cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Bedřich Smetana
Spory o Smetanovu činnosť a dielo
thumb|left|Smetanov hlavný odporca, spevácky pedagóg František Pivoda Smetanovi boli vyčítané rôzne veci spojené s prevádzkou divadla (presadzovanie vlastných opier na úkor iných českých skladateľov, pronemecká orientácia repertoáru, „enormná“ gáža, nedostatočne energické vedenie súboru, favoritizmus medzi sólistami…). V decembri 1872 zverejnilo 68 abonentov Politika otvorený list, ktorým žiadali o nahradenie Smetanu Maýrom. Smetana našiel podporu u divadelného súboru i verejnosti, kultúrne osobnosti spísali petíciu v jeho prospech a výsledkom bolo naopak zlepšenie jeho zmluvy a menovanie umeleckým riaditeľom opery. Napriek tomu sa od marca 1874 v divadle odohrával nový usilovný boj o Smetanovo miesto.
Historicky najväčší význam má estetický rozmer smetanovskej debaty. Otvorenie Prozatímního divadla vyvolalo pokusy o definovanie českej národnej opery a českej hudby vôbec. Súčasne sa v celej Európe obnovila debata o hudobných reformách Richarda Wagnera, ktorý po dlhom odmlčaní právě uvádzal svoje vrcholné diela. Na tomto pozadí sa stretávala koncepcia reprezentovaná názormi F. L. Riegra o nutnosti stavať národnú hudbu na základoch národnej piesne a názory F. Pivodu, ktorý kládol dôraz na primát „krásného spevu“ v opere, s koncepciou formulovanou v českom prostredí najmä O. Hostinským, ktorý prijímal Wagnerovu podobu hudobnej drámy ako nutné východisko a požadovaný národný charakter spevu chcel dosiahnuť najmä bezchybnou českou deklamáciou. Smetanovi bol – pre jeho dôraz na dramatickú stavbu opery i hojné využitie orchestra – vyčítaný „wagnerizmus“, a tým i ponemčovanie českej hudby. Týmito výčitkami bol stíhaný najmä Dalibor. V skutočnosti však boli základné pojmy diskusie vágne a subjektívne cítené: „národný“ český ráz bol videný najmä u prostých, spevných melódií akéhokoľvek pôvodu, zatiaľ čo na označenie hudby za „cudziu“ či „wagnerovskú“ stačila hustejšia orchestrálna sadzba, nezvyklé harmónie a polyfónie. Smetana sám svoje stanovisko formuloval v liste A. Čechovi zo 4. decembra 1882: „Já nepadělám skladatele slovutného žádného, já jen se obdivuju velikosti jejich, a vše přijímám pro sebe, co uznám za dobré a krásné v umění, a především pravdivé. Vy to už dávno u mně znáte, ale jiní to nevědí, a myslejí, že zavádím Wagnerismus!!! Mám dost co dělat ze Smetanismem, jen když ten sloh je poctivej!“
Priama polemika utíchla po Smetanovom ohluchnutí v roku 1874 a odchode z divadla; už v roku 1875 zanikli Hudební listy i Dalibor. Smetanova strana označovala v tlači už od začiatku skladateľovu chorobu za následok „neustáleho rozčuľovania, akých mu v poslednej dobe spôsobované bolo z istej strany“ (Dalibor 15. srpna 1874), a štylizovala ho tak do podoby mučeníka. Hrubé útoky Smetanových oponentov, ktorí sa v Hudebních listech vysmievali jeho „neslýchanému lazarstvu“ a penziu priznanú mu divadlom komentovali slovami: „Toť prvá osobnosť, ktorá české divadlo pokladá za útulok zaopatrovací, za invalidovňu, za pathologický ústav,“ verejnosť odsudzovala a tieto osobnosti boli postupne spoločensky izolované. Estetická diskusia o „wagnerizme“ a českej národnej hudbe však pokračovala.
Hluchota však nezmenšila jeho hudobnú predstavivosť a schopnosť komponovať. Vzápätí po ohluchnutí začal pracovať na cykle symfonických básní Má vlast. Ďalej napísal dve sláčikové kvartetá, oba rady Českých tancov, zbor Píseň na moři a zbory Věno a Modlitba. Nasledovali ďalšie opery – Hubička, Tajemství a Čertova stěna.
Aj vďaka komponovaniu napriek hluchote prejavil svoju genialitu a postupne si získaval čestné miesto ako významný reprezentant českej hudby a dostal veľa ocenení. Nesmiernej cti sa Smetanovi dostalo pri príležitosti otvorenia Národného divadla v Prahe 11. 6. 1881 uvedením jeho opery Libuše.
Ohluchnutie a odchod z divadla
thumb|Bedřich Smetana a jeho druhá manželka Bettina Po roku 1870 sa Smetanov zdravotný stav začal zhoršovať. Trápili ho nehojace sa kožné vyrážky a rad ďalších problémov. Podľa dobových dokumentov ho trápilo „pálenie močového mechúra“, často u neho dochádzalo ku „krčným katarom“, mával závrate a zvracal. Choroby mu často bránili v plnení pracovných povinností, čo mu vyčítala kritika. V júli 1874, počas pobytu v Jabkeniciach, jeden z katarov prešiel do sluchovej halucinácie, hučania a zaliehania najmä v pravom uchu a stratu rovnováhy. Smetana začal liečbu u pražského profesora Emanuela Zaufala, ale napriek tomuto liečeniu postupne stratil sluch v pravom uchu. Na ľavé ucho úplne ohluchol náhle nadránom 20. októbra 1874.
Príčina choroby je dodnes predmetom odborných diskusií. Profesor Jaroslav Hlava, ktorý robil Smetanovu pitvu, diagnostikoval progresívnu paralýzu, následok syfilisu. Tento názor dosiaľ v nemedicínskej literatúre prevláda a zastával ho napr. profesor Ladislav Haškovec, profesor Harald Feldmann, k rovnakému záveru viedol výskum Smetanových ostatkov, ktorý urobil v roku 1987 tím pod vedením profesora Emanuela Vlčka. Hlavným argumentom je veľmi vysoká hladina protilátok na syfilis v ostatkoch, čo by bez onemocnenia nebolo možné. Túto diagnózu obhajuje najnovšie psychiater MUDr. Jaroslav Vacek. Od 20. rokov 20. storočia je ako alternatíva navrhované kôrnatenie mozgových tepien: tento názor zastávali napríklad profesor Antonín Heveroch, profesor Vladimír Vondráček, Jiří a Milada Semotánovi, Otakar a Jana Boříkovi; profesor Ivan Lesný hovorí o Pickovej nemoci. Prednosta Psychiatrickej kliniky 1. LF UK a VFN v Prahe profesor Jiří Raboch sa domnieva, že pri súčasnej nedostupnosti dôkazov nie je možné diagnózu jednoznačne určiť. Najnovšie docent Jiří Ramba, ktorý vyšetroval Smetanovu lebku, odvodzuje skladateľovu nemoc od chronického infekčného zápalu kostnej drene v tvárovej oblasti, ktorým trpel od úrazu v detstve. Na ostatkoch boli známky vývojovej anomálie spôsobené v detskom veku spomalením rastu pravej polovice tváre následkom infekcie. Odborná asistentka Alena Němečková vyšetrila ušné kostičky skladateľovho pravého ucha a zistila, že sú prehlodané chodbičkami (lakúnami) vyplnenými granulačným tkanivom. Je toho názoru, že v tých miestach musel byť zápal, ktorý prešiel do chronického štádia. Profesor Vladimír Vondráček hovorí, že dobová diagnóza Smetanovej nemoci znela anoia (pomätenosť), a tvrdí, že to bolo úplne nepochybne na podklade pokročilej aterosklerózy: „Bola to ťažká sklerotická psychóza - činnosť mozgová zachovaná - záver diela je vzostupný“. Aterosklerózu potvrdzuje i samotný pitevný nález: „Cievy na spodine mozgu sú atheromatózne.“
Smetana zo začiatku nestrácal nádej na konečné uzdravenie. Keďže sám nemal peniaze na liečenie u najlepších odborníkov, prijal peniaze zo zbierky usporiadanej pani Fröjdou Beneckovou v Göteborgu (1 244 zlatých) a z výťažku súkromného koncertu usporiadaného jeho aristokratickými žiačkami na čele s grófkou Kaunicovou (1 800 zlatých) a verejného koncertu 4. marca 1875, na ktorom prvý raz zaznela Vltava''. V apríli odišiel do Würzburgu k poprednému ušnému špecialistovi profesorovi Antonovi von Tröltschovi (1829–1890), potom do Viedne k profesorovi Adamovi Politzerovi (1835–1920), avšak bezvýsledne: lekári konštatovali nezvratnú paralýzu sluchových nervov.
thumb|left|Horáreň v Jabkeniciach Dňa 7. septembra 1874 požiadal Smetana správu divadla o oslobodenie od povinností na neurčitú dobu, a k 31. októbru potom rezignoval na všetky svoje funkcie v divadle. Práve v tej dobe sa v divadelnom družstve presadilo staročeské vedenie a od 1. novembra bol riaditeľom Prozatímního divadla menovaný J. N. Maýr, prvým kapelníkom sa stal Adolf Čech. Pretože aktívna hudobnícka i pedagogická činnosť pri Smetanovom stave neprichádzala do úvahy a tantiémy z opier i autorské príjmy z vydaných skladieb boli nepravidelné a veľmi nízke, ocitol sa skladateľ v značnej finančnej tiesni. Divadelné družstvo sa k nemu zachovalo čestne, nechalo ho v zamestnaní ako divadelného komponistu a vymeralo mu čestnú penziu 1 200 zlatých ročne. Za to sa však Smetana musel zriecť príjmov za svoje doterajšie štyri opery. Za neskoršie opery opäť poberal tantiémy.
Nebol to veľký príjem a Smetana žil v neustálych finančných starostiach a ťahaniciach s meniacim sa vedením divadla. Vysoké životné náklady v Prahe ho donútili žiť i s rodinou na vidieku, totiž v Jabkeniciach u svojej dcéry Žofie Schwarzovej, kam sa 3. júna 1876 odsťahoval definitívne. Prozatímní divadlo sa do roku 1877 potýkalo s finančnými problémami i s vnútornou krízou, pričom boli snahy o zníženie Smetanovej penzie, ktorú vedenie navyše niekoľko mesiacov zadržovalo, čo skladateľa takmer zruinovalo. Až tesne pred smrťou sa jeho finančná situácia zlepšila vďaka vzrastajúcej popularite jeho skladieb; v lete 1883 mu riaditeľ Národního divadla František Adolf Šubert zvýšil penziu na 1 500 zlatých ročne. Jabkenické ústranie však nebolo izoláciou, Smetana tu prijímal návštevy, viedol čulú korešpondenciu a podľa finančných možností navštevoval Prahu, kde rád chodil do divadla, sledoval skúšky i predstavenia svojich opier (dokonca opravoval dirigentove tempá) a v partitúrach sledoval českú hudobnú produkciu. Kontakt s pražským prostredím mu zaisťoval najmä tajomník pražského Hlaholu Josef Srb-Debrnov, ktorý sa stal akýmsi jeho sekretárom, s divadlom jednal často prostredníctvom kapelníka Adolfa Čecha.
Tvorba v období hluchoty
Popri tom sa Smetana vrátil ku klavírnej tvorbe. Cyklus šiestich lisztovských skladieb Rêves (Sny) zložil v lete 1875 a obdaroval nimi z vďačnosti svojich bývalých šľachtických žiakov, ktorí ho navštevovali a podporovali v ťažkej dobe. Dva neskoršie cykly Českých tancov (1877, 1879) vznikli vedome ako pendant a súčasne protipól Dvořákových Slovanských tancov, ktorými Smetanov mladší súčasník razantne prenikol na medzinárodnú scénu.
Komornej i sólovej vokálnej hudbe sa Smetana dosiaľ venoval len veľmi okrajovo. V roku 1876 však napísal sláčikové kvarteto „Z mého života“, jedinečnú programovú komornú skladbu zachycujúcu beh jeho života od mladosti cez spomienky na prvú manželku až po ohluchnutie; prijatie tejto skladby v domácom prostredí bolo pomalé, zato ako jeho prvé dielo vôbec sa čoskoro presadilo v zahraničí. Proti tomu dve dua pro husle a klavír Z domoviny z roku 1880 sú akýmsi intímnym protějškem Mé vlasti. V roku 1879 potom napísal svoj jediný piesňový cyklus, intímne a autobiograficky ladené Večerní písně na slová svojho priateľa, básnika Vítězslava Hálka, zosnulého v roku 1874. Zložil aj niekoľko mužských zborov na podne Josefa Srba-Debrnova, medzi nimi najrozsiahlejší Píseň na moři – opäťt na Hálekove slová a najznámejší Věno, ako i tri ženské zbory na podnet dávneho priateľa Ferdinanda Hellera.
Roku 1877 Smetana pracoval najprv na novej verzii Dvou vdov, ktoré podstatne rozšíril a hovorené dialógy previedol na recitatívy. Od júna do mája nasledujúceho roku pracoval na ďalšej opere Tajemství (premiéra v septembri 1878). Je to zrejme najdokonalejšie libreto Krásnohorskej a súčasne stavebne najdokonalejšia Smetanova opera s radom prepracovaných zborov, založená na variačnej práci s púhymi dvomi základnými motívmi. I táto opera bola prijatá veľmi priaznivo, hoci menej vrúcne než Hubička.
Kompozícia však bola ťažká, skladateľ tvoril čím ďalej pomalšie a s väčšou námahou; podľa vlastného vyjadrenia „…ja, bohužiaľ, nemôžem tak pracovati ako zdravý človek, moja choroba, hluchota, a s tým spojené ustavičné hučanie v hlave mi nedovolí než v malých časových odstavcoch pracovati.“
Posledné roky života a smrť
thumb|Jedna z posledních fotografií Bedřicha Smetanu (Jan Mulač, 1882) Už počas 70. rokov sa Smetana stával pre českú verejnosť reprezentantom národnej hudby; začiatkom 80. rokov toto jeho postavenie potvrdila séria udalostí. 4. januára 1880 sa na Žofíne konal veľký koncert pri príležitosti 50. výročia jeho prvého verejného vystúpenia: skladateľ tu sám zahral na klavír a prvý raz boli spievané Večerní písně a hrané Tábor a Blaník. 19. septembra 1880 bol Smetana v Litomyšli prítomný na národnej slávnosti na ktorej mu bola odhalená pamätná tabuľa. 11. júna 1881 bolo dočasne otvorené Národní divadlo, a to Smetanovou Libuší (vedenie divadla vypísalo k otvoreniu súťaž o novú operu, ktorú Libuše podľa očakávania vyhrala ). Pred definitívnym otvorením Národní divadlo vyhorelo. Smetana sa aktívne zapojil do zbierok na jeho obnovenie. Na koncertoch, ktorých výťažok bol určený na nové divadlo, napriek hluchote dirigoval predohru k Libuši a koncertoval i ako klavirista, naposledy 4. októbra 1881 v Písku. 5. mája mala Prodaná nevěsta sté predstavenie – ako prvá česká opera s veľkým odstupom pred ostatnými českými operami. Slávnostné predstavenie bolo holdom skladateľovi a „na všeobecnú žiadosť“ sa muselo konať druhé „sté“ predstavenie. Prodaná nevěsta  bola tiež posledným predstavením hraným v Prozatímním divadle (14. apríla 1883). Nadšeného prijatia sa dočkalo aj prvé súborné uvedenie Mé vlasti 5. novembra 1882.
O niečo skôr (29. októbra 1882) mala premiéru posledná Smetanova opera Čertova stěna. Pre postupujúcu chorobu stála jej kompozícia skladateľa oveľa viac času i fyzického a duševného úsilia než predchádzajúce diela. Zásahy, ktoré pritom urobil do libreta, viedli k ochladeniu vzťahov s Krásnohorskou. Tým viac bol trpko sklamaný neúspechom jej naštudovania na ktorom mali podiel i zanedbaná výprava, nepremyslená réžia i nešťastné obsadenie. Po piatich predstaveniach bola Čertova stěna stiahnutá.
Smetana sa ešte 18. novembra 1883 zúčastnil druhého otvorenia Národního divadla svojou Libuší. Jeho povaha už však bola zjavne narušená, poznamenaná halucináciami, megalomániou a paranojou, jeho písomné i ústne vyjadrovanie sa stávalo nezrozumiteľným. Od začiatku roku 1884 svetlých chvíľ ubúdalo, až zmizli úplne; celonárodných osláv svojich 60. narodenín si už nebol vedomý. Keď sa v záchvatoch zúrivosti stával neovládateľným a často nebezpečným pre svoje okolie, bol 22. apríla 1884 prevezený do ústavu pre choromyseľných v Prahe na Vinohradoch v Kateřinské ulici, kde bez nadobudnutia čistého vedomia zomrel o pol piatej popoludní 12. mája 1884. Josef Václav Sládek písal Juliusovi Zeyerovi: „… myslím, že tá duša ťažko telo opúšťala a že trpel mnoho.“
Smetanovo telo bolo po pitve oblečené do čamary a prevezené do Týnskeho chrámu. Slávnostný pohreb sa konal 15. mája, poriadala ho Umělecká beseda a zúčastnil sa ho rad zástupcov politického i umeleckého života, zástupcovia rôznych spolkov (Sokol, Hlahol…) a personál Národního divadla. Sprievod viedol od Týnskeho chrámu k Národnímu divadlu, k sídlu Umělecké besedy na Jungmannovej triede a potom na Vyšehradský cintorín, kde bol skladateľ pochovaný v samostatnom hrobe. Po niekoľkých rokoch boli jeho pozostatky prenesené do novovybudovaného Slavína. Účastníci pohrebu potom pokračovali späť do Národního divadla, kde sa hrala už plánovaná Prodaná nevěsta; javisko bolo pri tejto príležitosti potiahnuté čiernym súknom.
Ontogénia
Ontogénia môže byť:
Arthur Danto
Arthur Danto (* 1. január 1924, Ann Arbor, Michigan, USA - † 25. október 2013, New York ) bol americký filozof a estetik, predstaviteľ analytickej filozofie dejín analytickej estetiky.
Majstrovstvá sveta v krasokorčuľovaní 2010
Majstrovstvá sveta v krasokorčuľovaní 2010 bola medzinárodná súťaž krasokorčuliarov organizovaná Medzinárodnou korčuliarskou úniou (ISU).
Súťaž sa konala od 22. do 28. marca 2010 v talianskom meste Turín v zimnom štadióne Palavela. Majstrovstvá prebiehali v štyroch kategóriách - muži, ženy, športové dvojice a tanečné páry. V súťaži tanečných párov bol ako povinný tanec vybraný zlatý valčík. Na základe výsledkov súťaže získali krajiny počty miesteniek pre svojich reprezentantov na nasledujúce majstrovstvá sveta.
Právo účasti
Právo zúčastniť sa majstrovstiev mali športovci krajín, ktoré boli členmi Medzinárodnej korčuliarskej únie a ktorí 1. júla 2009 dosiahli vekovú hranicu 15 rokov. Na základe výsledkov na predchádzajúcich majstrovstvách sveta mali jednotlivé krajiny právo nominovať medzi jedným až troma účastníkmi do každej disciplíny. Každý národný krasokorčuliarsky zväz si mohol nastaviť vlastné kritériá, podľa ktorých nominoval svojich účastníkov.
Právo nominácie viacerých súťažiacich
Každá krajina má právo nominovať jedného súťažiaceho do súťaže. Na základe umiestnenia na predchádzajúcich majstrovstvách sveta mali nasledovné krajiny právo nominovať viac ako jedného súťažiaceho :
Program podujatia
Program podujatia podľa oficiálneho rozpisu je uvádzaný v miestnom čase UTC+01:00 (tzv. Stredoeurópsky čas):
Muži
náhľad|Víťaz v kategórii „Muži“: [[Daisuke Takahaši počas voľnej jazdy na MS 2010]]
Ženy
náhľad|Medailistky na MS 2010: [[Kim Ju-na (2. miesto), Mao Asadová (1. miesto), Laura Lepistöová (3. miesto)]]
Športové dvojice
náhľad|Medailisti na MS 2010 v kategórii „Športové dvojice“: [[Aljona Savchenková / Robin Szolkowy (2. miesto), Pchang Čching / Tchung Ťien (1. miesto), Juko Kavagutiová / Alexandr Smirnov (3. miesto)]] náhľad|Víťazi na MS 2010 v kategórii „Športové dvojice“: [[Pchang Čching / Tchung Ťien]]
Tanečné páry
náhľad|Víťazi na MS 2010 v kategórii „Tanečné páry“: [[Tessa Virtueová / Scott Moir]]
Nicky Wire
Nicky Wire, rodné meno Nicholas Allen Jones, je basgitarista, textár a príležitostný spevák Waleskej rockovej skupiny Manic Street Preachers. Je mladším bratom básnika Patricka Jonesa, ktorý príležitostne tiež so skupinou spolupracuje.
Sainte-Colombe-en-Bruilhois
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nicky Wire
Kariéra
V skupine hral prapôvodne rytmickú gitaru, ale po odchode pôvodného basgitaristu Flickera prevzal tento nástroj. Texty písal spočiatku spolu s gitaristom Richey Edwardsom, po jeho zmiznutí sa stal samostatným textárom. Hoci nie je spevákom skupiny, naspieval niekoľko piesní (ako Wattsville Blues alebo William's Last Words). V roku 2006 vydal sólový album I Killed the Zeitgeist.
Sainte-Colombe-en-Bruilhois
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Nicky Wire
Kariéra
Nicky je známy androgýnnym spôsobom obliekania a na koncertoch niekedy nosí ženské šaty. Tvrdí však, že nie je transvestita, ale má hlboký citový vzťah k matke.
Osobný život
V roku 1993 sa oženil so svojou dlhoročnou priateľkou Rachel. V súčasnosti s ňou má dve deti.
Balatonföldvár (obvod)
Balatonföldvársky obvod je bývalá administratívna jednotka v Maďarsku v Šomodskej župe. Jeho sídlom bolo mesto Balatonföldvár.
Remigny (Aisne)
Remigny je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Aisne, v regióne Pikardia.
Poloha
Remigny má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Remigny má 377 obyvateľov (2009).
Občianske právo
Občianske právo hmotné (alebo len občianske právo) je všeobecným právnym odvetvím súkromného práva. Upravuje právo vo vzťahu k občanovi (osobné a osobnostné práva), najmä rodinné právo, vlastnícke právo, dedičské právo a záväzkové právo. Vzťahy v občianskom práve sú výsledkom slobodnej vôle.
Delenie podľa slovenského práva
Delenie občianskeho práva, podľa slovenskej právnej vedy, nie je zhodné s delením občianskeho zákonníka, ktorého organizácia je ešte stále ovplyvnená socialistickou nekoncepčnosťou. Takúto systematiku by ale mal priniesť aj nový občiansky zákonník (až na oblasť práv duševného vlastníctva, ktorá sa ponechá na osobitnú úpravu), pri ktorom sa nedávno začal už 3. pokus na jeho prijatie v ére samostatnosti.
Reclinghem
Reclinghem je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Pas-de-Calais, v regióne Nord-Pas-de-Calais.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
IMac
iMac je osobný počítač typu „všetko v jednom“ vyrábaný spoločnosťou Apple Computer. Od svojho uvedenia na trh v roku 1998 je vlajkovou loďou rady Macintosh pre spotrebiteľov. iMac, spolu s osobným prehrávačom iPod, významne prispel k oživeniu záujmu o produkty Apple v druhej polovici deväťdesiatych rokov 20. storočia a je zároveň produktom, ktorý spoločnosť vyviedol z hlbokej krízy. K popularite iMacu prispelo využitie USB portov, estetická stránka a bystrý marketing zo strany Apple.
História
thumb|right|Pôvodný iMac vo farbe Bondi blue Steve Jobs zjednodušil a sprehľadnil produktové rady počítačov Apple okamžite po svojom návrate do spoločnosti v roku 1997. Zrušil výrobu počítačov spotrebiteľskej rady Performa a obzeral sa po náhrade v rovnakej cenovej hladine. iMac bol ohlásený v máji 1998 a do predaja bol uvedený 15. augusta 1998. Vydanie iMacu bolo pozoruhodnou udalosťou s významným dopadom na Apple, i spotrebiteľský počítačový priemysel ako celok.
V tom čase bola spoločnosť Apple jediná, ktorá vyrábala počítač typu "všetko v jednom"; teda počítač, ktorý mal CPU a monitor spoločne v jednom kryte. Po estetickej stránke sa iMac dramaticky líšil od ostatných počítačov, ktoré dovtedy prišli na trh. Bol vyrobený z priesvitného plastu modrej farby vytvarovaného ako vajce okolo 15-palcového CRT monitora. Na vrchu bola rukoväť na zjednodušenie prenášania a porty stroja boli pod krytkou na pravej strane. Na prednej strane boli zásuvky pre slúchadlá, zabudované reproduktory a CD mechanika. iMac neobsahoval dovtedy bežné porty Macintoshov (ako nap. SCSI), miesto toho sa spoliehal na vtedy nové a ešte málo rozšírené a podporované USB. Rovnako, iMac nemal disketovú mechaniku, čo bol často diskutovaný krok - v prvých rokoch po uvedení si ešte množstvo zákazníkov kúpilo externé USB mechaniky. Zmenená bola aj klávesnica, ktorá bola spracovaná v rovnakej farbe ako počítač, fyzicky menšia, s bielymi znakmi na čiernych klávesoch. Pôvodne dodávaná myš bola malá a okrúhla (vyzerala ako hokejový puk) a zákazníci s väčšími dlaňami sa na ňu často sťažovali; v neskorších modeloch bola nahradená konzervatívnejšou optickou myšou. Dnes sa iMac dodáva s novou multifunkčnou myšou, tzv. Mighty Mouse, prípadne najnovšou, jedinou myšou s dotykovou vrstvou a s podporou multitouch Magic Mouse.
Technické vlastnosti
Pôvodný iMac vychádzal z nikdy nerealizovaného projektu MacNC (terminálový Macintosh bez pevného disku) a čiastočne tiež z platformy referenčného hardvérového dizajnu pre PowerPC (CHRP). Prvý model mal procesor PowerPC G3 233 MHz, 512 KB L2 cache, 32 MB RAM a 4 GB pevný disk. Dodával sa s operačným systémom Mac OS 8.1, rýchlo aktualizovaným na 8.5. Infračervený port a disková mechanika na čelnej strane počítača boli prevzaté z vtedajších notebookov Apple.
Mark Brain
Mark Brain (* 30. január 1978 Paderborn, Nemecko) je DJ a taktiež producent elektronickej hudby (House, Electro, Progressive).
IMac
Technické vlastnosti
Možnosť interného rozšírenia iMacu je nízka, väčšinou je možné len rozšíriť operačnú pamäť, vymeniť pevný disk prípadne doinštalovať rozširujúce karty pre Apple AirPort alebo Bluetooth. Je to charakteristická vlastnosť iMacu, kontrastujúca s modulárnym („stavebnicovým“) princípom PC. Pri PC je možné meniť jednotlivé komponenty, zvyšovať ich výkon, a zároveň pri nesprávnej voľbe hrozí riziko nestability systému. iMac je preto vhodnou voľbou pre radového používateľa, ktorý nepotrebuje počítač vždy na vrchole, ale potrebuje, aby bol stabilný. Alternatívou je testovaná značková PC zostava, pri ktorej je podobná záruka.
Kultúrny dopad
Uvedenie prvého iMacu bolo intenzívne komentované novinármi, užívateľmi Macintoshov i neprajníkmi, rovnako v tlači ako i na webe, keďže názory na radikálne hardvérové a dizajnové zmeny sa rôznili. Spoločnosť Apple dokonca neskromne vyhlásila, že „zadná časť našich počítačov vyzerá lepšie ako predná časť tých ich“, narážajúc na šedivý vzhľad Windows PC. Esteticky výrazné iMacy boli ľahko rozpoznateľné v televízii, filmoch a tlači, čo prispievalo k zvyšovaniu povedomia značky Apple a prakticky zaradilo iMac do populárnej kultúry. Po uvedení do predaja bol iMac po niekoľko mesiacov najpredávanejším počítačom v Japonsku a USA.
Mark Brain
Mark je taktiež známy pod menom Brain Inc., pod ktorým spolu s Voltaxxom  vydali celú ich produkciu vo vydavateľstve Schallpark Recordings. Od roku 2002 je Mark zodpovedný za všetky technické testy pre nemecký časopis "Discret", zameraný na nočný život a gastronómiu. Testuje teda úplne nové zariadenia pre DJ-ov, o ktorých píše články do tohto časopisu.
IMac
Kultúrny dopad
Apple vyhlásilo, že „i“ v názve iMac značí internet. Užívateľ iMacu potreboval prejsť len dvoma krokmi pri nastavení pripojenia na internet. V reklamách Apple upozorňovalo na jednoduchosť a rýchlosť pripojenia v porovnaní s počítačmi s operačnými systémami Microsoft Windows. Spoločnosť Apple neskôr použila predponu „i“ aj pri svojich ďalších spotrebiteľských výrobkoch, napr. iPod, iBook, iLife (iPhoto, iMovie, iDVD, iTunes, iWeb) a iSync. Predpona sa ujala a dnes ju používajú mnohé ďalšie firmy pri pomenovávaní svojich výrobkov.
Mark Brain
Mark Brain je taktiež známy z televízie či z rádia. Päť rokov hral v rádiách Bfbs Radio 1, Sunshine Live a Radio Eins Live v Nemecku a bol hosťom v televíznom programe Ralfa Zacherla (ProSieben) „Zacherl! Einfach kochen", kde varia nemecké hviezdy. Mark sa v roku 2005, v oficiálnom hlasovaní svetoznámeho časopisu DJ Mag, umiestnil na 175. mieste DJ-ov z celého sveta.
IMac
Kultúrny dopad
Rovnako použitie priesvitných plastov na iMacu inšpirovalo ich použitie na množstve výrobkov v spotrebnej elektronike iných výrobcov.
USB
Pred uvedením iMacu zvykli mať osobné počítače s Windows popri USB aj množstvo starších portov (sériový port, paralelný port, PS/2, SCSI, atď.), takže výrobcovia príslušenstva neboli motivovaní k použitiu USB. Po uvedení iMacu prudko stúplo množstvo periférií pripájaných k PC prostredníctvom USB; tieto nové výrobky mali tiež často výhodu, že boli použiteľné s PC i Macintoshmi (samozrejme, s rozdielnymi ovládačmi). Mnohé z periférií boli vyrábané z priesvitného plastu a tento trend pokračuje dodnes. náhľad|400px|Časová os počítačov iMac od roku 1998 do 2015
Neskoršie zmeny
400px|thumb|right|Trinásť "chutí" počítača iMac s procesorom G3 iMac bol po uvedení na trh v pravidelných intervaloch aktualizovaný. Postupne rástla rýchlosť procesora, veľkosť videopamäte a kapacita pevného disku, Apple však tiež nahradilo pôvodnú „Bondi“ modrú farbu iMacu inými farbami, nazvanými podľa ovocia: čučoriedkovou, jahodovou, mandarínkovou, grapefruitovou, limetovou. Postupne tiež nasledovali farby ako grafitová, rubínová, smaradová, šalviová, snehová, indigo, a vzory „modrý dalmatín“ a „sila kvetov“. Po technickej stránke, druhá generácia iMacov už obsahovala štrbinovú optickú mechaniku, FireWire, možnosť využitia bezdrôtových sietí a pracovala nehlučne, bez použitia ventilátora. Apple predávalo tieto modely do roku 2003, najmä zákazníkom, ktorí preferovali používanie operačného systému Mac OS 9.
Podpora pre USB, FireWire, modem, ethernet a bezdrôtové siete sa stala štandardom všetkých Macintoshov. Predovšetkým vysokorýchlostné rozhranie FireWire odstraňovalo neprítomnosť rýchlych portov v predchádzajúcich modelov.
iMacy G4, G5 a eMac
thumb|right|iMac G4, prvý iMac s plochým monitorom Do roku 2002 už bolo jasné, že CRT monitory sú morálne zastarané - najmä iMac s G3 a 15-palcovým monitorom nutne potreboval aktualizáciu. V januári 2002 preto spoločnosť Apple prišla s novým iMacom s úplne novým dizajnom a procesorom G4. iMac G4 mal plochý 15-palcový LCD monitor upevnený na kovovej rukoväti, ktorá bola zokotvená v pologuľovitej základni s procesorom a štrbinovou mechanikou. Model pripomínal stolnú lampu a pod prezývkou „lampa“ sa i zapísal do histórie.
Od roku 2003 bol iMac G4 dostupný i so 17- a 20-palcovými širokouhlými LCD; každopádne Apple však nedokázalo nadviazať na nízku cenu pôvodným iMacov G3, najmä kvôli vysokým cenám LCD v tom čase.
Keďže iMac G3 s CRT obrazovkou bol zastaraný, ale na druhej strane Apple potrebovalo lacný počítač pre vzdelávacie inštitúcie, v apríli 2002 bol na trh uvedený eMac - počítač veľmi podobný iMacu G3, no s procesorom G4 a 17-palcovým CRT monitorom. Tento (prirodzene aktualizovaný) model sa predával do roku 2006. Aj keď bol pôvodne určený len pre školstvo, bol oň záujem aj v širokej verejnosti, a tak ho Apple začal predávať aj pre bežných užívateľov. thumb|right|iMac G5 s 20-palcovým displejom V auguste 2004 bol dizajn iMacu opäť dramaticky zmenený. Celý počítač bol zapuzdrený s LCD monitorom a mal hrúbku len 6 centimetrov. Napriek tomu, že obsahoval nový procesor G5, ktorý je energeticky náročný, Apple sa podarilo nehlučne vyriešiť rozvod tepla. Tento model bol ešte raz aktualizovaný koncom roka 2005. Najnovší model má zabudovanú webovú kameru iSight, softvér FrontRow na prehliadanie multimediálneho obsahu a diaľkový ovládač.
iMac Core Duo a Core 2 Duo
V januári 2006 bol predstavený a následne uvedený na trh iMac s procesorom Intel Core Duo. Bol prakticky identický s poslednou verziou iMaca G5 (dostupné boli opäť 17- a 20-palcové verzie), no podľa tvrdenia Apple bol až dvakrát rýchlejší ako model G5. 5. júla 2006 ukončilo Apple predaj počítača pre školstvo eMac a uviedlo na trh lacnejší iMac s procesorom Intel Core Duo určený výhradne pre školstvo.
V septembri 2006 Apple opäť zmenilo svoju ponuku a všetky doterajšie modely nahradilo novými s výkonnejším procesorom Intel Core 2 Duo (Meron). Do ponuky tiež pribudol najväčší iMac s 24-palcovým monitorom s HD rozlíšením 1920x1200 bodov.
Zatiaľ k poslednej zmene počítačov iMac došlo v lete 2007, keď bolo plastové telo nahradené hliníkovým, matné displeje lesklými a špecifikácia modelov bola vylepšená. 17-palcové modely boli z ponuky vyradené.
Divadlo Andreja Bagara
Divadlo Andreja Bagara je divadlo v Nitre. V Nitre pôsobí od roku 1949, podľa Andreja Bagara sa volá od roku 1979. Od roku 1992 hráva v jednej z najväčších a najmodernejších divadelných budov na Slovensku.
História divadla
Prvé nitrianske divadlo bolo postavené v roku 1883 s kapacitou 377 miest. Budova stála na ploche terajšieho divadla a slúžila nitrianskej verejnosti až do jej zničenia leteckou bombou v druhej svetovej vojne. Tým však nezanikla snaha o obnovenie profesionálnej divadelnej scény v meste. Tá sa vytvorila v budove Národného domu a súčasne telocvični TJ Sokol. Na divadelné účely upravený priestor slúžil od decembra 1949 - plných 61 rokov. V súčasnosti v tejto budove pôsobí Staré divadlo. V roku 1979 bolo Nitrianske krajové divadlo pomenované podľa Andreja Bagara - významného organizátora divadelného života na Slovensku, herca, režiséra a pedagóga.
50. roky: Haspra
V priebehu rokov 1954-1956 do Nitry prichádzajú čerství absolventi VŠMU na čele s režisérom Pavlom Hasprom. Okrem neho do divadla prichádza aj dramaturg Ján Laca a herci Dušan Blaškovič, Vladislav Müller, Viera Strnisková, Andrej Rimko, Jozef Dóczy a ďalší. K nim sa pridávajú členovia dovtedajšieho divadla Magda Paveleková a Oľga Hudecová; po rozpustení Krajového divadla v Trnave Božena Slabejová, Žofia Martišová, Milan Kiš a neskôr mladí absolventi VŠMU Adela Gáborová, Hilda Augustovičová, Dušan Lenci a iní.
60. roky
Po odchode značnej časti súboru a najmä režiséra Pavla Haspru dostalo nitrianske divadlo do umeleckej krízy. Tento nepriaznivý stav prehĺbila aj fluktuácia hercov, ktorí považovali Nitru iba za prestupnú stanicu, v ktorej sa zdržali sezónu - dve a potom odišli do renomovanejších súborov alebo do Bratislavy pracovať pre Slovenskú televíziu. Hrala tam najmä veľkú rolu Ivanka Lednicková, zaslobodna Hasprová.
V tomto období sa na divadlá stupňoval i tlak zo strany štátnych inštitúcií, aby peniaze investované do divadiel boli rentabilne využité. V bezhlavej honbe za divákom, však divadlo viac stratilo ako získalo.
70. roky: Spišák a Hynšt
V 70. rokoch do Nitry prichádza režisér Karol Spišák, ktorý svoje tradičné inklinovanie k ľahším žánrom doplnil aj o hľadanie závažnejších tém. Ku konsolidácii súboru prispela aj koncepčná práca hosťujúceho režiséra Miloša Hynšta, ktorý do divadla priniesol postupy epického divadla Bertolta Brechta a Erwina Piscatora.
Divadlu pomohol aj prílev mladých hercov. Do tejto generácie patrili: Marián Slovák, Eva Matejková, Jozef Bednárik, Anton Živčic, Dušan Kaprálik, František Javorský, Eva Žilineková, Jana Strnisková, a neskôr aj Eva Pavlíková, Maroš Kramár, Ján Gallovič, Ivan Vojtek st., Ivan Vojtek ml., Stano Král, Pavol Višňovský, Marta Sládečková, Peter Kočiš a iní.
Prínosom bol aj príchod mladej dramaturgičky Dariny Károvej.
90. roky
náhľad|vpravo|Nová budova divadla
Zlatú éru nitrianskeho divadla začiatkom 90. rokov vystriedala tvorivá kríza - v divadle nepôsobil interný režisér a dramaturg na plný úväzok, ktorý by do divadla priniesol ucelený program a ideovo smeroval divadlo. Navyše v roku 1992 sa divadlo presťahovalo do novej, modernej, avšak na nitrianske pomery priveľkej budovy s kapacitou hľadiska 600 miest. Prvé sezóny v novej budove boli rozpačité - divadlo nevedelo čo hrať, aby naplnilo veľkú sálu a preto uvádzalo vo svojom repertoári prevažne ľahšie žánre. Až neskôr sa podarilo nájst dramaturgii tituly, ktoré nepodliezali hranicu dobrého vkusu, no napriek tomu dokázali zaplniť hľadisko.
V roku 1995 za riaditeľovania Františka Javorského prichádza do divadla mladý dramaturg Svetozár Sprušanský, táto dvojica sa rozhodla využiť neprítomnosť interného režiséra v prospech divadla. Pre nitrianske divadlo bola charakteristická fluktuácia a neustály pohyb a dramaturgia divadla sa z nich rozhodla urobiť svoju filozofiu. Za desať rokov ich pôsobenia v Divadle Andreja Bagara sa im podarilo vybudovať jedno z divácky najúspešnejších divadiel na Slovensku.
Divadlo uvádza na svojich dvoch scénach tituly z fondu svetovej i domácej klasiky, nových slovenských i zahraničných textov v slovenskej alebo i celosvetovej premiére. Výnimočné postavenie v repertoári divadla majú hudobno-dramatické projekty. V 90. rokov divadlo uviedlo sériu muzikálov v réžii Jozefa Bednárika - Fidlikant na streche, Grék Zorba, Adam Šangala a Kabaret a pôvodný slovenský muzikál Báthoryčka v réžii Martina Kákoša.
Do divadla prichádzajú hosťovať viacerí významní slovenskí i zahraniční režiséri s vyhranenou poetikou a názorom. Za všetkých spomeňme: Jána Antonína Pitínského (Večera nad mestom a Mariša), Vladimíra Morávka (Macbeth), Valentina Kozmenko-Delinde (…hráme duráka!), Gintarasa Varnasa (Hra snov), Roberta Alföldiho (Hamlet) a iných).
Súbor stabilných hereckých osobností strednej a staršej generácie doplnili mladí herci: Daniela Kuffelová, Jana Valocká, Lenka Barilíková, Marcel Ochránek, Marián Labuda ml., Marek Majeský, Erik Peťovský, Lucia Lapišáková, Miloslava Zelmanová a Klaudia Kolembusová.
2000+
V 2002 prišli do súboru divadla Peter Gecík, Martin Fratrič, Milan Ondrík, Kristína Turjanová, Klaudia Kolembusová, Juraj Hrčka. V 2003: Zuzana Moravcová, Peter Kadlečík, Zuzana Kanócz, a Martin Nahálka. V 2004: Renáta Ryníková, Ludmila Trenklerová V 2005: Kristína Greppelová V 2006: Peter Oszlík a Juraj Loj
George Michael
George Michael (rod. Georgios Kyriacos Panayiotou; * 25. jún 1963, Londýn, Spojené kráľovstvo – † 25. december 2016, Goring-on-Thames, Spojené kráľovstvo) bol anglický spevák, skladateľ a hudobný producent. Známy svojou silnou stránkou v hudobnej produkcii, písaní piesní, vokálnom prevedení a vizuálnej prezentácii   je považovaný za jedného z najväčších umelcov všetkých čias  a ikonu populárnej kultúry.
Michael sa preslávil ako člen hudobného dua Wham! a neskôr sa dal na sólovú dráhu. Prvé dva albumy skupiny, Fantastic (1983) a Make It Big (1984), sa dostali na prvé miesto britského Albums Chart a amerického Billboard 200. Medzi ich úspešné single patrili „Wake Me Up Before You Go-Go“ a „Last Christmas“. Turné kapely Wham! v Číne, bolo v apríli 1985 prvou návštevou umelcov západnej populárnej hudby, čo spôsobilo celosvetovú mediálnu pozornosť.
Michael v roku 1998 priznal, že je homosexuál. Bol aktívnym bojovníkom za práva LGBT a podporoval charitatívne zbierky v boji proti HIV/AIDS. Michaelov osobný život a právne problémy sa dostali na titulné stránky koncom 90. rokov, keď bol v roku 1998 zatknutý pre verejnú oplzlosť a následne ho uväznili za viacnásobné trestné činy. Dokumentárny film A Different Story z roku 2005 sa venoval jeho kariére a osobnému životu. Prvé Michaelove turné od roku 1991, turné 25 Live, malo tri série v priebehu troch rokov 2006, 2007 a 2008. O štyri roky neskôr v roku 2012 odohral svoj posledný koncert na londýnskom Earls Court. V skorých ranných hodinách 25. decembra 2016 bol Michael nájdený mŕtvy vo svojom dome v Goring-on-Thames v Oxfordshire vo veku 53 rokov. Správa patológa pripisovala jeho smrť problémom s pečeňou a srdcovým chorobám.
V čase jeho smrti sa celosvetovo predalo viac ako 115 miliónov nahrávok, čím sa stal jedným z najpredávanejších hudobných umelcov všetkých čias. Mal sedem piesní číslo jeden v UK Singles Chart a osem piesní číslo jeden v americkom Billboard Hot 100. Michael získal rôzne hudobné ceny, vrátane dvoch cien Grammy, troch cien Brit Awards, troch cien American Music Awards, 12 cien Billboard Music Awards, štyroch cien MTV Video Music Awards a šestich cien Ivora Novella. V roku 2008 ho Billboard zaradil do zoznamu najlepších 100 najlepších umelcov všetkých čias. Radio Academy ho vyhlásila za najhranejšieho umelca britských rádií v období rokov 1984 – 2004.
Detstvo a začiatky kariéry
George Michael sa narodil ako Georgios Kyriacos Panayiotou 25. júna 1963 v East Finchley v Londýne. Jeho otec, Kyriacos Panayiotou (prezývaný „Jack“), bol grécko-cyperský reštauratér, ktorý v 50. rokoch emigroval do Anglicka. Jeho matka, Lesley Angold (rod. Harrison, † 1997), bola anglická tanečnica. V júni 2008 Michael pre Los Angeles Times uviedol, že jeho babička z matkinej strany bola Židovka, ale vydala sa za nežidovského muža a kvôli strachu počas druhej svetovej vojny vychovávala svoje deti bez znalosti ich židovského pôvodu. Michael strávil väčšinu svojho detstva v londýnskom Kingsbury v dome, ktorý kúpili rodičia krátko po jeho narodení; navštevoval Roe Green Junior School a Kingsbury High School. Michael mal dve sestry: Yiodu (* 1958) a Melanie (1960 – 2019).
Počas puberty sa s rodinou presťahoval do Radlettu. Tam Michael navštevoval školu Bushey Meads School v Bushey, kde sa spriatelil so svojím budúcim spoluhráčom zo skupiny Wham!, Andrewom Ridgeleyom. Títo dvaja mali rovnaké kariérne ambície byť hudobníkmi. Michael hrával v londýnskom metre, kde vystupoval so skladbami ako napr. „'39“ od skupiny Queen. Jeho pôsobenie v hudobnom priemysle sa začalo prácou DJa, kedy hrával v kluboch a miestnych školách v okolí Bushey, Stanmore a Watford. Nasledovalo založenie krátkodobej ska kapely The Executive, v ktorej pôsobili Ridgeley, Ridgeleyho brat Paul, Andrew Leaver a David Mortimer (neskôr známy ako David Austin). Na vrchole slávy sa rozhodol legálne zmeniť svoje meno na George Michael.
Wham!
náhľad|Michael (vľavo) a [[Andrew Ridgeley ako skupina Wham!, circa 1984 – 1985]] Michael vytvoril duo Wham! s Andrewom Ridgeleyom v roku 1981. Prvý album skupiny Fantastic dosiahol v roku 1983 číslo 1 vo Veľkej Británii a priniesol sériu 10 najlepších singlov vrátane skladieb „Young Guns“, „Wham Rap!“ a „Club Tropicana“. Ich druhý album Make It Big sa dostal na prvé miesto v amerických hitparádach. Medzi single z tohto albumu patrili piesne „Wake Me Up Before You Go-Go“ (číslo 1 vo Veľkej Británii a USA), „Freedom“, „Everything She Wants“ a „Careless Whisper“, ktoré sa dostali na prvé miesto v takmer 25 krajinách, vrátane Veľkej Británie a USA. Išlo o prvé Michaelovo sólové úsilie ako singel. V decembri 1984 vyšiel singel „Last Christmas“. V roku 1985 získal Michael prvé zo svojich troch cien Ivora Novella za skladateľa roka od Britskej akadémie textárov, hudobných skladateľov a spisovateľov.
1987 – 1989: Faith
Počas roku 1987, na začiatku svojej sólovej kariéry, vydal Michael duet s Arethou Franklinovou „I Knew You Were Waiting (For Me)“. Pieseň bola jednorazový projekt, ktorý pomohol Michaelovi dosiahnuť spevácke ambície s jedným z jeho obľúbených umelcov. Po vydaní sa singel umiestnil na prvom mieste v rebríčku UK Singles Chart a Billboard Hot 100. Pre Michaela sa stal jeho tretím po sebe idúcim sólovým singlom č. 1 vo Veľkej Británii z troch vydaní, po „Careless Whisper“ z roku 1984 (hoci singel bol z albumu Make It Big od Wham!) a „A Different Corner“ z roku 1986. Singel bol zároveň prvým, ktorý Michael nahral ako sólový umelec, no nezložil ho. Spoluautor Simon Climie bol v tom čase neznámy; neskôr sa presadil ako interpret v kapele Climie Fisher v roku 1988. Michael a Aretha Franklin získali v roku 1988 cenu Grammy za najlepší R&B výkon dua alebo skupiny s vokálom.
Na konci roku 1987 vydal Michael svoj debutový sólový album Faith. Prvý singel, ktorý vyšiel z albumu, bol „I Want Your Sex“ (1987). Pieseň bola zakázaná mnohými rozhlasovými stanicami vo Veľkej Británii a USA pre jej sexuálne podtext. MTV vysielala videoklip, v ktorom bola celebritná maskérka Kathy Jeung oblečená iba v korzete a podväzkoch, len v neskorých nočných hodinách. Michael tvrdil, že akt bol krásny, pokiaľ ide o monogamný sex, a nakrútil krátky prológ k videu, v ktorom povedal: „Táto pieseň nie je o príležitostnom sexe.“ Jedna z pikantnejších scén spočívala v tom, že Michael svojej partnerke napísal na chrbát rúžom slová „skúmajte monogamiu“. Niektoré rádiá hrali zmiernenú verziu piesne „I Want Your Love“, ktorá slovom „láska“ nahradila výraz „sex“.
Keď sa skladba „I Want Your Sex“ dostala do amerických hitparád, moderátorka American Top 40, Casey Kasem, odmietla uviesť názov piesne a označila ju iba ako „nový singel Georga Michaela“. V USA bola táto pieseň niekedy uvedená ako „I Want Your Sex (from Beverly Hills Cop II)“, pretože je súčasťou soundtracku filmu. Napriek problémom s cenzúrou a rádiom sa pieseň dostala na 2. miesto v americkom Billboard Hot 100 a na 3. miesto vo Veľkej Británii. Druhý singel „Faith“ vyšiel v októbri 1987, pár týždňov pred vydaním albumu. Skladba „Faith“ sa stala jednou z jeho najpopulárnejších piesní. Bola štyri týždne po sebe na prvom mieste v rebríčku Billboard Hot 100 a stala sa najpredávanejším singlom roku 1988 v USA. Taktiež sa dostala na prvé miesto v Austrálii a na druhé miesto v britskej singlovej hitparáde. Video poskytlo niekoľko snímok hudobného priemyslu z 80. rokov – Michaela v tieni, koženej bunde, kovbojských čižmách a džínsoch Levi's, hrajúcom na gitare v blízkosti klasického jukeboxu.
30. októbra bol album Faith uvedený na trh vo Veľkej Británii a na niekoľkých trhoch po celom svete. Umiestnil sa na prvom mieste v britskom albumovom rebríčku a v USA strávil 51 týždňov (ktoré nenasledovali za sebou) v prvej desiatke Billboard 200, vrátane 12 týždňov na prvom mieste. Faith zožal veľa úspechov a vyšli z neho štyri single („Faith“, „Father Figure“, „One More Try“ a „Monkey“), ktoré sa dostali na prvé miesto v USA. Album získal diamantový certifikát od agentúry RIAA za predaj 10 miliónov kópií v USA. Do dnes je globálny predaj Faith viac ako 25 miliónov kusov. Tento album bol veľmi uznávaný hudobnými kritikmi. Novinár AllMusic Steve Huey ho označil za „vynikajúco prepracované mainstreamové pop/rockové majstrovské dielo“ a „jeden z najlepších popových albumov 80. rokov“. V recenzii časopisu Rolling Stone novinár Mark Coleman ocenil väčšinu skladieb na albume, ktoré podľa neho „ukazujú Michaelovo intuitívne chápanie popovej hudby a jeho čoraz inteligentnejšie využitie svojej sily na komunikáciu s čoraz väčším publikom“.
V roku 1988 sa Michael vydal na svetové turné. V Los Angeles sa k Michaelovi na pódiu pripojila Aretha Franklin k skladbe „I Knew You Were Waiting (For Me)“. Bola to druhá najvyššie zarábajúca udalosť roku 1988 so zárobkom 17,7 milióna dolárov. Na udeľovaní cien Brit Awards 1988, ktoré sa konalo v Royal Albert Hall 8. februára, získal Michael prvé zo svojich dvoch cien pre najlepšieho britského sólového umelca. Neskôr toho mesiaca získal Faith na 31. ročníku Grammy Awards cenu za album roka. Na MTV Video Music Awards 1989, ktoré sa konali 6. septembra v Los Angeles, získal Michael cenu Video Vanguard Award. Podľa Michaela vo svojom filme A Different Story ho úspech neurobil šťastným a začal si myslieť, že v tom, že je idolom pre milióny dospievajúcich dievčat, niečo nie je v poriadku. Celý proces albumu Faith (propagácia, videoklipy, turné, ocenenia) ho nechal vyčerpaného, ​​osamelého a frustrovaného a ďaleko od svojich priateľov a rodiny. V roku 1990 povedal svojej nahrávacej spoločnosti Sony, že pre svoj druhý album nechce robiť také promá ako tentokrát.
90. roky: Listen without Prejudice, Older, Songs from the Last Century
Listen Without Prejudice Vol. 1 vyšiel v septembri 1990. Pre tento album sa Michael pokúsil vytvoriť si novú reputáciu seriózneho umelca; názov je náznakom jeho túžby, aby ho ako skladateľa piesní brali vážnejšie. Odmietol urobiť akúkoľvek propagáciu tohto albumu vrátane videoklipov k vydaným singlom. Prvý singel „Praying for Time“ s textom týkajúcim sa spoločenských neduhov a nespravodlivosti vyšiel v auguste 1990. James Hunter z časopisu Rolling Stone túto pieseň opísal ako „rozrušený pohľad na ohromujúce zraniteľnosť sveta. Michael ponúka plynutie času ako jediný balzam na fyzický a emocionálny hlad, chudobu, pokrytectvo a nenávisť.“ Pieseň mala okamžitý úspech a skončila na 1. mieste v americkom Billboard Hot 100 a na 6. mieste vo Veľkej Británii. Krátko nato bolo zverejnené video, ktoré obsahuje text na tmavom pozadí. Michael sa v tomto videu ani v žiadnych ďalších videách pre album neobjavil.
Druhý singel „Waiting for That Day“ bol akusticky singel, ktorý vyšiel ako bezprostredná nadväznosť na pieseň „Praying for Time“. V Spojenom kráľovstve sa dostal na 23. miesto a v USA na 27. miesto. Album bol vydaný v Európe 3. septembra 1990 a o týždeň neskôr v USA. Dosiahol číslo 1 v UK Albums Chart a vyvrcholil na 2. mieste v americkom Billboard 200. Celkovo strávil 88 týždňov v UK Albums Chart a BPI ho certifikovala štyrikrát platinou. Z albumu sa za osem mesiacov vydalo päť britských singlov: „Praying for Time“, „Waiting for That Day“, „Freedom! '90“, „Heal the Pain“ a „Cowboys and Angels“ (druhý je jeho jediným singlom, ktorý sa nedostal na prvé miesto v britskom top 40).