cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Slovenské novinárstvo pred prvou svetovou vojnou a počas nej
Ohlas vypuknutia prvej svetovej vojny v slovenskom novinárstve
Po vypuknutí vojny proti štyrom slovenským politickým novinám stálo päť maďarónskych v slovenskej reči. Ostatné boli nepolitické, z tých bolo 12 náboženských. Aj to bol jeden z dôsledkov nového tlačového zákona z apríla roku 1914, ktorý priniesol aj dvojnásobné zvýšenie kaucie na politické noviny. Pri denníkoch sa kaucia pohybovala od 12 000 korún do 50 000 korún, pri týždenníkoch od 10 000 do 20 000 korún. Tlačové pokuty sťahované z kaucie sa zvýšili na štvornásobok. Ak vydavateľstvo periodika nemohlo do štrnástich dní kauciu doplniť o takto zníženú sumu, čakala ho ďalšia vysoká finančná pokuta Po vypuknutí vojny vstúpila do platnosti aj predbežná vojenská cenzúra a noviny i časopisy začali vychádzať s vybielenými stranami s poznámkou “konfiškované." Vtedy sa zaviedla, aj keď neoficiálne, aj predbežná občianska cenzúra. Redakcia novín musela pred expedovaním poslať exemplár z každého čísla polícii a len po jej zvolení sa noviny mohli poštou rozosielať.
Zostrená vojnová cenzúra prísne zakazovala uverejňovať správy o sile a početnosti vojska, o zbraniach, opevneniach, zásobách munície, tovaru a potravín. Za prekročenie tohto zákazu hrozila delikventovi osemtisícová pokuta a až päťročné väzenie. Pod zámienkou neuposlúchnutia cenzúry mohol byť náklad novín okamžite zhabaný, alebo noviny hneď zastavené. Ku konci vojny Tlačový výbor Uhorska rozoslal redakciám dôverné pokyny o čom sa nesmie písať. Minister spravodlivosti vydal roku 1917 nové nariadenie o cenzúre, ktorým sa povoľovalo vydávať publikácie aj o otázkach vnútornej politiky, teda aj o činnosti vlády, ale pritom zakázalo publikovať čokoľvek proti “záujmom vedenia vojny, proti zásobovaniu štátu a v istom zmysle aj o národnostnej otázke." Cenzúrne predpisy boli zámerne formulované takto zoširoka, aby sa tým umožnilo cenzorovi, podľa vlastnej úvahy obmedzovať tlač, likvidovať vláde nepohodlné noviny a časopisy a prenasledovať ich vydavateľov, redaktorov, dopisovateľov a spolupracovníkov.
Vojnové spravodajstvo v žurnalistike sa prejavovalo aj v zatajovaní správ, v zamlčovaní a v skresľovaní skutočných pomerov, v ignorovaní verejnej mienky a vo falšovaní údajov. Spomínal to aj Vavro Šrobár. Podľa neho začiatkom septembra roku 1914 v peštianskom vydaní Ast – Estu pre vidiek bolo veľa správ o víťazstve vojsk Trojspolku, no v tom istom vydaní pre Budapešť sa písalo o ústupe týchto vojsk. Pritom išlo o dve správy z toho istého bojiska, s tým istým dátumom a hodinou odovzdania telegramu. Proti prejavom teroru a proti surovej cenzúre protestovali maďarskí novinári u ministerského predsedu Štefana Tiszu. Vo svojej rezolúcii žiadali jej zmiernenie, lebo im “takmer úplne znemožňuje vykonávanie novinárskeho povolania”. V apríli roku 1916 odišla delegácia maďarských novinárov z rozhodnutia svojho zväzu znovu k ministerskému predsedovi s dôraznou žiadosťou, aby ihneď odstránil krutú a nezmyselnú cenzúru. Aj tentoraz to bolo bezvýsledné. V tomto období v novinárstve Uhorska nebolo témy, o ktorej by cenzor nemohol vyhlásiť, že “je škodlivou pre vedenie vojny." Nikto zo zodpovedných činiteľov nedokázal vtedy povedať “o čom sa môže písať”. Akákoľvek kritika nadriadených úradov a ich predstaviteľov bola prísne zakázaná.
Vojnové roky sa stali skutočnou pohromou pre slovenské novinárstvo. Mnohé zo slovenských tlačových orgánov zanikli vtedy vinou cenzúry, pre prenasledovanie vrchnosťou, vinou politického teroru, ale aj pre systematické povolávanie vydavateľov, redaktorov, spolupracovníkov týchto tlačových orgánov, ale aj ich tlačiarov, metérov a sadzačov do armády. Zánik periodík vtedy zapríčiňoval aj nedostatok tlačiarenského papiera, sadzby, ako aj vysoké výrobné náklady. To sa odrazilo v prudkom zvyšovaní ceny novín a v poklese počtu ich odberateľov.
Charles Mortram Sternberg
Charles Mortram Sternberg (* 1885 – † 1981) bol americký paleontológ a zberateľ fosílii, syn Charlesa Hazeliusa Sternberga. Pomenoval niekoľko dinosaurov vrátane rodov Brachylophosaurus, Edmontonia a Pachyrhinosaurus. Narodil sa v Kansase.
Slovenské novinárstvo pred prvou svetovou vojnou a počas nej
Ohlas vypuknutia prvej svetovej vojny v slovenskom novinárstve
V rokoch 1914 – 1918 vzrástla cena tony papiera z 2000 na 26 000 korún. Počas vojny sa postupne z novín vytrácala inzercia, ktorá im predtým zabezpečovala aké-také príjmy. Záujem verejnosti sa vtedy sústreďoval hlavne na politické denníky a strácal sa interes o záujmové, kultúrne a literárne časopisy. Viazla pravidelná doprava novín a časopisov železnicou slúžiacou prednostne vojnovým účelom. Znemožňovala sa kolportáž novín a ich predaj v kioskoch a v trafikách. Vydavateľom periodík veľmi škodili ich časté konfiškácie, bielenie strán, ako aj to, že strácali zdroje aktuálnych a hodnoverných informácii. O ťažkej situácii redaktorov a vydavateľov slovenskej tlače svedčia aj ich často uverejňované prosby o zasielanie predplatného a o dobrovoľné peňažné dary, pretože náklady na jej vydávanie sa stále zvyšovali.
Vojnovými pomermi boli postihnutí nielen tvorcovia slovenských politických, ale aj kultúrnych, literárnych a vedeckých časopisov. Spolu s novinárstvom trpela vtedy aj umelecká literatúra. Cez vojnu nemohli napr. vyjsť Hviezdoslavove Krvavé sonety, Tajovského Rozprávky zo zajatia, Rázusove protivojnové básne a pod. Takmer všetci básnici slovenskej moderny prestali tvoriť, iní museli narukovať na ruský, alebo taliansky front. Ivan Krasko, Jozef Gregor-Tajovský, Janko Jesenský, Vladimír Roy. Martin Kukučín už predtým emigroval do Južnej Ameriky a Svetozár Hurban-Vajanský roku 1916 – uprostred vojny – keď ho slovenský kultúrny a politický život veľmi potreboval – zomrel.
Za takýchto okolností slovenské novinárstvo počas prvej svetovej vojny nemohlo uspokojiť veľký hlad verejnosti po aktuálnych, najmä politických a frontových informáciách. Pritom sa vtedy od slovenského novinárstva očakávalo veľa. Vodcovia národného hnutia sa domnievali, že bude aspoň čiastočne nahrádzať zakázané verejné zhromaždenia, činnosť zastavených národných združení a spolkov – čo sa však vtedy nedalo uskutočniť. Útoky maďarských vládnucich kruhov po vypuknutí vojny smerovali hlavne proti slovenskému politickému novinárstvu. Hneď v prvých dňoch vojny to pocítila redakcia martinského Národného hlásnika. vedeného Milošom Pietorom a Milanom Ivankom. Po náhlej smrti Miloša Pietora 10. júla 1914, ktorý si veľmi poškodil zdravie vo vacovskom väzení, kde trpel za tlačové delikty, stal sa zodpovedným redaktorom tohto týždenníka Jozef Gregor – Tajovský. Po uverejnení spomínaného Dérerovho článku Hyeny chcú vojnu, štátny žalobca skonfiškoval toto číslo periodika, ale dal urobiť prehliadku jeho redakcie. Redaktorov navyše obvinili, že v týždenníku uverejnili mapu Európy a Ázie, čím vraj chceli poukázať na nepomer medzi malým Rakúsko-Uhorskom a cárskym Ruskom. Koncom roku 1914 bol týždenník zastavený pre “uverejňovanie článkov ohrozujúcich záujmy vojny."
Nariadením ministerstva vnútra pod č. 2692 z 18. augusta 1914 bol zastavený budapeštiansky hodžovský Slovenský denník pre “uverejňovanie správ takého obsahu, ktoré ohrozovali záujmy vedenia vojny." Po intervencii Matúša Dullu – predsedu Slovenskej národnej strany u ministerského predsedu Štefana Tiszu, bol Slovenský denník v tom istom roku znovu povolený. Definitívne bol zastavený v septembri roku 1915 svojim 188-im číslom. Stalo sa tak, podľa Vavra Šrobára, “na udanie z Martina." V ňom sa tvrdilo, že noviny sú financované z Prahy, o čom svedčia aj články Slovenského denníka o československej vzájomnosti. V. Šrobár tvrdil, že týmto denunciantom bol “vynikajúci Slovák pán J." Ján Mudroň ešte roku 1922 vyhlásil, že ním bol Jozef Škultéty.
Táto falošná informácia sa dlho tradovala a preberala v odbornej literatúre. Nakoniec sa ukázala ako nepravdivá. Slovenský denník bol zastavený na udanie Jenö Berzewiczyho – agenta Ministerstva vnútra a kapitána pohraničnej (tajnej) polície, ktorý vtedy býval v Martine. Prostredníctvom svojho priateľa dr. Jána Mudroňa – martinského advokáta, mal styky s redaktorom Národných novín. Tak sa veľa dozvedel aj zo zákulisia martinskej národniarskej spoločnosti.
Geometrický plán
Geometrický plán je technický podklad právnych úkonov a iných listín; vyhotovuje sa vždy na základe výsledkov geodetických prác a obsahuje najmä grafické znázornenie nehnuteľnosti pred zmenou a po zmene s uvedením doterajších a nových parcelných čísiel, druhov pozemkov a ich výmer, ako aj údaje o právnych vzťahoch.
Slovenské novinárstvo pred prvou svetovou vojnou a počas nej
Ohlas vypuknutia prvej svetovej vojny v slovenskom novinárstve
Do vážnych ťažkosti sa dostala vtedy redakcia martinských Národných novín, ktorá mala pred vojnou štyroch redaktorov. V rokoch 1914 – 1916 zostali v nej len dvaja – Svetozár Hurban – Vajanský a Jozef Škultéty. Po Vajanského smrti v auguste roku 1916 zostal v nej sám Jozef Škultéty. Ten mohol viesť noviny iba za pomoci svojej dcéry Anny a manželov Ivánkovcov. Aj Národné noviny vychádzali často s vybielenými stranami. J. Škultéty sa vtedy častejšie sťažoval na finančné ťažkosti spojené s ich vydávaním, ako aj nedostatok spolupracovníkov. Tento tlačový orgán mal počas vojny iba 600 predplatiteľov, čo ani zďaleka nestačilo na krytie réžie spojenej s jeho vydávaním.
Hodžovský budapeštiansky Slovenský týždenník, ktorý mal pred vypuknutím vojny 17 000 náklad, nesmel uverejňovať politické spravodajstvo, lebo nemal licenciu ako politický časopis. Milanovi Hodžovi, napriek viacerým pokusom, sa nepodarilo získať potrebné peniaze na kauciu. Až roku 1918 – v máji – mu Tatrabanka dala 10 000 korún, aby mohol zložiť predpísanú kauciu. Len odvtedy mohol týždenník prinášať politické materiály. Keď sa na začiatku vojny Milan Hodža dostal do vojenského väzenia, pre svoje “tlačové delikty", redakciu Slovenského týždenníka viedol Jozef Šimko a od januára 1915 Juraj Novák”.
Predstaviteľom slovenskej liberálnej inteligencie sa neporadilo udržať počas vojny pri živote Prúdy, ale ani mesačník Nové časy, ktorý vychádzal od roku 1913 v Ružomberku. Podobný osud stihol aj štrnásťdenník Slnce – “obrázkový časopis pre vzdelávanie slovenského ľudu", ktorý vychádzal v Budapešti len veľmi krátko. V septembri roku 1914 zanikol orgán hlasistov a prúdistov budapeštiansky Hospodársky obzor – a to pre údajnú “protištátnu politiku". V júni roku 1914 – teda ešte pred vojnou – prestal pre “výrobné ťažkosti" vychádzať zvolenský Slovenský peňažník, ktorého vydavateľom a redaktorom bol Viliam Paulíny. Na začiatku vojny prestal vychádzať skalický mesačník Slovenský hospodár a štrnásťdenník Remeselnícke noviny. 18. júla 1914 svojim siedmim číslom zanikla populárna budapeštianska Roľnícka čítanka – mesačník vydávaný Antonom Štefánkom. Ten istý osud postihol aj obľúbené Kupecké priemyselné a hospodárske noviny – martinský mesačník vedený Petrom Kompišom ml.. Tak sa aj stalo, že prvú svetovú vojnu zostala iba Živena – orgán spolkov Živena a Lipa. Tento martinský mesačník viedla Elena Maróthy-Šoltésová. Hoci išlo o tlačový orgán ženského spolku, ktorý mal literárne zameranie, cenzúra ho počas vojny prenasledovala. Roku 1918 jej padli za obeť Halašove príspevky “Z bojiska", ako aj novela Boženy Slančíkovej – Timravy Hrdinovia, ktorú postihla čiastočná konfiškácia. Koncom roku 1914 redakcia sľubovala, že časopis bude naďalej vychádzať za doterajšie predplatné, no svoj sľub nemohla dodržať. Pre prudko sa zvyšujúce výrobné náklady predplatné musela zvyšovať.
Tesne pred vypuknutím vojny 8. apríla 1914 zanikol Rarášek – “humoristicko-satirický mesačník k obveseleniu a k zábave" vydávaný Andrejom Černianským v Martine. 30. júla 1914 zanikol obľúbené Kupecké priemyselné a hospodárske noviny – martinský mesačník vedený Petrom Kompišom ml. Tak sa aj stalo, že počas prvej svetovej vojny zostala iba Živena – orgán spolkov Živena a Lipa. Tento martinský mesačník viedla Elena Maróthy – Šoltésová. Hoci išlo o tlačový orgán ženského spolku, ktorý mal literárne zameranie, cenzúra ho počas vojny prenasledovala. Roku 1918 jej padli za obeť Halašove príspevky “Z bojiska”, ako aj novely Boženy Slančíkovej – Tmravy “Hrdinovia”, ktorú postihla čiastočná konfiškácia. Koncom roku 1914 redakcia sľubovala, že časopis bude naďalej vychádzať za doterajšie predplatné, no svoj sľub nemohla dodržať. Pre prudko sa zvyšujúce výrobné náklady musela predplatné zvyšovať.
Tesne pred vypuknutím vojny 8. apríla 1914 zanikol Rarášek – “humoristicko-satirický mesačník k obveseleniu a k zábave” vydávaný Andrejom Černianskym v Martine. 30. júla 1914 zanikol aj ďalší ružomberský “humoristicko-satirický mesačník” Veselé noviny. Pred vojnou mali Slováci štyri detské a mládežnícke časopisy. Ku koncu vojny nemali už ani jediný, ak sem nepočítame Slovenskú mládež založenú až roku 1916.
Študentský literárny časopis Púčky, ktorý bol rozmnožovaný na hektografe, ako orgán študentov kežmarského gymnázia, priniesol svojmu zakladateľovi Matejovi Jančovi – študentovi školy veľké represálie. Janču a jeho spolupracovníkov pri redakcii Púčkov začala školská a štátna vrchnosť prenasledovať. Tieto orgány označili nevinný študentský časopis za “vlastizradný”. Janču vyhodili zo všetkých škôl v Uhorsku, takže bol nútený odísť na obchodnú akadémiu do Hradca Králové. Tu naďalej vydával svoje Púčky tlačou. Hneď po vypuknutí vojny musel však narukovať a 7. novembra 1915 padol na talianskom fronte.
Zánik postihol aj detský časopis Zornička, ktorý vychádzal z Budapeštianskeho nakladateľského spolku za redakcie Jána Wagnera napriek tomu, že bol v tiráži za jeho redaktora označený Strýčko Miloš (Miloš Izák). Po pätnástich rokoch zanikli v júni roku 1914 aj Noviny malých – vydávané v senickej Bežovej tlačiarni za redakcie Martina Braxatorisa (Strýčko Martin). Predvojnové stredisko hlasistov v Skalici dosiahlo pomerne dobré výsledky vo vydávaní regionálnej tlače a pri zakladaní a vedení ľudovýchovných, osvetových a hospodárskych spolkov. Začiatkom roku 1914 začal v skalickej Teslíkovej tlačiarni Pavel Bellay a Ferdinand Dúbravský vydávať Noviny mládeže – určené hlavne roľníckemu dorastu. Aj tie však v júli 1914 zanikli. Strata detských a mládežníckych časopisov po vypuknutí vojny ťažko doľahla na slovenské národné hnutie. Veď práve z nich sa deti učili po slovensky čítať a písať, pretože slovenčina bola vtedy nemilosrdne vytlačená z 98 % základných a úplne z ostatných vyšších škôl, nehovoriac už ani o univerzite.
Svetová vojna narušila a vážne poškodila aj predtým pomerne rozvinuté pedagogické časopisectvo. V septembri roku 1914 prestal vo svojom štvrtom ročníku vychádzať ružomberský časopis rodinný a učiteľský Domácnosť a škola, ktorý riešil nielen pedagogické a didaktické problémy, ale snažil sa aj o výchovu mládeže a dospelých v národnom duchu. Jeho majiteľom a redaktorom bol Jozef Maliak a od roku 1912 sa stal jeho pomocníkom Ján Uram. Vojnové pomery nepriali ani vlastivednému výskumu Slovenska a Slovákov. V júli roku 1914 zanikol martinský Časopis Muzeálnej slovenskej spoločnosti, ktorý vychádzal raz za dva mesiace za redakcie Václava Vraného. Jeho prílohou bol Sborník Muzeálnej slovenskej spoločnosti, ktorý vychádzal iba dva razy do roka.
Ojedinelým zjavom v slovenskom novinárstve vojnových rokov bol budapeštiansky Právny obzor vydávaný raz za tri mesiace od júla roku 1917. Bol to ojedinelý jav, lebo cez svetovú vojnu sa slovenské časopisy nezakladali. Do júna roku 1918 vyšli z neho štyri čísla. Jeho vydavateľom a redaktorom bol právnik Emil Stodola, priekopník česko-slovenskej spolupráce a stúpenec hlasistickej politiky “budapeštianskych Slovákov” sústredených okolo Milana Hodžu. Emil Stodola vo svojich Pamätiach uvádza, že Právny obzor založil “spontánne bez akéhokoľvek iného vplyvu”, Prikročil tým hlavne “k zostaveniu právneho názvoslovia slovenského”, s ktorým chcel oboznámiť aj českých právnikov predpokladajúc, “že sa blíži čas, keď to názvoslovie potrebovať budeme”. Tento predpoklad sa mu splnil po založení Československej republiky. Časopis mal odberateľov aj v českých zemiach. Emil Stodola pred prevratom roku 19818 v Právnom obzore žiadal používanie slovenčiny na školách, úradoch a na súdoch. Polemizoval tu aj s tvrdením vládneho predstaviteľa Wekerleho o údajnej existencii “tlačovej slobody v Uhorsku”.
Vojna vážne poškodila aj málopočetnú slovenskú robotnícku tlač. V júni roku 1914 prestal vychádzať liptovskomikulášsky odborový mesačník Kožorobotník – ústredný orgán uhorsko-krajinského družstva kožorobotníkov, ktorého slovenskú verziu mal na starosti Andrej Kožka. V júli t.r. zanikol v Budapešti trojjazyčný Skleni robotnik – Úveges – Der Glasarbeiter. Tento časopis len vo svojom siedmom ročníku od 1. mája 1914 začal vychádzať aj v slovenčine, pretože si to vynútili slovenskí robotníci. V ťažkej ekonomickej situácii bola aj redakcia Robotníckych novín, ktoré boli zastavené na určitý čas roku 1915 a úplne prestali vychádzať od 1. marca do 1. októbra 1917. Potom sa vydávanie tohto robotníckeho týždenníka obnovilo. Slovenskí robotníci si roku 1917 vynútili vydávanie peštianskeho odborového časopisu Kovorobotník v slovenčine, no časopis po niekoľkých číslach zanikol.
Župná a okresná štátna správa využila po vypuknutí vojny prudký nárast maďarského “nacionálneho ošiaľu” a šovinizmu aj na útok proti slovenskej regionálnej tlači, ktorá bola v prevažnej miere v rukách slovenského liberálneho meštiactva a stála pod ideologickým vplyvom Hodžovho Slovenského týždenníka. Útok proti miestnej, regionálnej slovenskej periodickej tlači sa začal rozvíjať už pred niekoľkými rokmi. Jeho prejavom bolo najmä zakladanie maďarských regionálnych novín a časopisov a to aj v čisto slovenských župách, v ktorých k Maďarom patrili len úradníci, statkári a podnikatelia.
15. júla 1914 vyšlo posledné, siedme číslo politickospoločenského mesačníka Dolnozemského Slováka v Novom Sade, ktorí viedli právnici Miloš Krno a Ľudovít Mičátek. V tom istom mesiaci a roku vo svojom jedenástom ročníku zanikol “politicko-spoločenský mesačník Zvolenské noviny”, pretože jeho vydavateľ a redaktor, právnik Ľudovít Medvecký musel narukovať. V tom istom roku prestali vychádzať aj Nitriansko-Trenčianske noviny, Považské noviny, slovenská príloha k Oravsko-stoličným novinám. Ešte roku 1916 sa podarilo Pavlovi Blahovi v Skalici vydávať regionálny časopis Pokrok, “týždenník venovaný ku poučeniu a vzdelaniu slovenského ľudu”, no zakrátko aj ten zanikol. Bola to vážna strata, lebo takto národne prebudená slovenská inteligencia stratila možnosť bezprostredne ovplyvňovať pospolitý ľud.
Napriek očakávaniu prvá svetová vojna vážnejšie nepoškodila slovenskú náboženskú tlač, ktorá pred vojnou tvorila jednu desatinu zo všetkých slovenských periodík, čo sa nezmenilo ani na konci vojny. Len jediný z týchto časopisov – mesačník “List spolkov Modrého kríža”, vychádzajúci v Novom Meste nad Váhom bol zastavený pre uverejňovanie správ “ohrozujúcich vedenie vojny”.
Po vypuknutí vojny síce zaniklo päť cirkevných časopisov (Evanjelická mládež, Trúba sv. Kríža, Svätý Adalbert (Vojtech), poslov sv. Antona, Holiletické listy), ale v rokoch svetovej vojny boli založené nové náboženské časopisy (Buditeľ katolíckeho ľudu, Pokoj vám, Hlasy z katolíckych misií, Srdce, Duchovný pastier).
Jedinou skupinou slovenských novín a časopisov, ktorej prvá svetová vojna neuškodila, ale naopak jej pomohla a ju aj rozšírila, boli vládne uhrofilské odnárodňujúce tlačové orgány. Začiatkom svetovej vojny vychádzalo ich šesť. Bol to denník Slovenské noviny a päť politických týždenníkov. Počas vojny ani jeden z nich nezanikol, ale naopak – rozšíril sa počet ich strán a zvýšil sa aj ich náklad. Z celkového počtu tridsať periodík vychádzajúcich počas vojny v slovenčine tvorili jednu pätinu, či šestinu.
Banskobystrický týždenník Krajan – redigovaný Jánom Gerom, patril medzi tie periodiká, ktoré škandalizovali slovenských národovcov, najmä po vypuknutí vojny, štvali proti nim a spôsobili im mnohé represálie zo strany úradov a maďarských vládnych predstaviteľov. Pred vojnou útočili najmä na Zvolenské noviny, na slovenských sociálnych demokratov a na propagátorov tzv. agrárneho hnutia. Počas vojny štvali najmä proti tým robotníkom, ktorí sa štrajkami domáhali zvýšenia platov, skrátenia až 10 – 12 hodinovej pracovnej doby a lepšieho zásobovania. V Krajanovi vychádzali články propagujúce útočnú maďarizáciu a militarizmus, pričom si vôbec jeho tvorcovia nevšímali dôsledky hladu a biedy, ktoré ničili slovenský ľud.
Od 1. januára 1894 vychádzal v Budapešti časopis Kresťan s podtitulom “politické a spoločenské katolícke noviny” Bol to orgán Maďarskej ľudovej strany (Néppárt). Tu sa písalo v duchu maďarského nacionálneho šovinizmu, útočilo sa na predstaviteľov slovenského národného hnutia a sústavne sa kritizovala sociálna demokracia. Snahou redakcie bolo získať na svoju stranu málo vzdelaného slovenského ľudového čitateľa. Počas prvej svetovej vojny časopis často vyzýval k poslušnosti k vláde, úradom a vyzýval vojakov na fronte a ich rodiny doma, aby trpezlivo znášali hlad a utrpenie, lebo víťazstvo mocností Trojspolku je už veľmi blízko.
Reakčné zameranie mal aj “poučno-hospodársky týždenník” – Vlasť a svet, ktorý vydával Uhorsko-krajinský vzdelávací spolok slovenský v Budapešti. Aj tento časopis vychádzal za peniaze zhabané Matici slovenskej. Sústavne sa v ňom útočilo proti slovenskému národnému a robotníckemu hnutiu. Na rozdiel od iných odnárodňujúcich periodík vychádzal v dobrej slovenčine.
V rokoch prvej svetovej vojny vznikali aj zahraničné slovenské časopisy rozširované medzi Slovákmi – príslušníkmi československých légií v Rusku. Patrili k nim Slovenské hlasy – príloha Čechoslovana – vychádzajúceho v Kyjeve v rokoch 1916 – 1917, neskôr v Petrohrade a v Jekaterinburgu. Roku 1918 vychádzalo ďalších päť legionárskych časopisov: Denník Československého tábora pre Slovákov s humoristickou prílohou Rarášek, Týždenník Československého tábora pre Slovákov, Vojak (v Irkutsku) a Vestník vo Vladivostoku. Sekretariát parížskej Československej národnej rady vydával vtedy Československú samostatnosť. Roku 1918 vychádzala v Ríme jej slovenská príloha V boji!. Na tomto mieste sa už nezmieňujeme o slovenských novinách a časopisoch vychádzajúcich vtedy v Spojených štátoch severoamerických.
Vojnové roky postihli aj meštiacku maďarskú a nemeckú periodickú tlač vydávanú na slovenskom území. Roku 1914 tu vychádzalo 179 týchto periodík. V rokoch 1915 – 1917 ich počet klesol na 129.. No už počas roku 1917 vzrástol ich počet a nasledujúceho roku o ďalších sedem – čo sa však týkalo nie domácich, ale tých periodík, ktoré vychádzali na fronte. Ako vidieť z uvedeného, v porovnaní s prvým polrokom 1914, sa počet maďarských a nemeckých periodík vydávaných na slovenskom území znížil o jednu tretinu, kým slovenských o polovicu. Aj z toho vidieť ako maďarské vládnuce kruhy počas svetovej vojny postihovali nielen slovenské národné hnutie, ale aj jeho noviny a časopisy. Ani tieto ich snahy nacionalizmu, šovinizmu, neznášanlivosti a surového utláčania nemaďarských národností v Uhorsku však vláde ani parlamentu v Budapešti nepomohli. Rozpad rakúsko-uhorskej monarchie z rozhodnutia víťazných mocností Dohody bol neodvratný. Na jeho troskách, na rozvalinách tohto smutne známeho “žalára národov”, sa vytvorili v októbri a v novembri roku 1918 “nástupnícke štáty”: Česko-Slovensko, Rumunsko a Juhoslávia. Vytvorenie Československej republiky znamenalo záchranu pred “národnou smrťou Slovákov”, pred ich úplným odnárodnením.
Ramerupt (kantón)
Ramerupt je francúzsky kantón v obvode Troyes departemente Aube v regióne Champagne-Ardenne. Tvorí ho 24 obcí.
Vauxhall Motors
História
Automobilka bola založená v roku 1857 v Londýnskom Vauxhalle. V roku 1905 sa spoločnosť presunula do Lutonu, kde sídli dodnes.
Najnovšie modely firmy Vauxhall sú licenčne vyrábané stroje nemeckej značky Opel s pravostranným riadením. Väčšina výroby sa sústreďuje aj na vývoz do iných častí Európy a pre niektoré okrajové trhy.
Na začiatku roka 2009, bola budúcnosť Oplu teda aj Vauxhallu neistá v dôsledku negatívnych dopadov finančnej krízy, ktorá prispela k bankrotu korporácie General Motors.
Dňa 10. septembra 2009 bolo oznámené, že Magna, kanadský výrobca súčiastok automobilov a Sberbank, ruská spoločnosť, by kúpili väčšinový podiel (55%) v spoločnostiach Opel / Vauxhalle. General Motors by vlastnilo 35% a zamestnanci by vlastnili 10% akcii. Obchod sa nakoniec neuskutočnil.
Feist
Feist môže byť:
Zoznam psích článkov/R
Tento index bol automaticky vygenerovaný podľa tejto kategorizácie. Obsahuje 5 článkov. Aby sa nové články zobrazili v tomto indexe, musia byť zaradené aspoň do jednej z vymenovaných kategórii. Nové a upravené kategórie sa zohľadnia pri nasledujúcom generovaní.
re
Reserve CAC · Reserve CACIB · Retríver
ro
Rodézsky ridžbek · Rotvajler
NGC 217
NGC 217 je galaxia v súhvezdí Veľryba, ktorú objavil britsko-nemecký astronóm William Herschel 28. novembra 1785.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 12,6.
Potôčik (Olováry)
Potôčik je osada obce Olováry. Obýva ju okolo 30 obyvateľov.
Nachádza sa okolo 10 km juhovýchodne od Veľkého Krtíša v Pôtorskej pahorkatine. Preteká ňou Glabušovský potok, na ktorom je za osadou vybudovaná vodná nádrž.
V osade sa nachádza jedna bytovka a zopár rodinných domov, družstvo a autobusová zastávka s pravidelnými spojmi do Veľkého Krtíša. V blízkosti sa nachádzajú obce Glabušovce a Malé Zlievce.
Jozef Maximilián Petzval
náhľad|Múzeum J. M. Petzvala v jeho rodnom dome v [[Spišská Belá|Spišskej Belej]]
Prof. Dr. Ing. Jozef Maximilián Petzval alebo Jozef Maximilián Pecval (* 6. január 1807, Spišská Belá – † 19. september 1891, Viedeň, Rakúsko) bol slovenský fyzik, matematik a vynálezca. Pokladá sa za zakladateľa modernej optiky.
Vzdelanie
Základné vzdelanie získal v Kežmarku. Gymnázium navštevoval v Podolínci a v Levoči. Stredoškolské vzdelanie ukončil na lýceu v Košiciach. V roku 1826 začal študovať na Univerzite v Pešti. Po absolvovaní Institutum geometricum sa v roku 1828 zapísal na tamojšiu filozofickú fakultu, kde bol v roku 1831 vymenovaný za adjunkta na katedre fyziky. V roku 1832 obhájil na filozofickej fakulte doktorát filozofie a stal sa suplentom matematiky, mechaniky a praktickej geometrie na peštianskej univerzite.
Kariéra
V roku 1837 bol menovaný riadnym profesorom vyššej matematiky. Od roku 1837, kedy bol pozvaný na Viedenskú univerzitu, tam 40 rokov prednášal matematiku. Vynikal v riešení algebraických a diferenciálnych rovníc, bol mimoriadne zručný brusič skla a jemnomechanik. Venoval sa akustike a to kmitaniu strún, diferenciálnym rovniciam kmitania strún, matematickej teórii hudobných nástrojov, balistike, analytickej mechanike, vypracoval projekty plavebného kanálu okolo Pešti. Osobitnú pozornosť venoval optike, kde sú najvýznamnejšie jeho výpočty fotografických objektívov. V roku 1840 dokončil návrhy dvoch objektívov – portrétového a krajinkárskeho (tzv. ortoskopu).
Petzvalov vynález objektívov má mimoriadny svetový význam. Objektív, ktorý skonštruoval vďaka presným výpočtom v roku 1840, umožnil 16-násobne vyššiu priepustnosť svetla. To v praxi znamenalo, že samotná expozícia fotografickej platne trvala menej ako minútu (predtým 5 až 30 minút, v závislosti od počasia - resp. svetelných podmienok, počas ktorých sa fotografovaný objekt nesmel pohnúť). Preto je Petzval pokladaný za zakladateľa modernej fotografie. Ďalej navrhol konštrukcie osvetľovacích a premietacích prístrojov, dvojoký ďalekohľad, zrkadlovú Petzvalovu lampu, kde je maximálne možné využitie svetelnej energie (prenosný reflektor s priemerom na osvetľovanie predmetov až do vzdialenosti 2,7 kilometra), zdokonalil mikroskop. Vypracoval aj projekt osvetľovacieho zariadenia pre lode na Dunaji. Petzvalovým prínosom bol predovšetkým matematický výpočet korekcie optických sústav.
Najvýznamnejšie práce
10 rokov po smrti J. Petzvla sa našli časti rukopisov:
Ocenenia
Jozef Petzval dostal množstvo pôct a vyznamenaní. Od roku 1846 bol dopisujúcim členom a od 1849 riadnym členom viedenskej akadémie vied. V roku 1873 ho prijali za člena Uhorskej akadémie vied. Bol vyznamenaný i radom Františka Jozefa. Jednota českých matematikov ho roku 1881 zvolila za čestného člena.
V roku 1957 bola v Maďarsku založená pamätná Cena Jozefa Petzvla - ocenenie pokrokov dosiahnutých na poli optiky, akustiky, filmovej a videotechnológie, jemnej mechaniky, fotochémie a divadelnej technológie. Okrem toho existuje aj Medaila Jozefa Petzvala. Po vyfotografovaní Odvrátenej strany Mesiaca jeden kráter v blízkosti južného pólu nazvali jeho menom.
Liebherr
Liebherr Group je veľký nemecký výrobca špecializujúci sa na výrobu žeriavov, súčastí lietadiel, ťažobných strojov. Spoločnosť sídli v meste Bulle vo Švajčiarsku.
Spoločnosť založil v roku 1949 Hans Liebherr. Medzi jej výrobky patria vežové žeriavy, časti lietadiel Airbus, domáce chladničky. Takisto vyrába ťažobné a banské stroje, ako nakladače, bagre a extrémne veľké sklápače. Model T 282B je najväčší sklápač na svete.
Svojbytnosť
Svojbytnosť je určitá individualita, imanentná identita, ktorá sa zachováva pri všetkých zmenách okolitého prostredia.
Jewish Quarterly-Wingate Prize
Jewish Quarterly-Wingate Literary Prize je britská, každoročne udeľovaná, literárna cena. Je pomenovaná po magazíne Jewish Quarterly a zakladateľovi ceny Haroldovi Wingatovi. Odmeňovaní sú židovskí aj nežidovskí autori, ktorí žijú vo Veľkej Británii, Britskom spoločenstve národov, Európe a Izraeli a píšu o židovských témach.
Observačný plán
Observačný plán v triangulácii je grafický prehľad trigonometrických smerov, ktoré majú byť zmerané.
Operácia Achilles
Operácia Achilles vykonaná vojskami NATO bola súčasťou vojny v Afganistane. Dovtedy najväčšia vojenská operácia NATO v Afganistane prebiehala v dňoch 6. marca – 30. mája 2007 a jej cieľom bolo vyhnať povstalcov z hnutia Taliban z provincie Hilmand. Podľa vyjadrení koaličných veliteľov sa však Taliban vyhýbal otvorenej konfrontácii a uprednostňoval povstaleckú taktiku boja.
Boje sa sústredili najmä na okolie priehrady Kadžaki, ktorá bola už roky mimo prevádzky. Súčasťou operácie Achilles bola aj operácia Volcano, ktorej cieľom bolo vyčistiť pozície Talibanu v okolí priehrady, ako aj operácia Kryptonite, pri ktorej sa koaličné vojská zamerali na samotnú elektráreň.
Pozadie
16. marca americký generál Dan McNeill oznámil, že koaličné vojská bojujú proti Talibanu na viacerých miestach na juhu krajiny, avšak povstalcom sa darí väčším bojom vyhýbať. Zároveň dodal, že NATO spustí ďalšie protipovstalecké operácie na jar a v lete.
Boj
Počas operácie Volcano dobyla po ťažkých bojoch britská námorná pechota základňu Talibanu v blízkosti elektrárne. 3. apríla vtrhli americké a afganské vojská do objektu, v ktorom sa podľa informácií rozviedky mal nachádzať talibanský veliteľ. Zajať sa ho síce nepodarilo, no došlo k boju, v ktorom bolo zabitých desať povstalcov a dvaja boli zajatí.
30. apríla sa tisíc spojeneckých vojakov spolu s príslušníkmi afganských bezpečnostných zložiek presunulo do severnejších oblastí údolia Sangin, kde vytlačili Taliban z mesta Gerešk a okolitých dedín. Podľa správ ISAF malo byť zabitých 130 bojovníkov Talibanu, avšak po bojoch vypukli niekoľkotisícové demonštrácie, pretože podľa miestnych veľkú časť obetí tvorili civilisti. K ďalším bojom došlo v meste Herát na západe krajiny. Herát bol dovtedy relatívne bezpečným mestom, no po bojoch došlo aj v ňom k protestom z dôvodu obvinenia koaličných vojsk zo zabíjania civilistov.
Veľkým úspechom pre koaličné vojská bolo zabitie vysokého predstaviteľa hnutia Taliban Mullaha Dadullaha, ku ktorému došlo 13. mája 2007 v provincii Hilmand. Jeden z najskúsenejších talibanských veliteľov bol zabitý, keď opúšťal svoj úkryt. 18. mája došlo k leteckému útoku na konvoj, v ktorom sa mali nachádzať bojovníci Talibanu vracajúci sa zo stretnutia na západe krajiny. O tri dni neskôr Taliban zaútočil na spojenú americko-afganskú hliadku. V boji zahynulo 25 útočníkov. Operácia Achilles oficiálne skončila 30. mája 2007 a bola nasledovaná operáciou Rukoväť krompáča.
Les Riceys (kantón)
Les Riceys je francúzsky kantón v obvode Troyes departemente Aube v regióne Champagne-Ardenne. Tvorí ho 7 obcí.
Jaroslav Tůma
Jaroslav Tůma (* 1956, Praha) je český organista, čembalista a pedagóg.
Absolvoval konzervatórium a Akadémiu múzických umení v Prahe u profesorov Milana Šlechtu a Zuzany Růžičkovej. Už počas štúdií získal množstvo ocenení v medzinárodných súťažiach, napríklad za organovú interpretáciu v Linci, v Prahe, v Lipsku. Zúčastnil sa mnohých festivalov (Pražská jar, Internationale Orgelwoche Nuernberg, Musikfestspiele Dresden, Flanderský festival). Zvíťazil v improvizačných súťažiach v Norimbergu (1980) a v Haarleme (1986). Od roku 1990 vyučuje na pražskej HAMU.
NGC 218
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 14,3.
1826
Udalosti
V roku 1826 bola vytvorená prvá fotka. thumb| Jedna z prvých fotografií, ktorú vytvoril [[Joseph Nicéphore Niépce|Joseph Niépce (1826). ]]
Feist (speváčka)
Leslie Feistová (* 13. február 1976, Amherst, Nové Škótsko, Kanada) je kanadská speváčka a textárka. Vystupuje ako sólový umelec pod menom Feist alebo ako členka nezávislej rockovej kapely Broken Social Scene. 6. apríla 2008 v Calgary získala 5 ocenení Juno v kategóriách textár roka, umelec roka, popový album roka, album roka a singel roka.
Plán
Plán môže byť:
Mignavillers
Mignavillers je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Haute-Saône, v regióne Franche-Comté.
Talent (Oregon)
Dejiny
A. P. Talent, pochádzajúci z Tennessee sa usadil v Oregone okolo roku 1870. Mesto založil v roku 1880. Chcel ho nazvať Wagner, ale pracovníci pošty preferovali Talent. Pošta sa tu otvorila v roku 1883. Usadlosť sa predtým volala aj Eden District a Wagner Creek.
Mignavillers
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Leyvaux
Leyvaux je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Cantal, v regióne Auvergne.
Mignavillers
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Leyvaux
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Mignavillers
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Maliar
Maliar môže byť:
Zubří (okres Žďár nad Sázavou)
Zubří je obec v Česku v okrese Žďár nad Sázavou v kraji Vysočina. 1. januára 2012 tu žilo 434 obyvateľov, z toho 214 mužov a 220 žien, pričom priemerný vek v obci bol 37,0 roka (muži 36,7 roka, ženy 37,2 roka).
Žiarivý tok
Žiarivý tok je výkon prenášaný žiarením.
Teória sociálneho konania
Teória sociálneho konania je teória Maxa Webera, podľa ktorej je sociálne konanie ľudské správanie, pri ktorom konajúci jednotlivec vkladá doň subjektívny zmysel a orientuje sa pritom na správanie iných jednotlivcov. Preto napr. inštinktívna reakcia nie je sociálnym konaním.
Zoznam obcí departementu Moselle
Kompletný zoznam 730 obcí departementu Moselle.
Lukáčovce
náhľad|Nitrianska pahorkatina pri Lukáčovciach, v pozadí Zobor a TríbečLukáčovce sú obec na juhozápadnom Slovensku, v okrese Nitra. Je to dedina nížinného (presnejšie pahorkatinného) charakteru, ktorou preteká potok Blatina. Prvá písomná zmienka o Lukáčovciach pochádza z roku 1264. V 18. storočí pôsobil v obci ako kňaz známy osvietenec, člen bernolákovského hnutia a šíriteľ osvety Juraj Fándly. Najdôležitejšími historickými pamiatkami v obci sú kaštieľ z 15. storočia, kostol zasvätený svätému Jánovi Nepomuckému postavený v 18. storočí, budova fary z 18. storočia a mohylovitý útvar – hrádok – pri cintoríne, ktorý je zvyškom obrannej stavby a ktorého počiatky siahajú prinajmenšom do 13. storočia. V Lukáčovciach sa však nachádzajú aj iné pamätihodnosti. Na západnom okraji obce sa nachádzajú dva rybníky, pričom prvý doklad o existencii rybníka pochádza z roku 1498. K Lukáčovciam patrí aj farmárska osada Tŕnie.
Geografická poloha
Lukáčovce sa nachádzajú uprostred zvlnenej krajiny Nitrianskej pahorkatiny, v priehlbine tvorenej potokom Blatina. Mapa udáva nadmorskú výšku, ale keďže obec leží na pahorkatine (čiže nie čisto rovnom teréne), v skutočnosti sa táto výška pohybuje v rozpätí až  Smerom na severozápad sa krajina mierne zdvíha, až za Pastuchovom prechádza do predhoria Považského Inovca. Na východe až juhovýchode možno z obce voľným okom pomerne dobre rozoznať pohorie Tribeč so zreteľnou siluetou vrchu Zobor, týčiaceho sa nad mestom Nitra. Okolitú krajinu po väčšine tvoria polia a neveľké plochy tvorené listnatými lesmi. Takéto prostredie je domovom rôznych druhov lesnej i poľnej zveri – a práve tento fakt predurčil Lukáčovce k rozvoju poľovníctva.
Z územnosprávneho hľadiska patrí obec do okresu Nitra, ktorý je súčasťou Nitrianskeho kraja. Ale neďaleko obce, na ceste medzi Lukáčovcami a Pastuchovom prechádza hranica okresu i kraja. Za touto hranicou sa už nachádza okres Hlohovec - do ktorého Lukáčovce administratívne patrili do roku 1960 - patriaci do Trnavského kraja. Od Nitry sa obec nachádza približne 15 km, od Hlohovca je vzdialená približne 11 km (v obidvoch prípadoch sú uvedené vzdušné vzdialenosti).
Cesty
Z obce vedú dve štátne cesty – jedna do Alekšiniec, ktorou sa ďalej možno dostať do okresných miest Nitra a Hlohovec a druhá do Pastuchova, s napojením na Hlohovec, Topoľčany a Piešťany. Tieto sú logicky najpoužívanejšími prístupovými cestami do dediny, premáva po nich autobusová doprava.
Okrem týchto dvoch štátnych ciest vedie z obce ešte jedna spevnená cesta do obce Andač cez osadu Tŕnie a popod železničnú trať pri Andači. Táto je však úplne neudržiavaná a pre vozidlá bez terénnej úpravy veľmi ťažko zjazdná. Poľná cesta vedie taktiež do obce Nové Sady, ktoré od Lukáčoviec začínajú miestnou časťou Sila. náhľad|Pohľad na obec Lukáčovce
Autobusová doprava
Lukáčovce sú s okolitým svetom spojené hlavne prostredníctvom autobusovej dopravy – autobusy sú jediné prostriedky hromadnej dopravy, ktoré do Lukáčoviec premávajú.
Obec je autobusovou dopravou pravidelne spojená s okresným mestom Nitra i blízkym mestom Hlohovec. Tento spôsob dopravy do obce je asi zo všetkých najvyužívanejší (ak nerátame individuálnu dopravu autom, bicyklom, motocyklom alebo na vlastných nohách).
Železničná doprava
Napriek tomu, že v súčasnosti cez Lukáčovce neprechádza žiadna železničná dráha, jednou z alternatív dopravy to tejto obce je práve železnica. Železničná stanica v Alekšinciach a zastávka v Andači, ktoré sa obe nachádzajú na železničnej trati Leopoldov – Lužianky, sú totiž od Lukáčoviec v znesiteľnej vzdialenosti pre pešiu dopravu (cca 1 hodina bežnej chôdze z Alekšiniec do Lukáčoviec po štátnej ceste). Železničná zastávka Andač bola zhruba do polovice 20.stor. obyvateľmi Lukáčoviec hojne využívaná. Treba však podotknúť, že tento spôsob dopravy v poslednej dobe pomerne upadá, pretože vlakov stojacich v Alekšinciach prípadne na Andači je čoraz menej, čo má za následok, že stále viac ľudí preferuje autobusovú, prípadne individuálnu, dopravu.
Ulice a domy
V Lukáčovciach sa nachádza 11 podstatných ulíc, ktorých oficiálne pomenovanie obec zaviedla v roku 2000 a ktoré vychádza z historických súvislostí. V abecednom poradí sú to: Argentínska, Farská, Hlavná, J. Fándlyho, Na Tŕnie, Osada, Stanovište, Svätomartinská, Športová, Uličky a Za humnami. Aj keď sa v Lukáčovciach používa delenie na ulice, číslovanie domov nie je klasického mestského typu. V obci totiž neexistujú dva domy s rovnakým súpisným číslom (hoci stoja v rôznych uliciach), každé je unikátne vzhľadom na obec, nie vzhľadom na ulicu. Takže ak by sme do adresy na liste zabudli napísať názov ulice a za názvom obce (Lukáčovce) by priamo nasledovalo súpisné číslo, doručovateľ by pravdepodobne doručil zásielku správne. Ale na Slovensku toto nie je až taká kuriozita. Mnohé obce totiž ani názvy ulíc nepoužívajú a do adresy sa píše len názov obce a za ním hneď popisné číslo, ktoré je v celej obci unikátne.
Ako napovedá názov jednej zo spomínaných ulíc, pod správu obce patrí aj osada Tŕnie, ktorá sa nachádza pri už spomínanej neudržiavanej spevnenej ceste medzi Lukáčovcami a Andačom. Obyvatelia tejto osady sa živia prevažne farmárstvom.
Väčšinu budov v Lukáčovciach tvoria rodinné domy, ktoré sa v približne rovnakej miere nachádzajú na oboch brehoch potoka Blatina. Ale priamo na brehu potoka sa nachádza len málo stavieb, väčšina z nich je trochu ďalej, v miestach, kde už je medzi domom a potokom predsa len nejaký výškový rozdiel. Tento fakt poukazuje na neobyčajnú prezieravosť a dlhodobé myslenie starších obyvateľov Lukáčoviec, ktorí zrejme počítali s potenciálnou možnosťou záplav. Táto obava sa viackrát ukázala ako opodstatnená, pretože aj keď v súčasnosti je potok v suchších obdobiach roka len ťažko rozoznateľný, v období silnejších a vytrvalejších dažďov sa hladina vody často zdvíha veľmi vysoko.
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce do konca 19.storočia nepresiahol 1000 osôb, v 20. storočí začal stúpať až do roku 1970, kedy sa pohyboval okolo 1500 osôb, následne však postupne dochádzalo k značnému poklesu, pričom koncom 20. storočia sa počet dostal na úroveň zhruba 1000 osôb. Od roku 2004 však tento počet stúpol zhruba na 1100 osôb. Tak, ako v iných slovenských obciach, aj v Lukáčovciach väčšinu obyvateľov historicky tvorili spravidla roľníci a robotníci. Samozrejme v súčasnosti, aj vzhľadom na čoraz lepšie možnosti dopravy do miest a rozmach iných pracovných možností, je tento údaj naozaj iba historický. Tesnú nadpolovičnú väčšinu obyvateľov tvoria ľudia v produktívnom veku, počet detí je nižší ako počet dôchodcov – je to dôsledok nepriaznivého vývoja demografickej krivky v posledných desaťročiach 20. storočia, kedy veľa mladých ľudí odchádzalo do miest za prácou a bývaním. Tento negatívny trend sa však vedeniu obce podarilo zastaviť a zmeniť predovšetkým v rokoch 2002 - 2004 vďaka výstavbe obecných nájomných bytov, odkedy počet obyvateľov opäť stúpa. K udržovaniu stabilného počtu obyvateľov v súčasnosti napomáha aj postupný rozmach záujmu o bývanie na dedinách, ku ktorému dochádza v posledných rokoch.
Čo sa týka genderového zloženia obyvateľstva, v Lukáčovciach prevládajú ženy, ale rozdiel medzi počtom žien a mužov nie je veľmi veľký.
Samospráva obce
Reprezentantom každej väčšej obce v rámci stredovekého a novovekého Uhorska bol richtár. Všeobecne bolo richtárstvo postom požívajúcim vysokú prestíž, čo súviselo s jeho právami a povinnosťami zakotvenými v obecných štatútoch. Richtár obyčajne pochádzal z majetnejšej, váženej rodiny.
Po vzniku Československa vznikla v roku 1923 obecná samospráva s voleným starostom. Za Slovenského štátu počas druhej svetovej vojny to bol vládny komisár. Po 2.svetovej vojne vznikol Národný výbor, na čele ktorého stál predseda a po nástupe komunistov vo februári 1948 bol zriadený Miestny národný výbor s predsedom.
Po nastolení demokracie bola v roku 1990 opätovne vytvorená inštitúcia obecnej samosprávy, na čele ktorej stojí starosta zvolený v priamych voľbách.
Prahistória
Lukáčovce majú veľmi bohatú históriu a tá sa začína už v praveku. Archeologické výskumy dokladajú osídlenie územia, na ktorom sa dnes rozkladajú Lukáčovce, už v mladšej dobe kamennej – neolite. V tomto období, pravdepodobne v 5. tisícročí pred naším letopočtom, tu podľa hypotéz archeológov žili ľudia zaoberajúci sa roľníctvom. Nálezy archeológov dokazujú osídlenie lukáčovského chotára aj v neskorších dobách – v eneolite a dobe bronzovej.
V katastrálnom území obce sa však nevykopali len nálezy z epôch pred naším letopočtom, ale napríklad aj z obdobia medzi 2. až 4. storočím nášho letopočtu, keď sa tu podľa archeológov nachádzalo germánske sídlisko. A keďže v tých časoch územie dnešného Slovenska priamo susedilo s Rímskou ríšou, pri vykopávkach sa našlo aj nezanedbateľné množstvo starých rímskych mincí.
Staršie dejiny obce
Archeologické nálezy potvrdzujú osídlenie chotára obce aj v skoršom stredoveku – napr. nádoba z obdobia Veľkej Moravy. Dôležitým historickým dokladom z obdobia stredoveku sú pozostatky hrádku na kopci pri cintoríne. Podľa archeológov hrádok vznikol najneskôr v 13. storočí a bol zrejme sídlom nižšej šľachty. Zanikol asi v 15. storočí, čo môže súvisieť s výstavbou kaštieľa, kam sa mohli obyvatelia hrádku presťahovať – tejto hypotéze napomáhajú aj niektoré informačné zdroje, ktoré uvádzajú, že kaštieľ bol pôvodne šľachtickou kúriou.
Prvá písomná zmienka o Lukáčovciach pochádza z roku 1264 v listine, ktorá okrem iného podrobne opisuje chotárne hranice obcí a v ktorej sa spomína cesta vedúca "de villa Lakach" (z dediny Lukáčovce). Ďalšia zmienka o Lukáčovciach je z roku 1309, kedy bola vydaná listina súvisiaca s prechodom Lukáčoviec do vlastníctva Matúša Čáka Trenčianskeho, nazývaného tiež Pán Váhu a Tatier.