cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ribozóm
Proteíny
Ribozómy sa skladajú tiež z proteínov. Prokaryotické ribozómy obsahujú 55 proteínov (21 v malej a 34 vo veľkej podjednotke), eukaryotické majú dokonca 82 proteínov (33 v malej a 49 vo veľkej podjednotke). Bielkoviny ribozómov majú prevažne kladný náboj, ale nie sú blízke histónom. Obsahujú veľký počet lyzínových a arginínových zvyškov. Mnohé z nich majú dosť neobvyklú štruktúru s dlhými roztiahnutými ramenami obohatenými o bázické bielkoviny. Tie pravdepodobne umožňujú zvinutie negatívne nabitej fosfátovej kostry rRNA do kompaktnej priestorovej štruktúry.
Ribozomálne proteíny možno rozdeliť na
Niektoré ribozomálne proteíny sú asociované so špecifickými väzobnými miestami:
Bakteriálne ribozómy
Prokaryotické ribozómy majú priemer približne 20 nm. Kryštalografickou analýzou bolo preukázané, že v blízkosti reakčného miesta pre syntézu polypeptidov nie sú žiadne ribozomálne proteíny. To naznačuje, že proteínové zložky ribozómov sa priamo nepodieľajú na katalýze tvorby peptidových väzieb, ale že tieto proteíny pôsobia ako lešenie, ktoré môže zosilniť schopnosť rRNA podieľať sa na syntéze proteínov.
Technikou afinitného značenia ribozomálnych proteínov E. coli bolo zistené, že proteíny L27, L14, L15, L16, L2 sú lokalizované vo väzobnom mieste alebo v blízkosti väzobného miesta pre tRNA (A a P miesta) vo veľkej podjednotke ribozómu.
Proteíny S1 a S21, v spojení s 3'-koncom 16S rRNA, sú zapojené do iniciácie (začiatku) translácie.
Využitie rozdielov
Rozdiely medzi bakteriálnymi a eukaryotickými ribozómami sa využívajú vo farmaceutickom priemysle na produkciu antibiotík, ktoré dokážu zničiť bakteriálnu infekciu bez poškodenia buniek infikovanej osoby. Kvôli rozdielom v štruktúre sú bakteriálne ribozómy 70S citlivé na antibiotiká, zatiaľ čo eukaryotické ribozómy 80S nie sú. Aj keď mitochondrie majú ribozómy podobné tým bakteriálnym, antibiotiká ich neovplyvňujú, pretože mitochondrie sú obklopené dvojitou membránou, ktorá zabraňuje vstupu antibiotík do vnútra mitochondrie.
Polyzómy
U prokaryotov aj eukaryotov sa na jednej mRNA obvykle nachádza niekoľko ribozómov, čím sa syntéza proteínov značne urýchľuje. Hneď, ako sa ribozóm posunie po mRNA natoľko, že celkom uvoľní väzobné miesto, na toto miesto sa naviaže ďalší ribozóm. Jednotlivé ribozómy sú na mRNA vzdialené od seba približne 80 báz. Ribozómy pokračujú v syntéze proteínu až kým mRNA nie je degradovaná, čo sa stáva po niekoľkých minútach (prokaryotická mRNA) až po viac ako 10 hodinách (eukaryotické mRNA pre proteíny potrebné vo veľkých množstvách).
Faith
Faith môže byť:
Ján Ladislav Kalina
Ján Ladislav Kalina (rodený Ladislav Schwarz; * 23. február 1913, Košice – † 3. január 1981, Mníchov) bol slovenský spisovateľ, scenárista, prekladateľ a humorista.
Životopis
Narodil sa 23. februára 1913 v Košiciach ako Ladislav Schwarz, vyrastal a celé detstvo strávil v Prešove. Bol synom fotografa a odmalička sa zaujímal nielen o kino, ale aj o ďalšie dramatické a zábavné žánre. Absolvoval Šafárikovo reálne gymnázium v Prešove (1931) a neskôr vyštudoval Právnickú fakultu Karlovej univerzity v Prahe (promoval 1937), ale právom sa nikdy neživil. Bol asistentom réžie na Barrandove v Prahe, prispieval do časopisov ako napríklad Šíp, Hej Rup, Elán a spolupracoval tiež s rozhlasom. Od roku 1938 začal pôsobiť pod pseudonymom Ján Kalina. Keďže bol židovského pôvodu, počas vojny ho pred deportáciou zachránili pracovníci bratislavského rozhlasu (spočiatku udelením výnimky z deportácií, neskôr jeho fyzickým ukrývaním a preplácaním jeho zábavných programov na fiktívne pseudonymy, pod ktorými písal). Doklady mal za vojny na meno Ján Kalina, ktoré si po vojne ponechal. Počas vojny sa na krátko tvorivo odmlčal, ale stále sa venoval písaniu, pod už spomenutými, viacerými pseudonymami. Po vojne naďalej publikoval do časopisov ako Práca, Hlas ľudu, Pravda, Smena. Stal umeleckým šéfom filmovej výroby, neskôr dramaturgom Tatra revue, založil a viedol katedru dramaturgie na VŠMU. Spolupracoval s rozhlasom, televíziou, z divadiel najmä s Novou scénou. Po vydaní knihy Tisíc a jeden vtip sa vďaka jej obsahu dostal do problémov a po vylúčení z VŠMU, ho v roku 1972 v politickom procese odsúdili na 2 roky väzenia. Z trestu si odsedel polovicu a po prepustení nesmel publikovať. Vzhľadom na publicitu jeho procesu v zahraničí mu v roku 1978 dovolili legálne sa vysťahovať do Spolkovej republiky Nemecko, kde v roku 1980 vydal knihu Nichts zum lachen (1980) a v roku 1981 zomrel. Jeho manželka Agneša Kalinová sa stala redaktorkou Rádia Slobodná Európa. V roku 1990 bol československým súdom posmrtne rehabilitovaný a neskôr mu vyšli tiež spomienkové knihy Obzri sa s úsmevom (1999), Zavinili to židia a bicyklisti (2000), Usmievavé Slovensko (2003).
4980 Magomaev
4980 Magomaev je planétka s priemerom 43 km, ktorú objavila Ľudmila Ivanovna Černychová 19. septembra 1974.
Rýchlosť svetla vo vákuu
Rýchlosť svetla vo vákuu alebo skrátene rýchlosť svetla (značka c alebo c0, z latinského celerita = „rýchlosť”) je fyzikálna konštanta, hodnota ktorej bola určená na 299 792 458 metrov za sekundu (299 792,458 km/s; /h). Rýchlosť svetla v inom prostredí ako vo vákuu je vždy nižšia ako rýchlosť svetla vo vákuu.
Rýchlosť svetla vo vákuu nie je určená meraním, ale definíciou, nakoľko samotná jednotka meter je definovaná z pohľadu rýchlosti svetla a sekundy. Rýchlosť svetla 300 000 km/s
Prehľad
Podľa štandardnej fyzikálnej teórie sa elektromagnetické žiarenie vrátane viditeľného svetla šíri (pohybuje) vo vákuu konštantnou rýchlosťou. Táto fyzikálna konštanta sa označuje písmenom c. Vo všeobecnej teórii relativity je rýchlosť c tiež rýchlosťou šírenia sa gravitácie.
Elektromagnetické zákony (Maxwellove rovnice) hovoria, že rýchlosť elektromagnetického žiarenia c nezávisí od rýchlosti objektu vyžarujúceho žiarenie; preto sa svetlo vyžarované z rýchlo pohybujúceho sa zdroja, šíri takou istou rýchlosťou ako svetlo vyžarované zo statického zdroja, hoci sa na základe relativistického Dopplerovho javu farba, frekvencia, energia a hybnosť svetla zmení. Ak sa skombinuje pozorovanie s princípom relativity, všetci pozorovatelia namerajú rovnakú rýchlosť svetla vo vákuu, nezávislo od vzťažnej sústavy pozorovateľa alebo rýchlosti objektu vyžarujúceho svetlo. Preto sa na c možno pozerať ako na fyzikálnu konštantu a táto skutočnosť je základom špeciálnej teórie relativity. Konštanta c, nie samotná rýchlosť svetla, je základom špeciálnej relativity, preto, ak je svetlo nejako upravené, aby sa šírilo rýchlosťou nižšou ako c, tak to neovplyvní špeciálnu teóriu relativity.
Pozorovatelia cestujúci vysokými rýchlosťami zistia, že vzdialenosť a čas sa zdeformovali („dilatovali“) v súlade s Lorentzovými transformáciami, no transformácie deformujú vzdialenosť a čas takým spôsobom, že rýchlosť svetla zostáva konštantná. Osoba cestujúca rýchlosťou blízkou rýchlosti svetla by videla, že farba svetla prichádzajúceho spredu by bola s modrým posunom a farba svetla prichádzajúceho zozadu s červeným posunom.
Ak by sa informácia mohla šíriť rýchlejšie, ako c v jednej vzťažnej sústave, tak by sa porušila kauzalita: v nejakých iných vzťažných sústavách by bola informácia doručená skôr, ako bola vyslaná, "príčina" by bola pozorovaná po "následku". Kvôli dilatácii času špeciálnej relativity sa pomer medzi časom vnímaným vonkajším pozorovateľom a časom vnímaným pozorovateľom pohybujúcim sa bližšie a bližšie rýchlosti svetla blíži k nule. Ak by sa niečo mohlo pohybovať rýchlejšie ako svetlo, tak by nebol tento pomer reálnym číslom. Takéto porušenie kauzality nebolo nikdy pozorované.
thumb|right| Svetelný kužeľ definuje miesta, ktoré sú resp. nie sú v kauzálnom kontakte.
Inými slovami, informácia sa šíri do a z bodov z oblastí definovanými svetelným kužeľom. Interval AB na diagrame vpravo je „časový“. To znamená, že tu máme sústavu súradníc, v ktorej udalosť A a udalosť B nastávajú na rovnakom mieste v priestore a líšia sa iba v čase. Ak A predchádza B v tejto sústave súradníc, potom A predchádza B vo všetkých sústavách súradníc. Hypoteticky je možné premiestňovanie hmoty (alebo informácie) z A do B a môže tu nastávať príčinný vzťah (kde A je príčina a B je následok).
Interval AC v diagrame je „priestorový“. To znamená, že tu máme sústavu súradníc, v ktorej sa udalosť A a udalosť C udiali súčasne, oddelené iba priestorom. Hoci tu existujú súradnicové systémy, v ktorých A predchádza C (ako je to vyznačené) a súradnicové systémy, kde C predchádza A, okrem cestovania nadsvetelnou rýchlosťou nie je možné pre žiadne teleso (ani informáciu) cestovať z A do C alebo z C do A. Preto tu nemôže existovať žiadna príčinná súvislosť medzi A a C.
Podľa definície, prijatej v roku 1983, je rýchlosť svetla presne 299 792 458 metrov za sekundu (približne 3 × 108 metrov za sekundu alebo 30 centimetrov za nanosekundu). Hodnota c definuje permitivitu vákua (\epsilon_0) v jednotkách SI ako: permeabilita vákua (\mu_0) nezávisí od c a v SI jednotkách je definovaná ako:
Tieto konštanty sa objavujú v Maxwellových rovniciach, ktoré popisujú elektromagnetizmus:
Astronomické vzdialenosti sú niekedy (najmä v popularičných textoch) udávané v svetelných rokoch. Svetelný rok je vzdialenosť, ktorú prejde svetlo za jeden rok, t. j. približne 9,46 × 1012 kilometrov.
Komunikácia
Rýchlosť svetla je dôležitá v komunikácii. Napríklad pre rovníkový obvod Zeme a c je teoreticky najkratšou dobou na prenesenie informácie na druhú stranu Zeme 0,067 sekundy (ak by sme vedeli komunikovať pomocou neutrín, tento čas  by sa skrátil takmer 4 krát).
Skutočný čas prenosu však trvá dlhšie. Sčasti je to spôsobené tým, že sa svetlo v optickom vlákne šíri asi o 30 % pomalšie a kvôli zdržaniam v sieťových prepínačoch a opakovačoch. Typický čas odozvy (ping) počítača medzi Austráliou a USA je v súčasnosti asi 0,18 sekundy. Návrh bezdrôtovej komunikácie ovplyvňuje rýchlosť svetla.
náhľad|Animácia pohybu svetla zo Zeme na Mesiac
Podobne je nemožné okamžité diaľkové ovládanie medziplanetárnej kozmickej lode. Než si pozemná kontrola uvedomí problém a vesmírna loď prijme signál z pozemného centra, môže to trvať aj niekoľko hodín. Rýchlosť svetla sa môže prejaviť aj pri malých vzdialenostiach. V superpočítačoch obmedzuje rýchlosť svetla posielanie dát medzi procesormi. Ak pracuje procesor s frekvenciou 1 GHz signál sa počas jedného cyklu dostane do vzdialenosti. Preto musia byť procesory na obmedzenie latencie umiestnené tesne vedľa seba. Ak budú procesory pracovať na vyšších frekvenciách, rýchlosť svetla sa stane obmedzujúcim faktorom aj pri návrhu samotného procesora.
Rovnaká rýchlosť zo všetkých vzťažných sústav
Je dôležité si uvedomiť, že rýchlosť svetla nie je „rýchlostným obmedzením“ v tradičnom vnímaní. Pozorovateľ prenasledujúci svetelný lúč nameria rovnakú rýchlosť vzďaľovania sa od neho ako pozorovateľ v pokoji. To vedie k neobyčajným dôsledkom pre rýchlosti.
Mnohí sú zvyknutí, že rýchlosti sa sčítavajú: ak idú dve autá proti sebe, každé z nich idúce rýchlosťou 50 km/h, očakáva sa, že každé z áut bude vnímať to druhé približujúce sa celkovou rýchlosťou 50 + 50 = /h.
Ale pri rýchlostiach približujúcich sa rýchlosti svetla sa z výsledkov experimentov stalo jasné, že toto pravidlo neplatí. Dve vesmírne lode letiace proti sebe, obe letiace relatívnou rýchlosťou 90 % rýchlosti svetla z hľadiska pre nich nezávislého tretieho pozorovateľa medzi nimi, nevnímajú približovanie rýchlosťou 90 % + 90 % = 180 % rýchlosti svetla; namiesto toho vnímajú vzájomné približovanie pri rýchlosti mierne nižšej ako je 99,5 % rýchlosti svetla.
Výsledok je daný Einsteinovým vzorcom sčítania rýchlostí:
kde v a w sú rýchlosti pozorované tretím pozorovateľom, a u je rýchlosť vzájomného sa približovania, ktorú vnímajú oproti sebe letiace vesmírne lode.
V protiklade so všeobecnou intuíciou, nezávisle od relatívnej rýchlosti, ktorou sa jeden pozorovateľ približuje k inému, obaja namerajú rýchlosť prichádzajúceho svetla ako konštantnú hodnotu rovnajúcu sa rýchlosti svetla.
Rovnica uvedená vyššie je odvodená Albertom Einsteinom z jeho špeciálnej teórie relativity, ktorá vychádza z princípu relativity. Tento princíp (pôvodne navrhnutý Galileim) vyžaduje rovnaké správanie sa fyzikálnych zákonov vo všetkých vzťažných sústavách. Rýchlosť svetla priamo daná Maxwellovými rovnicami musí byť rovnaká pre každého pozorovateľa – dôsledok znejúci fyzikom 19. storočia zjavne ako nesprávny. Tí sa domnievali, že rýchlosť daná Maxwellovou teóriou je platná relatívne k svetlonosnému éteru. Michelsonov-Morleyho experiment, pravdepodobne najznámejší a najužitočnejší neúspešný experiment v histórii fyziky, nenašiel tento éter. Namiesto toho ukazoval, že rýchlosť svetla je konštantná vo všetkých vzťažných sústavách.
Hoci nie je isté, či Einstein poznal výsledky Michelson-Morleyho experimentu, bral konštantnú rýchlosť svetla za fakt, chápuc to ako znovupotvrdenie Galileiho princípu relativity. Odvodil dôsledky dnes známe ako špeciálna teória relativity, ktoré obsahujú vyššie uvedený, intuícii odporujúci, vzorec sčítania rýchlostí.
Vzájomné pôsobenie s priehľadnými materiálmi
Svetlo je pri prechádzaní materiálov spomaľované na rýchlosť menšiu ako c v pomere daným indexom lomu materiálu. Rýchlosť svetla vo vzduchu je iba o málo menšia ako c. Hustejšie média, ako napríklad voda a sklo, môžu spomaliť svetlo oveľa viac – na hodnoty 3/4 a 2/3 c. Toto spomaľovanie svetla je zodpovedné aj za vychýlenie svetla na styčnej ploche dvoch prostredí s rôznymi indexmi lomu. Tento jav sa nazýva lom svetla alebo refrakcia.
Keďže rýchlosť svetla v materiáli závisí od indexu lomu a ten závisí od frekvencie svetla, svetlo rôznych frekvencií prechádza v tom istom materiáli rôznymi rýchlosťami. To môže spôsobiť deformáciu elektromagnetických vĺn pozostávajúcich z rôznych frekvencií, čo sa nazýva disperzia alebo rozptýlenie svetla.
Všimnite si, že zmieňovaná rýchlosť svetla je pozorovaná alebo meraná rýchlosť v nejakom médiu a nie skutočná rýchlosť svetla (ako je pozorovaná vo vákuu). V mikroskopickom meradle, predpokladajúc, že sa elektromagnetické žiarenie správa ako častice (časticovo-vlnový dualizmus), je lom svetla spôsobený opakovaným pohlcovaním a následným vysielaním fotónov, z ktorých sa skladá svetlo, atómami alebo molekulami cez ktoré prechádza. V určitom zmysle sa svetlo šíri iba cez vákuum medzi týmito atómami. Proces pohlcovania a následného vysielania trvá istý čas, preto sa vytvára dojem, že sa svetlo zdržalo (t. j. stratilo rýchlosť) medzi vstupom a výstupom z média. Svetlo sa po opustení média šíri opäť svojou pôvodnou rýchlosťou bez získania dodatočnej energie. To môže znamenať iba jediné – rýchlosť svetla sa nikdy nezmenila. Alebo inak, predpokladajúc, že sa elektromagnetické žiarenie správa ako vlna, narážanie do atómov (hlavne elektrónov) interferuje s elektrickými a magnetickými poľami žiarenia, spôsobuje spomalenie jeho šírenia.
Poľanovce
Poľanovce sú obec na Slovensku v okrese Levoča.
Rýchlosť svetla vo vákuu
„Rýchlejšie-ako-svetlo“ pozorovania a experimenty
Experimentálne dôkazy vykonané v poslednej dobe ukazujú, že skupinová rýchlosť svetla môže prekročiť c. V jednom experimente bola dosiahnutá skupinová rýchlosť laserových lúčov na extrémne krátkej vzdialenosti cez atómy cézia 300-krát c. Táto technika ale nemôže byť použitá na prenos informácií rýchlosťou vyššou ako c: rýchlosť prenosu informácie závisí od prednej rýchlosti (rýchlosti, pri ktorej sa prvý nadnulový pulz pohne dopredu) a súčin skupinovej a prednej rýchlosti je rovný druhej mocnine normálnej rýchlosti svetla v materiáli.
Prekonanie skupinovej rýchlosti svetla týmto spôsobom je porovnateľné s prekonaním rýchlosti zvuku usporiadaním ľudí do dlhého radu s veľkými odstupmi. Ich úlohou by bolo zakričať „Som tu!“ jeden po druhom v krátkych intervaloch meraných hodinkami s tým, že nemusia čakať, pokiaľ budú počuť prechádzajúcu osobu.
Pri niektorých ďalších experimentoch súvisiacich s nestálymi vlnami ako napr. tunelovanie sa môže zdať, že je prekonaná rýchlosť svetla. Experimenty naznačujú, že fázová rýchlosť nestálych vĺn môže prekonať c; ale aj v tomto prípade skupinová a predná rýchlosť neprekoná c, takže opäť nie je možné preniesť informáciu rýchlejšie ako c.
V niektorých interpretáciách kvantovej mechaniky môžu byť kvantové javy prenášané rýchlosťami vyššími ako c (v skutočnosti bola interakcia dvoch telies oddelených priestorom bez známeho sprostredkovateľa interakcie dlho vnímaná ako problém kvantovej mechaniky: pozri EPR paradox). Napríklad kvantové stavy dvoch častíc môžu byť prepojené, takže stav jednej častice určuje stav druhej častice (napr. jedna musí mať spin +½ a druhá −½). Až do pozorovania sú častice v superpozícii dvoch kvantových stavoch (+½, −½) a (−½, +½). Ak sa častice oddelia a jedna z nich sa podrobí pozorovaniu na zistenie jej kvantového stavu, stav druhej častice je automaticky známy. Ak sa predpokladá, ako je to v niektorých interpretáciách kvantovej mechaniky, že informácia o kvantovom stave častice je lokálna, potom je z toho možné vydedukovať, že kvantový stav druhej častice sa získa svoj kvantový stav okamžite po vykonaní prvého pozorovania. Keďže však nie je možné ovplyvniť, ktorý kvantový stav získa prvá častica pri jej pozorovaní, nedá sa informácia týmto spôsobom prenášať. Zdá sa, že fyzikálne zákony nedovoľujú prenášať informácie dômyselnejšie, čo viedlo k formulácii pravidiel ako no-cloning teoréma.
Takzvaný supersvetelný pohyb (angl. superluminal motion) je tiež pozorovateľný pri niektorých astronomických objektoch ako napríklad prúd rádiových galaxií a kvazarov. Ani v tomto prípade sa však prúdy nepohybujú rýchlosťou prekračujúcou rýchlosť svetla: zdanlivý supersvetelný pohyb je projekcia javu spôsobená objektami pohybujúcimi sa rýchlosťami blízkymi rýchlosti svetla v malom uhle vzhľadom na vzdialenosť pozorovaného objektu.
Hoci to môže znieť paradoxne, nárazové vlny je možné vytvoriť elektromagnetickým žiarením. Prechádzaním nabitej častice cez izolátor sa naruší jeho lokálne elektromagnetické pole. Elektróny v atómoch izolátora sú vytlačené a polarizované poľom nabitej častice a pri obnovení rovnováhy elektrónov v médiu po skončení narušenia sa emitujú fotóny (vo vodiči môže byť táto rovnováha obnovená bez emitovania fotónov). Za normálnych okolností tieto fotóny vzájomne deštrukčne interferujú a nie je zistené žiadne žiarenie. Ak sa však toto rušenie šíri rýchlejšie ako je rýchlosť fotónov, potom fotóny konštruktívne interferujú a zosilňujú pozorovanú radiáciu. Výsledok (analogický k aerodynamickému tresku) je známy ako Čerenkovov jav.
Možnosť komunikovať alebo cestovať rýchlejšie ako svetlo je obľúbenou témou vedecko-fantastických diel. Častice cestujúce rýchlejšie ako svetlo, nazývané tachyóny, boli síce popísané časticovými fyzikmi, ale neboli ešte pozorované.
Faith (priezvisko)
Faith je priezvisko, ktoré sa vyskytuje aj na Slovensku, pričom najčastejšie je v okrese Spišská Nová Ves, Žiline a v Košiciach. V angličtine výraz “faith“ znamená viera.
Známi nositelia
Pozri v článku Faith.
Rýchlosť svetla vo vákuu
„Rýchlejšie-ako-svetlo“ pozorovania a experimenty
Niektorí fyzici, predovšetkým João Magueijo a John Moffat, podporujú teóriu, že svetlo sa šírilo v minulosti omnoho rýchlejšie ako je jeho súčasná rýchlosť. Táto teória sa nazýva premenlivá rýchlosť svetla. Jej podporovatelia tvrdia, že vysvetľuje veľa kozmologických záhad lepšie ako jej konkurenčná teória rozpínania vesmíru. Táto teória však ešte nezískala širokú podporu.
right|thumb|Prejavy [[lom svetla|lomu svetla ako je napríklad dúha sú spôsobené pomalšou rýchlosťou svetla v médiu (v tomto prípade vody).]]
Experimenty so spomaľovaním svetla
V istom zmysle sa každé svetlo prechádzajúce cez iné médium ako vákuum šíri kvôli refrakcii pomalšie ako c. Niektoré materiály však majú neobyčajne vysoký index lomu: obzvlášť vysoká je napríklad optická hustota Bose-Einsteinovho kondenzátu. Skupina vedcov pod vedením Lena Haua bola v roku 1999 schopná spomaliť svetelný lúč na rýchlosť asi 17 metrov za sekundu a v roku 2001 dokonca na okamih zastaviť lúč.
V roku 2003 uspel Mikhail Lukin s vedcami Harvardovej univerzity a Lebedevovým inštitútom v Moskve v úplnom zastavení svetla. To bolo dosiahnuté jeho nasmerovaním do masy horúceho rubídiového plynu, ktorého atómy sa podľa Lukinových slov správali „ako miniatúrne zrkadlá“, vďaka zasahovaniu dvoch „riadiacich“ lúčov.
História
Až do nedávnej minulosti bola rýchlosť svetla z veľkej časti iba otázkou dohadov. Empedokles zastával názor, že svetlo je niečo v pohybe a preto musí cestovanie trvať určitý čas. Aristoteles naopak povedal, že „svetlo je kvôli prítomnosti niečoho, ale nie je to pohyb“. Okrem toho, ak by malo svetlo konečnú rýchlosť, musela by byť veľmi veľká; Aristoteles tvrdil „nápor na silu našej viery je príliš veľký“ aby sme tomu verili.
Stredoveké a ranonovoveké teórie
Islamskí filozofi Avicenna a Alhazen verili, že svetlo má konečnú rýchlosť, aj keď väčšina ostatných filozofov súhlasila v tomto bode s Aristotelom. Podobne za konečnú považovala rýchlosť svetla aj aryanská škola filozofie v starovekej Indii.
Johannes Kepler veril, že svetlo putuje neobmedzenou rýchlosťou, pretože vo voľnom priestore mu nestoja v ceste žiadne prekážky. Francis Bacon tvrdil, že to nemusí byť pravda, keďže môže existovať pohyb príliš rýchly na to, aby sme to mohli vnímať. René Descartes tvrdil, že ak by bola rýchlosť svetla konečná, boli by Slnko, Zem a Mesiac viditeľne nezarovnané počas zatmenia Mesiaca. Keďže žiadne podobné odchýlky neboli pozorované, vyvodil, že rýchlosť svetla je nekonečná. Dokonca bol Descartes presvedčený, že ak by bola rýchlosť svetla konečná, tak by sa zrútil celý systém filozofie.
Meranie rýchlosti svetla
Isaac Beeckman, Descartesov priateľ, navrhol experiment (1629), pri ktorom by sa pozoroval záblesk z kanóna odrazený zo zrkadla vzdialeného asi míľu. Galileo odporučil experiment (1638), kde by sa rýchlosť svetla merala pozorovaním oneskorenia medzi odkrytím lampáša a jeho vnímania z určitej vzdialenosti. Descartes tento experiment kritizoval ako zbytočný, keďže experiment počas zatmenia Mesiaca, ktorý mal lepšie predpoklady na zistenie konečnej rýchlosti, bol negatívny. Tento experiment uskutočnila Accademia del Cimento z Florencie až v roku 1667 s lampášmi vzdialenými asi 1 míľu. Žiadne oneskorenie však nebolo pozorované. Robert Hooke nevysvetľoval negatívny výsledok Galileovho experimentu ako potvrdenie nekonečnej rýchlosti svetla, ale iba ako to, že svetlo sa musí pohybovať veľmi rýchlo.
Prvý kvantitatívny odhad rýchlosti svetla bol v roku 1676 spravený Rømerom, ktorý študoval teleskopom pohyb Jupiterovho mesiaca Io. Pretože Io vchádza/vychádza z tieňa Jupitera v pravidelných intervaloch, je možné zmerať trvanie orbitálneho prevratu. Rømer si všimol, že ak je Jupiter najbližšie k Zemi, tak mal Io orbitálny prevrat okolo Jupitera každých 42,5 hodiny. Takisto pozoroval, že ako sa Jupiter a Zem od seba vzďaľovali, Io vychádzal z tieňa Jupiteru postupne neskôr. Bolo jasné, že výstupným „signálom“ trvalo dlhšie pokiaľ dosiahli Zem, ak sa Zem a Jupiter vzďaľovali. To bolo spôsobené dlhším časom, ktorý bol potrebný pre svetlo na prekonanie väčšej vzdialenosti medzi planétami, ktorá sa naakumulovala medzi dvoma po sebe nasledujúcimi signálmi. Podobne, asi o pol roka neskôr, boli vstupy mesiaca Io do tieňa Jupitera o niečo častejšie, keďže sa Zem a Jupiter približovali. Na základe týchto pozorovaní Rømer odhadoval, že na prejdenie priemeru obežnej dráhy Zeme by svetlo potrebovalo 22 minút (čo je dvojnásobok astronomickej jednotky).
Približne v tom istom čase bola veľkosť astronomickej jednotky odhadovaná na 140 miliónov kilometrov. Christiaan Huygens vyrátal z tejto astronomickej jednotky a Rømerovho odhadu času rýchlosť svetla na 1 000 priemerov obežnej dráhy za minútu, čo je asi 220 000 kilometrov za sekundu. Táto hodnota je oveľa menšia ako je súčasne uznávaná hodnota, ale je stále oveľa vyššia ako akýkoľvek fyzikálny jav známy v tej dobe.
Taktiež Isaac Newton akceptoval konečnú rýchlosť svetla. V jeho knihe „Opticks“ dokonca publikoval presnejšiu hodnotu rýchlosti svetla – 16 minút za priemer, ktorú sám vyvodil (nie je známe či to bolo z Rømerových dát alebo inak). Rovnaký úkaz bol následne pozorovaný Rømerom na rotujúcej „škvrne“ na povrchu Jupitera. Aj neskoršie pozorovania javu s troma inými Galileovymi mesiacmi, kde to bolo ťažšie pozorovať, potvrdili predchádzajúce zistenia.
Dokonca ani tieto pozorovania a dôkazy konečnej rýchlosti svetla neuspokojili každého (predovšetkým Jean-Dominiqua Cassina). Ale po pozorovaniach Jamesa Bradleyho (1728) bola hypotéza nekonečnej rýchlosti svetla definitívne odmietnutá. Bradley vyvodil, že svetlo hviezd dopadajúce na Zem musí dopadať z mierneho uhla, ktorý sa dá vypočítať porovnaním rýchlosti Zeme na jej obežnej dráhe k rýchlosti svetla. Táto pozorovaná „aberácia“ bola asi 1/200 stupňa. Bradleym vypočítaná rýchlosť svetla bola 298 000 kilometrov za sekundu. To je iba o málo nižšia hodnota ako je v súčasnosti uznávaná hodnota. Aberácia bola rozsiahlo skúmaná počas nasledujúcich storočí, predovšetkým Friedrichom von Struve a Magnusom Nyrenom.
thumb|Diagram Fizeau-Foucaultovho prístroja Prvé úspešné meranie rýchlosti svetla pozemným prístrojom vykonal Hippolyte Fizeau v roku 1849. Fizeauov experiment bol koncepčne podobný návrhom Beeckmana a Galilea. Lúč svetla bol namierený na zrkadlo umiestnené vo vzdialenosti niekoľkých kilometrov. Na ceste od zdroja svetla ku zrkadlu prešiel lúč rotujúcim diskom so zárezmi. Pri určitej rýchlosti rotácie disku prejde lúč smerom od zdroja jedným zárezom a pri návrate nasledujúcim zárezom. V prípade čo i len malého zrýchlenia resp. spomalenia rotácie disku, zasiahne lúč samotný disk (jeho zub) a nedostane sa naspäť. Rýchlosť svetla sa dá vypočítať zo známej vzdialenosti zdroja a zrkadla, počtu zárezov (resp. zubov) na disku a rýchlosti rotácie. Rýchlosť svetla publikovaná Fizeauom bola 313 000 kilometrov za sekundu. Túto metódu zdokonalil v roku 1872 Marie Alfred Cornu a v neskôr v roku 1900 Joseph Perrotin.
Léon Foucault vylepšil Fizeauovu metódu nahradením disku so zárezmi rotujúcim zrkadlom. Foucaultov odhad publikovaný v 1862 bol 298 000 kilometrov za sekundu. Foucaultova metóda bola taktiež použitá Simonom Newcombom a Albertom A. Michelsonom.
Michelson použil v roku 1926 rotujúce zrkadlá na zmeranie času potrebného pre svetlo na prejdenie vzdialenosti od Mount Wilson k Mount San Antonio a späť. Výsledkom týchto meraní bola relatívne presne určená rýchlosť svetla na 299 796 kilometrov za sekundu.
Relativita
Vďaka práci Jamesa Clerka Maxwella bolo známe, že rýchlosť elektromagnetického žiarenia je konštanta definovaná elektromagnetickými vlastnosťami vákua (permitivitou a permeabilitou).
náhľad|schématická reprezentácia [[Albert Michelson|Michelsonovho interferometra, ako bol použitý pre Michelson-Morleyho experiment]]
Po opustení tohto zrkadla sa oba lúče odrážajú niekoľkokrát medzi zrkadlami – aby prešli oba lúče rovnakú vzdialenosť je počet odrazov pre oba lúče rovnaký (počas skutočného Michelson-Morleyho experimentu bolo použitých viac zrkadiel ako je to znázornené na obrázku). Po ich následnom zlúčení vznikne vzorka konštruktívnej a deštruktívnej interferencie. Aj malá zmena rýchlosti svetla v oboch ramenách interferometra (kvôli tomu, že sa prístroj pohyboval so Zemou cez predpokladaný „éter“) zmení dobu, ktorú lúč potrebuje na prekonanie vzdialenosti, čo sa prejaví ako zmena vzorky interferencie. Výsledok experimentu bol negatívny.
Ernst Mach bol jeden z prvých fyzikov, ktorý tvrdil, že experiment vlastne vyvrátil teóriu éteru. Pokrok v oblasti teoretickej fyziky v tom čase už ponúkal alternatívnu teóriu, Lorentz-Fitzgeraldovu kontrakciu, ktorá ponúkala aj vysvetlenie negatívneho výsledku Michelson-Morleyho experimentu.
Nie je isté, či Albert Einstein poznal výsledok Michelson-Morleyho experimentu, ale jeho negatívny výsledok veľmi pomohol všeobecnému prijatiu jeho teórie relativity. Einsteinova teória bola úplne v súlade s výsledkom experimentu: éter neexistoval a rýchlosť svetla bola rovnaká v každom smere. Konštantná rýchlosť svetla je jeden zo základných postulátov špeciálnej teórie relativity.
Velámen
Velámen (z lat. velamen) je viacvrstvová špongiovitá epiderma na koreňoch niektorých rastlín, tvorená odumretými bunkami.
Obličkovce
Obličkovce (Dioctophymida) sú rad hlístovcov. Majú šesťhranné ústa s troma pármi papíl, u samcov je nápadná bursa kopulatrix. Hltan je dlhý, obyčajne bez bulbu. Je to menej početná skupina parazitov stavovcov. Žijú hlavne v obličkových panvičkách.
Medzi zástupcov patrí napr. Dioctophyme renale, parazituje v obličkách (zriedka v iných orgánoch brušnej dutiny) u psov, vzácne u človeka. Prekonáva dosť zložitý životný cyklus: máloštetinavec –» ryba –» rybožravý cicavec. Parazit môže spôsobiť úplnú deštrukciu obličiek a, samozrejme, smrť hostiteľa.
Madama Butterfly
Madama Butterfly (alebo aj Madame Butterfly) je opera v troch dejstvách od talianskeho skladateľa Giacoma Pucciniho. Autormi libreta sú Luigi Illica a Giuseppe Giacosa. Podkladom pre vznik libreta bola rovnomenná poviedka od Johna Luthera Longa.
Prvýkrát bola uvedená v dvoch dejstvách v Miláne 17. februára 1904. Opera nebola prijatá kladne. 29. mája 1904 bola v Brescii uvedená v novej, prepracovanej verzii. Puccini v novej verzii rozdelil neobvykle dlhé druhé dejstvo na dve časti a zapracoval niekoľko drobných zmien. Táto verzia sa stretla s obrovským úspechom a v roku 1907 ju uviedla aj Metropolitan Opera v New Yorku.
Dej opery sa odohráva v japonskom Nagasaki. Podľa amerického učenca Arthura Groosa je inšpirovaný skutočnými udalosťami z konca 19. storočia. Socha najznámejšej japonskej opernej speváčky Tamaki Miura, ktorá sa preslávila úlohou Čo-Čo-San, sa nachádza spolu s Pucciniho sochou v Gloverovej záhrade v Nagasaki.
V Taliansku je opera uvádzaná v pôvodnej verzii, v dvoch dejstvách. V USA sa uvádza jej trojdejstvová verzia. Madama Butterfly patrí medzi najhranejšie opery sveta.
Obsah
thumb|right|Plagát k inscenácii Madame Butterfly. Dej sa odohráva v Nagasaki, v roku 1904.
1. dejstvo
Americký námorník Benjamin Pinkerton sa v Japonsku ožení s pätnásťročnou gejšou Čo-Čo-San, ktorú priatelia prezývajú Butterfly. Šťastie si však Pinkerton užíva len krátko, pretože svadba sa stala aférou. Čo-Čo-San je pre ich pravú lásku ochotná obetovať aj japonské tradičné náboženstvo, pretože svadba sa uskutočnila v pravom americkom štýle. To sa však negatívne odrazí na vzťahoch s jej rodinou. Pinkerton je však v jej živote jediný, ktorého naozaj miluje.
2. dejstvo
Hneď po svadbe však Pinkerton odchádza do USA a Čo-Čo-San, ktorá je tehotná, necháva samotnú v Japonsku. Po troch rokoch úporného čakania na návrat manžela ju navštívi Sharpless, americký konzul, ktorý jej donesie od Pinkertona list. V liste však nepriamo stojí, že Pinkerton neplánuje návrat do Japonska, čo Čo-Čo-San sprvu nepochopí. Na priamu Sharplessovu otázku, čo bude robiť, keď sa jej manžel nevráti, odpovedá – „mám len dve možnosti, buď budem znovu zabávať ľudí mojimi piesňami (ako gejša) alebo ešte lepšie, zomriem“. Potom Sharplessovi ukáže svojho syna, o ktorom Pinkerton nevie, a ten jej sľúbi, že mu o ňom bude rozprávať.
3. dejstvo
Nakoniec sa Pinkerton predsa len do Japonska vráti, aj so svojou novou ženou Kate, ale len preto, aby Čo-Čo-San zobral syna. Čo-Čo-San sa teší na stretnutie s Pinkertonom, najprv ale zbadá jeho novú manželku. V závere sa Čo-Čo-San lúči so svojim synom a následne si sama vezme život mečom jej otca so slovami – „zomrieť čestne, keď sa už čestne žiť nedá“. Dcéra samuraja zomrela čestne, ako samuraj.
Reflexia (filozofia)
Reflexia je vyšší stupeň vedomia a duchovnosti, premýšľanie o vlastnom zážitkovom prúde, procesoch vlastného vedomia (u Aristotela vedenie o vedení). Pre porovnanie s inými významami tohto pojmu pozri aj rozlišovaciu stránku Reflexia.
Reflexia podľa J. Letza
''Reflexia vedomia je jeho návrat k sebe samému, k predchodnému stavu, keď v ňom ešte nebolo dištinkcie medzi subjektovým a objektovým pólom. Slovom, je to návrat vedomia k jeho vlastným princípom, ktoré ho konštituujú a vysvetľujú. No takýto jeho uvedomený a slobodný návrat k východiskám jeho utvárania nie je možný bez toho, aby sa vedomie nedostalo do opozície k sebe samému, t. j. bez toho, aby z vedomia v jeho subjektovo-objektovej podvojnosti neemergoval oproti sa nachodiaci reflektujúci subjekt vedomia, ktorý svojou aktivitou smeruje nadol k základu samotného utvárania vedomia. Reflexiu vedomia môžeme objasniť aj pomocou metafory svetla a tmy. Vedomie na svojom povrchu je jasné, presvetlené; smerom nadol, k svojmu základu čoraz väčšmi temnie, až pri základe jeho utvorenia je temnota. Reflektovať značí skoncentrovať na povrchu silné svetlo aktívneho nového uvedomenia a pomocou neho presvetliť vedomie aj pri jeho základe a vyniesť na povrch uvedomenia nové, doteraz skryté prvky jeho podstaty.''
Cambrai (obvod)
Cambrai je obvod v departemente Nord a regióne Nord-Pas-de-Calais-Pikardia vo Francúzsku. Člení sa ďalej na 7 kantónov a 116 obcí.
4699 Sootan
4699 Sootan je planétka s priemerom 20 km, ktorú objavil Robert McNaught 4. novembra 1986.
AL 666-1
AL 666-1 alebo A.L. 666-1 je nález hornej čeľuste so zubami dospelého jedinca z lokality Makaamitalu v Hadare v Etiópii, uskutočnený z 2. novembra 1994 a opísaný v roku 1997 (v článku Kimbel et al. 1997). Obyčajne sa pripisuje rodu človek (Homo). Pôvodne bol datovaný na 2,33 mil. rokov, v roku 2007 bolo datovanie zmenené na 2,36 +/- 0,06 mil. rokov.
Charakteristika
Takto nález opisuje M. Thurzo v roku 1998: ''Tento nález je veľmi prekvapivý, lebo sa našiel na lokalite známej na celom svete výlučne vďaka exemplárom druhu Australopithecus afarensis. Parabolickým tvarom čeľustí, slabým prognatizmom a hlbokým podnebím sa zreteľne odlišuje od afarských australopitekov. Neďaleko čeľuste sa našlo približne 20 kamenných odštepov a jadier, pričom tak čeľusť, ako aj nástroje neboli zrejme na povrchu dlho, lebo sú iba minimálne zvetrané. Nástroje sú vyrobené z bazaltu a rohovca a patria k tzv. oldowanskej kultúre. Keďže čeľusť sa morfologickými znakmi odlišuje od ďalších najstarších predstaviteľov rodu Homo (H. habilis, H. rudolfensis a H. ergaster), ide možno o nový druh rodu Homo.''
Eubótas z Kyrény
Eubótas alebo Eubatas alebo Eubatos bol olympijský víťaz v behu na jedno stadion v roku 408 pred Kr. a v tethrippe v roku 364 pred Kr.
Eubótas z Kyrény si z olympijských hier odniesol dva víťazné vence, a to z 93. hier za víťazstvo v behu na jedno stadion a zo 104. hier za víťazstvo v tethrippe. Beh na jedno stadion bol najstaršou olympijskou súťažnou disciplínou. Podľa tradície ho zaviedli na prvých hrách v roku 776 pred Kr. Tethrippon (preteky na voze so štvorzáprahom) zaradili do programu hier v roku 680 pred Kr.
Meno olympionika Eubóta (Eubata) je zaznamenané v starovekom diele Kronika sveta (gr. Chronikoi kanones) od historika Eusebia z Kaisareie, ktorý do knihy prepísal aj zoznam olympijských víťazov z písomností Iulia Africana, autora mnohých písomných diel, zachovaných prevažne len vo fragmentoch. Cestovateľ a spisovateľ Pausanias, ktorý v druhom storočí precestoval Grécko videl sochu Eubóta v olympijskej Altide. Pausanias o tom uvádza: „''Kyrénsky Eubótas si dal zhotoviť sochu ešte pred pretekom, pretože mu veštiareň v Líbyi predpovedala víťazstvo v behu v Olympii, a tak v ten istý deň keď bol vyhlásený za víťaza, umiestnil i sochu. Hovorí sa, že ešte zvíťazil s vozom, a to na tej olympiáde, ktorej Éliďania hovoria nepravá, pretože ju usporiadali Arkáďania"'' Éliďania olympijské hry usporiadané Arkáďanmi v roku 364 pred Kr. oficiálne neuznali, preto ich nazvali ako nepravé.
Willard Sterling Boyle
Willard Sterling Boyle (* 19. august 1924, Amherst, Kanada – † 7. máj 2011, Wallace) bol kanadský fyzik.
Bol spoluvynálezcom, nábojovo viazanej štruktúry (CCD senzora), polovodičového obvodu, ktorý vynašiel spoločne s Georgeom Elwoodom Smithom. Za tento vynález dostali obaja Nobelovu cenu za fyziku za rok 2009. V tom istom roku dostal cenu aj Charles Kuen Kao.
Ferdinand Canning Scott Schiller
Ferdinand Canning Scott Schiller, zvyčajne citovaný ako F. C. S. Schiller (* 16. august 1864, Ottensen bei Altona, Nemecko† 9. august 1937, Los Angeles, Kalifornia, USA) bol anglický filozof, predstaviteľ pragmatizmu, profesor v Oxforde a v Los Angeles.
Svoje učenie označoval výrazom humanizmus: pravda je ľudský výtvor a obsah celého ľudského poznania subjektívny. Kritériom pravdivosti môžu byť iba prospešné dôsledky.
Realizácia
Realizácia (lat.) môže byť:
Chénas
Chénas je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Rhône, v regióne Auvergne-Rhône-Alpes.
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Ponor
Ponor alebo ponorenie (ponáranie) môže byť:
Ponor môže byť aj:
Regresia
Regresia môže byť:
Rôznosť
Rôznosť alebo rozmanitosť alebo rozličnosť môže byť:
Akkra
Akkra je hlavné a najväčšie mesto Ghany.
Externé odkazy
Oficiálna stránka
4882 Divari
4882 Divari je planétka s priemerom 32 km, ktorú objavil N. S. Černych 21. augusta 1977.
Le Molay-Littry
Le Molay-Littry je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Calvados, v regióne Dolná Normandia.
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 3092 obyvateľov (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Jere Lehtinen
Jere Lehtinen (* 24. jún 1973, Espoo, Fínsko) je bývalý fínsky hokejista. Od roku 1995 hral za klub NHL Dallas Stars. Hrával na pozícií pravého krídelníka.
Hráčska kariéra
Jere Lehtinen bol draftovaný z 88. miesta v roku 1992 klubom Minnesota North Stars. Po tom, čo sa North Stars presunuli do Dallasu, vyhral Lehtinen Frank J. Selke Trophy trikrát a Stanley Cup v roku 1998.
Reprezentačná kariéra
Reprezentoval Fínsko na nasledujúcich podujatiach:
Reprezentačné štatistiky
George Elwood Smith
George Elwood Smith (* 10. máj 1930, White Plains, New York, USA) je americký fyzik.
Spolu s Willardom Sterlingom Boyleom objavil nábojovo viazanú štruktúru (CCD - charge-coupled device). Za tento objav dostali obaja v roku 2009 Nobelovu cenu za fyziku.
Diana Štrofová
Ing. Diana Štrofová, rod. Dubovská (* 1. september 1973) je bývalá slovenská politička.
Život
Po prvom manželstve s podnikateľom Jozefom Majským si ponechala svoje dievčenské meno. V roku 2003 sa rozviedla a na jeseň roku 2004 sa vydala za Čecha Jana Štrofa a prijala priezvisko Štrofová.
Gaillon (kantón)
Gaillon je francúzsky kantón v obvode Les Andelys v departemente Eure v regióne hornej Normandii. Skladá sa z obcí Gaillon a Aubevoye.
Rüştü Reçber
Rüştü Reçber (* 10. máj 1973, Korkuteli, Antalya, Turecko) je bývalý turecký futbalový brankár. Zúčastnil sa majstrovstiev sveta 2002 v Japonsku a Južnej Kórei. FIFA ho menovala najlepším brankárom sveta v roku 2003. Pelé ho roku 2004 zaradil medzi 125 najlepších žijúcich futbalistov.
Grécky folklór
thumb|[[Kréta|Kréťania]]
Grécky folklór je pomenovanie pre ľudové zvyky a hudbu moderných Grékov. Nezahrňuje iba Grécko, ale aj krajiny kde Gréci žijú, alebo žili do 20. storočia (Anatólia, Egypt, Taliansko, Cyprus, Bulharsko, Ukrajina). Moderný grécky folklór má korene v byzantskej dobe, hoci niektoré prvky majú pôvod až v antike. Ľudová hudba a tance sa líšia podľa krajov. Tradičným gréckym tancom je tanec syrtos, ktorý sa tancuje vo všetkých Grékmi osídlených oblastiach. Je to tanec do kruhu, ktorý existuje už od staroveku.
Macedónia
Macedónsky grécky folklór má mnoho spoločného so starovekým gréckymi hudobnými nástrojmi a tancami. Tradičný mužský macedónsky kroj pozostáva z čiapky (niekedy turbanu alebo šatky) a suknice (fusta). Tradičné ľudové nástroje sú gaida (gajdy), menej sa používa klarina (klarinet). Známe tance sú baiduska, pusnitsa, dimitrula, samarinas, leventikos, syrtos, antikristos, mikri eleni či akritikos. Niektoré tieto tance sú starovekého pôvodu. Známa je pieseň Zaiko kukuraiko, Troiro, či hymna gréckej Macedónie, na ktorú sa tiež tancuje staroveký tanec.
Trákia
V gréckej Trákii sú podobné zvyky, ako ako v Bulharsku. Používajú sa tu rovnaké nástroje a veľmi podobné kroje. V Trákii sú usadení aj Gréci z Bulharska, ktorí sem prišli počas Grécko-bulharskej výmeny obyvateľstva. Ich zvyky sú však skoro rovnaké ako zvyky tráckych Grékov. V Trákii žije aj turecká menšina, ktorí sem priniesli anatólsky tanec Chalai. Známe trácke tance sú Zonaradikos, Baiduska, Tripati, Kotsek, či Sfarlis. Známe piesne sú Kulyriastos, Randile či Kardia mu klitomeni. Hudobný nástroj je tu populárny trácky klarinet (klarina) a lýra, ktorá je podobná husliam, až na to, že sa na ňu hrá zvislo.
Ipiros
thumb|Tanec Tsamiko V Ipire je grécky folklór podobný ako albánsky. Najčastejším hudobným nástrojom je klarinet (klarina), v pozadí piesní znejú aj brnkacie nástroje. Spev tohto kraja je v rámci Európy ojedinelý. Ide o pomalý ťahavý spev, charakteristický snáď pre Blízky východ, aj keď sa od neho ipirský štýl odlišuje. Piesne sa začínajú tradične, povzdychom aide... Podobný štýl v Európe možno nájsť ešte v Sardínii. Sú tu populárne aj tzv. kleftika tragoudia (zbojnícke piesne). V Ipire žijú aj Sarakacani, etnická skupina horských Grékov, ktorí sú charakteristickí svojim čiernym krojom. Známe tance sú tu Katsa, Karaguna, Zagorisios, Tsamikos, Sta dyo či Sta tria. Známa je pieseň Despo a Pame sta klarina. Zaujímavé sú aj piesne románskych Valachov z tejto oblasti.
Tesália
V Tesálii je folklór podobný tomu v Ipire. Aj tu žijú Sarakacani. Piesne sa spievajú pomaly, niekedy orientálnym tónom v sprievode klarinetu. Známe tance sú Klistos, Tai-tai, Sta tria, Karaguna či Svarniara.
Peloponéz
Na Peloponéze boli tiež rozšírené zbojnícke piesne. Používa sa tu klarinet, ale iný typ ako klarinet zo stredného Grécka. Najznámejšie tance sú Kalamatianos Syrtos, Kariatido, Tsamikos či Tsakonikos, ktorý má pôvod v staroveku. Tsakonikos tancuje jazyková skupina cakónskych Grékov. Kroj pozostáva z voľnej bielej sukne (fustanella) a charakteristického fezu, či turbanu. Niektoré dediny na severe Peloponézu majú slovanské pomenovania, ktoré tu ostali od Slovanov žijúcich v tejto oblasti v 6-9. storočí. Síce boli byzantskou mocou presídlení a malá časť pogréčtená, názvy dedín v slovanskom jazyku ostali; napr. dedina Zigovisti, či Zatuna. Na Peloponéze žije aj menšina Arvanitov (grécki Albánci), ktorí majú rovnaký typ folklóru.
Kréta
Krétsky folklór má v rámci gréckeho folklóru svoje špecifické postavenie. Najčastejším nástrojom je tu sláčiková krétska lýra, ale aj brnkacie nástroje (Kánun, krétske mandolíny-Lauto). Hudba je orientálneho štýlu, ale iná ako v Grécku. Spieva sa pomaly a na konci hudba zrýchli. Kréťania sú známi svojimi divokými tancami Pentozalis, Syganos, Chaniotikos, či tradičným Syrtos. Kréťania spievajú aj tzv. mantinády (mantinádes), rýmované piesne so sprievodom lýry. Mantinády majú pôvod v benátskom období. Za prvú mantinádu sa považuje spievaná verzia gréckeho románu Erotokritos. Známe piesne sú tradičné svadobné krétske piesne, ako O choros tu gambru ke tis nyfis (tanec ženícha a nevesty). Piesne sa často spievajú v krétskej gréčtine.
Iónske ostrovy
Tieto ostrovy neboli pod tureckou vládou, patrili Talianom, preto je tu tradičný taliansky štýl folklóru, odlišný od ostatného gréckeho folklóru. Predovšetkým sú to neorientálne kroje a hudba. Taliani sem priniesli tradičnú taliansku mandolínu, husle a gitaru. Na Kerkýre (Korfu) je populárny juhotaliansky hudobný štýl, podobný talianskej Tarantelle.
Egejské ostrovy
Folklór egejských ostrovov je podobný ako grécky maloázijský štýl. Preferujú sa husle a brnkacie nástroje (Kánun, Lauto). Ženské kroje sú bohato farebne zdobené. Známe tance sú Syrtos, Pidichtos Rodos, Chiotikos, Ikariotikos. Známe piesne sú od spevákov, ako Jannis Parios, Glykeria či Konitopulos, teda Ela na se pame s´ena meros, Susta, či Eri Eri.
Iónia
Iónia bol do roku 1923 grécky kraj v Anatólií v Turecku. Zahrňoval západnú časť Anatólie, v ktorom dominovalo grécke obyvateľstvo. Najväčšie mesto tu bola Smyrna (dnes Izmir). Po genocíde a následnej výmene obyvateľstva medzi Gréckom a Tureckom boli títo Gréci presídlení do Grécka. Práve oni do Grécka priniesli tú hudbu, ktorá sa dnes označuje ako tradičná grécka, teda tradičné brnkacie piesne, hrané na brnkací nástroj Buzuki, či hudobný štýl Syrtaki, ktorý sa vyvinul z maloázijských piesní. Hudba anatólskych Grékov pochádza z byzantských čias a je čisto orientálna. Hudobné nástroje sú brnkacie (Kánun, Lauto, Buzuki, Baglamas), ale aj tradičné orientálne klarinety a aj husle. Tancujú sa tance ako Syrtos, Zeimbekiko a Karsilamas. Karsilamas je tanec, ktorý tancuje dvojica muž a žena, pričom sa jeden druhému stále dívajú do tváre. Ženy často tancujú brušné tance, ktoré majú pôvod v antickom Grécku, kedy sa tancovali na oslavu ženských kultov a v antickej Perzii. Kroje žien sú bohato trblietavé, s typickou orientálnou pokrývkou hlavy. V Smyrne, v tej dobe modernom meste, bola začiatkom 20 storočia otvorená grécka kaviareň Kafé áman, kde sa hrali tieto tradičné piesne. V súčasnosti je tento štýl najpopulárnejší hudobný štýl v Grécku. Známe piesne sú Gkiulmpachar, Áman Katerína mu, Jorjitsa či Dimitrula. Najslávnejší speváci týchto piesní sú Petros Jetanos či Domna Samiu. thumb|Slávna grécka brušná tanečnica Chryssanthi Sachar.