cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Hornský mys
Geografia
thumb|Hermitské ostrovy s ostrovom Hornos, v ktorého najjužnejšej časti sa mys nachádza thumb|Hermitské ostrovy (v strede) a Hornský mys (dolný pravý roh), pohľad z obežnej dráhy Mys Horn sa nachádza na najjužnejšom mieste ostrova Hornos v skupine Hermitských ostrovov, v južnej časti súostrovia Ohňová zem. Svojou polohou vymedzuje severný okraj Drakovho prielivu, oddeľujúceho Južná Ameriku od Antarktídy. Poludník prezerajúci Hornským mysom určuje hranicu medzi Atlantickým a Tichým oceánom. Mys bol pôvodne nazývaný holandským názvom Kaap Hoorn, na počesť holandského mesta Hoorn, avšak v priebehu storočí sa vžil medzi námorníkmi jednoduchý názov Horn.
Hornský mys je všeobecne považovaný za najjužnejší mys Južnej Ameriky, avšak skutočný najjužnejší bod súvislej pevniny amerického kontinentu je mys Froward na Brunšvickom polostrove.
Ohňová zem je od americkej pevniny oddelená Magalhaesovým prielivom. Na druhej strane prielivu, 56 kilometrov na severozápad od Hornského mysu, na ostrove Hoste, sa nachádza nepravý mys Horn, ktorý bol často zamieňaný za Hornský mys a táto chyba navigácie bola príčinou niekoľkých stroskotaní lodí.
Podnebie
Podnebie v oblasti Hornského mysu je všeobecne chladné, čo zodpovedá zemepisnej šírke. Na okolitých ostrovoch sa nenachádza žiadna meteorologická stanica. Štúdia z rokov 1882-1883 zistila priemerné ročné zrážky 1 357 milimetrov a priemernú ročnú teplotu 5,2°C. Bola zaznamenaná priemerná rýchlosť vetra 30 kilometrov za hodinu. Súčasné teplotné záznamy pre Ushuaia, 146 kilometrov severne od Hornského mysu ukazujú, že letné (január-február) priemerné teploty sa pohybujú v rozmedzí od 5°C do 14°C. V zime (júl) sú teploty v priemere od -2°C do 2°C.
thumb|Južná oblasť Južnej Ameriky vrátane Hornského mysu, Drakovho prielivu a Južných Shetlandov thumb|Budovy stanice majáku na Hornskom myse
História objavu
V roku 1525 loď San Lesmes pod velením Francisca de Hoces, člena expedície Loaísa, bola zahnaná víchricou na juh pred atlantický koniec Magalhaesovho prielivu a dosiahla 56° južnej šírky. Členovia výpravy sa domnievali, že dosiahli južný koniec americkej pevniny.
V septembri 1578 Sir Francis Drake, počas svojej plavby okolo sveta, preplával prielivom do Tichého oceánu. Predtým, než mohol pokračovať v plavbe na sever, bola jeho loď zasiahnutá búrkou a bola zahnaná na juh Ohňovej zeme, kde našiel otvorené more a zistil, že Ohňová zem sú len ostrovy a ak existuje južnejší väčší kontinent, je oveľa ďalej, než sa doteraz predpokladalo. Drake nechceným odchýlením sa na juh tiež objavil druhú cestu z Atlantiku do Tichého oceánu, ale tento objav nebol sprvu využívaný a lode do Tichomoria plávali Magalhaesovým prielivom.
Začiatkom 17. storočia Nizozemská východoindická spoločnosť získala monopol na všetku holandskú dopravu Magalhaesovým prielivom. Výsledkom bola snaha o nájdenie alternatívnej cesty do Tichého oceánu. Holandský obchodník Jacob Le Maire spolu s navigátorom Willemom Schoutenom sa rozhodli preveriť Drakeov objav novej cesty do Tichého oceánu a hodlali vyplávať na juh od Ohňovej zeme. S pomocou predstaviteľov holandského mesta Hoorn vypravili v máji 1615 dve lode, Eendracht a Hoorn. Loď Hoorn bola nešťastne zničená v Patagónii, ale Eendracht v januári 1616 preplávala prielivom dnes nazývaným Le Maire a námorníci objavili na juhu doposiaľ neznámy, vysoký ostrov, ktorého južný mys pomenovali Kaap Hoorn, na počesť mesta, ktoré výpravu podporilo.
Livónsko
Livónsko (po lotyšsky: Livonija (Vidzeme), po estónsky: Liivimaa, po litovsky: Livonija, po nemecky: Livland, po poľsky: Inflanty, po rusky: Лифляндия) je historické územie a historický štát na území dnešného Lotyšska a Estónska. Názov sa používal od druhej štvrtiny 13. storočia. Jeho obyvateľstvo tvorili Livovia (väčšinou fínske kmene), patriaci k ugrofínskym národom, ktorých rečou bola dnes takmer vymretá livčina. Súčasťou Livónska bolo päť kniežatstiev (biskupstiev): V 10. storočí obyvateľstvo Livónska platilo daň ruskému kniežaťu Vladimírovi I. V roku 1030 knieža Jaroslav I. Múdry porazil kmene Estóncov a na ich území postavil mesto Juriev, známe ako Derpt (dnes Tartu na území Estónska). V časoch feudálnej rozdrobenosti Ruska bolo Livónsko podriadené Polackému kniežatstvu. V roku 1157 sem prišli brémski kupci, ktorí tu postavili svoje sklady pre svoj tovar. Tak založili mesto Ikeskole. V roku 1184 sa počas misionárskeho poslania augustínsky mních Meinard dostal s kupcami k brehom rieky Dvina, aby tu u miestnych pohanov rozšíril kresťanstvo. Išlo to však veľmi pomaly.
Hornský mys
História objavu
Extrémne poveternostné podmienky a silné morské prúdy v okolí Hornského mysu spôsobili, že hoci táto nová cesta do Tichého oceánu bola veľmi často používaná, nebola Antarktída, vzdialená len 650 km od Drakovho prielivu, ďalších takmer 200 rokov objavená.
Livónsko
Po tom, ako v roku 1191 dostal od biskupa práva, Meinard poprosil pápeža Klementa III., aby vyhlásil križiacku výpravu do tejto oblasti. Počas vládnutia druhého biskupa Bertolda sa križiakom podarilo priblížiť sa k ústiu rieky Dvina. Napriek tomu, že križiaci rýchlo postupovali územím, biskup Bertold v roku 1198 stratil v boji život. Jeho nasledovník – biskup Albert I. Rižský – docielil poslušnosť miestneho obyvateľstva uzavretím mieru. Na počesť tohto mieru v roku 1201 založil Rigu a Livónsky rád. Rozširujúc kresťanstvo na juhovýchode Livónska, biskup bol povinný platiť daň polackým kniežatám. Ale po obsadení pevnosti Kukeinos a Gersiku v roku 1205, daň prestal platiť. Jednu tretinu svojho územia venoval nemeckým rytierom. Rusko odvtedy stratilo svoj vplyv na Pobaltsko. Od tohto času sú dejiny Livónska úzko späté s dejinami Livónskeho rádu, ktorý sa vtedy tiež osamostatnil.
Po zjednotení Livónskeho rádu s Rádom nemeckých rytierov v roku 1288 vznikla Livónska provincia Nemeckého rádu rytierov.
Forma vlády
Podľa postavenia mali fogti v 13. storočí nižšiu hodnosť ako komtúri. Toto delenie však v 14. storočí zmizlo. Spolu s niektorými vyššie postavenými z Livónskeho rádu boli členmi konventu, ktorý mal na starosti administratívne a vojensko-politické záležitosti.
V Rižskej arcidiecéze mal vládu na starosti arcibiskup a kapitula kanonikov (rada 12 vyšších svätých služobníkov). Od druhej polovice 14. storočia sa v arcidiecéze začali konať zhormaždenia vazalov arcidiecézy, tzv. mantagy. O storočie neskôr vznikla rada arcidiecézy (15. storočie), ktorá sa skladala zo šiestich členov kapituly a šiestich vazalov. Územie arcidiecézy sa delilo na tri časti:
Vazali boli na svojom teritóriu hospodársky takmer samostatní. V 14. – 15. storočí postupne vznikali panstvá a vazali sa z rytierov stávali veľkostatkármi. V roku 1257 dostali od arcibiskupa Silvestra Stoddevešera privilégia (tzv. Milosť Silvestra), ktoré vlastníkov pôdy oprávňovali zmeniť jej status na súkromný majetok vazalov.
Vzťahy medzi Livónskym rádom a Rižskou arcidiecézou
Vzťahy medzi Livónskym rádom a Rižskou arcidiecézou boli zložité a spletité. V 13. storočí sa rádu podarilo oslobodiť sa od vazalskej závislosti od biskupov, a tak mohla začať boj za hegemóniu v Livónsku. Boje sa odohrávali v Rige. Zo začiatku bol starostom Rigy arcibiskup Albert von Buxhoevden, ktorý sa však vzdal práv na mesto v prospech dánskeho kráľa. Rižania sa však v roku 1221 vzbúrili a zorganizovali povstanie, ktorého cieľom bolo zvrhnúť dánskeho kráľa a prevziať moc do rúk Rady spoluobčanov a magistrátu (tzv. Mestská rada). Od druhej polovice 13. storočia sa rada plnila pomocou magistrátu, ktorý určoval svojich nových členov. V 13. storočí už mal magistrát dvadsať členov, vrátane šesťnástich richtárov, ktorí vykonávali svoju funkciu doživotne, a štyroch burgmajstrov. Koncom 13. storočia sa Riga stala členom Hanského zväzu a prebrala hamburské mestské právo. Rižské statusy, ktoré sa tak museli prepracovať, s menšími zmenami platili až do 17. storočia.
Porážka Nemeckého rádu v roku 1410 v bitke pri Tanenbergu (Grunwald) mala veľký vplyv na politické vzťahy medzi krajinami vo východnom Pobaltsku. Časom sa rád stal až do roku 1525 závislým od Poľska, kedy sa uskutočnila jeho konečná sekularizácia, ktorá mala za následok vznik Pruského vazalského kniežatstva. Livónsky rád, hoci mu nepriamo vojna neuškodila, postupne strácal svoj politický význam. V snahe o neutralizáciu rádu rižský arcibiskup založil v roku 1419 prvý livónsky landgat na území Pobaltska. Bola to porada predstaviteľov všetkých livónskych území. V tomto momente bolo treba zabezpečiť jednohlasné riešenie všetkých účastníkov zjazdu. Landgat sa však arcibiskupovi veľmi zapáčil a použil ho na zvrhnutie politiky Livónskeho rádu.
thumb|300px|Livónsko koncom 17. storočia
Rozvoj Moskovského štátu a dopad na Livónsko
Rozvoj Moskovského štátu v druhej polovici 15. storočia a jeho politika, smerujúca k zjednoteniu ruských území, zmenili rozloženie síl v Európe. Livónsky rád sa aktívne zapájal do ruských záležitostí a podporoval Novgorod v jeho boji proti Moskve. V roku 1471 vojská Livónskeho rádu vpadli na územie Pskova – spojenca Moskvy. Na oplátku Ivan III. vtrhol na územie Livónska s 20 000 armádou, čo bolo príčinou ústupu Livóncov z ruského územia. Mierová zmluva, uzatvorená medzi oboma krajinami ešte v roku 1469, bola znovu platná.
Po dobytí Novgorodu sa Ivan III. neraz pokúšal Livónsko napadnúť. V roku 1492 začali Rusi na východnom brehu rieky Narva stavať veľkú pevnosť Ivangorod, ktorá sa mohla použiť v prípade ochrany a útoku miestneho obyvateľstva. Magister livónskeho rádu Walter Plettenberg v tejto situácii napadnutie Moskvou skoro očakával, preto sa rozhodol hľadať pomoc v susedných krajinách. Švédsky regent Sten Sture súhlasil s pomocou, a tak sa v roku 1501 medzi litovským kniežaťom a Livónskym rádom uzatvorila zmluva. Keď sa to dozvedel Ivan III., znova napadol Livónsko a s vojskom dosiahol mesto Cēsis. Výsledkom mnohých prehratých bitiek Livónskeho rádu bolo v roku 1503 podpísanie prímeria v dĺže trvania šesť rokov, ktoré sa časom predlžovalo.
Livónsko počas obdobia mieru s moskovským štátom, ktorý trval viac ako päťdesiat rokov, ekonomicky vzrástlo. Veľký význam malo pre krajinu obchodovanie s ruskými mestami, ktoré livónski obchodníci zásobovali soľou, za čo na výmenu dostali surovú kožušinu a drevo. Tieto komodity potom distribuovali do rôznych častí západnej Európy. Úspešní boli aj v obchodovaní s chlebom, ktorí feudáli u livónskych roľníkov kupovali. Takýmto spôsobom si zabezpečovali vznik nových veľkostatkov, kde rozširovali nový spôsob orania. Za tieto služby a za robotu na panskom, všetkým roľníkom feudáli poskytovali rôzne výhody.
Šírenie reformačných ideí
V 20. – 50. rokoch 16. storočia sa na území Livónska začali šíriť idey reformácie. Ich šíriteľmi boli Andrej Knopken a Silvester Tegeltmeier. Začiatok reformačných ideí v krajine rozprúdila diskusia medzi Andrejom Knopkenom a kňazmi z Kostola sv. Petra. Napriek nevôli biskupa rižský snem vyhlásil Knopkena a Tegeltmeiera za kňazov v Kostole sv. Petra a Jakuba.
Livónska vojna a následný rozpad Livónska
K obdobiu od polovice 16. storočia sa viaže aj úpadok Livónskeho rádu. Na území rozdrobených livónskych kniežatstiev sa nachádzali štyri štáty – Rusko, Švédsko, Dánsko a Litva. V roku 1558 sa na obdobie 25 rokov začala Livónska vojna. Príčinou vzniku vojny bol vznik vojenského zväzu medzi Litvou a Livónskom v roku 1557, čím sa porušil rusko-livónsky mier z roku 1551. Preto v januári roku 1558 ruské vojská vtrhli na územie Livónska. Dňa 11. mája 1558 obsadili Narvu a 19. júla 1558 aj Juriev (dnes mesto Tartu na východe Estónska). V januári nasledujúceho roku ruské vojská obsadili Rigu. Novozvolený magister Livónskeho rádu Gotthard Kettler bol nútený obrátiť sa na pomoc poľského kráľa Žigmunda II. Augusta. Kráľ súhlasil s pričlenením území Livónskeho rádu a Rižskej arcidiecézy do svojho protektorátu. Stalo sa to v roku 1561. Týmto krokom Livónsky rád prakticky prestal existovať. V septembri roku 1559 biskup Kurlandie a ostrova Saaremaa Johan IV. Münchhausen predal svoje biskupstvo Dánsku. V roku 1560 Rusi znova napadli územia Livónska a obsadili hrad Alūksne (Marienburg) a mesto Viljandi. Prešli po severnom okraji Livónska, vypaľujúc mnoho hradov. V tomto čase, keď na švédsky trón zasadá nový panovník Erik XIV., sa v Livónsku aktivizovala švédska diplomacia, ktorej sa podarilo podmaniť si severné Estónsko a mesto Tallinn. Za možného nebezpečenstva zo strany konkurencie Švédov kráľ Žigmund II. August poslal svojich poslov do Rigy, aby pripravili novú zmluvu s Livónskom. Dňa 28. novembra 1561 magister Livónskeho rádu, rižský arcibiskup a obyvatelia Livónska prisahali vernosť Žigmundovi II. Augustovi. Do funkcie najvyššieho vojenského úradníka bol menovaný litovský kancelár Nikolaj Radzivill Čierny. Konečná zmluva bola podpísaná 5. marca 1562, kedy Livónsky rád a Livónske územie prestalo existovať. Gotthard Kettler sa stal kniežaťom Kurlandie a Žemgalska a gubernátorom Zadaugavského vojvodstva. Riga si však zachovala svoju nezávislosť až do roku 1581.
Vojna s Ivanom IV. Hrozným Livónsko celkom zničila. Po vojne sa jeho územie rozdelilo na päť častí. Narva, Derpt a všetky pohraničné oblasti sa stali súčasťou Ruska. Švédsko získalo severné územia a Dánsko ostrov Esel. Poľsko sa nasťahovalo na územie južného Livónska a nezvestnému Gotthardovi Kettlerovi ostali Kurlandia a Žemgalsko.
Situácia v druhej polovici 16. storočia
V druhej polovici 16. storočia v poľsko-litovskom štáte zvíťazila protireformácia, čo malo veľký vplyv na livónske územie. V Cēsise vznikla katolícka eparchia a v Rige začali pôsobiť jezuiti. Práve oni využili národnostné nezhody medzi nemeckou šľachtou a lotyšskými a estónskymi roľníkmi. V Rige a Derpte zakladali, voľne prístupné obyvateľstvu, vzdelávacie centrá, v ktorých sa učilo po lotyšsky a estónsky. V roku 1585 vyšiel katechizmus napísaný v lotyštine. Pod vplyvom činnosti jezuitov sa vo vedomí lotyšských roľníkov zmiešavali obrazy tradičných lotyšských božstiev a katolíckych svätých. Preto je pre Lotyšov dodnes Panna Mária symbolom matky, zeme a osudu.
Na odporúčanie pápeža Gregora XIII. Štefan Bátori prikázal zaviesť nový kalendár vrátane Zadaugavského vojvodstva. Obyvatelia Rigy si tento krok vysvetľovali ako „chytrosť katolíkov“ a v roku 1584 sa proti zavedeniu nového kalendára začali búriť a zorganizovali vzburu. Táto vzbura vošla do dejín Lotyšska ako Vzbura kalendárnych neporiadkov. Na čele vzbúrencov stáli obchodníci Briken a Zengejzen a právnik Gize. Dňa 23. januára 1585 vzbúrenci podpísali so Štefanom Bátorim dohovor, na základe ktorého jezuiti museli ukončiť svoju činnosť v Rige. Zmluva tiež zrušila zavedenie nového kalendára a ohraničila právomoci magistrátu. Keď Štefan Bátori chcel nastoliť situáciu, ktorá bola v krajine pred rokom 1561, vypuklo povstanie s typicky antipoľským charakterom. Ale, už po vymenovaní nového panovníka Žigmunda II. Augusta a smrti Štefana Bátoriho, mnohí občania sa chceli s poľským kráľom znova dohodnúť. V júli roku 1589 požiadavky zo strany kráľa boli splnené. Moc magistrátu bola obnovená a vedúce osobnosti povstania potrestané.
Evanjelický kostol (Siófok)
náhľad|Evanjelický kostol, Siófok Evanjelický kostol (Siófok) je kostol v Maďarsku v meste Siófok od maďarského architekta Imreho Makovecza.
Livónsko
Prvá vojna so Švédskom
Koncom 16. storočia sa vzťahy medzi Poľskom a Švédskom zostrili a došlo k vojne (tzv. Prvá vojna so Švédskom 1600 – 1629). V roku 1600 vtrhli na územie Livónska Švédi a dostali sa až k brehom Daugavy. Následne v roku 1604 začali lodnú blokádu Rigy, ale o rok neskôr (1605) utrpeli pri meste Salaspils porážku a kráľ Karol IX. len-len že nepadol do zajatia. Čo sa týka poľsko-litovskej intervencie v Rusku, tam boli vojenské akcie pozastavené a znovu obnovené až v roku 1617. Nový švédsky kráľ Gustáv II. Adolf ohlásil ťaženie vojenskej flotily na Rigu a 15. septembra 1621 padlo mesto do rúk Švédom. Podľa podmienok Almarského mieru z roku 1621 mesto Riga a veľká časť Livónska až po rieku Aiviekste pripadla Švédsku. Juhovýchodná časť, ktorú Poliaci volali Inflanty (po poľsky: Inflanty Polskie) a Lotyši Latgalsko (po lotyšsky: Latgale) ostala Poľsku. Do roku 1920 bolo Latgalsko odelenou časťou od lotyšského územia. V tom čase, keď Kurlandia a územia, ktoré patrili Švédsku boli protestantské, Latgalsko sa stalo katolíckou oblasťou. Po vyhnaní jezuitov z Rigy Gustávom II. Adolfom sa rád usadil v meste Daugavpils. Veľkú pozornosť venovali jezuiti tlačeniu cirkevných kníh v lotyšskom jazyku (Katolícky katechizmus Georga Elgera). V roku 1683 jezuiti vydali poľsko-latinsko-lotyšský slovník. Rozšírila sa tlač kníh v lotyšskom dialekte s použitím poľského písma a ortografie. Ale latgalská šľachta lotyštinu veľmi nepoužívala, hovorili ňou iba lotyšskí roľníci.
Evanjelický kostol (Siófok)
História
Prvé záznamy o tom, že v Siófoku je evanjelická bohoslužba pochádza z roku 1934. V roku 1935 bola založená Enyingi Misszió Gyülekezet (Zhromaždenie enyigskej misie). V roku 1943 sa sem prisťahoval duchovný Dénes Buthy, a odvtedy sa misia volala Enyingi-Siófoki Misszió Gyülekezet. Už v 40-tych rokoch sa miestni začali zaoberať myšlienkou, že by sa tu mohol postaviť kostol podľa plánu Gyulu Sándyho. Ale tieto snahy sa kvôli povojnovým rokom neuskutočnili. Preto sa bohoslužby naďalej usporadúvali v budove na hlavnej ulici, ktorú najprv prenajímali a potom kúpili. Po revolúcií v roku 1956 Buthy odišiel do zahraničia.
Mesto postupne rástlo a s ním aj evanjelická obec. Preto na konci 80-tych rokov už existovala veľká snaha o postavenie kostola a pastoračného centra. Pod vedením duchovného Mártona Józsa sa začala stavba kostola podľa návrhu od Imre Makovecza – „Kristova loď”. Kostol bol vysvätený 30. júna 1990, pastoračné centrum v roku 1992. Stavba bola dokončená v roku 1994. V tomto roku sa sem prisťahoval aj nový duchovný Csaba Baranyai.
Architektúra
Kostol sa nachádza v centre mesta v parku Oulu, v blízkosti železničnej stanice.
Je jedným z najmodernejších a najkrajších evanjelických kostolov v Maďarsku, postavený v štýle organickej architektúry. Park, v ktorom sa kostol nachádza, projektoval dr. Imre Jámbor. Autor architektonického stvárnenia kostola je známy maďarský architekt Imre Makovecz. Podobne ako jeho ostatné sakrálne stavby, aj táto má typické tzv. „Makoveczké znaky” ako napr. drevo, organickosť, krídla anjelov a pod.
Kostol bol postavený medzi rokmi 1990 a 1994, jeho stavba stála 62 miliónov forintov. Časť ceny hradil štát a spoločenstvo evanjelikov, najväčšiu pomoc poskytlo bratské zhromaždenie z fínskeho mesta Oulu, ktoré poslalo drevo. Kostol je až 80% postavený z dreva. Je štvorportálový a má kapacitu 120 ľudí. Na veži kostola sa nachádza strom života: z neho vyrastajúci kríž hlása myšlienku, že golgotský kríž nepatrí smrti, ale ukáže cestu k večnému životu. Nad hlavným portálom sa nachádzajú krídla anjelov, ktoré chránia vstupujúcich. Severná braná je pomenovaná na počesť fínskeho bratstva – brána Suomi; západná na počesť nemeckého bratstva – nemecká brána. Oltár je orientovaný na východ a zdobí ho „socha vzkriesenia” od Lászloa Péterfyho.
Okrem bohoslužieb sa tu usporadúvajú aj koncerty, hlavne v letnom období. V roku 2004 posvätili nový organ, ktorý stál 30 miliónov forintov. Bol vyhotovený v budapeštianskej továrni organov Aquincum. Prvý koncert s ním vysielalo naživo Magyar Rádió (Maďarské rádio).
Geena Davisová
Virginia Elizabeth Davis (* 21. január 1956, Wareham, Massachusetts, USA) je americká herečka.
Evanjelický kostol (Siófok)
Architektúra
Vedľa kostola stojí pastoračné centrum, tiež od Makovecza. Nachádza sa tu byt duchovného, sála v tvare kruhu, miestnosti pre spoločenstvo a hosťovské izby.
Geena Davisová
Kariéra
Štúdium herectva v Bostone ukončila v roku 1979. Od tej doby hrala v mnohých filmoch a získala niekoľko ocenení.
V roku 1999 sa zúčastnila olympijskej kvalifikácie v lukostreľbe na Letné olympijské hry 2000 v Sydney, na olympijské hry sa však nekvalifikovala.
V roku 2001 uzavrela svoje štvrté manželstvo s Rezom Jarrahym. Narodili sa im tri deti, v roku 2002 dcéra a v roku 2004 chlapci dvojičky. Predtým bola vydatá za Jeffa Goldbluma a režiséra Rennyho Harlina.
Je členom Mensy.
Sarapión z Alexandrie (víťaz na OH v roku 89)
Sarapión (Sarapión) bol olympijský víťaz v boxe dorastencov v roku 89.
Cestovateľ a spisovateľ Pausanias, ktorý v druhom storočí precestoval Grécko videl sochu Sarapióna pri vchode do olympijského gymnázia dorastencov (tzv. Mäkké gymnázium, gr. Gymnasion malthó). Pausanias o tom uvádza: „''Z druhej strany vchodu do Mäkkého gymnasia stojí socha chlapca, pästného zápasníka. O ňom vyhlásil strážca élidských zákonov (nomofylax), že tento chlapec, menom Sarapión, pochádzal z mesta Alexandrie za ostrovom Farom, a že keď prišiel do Élidy v dobe hladu, daroval obyvateľstvu obilie. Za to sa mu tu dostalo tejto pocty. Doba, kedy získal v Olympii veniec a Éliďanom preukázal dobrodenie, spadá do dvesto sedemnástej olympiády."''
Gryf
thumb|Gryf na priečelí domu, Kurrentgasse 12, Viedeň Gryf alebo grif ( - gryps,, perz. ☀رخ roch) je v staroegyptskej, starogréckej a blízkovýchodnej mytológii mýtické zviera s časťami tiel rôznych živočíchov výtvarne zobrazované v plastike a ornamentike. V Egypte išlo spravidla o kombináciu leva či vtáka s človekom; v Mezopotámii o kombinácie leva či býka s človekom, leva s dravým vtákom, škorpióna s človekom, rôznych drakov a pod.; v Indii a Perzii o kombináciu leva či býka s dravými vtákmi; v Grécku to bol lev s hlavou orla.
Pravdepodobne pochádza z miestnej mytológie starovekého Blízkého Východu.
1952
Narodenia
thumb|upright|[[Zuzana Kronerová (* 17. apríl)]] thumb|upright|[[Robert Zemeckis (* 14. máj)]] thumb|upright|[[Orhan Pamuk (* 7. jún)]] thumb|upright|[[John Goodman (* 20. jún)]] thumb|upright|[[Michal Horáček (* 23. júl)]] thumb|upright|[[Guillermo Vilas (* 17. august)]] thumb|upright|[[Jeff Goldblum (* 22. október)]] thumb|upright|[[Roberto Benigni (* 27. október)]] thumb|upright|[[Petra Janů (* 19. november)]]
Úmrtia
thumb|upright|[[Elo Šándor († 9. január)]] thumb|upright|[[Knut Hamsun († 19. február)]] thumb|upright|[[Maria Montessoriová|Maria Montessori († 6. máj)]]
Dudín
Dudín je obec v Česku v okrese Jihlava v kraji Vysočina. 1. januára 2012 tu žilo 182 obyvateľov, z toho 102 mužov a 80 žien, pričom priemerný vek v obci bol 38,3 roka (muži 36,3 roka, ženy 40,9 roka).
Biatec
Biatec môže byť:
Quetteville
Quetteville je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Calvados, v regióne Dolná Normandia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 375 obyvateľov (2009).
Saint-André-la-Côte
Saint-André-la-Côte je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Rhône, v regióne Rhône-Alpes.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zolná (Zvolen)
Zolná je malá stredoveká obec, ktorá sa nachádza v strede Stredného Slovenska. Dnes je administratívnou súčasťou Zvolena, od ktorého sa nachádza východne vo vzdialenosti 8 kilometrov. Od Banskej Bystrice je vzdialená asi 20 km, od Bratislavy 200 km, Budapešti 150 km a od Viedne 250 km.
Dejiny
náhľad|Pamätná tabuľa na činnosť leteckého pluku. Za povšimnutie stojí, že je použitý čestný názov pluku, ktorý pluk dostal až po evakuácii zo Slovenska a dátum 25. október, kedy už bola letecká technika 5 dní na letisku Tri Duby. Obec je významne spojená aj so Slovenským národným povstaním. Na je poľnom letisku operoval medzi 17. septembrom a 20. októbrom 1944 prvý česko-slovenský samostatný stíhací letecký pluk. Túto skutočnosť dnes pripomína pamätník s obrysom lietadla Lavočkin La-5 na vstupe do obce.
Krasice
Krasice sú niekdajšou samostatnou dedinou, dnes miestnou časťou Prostějova. Ležia na západ od stredu mesta medzi Čechovicami a mestom. Krasice majú prevažne mestskú zástavbu s pôvodným kostolom, rybníkom a cintorínom. V roku 2014 mali Krasice 425 adries a pri sčítaní v roku 2001, 2046 obyvateľov.
Krasice ležia v katastrálnom území Čechovíc u Prostějova 2,31 km² a v katastrálnom území Krasice 3,08 km².
História
Prvá písomná zmienka o Krasiciach pochádza z roku 1310.
Priemysel a doprava
Najznámejším priemyselným odvetvím tu je: kožiarsky - Gala Krasice (výroba športových a medicinálnych lôpt, potrieb pre vodnú, pešiu a vysokohorskú turistiku)
Speleoterapia
náhľad|Speleoterapia [[Kúpele Štós|kúpeľov Štós v Jasovskej jaskyni]] Speleoterapia je liečebná metóda, využívajúca špecifické a unikátne vlastnosti prostredia, hlavne aerosólu obsiahnutého v ovzduší podzemných priestorov, prevažne krasových jaskýň, na liečbu chronických a alergických chorôb dýchacích orgánov.
Základným liečivým faktorom speleoterapie je jaskynné ovzdušie. Jaskyňa je prírodné inhalatórium liečivého aerosólu, ktorý je nenapodobiteľný umelým spôsobom v unikátnom ovzduší jaskyne. Unikátnosťou tohto ovzdušia je stálosť a schopnosť veľmi rýchlej obnovy. Spojenie tohto účinku s komplexnou odbornou zdravotnou, rehabilitačnou a rekondičnou starostlivosťou prináša želané priaznivé liečebné účinky. Účinky speleoterapie znásobuje kombinácia s klimatickou liečbou, ktorej súčasťou sú aj liečebné procedúry zamerané na dýchací a pohybový aparát.
Union Internationale de Spéleologie (UIS) založila V 60-tych rokoch 20. storočiu Komisiu speleoterapie, združujúcu prevažne štáty Európy. Pravidelné zasadnutia tejto Komisie UIS prinášajú rad kontrolovaných štúdií prezentujúcich priaznivé výsledky tejto liečby. Speleoterapia, ktorá bola pôvodne označovaná za „ľudovú liečbu“, takto prekonala v druhej polovici 20. storočia bariéru vedeckého poznania a definitívne sa zaradila medzi balneoklimatologické liečebné postupy.
Prvé zmienky o blahodárnom vplyve podzemia na zdravie pochádzajú z obdobia starého Ríma (Plínius starší).Stredoveké zápisky „medikusov“ zaznamenávajú ústup „záduchu“ baníkov, pracujúcich v podzemí. Empirické začiatky speleoterapie ako ľudovej medicíny pochádzajú z Horného Uhorska – Slovenska, ktoré má bezpočet krasových jaskýň.
Sexuológia
Sexuológia je náuka zaoberajúca sa pohlavným životom zo všetkých stránok (fyziologickej, lekárskej, psychologickej, pedagogickej, etickej, atď.).
1. liga hádzanárok 2014/15
1. liga hádzanárok v sezóne 2014/15 bol 22. ročník 1. ligy hádzanárok, druhej najvyššej hádzanárskej súťaže žien na Slovensku, ktorú riadi Slovenský zväz hádzanej (SZH). V súťaži štartovalo 12 tímov, rovnako ako v minulej sezóne. Jej víťazom sa stalo družstvo IUVENTA Michalovce juniorky, ktoré podľa reglemenuu súťaže nemôže postúpiť do WHIL. Toto právo postúpiť má ďalší tím v poradíŠŠK CVČ Nesvady.
Konečná tabuľka
Zdroj: iuventa-zhk.sk
Wienerov filter
Wienerov filter je filter, ktorého účel je znižovať šum v signále v porovnaní so signálom ktorý šum neobsahuje. Navrhol ho počas roku 1940 a v roku 1949 publikoval Norbert Wiener. Ako ekvivalent Wienerovej práce ho nezávisle odvodil a v roku 1941 publikoval Kolmogorov. Preto sa teória s ním spojená často nazýva aj Wiener-Kolmogorova teória filtrácie. Wienerov filter je štatisticky prvý navrhnutý filter. Viedol k návrhu mnohých ďalších, vrátane známeho Kalmanovmu filtra.
Wienerov filter nie je adaptívny filter, teória tohoto filtra predpokladá statické vstupy.
Miroslav Lacký
Miroslav Lacký (* 4. september 1943, Ostrava — 31. január 2023 ) bol český hokejový brankár a česko-slovenský reprezentant.
Športová kariéra
Ako mladý chlapec sa venoval najprv futbalu. S hokejom začínal na rozdiel od väčšiny špičkových hráčov pomerne neskoro ako šestnásťročný. Počas dorasteneckých rokov sa vyučil za inštalatéra vo VŽKG, kde zároveň hral hokej za Vítkovice. Začínal ako útočník na pravom krídle, ale ešte v dorasteneckom veku ho tréneri preradili na post brankára. Takmer celú klubovú kariéru v najvyššej súťaži strávil v Tesle Pardubice, kde odchytal osem sezón.
Wienerov filter
Popis
Cieľom Wienerovho filtra je odfiltrovať šum, ktorý poškodzuje signál. Je založený na statických vstupoch. Jeho osobitosťou je, že pozná spektrálne vlastnosti pôvodného signálu a šumu a snaží sa filtrovať lineárne nezávisle od času (time-invariant) tak, aby sa jeho výstup čo najviac podobal pôvodnému signálu. Wienerove filtre sú charakterizované nasledovne: Tento filter je často používaný na oddelenie pôvodného signálu od jeho nežiadaných častí.
Miroslav Lacký
Športová kariéra
Aktívnu športovú kariéru ukončil v tíme Baník ČSA v Karvinej, ktorá sa stala aj miestom jeho bydliska.
Spor scientizmu a antiscientizmu
Spor scientizmu a antiscientizmu je filozofický a metodologický spor dvoch základných orientácií alebo tendencií vo filozofii druhej polovice 19. stor. a 20. stor. alebo ináč povedané – v súčasnej filozofii.
Belfort-Centre
Belfort-Centre je francúzsky kantón v obvode Belfort v departemente Territoire de Belfort v regióne Franche-Comté. Skladá sa z centrálnej časti mesta Belfort.
Majstrovstvá sveta vo florbale
Majstrovstvá sveta vo florbale je najvyššie medzinárodné podujatie národných družstiev vo florbale, ktoré riadi Medzinárodná florbalová federácia (IFF). Jeho dejiny siahajú do roku 1996, kedy sa vo Švédsku konali prvé majstrovstvá sveta mužov, o rok neskôr sa vo Fínsku konali aj prvé majstrovstvá sveta žien. Prebiehajú s 2-ročnou periodicitou. MS vo florbale sú nástupnícke podujatie po majstrovstvách Európy, ktoré skončili v roku 1995 z dôvodu narastajúceho rozmachu florbalu vo svete. Najúspešnejšie sú družstvá Švédska, ktorej v mužskej i ženskej kategórii získali najviac víťazstiev.
Od roku 2007 IFF na toto podujatie organizuje kvalifikáciu, ktorá prebieha v roku konania šampionátu.
Majstrovstvá sveta C divízie
Majstrovstvá sveta C divízie slúžili ako kvalifikácia na hlavné podujatie majstrovstiev sveta. Kvalifikovať sa mohol iba víťaz.
Spor o univerzálie
Spor o univerzálie je scholastický spor o to, či univerzálie sú objektívne, reálne, alebo či sú to len názvy vecí. Podľa krajného realizmu existujú univerzálie pred vecami. Proti stredovekým realistom stáli stredovekí nominalisti, ktorí zasa tvrdili, že univerzálie sú mená (nomina).
Prix Alain-Fournier
Prix Alain-Fournier (doslova cena Alaina Fourniera) je francúzska literárna cena udeľovaná každoročne v meste Saint-Amand-Montrond. Je pomenovaná na počesť spisovateľa Alaina Fourniera. Môžu ju získať začínajúci autori bez doterajšieho renomé.
Spor o univerzálie
Spor o univerzálie (hoci má viacstoročnú prehistóriu) sa datuje od posledných desaťročí 11. stor. a prvých desaťročí 12. stor. v Európe.
Otázka znela, či všeobecné pojmy, akým je napríklad pojem človeka, jestvujú reálne ako individuálne veci. Jestvuje aj všeobecný pojem človeka (ktorý nám hovorí, že človek je rozumné zviera), alebo len konkrétny Peter, konkrétny Ján či Ondrej?
Tí, ktorí na otázku, či sú univerzálie reálne, odpovedali kladne, nazývajú sa realisti (lat. res – vec). Realisti boli dokonca naklonení vyhlasovať pojmy, univerzálie, idey za reálnejšie než jednotlivé veci. Tvrdili, že univerzálie sú pred vecami, pričom sa často odvolávali na Platónovu náuku o ideách ako pravom bytí a vzore všetkých vecí. Predstavitelia opačnej pozície sa nazývali nominalisti (lat. nomen – meno). Podľa nominalistov reálne jestvujú len jednotlivé znaky, ktoré sú našimi výtvormi.
Napriek viacerým pokusom o riešenie sa spor medzi realistami a nominalistami tiahne celým stredovekom, pričom na konci prevládnu nominalistické koncepcie (John Duns Scotus, William Occam). V obidvoch táboroch nájdeme okrem krajných pozícií aj predstaviteľov umiernených koncepcií. Napríklad najvýznamnejší scholastický filozof Tomáš Akvinský bol stúpencom umierneného realizmu.
Aj novoveká filozofia a súčasná filozofia sa vracia k tomuto sporu, pretože v jeho pozadí je stále aktuálny problém vzťahu všeobecného a jednotlivého. Otázku, či všeobecným pojmom zodpovedá nejaká realita, alebo ide len o umelé, konvenčne prijaté znaky, si filozofi kladú dodnes. Spolu s nimi si ju kladú aj logici, matematici, psychológovia a jazykovedci. Nastolením problému reality univerzálií sa stredoveká filozofia obracia aj k dnešnej filozofii a súčasnej vede.
Píla (nástroj)
thumb|Ručná rámová píla na železo Píla je nástroj alebo stroj určený na oddeľovanie (teda na rezanie) predmetov z dreva, kovu alebo aj z iných materiálov. Základnou časťou je zvyčajne pohyblivý ozubený pílový list, ktorého zuby pri jeho pohybe narušujú rezaný materiál. Každý pílový list musí mať zuby striedavo vychýlené vpravo a vľavo tak, aby píla mohla z rezu odoberať triesky, ide o pílový rozvod zubov. Priamočiara píla, u ktorej je rovný list nahradená rotujúcim kotúčom, sa nazýva cirkulárka alebo okružná píla. Píla môže byť aj pásová alebo reťazová. Ručná reťazová píla poháňaná motorom sa zvyčajne nazýva motorová píla. Pohon reťaze je zabezpečený alebo malým spaľovacím motorom alebo bežným elektromotorom. Motorové píly poháňané spaľovacím motorom sa v praxi často používajú pri ťažbe dreva respektíve v modernom drevorubačstve.
Ako píla sa označujú aj celé výrobné prevádzky pre spracovanie dreva, ktorých najdôležitejším strojovým vybavením sú najmä strojové píly. V minulosti bývali tieto strojové píly veľmi často poháňané vodnými kolesami (známy princíp pohonu z vodného mlyna či hámrí). Strojové píly určené k rezanie kovov patria do početne pomerne rozsiahlej skupiny obrábacích strojov.
Heinrich Aldegrever
Henrich Aldegrever, v dolnonemeckom jazyku Hinrik Trippenmäker, (* 1502, Paderborn, Nemecko – † medzi 1555 a 1561, Soest) bol významný nemecký medirytec, maliar, kresliar, drevorezbár a zlatník.
Aldegrever bol vyučeným zlatníkom, až neskôr sa začal zaoberať rytectvom a nástennou maľbou. Jeho grafické dielo zahŕňa niekoľko drevorezbárskych prác a asi 300 medirytín.
Podporoval reformačné hnutie, patril k obľúbeným umelcom tých čias. Počas pobytu v Norimbergu sa zoznámil s Albrechtom Dürerom, ktorého technika a tvorba ho silne ovplyvnili, na jeho rytinách je poznateľný aj vplyv talianskeho manierizmu.
Pre podobnosť s Dürerovým umeleckým štýlom je občas označovaný ako „Albert z Westfálska“.
Belleville-sur-Meuse
Belleville-sur-Meuse je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Meuse, v regióne Lotrinsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Hubovo
Hubovo je obec na Slovensku v okrese Rimavská Sobota.
Belleville-sur-Meuse
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Hubovo
Polohopis
Obec leží na styku východného okraja Rimavskej kotliny a východnej časti Cerovej vrchovine, v dolinke Hubovského potoka.
Dejiny
Obec vznikla v 11. storočí na území gemerského hradného panstva. Názvy obce: 1335 Habon; 1449 Hwba; 1808 Hubo; 1920 Hubovo;. Od 15. storočia patrila rodinám Hubayovcov, Szuhayovcov a Kaszaovcov, neskôr viacerým zemepánom. V roku 1828 tu žilo v 67 domoch 622 obyvateľov pracujúcich hlavne v poľnohospodárstve a vinohradníctve
Bachova ulica
Bachova ulica je ulica v Bratislave, v metskej časti Ružinov. Nachádza sa na západnej strane miestnej časti Pošeň.
Je pomenovaná podľa nemeckého skladateľa barokovej hudby Johanna Sebastiana Bacha (1685 – 1750). Do 22. apríla 1992 mala názov Prechtlova ulica.
Popis
Ulica je situovaná v smere sever-juh. Na severnom konci ústi do Ružinovskej ulice. Križuje Exnárovu ulicu a ulicu Andreja Mráza. Na južnom konci slepo končí v areáli Spojenej školy sv. Vincenta de Paul.
Ulica je po celej dĺžke koncipovaná ako široký chodník a nie je oficiálne prejazdná. Križujúce ulice Exnárova a Andreja Mráza sú na mieste križovania prehradené. Prístup motorovým vozidlom do areálu školy je po paralelnej komunikácii na východnej strane, ktorá je vyústená na Ulicu Andreja Mráza. Z dôvodu akútneho nedostatku parkovacích miest sa časti ulice pri križovatkách s Exnárovou a Andreja Mráza používajú na parkovanie.
Ulica nadväzuje na zastávku električiek a autobusov na Ružinovskej ulici a predstavuje hlavný vstup do západnej časti Pošne zo severnej strany pre peších, ktorí prichádzajú mestskou hromadnou dopravou. Bezprostredne na začiatku ulice pri križovatke s Ružinovskou ulicou sa pôvodne nachádzalo trhovisko, na ktoré nadväzovala predajňa potravín Zdroj - "Samoobsluha". Toto usporiadanie umožňovalo obyvateľom sídliska pri návrate z práce pohodlný nákup potravín a iných bežných potrieb. Predajňa potravín neobstála v konkurencii s novovznikajúcimi obchodnými reťazcami a po výmene niekoľkých majiteľov definitívne zanikla. Dnes budova slúži na úplne iný účel. Trhovisko slúži pôvodnému účelu dodnes, ale pôvodne úhľadný a kompaktný celok sa časom zmenil na nesúrodé zoskupenie predajných stánkov rôzneho typu a vzhľadu.
Oproti bývalej predajni potravín Zdroj tesne pred križovatkou s Exnárovou ulicou sa na východnej strane ulice nachádza fontána Mária.
Úsek medzi Exnárovou ulicou a ulicou Andreja Mráza je takmer po celej dĺžke na západnej strane lemovaný areálom materskej školy. Na východnej strane sa až po paralelnú Štefunkovu ulicu rozkladá rozsiahla parková plocha s niekoľkými ihriskami. Na jednom z ihrísk kedysi pôsobil hokejbalový celok Predná Pošeň.
Na južnom konci ulice sa nachádza rozsiahly areál školy, v ktorom v súčasnosti pôsobí Spojená škola sv. Vincenta de Paul.
Miroslav Tyrš
Ph.Dr. Miroslav Tyrš (rodený Friedrich Emmanuel Tirsch) (* 17. september 1832, Děčín – † 8. august 1884, Oetz, Rakúsko) bol český kritik, historik umenia, estetik, profesor dejín na UK a na ČVUT v Prahe, predseda výtvarného odboru Umeleckej besedy a člen poroty pre sochársku výzdobu Národného divadla nemeckého pôvodu.
Podieľal sa na založení organizovaného telovýchovného hnutia v Čechách, predovšetkým Sokola.
Je po ňom pomenované Tyršovo nábrežie (Bratislava).
KTM-30
náhľad|Prototyp KTM-30 KTM-30 (podľa unifikovaného označenia 71-630) je prototyp ruskej električky, navrhnutej a vyrobenej spoločnosťou UKVZ. Na verejnosti sa prvýkrát objavila 20. augusta 2006.
Ide o tojčlánkový, obojsmerný a zo 70 % nízkopodlažný vozeň. Osobám so zníženou pohyblivosťou sú k dispozícii dve nájazdové rampy. V električke je 58 miest na sedenie, ktoré sú usporiadané pozdĺžne. Električka je navrhnutá pre rýchlodrážnu premávku v Moskve. Tam sa nachádza tiež jediný prototyp, ktorý je deponovaný vo Vozovni Krasnopresnenskoje.
Mužská dvojhra na PBZ Zagreb Indoors 2009
Mužská dvojhra na PBZ Zagreb Indoors 2009 sa hrala ako súčasť PBZ Zagreb Indoors 2009 od 2. do 8. februára 2009. Titul získal Chorvát Marin Čilić, ktorý vo finále porazil krajana Ančića 6-3 6-4. Bol to jeho tretí titul v dvojhre na okruhu ATP.
Richard Ettinghausen
Richard Ettinghausen (* 5. február 1906, Frankfurt nad Mohanom – † 2. apríl 1979, Princeton, New Jersey) bol nemecký historik umenia so špecializáciou na islamské umenie.
Chata pri Popradskom plese
Poloha
Chata je situovaná pod vrcholkami tatranských štítov nad Popradským plesom veľmi citlivo i napriek svojmu veľkému objemu. Pri pohľade z druhého brehu Popradského plesa máte vďaka vysokej štítovej streche pocit, že chata tu vyrástla priamo s horstvom.
Architektúra
Architektonické stvárnenie je poznačené socialistickým realizmom, v ktorom vznikla. Je silne romantizujúca a nesie prvky ľudovej architektúry. Vysoká štítová strecha je pokrytá šindľom a členená vikiermi. Samotná stavba je drevená a prízemie je vystavané z kameňa.
Dispozičné riešenie
Dispozícia má tvar písmena L. Veľmi dobre je vyriešené delenie hospodárskych priestorov. No i napriek toľkým kladom mala chata pri Popradskom plese aj zopár nedostatkov, ktoré sa týkajú dispozičného riešenia izieb. Financie nedovolili investorovi postaviť hotel, ale iba chatu, a tým pádom došlo ku kráteniu hygienických zariadení. Vtedajšia nomenklatúra charakterizovala poskytovanie ubytovania na 6-lôžkové a viac lôžkové izby s jedným hygienickým zariadením na poschodí. V súčasnosti tak už nie je. Chata má dve poschodia vybavenosti a dve poschodia ubytovania. Spolu 120 izieb.
Konštrukcia a interiér
Konštrukcia chaty je z dreva. O návrh interiéru sa postaral Cesnek. Piata chata pri Popradskom plese sa zrealizovala v rokoch 19571961 a celkové náklady boli 7 058 000 Kčs.
Ranchy
Ranchy je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Calvados, v regióne Dolná Normandia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 199 obyvateľov (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Masaker v Kľakovskej doline
náhľad|Pamätník venovaný 84 zavraždeným obyvateľom obce Kľak
Masaker v Kľakovskej doline (iné názvy: masaker v Ostrom Grúni a Kľaku, Krvavá nedeľa) sa odohral v nedeľu 21. januára 1945. Nemecké nacistické ozbrojené zložky v spolupráci so slovenskými kolaborantmi pri ňom zavraždili celkovo 148 obyvateľov obcí Ostrý Grúň a Kľak a obe obce následne vypálili. Tieto udalosti sú hoci nie do množstva obetí, ale spôsobom vykonania považované za najbrutálnejší vojnový zločin spáchaný na území Slovenska.
Kreativita
Pojem kreativita je odvodený od latinského slova „creatio“, čo v preklade znamená tvorbu. V odbornej literatúre robia citlivejší autori istý rozdiel medzi tvorivosťou a kreativitou. Kreativitou sa rozumie schopnosť človeka vytvárať akékoľvek nové a pôvodné myšlienky, ktoré ich pôvodca prv nepoznal. Kreativitou sa zaoberá kreatológia.
Masaker v Kľakovskej doline
Predohra
Po potlačení Slovenského národného povstania nadobudol slovenský protifašistický ozbrojený odpor charakter partizánskeho spôsobu boja a jeho ohniská sa presunuli hlavne do podhorských oblastí stredného a východného Slovenska. Viaceré podhorské obce sa stali významným oporným bodom partizánskeho hnutia a ich obyvatelia poskytovali partizánom rozsiahlu podporu, za čo sa však často stávali cieľom represálií zo strany nacistov. Podobne to bolo aj v pohorí Vtáčnik, kde sa hlavnými spriaznenými centrami partizánov stali dediny v hornej časti Kľakovskej doliny, pričom išlo predovšetkým o obce Ostrý Grúň a Kľak. O tejto činnosti sa hlavne na základe informácii slovenských kolaborantov dozvedeli nemecké spravodajské služby.
Kreativita
Najdlhšiu už prekonanú tradíciu malo užšie chápanie tvorivosti ako elitnej aktivity talentovaných vyvolencov osudu zaoberajúcich sa umením, vedou a vynachádzaním. Dnes je už známe, že každý jedinec je prirodzeným spôsobom tvorivý. Tvorivosť nie je vopred daná vlastnosť len niektorých ľudí, ale každý človek má istý stupeň tvorivosti a tvorivosť sa dá do značnej miery rozvíjať. Teraz je taktiež zrejmé, že pole tvorivosti je oveľa širšie a vyskytuje sa v každej ľudskej aktivite (organizačnej, poznávacej, produkčnej, umeleckej, výchovnej, zdravotníckej, pri poskytovaní služieb, poriadkovej, športovej,...).
Masaker v Kľakovskej doline
Predohra
Situáciu v oblasti poznamenali aj udalosti v priebehu SNP zo septembra 1944, keď bolo niekoľko stoviek nemeckých obyvateľov blízkych dedín Píla a Veľké Pole partizánmi zaistených a odtransportovaných vlakom do Banskej Štiavnice, kde bolo v noci z 26. na 27. septembra 83 z nich zavraždených. Vzťahy medzi nemeckým obyvateľstvom týchto obcí, ktoré patrili k tzv. Hauerlandu a obyvateľmi obcí v susednej doline Ostrý Grúň a Kľak sa ešte zhoršili, keď Einsatzkommando 14 od 8. do 24. decembra 1944 zavraždilo v tomto priestore bez vynesenia rozsudku 31 osôb, ktoré podozrievali z finančnej podpory Slovenského národného povstania, z organizovania zbrojnej výroby a pokračujúceho napomáhania partizánskeho hnutia. Pri obci Veľké Pole popravili 15 osôb, ktoré našli smrť v dvoch hromadných hroboch a pri obci Píla 16 osôb, ktoré zahrabali do štyroch masových hrobov.
Kreativita
E. Ullrich (1987) vyjadril kreativitu ako: schopnosť poznávať predmety v nových vzťahoch a originálnym spôsobom (originalita, nová kombinácia), zmysluplne ich používať neobvyklým spôsobom (flexibilita), vidieť nové problémy tam, kde zdanlivo nie sú (senzitivita), odchyľovať sa od navyknutých schém myslenia a nepojímať nič ako pevné (premennosť) a vyvíjať z noriem vyplývajúce idey aj proti odporu prostredia (nonkonformizmus), ak sa to oplatí, nachádzať niečo nového, čo predstavuje obohatenie kultúry a spoločnosti.
Masaker v Kľakovskej doline
Predohra
Kvôli zvýšeným partizánskym aktivitám v oblasti Ostrého Grúňa a Kľaku v polovici januára 1945 sa začal štáb špeciálnej nemecko-slovenskej protipartizánskej jednotky Abwehrgruppe 218, tiež známa pod krycím menom Edelweiss so sídlom v Kremnici pripravovať proti týmto dedinám exemplárnu trestnú výpravu, ktorá mala byť výstrahou pre všetkých partizánov a civilné obyvateľstvo, ktoré im pomáhalo.
Už 18. januára 1945 bola vrámci prípravy trestnej akcie vyslaná do dediny Kľak malá prieskumná čata jednotky Edelweiss. Na ceste pod obcou došlo k malému ozbrojenému stretu s partizánmi, z ktorých bolo viacero zranených a 1 zahynul. Nemci síce neutrpeli žiadne straty, po boji sa však z údolia stiahli s vedomím, že sa potvrdili ich informácie o prítomnosti partizánov v oblasti a že sa vrátia pri následnej pripravovanej vražednej akcii.
Kreativita
Kreativita je funkciou ega, dáva životu a práci zmysel, je zdrojom hlbokého uspokojenia, a je tak aj zdrojom pozitívneho sebahodnotenia (Silvano Arieti, 1976).
Masaker v Kľakovskej doline
Predohra
Na plánovaný prepad sa pripravila kompletná jednotka Edelweiss o počte takmer 300 mužov, pričom jej hlavnými veliteľmi boli SS-Sturmbannführer Erwein von Thun-Hohenstein a slovenský kolaborant kpt. Ladislav Nižňanský, ktorý vrámci jednotky velil 120 člennému slovenskému oddielu. Okrem nich sa na prepade zúčastnila aj malá pomocná jednotka Waffen-SS s obrnenými transportérmi a samohybnými delami a takmer 100 členný oddiel Heimatschutz – nemeckej domobrany, ktorý sa skladal z nemeckých obyvateľov blízkych dedín Píla a Veľké Pole. Väčšina obyvateľov týchto dedín bola nemeckej národnosti a s nacistickými ozbrojenými zložkami už dávnejšie úplne otvorene kolaborovala, pričom sami už predtým vyzývali na výpad proti partizánskym dedinám v Kľakovskej doline.
Kreativita
Druhotná tvorivosť
V testoch tvorivého myslenia sa predkladá rad úloh, ktoré vyžadujú nové, neošúchané riešenie, nový uhol pohľadu na známe veci, spájanie doteraz nesúvisiacich prvkov a pod. Nie je možné zakaždým vytvoriť produkt, ktorý tu ešte nebol, ktorý by zmeral našu tvorivosť. Existuje však aj druhotná (subjektívna) tvorivosť, ktorá nastáva vtedy, keď jednotlivec samostatne vytvára produkt už kdesi známy, a pritom nevie o jeho existencii alebo nemá k nemu prístup. Brewster Ghiselin uviedol, že tvorivosť nižšieho stupňa sa zakladá na tvorení nových spojení, kombinácií z prvkov, ktoré už existujú, a na rozkladaní zásad, pojmov, ktoré sú už vytvorené, na aplikáciách v nových oblastiach. Tvorivosť vyššieho stupňa rodí nové, cenné prvky, ktoré sú potom materiálom na vnútornú tvorivosť. Teda niečo čo tu ešte nebolo. Všetko, čo vieme, ukazuje, že z ničoho sa nedá urobiť ani najmenšia vec. Teda nové výtvory človeka vznikajú na základe starých prvkov. Základným princípom tvorivého myslenia je výber, pretváranie a spájanie prvkov predchádzajúcej skúsenosti formou, ktorej výsledky zlučujú v sebe novosť s nejakou užitočnosťou.