cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Allison V-1710
Vznik a vývoj
Vznik motora však bol pomerne komplikovaný a dlhý. Jeho vývoj sa začal už v máji 1929, ale pomerne dlho trvalo odstraňovanie „detských chorôb“ konštrukcie (oficiálna homologizácia motora pri výkone 1 000 k prebehla až v roku 1937). Do značnej miery to však bolo dané aj práve v tej dobe prebiehajúcou hlbokou hospodárskou depresiou, takže firma nemohla uvoľniť nejaké závratné finančné čiastky; výsledkom toho bolo, že vývoj prebiehal na niekoľkých mála prototypoch, ktoré boli postupne upravované na základe dát získaných pri testoch na brzde a (neskôr) na lietajúcej skúšobni. Prvý prototyp motora bol dokončený v auguste 1931 (prvý prototyp „konkurenčného“ typu Rolls-Royce PV12, neskoršieho slávneho motora Rolls-Royce Merlin, sa na brzde rozbehol až 15. októbra 1933). Prvými skutočne významnými verziami bol až rad „Series C“, z ktorého prvý sa rozbehol na brzde v roku 1935. Išlo o prvé motory V-1710, ktoré sa dostali na výkon 1 000 k (počas marca a apríla 1937 prepracovaný motor V-1710-C8 konečne úspešne prešiel úradnou 150-hodinovou homologačnou skúškou – predchádzajúci test motora V-1710-C6 skončil poruchou po 141 hodinách chodu na skúšobni). Avšak prvou skutočne významnou sériovou verziou, sériovo vyrábanou, bol až V-1710-33 (V-1710-C15), ktorý poháňal prvé verzie stíhačky Curtiss P-40 (Hawk 81, Curtiss P-40B a P-40C).
Neporovnateľne väčší praktický prínos než motory „Series C“ však mali iba motory „Series F“ (tie okrem iného vo verziách V-1710-39 a -81 poháňali stíhacie lietadlá Curiss P-40 a prvé verzie typu North American P-51 Mustang, či vo verziách V-1710-89/-91 a -111/-113 stíhacie lietadlá Lockheed P-38) a neskoršie verzie „Series E“ (najmä V-1710-85, -93 a -117), ktoré poháňali stíhačky Bell P-39 Airacobra a P-63 Kingcobra. Skutočnosťou však zostáva, že s neskoršími verziami motora Rolls-Royce Merlin boli skutočne porovnateľné za vojny len v prototypoch postavené verzie V-1710-121 a V-1710-119 z lietadiel Curtiss XP-40Q a North American XP-51J, popr. ešte v neveľkom počte postavené motory V-1710-109 (tie vznikli pre už len v niekoľkých kusoch postavený Bell P-63E Kingcobra, to však bolo naozaj v posledných týždňoch vojny).
Na záver tiež je možné spomenúť vcelku unikátnu verziu motora V-1710, v tzv. turbokompúdnom usporiadaní. Pri tomto usporiadaní motora je využívaná energia výfukových plynov v turbíne, avšak (na rozdiel od oveľa normálnejšieho použitia turbodúchadla, kedy je energia výfukových plynov využitá na pohon dúchadla) v tomto prípade je výkon cez redukčný prevod vedený na kľukový hriadeľ. Výsledkom teda je zvýšenie užitočného výkonu motora, spolu so znížením mernej spotreby paliva. S týmto usporiadaním experimentovalo už na prelome 30. a 40. rokov niekoľko výrobcov leteckých motorov v USA. Počas vojny sa medzi týchto výrobcov zapojila aj firma Allison, ktorá začala vyvíjať turbokompúndnu verziu motora V-1710. Začali sa práce na novej verzii motora v prevedení „E“ (tzn. motory poháňajúce vrtuľu cez spojovací hriadeľ, tieto boli montované do stíhačiek Bell P-39 Airacobra a P-63 Kingcobra). Pri konštrukcii turbokompúndnej verzii konštruktéri vyšli z motora verzia V-1710-109 (E22), ku ktorému bola pridaná turbína General Electric CT-1, prevzatá z turbokompresore CH-5. Prenos výkonu z turbíny zaisťoval reduktor s prevodom 5,953÷1 a pružná spojka (tá bránila prenosu vibrácií z motora na reduktor a turbínu). Nový motor V-1710-127 (V-1710-E27) dosahoval v nominálnej výške 11 000 stôp (cca 3 353 m) vcelku úctyhodného bojového výkonu 2 980 k (cca 2 222 kW), a to pri plniacom tlaku 100 in Hg (abs. tlak 2 540 mm ortuťového stĺpca, t.j. cca 3 386 hPa), pri použití predpísaného paliva 115/145 Grade (u benzínov s oktánovým číslom nad 100 sa používalo k vyjadrovaniu antidetonačnej odolnosti paliva tzv. výkonnostného čísla, a toto nebolo označované octane ale grade, aby nedochádzalo k nejasnostiam), súčasne so vstrekovaním nemrznúcej zmesi vody a alkoholu, tzv. ADI (Anti Detonation Injection; týmto spôsobom je možné ešte ďalej zvýšiť plniaci tlak, a teda aj výkon motora bez toho, aby s použitým palivom došlo k detonačnému spaľovaniu; výsledok je teda porovnateľný s použitím paliva s vyšším oktánovým číslom). Ešte vo výške 30 000 stôp (9 144 m) motor vyvíjal výkon 1 530 k (1 141 kW), pričom podľa meraní 550 k (410 kW), teda takmer 36%, na hriadeľ dodávala turbína.
Materiel Command ešte na sklonku vojny objednalo prestavbu jedného lietadla Bell P-63E-1 na prototyp XP-63H, ale už krátko po konci vojny sa celý podnik javil ako naďalej úplne neperspektívny. Výsledkom bolo, že s koncom vojny sa všetky práce rapídne spomalili, aby v polovici roka 1946 boli všetky práce na XP-63H oficiálne zastavené – vývoj sebavýkonnejších piestových motorov už naďalej nebol schopný konkurovať úspešnému vývoju prúdových motorov, ktoré sľubovali dosiahnutie vyšších výkonov vojenských lietadiel, a to predsa len reálnejšou cestou.
Prehľad verzií motora poháňajúcich niektoré typy lietadiel
(Uvedená verzia lietadla a vzletový výkon motora)
Lockheed P-38 Lightning
V-1710-27/29(F2R, F2L), 1150 hp, YP-38, P-38D, P-38E
V-1710-49/53(F5R, F5L), 1325 hp, P-38F
V-1710-51/55(F10R, F10L), 1325 hp, P-38F, P-38G, P-38H
V-1710-75/77(F15R, F15L), 1425 hp, P-38K
V-1710-89/91(F17R, F17L), 1425 hp, P-38H, P-38J
V-1710-111/113(F30R, F30L), 1500 hp, P-38L, P-38M
Bell P-39 Airacobra
XV-1710-17(E2), 1150 hp, XP-39
V-1710-35(E4), 1150 hp, P-39D, P-39F, P-400, Airacobra Mk.I
V-1710-37(E5), 1090 hp, YP-39
V-1710-47(E9), 1325 hp, XP-39E
V-1710-59(E12), 1100 hp, P-39J
V-1710-63(E6), 1325 hp, P-39D-2, P-39K, P-39L
V-1710-83(E18), 1200 hp, P-39M
V-1710-85(E19), 1200 hp, P-39N, P-39Q
Curtiss P-40 Warhawk
V-1710-39(F3R), 1150 hp, P-40D, P-40E
V-1710-73(F4R), 1325 hp, P-40K
V-1710-81(F20R), 1200 hp, P-40M, P-40N, P-40R
V-1710-115(F31R), 1200 hp, P-40N
V-1710-121(F28R), 1425 hp, XP-40Q
North American P-51 Mustang
V-1710-39(F3R), 1150 hp, P-51
V-1710-81(F20R), 1200 hp, P-51A
V-1710-119(F32R), 1500 hp, XP-51J
North American A-36 Invader
V-1710-87(F21R), 1325 hp, A-36A
Curtiss XP-55 Ascender
V-1710-95(F23R), 1275 hp
Bell P-63 Kingcobra
V-1710-47(E9), 1325 hp, XP-63
V-1710-93(E11), 1325 hp, P-63A, P-63C
V-1710-117(E21), 1325 hp, P-63C
North American P-82 Twin Mustang
V-1710-143/145(G6R, G6L), 1600 hp, P-82E, P-82F
Alfa Fornacis
Alfa Fornacis (α For) je najjasnejšia hviezda v súhvezdí Pec. Je to jediná hviezda v súhvezdí, ktorej jasnosť presahuje štvrtú magnitúdu. Nemá nijaké meno rovnako ako ostatné hviezdy v tomto súhvezdí. Je vzdialená od Zeme 46 svetelných rokov a má sprievodcu s jasnosťou približne 5,8 mag. Obežnú dobzu zložiek tejto dvojhviezdy sa zatiaľ nepodarilo určiť. V roku 1985 boli od seba jej zložky vzdialené 3,1“, koncom 20. storočia sa dali rozlíšiť pomocou menšieho ďalekohľadu s priemerom objektívu minimálne 6 cm.
Jej rovníkové súradnice sú:
Ohio
Ohio je štát na stredozápade USA. Má 11 536 504 obyvateľov (2010).
Dejiny
Počas prehistorického obdobia obývali oblasť Ohio ľudia z archaických kultúr Hopewell a Adena. Obe kultúry zanikli okolo r. 1200. O existencii týchto tzv. Paleoindiánov svedčia významné historické pamiatky - kopcovité stavby, násypy a mohyly. Najznámejšie zachované sú Serpent Mounds a Newark Earthworks. Dnešné Ohio bolo do 17. storočia z veľkej časti neobývané, ale po príchode prvých Európanov sa sem rôzne skupiny indiánskych kmeňov presídľovali zo severu, východu a juhovýchodu krajiny (Iroquois, Huron, Chippewa, Shawnee, Kaskaskia, Ottawa, Miami, Delaware, Potawatomi, Sauk).
Prví Európania, ktorí prišli do Ohia, boli francúzski prieskumníci v r. 1669. Našli tu bohato zalesnenú oblasť, vodné toky a pramene so živočíšnymi a minerálnymi zdrojmi. Postavili tu niekoľko pevností a založili obchodné miesta s cieľom využiť cenné obchodovanie s kožušinou s domorodými americkými indiánmi. Neskôr sa začali zaujímať o tento región britskí kolonisti z východného pobrežia. Ich zámerom nebol len obchod s kožušinou, chceli tu vybudovať trvalé osídlenie. Nezhoda Britov a Francúzov nakoniec viedla k Francúzsko-indiánskej vojne (1754 - 1763). Niektoré indiánske kmene bojovali na strane Britov (Iroquois, Catawba, Cherokee, Delaware) a niektoré na strane Francúzov (Huron, Chippewa, Shawnee, Ottawa, Wabanaki). Briti zvíťazili a v r. 1763 prevzali oblasť Ohia, nasledovali však konflikty s domorodými indiánmi, ktorí nesúhlasili s masívnym "bielym" osídľovaním. Aj táto nespokojnosť čiastočne viedla k Americkej vojne za nezávislosť (1775 - 1783). Parížska zmluva v r. 1783 ukončila vojnu a Spojené kráľovstvo uznalo nezávislosť Spojených štátov. V r. 1787 kongres Spojených štátov odsúhlasil pohraničnú oblasť, tzv. oblasť Severozápad, kam patrili budúce americké štáty: Ohio, Illinois, Indiana, Michigan, Wisconsin a časť Minnesoty. V r. 1788 bolo zriadené prvé trvalé osídlenie Marietta v juhovýchodnom Ohiu pri ústí rieky Muskingum, ako hlavné mesto Severozápadného teritória. Naďalej však pretrvávali násilnosti medzi indiánmi a americkými bielymi osadníkmi o územie. Vláda Spojených štátov nemala prostriedky na vybavenie armády, ktorá by primerane zvládla črtajúcu sa Americko-indiánsku vojnu. Henry Knox (1750 - 1806), minister vojny, požiadal aby Arthur St. Clair (1737 - 1818), guvernér Severozápadnej oblasti, nadviazal mierový vzťah medzi bielymi osadníkmi a americkými indiánmi v regióne. Stretnutie sa uskutočnilo v Fort Harmar 13. decembra 1788 a medzi prítomné indiánske kmene boli Iroquois, Delaware, Ottawa, Chippewa, Potawatomi a Sauk. Indiáni dúfali, že St. Clair by súhlasil s vytvorením indiánskej rezervácie - západne od rieky Muskingum až po severný okraj rieky Ohio. St. Clair odmietol a požadoval, aby indiáni súhlasili s hranicou, ktorá bola podpísaná v zmluve z Fort McIntosh z r. 1785. Podľa nej sa indiáni mali vzdať svojej pôdy v južnom a východnom Ohiu. Odmietnutie indiánov dodržať túto zmluvu spustilo sériu krviprelievaní. Tieto konflikty sa stali známe ako Indiánske vojny v Ohiu (Ohio Indian Wars). Hlavná bitka sa odohrala v r. 1794 pri Fallen Timbers s víťazstvom Spojených Štátov pod vedením gen. Anthonyho Waynea (1745 - 1796). Po tejto vojne sa rozhodli občania Ohia prijať štátnu ústavu 19.februára 1803. Ohio sa stalo s hlavným mestom Chillicothe v poradí 17. americkým štátom 1.marca 1803. Definitívne sa Indiánske vojny v Ohiu skončili v r. 1813, keď gen. William H. Harrison (1773 - 1841) porazil Tecumsehovu Konfederáciu podporovanou britskou armádnou flotilou na Erijskom jazere (Lake Erie) počas  Britsko-americkej vojny (1812 - 1815).
V priebehu 19. a 20 storočia bol štát Ohio preformovaný na významné priemyselné siete vodných kanálov, železníc a diaľnic. Industrializácia a urbanizácia v Ohiu rástla a štát s hlavným mestom Columbus (od r. 1816) sa vyvinul na miesto s veľkým národnym hospodárskym a politickým vplyvom. Významnými v štáte sa stali aj mestá s nadnárodnými spoločnosťami ako The Proctor & Gamble (1837) so spotrebným tovarom v Cincinnati, The Goodyear Tire and Rubber (1898) s výrobou pneumatík v Akrone či svetový líder vo výrobe technológií Parker-Hannifin (1917) v druhom najväčšom meste Cleveland.
Štát Ohio je niekedy označovaný ako aj „Matka prezidentov“. Ohio je rodiskom siedmych amerických prezidentov: Ulysses S. Grant (1822 - 1885), Rutherford B. Hayes (1822 - 1893), James Abram Garfield (1831 -1881), Benjamin Harrison (1833 - 1901), William McKinley (1843 - 1901), William Howard Taft (1857 - 1930) a Warren G. Harding (1865 - 1923). Ďalší prezident William Henry Harrison (1773 - 1841) sa narodil vo Virgínii, ale väčšinu svojho života strávil v Ohiu.
Trimetoprim
Trimetoprim (lat. trimethoprimum) je antibakteriálna, synteticky vytvorená chemická látka. Chemicky ide o trimetoxybenzylpyrimidín.
Mechanizmus účinku
Inhibuje reduktázu kyseliny dihydrolistovej (dihydrofolátreduktázu) v baktériách 50 000-krát účinnejšie ako ten istý enzým v bunkách cicavcov. Blokuje tak metabolickú dráhu syntézy DNA. Látka podaná spoločne so sulfónamidmi blokuje túto dráhu súčasne na viacerých miestach, čím sa výrazne zvyšuje jej účinok.
Bakteriálna odolnosť
Baktérie ju získavajú mutáciou alebo prenosom plazmidov. Vyskytuje sa u koliformných baktérií, rodu Hemophillus a ďalších a jej výskyt stúpa.
Metabolizmus
Stupeň absorpcie je 90-100% pri orálnom podaní. Trimetoprim sa metabolizuje v pečeni a vylučuje obličkami. Polčas jeho vylúčenia je je 8 – 10 hodín (dospelí s normálnymi obličkovými funkciami) až 20 – 50 hodín (dospelí s ťažkým poškodením obličiek).
Blastocysta
V morule sa vytvorí dutina - tzv. dutina blastocysty. Na rozdiel od typickej blastuly, ktorú tvorí dutina obklopená jednou vrstvou buniek, u človeka sa v jednom póle nahromadí väčší zhluk buniek. Tento sa označuje ako embryoblast (v anglickej literatúre ICM - inner cell mass; budúce embryo), jednovrstvový obal dutiny blastocysty ako trofoblast (gr. trophe - výživa; budúce plodové obaly).
Blastocysta sa počas 6.-7. dňa zanorí do sliznice maternice, pričom tento proces sa odborne nazýva uhniezdenie - nidácia (lat. nidus - hniezdo). Nidácia je zo strany blastocysty aktívny proces, kedy trofoblast uvoľňuje proteolytické (bielkoviny štiepiace) enzýmy, ktoré uvoľňujú medzibunkové spojenia sliznice. Do sliznice sa zanorí celá, najhlbšie je pól s embryoblastom.
Ďalší vývoj pokračuje do štruktúry, ktorá sa u cicavcov označuje ako plodové vajce (gastrula primitívnejších organizmov).
Gloriola
Gloriola môže byť:
Spálené Poříčí
1. januára 2012 tu žilo 2 675 obyvateľov, z toho 1 349 mužov a 1 326 žien, pričom priemerný vek v meste bol 40,8 roka (muži 39,7 roka, ženy 41,9 roka).
Zielona Góra
Zielona Góra  je poľské mesto v lubuskom vojvodstve, je jedným z hlavných miest tohto vojvodstva (druhé je Gorzów Wielkopolski).
Renault Dauphine
right|thumb|Renault Dauphine right|thumb|Pohľad zozadu
Renault Dauphine je automobil nižšej strednej triedy, ktorý vyrábala francúzska automobilka Renault v rokoch 1956-1967. Luxusná verzia sa predávala pod názvom Renault Dauphine Ondine v rokoch 1960-1962.
Vyvážal sa do mnohých krajín, a to do Južnej Afriky, Austrálie, Mexika, Belgicka a Írska. Licencovaný bol v Brazílii, Španielsku, Argentíne, Izraeli, USA a Japonsku. Športový model Rena Renault Dauphine Gordini sa vyrábal so štvorstupňovou prevodovkou a kotúčovými brzdami na všetkých štyroch kolesách a s upraveným silnejším motorom. Model Dauphine mal nahradiť v roku 1956 model Renault 4CV a rovnako mal jednoduchú karosériu, bol to 4-dverový sedan, no uchytenie predných dverí bolo rozdielne, pretože pri 4CV sa otvárajú na opačnú stranu ako je dnes obvyklé. Dauphine bol ťažší a väčší než 4CV a mal rovnakú motorizáciu v rozsahu 760 cm³ do 845 cm³ a výkonnostne od 19 do 32 koní. Magazín Road and Track zverejnil, že zrýchlenie z 0 na 97 Km/h bolo za 32 sekúnd. Rovnako ako predchodca mal motor vzadu. Pôvodný názov bol Corvette, ale neskôr bol zmenený na Dauphine.
Dve edície boli upravené na zvýšenie výkonu. Amédée Gordiny navrhol verziu Dauphine prerobenú na výkon 37 koní a takto upravované verzie sa predávali pod názvom Dauphine Gordini. Limitovaná edícia 2140 nazývaná 1093 bola upravená na výkon 55 koní a mala dvojitý karburátor, štvorrýchlostnú manuálnu prevodovku a maximálnu rýchlosť 140 Km/h. Model 1093 bol dostupný iba v bielej farbe s modrými pruhmi. Počas 10 rokov výroby sa vyrobilo 2 150 738 kusov Dauphine. V Anglicku to bolo jeden z najviac dovážaných automobilov a veľmi predávaných.
Peugeot Partner
thumb|Peugeot Partner 2. generácie
Peugeot Partner je dodávkový automobil a automobil pre voľný čas, ktorý vyrába francúzska automobilka Peugeot od polovice 90. rokov. Dodávková verzia má názov Partner a verzia pre voľný čas Partner Combi. V Taliansku je známy ako Peugeot Ranch. Vozidlo je takmer zhodné s modelom Citroën Berlingo a podobne ako Berlingo, aj Peugeot Partner sa vyrába vo verzii s elektrickým motorom. Druhá generácia bola predstavená v roku 2008, nazývaná aj Partner Tepee.
Kritika čistého rozumu
Kritika čistého rozumu je u Kanta výskum transcendentálnych funkcií schopnosti poznávať.
Vrabec poľný
Vrabec poľný (Passer montanus) je vták z čeľade vrabcovité (Passeridae). Je jedným z najrozšírenejších vtákov Európy. Hniezdi aj zimuje na väčšine územia Slovenska, obýva najmä poľnohospodárske oblasti do. Podľa Medzinárodnej únie na ochranu prírody a prírodných zdrojov vrabec poľný patrí medzi najmenej ohrozené druhy, trend celkovej populácie je klesajúci, v Európe stavy v rokoch 19802013 mierne poklesli.
Opis
Vrabec poľný má dĺžku približne. Od ostatných vtákov čeľade vrabcovité, napr. od vrabca domového ho možno spoľahlivo rozoznať podľa temena a záhlavia orechovohnedej farby a čiernej škvrny na bielych lícach. Má malý podbradník čiernej farby, na bokoch krku biely golier. Vrchná strana tela je hnedej farby s čiernymi škvrnami, trtáč žltkastohnedý, chvost i krídla hnedé (krídla s dvomi tenkými bielymi pásikmi). Spodná strana tela je belavá, chvosta okrová. Obe pohlavia vrabca poľného sa podobajú; samica zvykne byť trochu svetlejšia. Na jeseň vytvárajú vrabce početné kŕdle, v ktorých prezimujú spolu s vrabcami domovými, pinkami, príp. inými druhmi.
Rozšírenie
Vrabec poľný prirodzene obýva väčšinu Európy a Ázie, okrem ich najsevernejších častí. Človekom však bol dovezený aj do Severnej Ameriky a Austrálie.
Výskyt a stav na Slovensku
Je to stály druh, mimo hniezdnej doby sa vo väčších kŕdľoch potuluje v širšom okolí hniezdiska. V zime sa takisto vyskytuje skoro na celom území Slovenska, len z najvyšších polôh sa stiahne dole.
Odhadovaný počet hniezdiacich párov je 300 000 – 600 000, zimujúcich jedincov 800 000 – 1 500 000. Veľkosť populácie i územie na ktorom sa vyskytuje sú stabilné, maximálna zmena do 20%. Ekosozologický status v rokoch 1995, 1998 a 2001 žiadny. V roku 2014 LC - menej dotknutý. Európsky ochranársky status nezaradený SPEC. Stupeň ohrozenia S – vyhovujúci ochranársky status.
Biotop
Vrabec poľný žije v kultúrnej krajine, na okrajoch lesov a parkov, pozdĺž ciest, vo vetrolamoch a sadoch, v mestách obýva cintoríny.
Hniezdenie
Vrabce poľné hniezdia jednotlivo alebo v kolóniách, pričom hniezda (voľná hŕba stebiel s bočným vchodom, vystlané perím) si stavajú hlavne v dutinách a vtáčích búdkach. Vrabce hniezdia dvakrát ročne od apríla do júla. Samica znáša zväčša 56 vajec, z ktorých sa za 1214 dní vyliahnu mláďatá. Jeden samec môže hniezdiť aj s viacerými samicami naraz a teda zháňať potravu pre viacero mláďat súčasne. Pár používa zvyčajne rovnakú dutinu, pričom v hniezde prespáva aj mimo obdobia hniezdenia.
Potrava
Živí sa hmyzom, ktorým kŕmi najmä mláďatá, semenami tráv, bylín, vyhľadávajú obilniny, konope, slnečnicu, konzumujú aj ovocie a prehľadávajú odpadky.
Význam v prírode
Vrabce poľné zastupujú významné miesto v ekosystéme krajiny. Sú likvidátormi nežiaduceho hmyzu, čím pomáhajú pestovateľom v ovocných sadoch a záhradách. Navyše sa vrabce poľné neživia ovocím, takže nehrozí poškodenie úrody. Na Slovensku sú už chránené, a taktiež v niektorých krajinách pripravujú opatrenia na ich zachovanie, pretože sa stav vrabčej populácie znížil po hromadnom používaní pesticídov v poľnohospodárskej výrobe.
Ochrana
Je zákonom chránený, spoločenská hodnota je 500 € (Vyhláška MŽP č. 170/2021).
Balážskoďarmotský obvod
Balážskoďarmotský obvod je administratívna jednotka, obvod, v Maďarsku v Novohradskej župe. Jeho sídlom je mesto Balážske Ďarmoty.
Sídla
V okrese sa nachádza celkovo 28 miest a 1 obcí.
Out of Our Heads (album)
Out of Our Heads je tretí britský a štvrtý americký album anglickej rockovej skupiny The Rolling Stones. Album bol vydaný hudobnými vydavateľstvami Decca Records a ABKCO v Spojenom kráľovstve a v USA v roku 1965. Tieto dve verzie albumu sa od seba značne líšili.
Americká verzia albumu vyšla v júli 1965. Obsahovala štúdiové nahrávky z posledného polroka ako bol populárny singel „The Last Time" a celosvetový hit skupiny „(I Can’t Get No) Satisfaction“, ale aj nahrávku z EP Got Live if You Want It!. Vďaka popularite singlu „(I Can’t Get No) Satisfaction“ sa album stal prvým albumom skupiny The Rolling Stones, ktorý sa v amerických rebríčkoch umiestnil na prvej pozícii a získal platinu. V roku 2002 bol album časopisom Rolling Stone umiestnený na 115. miesto medzi najlepšími albumami všetkých čias.
Britská verzia albumu s odlišným obalom vyšla až v septembri 1965. Skladby, ktoré sa na ňom nachádzali, boli nahrané až po vydaní americkej edície. Z albumu boli vyradené živé nahrávky a single, ktoré boli úspešné v USA. Niektoré nahrávky z tohto albumu vyšli aj na nasledujúcom americkom albume skupiny s názvom December's Children (And Everybody's). Na britskom hudobnom trhu sa album umiestnil na druhej pozícii, hneď za albumom Help! od skupiny The Beatles. Tento album bol posledným Rolling Stones albumom vydaným v dvadsiatom storočí, na ktorom väčšinu skladieb tvorili coververzie R&B a blues hitov od iných autorov. Na nasledujúcich projektoch sa autorsky podieľali predovšetkým Mick Jagger a Keith Richards, s výnimkou albumu Blue & Lonesome vydaného v roku 2016, ktorý je čisto cover album.
V auguste 2002 vydalo hudobné vydavateľstvo ABKCO Records remastrovaný CD a SACD digipack obidvoch verzií albumov Out of Our Heads.
Prítok (vodný tok)
thumb|Pohľad nad riekou Werre (ľavý prítok) do rieky Wesery Prítok je tok nižšieho rádu, spravidla rieka alebo potok, ktorý sa vlieva do toku vyššieho rádu. Zvyčajne sa vyznačuje menšou dĺžkou, prietokom, plochou povodia a tiež odlišným smerom riečneho koryta. Rozlišujú sa prítoky rôznych rádov, podľa toho, či sa vlievajú do hlavnej rieky I. rádu alebo do jej prítokov. Prítok môže tiež ústiť do jazera alebo priehrady a v širšom zmysle je tok I. rádu prítokom mora alebo oceánu.
Miesto, kde prítok priteká do toku vyššieho rádu, sa nazýva sútok.
Prítoky môžeme rozdeliť na pravé a ľavé. Pravý, či ľavý prítok určíme podobne ako pravý či ľavý breh. Pomôckou je dívať sa po prúde rieky. Prítoky na ľavej strane sú ľavé, prítoky na pravej strane sú pravé.
Príkladom prítoku je rieka Váh, ktorá sa vlieva do rieky Dunaj.
Zdroje
流路形状
Arménska vysočina
Arménska vysočina je sústava horských chrbtov a lávových plošín na pomedzí Arménska, Gruzínska, Turecka, Iránu a Azerbajdžanu.
Leží južne od Malého Kaukazu, východne od Anatólskej plošiny, severovýchodne od pohoria Taurus, severne od iránskeho Zagrosu a severozápadne od Talyša a Alborza. Na okrajoch je lemovaná tromi veľkými horskými jazerami Vanské jazero, Sevan a Urmijské jazero. Aj keď na mape nie je ľahké rozpoznať rozhranie Arménskej vysočiny a okolitých geomorfologických provincií (najmä od Malého Kaukazu), geologicky sa od nich odlišuje: je totiž z veľkej časti sopečného pôvodu. Leží na styku anatolskej, iránskej a eurázijskej tektonickej dosky.
Textová lingvistika
Textová lingvistika je lingvistický výskum jazyka z hľadiska jazykového systému. Text opisuje analogicky podľa vety a vysvetľuje ho v podstate na základe syntaktických a sémantických podmienok koherencie ako sled viet. Tradičná gramatika sa tu rozširuje na gramatiku textu.
Vitráže Katedrály svätého Martina v Bratislave
right|thumb|Dvojica vitrážových okien v južnej lodi katedrály venovaná mestskému farárovi [[Karol Heiller|Karolovi Heillerovi]] Vitráže Katedrály svätého Martina v Bratislave sú dôležitou umelecko-historickou pamiatkou najvýznamnejšej sakrálnej stavby Bratislavy.
Dnešné vitrážové okná katedrály, pochádzajúce až z obdobia regotizácie chrámu v sedemdesiatych rokoch 19. storočia, predstavujú významný umelecko-historický doklad svojej doby a ako také tvoria tvoria významnú časť chrámovej výzdoby.
Celkový počet vitráži radí Katedrálu svätého Martina medzi objekty s ich početne najbohatším zastúpením spomedzi sakrálnych objektov na Slovensku. Celkovo chrám presvetľuje dvadsaťtri vitrážových okien. Spomedzi jednotlivých priestorov je ich najviac vo svätyni a v oboch bočných lodiach – po deväť. Organová empora a južná predsieň majú po jednom okne a tri sa nachádzajú v kaplnke svätej Anny.
Vznik okenných vitráží v dóme má úzku spojitosť s obdobím puristickej prestavby chrámového interiéru v druhej polovici 19. storočia. Jej iniciátorom bol dómsky farár a kanonik Bratislavskej kapituly Karol Heiller (farárom v rokoch 1848 – 1889) a Spolok na reštaurovanie bratislavského Dómu (Pressburger Domrestaurirungsverein), ktorý vznikol v roku 1863 na Heillerov popud, a ktorému od počiatku jeho existencie predsedal. Za aktivitami spolku, ktorého poprednými členmi boli mnohé významné osobnosti súdobej Bratislavy, je nielen vznik historizujúcich vitráží ale aj radikálne zmeny vo výzdobe interiéru dómu.
Dnešné vitráže nahradili pôvodné barokové výplne okien, ktoré tvorili šesťuholníkové sklené tabuľky, pochádzajúce podľa datovania z roku 1735. Ich zhotoviteľmi boli firmy Karola Geylinga z Viedne a Eduarda Kratzmanna z Budapešti. Všetky majú dôležitú výpovednú historickú hodnotu – informujú o dobe svojho vzniku ale predovšetkým o osobách svojich donátorov, ktorými boli významní cirkevní hodnostári, ale aj svetskí predstavitelia mesta, a ktorí sú na nich na početných textoch menovite uvedení. Okná bohaté na dekor i na figurálne námety sú veľmi zaujímavým svedectvom z hľadiska historického, heraldického a ikonografického.
Vitráže bratislavského dómu majú vysokú kvalitatívnu úroveň. Okrem ikonografickej hodnoty ich historicko-dokumentačná hodnota spočíva nielen v dedikačných nápisoch, ale aj v skutočnosti, že patria k minimu tých vitráží na Slovensku, kde máme preukázateľne identifikovaných ako autora návrhu tak aj jeho realizátora.
Presbytérium
Svätyňa katedrály obsahuje deväť vitrážových okien – tri na severnej stene, päť na južnej stene a okno na čelnej stene. Spomedzi okien severnej steny sú významné dve okná – tzv. okno manželských párov a tzv. okno kanonikov.
Hornú časť okna manželských párov zdobia postavy svätého Jozefa a Panny Márie, dolnú časť okna rozdeleného prútmi na štyri zvislé polia vypĺňa šestnásť erbov rozdelených do ôsmich dvojíc. Predstavujú kolekciu rodových znakov významných šľachtických uhorských rodov (dominujú príslušníci rodu Dessewfyovcov a Wenkheimovcov) existenčne spätých s Bratislavou. Pod každou dvojicou aliančných erbov, spojených hodnostnou korunou, je dátum uzavretia sobáša a mená oboch snúbencov.
Druhým zaujímavým vitrážovým oknom v presbytériu je štvordielne tzv. okno kanonikov v jeho severovýchodnom rohu, ktoré chrámu venovalo deväť kanonikov Bratislavskej kapituly (podľa toho okno dostalo pomenovanie). Celkovo má vitráž iba jednoduchú ornamentiku; zaujímavá je však jeho spodná časť obsahujúca v textovej podobe pôvodné datovanie 1867, zoznam kanonikov-donátorov v latinskej podobe mien a text pripomínajúci renováciu v roku 1966. Políčko úplne vpravo obsahuje obraz otvorenej knihy (resp. slávnostnej listiny) opatrenej dvoma pečaťami, ktorej text prekrýva stuha v maďarských národných farbách s visiacich odznakom. Text listiny hlása titulatúru rakúskeho cisára a uhorského kráľa Františka I., ktorý 26. mája 1831 udelil členom Prešporskej kapituly na pamiatku korunovácie svojho syna Ferdinanda V. v Dóme v septembri 1830 čestný kapitulský odznak (Kapitelzeichen). Odznak tvoril bielo olemovaný grécky kríž, s koncami zahrotenými v tupom uhle, s jedným zlatým dubovým listom, prekrytý bielym emailovým medailónom s vyobrazeným svätým Martinom z Tours. Kruhopis medailónu nesie nápis PATRONUS COLLEGIATAE ECCLESIAE POSONIENSIS. left|thumb|Zoznam kanonikov-magistrov na tabuľke vitrážového oknaJozef Prúnyi (1793 – 1867) pochádzal z Brezna, vyštudoval filozofiu a teológiu (bol profesorom filozofie a dogmatiky na bohosloveckom seminári). V roku 1847 sa stal titulárnym ostrihomským kanonikom v Trnave a o šesť rokov neskôr bratislavským kanonikom. Bol autorom niekoľkých učebníc z oblasti filozofie.
František Urbánek (1790 – 1880) sa narodil v Banskej Štiavnici. Okrem cirkevnej dráhy bol významným ovocinárom-pomológom. Študoval v Bratislave, Trnave a vo Viedni. Po vysvätení za kňaza v roku 1831 pôsobil ako kazateľ v jezuitskom kostole, neskôr sa stal kanonikom (v roku 1857). Ako farár pôsobil v Ivanke pri Dunaji, v dnešných Jaslovských Bohuniciach a v Majcichove.
Jozef Csernák (? – 1871) bol od roku 1860 bratislavským kanonikom. Pôsobil ako člen výboru Spolku na reštaurovanie bratislavského Dómu.
Jozef Pantocsek (1804 – 1884) sa narodil vo Voderadoch. Filozofiu a teológiu vyštudoval v Trnave. Ako kňaz pôsobil na viacerých miestach Slovenska a Maďarska, bol predstaveným viedenského Pázmanea. Od roku 1861 bol kanonikom v Bratislave a neskôr rektorom školy Kolégium Emericanum na dnešnej Kapitulskej ulici. Získal hodnosť titulárneho prepošta. Významne sa zapísal do kultúrnych dejín Slovenska – bol jedným zo zakladajúcich členov Matice slovenskej, Spolku svätého Vojtecha a jedného z patronátnych gymnázií (v Kláštore pod Znievom). Ako národne uvedomelý kňaz spolupracoval s ďalšími kultúrnymi dejateľmi – Martinom Hamuljakom a Jánom Hollým – na kultúrnom pozdvihnutí národa. Patril k aktívnym členom Spolku na reštaurovanie bratislavského Dómu. S jeho menom sa stretávame tiež pri donátorstve okna v severnej lodi nad vchodom do kostola.
Michal Schumichraszt (1821 – 1869) pochádzal z aristokratickej rodiny; stal sa doktorom filozofie. Patril k stálym členom Spolku na reštaurovanie bratislavského Dómu.
František Horeczký (Horetzky, Horecký) (1819 – 1905) pochádzal z barónskej rodiny Horeczkovcov. Po štúdiu teológie vo Viedni a vysvätení v roku 1845 pôsobil v Budíne, Čachticiach a na ďalších miestach. Od roku 1864 bol bratislavským kanonikom, neskôr titulárnym prepoštom, gymnaziálnym komisárom a profesorom cirkevných dejín a práva na bohosloveckom seminári. Od roku 1882 pôsobil ako mestský farár. Patril k predstaviteľom Spolku na reštaurovanie bratislavského Dómu. S jeho menom sa môžeme stretnúť na pamätnej tabuli venovanej bratislavským kanonikom na dome na Kapitulskej ulici č. 18. S menom baróna Františka Horeczkého sa stretávame ešte na jednej vitráži – bol donátorom okna v ľavej lodi tesne pri kaplnke svätého Jána Almužníka.
Imrich Miksik (1792 – 1871) pochádzal z Nitry kde aj vyštudoval bohoslovecký seminár. Pôsobil na viacerých miestach Slovenska, od roku 1863 bol titulárnym ostrihomským kanonikom; o rok neskôr sa stal kanonikom v Bratislave. Bol činný aj literárne – patril k mladšej generácii bernolákovcov.
Jozef Blásy (? – 1879) bol od roku 1865 kanonikom Bratislavskej kapituly. Neskôr sa stal kustódom kapituly, konzistoriálnym prísediacim v Trnave a diecéznym cenzorom. Patril k stálym členom Spolku na reštaurovanie bratislavského Dómu.
Karol Rimely (1825 – 1904) pochádzal z Ostrihomu, študoval v Bratislave, Trnave a vo Viedni. Po vysvätení za kňaza v roku 1848 v rodnom meste prednášal cirkevné dejiny a cirkevné právo. Po tom ako sa v roku 1867 stal bratislavským kanonikom, bol menovaný do funkcie učiteľa následníka trónu Rudolfa a jeho sestier. Dosiahol významnú cirkevnú kariéru – bol titulárnym opátom (1870), mestským farárom (1889), pápežským prelátom (1892) a biskupom v Banskej Bystrici (1893). Písal aj práce s historickou tematikou. Zaujímavosťou je fakt, že v roku 1892 vysvätil jaskyňu lurdskej Panny Márie na Hlbokej ceste v Bratislave. Pôsobil tiež v Spolku na reštaurovanie bratislavského Dómu.
Podľa historických záznamov dnešná tretia okenná tabuľka pri renovácii v roku 1966 (dokladá to text Renovatum a. d. 1966) nahradila pôvodnú, ktorá bola poškodená. Text na nej obsahoval mená ďalších popredných hodnostárov Bratislavskej kapituly, ktorí sa zaslúžili o výzdobu svätyne – Andreja Lipthaya, Petra Méhesa, Karola Heillera a Antona Geramba.
Záver presbytéria presvetľuje trojdielna vitráž, ktorej výzdobu tvoria tri postavy – v strede patróna chrámu svätého Martina po pravici s prvým uhorským kráľom Štefanom I. a po ľavici s Ladislavom I. Okno v hornej časti zdobí svätoštefanská koruna, pripomínajúca historickú funkciu Dómu ako korunovačného chrámu. Okno pochádza z roku 1867.
right|thumb|Rodový erb Scherzovcov na spodnej tabuľke vitráže v presbytériu Dómu. Na modrom poli je červené kosmé brvno s tromi bielymi šesťcípimi hviezdami. V hornej časti štítu je zlatá kotva, v spodnej na zelenej pažiti zlatý úľ s deviatimi letiacimi včelami. Klenot tvorí biely stojaci žeriav držiaci v pravej končatine kameňDo južnej steny svätyne je zasadeným päť vitrážových okien, spomedzi ktorých prvé a piate (v smere od záveru presbytéria) majú iba jednoduchú ornamentálnu výzdobu; prvé okno okrem toho obsahuje v spodnej časti nápisy o obnovovaní výzdoby v roku 1966 a pôvodné datovanie, rok 1867, piate je bez nápisov i erbov.
Z umelecko-historického hľadiska sú významnejšie zvyšné tri vitrážové okná – v smere od záveru svätyne – okno Scherzovcov, okno obchodníckej gildy a okno Majthényiovcov.
Okno Scherzovcov je prútmi rozdelené na štyri polia. Okrem spodného pásu tabuliek je celé okno vyplnené jednoduchou ornamentálnou výzdobou. Nápisy na tabuľkách a erb identifikujú donátorov okna, ktorými boli traja synovia významného prešporského obchodníka Filipa Scherza de Vaszója (1778 – 1857) – Jozef, Ján a Karol. Kým prví dvaja pokračovali v otcových šľapajach, najmladší Karol (1807 – 1888) sa preslávil najviac. Stal sa podhradským farárom a dómskym kaplánom. Bol známy svojou ľudomilnosťou.
Filip Scherz de Vaszója pochádzal zo západomaďarského Šopronu, v roku 1805 sa stal bratislavským mešťanom. Bol významným obchodníkom s koloniálnym tovarom. V prvej polovici 19. storočia patril k najväčším prešporským daňovým poplatníkom. V roku 1825 bol povýšený do šľachtického stavu a získal predikát „de Vaszója“ (podľa obce Vaszója v Aradskej župe; dnes obec Văsoaia v západnom Rumunsku), kde získal v roku 1813 majetok.
Okno obchodníckej gildy dostalo svoje pomenovanie podľa spoločenstva zvaného Bratislavská obchodnícka gilda, ktoré vzniklo v roku 1699 na základe privilégia cisára a uhorského kráľa Leopolda I. Vo februári 1874 gilda zanikla a od 8. júna 1874 sa datuje činnosť Bratislavského obchodného spoločenstva, do ktorého vstúpilo niekoľko členov obchodníckej gildy.
Štvordielne okno má, podobne ako ostatné okná, v hornej časti ornamentálnu výzdobu. Spodná časť na dvoch krajných tabuľkách nesie texty s abecedne usporiadaným zoznamom donátorov a vročenie – 1865. Vnútorné tabuľky obsahujú erby – vľavo znak obchodníckej gildy, vpravo znak, na ktorom na červenom štíte je zlatá vztýčená okrídlená palica, okolo ktorej sa zospodu ovíjajú dva strieborné hady.
Zoznam donátorov obsahuje mená významných prešporských obchodníkov, ktorí (okrem Jozefa Paluďaia) boli všetci členmi Bratislavskej obchodníckej gildy. Hneď prvý v zozname – Teodor Edl st. (1815 – 1882) bol okrem významného obchodníka (vlastnil obchod so strižným tovarom, bol prezidentom Obchodnej a živostenskej komory a spolumajiteľom hámru v neďalekej Borinke, zaslúžil sa o rozvoj hospodárskych a remeselníckych škôl) aj popredným mešťanostom (spolu s Heinrichom Justim a Karolom Heillerom mal veľkú zásluhu na zveľaďovaní mesta). Bol tiež členom mnohých mestských spolkov. jeho synom bol Teodor Edl ml. Edlovci boli pochovávaní na Ondrejskom cintoríne.
Klérofašizmus
Klérofašizmus je krajnepravicová forma vlády klerikálneho (duchovného) zamerania uplatňujúca pri výkone moci fašistické metódy a katolícke tradície. Klérofašizmus vznikol v 20. rokoch 20. storočia, jeho vplyv vyvrcholil v období 2. svetovej vojny.
Politické strany s klérofašistickou ideológiou
Označovanie konkrétnych režimov za klérofašistické je problematické a je predmetom častých sporov. Ako príklady klérofašistických režimov sa uvádza Slovenský štát Jozefa Tisa, Nezávislý štát Chorvátsko Anteho Pavelića, vláda Engelberta Dollfussa v Rakúsku, Španielsko pod vládou Francisca Franca, Železná garda v Rumunskom kráľovstve a Rexistická strana v Belgicku.
Vitráže Katedrály svätého Martina v Bratislave
Presbytérium
Karol Neiszidler pochádzal z Ostrihomu. Po účasti na revolúcii v rokoch 1848/1849 sa usadil v Bratislave, kde ho v roku 1859 prijali do obchodníckej gildy. Vlastnil dva obchody s koloniálnym tovarom – U čierneho psa na dnešnej Obchodnej ulice a jeho filiálku na dnešnom Námestí SNP. Bol povýšený do šľachtického stavu s predikátom „Ujlaki“. Angažoval sa aj politicky – ako poslanec krajinského snemu. Jeho meno figurovalo v predsedníctvach niekoľkých finančných inštitúcií (napr. po vzniku Bratislavskej všeobecnej sporiteľne sa stal jej prvým riaditeľom). Po smrti ho pochovali na Ondrejskom cintoríne.
Jozef Paluďai (1846 – 1915) bol príslušníkom významnej bratislavskej obchodníckej a hoteliérskej rodiny. Meno rodu preslávil najmä Jozefov otec Jakub Michal, ktorý bol známym veľkoobchodníkom s vínom a od roku 1844 vlastnil hostinec na Železnej studienke, o štyri roky neskôr získal hostinec U zeleného stromu, neskorší hotel Carlton. Chýrne vína so značkou Palugyay boli známe dokonca aj v zámorí. Rod vlastnil v Bratislave niekoľko palácov. Jozef mal dvoch bratov – Františka a Karola. Všetci patrili k významným mešťanostom, aktívnym vo verejnom a spoločenskom živote. Paluďaiovci boli tiež veľkými ľudomilmi a mecénmi cirkvi (boli donátormi vitráží nielen v Dóme ale aj v blumentálskom kostole a Kostole svätého Ladislava.
Jozef Predl obchodoval s farbami. Do gildy bol prijatý v roku 1855. V roku 1867 sa stal členom Spolku na reštaurovanie bratislavského Dómu.
Karol Römer obchodoval s farbami, so semenami a s poľnohospodárskymi plodinami, ktoré predával v obchode na Lazaretskej ulici a v obchode s firemným štítom U Jonáša vo veľrybe v budove u milosrdných bratov.
Posledným zo zoznamu obchodníkov je Štefan Sommer (1824 – 1914), ktorý okrem obchodníckych aktivít (bol hodinárom a členom predstavenstva sporiteľne) pôsobil v Cirkevnom hudobnom spolku ako aj v Spolku na reštaurovanie bratislavského Dómu.
left|thumb|Figurálna výzdoba okna MajthényiovcovPoslednou významnou vitrážou v presbytériu je tzv. okno Majthényiovcov rozdelené prútmi do štyroch polí. Na rozdiel od predchádzajúcej vitráže v hornej časti okrem ornamentálnej obsahuje aj figurálnu výzdobu, ktorú tvorí dvojica anjelov v krajných poliach a postavy prvého uhorského kráľa Štefana I. a matky prvého kresťanského cisára Konštantína I. svätej Heleny. Obe krajné tabuľky v spodnej časti vitráže nesú rodové erby, dokladajúce donátorov okna, ktorými boli Štefan Rakovský a jeho manželka Helena Majténiová (k ich postavám sa viaže aj figurálna výzdoba v podobe svätcov – osobných patrónov manželského páru). Druhá spodná tabuľka (pod postavou sv. Štefana) obsahuje votívny latinský nápis s vročením 1883. Tabuľka vpravo (pod postavou sv. Heleny) obsahuje citát z Biblie, kde je však chybne uvedený zdroj (na vitráži sa uvádza 18. verš 115. žalmu; v skutočnosti uvedený citát sú 18. a 19. verš žalmu 116): ''„Vota mea, Domino reddam in conspectu, omnis Populi ejus in atriis domus, Domini, in medio tui Jerusalem. Ps., CXV, v. 18“ („Čo som Hospodinovi sľúbil, splním pred všetkým jeho ľudom, v nádvoriach domu Hospodina, v tvojom strede, Jeruzalem.“'').
Svätý Štefan je zobrazený v tradičnej ikonografii – odetý do korunovačného plášťa s uhorskými kráľovskými insígniami v rukách. Svätá Helena drží v rukách všeobecne známy atribút – kríž – domaľovaný v mieste križovania ramien tromi navzájom prekríženými klincami – symbolom Kristovho ukrižovania. Oboch svätcov identifikujú aj nápisy pri ich nohách.
Štefan Rakovský (tiež Rakovszký) (1832 – 1891) pochádzal zo starej šľachtickej rodiny. Bol vysoko vzdelaným mešťanostom (mal právnické vzdelanie). Mal veľkú zásluhu na kultúrnom pozdvihnutí obyvateľov mesta. Bol jedným zo zakladateľov Mestského múzea, ktorému pri založení venoval svoje bohaté súkromné zbierky. Prispieval do viacerých periodík odbornými článkami z oblasti histórie. Po smrti ho pochovali na Ondrejskom cintoríne. 16. júna 1857 sa vo Viedni oženil s Helenou Majthényiovou (1839 – 1903), pochádzajúcou zo starého uhorského barónskeho rodu, dcérou c. k. komorského radcu a hlavného župana Tekovskej župy Augusta Majthényiho a jeho manželky Júlie Szentiványovej. Manželia Rakovskí obývali palác na Laurinskej ulici.
Okrem donátorstva uvedenej vitráže Štefan a Helena Rakovskí prispeli v roku 1867 na rekonštrukciu pôvodných kovových dvierok neogotického pastofória vo svätyni chrámu.
Pravá loď
right|thumb|Spodná časť výzdoby okna Jozefa Danka. Donátor kľačí po pravej strane anjela pod postavou svojho osobného patróna - [[Svätý Jozef|svätého Jozefa]] right|thumb|Stredná figurálna časť okna venovaného dómskemu farárovi Karolovi Heillerovi. Je na nej zobrazený Heillerov osobný patrón sv. Karol Boromejský pri udeľovaní eucharistie počas morovej epidémie v Miláne v roku 1576Do južného múru katedrály je zasadených šesť vitrážových okien. Pri pohľade smerom ku svätyni je prvým oknom vo východnej stene lode okno, ktorého donátorom bol kanonik Bratislavskej kapituly Jozef Danko. Okno je veľmi bohaté nielen svojou ornamentálnou ale aj figurálnou výzdobou. Jej ústrednou tematikou je obraz Piety. Nad obrazom Piety sedí na tróne uprostred gotickej architektúry uhorský kráľ Ladislav I.; v tympanóne nad ním je umiestnený erb Uhorska. Po oboch stranách trúchliacej Panny Márie s ukrižovaným Kristom stoja svätci – vľavo svätý Hieronym v červenom plášti sprevádzaný tradičným atribútom – levom a vpravo svätý Jozef, osobný patrón donátora. Medzi nimi stojí anjel držiaci stuhu s nápisom a letopočtom 1875. Celkom dolu čítame nápis Orate pro donatore Josepho Danko E. M. S. Canonico in hac Ecclesia renato, zaznamenávajúci meno donátora, ktorý sa na vitráži nechal spodobniť v póze večného adorátora, kľačiac po pravej strane anjela pod svätým Jozefom. Knihy pri jeho nohách odkazujú na Dankovu literárnu činnosť.
Jozef Danko (1829 – 1895) sa okrem cirkevnej kariéry (bol bratislavským a ostrihomským kanonikom, teológom a pedagógom na Imrichovom kolégiu) venoval aj histórii umenia a zberateľstvu umeleckých predmetov.
V poradí ďalším oknom je vitráž z roku 1874, ktorej ústredným motívom je výjav Zvestovanie Panne Márii. Výjav sa odohráva v malej miestnosti s otvoreným oknom s výhľadom do okolitej krajiny, kde archanjel Gabriel oznamuje Panne Márii, že sa stane Božou matkou. Udalosť z nebies sleduje Boh Otec, pod ktorým sa vznáša holubica – symbol Ducha svätého.
Tabuľky v spodenj časti trojdielnej vitráže informujú o donátoroch, roku vzniku okna – 1874 a roku renovácie – 1972. V záznamoch Bratislavskej kapituly sú ako donátori vitráže uvedení súrodenci Anton a Katarína Lindenmayerovci. Bližšie údaje o oboch osobách však nedostatočné (vie sa, že Anton Lindenmayer bol členom Spolku na reštaurovanie bratislavského Dómu).
Takmer priamo oproti hlavnému vchodu je umiestnená dvojica vitráží tvoriaca ideovú jednotu. Obe spája osoba mestského farára a hlavného iniciátora puristickej prestavby Dómu – Karola Heillera (1811 – 1889). Okno vľavo vypĺňa obraz svätého Karola Boromejského, Heillerovho osobného patróna, pri udeľovaní eucharistie počas morovej epidémie v Miláne v roku 1576. Letopočty na stuhe pod mestským znakom Bratislavy označujú dvadsaťpäťročné pôsobenie Karola Heillera vo funkcii mestského farára. Nemecký text v spodnej časti vitráže ozrejmuje Heillerove zásluhy na reštaurovaní Dómu. Okno pri príležitosti štvrťstoročnice Heillerovho pôsobenia v dóme vo funkcii farára v roku 1874 venovala Autonómna katolícka cirkevná obec.