cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
DuckTales (seriál z roku 2017)
Produkcia
Donald Duck má v tejto verzii väčšiu úlohu v porovnaní s verziou 80. rokov. Predchádzajúcu verziu obmedzil edikt spoločnosti The Walt Disney Company, v ktorom sa uvádza, že televízne štúdio nemôže používať Donalda ani žiadnu z ďalších hviezd z krátkych filmov spoločnosti Disney's Golden Age, čo znamenalo, že Donald mohol vystupovať len v krátkych cameo rolách v jednotlivých príbehoch; toto obmedzenie bolo zrušené krátko po ukončení pôvodnej verzie seriálu.
Vysielanie
44–minútová pilotná časť, nazvaná "Woo-oo!", mala premiéru 12. augusta 2017 bola opakovaná po sebe nasledujúce 24 hodín. O dva dni neskôr, teda 14. augusta 2017, bol pilot zverejnený na YouTube. Pilot bol takisto vysielaný na stanici Disney Channel a to 17. septembra 2017. Seriál mal oficiálne premiéru 23. septembra 2017 teda na 30. výročie pôvodného seriálu. 1. mája 2018 bol v USA seriál presunutý na stanicu Disney Channel a nové časti sa vysielajú od 4. mája 2018. Tretia séria sa znovu vysiela na stanici Disney XD.
V Kanade mal pilot premiéru na stanici Disney XD 12. augusta 2017 a seriál odštartoval 23. septembra 2017. V Austrálii a na Novom Zélande mal seriál premiéru na stanici Disney Channel 13. októbra 2017. V Spojenom kráľovstve a Írsku mal pilot premiéru na stanici Disney Channel 4. novembra 2017. Seriál debutoval 1. marca 2018 na stanici Disney XD. v Česku mal pilot premiéru 29. marca 2018 a seriál pokračuje od 9. apríla 2018 na stanici Disney Channel. V Indonézii sa seriál začal vysielať 8. júla 2018 na RCTI.
Marketing
10. marca 2017 bol na stanici Disney Channel vysielaný trailer na seriál počas premiéry filmu Tangled: Before Ever After a 14. júna 2017 bola zverejnená titulná sekvencia seriálu, predstavujúca opätovné nahrávanú titulnú pieseň napísanú Markom Muellerom a prespievanú Feliciou Barton.
Video na vyžiadanie
Prvá a druhá séria je k dispozícii na Disney+ od jej uvedenia na trh (12. november 2019), používatelia však zaznamenali, že epizódy sú mimo poradia.
Jozef Krištof
Mons. ThLic. Jozef Krištof (* 2. august 1966, Prešov) je slovenský kňaz pochádzajúci z obce Šarišská Trstená, ktorý pôsobí v službách Svätej stolice na Vatikánskom štátnom sekretariáte.
Životopis
Jozef Krištof sa narodil v Prešove. Svoje štúdium začal na Rímskokatolíckej cyrilometodskej bohosloveckej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave, kde študoval Filozofiu a teológiu. Po roku 1989 a páde komunistického režimu štúdium dokončil na Teologickom inštitúte v Spišskom Podhradí – Spišskej Kapitule. Kňazská vysviacka prebehla v roku 1992 v košickej Katedrále sv. Alžbety. V nasledujúcich rokoch pôsobil vo viacerých farnostiach Košickej arcidiecézy - ako kaplán vo farnosti Kráľovnej pokoja v Košiciach – Juhu (1992 – 1994) a ako administrátor farností Obišovce a Veľká Lodina (1994). Na jednej z popredných pápežských univerzít v Ríme (Papežská Gregorova univerzita) v období 1995 - 1998 absolvoval svoje postgraduálne štúdium cirkevných dejín. Po ukončení štúdia krátko pôsobil na Slovensku vo farnosti v Hýľove a Vyšnom Klatove. Taktiež vyučoval cirkevné dejiny na Teologickom inštitúte v Košiciach. Od roku do roku 2002 pôsobil opäť v Ríme na Pápežskom slovenskom ústave a Kolégiu sv. Cyrila a Metoda. V decembri 2002 za pontifikátu pápeža Jána Pavla II. bol prijatý do služieb Štátneho sekretariátu vo Vatikáne, kde pôsobí na prvej sekcii – pre všeobecné záležitosti. O sedem rokov neskôr 22. decembra 2009 ho Svätý otec Benedikt XVI. menoval za pápežského kaplána (Mons.).
Vlečné vozne Graz série 60 – 71 (Brno)
Vlečné vozne série 60 – 71 sú dvojnápravové obojsmerné električkové vlečné vozne, vyrobené podnikom Grazer Waggon- & Maschinen-Fabriks-Aktiengesellschaft vorm. Joh. Weitzer v Grazi v roku 1900 pre Společnost brněnských pouličních drah elektrických. Boli dodané sa sériou obdobných motorových vozňov, s ktorými začínali prevádzku elektrickej električky v Brne.
Konštrukcia
Konštrukcia skrine vychádzala z brnianskych vozňov ev. č. 1 – 41, bola však o kratšia. Skriňa vozňa bola teda drevená a oplechovaná, s rámom z oceľových profilov a otvorenými plošinami. V každej bočnici sa nachádzali štyri spúšťacie okná. Strecha s vetracím nástreškom bola zhotovená z drevených paluboviek pokrytých plátnom. V interiéri, ktorý bol od plošín oddelený prepážkami s posuvnými dverami, sa nachádzali pozdĺžne latkové lavice. Osvetlenie vozňa bolo elektrické. Pojazd vozňa bol voľnoosý. Elektromechanická brzda bola ovládaná buď kľukou umiestnenou na plošine, alebo elektrickým prúdom z hnacieho vozidla.
V roku 1920 bola elektromechanická brzda vymenená za solenoidovú.
Dodávky električiek
V roku 1900 bolo vyrobených celkovo 12 vozňov tohto typu.
Prevádzka
Vozeň č. 61 bol v polovici 70. rokov 20. storočia nájdený v záhradkárskej kolónii na Zajačej hore v Sadovej. Technickému múzeu v Brne (TMB) sa podarilo v roku 1977 dohodnúť s miestnou záhradkársku organizáciou smenu vlečného vozňa, ktorý bol prestavaný a využívaný ako záhradná chatka, za maringotku. O rok neskôr bol vozeň prevezený do TMB. V roku 1982 bol vozeň v Ústredných dielňach Dopravného podniku mesta Brna zrenovovaný do pôvodného stavu a následne zaradený do zbierky vozidiel MHD Technického múzea.
Alí Abdalláh Sálih
Alí Abdalláh Sálih (* 21. marec 1942 alebo 1946, Bait el-Ahmer, Jemenské kráľovstvo – † 4. december 2017, Saná) bol jemenský politik a generál. Od zjednotenia Jemenu bol od 22. mája 1990 do 25. februára 2012, kedy rezignoval po Jemenskej revolúcii, prezidentom Jemenu. Predtým bol v rokoch 19781990 po atentáte na prezidenta Ahmada al-Ghašmího] prezidentom Severného Jemenu.
Sálih budoval hlbšie vzťahy so západnými mocnosťami, špeciálne so Spojenými štátmi americkými, počas vojny proti terorizmu. Terorizmus mohol byť využívaný Sálihom na získanie podpory západných štátov a na rušivé politicky motivované útoky.
V roku 2011 po začiatku Arabskej jari, ktorá sa rozšírila po severoafrickom a blízkovýchodnom regióne, sa v dôsledku protestov stala Sálihova pozícia v prezidentskom úrade neudržateľná a v roku 2012 bol zosadený. Nahradil ho Abd Rabbuh Mansúr Hádí, jeho vlastný viceprezident od roku 1994.
V máji 2015 uzavrel Sálih spojenectvo s hútíovcami (Ansar Alláh) počas Jemenskej občianskej vojny. Hútíovcom sa podarilo dobyť hlavné mesto Saná a prinútiť Mansúr Hádího k rezignácii a opusteniu krajiny. V decembri 2017 Sálih ohlásil odstúpenie od aliancie s hútíovcami a priklonenie späť k vyjednávaniu so svojimi bývalými nepriateľmi – Saudskou Arábiou, Spojenými arabskými emirátmi a prezidentom Mansúr Hádím.
4. decembra 2017 bol počas bitky medzi hútíovcami a Sálihovými podporovateľmi hútíovcami obvinený z vlastizrady a zabitý hútiovským ostreľovačom. Sálih mal byť zabitý v aute pri pokuse o útek, neskoršie zdroje naopak tvrdili, že bol zabitý vo svojom dome.
Mladosť
Sálih sa narodil 21. marca 1942 alebo 1946 do chudobnej rodiny v dedine Bait el-Ahmar (v preklade dedina Červeného domu) v klane Sanhan v (okrese Sanhan), asi 20 kilometrov juhovýchodne od hlavného mestá Saná. Sálihov otec Abdalláh Sálih zomrel, keď bol Sálih ešte dieťa a po rozvode s matkou Alího Abdalláha. Jeho matka sa následne opätovne vydala za brata svojho muža, Muhammada Sáliha, ktorý sa čoskoro stal Sálihovým mentorom a otčimom. Alího brat Mohammed bol generálmajor a mal tri deti: Jahíju, Tarika a Ammara, ktorí všetci zastávali počas Sálihovej prezidentúry významné úrady.
Keďže pochádzal z chudobnej rodiny, vychodil len niekoľko ročníkov základnej náboženskej školy a živil sa pastierstvom kôz. Už v 12 rokoch nastúpil na vojenskú službu do kráľovskej armády. V roku 1962, kedy mal Sálih v závislosti od skutočného dátumu narodenia 16 alebo 20 rokov, sa zapojil do hnutia mladých dôstojníkov, ktoré zvrhlo monarchiu.
Politická a vojenská kariéra
Sálih získal základné vzdelanie v dedine Ma'alama, potom odišiel v roku 1958 ako 16-ročný do ozbrojených síl Severného Jemenu. Tu pôsobil ako vojak pechoty, v roku 1960 bol prijatý na Vojenskú akadémiu Severného Jemenu. Tri o roky neskôr, v roku 1963, bol povýšený na poručíka mechanizovaného zboru. V roku 1962 sa zúčastnil na násirovcami inšpirovanom armádnom prevrate, ktorý prispel k zosadeniu kráľa Muhammada al-Badra a vzniku Jemenskej arabskej republiky. Počas občianskej vojny v severnom Jemene slúžil v tankovom zbore. V roku 1969 dosiahol hodnosť majora. V rokoch 1970 až 1971 absolvoval ako štábny dôstojník vyššieho velenia ďalšie vojenské štúdium v Iraku a bol povýšený na podplukovníka. Plukovníkom sa stal v roku 1976 a dostal velenie nad severojemenskou mechanizovanou brigádou. V roku 1977 ho prezident severného Jemenu Ahmed bin Husajn al-Ghášmí vymenoval za vojenského guvernéra Taizzu.
Po atentáte na al-Ghášmího 24. júna 1978 bol plukovník Sálih vymenovaný za člena dočasnej štvorčclennej predsedníckej rady a zároveň zástupcu veliteľa generálneho štábu armády. Dňa 17. júla 1978 bol Sálih parlamentom zvolený za prezidenta Jemenskej arabskej republiky, pričom súčasne zastával funkcie veliteľa generálneho štábu a vrchného veliteľa ozbrojených síl.
Prezident Jemenu (19902012)
náhľad|Sálih diskutuje boj proti terorizmu s viceprezidentom [[USA, Dickom Cheneym.]] V roku 1997 bol Sálih povýšený do hodnosti poľného maršala, najvyššej možnej hodnosti v jemenskej armáde.
Po voľbách v roku 1999, v ktorých Sálih získal 96,2 % hlasov, zmenil trvanie funkčného obdobia z päť na sedem rokov, funkčného obdobia parlamentu zo štyroch na šesť rokov a vytvoril 111-člennú radu poradcov, menovanú prezidentom a s legislatívnymi právomocami.
V prezidentských voľbách v roku 2006 získal 77,2 % hlasov, jeho rival, Faisal bin Shalman, získal 21,8 % hlasov.
S šiítskymi hútíovcami ho spájala jeho náboženská príslušnosť, keďže bol zaídiovský šiíta.
Smrť
Hovorca hútíovcov Mohamed Abdel Salam uverejnil informácie, že Sálih tri mesiace pred smeťou udržiaval kontakty so Spojenými arabskými emirátmi. Komunikácia medzi Sálihom, SAE a ďalšími krajinami vrátane Ruska a Jordánska mala prebiehať cez zašifrované správy. Spojenectvo medzi Sálihom a hútíovcami sa rozpadlo koncom roku 2017. V hlavnom meste Saná vypukli ozbrojené strety 28. novembra. 2. decembra 2017 Sálih v televíznom vysielaní ohlásil rozkol s hútíovcami, zároveň vyzval svojich podporovateľov na získanie opätovnej kontroly nad krajinou a vyjadril otvorenosť k dialógu so Saudmi-vedenou koalíciou.
Podľa obyvateľov bol Sálihov dom v Saná 4. decembra 2017 prepadnutý ozbrojencami z hnutia hútíovcov. Sálih bol zabitý pri pokuse o útek do mesta Marib, do Saudmi ovládanej oblasti. Jeho auto najprv zasiahol granát a znefunkčnil ho, následne bol pri prepade zastrelený hútíovským ostreľovačom do hlavy. Jeho smrť bola potvrdená z viacerých zdrojov. Jeho zabitie kritizovali ako ďalšie z politických zlyhaní koalície pod vedením korunného princa Saudskej Arábie, Mohammada bin Salmána.
Sálih bol pochovaný 9. decembra v Saná.
Muhammad Mursí
Muhammad Mursí (* 20. august 1951, Al Idwah, Egypt – † 17. jún 2019, Káhira, Egypt) bol egyptský politik a inžinier, ktorý pôsobil ako piaty prezident Egypta, od 30. júna 2012 do 3. júla 2013. Viedol politickú Stranu slobody a spravodlivosti (FJP).
Mursí bol prvým prezidentom Egypta, ktorý vzišiel z demokratických volieb po páde autoritárskej vlády prezidenta Mubaraka. Bol nominantom islamistického hnutia Moslimské bratstvo a šéf Strany slobody a spravodlivosti (FJP). Do funkcie prezidenta nastúpil 30. júna 2012. Po veľkých protestoch proti jeho vláde bol zosadený armádou približne o rok neskôr 3. júla 2013. Za podnecovanie k násiliu a iniciovanie útokov na demonštrantov, ktoré si vyžiadali rad obetí, špionáž pre Katar bol v roku 2013 odsúdený na viac než 20 rokov väzenia. Zomrel v dôsledku systematického odopierania zdravotnej starostlivosti počas súdneho pojednávania 17. júna 2019.
Paľa
Paľa je priezvisko, pozri Paľa (priezvisko), napr.:
Lurdské jaskyne na Slovensku
V jaskyni v Massabielle v meste Lurdy sa Bernadette Soubirousovej v roku 1858 zjavila Panna Mária. Na počesť zjavenia Panny Márie Lurdskej sa začali stavať repliky lurdskej jaskyne v mnohých krajinách. Prejavená úcta a zbožnosť sa rozšírila aj na Slovensko.
Lurdské jaskyne sa na Slovensku nachádzajú na týchto miestach:
Rebeka Mikulášiková
Rebeka Mikulášiková (* 31. júl 1999, Nitra) je slovenská profesionálna basketbalistka. V súčasnosti hrá za tím Ohio State University Buckeyes v americkej univerzitnej súťaži Big Ten Conference a za slovenskú reprezentáciu.
Kariéra
Svoju kariéru v mládežníckych kategóriách aj v slovenskej extralige začala v rodnej Nitre v roku 2013. Aj vďaka jej výkonom (v každej sezóne patrila medzi najlepšie tri hráčky tímu) BKM Junior UKF Nitra postúpila do extraligy. V roku 2016 prestúpila do tímu Piešťanské Čajky, kde odohrala tri sezóny a zaradila sa medzi top 10 najlepších hráčok v extraligovej histórii klubu. V roku 2017 získala s tímom Slovenský pohár.
Reprezentovala tiež Slovensko na Majstrovstvách Európy 2017. V roku 2018 musela vynechať účasť v slovenskej reprezentácii na Majstrovstvách Európy v basketbale žien do 20 rokov v Šoproni kvôli doliečeniu zranenia kolena.
V sezóne 2018/19 bola 19. najlepšou hráčkou extraligy v počte získaných bodov, spolu s Piešťanskými Čajkami získala pohár CEWL a druhé miesto v extralige aj v Slovenskom pohári. Po konci sezóny sa rozhodla ísť študovať na univerzitu do USA a v apríli 2019 podpísala zmluvu s Ohio State University, kde bude popri štúdiu hrať za ich ženský tím Ohio State Buckeyes.
Volejbal na Letných olympijských hrách 1976
Volejbal na Letných olympijských hrách 1976 bol volejbalový turnaj v rámci multišportového podujatia Letných olympijských hier 1976. Konal sa v Montreale, v Kanade v dňoch od 18.30. júla 1976, za účasti 10 mužských a 8 ženských tímov. Nováčikmi turnaja boli 3 mužské družstvá: Egypt (po prvom zápase na protest odstúpil), Kanada a Taliansko, a 2 ženské družstvá: Kanada a Východné Nemecko. Volejbalový turnaj sa na hrách organizuje od roku 1964 a toto bolo jeho 4. vydanie. Dejiskom zápasov boli 2 arény: Montreal Forum a Paul Sauvé Arena.
V mužskej kategórii získalo olympijský titul 🇵🇱, ktoré vo finálovom stretnutí zvíťazilo nad. U žien získalo svoj druhý titul 🇯🇵, ktorý vo finále vyhralo nad obhajcom prvenstva zo.
Skupina B
Pozn: Egypt po jednom zápase odstúpil z turnaja.
Poznámky
V roku 1976 sa ragbyové družstvo 🇳🇿 predstavilo v rámci zápasového turné v Južnej Afrike, v krajine s apartheidovým politickým režimom. Niektoré africké krajiny preto požadovali, aby Nový Zéland bol vylúčený z Medzinárodného olympijského výboru. Keďže tak MOV nespravil, tieto africké krajiny bojkotovali LOH 1976. Niektoré bojkotujúce krajiny ako Egypt, Kamerun, Maroko a Tunisko na hry nastúpili, ale po prvom hracom dni z nich na protest odstúpili.
Aníbal Milhais
Aníbal Augusto Milhais (* 9. júl 1895 – † 3. jún 1970) bol portugalský vojak. Milhais si vďaka svojim činom v prvej svetovej vojne vyslúžil prezývku „vojak hodný miliónov iných“ a bol tiež jediný portugalský vojak bojujúci vo vojne, ktorý obdržal najvyššie štátne ocenenie, Rad veže a meča.
Milhais sa 9. apríla 1918 pri francúzskej rieke Leie zúčastnil prvého dňa bojov v rámci Ludendorffovej rozbiehajúcej sa operácie Georgette. Jeho úlohou bolo pomocou guľometu typu Lewis kryť ustupujúce portugalské a škótske jednotky. Milhais v krvavej bitke, v ktorej v priebehu pár hodín zahynulo 2 000 a zranenia utrpelo vyše 5 000 vojakov, preukázal neobvyklú odvahu, keď intenzívnou krycou paľbou dokázal sám odraziť dva nemecké útoky. Samotný Milhais sa dostal pod ťažký útok, no pre jeho mohutný odpor dospeli Nemci k presvedčeniu, že útočia na dobre opevnenú pozíciu, a tak sa ho rozhodli obísť, čím sa ocitol na nepriateľskom území obkolesený nemeckými vojakmi. Cestou z obkľúčenia zachránil v bažine uväzneného škótskeho majora a spoločne sa im po troch dňoch podarilo dosiahnuť spojenecké línie a tým sa zachrániť.
O niekoľko mesiacov neskôr sa Milhaisovi pomocou jeho guľometu podarilo opäť bez ďalšej pomoci zadržať nemecký útok a umožniť belgickej jednotke ústup do druhej línie zákopov bez toho, aby utrpeli jedinú stratu. Vďaka hláseniam zachráneného škótskeho dôstojníka a veliteľa belgickej jednotky sa o jeho činoch dozvedelo armádne velenie, na základe čoho bol neskôr priamo na bojisku pred zrakmi 15 000 spojeneckých vojakov vyznamenaný portugalským Radom veže a meča a francúzskym Radom čestnej légie.
Egon Erwin Kisch
thumb|Kisch a jeho rodný dom "U Dvoch zlatých medveďov" na poštovej známke NDR
Egon Erwin Kisch (* 29. apríl 1885, Praha – † 31. marec 1948, Praha) bol český spisovateľ a novinár, ktorý písal v nemčine. Je známy svojou prezývkou „Zúrivý reportér“ (Der Rasende Reporter). Výrazne zasiahol do dejín novinárskej reportáže.
Životopis
Narodil sa ako Egon Kisch do bohatej, nemecky hovoriacej židovskej rodiny v Prahe. Meno Erwin použil prvýkrát na strednej škole a neskôr ho pripojil k svojmu menu. Svoju novinársku kariéru začal v roku 1906, ako reportér novín Bohemia, nemecky písaného pražského denníka. Vo svojich prvých reportážach sa zaoberal hlavne zločinmi a životom chudobných ľudí. Prišiel tiež s jedným sólokaprom: so špionážnym škandálom Alfreda Redla. Po vypuknutí prvej svetovej vojny bol povolaný na výkon vojenskej služby. Stal sa desiatnikom v rakúskej armáde. Bojoval na fronte v Srbsku a v Karpatoch. Svoje vojnové skúsenosti neskôr zaznamenal v knihe Schreib das auf, Kisch! (Zapíš si to, Kisch!) z roku 1929. V roku 1916 bol krátko väznený za správy z frontu, v ktorých kritizoval konanie rakúskej armády. Avšak neskôr tiež slúžil v tlačovom úrade armády, spolu s ďalšími známymi autormi ako boli Franz Werfel alebo Robert Musil.
Vojna Kischa politicky radikalizovala a nadchol sa pre komunizmus. V októbri 1918 dezertoval z armády, aby vzápätí zohral dôležitú úlohu v nevydarenej ľavicovej revolúcii vo Viedni v novembri toho istého roku. V roku 1919 sa Kisch stal členom Komunistickej strany Rakúska a zostal komunistom po celý zvyšok života. V roku 1920 sa vrátil do Prahy a úzko tu spolupracoval s Jaroslavom Haškom a avantgardným divadelníkom Emilom Arthurom Longenom, ktorý tiež na svojej Revolučnej scéne zdramatizoval Kischovu poviedku Nanebovstúpenie Tonky Šibenice. Roku 1921 sa Kisch stal občanom Československa, ale od roku 1922 žil predovšetkým v Berlíne. Berlínske reportáže zhrnul vo svetoznámej knihe Der rasende Reporter z roku 1924. Jeho práce rezonovali s programom berlínskeho umeleckého hnutia Nová vecnosť.
Od roku 1925 sa podieľal najmä na propagandistickej činnosti Komunistickej internacionály. Na konci dvadsiatych a začiatkom tridsiatych rokov začal intenzívne cestovať, napísal knihy reportáží z ciest do ZSSR (Cari, popi, boľševici), z USA (Americký raj) aj Číny (Tajná Čína). Kým v pražských a berlínskych časoch sa držal zásady „reportér nemá tendencie, nemá čo ospravedlňovať a nemá stanoviská“, v cestopisných reportážach už dáva viac priechod svojmu komunistickému presvedčeniu.
28. februára 1933, deň po požiari Ríšskeho snemu, bol Kisch, spolu s mnohými ďalšími, zatknutý nemeckými orgánmi. Bol krátko väznený vo väznici Spandau, ale ako československý občan nemohol byť súdený a preto bol nakoniec z Nemecka len vyhostený. Od tej doby žil najmä v Paríži. Hojne prispieval do nemeckej emigrantskej tlače a viedol medzinárodnú kampaň proti nacizmu. Počas nej nebol napríklad vpustený do Británie a len za pomoci mimoriadnej kampane austrálskej ľavice mohol vstúpiť na pôdu Austrálie (zážitky z tejto udalosti opísal v knihe Pristátie v Austrálii).
Po vypuknutí španielskej občianskej vojny odišiel do Španielska a priniesol veľa reportáží z miest bojov. Po okupácii českých krajín Nemcami Kisch stratil vlasť, čím sa pre neho stal aj pobyt v Paríži delikátny. Na konci roka 1939 preto odišiel so svojou ženou do New Yorku. Tu mu bol tiež najprv odmietnutý vstup, ale nakoniec sa dostal na Ellis Island, kde mu bolo udelené tranzitné vízum. V októbri 1940 odišiel do Mexika, kde žil nasledujúcich päť rokov. Napísal v Mexiku aj jednu zo svojich najznámejších kníh Marktplatz der Sensationen (Trhovisko senzácií, 1941). V čase mexického exilu sa tiež začal veľa vracať k spomienkam z rodnej Prahy. V marci 1946 sa do nej tiež nakoniec vrátil. Chcel napísať knihu reportáží o povojnovom Československu, ale už to nestihol. Zomrel krátko po uchopení moci komunistami v roku 1948. Pochovaný bol na Vinohradskom cintoríne v Prahe.
Pœuilly
Poeuilly je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Somme, v regióne Pikardia.
Veľký pacifický kôš
náhľad|Pozícia Great Pacific Garbage Patch
Pœuilly
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Veľký pacifický kôš
Veľký pacifický kôš (angl. Great Pacific Garbage Patch alebo Pacific Trash Vortex) je miesto zvýšenej koncentrácie morského odpadu, ktorý sa tu nahromadil v severnom tichomorskom kolobehu.
Poloha
Škvrna sa nachádza zhruba medzi 135. a 155. stupňom západnej dĺžky a 35. až 42. stupňom severnej šírky. Na tom, ako presne je táto oblasť veľká, nepanuje všeobecná zhoda, dosť záleží na tom, akú koncentráciu odpadkov v morskej vode možno považovať za problematickú. V zásade sa za súčasť škvrny považuje tá časť oceánu, kde je koncentrácia odpadu väčšia ako priemer.
Zloženie
Škvrna sa skladá predovšetkým z malých úlomkov rôznych plastov a chemických kalov. Nie je viditeľná zo satelitných snímok, vzhľadom k tomu, že plast a kal preberajú farbu oceánu, v ktorom plávajú.
V mnohých oblastiach je koncentrácia plastov až sedemkrát väčšia ako koncentrácia zooplanktónu. Obavy vzbudzujú predovšetkým chemické látky, ktoré sa z plastov môžu vylúčiť, najmä polychlórované bifenyly, bisfenol a deriváty polystyrénu.
Vedecké výskumy zistili, že u niektorých rýb z tejto oblasti je narušená produkcia hormónu estradiolu.
Škaredé (vrch v Čergove)
Škaredé je vrch v pohorí Čergov, krajinnom celku Východných Beskýd. Leží nad obcou Olejníkov, približne severne od Sabinova.
Poloha
Nachádza sa v strednej časti pohoria, v Prešovskom kraji, v okrese Sabinov a na katastrálnom území obce Olejníkov. Najbližším sídlom je juhozápadne situovaná osada Majdan, patriaca k obci Olejníkov, severne leží Livov a Kríže, východne Hervartov, Šiba a Hertník a juhozápadne aj Jakovany a Ľutina.
Opis
Škaredé leží v rázsoche, vybiehajúcej juhozápadným smerom z masívu Soliska v hlavnom hrebeni medzi Dvoriskami  a Veľkou Javorinou. Južným smerom sa nachádza Ostrý kameň, Lysá a Trepeš , západným Veľký Hrašov , Babie  a Dvoriská , severným Hrašovík , Stredný vrch  a Solisko  a východným Panteliš , Veľká Javorina , Bukový vrch  a Čergov. Oblasť je súčasťou povodia Torysy, kde vodu odvádza potok Ľutinka a jej prítoky Hrašov zo severných a západných svahov a potok Tokáreň z východnej časti. Na vrchol nevedie značený turistický chodník.
Výhľady
Vrchol pokrýva nesúvislý lesný porast, ktorý umožňuje obmedzený rozhľad. Z vhodných lokalít je možné pozorovať okolité vrcholy Čergova, no tiež Volovské vrchy, Bachureň, Branisko, Levočské vrchy, nezriedka aj Kráľovu hoľu a vrcholy Vysokých Tatier.
Orol klinochvostý
Podľa Medzinárodnej únie na ochranu prírody a prírodných zdrojov orol klinochvostý patrí medzi najmenej ohrozené druhy, trend celkovej populácie je stúpajúci kvôli zavlečeniu králikov a odlesňovaniu. Na niektorých miestach svojho areálu rozšírenia je stále prenasledovaný človekom (odstrel, pasce a vykladanie otrávených návnad).
Opis
Veľký hnedý vták s klinovitým chvostom. Je to najväčší dravec v Austrálii, dosahuje dĺžku tela 81104 cm. Samičky vážia 30505300 g, samce 20254030 g a rozpätie krídel sa pohybuje okolo 182232 cm. Lovia predovšetkým stredne veľké cicavce, v spolupráci s ostatnými aj väčšie druhy, ako kengury.
Timravina ulica (Bratislava)
Timravina ulica je ulica v Bratislave, v mestskej časti Staré Mesto.
Je pomenovaná podľa Boženy Slančíkovej-Timravy (1867 –1951), slovenskej spisovateľky. Tiahne sa od Mišíkovej po Novosvetskú.
Národné kultúrne pamiatky
Na ulici sa nachádzajú národné kultúrne pamiatky – budovy s číslami 1, 3, 8, 9 a 10.
Na Timravinej 1 stojí dom so záhradou postavený v eklektickom slohu koncom 19. storočia. V rovnakom slohu je postavená vila na Timravinej 3, ktorú si v roku 1891 dal postaviť inžinier Karl Thalwitzer (1830 – 1898). Projektantom bol architekt Otto Thienemann (1827 – 1905).
Vo vile na Timravinej 8 má sídlo materská škola. Vila na Timravinej 9 bola postavená pred rokom 1915. Národnými kultúrnymi pamiatkami týchto budov sú aj ich záhrady.
Na Timravinej 10 stojí eklektická vila so záhradou.
Prix de la mise en scène
Prix de la mise en scène (doslova: "Cena za réžiu") je cena udeľovaná na Medzinárodnom filmovom festivale v Cannes. Prvýkrát bola udelená na I. ročníku festivalu v roku 1946. Párkrát nebola udelená.
Víťazi
1 Názov ceny bol Grand prix du cinéma de création
Ԑ
Ԑ (minuskula ԑ) je písmeno cyriliky. Je používané len v enečtine. Ide o variant písmena З.
Scary Movie
Scary Movie je americký slasher parodický film z roku 2000, ktorý režíroval Keenen Ivory Wayans. Scenár, k filmu napísali Marlon a Shawn Wayans. Vo filme hrajú; Anna Faris, Jon Abrahams, Carmen Electra, Shannon Elizabeth, Kurt Fuller, Regina Hall, Lochlyn Munro, Cheri Oteri a Dave Sheridan. Film hovorí príbeh o skupine tínedžerov, ktorí náhodou zrazili muža svojím autom a jeho telo vyhodili do jazera. O rok neskôr, ich niekto s maskou Ghostfacea, jedného po druhom zabije. Námet, bol prevzatý z filmov ako Vreskot (1996) a Viem čo ste robili minulé leto (1997). V niektorých scénach, boli parodované aj filmy ako; Halloween, The Shining, Piatok 13teho, Šiesty zmysel, Záhada Blair Witch, Matrix, Charlieho anjeli a Buffy, premožiteľka upírov. Má štyri ďalšie pokračovania, Scary Movie 2, Scary Movie 3, Scary Movie 4 a Scary Movie 5.
Poix-de-Picardie (obec)
Poix-de-Picardie je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Somme, v regióne Pikardia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Ӡ
náhľad|Písmeno Ӡ Ӡ (minuskula ӡ) je písmeno cyriliky. Používa sa len v abcházštine. Ide o variant písmena З. Písmeno zachycuje hlásku dz.
Joule na mol
Joule na mol (symbol: J·mol−1 alebo J/mol) je jednotka energie odvodená zo sústavy SI. Energia sa meria v jouleoch a množstvo materiálu sa meria v móloch. Napríklad Štandardná Gibbsová energia sa kvantifikuje ako jouley na mol.
Vzhľadom na to, 1 mol = 6,02214179 × 1023 častice (atómy, molekuly, ióny atď.), 1 Joule na mol sa rovná 1 Joule delené 6,02214179 × 1023 častice, alebo (6,022 × 10^23 častíc/mol), 1,66054 × 10−24 Joule na časticu. Toto veľmi malé množstvo energie sa často vyjadruje v menšej jednotke, ako je elektrónvolt (eV, pozri nižšie).
Fyzikálne veličiny merané v jouleoch na mol zvyčajne opisujú množstvá energie prenášanej počas fázových transformácií alebo chemických reakcií. Rozdelenie podľa počtu mólov uľahčuje porovnanie medzi procesmi zahŕňajúcimi rôzne množstvá materiálu a medzi podobnými procesmi zahŕňajúcimi rôzne typy materiálov. Význam takéhoto množstva je vždy závislý od kontextu a najmä pre chemické reakcie závisí od (možno ľubovoľnej) definície „mola“ pre konkrétny proces.
Kvôli výhodnosti a vzhľadom na rozsah príslušných veličín sú tieto veličiny takmer vždy uvádzané skôr v kilojouleoch na mol než v jouleoch na mol. Napríklad teplo tavenia a vyparovania sú zvyčajne rádovo 10 kJ/mol, energie väzieb sú rádovo 100 kJ/mol a ionizačné energie rádovo 1 000 kJ/mol.
1 kilojoule na mol sa rovná 0,239 kcal/mol alebo 1,04 × 10−2 eV na časticu. Pri teplote miestnosti (25 °C, 77 °F, alebo 298,15 K) sa 1 kJ/mol rovná 0,4034 k_B T
Tibor Pápay
Tibor Pápay alias Papa Joe (* 18. september 1963† 25. marec 1999) bol slovenský podnikateľ a vedúci predstaviteľ zločineckej skupiny Pápayovci, ktorá bola po ňom pomenovaná. Bol považovaný za najbrutálnejšieho mafiána na Slovensku. Pochádzal z Dunajskej Stredy.
Kariéra
V roku 1990 bol prepustený z výkonu trestu na tzv. Havlovu amnestiu. Ihneď sa začlenil do novovznikajúcej zločineckej skupiny, ktorú v tom čase začali formovať v Dunajskej Strede Milan Sípos a Tomáš Vida. Skupina sa spočiatku zaoberala väčšinou ekonomickou trestnou činnosťou - fakturanstvom, podvodmi a pašovaním tovaru. Neskôr sa začali zaoberať vydieraním, výpalníctvom a vraždami. Pápay bol spočiatku na najnižších priečkach hierarchie skupiny a vykonával najšpinavšie práce. Jeho brutalita pri vykonávaní práce posilňovala jeho pozíciu v skupine. Okolo roku 1993 začalo v skupine dochádzať k prvým nezhodám a štiepeniu. Po tom ako bol Vida vzatý do väzby, začal Pápay formovať z pôvodnej zločineckej skupiny pod vedením Síposa, svoju vlastnú skupinu. Po nezhodách medzi jednotlivými frakciami pôvodnej skupiny a niekoľkými vraždami medzi jej členmi, časť skupiny vedená pod Milanom Síposom sa stiahla do ústrania, do Maďarska, pričom to Pápay využil na upevnenie svojej pozície ako šéfa skupiny.
Pápayovci
Organizovaná skupina Pápayovci sa zaoberala rôznou násilnou a ekonomickou trestnou činnosťou, ako výpalníctvom, vydieraním, vraždami, krádežami, karuselovými podvodmi / vrátkami DPH, poisťovacími podvodmi, pašovaním tovaru a narkotík ai.
Pápay a jeho skupina bola podozrivá z niekoľkých vrážd tzv. bielych koní a vrážd členov konkurenčných skupín. Medzi inými aj z účasti na vražde Milana Síposa a Emila Potáscha v Banskej Bystrici, ktorých zavraždili vo firme Mikuláša Černáka, z účasti na vražde Róberta Remiáša, Rudolfa Hodosiho z Dunajskej Stredy a iných. Medzi ďalších významných členov organizovanej skupiny patrili: Norbert Varga, Erik Cseh, Zoltán Cseh, Róbert Sarkozi, Pavol Abrham, Peter Rosa, Štefan Csóka, Tibor Kardos, Zoltan Godány, Vojtech Écsi, Norbert Kocsis, Rudolf Hodosi, Michal Csémy, Róbert Musil ai.
V roku 1995 začal Pápay a jeho skupina spolupracovať s Miroslavom Sýkorom a jeho skupinou, a s Mikulášom Černákom a jeho skupinou. Pápay mal tiež priamy kontakt na námestníka SIS Jaroslava Svěchotu.
Pápay sa zúčastnil aj na honosnej dovolenke s Černákom na Kanárskych ostrovoch a na oslave jeho narodenín v Banskej Bystrici v roku 1997.
Smrť
Tibora Pápaya zavraždili spolu s deviatimi členmi jeho skupiny dňa 25. marca 1999 v dunajskostredskej reštaurácií Fontána. Okolo 19. hodiny vstúpili do reštaurácie traja strelci prezlečení za policajtov - kukláčov. Jeden z týchto strelcov bol Arpád Szamaránsky, ktorý zakričal na osadenstvo reštaurácie, že je to policajná akcia a aby si všetci ľahli na zem. Dvaja z maskovaných strelcov vybehli na poschodie, kde v tom čase boli desiati pápayovci, vrátane ich bossa Tibora Pápaya a na ležiacich spustili streľbu z automatických zbraní. V priebehu niečo vyše minúty vystrieľali na členov gangu 113 striel. Každá vystrelená strela trafila svoj cieľ. Deväť členov skupiny, vrátane Tibora Pápaya, bolo na mieste mŕtvych, desiaty člen zomrel po prevoze do nemocnice.
Vražda Tibora Pápaya a jeho skupiny je označovaná za najbrutálnejšiu vraždu v novodobých dejinách slovenskej a aj európskej kriminalistiky.
Z vraždy Tibora Pápaya a jeho skupiny boli obvinení Arpád Szamaránsky, Bratia Csaba a Szilárd Raiszovci, Ľudovít Sátor a Andrej Reisz. Arpád Szamaránsky po prepustení z väzby zahynul v roku 2005 pri autonehode. Csaba a Szilárd Raiszovci v roku 2008 zmizli bez stopy. Boli zavraždení a ich telá boli nájdené v ilegálnom hrobe v roku 2011. Andreja Reisza zavraždili v novembri 2006. Ľudovít Sátor bol údajne zavraždený v roku 2010. Telá oboch sa nikdy nenašli a obaja stále figurujú v policajnom pátraní. Dodnes za vraždu Pápaya a jeho skupiny nebol nikto právoplatne odsúdený.
Zwardoňské sedlo
Zwardoňské sedlo  je sedlo, oddeľujúce Jablunkovské medzihorie  a Kysucké Beskydy   v okrese Čadca, na štátnej hranici medzi Slovenskom a Poľskom.
Sedlo sa nachádza medzi masívom Skaľanky na juhu a bezmenným vrchom, v Poľsku označeným ako Pydychów Groń  na severe, za ktorým sa nachádza sedlo Príslop. Na juhozápadnej strane sedla pramení rieka Čierňanka.
Sedlom prechádza železničná trať Čadca – Zwardoń. Bezprostredne pod sedlom sa na poľskej strane nachádza železničná stanica Zwardoń, na slovenskej strane železničná zastávka Skalité-Serafínov. Na poľskom území sedlom prechádza turistický chodník zo Soli, ktorý pokračuje na hraničný hrebeň Beskýd. V sedle odbočuje krátky chodník k železničnej zastávke Serafínov, kde nadväzuje  chodník do sedla Príslop a ďalej hrebeňom Jablunkovského medzihoria.
Ӣ
náhľad|Písmeno Ӣ Ӣ (minuskula ӣ) je písmeno cyriliky. Používa sa len v tadžičtine. Ide o variant písmena И, označuje dlhú samohlásku.
Ӥ
náhľad|Písmeno Ӥ Ӥ (minuskula ӥ) je písmeno cyriliky. Používa sa len v udmurtčine. Ide o variant písmena И.
Kvalifikácia na Majstrovstvá sveta vo florbale žien 2011
Kvalifikácie sa zúčastnilo 15 štátov, ktoré bojovali o 8 miesteniek na záverečný turnaj v 4 skupinách na 3 kontinentoch.
Priamy postup
Priamo z MS 2009 postupovalo 7 najvyššie umiestnených tímov A-divízie, víťaz B-divízie a hostiteľská krajina:
Amerika
Kanada, Vancouver, Richmond Olympic Oval, 4.5. február 2011
Ázia a Oceánia
Austrália, Perth, 29.30. január 2011
Skupina 1
Španielsko, Benidorm, 24.6. február 2011
Skupina 2
Poľsko, Rakoniewice, 2.6. február 2011
Avvakum Petrov
Avvakum Petrovič Kondratev, Avvakum Petrov alebo protopop Avvakum (* 20. november 1620 alebo 1621, Grigorovo – † 14. apríl 1682, Pustozyorsk) bol ruský pravoslávny kňaz a zakladateľ hnutia starovercov. Staroverci ho uctievajú ako svätca.
Dielo
Avvakum Petrov je autorom kázní, listov a náboženských traktátov. Jeho najznámejším dielom je jeho vlastný životopis s názvom Život protopopa Avvakuma.
Hopla!
Hopla! bola zábavná relácia Slovenskej televízie s domácimi a zahraničnými videonahrávkami, ktoré boli popretkávané vtipmi moderátora Janka Kronera. Videonahrávky komentoval Richard Stanke.
Paločka
náhľad|Paločka Paločka (Ӏ) je písmeno cyriliky.
Používa sa v kaukazských jazykoch. Nezachycuje žiadnu hlásku, ale zachycuje modifikáciu výslovnosti hlásky zachytenej predchádzajúcim písmenom. V tomto zmysle sa správa skôr ako diakritické znamienko. Vo väčšine prípadov označuje hlásku s prídychom, v niektorých jazykoch (napr. adygejčina, kabardčina) označuje ráz.
Peter Sextius
Peter Sextius môže byť:
Vatikánske záhrady
náhľad|Vatikánske záhrady Vatikánske záhrady (tal. Giardini Vaticani) je záhradný komplex, park, ktorý zaberá viac ako polovicu územia Mestského štátu Vatikán. Rozprestiera sa na ploche približne 23 hektárov. Najvyšší bod sa nachádza vo výške 60 metrov nad morom a je najvyšším bodom Vatikánu.
Záhrady sú zo severu, juhu a západu ohraničené vatikánskymi múrmi. Na východe ich ohraničuje Bazilika svätého Petra a Vatikánske múzeá. Nájdete tu parkový les v štýle anglickej záhrady, ako aj starostlivo upravené, geometricky usporiadané záhony. Je to jedinečná oáza zelene v centre Ríma. O celý komplex sa stará približne tridsať zamestnancov.
História
Vatikánske záhrady sú od 13. storočia miestom pokoja a rozjímania pápežov. V roku 1279 Mikuláš III. (1277-1280) presťahoval svoju rezidenciu do Vatikánu a okolo svojej rezidencie dal vybudovať malý park, približne v oblasti dnešného Belvederu. Mikuláš V. (1447-1455) pred Apoštolským palácom, na mieste nádvoria svätého Damasa, založil novú záhradu so živými plotmi a fontánami.
Hlavná etapa výstavby Vatikánskych záhrad sa datuje do obdobia renesancie a baroka v 16. až 17. storočí, keď tu pracovali napríklad Pirro Ligorio (1510-1583), Antonio Tempesta (1555-1630), Giovanni Maggi (1566-1618) a Giambattista Falda (1648-1678). Začiatkom 16. storočia bol nerovný terén rozdelený na terasy, ktoré boli spojené schodmi, podľa návrhu Donata Bramanteho (1444-1514). Okrem rôzne usporiadaných zelených plôch bol priestor postupne oživený rôznymi stavbami, fontánami či obrazmi a sochami.
Lev XIII. (1810-1903) záhradu oživil danielmi, gazelami a jeleňmi dovezenými z Afriky. Pius XI. (1857-1939), ktorý sa po parku pohyboval autom, dal vydláždiť všetky chodníky. V čase jeho pontifikátu, presnejšie po roku 1929, sa v záhradách nachádzali aj rôzne budovy potrebné pre fungovanie novo uznaného mestského štátu Vatikán - sídlo vlády, železničná stanica atď. V roku 1930 vybudoval inžinier Franco Ratti v blízkosti dnešného heliportu obrovskú podzemnú nádrž s objemom 8 miliónov litrov, ktorá zásobuje záhrady vodou. Používa sa na zavlažovanie, napájanie fontán a hasenie požiarov. Voda sa privádza z neďalekého jazera Bracciano.
Pamätihodnosti
V záhradách sa nachádza približne 6500 exemplárov rastlín, ktoré predstavujú približne 300 druhov. Rastliny nie sú vždy typicky talianske, je tu množstvo exotických druhov z celého sveta - severoamerické javory, libanonské cédre, japonské cykasy, tasmánsky eukalyptus, čínsky jazmín a iné. Často sú to rôzne dary pre pápeža. V záhradách žijú bežné aj vzácnejšie druhy vtákov, žiab a slimákov. Typická je kolónia zelených papagájov - papagájov mníchov (Myopsitta monachus). Nájdete tu aj veveričky, kuny a ježkov. Žiadne zvieratá sa tu však nechovajú cielene.
Medzi bohatou vegetáciou sa nachádzajú rôzne budovy a menšie umelecké diela z 9. storočia až po súčasnosť. V záhradách sa nachádza aj niekoľko dôležitých štátnych budov, ako napríklad Vatikánsky rozhlas, železničná stanica a sídlo vlády. Okrem väčších budov sa v záhradách nachádza množstvo fontán, sôch, fragmentov antických stĺpov a sarkofágov. Kamenné alebo drevené lavičky umožňujú odpočinok počas stúpania v strmom teréne. Cesty sú označené jednoduchými kamennými tabuľami a osvetlené starobylými liatinovými lampami.
WB
WB môže byť skratka pre:
Wb môže byť:
Slovenský ochranný zväz autorský
Slovenský ochranný zväz autorský (skr. SOZA) je slovenské občianske združenie, ktoré vykonáva dohľad nad ochranou autorských práv hudobných diel na území Slovenska.
História
Medzinárodne je právna ochrana autorských práv hudobných diel zabezpečená od Bernskej dohody z roku 1886. V Česko-slovensku vznikol prvý orgán, zaoberajúci sa touto problematikou, v Prahe v roku 1919 bez slovenskej účasti ako Ochranné sdružení spisovatelů a nakladatelů hudebních děl (OSA). V roku 1922 vznikla slovenská pobočky OSA a jej prvým predsedom sa stal hudobný skladateľ Mikuláš Schneider-Trnavský. V roku 1939 sa OSA pretransformovala na Slovenský autorský sväz hudobných skladateľov, spisovateľov a nakladateľov, družstvo s.r.o. (SAS). Od roku 1968 pôsobí pod názvom Slovenský ochranný zväz autorský (SOZA).
Do roku 1992 fungovala SOZA ako súčasť Ministerstva kultúry Slovenskej republiky, odvtedy funguje ako občianske združenie. V roku 2005 sa SOZA stala členom organizácie GESAC (Groupement Européen des Sociétés d´Auteurs et Compositeurs), európskeho združenia spoločností autorov a skladateľov z krajín Európskej únie, Islandu, Nórska a Švajčiarska.
Funkcie
SOZA predovšetkým zastupuje autorov hudobných diel, skladateľov hudby, textárov, upravovateľov, aranžérov, ako aj vydavateľov týchto diel. Má právo na monitorovanie používania hudobných diel na území Slovenska, udeľuje súhlas na používanie hudby a za využívanie poberá autorské odmeny. V súčasnosti zastupuje záujmy približne 2 000 domácich a 1,5 milióna zahraničných tvorcov hudby.
SOZA tiež vo vlastnom mene vyberá, spravuje a rozdeľuje odmeny pre autorov a vydavateľov hudobných diel prináležiace týmto subjektom podľa autorského zákona a príslušných vykonávacích predpisov. Výška poplatkov, ktoré musia zväzu prevádzky za používanie hudby platiť, závisí od ich veľkosti. V roku 2016 sa pohybovala cena za poplatok pre autorské spoločnosti za 100m² priestoru na úrovni 170€ ročne. SOZA začala v roku 2011 vyberať autorské odmeny, ak webové servery zdieľali videoklipy napríklad z portálu Youtube na svojich stránkach. Na podobnom princípe fungujú spoločnosti OZIS a SLOVGRAM.
Ceny SOZA
Podrobnejšie informácie v článku Ceny SOZA.
SOZA tiež každoročne oceňuje najúspešnejších tvorcov slovenských hudobných diel pri udeľovaní Cien SOZA. Udeľovanie cien za rok 2017 sa uskutočnilo 20. septembra 2018.
Vedúci predstavitelia SOZA
{|
Ponches-Estruval
Ponches-Estruval je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Somme, v regióne Pikardia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Dobré rádio
Dobré rádio je slovenská súkromná komerčná rozhlasová stanica, ktorá vysiela v FM pásme od 17. novembra 2021. Jej predchodcom je pôvodne internetové Dobré rádio, ktoré však vysielalo v odlišnom hudobnom formáte a s inou programovou štruktúrou už od roku 2018. Licenciu na multiregionálne terestriálne vysielanie stanica získala 24. marca 2021.
Držiteľom licencie je spoločnosť Dr. FM, s. r. o. so sídlom v Bratislave, odkiaľ rádio aj vysiela. Dobré rádio je súčasťou mediálneho domu Dobré médiá, do ktorého patrí viacero online médií vrátane spravodajského portálu Dobré noviny. Zameriava sa na dospelého poslucháča, hrá prevažne súčasné hity.
Jedinečným prvkom vysielania sú dobré správy, ktoré rádio vysiela 17-krát denne. Počas dňa dominuje prúdové vysielanie, ktorého súčasťou sú moderované šou a rozhovory.
Rádio vysiela na 20 frekvenciách na väčšine územia Slovenska so zastúpením všetkých regiónov od východu po západ krajiny. Rádio okrem toho vysiela na svojej webovej stránke www.dobreradio.sk a prostredníctvom rôznych streamovacích aplikácií.
Vznik a predchodca
Zakladateľom a generálnym riaditeľom Dobrého rádia je slovenský podnikateľ a manažér Róbert Sedlák, ktorý je považovaný za jednu z 30 najvplyvnejších osobností slovenského mediálneho prostredia.
Prechod na terestriálne vysielanie
8. októbra 2020 Dobré rádio požiadalo Radu pre vysielanie a retransmisiu (RVR) o udelenie licencie na multiregionálne terestriálne rozhlasové vysielanie. V jesennom výberovom konaní žiadalo o pridelenie 21 frekvencií po celom Slovensku. RVR mala o pridelení frekvencií rozhodnúť 19. novembra 2020, konanie však bolo pre núdzový stav vyhlásený v súvislosti s pandémiou nového koronavírusu prerušené a v marci 2021 obnovené. Verejné vypočutie a prezentácia projektu pred Radou pre vysielanie a retransmisiu sa uskutočnilo 23. marca 2021 a o udelení licencie a pridelení frekvencií Dobrému rádiu RVR rozhodla nasledujúci deň.
Dobré rádio následne spustilo terestriálne vysielanie 17. novembra 2021 s upraveným hudobným formátom, ktorý sa sústredí výhradne na súčasné hity. Hlavným rozlišovacím prvkom stanice je zameranie na výhradne dobré správy. ''„Chceme priniesť niečo nové, čo tu ešte v éteri nie je. Koncept výhradne pozitívneho spravodajstva je overený, už sme 8 rokov na internete a máme s ním dobré skúsenosti a teraz o to viac, že sme v pandemickom období, keď sú pozitívne správy vyslovene potrebné. Dopyt zo strany verejnosti je vidieť a toto považujeme za kľúčový dôvod,“'' povedal pre médiá o ambíciách Dobrého rádia jeho zakladateľ Róbert Sedlák.
Vysielače
* plánovaný vysielač
Ҋ
náhľad|Písmeno Ҋ Ҋ (minuskula ҋ) je písmeno cyriliky. Používa sa len v kildinskej saamčine. Ide o variant písmena Й. Namiesto písmena Ҋ môže byť použité písmeno Ј.
Қ
náhľad|Písmeno Қ Қ (minuskula қ) je písmeno cyriliky.
Ҟ
náhľad|Písmeno Ҟ Ҟ (minuskula ҟ) je písmeno cyriliky. Je to variant písmena К. Vyskytuje sa len v abcházštine.
Pont-de-Metz
Pont-de-Metz je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Somme, v regióne Pikardia.
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Štefan Zsittnyan
náhľad|Triedna fotka v Pani Štefan Zsittnyan (* 4. december 1916, Nové Zámky† 1. november 1997) bol slovenský učiteľ, organizátor kultúry.
Život
Narodil sa v remeselníckej rodine, otec Štefan bol čižmárom. Jeho matka sa volala Mária Finta. Školy absolvoval v Leviciach a v Pápe, kde zmaturoval. V roku 1940 na Štátnom učiteľskom ústave v Pápe získal učiteľský a kantorský diplom. V rokoch 19531955 dokončil a v roku 1957 získal učiteľský diplom maďarčiny-slovenčiny na Vysokej škole pedagogiky v Bratislave.
Po oslobodení ešte v júli 1945 ho prepustili zo zamestnania kvôli jeho maďarskej národnosti. Našiel si prácu v Poprade, pracoval v papierni ako závozník vozňov. Jeho rodina zostala naďalej v Pani a bývali v služobnom byte bývalej školy. V roku 1948 dostal osvedčenie od obce, že je spoľahlivý, po čom dostal slovenskú učiteľskú prácu v Zborove.
Od roku 1949 sa stal učiteľom na základnej škole v Martovciach, neskôr sa stal jej riaditeľom. V roku 1950 bol organizátorom a kultúrnym referentom miestnej organizácie Csemadoku. Viedol ochotnícku skupinu aj spevokol, bol vedúcim miestnej skupiny ľudového tanca, ktoré získali viac ocenení. V roku 1973 externe absolvoval trojročný kurz amatérskych režisérov Osvety v Bratislave. Bol jedným z organizátorov domu ľudových tradícií, ktoré otvorili v roku 1975. Vyučoval v Martovciach až do odchodu do dôchodku v roku 1977, neskôr ešte zastupoval.
Manželkou bola učiteľka Edit Varsányi, vychovali 2 deti.
Vyznamenania a pamiatka
náhľad|Hrob v Komárne
Jozef Metelka
Jozef Metelka (* 8. september 1986, Piešťany) je slovenský paralympijský reprezentant. Je držiteľom šiestich medailí z Paralympijských hier.
Vyštudoval trénerstvo na Oxford Brookes University. V roku 2010 mu bola po nehode amputovaná časť ľavej nohy pod kolenom.
Zbor voliteľov (Prezidentské voľby v Spojených štátoch amerických)
Zbor voliteľov pre Prezidentské voľby v Spojených štátoch amerických (angl. United States Electoral College) je skupina ľudí, tzv. voliteľov (angl. electors), ktorá je formovaná každé 4 roky pred Prezidentskými voľbami za účelom vykonania nepriamej voľby prezidenta a viceprezidenta. Každý zo státov USA nominuje presne určený počet voliteľov, ktorých množstvo je dané počtom reprezentantov daného štátu v Kongrese, t.j. počet voliteľov je rovný súčtu zástupcov daného štátu v dolnej snemovni (House of representatives) a hornej snemovni - Senáte (Senate). Vznik Zboru voliteľov a pravidlá jeho fungovania sú opísané v druhom článku Ústavy USA.