852. Jeho vláda bola síce federatívna, no v skutočnosti vládol pomerne autokraticky a centralisticky, zameriaval sa hlavne na provinciu Buenos Aires na úkor ostatných provincii. Jedno z jeho prvých opatrení po nástupe do úradu bolo vytvorenie dostatočne silného vojska, aby dokázal v prípade potreby spacifikovať nie len Buenos Aires, ale i odbojné provincie. Keďže sám pochádzal z prostredia dobytkárov, bola práve táto vrstva vo vedení štátu. Tým pádom začal podporovať vidiek v okolí Buenos Aires a bojovať proti indiánom, ktorí stále ohrozovali vidiecke oblasti. Po tom, čo si zaistil svoje pozície v hlavnom meste, rozhodol sa zasiahnuť proti generálovi Pazovi, ktorý stále ovládal značné územia v provinciách. Paz, ktorý stál na čele unitaristov vytvoril tzv. Vnútrozemskú ligu a vyhlásil sa za jej ochrancu. Rosas presadil vytvorenie tzv. Federálneho paktu. Generál Paz však nemal reálne takú silu, aby dokázal čeliť armáde federalistov. V roku 1831 tak bol porazený a zajatý. Konflikt však trval štyri roky a veľmi zaťažil ekonomiku štátu. Na čelo konfederácie sa tak dostali traja federalisti a to Juan Manuel de Rosas, Estanislao López a Facundo Quiroga. Po skončení bojov s Pazom opustil Rosas post guvernéra Buenos Aires a odišiel bojovať s indiánmi na juh, kde sa mu veľmi darilo. V roku 1835 bol v provincii Córdoba zavraždený federalista Facundo Quiroga. Tým sa krajina dostala znova na pokraj občianskej vojny. Obyvatelia Buenos Aires, ktorí mali obavy z ďalšej vlny anarchie vymenovali Rosasa opäť guvernérom a priznali mu ešte väčšie právomoci, než mal pred tým, následne Rosas vstúpil triumfálne do mesta za nadšeného vítania obyvateľstva.
Veľmi rýchlo sa opäť prejavila jeho centralistická snaha o dominanciu Buenos Aires napriek tomu, že patril k federalistom. Vplyv Rosasa bol taký silný, že prestalo existovať delenie na federalistov a unitaristov a spoločnosť sa začala deliť na "rosistov" a "antirosistov". Rosismus však nebol niečo ako federalizmus, spočíval iba na zavedení vlády veľkostatkárov na úkor ostatných. Počas Rosasovej vlády tak zvyšok populácie vlastnil iba 1% využívanej pôdy, kým úzka skupina veľkostatkárov zvyšok. Formálne však Rosas zostával federalistom. Jeho vláda sa však prejavovala ako autoritárska a fungovala s podporou veľkostatkárov, armády a polície. Jeho armáda však bola tvorená z necvičených vojakov (často kriminálnikov), ktorým velili armádni dôstojníci. Počas jeho vlády si však provincie zachovávali istú mieru autonómie, no niektoré právomoci, ako obranu a zahraničnú politiku, boli nútené prenechať Rosasovi a Buenos Aires. Situácia sa začala meniť aj v zahraničnom obchode. Do vtedy jasne dominujúcich Britov začali nahrádzať obchodníci z Francúzska, Nemecka, USA či Talianska.
Konflikty medzi federalistami a koniec Rosasovej vlády
náhľad|vpravo|[[Justo José de Urquiza, po porážke Rosasa najvýznamnejší predstaviteľ konfederácie.]] Francúzski obchodníci získavali rýchlo vplyv a požadovali podobné výhody, aké mali pred tým Angličania, no Rosas im nechcel ustúpiť. Nasledovala dvojročná blokáda prístavu Buenos Aires zo strany Francúzska, čo veľmi zhoršilo situáciu v meste. Následne Francúzi podporili exulanta z Buenos Aires Juana Lavalla, ktorý z Montevidea zaútočil na provinciu Entre Ríos, čo znamenalo obnovenie občianskej vojny. Následne vyhlásili Rosasovi a Argentínskej konfederácii vojnu Uruguaj a Bolívia. V rovnakú dobu sa tiež vzbúrili dobytkári z osady Chascomús, ktorá sa nachádza južne od Buenos Aires. Rosas sa však prejavil ako výborný stratég, keď sa mu podarilo zabrániť zjednoteniu jeho protivníkov. Najprv porazil Bolíviu na severozápade, súčasne poslal svojho brata, ktorý najprv porazil vzbúrených dobytkárov a následne začal s rozsiahlymi represiami, kedy dochádzalo k popravám rebelov. V prípade Uruguaja rýchlo do svojho vojska naverboval exulantov z Uruguaja, ktorí boli nespokojní s tamojším režimom, čím vyvolal občiansku vojnu v Uruguaji. Na Francúzov, ktorí stále blokovali prístav Buenos Aires začali tlačiť Briti, ktorým sa nepáčili obchodné straty, ktoré im to spôsobovalo. Ani Juan Lavalle nebol nakoniec úspešný, keď ho postupne stúpenci Rosasa vytlačovali stále viac na sever. V roku 1841 v bitke pri meste San Salvador de Jujuy bol nakoniec Lavalle zabitý. Francúzi pod tlakom Britov boli ochotní rokovať s Rosasom, ktorý im prisľúbil symbolické odškodné pre ich obchodníkov, čím Rosasovi zostával posledný nepriateľ a to Montevideo, kde žili unitaristickí exulanti z Buenos Aires. Tieto úspechy veľmi spopularizovali Rosasovu vládu a miestni ho začali uznávať ako bojovníka proti európskym impériám. Obliehanie Montevidea však trvalo už niekoľko rokov, čo veľmi zaťažovalo rozpočet konfederácie.
Rosas však chcel kontrolovať a ovládať celý miestny obchod a zablokoval hlavné rieky, čo vadilo nie len Francúzom, ale i Britom, ktorí začali spoločne blokádu prístavu Buenos Aires. O nejaký čas však blokáda skončila neúspešne, keď Briti radšej odplávali preč. V roku 1848 však Rosas uzatvoril rieky znova. Tentoraz však táto situácia prekážala aj Brazílii, pre ktorú bolo riečne spojenie veľmi dôležité. Poškodená sa cítila aj provincia Entre Ríos, kde vládol guvernér Justo José de Urquiza. Urquiza vyzval Rosasa, aby rieky znova otvoril a aby bolo umožnené farmárom z jeho provincie obchodovať s inými štátmi. S tým však Rosas nesúhlasil. Urquiza chcel zabrániť znovuzvoleniu Rosasa, čo však Rosas taktiež odmietol akceptovať. Urquiza tak so svojou armádou zaútočil na vojsko, ktoré obliehalo Montevideo a toto konečne oslobodil. Následne vytiahol priamo proti Buenos Aires. Tu prekvapivo Rosas rýchlo strácal podporu. Urquiza tak porazil Rosasa v bitke pri Caseros (3. február 1852). V Buenos Aires následne Urquizovi vojaci povraždili stovky stúpencov Rosasa. Rosas následne odišiel do britského exilu, kde dožil.
Secesia Buenos Aires a následné zjednotenie
náhľad|vpravo|[[Bartolomé Mitre bol ústrednou postavou Buenos Aires a následne sa stal prvým prezidentom modernej Argentíny.]] Porážka Rosasa neznamenala automatické vyriešenie problémov konfederácie. Provincie sa ďalej bránili nadvláde Buenos Aires, no v prípade ak získali autonómiu, stali sa viac chudobnými. Rovnako aj vodcovia Buenos Aires si uvedomovali, že ak sa nebudú ochotní deliť o bohatstvo Buenos Aires plynúce z colných poplatkov a obchodu v prístave, nikdy nedôjde k zjednoteniu národa. Bolo teda potrebné vymyslieť kompromis. Už krátko po porážke Rosasa sa stretli zástupcovia provincii v meste San Nicolás, kde došlo k podpisu tzv. Zmluvy zo San Nicolás (31. máj 1852). V nej sa delegáti zaviazali, že bude pripravená nová ústava, na základe ktorej vznikne silná centrálna vláda, no všetky obchodné reštrikcie budú zrušené. Tým sa prekvapivo federalistické provincie zaviazali na plnenie pôvodne unitaristického cieľa. Z Buenos Aires sa mal vytvoriť samostatný federálny dištrikt oddelený od provincie. Proti tomuto plánu sa však postavila verejná mienka v Buenos Aires, čo bolo paradoxné, nakoľko pred niekoľkými desaťročiami podporovali takýto plán práve vodcovia z hlavného mesta. Buenos Aires sa odmietlo deliť o výnosy zo svojho prístavu, rovnako odmietlo aj plán na rovnaké zastúpenie všetkých provincii v národnom parlamente. V roku 1852 zvrhli vodcovia Buenos Aires guvernéra dosadeného Urquizom, rovnako sa im podarilo odraziť vojenskú výpravu Urquizu smerujúcu do mesta na začiatku roka 1853. Súčasne Buenos Aires oficiálne odmietlo Zmluvu zo San Nicolás a jeho zástupcovia opustili ústavodarné zhromaždenie. Rovnako aj ústava z 1. mája 1853 nebola zo strany Buenos Aires prijatá.
V roku 1854 sa Urquiza stal prezidentom Argentinskej konfederácie, s novým hlavným mestom Concepción del Uruguay v provincii Entre Ríos, resp. neskôr v meste Paraná. Buenos Aires prerušilo všetky styky so štátom vedeným Urquizom a vyhlásilo samostatnosť. Reálne sa však ako samostatný štát chovalo už po zvrhnutí Urquizovho guvernéra zo dňa 11. septembra 1852. Odpor Buenos Aires viedli José María Pirán, Valentín Alsina a Bartolomé Mitre. Oba štáty tak fungovali niekoľko rokov vedľa seba bez vojenského stretu a akcie sa obmedzili iba na nové colné poplatky a blokády. Ozbrojené strety boli skôr výnimočné a ak sa aj udiali, boli veľmi malé. Buenos Aires však stále bohatlo, kým provincie tak ako pred tým bez hlavného mesta, stále viac chudobneli. Urquiza nedokázal prilákať zahraničných obchodníkov do vnútrozemských miest konfederácie, keďže títo zostávali v Buenos Aires. Konfederácia sa dostala do obrovských finančných problémov, bankový systém prestal prakticky existovať a Urquiza nedokázal získať žiadnu zahraničnú pôžičku. Urquiza sa tak rozhodol túto katastrofálnu situáciu vyriešiť silou a na jeseň 1859 podnikol vojenské ťaženie proti Buenos Aires. V bitke pri Cepeda (23. októbra 1859) porazil vojsko Buenos Aires a prinútil Buenos Aires platiť pravidelné poplatky konfederácii. Urquiza síce mal silu na obsadenie Buenos Aires, no nedokázal by ho udržať dlhodobo.
V roku 1860 sa na čelo Buenos Aires dostal Bartolomé Mitre (ktorý viedol vojsko v neúspešnej bitke pri Cepeda). Mitre od počiatku začal hlásať myšlienky zjednotenia Argentíny, no postavené na inom princípe, ako chcel Urquiza. Mitre chcel zabezpečiť vedúce postavenie Buenos Aires a okolo neho by postupne zhromaždil zvyšné provincie. Mitre organizoval v konfederácii rôzne menšie nepokoje a vzbury. Urquiza tak odovzdal funkciu prezidenta konfederácie Santiagovi Derquiovi a znova vytiahol do vojny v roku 1861. Ale v bitke pri meste Pavón ho tento raz Mitre porazil. Urquiza sa z bojiska stiahol a následne rezignoval. Následne Mitre so svojou armádou začal postupovať na mesto Santa Fe, kde sa však nestretol so žiadnym odporom. Buenos Aires si vynútilo veľa ústupkov v ústave z roku 1853. Z nich najvýznamnejšie bolo zrušeniu vnútorných ciel a podpora imigrácie z Európy. Následne rezignovali všetci federalistickí guvernéri. To znamenalo, že Argentínska konfederácia bola nahradená Argentínskou republikou s hlavným mestom Buenos Aires dňa 12. decembra 1861. V roku 1862 bol Mitre zvolený za prezidenta republiky.
Liberálne vlády a posledné vzbury
náhľad|vpravo|[[Domingo Faustino Sarmiento nahradil prezidenta Mitreho.]] Bartolomé Mitre sa tak stal prezidentom v podstate nového štátu, Argentínskej republiky (República Argentina). Ústrednými postavami zjednoteného štátu sa stali Bartolomé Mitre a Domingo Faustino Sarmiento (ktorý sa stal taktiež neskôr prezidentom). Obaja sa sústredili na národnú jednotu, liberalizáciu a modernizáciu.
Mitre požiadal právnika Dalmacia Vélez Sarsfielda, aby vypracoval podobu nového usporiadania štátu. Tento už pred tým pracoval na ústave Buenos Aires. Súčasne sa prezident zameral na vybudovanie modernej armády, bola založená vojenská akadémia a vojsko na úrovni dôstojníkov bolo profesionalizované. Modernizácia pokračovala tiež založením celoštátnej poštovej siete, budovaním nových železničných tratí, bol tiež založený najvyšší súd a teda aj súdna hierarchia. Hlavne vďaka železničnému spojeniu mohli konečne napredovať aj mestá a provincie vo vnútrozemí, čo bolo do vtedy veľmi náročné. Prvé problémy začal spôsobovať federalista Ángel Vicente Peñaloza (známy ako Chacho). Chacho dokázal zburcovať celú provinciu La Rioja proti vláde v Buenos Aires. La Rioja však bola veľmi chudobná a zaostalá provincia a teda presvedčiť miestnych obyvateľov na boj pod prísľubom väčšieho bohatstva nebolo náročné. Peñaloza dokázal so svoju armádou dokonca obsadiť pomerné veľké územie na západe Argentíny. Prezident Mitre preto požiadal Sarmienta, guvernéra provincie San Juan, aby Peñalozu porazil. Sarmientove vojsko skutočne slabo vycvičené oddiely Peñalozu porazili a hlavu samotného Chacha vystavili v uliciach osady Olta v provincii La Rioja.
V roku 1865 začala vojna s Paraguajom, ktorá sa nazýva tiež vojna trojspolku. Argentína spolu so svojimi spojencami Brazíliou a Uruguajom síce Paraguaj porazili, no trvalo to až 5 rokov. V roku 1866 sa o ďalšiu vzburu pokúsil spojenec Chacha Felipe Varela. Aj jeho pokus však bol rýchlo porazený a Varela dožil v exile v Čile. V roku 1868 sa uskutočnili prezidentské voľby, kde vyhral Mitreho spojenec Domingo Faustino Sarmiento (nepochádzal však z Buenos Aires, ale provincie San Juan). Posledný ozbrojený pokus o návrat federalizmu zorganizoval Ricardo López Jordán, guvernér provincie Entre Ríos. Ten nechal v roku 1870 zavraždiť bývalého vodcu konfederácie Urquizu (ktorý sa stal vďaka výnosom z vojny trojspolku spojencom novej centrálnej vlády) a následne sa postavil centrálnej vláde v Buenos Aires. Boj proti Jordánovi trval zhruba 4 roky, až kým bol aj on v roku 1874 definitívne porazený. Po porazení vonkajších a domácich nepriateľov sa Sarmiento zameral na budovanie školstva. Ústrednou politickou silou v krajine sa postupne stala strana Partido Autonomista Nacional (PAN), teda Národná autonomistická strana. Práve jej členovia budú v nasledujúcich rokoch vládnuť Argentíne. V roku 1874 sa uskutočnili nové prezidentské voľby, ktoré vyhral Nicolás Avellaneda z provincie Tucumán. Ten začal presadzovať konečne federalizáciu Buenos Aires o ktorej sa hovorilo už desaťročia bez akéhokoľvek reálneho opatrenia. Proti výsledkom volieb sa ohradil bývalý prezident Mitre, ktorý ich označil za zmanipulované a vytiahol do boja. Bol však porazený Juliom Argentinom Rocom. V roku 1880 bol za prezidenta zvolený práve Julio Argentino Roca, ďalší kandidát PAN. Zároveň bolo vyriešené postavenie hlavného mesta. Vo voľbách bol porazený guvernér Buenos Aires Carlos Tejedor. Ten neuznal svoju prehru a vyvolal povstanie. Armáda pod velením prezidenta Rocu jednoznačne vyhrala, čo definitívne umožnilo oddelenie hlavného mesta od provincie Buenos Aires. Hlavným mestom provincie Buenos Aires sa stalo mesto La Plata, ktoré v tomto období začali budovať predstavitelia provincie Buenos Aires. Práve tieto udalosti sa berú ako definitívne ukončenie občianskych vojen v Argentíne.
Zmeny v argentínskej spoločnosti po občianskych vojnách
Problémy však stále spôsobovali indiánske kmene žijúce v južných oblastiach. V roku 1876 sa indiáni dostali dokonca iba od Buenos Aires, odviezli so sebou stovky tisíc kusov dobytka a dokonca 500 bielych zajatcov. V roku 1879 tak bola vyslaná vojenská výprava pod velením budúceho prezidenta, vtedy však ešte generála Julia Argentina Rocu na vyriešenie indiánskeho problému. Táto výprava dopadla pre vládu úspešne, keď odbojní indiáni boli buď podrobení alebo zabití. Vďaka svojim vojenským úspechom rozhodla strana PAN o tom, že práve Roca sa stane novým prezidentom a tento skutočne v roku 1880 vyhral voľby. Roca sa snažil o ešte väčšiu mieru hospodárskeho rozvoja krajiny. O demokracii sa však nedá celkom hovoriť. Voľby boli stále manipulované a akékoľvek požiadavky nad rámec toho, čo bola vláda ochotná poskytnúť boli riešené vojskom. V roku 1886 sa prezidentom Argentíny stal ďalší člen PAN Miguel Juárez Celman. Celman však bol pomerne autoritárskym typom prezidenta, no spočiatku sa mu celkom ekonomicky darilo, no v roku 1890, teda na konci jeho vlády, bola krajina ekonomicky vo veľmi zlom stave a kvôli tlačeniu nových peňazí začala inflácia. Zahraničný dlh tým pádom rapídne vzrástol, zároveň sa znížila miera exportu a znížili reálne mzdy. Voči Celmanovi sa tak postavila pomerne silná opozícia zložená z rôznych skupín. Na čele opozície stáli politik Leandro Alem a bývalý prezident Bartolomé Mitre. Ten dokázal získať veľkú podporu aj vo vojsku a v júli 1890 začala revolúcia zvaná tiež revolúcia roku 90, alebo tiež revolúcia z parku. Alem a Mitre však mali rozdielne záujmy, kým Alem sa snažil o skutočnú revolúciu, Mitre sa chcel hlavne dostať späť k moci. Alem tak vyšiel proti prezidentovi sám so svojou milíciou a bol tak ľahko porazený. Mitre sa totiž ešte pred tým dohodol s bývalým prezidentom Rocom, že Celmana vystrieda Carlos Pellegrini. Celman tak abdikoval a v roku 1890 sa prezidentom stal skutočne Pellegrini.
Obdobie prosperity
náhľad|vpravo|Mapa ukazuje postupné pripojovanie území pod reálnu kontrolu vlády Argentíny po porážkach indiánov. Leandro Alem po tom, čo sa dozvedel o tajných dohodách Mitreho a Rocu vytvoril novú ľavicovú stranu Radikálnu občiansku úniu (Unión Cívica Radical), teda UCR. Alem bol idealista a za svoj cieľ si vytýčil skutočne slobodné a čestné voľby. V rokoch 1893 došlo k niekoľkým menším ozbrojeným stretom, ktoré viedli priaznivci Alema, jeho synovec Hipólito Yrigoyen dokonca na krátko obsadil mesto La Plata. Snahy Alema a jeho stúpencov však vláda potlačila a sklamaný Alem radšej spáchal samovraždu. Po Celmanovej abdikácii sa však ešte situácia krajiny automaticky nezlepšila. Argentína sa však zo zlej situácie dokázala dostať vďaka veľkému množstvu stále neobsadenej pôdy, ktorá bola kolonizovaná, čo zvýšilo produkciu štátu na potrebnú mieru. Hlavnú úlohu hral export obilia, ktorý rástol veľmi rýchlo a stal sa hlavnou exportnou komoditou Argentíny. Vďaka tomu už v roku 1896 bola národná mena stabilizovaná. S koncom 19. storočia však napriek všetkým problémom začal hospodársky rast, ktorý prekonal všetky dovtedajšie. Argentína sa tak zaradila medzi najvyspelejšie štáty sveta. Ale stále tu zostávali veľké vnútorné problémy, na jednej strane bolo Buenos Aires, ktoré bolo na úrovni západných metropol, no na druhej strane tu boli vnútrozemské provincie bez splavných riek a železnice, ktoré patrili medzi najzaostalejšie časti Latinskej Ameriky. Na politickej úrovni však štát zostával naďalej veľmi nestabilný a skorumpovaný. Imigrácia začala znova narastať, no tento raz už migranti mierili hlavne do miest a nie na vidiek. Nastala zlatá éra, kedy sa prístav Buenos Aires stal po New Yorku druhým najdôležitejším americkým prístavom v Atlantickom oceáne. V hlavnom meste žila veľká stredná vrstva, ktorá pochádzala hlavne z prisťahovalcov. Príliv prisťahovalcov bol tak veľký, že títo museli žiť často iba v jednej miestnosti obytného domu.
Hospodársky rozmach však mal často negatívny dopad na životné prostredie, predovšetkým lesy boli bezohľadne drancované európskymi spoločnosťami. Argentína však nemala rozsiahle zásoby uhlia a železnej rudy a preto sa napriek hospodárskemu rozmachu nedarilo rozvíjať priemysel. Vďaka rastu krajiny však stratili podporu myšlienky zosnulého Alema a jeho strany UCR. Zásadné postavenie získal na konci 19. storočia znova bývalý prezident Julio Argentino Roca. V roku 1892 presadil za nového prezidenta Luisa Sáenza Peñu napriek tomu, že pri nepokojoch revolúcie roku 90 sľúbil Mitremu, že na post prezidenta podporí jeho. V roku 1895 za prezidenta pre zmenu presadil Josého Evaristu Uriburu. Oboch posledných prezidentov na tento post dosadil preto, lebo ich mohol ľahko ovládať. V roku 1898 sa však Roca konečne rozhodol stať sa sám znova prezidentom. Krajine sa síce darilo, no napriek tomu sa posilňoval tábor nespokojencov. Títo však nepožadovali revolúciu, ale snažili sa o pokojné zmeny, hlavne však usilovali o čestné voľby. Stredná trieda tak postupne začala podporovať UCR a jej predsedu Hipólita Yrigoyena, ktorý nahradil svojho strýka Alema. Pre vládu však bolo znepokojujúce, že chudoba a robotnícka trieda začali podporovať radikálnejšie ľavicové strany vrátane anarchistov. UCR sa dokonca od roku 1898 na protest voči manipulovaniu volieb vôbec nezúčastňovala. V roku 1905 vypukla ďalšia vzbura na čelo ktorej sa postavil Yrigoyen. Táto však mala skôr propagačný než reálny cieľ, takže aj keď ju vláda ľahko potlačila, Yrigoyen dosiahol svoj cieľ. Vďaka tomu získal Yrigoyen a jeho UCR postupne širokú ľudovú podporu. Oveľa väčšie problémy robili anarchisti, ktorí pravidelne organizovali násilné vzbury. Vláda tak proti nim začala tvrdo zakročovať, väčšina ich predstaviteľov bola zatknutá a deportovaná z krajiny. Anarchistov tak nahradili umiernení sociálni demokrati, ktorí však presadzovali hlavne liberálne myšlienky.
Vláda Radikálnej občianskej únie
Yrigoyen sa teda pokúsil politicky ovplyvniť armádu, čo sa mu vôbec nepodarilo. Dôstojnícky zbor začal naopak sympatizovať s konzervatívnou pravicou a mnohí dôstojníci sa začali aj politicky angažovať. To Yrigoyenovi zabránilo v realizácii jeho politických plánov. Yrigoyen tak zvýšil výdavky štátu, aby získal masovú ľudovú podporu. Yrigoyen sa tým však stav veľmi nepopulárnym medzi pravičiarmi a tak sa rozhodol na miesto prezidenta vybrať miesto seba iného kandidáta, ktorým sa stal Marcelo Torcuato de Alvear. Tento sa v roku 1922 stal prezidentom. Yrigoyen mu však zanechal veľký štátny dlh, keďže počas svojej vlády si priazeň voličov v podstate kupoval veľkými výdavkami štátu. Prezident Alvear musel čeliť názorovému rozštiepeniu radikálnej strany, keďže jej členovia sa nevedeli zhodnúť, či pokračovať napriek veľkému dlhu vo veľkých výdavkoch štátu. Alvear spočiatku podporoval radikálov vyzývajúcich k ukončeniu výdavkovej politiky, no nakoniec bol okolnosťami prinútený podporiť zástancov bývalého prezidenta Yrigoyena, proti ktorým chceli ich odporcovia použiť armádu, čo prezident odmietol. Hipólito Yrigoyen sa vďaka tomu v roku 1928 stal opätovne prezidentom Argentíny. Ale situácia už bola iná, než pred tým a proti nemu stálo veľa silných oponentov, hlavne členovia armády tvorili silnú opozíciu. Stále viac sa začalo diskutovať o možnosti vojenského prevratu, ktorý by zosadil Yrigoyena. Yrigoyen a jeho podporovatelia postavili svoju kampaň na rope a odpore voči americkým ropným spoločnostiam, ktoré konkurovali domácej ropnej spoločnosti YPF. Yrigoyen a jeho priaznivci sľubovali, že nahradením amerických spoločností domácou YPF sa vyriešia všetky domáce problémy, pretože práve z ropy by sa vyplatil štátny dlh. Americké ropné spoločnosti si Yrigoyen vybral zámerne, keďže chcel získať sympatie argentínskych veľkostatkárov, ktorí sa nedokázali presadiť na trhu v USA. Všetky dôležité snahy Yrigoyena však znova brzdil konzervatívny senát. Niektorí členovia radikálnej strany však chceli vyriešiť problém senátu najskôr ako je to možné a zavraždili vodcu opozície z provincie Mendoza, ktorý mal práve kandidovať na uvoľnené miesto v senáte. V roku 1930 tak boli radikáli konečne blízko ovládnutiu hornej komory. V roku 1929 však došlo ku krachu burzy na Wall Street, čo bol začiatok konca vlády Yrigoyena a radikálnej strany. Radikálna strana tak už nemala peniaze na veľké štátne výdavky, čo sa prejavilo aj slabým výsledkom v parlamentných voľbách 1930. Zároveň začali pravidelné demonštrácie a média sa vracali k vražde vodcu opozície z Mendozy. Yrigoyen sa tak dostal do veľkých problémov, ktoré nedokázal účinne riešiť. V septembri 1930 tak prišiel vojenský prevrat, ktorý ukončil vládu Yrigoyena a jeho radikálnej strany.
Hanebná dekáda
náhľad|vpravo|[[José Félix Uriburu a Agustín Pedro Justo stáli na čele vojenského prevratu v roku 1930, neskôr boli obaja prezidentmi Argentíny.]] Vojenský prevrat vrátil vládu do rúk konzervatívcov, prívrženci radikálnej strany to však prezentovali ako návrat oligarchie. V súčasnosti historici nazývajú 30. roky 20. storočia argentínskych dejín ako "Década Infame", teda "Hanebná dekáda". Toto obdobie bolo poznačené zhoršením životnej situácie obyvateľstva a finančnou odkázanosťou štátu na Veľkej Británii. Vojenská vláda spôsobovala prehlbovanie nedôvery obyvateľstva v demokraciu a demokraticky zvolené orgány štátu. Na druhej strane sa však Argentíne ekonomicky pomerne darilo.
6. septembra 1930 sa uskutočnil prvý vojenský prevrat v Argentíne v 20. storočí. Proti vojakom nestál prakticky žiadny odpor, nakoľko prezident Hipólito Yrigoyen bol v tej dobe už veľmi nepopulárny. Členovia vojenského prevratu sa však delili na dve skupiny. Radikálne pravicové krídlo viedol generál José Félix Uriburu. Táto časť sa prejavovala silnými nacionalistickými názormi, antikomunizmom a obdivom k európskym diktátorom ako Benito Mussolini a Miguel Primo de Rivera. Tesne po puči zamýšľali členovia radikálneho krídla armády zrušiť ústavu z roku 1853, zakázať politické strany, zrušiť voľby a vytvoriť autoritatívny vojenský režim. Väčšinu puču však tvorilo umiernené krídlo, ktoré viedol generál Agustín Pedro Justo. Táto časť bola proti rušeniu ústavy, no zasadzovala sa o odstránenie priaznivcov prezidenta Yrigoyena z ich funkcii. Prvý rok sa však obe krídla prevratu nedokázali medzi sebou dohodnúť na žiadnych zásadných veciach. Formálne však prezidenta Yrigoyena vo funkcii nahradil generál Uriburu. Ten si chcel pozíciu posilniť aj vytvorením vlastnej polovojenskej organizácie, no jeho kroky proti nemu postupne postavili obyvateľstvo. Dokonca sa začali objavovať hlasy volajúce po návrate Yrigoyena. Uriburu bol však presvedčený, že tieto náznaky nespokojnosti nie sú pravdivé a zvolal v apríli 1931 voľby v provincii Buenos Aires. V týchto však vyhrala znova radikálna strana, ktorá sa dokonca pokúsila o menšie povstanie. Uriburu sa tým pádom snažil aspoň získať na svoju stranu väčšinu dôstojníkov, no ani to sa mu nepodarilo. Uriburu bol postupne prinútený vypísať nové prezidentské voľby, no z týchto boli automaticky vylúčení kandidáti radikálnej strany.
Voľby sa uskutočnili v novembri 1931 a vyhral ich suverénne generál Agustín Pedro Justo, vodca umierneného krídla prevratu. Justo zastupoval ľudí, ktorí Argentíne vládli počas vlád národných autonomistov z čias prezidenta Rocu. Armáda podporila Justa ako nového prezidenta napriek tomu, že voľby boli výrazne manipulované v jeho prospech. Niekde volilo viac ľudí, ako bolo oficiálne zapísaných voličov, inde volili aj mŕtvi. Radikálna strana tak znova začala bojkotovať voľby podobne, ako to robila za vlády národných autonomistov. Justa podporovali tri politické strany, konzervatívci, konzervatívna časť socialistov a bývalá časť radikálnej strany, ktorá z nej vystúpila pre nesúhlas s bývalým prezidentom Yrigoyenom. Tieto tri strany sa združili do politického subjektu Concordancia. Justo sa stal oficiálne prezidentom 20. februára 1932 a hneď zrušil výnimočný stav, ktorý bol vyhlásený počas vojenského prevratu v roku 1930. Následne nechal prepustiť bývalého prezidenta Yrigoyena a iných politických väzňov a umožnil mnohým profesorom vrátiť sa do škôl. Prezident Justo sa taktiež postavil proti polovojenskej organizácii založenej jeho predchodcom Uriburom. Zmena nastala aj v prípade, ak došlo k stávke robotníkov, Justo na nich neposlal armádu, ale radšej vyjednával. Aj pre tieto dôvody bola jeho vláda oveľa lepšie prijímaná ako predchádzajúca vojenská vláda. V roku 1933 zomrel bývalý prezident Yrigoyen, čo znamenalo stratu posledného významného opozičného predstaviteľa. Napriek svetovej hospodárskej kríze sa Justovej vláde podarilo výrazne znížiť štátny dlh Argentíny a celkovo zlepšiť finančný stav štátu. Vláde sa taktiež podarilo zlikvidovať deficit zahraničného obchodu. Hlavnou postavou týchto ekonomických úspechov bol minister financií Federico Pinedo. V roku 1934 sa tento pričinil o založenie národnej banky, ktorá sa stala hlavným nástrojom pre jeho ekonomické reformy. Problémom sa však stal vzťah s Veľkou Britániou. Tá bola hlavným obchodným partnerom Argentíny a presadila si pre svoje tovary v Argentíne špeciálny prístup, kedy väčšina jej dovozu nepodliehala v Argentíne clu. Británia zas mala dovážať stanovené množstvo argentínskych tovarov. Tento vzťah bol dokonca zmluvne dohodnutý. Argentína sa tak však dostala do stavu, kedy nedokázala bez rizika veľkých finančných strát zatlačiť na zahraničné spoločnosti, pretože tie si v niektorých oblastiach vytvorili absolútny monopol.
Štátny prevrat v roku 1943 a ďalšia vojenská vláda
náhľad|vpravo|Generáli [[Arturo Rawson a Pedro Pablo Ramírez oznamujú obyvateľom Buenos Aires uskutočnenie štátneho prevratu (4. jún 1943).]] 4. júna 1943 vykonala armáda štátny prevrat, ktorý ukončil vládu prezidenta Castilla a konzervatívcov. Tento krok armády uvítala väčšina obyvateľstva, keďže toto verilo, že iba vojaci zaistia poriadok a stabilitu. Generáli sa zas domnievali, že predlžovanie zlej situácie a ďalšie volebné podvody iba prehĺbia krízu. Prevrat podporila radikálna strana, ale i Spojenci, predovšetkým USA. Ale členovia prevratu sa opäť delili na umiernených a radikálnych. Umiernení sa chceli pripojiť k spojencom a prerušiť styky s Osou, kým radikáli chceli pokračovať v tvrdej protiamerickej politike. Na čelo štátu sa dostal generál Arturo Rawson, ktorý mal americké korene. Tento však v čele štátu a samotného prevratu zostal iba tri dni a 7. júna 1943 bol nahradený generálom Pedrom Pablom Ramírezom. Ramírez patril k umiernenému krídlu a prisľúbil dokonca vypísanie nových prezidentských volieb. Spojené štáty nový vojenský režim bez problémov uznali za vládu Argentíny. Generál Ramírez však nakoniec nové voľby odmietol a dokonca aj zhoršil vzťahy s USA, keď odmietol prerušiť styky s Osou. Do popredia sa začalo dostávať radikálne krídlo armády, keď sa viceprezidentom a ministrom vojny stal generál Edelmiro Julián Farrell, jeden z najväčších extrémistov medzi generálmi.
Konzervatívni generáli verili, že podpora nacistického Nemecka a jeho spojencov pomôže Argentíne, aby sa v budúcnosti zbavila závislosti na britskej obchodnej dominancií. Voči vojenskej vláde sa však čoskoro začala tvoriť silná opozícia zložená z rôznych politických strán a spoločenských tried. Obyvateľstvo požadovalo vypísanie volieb a zrušenie výnimočného stavu. Armáda pristúpila k zvýšeniu intenzity národného vyučovania na školách, k posilneniu vyučovaniu náboženstva (v snahe získať cirkev), došlo však aj k zrušeniu politických strán, cenzúre tlače, zákazu stávok a tvrdým represiám voči opozícii. Vojenská vláda následne začala rokovať s Nemeckom o dodávkach zbraní (keďže USA jej nechceli dodávať). To znamenalo stratu podpory aj posledných krajín, ktoré boli ochotné s Argentínou spolupracovať ako Spojené kráľovstvo. Spojenci pohrozili vojenskej vláde totálnym embargom na všetok tovar. Tomuto tlaku v januári 1944 vojenská vláda ustúpila a prerušila diplomatické styky s Nemeckom. To sa však nepáčilo konzervatívnemu krídlu armády, ktoré presadilo odvolanie Ramíreza z funkcie faktického prezidenta. Na čelo štátu sa tak 24. februára 1944 dostal zástanca tvrdej konzervatívnej línie generál írskeho pôvodu Edelmiro Julián Farrell. Pod jeho vedením sa začala veľká výstavba a budovanie rôznych stavebných projektov v Argentíne. Ale výdavky štátu na armádu boli obrovské, čo spôsobovalo problémy. V krajine začal vládnuť režim podobný tým v Nemecku, Taliansku či Španielsku, opozičné názory boli tvrdo potláčané.
Počiatky vlády Juana Peróna
náhľad|vpravo|[[Juan Perón a Eva Perónová boli hlavnými symbolmi prvej perónovej éry.]] Voľby priniesli v politickom živote krajiny veľa zmien, socialisti sa nedostali vôbec do parlamentu, zvyšné strany zaznamenali výrazný pokles. Iba radikálna strana si držala svoje pozície a stala sa najsilnejšou opozičnou stranou. Ale Perón nevyhral iba prezidentské voľby, súčasne získala jeho strana väčšinu v oboch komorách parlamentu a kontrolu nad skoro všetkými provinciami (okrem jedinej). Perón veľmi prezieravo nominoval do svojej vlády zástupcov odborov a robotníkov, ale aj zástupcov bohatých vrstiev a podnikateľov. Perón mal šťastie, keďže predchádzajúce konzervatívne vojenské vlády nechali krajinu v prekvapivo dobrom ekonomickom stave. Veľa štátov Argentíne dlhovalo peniaze. Navyše po politických zmenách v krajine a definitívnom pripojení sa na víťaznú stranu Spojencov sa skončili aj embargá a blokády. Vojenské vlády nechali Perónovi obrovské devízové rezervy, keďže argentínske devízové rezervy tvorili jednu tretinu všetkých devízových rezerv celej Latinskej Ameriky. Keďže po druhej svetovej vojne sa pomaly začínala studená vojna, boli Spojené štáty nútené zlepšiť svoje vzťahy s Argentínou, aj keď vláde Juana Peróna stále nedôverovali. V apríli 1946 sa tak novým veľvyslancom USA v Argentíne stal zmierlivý George S. Messersmith, čím skončilo obdobie radikálneho veľvyslanca organizujúceho opozíciu voči Perónovi. Perón sa stal spojencom USA, ale nie z ideologických dôvodov, no podobne ako aj v iných oblastiach, z racionálnych dôvodov, keďže mal záujem o americké technológie. Vojenské jednotky po boku Spojených štátov nevyslal do kórejskej vojny iba z dôvodu veľkého odporu verejnej mienky. Na druhej strane Perón uznal vládu Sovietskeho zväzu, s ktorým hneď aj nadviazal diplomatické styky. Práve ZSSR používal Perón ako páku na diplomatické vydieranie (ale v konkrétnych medziach) Spojených štátov v čase, keď od nich niečo požadoval.
Perónov ekonomický program bol postavený na dosiahnutí sebestačnosti štátu do piatich rokov (do roku 1951). Ale jeho vládny program sa vôbec nezaoberal poľnohospodárstvom, ktoré vytváralo najdôležitejšie exportné komodity Argentíny. To spôsobilo v nasledujúcom období tomuto sektoru veľké problémy. Vláda však začala podporovať aj riskantné opatrenia, centrálna banka začala tlačiť peniaze a súkromné banky zas poskytovať úvery aj ľuďom, ktorí nemali prostriedky na ich splatenie. Perón sľúbil odkúpenie železníc do rúk Argentíny, čo aj splnil, no kúpa železničných spoločností spôsobila nedostatok peňazí na iné projekty. Keďže však železnice v krajine boli už desiatky rokov bez investícii od pôvodných britských vlastníkov, vyžadovali si ďalšie miliardy na rekonštrukciu.
Perón sa musel súčasne vyrovnať aj s armádou. Tá totiž vykonala v posledných desaťročiach dva vojenské prevraty a tak Perón motivoval vojakov vysokými platmi, aby sa v budúcnosti do politiky vôbec nezapájali. Taktiež začal nakupovať moderné zbrane, aby uspokojil generálny štáb. Napriek tomu nemala armáda také výhody ako pred tým a jej rozpočet bol stále menší, keďže podstatná časť peňazí musela ísť na uspokojenie požiadaviek robotníkov.
Krátko po voľbách v roku 1946 zrušil Perón svoju Stranu práce a nahradil ju novou Jedinou stranou národnej revolúcie (Partido Único de la Revolución). Túto založil hlavne preto, aby sa zbavil niektorých členov Strany práce s ktorými už nechcel spolupracovať, alebo ktorým nechcel splniť to, čom im sľúbil pred voľbami výmenou za jeho podporu. Proti Perónovi vystúpil odborový predák Cipriano Reyes, ktorý zorganizoval dokonca veľkú stávku. Perón nechal Reyesa zatknúť a ten skončil vo väzení s obvinením z prípravy atentátu na Peróna. Okrem tohto prípadu však Perón s odbormi vychádzal veľmi dobre, keďže im vždy zabezpečil veľké materiálne výhody. Perón tak vytvoril celkom nový politický systém zvaný Peronizmus. Nie je jednoduché tento systém charakterizovať, no spočíval v podpore robotníkov, ale zároveň aj podnikateľov, no hlavne v populizme. Perón sa neštítil pre svoje politické ciele použiť aj násilie. Dokonca začal podporovať skupinu zvanú Descamisados (teda bez košieľ), čo bola skupina profesionálnych bitkárov, ktorí plnili pre Peróna úlohy násilného typu, vrátane politických vrážd. Rovnako aj médiá museli čeliť cenzúre a ovplyvňovaniu v prospech prezidenta. Veľmi dôležité miesto v politických plánoch Juana Peróna mala už jeho právoplatná manželka Eva Perónová, známa ako Evita. Napriek tomu, že nepochádzala z Buenos Aires a bola nemanželské dieťa, vybudovala si tu množstvo významných kontaktov, čo Perónovi neskôr značne uľahčilo politickú kariéru. Veľmi rýchlo sa prejavila veľmi podobne ako jej muž, bola veľmi dobrá v presvedčovaní davu, čo aj začala využívať. Vďaka tomu si získala masovú podporu po celej krajine. Začala verejne presadzovať rôzne požiadavky, ako volebné právo pre ženy. Perón jej dokonca zveril ministerstvo práce a sociálnych vecí. Prezident využíval Evitu pri rôznych príležitostiach, ktoré mohli byť medializované, predovšetkým pri podpore chudobných detí. Evita sa zamerala výhradne na chudobnú časť populácie a robotníkov, keďže sama vyrastala v chudobe. Popularita Evity bola taká vysoká, že ju Perón v roku 1947 vyslal na turné po Európe, aby popularizoval svoju vládu. Pre Perónových stúpencov sa Evita stala postupne absolútnym a nedotknuteľným idolom a bola oveľa populárnejšia ako samotný prezident.
Smrť Evity a koniec Perónovej vlády
náhľad|vpravo|Pohrebu [[Eva Perónová|Evity sa v Buenos Aires zúčastnili 3 milióny ľudí.]] V roku 1947 Perón svoju stranu premenoval na Peronistickú stranu (Partido Peronista). Strana sa postupne stala veľmi dôležitou súčasťou života v spoločnosti, pričom ak chcel človek pracovať v štátnych službách, musel byť členom Perónovej strany. V roku 1949 Perónova strana prijala novú ústavu, ktorá nahradila ústavu z roku 1853. Nová ústava zmenila spôsob voľby prezidenta, predĺžila jeho funkčné obdobie na 6 rokov s možnosťou znovuzvolenia bez obmedzenia, rovnako sa dotkla aj spôsobu voľby senátorov a poslancov a predĺžila aj ich mandáty na 6 rokov. Perón začal taktiež míňať veľké množstvá finančných prostriedkov z devízových rezerv krajiny, čo mu malo v budúcnosti spôsobiť veľké problémy. Argentína mala opäť problém s exportom svojho tovaru. V USA sa opäť nepresadila z rovnakých ochranárskych dôvodov vlády Spojených štátov. Európa bola po vojne neschopná prijímať také množstvo tovarov, ako pred tým, navyše USA začali masívne exportovať do Európy svoje potravinárske a poľnohospodárske komodity, čo bolo to isté, čo ponúkala Argentína. Krajina nedokázala konkurovať predovšetkým americkým farmárom, keďže Perón nechal zvýšiť nie len robotníkom, ale i pracovníkom na farmách neúmerne mzdy do takej miery, že konkurencieschopnosť argentínskych farmárov a potravinárov výrazne klesla. Perón navyše ohlásil veľké plány spriemyselňovania štátu, čo tiež odobralo poľnohospodárstvu peniaze aj pracovníkov. Ale na rozvoj priemyslu nemala Argentína dostatok ropy a uhlia, čo Perónove plány v tejto oblasti paralizovalo. Z tohto dôvodu začala každý rok klesať poľnohospodárska produkcia, čo malo následok aj v klesaní ekonomickej sily štátu. Perón veľmi rýchlo minul obrovské devízové rezervy a krajina sa musela začať znova zadlžovať.
Perónova vláda pristúpila k ešte väčšej cenzúre a zastrašovaniu opozície. Neskôr k úplnému prevzatiu niektorých novín, ktoré tak začali písať v prospech vlády. V roku 1951 sa uskutočnili voľby, ktoré jednoznačne vyhral Juan Perón a jeho Perónistická strana (Perón bol ešte úspešnejší ako v predchádzajúcich voľbách), ktorý mal medzi robotníkmi stále jednoznačnú podporu. Na druhom mieste skončil Ricardo Balbín z Radikálnej občianskej únie, ktorý sa stal na dlhé desaťročia hlavným predstaviteľom opozície v Argentíne. Je však potrené uviesť, že opozícia nemala možnosť vystúpiť v rozhlase, v novinách mala minimálny priestor, niektorí predstavitelia opozície boli uväznení (vrátane Ricarda Balbína, ktorého prepustili tesne pred voľbami) a pod.
Perón však už nemal čo ponúknuť, krajina bola vo veľmi zlej ekonomickej situácii, kedy nemala už žiadne devízové rezervy a mala obrovský zahraničný dlh. To začalo spôsobovať stále častejšie sociálne problémy. Perón tak, ako pred tým, pristúpil k ešte väčšej cenzúre a represii. Veľa ľudí s opozičnými názormi muselo opustiť Argentínu. Perón tak zakázal cestovať do Uruguaja, kde sa zdržiavala väčšina odporcov režimu. Zrejme najväčšou ranou pre režim bola smrť Evity, ktorá 26. júla 1952 zomrela na rakovinu krčka maternice. Evita bola medzi obyvateľmi Argentíny taká obľúbená, že jej pohrebu sa v uliciach Buenos Aires zúčastnili 3 milióny ľudí. Vláda Argentíny sa rozhodla z tejto skutočnosti vyťažiť. Telo Evy Perónovej bolo zabalzamované a sprístupnené ľudu v snahe posilniť jej kult a pomôcť režimu prezidenta Peróna. Zároveň vláda pripravila nové opatrenia, ktoré mali zvrátiť katastrofálnu ekonomickú situáciu štátu. Tento predstavoval úplne opačné princípy, ako predošlé plány. Napríklad podpora poľnohospodárstva mala byť oveľa vyššia než priemyslu (pred tým mal priemysel nahradiť poľnohospodárstvo), mzdy robotníkov mali byť znížené v prospech zvýšenia ziskov podnikov (pred tým sa zvyšovali mzdy robotníkov na úkor ziskov a konkurencieschopnosti), atď.
náhľad|vpravo|Bombardovanie Májového námestia 16. júna 1955 znamenalo začiatok konca vlády prezidenta Peróna. Ale na žiadne nové opatrenia nemala Argentína dostatok peňazí, keďže Perón pred tým všetko utratil v snahe získať na svoju stranu podporu voličov. Režim tak musel pristúpiť na tvrdé ekonomické opatrenia vrátane zmrazenia výšky miezd robotníkov. To viedlo v roku 1954 k prvej veľkej robotníckej stávke, keď začali štrajkovať pracovníci železiarní. Ale išlo iba o prvú z mnohých ďalších stávok, ktoré budú nasledovať. Perón a jeho vláda sa obávali, aby stávky neprerástli do väčších nepokojov a tak vláda zrušila zmrazenie miezd, čo zas vyvolalo kritiku zo strany vlastníkov podnikov. Poslednou časťou spoločnosti, ktorú nemal režim pod kontrolou bola katolícka cirkvev. Prvý vážnejší konflikt nastal, keď cirkev odmietla podporiť snahu o svätorečenie Evity. Ako odpoveď obvinil Perón čelných predstaviteľov katolíckej cirkvi v krajine, že úmyselne konajú v neprospech jeho vlády. Režim následne pristúpil k zrušeniu povinného náboženstva, uzákoneniu rozvodu, ale i ďalším opatreniam, ktoré boli proticirkevné. V júni 1955 sa uskutočnila najväčšia protivládna demonštrácia od nástupu Peróna k vláde, keď proti nemu protestovalo 100 000 ľudí, ktorí požadovali skončenie proticirkevných opatrení. Režim následne vyhostil z krajiny dvoch vysokých cirkevných predstaviteľov. Na to odpovedal pápež Pius XII., ktorý exkomunikoval celú argentínsku vládu.
Zlom nastal 16. júna 1955, kedy začali námorné lietadlá bombardovať prezidentský palác s cieľom zavraždiť samotného Juana Peróna. Toho však krátko pred tým varoval americký veľvyslanec, takže prezident sa stihol ukryť. Prezidentský palác bol veľmi poškodený a v jeho okolí boli stovky mŕtvych a zranených. Po skončení bombardovania sa k prezidentskému palácu začali presúvať vojaci, no ani tí nenašli prezidenta. Priaznivci Peróna ešte v nasledujúcu noc ako odplatu podpálili niekoľko kostolov. Nepokoje a napätie však trvalo niekoľko mesiacov. Na čele armády stáli generáli Eduardo Lonardi a Pedro Eugenio Aramburu. Perón sa snažil situáciu vyriešiť rokovaním s opozíciou, no táto už nechcela s prezidentom rokovať. Perón tak po dlhšom čase vystúpil v rozhlase, kde v septembri 1955 oznámil, že odstúpi z funkcie. Ale následne vyzval k ozbrojenému riešeniu zložitej situácie. To znamenalo pre armádu začiatok povstania proti prezidentovi, ktoré začalo 16. septembra 1955 a viedol ho generál Eduardo Lonardi. Po niekoľkodňových ozbrojených stretoch utiekol Perón na paraguajské veľvyslanectvo, následne odišiel do Paraguaja. Tým de facto skončilo prvé obdobie Perónovej vlády v Argentíne. Hodnotenie jeho vlády nie je jednoduché, no minimálne výrazne pomohol zlepšiť postavenie najchudobnejšej časti argentínskej spoločnosti a robotníkov a vďaka Evite presadiť volebné právo pre ženy, za čo má Perón veľké sympatie u časti argentínskej spoločnosti do súčasnosti.
Oslobodenecká revolúcia
náhľad|vpravo|Generál [[Pedro Eugenio Aramburu bol jedným z vodcov vojenského prevratu proti prezidentovi Perónovi, neskôr sa stal de facto prezidentom republiky.]] Zásahu armády, ktorý viedol k pádu prezidenta Peróna sa hovorí Oslobodenecká revolúcia (Revolución Libertadora). Aj v tomto prípade sa armáda delila na dve krídla, umiernené a nacionalistické. Generál Eduardo Lonardi, ktorý prevrat viedol, patril k nacionalistickému krídlu armády. 23. septembra 1955 sa stal de facto prezidentom republiky, no keďže jeho krídlo bolo menej početné, ako umiernené, vydržal na čele štátu iba do novembra toho istého roka. Lonardi a jeho podporovatelia však nechceli Peronizmus úplne odstrániť, iba ho modifikovať. Nová vojenská vláda povolila devalváciu meny (čo pomohlo exportérom, hlavne veľkostatkárom), no uškodilo robotníkom. Aby nevyhrotil vzťah s robotníkmi úplne, na čelo ministerstva práce vymenoval člena odborov. Došlo tiež k rozpusteniu parlamentu, kde mali v oboch komorách absolútnu väčšinu prívrženci Peróna. Následne boli zatknutí niektorí predstavitelia starého režimu a obsadené vysoké školy. Napriek tomu, že Lonardi patril k nacionalistickému krídlu, bol pre väčšinu armády málo radikálny ohľadne vysporiadania sa s peronistami. 13. novembra 1955 ho tak nahradil generál Pedro Eugenio Aramburu. Ten nariadil bez meškania rozpustenie Perónistickej strany a masové zatýkanie prívržencov bývalého prezidenta. Represie sa dotkli dokonca aj tela Evy Perónovej, ktoré armáda ukryla, aby sa zabránilo vzniku pútnického miesta, ktorým by hrob Evity mohol byť. V roku 1956 došlo k zrušeniu platnosti ústavy prijatej Perónom a do platnosti sa tak vrátila ústava z roku 1853. Zároveň bola obnovená sloboda tlače, okrem perónistickej.
Represie boli také silné, že skupina perónistických podporovateľov v armáde pripravila pokus o kontrarevolúciu. 7. júla 1956 Perónisti na krátky čas ovládli niekoľko budov v provinčných mestách, no ich pokus bol veľmi rýchlo potlačený. Nasledovali popravy bez súdu, kedy boli armádou v odvete zavraždené desiatky ľudí. Toto vyvolalo v krajine veľké zdesenie, lebo za politické zločiny sa v Argentíne už desiatky rokov bez súdu nepopravovalo. Perónovi podporovatelia vytvorili hnutie odporu voči vojenskej vláde. Po politických represiách však musela vojenská vláda začať riešiť aj zlú ekonomickú situáciu krajiny. Najsilnejšou politickou stranu sa stala znova Radikálna občianska únia. Táto sa však začala štiepiť na dve krídla, jedno viedol Ricardo Balbín a druhé Arturo Frondizi. Z Radikálnej občianskej únie sa nakoniec v roku 1956 odštiepila radikálnejšia časť, ktorá založila novú stranu Nekompromisnú radikálnu občiansku úniu na čele s Arturom Frondizim. Vojenská vláda vyhlásila nezáväzné voľby. Perón zo svojho exilu prikázal svojim stúpencom vhadzovať prázdne biele lístky. Voľby skončili patom, keď Perónisti a obe radikálne strany získali približne po 2 milióny hlasov, najviac však mali stále Perónisti. Kandidáti Peróna však mali zákaz kandidovať v akýchkoľvek voľbách, no napriek tomu sa ukázalo, že mal stále veľký počet podporovateľov. Frondizi sa preto rozhodol hľadať podporu medzi Perónistami a začal tým pádom hlásať politiku uzmierenia, nie represii. Frondiziho nakoniec z exilu podporil aj samotný Juan Perón. Vojenská vláda napriek stále silnej podpore Peróna medzi obyvateľstvom nakoniec povolila konanie slobodných volieb vo februári 1958. Tu sa proti sebe postavili kandidáti dvoch odštiepených častí Radikálnej občianskej únie, pričom víťazom sa jednoznačne stal Arturo Frondizi, keď porazil Balbína. Keďže však mal podporu aj Perónistov, stratil tak dôveru armády.