cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Moatvaré
Moatvaré alebo moa (lat. Dinornithiformes) alebo moaovité v širšom zmysle (lat. Dinornithidae sensu lato) je taxón (rad a/alebo čeľaď) bežcov. Všetky rody z taxónu sa po slovensky volajú moa a všetky (prípadné) čeľade z taxónu sa po slovensky volajú moaovité.
Dejiny
V roku 1839 získal obchodník a nadšenec histórie prírody John W. Harris od jedného z Maorov neobvyklú kosť nájdenú na riečnom brehu. Harris tento dlhý úlomok ukázal svojmu strýkovi Johnovi Rule, sydneyskému chirurgovi, ktorý ju následne poslal Richardovi Owenovi. Ten v tom čase pracoval v chirurgickej spoločnosti v Londýne. Owen o náleze informoval biológov, anatómov a paleontológov Britského múzea.
Owen strávil skúmaním kosti takmer štyri roky. Predpokladal, že išlo o úlomok stehennej kosti veľkého zvieraťa, bola však nezvyčajne ľahká a netypicky štruktúrovaná.
Skeptickej vedeckej komunite a verejnosti Owen oznámil, že ide o kosť vyhynutého obrieho vtáka podobného pštrosovi a pomenoval ho Dinornis. Hoci spočiatku so svojou teóriou utŕžil výsmech, neskôr sa vďaka častým nálezom kostrových pozostatkov vtákov Moa na Novom Zélande ukázalo, že sa nemýlil. Kostru Moa sa podarilo aj zrekonštruovať.
Vyhynutie
Hoci sa predpokladá, že Moa vyhynuli okolo roku 1500, podľa niektorých špekulácií mohlo niekoľko jedincov rodu Megalapteryx didinus prežívať v odľahlých oblastiach Nového Zélandu do 18. či dokonca do 19. storočia. Za jednu z hlavných príčin ich vyhynutia sa v súčasnosti považuje lov a výrub lesov spôsobené Polynézanmi (Maori), ktorí sa na Novom Zélande usídlili o stovky rokov skôr.
Systematika
(všetky taxóny sú vyhynuté)
Aktuálny systém:
Rad Moatvaré (moa) (Dinornithiformes) / čeľaď moaovité A (Dinornithidae A):
Staršie systémy:
Moatvaré (moa):
Severka (televízia)
Dostupnosť vysielania
Voľne dostupné DVB-T:
Quai de Jemmapes
thumb|Quai de Jemmapes Quai de Jemmapes (nábrežie Jemmapes) je nábrežie v Paríži. Nachádza sa v 10. obvode. Nábrežie je pomenované podľa miesta Jemmapes v Belgicku (dnes časť mesta Mons), kde sa 6. novembra 1792 uskutočnila bitka v ktorej Francúzsko porazilo Rakúsko.
Poloha
Nábrežie vedie pozdĺž celého ľavého, východného brehu kanálu Saint-Martin. Začína na križovatke s ulicou Rue du Faubourg-du-Temple, kde sa vodný kanál vynára z podzemia, a končí pri križovatke s Boulevard de la Villette. Vedie v smere z juhu na sever.
Dejiny
Nábrežie vzniklo okolo roku 1822 počas výstavby kanálu Saint-Martin. V roku 1824 bolo nazvané Quai Charles X podľa kráľa Karola X. a v rok 1830 bolo premenované na dnešný názov Quai de Jemmapes.
Do roku 1911 začínalo nábrežie pri ulici Rue Rampon, ale kanál bol zakrytý doskou a úsek medzi touto ulicou a Rue du Faubourg du Temple bol pripojený k Boulevard Jules-Ferry.
Megara
Megara alebo Megary (starogr. Μέγαρα - Megara - doslova: veľké domy) je mesto v kraji Atika, v historickom území zvanom Megarida (Megaris). Bolo to známe antické mesto a dôležité centrum, nakoľko sa nachádzalo medzi Peloponézom a Stredným Gréckom. V súčasnosti tu žije okolo 28 000 obyvateľov.
Dejiny
Kraj Megarida bol spočiatku obývaný Achájcami, neskôr bol kolonizovaný Dórmi (okolo 1100 pred Kr.), preto bola spočiatku Megara závislá na významnom, neďalekom dórskom meste Korint. Podľa miestnej tradície Achájci prijali Dórov za spoluobčanov. Spočiatku sa mesto malo nazývať Nísa (Νίσα), no bolo premenované podľa miestneho hrdinu Megarea, bojovníka a syna boha Poseidóna, ktorý zachránil mesto pred vojskom krétskeho kráľa Minoa. Neskôr sa Megarčania aktívne zúčastnili Veľkej gréckej kolonizácie, keď založili mesto na Sicílii Hyblea Megara a tiež mestá Byzantion, Kyzikos a Chalkedón. Byzantion založil legendárny Megarčan Byzas.
Známy miestny filozof Euklides tu založil Megarskú filozofickú školu. Pôsobil tu aj známy grécky elegický poet Theognis, ako aj tyran Theogenes, ktorý vládol v meste a stal sa terčom Theognidových básní. Počas Peloponézskej vojny bola Megara spojencom Sparty. Megarčania boli známi svojim bohatstvom a nádhernými stavbami, preto sa o nich hovorilo: Stavajú ako keby mali žiť večne, žijú ako keby mali zomrieť zajtra. Postupný úpadok nastáva v 4. stor., teda po barbarských vpádoch do Grécka a zakázaní pohanského náboženstva. Mesto bolo totiž známe svojim kultom bohyne Demeter (Dimitra). Megara si však stále udržala osídlenie gréckeho obyvateľstva. Kraj Megaris bol až do 19. stor. jediným krajom v Atike, kde stále žili Gréci, inde žili albanofónni Arvaniti. Megarčania rozprávali špecifickým gréckym dialektom, ktorí sa však dnes postupne zabúda a ovláda ho už iba staršia generácia. Jazykovedci našli v tomto špecifickom dialekte mnohé dórske prvky.
NGC 1259
NGC 1259 je galaxia v súhvezdí Perzeus, ktorú objavil francúzsky astronóm Guillaume Bigourdan 21. októbra 1884.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 14,7.
Huilly-sur-Seille
Huilly-sur-Seille je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Saône-et-Loire, v regióne Burgundsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Pukanec
Pukanec je bývalé slobodné kráľovské banské mesto, dnes obec na Slovensku v okrese Levice.
Polohopis
Pukanec leží v Honte na južných svahoch Štiavnických vrchov, ktoré vznikli v treťohorách po explózii stratovulkánu Sitno. Na hraniciach mestečka od strany Pohronia, pod kopcom Agraš sa ešte nachádzajú stopy našej najmladšej sopky, Putikovho vŕšku. V žilách lávových prúdov nachádzajúce sa striebro a zlato boli od staroveku impulzom k banskej činnosti a následne založeniu mesta. Pukanec má popri geologických pokladoch aj nádhernú krajinársku panorámu a priaznivú klímu s teplými letami a relatívne miernymi zimami. Od stredoveku sú tu priaznivé podmienky pre vinohradníctvo, ovocinárstvo a záhradníctvo. V Pukanci končí Panónska nížina s teplou klímou, ktorá na jeho hornom konci prechádza do karpatskej krajiny.
Pred udelením mestských práv
Najstaršiu zmienku o Pukanci (Villa Baka) nájdeme v zakladajúcej listine opátstva v Hronskom Beňadiku z roku 1075. Villa Baka sa nachádzala v katastroch Devičian a Pukanca. Po objavení strieborných žíl a začiatkoch banskej činnosti sa postupne v 13. storočí rozdelila na Tóth Baka a Nemeth Baka. Názov Nemeth Baka je dokladom nemeckého pôvodu nových osadníkov, ktorí prišli do Uhorska po tatárskom vpáde. Z nej sa vyvinulo mesto Pvkancz, Puckano, Bocano, Buganz, Bacabanya, Pukanec. Tak sa postupne vyvíjal názov mesta s nie celkom jasným etymologickým pôvodom. Prvá hodnoverná zmienka o nemeckých ťažiaroch pochádza z roku 1270, kedy si štyria štiavnickí mešťania Wernel, Wyllam, Thamar a Albert prenajali od kráľa Bela IV. za 250 hrivien striebra obce Pukanec, Bohunice a Dekýš. Priama zmienka o baniach na striebro v Pukanci (fodina argenti Bacabana) je v listine z roku 1321. Na existenciu sakrálnej stavby v Pukanci už v období pred udelením mestských práv poukazuje náhrobný kameň s menom pochovaného Alberta z roku 1320, ktorý sa našiel pri prestavbe farského kostola sv. Mikuláša biskupa v roku 1940.
Zlatý strieborný vek
K udeleniu základných mestských výsad mestu Pukanec došlo pravdepodobne už v období 1311 až 1321, podľa najstaršej zachovanej listiny v pukanskom archíve však 4. júla 1321 kráľ Karol Róbert opätovne daroval mesto šľachticom Ondrejovi a Julovi, synom Haslowa z Topoľčianok. Mesto kráľ šľachte odňal niekedy v období 1325 až 1329 a vtedy sa Pukanec definitívne stal slobodným kráľovským mestom. V tridsiatych rokoch 14. storočia bola v Pukanci, podobne ako v iných banských mestách, podľa nariadenia kráľa zriadená banská komora. Doložení komorskí grófi v Pukanci sú Kadold (1345) a Michal (okolo 1433). Na ekonomickú silu pukanských mešťanov v 14. storočí poukazuje fakt, že Pukanský richtár a Kadold vlastnili banské mlyny aj v Kremnici (1331). Banskí podnikatelia z Pukanca si tiež prenajímali miesta na banské mlyny od hronskobeňadického opátstva. V prvej písomnej zmienke o Novej Bani z roku 1337 sú spomenutí pukanskí mešťania Mikuláš, Ladislav a Peter. Podľa dohody z roku 1345 mali ťažiari z Pukanca prednostné právo na prenájom miest na postavenie banských mlynov na potoku vo vznikajúcej Novej Bani. V roku 1442 bol v spore o nasledovníctvo trónu v Uhorsku Pukanec vypálený vojskami jágerského biskupa Šimon Rozgoňa a Petra Čecha z Levíc pričom boli pravdepodobne zničené pôvodné mestské privilégiá. Na ich obsah je možné usudzovať len z neskorších potvrdení z rokov 1513 a 1547.
Špitálsky kostol
Okolo roku 1433 sa v závete novobanského mešťana spomína špitál sv. Alžbety v Pukanci. Kostol zakreslený na dvoch nákresoch Pukanca od Natale Angieliniho z rokov 1572 – 74 mimo palisádového opevnenia mesta je preto zrejme špitálsky kostol sv. Alžbety. Túto domnienku potvrdzuje aj fakt, že nákresy tento kostol situujú do oblasti, kde až do päťdesiatych rokov dvadsiateho storočia vyvieral minerálny prameň nazývaný „Špitáľka“. V banských mestách vznikali od 15. storočia podporné spolky, bratské pokladnice, ktoré vyplácali nemocenské a rôzne podpory. Vzhľadom k náročnej práci a častým úrazom si mestá budovali aj banícke nemocnice, „špitály“. V Pukanci pracovali niekoľko storočí stovky ľudí v ťažkých banských podmienkach pri spracovávaní rudy, takže potrebovali aj lekársku starostlivosť a „špitál“ s príslušným špitálskym kostolom.
Na hranici Osmanskej ríše
Za prvé priblíženie Turkov k Pukancu možno považovať 16. august 1544, keď Turci napadli a vypálili Levice. 28.4.1564 posiela Pukanec správu Kremnici o incidentoch v posledných ôsmich dňoch, keď sa Turci priblížili k mestu – objavili sa v poli a nad mestom a vyvolali potýčku so strážou pri mestskej bráne. V roku 1569 dožilo drevené oplotenie Pukanca a cisár Maximilián prikázal oplotenie opraviť a zároveň poslal do Pukanca posádku 50 tich vojakov pod vedením Chorváta Juraja Barbariča, ktorý bol veliteľom pukanskej posádky do júna 1576. Vzhľadom na rastúce nebezpečenstvo rozhodol Uhorský snem 13.4.1578 o opevnení Pukanca kamenným opevnením. Toto opevnenie sa stavalo v rokoch 1579 až 1595, nebolo však nikdy dokončené. Turci v ranných hodinách 1.10.1640 Pukanec napadli a s výnimkou niekoľkých domov a mestského hradu, vypálil. Udalosť beletristicky opísal Pavol Križko v Slovenských pohľadoch z roku 1895 pod názvom Hrozná noc Pukanská. V tom čase bol veliteľom pukanskej posádky Gašpar Bartakovič. Po páde Nových Zámkov v roku 1663 vypálili Turci 14.5.1664 Pukanec po druhý krát. V júli 1703 prišlo do Pukanca Rákoczyho vojsko, a koncom roku 1709 sa tu vyskytol mor.
Mesto baníctva, remesiel a ovocinárstva
Po úpadku baníctva v sedemnástom storočí rastie význam remesiel, z roku 1636 pochádzajú artikuly debnárského cechu, z roku 1640 artikuly veľkého cechu zlatníkov, kováčov, zámočníkov, mäsiarov, čižmárov a kolárov. Začiatok dôležitého hrnčiarskeho cechu sa datuje do roku 1663, kedy si tento cech požičal artikuly od novobanských hrnčiarov. V rámci investícií do baníctva Hlavným komorgrófskym úradom v Banskej Štiavnici bol v rokoch 1768 – 1770 postavený Tajch Štampoch. Táto umelá vodná nádrž existuje dodnes. Baníctvo aj napriek tejto investícii postupne stráca na význame. V priebehu 19. storočia sa v Pukanci postupne zatvárajú posledné bane. Aj slávny polyhistor Matej Bel vo svojich Notitia Hungariae novae IV vydaných v roku 1742 konštatuje, že po úpadku baní banské kráľovské mesto a remeselnícke centrum Pukanec stratilo svoj niekdajší význam a lesk.
Strata štatútu mesta
Úpadok baníctva, mimoriadne výdavky i legislatívne zmeny spôsobili, že v roku 1876 prestáva byť Pukanec slobodným kráľovským mestom a od roku 1891 sa stáva obcou. V tomto roku bola zatvorená aj Biela baňa, posledná baňa v Pukanci. V roku 1899 bola zbúraná dolná mestská brána. V roku 1950 bol v Pukanci zriadený komunálny podnik Drevoremeslá obce Pukanec, dnes Hammerbacher a.s., ktorý je dodnes najväčším zamestnávateľom v Pukanci. Od roku 1993 obec začiatkom letných prázdnin organizuje Pukanské remeselnícke trhy. V roku 2005 bol otvorený náučný chodník Po stopách starého rudného baníctva v Pukanci. V klasifikácii vinohradníckych oblastí Slovenska zastrešuje Pukanský vinohradnícky rajón okolité obce Bátovce, Bohunice, Brhlovce až po Demandice a Santovku.
Urbanistický vývoj
Na pôdoryse Pukanca je doteraz čitateľný urbanistický koncept založeného mesta na mieste banskej osady. Nemeckí kolonizátori priniesli nielen nové banské metódy, techniku, správu mesta a remeslá, ale aj nové, vtedy už u nich známe, princípy stavby miest. Mesto malo uzatvorený tvar s jasne situovaným kostolom ako mestským hradom, dvomi hlavnými osami, štyrmi bránami a radnicou. Bolo osadené v logickej polohe na terénnom ostrohu medzi dolinou Grunt a Chorvát dolinou odkiaľ mali baníci najbližšie do baní. Kontinuitu zástavby námestia je možné doložiť najstaršími pôdorysmi mesta z rokov 1572 – 73 od N. Angieliniho. Domy baníkov boli roztrúsené po svahoch ťažobných dolín v Grunte a na Ľajtni. Boli to jednoduché stavby s dvomi priestormi nazývané krámce. V Liešnej doline stáli takéto banské domy priamo pri baniach. Na hornom konci mesta pri hornej bráne stála klopačka, ktorá zvolávala baníkov do práce. Na námestí bývali do roku 1519 iba nemeckí podnikatelia. Mesto obtekali potoky z dvoch strán a malo na námestí prameň.
Z pôvodnej zástavby námestia ešte z čias nemeckých Waldbürgerov sa nezachovalo nič. Turecké nájazdy prežil nedobytý kostol sv. Mikuláša a kamenné časti mestských hradieb. Všetky významné občianske objekty, väčšinou už nezachované, pochádzali z 18. a hlavne 19. storočia. Pri dolnej bráne stála tzv. „ strážnica“. Na mieste zájazdného hostinca postavili sídlo lesného riaditeľstva tzv. Fešterát, dnešné zdravotné stredisko. Klasicistická budova lekárne zo začiatku 19. storočia bola zbúraná v roku 1934 pred stavbou nového evanjelického kostola. V dezolátnom stave je Čižmársky dom, ktorý dlhé desaťročia suploval kultúrny dom, divadlo a kino. Necitlivou prestavbou bol zničený meštiansky barokový Schwarzovský dom z roku 1782, s ktorým sa spájali dejiny pukanského panslavizmu. Po požiari v osemdesiatych rokoch bola asanovaná bývalá evanjelická škola.
Moruše čierne – Viničné jahody
Raritou európskeho významu je výskyt tzv. viničnej jahody - Moruše čiernej (Morus nigra), zriedkavého druhu ovocného stromu, ktorej rastie v katastri Pukanca 470 exemplárov, čo predstavuje najväčšiu zdokumentovanú koncentráciu tohto výnimočného stromu v Strednej a Západnej Európe. Vek viacerých stromov je odhadovaný na 300 - 400 rokov. Rozmnožovanie týchto stromov je relatívne náročné, je záhadou kto sa zaslúžil o hromadnú výsadbu pred storočiami práve v Pukanci a v jeho okolí. Existujú tri hypotézy o tom ako sa moruše dostali do pukanského okolia. Prvá hypotéza predpokladá, že ich priniesli Turci a ich sprievodné oddiely. Druhá, že to boli Rimania, ktorí poznali morušové víno a liečivé účinky kôry a šťavy už od Grékov a Hypokrata. Tretia, že to boli mnísi, ktorí poznali liečebné vlastnosti moruší a preto ich pestovali v kláštoroch a okolí. Z celkového odhadovaného výskytu 1500 stromov na Slovensku rastie až okolo 900 stromov moruše čiernej na južných svahoch Štiavnických hôr v obciach v okolí Pukanca.
Obyvateľstvo
Najstarší údaj o počte obyvateľov Pukanca je zoznam daňovníkov z roku 1542. Tento zoznam uvádza v Pukanci 177 daňovníkov a 80 od nich závislých osôb (rodinní príslušníci, sluhovia, nájomníci). Na základe tohto súpisu sa odhaduje počet obyvateľov mesta na 1180 osôb. Na základe rovnakého zdroja sa odhaduje počet obyvateľov Novej Bane na 805, Ľubietovej na 663 a Banskej Belej na 522.
Tabuľka zobrazuje počet obyvateľov a konfesionálne zloženie Pukanca od roku 1828 do súčasnosti. Až do roku 1953 bola administratívnou súčasťou Pukanca aj obec Uhliská, pre porovnateľnosť je jej populácia pripočítaná k obyvateľstvu v Pukanci aj po jej osamostatnení.
V zložení obyvateľov prevládali Slováci už od stredoveku. V zozname daňovníkov z roku 1542 prevládajú slovenské mená. Podľa sčítania z roku 1842 z 2350 obyvateľov mesta (bez obce Uhliská) bolo 1850 Slovákov, 50 obyvateľov sa hlásilo k Maďarom (tzv. "Ungarisierend", nikto neuviedol maďarčinu ako materinskú reč) a 450 obyvateľov boli Nemci. Údaj o 450 nemeckých obyvateľoch Pukanca v roku 1842 je prekvapujúci vzhľadom na fakt, že v sčítaní 1880 bolo v Pukanci len 15 osôb s nemeckou národnosťou / materinským jazykom.
Na rozdiel od súčasnosti, v 19. storočí tvorili väčšinu obyvateľov Pukanca evanjelici a.v.. Evanjelická väčšina bola výraznejšia bez započítania obce Uhliská. V roku 1828 bolo medzi 2296 obyvateľmi 1457 evanjelikov a v roku 1869 bolo medzi 2578 obyvateľmi mesta 1700 evanjelikov.
Pozn. V roku 1991 vrátane obce Bohunice.
Petőháza
Petőháza je obec v Maďarsku v Rábsko-mošonsko-šopronskej župe v obvode Sopron–Fertőd.
Má rozlohu 264 ha a žije tu 1090 obyvateľov (2007).
Funkčná vzorka
Funkčná vzorka je výrobok slúžiaci na preskúšanie, overenie a vyhodnotenie funkčných vlastností.
Populár (časopis)
Populár bol slovenský hudobný mesačník vychádzajúci v bývalom Česko-Slovensku v období rokov 1969–1992. Mapoval nielen domácu, ale aj zahraničnú populárnu hudbu.
High Data Rate Digital Subscriber Line
High Data Rate Digital Subscriber Line (HDSL) bola prvá DSL technológia používajúca širšie frekvenčné spektrum medeného vedenia, krútenej dvojlinky. HDSL bola vyvinutá v USA ako lepšia technológia pre vysokorýchlostné synchrónne obvody, ktoré sa zvyčajne používali na prepájanie systémov miestnych ústrední a ako nosič pre vysokorýchlostné firemné dátové a hlasové kanály použitím liniek T1 (európsky ekvivalentný štandard je E1).
Prvé pokusy použiť DSL technológiu na vyriešenie tohto problému boli vykonané v USA za použitia kódovania 2B1Q. Táto modulácia umožnňovala prenosovú rýchlosť 784 kbit/s po jedinej krútenej dvojlinke. Nová technológia pritiahla pozornosť priemyslu, ale nebola celosvetovo nasaditeľná kvôli rozdielom medzi štandardmi T1 a E1. ITU vtedy vyvinula nový štandard pre HDSL použitím modulácie CAP (Carrierless Amplitude Phase Modulation), ktorá dosahovala maximálnu šírku pásma 2.0 Mbps použitím dvoch prárov medených vedení.
HDSL umožnila telekomunikačným spoločnostiam nasadzovať T1 na väčšie okruhy. Pôvodné marketingové označenie bolo Non Repeated T-1, s dĺžkou kábla 12 000 stôp po feet po kábli s hrúbkou 24 gauge. Hrúbka kábla má vplyv na vzialenosť. Predĺžiť vzdialenosť je možné pomocou opakovača. Je možné použiť najviac štyri opakovače, čim sa dosiahne dĺžka 60 000 stôp (asi 20 km). To znížilo údržbové náklady v porovnaní s použitím AMI kódu, kde bolo treba použiť opakovače pri každom útlme o 35 dB (približne každú míľu).
HDSL je možné použiť buď na rýchlosti T1 (1.544 Mbps) alebo E1 (2 Mbps). Nižšie rýchlosti sa dosahujú použitím násobkov kanálov 64 kbps v rámci T1/E1. Označuje sa zvyčajne ako kanalizovné T1/E1 a poskytuje zákazníkom nízke dátové rýchlosti. V tomto prípade je rýchlosť linky stále plná rýchlosť T1/E1 rate, ale zákazník dostane iba čiastočnú (násobky 64) rýchlosť lokálnym sériovým rozhraním.
HDSL vydláždilo cestu dvom novým techlológiam nazývaným HDSL2 a SDSL. HDSL2 ponúka rovnakú dátovú rýchlosť po jedinom medenom páre; tiež má dlhší dosah a je schopná fungovať na kábli nižšej hrúbky alebo kvality. SDSL je technológia s viacerými rýchlosťami, od 192 kbps do 2.3 Mbps po jedinom medenom páre. SDSL sa používa ako náhrada (a niekedy ako všeobecné určenie) celej HDSL rodiny protokolov.
Reflektor
Reflektor môže byť:
Spoločenský vývoj
Spoločenský vývoj alebo vývoj spoločnosti je obohacovanie a rozrôzňovanie štruktúry, organizácie a vzťahov medzi ľuďmi.
Podľa A. Comteho je identický s vývojom myslenia a prechádza tromi štádiami: teologickým, metafyzickým a pozitívnym.
Pinnye
Pinnye je obec v Maďarsku v Rábsko-mošonsko-šopronskej župe v obvode Sopron–Fertőd.
Má rozlohu 865 ha a žije tu 343 obyvateľov (2007).
Ramžené
Ramžené je potok na Hornom Pohroní, v severovýchodnej časti okresu Banská Bystrica. Je to ľavostranný prítok Sopotnice, meria 1,6 km a je tokom IV. rádu.
Prameň
Tečie na južnej strane nízkotatranského podcelku Ďumbierske Tatry, kde pramení na juhojuhozápadnom svahu Chabenca (1 515,5 m n. m.) v nadmorskej výške približne 1 325 m n. m.
Opis toku
Od prameňa tečie najprv severojužným smerom, na západnom úpätí Mlynárovej (1 312 m n. m.) sa potom postupne stáča na juhojuhozápad. Do Sopotnice sa vlieva v hornej časti Sopotnickej doliny v nadmorskej výške 718,0 m n. m. Nepriberá žiadne prítoky.
Salles-de-Barbezieux
Salles-de-Barbezieux je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Charente, v regióne Poitou-Charentes.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Vizionár
Vizionár môže byť:
NGC 1260
NGC 1260 je galaxia v súhvezdí Perzeus, ktorú objavil francúzsky astronóm Guillaume Bigourdan 19. októbra 1884.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 13,3.
Nerudova ulica
Nerudova ulica je ulica:
Velká nad Veličkou
Velká nad Veličkou je obec v Česku v okrese Hodonín v Juhomoravskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 2 966 obyvateľov, z toho 1 476 mužov a 1 490 žien, pričom priemerný vek v obci bol 42,0 roka (muži 40,3 roka, ženy 43,6 roka).
Vzruch
Vzruch môže byť:
Sazdice
Sazdice sú obec na Slovensku v okrese Levice. Najvýznamnejšou pamiatkou obce je gotický kostol sv. Mikuláša s freskovou výmaľbou.
Polohopis
Obec leží 13 km západne od Šiah, v údolí rieky Búr.
Dejiny
Meno obce sa objavilo v dokumentoch najprv v roku 1261 v tvare Terra Zazd; obec dostali synovia Mártonho, István a Myke, ako dar za hrdinské činy. Ich brat Chepanus zahynul v bitke.
Kultúra
Obec má bohatú kultúrnu minulosť a súčasnosť. V minulosti tu sídlil aj ženský a mužský spevácky zbor, v súčasnosti sú aktívni Sazdickí citaristi, známi aj v zahraničí. Dobrovoľný hasičský zbor už dlhé roky úspešne reprezentuje obec na okresných športových podujatiach.
Vizigóti
Dejiny
Keď boli Góti vyhnaní Hunmi zo svojej vlasti v Pobaltsku presunuli sa na juh a rozdelili na dve skupiny. Tí, čo sídlili na západ od rieky Dnester (Boristhenis) sa nazývali Vizigóti, tí na východ od Dnestra boli Ostrogóti. Ešte v 3. storočí začali útočiť na Rimanov. Podarilo sa im vyplieniť viacero bohatých gréckych miest v Malej Ázii, ako Antiochia, či Efez. Preplavovali sa od Chersonézu.
Nakoniec ich porazil cisár Claudius II. Ani to však nebol ich koniec. V 4. storočí Vizigóti prosili cisára Valensa o povolenie vstupu na trácke územie. Cisár im pridelil pôdu a určil ich za foederátov. Góti však nevedeli obrábať pôdu a tak prepukol hlad. Rimania ich začali vykorisťovať prehnanými cenami. Vizigóti sa vzbúrili a pribrali roľníkov a kolónov nespokojných s rímskou vládou. Góti pustošili kraj a plienili statky a vily latifundistov, ktorí vykorisťovali kolónov. Proti nim vyslal Valens celú východnú rímsku armádu, aj posily zo západu. Stretli sa v bitke pri Hadrianopole (dnes Edirne, Turecko). Tu bola zničená celá rímska armáda. Rimania už nikdy nezostavili užitočnú armádu a skutočná sila ríše spočívala v neistých barbarských spojencoch.
V bitke padol aj cisár Valens. Nový cisár Theodosius I. porazil opitých Gótov a zjednal mier. Nový úder Gótov nastal, keď Stilicho rokoval s vizigótskym kráľom Alarichom I. Po vzájomných nezhodách Alarich obsadil Panóniu a tiahol na Rím. Ten sa dvakrát zachránil za cenu obrovského výkupného. Keď Alarich obľahol Rím tretí raz, mal jasný úmysel vyplieniť ho. To sa mu podarilo. V auguste 410 Góti vyplienili Rím. Alarich v Itálii zomrel a Vizigóti opustili Itáliu a bola im pridelená časť Galie, v ktorej mali žiť ako spojenci Rimanov (foederati). Vládli si tam však posvojom.
Pri vpáde Vandalov do Hispánie Rimania Vizigótov presídlili do Galie a Hispánie, aby proti nim bojovali. Vizigóti si tu vytvorili kráľovstvo spojené s Rimanmi. Hlavné mesto bola Tolosa (Toulouse). Počas 5. storočia mali Rimania a Vizigóti niekoľko menších stretov, keď Rimania viackrát zastavili Vizigótov v ich expanzii.
Ostrogóti po rozpade Hunskej ríše obsadili Panóniu. Po rozpade Západorímskej ríše (476) vládol v Itálii Skyr Odoaker. Na jeho ríšu zaútočili práve Ostrogóti z Panónie a ovládli ju, na ich čele bol Teodorich I. taktiež zvaný Veľký. Ríšu Ostrogótov napokon zničil východorímsky cisár Justinián I. Jeho výboje zasiahli aj ríšu Vizigótov, no nezničil ju. Tú zničili až Arabi v nasledujúcom 7. storočí. Góti boli definitívne porazení a začali upadať. Hovorí sa, že ich germánska reč sa v okolí Čierneho mora udržala až do 15. storočia, čo tvrdí aj historik Edward Gibon.
Potyond
Potyond je obec v Maďarsku v Rábsko-mošonsko-šopronskej župe v obvode Csorna.
Má rozlohu 284 ha a žije tu 99 obyvateľov (2007).
Sikenica (okres Levice)
Sikenica je obec na Slovensku v okrese Levice.
Volanie
Volanie môže byť:
NGC 1261
NGC 1261 je guľová hviezdokopa v súhvezdí Hodiny, ktorú objavil austrálsky astronóm James Dunlop 28. septembra 1826.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 8,3.
Pusztacsalád
Pusztacsalád je obec v Maďarsku v Rábsko-mošonsko-šopronskej župe v obvode Sopron–Fertőd.
Má rozlohu a žije tu 267 obyvateľov (2007).
Majstrovstvá Európy v basketbale žien 1981
Majstrovstvá Európy v basketbale žien 1981 boli v poradí 18. majstrovstvá Európy v basketbale žien, ktoré organizuje Európska basketbalová federácia (FIBA Europe). Konali sa v mestách: Ancona a Senigallia, v regióne Marky, v Taliansku od 13.20. septembra 1981, za účasti 12 tímov. Taliansko organizovalo európsky šampionát žIen tretíkrát, predtým hostilo toto podujatie v rokoch 1938 a 1968. Svoj šestnásty titul získal, ktorý vo finálovom zápase zvíťazil nad 🇵🇱. Bronzové získalo na týchto ME trinástu medailu.
Daniel Šváby
Daniel Šváby (* 9. september 1951, Košice) je bývalý sudca Súdneho dvora Európskej únie. Pôsobil aj ako sudca Ústavného súdu Slovenskej republiky.
==Pôsobenie == Od začiatku súdnej praxe v roku 1978 pracoval na Obvodnom súde Bratislava 3, Mestskom a Krajskom súde v Bratislave. Za sudcu Obvodného súdu Bratislava 3 bol zvolený Slovenskou národnou radou v roku 1978. Za sudca Mestského súdu v Bratislave bol zvolený Slovenskou národnou radou 12. decembra 1985. Naposledy bol za sudcu vymenovaný Predsedníctvom Slovenskej národnej rady 21. januára 1992.
Od 9. novembra 1993 do 31. októbra 1999 bol členom Európskej komisie pre ľudské práva v Štrasburgu.
Od 1. januára 1999 do 31. decembra 1999 bol dočasne pridelený na Najvyšší súd.
Od 22. januára 2000 do 30. apríla 2004 bol sudcom Ústavného súdu.
Od 1. mája 2004 do 6. októbra 2009 bol sudcom Súdu prvého stupňa Európskych spoločenstiev (dnešný Všeobecný súd Európskej únie).
Od 7. októbra 2009 bol sudcom Súdneho dvora Európskej únie, do tejto funkcie bol vymenovaný znova od 7. októbra 2015. K 7. októbru 2021 ho na tejto pozícii vystriedal Miroslav Gavalec.
Kláštor Arles-sur-Tech
thumb|Kláštor Arles-sur-Tech Kláštor Arles-sur-Tech (fr. Abbaye Sainte-Marie d'Arles-sur-Tech) je benediktínske opátstvo vo francúzskej obci Arles-sur-Tech v údolí Tech v Pyrénées-Orientales.
Začiatky kláštora sa datujú do 8. storočia, počas 10. storočia nadobudol kláštor na význame vďaka ostatkom sv. Abdona a sv. Sennena, ktorí boli ochrancami proti morovej nákaze. Románsky kostol bol vysvätený v roku 1046.
Vizualizácia
Vizualizácia môže byť:
Veselí nad Moravou
Veselí nad Moravou je mesto v Česku v okrese Hodonín v Juhomoravskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 11 561 obyvateľov, z toho 5 635 mužov a 5 926 žien, pričom priemerný vek v meste bol 41,4 roka (muži 39,7 roka, ženy 43,1 roka).
Bruggy
Bruggy (🇳🇱, ) je mesto nachádzajúce sa na severozápade Belgicka približne od Bruselu. Sú správnym a historickým centrom provincie Západné Flámsko.
Bruggy majú rozlohu s počtom obyvateľov približne 117 tisíc, čo predstavuje hustotu zaľudnenia 847 obyvateľov na km².
Bruggy bývajú často označované ako „Benátky severu“, pretože sú pretkané sieťou kanálov, tvorených riekou Reie. Plavba člnmi po mestských kanáloch je obľúbenou turistickou atrakciou. Kanály tiež spájajú Bruggy s inými mestami ako napr. Gent, Ostende a Zeebrugge.
Historické centrum Brugg bolo v roku 2000 zapísané do Zoznamu svetového dedičstva UNESCO. Jeho podoba sa za posledné storočia príliš nezmenila a preto si uchovalo svoj stredoveký ráz a architektúru. Nachádza sa v ňom veľké množstvo gotických stavieb.
V roku 2002 boli Bruggy a španielske mesto Salamanca Európske hlavné mesto kultúry.
Dejiny
thumb|left|Veža Belfried na námestí Markt thumb|left| Mapa z roku 1562 od Marcusa Gerardsa. Už pred 2 000 rokmi bola na mieste dnešných Brugg galorománska osada. Názov Bruggy sa však začal objavovať až v 9. storočí v listinách a na minciach a vznikol pravdepodobne zo staroseverského slova „bryggja“ znamenajúceho „prístavné mólo“. Bruggy totiž už od raného stredoveku slúžili ako námorný prístav a ich obyvatelia sa venovali obchodu s Anglickom a Škandináviou. Mesto malo svoju pevnosť na mieste dnešného Burgu.
V 11. storočí došlo k prudkému rozvoju Brugg, ktoré sa stali obchodným centrom celoeurópskeho významu. Približne v 1050 však prišlo k zaneseniu vodných ciest spájajúcich Bruggy s morom. Situácia sa opäť zmenila v roku 1134, kedy obrovská záplavová vlna zasiahla flámske pobrežie a vznikol hlboký kanál Zwin, ktorý sa ťahal od mora až k dnešnému Damme. Bruggy tak boli prieplavom spojené s kanálom Zwin a mali tak prístup k moru, aj tak však bolo nutné využívať predprístavy Damme (založený v roku 1180) a Sluis (1290).
V roku 1127 boli vybudované hradby a priekopy, ktoré ohraničovali plochu o rozlohe 86 hektárov. O rok neskôr Bruggy získali mestské práva.
V 13. a 14. storočí pokračoval rýchly ekonomický rast Brugg ako obchodného a neskôr i finančného centra. Do mesta prichádzal obchodníci z celého kontinentu, aby predávali svoj tovar. Významným obchodným artiklom bolo vyhlásené flámske súkno, ktoré vyrábali v rôznych mestách vo Flámsku (o. i. v Gente). Súkno sa vyrábalo z vlny a preto boli veľmi dôležité obchodné kontakty s Anglickom a Škótskom, ktoré boli známe kvalitnou produkciou tejto suroviny. V roku 1253 sa Bruggy stali jedným z troch hlavných centier hanzového spolku v oblasti Severného mora (spoločne s Londýnom a Bergenom). V roku 1277 do Brugg priplávali kupci z Janova, a tak boli prvýkrát nadviazané obchodné kontakty so Stredomorím. Príchod janovských kupcov do Brugg znamenal začiatok obchodu s korením z Východu a sú s ním spojené nové techniky v oblasti bankovníctva a finančníctva. V roku 1314 priplával aj obchodníci z Benátok. V priebehu 14. storočia do Brugg prichádzali obchodníci z mnohých ďalších krajín, ako napr. Portugalsko, Kastília alebo Florencia. V roku 1309 bola založená burza a mesto sa postupne zapĺňalo bankármi zo širokého okolia, najmä z Talianska a priamo z Brugg.
Počet obyvateľov mesta v 13. až 15. storočí rástol; podľa niektorých prameňov v Bruggách v roku 1500 žilo 50 000 obyvateľov, podľa iných až 100 000. V roku 1297 boli vybudované nové hradby, ktoré mali chrániť plochu o výmere 430 hektárov.
Napriek mohutnému ekonomickému vzostupu sa nedá povedať, že by život v Bruggách bol pokojný a bezproblémový. Najväčším problémom boli priepastné majetkové rozdiely medzi rôznymi skupinami obyvateľov. Na jednej strane boli obyčajní občania (chudobní remeselníci a obchodníci), na druhej potom bohatí podnikatelia (patricijovia). Táto nerovnosť viedla k početným nepokojom a konfliktom. Významnejšie povstania boli v rokoch 1280 a 1436 – 1438, boli však tvrdo potlačené.
V máji 1302 došlo k udalosti známej ako „bruggská ranná omša“. Obyčajní občania vtedy povstali proti nadvláde francúzskeho kráľa Filipa IV. Pekného nad flámskym grófstvom a proti majetným vrstvám. Vodcami povstania boli Peter de Coninck a Jan Breydel, ktorých pomník dnes stojí na námestí Markt. 18. mája 1302 povstalci povraždili francúzsku posádku a patricijov sympatizujúcich s Francúzskom. Francúzi boli odhalení tým, že nedokázali správne vysloviť slová „Schild en Vriend“ (slovensky „štít a priateľ“). Francúzsky kráľ potom vyslal do Flámska svoje jazdectvo a 11. júla došlo k bitke známej ako „bitka zlatých ostrôh“ pri meste Kortrijk. Francúzski jazdci v nej utrpeli ťažkú porážku. To mierne zlepšilo situáciu remeselníkov v Bruggách a posilnilo vládu flámskeho grófa.
V 14. storočí postihlo Bruggy okrem nepokojov a politickej nestability aj niekoľko epidémií.
V roku 1369 sa dcéra posledného flámskeho grófa vydala za burgundského vojvodu Filipa Smelého, a Flámsko sa tak zlúčilo s Burgundskom. V roku 1384 sa Bruggy stali sídlom burgundských vojvodov a začalo ďalšie obdobie rozkvetu. V tejto dobe začala ustupovať produkcia látok a do popredia sa dostal obchod s luxusným tovarom a bankové služby.
Koncom 15. storočia prišlo k postupnému zaneseniu kanálu Zwin, a Bruggy tak stratili prístup k moru, a tým i možnosť prevádzkovať námorný obchod. Vedúcu pozíciu v oblasti obchodu vo Flámsku po Bruggách prevzali Antverpy a začalo obdobie postupného úpadku Brugg. Medzinárodný obchod v Bruggách síce fungoval i ďalej, ale nikdy nie v takej miere ako v časoch najväčšieho rozkvetu. V roku 1600 boli Bruggy len provinčným mestom a v roku 1850 dokonca najchudobnejším mestom Belgicka.
Ekonomický úpadok Brugg trval až do konca 19. storočia. Počas tohto nepriaznivého obdobia sa mesto príliš nemenilo a to je dôvod, prečo si jeho centrum dodnes uchovalo stredoveký ráz. Na konci 19. storočia mesto začali objavovať turisti, a to čiastočne vďaka románu Georgese Rodenbacha „Bruges la morte“ („Mrtvé Bruggy“) z roku 1892.
V priebehu 20. storočia sa Bruggy stali významným turistickým centrom, ktoré navštívilo viac ako milión turistov ročne. Okrem toho sa rozvíjal priemysel a v roku 1907 začala prevádzka prístavu v Zeebrugge a bol vybudovaný kanál spájajúci tento prístav s Bruggami.
Mestské časti
[[Image:MnpBruggeMap.svg|thumb|right|Mestské časti:
I : Bruges
II : Koolkerke
III : Sint-Andries
IV : Sint-Michiels
V : Assebroek
VI : Sint-Kruis
VII : Dudzele
VIII : Lissewege
Susedné obce:
a. Blankenberge
b. Zuienkerke
c. Jabbeke
d. Zedelgem
e. Oostkamp
f. Beernem
g. Damme
h. Knokke-Heist ]]
Mesto Bruggy pozostáva z týchto častí (bývalých obcí):
NGC 1262
NGC 1262 je galaxia v súhvezdí Eridanus, ktorú objavil americký astronóm Francis Preserved Leavenworth v roku 1886.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 14,3.
Terbium
Terbium Terbium je chemický prvok v periodickej tabuľke, ktorý má symbol Tb a protónové číslo 65. Patrí medzi lantanoidy.
V zemskej kôre je zastúpený v koncentrácii okolo 0,9 mg/kg, údaje o jeho obsahu v morskej vode nie sú známe. Vo vesmíre pripadá na jeden atóm terbia 600 miliárd atómov vodíka.
Sopotnička
Sopotnička je potok na Hornom Pohroní, v severovýchodnej časti okresu Banská Bystrica. Je to najvýznamnejší, pravostranný prítok Sopotnice, meria 3,7 km a je tokom IV. rádu.
Terbium
V prírode sa vyskytuje iba vo forme zlúčením. Neexistujú ani minerály, v ktorých by sa niektoré lantanoidy vyskytovali samostatne, ale vždy ide o zmesové minerály, ktoré obsahujú prakticky všetky prvky tejto skupiny. Medzi najznámejšie patria monazity (Ce, La, Th, Nd, Y)PO4 a xenotímy, chemicky fosforečnany lantanoidov, ďalej bastnäsity (Ce, La, Y)CO3F – zmesové fluorouhličitany prvkov vzácnych zemín a napríklad minerál euxenit (Y,Ca,Ce,U,Th)(Nb,Ta,Ti)2O6.
Veľké ložiská týchto rúd sa nachádzajú v Škandinávii, Spojených štátoch, Číne a Vietname. Významným zdrojom sú aj fosfátové suroviny, apatity z polostrova Kola v Rusku.
Sopotnička
Prameň
Tečie na južnej strane Nízkych Tatier, v podcelku Ďumbierske Tatry, kde pramení na juhojuhovýchodnom svahu Holice (1 340,6 m n. m.) v nadmorskej výške približne 1 135 m n. m.
Opis toku
Od prameňa tečie sprvu severojužným smerom, v pramennej oblasti priberá zľava i sprava krátke prítoky a oblúkom sa postupne stáča juhovýchodným smerom. Následne priberá dva ľavostranné prítoky z lokality Breziny a na dolnom toku už tečie juhojuhovýchodným smerom. V strednej časti Sopotnickej doliny, severne od horárne Sopotnica, ústi v nadmorskej výške 579 m n. m. do Sopotnice.
Fukuoka (Fukuoka)
right|thumb|Fukuoka
Hájsky potok (prítok Turca)
Prameň
Pramení v pohorí Žiar v oblasti Chrenovských lazov (763,8 m n. m.), severoseverovýchodne od Chrenovca, v nadmorskej výške približne 762 m n. m.
Smer toku
Od prameňa tečie najprv východojuhovýchodným smerom, lokalitou Solisko potom tečie na východ a následne pokračuje východoseverovýchodným smerom cez Čepčiansky les. Ešte na území lesa, severoseverozápadne od obce Sklené sa stáča a ďalej už tečie viac-menej na sever, súbežne s korytom Turca na pravom brehu.
Ústie
Do Turca sa vlieva juhovýchodne od osady Požehy, na území mesta Turčianske Teplice, v nadmorskej výške cca 492 m n. m.
Obce
Nepreteká intravilánom žiadnej obce, tečie cez 4 katastrálne územia:
Santovka
Santovka je obec na Slovensku v okrese Levice.
Polohopis
Obec leží v severovýchodnej časti Podunajskej pahorkatiny, konkrétne v centrálnej oblasti Santovskej pahorkatiny geomorfologickej časti Ipeľskej pahorkatiny. Preteká ňou potok Búr, ktorý tu priberá menšie prítoky.
Prístup do obce zabezpečuje cesta II/564 (Levice – Demandice), ako aj cesty III/1572 z Hontianskej Vrbice (napojenie na I/75) a III/1595 z Domadíc (napojenie na I/51 v Žemberovciach). Levice ležia severozápadne, Šahy  juhovýchodne, Štúrovo  južne a Nitra je vzdialená  západne.
Dejiny
Dejiny Santovky sú úzko späté s minerálnymi prameňmi a tie spomína už listina z roku 1276. Najstaršia písomná zmienka pochádzala z listiny kráľa Bela IV. z roku 1269, ktorá sa však medzičasom stratila. V súčasnosti obec tvoria dve časti; samotná Santovka a miestna časť Malinovec, pôvodne nazývaná Maďarovce. Hoci prvé písomné zmienky o osade Maďarovce pochádzajú až z roku 1245, archeologické nálezy zo staršej doby kamennej zaradili Santovku na mapu významných lokalít. Podľa početných a jedinečných nálezov zo staršej doby bronzovej (2000 – 1450 pred Kr.) bola pomenovaná Maďarovská kultúra. Nálezy z neskorších období potvrdzujú kontinuitu osídlenia atraktívnej lokality od doby kamennej, nakoľko sa tu našli tak štiepané kamenné nástroje, ako aj nálezy po pobyte najstarších roľníkov (Kultúra so západnou lineárnou keramikou a Lengyelsko – badenská kultúra). Vlastnou kultúrou je doložená doba bronzová, potvrdená nálezmi keramiky s lesklým povrchom, hrkálky, lyžice a iných úžitkových predmetov, nástrojov z pazúrika, kremenca a obsidiánu. Poľnohospodárska osada tu bola v stredoveku.
Zaujímavosti
V katastrálnom území obce sa vyskytujú zdroje minerálnych a liečivých termálnych vôd rôzneho zloženia. Voda z vrtu B-3A má zloženie podobné morskej vode so znásobeným výskytom Ca2+ a sírovodíka. Pôsobí pozitívne na pohybové ústrojenstvo, kožné choroby (psoriáza), cukrovku a nechutenstvo. Vrt má výdatnosť 22 l/s a tlak 3,5 atm. Teplota vody na povrchu je 27 °C. Hĺbka vrtu je.
Quai du Marché-Neuf
thumb|Quai du Marché-Neuf (vľavo) Quai du Marché-Neuf (nábrežie Na novom trhu) je nábrežie rieky Seiny v Paríži. Leží v 4. obvode.
Výkaz
Výkaz je listina, prehladný súpis údajov o niečom, napr. účtovný výkaz.
Quai du Marché-Neuf
Poloha
Nábrežie vedie po južnom okraji ostrova Cité medzi mostami Petit-Pont a Saint-Michel. Začína na križovatke s ulicou Rue de la Cité, kde proti prúdu nadväzuje Promenade Maurice-Carême a končí pri Boulevard du Palais, odkiaľ pokračuje Quai des Orfèvres.
Salles-de-Villefagnan
Salles-de-Villefagnan je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Charente, v regióne Poitou-Charentes.
Quai du Marché-Neuf
Dejiny
V roku 1804 zriadil policajný prefekt Dubois v dome č. 21 márnicu, ktorú v roku 1868 dal barón Haussmann preložiť o niečo ďalej na dnešné námestie Square de l'Île-de-France. Márnica sa zmenila na Ústav súdneho lekárstva, ktorý dnes sídli na Quai de la Rapée.
Hurigny
Hurigny je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Saône-et-Loire, v regióne Burgundsko.
Salles-de-Villefagnan
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Quai du Marché-Neuf
Významné stavby
V budovách na nábreží sídli policajná prefektúra.
Zoznam najvyšších budov v Seattli
400px|vpravo|náhľad|[[Skyline Seattlu]] Toto je zoznam najvyšších budov v Seattli. Od roku 1985 je najvyššou budovou mesta Columbia Center s výškou 287 m.
Hurigny
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Kláštor Saint-Hilaire
thumb|Kláštor Saint-Hilaire Kláštor Saint-Hilaire je benediktínsky kláštor v obci Saint-Hilaire medzi Limoux a Carcassonne na juhu Francúzska v departemente Aude.
Prvá písomná zmienka o kláštore v Saint-Hilaire je z roku 825. V roku 970 prijal kláštor benediktínsku rehoľu.
V kláštore je možné vidieť vrcholnú ukážku stavebníctva a sochárstva doby románskej, sarkofág sv. Saturnina z Toulouse.
V roku 1846 bol zaradený medzi monument historique.
Opátstvo Sainte-Madeleine du Barroux
náhľad|Opátstvo Sainte-Madeleine du Barroux
Opátstvo Sainte-Madeleine du Barroux je benediktínsky kláštor vo francúzskej obci Le Barroux.
Dejiny
Kláštor založil v roku 1970 Dom Gerard Calvet. Kláštorná komunita zachovávala (a dodnes zachováva) liturgiu v podobe pred reformami 2. vatikánskeho koncilu.
Kláštor bol pôvodne spojený s osobou arcibiskupa Marcela Lefebvra. Ten v roku 1988 udelil Vatikánom nedovolené biskupské vysviacky, za čo bol exkomunikovaný. Následne predstavení kláštora začali vyjednávať s Rímom o svojej kánonickej regularizácii. K tej došlo ešte v roku 1988. V roku 2008 bol kláštor včlenený do Benediktínskej konfederácie.
Raková (prítok Kysuce)
Raková je potok na Kysuciach, na území okresu Čadca, je to pravostranný prítok Kysuce s dĺžkou 12 km.
Prameň: v Javorníkoch, v podcelku Vysoké Javorníky, na severovýchodnom svahu Jakubovského vrchu (874,9 m n. m.) v nadmorskej výške okolo 800 m n. m.
Smer toku: na hornom toku na sever, potom na severovýchod, obcou Raková opäť na sever
Geomorfologické celky: 1.Javorníky, podcelok Vysoké Javorníky, 2.Turzovská vrchovina, podcelok Hornokysucké podolie
Ústie: do Kysuce pri obci Raková v nadmorskej výške okolo 420 m n. m.
Obce: Zákopčie, jej osady U Polievkov, U Kľukov a Raková
Al Capone
Alphonse Gabriel Capone, známy ako Al Capone, Scarface, (* 17. január 1899, New York – † 25. január 1947, Miami Beach, Florida) bol americký gangster talianskeho pôvodu.
Al Capone je dnes považovaný za typického predstaviteľa mafiánskeho bossa. Je symbolom americkej mafie v 20. rokoch 20. storočia.
Mladosť
Jeho rodičia boli emigranti z Neapolu. Otec bol holič a matka pracovala ako krajčírka. Do Ameriky prišli v roku 1894 a usídlili sa v Navy Yard, jednej z častí Brooklynu. Spolu mali sedem synov a dve dcéry: James (Vincenzo), Ralph (Raffaele), Frank (Salvatore), Alphonse (Al), John (Erminio), Albert (Umberto) a Matthew (Amedeo), Rose a Mafalda. Dvaja z Alphonsových bratov, Ralph a Frank, sa k nemu pripojili v kriminálnej činnosti, ostatní si väčšinou zmenili mená a s týmito záležitosťami nechceli mať nič spoločné.
Keď mal Al štrnásť rokov, presťahovala sa rodina do Park Slope, taktiež v Brooklyne. Tam spoznal Mae Josephine Coughlinovú (írskeho pôvodu), s ktorou sa o niekoľko rokov oženil.
V šiestej triede ho vyhodili zo školy po tom, ako udrel učiteľku. Od toho času vystriedal niekoľko príležitostných prác, pracoval napr. v cukrárstve či v kolkárni.
Začiatky zločineckej kariéry
Capone sa veľmi skoro začal venovať kriminálnej činnosti. Ako mládenec patril do dvoch gangov: Brooklyn Rippers a Forty Thieves Juniors. Neskoršie vstúpil do jedného z najväčších gangov –  Five Points, na ktorého čele stál Frankie Yale. Spočiatku Capone pracoval ako barman i vyhadzovač v jednom z jeho podnikov. Tam taktiež v lete roku 1917 prišiel ku svojim jazvám na ľavej časti tváre, podľa ktorých dostal prezývku „Scarface“ (Zjazvená tvár). Porezal ho Frank Gallucio potom, čo mal Al Capone nevhodné poznámky voči jeho sestre. Al Capone sa potom musel ospravedlniť a Gallucio mu zaplatil za zranenie odškodnenie. Neskoršie Al Capone Gallucia dokonca zamestnával.
30. decembra 1918 sa oženil s Mae Josephine Coughlinovou. Krátko pred sobášom sa im narodil syn Albert Francis ("Sonny") Capone. Zanedlho po svadbe sa pár presťahoval do Amityville na Long Island.
Capone po celý čas pracoval pre Yalea. Pred odchodom do Chicaga mal za sebou pravdepodobne aspoň dve vraždy. Z New Yorku utiekol, aby unikol pomste Billa Lovetta, šéfa írskeho gangu White Hand Gang. Caponeho prenasledoval, pretože zranil jedného z jeho podriadených. Capone bol už v Chicagu známy, keďže kedysi ho tam vyslal Yale, aby pomohol miestnemu bossovi Jamesovi Colosimovi s odstránením klanu „Black Hand“, ktorý sa zaoberal vydieraním. Capone začal pracovať pre Colosima, a jeho bezprostredným nadriadeným sa stal Johnny Torrio, taktiež pochádzajúci z Brooklynu.
Pobyt v Chicagu
Torrio si na prvý pohľad všimol Caponeho talent a poveril ho vedením reštaurácie Four Deuces. Bol zodpovedný za väčšinu ilegálneho obchodu s alkoholom a prostitúciou v Chicagu (v tých časoch panovala v USA prohibícia). Po smrti Colosima (zavraždili ho vo foyeri jeho vlastného nočného klubu 11. mája 1920) sa Torrio stal najvplyvnejším bossom v Chicagu a učinil Caponeho svojou pravou rukou.
V tom čase sa Capone spolu s rodinou nadobro usídlil v Chicagu a v štvrti South Side si kúpil prízemný dom z červenej tehly, ktorý sa stal Caponeho prvým hlavným stanom.
Aktivity v Cicere
Keď sa v máji 1923 stal novým starostom Chicaga William Emmett Dever, mestská samospráva začala tvrdšie bojovať proti gangsterom pôsobiacim v meste. Capone musel presunúť svoje aktivity mimo hranice Chicaga, konkrétne do mesta Cicero. Tu dosiahol jeden zo svojich najväčších úspechov: ovládol mestskú radu. Miestny gangster Myles O'Donnell a jeho brat William "Klondike" O'Donnell zviedli boj s Caponem o nadvládu nad mestom. Výsledkom vojny gangov bolo 200 mŕtvych, medzi ktorých patril aj neslávne známy štátny zástupca Bill McSwiggins.
V roku 1924 sa tam konali voľby starostu mesta. Kandidát podporovaný Caponem vyhral s veľkou prevahou, hlavne vďaka zastrašovaniu voličov. O niekoľko týždňov neskôr sa nový starosta prekvapujúco rozhodol, že vyženie gangstra z mesta. Capone sa s ním stretol a osobne ho zhodil zo schodov vedúcich na radnicu.
Rast Caponeho bohatstva a moci v Chicagu
V roku 1925 bolo na Torria spáchané sprisahanie, po ktorom sa zotavoval z ťažkých zranení. Vedenie organizácie odovzdal Caponemu a vrátil sa do Talianska. Capone, hlavne vďaka prohibícii, zveľaďoval svoje imanie. Nelegálne pivovary a podniky, zaoberajúce sa pašovaním alkoholu, mu prinášali zisk vo výške okolo 10 miliónov dolárov ročne. S pomocou tohto kapitálu korumpoval lokálnu samosprávu a umocnil svoju pozíciu v meste. To mu umožnilo bez prekážok prevádzkovať verejné domy, kasína a tajné bary v celom Chicagu.