cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Hirojoši Nišizawa
Životopis
V máji 1943 sa Nišizawa spolu s 251. kókútai vrátil späť do Rabaulu, kde lietal so stíhačkami A6M3 Zero. Dňa 14. mája 1943 sa mu podarilo zostreliť dve nepriateľské lietadlá Curtiss P-40 Warhawk a Lockheed P-38 Lightning. Rýchlo sa vrátil späť do formy a vďaka svojmu výkonu ho v júni viceadmirál Kusaka, veliteľ 11. kókú kantai, ocenil samurajským mečom, na ktorého ostrí bol vygravírovaný nápis „Buko Bacugun“ („Za statočnosť v boji“). V septembri 1943 bol prevelený k 253. kókútai, ktorá pôsobila na ostrove Nová Británia, ale už čoskoro bol opäť prevelený späť do Japonska, aby sa venoval výcviku nových pilotov u Óita kókútai. Krátko po návrate do Japonska bol povýšený na práporčíka. Nišizawa pokračoval vo výcviku nových pilotov aj napriek tomu, že mal oslabenú morálku a jeho žiaci si na neho často sťažovali. Snažil sa o návrat späť k bojovej jednotke, čo sa mu splnilo v novembri 1943, kedy bol prevelený k 303. hikótai v rámci Acugi kókútai, ktorá bola od februára 1944 ako 203. kókútai poverená leteckou obranou Kurilských ostrovov, čo bolo príliš ďaleko od ťažkých bojov. Nišizawa mal len niekoľko málo príležitostí napadnúť americké bombardéry.
S narastajúcou hrozbou americkej invázie na Filipínach bolo dňa 22. októbra 1944 vyslaných 29 lietadiel patriacich 304. hikótai v rámci 201. kókútai na letisko Bamban na ostrove Luzon. O dva dni neskôr bol Nišizawa s kontingentom z tejto jednotky poslaný na malé letisko na ostrove Cebu. Dňa 25. októbra 1944 velil V-formácii stíhačiek A6M5 Zero, ktoré sprevádzali veľkú skupinu pilotov kamikadze letiacich na lietadlách A6M2 Zero model 21, z ktorých každé malo podvesenú bombu s hmotnosťou 250 kg. Útoku kamikadze velil pilot Jukio Seki a išlo o oficiálne druhú kamikadze misiu Japonského cisárskeho námorného letectva. Nišizawa počas letu spozoroval skupinu amerických stíhačiek Grumman F6F Hellcat. Získal nad nimi výškovú prevahu a zaútočil na nich strmhlavým letom. Japoncom sa pri útoku podarilo zostreliť štyri Hellcaty, pričom dva z nich zostrelil Hirojoši Nišizawa. Pri vyberaní strmhlavého letu sa však musel dostať do zameriavača amerického lietadla, pretože dostal zásah do motora svojho stroja. Z pod krytu motora sa začal valiť hustý dym s prebleskujúcimi plameňmi. Po prudkej otočke sa mu podarilo v strmom klesaní uhasiť plamene a pristáť na brucho na pobreží ostrova Cebu. Hirojoši potom podal veliacemu dôstojníkovi hlásenie o úspešnom splnení misie a povedal, že je presvedčený o tom, že nebude žiť dlhšie než pár dní, a tak ho požiadal o povolenie zúčastniť sa nasledujúcej kamikadze misie. Žiadosť mu bola zamietnutá.
Nasledujúci deň ráno, 26. októbra 1944, nastúpil spolu s ďalšími pilotmi do neozbrojeného transportného lietadla Jokosuka L3Y, ktoré ich malo doviesť na letisko Mabalacat na ostrove Luzon, kde mali vyzdvihnúť niekoľko stíhačiek Zero. Neďaleko Calapanu, nad ostrovom Mindoro, ich spozorovali dve lietadlá F6F Hellcat námornej stíhacej letky VF-14 z lietadlovej lode USS Wasp. Ťažké transportné lietadlo L3Y sa nemohlo brániť a napriek tomu, že značne manévrovalo, bolo dvoma dávkami poslané k zemi a havarovalo v plameňoch v džungli. Hirojoši Nišizawa bol spolu s ostatnými pilotmi na mieste mŕtvy. Lietadlo Jokosuka L3Y sa pravdepodobne stalo obeťou pilotov Roberta G. Westa a Raya A. Taylora, ktorí si v to ráno nárokovali zostrel v oblasti severovýchodne od ostrova Mindoro.
Hirojoši Nišizawa dosiahol podľa viacerých zdrojov celkovo 87 vzdušných víťazstiev. V Japonsku bol veľmi populárny a rešpektovaný. Veliteľ námorníctva, admirál Soemu Tojoda, ho in memoriam povýšil do hodnosti plukovníka. Posmrtne mu bol udelený titul Bukai-in Kohan Giko Kjóši, čo je možné voľne preložiť ako „Budhov stúpenec, lietajúci hrdina z radov cisárskych vojakov“. Kvôli zmätku ku koncu vojny v Pacifiku jeho meno zmizlo zo záznamov a pohrebný ceremoniál sa uskutočnil až 2. decembra 1947.
Gilles (Eure-et-Loir)
Gilles je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Eure-et-Loir, v regióne Centre-Val de Loire.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Bajkivka
Bajkivka môže byť:
Cher (speváčka)
Cher, vlastným menom Cherilyn Sarkisianová (arm. Շերիլին Սարգիսեան Լա Փեռ), (* 20. máj 1946, El Centro, Kalifornia, USA) je americká hudobníčka, televízna osobnosť, herečka, režisérka, hudobná producentka a filantropka arménskeho pôvodu. Označovaná za „Bohyňu Popu“, vyhrala cenu Academy Award, Grammy Award, Emmy Award, tri Zlaté glóbusy a cenu Medzinárodného filmového festivalu Cannes, popri ostatných cenách za jej prácu vo filme, hudbe a televízii. Cher je jedinou osobnosťou, ktorá získala všetky z týchto cien. Cher začala svoju kariéru ako sprievodná speváčka a neskôr si získala pozornosť ako jedna z pop rockovej dvojice Sonny & Cher, ktorá mala veľký úspech vďaka skladbe „I Got You Babe“ z roku 1965.
Cher počas svojej 45-ročnej kariéry pokorila mnoho rekordov. Je jedinou interpretkou, ktorá dosiahla 1. miesto v rebríčkoch časopisu Billboard v každom z predchádzajúcich šiestich desaťročí. Jej hitový tanečný singel „Believe“ je jej najpredávanejšou nahrávkou a stal sa najpredávanejším singlom roku 1999, s predajom viac ako 10 miliónov kópií. Cher predalo celosvetovo viac ako 100 miliónov albumov. Jej hlasový rozsah je hlboký kontraalt.
Elmer McCurdy
Elmer J. McCurdy (* 1. január 1880† 7. október 1911) bol americký bankový a vlakový lupič, ktorý bol v októbri v roku 1911 políciou zastrelený počas pokusu o lúpež vo vlaku Katy v Oklahome. Jeho mumifikované mŕtve telo bolo spolu s nápisom „Zbojník, ktorý by sa nevzdal“ najprv vystavené v pohrebnom dome v Oklahome. Neskôr od 20. do 60. rokov 20. storočia bolo toto telo súčasťou sprievodných atrakcií kočovných lunaparkov putujúcich po celých Spojených štátoch. Po niekoľkonásobnej zmene vlastníctva sa McCurdyove pozostatky nakoniec ocitli v zábavnej zóne The Pike v Long Beach v Kalifornii, kde ich objavil filmový štáb, ktorý sa pričinil o to, aby bolo v decembri 1976 telo pozitívne identifikované.
Pozadie
McCurdy sa narodil vo Washingtone v štáte Maine 1. januára 1880. Bol synom 17-ročného v tom čase slobodného dievčaťa Sadie McCurdyovej. Identita McCurdyho otca nie je známa. Jednou z možností je, že by ním mohol byť bratranec Sadie, Charles Smith (neskôr McCurdy používal ako svoju prezývku meno Charles Smith). Aby sa zabránilo problémom s výchovou nemanželského dieťaťa Elmera si adoptoval brat Sadie, George McCurthy a jeho manželka Helen. Potom, ako Gearge v roku 1890 zomrel na tuberkulózu, sa Helen so Sadie a s Elmerom presťahovali do Bangoru v štáte Maine. Sadie svojmu synovi neskôr povedala, že je jeho skutočnou matkou a že jeho biologický otec je neznámy. Táto informácia ovplyvnila Elemerove správanie a stal sa z neho neposlušný, vzpurný chlapec, ktorý začal s pitím alkohol už od tínedžerského veku a pokračoval v ňom po celý zvyšok svojho života.
Po čase sa McCurdy vrátil do Maine, kde žil so svojím starým otcom a učil sa za inštalatéra. Začal aj pracovať, práca mu spočiatku šla a žil normálnym životom až do hospodárskej krízy v roku 1898. V kríze o zamestnanie prišiel a v auguste 1900 na prasknutý žalúdočný vred zomrela jeho matka. V nasledujúcom mesiaci umrel aj jeho starý otec na Brightovu chorobu. Krátko po smrti starého otca McCurdy opustil Maine a na rôznych miestach na východe USA pracoval ako banícky predák, či ako inštalatér. Pre alkoholizmus si prácu nedokázal dlhšie udržať. Býval v Kansase, kde sa živil ako inštalatér v mestečku Cherryvale. Potom sa presťahoval do Ioly, kde bol v roku 1905 za verejné opilstvo zatknutý.
V roku 1907, McCurdy vstúpil so Armády Spojených štátov. Bol pridelený do Fort Leavenworth, kde ho vycvičili na obsluhu guľometného hniezda a absolvoval aj, pravdepodobne minimálny, tréning na používanie nitroglycerínu pre demolačné účely. Dňa 7. novembra 1910 bol McCurdy z armády predčasne vyradený. Po odchode od armády si to nasmeroval do St. Joseph v Kansase, kde sa stretol s kamarátom z armády. Dňa 19. novembra bola dvojica zatknutá. Dôvodom bolo, že sa u nich našlo vlamačské náradie: dláta, pílky na kov, lieviky na nitroglycerín, pušný prach a vrecia na peniaze. Vo vestníku St. Joseph Gazette sa uvádza, že počas obvinenia McCurdy a jeho priateľ sudcovi povedali, že nástroje nie sú určené na účely vlámania, ale sú to nástroje, ktoré potrebujú na prácu na ich novom vynáleze, na nožnom guľomete. V januári 1911 porota uznala McCurdyho za nevinného. Po prepustení z okresného väzenia sa začala McCurdymu jeho krátka kariéra bankového a vlakového lúpežníka. Lúpeže, ktoré sa McCurdy snažil vykonať, bývavali vďaka jeho neobratnosti nevydarené.
Kriminálna kariéra
Svoje skúsenosti, ktoré mal z výcviku pre používanie nitroglycerínu sa McCurdy rozhodol využiť pri realizácii svojich lúpeží. Bol príliš horlivý a preto mal s touto metódou časté problémy. Nedokázal totiž pri stanovení dávky tejto trhaviny odhadnúť jej správne množstvo, Okolo marca 1911 sa McCurdy znovu presťahoval do Lenapahu v Oklahome. V tom čase sa spolu s ďalšími tromi mužmi rozhodol vykradnúť vlak spoločnosti Missouri Pacific Railroad. Bolo po tom, ako sa dozvedel, že sa v jednom z vozňov nachádza trezor so sumou 4 000 dolárov. Partii sa úspešne podarilo zastaviť vlak a nájsť v ňom trezor. McCurdy si naplánoval, že dvere trezoru otvorí pomocou nitroglycerínu. Použil ho ale priveľa a tak bol trezor spolu s väčšinou peňazí pri výbuchu zničený. McCurdymu s kumpánmi nakoniec zostali strieborné mince v sume asi 450 dolárov, ktoré boli navyše stavené a prilepené na ráme trezora.
Smrť
McCurdyova posledná dokonaná lúpež sa konala dňa 4. októbra 1911 neďaleko Okesy v Oklahome. McCurdy a dvaja jeho komplici vtedy plánovali vylúpiť vlak Katy po tom, čo sa dopočuli, že sa v ňom nachádza 400 000 dolárov v hotovosti. Boli to peniaze určené na vyplatenie licenčných poplatkov indiánskemu kmeňu Osage Nation. Namiesto toho však McCurdy a jeho muži omylom zastavili osobný vlak. Muži nakoniec dokázali ukradnúť iba 46 dolárov poštovej úradníčke, dva demižóny whisky, automatický revolver, kabát a hodinky vlakvedúceho. V novinových titulkoch bola zisk z tejto lúpeže označený za „jeden z najmenších lupov v histórii prepadnutí vlakov“. McCurdy bol lupom sklamaný, 6. októbra sa vrátil sa na Revardov ranč, kde začal vypíjať demižóny whisky, ktoré ukradol. V tomto čase bol ešte k tomu chorý na tuberkulózu (ktorá sa u neho rozvinula po práci v baniach), mal mierny zápal pľúc a mal trichinocelózu. Na ranči spolu s niekoľkými pomocníkmi popíjal, potom do nasledujúceho rána v senníku zaspal. Nikto pritom o McCurdym nevedeli, že je zapletený do lúpeže a že za jeho vydanie spravodlivosti je vyhlásená odmena 2 000 dolárov.
Dňa 7. októbra v skorých ranných hodinách vystopovala McCurdyho skupina troch šerifov. Boli to bratia Bob a Stringer Fentonovci a Dick Wallace. Pri hľadaní im pomohli poľovnícke psy, bloodhoundy. Na ranči obkľúčili šopu a počkali si na denné svetlo. V rozhovore uvedenom v denníku Daily Examiner z dňa 8. októbra 1911 šerif Bob Fenton hovorí:
"Začalo sa to asi o 7. hodine ráno. Stáli sme okolo šopy a čakali, kedy vyjde, keď zrazu smerom ku mne zaznel prvý výstrel. Minul ma a obrátil streľbu na môjho brata, Stringera Fentona. Trikrát vystrelil na Stringera a keď sa môj brat dostal do úkrytu, začal strieľať na Dicka Wallacea. Asi hodinu takto na nás všetkých strieľal. Zakaždým, keď sa dalo, sme vystrelili aj my. Nevieme, kto ho zabil... potom (na mieste) sme našli jeden z demižónov whisky, ktorý bol prinesený z vlaku. Bol prázdny. Keď došiel minulý večer na ranč, bol parádne spitý.."
McCurdy bol zabitý jedinou strelnou ranou do hrudníka, ktorá ho zasiahla, keď ležal.
Komercializácia post mortem
Mŕtvola McCurdyho bola následne prevezená k hrobníkovi v Pawhuske v Oklahome. O jeho pohreb nejavil nikto záujem. Joseph L. Johnson, majiteľ pohrebného ústav, telo zabalzamoval ochranným prostriedkom na báze arzénu. Tento prípravok sa v tej dobe zvyčajne používal na uchovanie tela na dlhšie obdobie v prípadoch, kedy neboli momentálne známe žiadne blízke osoby. Po balzamovaní McCurdymu oholil tvár, telo obliekol ho do obleku a uložil do zadnej časti pohrebného ústavu. Keďže sa k nebohému nikto nehlásil, Johnson odmietal telo pochovať alebo sa ho zbaviť iným spôsobom, bez toho, aby nedostal za svoje služby zaplatené. Nakoniec sa Johnson rozhodol McCurdyho telo vystaviť a využiť ju na propagačné účely. Mŕtvolu obliekol do bežného oblečenia, vložil mu do rúk pušku a postavil ju do rohu pohrebného ústavu. Za päťcentovú mincu, v USA známu ako „niklák“, Johnson ukazoval návštevníkom „Zbojníka, ktorý by sa nevzdal“ (McCurdy bol v priebehu rokov nazývaný aj „Záhadným mužom mnohých aliasov“, volali ho aj „Oklahomský bandita“, či „Zabalzamovaný bandita“).. „Bandita“ sa stal obľúbenou atrakciou pohrebníctva. Upriamila sa na neho aj pozornosť karnevalových promotérov. Johnson dostal množstvo ponúk na predaj McCurdyovej mŕtvoly, ktoré odmietol.
Dňa 6. októbra 1916 kontaktoval Josepha Johnsona muž, ktorý sa predstavil ako „Aver“ a tvrdil, že je dávno strateným bratom Elmera McCurdyho z Kalifornie. Aver už kontaktoval šerifa v okrese Osage, šerifa v Oklahome a miestneho právnika, aby získali povolenie na prevzatie tela a jeho odoslanie do San Francisca, kde mal byť riadne pochovaný. Nasledujúci deň Aver prišiel do Johnsonovho pohrebného ústavu spolu s ďalším mužom, ktorý sa predstavil ako Wayne, a ktorý sa tiež vyhlasoval za McCurdyho brata. Johnson odovzdal telo mužom, ktorí ho následne naložili do vlaku a tvrdili, že ho berú do San Francisca. Namiesto toho ho však poslali do Arkansas City v Kansase. Muži, ktorí o sebe tvrdili, že sú dávno stratenými bratmi McCurdyho, boli v skutočnosti James a Charles Pattersonovci. James Patterson bol vlastníkom putovných karnevalov Great Patterson Carnival Shows. Potom, čo sa James dozvedel od svojho brata Charlesa o popularite vystaveného „Balzamovaného banditu“, vymysleli spolu plán, ako získať telo a vystaviť ho v programe Pattersonovho karnevalu. McCurdyova mŕtvola bola na Pattersonovom karnevale predstavená ako „Zbojník, ktorý by nikdy nebol nažive“. Vystavený bol tam až do roku 1922, keď Patterson predal svoj biznis Louisovi Sonneymu.
Louis Sonney použil McCurdyovu mŕtvolu vo svojej putovnej šou „Múzeum zločinu“, na ktorej boli predstavené aj voskové repliky slávnych zločincov ako bol Bill Doolin, či Jesse James. V roku 1928 bola mŕtvola súčasťou oficiálnej prehliadky, ktorá sprevádzala jeden z prvých viacdňových závodov dvadsiateho storočia, Trans-American Footrace. V roku 1933 nebožtíka na istý čas získal režisér Dwain Esper na propagáciu svojho filmu Narcotic!. Mŕtvolu umiestnili do vestibulov divadiel ako „mŕtveho drogového diabla“, o ktorom Esper tvrdil, že sa zabil, keď bol obklľúčený políciou. Stalo sa to vraj po tom, čo prepadol drogovému obchodu, aby ukopjil svoju závislosť. V čase, keď Esper získal McCurdyovo telo, stalo sa mumifikovaným; pokožka sa stala tvrdou a scvrknutou, čo spôsobilo zmenšenie tela. Esper tvrdil, že zhoršenie stavu pokožky bolo dôkazom zneužívania drog údajným drogovým diablom. Po smrti Louisa Sonneyho v roku 1949 bola mŕtvola uložená v losangeleskom sklade. V roku 1964 Sonneyho syn Dan požičal mŕtvolu filmárovi Davidovi F. Friedmanovi. Nakoniec sa mŕtvola krátko objavila vo Friedmanovom filme She Freak z roku 1967. V roku 1968 Dan Sonney predal telo spolu s ďalšími voskovými figurínami za 10 000 dolárov Spoonymu Singhovi, majiteľovi hollywoodskeho múzea voskových figurín. Singh kúpil figúrky pre dvoch Kanaďanov, ktorí ich vystavili na výstave v Mount Rushmore. Počas vystavovania bola mŕtvola vo veternej smršti poškodená: boli jej odfúknuté končeky uší spolu s prstami na rukách a nohách. Muži nakoniec vrátili mŕtvolu späť Singhovi, ktorý sa rozhodol, že vyzerá „príliš príšerne“ a nie je dosť realistická na to, aby mohla byť vystavená. Singh telo potom predal Edovi Lierschovi, spolumajiteľovi zábavnej zóny The Pike v kalifornskej Long Beach. Do roku 1976 bola McCurdyova mŕtvola vystavená v zábavnom dome „Laff In the Dark“ v The Pike.
Znovuobjavenie a pohreb
Dňa 8. decembra 1976 natáčala v zábavnej zóne The Pike televízna produkčná skupina scény pre epizódu „Carnival of Spies“ z akčného sci-fi televízneho seriálu The Six Million Dollar Man. Počas natáčania rekvizitár pohyboval tým, čo považoval za voskovú figurínu, ktorá visela na šibenici. Potom, ako sa mu podarilo tejto figuríne odlomiť rameno, zazrel ľudskú kosť a okolo nej kusy svalového tkaniva.
Štáb privolal policajtov a objavená mumifikovaná mŕtvola bola prevezená do kancelárie koronera v Los Angeles. Dňa 9. decembra vykonal súdny lekár, Joseph Choi, pitvu nájdeného tela. Počas nej zaznamenal, že ide o telo muža, človeka ktorý zomrel strelným poranením hrudníka. Trup nebohého bol úplne skamenený. Bol pokrytý voskom a vrstvami fosforovej farby. Asi 160 centimetrov vysoké mumifikované telo vážilov čase pitvy približne. Po stranách a zadnej časti hlavy mal nebohý viditeľné zvyšky vlasov, zatiaľ čo uši, prsty na nohách a prstoch mu chýbali. Vyšetrenie odhalilo aj rezy z pôvodnej pitvy nebožtíka a stopy jeho balzamovania. Testy vykonané na tkanive preukázali prítomnosť arzénu, ktorý býval súčasťou balzamovacej tekutiny až do konca 20. rokov 20. storočia. Testy mŕtvoly tiež odhalili tuberkulózu v pľúcach, ktorá bola dôsledkom McCurdyho práce v bani, ako aj haluxy a jazvy, pri ktorých sa preukázalo, že patria McCurdymu. Zatiaľ čo guľka, ktorá spôsobila smrteľnú ranu, bola pravdepodobne počas pôvodnej pitvy z tela odstránená, v hrudníku sa našiel plášť strely.Tento princíp úpravy projektilu sa prvýkrát použil v rokoch 1905 až 1940. Tieto indície pomáhali vyšetrovateľom presne určiť obdobie, v ktorom bol muž zabitý. Ďalšie stopy k identite muža zistili pri odstránení dolnej čeľuste, ktoré bolo vykonané na účely zubného vyšetrenia. V ústach mal nebožtík centovú mincu Penny z roku 1924 a vstupenky na 140 W. Pike, Side Show a do Múzea kriminality Louisa Sonneyho. Vyšetrovatelia preto kontaktovali Dana Sonneyho, ktorý potvrdil, že ide o telo Elmera McCurdyho. Potom bol privolaný forenzný antropológ Dr. Clyde Snow, ktorý tiež prispel k pozitívnej identifikácii. Dr Snow urobil rádiografické snímky lebky a umiestnil ich nad fotografiu McCurdyho urobenú v čase jeho smrti. Tento proces porovnávania sa nazýva superpozícia. Snow ním dokázal určiť, že lebka nájdenej múmie skutočne patrí Elmerovi McCurdymu.
Dňa 22. apríla 1977 sa konal pohrebný sprievod, ktorý odprevadil McCurdyho do časti Boot Hill na cintoríne Summit View Cemetery v Guthrie v štáte Oklahoma. Na hrobovom mieste bol vykonaný pohrebný obrad, na ktorom sa zúčastnilo približne 300 ľudí. Po ňom bol McCurdy pochovaný vedľa ďalšieho zločinca, Billa Doolina. Aby sa zabránilo opätovnému ukradnutiu McCurdyovho tela, na rakvu bola vyliata 60 centimetrová vrstva betónu.
Dennica
Dennica je časopis, ktorý vychádzal koncom 19. storočia a začiatkom 20. storočia. Jeho zakladateľkou je spisovateľka Terézia Vansová.
Charakteristika časopisu
Dennica bol ženský časopis pre poučenie a zábavu, ktorý vychádzal v Ružomberku od roku 1898 do roku 1914, kedy prestal vychádzať kvôli nepriaznivej situácii spôsobenej prvou svetovou vojnou. Časopis po jeho vzniku neprijali v Martine, v redakcii Slovenských pohľadov priaznivo, vnímali ho ako konkurenta, ale Dennica sa orientovala na mladé a dospievajúce dievčatá/ženy. Od roku 1907, keď sa redaktorom stal František Votruba, sa Dennica premenila na rodinný časopis.
Aňutyne
Aňutyne môže byť:
Dennica
Periodicita
Dennica nevychádzala pravidelne, mala veľa dvojčísiel. Vychádzala raz mesačne v Ružomberku, neskôr v Liptovskom Mikuláši
Smrčí (prírodná rezervácia)
Ochrana
Predmetom ochrany sú prirodzené a prírode blízke lesné ekosystémy na skeletovitých svahoch s mozaikovitým výskytom vodou ovplyvnených pôd predstavujúce zároveň biotopy vhodné pre život rysa ostrovida a jariabka hôrneho.
Časopis pre ženy
Časopis pre ženy alebo ženský časopis je periodická publikácia, ktorá vo väčšine obsahuje rady pre ženy z oblasti zdravia, módy, životného štýlu, starostlivosti o domácnosť, výchovy detí, medziľudských vzťahov a iných oblastí ženského života. Zameriava sa na úzku cieľovú skupinu, na ženy a dospievajúce dievčatá. Vychádzajú dnes, vychádzali však aj v minulých rokoch a storočiach.
Medzi dnes vydávané časopisy pre ženy patria tituly napr. Mama a ja, Maminka, Nový Čas pre ženy, Emma, Eva (posledné dva uvádzajú, že sú spoločenskými časopismi, sú však orientované viac na ženské publikum). V minulosti vydávaným periodikom pre ženy bola napr. Dennica.
Chéroy (obec)
Chéroy je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Yonne, v regióne Burgundsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Vyznamenanie Za statočnosť
Vyznamenanie Za statočnosť je česko-slovenské štátne vyznamenanie, založené vládnym nariadením číslo 30/1951 Zb. zo dňa 3. apríla 1951, ktorým sa zakladajú rady a vyznamenania a upravuje udeľovanie čestného titulu „Hrdina práce".
Vyznamenanie Za statočnosť sa udeľovalo tým, ktorí preukázali statočnosť alebo obetavosť v zápase s rozvratníkmi a inými nepriateľmi štátu alebo pri obrane nedotknuteľnosti štátnych hraníc, alebo za iné vynikajúce prejavy občianskej statočnosti a odvahy. Udeľoval ho na návrh vlády prezident republiky a zároveň s vyznamenaním dostal vyznamenaný diplom a preukaz ako doklad na nosenie radu.
Opis vyznamenania
Opis vyznamenania je uvedený v Stanovách Vyznamenania Za statočnosť: „Vyznamenanie Za statočnosť má tvar kruhu priemeru 33 mm. V ľavej polovici vyznamenania sú dve ratolesti, vavrínová a lipová, sviazané dole stuhou s nápisom „Za statečnost"; vpravo od ratolestí sú písmená ČSR . Na rube sú vavrínové a lipové ratoliestky a uprostred štítok s matričným číslom. Vyznamenanie je razené zo striebra. Strieborným závesným krúžkom je zavesené na stuhe 38 mm širokej a 55 mm dlhej; stuha je modrá s 9 mm širokým pruhom v štátnych farbách uprostred. Vyobrazenie je pripojené.“
Autorom výtvarného návrhu je umelec Otakar Španiel, stuhu navrhol umelec Antonín Kybal.
Gohory
Gohory je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Eure-et-Loir, v regióne Centre-Val de Loire.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Nádherný deň
Nádherný deň je názov debutového štúdiového albumu Petra Cmorika. V júni 2006 tento album vydalo hudobné vydavateľstvo Ariola.
Mahmúd z Ghazní
Mahmúd z Ghazní (* 2. november 971 – † 30. apríl 1030) bol najznámejší vládca z ghaznovskej dynastie. Bol synom Sebüktigina zakladateľa dynastie. Vládol Ghazníjskemu sultanátu od roku 997 až do svojej smrti v roku 1030. Centrom ríše sa stalo mesto Ghazní, dnes je na území Afganistanu v provincii Ghazní. Za jeho vlády sa územie ríše rozprestieralo v dnešnom Afganistane, Pakistane, vo veľkej časti Iránu, Turkménsku, Uzbekistane a severozápadnej Indii. Bol prvým vládcom, ktorý začal používať titul sultán, tým vyjadroval svoju nezávislosť na abbásovskom kalifovi v Bagdade. Jeho panovanie sa označuje ako zlatý vek ghaznovskej dynastie, ríša zažila hospodársky a kultúrny rozmach. Na jeho dvor prišiel aj najznámejší perzský básnik Firdausí a matematik Al-Birúní. Je tiež známy tým, že pri dobývaní miest v Indii a Pakistane plienil niektoré bohaté budhistické a hinduistické chrámy. Na konci panovania musel hájiť územia v Chorézme so vzrastajúcou silou seldžuckých Turkov a Karachánskeho chanátu. Až po jeho smrti dobyli v Chórezme významné mestá Merv, Nishapur a vytvorili Seldžuckú ríšu, ktorá siahala až k Byzancii.
Chéu
Chéu je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Yonne, v regióne Burgundsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Hranica (slovenský seriál)
Hranica je slovenský komediálny seriál TV JOJ, ktorý je adaptáciou chorvátskeho seriálu Na granici vysielaného v rokoch 2018 – 2019. Seriál mal premiéru 10. januára 2022.
7. júna 2022 bola oznámená príprava druhej série. Ktorá mala premiéru 29. augusta 2022. 6. januára 2023 bola oznámená príprava tretej série
Synopsa
Seriál sa odohráva na slovensko-ukrajinskej hranici v obci Krivé, kde žije niekoľko rodín pašujúcich všetko okrem zbraní, drog a ľudí. Medzi pašerákmi je aj ukrajinská rodina, ktorá vlastní obchod s potravinami v neďalekej ukrajinskej dedine. Na druhej strane stoja colníci a príslušníci hraničnej polície, ktorí sa snažia pašerákov odhaliť a prichytiť pri čine.
Podaniptér
náhľad|Bronzový podaniptér, koniec 5. – začiatok 4. storočia pred Kr. Podaniptér (, doslova „umývadlo na nohy“) je typ starogréckej nádoby.
Podaniptér, nízke, trojnohé umývadlo na umývanie nôh, bola plytká okrúhla nádoba s rúčkami (v Aténach často zdobená zoomorfnými prvkami, napr. levmi ), ktorá stála na nižších (často krásne prepracovaných) nôžkach. Väčšinou boli kovové (vyrobené hlavne z bronzu), ale vyrábali sa zriedkavo aj mramorové alebo keramické.
Pamätník Tomáša Baťu
Pamätník Tomáša Baťu je budova architekta Františka Lydie Gahury. Otvorená bola rok po smrti Tomáša Baťu. Je jednou z najhodnotnejších pamiatok zlínskeho konštruktivizmu a vrcholom fenoménu baťovskej architektúry.
Filozofia výstavby
Baťov dvorný architekt redukoval objekt pamätníka na tri základné materiály zlínskej architektúry – betón, oceľ a sklo. Využitie štandardizovaného skeletu na vytvorenie priestoru stĺpovej siene a zároveň otvoreného trojlodia, premenlivá výška a rozptýlené prirodzené svetlo priblížili oslobodený zlínsky konštruktivizmus k sakrálnym stavbám. Bez toho, aby bolo použité historizujúce tvaroslovie.
Pamätník bol postavený bez akéhokoľvek technického a hygienického zázemia. Čistota riešenia mohla vyniknúť aj vďaka tomu, že objekt bol v podstate skleníkom bez vykurovania, prívodu vody a toaliet. Stavbu do desiatich rokov po dokončení navštívilo pol druha milióna ľudí. V 50. rokoch bol však pamätník prestavaný na koncertnú sála a galériu, čím značne utrpeli jeho architektonické kvality. Meno Tomáša Baťu malo byť vymazané.
Rekonštrukcia
Pri úvahách o obnove Pamätníku Tomáša Baťu sa uvažovalo v európskych a celosvetových súvislostiach. Závery odbornej konferencie z októbra 2006 zneli jednoznačne – navrátiť Pamätníku jeho pôvodnú podobu a ideovú funkciu s tým, že využitie má byť prispôsobené stavbe. V priebehu rokov 2012 až 2014 vznikla na ich základe architektonická štúdia obnovy. Náročná obnova realizovaná v rokoch 2016 až 19 bola financovaná Ministerstvom kultúry, výnosov z verejnej zbierky a z rozpočtu mesta Zlín. Mesto spoločne s rodinou Baťovcov, mestom Möhlin a ďalšími významnými darcami financovalo aj realizáciu hlavného exponátu – repliky lietadla Junkers F 13.
Prevádzkové, technické a servisné zariadenie, ktoré je dnes v budovách obvyklé, je umiestnené mimo pamätníka. Hlavným zmyslom objektu je zážitok z priestoru. Pretože je pamätník medzinárodne cenenou pamiatkou modernej architektúry, kládol projekt obnovy vysoké nároky na reštaurátorské postupy, obvyklé pri starostlivosti o pamiatky najvyššej kategórie. Využitie pre pietne a spoločenské akcie, alebo interiérové ​​výstavné inštalácie sú vždy prispôsobené ideovej a architektonickej podstate pamätníka a asketickým podmienkam jeho vnútorného prostredia.
Referencie
Kategória:Arc hitektúra z 1933
Dom Verena Stamboľana
Dom Verena Stamboľana,        známy aj ako Dom umelcov v Plovdive , alebo len Dom umelcov   je meštiansky dom z obdobia bulharského národného obrodenia, nachádzajúci sa v centrálnej časti mesta Plovdiv v Plovdivskej oblasti v južnom Bulharsku.
Lokalita
Dom Verena Stamboľana leží v centrálnej časti mesta Plovdiv v hraniciach architektonicko-historickej rezervácie Starý Plovdiv  v juhovýchodnom svahu pahorku Džambaz tepe    na ulici „Kiril Nektariev“   č. 15.
Dejiny a súčasnosť
Budova bola postavená v 60. rokoch 19. storočia. V 70. a 80. rokoch 20. storočia budova slúžila ako Dom umelcov v Plovdive a v tej dobe patrila k hlavným kultúrnym strediskám mesta. V budove ako aj v areáli sa v tomto období konalo veľké množstvo klasických výstav aj plenérov. V priebehu času sa toto kultúrne centrum premenilo z mestského na medzinárodné. Okrem výstavnej úlohy plnilo miesto aj úlohu tvorivého umeleckého centra. Budova bola v tomto období spravovaná Zväzom bulharských umelcov. V roku 1995 bola budova zapísaná na zoznam kultúrnych pamiatok národného významu. Od roku 2010 sa v budove nachádza galerijná stála expozícia diel plovdivského umelca Dimităra Kirova.
Charakteristika
Typovo predstavuje klasickú symetrickú schému obrodeneckého obytného domu. Budova je dvojposchodová, pričom pod zvýšeným prízemným poschodím sa nachádza ešte pivničná miestnosť. Interiér aj exteriér je bohato zdobený maľbami a drevorezbami. Dominantou hlavného priečelia domu je portikus,  tvorený štyrmi   drevenými stĺpmi,  ktoré sú vo vrchnej časti ukončené  celkovo piatimi polkruhovými arkádami. Nad portikom sa nachádza arkierová časť budovy s celkovo piatimi oknami. Skelet budovy je zhotovený prevážne z dreva a lepenky, samotné steny sú však tehlové. Vrchná časť fasády je zakončená oblúkovou tehlovou rímsou, ktorá je zdobená cikcakovitým farebným ornamentom. Dom je postavený v svahu, čo zapríčiňuje, že samotné prízemie domu je pomerne vysoko nad úrovňou ulice. Z ulice tak vedie široké jednoramenné  kamenné schodisko na dvor domu. Nad vchodom do dvora sa nachádzajú menšie prístavby s oknami smerujúcimi do ulice.
Samotná budova sa nachádza na konci dvora oproti schodisku vedúcemu na dvor, pričom vstup do budovy sa nachádza pod portikom. Jeho súčasťou je dvojramenné  kamenné schodisko, ktoré vedie do vestibulu na prvom poschodí. Vestibul (salón) je obdĺžnikového pôdorysu a zaberá celú centrálnu časť poschodia, pričom sa tiahne po celej dĺžke budovy. Po stranách salónu sa nachádzajú miestnosti, pričom na každej strane sú dve hlavné izby a medzi nimi malé servisné komory. Na konci vestibulu sa nachádza schodisko vedúce na druhé poschodie. Schodisko je najskôr dvojramenné, pričom neskôr sa spojí a pokračuje ako jednoramenné. Vedie do vestibulu (salónu) na druhom poschodí. Vestibul je tak ako na prvom poschodí pomerne úzky (len 3,4 metra), vedie však taktiež po celej dĺžke budovy, pričom je ešte dlhší než salón na prvom poschodí, keďže je predĺžený až do arkierového priestoru nad portikom. Rozmiestnenie izieb na druhom poschodí je symetrické s prvým poschodím. V niektorých miestnostiach sa nachádzajú tzv. alafrangy (alafranga je špecifický výraz pre dekoratívnu niku v interiéri bulharských obrodeneckých domov).
Stropy salónov a izieb sú tvorené drevenými doskami, pričom na niektorých sa nachádzajú drevené dekorácie. Steny izieb ako aj salónov sú bohato a farebne dekoratívne maľované, pričom sa vyskytujú rôzne motívy. Zdobené maľbami sú aj vonkajšie fasády budovy. Fresky v budove sú vyhotovené v štýle tzv. adrianopolskej maliarskej školy.
Budova bola reštaurovaná pod vedením architekta Stefana Stamova.
Stála expozícia Dimităra Kirova
Stála expozícia Dimităra Kirova v budove sídli od roku 2010. Expozícia predstavuje prierez ako etapami, tak aj technikami jeho tvorivej činnosti a sú v rámci nej vystavené najvýznamnejšie a najlepšie diela tohto umelca. Časť expozície sa nachádza aj vo dvore budovy, kde sú predstavené jeho mozaiky na tému Ľubimi gradove (, doslova Obľúbené mestá).
Štatút a dôvod pamiatkovej ochrany
Kategória: kultúrna pamiatka národného významu
Budova bola vyhlásená za kultúrnu pamiatku v Štátnom vestníku č. 4 z roku 1995, pričom ako dôvod ochrany bola uvedená architektonicko-umelecká hodnota budovy. Názov budovy ako je uvedený na zozname kultúrnych pamiatok národného významu je Kăšta na Veren Stamboľan (, doslova Dom Verena Stamboľana).
Ján Kroner (1927)
Ján Kroner (* 1. máj 1927, Brunovce – † 24. júna 1986, Považská Bystrica) bol slovenský filmový, televízny a divadelný herec.
Wan Li
Wan Li (, ; * 1. december 1916, okres Dongping, provincia Šan-tung, Čína† 15. júl 2015, Peking) bol čínsky politik, reformne zameraný líder Komunistickej strany Číny. Zastával funkcie podpredsedu Štátnej rady Čínskej ľudovej republiky (6. jún 1983 - 25. marec 1988) a predsedu Stáleho výboru Všečínskeho zhromaždenia ľudových zástupcov (13. apríl 1988 - 27. marec 1993).
Život
Do Komunistickej strany Číny vstúpil v roku 1936. Následne pôsobil na rôznych správnych pozíciách strany. Mnoho z nich zastával práve v provincii Šan-tung.
Od založenia Čínskej ľudovej republiky v roku 1949 Wan Li postupne stúpal v straníckej hierarchii. V roku 1952 bol prevelený do Pekingu, kde o sedem rokov neskôr prevzal vedúcu úlohu pri riadení výstavby Veľkej siene ľudu (čínsky: 人民大会堂) pri príležitosti osláv 10. výročia vzniku ČĽR.
Počas Kultúrnej revolúcie podobne ako jeho súčasníci podstúpil „preškolenie“ prácou. V roku 1973 bol rehabilitovaný a po dobu necelého roka pôsobil ako minister železníc. Časom nadobudol povesť úspešného provinčného tajomníka, keď sa zaslúžil o výrazné zvýšenie poľnohospodárskej výroby v provincii An-chuej. Stál za zavedením systému zodpovednosti za domácnosť, v ktorom bola komunálna pôda rozdelená medzi jednotlivých farmárov. Pre poľnohospodárov to znamenalo možnosť nezávisle predávať nadbytočnú produkciu, čo napomohlo celkovému rapídnemu zvýšeniu ich príjmov. Odtiaľ pochádza aj známe heslo „ak chcete jesť ryžu, hlaďajte Wan Liho“ (čínsky: 要吃米找万里, pinyin: yào chī mǐ zhǎo wànlǐ). Napriek počiatočnej kritike zo strany pekinských konzervatívcov boli tieto reformy ústrednou vládou uznané ako vynikajúce inovácie.
Počas kádrových zmien stál na strane priaznivcov Teng Siao-pchinga. Preto po nástupe Čao C'-janga na post premiéra bol Wan Li o tri roky neskôr, v roku 1983, vymenovaný za vicepremiéra. Od oboch sa očakávalo, že svoje reformné skúsenosti rozšíria na celú Čínu.
13. apríla 1988 sa Wan Li stal tretím najvyšším predstaviteľom štátu ako predseda Stáleho výboru Všečínskeho zhromaždenia ľudových zástupcov. V čase vrcholenia protestov na námestí Tchien-an-men, musel skrátiť svoju štátnu návštevu Kanady a Spojených štátov. Po prílete do Šanghaja 25. mája bol jeho opätovný návrat do úradu oficiálne zastavený, a to údajne z dôvodu zdravotných problémov. O dva dni neskôr národná televízia oznámila, že Wan Li podporil vyhlásenie stanného práva. Jeho skutočný postoj k demonštráciám nebol nikdy objasnený, oficiálne však nikdy nevyjadril nesúhlas s ich násilným potlačením.
Wan Li sa funkcie predsedu vzdal v roku 1993. Bol tak jedným z prvých politických lídrov, ktorí odstúpili zo svojich pozícií v strane, čo pomohlo ukončiť prax doživotných funkcií čínskych politikov. Zomrel v Pekingu dňa 15. júla 2015. Niektorí historici ho tak zaraďujú medzi tzv. osem nesmrteľných Komunistickej strany Číny.
Mŕtvy bod
Mŕtvy bod alebo mŕtva poloha môže byť v technike:
Mŕtvy bod môže byť aj:
Kačicovité
Kačicovité (Anatidae) je čeľaď vodných vtákov do ktorej patria kačky, husy a labute. Majú celosvetové rozšírenie. Tieto vtáky sú prispôsobené na plávanie, vznášanie sa na vodnej hladine a v niektorých prípadoch aj potápanie v plytkej vode. Do čeľade patrí okolo 146 druhov v 43 rodoch. (husiarka strakatá už nepatrí do čeľade kačicovité ale do vlastnej čeľade husiarkovité (Anseranatidae)).
Všeobecne ide o bylinožravé a monogamné vtáky. Mnohé druhy sa každoročne sťahujú. Závislosť od vodného prostredia a sťahovanie sú dva hlavné znaky tejto čeľade. Niekoľko druhov bolo domestikovaných pre poľnohospodárstvo a mnoho ďalších sa loví pre potravu alebo rekreačne. Od roku 1600 vyhynulo päť druhov a mnohým ďalším hrozí vyhynutie.
Stromiš
Stromiš je vrch v pohorí Volovské vrchy, krajinnom celku Slovenského rudohoria. Leží nad obcou Vlachovo, približne východne od Dobšinej.
Poloha
Nachádza sa v západnej časti pohoria, v geomorfologickom podcelku Knola. Leží v Košickom kraji, v okrese Rožňava a na katastrálnom území obce Vlachovo. Najbližšími sídlami sú severovýchodne situovaný Hnilec, severne ležia Mlynky, západne Dobšiná a juhozápadne Vlachovo a Gočovo.
Opis
Stromiš leží mierne vysunutý z hrebeňa, vedúceho zo sedla Súľová západným smerom na Ostrú. Severne sa nachádza plytkým sedlom oddelená Smrečinka, Babiná , Viničiar a Ostrá , západne Čierna hora , Suchý vrch  a Veľký Radzim , južne Kováčová , Biela skala  a Volovec  a východne Hoľa , Surovec , Peklisko  a Pálenica. Masív patrí do povodia Slanej, kde vodu zo západných svahov odvádza Vlachovský potok a z východných Súľovský potok. Na vrchol nevedie značená turistická trasa, no blízkym sedlom prechádza Cesta hrdinov SNP. Na západnom úbočí stojí chata Stromiš.
Výhľady
Vrchol pokrýva po plošnej ťažbe len nízka vegetácia, ktorá umožňuje kruhový rozhľad. Pri vhodných podmienkach je tak možné pozorovať mnohé vrcholy pohoria, no tiež Čiernu horu, Branisko, Vysoké Tatry, Kráľovu hoľu, Stolické vrchy, Revúcku vrchovinu a mnohé vrchy severného Maďarska.
Prístup
Na vrchol nevedie značený turistický chodník, no blízkym sedlom je prístup:
Antonín Profous
PhDr. Antonín Profous (* 2. január 1878, Libanice u Chrudimi† 27. marec 1953, Praha) bol český stredoškolský učiteľ a odborník na toponomastiku. Vo svojom hlavnom diele Místní jména v Čechách spracoval asi 15 500 mien českých miest a obcí.
Študoval na gymnáziu v Chrudimi potom na filozofickej fakulte pražskej Karlovej univerzity, absolvoval tiež semester na univerzite v Mníchove. V roku 1903 získal doktorát. V rokoch 1903 až 1904 pôsobil ako učiteľ na gymnáziu v Rakovníku, v rokoch 1904 až 1909 na gymnáziu v Plzni a potom až do roku 1938 na gymnáziu na pražských Vinohradoch. V roku 1927 sa oženil s Jarmilou Roeselovou.
Miestne mená v Čechách
Prehliadanie, abecednou navigáciou, vyhľadávaním a prechádzaním stránok na webe Ústavu pre jazyk český Akadémie vied Českej republiky.
Jednotlivé zväzky možno stiahnuť tu.
Bylanská pahorkatina
Bylanská pahorkatina je geomorfologický okrsok v strednej časti Českobrodskej tabule, ležiaci v okresoch Kolín a Nymburk v Stredočeskom kraji.
Poloha a sídla
vľavo|náhľad|250x250bod|Terasa medzi Mrzkami a Tismicami Územie okrsku leží zhruba medzi sídlami Břežany II (na severozápade), Kounice (na severe), Poříčany (na severovýchode), titulné Bylany (na východe), Vitice (na juhovýchode), Krupá (na juhu), Mrzky na (juhozápade) a Rostoklaty (na západe). Úplne vnútri okrsku leží mesto Český Brod a väčšie obce Přistoupim, Tismice a Tuchoraz.
Charakteristika územia
Je to členitá pahorkatina v povodí stredného toku Šembera na permokarbónskych ílovcoch, prachovcoch a pieskovcoch s denudačnými zvyškami cenomanských pieskovcov, zlepencov a prachovcov. Tvorí erózne denudačný georeliéf plošinných zarovnaných povrchov a štrukturálne denudačních plošín, stupňovito klesajúcich od juhu k severu, asymetrických údolí smerov J-S. V okolí Liblice vznikla malá erózna kotlina s nízkymi riečnymi terasami. Povrch z veľkej časti prekrývajú spraše. Pahorkatina je zalesnená z 5%, lesíky len na svahoch, dúbravy aj borovicové porasty, dominujú polia, v okolí Českého Brodu sady. Sú tu dva stožiare rozhlasového vysielača cez 300m vysoké. Sú tu početné stopy po osídlení človekom od neolitu do slovanskej hradiskovej doby (Bylany i.).
Geomorfologické členenie
Okrsok Bylanská pahorkatina (podľa značenia Jaromíra Demka VIB-3E-3) patrí do celku Středolabská tabule a podcelku Českobrodská tabule.
Ďalej sa člení na podokrsky Kounická pahorkatina na severe, Českobrodská kotlina uprostred, Přistoupimská tabule na juhovýchode a Tismická tabule na juhozápade.
Pahorkatina susedí s ďalšími okrskami Středolabskej tabule (Čakovická tabule a Čelákovická pahorkatina na severe, Kouřimská tabule na severe až východe) a s celkami Pražská plošina na západe a Benešovská pahorkatina na juhu.
Kompletné geomorfologické členenie celej Středolabskej tabule uvádza nasledujúca tabuľka:
Významné vrcholy
Najvyšším bodom okrsku je vrstevnica (335 m) v Tismickej tabuli, pri hranici s Benešovskou pahorkatinou.
Norman Holter
Norman Jefferis Holter (* 1. február 1914, Helena† 21. júl 1983, tamže) bol americký fyzik, biológ a vynálezca prenosného zariadenia na zaznamenávanie srdcovej aktivity známej ako Holterovo monitorovanie.
Biografia
V roku 1937 vyštudoval Kalifornskú univerzitu v Los Angeles, kde získal magisterský titul z chémie a fyziky. Postgraduálne vzdelanie získal na univerzite v Heidelbergu a Chicagskej univerzite. Počas druhej svetovej vojny pôsobil ako hlavný fyzik amerického námorníctva, kde skúmal správanie morských vĺn. V roku 1946 stál v čele vládnej výskumnej skupiny, ktorá testovala atómovú bombu na atole Bikini. Po vojne pokračoval vo službách štátu v Komisii pre atómovú energiu Spojených štátov amerických a v rokoch 1955 až 1956 bol prezidentom Spoločnosti pre nukleárnu medicínu. Po objave svojho monitorovacieho zariadenia sa stal roku 1964 prednášajúcim na Kalifornskej univerzite v San Diegu.
Záľubu našiel vo vede a umení, najmä v sochárstve a jazzu. Za svoje úspechy sa stal vo vedeckom okruhu pomerne populárnym, ale sláva ho, podľa jeho slov, „zaťažovala". Uviedol, že lekári ho raz požiadali o autogram, načo im odpovedal: "O čom to hovoríte? Vyzerám ako filmová hviezda?" a ponúkol im pohár vína.
Zomrel vo veku 69 rokov 21. júla 1983 a na jeho pomníku sú vytesané slová jeho manželky - Jediná vec, ktorú ti nikto nemôže vziať, je to, čo vieš.
Holterovo monitorovanie
Roku 1947 v Helene Holter zo svojich finančných prostriedkov založil spoločnosť Holter Research Foundation a ako jej cieľ stanovil, že zostrojí prenosné zariadenie, ktoré bude monitorovať elektrofyziologické procesy srdca, bez toho aby pacient musel po celú dobu monitorovanie byť na lôžku. Prvé monitorovacie zariadenie zostrojil taktiež roku 1947 a skladalo sa robustného rádiového vysielača EKG a dvoch batérií s hmotnosťou 38 kg.
Technický pokrok v 50. rokoch 20. storočia potom umožnil znížiť hmotnosť zariadenia na 1 kg a zmenšiť jeho rozmery na 19,5 x 9,8 x 4,6 cm. To bolo možné vďaka objavenie a následnej výrobe tranzistorov, ktoré nahradili záznam na záznamová médiá rádiovým prenosom. Holter a jeho spolupracovníci tiež vyvinuli systém prehrávania, ktorý umožňoval zobrazovať zaznamenané EKG na displeji. Začiatkiem 50. rokov navštívil Holterovo laboratórium Paul Dudley White, v tej dobe známy kardiológ. White bol Holterovo prácou šokovaný a predniesol, že tento vynález predĺži milióny životov.
Oficiálne svoju metódu publikoval v roku 1961 vo americkom časopise Science v článku s názvom Nová metóda pre štúdium srdca (anglicky New method for heart studies), v ktorom zoznámil čitateľa so svojím zariadením. V tej dobe Holterovo monitorovanie využívalo k záznamu činnosti srdca kazety a batérie umožňovali desaťhodinový záznam.
Nový vynález otvoril široké možnosti v medicíne a počet zachránených životov vďaka nemu nemožno spočítať. Holter za svoj objav dostal čestný doktorát na Carrollove univerzite v Montane za vynikajúci prínos pre vedu a roku 1964 získal titul profesora na Kalifornskej univerzite v San Diegu, kde potom aj prednášal.
Po smrti Holtera roku 1983 bol prístroj naďalej vylepšovaný ďalšími skupinami vedcov a lekárov.
Krajinská Osemaštyridsiatnická strana
História
Strana vznikla premenovaním Krajnej ľavice v roku 1870. Hlavnými predstaviteľmi strany boli Ignác Helfy a Ernő Simonyi, hoci Helfy nebol nikdy oficiálnym predsedom strany.
Jej základným programovým bodom bol boj za ideály, ciele a výsledky revolúcie z roku 1848 a jej úplné víťazstvo politickými prostriedkami.
Nebolo to však homogénne politické zoskupenie, keďže aj vo vnútri strany existovali rozdielne názory napr. na otázku úplnej samostatnosti Uhorska. Časť strany odmietala akékoľvek spojenie s Rakúskom a odmietala nárok Habsburgovcov na Uhorskú korunu, iná súhlasila s personálnou úniou, keď Rakúsko a Uhorsko spája iba osoba panovníka. Tretia skupina podporovala vtedajšie názory Ľudovíta Košuta, ktorý v emigrácii zrevidoval svoje revolučné postoje.
Po predsedníctve Jozefa Madarásza sa strany „ujal“ Daniel Iráni a pod jeho vedením v roku 1874 sa strana zlúčila s politickou formáciou Principiálny ľavý stred (, čo boli rovnako ako členovia Krajnej ľavice odídenci zo Strany ľavého stredu), vytvorili tzv. Zjednotenú štátoprávnu opozíciu, ktorá sa vzápätí premenovala na Osemaštyridsiatnickú stranu nezávislosti pod vedením Daniela Irániho.
Strana zanikla v roku 1884, kedy sa zlúčila so Stranou nezávislosti (ktorej predsedom bol Ľudovít Močári) a vznikla Nezávislá a osemaštyridsiatnická strana (Függetlenségi és Negyvennyolcas Párt), ktorej predsedom bol až do svojej smrti Daniel Iráni.
Výsledky volieb do uhorského snemu
Volieb 1861 sa budúca strana zúčastnila ako frakcia Krajná ľavica v Rezolučnej strane.
Volieb 1865 sa rovnako zúčastnila frakcia Krajná ľavica, tentoraz už v rámci Strany ľavého stredu.
Vo voľbách 1872 strana vystupuje ako samostatná strana pod názvom Krajná ľavica.
Chevannes (Yonne)
Chevannes je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Yonne, v regióne Burgundsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Gommerville (Eure-et-Loir)
Gommerville je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Eure-et-Loir, v regióne Centre-Val de Loire.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Bejzbal na Panamerických hrách 1979
Bejzbal na Panamerických hrách 1979 bol bejzbalový turnaj v rámci multišportového podujatia Panamerických hier 1979. Konal sa v mestách Bayamón, Caguas a Guaynabo, sidliace v metropolitnej oblasti San Juan, v Portoriku v dňoch od 2. do 12. júla 1979, za účasti 9 mužských tímov. Nováčikom podujatia bolo družstvo 🇧🇸. Bejzbalový turnaj sa na hrách organizuje od roku 1951 a toto bolo jeho 8. vydanie. Zápasy sa odohrali na 3 štadiónoch: Estadio Juan Ramón Loubriel, Estadio Yldefonso Solá Morales a Guaynabo Municipal Stadium. Turnaj sa hral jednokolovým systémom každý s každým.
Titul tretíkrát v rade získala 🇨🇺, ktorá sa v deväťčlennej skupine umiestnila pred 🇩🇴 a domácim 🇵🇷. Družstvo 🇺🇸, ktoré prvýkrát na panamerických hrách nezískalo žiadnu z medailí, tvorili opäť univerzitní hráči.
Ľudovít Pollák
náhľad|537x537bod|Ľudovít Pollák ako dôchodca v domácom prostredí. Ľudovít Pollák (* 1. júna 1909, Horná Potôň – † 15. marca 1981, Horná Potôň) bol slovenský a česko-slovenský politik, člen KSČ a poslanec Národného zhromaždenia ČSR.