cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Veľkonočný ostrov
Cicavce
náhľad|Chov koní na ostrove Pred príchodom prvých moreplavcov na ostrove nežili žiadne cicavce. Polynézania priviezli na ostrov domáce zvieratá a možno nechtiac aj potkany (je známe, že u domorodcov čierne polynézske potkany patrili medzi konzumnú lahôdku). V jednej z ostrovných legiend sa spomína, že prví osadníci našli na ostrove zviera podobné koze. Neskôr údajne malo aj mláďatá. Archeológovia však z tej doby nenašli žiadne zvieracie kosti, ani ich výtvarné stvárnenie na kresbách, soškách alebo petroglifoch, Francúzsky moreplavec La Pérouse v roku 1785 na ostrove nenašiel žiadne živé zviera. V polovici devätnásteho storočia bol takmer celý ostrov s výnimkou územia osady Hanga Roa prenajatý súkromnej firme na účely pastvy a chovu hospodárskych zvierat. Syn britského židovského obchodníka Alexander Salmon mladší, spoločne s Branderom (firma Salmon & Brander) chovali na ostrove osemnásť tisíc ovcí. Spásanie trávnatého porastu, ničenie kôry zostatku živoriacich stromov a ich takmer celkové odlesnenie bolo druhým významným negatívnym faktorom, ktorý ovplyvnil veternú eróziu na ostrove. V súčasnosti sa na ostrove chovajú hospodárske zvieratá – ovce, hovädzí dobytok, ošípané a značný počet koní. Pacifický potkan (Rattus exulans), ktorý pravdepodobne slúžil ako potravinový doplnok prvých osadníkov (v súčasnosti je na ostrove vyhynutý), bol nahradený európskymi druhmi potkanov šedivých. Na Veľkonočnom ostrove nežijú zvieratá, ktoré by boli nebezpečné priamo pre človeka, alebo by boli prenášačmi infekčných chorôb.
Vtáci
Spevavé vtáctvo, ktoré v súčasnosti ostrov obýva, je hlavne v oblasti okolo kráterových jazier. Žije tam množstvo vrabcov obecných (Diuca diuca) a vrabcov domových (Passer domesticus). Vyskytuje sa tam aj Čimačima pobelavá (Karakara čimačima), (Milvago chimango) a Severočilská jarabica (Nothoprocta perdicaria). Aj okolo 25 druhov morských vtákov. , hlavne morské čajky, faetonovité, Faeton červenochvostý (Phaethon rubricauda) a najznámejšia morská lastovička (Onychoprion fuscatus), ktorá v histórii ostrova zohrala dôležitú úlohu kultu Vtáčieho muža.
Ryby
V okolí ostrova sa vyskytuje okolo 140 druhov rýb, z toho vyše päťdesiat pobrežných koralových. Z veľkých rýb sa v okolí vyskytujú tuniaci a žraloky. Menšie ryby sú zastúpené čeľaďami Labridae (13 druhov), Muraenidae (7 druhov), Chaetodontidae (7 druhov) a Holocentridae (6 druhov). Nálezy v strede ostrova dokazujú, že hlavným zdrojom bielkovín ostrovanov bol tuniak a delfín. Náhly pokles množstva rybích kostí nájdených v osadách, ktorý súvisel so stratou prostriedkov na výstavbu rybárskych plavidiel (degradácia lesa), sa zhoduje s veľkým nárastom počtu vtáčích kostí. Neskôr nasledoval pokles počtu vtáčích kostí, keďže vtáky stratili svoje hniezdiská. Nový štýl umenia z tohto obdobia charakterizuje ľudí s výraznými rebrami a rozšírených bruchom, čiže znakmi podvýživy. Morské ryby boli najdôležitejším zdrojom obživy domorodého obyvateľstva. Doložené je používanie sietí a háčikov na lov rýb.
Plazy a obojživelníky
Na ostrove sa nevyskytujú žiadne hady. Severná časť ostrova v oblasti pláže Anakena je oblasťou výskytu a kladenia vajec morských korytnačiek. Na ostrove sa vyskytujú dva pôvodné (autochtónne) druhy plazov: gekón Moko uru-uru kaha (Lepidodactylus lugubris) a scink Moko Uriuri (Ablepharus boutoni). Asi 12 centimetrov dlhý scink patril medzi kultovo nábožensky uctievané zvieratá. Existujú jeho vyrezávané sošky z dreva stromu Toromiro.
Ahu a sochy moai
náhľad|Sochy [[Moai]] Vďaka sochám moai je ostrov známy v celom svete. Sochy boli vytesané v lome na úpätí krátera Rano Raraku. Celkovo ich ostrovania postavili asi tristo. Väčšina sôch zostala v lome a na ceste ku kamenným plošinám nazývaných ahu. V roku 1804 ostrov navštívil ruský moreplavec Jurij Fiodorovič Lisianskij, vtedy na plošine Ahu Vinapu ešte stálo sedem sôch. Ale o dvanásť rokov neskôr ruský moreplavec Otto von Kotzebue už našiel iba dve stojace sochy moai. Keď v roku 1866 prišli na ostrov prví misionári, na celom ostrove už nenašli ani jednu stojacu sochu. Sochy moai, ktoré dnes na Veľkonočnom ostrove stoja, znovu vztýčili až cudzinci. V šesťdesiatych rokoch minulého storočia zemetrasenie takmer všetky sochy pováľalo. Nanovo ich postavili Čiľania a Japonci. Okolo 50 sôch je zreštaurovaných, asi 5 je ošetrených japonským špeciálnym chemickým náterom. Nemecký misionár Sebastian Englert očísloval a skatalogizoval 638 sôch. Archeologický prieskum z rokov 1969 – 1976 uvádza 887 sôch, pôvodne údajne až vyše 1000 sôch Napriek rozsiahlemu výskumu sôch kvôli ich pravému účelu a presnému obdobiu ich vzniku stále nie sú medzi odborníkmi jednoznačné názory. Ale prevláda názor, že sú úzko spojené s podobnými tradíciami kultu predkov, aké sú rozšírené v Polynézii. Americký archeológ Kirch napísal: „''Ideológia má oveľa väčší vplyv, ak jej je umožnené konkrétne sa prejaviť prostredníctvom objektov a architektúry nabitej symbolikou. Veľká väčšina monumentálnej architektúry v oblasti Oceánie bola vystavaná presne na taký účel. Hrobky langi na ostrovoch Tonga, sochové chrámy Veľkonočného ostrova, havajské svätyne heiau a pohrebné ostrovčeky Nan Madol – všetky pripomínajú silnú úlohu ideológie v preukazovaní spoločensko-politickej štruktúry.“''
Petroglyfy
Na Veľkonočnom ostrove je najväčší počet petroglyfov v celej Polynézii. Nachádza sa tam zhruba tisíc lokalít, kde sa petroglyfy vyskytujú. Celkovo je zdokumentovaných viac ako 4000 jednotlivých petroglyfov. Tesanie petroglyfov sa robilo často z náboženských, ale aj praktických dôvodov, ako napríklad: označenie územia či zaznamenanie dôležitej udalosti. Obrazy vytesané v horninách na Veľkonočnom ostrove majú náboženské motívy, podobne ako je to napríklad v oblasti Oronga, kde je množstvo petroglyfov spätých s kultom Vtáčieho muža boha Tangata manu, taktiež aj motívy z bežného života. Existujú vyobrazenia rýb, morských korytnačiek.
Rongorongo
náhľad|Piktogramy Rongorongo na starobylom dreve Rongorongo je systém ešte dosiaľ nerozlúštených glyfov. Bol objavený na Veľkonočnom ostrove v devätnástom storočí Európanmi. Prvú zmienku o tajomnom písme Rongorongo podal roku 1864 francúzsky misionár Eugène Eyraud. V tej dobe už napísanému písmu len čiastočne rozumelo iba zopár ostrovanov. Toto písmo používala iba malá časť pôvodnej privilegovanej populácie. Po odvlečení kráľovskej rodiny do otroctva a zdecimovaní obyvateľstva bola znalosť písma Rongorongo navždy stratená. Alexander Salmon mladší, syn anglického židovského obchodníka, ktorý na ostrove podnikal bol hlavným informátorom pre britské a nemecké archeologické expedície. Poslal niekoľko kúskov pravých tabuliek Rongorongo manželovi svojej netere, nemeckému konzulovi v čilskom Valparaíse. Piktogramy Rongorongo sa navzdory množstvu pokusov ani dosiaľ nepodarilo rozlúštiť. Okrem niekoľko glyfov vytesaných do kameňov sú všetky nájdené znaky vyrezané do drevených tabuliek. Do súčasnej doby sa v rozličných múzeách po celom svete zachovalo 26 tabuliek s písmom Rongorongo. Na Veľkonočnom ostrove nezostala ani jediná tabuľka. Nezvyčajná vec o tomto písme je, že sa nečíta zľava doprava ako väčšina písiem, ani zhora nadol. Čítateľ začne čítať vľavo dole, prečíta prvý riadok zľava doprava, potom otočí tabuľku o 180° a znova číta zľava doprava. Potom znova číta zľava doprava, otočí o 180° a číta zľava doprava. Takto to pokračuje až do konca.
Reimiro
Reimiro je ozdobný predmet v tvare polmesiaca, ktorý znázorňuje polynézske kanoe. Prevažne bol zhotovený z dreva stromu Toromiro. Reimirom sa ozdobovali ženy Veľkonočného ostrova. Každý koniec ozdoby je ukončený štylizovanými ľudskými hlavami. Vnútorná strana ozdoby obsahuje priehlbinu, vyplnenú púdrom vyrobeným z morských lastúr. Tento dekoratívny predmet je v rôznych podobách známy aj na iných polynézskych ostrovoch. Motív dvoch ľudských hláv je však vyobrazený výlučne iba na Reimiro z Veľkonočného ostrova. Tento symbol sa nachádza aj na oficiálnej vlajke ostrova. Artefakty Reimiro z Veľkonočného ostrova možno nájsť v rôznych múzeách sveta. Ich význam, či ide výlučne o kultový predmet, šperk, alebo insígnie (znaky hodnosti), nie je známy.
Drevorezba
náhľad|Drevorezba Moka, Metropolitan Museum New York City Umenie drevorezby bolo u pôvodného obyvateľstva široko rozvinuté. Dosiaľ sa zachovalo niekoľko drevených figúrok s ľudskými a zvieracími postavami, ktoré mali zrejme náboženský význam. Medzi najznámejšie patria figurálne drevorezby s vystupujúcimi rebrami, používané v rituáloch plodnosti. Existujú dva typy figúr: moai kavakava (muž) a moai peapea (žena). Moko Miro, muž s hlavou jašterice. Najčastejším materiálom na drevorezbu bolo drevo zo stromu toromiro. Na niektorých figúrkach sú pravdepodobne pomocou nástrojov zo žraločích zubov alebo z obsidiánových úlomkov vyrezané texty písma rongorongo.
Kult Vtáčieho muža
náhľad|Dvaja Vtáči muži Makemake, petroglyf vytesaný do sopečnej pemzy. Nie je isté, či kult Vtáčieho muža (Tangata manu) existoval už v čase stavania sôch (zanikol okolo roku 1867). Je možné, že skupina militantných vodcov nazývaní matatoa kult boha Make-make nahradila novým kultom (jeho maska ho predstavuje ako tvár s veľkými sovími očami). Kult Vtáčieho muža vyvrcholil každoročnou súťažou o získanie prvého vajca vtáka nazývaného manutara, morská lastovička (Onychoprion fuscatus), prineseného z malého ostrova Motu Nui, ktorý je v blízkosti juhozápadného výbežku Veľkonočného ostrova. Súťažiaci museli na trstinových viazaniciach prekonať prieliv oddeľujúci ostrovy, ktorý bol plný žralokov, nájsť vtáčie vajce, vrátiť sa naspäť na ostrov a nakoniec sa ešte vyšplhať na útes pri osade Orongo. Kto to dokázal ako prvý, získal titul „Vtáčí muž roka“. Víťaz a jeho rodina potom po celý nasledujúci rok mali oprávnenie kontrolovať a riadiť rozdeľovanie potravín na ostrove. Kult Vtáčieho muža je doložený aj archeologickými nálezmi. Na útesoch v okolí Oronga boli nájdené petroglyfy Vtáčieho muža. Niektorý odborníci si myslia, že kult Vtačieho muža bol súčasťou úsilia o akúsi kultúrnu obnovu u ostrovanov, ktorí prežili. Na kultovom mieste Orongo sú starostlivo postavené kamenné chaty, ktoré neboli trvalo obývané, ale používali ich iba na rituálne účely.
Tetovanie
Ostrovania si bežne krášlili svoje telá rôznymi tetovacími motívmi Nepoužívali jednotné skrášľovacie vzory, takže ich tetovania bývali veľmi odlišné. Do veľkej miery boli limitované iba fantáziou tetovačov – umelcov Tetovali sa muži, aj ženy, ale u žien bývalo tetovanie zložitejšie, prepracovanejšie, a pokrývalo obvykle väčšiu časť pokožky, na rozdiel od mužov. Tetovacia farba sa vyrábala pálením listov rastliny, ktorú nazývali „ti.“ Popol následne zmiešali so šťavou získanou z bobúľ nazývaných „poporo.“ Tetovalo sa  pomocou zaostrenej rybacej kosti.
Štátna správa a samospráva
V rámci volebných okrskov Čile Veľkonočný Ostrov patrí k trinástemu volebnému obvodu a šiestemu senátnemu volebnému obvodu. Obyvatelia sú zastúpení v Poslaneckej snemovni poslancom Joaquínom Godoyom z Hnutia národnej obnovy (RN), poslancom Aldom Cornejom z Kresťansko demokratickej strany (PDC). Taktiež dvoma senátormi, Franciscom Chahuánom z Hnutia národnej obnovy (RN) a senátorom Ricardom Lagosom Weberom z Demokratickej strany (PPD). Guvernér provincie : Carmen Cardinali (2010 -). Menovaný prezidentom republiky. Starosta : Luz Zasso, kresťanský demokrat (PDC), priamo volený na štyri roky (2008 – 2012).
Súčasná kultúra
Každoročne sa na Veľkonočnom ostrove koná významný  kultúrny festival Tapati. Prežila tu detstvo popredná čilská klaviristka Mahani Teave ktorá je dcérou domorodca a americkej matky. Z ostrova pochádza aj hudobno-tanečná skupina Matatoa vystupujúca na turné po celom svete.
Mekong
Mekong je rieka v juhovýchodnej Ázii na polostrove Zadná India. Je to 13. najdlhšia rieka na svete (odhadovaná dĺžka 4 023 km) a 10. najväčšia podľa prietoku (475 km³ ročne). Pramení v Číne v provincii Yunan, a preteká cez Mjanmarsko, Laos, Thajsko, Kambodžu, ústi v južnom Vietname, neďaleko Hočiminovho Mesta, rozsiahlou deltou do Juhočínskeho mora. Má povodie s veľkosťou 805 000 km². Má monzúnový režim odtoku, čo znamená, že vysoký prietok je najmä v letných mesiacoch v období monzúnových dažďov. Extrémne výkyvy počas ročných období a prítomnosť vírov a vodopádov sťažuje plavbu, čo znamená, že rieka národy pri rieke skôr oddeľuje, než ich spája.
Rysy
Rysy môže byť:
Chaumont-en-Vexin (kantón)
Chaumont-en-Vexin je francúzsky kantón v obvode Beauvais v departemente Oise v regióne Pikardia. Tvorí ho 37 obcí.
František Kele
RNDr. František Kele ml. PhD. (* 21. marec 1936, Bratislava – † 19. október 2014, Vysoké Tatry) bol slovenský horolezec, cestovateľ, pedagóg, publicista a geograf.
Angažoval sa v hľadaní stôp vo svete po pôsobení Mórica Beňovského, Martina Kukučína a Milana R. Štefánika.
Život
Jeho otec bol tatranským chatárom. Na tatranské štíty začal vystupovať už ako dvanásťročný (1948). V rokoch 1951 až 1954 bol najmladším horským vodcom s právom vodiť v oblasti celých Vysokých Tatier. Na vrchole Mont Blancu stál po prvý raz v roku 1955 ako člen štátneho Československého reprezentačného družstva horolezcov.
Popri aktívnej horolezeckej činnosti vyštudoval vysokú školu a odborne sa venoval ľadovcom (glaciológia). Spoluzakladal Sekciu pre výskum vysokých pohorí pri Slovenskej geografickej spoločnosti pri SAV a Združenie AntArktis.
Intenzívne sa venoval organizovaniu horolezeckých, polárnych a geografických výprav, medzi ktorými boli aj tri cesty okolo sveta. Je zatiaľ najznámejším slovenským cestovateľom. Napísal desiatky kníh a stovky článkov s horolezeckou a cestovateľskou tématikou.
Lezenie a expedície
Vyše 550 výstupov v Tatrách, 50 prvovýstupov. Jeden letný, dva zimné (1955) prechody hlavného hrebeňa. Prvý výstup na Mt. Blanc 1955. Pôsobil na výpravách Ahaggar 1973, Hindúkuš 1974, Kilimandžáro 1977 (vrchol Kibo), Patagónia 19823 (Fitz Roy). Viedol expedíciu na Mount Everest 1984, na Severný pól 1993, bol zástupcom vedúceho Karakoram 1988. Vystúpil aj na Aconcaguu, Elbrus, Chimborazo, Popocatépetl, atď. Najaktívnejší slovenský cestovateľ 20. storočia. Navštívil všetky kontinenty vrátane Oceánie a Arktídy. Vykonal tri cesty okolo sveta.
Uskutočnil vyše 70 vážnych výprav a ciest, napr.:
Těškovice
Těškovice je obec v Česku v okrese Opava v Moravskosliezskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 844 obyvateľov, z toho 403 mužov a 441 žien, pričom priemerný vek v obci bol 41,0 roka (muži 39,8 roka, ženy 42,0 roka).
Veľká Čierna
Veľká Čierna je obec na Slovensku v okrese Žilina.
Polohopis
Obec leží v južnej časti žilinského okresu, asi západne od Rajca, v geomorfologickom podcelku Domanižská kotlina. Obkolesujú ju Súľovské vrchy a obcou preteká potok Čierňanka, ktorá tu priberá niekoľko ďalších prítokov. Prístup do Veľkej Čiernej je odbočkou z cesty II/517 (Považská Bystrica – Rajec), ktorá vedie východným okrajom obce. Rajec je vzdialený, Žilina a Považská Bystrica.
Dejiny
V blízkom okolí sa našla osada a priamo v chotári pohrebisko lužickej kultúry, viaceré sídliská a opevnenia púchovskej kultúry z prelomu letopočtu. Najstaršia zachovaná písomná zmienka o osade Nagh Cherna pochádza z roku 1361, v roku 1477 sa objavuje názov Cherna a v roku 1773 ako Welka Černa. Od roku 1927 sa používa súčasný názov.
Obec počas svojej existencie viackrát nepatrila pod žiadny z okolitých hradov (Lietava, Rajec, Považská Bystrica), ale bola v správe miestneho zemianskeho rodu Čerňanských. V roku 1598 mala 24 domov, v roku 1720 mala 10 daňovníkov, v roku 1784 mala 43 domov, 43 rodín a 252 obyvateľov, väčšinou zemanov. Počas sčítania v roku 1828 mala 14 domov a 249 obyvateľov, ktorí sa zaoberali prácou v lesoch a poľnohospodárstvom. Po II. svetovej vojne začala väčšina obyvateľov dochádzať za prácou do miest.
Kostol sv. Cyrila a Metoda bol postavený v rokoch 1969 - 1974. Podnetom na jeho výstavbu bolo výročie smrti sv. Cyrila. Obec patrí do farnosti Rajec.
Imisia
Imisia môže byť:
Ženská dvojhra na Abierto Mexicano Telcel 2009
Ženská dvojhra na Abierto Mexicano Telcel 2009 sa hrala ako súčasť Abierto Mexicano Telcel 2009 od 23. do 28. februára 2009. Titul získala Američanka Venus Williamsová, ktorá vo finále porazila Talianku F. Pennettovú 6-1 6-2. Bol to jej 41. titul v dvojhre na okruhu WTA.
Tetra krvavá
Tetra krvavá (lat. Hyphessobrycon eques syn. Hyphessobrycon callistus) je druh ryby z čeľade charaxovité (Characidae).
Pôvod
Pochádza z Južnej Ameriky (Paraguaj, južná Brazília)
Saint-Genix-sur-Guiers (obec)
Saint-Genix-sur-Guiers je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Savoie, v regióne Rhône-Alpes.
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Pont-Scorff
Pont-Scorff je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Morbihan, v regióne Bretónsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Lysec (vrch vo Veľkej Fatre)
Lysec je výrazný vrch v centrálnej časti Veľkej Fatry. Nachádza sa približne juhovýchodne od Martina. Severné svahy vrchu patria do NPR Lysec.
Poloha
Nachádza sa v západnej polovici centrálnej časti Veľkej Fatry, v geomorfologickom podcelku Lysec. Leží v okrese Martin a zasahuje na katastrálne územie obcí Belá-Dulice a Turčianske Jaseno. Nachádza sa západne od turčianskej vetvy hlavného hrebeňa, medzi Belianskou a Jasenskou dolinou. Vrcholom vedie hranica Národného parku Veľká Fatra (do ktorého patrí južná časť masívu), severná a východná časť patrí do rovnomennej NPR.
Popis
Lysec je súčasťou mohutného bočného hrebeňa, ktorý vybieha západným smerom z turčianskej vetvy hlavného hrebeňa v masíve Malého Lysca. Severné svahy padajú do Hornojasenskej doliny, ktorým tečie potok Vôdky, odvodňujúci túto časť Lysca. Južným smerom je mohutná Belianska dolina s Belianskym potokom, odvodňujúcim južné svahy vrchu do rieky Turiec. Severne leží Končitý vrch, východne v hlavnom hrebeni Jarabiná a Malý Lysec a južnému horizontu dominuje mohutný Borišov. Južne orientovaná časť vrcholového hrebeňa má formu lúk, pokým severné svahy majú súvislý lesný porast.
Výhľady
Poloha vrchu na okraji pohoria a značná nadmorská výška s čiastočne hôľnatým vrcholom sľubujú výborný výhľad. Okrem vrcholov Veľkej Fatry a Turčianskej kotliny je dobre viditeľná celá Malá Fatra a časť pohoria Žiar. Pri priaznivých podmienkach je možné pozorovať časť Vtáčnika, Strážovských vrchov, Nízkych a Vysokých Tatier či Veľký Choč a ponad Strečniansky priesmyk aj Lysú horu.
O pôvode druhov
O pôvode druhov (celý názov a iné názvy pozri nižšie) je významné dielo vedeckej literatúry, ktoré publikoval Charles Darwin dňa 24. novembra 1859. Darwin v tejto knihe prvýkrát uverejnil svoju evolučnú teóriu. Kniha bola po prvý raz v slovenčine vydaná v roku 2006 v Bratislave vo vydavateľstve Kaligram v preklade Richarda Cedza.
Úvod
Nové biologické objavy vedci vysvetľovali rozličnými evolučnými teóriami už pred Darwinom. Idey o premene druhov viedli k sporom s veriacimi, ktorí zastávali názor, že druhy sú nemenná súčasť vopred danej hierarchie a človek je jedinečný, a nie je príbuzný so zvieratami. Počas prvej polovice 19. storočia zotrvávala úzka spätosť anglického prírodovedného hlavného prúdu s anglikánskou cirkvou. Veda bola totiž súčasť prirodzenej teológie. A tak hoci politické a teologické dôsledky evolučných teórií boli intenzívne diskutované a podpora týchto myšlienok medzi opozičnými biológmi aj verejnosťou postupne rástla, nezískala myšlienka o možnosti zmeny druhov na iné podporu hlavného prúdu vedcov.
Kniha bola zrozumiteľná aj laickým čitateľom a pritiahla široký záujem okamžite po zverejnení. Charles Darwin bol rešpektovaný prírodovedеc, preto boli jeho objavy brané vážne a dôkazy ním predkladané vyvolali nové kolo vedeckých, filozofických a náboženských diskusií. Debata nad knihou prispela kampani Thomasa H. Huxleyho a jeho kolegov z X Clubu za zosvetštenie vedy prostredníctvom propagácie naturalizmu. Počas dvoch desaťročí väčšina vedcov prijala myšlienku evolúcie s vetvením od spoločných predkov, ale význam prirodzeného výberu prijímali len pomaly. V priebehu doby uvedomovania si dosahu Darwinovej myšlienky a významu, ktoré prebiehalo od 80. rokov 19. storočia až do 30. rokov 20. storočia, získali rôzne ďalšie mechanizmy evolúcie lepšiu povesť. V 30. a 40. rokoch 20. storočia postupne vznikla moderná evolučná syntéza. V nej sa podarilo spojiť Darwinov koncept evolučnej adaptácie prostredníctvom prírodného výberu s Mendelovou teóriou dedičnosti a populačnou genetikou. Vznikla tak moderná evolučná teória, ktorá sa stala východiskom vied o živote.
Zhrnutie Darwinovej teórie
thumb|right|200px|alt=čiernobiela fotografia, pohľad zboku, sediaci, oholený, no s bokombradami, hore plešatý, po bokoch kratšie vlasy; výrazné obočie vzbudzuje dojem mračenia sa, pozerá dopredu|Charles Darwin krátko pred publikovaním O pôvode druhov Darwinova teória evolúcie je založená na kľúčových faktoch a na záveroch z nich vyvodených. Tie prírodovedec Ernst Mayr zhrnul nasledovne:
Vývoj pred Darwinovou teóriou
V neskorších vydaniach knihy sledoval Darwin evolučné myšlienky až do doby pred Aristotelom. Text, ktorý cituje, je Aristotelov súhrn myšlienok staršieho gréckeho filozofa Empedoklésa. Dávni cirkevní otcovia a stredovekí európski učenci interpretovali príbeh o stvorení sveta skôr alegoricky ako literárne-historicky. Opis organizmov bol zameraný na ich mytologický a heraldický význam, ako aj na fyzický výzor. Ľudia verili, že príroda je nestabilná a vrtošivá a zo spojenia dvoch druhov sa rodia monštrá. Prijatá bola tiež teória spontánneho vzniku, teda vzniku živej hmoty z neživej. thumb|left|alt=pohľad z hora, obe majú tvar písmena "V", zuby zrastené do jednej veľkej, priečne ryhovanej stoličky; vyzerajú takmer rovnako, mamutia je trochu širšia a zuby na nej úplne vzadu klesajú|Cuvierova ilustrácia spodnej čeľuste a) mamuta, b) slona indického, využitá ako dôkaz vyhynutia Reformácia Katolíckej cirkvi podnietila rozšírenie doslovného vykladania Biblie, ktorej predstavy stvorenia boli v rozpore s objavmi vedy. Tá totiž usilovala o vysvetlenie súhlasné s mechanicizmom Descarta a empirizmom Baconovej metódy. Po zmätku z Anglickej občianskej vojny (1642 – 1651) chcela Kráľovská spoločnosť ukázať, že veda neohrozuje náboženskú ani politickú stabilitu. Anglický prírodovedec John Ray rozvinul vplyvnú prirodzenú teológiu racionálneho poriadku. Podľa jeho systematiky sú druhy nemenné a pevné, ich adaptácia a zložitosť bola vytvorená Bohom a poddruhy vykazujú malé rozdiely spôsobené miestnymi podmienkami. V Božom dobrotivom stvorení mäsožravce spôsobujú milosrdne rýchlu smrť, ale utrpenie spôsobované parazitizmom bolo záhadným problémom. Aj biologická klasifikácia, zavedená Carlom Linné v roku 1735 tiež videla druhy ako nemenné v súlade s Božím plánom. Roku 1766 navrhol Georges Buffon možnosť, že niektoré podobné druhy, ako napríklad kone a osly alebo tigre, levy a leopardy, môžu pochádzať zo spoločného predchodcu. Ussher v svojej chronológii z 50. rokov 17. storočia vypočítal stvorenie na rok 4004 pred Kr., ale od 80. rokov 18. storočia geológovia predpokladali svet oveľa starší. Werneriáni uvažovali, že geologické vrstvy sú usadeniny vzniknuté ústupom oceánu, ale James Hutton navrhol sebaudržujúci nekonečný cyklus, predpovedajúc tým princíp aktualizmu.
Prírodná teológia Brita Williama Paleyho, vydaná roku 1802, videla adaptáciu ako dôkaz prospešného rozvrhnutia Stvoriteľom, konajúceho cez prírodné zákony. Všetci prírodovedci na anglických univerzitách boli duchovní anglikánskej cirkvi a veda sa stala hľadaním týchto zákonov. Geológovia prispôsobili teóriu katastrofizmu, aby ukázali opakujúce sa celosvetové vyhladzovanie a vytváranie nových stálych druhov, ktorí sa prispôsobujú zmenám prostredia. Spočiatku identifikovali ako najnedávnejšiu katastrofu potopu sveta. Niektorí anatómovia, napríklad Robert Grant, boli ovplyvnení Lamarckom a Geoffroyom, ale väčšina prírodovedcov považovala ich myšlienky o premene za hrozbu pre Božie stanovenie spoločenského poriadku.
Začiatky Darwinovej teórie
V roku 1825 prišiel Darwin na Edinburghskú univerzitu študovať medicínu. V druhom ročníku zanedbával štúdium medicíny a namiesto toho sa venoval prírodopisu. Strávil štyri mesiace asistovaním Robertovi Grantovi pri výskume morských bezstavovcov zo Severného mora. Grant odhalil Darwinovo nadšenie pre skúmanie premeny druhov, ale on sám to odmietol. Štúdium na Cambridgeskej univerzite začal Darwin v roku 1827. Tu sa učil prírodnej teológii od botanika Johna Stevensa Henslowa a čítal Williama Paleyho, Johna Herschela a Alexandra von Humboldta. Zapálený do vedy študoval aj katastrofistickú geológiu s Adamom Sedgwick. thumb|right|255px|alt=farebná maľba: pokojná hladina mora, loď pri pohľade spredu, vošla do zátoky, má zdvihnuté 2 predné plachty, zadnejšia je zložená; člny domorodcov sú z boku, bližšie, jeden tmavý človek na nich stojí, má zdvihnuté obe ruky, je otočený smerom k lodi|Lod Beagle vo vodách pri Ohňovej zemi, kde moreplavcov zdravia domorodí Fuegiáni. Malba od Conrada Martensa V decembri 1831 sa spojil s expedíciou Beagle ako geológ a prírodovedec. Prečítal knihu Princípy geológie Charlesa Lyella a od prvej zastávky na brehu ostrova St. Jago (v súostroví Kapverdy) považoval Lyellov uniformitarianismus za kľúč ku geologickej histórii krajiny. Darwin odhalil fosílie pripomínajúce obrovské pásovce a zaznamenal zemepisné rozdelenie moderných druhov v nádeji, že nájde centrum ich vzniku. Pri svojej návšteve Ohňovej zeme viezol na lodi Beagle aj domorodých obyvateľov, ktorých pred pár rokmi zobral kapitán lode na predchádzajúcej výprave na prevýchovu a vzdelávanie v Anglicku. Po spoznaní miestneho obyvateľstva ho zarazilo, akými biednymi a kultúrne odlišnými tvormi ľudia môžu byť, a už nikdy nevidel nepreklenuteľný rozdiel medzi ľuďmi a zvieratami. Keď sa loď Beagle v roku 1836 blížila k Anglicku, poznamenal si Darwin, že druhy možno nie sú nemenné.
Britský prírodovedec Richard Owen odhalil, že fosílie vyhynutých druhov objavených Darwinom v Južnej Amerike sú späté s žijúcimi druhmi na rovnakom kontinente. V marci 1837 oznámil ornitológ John Gould, že nandu Darwinov bol separovaný druh príbuzný už predtým popísaným nandu (hoci ich územia sa prelínali), že speváky mnohohlasé (Mimus polyglottos) na Galapágoch sú zastúpené tromi samostatnými druhmi, z ktorých každý je špecifický pre konkrétny ostrov, a že mnohé odlišné vtáky z týchto ostrovov boli klasifikované ako pinky. Darwin začal v sérii poznámok špekulovať o možnosti, že "jeden druh sa mení v druhý", aby vysvetlil tieto objavy, a niekedy v júli načrtol genealogické vetvenia jednoduchého stromu života. Ten nezahŕňal Lamarckovu nezávislú vývojovú vetvu, pokračujúcu vo vyššie formy. V zoologickej záhrade prvýkrát uvidel opice a bol hlboko ovplyvnený tým, ako sa orangutan podobá človeku.
Na konci septembra 1838 začal Darwin čítať knihu britského ekonóma Thomasa Malthusa Esej o princípe populácie s jej štatistickým dôkazom, že sa ľudská populácia rozmnožuje kvôli majetku a usiluje o prežitie. Nachádzal v tom súvislosť s bojom o existenciu medzi divou zverou a de Candolleovým "súperením druhov" medzi rastlinami. Okamžite si predstavil obrovskú silu poháňajúcu dobre prispôsobené variácie do "medzier v ekonomike prírody" tak, že preživší môžu odovzdať svoju podobu a schopnosti ďalej, zatiaľ čo nepriaznivé variácie sú zničené. V decembri 1838 prirovnal chovateľov vyberajúcich znaky k Malthusovej Prírode vyberajúcej z „náhodných“ variant tak, aby „každá časť novo získanej štruktúry bola plne funkčná a dokonalá“, čím vymyslel „najkrajšiu časť mojej teórie“ o pôvode druhov. Teraz mal Darwin základnú štruktúru svojej teórie prírodného výberu, „podľa ktorej mohol pracovať,“ ale bol plne zaujatý svojou kariérou geológa a odkladal písanie svojich náčrtov teórie, pokým v máji 1842 nedokončil knihu Štruktúra a rozdelenie koralových útesov.
Ďalší vývoj
Darwin pokračoval vo výskume a rozsiahlo prepracoval svoju teóriu, pričom sa zameriaval na hlavnú prácu – publikáciu vedeckých výsledkov výpravy Beagle. V januári 1842 pokusne napísal svoje myšlienky Lyellovi, potom v júni nanečisto napísal tridsaťpäťstránkový náčrt svojej teórie. Na začiatku roka 1844 začal korešpondenciu o svojich teóriách s botanikom Josephom Daltonom Hookerom a okolo júla spracoval svoj ​​náčrt do dvestotridsaťstránkovej eseje, ktorá mala byť v prípade jeho predčasnej smrti rozšírená o výsledky výskumu a zverejnená. thumb|left|alt=pohľady zboku: lebky sa líšia najmä zobákmi: prvý divý holub má stredne veľký rovný zobák smerujúci mierne dole, ďalší má malý, len polovičnej dĺžky, smerujúci rovno, tretí má mohutný rovný zobák, smerujúci mierne dolu, na konci trochu zahnutý smerom dole a posledný má mohutný oblúkovitý zobák, celý zahnutý smerom dole|Darwin objavil, ako sa líšia lebky rôznych plemien holubov, a to opísal v knihe Premena zvierat a rastlín pri zdomácňovaní. V decembri 1844 zobudila anonymne publikovaná vedecko-populárna kniha Stopy prírodných dejín stvorenia, napísaná škótskym žurnalistom Robertom Chambersom, záujem verejnosti o teóriu premeny druhov. Táto kniha využila evidenciu z fosílneho záznamu a embryológiu na podporu tvrdenia, že žijúce organizmy sa časom vyvíjajú z jednoduchších na zložitejšie. To však ukazovalo skôr na priamy vývoj, ako na teóriu vetvenia zo spoločného pôvodu, a ignorovalo adaptáciu. Darwin prácu čoskoro po zverejnení prečítal a vysmieval sa jej amatérskej geológii a zoológii, ale svoje argumenty zvážil po tom, čo poprední vedci vrátane Adama Sedgwicka napadli jej etiku a vedecké chyby. Publikácia mala významný vplyv na názor verejnosti a intenzívna debata pomohla pripraviť cestu pre prijatie vedecky sofistikovanejšieho Pôvodu druhov, pretože rozšírila špekulácie o evolúcii aj medzi "obyčajných" ľudí. Kým zopár prírodovedcov bolo ochotných teóriu premeny zvažovať, Herbert Spencer sa v 50. rokoch 19. storočia stal aktívnym zástancom lamarckismu a postupného vývoja.
V januári 1847 Darwin Hookera presvedčil, aby si zobral kópiu eseje, a ten mu nakoniec poslal stránku poznámok, podávajúc Darwinovi toľko potrebnú spätnú väzbu. Darwin, upozornený na svoje nedostatky v odbornosti v taxonómii, začal osemročné štúdium fúzonôžok a neskôr sa stal popredným expertom na ich klasifikáciu. Použitím svojej teórie objavil homológiu ukazujúcu, že nepatrne zmenené časti tela slúžia k odlišným funkciám, aby sa prispôsobili novým podmienkam, a založil medzistupeň v evolúcii gonochorizmu.
Štúdium fúzonôžok Darwina presvedčilo, že rozdielnosti sa objavujú neustále a nie sú iba reakciou na zmenu situácie. V roku 1854 dokončil poslednú časť písania o expedícii Beagle a začal naplno pracovať na teórii evolúcie. Jeho myslenie prešlo od domnienky, že druhy sa formovali iba v izolovaných populáciách ako napr. na ostrove, a priklonilo sa k názoru na speciáciu bez izolácie. Videl vzrastajúcu špecializáciu vnútri veľkých stálych populácií ako plynulé využívanie nových ekologických ník. Vykonával experimentálne bádanie so zameraním na problémy svojej teórie. Študoval vývojové a anatomické rozdiely medzi odlišnými plemenami mnohých domestikovaných zvierat a aktívne sa zapojil do chovu domestikovaného holuba skalného. Tiež experimentoval (s pomocou svojho syna Francisa) na možnostiach, ktorými sa rastlinné semená a zvieratá môžu rozptýliť cez oceány a kolonizovať vzdialené ostrovy. Od roku 1856 bola jeho teória oveľa prepracovanejšia a s množstvom podporných dôkazov.
Udalosti vedúce k publikovaniu
thumb|right|alt=čiernobielo: pohľad medzi spredu a zboku, no tvár ma otočenú priamo k fotografovi; stojaci, opierajúci sa kolenom a rukou o stoličku, v malých okrúhlych okuliaroch a tmavom klobúku so širokou strieškou, s čiernymi fúzmi a veľkou čiernou bradou, ktorá mu pod ústami trochu začína šedivieť|Fotografia Alfréda Russela Wallacea zo [[Singapuru z roku 1862]] Článok o introdukcii druhov, napísaný Alfredom Russelom Wallaceom v roku 1855, tvrdil, že vzory v geografickom rozdelení žijúcich a fosílnych druhov môžu byť vysvetlené, ak každý nový druh vznikne vždy v blízkosti už existujúceho, blízko príbuzného druhu. Charles Lyell na rozdiel od Darwina rozpoznal následky Wallaceova článku a jeho možnú náväznosť na Darwinovu prácu. Preto na jar 1856 naliehal na Darwina, aby publikoval svoju teóriu a zaistil si tak prednosť. Darwin váhal medzi túžbou vydať plné a presvedčivé dielo a tlakom na rýchlo vytvorený krátky článok. Rozhodol sa, že nechce odhaliť svoje nápady editorovi, ktorý by článok musel posúdiť pred publikovaním v akademických novinách. 14. mája 1856 začal načrtávať dielo a okolo júla sa rozhodol vytvoriť úplnú odbornú publikáciu o druhoch.
Lyell a Hooker sa zhodli, že Wallaceova esej, doplnená o Darwinove objavy, môže byť prezentovaná Linného spoločnosti v Londýne. 1. júla 1858 boli články nazvané O tendencii druhov formovať odrody a udržiavanie odrôd a druhov prirodzeným výberom, ktoré napísali Wallace a Darwin, pred spoločnosťou postupne prečítané, nezobudili ale takmer nijaký ohlas.
Po konferencii sa Darwin rozhodol napísať výťah z celej svojej práce. Začal pracovať 20. júla 1858 počas dovolenky v Sandowne na ostrove Wight, a celú prácu zaradil do svojich pamätí. Lyell riešil prípravy s vydavateľom Johnom Murrayom ​​III. z nakladateľstva John Murray, ktorý okamžite 31. marca 1859 odpovedal na Darwinov list. Prijatím ponuky Murray súhlasil so zverejnením bez predchádzajúceho pohľadu na rukopis a ponúkol Darwinovi 2/3 zárobku (nakoniec Murray zaplatil Darwinovi 180 libier za prvú edíciu, do Darwinovej smrti v roku 1882 vzniklo šesť vydaní a Darwin na nich zarobil takmer 3000 libier ). Pôvodne sa Darwin rozhodol, že dielo pomenuje „Výťah zo štúdie o pôvode druhov a rozmanitosti prostredníctvom prirodzeného výberu“, ale po Murrayovom prehováraní bol titul skrátený na „O pôvode druhov“, s podtitulom „O vzniku druhov prírodným výberom, čiže uchovaním prospešných plemien v boji o život“. Tu je termín plemená (anglicky races) použitý ako alternatíva pre druhy a nesúvisí s moderným významom ľudských rás – prvé použitie v knihe odkazuje na „niekoľko druhov, napríklad kapusta“ a pokračuje diskusiou o „druhoch či plemenách našich domestikovaných zvierat a rastlín“.
Váhanie s vydaním
Darwin mal síce základnú teóriu prirodzeného výberu, podľa ktorej pracoval, už od decembra 1838, ale ani o dvadsať rokov neskôr, keď mu prišiel Wallaceov list, nebol pripravený svoju teóriu zverejniť. Dlho sa rozhodoval, či sa vyhnúť alebo odložiť tvorbu svojej publikácie z osobných dôvodov. Pravdepodobne zvažoval, že po prejavení svojho​​ názoru môže dôjsť k náboženskému prenasledovaniu alebo spoločenskej potupe. Okrem toho by mohol nahnevať svojich priateľov z cirkvi a pobožnú manželku Emmu. Aj Darwinova choroba, ktorá ho trápila už od plavby na lodi Beagle a lekári jej príčinu nepoznali, neustále spôsobovala ďalšie meškanie. Vo svojom odbornom článku o Glen Roy urobil veľkú chybu, keď predpokladal, že jeho brehy sú morského pôvodu, čo možno viedlo k väčšej opatrnosti. David Quammen tvrdí, že všetky tieto faktory mohli predĺžiť dobu, počas ktorej Darwin nebol pripravený vydať knihu O pôvode druhov. Upozornil aj na Darwinovu bohatú produkciu kníh a rušný rodinný život počas tejto doby.
Podľa novšej štúdie historika vedy Johna van Wyhea pochádza myšlienka, že Darwin vydanie odkladal, až zo 40. rokov 20. storočia. Darwinovi súčasníci považovali čas do vydania publikácie za primeraný. Darwin vždy dokončil jednu knihu, kým začal písať ďalšiu. Počas svojich výskumov hovoril s veľa ľuďmi o svojom záujme zverejniť poznatky o premene druhov bez vyvolania pobúrenia. Stále zamýšľal vydanie, ale až do septembra 1854 na knihe nemohol pracovať na plný úväzok. Jeho odhad, že písanie "veľkej knihy" zaberie päť rokov, bol príliš optimistický.
Publikácia a dodatočné úpravy
Kniha O pôvode druhov bola prvýkrát publikovaná vo štvrtok 24. novembra 1859 a jeho cena bola 15 šilingov. Kniha bola kníhkupectvom ponúknutá na Murrayho jesennej aukcii vo štvrtok 22. novembra a všetky dostupné kópie boli ihneď predané. Celkovo bolo vytlačených 1250 kópií, ale po odpočítaní prezentačných a recenzných výtlačkov a tiež piatich kópií potrebných na získanie autorských práv ich bolo do predaja uvedených okolo 1170. Z toho významné množstvo, 500 kópií, zakúpila Mudieho knižnica, ktorá si tak chcela zaistiť prísun odberateľov. Druhé vydanie obsahujúce 3000 kópií bolo na trh uvedené 7. januára 1860 a zahŕňalo početné opravy. Pridaná bola aj reakcia na náboženský nesúhlas doplnením nového epigramu na strane II, citácia Charlesa Kingsleyho a fráza "Stvoriteľom" ("by the Creator"), upravujúca konečnú vetu: :"„Z vojny v prírode, z hladu a smrti bezprostredne vzniká najvznešenejšia vec, ktorú sme schopní pochopiť, totiž vytváranie vyšších živočíchov. V pohľade na život, ktorého viaceré schopnosti Stvoriteľ pôvodne vdýchol do mála či len do jednej formy a v tom, že počas obehu tejto planéty podľa pevného zákona gravitácie sa z takého jednoduchého začiatku vyvinuli a stále vyvíjajú najkrajšie a najpodivuhodnejšie nekonečné formy, je niečo vznešené.“"
Publikácie mimo Spojeného kráľovstva
thumb|left|alt=čiernobiely portrét spredu, trošku väčší nos, stredne tmavé vlasy česané nabok, spolovice prekrývajú stredne odstávajúce uši, pozerá do objektívu, akoby s nenápadným veľmi jemným úsmevom|Americký botanik [[Asa Gray (1810 – 1888)]] V Spojených štátoch amerických Asa Gray vyjednával s bostonským nakladateľstvom o publikácii autorizovanej americkej verzie, ale dozvedel sa, že dve newyorské vydavateľské firmy už plánujú využiť absenciu medzinárodných autorských práv na tlačenie Pôvodu. Darwin sa radoval z popularity knihy a pýtal sa Graya, či má nejaký zisk. Grayovi sa podarilo vyjednať 5% autorský honorár s newyorskou D. Appleton & Company, ktorá jednu edíciu vydala uprostred januára 1860 a ďalšie dve stiahla. V májovom liste Darwin uviedol náklad 2500 kópií. Nie je však jasné, či tým má na mysli iba prvý výtlačok, pretože ten rok boli vydané štyri.
Počas Darwinovho života bola kniha široko prekladaná, ale vznikali problémy s prekladom pojmov a metafor a niektoré preklady boli skreslené prekladateľovou vlastnou agendou. Darwin distribuoval prezentačné kópie do Francúzska a Nemecka, dúfajúc, že sa objavia vhodní uchádzači, pretože od prekladateľov sa očakávalo vytvorenie vlastných dohôd s miestnym vydavateľom. Privítal ponuku význačného staršieho prírodovedca a geológa Heinricha Georga Bronna, ale nemecký preklad publikovaný v roku 1860 obsahoval Bronnove vlastné myšlienky a navyše aj kontroverzné témy, ktoré Darwin zámerne vynechal. Bronn preložil „zvýhodnené druhy“ ako "perfektné druhy" a pridal vlastné články o nevyriešených problémoch ako napr. o pôvode života, rovnako tak aj záverečnú kapitolu o náboženskom dôsledku čiastočne inšpirovanú Bronnovým lipnutím na filozofii prírody. V roku 1862 Bronn vytvoril druhé vydanie založené na tretej anglickej edícii a Darwinových navrhnutých doplnkoch, ale potom zomrel na infarkt. Darwin úzko korešpondoval s Juliusom Victorom Carusom, ktorý v roku 1867 publikoval vylepšený preklad. Darwinova snaha nájsť prekladateľa vo Francúzsku sa skončila neúspechom, len v roku 1862 vyšiel preklad od Clémence Royerovej. V knihe bol pridaný úvod, chváliaci Darwinove myšlienky ako alternatívu náboženského zjavenia a presadzujúce idey očakávaného sociálneho darwinizmu a eugeniky. Ďalej zahŕňa množstvo poznámok, v ktorých Royerová podáva vlastné odpovede na pochybnosti, ktoré Darwin vyjadril. Darwin si písal s Royerovou o druhom vydaní z roku 1866 a treťom z roku 1870, ale mal problém prinútiť ju k odstráneniu poznámok a bol z týchto úprav ustarostený. Zostal nespokojný až do roku 1876, kedy bol zverejnený preklad Edmonda Barbiera. Holandský preklad bol vydaný v roku 1860. Okolo roku 1864 vyšli ďalšie talianske a ruské preklady. Za Darwinovho života bol Pôvod zverejňovaný vo švédčine (1871), dánčine (1872), poľštine (1873), maďarčine (1873 – 1874), španielčine (1877) a srbčine (1878). Okolo roku 1977 bola kniha dostupná v ďalších 18 jazykoch.
Obsah
<ol start="0" type="I" title="O pôvode druhov [obsah]" style="font-size:105%;font-weight:bold;"> Úvod Premenlivosť pri domestikácii
Príčiny premenlivosti.
Korelácia rastu
Účinky zvyku
Dedičnosť
Charakter domestikovaných odrôd
Problém rozlišovania medzi odrodami a druhmi
Pôvod domestikovaných odrôd z jedného alebo viacerých druhov
Domáce holuby ich rozdiely a pôvod
Princíp výberu uznávaný pred dávnymi časmi, jeho účinky
Metodický a neuvedomelý výber
Neznámy pôvod našich domestikovaných zvierat a rastlín
Okolnosti priaznivé pre ľudskú schopnosť výberu </li> <li>Premenlivosť v prírode
Premenlivosť
Individuálne rozdiely
Pochybné druhy
Veľmi rozšírené, veľmi rozptýlené a bežné druhy sa menia najviac
Druhy väčších rodov sa menia v ktorejkoľvek krajine viac ako druhy menších rodov
Mnoho druhov väčších rodov sa podobá na odrody v tom, že sú veľmi úzko, hoci navzájom nerovnako spriaznené, a v tom, že majú obmedzený areál </li> <li>Boj o život
Používanie tohto termínu v širšom zmysle
Schopnosti množiť sa geometrickým radom
Rýchly nárast zdomácnených zvierat a rastlín
Povaha zábran množenia
Všeobecné súperenie
Účinky podnebia
Ochrana v počte jedincov
Boj o život najkrutejší medzi jedincami a odrodami toho istého druhu; Často krutý medzi druhmi toho istého rodu
Vzťah organizmu k organizmu ako najdôležitejší zo všetkých vzťahov </li> <li>Prírodný výber
Jeho moc v porovnaní s výberom realizovaným človekom
Jeho moc nad zanedbateľnými znakmi
Jeho moc v každom veku a pri oboch pohlaviach
Pohlavný výber O všeobecnosti vzájomného kríženia medzi jedincami toho istého druhu
Priaznivé a nepriaznivé okolnosti prírodného výberu, menovite vzájomné kríženie, izolácia, počet jedincov; Pomalá činnosť
Vyhynutie spôsobené prírodným výberom
Divergencia znakov vo vzťahu k diverzifikácii obyvateľov ktoréhokoľvek malého územia a vo vzťahu k zdomácneniu
Maria Gulovichová Liuová
Maria Gulovichová Liuová, rodená Mária Gulovičová (* 19. október 1921, Litmanová, Česko-Slovensko – † 25. september 2009, Kalifornia, USA) bola slovenská učiteľka, ktorá sa zúčastnila na podzemnom hnutí odporu počas druhej svetovej vojny. Bola vyznamenaná Bronzovou hviezdou za hrdinskú a odvážnu službu ako agentka amerického OSS a Britskej tajnej služby v nacistami okupovanom teritóriu Slovenska počas zimy 19441945.
O pôvode druhov
Obsah
Pôsobenie prírodného výberu prostredníctvom divergencie znakov a vyhynutia na potomkov spoločných rodičov
Vysvetlenie zoskupovania všetkých živých bytostí </li> <li>Zákony premenlivosti
Účinky vonkajších podmienok
Používanie a nepoužívanie spojené s prírodným výberom; orgány na lietanie a orgány zraku
Maria Gulovichová Liuová
Život
Mária Gulovichová sa narodila v Litmanovej blízko obce Jarabina v roku 1921. Slovensko bolo vtedy súčasťou Prvej česko-slovenskej republiky. Otec bol gréckokatolícky kňaz, matka učiteľka základnej školy. Absolvovala Gréckokatolícke lýceum pre učiteľov v Prešove. V roku 1940 sa stala učiteľkou základnej školy v Jarabine, neskôr v obci Hriňová.
FL Studio
FL Studio (predtým ako FruityLoops ) je digital audio workstation vyvinutá belgickou spoločnosťou Image-Line. Program FL Studio obsahuje grafické používateľské rozhranie podobné sekvenceru. Program je dostupný v štyroch verziách FL Studio Express, Fruity Edition, Producer Edition a Signature Bundle Image-Line poskytuje na tento program doživotné updaty, čím užívatelia dostanú všetky updaty zadarmo. Image-Line tiež vytvorilo verziu FL Studio Mobile pre zariadenia iPod Touch, iPhone, iPad a Android. Tento program slúži na tvorbu hudby, pomocou techniky MIDI, vďaka ktorej sa dajú vytvoriť tóny.
Millevaches
Millevaches je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Corrèze, v regióne Limuzínsko.
Maria Gulovichová Liuová
Život
Gulovičová pokračovala v učení aj po okupácii Slovenska Nemeckom v roku 1939. Na začiatku roku 1944 ju požiadal jej židovský priateľ Július Goldberger, aby skryla pred Nemcami jeho sestru a jej päťročného syna. Od apríla do júna 1944 ich skrývala v budove školy v Hriňovej.
Po tom čo ich niekto udal, prišiel Gulovičovú vypočuť dôstojník slovenskej armády Milan Polák, ktorý bol zhodou okolností účastníkom protifašistického odboja a pomohol jej. Dôstojník bol ochotný nájsť lepší úkryt pre ženu a jej syna za podmienky, že Gulovičová sa stane kuriérkou antifašistického odboja. Okamžite to prijala a presťahovala sa do Banskej Bystrice, kde sa stala krajčírkou v rodine sympatizujúcej s odbojom. Robila kuriérku pod krycím menom, jej riadiacim dôstojníkom bol počas tohto obdobia kapitán Milan Polák.
Jej prvou úlohou bolo prepašovať krátkovlnnú vysielačku vlakom ukrytú v kufri. Príslušníci Gestapa však zastavili vlak a zahájili prísnu prehliadku batožiny. V roku 1989 pri jednom rozhovore Gulovičová popísala incident nasledovne: „Bola to skupina dôstojníkov Wehrmachtu, ktorá obsadila kupé a flirtovala so mnou, čo som opätovala. Hovorili: Slečna – hovorila som nemecky vtedy – chcete sedieť s nami? Urobili mi miesto v ich kupé a jeden dôstojník mi pomohol niesť kufor, v ktorom som mala vysielačku. Gestapo potom zasalutovalo a odišlo.“
Pretože dobre ovládala päť rečí (rusky, maďarsky, slovensky, nemecky a trochu anglicky), Gulovičová začala pracovať v odboji ako prekladateľka. Keď na konci augusta 1944 začalo Slovenské národné povstanie, pracovala na povstaleckom území ako prekladateľka dokumentov zo slovenčiny do ruštiny pre Sovietsku vojenskú rozviedku.
Počas leta 1944 Gulovichová prekladala pre amerických príslušníkov misie OSS operujúcich v Nízkych Tatrách, kam bola pridelená veliteľom povstania generálom Viestom. V rámci svojej práce sa podieľala na záchrane havarovaných amerických letcov.
V októbri 1944 Nemci potlačili povstanie a Gulovičová utiekla do hôr, kde povstalci a spolu s nimi aj americká misia ustúpili pred Wehrmachtom. Misia amerického OSS bola vedená poručíkom J. Holtom Greenom, v civile americkým podnikateľom s bavlnou, do ktorej patrili niektorí agenti OSS, 18 letcov a korešpondent Associated Press-u Joe Morton. Američania požiadali Máriu aby im robila tlmočníčku a sprievodkyňu pri úteku z Nemcami okupovaného teritória. Gulovičová prijala a pomáhala im potajomky prejsť cez slovenské hory.