cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Dávid (biblická postava)
Biblia o Dávidovi
Počas Saulovej vlády hrozil Izraelu znovu vojenský konflikt s Filištíncami.
Dávid nosieval jedlo svojim starším bratom, ktorí spoločne so Saulom počúvali posmešné reči filištínskeho hrdinu, obra Goliáša. Nikto z Izraelitov sa mu neodvažoval postaviť, a preto keď Dávid vyhlásil, že pôjde bojovať s Goliášom, Saul ho spočiatku odhováral. Nakoniec však súhlasil a obliekol Dávida do svojho vlastného panciera. Ale Dávid sa v ňom necítil dobre, vyzliekol Saulovu pancierovú zbroj a povedal, že pôjde bez nej. Dávid trafil Goliáša kameňom z praku presne do čela, pribehol k nemu a jeho vlastným mečom mu odsekol hlavu. Keď Filištínci videli, že ich najsilnejší hrdina je mŕtvy, zutekali z boja. Dávid týmto súbojom zaistil Izraelu víťazstvo.
Saul i jeho traja synovia Jonatán, Abinadáb a Malkišua padli v boji s Filištíncami. Po tejto udalosti sa v Hebrone zišli starší Izraela, aby Dávida s konečnou platnosťou vo veku 30 rokov potvrdili na tróne.
Dávid kraľoval vyše 40 rokov, z toho 7 rokov a 6 mesiacov v Hebrone a 33 rokov v Jeruzaleme. Mal 8 manželiek a viac než 18 detí, tiež mal 80 konkubín, dožil sa 70 rokov a bol pochovaný v Jeruzaleme – meste Dávidovom. Po jeho smrti sa stal kráľom Judska a Izraela jeho syn Šalamún.
Dávid sa v Novom zákone uvádza aj v rodokmeni Ježiša Krista.
Uvádza sa ako patrón hudobníkov, spevákov, básnikov a baníkov.
Gréckokatolícka a pravoslávna cirkev si ho pripomínajú v nedeľu po Kristovom narodení.
¿Dónde están los ladrones?
¿Dónde Están los ladrones? (v preklade „Kde sú zlodeji?“) je názov pre štvrtý album Shakiry naspievaný v španielčine. Bol vydaný v roku 1998 a do súčasnosti je považovaný za jeden z najlepších. V Spojených štátoch sa ho predalo milión kusov a ďalších sedem miliónov po celom svete. Názov je venovaný udalosti, keď Shakire ukradli kufor s pesničkami, práve k tomuto albumu.
Ladislav Bohuslav Bartholomeides
Ladislav Bartholomeides (známy aj ako Bartolomeides, Bartholomaeides, * 16. november 1754, Klenovec - † 18. apríl 1825, Ochtiná) bol slovenský vedecký a vlastivedný pracovník, pedagóg, historik, geograf, teológ, evanjelický kňaz, osvietenec, národný buditeľ, učiteľ a prírodovedný bádateľ - zoológ a entomológ.
Životopis
náhľad|Bronzová busta Ladislava Bartholomeidesa v Rimavskej Sobote Bartholomaeides sám tvrdil, že pochádza z turčianskeho šľachtického rodu Eőrdőgh (v preklade Čert) z Laclovej, no rodinný armáles sa stratil počas nepokojov. Nakoľko mu nový armáles nebol nikdy vystavený, jeho šľachtický pôvod nie je oficiálne potvrdený avšak medzi šľachtickými rodmi Gemera sa nachadza aj rod Bartholomaeides. V rokoch 1768 - 1772 navštevoval školu v Dobšinej a neskôr pokračoval v štúdiu na Kežmarskom lýceu. Od roku 1781 absolvoval tri semestre vysokoškolského štúdia na univerzite vo Wittenbergu. Po skončení štúdií na vysokej škole krátko pôsobil v Rimavskej Bani, Ožďanoch a Ratkovej. V roku 1783 nastúpil ako evanjelický farár do obce Ochtiná v okrese Rožňava, kde pôsobil až do svojej smrti.
Počas svojho života písal a vydával školské učebnice, naučno-populárne vedecké diela a úvahy s osvietenskou tematikou. Bol aj autorom prvých učebníc zemepisu a prírodovedy. Prvá jeho tlačená práca mala zemepisný charakter. Vyšla v roku 1794 v Bratislave pod názvom: "Hystorya o Ameryce vkazující, kterak byla skrze Krysstoffa Kolombusa a jeho Nasledowníky wynalezená, jakowé její přirozené Položení a Staw, jakowí Obywatelé a jak ji Ewropčané sobě podmanili". Ako učiteľ pociťoval Bartholomeides nedostatok slovenských učebníc. Preto roku 1798 vydal učebnicu náboženstva pod názvom: "Jádro Kresťanského Evangelického Náboženstwj", učebnicu zemepisu pod názvom: "Geograffia aneb Wypsánj Okrsslku Zemského s ssesti Mappami wlasnj rukau geho wyrytými". Prírodovedne bol zameraný i jeho spis, ktorý vyšiel v roku 1798 pod názvom: "Kratičká hystorie přirozenj, k pomocy a k dobrému gak učitelu, tak y mládeže sskolské sepsaná, ano y k rozssjřenj lepsy a k Bogu wedaucý známosti tohoto světa wubec na swětlo wydaná" a ktorý obsahoval poznatky z botaniky, zoológie a mineralógie. V zoologickej časti tohto spisu boli uvedené i nektoré údaje o dvojkrídlom hmyze (Diptera), hlavne o strečkoch (Hypodermatidae), a ovadoch (Tabanidae). V roku 1799 Bartholomeides vydal prácu: "Memorabilia Provinciae Csetnek cum tabulis aétri incisis". Je to monografia Štítnického okresu, ktorú rozdelil na fyzickú, topografickú, politickú, cirkevnú, literárnu, ekonomickú a diplomatickú časť. Snažil sa tu vysvetliť aj vznik vrchov. V rokoch 1806 až 1808 vyšla v Levoči jeho obsiahlá vlastivedná monografia o Gemerskej stolici, pod názvom: "Inclyti Supcrioris Ungariae Comitatus Gőmőriensis Notitia Historico-Geographico-Statistica". Bola to náročná práca, lebo materiálu o Gemeri bolo v tom čase veľmi málo. Prácu musel doplniť vlastným výskumom a rozdelil ju na 3 časti. V prvej podal opis Gemeru, druhú časť venoval miestopisu Gemera, kde opísal každú obec stolice. V tretej opísal administratívnu správu stolice. Knihu doplnil mapou Gemerskej stolice. Táto práca je cenná hlavne tým, že obsahovala zoznam 17 druhov dvojkrídlovcov z okolia Gemera, ktoré autor zistil na tomto území začiatkom 19. storočia.
Svoje literárne práce písal zväčša latinsky, ale učebnice sa snažil písať rečou ľudu. Na Slovensku však v tom čase neexistoval jednotný spisovný jazyk, a preto Bartholomeides napísal svoje učebnice v slovakizovanej bibličtine, čo bol jazyk Kralickej biblie. Bartholomeides pôsobil aj ako prekladateľ a zaoberal sa i speleológiou. Roku 1801 vypracoval mapu Aggteleckej jaskyne. Ku geografickým prácam možno pridať aj pojednanie o rieke Slanej. Bartholomeides nemal veľké možnosti, a preto väčšinu svojich prác robil z vlastného popudu a z vlastných prostriedkov. Vytvoril aj malý atlas pre školskú mládež. K priekopníckym dielam rátame mapy Gemera,Štítnickej doliny i mapu jaskýň aggtelecko-domickej sústavy.
Oslobodenie svätého Petra
Oslobodenie svätého Petra (tal. La liberazione di San Pietro) je názov fresky namaľovanej renesančným umelcom Raffaelom v miestnosti zvanej Stanza di Eliodoro v Apoštolskom paláci vo Vatikáne.
Haumont-près-Samogneux
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Oslobodenie svätého Petra
V tejto sugestívne ladenej freske Raffael vyjavil svoju predstavu príbehu, ktorý zachytávajú Skutky apoštolov v 12. kapitole, veršoch 6 - 10:
Haumont-près-Samogneux
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Oslobodenie svätého Petra
Zo stropu žalára, pred tvár starca prikovaného železnými reťazami medzi dvoma strážcami, zniesol sa v temnote noci anjel, svojim svetlom zalievajúci útroby kobky. Z Petrovej tváre sa zračia pochybnosti, či je to sen, či skutočnosť. Stráže, prebudené žiarou a hrmotom železných mreží, posmeľujú sa pri plnení strážnych povinností.
Haumont-près-Samogneux
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Oslobodenie svätého Petra
Udalosť sa podľa Skutkov apoštolov odohrala za vlády kráľa Agrippu I. Veľkého, ktorý Petra uväznil a odsúdil na smrť za šírenie kresťanstva. Freskou chcel Július II. osláviť vysvätenie baziliky San Pietro in Vincoli v roku 1512, svojho titulárneho kostola, kde ako svätú relikviu uchovávajú časť Petrových okovov.
Svätý Peter má na freske portrétne črty Júliusa II. Jeho situácia ako väzňa symbolicky predstavuje pozíciu ohrozenej cirkvi, ktorú anjel ako Boží vyslanec zachraňuje.
Apoštolská exhortácia
Apoštolská exhortácia, niekedy uvádzaná aj ako pápežská exhortácia je druh dokumentu vydávaného pápežom. Jej obsahom je povzbudenie určitej skupiny ľudí, nikdy sa však nevenuje doktrinálnym otázkam.
Charles Manson
Charles Milles Maddox (* 12. november 1934 † 19. november 2017) bol americký zločinec. V roku 1969 dal členmi svojej sekty Rodina zavraždiť 7 ľudí, vrátane herečky Sharon Tateovej, manželky slávneho režiséra poľského pôvodu Romana Polańského.
Prvá väzba
V 13 rokoch spáchal Manson svoj prvý zločin - ozbrojené lúpežné prepadnutie. O 5 rokov neskôr sa dopustil homosexuálneho násilia a bol políciou registrovaný ako nebezpečný element s násilnickými sklonmi. V roku 1960 bol odsúdený na 10 rokov za podvody a krádeže. Vo väznici sa naučil hrať na gitaru. Po 7 rokoch bol predčasne prepustený na slobodu a hneď zamieril do centra kalifornského hnutia hippies. V atmosfére beatovej hudby, voľnej lásky a drog viedol náboženskú komunitu, ktorú nazval Rodina. Sám sa pasoval do roly Ježiša.
Komunita Rodina
Členovia komunity boli prevažne ženy, ktoré ovládal drogami a svojou charizmatickou osobnosťou. K životnému štýlu Rodiny patrilo žobranie, požívanie LSD aj neviazaný sex. Na jeseň 1967 sa rozhodol natočiť hudobný album, ktorý podľa jeho slov mal predstihnúť samotných Beatles. Zaobstaral si autobus a s Rodinou podnikol koncertné turné po južných štátoch USA. Po hudobnom neúspechu sa so svojou sektou usadil na Spahnovom filmovom ranči - filmárskej lokalite pre natáčanie westernových filmov, patriacej Georgovi Spahnovi - ležiacemu asi 30 kilometrov od Los Angeles. Tu Manson začal zostavovať tzv. zoznam prasiat. Šlo o ľudí, ktorých z rôznych príčin "odsúdil" k smrti. Bola medzi nimi aj herečka Sharon Tateová.
Vražda Geryho Hinmana
Prvú vraždu spáchali členovia Mansonovej Rodiny 25. júla 1969. Pri krádeži v byte hudobníka Geryho Hinmana v Los Angeles mu Manson svojou mačetou odsekol ucho a po niekoľkých hodinách dal príkaz k jeho usmrteniu. Hinman zomrel následkom vykrvácania po niekoľkých bodných ranách. Vrahovia čakali v jeho byte až do jeho skonania.
Vražda Lena la Bianku
O dva dni neskôr Manson prikázal Texovi Watsonovi (bývalá futbalová hviezda), Patricii Krenwinkelovej a Leslie van Houtenovej, aby vykonali rozsudok smrti nad majiteľom samoobsluhy Lenom la Biankom a jeho ženou Rosemary. Príkaz splnili 53 bodnými ranami. Na stenách miesta činu polícia našla opäť krvou napísané nápisy Smrť prasatám, Povstať a Helter Skelter (Hlava-Nehlava). Heslo Helter Skelter pre vražedné akcie Manson údajne zvolil podľa názvu piesne skupiny Beatles vydanej krátko pred vraždou, pretože veril, že v tejto skladbe sa skrýva tajné posolstvo negatívnej budúcnosti spoločnosti a týmto pojmom označoval vojnu, ktorá mala nastať medzi čiernou a bielou rasou.
Súd a väzenie
Všetci účastníci vrážd boli 1. decembra 1969 zadržaní a neskôr odsúdení na trest smrti. Podľa žalobcov chcel Manson vraždami rozpútať rasovú vojnu medzi bielymi a čiernymi Američanmi. V priebehu súdneho konania Charles Manson zostal verný svojmu štýlu. Často mal pred sudcom a porotou roztiahnuté ruky, skrížené nohy a zvesenú hlavu, znázorňujúc tak ukrižovaného Krista. Pred súdom dokonca prehlásil: Pokiaľ je potrebné násilie a strach, aby sa tej dolárovej spoločnosti otvorili oči, zosobnenie tohoto strachu môže byť meno Charles Manson. Vo väzení začal vyznávať nacistickú a rasistickú ideológiu. Na čelo si nechal vytetovať hákový kríž.
V čase, keď prebiehalo odvolacie konanie bol výkon trestu smrti v roku 1972 Najvyšším súdom USA a potom aj Najvyšším súdom štátu Kalifornia zastavený. Z tohoto dôvodu bol trest členom Mansonovej Rodiny zmenený na doživotné väzenie. Nikto nebol doposiaľ prepustený. Súd dvanásťkrát zamietol Mansonovu žiadosť o predčasné prepustenie. Spolu s ním boli na doživotie odsúdení štyria jeho stúpenci - tri ženy a jeden muž.
Ciele a kult osobnosti
Manson dúfal, že vyvolá rasovú vojnu, ktorú prežijú len bieli a jeho budú prosiť, aby prevzal moc. To sa samozrejme nestalo, no v USA skončili uvoľnené 60. roky a prakticky aj celé hnutie hippies. Manson jeho ideály zneužil a spojil s brutálnymi vraždami. Z väzenia za záujmu médií budoval kult svojej osobnosti. Podľa jeho slov: Životné prostredie sa ničí, deti sú zneužívané a na planéte vládne chaos: chcelo by to šialenca, aby napravil tento svet.
Aj napriek zločinom zostal Manson objektom morbídnej fascinácie mnohých ľudí. Do väzenia mu prichádzali tisíce listov, najmä od vyznávačov kultu Satana.
Odraz v kultúre
Hudobník Marilyn Manson má vo svojom pseudonyme Mansona.
Spevák Axl Rose sa preslávil svojimi tričkami s Mansonovou tvárou. (Po súdnych sporoch zisky z predaja týchto tričiek a tejto piesne putujú pozostalým po W. Frykowskom.) Na album The Spaghetti Incident? skupina Guns N 'Roses zaradila pieseň, ktorú Manson napísal.
Manson bol tiež priateľom Dennisa Wilsona z Beach Boys a je autorom textu k ich piesni "Never Learn Not to Love."
Smrť
Manson zomrel vo väzení v Bakersfield vo veku 83 rokov prirodzenou smrťou.
Pierrefontaine-les-Varans (kantón)
Pierrefontaine-les-Varans je francúzsky kantón v obvode Pontarlier v departemente Doubs v regióne Franche-Comté. Tvorí ho 20 obcí.
Vaucelles (Calvados)
Vaucelles je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Calvados, v regióne Dolná Normandia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 366 obyvateľov (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Sunjatsen
Sunjatsen, v čínštine Sun Čung-šan  (• 孫中山 pchin-jin Sūn Zhōngshān) alebo Sun Ji-sien/Sjun Jat-sin (• 孫逸仙 pchin-jin Sūn Yìxiān, kanton. Sjūn Jat-sīn) (* 12. november 1866, Čung-šan, Čína - † 12. marec 1925, Peking) bol čínsky filozof, revolučný demokrat.
Vytýčil politický program opierajúci sa o tri princípy: princíp národa (národná nezávislosť Číny), princíp vlády ľudu (vytvorenie republiky) a princíp šťastia ľudu (odstránenie sociálnej nerovnosti).
Marcus Antonius
Marcus Antonius (:; celým menom Marcus Antonius Marci Filius Marci Nepos, "Marcus Antonius, syn Marcusa, vnuk Marcusa"; * 14. január 83 pred Kr. – † 1. august 30 pred Kr.) bol rímsky politik a generál. Ako vojenský veliteľ a úradník bol dôležitý podporovateľ a lojálny priateľ svojho bratranca z matkinej strany Iulia Caesara. Po jeho vražde vytvoril oficiálne politické spojenectvo s Octavianom (budúcim cisárom) a Markom Aemiliom Lepidom známe súčasným historikom ako Druhý triumvirát.
Triumvirát sa rozpadol v roku 33 pred Kr. Rozpory medzi Octavianom a Antoniom vyústili v roku 31 pred Kr. až do občianskej vojny, známej ako posledná vojna Rímskej republiky. Antonius bol porazený Octavianom v námornej bitke pri Aktiu a v krátkej pozemnej bitke pri Alexandrii. Krátko nato spáchal spolu so svojou milenkou Kleopatrou samovraždu. Jeho život a porážka hrali významnú úlohu v dejinných udalostiach, ktoré viedli k premene Rímskej republiky na Rímske cisárstvo.
Antonius vynikol predovšetkým ako vynikajúci vojak a vojvodca, no v postavení politika či administrátora takmer vždy zlyhal.
Detstvo
Antoniov otec bol nekompetentný a skorumpovaný; podľa Cicera dostal moc iba preto, lebo ju nebol schopný efektívne použiť ani zneužiť. V roku 74 pred Kr. dostal imperium infinitum k likvidácii pirátov v oblasti Stredomoria, no v roku 71 pred Kr. zahynul na Kréte bez akýchkoľvek úspechov v tomto smere. Creticus mal dvoch ďalších synov menom Gaius (44 pred Kr. – prétor, * cca 82 pred Kr.) a Lucius (50 pred Kr. – kvestor, 41 pred Kr. – konzul, * cca 81 pred Kr.).
thumb|left|upright|Antoniov brat Lucius na minci vydanej v [[Efeze počas jeho pôsobenia ako konzula v roku 41 pred Kr.]] Antoniova matka Julia bola dcéra Lucia Caesara III. (90 pred Kr. – konzul, 89 pred Kr. – cenzor). Po smrti svojho prvého manžela sa vydala za Publia Cornelia Lentula (71 pred Kr. – konzul), vysoko postaveného patrícia. Lentulus, napriek tomu, že svoj politický úspech využíval na ekonomické zisky, bol pre svoj extravagantný a nákladný životný štýl neustále zadlžený. Bol hlavnou postavou druhého Catilinovho sprisahania, v roku 63 pred Kr. zavraždený na Cicerov príkaz.
Vladimir Dimitrov-Majstora
Vladimir Dimitrov-Majstora (* 1. február 1882, Floroš, Bulharsko - † 24. september 1960, Sofia) bol bulharský maliar.
Marcus Antonius
Detstvo
Antonius v mladosti žil roztopašným spôsobom a získal povesť náruživého hazardného hráča. Podľa Cicera mal homosexuálny vzťah s Gaiom Scriboniom Curiom. Existuje málo hodnoverných informácií o jeho mladíckej politickej aktivite, hoci je známe, že bol spoločníkom Clodia. Tiež bol zrejme zapojený do kultu vlčice, keďže sa v staršom veku spomína ako kňaz tohto spoločenstva.
Vladimir Dimitrov-Majstora
Narodil sa v rodine utečencov z Macedónska. Jeho rodina sa v roku 1889 presťahovala do Kiustendilu. Vďaka dobrovoľnej finančnej zbierke spoluobčanov odišiel do Sofie, kde študoval na Umelecko-priemyselnej škole (dnes Umelecká akadémia) u skúsených bulharských umelcov. V prvej etape tvorby maľoval najmä portréty známych Bulharov a krajinky. Balkánskych vojen a prvej svetovej vojny sa zúčastnil ako člen Rilskej divízie Bulharskej armády, pričom v celej sérii obrazov priblížil účasť Bulharov v týchto vojnách, ako aj život na fronte.
Marcus Antonius
Detstvo
V roku 58 pred Kr. Antonius odcestoval do Atén študovať rétoriku a filozofiu, a zároveň utekajúc svojim dlžníkom. Nasledujúci rok bol povolaný Aulom Gabiniom, prokonzulom Sýrie, aby sa ako veliteľ regimentu galskej kavalérie zúčastnil kampane proti Aristobulovi II. v Judei. Tu dosiahol významné víťazstvá pri Alexandrione a Machareu.
Vladimir Dimitrov-Majstora
V povojnových rokoch sa profiloval ako umelec odmietajúci akademickosť vo výtvarnom umení. Roku 1922 vystavuje obrazy z cyklu Žatva. Rok 1923 strávil v Taliansku. V rokoch 1924 – 1951 sa natrvalo usadil v kiustendilskej dedine Šiškovec, otvoril vlastné expozície, zúčastňoval sa výstav nielen v Sofii, ale aj v iných bulharských mestách. Počas tohto obdobia sa jeho tvorba tematicky viaže predovšetkým na umelecké stvárnenie ľudí a prírody v kiustendilskom kraji.
Zomrel v roku 1960 v Sofii.
Marcus Antonius
Podporovateľ Caesara
V roku 54 pred Kr. sa Antonius stal štábnym dôstojníkom Caesarovych armád v Galii a Germánii. V Galských vojnách sa opäť osvedčil ako kompetentný vojenský veliteľ. Antonius a Caesar boli relatívne blízki príbuzní a zároveň veľmi blízki priatelia.
Pod Caesarovým vplyvom bol povýšený do funkcií kvestora, augura a tribúna ľudu (50 pred Kr.), kde energicky podporoval svojho patróna. Caesarove prokonzulské poverenia totiž končili v roku 50 pred Kr. a on sám sa chcel vrátiť do Ríma na voľby konzula. Konzervatívna frakcia Rímskeho senátu vedená Pompeiom však požadovala, aby Caesar pred voľbami z postu prokonzula a armádneho veliteľa odstúpil. To Caesar nechcel, pretože taký akt by z neho, minimálne dočasne, urobil súkromnú osobu a umožnil tak jeho obžalobu za činy, ktoré ako prokonzul vykonal. Takisto by bol ponechaný na milosť Pompeiovým armádam. Aby sa tomu vyhol, Caesar podplatil tribúna ľudu Curia aby použil svoje právo veta a zabránil tak senátorskému výnosu, ktorý by ho pripravil o armády a vládu nad provinciami, a následne zabezpečil, aby bol v ďalšom volebnom období zvolený za tribúna Antonius.
Antonius použil svoje práva tribúna s cieľom zabrániť senátu vyhlásiť stanné právo proti vetu a následne bol násilne vyhnaný zo senátu spolu s ďalším Caesarovým prívržencom Cassiom, ktorý bol tiež tribúnom. Keď sa Caesar o tom dozvedel, prekročil rieku Rubicon, čím začala Rímska občianska vojna. Antonius opustil Rím a pri Ariminiu sa pridal k Caesarovi a jeho armáde, kde bol prezentovaný vojakom, ešte skrvavený a doráňaný, ako príklad protiprávností, ktorých sa dopúšťajú Caesarovi politickí protivníci a ako casus belli (dôvod vojny).
Podľa rímskeho mos maiorum boli tribúni ľudu považovaní za nedotknuteľných a ich veto za nespochybniteľné (hoci existovala šedá zóna, do akej miery toto platilo pre vyhlásenie a počas stanného práva). Antonius riadil Itáliu, kým Caesar zničil Pompeiove légie v Hispánii, a viedol posily do Grécka, kde potom velil ľavému krídlu Caesarovej armády pri Farsale.
Administrátor Itálie
Keď sa Caesar sal druhýkrát diktátorom, Antonius bol menovaný magister equitum (veliteľ jazdy, významovo Caesarov zástupca). V rámci jej pôsobnosti zostal v roku 47 pred Kr. v Itálii ako administrátor polostrova, kým Caesar bojoval so zvyškami Pompeiovcov, ktorí sa uchýlili do provincie Africa. Antoniove organizačné schopnosti však boli podstatne horšie ako veliteľské; využil príležitosť a dopriaval si tie najextravagantnejšie dostupné výstrelky, popísané Cicerom v Philippicae.
V roku 46 pred Kr. došlo ku konfliktu s Caesarom, ktorý požadoval platbu za Pompeiove majetky, ktoré si Antonius bez súhlasu privlastnil. Antonius sa, rovnako ako pri iných príležitostiach, opätovne uchýlil k násiliu. Stovky obyvateľov Ríma bolo zavraždených a mesto samotné upadlo do anarchie. Caesara celá aféra mimoriadne znechutila a Antonia zbavil všetkých politických funkcií. Títo dvaja muži sa následne dva roky osobne nestretli. Odluka netrvala dlho: v roku 45 pred Kr. navštívil Antonius diktátora v Narbo a odmietol návrh Trebonia, aby sa pripojil k pripravovanému sprisahaniu. Zmierenie nastalo v roku 44 pred Kr., keď bol Antonius vybraný ako partner pre Caesarove piate obdobie konzula.
Napriek konfliktom s Caesarom mu Antonius zostal verný. Za zmienku však stojí, že podľa Plutarcha (paragraf 13) hovorí Trebonius, jeden z konšpirátorov, "Antonius chápal jeho posun... ale nijako ho nepovzbudil: nehlásil rozhovor Caesarovi." 15. februára 44 pred Kr., počas sviatku Lupercalia, Antonius verejne ponúkol Caesarovi diadém. Diadém bol symbol kráľa a jeho odmietnutím Caesar deklaroval, že jeho cieľom nie je si uzurpovať trón.
Casca, Marcus Iunius Brutus a Cassius sa v noci pred zavraždením Caesara rozhodli, že Marcus Antonius by mal zostať nažive. Nasledujúci deň, na marcové Idy, sa Antonius pokúsil diktátora varovať, ale Liberatores sa k Caesarovi dostali skôr a 15. marca 44 pred Kr. ho zavraždili. V zmätku, ktorý spôsobila táto udalosť, Antonius utiekol z Ríma v prezlečení za otroka; obával sa totiž, že po vražde diktátora bude nasledovať pogrom na jeho stúpencov. Keď sa tak nestalo, rýchlo sa do mesta vrátil a rokoval o prímerí s frakciou Caesarovych vrahov. Na chvíľu sa zdalo, že Antonius ako konzul presadzuje mier a koniec politického napätia. Po prejave Cicera v Senáte bola vyhlásená amnestia pre vrahov.
Caesarova vražda spôsobila značné pobúrenie väčšiny plebejcov a Rímskej strednej triedy, u ktorých bol diktátor veľmi populárny. Počas Caesarovho pohrebu začal byť dav agresívny a zaútočil na domy Bruta a Cassia. Antonius, Octavian a Lepidus zúžitkovali náladu plebejcov podnecovali ich proti optimátom. Konflikt eskaloval až sa nakoniec vymkol kontrole a vyústil do občianskej vojny.
Nepriateľ štátu a triumvirát
Antonius ako jediný konzul, obklopený ochrankou tvorenou Caesarovými veteránmi, prinútil Senát aby mu prenechal provinciu Predalpská Galia, ktorú dovtedy spravoval Decimus Iunius Brutus Albinus, jeden z konšpirátorov. Brutus odmietol provinciu prepustiť; Antonius preto na začiatku roku 43 pred Kr. vyrazil vynútiť si požiadavku silou a obľahol ho pri Mutine.
Senát, podnecovaný Cicerom, Antonia odsúdil, v januári 43 pred Kr. udelil Octavianovi imperium (veliteľskú moc) a vyslal ho spolu s konzulmi Aulom Hirtiom a Caetronianom na pomoc obliehaným. V apríli 43 pred Kr. boli Antoniove sily porazené v bitke pri Forum Gallorum a Mutine. Porážka prinútila Antonia stiahnuť sa do provincie Gallia Narbonensis. Pri bojoch však boli obaja konzuli zabití a Octavianus tak zostal jediným veliteľom celej armády.
Keď sa Antonius, Octavianus a Lepidus dozvedeli, že Caesarovi vrahovia Brutus a Cassius zhromažďujú armádu s cieľom tiahnuť na Rím, spojili sa proti nim a v novembri 43 pred Kr. vytvorili Druhý triumvirát. Brutus a Cassius boli v októbri 42 pred Kr. porazení Antoniom a predovšetkým Octavianom v bitke pri Filippách. Po bitke došlo medzi členmi druhého triumvitátu k novému usporiadaniu: kým Octavianus sa vrátil do Ríma, Antonius zostal vládnuť na východe. Lepidus prevzal provinciu Hispánia a Africa. Nepriatelia triumvirátu sa stali cieľom proskripcie, vrátane úhlavného nepriateľa Marka Antonia Cicera, ktorý bol 7. decembra 43 pred Kr. zavraždený.
Antonius a Kleopatra
thumb|Antonius a Kleopatra (1883), autor [[Lawrence Alma-Tadema]] Antonius povolal Kleopatru do Tarsu v októbri 41 pred Kr. Tu vytvorili spojenectvo a stali sa z nich milenci. Antonius sa s ňou vrátil do Alexandrie, kde strávil zimu 41 – 40 pred Kr. Na jar roku 40 pred Kr. bol prinútený k návratu do Ríma novinkami, že jeho žena Fulvia je v jeho mene zapojená do civilného sporu s Octavianom. Fulvia zomrela, keď bol Antonius na ceste do Sicyonu (kde bola vyhostená). Antonius uzavrel s Octavianom mier v septembri 40 pred Kr. a následne sa oženil s jeho sestrou Octaviou Minor.
Partská ríša v občianskej vojne podporovala Bruta a Cassa, jej vojaci bojovali na ich strane aj v bitke pri Filippách; po víťazstve Antonia a Octaviana Parti vnikli na rímske územie, okupovali provinciu Syria, pokračovali do Asia Minor a dosadili Antigona II. ako bábkového kráľa v Judei, kde nahradil pro-rímskeho Hyrkana II. Antonius vyslal proti invázii svojho generála Ventidia. Ventidius zvíťazil v sérii bitiek proti Partom, zabil ich korunného princa Pakora a vypudil ich z nimi obsadených území Ríma.
thumb|left|Antonius a Octavia na prednej strane [[tetradrachma|tetradrachmy vyrazenej v roku 39 pred Kr. v Efeze; na reverze dva spletené hady rámujú Dionýza]] Antonius teraz plánoval oplatiť inváziu vniknutím na územie Partie, a upevniť dohodu s Octavianom, ktorý doplnil ďalších vojakov pre jeho kampaň. S týmto vojenským cieľom sa v roku 39 pred Kr. s Octaviou plavil do Grécka, kde sa správal mimoriadne extravagantným spôsobom, osvojac si vlastnosti gréckeho boha Dionýza. Ale rebélia Sexta Pompeia na Sicílii zadržala vojakov sľúbených Antoniovi v Taliansku. Antoniove plány sa tak rozpadli a s Octavianom sa opäť rozhádal. Tentoraz bolo s pomocou Octavie uzatvorené v roku 38 pred Kr. nové prímerie v Tarente. Triumvirát bol obnovený na obdobie ďalších 5 rokov (končiac v roku 33 pred Kr.) a Octavianus opäť sľúbil poslať légie na Východ.
Ale momentálne bol Antonius k Octavianovej reálnej podpore v jeho Partskej veci skeptický. Tehotnú Octaviu s jej druhým dieťaťom Antoniou nechal v Ríme a odplavil sa do Alexandrie, kde očakával podporu od Kleopatry, matky jeho dvojčiat. Kráľovná Egypta mu požičala peniaze na armádu a po dobytí Jeruzalema a okolitých oblastí v roku 37 pred Kr. postavil do čela Judeje bábkového kráľa Heroda, ktorým nahradil Partského poverenca Antigona.
Antonius potom zaútočil na územie Partie s armádou 100 000 rímskych vojakov a ich spojencov, no kampaň skončila katastrofou. Porážky v bitke, dezercia jeho arménskych spojencov a zlyhanie pokusov o dobytie Partských pevností donútilo Antonia sa stiahnuť. Jeho armáda bola ďalej decimovaná ťažkosťami pri ústupe cez Arménske kráľovstvo v strede zimy, keď počas kampane nakoniec stratila viac ako štvrtinu svojich vojakov.
Medzičasom v Ríme sa triumvirát rozpadol. Octavian donútil Lepida rezignovať potom, čo sa starší triumvir pokúsil o neuvážený politický krok. Teraz ako jediný držiteľ moci bol Octavian zamestnaný dvorením sa tradičnej republikánskej aristokracii, aby ju získal na svoju stranu. Oženil sa s Liviou a začal útočiť na Antonia aby zvýšil svoju moc. Tvrdil, že Antonius bol muž nízkej morálky, ktorý ponechal svojich verných opustených v Ríme aj s deťmi, zatiaľ čo si on užíval s promiskuitnou kráľovnou Egypta. Antonius bol obvinený zo všetkého, ale najmä z toho, že sa „stal miestnym“, čo bol pre hrdých Rimanov neodpustiteľný zločin. Antonius bol viackrát povolaný do Ríma, ale zostal v Alexandrii s Kleopatrou.
thumb|upright=1.5|[[Mapa Darov Alexandrie (od Marka Antonia Kleopatre a jej deťom) v roku 34 pred Kr.]] Znovu za peniaze Egypta Antonius napadol Arméniu, tentoraz úspešne. Pri návrate bola v uliciach Alexandrie slávená paródia na Rímsky triumf. Paráda v uliciach mesta bola pastiocio Rímskej najvýznamnejšej vojenskej oslavy. Vo finále bolo zvolané celé mesto, aby si vypočulo veľmi dôležitú politickú deklaráciu: Antonius obklopený Kleopatrou a jej deťmi ukončil spojenectvo s Octavianom.
Rozdelil jednotlivé kráľovstvá medzi svoje deti: Alexander Helios bol menovaný kráľom Arménie, Médie a Partie (území, ktoré neboli z väčšej časti pod kontrolou Ríma), jeho dvojča Kleopatra Seléné dostala Kyrenaiku a Líbyu, malý Ptolemaios Philadelphos bol odmenený Sýriou a Kilíkiou. Kleopatra bola vyhlásená za Kráľovnú kráľov a Kráľovnú Egypta, vládnucu spolu s Ptolemaiom XV., synom Kleopatry a Iulia Caesara, Kráľom kráľov a Kráľom Egypta. Ptolemaios XV. bol zároveň vyhlásený za Caesarovho legitímneho syna a dediča. Tieto vyhlásenia sú známe ako Alexandrijské donácie a spôsobili nenapraviteľný rozkol medzi Antoniom a Rímom.
Hoci rozdelenie území medzi Kleopatrine deti sa ťažko dalo považovať za gesto zmierenia, neznamenalo bezprostredné ohrozenie Octavianovho postavenia. Oveľa nebezpečnejšie bolo potvrdenie Kaisariona ako legitímneho Caesarovho syna a dediča jeho mena. Octavianova mocenská báza spočívala v spojení s Caesarom cez jeho adopciu, čo mu zaručovalo potrebnú popularitu a lojalitu légií. Nemohol preto akceptovať útok na tento vyhovujúci stav dieťaťom, narodeným najbohatšej žene vtedajšieho sveta. Triumvirát zanikol posledným dňom 33 pred Kr. a nebol znovuobnovený; začala sa nová občianska vojna.
V období rokov 33 a 32 pred Kr. v politickej aréne Ríma prebiehala propagandistická vojna, so vzájomnými obviňovaniami oboch strán. Antonius (v Egypte) sa rozviedol s Octaviou a obvinil Octaviana zo spoločenského povýšenectva, s uzurpácie moci a falšovania dokladov o adopcii. Octavian odpovedal obvineniami zo zrady: z ilegálneho držania provincií, ktoré mali byť odovzdané iným mužom (Rímska tradícia kleromancie) a z vedenia vojny voči iným krajinám (Arménia a Partia) bez súhlasu Senátu.
Antonius bol tiež označený za zodpovedného za popravu Sexta Pompeia bez súdu. V roku 32 pred Kr. ho Senát zbavil moci a vyhlásil vojnu Kleopatre – nie Antoniovi, pretože Octavian si neželal propagovať svoju úlohu v neustálom prelievaní krvi Rimanov. Obaja konzuli (Gnaeus Domitius Ahenobarbus a Gaius Sosius) a tretina Senátu opustili Rím, aby sa stretli s Antoniom a Kleopatrou v Grécku.
thumb|Bitka pri Aktiu (1672) od Lorenza Castra ([[National Maritime Museum, Londýn)]] Vojna začala v roku 31 pred Kr. Octavianov lojálny a talentovaný generál Marcus Vipsanius Agrippa obsadil grécke prístavné mesto Methoni, verné Antoniovi. Vysoká popularita Octaviana medzi légiami zabezpečila "zbehnutie" provincií Kyrenaika a Grécko na jeho stranu. 2. septembra došlo k námornej bitke pri Aktiu. Loďstvo Antonia a Kleopatry bolo zničené a obaja boli prinútení so 60 loďami utiecť do Egypta.
Smrť
Octavianus, teraz už veľmi blízko absolútnej moci, im nehodlal poskytnúť čas na zotavenie. V auguste roku 30 pred Kr. spolu s Agrippom napadol Egypt. Bez možnosti ďalšieho úniku Antonius spáchal samovraždu nabodnutím sa na vlastný meč.
Kleopatre bolo po jej zajatí Octavianom povolené viesť Antoniov pohrebný rituál. Keď zistila, že Octavianus ju plánuje využiť ako ukážku svojho triumfu v Ríme, pokúsila sa viackrát o samovraždu; úspešná bola až v strede augusta. Octavianus zavraždil Kaisariona, no ušetril deti, ktoré mal Antonius s Kleopatrou. Rovnako boli ušetrené i Antoniove dcéry, ktoré mal z manželstva s Octaviou, a aj jeho syn Iullus Antonius. Starší syn Marcus Antonius Antyllus však bol zavraždený Octavianovými mužmi, keď prosil o život v Caesareu.
Následky a odkaz
Cicerov syn Cicero Minor oznámil Antoniovu smrť Senátu. Antoniove pocty boli zrušené a jeho sochy odstránené (damnatio memoriae). Cicero Minor tiež vydal edikt, ktorý prikazoval, že žiaden člen rodiny Antonia nebude už nikdy nosiť meno Marcus. “Touto cestou Nebesia poverili rodinu Cicero konečným aktom v potrestaní Antonia.”
Po smrti Antonia sa stal Octavianus nenapadnuteľným vládcom Ríma. V nasledujúcich rokoch Octavianus, po roku 27 pred Kr. známy ako Augustus, získal do svojich rúk všetku administratívnu, politickú a vojenskú moc. Keď v roku 14 zomrel, jeho moc prešla na jeho adoptívneho syna Tibéria; tak začal Rímsky principát.
Vzostup Caesara a následná občianska vojna medzi jeho dvoma najmocnejšími stúpencami ukončila dôveryhodnosť rímskej oligarchie ako vládnucej sily a mala za následok, že všetky ďalšie mocenské zápasy sa odohrávali vo forme snahy jednej osoby o absolútnu kontrolu vlády a elimináciu Senátu a predchádzajúcej úradníckej štruktúry ako dôležitých centier moci. Preto sa v dejinách Antonius prezentuje ako jeden z najväčších Caesarových prívržencov, spolu s Octavianom ako jeden z dvoch mužov, okolo ktorých sa po zavraždení Caesara koncentrovala moc, a nakoniec ako jeden z troch mužov, ktorí niesli hlavnú zodpovednosť za zánik Rímskej republiky.
Wilford Brimley
Anthony Wilford Brimley (* 27. september 1934, Salt Lake City, Utah, USA† 1. august 2020, St. George ) bol americký herec.
Hral napr. vo filmoch Čínsky syndróm (1979), Vec (1982), Záhadné mušle (1985) a Firma (1993). Opakovane účinkoval v televíznom seriáli The Waltons zo 70. rokov. Pracoval na televíznych reklamách, napr. pre potravinársku spoločnosť Quaker Oats Company a pre Liberty Medical, ktorá okrem iných predáva domáce testery na cukrovku, ktorú má i Brimley. Jeho výslovnosť slova „diabetes“ v týchto reklamách sa stala internetovým mémom.
Gürragča Džugderdemidín
Gürragča Džugderdemidín (mongol. Жүгдэрдэмидийн Гүррагчаа - Džugderdermidín Gürragča; * 5. december 1947, na samote Rašang v sume Curvan–Bulak v Bulganskom ajmaku, Mongolsko) je mongolský kozmonaut, účastník programu Interkozmos.
Mladosť a výcvik
Členovia jeho rodiny boli po celé generácie pastiermi oviec a koní, s jurtou kočujúcou v doline Bulganského ajmaku. Od troch rokov ho otec učil jazdiť na koni a v siedmich rokoch po prvýkrát vyhral dostihy. V maličkej dedinke, ktorá nebola na mapách, dokončil štyri triedy základnej školy a potom pokračoval na desaťročnej škole v meste Gulgab. Potom si podal žiadosť na vysokú poľnohospodársku školu do hlavného mesta Mongolska Ulanbátar, kde v roku 1966 tam začal študovať. Po dvoch rokoch štúdiá prerušil, bol ako radista povolaný do armády kvôli napätiu na čínsko-mongolských hraniciach. Po troch rokoch dostal ponuku dokončiť štúdium v Sovietskom zväze. Po návrate s titulom inžiniera pracoval ako elektromechanik vrtuľníkov. Roku 1973 pokračoval v štúdiu v ZSSR na Vojenskej leteckej akadémii Žukovského v Moskve, úspešne ju ukončil roku 1977. Oženil sa. V roku 1978 sa presťahoval do Hviezdneho mestečka a podrobil sa najskôr výberu, potom aj výcviku.
Let do vesmíru
Letel iba raz, v dvojčlennej posádke spolu s veliteľom lode Sojuz 39 Vladimirom Džanibekovom. Spojili sa s orbitálnou stanicou Saľut 6, kde strávili niekoľko dní nad pripravenými úlohami vrátane úloh prínosných pre Mongolsko, napr. experiment Biosféra na podrobné snímkovanie Mongolska. Po 188 hodinách vo vesmíre úspešne pristáli na území Kazašskej SSR. Stal sa 101 kozmonautom Zeme. Po svojom lete zo strediska kozmonautov odišiel.
Paul Kilderry
Paul Kilderry (* 11. apríl 1973, Perth, Austrália), je bývalý austrálsky profesionálny tenista. Počas svojej kariéry vyhral 3 turnaje ATP vo štvorhre.
Zvolen (geomorfologický podcelok)
Zvolen je geomorfologický podcelok Veľkej Fatry.
Charakteristika
Nachádza sa v juhovýchodnej časti pohoria, medzi obcami Liptovské Revúce a Donovaly a patrí medzi vyhľadávané turistické oblasti. Blízkosť horského strediska Donovaly a vybudovaná lanovka na Novú hoľu umožňuje jednoduchý prístup do najvyššej časti. Množstvo značených turistických chodníkov, obľúbená lokalita závesného lietania na južných svahoch Novej hole, no aj lyžiarske strediská na južnej donovalskej, aj severozápadnej liptovskorevúckej strane masívu vytvárajú vhodné podmienky na letnú i zimnú turistiku.
Vymedzenie
Zvolenský podcelok od zvyšku Veľkej Fatry oddeľuje Revúcka dolina na severe a západe a horské sedlo Veľký Šturec na juhu. Od východne situovaných Nízkych Tatier je to Korytnická dolina a od Starohorských vrchov na juhovýchode údolie Starohorského potoka.
Turizmus
Podcelok je súčasťou ochranného pásma Národného parku Veľká Fatra. Centrom turistiky celej oblasti je obec Donovaly s komplexnou vybavenosťou. Lyžiarske stredisko je tiež pri obci Liptovské Revúce. Pre peších turistov je atraktívna Cesta hrdinov SNP, no tiež možnosť využiť lanovku na Nová hoľu.
Marko Markov (sochár)
Marko Markov (* 1889 – † 1966) bol bulharský sochár a profesor.
Patrí k zakladateľom realistického portrétu v bulharskom sochárstve. Jeho monumentálne diela majú pečať hlbokého vnútorného napätia a drsný plastický výraz. Za najznámejšie dielo Marka Markova sa pokladá Pamätník patriarchu Evtimija v Sofii, ktorý vytvoril v roku 1937.
Guadalajara (Mexiko)
Guadalajara je jedno z najväčších miest v Mexiku. Je hlavné a najväčšie mesto štátu Jalisco, rozkladajúceho sa v západnej časti krajiny. Leží vysoko v horách a v metropolitnej oblasti mesta žije viac ako 4,5 milióna obyvateľov.
Mesto je pomenované po španielskej Guadalajare. Nachádza sa tu Hospicio Cabañas, historický hospic, zapísaný na zoznam Svetového dedičstva UNESCO.
Ľubomír Luhový
Klubová kariéra
Mladší brat Milana Luhového, obaja sú členmi Klubu ligových kanonierov. Jediný hráč, ktorý bol najlepším strelcom česko-slovenskej aj slovenskej futbalovej ligy. Hral za Gumárne Púchov v I. SNL v sezóne 1985/86, nasledovali dva roky vojenčiny v Dukle Banská Bystrica a potom sa upísal žlto-čiernym farbám Interu Bratislava, v drese ktorého sa v ročníku 1989/90 stal kráľom ligových strelcov s 20 gólmi. Dve sezóny hral vo Francúzsku v druholigovom FC Martigues spolu s bývalým spoluhráčom z Interu Stanislavom Moravcom. Po dvoch rokoch prijal ponuku z japonského klubu Urawa Red Diamonds, kde boli spolu s brankárom Miroslavom Mentelom prvými Slovákmi v J.League. Po návrate do samostatnej slovenskej ligy si druhý raz vystrieľal streleckú korunu, keď za Spartak Trnava strelil 17 gólov. V Rakúsku obliekal dres GAK Graz, hráčsku kariéru ukončil v drese Artmedia Petržalka.
Úspechy
Reprezentačné Klubové
Individuálne
Ústredná volebná komisia pre voľby do Európskeho parlamentu na Slovensku v roku 2004
Ústredná volebná komisia pre voľby do Európskeho parlamentu na Slovensku v roku 2004 je vrcholný orgán, ktorý dohliadala na priebeh volieb do Európskeho parlamentu na Slovensku v roku 2004.
Sunnitský islam
Sunnitský islam alebo sunitský islam (z arab. sunna = zvyklosť, pravidlo) je jedna z dvoch hlavných vetiev islamu (popri šíitoch). Sunniti (suniti) sú vyznávači tejto vetvy islamu.
Sunniti sú vyznávači ortodoxného islamu, ktorí uznávajú sunnu (zvyklosť, pravidlo), t. j. súhrn správ o živote Mohameda, jeho zvykoch a výrokoch, za rovnako záväznú ako Korán. Je ich asi 200 miliónov.
Stíhač tankov
Stíhač tankov je bojové vozidlo určené a optimalizované na ničenie nepriateľskej obrnenej techniky a primárne tankov, ktoré v súčasnom ponímaní vedenia vojny predstavujú hrot pozemných útočných operácií.
Opis
Koncept stíhača tankov vznikol ešte pred druhou svetovou vojnou, ale jeho masové použitie prišlo v druhej svetovej vojne, keď vyšla do popredia potreba vyrábať lacnejšie obrnenú techniku, ktorá sa vyrovnala tankom a bola ich schopná úspešne likvidovať. Stíhač tanku by mal byť lacnejší ako tank.
Stíhač tankov ale nie je konkrétny typ vozidla s konkrétnou konfiguráciou jednotlivých prvkov. V zásade však vždy ide o vozidlo, vybavené organickou výzbrojou, ktorá umožňuje ničiť obrnenú techniku. V minulosti boli touto výzbrojou najmä protitankové kanóny. Po druhej svetovej vojne sa začali používať aj iné zbrane – či už bezzáklzové kanóny, neriadené aj riadené protitankové strely, či nové druhy munície ako strelivo z ochudobneného uránu, podkalibrové strelivo, kumulatívna munícia, či reaktívne strely vystrelované kanónmi.
V súčasnosti sa stíhače tankov používajú menej. Hlavnou príčinou je rozšírenie arzenálu pechotných protitankových zbraní (vďaka kumulatívnej náloži), ktoré môžu ničiť aj tú najlepšie pancierovanú techniku. Ako také ich nahradili bojové helikoptéry, ktoré sú podstatne flexibilnejšie. Stíhač tankov však má aj svoje výhody:
Napriek eventuálnej účinnosti má ale aj nevýhody:
Pancierovaná koncepcia
Sú silne pancierované, aby mohli čelne bojovať s nepriateľským tankom, kanón väčšinou v neotočnej veži alebo korbe mieri len dopredu (úspora na hmotnosti). Pancierovanie a výzbroj býva koncentrované vpredu, keďže k nepriateľovi sa stavajú čelne. Mali takmer vždy silnejší pancier a kanón ako tanky zodpovedajúcej hmotnostnej kategórie. Kvôli hmotnosti sú na pásovom podvozku a teda odvodené z tanku. V súčasnosti sa nepoužívajú a je veľmi pravdepodobné, že sú už definitívne prekonané.
Rýchla koncepcia
Je inštalovaná na ľahkom a rýchlom kolesovom i pásovom podvozku, ktorý je však vždy výrazne pohyblivý. Odvodené sú napríklad z BVP, Aligátora, HMMWV, no môže ísť o provizórne riešenie majúce základ (podvozok) na civlnom automobile. Vozidlá tejto koncepcie musia vyžívať svoju manévrovaciu schopnosť a rýchlosť, keďže ich pancier je len nedostatočný (len proti guľkám a črepinám z granátu). Zato palebná sila môže byť rovnako silná ako u silnej verzie. V súčasnosti sú prakticky všetky stíhače tankov v tejto konfigurácii. Tieto vozidlá mávajú aj otočnú vežu alebo len jednoducho inštalované bezzáklzové delo, či protitankové rakety, bez ochrany pre obsluhu.
Pri tejto koncepcii sa v zásade nevyužíva kanónová výzbroj nahradili ju protitankové riadené strely s kumulatívnymi hlavicami. Príchodm reaktívneho pancierovania a kompozitných pancierov aj medzi týmito zbraňami nastala určitá stagnácia. Ale ich neprekonateľná výhoda proti iným zbraniam ako napr. helikoptéram je výhodný pomer nízkej ceny k vysokému účinku.
Ale aj naďalej platí, že na ničenie tankov je najlepší tank.
Všeobecné zásady protitankového boja
Na ničenie tankov a obrnenej techniky v boji sa používajú ručné protitankové zbrane, protitankové riadené strely, tanky, protitankové delostrelectvo, stíhače tankov a protitankové míny. Protitankové riadené strely (tiež PTRS) vďaka svojej dobrej mobilite, veľkému dostrelu, malým rozmerom ale vysokej priebojnosti sú v súčasnej dobe najflexibilnejším prostriedkom protitankového boja. Vzhľadom na ich veľkú zraniteľnosť sa ich najvyššej efektivity dosahuje v súčinnosti s inými druhmi protitankových prostriedkov a najmä stíhačmi tankov.
Celkové nasadenie protitankových prostriedkov je závislé od členitosti terénu a možnosti maskovania. Stíhanie tankov v otvorenom teréne pomocou manévru a palebného manévru je pravdepodobne najjednoduchší model.
História
Tanky ako zbraň boli po prvýkrát nasadené počas 1. svetovej vojny. Boli tak pomalé, že ich ľahko predbehol i pešiak. Boj proti nim bol iba v plienkach. O stíhaní tankov sa začalo uvažovať až v medzivojnovom období.
Pred II. svetovou vojnou
Pred druhou svetovou vojnou existovalo len málo stíhačov tankov. Ich vývoj prakticky ustal, lebo vtedajšie tanky boli tak slabo pancierované, že čelne nevydržali paľbu protitankových pušiek. Bežné protitankové kanóny boli dostatočne rozšírené na to aby sa predpokladalo, že nepriateľské tanky nebude problém zastaviť. To sa potvrdilo i v občianskej vojne v Španielsku. Mnohé krajiny v tej dobe predpokladali, že tanky ako zbraň prestanú existovať. Poprípade zostanú iba podpornou zbraňou pechoty.
Druhá svetová vojna
Nasadenie nemeckých tankov na hrotoch útočiacich jednotiek bolo jedným zo základov úspešneho blitzkriegu. Potreba stíhačov tankov tak vystupovala do popredia najmä medzi krajinami, ktoré sa týmto útokom museli brániť. Úspech nemeckých tankov však spôsobil, že im do roku 1941 prakticky žiadna krajina v Európe nebola schopná odolať.
USA a Spojené kráľovstvo
Stíhače tankov sa objavili až v druhej svetovej vojne. Prví ich do svojej armády zaradili Angličania a Američania. Ich doktrína totiž spočívala v tom, že proti nepriateľským tankom majú bojovať len tanky na to určené – napr. M10 Wolverine a ostatné tanky napr. M4 Sherman majú svojou palebnou silou podporovať pechotu.
Ale už v severnej Afrike a neskôr v Taliansku (pozri Anzio) sa ukázalo, že anglo-americké stíhače tankov so svojim 76,2 mm M7 sú príliš slabé, no tí si z toho nerobili ťažkú hlavu, pretože nepriateľa zatiaľ úspešne porážali svojou početnou presilou. Náhrada vo forme nového stroja M36 Jackson však prišla až na jeseň 1944. Ten bol s 90 mm M3 kanónom nemeckým tankom silným súperom.
Veľká Británia vyvinula zaujímavý stíhač tankov Archer s dlhým kanónom.
Nemecko
Nemci začali stíhače tankov nasadzovať, až keď sa museli brániť. Dovtedy používali len protitankové kanóny a Stuky. To bolo dobré proti francúzskym a anglickým tankom, ale v ZSSR sa objavil kvalitný stredný tank T-34, ktorý bol navyše čoskoro k dispozícii vo veľkých množstvách. Nemci síce mali aj stíhače tankov na podvozku PzKpfw I s kanónom, ale tie boli proti sovietskym tankom T-34 neúčinné. Pomerne dobré núdzové riešenie bol kanón na podvozkoch ukoristených francúzskych tankov – Marder. Tieto zbrane dokázali na preraziť  pancier. Jediná zbraň, ktorá ho ale vedela zastaviť nové sovietske tanky (T-34 a KV-1) na veľkú vzdialenosť bol nemecký FLAK 88 mm a neskôr jeho špeciálna protitanková odroda PAK 88 mm. Tieto boli ale príliš nemobilné a museli byť pripravené dopredu, lebo príprava do bojovej pozície pozície trvala príliš dlho. Nemci preto kanón namontovali na tank, a tak vznikol Tiger. Nový tank bol ale príliš drahý (350 000 RM) a jeho výroba bola časovo náročná a preto ich nebol nikdy dostatok. Ďalšími nevýhodami bolo napríklad aj to, že uzáver hlavne bol dlhý, čo malo vplyv na veľkosť veže, následne korby a celkovú hmotnosť vozidla, ktorá sa musela kompenzovať silným motorom.
Prvým pokusom bolo preto umiestniť osemdesiatosmičku na podvozok, ktorý vznikol kombináciou tanku PzKpfw III a PzkKpffw IV, a tak vznikol Nashorn. Ten mal však slabé pancierovanie a korba v oblasti kde bol umiestnený kanón nebola zhora pancierovaná vôbec, čo spolu s chýbajúcou guľometnou výzbrojou robilo s vozidla a jeho posádky ľahký ciel pre pechotu. Dokázal však ničiť tanky na takú vzdialenosť, na akú ho oni nemohli ohroziť, hoci mal len pancier.
Keď sa objavil vynikajúci kanón PAK75/L71 (s dĺžkou 71 kalibrov), ľahší a ešte lepší ako PAK88, na podvozku PzKpfw IV vznikol nový stíhač tankov – Jagdpanzer IV. Ten dokázal preraziť pancier všetkých amerických a britských tankov a väčšinu ruských (teda okrem IS-1 a IS-2). Bola to vlastne z núdze cnosť a lacná náhrada za drahé Tigre a Panthery. Jeho bojová hodnota, v porovnaní s cenou bola ale podstatne priaznivejšia ako pri iných nemeckých bojových vozidlách.