cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Cyklus purínových nukleotidov
Cyklus purínových nukleotidov je metabolická dráha, v ktorej sa tvorí amoniak a fumarát (z aspartátu) a inozínmonofosfát (IMP) za účelom regulácie koncentrácie adenínových nukleotidov a sprostredkovania uvoľnenia amoniaku z aminokyselín. Ako prvý popísal túto dráhu Lowenstein a zároveň ukázal jej dôležitosť v procesoch ako sú katabolizmus aminokyselín a regulácia toku v glykolýze a citrátovom cykle.
Reakcie
náhľad|300x300bod|Reakcie cyklu purínových nukleotidov. Enzýmy katalyzujúce reakcie sú AMP deamináza (1), adenylosukcinátsyntáza (2) a adenylosukcinátlyáza (3). Cyklus je zložený z troch reakcií katalyzovaných enzýmami. V prvom kroku sa deaminuje purínový nukleotid adenozínmonofosfát (AMP) za vzniku inozínmonofosfátu (IMP), čo katalyzuje enzým AMP deamináza:
V druhom kroku vzniká adenylosukcinát z IMP a aminokyseliny aspartátu, čo je spojené s energeticky výhodnou hydrolýzou GTP. Túto reakciu katalyzuje enzým adenylosukcinátsyntáza:
Nakoniec sa adenylosukcinát štiepi na fumarát za obnovenia AMP. Reakciu katalyzuje adenylosukcinátlyáza:
Nedávna štúdia ukázala, že aktivácia HIF-1α umožňuje kardiomyocytom udržať mitochondriálny membránový potenciál počas anoxického stresu využitím fumarátu tvoreného adenylosukcinátlyázou ako alternatívneho akceptoru elektrónov namiesto kyslíku. Tento mechanizmus by mohol poskytnúť ochranu pred ischemickou srdcovou chorobou.
La Faute-sur-Mer
La Faute-sur-Mer je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Vendée, v regióne Pays-de-la-Loire.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Cyklus purínových nukleotidov
Cyklus v rámci svalov
Tento cyklus prebieha v cytozolickej časti myocytov kostrových svalov. Táto reakcia pomáha zbaviť sa AMP produkovaného nasledujúcimi reakciami:
La Faute-sur-Mer
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Cyklus purínových nukleotidov
Cyklus v rámci svalov
Cyklus purínových nukleotidov prebieha pri namáhavom cvičení, postení alebo hladovaní, keď sa znižujú zásoby ATP.
Syntéza fumarátu
Fumarát je intermediát citrátového cyklu a vstupuje do mitochondrie po konverzii na malát a využití malátového člnku. V mitochondrii sa premieňa na oxalacetát, ktorý potom vstupuje do citrátového cyklu alebo sa premieňa na aspartát priamo v mitochondrii. Aspartát môže znovu vstúpiť do cyklu purínových nukleotidov.
Syntéza amoniaku
Glutamát reaguje s amoniakom, vďaka čomu sa z neho stáva glutamín. Ten vstupuje do krvného riečišťa a dostáva sa do obličiek. V obličkách sa glutamín dvakrát deaminuje za vzniku glutamátu a potom α-ketoglutarátu. Tieto molekuly amoniaku neutralizujú organické kyseliny (kyselinu mliečnu a ketolátky) produkované v svaloch.
Veľkohrivec bradavičnatý
Veľkohrivec bradavičnatý (Caloenas nicobarica) je holubovitým vtákom. Druh opísal švédsky prírodovedec Carl Linné r. 1758 vo svojom diele Systema naturae (ed. 10 s. 164). Pôvodne ho zaradil do rodu Columba, v súčasnosti veľkohrivec patrí do rodu Caloenas (jediný žijúci druh z roda). Podľa štúdie DNA (Shapiro & kol., 2002) bol postavený vedľa kladu dront nelietavý (Raphus cucullatus)/pustovník krátkokrídly (Pezophaps solitaria) a je teda najbližším žijúcim príbuzným týchto vyhynutých vtákov.
Veľkohrivec bradavičnatý sa vyskytuje v hustých vždyzelených lesoch do nadmorskej výšky. Je dobrý letec, a preto má pomerne rozsiahly areál rozšírenia. Osídlil prevažne menšie ostrovčeky v juhovýchodnej Ázii a čiastočne v Pacifiku (Andamany, Nikobary, Mergui, Filipíny, Palau…). V celom svojom rozsahu sa ale vyskytuje vzácne, Medzinárodná únia na ochranu prírody a prírodných zdrojov hodnotí druh ako takmer ohrozený. Nebezpečenstvo predstavujú prevažne ľudské aktivity: lov zo strán ľudí aj zavlečených predátorov a strata prirodzeného prostredia. Veľkohrivec bradavičnatý patrí na zoznam CITES I.
Veľkohrivec bradavičnatý meria asi 40 cm, samice sú menšie. Druh má pestré sfarbenie, ktoré sa vyvinulo pravdepodobne kvôli absencii predátorov na ostrovčekoch, kde sa vyskytuje. Perie je tmavo zelené s čisto bielym chvostom a červenými končatinami, na chrbte doplnené o „plášť“ zo zelenožltého peria. Pohlavie dospelcov možno rozpoznať podľa farby dúhovky, ktorá je u samíc biela a u samcov tmavá.
Veľkohrivec bradavičnatý tvorí skupinky. Je obyčajne tichým druhom, počas sporov sa ale ozýva chrochtavými zvukmi. Potravu zbierajú veľkohrivci prevažne za úsvitu a súmraku na podraste. Ich veľké oči im v tomto pološere umožňujú dobre vidieť. Konzumujú semená, ovocie, orechy alebo hmyz. Rozmnožovanie môže nastať počas celého roka a často prebieha v hustých kolóniách. Druh je monogamný, pár si stavia hniezdo z konárov niekoľko metrov nad zemou, typicky na stromoch alebo v krovinatých porastoch. Samica kladie iba 1 vajce. Inkubácia trvá 2,5 týždňa a o mláďa sa rodičia starajú až štvrť roka. Je spočiatku kŕmené takzvaným holubím mliekom. Dospelé perie mláďatá získajú za 5 až 14 mesiacov.
Veľká Homoľa (vrch v Strážovských vrchoch)
Veľká Homoľa je vrch Strážovských vrchov. Leží nad obcou Rudnianska Lehota, približne severovýchodne od Bánoviec nad Bebravou.
Vauchamps (Doubs)
Vauchamps je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Doubs, v regióne Franche-Comté.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Balázs (priezvisko)
Balázs je maďarské priezvisko odvodené od maďarskej podoby mužského mena Blažej. Na Slovensku je najčastejšie (s výrazným odstupom) v Kolárove (okres Komárno), potom vo Fiľakove, Komárne a Radzovciach (okres Lučenec).
Známi nositelia
Pozri v článku Balázs.
Veľká Homoľa (vrch v Strážovských vrchoch)
Poloha
Nachádza sa v južnej časti pohoria, v geomorfologickom podcelku Nitrické vrchy a časti Suchý. Vrchol leží v Trenčianskom kraji, na pomedzí okresov Bánovce nad Bebravou a Prievidza a zasahuje na katastrálne územia obcí Kšinná, Omastiná a Rudnianska Lehota. Je súčasťou mohutného hrebeňa, vystupujúceho medzi Rudnianskou a Kšinianskou kotlinou a Bánovskou pahorkatinou.
Opis
Veľká Homoľa leží v strednej časti hlavného hrebeňa Nitrických vrchov, v spoločnom masíve s Čiernym vrchom. Ten je severným susedom, západne leží Malá Homoľa, južne sa nachádza Rokoš a východne leží Hradiský vrch. Vrch i celý hrebeň patrí do povodia Nitry; východnú časť hrebeňa odvodňujú prítoky Nitrice, západnú prítoky Radiše, smerujúcej do Bebravy. Najbližšími obcami sú Kšinná a Omastiná na západe a Rudnianska Lehota na východe.
Výhľady
Hrebeň vo vrcholovej časti Veľkej Homole pokrýva riedky porast, umožňujúci sčasti obmedzený kruhový výhľad. Pozorovateľné sú najmä okolité vrchy pohoria a časť Hornonitrianskej kotliny. Pri vhodných podmienkach je možné vidieť južnú časť Veľkej Fatry, Kremnické vrchy, Vtáčnik, Tribeč, Považský Inovec či Biele Karpaty.
Perušín
Perušín je vrch vo Veľkej Fatre. Nachádza sa nad Ľubochňou, približne juhozápadne od Ružomberka.
Poloha
Nachádza sa v strednej časti Veľkej Fatry, v geomorfologickom podcelku Hôľna Fatra. Leží v Žilinskom kraji, v okrese Ružomberok a na katastrálnom území obce Ľubochňa. Najbližšími sídlami sú severným smerom situovaná Ľubochňa a Hubová, severovýchodným mesto Ružomberok, juhovýchodným Liptovská Osada, južným Liptovské Revúce a západným Turčianske Jaseno. Vrch patrí do Národného parku Veľká Fatra.
Popis
Perušín je súčasťou rázsochy, vybiehajúcej západným smerom z liptovskej vetvy hlavného hrebeňa z Malej Smrekovice. Západným smerom leží Vyšná Lipová a Jarabiná, južným Tmavá , Rakytov  a Skalná Alpa , východným Rumbáre , Malá Smrekovica a Šiprúň  a severným Vyšná Krivá , Čierňavský vrch  a Konská. Vrch leží v povodí Váhu a odvodňujú ho prítoky Ľubochnianky; severné svahy potok Čierňava, východné jeho prítok Krivá, južné potok Blatná a západné krátke prítoky hlavného toku. Na vrchol nevedie značený turistický chodník. Západná a južná časť masívu je súčasťou Národnej prírodnej rezervácie Kundračka, na východnom úpätí sa rozprestiera Národná prírodná rezervácia Rumbáre.
Výhľady
Vrchol pokrýva nesúvislý lesný porast, ktorý umožňuje obmedzený rozhľad. Z vhodných lokalít je výhľad najmä na okolité vrchy Veľkej Fatry, ojedinele možno vidieť aj Malú Fatru a Oravskú Maguru, no tiež Babiu horu, Veľký Choč a Salatín.
Prístup
Na vrchol nevedie značená trasa, no prístup je možný hrebeňom z Malej Smrekovice cez Rumbáre. V chránenom území je však voľný pohyb osôb mimo značených chodníkov nežiadúci.
Peter Deljan
Peter Deljan (iné mená: Peter II., krátko: Deljan;, ; * ?† po 1041, Konštantínopol) bol vodca bulharskej vzbury proti Byzantskej ríši za vlády Michala IV. v rokoch 10401041. Deljanov pôvod je nejasný, podľa Skylitza bol otrokom v Konštantínopole, odkiaľ utiekol do Bulharska. Sám o sebe medzi Bulharmi vyhlasoval, že je synom /vnukom (Skylitzes) cára Samuila. Byzantský kronikár Ján Zonaras Deljana pokladal za nelegitímneho syna komitopula Árona. Deljanovo meno malo slovanský význam víťaz, byzantský historik Michael Psellos však jeho meno demagogicky premenil na Dolianos etymologicky spojené s gréckym slovom dolios (lstivý).
Deljanovo povstanie
náhľad|Mapa rozšírenia povstania Petra Deljana 10401041)|vľavo
Príčinou vzbury bolo značné zhoršenie hospodárskej situácie v Bulharsku po tom, čo bola na miestne obyvateľstvo Jánom Orfanotrofom uvalená daň aerikon. To znamenalo, že obyvateľstvo naďalej neodvádzalo dane v naturáliách, ako bolo zvykom za Prvej bulharskej ríše a Bazila I., ale podľa byzantského zvyku v peniazoch. Povstanie vypuklo v Belehrade, odkiaľ Deljan vtrhol do Nišu a Skopje. Deljanovo povstania sa čoskoro rozšírilo na značnej časti územia bývalej Samuilovej ríše a k vzbúrencom sa dokonca pridali byzantské jednotky z thém Dyrrhachion a Nikopolis. Dyrrhachionské vojská počas povstania zvolili za bulharského panovníka Tichomíra, avšak po tom, čo sa povstalecké jednotky stretli Deljan docielil Tichomírovo zosadenie a ukameňovanie. Významným prvkom vzbury bola podpora bulharskej bojarskej vrstvy. Krátko po vypuknutí povstania sa do Bulharska dostal syn posledného bulharského cára Ivana Vladislava Alusianos a Deljanovi nezostávalo nič iné, než legitímneho následníka bulharského cárskeho rodu prijať ako spoluvládcu. Povstanie sa zatiaľ rozšírilo na značnú časť Balkánu a v Grécku preniklo až k Thébam. Pri pokuse o dobytie Solúna bolo však povstalecké vojsko porazené a Alusianos, aby si zachránil život Deljana uväznil, oslepil a poslal do Konštantínopola. V Konštantínopole bol Deljan vedený pred mestským ľudom v triumfe a následne popravený.
Balázs
Balázs môže byť:
Iónová sila
Iónová sila roztoku udáva účinok elektrický nábojov všetkých iónov v danom roztoku. Po rozpustení vo vode sa iónové zlúčeniny disociujú na ióny. Celková koncentrácia elektrolytov v roztoku ovplyvňuje dôležité vlastnosti, ako napríklad disociačnú konštantu alebo rozpustnosť iných solí. Iónová sila je jednou z hlavných charakteristík roztoku s rozpustenými iónmi. Môže byť udávaná v molárnej alebo molálnej koncentrácii.
Koncept iónovej sily bol prvýkrát predstavený v roku 1921 pri popisoch aktivitných koeficientov silných elektrolytov.
Výpočet iónovej sily
Iónová sila roztoku, I, je závislá na koncentrácii a náboji všetkých prítomných iónov v danom roztoku. Je možné ju spočítať ako
Pre elektrolyty, kde každý ión má jednotkový náboj, ako sú napríklad chlorid sodný či chlorovodík, je iónová sila rovná koncentrácii soli. Avšak napríklad pre síran horečnatý, MgSO4, kde je každý ión nabitý dvakrát (Mg2+ a SO42-), je iónová sila rovná štvornásobku ekvivalentnej koncentrácie chloridu sodného:
Všeobecne teda platí, že ióny s vyšším nábojom (Ca2+, Fe3+, PO43-...) prispievajú k iónovej sile výraznejšie.
Príklad výpočtu
Iónovú silu možno výpočítať i pre zmesi roztokov. Pre roztok 0,050 M Na2SO4 a 0,020 M KCl bude iónová sila
Neideálne roztoky
Keďže v neideálnych roztokoch nie sú objemy aditívne, často je lepšie namiesto molárnej koncentrácie využiť molálnu koncentráciu, teda b (látkové množstvo látky na kilogram rozpúšťadla). V tom prípade je možné iónovú silu vypočítať ako
kde i je poradové číslo iónu, b je  molálna koncentrácia v mol/kg a z je náboj iónu. Výpočet je teda obdobný výpočtu v prípade molárnej koncentrácie.
Debye-Hückelova teória
kde \gamma_\pm je stredný aktivitný koeficient, A je konštanta (jej hodnota je 0,509 pre vodný roztok pri 25 °C ), x a y sú počty katiónov a aniónov elektrolytu (ktorého vzorec je KxAy) a I je iónová sila. Aktivitný koeficient je teda zhodný vo všetkých roztokoch s rovnakou iónovou silou. Tento zákon však platí len pre relatívne zriedené roztoky, kde I < 0,02 M. Alternatívne sa tento vzťah uvádza ako
kde z+ a z- sú náboje katiónu a aniónu elektrolytu. Tento vzťah sa nazýva Debye-Hückelov limitný zákon. Označuje sa ako limitný, pretože platí len pre malé koncentrácie a pri vyšších koncentráciách nastáva poznateľný rozdiel, ktorý však opravujú korekcie v rozšírenom Debye-Hückelovom zákone.
Elektrická dvojvrstva
Iónová sila je takisto dôležitá v teórii elektrickej dvojvrstvy, vznikajúcej napríklad pri meraní elektrických vlastností roztokov na rozhraní elektródy a roztoku, a pridružených elektrokinetických fenoménoch a elektroakustických fenoménoch v koloidných a iných heterogénnych roztokoch. Konkrétne, Debyeova dĺžka, ktorá je prevrátenou hodnotou Debyeovho parametra (κ), je nepriamo úmerná odmocnine iónovej sily. Debyeova dĺžka popisuje mieru elektrostratického efektu nosiča náboja a to, ako ďaleko tento náboj pôsobí, a vyjadruje tak šírku elektrickej dvojvrstvy. Zvyšovanie koncentrácie alebo náboja protiiónu (teda zvyšovaním iónovej sily) sa zmenšuje šírku dvojvrstvy, čo vedie k zvýšeniu gradientu elektrického potenciálu.
Rovnovážna konštanta
Roztoky s vysokou iónovou silou sa používajú v stanovení rovnovážnych konštánt, aby sa minimalizovali zmeny aktivitných koeficientov rozpustených látok pri nízkych koncentráciách počas titrácie.
Planetárne medze
Planetárne medze sú koncept, ktorý predstavil v roku 2009 Johan Rockström so svojimi spolupracovníkmi zo Štokholmského centra pre výskum odolnosti (Stockholm Resilience Centre). Základný článok v časopise Nature má titul „Bezpečný priestor pre ľudské aktivity“ (A Safe Operating space for Humanity). Tento „bezpečný priestor“ je vymedzený práve planetárnymi limitmi. Ľudská činnosť pritom začala v antropocéne prudko kulminovať a niektoré medze už prekročila. Autori tejto koncepcie identifikovali deväť medzí, v rámci ktorých by sa mali antropogénne aktivity držať, aby sa predišlo devastáciám ekosystémov, obmedzovaní ekosystémových služieb a závažným ekologickým katastrofám. Pre sedem z týchto medzí boli stanovené indikátory a navrhnuté prípustné hranice, pre 2 z nich (atmosferický aerosól a chemická kontaminácia) navrhnuté nie sú, vzhľadom k diskutabilnosti ich vymedzenia. Autori usudzujú, že tri z medzí už boli prekročené: zmena klímy, biogeochemický tok dusíka a strata biodiverzity. Vo všetkých týchto prípadoch sa ľudstvo už nepohybuje v bezpečnom operačnom priestore.
Teória planetárnych medzí prináša nový prvok do diskusie o udržateľnom rozvoji, v jej perspektíve je: udržateľný rozvoj taký spôsob rozvoja, ktorý využíva environmentálne bezpečný operačný priestor vymedzený planetárnymi limitmi. Okrem iného by to mohlo znamenať prekročenie dlhých a neuzavretých debát o tom, či je možné dosiahnuť udržateľnosť rozvoja za podmienok hospodárskeho rastu. Ekonomický rast kritizujú aj predstavitelia Rímskeho klubu, ktorí v roku 1972 predstavili publikáciu „Medze rastu“, kde určovali politickú agendu v globálnom aj lokálnom merítku. V knihe predpovedali kolaps v dôsledku vyčerpania prírodných zdrojov, ktorý možno očakávať, ak sa nezmení fungovanie ekonomiky založenej na fosílnych palivách. Scenáre business as usual sa pomaly naplňujú a len k malým zmenám narúšajúcim súčasný status quo dochádza napríklad vďaka rozvoju obnoviteľnej energie. V jubilejnej správe Rímsky klub napríklad okrem kritiky kapitalizmu, odmietaniu materializmu, vyzýva k ekonomickej alternatíve.
Dôležité je nielen udržať sa vo vnútri planetárnych medzí, ale už žiadnu z nich neprekročiť. Prekročenie jednej alebo viacerých medzí planéty môže byť veľmi škodlivé, dokonca katastrofické, kvôli riziku prekročenia prahových hodnôt, ktoré spôsobujú nelineárne, náhle zmeny prostredia v rámci systémov kontinentálneho až planetárneho rozsahu. Táto koncepcia je zatiaľ ešte len na začiatku vážnej a širokej diskusie, sú len naznačené základné princípy. Kľúčové je určite stanovenie potrebných indikátorov a od nich odvodených cieľov vrátane časového určenia; pretože ide o globálnu záležitosť, predpokladalo by to globálny konsenzus potvrdený medzinárodnými dohodami. To už nie je záležitosť len vedeckej komunity, ale širokého medzinárodného procesu. Povzbudivé je, že v jednom prípade sa tento proces už podarilo úspešne dokončiť (ochrana ozónovej vrstvy Zeme) a v niekoľkých ďalších prípadoch prebieha, hoci zatiaľ len čiastkovým spôsobom a s nie príliš viditeľnými výsledkami (zmena klímy, strata biodiverzity, chemická kontaminácia).
Existujú aj návrhy, aby sa súbor medzí ešte rozšíril. Bola navrhnutá 10. hranica, ktorá by zahŕňala celkovú biologickú produkciu pevninských ekosystémov. Prekročenie hraníc nie je okamžitá záležitosť, jedná sa o dlhé časové procesy, ale vo chvíli keď sa dosiahne bod zvratu (tipping point) dejú sa zrazu rýchle zmeny. Väčšina medzí sa vyznačuje pomalým vývojom, ale niektoré z nich obsahujú tipping points (sú to procesy zmeny klímy, cykly fosforu a dusíka, stratosférický ozón, okysľovanie oceánu, nie je vylúčené, že sa to týka aj využitia sladkej vody).
Klimatická zmena
Za hlavnú príčinu globálnych klimatických zmien boli označené emisie skleníkových plynov, koncentrácia jedného z hlavných skleníkových plynov, oxidu uhličitého sa meria s vysokou spoľahlivosťou už od 50. rokov 20. storočia.
Radiačné nútenie je mierou rozdielu medzi prichádzajúcou energiou žiarenia a odchádzajúcou energiou žiarenia pôsobiacou cez hranicu zeme. Pozitívne pôsobenie žiarenia má za následok otepľovanie. Od začiatku priemyselnej revolúcie v rokoch 1750 až 2005 viedlo zvýšenie atmosférického oxidu uhličitého k pozitívnemu pôsobeniu žiarenia s priemerom okolo 1,66 W / m².
Dnes je v atmosfére o 145 percent viac oxidu uhličitého než pred rokom 1750, v dobe pred priemyselnou revolúciou, okolo 403 ppm (diely na milión). Vychádzajú z podrobných meraní, ktoré sa pravidelne uvádzajú v správach Medzivládneho panelu pre zmeny klímy (IPCC). Oxid uhličitý je pridaný ako ekvivalent, ku ktorému sa pripočítajú všetky ďalšie skleníkové plyny podľa ich globálneho ohrevného potenciálu. Stanovená planetárna hranica je navrhnutá na 350 ppm. Podľa Svetovej meteorologickej organizácie, ktorá spadá pod OSN, koncentrácia oxidu uhličitého v atmosfére v roku 2016 rástla o 50 percent rýchlejšie, než aký bol priemer v posledných desaťročiach.
Strata biologickej rozmanitosti
Vymieranie organizmov je prírodný jav. Odhaduje sa, že postihlo 96 až 98 percent druhov, ktoré kedy na Zemi žili. Podľa IUCN je ale súčasné tempo vymierania 1000-krát až 10.000-krát vyššie. Vďaka aktuálnej ľudskej činnosti označujeme súčasné vymieranie druhov ako šieste. Navrhovaným ukazovateľom biodiverzity je počet druhov, ktoré vylučujú za rok na milión druhov (navrhovaná hranica 10, realita je 100, predindustriálna hodnota bola 0,11). V poslednom období sa najväčšia pozornosť venuje morskej biodiverzite, ukazuje sa, že značne trpí, najmä nadmerným rybolovom, mení sa systém potravinového reťazca a vzťahy v rámci celého ekosystému, nie je presne jasné, aké zmeny nastane, ale to bude mať za následok výrazné ochudobnenie celej biodiverzity.
Biologicky bohatšie sa stávajú v mestách (viac ako v poľnohospodárskej krajine). Na konferencii o biologickej diverzite (Dohovor o biologickej diverzite - CBD) v Nagoji v roku 2010 sa ustanovilo celkovo 20 cieľov. Jeden z nich je, že 17% celosvetového územia by malo byť prírodnými rezerváciami, zavadzajú sa morské rezervácie (cieľ 10%), dnes je celých 50% morských koralov do určitej miery poškodených antropogénnou činnosťou (acidifikácia, vplyv turistiky atď.), ale podľa predpokladov sa dokáže obnoviť. OSN za účelom ochrany biologickej rozmanitosti zriadila Medzivládnu platformu pre biologickú rozmanitosť a ekosystémové služby (IPBES).
Biogeochemické toky fosforu a dusíku
Od priemyselnej revolúcie bol cyklus dusíka Zeme narušený ešte viac ako uhlíkový cyklus. Indikátory dusíka, znamená počet, ktorý by mal byť z atmosféry odoberaný za rok (v miliónoch ton) a jeho navrhovaná hranica je 35 miliónov ton ročne. V súčasnosti je miera dusíka prekročená o 121 miliónov ton ročne.
Acidifikácia oceánu
Povrchová acidita oceánov sa od priemyselnej revolúcie zvýšila o tridsať percent. Asi jedna štvrtina dodatočného oxidu uhličitého vytvoreného ľuďmi sa rozpustí v oceánoch, kde tvorí kyselinu uhličitú. Táto kyslosť zabraňuje schopnosti koralov, mäkkýšov a planktónu vytvárať škrupiny a kostry. Následné účinky by mohli mať vážne dôsledky na zásoby rýb. Táto hranica je jasne prepojená s hranicami klimatických zmien, pretože koncentrácia oxidu uhličitého v atmosfére je tiež základnou kontrolnou premennou pre hranicu okysľovania oceánov.
Súčasné pH je 8,1, predindustriálna hodnota bola 8,2. Hranica by mala byť stanovená na 2,75; ak by bolo menej ako 1, aragonit by sa v morskej vode rozpustil. Morské koraly sa rozpúšťajú už pri hodnote menej ako 3. V dnešnej dobe je to 2,9.
Oceánsky chemik Peter Brewer si myslí, že „okyslenie oceánu má iné než jednoduché zmeny v pH a tie môžu vyžadovať aj hranice“.
Využívanie pôdy
Na celej planéte sa lesy, mokrade a iné druhy vegetácie menia na poľnohospodárske a iné využitie pôdy, ktoré ovplyvňujú sladkovodné, uhlíkové a iné cykly a znižujú biodiverzitu. Ako indikátor sa navrhuje percento globálneho územia, ktoré je premenené na kultivovanú krajinu, pričom maximum tejto plochy sa navrhuje na 15 percent (v súčasnosti je to 11,7 percent).
Podľa FAO (Organizácia pre výživu a poľnohospodárstvo pri OSN) intenzívne chovy hospodárskych zvierat predstavujú „jednu z hlavných príčin tých najvážnejších problémov životného prostredia“. Pôda potrebná pre dobytok a na produkciu krmiva preň, zaberá jednu tretinu zemského bezľadovitého povrchu.
Zdroje sladkej vody
Ľudská aktivita vyvíja tlak na globálne sladkovodné systémy, ktoré majú za následok dramatické účinky. Sladkovodný cyklus je ďalšou hranicou, ktorá je výrazne ovplyvnená zmenou klímy. Nemala by byť väčšia spotreba ako 4 000 kubických km za rok, v súčasnej dobe je 2 600 kubických km za rok, v dobe predindustriálnej bola hodnota 415 kubických km za rok.
Hydrológ David Molden hovorí, že „globálny limit na spotrebu vody je potrebný, ale navrhovaná hranica planéty 4 000 kubických kilometrov za rok je príliš veľkorysá“.
Poškodenie stratosférickej ozónovej vrstvy
Od roku 1970 pozorujeme stenčovanie ozónovej vrstvy v oblasti celej zemegule, ktoré je spôsobené ľudskou aktivitou.
Navrhuje se hranica 276 Dobsonových jednotiek, v súčasnosti je to 283 oproti dobe predindustriálnej to bolo 290 (tu platí čím viac, tým lepšie). Dobsonova jednotka meria hrúbku ozónovej vrstvy, nie je tu prekročený limit, zníženie zatiaľ není tak dramatické.
Chemické znečistenie
Niektoré chemikálie, ako sú perzistentné organické znečisťujúce látky, ťažké kovy a rádionuklidy, majú potenciálne ireverzibilné aditívne a synergické účinky na biologické organizmy, znižujú plodnosť a vedú k trvalému genetickému poškodeniu. Subletálne záchvaty výrazne znižujú populáciu morských vtákov a cicavcov. Táto hranica sa zdá byť dôležitá, hoci je ťažké ju kvantifikovať.
Bol vyvinutý Bayesovský emulátor pre perzistentné organické znečisťujúce látky, ktorý sa môže potenciálne použiť na kvantifikáciu hraníc chemického znečistenia. K dnešnému dňu sa navrhli kritické úrovne vystavenia polychlórovaných bifenylov (PCB), nad ktorými sa pravdepodobne vyskytnú udalosti z hromadnej úmrtnosti morských cicavcov, ako hraničná hranica chemického znečistenia.
Chemickú kontamináciou sa zaoberá napr. REACH - politika EÚ, ktorá podchytáva výrobu chemikálií. Sú problémy s preukazovaním dopadov zapríčinených chemickou kontamináciou, pretože toxicita látok sa ťažko dokazuje.
Kroták
Kroták je priezvisko, pozri Kroták (priezvisko), napr.:
Vauclusotte
Vauclusotte je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Doubs, v regióne Franche-Comté.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Kroták (priezvisko)
Kroták je slovenské priezvisko. Vyskytuje sa predovšetkým na Spiši, najviac v Levoči a obci Malý Slavkov (okres Kežmarok).
Známi nositelia
Pozri v článku Kroták.
La Ferrière (Vendée)
La Ferrière je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Vendée, v regióne Pays-de-la-Loire.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Retro (album)
Retro je prvý Kompilačný album najväčších hitov zo sólového účinkovania Richarda Müllera, ktoré boli zrealizované bez skupiny Banket. Album v roku 2002 vydalo hudobné vydavateľstvo Universal Music.
Špicberské globálne úložisko semien
Špicberské globálne úložisko semien je zabezpečená semenná banka vybudovaná za polárnym kruhom na nórskom súostroví Špicbergy, poblíž hlavného mesta súostrovia Longyearbyen. Toto zariadenie bolo vybudované, aby sa zachovala široká rozmanitosť semien rastlín z celého sveta. Nórska vláda v plnej miere financovala výstavbu trezoru v približnej hodnote 45 miliónov nórskych korún (8,8 milióna USD v roku 2008). Ukladanie semien v trezore je pre koncových používateľov bezplatné, Nórsko a Crop Trust platia za prevádzkové náklady.
Výstavba
vľavo|náhľad|Predná strana vstupu do zariadenia osvetlená umeleckým dielom Perpetual Repercussion 19. júna 2006 slávnostne položili prvý kameň premiéri krajín Nórska, Švédska, Fínska, Dánska a Islandu. Semenná banka je 120 metrov vo vnútri pieskovcovej hory na ostrove Spitsbergen.
Spitsbergen, najväčší ostrov súostrovia, sa považoval za ideálnu lokalitu, pretože ide o veľmi bezpečné miesto, najmä pre veľmi nízke riziko vulkanickej aktivity a teda žiadne riziko zemetrasení. Svojou nadmorskou výškou 130 metrov nad morom zaručuje, že by sa úložisko nezaplavilo ani po zdvihnutí hladiny morí po roztopení ľadovcov. Vyskytuje sa tu permafrost, ktorý pomáha konzervácii. Lokálne vyťažené uhlie poskytuje energiu pre chladiace jednotky, ktoré ďalej ochladzujú semená na medzinárodne odporúčanú úroveň -18°C. Ak by aj zariadenie zlyhalo, uplynie najmenej niekoľko týždňov, kým sa teplota úložiska zvýši na teplotu okolitého pieskovcového podložia, ktorá je -3°C. Odhaduje sa, že zahriatie na 0°C by trvalo dve storočia.
Využitie
Poslaním Špicberského globálneho úložiska semien je poskytnúť bezpečnostnú sieť proti náhodnej strate rozmanitosti v tradičných génových bankách. Kým populárna tlač zdôraznila svoju možnú užitočnosť v prípade veľkej regionálnej alebo globálnej katastrofy, bude častejšie dostupné, keď dôjde k strate vzoriek z génových bánk v dôsledku nesprávneho riadenia, havárie, zlyhania zariadenia, nedostatku financií a živelných pohrôm. Tieto udalosti sa dejú s určitou pravidelnosťou. Vojny a konflikty v histórií zničili niektoré génové banky. Národná banka semien na Filipínach bola poškodená povodňami a neskôr zničená požiarom. Semenné banky v Afganistane, Sýrii a Iraku boli úplne zničené.
Kapacita zariadenia je 4,5 milióna vzoriek, čo predstavuje 2,5 miliardy semien. Veľkosť jednej vzorky je 500 semien.
Prístup k semenám
Vzorky semien v úložisku sú kópie vzoriek uložených v génových bankách. Výskumníci, pestovatelia rastlín a iné skupiny, ktoré chcú mať prístup k vzorkám semien, tak nemôžu urobiť priamo cez toto úložisko semien, ale musia požiadať o vzorky od depozitných génových bánk. Vzorky uložené v génových bankách sú vo väčšine prípadov sprístupnené v súlade s podmienkami Medzinárodnej zmluvy o rastlinných genetických zdrojoch pre výživu a poľnohospodárstvo, ktorú schválilo 118 krajín. náhľad|Skladovacie nádoby na semená uložené na kovových policiach vo vnútri úložiska Úložisko semien funguje ako trezor v banke. Banka vlastní budovu a vkladateľ vlastní obsah svojej schránky. Nórska vláda je vlastníkom úložiska a vlastníkmi semien sú génové banky, ktoré ich tam majú uschované. Uloženie vzoriek do zariadenia nepredstavuje zákonný prevod genetických zdrojov. V terminológii génových bánk sa to nazýva dohoda „čiernej skrinky“. Každý vkladateľ podpíše dohodu o vklade so spoločnosťou NordGen, ktorá koná v mene Nórska. V dohode sa objasňuje, že Nórsko si neuplatňuje vlastníctvo nad uloženými vzorkami a toto vlastníctvo ostáva na vkladateľovi, ktorý má výlučné právo prístupu k týmto materiálom v úložisku. Nikto nemá prístup k semenám niekoho iného. Databázu vzoriek a vkladateľov spravuje spoločnosť NordGen.
Skladovanie semien
Semená sa skladujú v uzavretých trojvrstvových fóliových obaloch, ktoré sú umiestnené do plastových nádob na kovové regále. Skladovacie priestory sa udržiavajú pri teplote -18°C. Nízka teplota a obmedzený prístup ku kyslíku zaistia nízku metabolickú aktivitu a oneskoria starnutie semien. Permafrost obklopujúci zariadenie pomáha udržať nízku teplotu semien, ak dôjde k výpadku dodávky elektrickej energie. Od svojho otvorenia úložisko zaznamenalo prenikanie vody do prístupovej chodby objektu počas každoročného jarného rozmrazovania permafrostu. Vyššie teploty a silné zrážky v októbri 2016 spôsobili prienik výrazne väčšieho množstva vody do objektu, ale dizajn zariadenia zabezpečil, aby voda po niekoľkých metroch zamrzla a tak neohrozila semená.
Vaudrivillers
Vaudrivillers je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Doubs, v regióne Franche-Comté.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Vaufrey
Vaufrey je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Doubs, v regióne Franche-Comté.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Aristónidas z Rodosu
Je možné, že tu ide o sochára (alebo o jeho starého otca), ktorého rímsky spisovateľ Plínius uvádza ako autora sochy Athamasa, zhotovenej zo zliatiny bronzu a železa (socha sa oxidáciou sfarbila do červena ).
Vaux-et-Chantegrue
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Viceprezident Spojených štátov
Viceprezident Spojených štátov ( vice president of the United States) je po prezidentovi druhým najvyšším predstaviteľom Spojených štátov a podľa ústavy je predsedom ex officio Senátu Spojených štátov. Právo na hlasovanie v senáte má však iba v prípade rovnosti hlasov. V poradí nástupníctva na funkciu prezidenta je prvý, kto by v prípade neschopnosti výkonu funkcie prezidenta nastúpil na jeho miesto. Viceprezidenta volia občania Spojených štátov nepriamo spolu s prezidentom v prezidentských voľbách na 4 roky pomocou Zboru voliteľov.
V novembri 2020 bola v prezidentských voľbách zvolená na post viceprezidenta Kamala Harrisová. Do funkcie nastúpila 21. januára 2021, kedy bola inaugurovaná ako 49. viceprezidentka Spojených štátov. Stala sa prvou černoškou, juhoazijatkou a ženou na tomto poste.
Nástupníctvo
V prípade uvoľnenia úradu prezidenta Spojených štátov sa viceprezident stáva prezidentom do konca funkčného obdobia. V prípade uvoľnenia úradu viceprezidenta Spojených štátov prezident prostredníctvom 25. dodatku ústavy menuje nového viceprezidenta s väčšinovým súhlasom Senátu a Snemovne reprezentantov. Osoba vykonávajúca úrad prezidenta či viceprezidenta nemôže byť naturalizovaný občan Spojených štátov, musí byť narodení na území Spojených štátov. Minister vlády môže byť narodený v cudzine, ale tým mu zaniká možnosť vykonávať úrad prezidenta či viceprezidenta.
Obsadenie úradu
Úrad viceprezidenta Spojených štátov do roku 2021 zastávali len muži. V prezidentských voľbách v roku 2008 kandidovala do tejto funkcie Sarah Palinová. Ide ešte len o druhou ženou v dejinách USA, ktorá bola nominovaná na druhý najvyšší úrad, v rámci jednej z dvoch najväčších strán. Prvýkrát sa tak stalo v prezidentských voľbách 1984, kedy za Demokratickú stranu neúspešne kandidovala na úrad viceprezidentky newyorská kongresmanka Geraldine Ferrarová (spolu s prezidentským kandidátom Walterom Mondale). Kamala Harrisová je prvou ženou zvolenou do úradu, zároveň je prvou nebielou osobou v úrade.
Žijúci prezidenti
K decembru 2022 žije 6 viceprezidentov: 1 úradujúca viceprezidentka a 5 bývalí viceprezidenti:
Jozef Moravčík (archeológ)
Mgr. Jozef Moravčík (* 24. január 1944, Močenok) je slovenský archeológ a múzejník, odborník na praveké a včasnohistorické osídlenie severozápadného Slovenska. Je dlhoročným popularizátorom regionálnej archeológie a histórie, viedol krúžky pre mládež a absolvoval stovky odborných prednášok. Je držiteľom viacerých ocenení.
Dielo
Je autorom mnohých monografií a realizoval viacero putovných výstav (napr. Nové archeologické výskumy, Slovania na severozápadnom Slovensku, Lužická kultúra, Púchovská kultúra, Praveké umenie na Slovensku, Kaplnka Božieho Tela v Žiline, Opevnenia severozápadného Slovenska a i.). Na základe vedecko-výskumnej a akvizičnej činnosti pripravil expozíciu „Pravek severozápadného Slovenska“, ktorá bola na Budatínskom zámku prístupná v rokoch 19782001. Na Strečnianskom hrade pripravil v roku 1995 expozíciu „Dejiny hradu Strečno“ a v spolupráci s Karolom Pietom a Archeologickým ústavom SAV v Nitre objavil a v roku 2000 prezentoval v Župnom dome v Púchove lokality púchovskej kultúry na strednom Považí.
Bibliografia
ISBN 80-7100-940-7 ISBN 80-969630-9-0
Park Antona Srholca
Park Antona Srholca je plánovaný park v Bratislave, v mestskej časti Staré Mesto. Nachádzať sa bude medzi ulicami Vazovova a Radlinského a Blumentálskym kostolom.
Pri revitalizácii tohto parku na jeseň 2022 pribudnú v parku novovysadené stromy, ktoré sa bežne nachádzajú v slovenským lesoch a sú nenáročné na starostlivosť. Okrem toho pribudnú v parku kríky, živé ploty upravená trávnatá plocha s rozlohou a výtvarno-sochárske dielo súvisiace s osobnosťou Antona Srholca. Revitalizáciou sa zväčší aj priestor električkovej a autobusovej zastávky Blumentál.
Vaux-les-Prés
Vaux-les-Prés je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Doubs, v regióne Franche-Comté.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Mnasitimos z Rodosu
Mnasitimos bol grécky sochár v 3. storočí pred Kr. Mnasitimos, syn Telesóna z Rodosu, bol činný v 2. polovici 3. storočia pred Kr. Bol otec sochára Telesóna. Od tohto umelca, člena rozvetvenej rodoskej sochárskej rodiny, je známych niekoľko jeho menom signovaných podstavcov zo sôch, datovaných do rokov 244 až 215 pred Kr., nájdených na ostrove Rodos (v mestách Lindos a Kameiros).
İsmail Hakkı Uzunçarşılı
İsmail Hakkı Uzunçarşılı (* 23. august 1888, Istanbul† 10. október 1977, tamže) bol turecký historik, univerzitný pedagóg a politik.
Publikoval práce z oblasti histórie predosmanských tureckých štátov a urbánnej histórie v Anatóli. V 40. rokoch 20. storočia začal rozsiahly výskum dejín Osmanskej ríše, ktorého výsledkom bolo najmä dvanásťzväzkové dielo Osmanlı Tarihi („Osmanské dejiny“).
Florida (department)
Florida je department nachádzajúci sa v centrálnej časti Uruguaja. Susedí iba s uruguajskými departmentmi. Na severe s departmentom Durazno, na severovýchode s Treinta y Tres, na východe s Lavalleja, na juhu s Canelones a na západe so San José a Flores. Hlavným mestom departmentu je rovnomenné mesto Florida, ktoré leží v juhozápadnej časti departmentu. V departmente Florida žije podľa sčítania ľudu z roku 2011 67 048 ľudí, zaberá plochu 10 417 km2, čo ho radí medzi územne stredne veľké departmenty, pričom z hľadiska počtu obyvateľov patrí medzi menšie departmenty.
Department bol vytvorený v roku 1856, kedy bol vyčlenený z departmentu San José.
Zoznam miest a obcí v departmente
Tabuľka zobrazuje najväčšie sídla departmentu v poradí podľa počtu obyvateľov zistených pri sčítaní ľudu v roku 2011.
Zoznam fontán v Košiciach
Toto je zoznam funkčných fontán v Košiciach.
Chorvátske kráľovstvo (925 – 1102)
Chorvátske kráľovstvo bol stredoveký štátny útvar na Balkáne existujúci v rokoch 924/9251102/1918. Kráľovstvo vzniklo povýšením Chorvátskeho kniežatstva za vlády Tomislava I. Mocenské maximá kráľovstvo následne dosiahlo za vlád Štefana Držislava a Petra Krešimíra IV. Po tom, čo v roku 1091 vymrel chorvátsky kráľovský rod Trpimírovcov sa o moc v krajine snažili uhorskí Arpádovci. Uhorský kráľ Koloman v roku 1097 v bitke pri Petrovej gore porazil zvoleného kráľa Petra Svačića a následne v roku 1102 pripojil Chorvátsko k Uhorsku. Podľa jednej historickej tradície sa tak stalo na základe dohody (pacta conventa), iné názory hovoria o anexii územia. Definitívny zánik Chorvátskeho kráľovstva následne prišiel až v roku 1918 spolu so zánikom Rakúsko-Uhorska.
Historický kontext
Slovanské kmene sa na územie Chorvátska dostali v 7. storočí, na miestne územie ich ako protiváhu Avarom mal pozvať byzantský cisár Hérakleios. Ako prvé boli prevažne osídlené kraje v severnej Dalmácii, odkiaľ sa postupne chorvátske osídlenie rozšírilo i po okolí. Na novo osídlenom území sa slovanské chorvátske kmene začali miesiť s pôvodným románskym (dalmátskym) obyvateľstvom, postupne prebiehala aj ich christianizácia. V ranom období spadalo územie pod rozličných cudzích vládcov a Chorvátske kniežatstvo nemalo ucelenú územnú podobu. Ako prvý vojvoda Chorvátov býva v historických prameňoch označovaný Trpimír (845864), zakladateľ rodu Trpimírovcov, samotné chorvátske panstvo je však staršie. Mocenský vývoj v Chorvátsku v tomto období bol premenlivý a o vplyv sa snažila ako Byzantská ríša, tak i Franská ríša, či Benátky, z cirkevného hľadiska následne i Pápežský štát. V Slavónii sa rozkladalo kniežatstvo panónskych Chorvátov prezývané aj Sávske kniežatstvo.
V 10. storočí na Balkáne povstali nové mocenské prvkyUhorský štát s mocenským centrom v Panónii a Prvá bulharská ríša v juhovýchodnom Podunajsku. Práve Uhri okolo roku 900 obsadili Slavónsko a Bulhari dočasne obsadili Bosnu rozkladajúcu sa východne od vlastných chorvátskych zemí. V roku 910 sa chorvátskym kniežaťom stal Tomislav I., ktorý sa ukázal byť schopným vládcom. Po tom, čo boli Uhri zamestnaní bojmi s Bulharmi obsadil Slavóniu (niekdajšie Sávske kniežatstvo) a proti Bulharom hľadal pomoc u ich klasických nepriateľov, byzantských vládcov.
Vznik kráľovstva
vľavo|náhľad|List pápeža [[Ján X. (pápež)|Jána X., v ktorom tituluje Tomislava I. ako kráľa Chorvátov]] vľavo|náhľad|[[Oton Ivekovic, Korunovácia kráľa Tomislava I., olej na plátne, Nacionalni muzej moderne umjetnosti, Záhreb]] Vďaka dobrým vzťahom s pápežom bol Tomislav I. v roku 924 pápežom Jánom X. prehlásený za kráľa Chorvátov a podľa Dukljanskej legendy sa mala v roku 925 na zhromaždení všetkého ľudu (saboru) na Duvanjskom poli uskutočniť jeho korunovácia. Tomislavova moc bola uznaná aj Byzantskou ríšou, ktorá mu udelila titul prokonzula a potvrdila jeho zvrchovanosť nad dalmátskymi mestami a ostrovmi. Chorvátska moc v tomto období bola značná, aj keď počty uvádzané Konštantínom Porfyrogenétom sú zrejme prehnané (100 000 pešiakov a 60 000 jazdcov). Chorvátsku ochranu v tomto období prijali aj vládcovia v Červenom Chorvátsku (južná Dalmácia/Hercegovina) a tribút Chorvátom v tomto období platili aj Benátky. Spory o nadvládu nad západným Balkánom vyústili do vojny v roku 927 po tom, čo Tomislav prichýlil srbského princa Zacharija Pribislavljavića z Rašky, ktorý utiekol pred cárom Simeonom. Vo vojne s Bulharmi Chorváti vyhrali a narozdiel od srbských krajín si udržali nezávislosť. Hoci sú presné podmienky mieru neznáme, tak zrejme Chorvátsko získalo aj výhodnú hranicu na juhovýchode.
Po Tomislavovej smrti moc krajiny čiastočne upadla a spod vplyvu Chorvátska sa vymanili Neretvania. Po Trpimírovi II. na panovnícky stolec zasadli Krešimír I. a Miroslav, ktorí museli o moc bojovať s prvým historicky doloženým bánom Pribinom, ktorý spravoval Krbavu, Liku a Gacku. Po nástupe maloletého kráľa Miroslava sa Pribina ujal vlády nad krajinou a z túžby po moci Miroslava dokonca zavraždil. Šľachta však Pribinu za kráľa neuznala a Miroslavov brat Michal Krešimír II. bána v boji porazil a zabil. O Krešimírovej vláde sa mnoho nevie, známa je však jeho žena Helena (Jelena), ktorá poskytla viacero donácií cirkvi.
Okolo roku 960 sa územie Chorvátskeho kráľovstva rozšírilo o Bosnu. V tomto období sa o južné kraje začali zaujímať aj Uhri, ktorí boli po bitke na rieke Lech prinútení upustiť od svojich nájazdov na západ. Uhri obsadili Sriem i Slavóniu, ktoré boli výrazne vyľudnené, vlastné Chorvátsko v severnej Dalmácii však bolo od ich nájazdov ušetrené.
Štefan Držislav a úpadok kráľovstva
V roku 970 sa chorvátskym kráľom stal Štefan Držislav, ktorý sa po boku Bazila II. zúčastnil bojov s bulharským cárom Samuilom. Samuil bol mocným a ambicióznym panovníkom a najmä spočiatku mal nad Byzantskou ríšou zasiahnutou vnútornými problémami mocensky navrch. To sa prejavilo i na situácii v Chorvátsku, ktoré bez podpory nedokázalo zabrániť strate Bosny a vyplieneniu bohatých prístavných Zadaru, Kotoru a Dubrovníka Bulharmi. Byzantský cisár sa však chorvátskemu spojencovi za podporu odmenil kráľovskou korunou a Štefan Držislav tak bol v Biograde korunovaný za Kráľa Chorvátska a Dalmácie. V roku 990 získal aj vysoký byzantský titul patrikios a následne aj titul eparchos. Štefan Držislav sa v krajine pokúsil zaviesť model primogenitúry a už za svojho života za spoluvládcu určil svojho syna Svetoslava. Po jeho smrti v roku 995 sa však proti novému usporiadaniu postavili Svetoslavovi bratia Krešimír (neskôr vládol ako Krešimír III.) a Gojslav a v krajine vypukla interná vojna. Situáciu využili Benátky, ktoré Chorvátom najprv prestali platiť tribút, a následne zabrali dalmátske mestá a ostrovy. Svetoslav navyše musel do Benátok poslať svojho syna ako rukojemníka. Do sporov zasiahol aj Samuil, ktorý sa tiež postavil na stranu Svetoslavových bratov, a kráľ tak musel z krajiny utiecť, pravdepodobne do Uhorska. Po porážke Prvej bulharskej ríše (1018) sa do Chorvátka opäť rozšíril byzantský vplyv a krajina bola spojená s cisárskou mocou, hoci požívala väčšiu autonómiu ako ríšske provincie. Chorvátsky kráľ získal čestný titul patricija. Po tom, čo bol z Benátok vyhnaný rod Orseolovcov sa Krešimír III. v roku 1024 pokúsil znovu ovládnuť Dalmáciu, no záujem o ňu mala aj Byzantská ríša, takže Chorvátsko územie nezískalo. Spolu s rodom Orseolovcov sa do Uhorska dostal aj syn kráľa Svetoslava, ktorého uhorský kráľ v roku 1027 dosadil do Slavónskeho kniežatstva (aj Slavónsky banát), a územie voľne priviazal k Uhorsku. Krešimír III. sa pokúsil s Byzanciou rokovať o prinavrátení dalmátskeho územia Chorvátsku, avšak úspech nedosiahol. Po smrti byzantského cisára Romana III. byzantská moc na Balkáne zoslabla a syn Krešimíra III. Štefan I. sa pokúsil Dalmáciu získať násilne. Následné rokovania však nevyšli a Byzancia do Dalmácie poslala loďstvo. Situácia sa upokojila po tom, čo strany v roku 1045 uzavreli kompromisný mier, v ktorom Chorvátsko získalo časť pobrežia s výnimkou Zadaru, ktorý krátko po tom získali Benátky.
11. storočie
náhľad|[[Mato Celestin Medović, Zásnuby kráľa Demetera Zvonimira, olej na plátne, pred rokom 1920, Hrvatski institut za povijest, Záhreb]] Nezávislosť Chorvátsko opätovne získalo za vlády Petra Krešimíra IV. v druhej polovici 11. storočia. Okolo roku 1060 pod svojou vládou znovu zjednotil Chorvátsko, Dalmáciu i Bosnu. V tomto období sa do dalmátskych miest stále viac a viac dostáva chorvátsky prvok a miestne románske obyvateľstvo sa asimiluje (slavonizuje). Krajina sa vnútorne rozčlenila okrem žúp aj na tri na menšie územné celky - bánoviny v Prímorí, Slavónii a pravdepodobne v Bosne. Ich charakter nie je úplne zrejmý, zrejme však šlo o jednotky podobné údelným kniežatstvám. Novou hrozbou pre krajinu sa v tomto období stávajú sicílski Normani, ktorí dobyli byzantské územia na juhu Talianska, a ktorí útočili aj na chorvátske územia. Normani na istý čas dokonca obsadili pás dalmátskeho pobrežia a časť vnútorného Chorvátska. Záver Krešimírovej vlády je preto nejasný, podľa niektorých názorov vládol spolu so slavónskym bánom Zvonimírom (vládol na území, ktoré pred tým obsadili Uhri, ide o neskoršieho kráľa Demetera Zvonimíra), iné názory za jeho spoluvládcu uvádzajú neistého vojvodu Štefana, snáď synovca Petra Krešimíra IV. Podľa prameňov sa mal v roku 1074 stať chorvátskym kráľom aj normanský gróf Amicus, ktorý dočasne ovládal minimálne časť územia s významnými chorvátskymi centrami. Podľa iných názorov zase v roku 10741075 v krajine vládol Peter Slavac z rodu Kačićov. V roku 1075 boli Normani z Jadranu vyhnaní vďaka Benátčanom a dóža Domenico Silvio sa následne ako dalmátsky vojvoda ujal vlády nad dalmátskymi mestami. V tomto období Chorvátsko znovu prišlo aj o Bosnu, ktorú následne získalo srbské kniežatstvo Zeta.
O územie Chorvátska mali v tomto období záujem Uhorsko, i západné panstvá Svätej ríše rímskej. Ulrich I., vládca Istrijského a Kraňského markgrófstva, ktorý dostal od cisára ako léno na úkor Chorvátska časti Istrie a ostrovy Krk, Cres a Osor, kde vznikla dočasná Dalmátska marka. Po Ulrichovej smrti ale územie znovu pripadlo Chorvátsku. V roku 1075 sa na chorvátsky trón za pomoci uhorského kráľa Ladislava I. dostal Demeter Zvonimír, manžel Ladislavovej sestry Heleny, ktorý bol pravdepodobne potomkom bývalého kráľa Svetoslava. Zvonimírova vláda však bola chorvátskou šľachtou spochybňovaná, a aby si Zvonimír udržal moc, požiadal o korunováciu pápeža. Gregor VII., ktorý týmto aktom mohol výšiť prestíž pápežskej mocenskej náuky do Chorvátska vyslal legáta Gebiz(on)a, ktorý Zvonimíra v Soline korunoval, a na znak vazalského postavenia Chorvátska voči Pápežskému štátu mu odovzdal pápežskú korúhvu. Chorvátsko sa tak v boji o investitúru postavilo na stranu pápeža a pápežovi sa aj zaviazalo platiť ročný tribút 200 bezantov (daň svätého Petra). Ako spojenec pápeža Zvonimír následne viedol napr. lokálne spory s istrijským kniežaťom (vitézom) Vecelinom.