cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Dechtový piesok
Metódy ťažby
Odhaduje sa, že 80 % kanadských dechtových pieskov je príliš hlboko pod povrchom. Na hlbinnú ťažbu sa vyvíjajú metódy, ktoré vyžadujú masívnu injektáž horúcej vodnej pary priamo do ložiska, čím sa živice uvoľnia a môžu byť čerpadlami vytiahnuté na povrch. Hlavnými nevýhodami sú nutnosť mať blízko výdatný zdroj vody a zdroj energie na produkciu pary, ako aj problém s veľkým množstvom odpadovej vody. Podľa kritikov je masová ťažba vzhľadom na tieto problémy neuskutočniteľná, zástancovia ťažby tvrdia, že sa tieto technológie v budúcnosti zefektívnia.
Pretože sú svetové zásoby ropy konečné, budú tieto a iné nekonvenčné zdroje ropy pravdepodobne v budúcnosti hrať väčšiu úlohu ako dnes.
Passy-Grigny
Passy-Grigny je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Marne, v regióne Champagne-Ardenne.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Báb (okres Nitra)
Báb (1955 spojenie obcí Veľký Báb a Malý Báb;, ) je obec na Slovensku v okrese Nitra. Obec leží v juhozápadnej časti Nitrianskej pahorkatiny od Nitry. Chotár je sprašová pahorkatina na úbočiach dolinky juhovýchodne od obce s menšími dubovými a hrabovými lesíkmi, inde je odlesnený. Má prevažne hnedozemné pôdy.
Malý Báb sa písomne spomína v roku 1156, od roku 1788 mal jarmočné právo. Obnovený Bábsky jarmok v roku 2010. V obci je rímskokatolícka cirkev, rímskokatolícky kostol Svätého Imricha z roku 1761, na umelovytvorených pahorkoch pri cintoríne Malý Báb je Kalvária s tromi krížmi. V roku 2006 bolo v obci oslávené osemstopäťdesiate výročie prvej písomnej zmienky (1156). V katastrálnom území obce (časť Malý Báb) je pod agátovým lesom vodná nádrž. Pri cintoríne Malý Báb sa nachádza lokalita výskytu chránenej rastliny – Hlaváčika jarného. Pri vchádzaní do obce z južnej strany (od rýchlostnej cesty R1) sú v ílovitej zemine jedinečné pivnce, po ľavej strane uvidíte tzv. Židovský cintorín. V časti obce Alexandrov dvor (Veľký Báb) sa nachádza kaštieľ a chránený les.
454 Mathesis
454 Mathesis je planétka s priemerom 84 km, ktorú objavil A. Schwassmann 28. marca 1900.
Marquerie
Marquerie je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Hautes-Pyrénées, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
2607 Yakutia
2607 Yakutia je planétka s priemerom 28 km, ktorú objavil Nikolaj Stepanovič Černych 14. júla 1977.
Hnilecké vrchy
Hnilecké vrchy sú geomorfologický podcelok Volovských vrchov. Najvyšší vrch podcelku je Bukovec, dosahujúci výšku.
Vymedzenie
Vypĺňajú územie medzi Hnilcom na juhu a Hornádom na severe a tiahnu sa od Gelnice po Markušovce. Zo severu ich ohraničuje Hornádske podolie, podcelok Hornádskej kotliny, na západe a juhu sú to podcelky Volovských vrchov, Havranie vrchy, Knola, Zlatý stôl a Kojšovská hoľa. Na východe nadväzuje pohorie Čierna hora s podcelkami Roháčka a Bujanovské vrchy.
Ďalej sa členia na geomorfologické časti Galmus a Hnilecké podolie.
Osídlenie
Vnútri podcelku ležia obce Slovinky, Poráč a Rudňany.
Svetové hry
náhľad|Otvárací ceremoniál na [[Svetové hry 2009|Hrách 2009 v Kao-siungu]] náhľad|200px|Medailová kolekcia zo Svetových hier
Dejiny
Myšlienka organizovania Svetových hier vznikla rok pred prvými svetovými hrami, v roku 1980. IWGA vtedy združovala 12 medzinárodných športových federácií. Prvé hry boli usporiadané v americkej Santa Clare v roku 1981.
Zoznam Svetových hier
Pozn: V zátvorke sú uvedené ukážkové športy (ktoré nie sú oceňované medailami).
Športy
V celej histórii Svetových hier sa predstavilo 67 športov. Niektoré z nich boli neskôr zaradené do programu Olympijských hier (napr. triatlon), iné boli z OH vyradené (napr. bejzbal, preťahovanie lanom). Špecifikom Svetových hier je možnosť zaradenia športu/športov hostiteľskou krajinou, ktorý nie je na oficiálnom zozname športov IWGA. Takýto šport sa nazýva ukážkový, a nie sú v ňom víťazi oceňovaní medailami. Medzinárodná federácia daného športu ale musí byť členom IWGA. V každej hostiteľskej krajine môžu byť ukážkové športy iné.
1 Ukážkový šport v 1993
3 Ukážkový šport v 1985
4 Ukážkový šport v 1981 a 1985
5 Ukážkový šport v 2001
Marsac (Hautes-Pyrénées)
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
William Holman Hunt
William Holman Hunt (* 2. apríl 1827, Londýn – † 7. september 1910, tamtiež) bol anglický maliar a jeden z pôvodných preraffaelitov.
Život a dielo
Huntova práca nebola vo svojej dobe spočiatku príliš úspešná, rovnako ako práca ostatných preraffaelitov vzbudzovala pobúrenie. Huntovým najväčším zdrojom inšpirácie bola Biblia a do mnohých obrazov vnášal duchovný pohľad. Po rozpade bratstva dokonca odcestoval čerpať inšpiráciu do Svätej zeme. Neskôr sa do Palestíny ešte vracal. Spoločne s duchovným významom vnáša do svojich diel aj morálne ideály. Pri tvorbe svojich diel sa tiež nechával inšpirovať literárnymi dielami – starými anglickými básňami, alebo Shakespearom.
Hunt mal veľký zmysel pre detail a väčšina jeho diel sa pýši sýtymi, jasnými farbami. Pre Huntove diela je typické, že majú symbolický význam.
Péas
Péas je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Marne, v regióne Champagne-Ardenne.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Perióda (fyzika)
Perióda je fyzikálna veličina udávajúca dobu trvania periodického javu. Pri pohybe po kružnici je to doba, za ktorú hmotný bod opíše kružnicu jedenkrát.
Symbol a jednotky
Symbol: T
Základná jednotka: sekunda, skratka s
Ďalšie jednotky: pozri čas
Výpočet
kde
Villy-le-Bois
Villy-le-Bois je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Aube, v regióne Champagne-Ardenne.
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 63 obyvateľov (2009).
Tadeusz Dołęga-Mostowicz
Tadeusz Dołęga-Mostowicz (* 10. august 1898, Okuniew, Bielorusko – † 18., 20. alebo 22. september 1939, okolie mesta Kuty, Ukrajina) bol poľský spisovateľ, prozaik a scenárista.
Ladislav IV. (Uhorsko)
Ladislav IV. Kumánsky (5. august 1262 – 10. júl 1290, Cheresig) bol v rokoch 1272 – 1290 kráľ Uhorska.
Rodina
Rodičia: Štefan V., uhorský kráľ a Alžbeta Kumánska, dcéra vládcu kočovných Kumánov
Nástup na trón
náhľad|vľavo|170px|Socha Ladislava IV. v [[Kiskunlacháza|Kiskunlacháze v Maďarsku]]
Za kráľa Uhorska bol korunovaný hneď po smrti svojho otca v roku 1272 ako desaťročný. Počas neplnoletosti mala za neho vládnuť matka Alžbeta. Do jej vlády sa čoraz viac plietli príslušníci najbohatších uhorských rodov, predovšetkým chorvátsky bán Joachim Pektari z rodu Gutkeledovcov.
Spor o korunu Svätej ríše rímskej
O priazeň Uhorska sa v tom čase uchádzali obaja záujemcovia o korunu Svätej ríše rímskej, Rudolf I. Habsburský i Přemysl Otakar II. Ladislav IV. sa napokon jednoznačne postavil na stranu Habsburga, čím pokračoval v politike svojho otca, ktorý bol nezmieriteľným nepriateľom českého kráľa. Mladý panovník sa dokonca osobne zúčastnil rozhodujúcej bitky oboch rivalov, ktorá sa odohrala na Moravskom poli v roku 1278. Uhorské vojsko veľkou mierou prispelo k porážke Čechov i ku smrti ich kráľa.
Situácia v Uhorsku
Vnútorná situácia v Uhorsku sa však stále zhoršovala. Ladislav začal zanedbávať svoju manželku a celú uhorskú šľachtu a obklopoval sa viacerými kumánskymi konkubínami, pričom sa začal ako Kumán aj obliekať. Na vyčíňanie pohanských Kumánov musela reagovať i pápežská stolica. Legát Filip v roku 1279 pricestoval osobne do Uhorska, aby sa presvedčil o situácii a aby napomenul mladého kráľa. Tieto kroky však spôsobili pravý opak. Urazený Ladislav sa ešte viac primkol ku Kumánom, ktorých divoký a nespútaný život mu vyhovoval oveľa viac. I keď bol nútený prisľúbiť vykonanie nápravy, nič z toho sa nekonalo. Pre neho by to znamenalo úplne zmeniť spôsob života, podriadiť sa však nemienil. Je možno predpokladať, že Ladislav mal nielen rád Kumánov, ale chcel nájsť v nich silných spojencov. Zrejme ich chcel podľa vzoru starých Rimanov a ich prístupu k barbarom integrovať v Uhorsku. Pravdepodobne boli Kumáni silní bojovníci: Kumáni, nazvaní aj Kipchaky, boli tí istí, ktorí dobyli v XII. storočí knieža Igor Svjatoslavič v Rusku. Na druhej strane sa nedá tvrdiť ani to, že by bol Ladislav priateľom Kumánov, pretože im nedovolil odísť z Uhorska a bojoval proti nim v bitke blízko Szalánkeménu okolo roku 1280.
Pápežský legát Filip po nedodržaní Ladislavových sľubov, nevidiac inú možnosť, vyhlásil nad krajinou interdikt a kráľa exkomunikoval z cirkvi. Len s veľkým úsilím sa uhorským vyslancom podarilo presvedčiť samotného pápeža, aby trest zmiernil. V roku 1280 je však Filip opäť v Uhorsku. Na stretnutí s kráľom a jeho matkou žiada prijatie ráznych opatrení voči pohanom. Napriek sľubom v písomnej podobe sa opäť nič nezmenilo.
S vyčíňaním kráľa a jeho kumánskej družiny bola čoraz nespokojnejšia i šľachta. Niektorí jej predstavitelia sa dokonca pokúsili kráľa zosadiť. To ho priviedlo k myšlienke pozvať si na pomoc Tatárov, aspoň tak to tvrdila uhorská šľachta. A tak v rokoch 1285, 1287 a 1288 prichádzajú do krajiny, aby mu pomohli skrotiť šľachtu. Strašným spôsobom vyplienili najmä východné Slovensko. To bol dôvod na otvorenú vojnu s najsilnejšími uhorskými rodmi. Do boja povstali Kyseckí, Boršovci ale i spišskí mešťania. Kráľ utrpel niekoľko porážok. Po výmene pápeža sa mu nový muž na Petrovom stolci dokonca chystal vyhlásiť križiacku výpravu. K tomu však nedošlo, ale Ladislav úplne stratil moc.
Smrť
Dňa 10. júla 1290 zavraždili kráľa Ladislava IV. traja Kumáni v tábore pod hradom Cheresig neďaleko Veľkého Varadína. Chceli sa pomstiť za to, že im pred 10 rokmi zabránil opustiť Uhorsko.
Bains-les-Bains
Bains-les-Bains môže byť:
Charroux (kantón)
Charroux je francúzsky kantón v obvode Montmorillon v departemente Vienne v regióne Poitou -Charentes. Skladá sa z 9 obcí.
Račiněves
Račiněves je obec v Česku v okrese Litoměřice v Ústeckom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 555 obyvateľov, z toho 280 mužov a 275 žien, pričom priemerný vek v obci bol 38,9 roka (muži 38,6 roka, ženy 39,2 roka).
Sob (súhvezdie)
Súhvezdie Sob (lat. Rangifer alebo Tarandus) zaviedol Francúz Pierre Charles Le Monnier vo svojej knihe La Théorie des Comètes z roku 1743 ako spomienku na výpravu do Laponska, na ktorej meraniami dokázali, že Zem je sploštená. Súhvezdie ležalo medzi Cefeom, Žirafou a Strážcom úrody. Dnes sa už nepoužíva.
Svätoemerámske glosy
Svätoemerámske glosy alebo svätoemmerámske glosy sú rydlom vyryté staroslovienske glosy v kódexe Clm. 14008 cirkevno-právnej zbierky Dionysio-Hadriana. Glosy sú napísané latinkou a nachádzajú sa na stranách 27v a 28r.
Vznik a objavenie
P. Ratkoš o vzniku glos uvádza: „Záznam vznikol pravdepodobne pri diskusií arcibiskupa Metoda a nitrianskeho biskupa Wichinga pred kniežaťom Svätoplukom. Kódex patril asi Svätoplukovi, ale záznam spravil jeho pisár.“, podobnú možnosť uvádza aj J. Stanislav: „Glosy súvisia s Metodovými bojmi okolo roku 880 po jeho návrate z Ríma a po vymenovaní Wichinga za biskupa v Nitre“.
Predstava, že autor glos mal pri sebe originál Metodovho prekladu nomokánonu je však nesprávna: „Je však pravdepodobné, ako na to poukázal vydavateľ glos, že ich písal niekto z počutia a že rýchlo zachytil rydlom slová, na ktorých mu záležalo, tak ako ich vnímal z úst nejakého Slovana alebo dokonca samotného Metoda. Tým sa vysvetľuje ich fragmentárnosť a istá grafická povrchnosť záznamu“. Doba vzniku je okolo roku 880. Podľa názoru Franza Zagibu glosy vznikli až neskôr v Regensburgu. Rukopis sa z Veľkej Moravy dostal do kláštora svätého Emeráma v Regensburgu, v súčasnosti je v Bayerische Staatsbibliothek v Mníchove.
Na glosy upozornil vo svojom článku ''Eine lateinische Kanonessammlung in Mähren im 9. Jahrhundert'' z roku 1952 nemecký slavista Wilhelm Lettenbauer.
Znenie glos
Na slovami „De primato episcoropum“ sa nachádza ensiku komusdo, nad „Episcopis gentium singularum scire convenii quius inter eos primus hebeatur quium“ je imeci a nad textom „velut caput existiment et nihil amplius preter eius conscientiam gerant“ je be poveleni. Faksimile pozri v.
Tieto glosy nie sú len pokus o preklad latinského textu, ale sú prevzaté z hotového prekladu nomokánonu a prekladajú aj príslušný grécky text.
Význam
Glosy sa nachádzajú nad niekoľkými slovami v pseudoapoštolskom kánone 35. Ich obsah súvisí so spormi ohľadom Metodových právomocí ako arcibiskupa a zdôrazňujú jeho metropolitné práva. Ďalej ich jazykové črty sú staršie ako znenie nomokánonu v oboch zachovaných rukopisoch (jefremovský a užsťužský), čo svedčí v prospech staršieho pôvodu Metodovho prekladu nomokánonu. Zmienka o ňom je totiž umiestnená na konci Života Metodovho. A po tretie: glosy predstavujú dôkaz prelínania východných (byzantských) a západných (rímskych) prvkov vo veľkomoravskej kultúre.
2608 Seneca
2608 Seneca je planétka s priemerom 4 km, ktorú objavil H.-E. Schuster 17. februára 1978.
Zoznam najvyšších budov v Montreale
thumb|Pohľad na Montreal thumb|Pohľad na Montreal v roku 1942; v popredí Édifice Sun Life Toto je zoznam budov v Montreale vyšších ako 115 m. Od roku 1992 je najvyššou budovou mesta 1000 de La Gauchetière s výškou 205 m.
455 Bruchsalia
455 Bruchsalia je planétka s priemerom 87 km, ktorú objavil M. F. Wolf, A. Schwassmann 22. mája 1900.
Zoznam najvyšších budov v Montreale
Najvyššou inžinierskou stavbou v meste je Stade olympique de Montréal s výškou 175 m.
thumb|Pohľad na Basilique-cathédrale Marie-Reine-du-Monde a Édifice Sun Life thumb|Pohľad na Basilique-cathédrale Marie-Reine-du-Monde a 1000 de La Gauchetièrie
Polypoites
Polypoites alebo Polypoités môže byť:
Živica
Živica môže byť:
Békešská Čaba
Békešská Čaba je župné mesto v juhovýchodnom Maďarsku. Nachádza sa vo Východopanónskej panve (Veľkej dunajskej kotline), 8 km juhozápadne od rieky Kettős-Körös a 20 km severne od hraníc s Rumunskom. Mesto je dôležitým strediskom slovenskej menšiny v Maďarsku, v roku 2001 sa hlásilo k slovenskej národnosti 6 % jeho obyvateľstva. Je družobným mestom Trenčína.
Je sídlom župy, mestom so župným právom. Počet obyvateľov v posledných rokoch mierne klesá, v roku 2009 malo mesto 64 784 obyvateľov, ktorí žili na území 193,94 km². Veľkosťou sa radí do skupiny stredne veľkých maďarských miest spolu s mestami Níreďháza, Kecskemét, Stoličný Belehrad, Szombathely, Szolnok, Tatabánya, Jáger alebo Salgótarján.
Je železničným dopravným uzlom. Leží na medzinárodnej trati z Budapešti do Bukurešti. Leží v jednej z najúrodnejších poľnohospodárskych oblastí Maďarska.
Osídlenie Čaby
Na jar roku 1718 prišla do Čaby prvá veľká skupina Slovákov. Boli medzi nimi rodiny zo Seliec, Rimavskej Bane, Rimavského Brezova, Čerenčian, Vyšnej Pokoradze a z Lehoty nad Rimavicou. Prišli Slováci z Hontu, Novohradu, Gemera a Zvolena, ktorých viedol kolonizátor Turóczi. Vtedy už v Čabe žilo dovedna 22 rodín, 111 ľudí. Bývali v zemľankách. Pravdepodobne medzi nimi boli aj Slováci, ktorí prišli pred časom na sezónne práce a nevrátili sa do svojich dedín. Okolo Čaby na pustatinách bývali niektorí Slováci na salašoch, v kolibách. Možno to boli oni, ktorí podávali správy na Slovensko o krajoch, ktoré sú neobývané. Koncom roku 1718 žilo v Čabe 46 rodín, spolu 230 obyvateľov. Roku 1720 bola Čaba zaevidovaná ako osada. Do Čaby prichádzali Slováci nielen horských obcí Horného Uhorska, ale aj tí, ktorí sa túlali po Uhorsku a hľadali nový životný priestor. Slováci začali osídľovať Gerendášsku pustatinu a do užívania aj ďalšie časti pustatiny Kerekegyháza, Mezőmegyer, Gerla a Őlyved. Noví Čabania si museli zaopatriť drevo na stavbu domov. Keďže ho široko-ďaleko nebolo dovážali ho z lesov vzdialených 10 - 15 km. Dosky nakupovali v  60 km vzdialenom Arade alebo až v Pešti. Železiarsky tovar nakupovali v 100 km vzdialenom Segedíne a  v iných mestách. Podľa súpisu z roku 1717 boli v Békešskej stolici len traja remeselníci. Niektoré rodiny nové životné podmienky odrádzali od pobytu  v Čabe a rozhodli sa odsťahovať. Prvý raz sa tak stalo roku 1724, potom v roku 1732. Niektorí odišli iní zostali, keď im panstvo sľúbilo úľavy.
Čaba v roku 1789 mala 10962 obyvateľov, v roku 1816 bolo ich 17128, roku 1836 - 21757. Stala sa najväčšou dedinou v Uhorsku. Potom, ako sa v roku 1840 stala mestom v roku 1857 žilo v Čabe 26705 ľudí.
Po druhej svetovej vojne ekonomika mesta sústredila na spracovanie poľnohospodárskej produkcie, vybudovali sa tu konzervárne, mlyn. Veľmi známe sa stalo mesto výrobou klobás – tzv. Čabianska klobása.
Ľudevít Ján Steiner
Ľudevít Ján Steiner (* 21. február 1912, Vyšná Boca – † 5. december 1992, Bratislava) bol vojak z povolania, spojovací dôstojník československej armády, neskôr vyšší dôstojník generálneho štábu a príslušník slovenskej brannej moci, vysokoškolský vojenský pedagóg, naposledy opäť vyšší dôstojník československej armády.
Životopis
Narodil sa vo Vyšnej Boci, v rodine baníka, ktorý vykonával svoje ťažké povolanie v baniach v okolí Vyšnej Boce. Jeho otcom bol Ľudevít Steiner a matkou Mária, rodená Strculová. Obaja rodičia boli evanjelici augsburského vyznania.
Mladosť
Ľudevít Ján Steiner bol veľmi dobrým žiakom s prevažne technickým nadaním. Po absolvovaní šiestich tried ľudovej školy vo Vyšnej Boci, študoval osem rokov na reálnom gymnáziu s vyučovacím jazykom slovenským v Liptovskom Sv. Mikuláši, ktoré úspešne absolvoval v r. 1932 zložením maturitnej skúšky. Z cudzích rečí ovládal francúzsky a nemecký jazyk.
Štúdium na Vojenskej akadémii v Hraniciach
V roku 1932 bol riadne odvedený ako schopný výkonu vojenskej služby, predurčený k výkonu vojenskej prezenčnej služby u telegrafného práporu 3 v Trnave. Vďaka maturite mu bol priznaný charakter frekventanta školy na výchovu dôstojníkov telegrafného vojska v zálohe v Turnove, ktorú následne úspešne absolvoval. Po úspešnom absolvovaní školy sa vrátil k svojmu útvaru, kde úspešne vykonal náročné dôstojnícke skúšky. Keďže pochádzal zo skromných pomerov, rozhodol sa pre službu vojaka z povolania a prihlásil sa na Vojenskú akadémiu v Hraniciach. Na dvojročné štúdium nastúpil v septembri 1933 ako vojenský akademik. V roku 1935 akadémiu úspešne absolvoval a bol menovaný do hodnosti poručíka telegrafného vojska.
Služba v medzivojnovej československej armáde
Po absolvovaní vojenskej akadémie bol zaradený najskôr k telegrafnému práporu 3 v Trnave, následne bol však premiestnený k telegrafnému práporu 7 v Turčianskom Sv. Martine. V oboch prípadoch ako veliteľ čaty. Osvedčil sa ako schopný a nadaný dôstojník, s veľmi dobrými technickými odbornými schopnosťami. Od roku 1937 opätovne premiestnený, a to k telegrafnému práporu 4 v Prešove, u ktorého bol ustanovený do funkcie veliteľa roty. Počas služby absolvoval rádiotelegrafický kurz pre dôstojníkov telegrafného vojska. V priebehu všeobecnej mobilizácie československej armády v roku 1938 vykonával mimoriadne exponovanú funkciu veliteľa telegrafného vojska veliteľstva 17. divízie „Blodek“, ktorého veliteľské stanovisko bolo v Rychnove u Jablonce nad Nisou, zároveň bol ustanovený aj veliteľom telegrafného práporu 17, zriadeného počas mobilizácie. Pri výkone zodpovedných funkcií počas mobilizácie sa plne osvedčil ako schopný dôstojník a veliteľ.
Príslušníkom slovenskej brannej moci
Po vzniku samostatného Slovenského štátu 14. marca 1939 sa stal príslušníkom slovenskej brannej moci, zaradený k telegrafnému práporu 4 v Prešove (od apríla 1939 premenovaný na telegrafný prápor 2) ako veliteľ roty, od mája 1939 ustanovený za veliteľa práporu a zároveň bol povýšený na nadporučíka telegrafného vojska. V septembri 1939 absolvoval ťaženie slovenskej armády proti Poľsku ako veliteľ telegrafného práporu, počas ktorého sa plne osvedčil ako veľmi schopný veliteľ. Za ťaženie bol neskôr vyznamenaný.
Frekventantom Vysokej vojennej školy
V januári 1940 sa prihlásil na Vysokú vojennú školu v Bratislave, na ktorú bol prijatý ako jediný dôstojník stavovskej skupiny telegrafného vojska aj napriek odporu nadriadeného veliteľa divízie, ktorý nechcel schopného veliteľa uvoľniť na štúdium z dôvodu, že nemal za neho náhradu. Na Vysokej vojennej škole bol zaradený do oddelenia A – dôstojníkov generálneho štábu, pričom ju absolvoval v rokoch 19401942.
V roku 1941 bol povýšený a do hodnosti stotníka spojovacieho vojska. Počas štúdia na VVŠ nadriadenými hodnotený ako veľmi schopný a univerzálny štábny dôstojník, vhodný pre výkon funkcií vo všetkých oddeleniach štábov vyšších veliteľstiev. Na VVŠ okrem teoretického štúdia absolvoval viacero odborných stáží u útvarov jednotlivých druhov zbraní a neskôr aj vo všetkých oddeleniach štábov vyšších veliteľstiev. Ako frekventant VVŠ bol v lete roku 1941 odoslaný do poľa v rámci ťaženia proti ZSSR. Tu pobudol s ďalšími frekventantmi VVŠ len krátku dobu, so zaradením v štábe vyššej jednotky. Po návrate na Slovensko v auguste 1941 sa oženil s Ruženou Evou Kováčovou. V roku 1942 úspešne ukončil VVŠ s výsledným prospechom „veľmi dobrý“ v poradí ako tretí z 22 poslucháčov VVŠ – oddelenia generálneho štábu.
Na frontoch 2. svetovej vojny
Vzápätí po ukončení VVŠ, ešte vo februári roku 1942 bol odoslaný do poľa, na východný front, kde bol zaradený až do októbra 1942 u Rýchlej divízie ako prednosta 3. operačného oddelenia veliteľstva divízie. S divíziou prekonával peripetie frontových bojov, kde sa plne osvedčil. Za statočné chovanie pred nepriateľom a vzorný výkon štábnych funkcií bol opakovane vyznamenaný. Po návrate na Slovensko bol ustanovený prednostom výcvikového oddelenia MNO – HVV a zároveň aj profesorom všeobecnej taktiky na VVŠ.
Dňom 1. januára 1943 bol preložený do skupiny dôstojníkov generálneho štábu. V júni roku 1943 bol premiestnený k MNO – Vojenskej správe. V lete roku 1944 vykonával funkciu náčelníka štábu Technického zboru (TSb.), od augusta 1944 bol opäť odvelený do poľa, k 2. technickej divízii v Taliansku, ako náčelník štábu veliteľstva divízie. Tu plnil neľahkú úlohu, zodpovedal za chod divízie. Musel riešiť rôzne závažné krízové situácie divízie, vyplývajúce z frontových udalostí na území Talianska. U technickej divízie zotrval až do marca 1945, kedy bol prevelený späť na Slovensko.
V obnovenej ČSR
Po skončení 2. svetovej vojny a vykonaní reorganizácie česko-slovenskej armády bol od júna 1945 zaradený na veliteľstve Vojenskej oblasti 4 v Bratislave. Od roku 1946 bol prideleným dôstojníkom 1. osobnému oddelenia veliteľstva Vojenskej oblasti 4 ako prednosta výcvikovej skupiny. V roku 1946 bol zároveň aj povýšený do hodnosti štábneho kapitána generálneho štábu, po ktorej nasledovalo v roku 1948 povýšenie do hodnosti majora generálneho štábu. Od augusta 1948 vykonával funkciu prednostu operačného oddelenia veliteľstva Vojenskej oblasti 4. Za roky 1946 až 1948 bol ako vynikajúci dôstojník a odborník hodnotený stupňom kvalifikácie „výborný“.
Po komunistickom prevrate v ČSR vo februári 1948 sa nový režim v rámci čistiek v armáde zameral aj na bývalého dôstojníka slovenskej brannej moci mjr. gšt. Ľudevíta Steinera. Najprv bol v roku 1950 prevedený do kategórie dôstojníkov zbraní (spojovacieho vojska), v októbri toho istého roka bol odoslaný na zvláštnu dovolenku a premiestnený k spojovaciemu pluku 4 a od 31. októbra 1950 bol ako tridsaťosem ročný preložený z vojenskej činnej služby do zálohy.
Po prepustený do zálohy bol postupne zamestnaný najprv ako vedúci prípravy výroby a plánu vo Výskumnom a vývojovom závode v Bratislave, neskôr bol zamestnaný aj u iných podnikov. Všade vynikajúco uplatnil svoje technické nadanie.
Živilė Balčiūnaitėová
Živilė Balčiūnaitė (* 3. apríl 1979, Vilnius) je litovská atlétka, bežkyňa, ktorá sa venuje dlhým tratiam.
Kariéra
Debutovala v roku 1997 na svetovom majstrovstve v krose. V kategórii juniorov získala 74. miesto. V roku 1998 na Majstrovstvách sveta juniorov v atletike sa v behu na 3 000 metrov umiestnila ako desiata. Ďalšie jej úspechy sú uvedené v tabuľke nižšie v článku. Prvým trénerom bol Juozapas Garalevičius, súčasným trénerom je Romas Sausaitis.
V roku 2010 sa stala v Barcelone majsterkou Európy v maratónskom behu. Kvôli nezrovnalostiam v jej vzorku moči jej národný atletický zväz dočasne pozastavil činnosť. V apríli roku 2011 kvôli dopingu definitívne prišla o titul majsterky Európy a bola potrestaná dvojročným zákazom štartov. Zlato dodatočne získala Ruska Naiľa Julamanovová, na striebornú pozíciu sa posunula Anna Incertiová z Talianska a bronz získala pôvodne štvrtá Ukrajinka Teťana Filoňuková.
Jules Renard
Jules Renard (* 22. február 1864, Châlons-du-Maine, Francúzsko – † 22. máj 1910, Paríž, Francúzsko) bol francúzsky spisovateľ.
Roku 1889 patril k spoluzakladaťelom prestížnej literárnej revue Mercure de France. Bol blízkym priateľom Edmonda Rostanda, autora Cyrana. Po vypuknutí Dreyfusovej aféry sa Renard postavil na stranu Emila Zolu (ktorý vydal list Žaluji) a patril k bojovníkom za Dreyfusovu rehabilitáciu. Bol pacifistom a antiklerikálom. Jeho najslávnejším dielom sa stal Denník, ktorý bol publikovaný až posmrtne, roku 1925.
Dážď
thumb|Padajúci dážď Dážď je forma zrážok, iné formy sú sneh, krúpy a rosa. O daždi hovoríme, keď oddelené kvapky vody padajú z mrakov na zemský povrch. Nie každý dážď dosiahne povrch, niektoré kvapky sa vyparia počas pádu cez suchý vzduch. Tento druh zrážok sa volá virga.
Množstvo dažďových zrážok sa meria použitím zrážkomera. Je vyjadrené ako hĺbka vody, ktorá sa nazbiera na plochom povrchu a meria sa s presnosťou na štvrtinu milimetra alebo stotinu palca (0,01 in). Niekedy sa udáva v litroch na meter štvorcový (1 l/m² = ).
Padajúce kvapky dažďa sa často na obrázkoch vykresľujú v tvare slzy, dole okrúhlej a zužujúcej sa smerom nahor. Tento tvar je nesprávny (kvapky vody majú tento tvar iba v čase formovania a iba z niektorých zdrojov). Malé kvapky dažďa sú takmer guľaté. Väčšie sa splošťujú ako hamburgerové žemle; veľmi veľké majú tvar ako padáky. Zvyčajne majú dažďové kvapky priemer 1 až. Najväčšie kvapky, ktoré dopadli na zem, boli zaznamenané nad Brazíliou a Marshallovými ostrovmi v roku 2004 – niektoré mali priemer až. Veľkosť bola vysvetlená kondenzáciou vodnej pary okolo veľkých čiastočiek dymu alebo stretom viacerých kvapiek. Najdaždivejším miestom na Zemi je ostrov Kauai v Havajských ostrovoch, priemerné ročné zrážky predstavujú, prší tu 350 dní v roku. thumb|Dážď na tráve Mnohé kultúry vyvinuli rôzne spôsoby ochrany pred dažďom ako napríklad dáždniky a pršiplášte a rôzne zariadenia na odvod dažďa ako odkvapy a odvodňovacie stoky. Mnoho ľudí uprednostňuje nevychádzať z domu počas daždivých dní, hlavne v tropických oblastiach, kde je dážď obyčajne spojený s búrkami. Dažďová voda môže byť zachytávaná na pitie alebo zavlažovanie.
Marsas (Hautes-Pyrénées)
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Dážď
Kultúra
Kultúrne vplyvy dažďa sa na svete líšia. V západnom svete je dážď tradične považovaný za niečo smutné a negatívne v porovnaní s jasným a šťastným slnečným počasím. V suchých oblastiach, ako napr. v Indii, je dážď vítaný s eufóriou.
Marsas (Hautes-Pyrénées)
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Dážď
Kultúra
Mnoho ľudí považuje vôňu dažďa za výnimočne charakteristickú a príjemnú. Zdroj tejto vône je petrichor, olej, ktorý produkujú rastliny. Dostáva sa do pôdy a počas dažďa sa uvoľňuje do vzduchu.
Vôňa však nie je jediná charakteristika dažďa, práve naopak, je ich omnoho viac.
Obdobie Asuka
náhľad| Päťposchodová pagoda Horju - dži postavená v období Asuka Obdobie Asuka bolo obdobie japonských dejín medzi rokmi 538 až 710. Je charakterizované vytvorením centrálne riadenej administratívnej organizácie na čele s cisárom, podľa vzoru vtedajšej Číny. V tomto období sa budhizmus definitívne zakorenil, ako jedno z dominantných náboženstiev v Japonsku. Obdobie Asuka tvorí prechodné obdobie od polokmeňového štátneho zriadenia obdobia Kofun k modernému centralizovanému štátu v období Nara.
Dejiny
Japonsko vyšlo z obdobia Kofun ako krajina, ktorá navonok pôsobila dojmom jednotného štátneho celku, ale v skutočnosti bola zmietaná mocenskými ambíciami jednotlivých rodov o nadvládu a rozhodujúci vplyv v krajine. Autorita cisára bola v tomto období veľmi slabá a jeho  postavenie krehké, pretože reálnu moc  držali v rukách predstavitelia mocných šlachtických rodov. Jedným z najmocnejších bol rod Saga, ktorý mal takú veľkú moc, že dokonca podľa ľubovôle dosadzoval a odvolával cisárov.
V priebehu 6. storočia preniká prostredníctvom misionárov z Číny do Japonska budhizmus a zároveň sa nadväzujú aj obchodné a diplomatické kontakty s Čínou a Kóreou. Do krajiny ktorých preniká do aj čínske filozofické a politické myslenie predovšetkým konfucianizmu. Základnou politickou myšlienkou konfucianizmu je idea, že hierarchicky usporiadaná spoločnosť, s presne vymedzenou deľbou moci, rozdelením vplyvu jednotlivca a s dominantným postavením panovníka vo všetkých sférach života krajiny,  je najlepšou formou vlády. V druhej polovici 6. storočia vznikol v Číne po chaotickom období vlád severných a južných dynastií v  dynastia Suej, ktorá je čoskoro nahradená oveľa úspešnejšou a dlhšie trvajúcou dynastiou Tchang. V oboch prípadoch týchto krajín bola štátna moc koncentrovaná v rukách cisára a jeho dvorného aparátu. Japonsko, naproti tomu vystupovalo pri vtedajšom porovnaní s Čínou ako krajina bez silného centrálneho vedenia, zmysluplnej administratívnej štruktúry a barbarskými zvykmi. V priebehu 6. storočia sa vytvorila pri panovníckom dvore v krajine aktívna  konfucianizmom ovplyvnená a reformne zmýšľajúca skupina šľachticov, ktorá chcela zreformovať fungovanie krajiny, podľa čínskeho vzoru. Snaha o reformu získala veľké povzbudenie po nástupe cisára Šótoku. náhľad|left|Dobový portrét cisára Šótoku z 8. storočia
Šótoku
Nový panovník plánoval vytvoriť novú  koncepciu najvyššej štátnej autority, ktorej sa musel každý občan bezvýhradne podriadiť. S týmto úmyslom boli sformulované základné princípy zamýšľaného poňatia štátnej moci do podoby  cisárskeho ediktu nazvaného Charta sedemnástich článkoch (Džúšíčidó Kempó), ktorého text je súčasťou  aj  japonskej kroniky Nihon šoki. Za autora Charty sa v minulosti považoval cisár Šótoku, ale pravdepodobnejšie bol autorom textu kolektív cisárových najbližších spolupracovníkov.
Hlavnou ideovou inšpiráciou textu Charty sedemnástich článkov bola filozofia konfucianizmu, ktorá vníma ľudskú spoločnosť, ako spoločnosť v ktorej každý jeden člen spoločenstva plní určitú predom danú úlohu a v ktorej základným vzťahom medzi členmi spoločnosti je vzťah medzi nositeľom autority (nadriadeným) a tými, ktorý sa musia danej autorite bezpodmienečne podriadiť (podriadeným), ale pri mnohotvárnosti každodenných spoločenských vzťahov sa tento vzťah moci a poslušnosti aplikoval aj na vzťahy medzi otcom a synom, manželom a manželkou, starším a mladším členmi spoločenstva atď. Spomenuté konfuciánske chápanie vzájomného vzťahu medzi členmi spoločenstva a predovšetkým medzi panovníkom a poddanými je preto prítomne v celom spise Charta sedemnástich článkov s jasným cieľom podporiť autoritu panovníka. Konečným cieľom autorov textu, tak bol štát s centralizovanou a hierarchicky rozdelenou byrokratickou štátnou správou, riadenou z jedného centra, veľmi odlišného od Japonska v období Kofun.
Charta sedemnástich článkov, síce posunula výrazne  krajinu smerom k centrálnemu modelu vlády, aký existoval vo vtedajšej Číne a ktorý bol pôvodným cieľom reformátorov, ale neobsahovala nariadenia, ktoré by túto transformáciu úspešne zavŕšili, pretože problémom, ktorý sťažoval koncentráciu moci v rukách cisára bol obrovský pozemkový majetok japonskej dedičnej  šľachty.
Reforma Taika
Ďalším cisárskym nariadením obsiahnutom v reforme Taika sa zrušilo súkromné vlastníctvo pôdy a všetka pôda v krajine prešla do osobného vlastníctva panovníka, bývalým vlastníkom pôdy boli pridelené léna, ktoré mali po novom právo užívať, ale nie vlastniť. Trvalo však až vyše 50 rokov kým sa systém absolútneho vlastníctva pôdy cisárom ujal a všetka  pôda prešla do osobného vlastníctva panovníka, predovšetkým vo vzdialených provinciách sa to presadzovalo pomaly.
Za vlády cisára Temmu bolo nariadenie o zrušení súkromného vlastníctva opätovne potvrdené a pre krajinu sa začalo budovať vôbec po prvý raz v dejinách trvalé hlavné sídlo a prestalo sa s praxou sťahovania trvalého sídla po smrti každého cisára. Prvé stále hlavné mesto vzniklo na rovine Fudžiwara v oblasti Asuka, ktoré zostala hlavným mestom nasledujúcich 20 rokov.
Kódex Taihó
Za cisára Temmu bola transformácia Japonska na moderný štát definitívne dokončená. Celé storočie trvajúci zápas o novú podobu fungovania krajiny dospel k úspešnému záveru. V tomto období boli všetky predchádzajúce vládne nariadenia zhrnuté do ucelenej podoby v kódexe Taiho (Taihó Ricurjó) zostavenom roku 701 na príkaz cisára Mommua. Kódex obsahoval ustanovenia o zložení a fungovaní štátnych orgánov, organizácii miestnej správy, zásady prideľovania pôdy, nariadenia o odmenách pre úradníkov a je preto veľmi cenným prameňom pre spoznávanie spoločenských a spoločensko – ekonomických pomerov v tomto historickom období. Kódex Taiho kodifikoval novú administratívnu štruktúru štátnej správy, na čele s cisárom a ministrami, ktorý tvorili poradný orgán cisára tkz. štátnu radu. Ministerské hodnosti sa členili, podľa hierarchického kľúča na hodnosť najvyššie postaveného hlavného ministra, čiže kancelára (Daijó daidžin 太政大臣), ďalej  ministra ľavej strany (Saidažin 左大臣) a ministra pravej strany (Udaidžin 右大臣), ktorý mal rovnaké právomoci, ako  minister ľavej strany, ale formálne bol podriadeným ministra ľavej strany. Ďalej vznikli administratívne pozície štyroch hlavných radcov (Dainagon 大納言) a štyroch menších radcov (Šónagon 少納言). Kódexom Taihó sa ustanovil celý nový systém administratívneho členenia štátnej správy tzv. Ricurijó. Obdobie Akusa je vzhľadom na neskorší vývin japonskej štátnosti a národa jedno z najdôležitejších období, ktoré položilo základ štátnej správy a vládnutia, ktoré v základoch pretrvali až do reforiem Meidži v roku 1868.
Villy-le-Maréchal
Villy-le-Maréchal je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Aube, v regióne Champagne-Ardenne.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 159 obyvateľov (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Býk Poniatowského
thumb|Umelecké zobrazenie
Súhvezdie Býk Poniatowského (lat. Taurus Poniatovii) zaviedol na nebeskú oblohu poľský astronóm a riaditeľ Vilniuského observatória Marcin Odlanicki Poczobut na počesť kráľa Stanislava Poniatowského. Počas takmer celého 18. storočia bola Litva časťou Poľska. Poczobut uviedol súhvezdie v diele Cahiers des observations astronomiques faites à l’observatoire royal de Vilna en 1773 vydanom v roku 1777. Nachádzalo sa medzi Orlom, Herkulom, Hadonosom, a Chvostom hada. Bolo vytvorené z hviezd v tvare V (podobne ako Hyády). Dnes sa už nepoužíva. Do dnešných dní však ostal asterizmus Býk Poniatowského, obrazec v podobe písmena T utvorený spojnicou hviezd 66 — 67 — 68 — 70 v súhvezdí Hadonos.
Pipitka (podcelok)
Pipitka je geomorfologický podcelok Volovských vrchov. Najvyšší bod podcelku je rovnomenný vrch, dosahujúci výšku
Polohopis
Hierarchia Alpsko-himalájska sústava → Karpaty → Západné Karpaty → Vnútorné Západné Karpaty → Slovenské rudohorie → Volovské vrchy → Pipitka ***
Vymedzenie
Zaberá južnú časť pohoria a tvoria ho plošinaté rázsochy v okolí Smolníckeho, Štóskeho potoka a Bodvy. Rozprestiera sa medzi Úhornianskym sedlom a Medzevom. Na severe nadväzujú podcelky Volovských vrchov Kojšovská hoľa a Zlatý stôl, západne leží Rožňavská kotlina a na juhu nadväzuje Slovenský kras s podcelkami Horný vrch, Zádielska planina a Jasovská planina. Severovýchodný a východný okraj Pipitky prechádza do Medzevskej pahorkatiny, patriacej do Košickej kotliny.
Frekvencia (fyzika)
Frekvencia alebo kmitočet je fyzikálna veličina, ktorá udáva počet opakovaní periodického javu za jednotku času. Je významná pri opise elektromagnetického žiarenia a mechanického vlnenia, teda napríklad svetla a zvuku. Energia fotónu je priamoúmerná jeho frekvencii f: E = h f, kde h je Planckova konštanta.
Vo fyzike sa používa aj tzv. kruhová frekvencia, značená \omega\,\! (grécke omega),. Tá je v prípade pohybu po kružnici rovná uhlovej rýchlosti telesa.
Frekvencia sa označuje ako f\,\! alebo \nu\,\! (grécke písmeno ní). Jej základnou jednotkou SI je hertz, skratka Hz (rozmer 1 Hz = 1 s−1). V praxi sú časté aj jej násobky kilohertz (kHz, tisícnásobok hertzu), megahertz (MHz) a gigahertz (GHz). V technickej praxi sa používa ako jednotka počet otáčiek za minútu (ot./min).
Súvis s periódou a vlnovou dĺžkou
Frekvencia je definovaná ako obrátená hodnota periódy T:
Vlnenie (teda napr. svetlo alebo zvuk) prejde za jednu periódu jednu vlnovú dĺžku \lambda. Preto pre rýchlosť šírenia vlnenia c (napríklad rýchlosť svetla alebo rýchlosť zvuku) platí
Z tohto vzťahu vieme vyjadriť frekvenciu ako
Priedhorie
thumb
Priedhorie je miestna časť obce Pružina. Historicky vznikla kolonizačnou zástavbou, pozostávajúcou z hospodárskych dvorov, usadlostí (gruntov) s pôdorysom v tvare U, do ktorého boli včlenené viaceré obytné a hospodárske budovy. V 20. storočí nahradila moderná tehlová zástavba pôvodnú ľudovú drevenú architektúru (stavby z kresaných hranolov, zastrešené sedlovou strechou pokrytou šindľom, slamou, neskôr eternitovou krytinou). Niekoľko drevených stavieb tu stojí dodnes.
Bohdana Klemensová
Bohdana Klemensová (* 20. november 1849, Vrbica - † 20. november 1922, Banská Bystrica) bola slovenská výtvarníčka a pedagogička. Používala pseudonym „Teodorovie“.
Životopis
Od roku 1860 študovala na gymnáziu v Banskej Bystrici. Od roku 1878 pôsobila ako učiteľka na ľudovej škole, neskôr učiteľka a od 1898 riaditeľka strednej školy v Plzni, na dôchodku žila v Banskej Bystrici. Ostala slobodnou a bezdetnou.
Venovala sa aj ženskej problematike, príspevky uverejňovala v Národných novinách, Ženských listoch a i. Po otcovi J. B. Klemensovi zdedila maliarske nadanie, prezentovala sa najmä ako maliarka prírodných a mytologických motívov, pozoruhodná bola jej litografia zo 70. rokov 19. storočia „Zápola Velestúrova“ s nápisom rúnoslovanským na pomedzí Smrčného medzi Banskou Bystricou a Kremnicou, v ktorej je viditeľná inšpirácia romantizmom.
Radovesice
Radovesice je obec v Česku v okrese Litoměřice v Ústeckom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 455 obyvateľov, z toho 232 mužov a 223 žien, pričom priemerný vek v obci bol 39,6 roka (muži 38,3 roka, ženy 41,0 roka).
2609 Kiril-Metodi
2609 Kiril-Metodi je planétka s priemerom 29 km, ktorú objavil Nikolaj Stepanovič Černych, Ľudmila Ivanovna Černychová 9. augusta 1978.
Petřvald (okres Karviná)
Petřvald je mesto v Česku v okrese Karviná v Moravskosliezskom kraji. 28.6.2006 tu žilo 6994 obyvateľov.
Štefan I. (Uhorsko)
Svätý Štefan I. alebo Štefan Veľký, pred pokrstením Vajk, (* 969 (970/975/980)?, Ostrihom – † 15. august 1038, Ostrihom alebo Stoličný Belehrad  ) bol v rokoch 995997 knieža Nitrianskeho kniežatstva, v rokoch 9971000/1001 veľkoknieža Maďarov/Uhorska a v rokoch 1000/10011038 prvý kráľ Uhorska.
Petřvald (okres Karviná)
Prvá písomná zmienka o obci je v roku 1305.
Štefan I. (Uhorsko)
Nitrianske knieža
V roku 995 Vajk možno z turkického „bay“ – hrdina, pán; ale najskôr domácka verzia Štefanovho prvého slovenského mena Viačeslav (Vajko), ktoré si neskôr pogréčtil na Štefan, (Viačeslav po grécky sa povie Stefanos). Keď dosiahol prah dospelosti, jeho otec Gejza odstránil z trónu Nitrianskeho kniežatstva Michala, mladšieho Gejzovho brata, a dosadil naň Vajka. Potom dal Gejza zvolať snem, ktorý súhlasil so Štefanovým nástupníctvom na uhorský trón.
Krátko nato, v roku 995, alebo podľa iných zdrojov: 994/995, 9951001, 997, 1002, 1004, 1009/1010, sa Vajk oženil s 10-ročnou Gizelou , dcérou bavorského vojvodu. Priviedol ju na svoj kniežací dvor do Nitry. Gizelino veno Štefanovi bolo, podľa niektorých zdrojov, územie v oblasti Bratislavy, Šopronu, Steinamangeru, ktoré bolo „po roku 991 bavorské“, čím sa teda napríklad Bratislava stala súčasťou Uhorska. Mladý Vajk sa v Nitriansku rýchlo zoznámil s miestnymi šľachticmi / provinčnými kniežatami Poznan a Hunt (pochádzajúcimi z ešte veľkomoravských rodov). Vplyvom kresťanskej Nitry a svojej kresťanskej manželky sa Štefan stal horlivým christianizátorom - najprv Nitrianska, neskôr Uhorska – a všeobecne podporovateľom moderného štátu západného typu. Bol aj do značnej miery „odnárodnený“, používanie staromaďarčiny na svojom dvore odmietal a aj maďarskí historici uznávajú, že podobne ako jeho otec – aspoň spočiatku – dôveroval viac cudzincom ako starým Maďarom.
Podľa niektorých názorov Štefan pred pobytom v Nitre býval (s manželkou?) v Bratislave.
456 Abnoba
456 Abnoba je planétka s priemerom 43 km, ktorú objavil M. F. Wolf, A. Schwassmann 4. júna 1900.
Štefan I. (Uhorsko)
Nitrianske knieža
Vajkov otec Gejza zomrel 1. februára 997 vo svojom sídle, Ostrihome. Krátko pred svojou smrťou bol Gejza, spolu s Vajkom, pokrstený asi pražským biskupom Vojtechom (Adalbertom). Podľa iných zdrojov bol Gejza a jeho rodina pokrstení už tesne po roku 972 nemeckými misionármi na čele s Brunom zo Sankt Gallenu, alebo roku 974 biskupom Pilgrimom; podľa väčšiny zdrojov však Štefan vtedy ešte asi nebol nažive. Od krstu sa Vajk (aj Gejza) nazýval Štefan (Stephanos znamená korunovaný).
Veľkoknieža a kráľ Uhorska
Hneď ako Gejza zomrel, vystúpilo so svojimi nárokmi na uhorský trón šomodské knieža Kopáň (Koppány; člen vedľajšej vetvy Arpádovcov podporovaný staromaďarskými náčelníckymi rodmi vládnuci medzi Blatenským jazerom a Drávou). Kopáň si chcel nároky zabezpečiť – v zmysle seniorátu a levirátu – sobášom s vdovou po Gejzovi, Šarlotou, matkou samotného Štefana a sestrou Kopáňovej matky. Šarlotu preto obliehal vo Vespréme (nakoniec Šarlotu nedobyl). Proti Štefanovi sa však vzbúrili aj ďalšie pohanské zadunajské kniežatá. Štefan sa uchýlil vo svojom Nitrianskom kniežatstve u Poznanovcov a Huntovcov, ktorí aj posilnili jeho vojsko. Jadro vojska pozostávalo z nemeckých rytierov (asi z Gizelinej družiny). Poznan a Hunt Štefana „opásali mečom“, čiže urobili rytierom, a Štefan ich nato vymenoval za svojich telesných strážcov. Na účely týchto bojov dal Štefan v Bíni na Hrone vybudovať obrovský opevnený vojenský tábor/hradisko, ktorý slúžil ako vojenská základňa. Tieto zjednotené vojská napokon porazili Kopáňa pri Vespréme (podľa niektorých zdrojov v roku 998) a Kopáň bol zabitý, pravdepodobne samotným veliteľom Štefanovho vojska, švábskym rytierom Vencelínom. Telo Kopáňa bolo potom údajne rozštvrtené a rozvešané na mestských bránach Ostrihomu, Vesprému, Rábu, jeho posledná časť bola poslaná do Sedmohradska do sídla sedmohradského kniežaťa Ďulu I. Štefan odovzdal tábor (hradisko) dnes známe ako Bíňa „Bíňovi“, synovi Hunta, a vplyv Poznanovcov a Huntovcov na Štefanovom dvore v Ostrihome sa odvtedy značne zvýšil. Obidve rodiny dostali ďalšie pozemky v Nitriansku a v Šomodi (pozemky porazeného Kopáňa). Poznan a Hunt sústavne sprevádzali Štefana a ovplyvňovali všetky jeho rozhodnutia.
thumb|left|Miniatúra z [[Obrázková kronika|Obrázkovej kroniky zo 14. storočia: Štefan zajíma v roku 1003 sedmohradského Prokuja (Ďulu III.); slovenský – vtedy severouhorský/nitriansky – znak na obrázku nie je priamo zo Štefanových čias doložený (aj keď v podobe bez trojvršia veľmi pravdepodobne existoval) a bol pridaný až autorom tejto neskoršej kroniky]] thumb|Socha Štefana I. v [[Budapešť|Budapešti]] thumb|Štefan I., [[Dóm svätej Alžbety v Košiciach]] thumb|Zobrazenie Štefana I. na tróne v Obrázkovej kronike
Štefan zdedil po otcovi ako bezprostredne ovládané územie Arpádovcov (čiže samotné „Uhorsko“) len územie medzi Rábom, Ostrihomom a Vesprémom, kým niektoré okolité územia buď ovládali iní staromaďarskí náčelníci/kniežatá, alebo rodinne príbuzní náčelníci (Sedmohradsko), a dve boli viac-menej údelnými kniežatstvami (Nitriansko, Bihársko). V rokoch 9971009/1028 Štefan ďalej bojoval s rôznymi staromaďarskými náčelníkmi v Karpatskej kotline, čím vlastne rozširoval územie štátu Uhorsko. Sedmohradsko napríklad dobyl roku 1003 porazením a zajatím svojho ujca Ďulu III. (slovanské meno Prokuj, t. j. proka-posledný) z Alba Iulie a Ďulovho brata Zombora (Zsombora) spravujúceho severné Sedmohradsko z rovnomenného hradu. Okolo roku 1009 už mal Štefan ovládnuté skoro všetky dovtedy nezávislé kniežatstvá/domény staromaďarských náčelníkov. V roku 1028 napokon (pravdepodobne župan menom Čanád (Csanad), Štefanov synovec) dobyl oblasť Marošváru, ktorú dovtedy ovládalo knieža Ajtoň (Ajtony). V roku 1029/1030 napokon Štefan (znovu) dobyl Nitriansko, stratené roku 1001 (pozri dole).
Vďaka opátovi kláštora Miedzyrzecz (pri Poznani)– vtedy už asi novopečenému kaločskému biskupovi – Astrikovi (Anastáziovi), ktorého poslal Štefan do Regensburgu na diplomatické rokovania k rímsko-nemeckému cisárovi Ottovi III. a potom možno koncom roka 1000 do Ríma (kde sa vtedy nachádzali tak pápež ako aj Otto III.), aby vybavil korunováciu Štefana a schválenie nových diecéz a arcibiskupstva, uhorskí biskupi a arcibiskup s korunou zaslanou z Ríma Ottom III. korunovali Štefana 25. decembra 1000 alebo pravdepodobnejšie 1. januára 1001 za (prvého) uhorského kráľa. V Maďarsku sa často tvrdí, že korunu poslal pápež (uvádza to Hartvikov Život svätého Štefana resp. Uhorsko-poľská kronika), ale spoľahlivé zdroje či dokonca dôkazy o tom chýbajú. Koruna, ktorou bol korunovaný (tzv. svätoštefanská koruna) sa neskôr počas bojov o trón po Štefanovej smrti bez akýchkoľvek pochybností nenávratne stratila v Rakúsku (asi 1074). Keďže je však všetko okolo korunovácie založené viac-menej na legendách, je dosť možné, že žiadna koruna ani neexistovala. Ak aj existovala, korune uloženej dnes v budapeštianskom parlamente (vznikla v troch fázach jednak na konci 11. stor. a jednak v 13. storočí) sa ani len nepodobala a bola to skôr akási čelenka. Jej pravdepodobné zobrazenie nachádzame na korunovačnom plášti. Bol to diadém so štyrmi výbežkami tvaru ľalie, vykladaný drahými kameňmi.'' (Kniha kráľov)
Hneď po svojej korunovácii dal Štefan raziť prvé uhorské mince. Prvá uhorská mincovňa pracovala v Preslave, dnešnej Bratislave, a poznáme z nej tri strieborné denáre s kolopisom PRESLAVVA CIV (hrad Preslava-Bratislava) na jednej strane a +SPHANVS REX (kráľ Štefan) na druhej strane. Keďže sa našlo len tak málo mincí, je možné, že mincovňa prestala pracovať ešte v tom istom roku, keď sa Bratislava spolu s ostatným Nitrianskom stala súčasťou Poľska (pozri ďalej). Pravidelne sa potom v Uhorsku mince razili asi po roku 1020.