cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Doom 3
Príbeh
''Dr.Malcolm Betruger a tím vedcov z Delta Komplexu pracovali na projekte Multi-dimenzionálne cestovanie vesmírom. Vytvorenie teleportu medzi sektorom 2 a 3 bol jeho prvým veľkým úspechom. Ešte väčším objavom však bolo odhalenie pozostatkov starovekej civilizácie hlboko pod povrchom Marsu. Veľké komnaty, kosti, kamenné tabule, písmo, či zvláštny artefakt v tvare kocky - toto všetko bolo zaradené do primárneho výskumu UAC s najvyššou dôležitosťou. V jaskyniach Marsu, kde boli spomínané artefakty nájdené, nastalo pred niekoľkými dňami menšie zemetrasenie, ktoré pochovalo mnohých ľudí a poškodilo značnú časť konštrukcie. Mnohí sú zatiaľ nezvestní. Výskum v jaskyniach bol dočasne pozastavený. Všetky artefakty boli prenesené do skladiska archeologického výskumu tzv. Náleziska 3, s výnimkou artefaktu v tvaru kocky, ktorému vedci dali názov U1 alebo Duševná kocka. Dr. Betruger, ktorý mal na starosti výskum v laboratóriu Delta, dňa 10.11.2145 plne aktivoval projekt Multi-dimenzionálne cestovanie vesmírom a v tento deň prešla hlavným portálom skupina vedcov spolu s čatou mariňákov. Podľa všetkého objavili nový svet, inú dimenziu. Odoberali vzorky a podrobne ich skúmali. Taktiež natrafili na niekoľko tvorov, ktoré vojaci paralyzovali a previezli späť na výskumnú stanicu na podrobný výskum. Dr. Betruger totiž trval na tom, aby ostali živé. Po niekoľkých dňoch strávených na opačnej strane portálu stratil tím vedcov z laboratória Delta spojenie s ostatnými. Niekoľkokrát sa pokúšali ho obnoviť, no všetky pokusy boli neúspešné. Dr. Betruger ihneď požiadal veliteľstvo mariňákov v Meste Mars o okamžité posily do Delta Labs, sektor 4. Zvyšok vedcov a mariňákov sa už nevrátil. Dr. Betruger bol nielen nesmierne talentovaný a múdry, ale ako výskumník aj veľmi zvedavý a túžil poznať odpoveď na otázky, pred ktoré ho projekt postavil. Vošiel do portálu bez toho aby niekomu niečo povedal a keď sa vrátil, drasticky sa zmenil. Vyzeral síce rovnako, ale jeho povaha sa zmenila. Vzal artefakt U1, nazývaný aj Duševná kocka, ktorú archeológovia našli v roku 2104 v ruinách starovekého mesta hlboko pod povrchom Marsu. Vošiel aj s artefaktom do portálu a "žijúce peklo vyšlo von". Následne sa prerušilo spojenie medzi Lab Delta a Mestom Mars a mnoho vedcov vrátane Dr. Ishiiho i Iana McCormacka zmizlo neznámo kam.''
Dr.Ian McCormick hráčovi vysvetlí, že ten svet na druhej strane hlavného portálu je Peklo, ukryté hlboko pod povrchom Marsu a tá tzv. Duševná kocka je zbraň, ktorú kedysi pôvodní obyvatelia použili na zničenie brány pekla a porazenie démonov; tých istých démonov, s ktorými teraz bojujeme. No démoni použili Betrugerovo telo, aby im tú zbraň priniesol; keď bola zbraň ukrytá v útrobách pekla, nemohol ich už nikto zastaviť. McCormick pochopí, akí boli hlúpi, že ten portál aktivovali a že kamenné tabule z náleziska boli varovaním. Hráč následne dostane za úlohu dostať sa do Delta Labs sektor 4 a ten portál zničiť, aby sa to už nikdy nezopakovalo. Náhle však dochádza k ďalšiemu dejovému zvratu. Hneď ako sa dostane hráč do miestnosti s hlavným portálom, zahliadne dr. Betrugera, ktorý ihneď aktivuje portál a chytí ho tak do pasce. Z portálu vyjde vedec a za ním hneď dvaja démoni, ktorí ho zabijú. Následným terčom sa stáva hráč. Po ich zabití ho portál stiahne do útrob Pekla.
Po príchode z Pekla hráč začína znovu v Delta Labs sektor 4. Odtiaľ sa musí dostať skratkou do Delta Labs sektor 1, kde sa už raz pohyboval a odtiaľ do CPU Komplexu. Cestou tam stretne zraneného kancelára Swana, ktorý mu poskytne ďalšie informácie o tom prirodzenom portáli v jaskyniach. Zároveň ho varuje, že Seržant Kelly už nie je naďalej človekom a Campbell sa vybral za ním, aby ho zastavil. Swan dá hráčovi svoje PDA, pomocou ktorého sa dostane do CPU Komplexu. V CPU Komplexe sa hráč musí stretnúť s Campbellom. Nájde ho však umierať na podlahe bez svojej bio zbrane a po slovách: "Má moju zbraň. Ukradol mi zbraň " - vydýchne. V ďalšom sektore sa stretne zoči-voči so zmutovaným seržantom Kellym. Po jeho zabití hráč získa Campbellovu bio zbraň (BFG 9000). Odtiaľ pokračuje do Náleziska 3, kde sa od doktora Philla Rogersa dozvedá fakty o kamenných tabuliach a živote pôvodných obyvateľov Marsu. Doktor hráčovi prezradí, že musí zničiť bránu pekla v jaskyniach s Duševnou kockou, presne ako to urobila Marťanská civilizácia. Hráčovi tak nezostáva nič iné, len nasadnúť do vozňa a vybrať sa do jaskýň. Po zdĺhavých peripetiách sa dostane k Bráne Pekla a musí poraziť Cyberdémona - najmocnejšieho bojovníka pekla. Zabiť do môže len Duševná kocka. Po jeho zabití sa portál uzavrie a hráč sa ocitne späť na základni, kde ho zachráni orbitálna flotila, ktorá práve dorazila. Hráč je jedinou osobou, ktorá útok démonov prežila; Swan a Campbell sú mŕtvi a Betrugera nie je možné nikde lokalizovať. Stal sa z neho Dračí démon nazývaný Maledickt, navždy uväznený v útrobách pekla.
Manternach
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Manternach má 1741 obyvateľov (2011).
Ekonomika
S 4.01% bolo v Manternach nezamestanosť nižšia o 2.96 % ako luxemburský priemer v roku 2010.
Backmasking
Backmasking alebo backward masking je vkladanie skrytých výziev do hudobných nosičov, kde sa táto informácia spätne prehráva.
Časté, väčšinou v kresťanských kruhoch v Spojených štátoch je obviňovanie hudobných skupín, že takto šíria satanistické či iné týmito kruhmi odmietané informácie.
Turňa
Turňa môže byť aj:
Valné zhromaždenie Organizácie Spojených národov
thumb|Rokovacia miestnosť VZ OSN v New Yorku Valné zhromaždenie je jedným z hlavných orgánov OSN. Valné zhromaždenie sa skladá zo zástupcov všetkých členských štátov OSN. Každý členský štát môže mať vo Valnom zhromaždení najviac piatich zástupcov. Vo Valnom zhromaždení sú zastúpení tiež stáli pozorovatelia, ktorí nie sú členmi OSN.
Právomoci
Oprávnenia Valného zhromaždenia nie sú také výrazné ako v prípade Bezpečnostnej rady. Valné zhromaždenie prijíma množstvo rezolúcií, ktoré však majú pre OSN, jej orgány a členské štáty prevažne iba odporúčajúci charakter. Vzhľadom na zastúpenie takmer všetkými štátmi sveta majú však rezolúcie Valného zhromaždenia pomerne veľkú autoritu.
Zasadnutia a schôdze
Valné zhromaždenie sa schádza na výročných zasadnutiach. Podľa čl. 1 Rokovacieho poriadku Valného zhromaždenia zasadnutie Valného zhromaždenia začína vždy v utorok tretieho týždňa septembra roku a trvá približne rok. Takémuto zasadnutiu Valného zhromaždenia sa hovorí aj riadne zasadnutie. Zasadnutia (riadne zasadnutia) Valného zhromaždenia sa označujú poradovým číslom. Z tohto poradového čísla nepriamo vyplýva aj "vek" OSN. V súčasnosti (od 15. septembera 2015) sa koná 70. zasadnutie Valného zhromaždenia (OSN má tento rok skutočne 70 rokov).
Valné zhromaždenie sa môže zísť aj na mimoriadnom zasadnutí.
V rámci zasadnutia sa konajú schôdze, a to tak plenárne ako aj schôdze orgánov Valného zhromaždenia.
Osobitným bodom programu každého zasadnutia Valného zhromaždenia je všeobecná rozprava. Všeobecná rozprava sa koná spravidla na začiatku zasadnutia (v rámci aktuálneho 69. zasadnutia od 28. septembra do 3. októbra 2015) a zúčastňujú sa jej hlavy štátov a vlád, ministri zahraničných vecí a iní vysokí predstavitelia členských štátov a stálych pozorovateľov.
Organizácia
Valné zhromaždenie si volí na každé zasadnutie predsedu a 21 podpredsedov zohľadňujúc pritom spravodlivé regionálne zastúpenie. V súčasnosti je predsedom Valného zhromaždenia podpredseda vlády a minister zahraničných vecí a európskych záležitostí SR Miroslav Lajčák.
Výbory
Valné zhromaždenie si môže zriaďovať orgány ako uzná za vhodné. Podľa rokovacieho poriadku sú stálymi orgánmi okrem predsedu a podpredsedov tiež Všeobecný výbor a Mandátový výbor a šesť hlavných výborov. Hlavnými výbormi sú
Všeobecný výbor je zložený z predsedu a podpredsedov Valného zhromaždenia a predsedov hlavných výborov. Predsedom Všeobecného výboru je predseda Valného zhromaždenia. Na schôdzach Všeobecného výboru sa môžu zúčastniť bez hlasovacieho práva aj predsedovia iných výborov zriadených Valným zhromaždením. Všeobecný výbor má teda 28 členov s hlasovacím právom.
Mandátový výbor sa skladá z deviatich členov volených na každé zasadnutie. Jeho úlohou je overovať mandát zástupcov štátov a stálych pozorovateľov, ktorí sa zúčastňujú na schôdzi Valného zhromaždenia.
Hlasovanie
Valné zhromaždenie prijíma rozhodnutia hlasovaním. Z hľadiska väčšiny potrebnej na prijatie rozhodnutie pozná rokovací poriadok dva druhy rozhodnutí. Na rozhodnutie je potrebná väčšina
Jurová
Jurová je obec na Slovensku v okrese Dunajská Streda.
Brad Wilk
Brad Wilk (* 5. september 1968, Portland, Oregon, USA) je americký hudobník. Od roku 2001 hrá na bicích v Audioslave.
Byzantská filozofia
Byzantská filozofia je súčasť byzantskej kultúry; profiluje sa v priebehu postupného vzďaľovania byzantskej cirkvi a latinskej cirkvi v dôsledku ikonofilizmu Byzantskej ríše v 6. - 7. storočí.
Predchodcami/iniciátormi byzantskej filozofie sú grécki cirkevní otcovia Prokopios z Gazy, Leontios z Byzancie a Ján Damašský.
Byzantská filozofia pestovala predovšetkým platónsko-aristotelovskú tradíciu a na rozdiel od západnej Európy, ktorá odmietala antiku a uprednostňovala askézu, v Byzancii sa popri náboženstve pestovala antická kultúra v plnom rozsahu kontinuálne od staroveku.
Česká filozofia
Česká filozofia sa vyznačuje nechuťou k pestovaniu systematickej (špekulatívnej) filozofie, preto v Čechách nevzniká čistá filozofia, lež filozofia nezriedka spojená s inými oblasťami duchovna - najmä s umením, náboženstvom, politikou, výchovou alebo špeciálnymi vedami. Českému mysleniu je bližšie nešpekulatívne, skôr k praktickým úlohám smerujúce kladenie filozofických otázok a hľadanie odpovede na ne. Českými filozofmi európskeho formátu sú najmä Jan Amos Komenský, Tomáš Garrigue Masaryk a Jan Patočka.
Súbor pamiatok k osobnosti Ľudovíta Štúra (Modra)
Súbor pamiatok k osobnosti Ľudovíta Štúra sa nachádza v Modre a jej okolí a má pripomínať pamätné miesta spojené s pôsobením osobnosti Ľudovíta Štúra v tomto meste. Obsahuje šesť miest či objektov, ktoré boli inštalované v následnom časovom poradí: 1872 hrob Ľudovíta Štúra s náhrobným pomníkom, 1924 '''meštiansky dom tzv. Schnellovský – pamätná budova s pamätnou tabuľou, 1956 Bývalá evanjelická a. v. fara – pamätná budova''' s pamätnou tabuľou na pôsobisko Ľ. a K. Štúrovcov, 1956 '''meštiansky dom tzv. Emreszovský – pamätná budova''' s pamätnou tabuľou, miesto úmrtia Ľ. Štúra, 1956 pamätné miesto v Holombeckej doline – Štúrova lavička a 1956 pamätné miesto v chotárnej časti Šnaudy miesto osudného zranenia Ľ. Štúra.
Súbor bol vyhlásený za národnú kultúrnu pamiatku 16. augusta 1994 Nariadením vlády SR Z.z. č. 288/1994.
Hrob Ľudovíta Štúra
Hrob s náhrobným pomníkom na evanjelickom cintoríne. Náhrobný pomník z roku 1872 bol prvým pomníkom postaveným Ľ. Štúrovi na Slovensku. Bol postavený zo zbierky organizovanej Maticou Slovenskou hneď po jej založení. Náhrobný pomník je dielom bratislavského sochára Feiglera. Osadený bol 26. – 28. novembra 1872. Tento teraz stojí naľavo od miesta odpočinku pri múre cintorína. ÚZPF č.472/1.
Na pláne náhrobného areálu z roku 1964 sa pracovalo už od roku 1947. Pamätníku dominuje socha Slovenská jar. Tá je dielom Akademického sochára Jozefa Kostku. Odhalenie sa konalo 26. júna 1964 a bolo skromné. Odhalením pamätníka a náhrobného areálu sa pripravilo miesto posledného odpočinku pre oslavu 150. výročia narodenia Ľudovíta Štúra v roku 1965. ÚZPF č.472/2.
Meštiansky dom tzv. Schnellovský
Pamätná budova s pamätnou tabuľou na miesto pobytu na Štúrovej ulici 192/81. Tento dom je pamiatkou na miesto kde Ľudovít Štúr býval v prenájme počas jeho pôsobenia v Modre. ÚZPF č. 468/1.
Matica Slovenská dala na tento dom umiestniť pamätnú tabuľu, túto slávnostne odhalili 1. júna 1924 Jozef Škultéty a Štefan Krčméry. ÚZPF č. 468/2.
Bývalá evanjelická a. v. fara
Pamätná budova s pamätnou tabuľou na Dolnej ulici 159/3. Bývalá ev. a. v. fara pôsobisko Karola Štúra a útočisko Ľudovíta Štúra kde sa uchýlil v máji 1848. ÚZPF č. 475/1 a 475/2.
Meštiansky dom tzv. Emreszovský
Pamätná budova s pamätnou tabuľou na Štúrovej ulici 285/84. ÚZPF č. 470/1 a 470/2. V dome sa pôvodne nachádzala len Pamätná izba Ľudovíta Štúra Pripomínala miesto kde ležal tri týždne po zranení a nakoniec mu podľahol. Otvorená bola z iniciatívy modranských vzdelancov zpríležitosti 100.výročiaŠtúrovej smrti. Izba pripomína posledné Štúrove roky v Modre, jeho rodinu a tiež aj profesionálne a osobné záujmy ktorým sa venoval.
Od roku 2006 v ňom sídli aj Múzeum Ľudovíta Štúra, ktoré bolo pôvodne zriadene v budove mestskej radnice z iniciatívy Ústavu slovenskej literatúry SAV v roku 1965. Bolo venované najmä k osobnosti Ľudovíta Štúra a neskôr aj histórii, kultúrnym i národopisným tradíciám Modry a modranskému regiónu. Podarilo sa mu zozbierať 18 000-ový knižničný fond, zbierkový fond s viac ako 5 000 predmetmi a archív, v ktorom sa nachádza okolo 5 000 fotografií a archívnych jednotiek.
Pamätné miesto v Holombeckej doline
Štúrova lavička pri chodníku na Veľkú homoľu. Štúrovou lavičkou bolo obľúbené miesto Ľ. Štúra nazvané najmä kvôli prvému pamätníku z roku 1956 vytvorenému z travertínu v tvare lavičky.
Pamätné miesto v chotárnej časti Šnaudy
Miesto osudného zranenia Ľ. Štúra v časti Šnaudy nachádzajúce sa smerom z Modry na Šenkvice. Pôvodný schátraný pomník z roku 1956 bol z finančným prispením Ministerstva kultúry obnovený roku 1986. Vznikol areál, ktorému dominuje lipa s bielou mramorovou plochou pred pomníkom, na ktorom sa nachádza známy epigram Ľ. Štúra Bíla snad si bila, když Modrou se nazýváš, černou, zdá se mi, sloužiti mi ješte budeš ÚZPF č.
Tim Commerford
Timothy Robert Commerford (* 26. február 1968, Irvine, Kalifornia, USA), známy tiež pod viacerými prezývkami/umeleckými menami (Timmy C, Y. tim K., Simmering T, Tim Bob a tim.com), je basgitarista/sprievodný spevák americkej alternatívnej metalovej skupiny Rage Against the Machine a dnes už nefunkčnej superskupiny Audioslave.
Životopis
Tim Commerford sa narodil 26. februára 1968 v Irvine, v americkom štáte Kalifornia, ako najmladší zo šiestich súrodencov. Jeho otec, letecký inžinier pracoval na raketopláne Space Shuttle, jeho matka bola učiteľka/matematička. Tim má francúzsky a írsky pôvod. V piatom ročníku sa spoznal so svojím budúcim kolegom v skupine, Zackom de la Rocha. Asi v tom čase jeho matke diagnostikovali rakovinu. Krátko nato sa jeho otec rozviedol a znovu sa oženil. Tim ostal so svojím otcom, pričom jeho matka sa presťahovala do Sacramenta v Kalifornii, k svojej sestre, kde hľadala lekársku pomoc. V tomto ťažkom období de la Rocha priviedol Tima k basovej gitare, ktorý našiel východisko v hudbe a poézii. Matka Tima Commerforda zomrela v roku 1988 na zhubný nádor mozgu.
V roku 1993 začal Commerford prostredníctvom svojho budúceho svokra Jimba Inska s horskou cyklistikou. V súčasnosti je známy ako cyklistický nadšenec, pričom sa dostal aj do časopisu Mountain Biking UK. V roku 1995 bola skupina Rage Against the Machine nútená ukončiť koncert potom, ako si zlomil zápästie pri nehode na bicykli.
V roku 2001 sa oženil so svojou dlhoročnou priateľkou Aleece Dimasovou, ktorá je lekárkou a aktivistkou proti chorobe AIDS. Spolu majú dvoch synov, Xaviera a Quentina. S rodinou žije v Malibu.
Commerford je vegán.
Diskografia
Rage Against the Machine
Audioslave
Avignonské zajatie
thumb|Pápežský palác v Avignone
Avignonské zajatie je obdobie rokov 1309 – 1378, keď pápeži sídlili namiesto Ríma v Avignone vo Francúzsku.
Tomuto kroku predchádzal spor francúzskeho kráľa Filipa IV. s pápežom Bonifácom VIII., potom ako pápež vydal bulu Unam sanctam, v ktorej požadoval prioritu duchovnej moci nad svetskou. Spory vyvrcholili pápežovou smrťou. Filip IV. následne presadil v kardinálskom zbore zvolenie Klementa V. za nového pápeža.
Týmto krokom sa v 14. storočí pápežský štát dostal pod silný vplyv Francúzska a došlo k veľkému úpadku katolíckej cirkvi. Sídlo v Avignone si vybudoval, vraj kvôli lepším podmienkam pre chatrné zdravie, Klement V., ktorý bol úplne závislý od francúzskeho panovníka. Jeho nasledovníci tiež zostávali úplne vo vleku francúzskej politiky a pápežský dvor sa luxusným životným štýlom nijako nelíšil od svetských panovníckych dvorov.
Urban V. sa v roku 1367 pokúsil znovu usadiť v Ríme, ale kvôli nepriateľskej až nebezpečnej situácii sa v roku 1370 vrátil do Avignonu. O prenesenie pápežského stolca sa usiloval aj jeho nástupca Gregor XI., ktorý sa nakoniec v Ríme objavil v roku 1377.
Urban VI. bol pre podozrenie z duševnej choroby zosadený a namiesto neho bol zvolený Klement VII. Tým začal dlhý rad vzdoropápežov, keď sa obaja muži vzájomne exkomunikovali a Klement VII. sa presídlil opäť do Avignonu. Aj po ich smrti trvalo zostávali dvaja pápeži, jeden v Ríme a druhý v Avignone. Európske štáty sa rozdelili podľa toho, ktorému pápežovi stranili. Bolo to škandálne obdobie súčasne vládnucich pápežov, kedy prestíž pápežského úradu klesla na dno. Jednota cirkvi bola obnovená až na kostnickom koncile v roku 1417 voľbou Martina V.
Glosolalia
Glosolalia alebo glosolália (z gr. γλῶσσα glóssa – jazyk, λαλῶ laló – hovorím) je hovorenie nezrozumiteľných, sémanticky nevýznamových slabík a zvukov, vyrážanie slov, koktanie, zajakanie. Je to rečový prejav bez vedomej intervencie alebo úmyslu.
Náboženský význam
V charizmatických spoločenstvách a cirkvách sa glosolalia považuje za schopnosť danú Bohom. Označuje sa metaforicky ako dar jazykov alebo hovorenie jazykmi. Glosolalia je hovorenie alebo modlitba v mystickom, neznámom alebo neexistujúcom jazyku. Tiež sa tak niekedy prenesene označuje spôsob hlasového prejavu umelca, najčastejšie speváka.
Podľa svedectva Nového zákona bola glosolália rozšírená v prvých kresťanských cirkvách (Sk 2, 1 Kor 12-14). Je chápaná ako jeden z darov Ducha svätého – schopnosť hovoriť mystickým jazykom, neznámym pre ostatných (je akýmsi prejavom prenesenia ľudskej reči do reči anjelov). Apoštol Pavol považuje (1 Kor 14) glosoláliu za dar Ducha Svätého, no taktiež upozorňuje že človek s týmto darom „buduje sám seba“, kým človek s darom prorokovania môže na zhromaždení pomáhať budovať aj ostatných (naslúchajúcich). Porovnávacie štúdie potvrdili, že v rôznych kultúrach sa vyskytujú podobné vokálne prejavy glosolálie, ktoré nemajú nič spoločné s jazykom tej ktorej kultúry či oblasti.
Z dnešných cirkví kladú na glosoláliu ako dôkaz darov Ducha Svätého dôraz hlavne pentekostálne a charizmatické spoločenstvá.
Gymnázium sv. Andreja
náhľad|Gymnázium sv. Andreja '''Gymnázium sv. Andreja''' v Ružomberku je cirkevným gymnáziom, ktoré vzniklo v roku 1992. Poskytuje štvorročné a osemročné štúdium. Nachádza sa na historickom námestí Andreja Hlinku vedľa budovy mestského úradu a Kostola sv. Ondreja.
Majstrovstvá Ázie v hádzanej žien 2015
Majstrovstvá Ázie v hádzanej žien 2015 boli v poradí 15. majstrovstvá Ázie v hádzanej žien, ktoré organizuje Ázijská hádzanárska federácia (AHF). Konali sa v Jakarte, v Indonézii od 14.23. marca 2015, za účasti 9 tímov. Pôvodne sa malo turnaja zúčastniť aj družstvo 🇹🇲. Po 26-tich rokoch sa na ňom opäť predstavil Hongkong. Indonézia bola organizátorom ázijského šampionátu žien druhýkrát, keď prvý turnaj hostila v roku 2012, v Yogyakarte. Pôvodne sa mal turnaj uskutočniť už v decembri v roku 2014. Všetky zápasy sa odohrali v aréne POPKI Sport Hall. Titul obhajil 🇰🇷, ktorá vo finálovom zápase zvíťazila nad 🇯🇵.
Tento šampionát tiež slúžil ako kvalifikačné podujatie ázijských družstiev na Majstrovstvá sveta 2015, ktoré sa uskutočnia v Dánsku. Kvalifikovali sa na ne 3 najlepšie družstvá.
Jupiter
Jupiter je piata planéta v poradí od Slnka, najväčšia a najhmotnejšia planéta našej slnečnej sústavy. Je pomenovaný po rímskom bohovi Jupiterovi. Symbolom planéty je štylizované znázornenie Jupiterovho božského blesku:.
Jupiter má chemické zloženie podobné Slnku a ďalším hviezdam. Líši sa od nich najmä nízkou hmotnosťou, ktorá nestačí na vytvorenie podmienok pre termojadrové reakcie prebiehajúce vo všetkých hviezdach hlavnej postupnosti. Neexistuje presná definícia odlišujúca veľké hmotné planéty ako Jupiter od hnedých trpaslíkov, čo sú prechodné útvary medzi planétami a hviezdami. V každom prípade by Jupiter potreboval byť aspoň 80× hmotnejší, aby sa mohol stať hviezdou. Planéty, ktoré sú Jupiteru podobné hmotnosťou, rozmermi a zložením, sa nazývajú joviálne.
Jupiter je prvou planétou od Slnka, ktorá nemá pevný povrch. Jeho búrlivá atmosféra plynule prechádza do plášťa a vo väčších hĺbkach do horúceho jadra. Rotácia planéty spôsobila, že sa v jej atmosfére utvorili gigantické, farebne jasne odlíšené štruktúry nazývané pásy a zóny. Okrem nich možno už malým ďalekohľadom pozorovať na Jupiteri ďalšie búrkové štruktúry, napríklad známu Veľkú červenú škvrnu, ktorá je z nich najväčšia.
Jupiter je na oblohe dobre viditeľný voľným okom, a preto bol známy ľuďom už v staroveku. Vďaka svojej obežnej dobe okolo Slnka trvajúcej necelých 12 rokov prechádza Jupiter každým znamením zvieratníka približne rok. Veľa údajov o Jupiteri nám poskytli kozmické sondy, najmä jeho dve umelé družice: sonda Galileo v rokoch 1995 – 2003 a Juno od roku 2016.
Charakteristika
Jupiter je obrovská plynová guľa s 318-krát väčšou hmotnosťou ako je hmotnosť Zeme. Jeho objem by pohltil 1 319 Zemí. So svojou hmotnosťou 1,899x1027 kg je 2,5-násobne hmotnejší ako všetky ostatné planéty slnečnej sústavy dohromady. Je taký hmotný, že sa hmotný stred (ťažisko) sústavy Jupiter – Slnko nachádza nad slnečným povrchom (vo vzdialenosti 1,068 slnečného polomeru od stredu Slnka). Rovníkový priemer Jupitera je. Rýchla rotácia Jupitera spôsobuje vydúvanie rovníkových vrstiev až o oproti polárnym. left|thumb|Porovnanie veľkostí [[Zeme a Jupitera]] Už prvé spektroskopické pozorovania Jupitera ukázali, že je zložený najmä z molekulárneho vodíka (H2). Sonda Galileo zistila, že ho tvorí vodík a hélium, ktoré sú zmiešané v pomere 5:1. Tieto dva základné prvky tvoriace Jupiter sú najhojnejšie sa vyskytujúcimi prvkami vo vesmíre. Chemické zloženie Jupitera sa veľmi podobá chemickému zloženiu Slnka s tým rozdielom, že Jupiter obsahuje percentuálne viac ťažkých prvkov. Vo veľkom množstve sa tu nachádzajú napríklad vzácne plyny, ako sú argón, kryptón a xenón.
Jupiter vydáva asi o 60 % viac tepelnej energie, ako prijíma zo slnečného žiarenia. Predpokladá sa, že táto energia pochádza z troch zdrojov: teplo z doby vzniku Jupitera; energia uvoľňovaná pomalým zmršťovaním planéty a energia veľmi slabo prebiehajúcich termonukleárnych reakcií.
Vznik a vývoj planéty
Jupiter sa sformoval spolu s inými planétami pred 4,6 až 4,7 miliardami rokov. Základom bol prachoplynový disk okolo formujúceho sa Slnka, protoplanetárny disk, v ktorom pravdepodobne postupným zliepaním (akréciou) vznikli zhluky hmoty – planétezimály. Z nich sa ďalším spájaním utvorili väčšie telesá zvané protoplanéty. Podľa najpodrobnejších výpočtov sa rádovo desiatky kilometrov veľké planétezimály počas 100 000 rokov spojili do planetárnych embryí s hmotnosťou rádovo 1024 kg. Zárodok Jupitera už mal natoľko veľkú gravitáciu, že začal priťahovať ľahké prvky, predovšetkým vodík. Tým rýchlo rástol objem a hmotnosť budúceho Jupitera. Ďalšie prudké zvyšovanie jeho hmotnosti spôsobila rozsiahla plynná obálka, pretože zabrzdila ďalšie prelietajúce telesá, ktoré padali na jeho povrch. Za 4 milióny rokov by mal Jupiter týmto spôsobom dosiahnuť hmotnosť rovnajúcu sa 21 hmotnostiam Zeme a jeho vznik bol dokončený ďalšou bleskovou akréciou materiálu.
V roku 2019 bola zverejnená štúdia, ktorá tvrdí, že pred 4,5 miliardami rokov sa Jupiter zrazil s protoplanétou. Podkladom pre túto štúdiu boli merania gravitačného poľa sondou Juno. Podľa týchto meraní nie je jadro jednotné ako pri štandardných modeloch formovania planét. Jeho jadro je „premiešané“ a obsahuje prvotné ťažké prvky s vonkajšou obálkou planéty. Podľa simulácií je takéto premiešané a vytvarované jadro spôsobené nárazom v ranej tvorbe planéty.
Vyššie uvedená teória má však niekoľko nedostatkov. Richard H. Durisen a iní poukázali na to, že Jupiter a Saturn sa nemohli utvoriť kondenzáciou hmoty na kamenné jadrá, pretože tento proces by musel trvať tak dlho, že zárodočný plyn slnečnej sústavy by sa za ten čas už rozptýlil do medzihviezdneho priestoru. Problém so vznikom joviálnych planét možno by sa dal obísť štúdiou, ktorá odmieta vznik joviálnych planét akréciou plynného materiálu na kamenné jadrá, ale vysvetľuje ich vznik ako produkt niekoľkých gravitačných kolapsov. Autorom tejto teórie je Alan Boss z Carnegie Institution of Washington. Podľa tejto teórie sa Jupiter sformoval z kozmologického hľadiska "bleskovo", len za 300 rokov. thumb|Jupiter v nepravých farbách na zábere [[Hubbleov vesmírny ďalekohľad|Hubbleovho vesmírneho ďalekohľadu. Na disku planéty sú viditeľné [tiene troch jeho mesiacov.]]
Migrácia Jupitera
V roku 1984 ukázali J. Fernández a W. Ip, akým mechanizmom by sa Jupiter mohol dostať do vnútorných častí slnečnej sústavy. V ranej histórii slnečnej sústavy sa totiž planéta stretávala s miliardami planétok, ktoré míňala pri ich putovaní do oblastí Oortovho mraku alebo až za hranice slnečnej sústavy. Pri týchto preletoch nastal efekt gravitačného praku, čo znamená, že rýchlosť planétky sa preletom okolo Jupitera pod vplyvom jeho gravitácie zvýšila. Podobným spôsobom NASA urýchlila už niekoľko sond mieriacich do vonkajších častí slnečnej sústavy. Pri každom gravitačnom urýchlení sa však Jupiter premiestnil nepatrne bližšie k Slnku rýchlosťou, ktorá je nepriamo úmerná pomeru hmotností Jupiter/planétka. Pri veľkom množstve takýchto gravitačných prakov mohol Jupiter kedysi migrovať smerom k Slnku rýchlosťou až 0,2 AU za 100 tisíc rokov.
Model slnečnej sústavy vytvorený medzinárodným tímom, ktorý bol publikovaný v časopise Nature v júni 2011, však naproti tomu ukazuje, že Jupiter sa sformoval vo vzdialenosti asi 3,5 AU od Slnka, čo je bližšie, ako je jeho súčasná vzdialenosť. Pribrzďovaný medziplanetárnym plynom, ktorý bol vo formujúcej sa slnečnej sústave oveľa hustejší ako dnes, sa Jupiter mal dokonca k Slnku priblížiť ešte viac a to až na vzdialenosť 1,5 AU (dnešná vzdialenosť Marsu). Po spotrebovaní plynu sa planéta začala od Slnka opäť špirálovite vzďaľovať, až kým neskončila na súčasnej pozícii. Pri takomto spôsobe migrácie by Jupiter musel pri približovaní aj vzďaľovaní prekonať pásmo planétok, ktoré by tým podľa starších názorov gravitačne vyčistil od hmoty. Ale podľa nového modelu bol migrujúci Jupiter činiteľom, ktorý asteroidy naopak rozptýlil a zväčšil rozmery oblasti, v ktorej sa vyskytovali.
Vznik mesiacov
Predpokladá sa, že veľké mesiace Jupitera mohli vzniknúť podobným spôsobom ako planéty. Zárodok Jupitera mal okolo seba hmlovinu v tvare disku. Z tohto disku sa naberaním hmoty a zmršťovaním utvorili mesiace. Tento scenár vzniku podporuje aj chemické zloženie mesiacov. Jupiter sa počas svojho vzniku na krátku dobu zahrial až na 4 000 °C, čo spôsobilo odparenie vody vo vnútorných častiach jeho zárodočného disku. Preto najbližšie mesiace Jupitera vodu neobsahujú a sú zložené len z ťažko sa vyparujúcich látok. Najvnútornejšie mesiace vynikali najrýchlejšie, podľa K. Batygina a A. Morbideliho len za asi 6000 rokov. U Kallisto, naopak, trvalo nabratie súčasnej hmotnosti až 9 miliónov rokov.
Malé mesiačiky s výstrednými dráhami sú pravdepodobne zachytenými kométami a asteroidmi, ktoré vznikali ďaleko od planéty, a len neskôr ich Jupiter gravitačne zachytil.
Dráha a rotácia
Jupiter obieha Slnko vo vzdialenosti, čo je viac než päťnásobne väčšia vzdialenosť ako tá, v ktorej obieha Zem okolo Slnka. Tomu pripadá aj množstvo slnečného žiarenia dopadajúceho na meter štvorcový jeho plochy, ktoré tvorí len 3,7 % zo žiarenia dopadajúceho na meter štvorcový hranice atmosféry Zeme. Jupiter je však k Slnku stále o polovicu bližšie, než nasledujúca joviálna planéta Saturn. Jeho obežná dráha má tvar elipsy podobnej kružnici s excentricitou približne 0,048. Pri najväčšom priblížení k Zemi, nás od Jupitera delí 588 miliónov km. Pri najväčšom vzdialení, v konjunkcii, sa od Zeme vzďaľuje až na 968 miliónov km. Sklon jeho dráhy k rovine ekliptiky je nevýrazný a dosahuje len 1,3 °, čo je po Uráne druhý najmenší sklon dráhy planéty v slnečnej sústave.
Magnetosféra
left|thumb|Severná [[polárna žiara na Jupiteri v ultrafialovom spektre. Záber urobil Hubbleov vesmírny ďalekohľad.]] Sonda Pioneer potvrdila existenciu Jupiterovho mohutného magnetického poľa, ktoré je podľa jej meraní 10× silnejšie ako zemské a obsahuje 20 000× viac energie. Svojou intenzitou prevyšuje magnetické polia všetkých ostatných planét slnečnej sústavy. Silné magnetické pole je spôsobené rýchlou rotáciou. V polárnych oblastiach boli pozorované polárne žiary, jav známy aj na Zemi.
Jupiter má veľmi rozsiahlu a silnú magnetosféru. Keby bola viditeľná zo Zeme, javila by sa až 5× väčšia ako Mesiac v splne, aj keď je omnoho ďalej. Toto magnetické pole vytvára mohutné výrony urýchlených častíc v Jupiterových radiačných pásoch, interaguje s mesiacom Io a vytvára vodivú trubicu a plazmový prstenec okolo neho. Jupiterova magnetosféra je najväčšia štruktúra slnečnej sústavy (je väčšia než magnetosféra Slnka). Celkový tvar magnetosféry Zeme a Jupitera je veľmi podobný. Magnetopauza v prípade Zeme sa však vytvára vo vzdialenosti 70 000 až, ale u Jupitera takmer 100-krát ďalej. Tento rozdiel sa vysvetľuje nielen intenzívnejším magnetickým poľom Jupitera, ale aj tým, že intenzita slnečného vetra je vo vzdialenosti jeho obežnej dráhy podstatne slabšia ako pri Zemi.
Citlivé prístroje na palube sondy Pioneer odhalili, že jupiterovský „severný“ magnetický pól je na južnom geografickom póle planéty s odchýlkou 11 stupňov od jupiterovskej osi rotácie a so stredom poľa posunutým mimo stred Jupitera podobne ako je tomu pri magnetickom poli Zeme. Pioneer zaznamenal vlnu jupiterovskej magnetosféry ešte vo vzdialenosti 26 miliónov kilometrov a magnetický chvost dosahujúci až za Saturnovu obežnú dráhu.
Údaje ukazujú, že veľkosť tohto magnetického poľa na strane obrátenej k Slnku rýchlo kolíše v dôsledku zmien tlaku slnečného vetra. Tento jav bol bližšie skúmaný pri dvoch misiách Voyager. Bolo objavené, že prúdy vysokoenergetických častíc sú vyvrhované až k obežnej dráhe Zeme. V jupiterovských radiačných pásoch boli nájdené a namerané vysokoenergetické protóny. Ukázalo sa, že medzi Jupiterom a niektorými jeho mesiacmi (najmä Io) pretekajú elektrické prúdy.
Atmosféra
thumb|300px|right|Detail Jupiterovej atmosféry z pohľadu [[Voyager 1|Voyagera 1]]
Viditeľný povrch Jupitera, čiže horná vrstva oblačnosti, má charakteristický vzhľad. Už menším ďalekohľadom možno pozorovať, že sa na ňom striedajú svetlejšie a tmavšie pásy. Svetlejšie pásy sú prejavom väčšej oblačnosti a vertikálneho prúdenia, tmavé pásy sú miesta s menšou alebo chýbajúcou oblačnosťou. Pásová štruktúra sa utvorila pravdepodobne hlavne v dôsledku Jupiterovej rýchlej rotácie a vnútornej energie. Smerom k pólom planéty sa pásová štruktúra postupne stráca. Okrem toho sa v Jupiterovej atmosfére vyskytuje mnoho oválnych útvarov, z ktorých najznámejšia a najstabilnejšia je Veľká červená škvrna. Svojimi rozmermi presahuje Zem, pričom jej veľkosť, tvar aj farba sa v priebehu času menia.
Priame informácie o chemickom zložení Jupiterovej atmosféry vedcom poskytlo zostupové puzdro sondy Galileo, tzv. Galileo JEP (Jupiter Entry Probe). Táto malá sonda v tvare kužeľa s najväčším priemerom sa od svojej materskej sondy oddelila 13. júla 1995. 7. decembra toho istého roku potom vstúpila do atmosféry, kde zostúpila do hĺbky asi, kým ju nezničila okolitá teplota a tlak. Kompletné vyhodnotenie údajov získaných týmto atmosférickým puzdrom sondy trvalo niekoľko rokov.
Atmosféra Jupitera sa skladá z približne 86 % vodíka a 14 % hélia (podľa počtu atómov, podľa hmotnosti ide o percentuálny pomer približne 75/24; s 1 % hmotnosti pripisovaným iným zložkám – vnútro obsahuje hustejšie materiály, kde sa percentuálny pomer mení na približne 71/24/5). Obsahuje tiež stopové množstvo metánu, vodných pár, amoniaku a „kamenia“. Koncentrácia amoniaku podľa údajov zo sondy Juno stúpa s hĺbkou. Nachádzajú sa tu tiež nepatrné množstvá uhlíka, etánu, sírovodíka, neónu, kyslíka, fosfínu a síry. Prekvapivo malé množstvo kyslíka, ktoré zistila sonda Galileo JEP, sa vysvetľuje tým, že sonda vstúpila do oblasti jednej z tzv. horúcich škvŕn, v ktorých väčšina vody (hlavná zlúčenina viažúca na Jupiteri kyslík) skondenzovala už v oveľa hlbších oblastiach. Oblaky v okolí týchto horúcich škvŕn obsahujú až 100-krát viac vody, ktorá viaže "chýbajúci" kyslík. Najvrchnejšie vrstvy atmosféry obsahujú kryštály zmrznutého amoniaku. Vodík a hélium sú bezfarebné plyny, na sfarbení atmosféry sa preto podieľajú jej prímesi. Vo vrcholcoch mrakov dochádza aj k početným elektrickým výbojom, ktoré zaznamenala aj sonda Galileo JEP.
Jednotlivé pásy Jupiterovej atmosféry rotujú rôznou rýchlosťou; tento efekt bol po prvýkrát pozorovaný Cassinim (1690). Rotácia Jupiterovej polárnej atmosféry je o 5 minút dlhšia ako rotácia jeho rovníkovej atmosféry. Navyše sa pásy mrakov rôznej šírky pohybujú proti sebe v smere stálych vetrov. Na hraniciach týchto konfliktných prúdov vznikajú búrky a turbulencie. Rýchlosť vetra podľa údajov sondy Galileo dosahuje až /h a vetry vyvolávajú aj kolísania teploty vo vrchnej Jupitrovej atmosfére. Pôvod vetrov sa na rozdiel od pozemských nepripisuje ohrievaniu atmosféry Slnkom, ale vnútornému teplu planéty.
Vnútorné zloženie
Predpokladá sa, že v strede planéty leží pevné jadro, ktoré sa skladá najmä zo silikátov, železa a ďalších ťažkých látok. Preto ho možno nazvať kamenným. Jadro sa označuje za malé, pretože jeho priemer odhadovaný na nanajvýš 20 000 km, je iba zlomkom priemeru celej planéty. Stále je však väčšie ako priemer celej Zeme. Je v ňom koncentrovaná hmotnosť 10 až 20 Zemí. Tlak a teplota sú tu veľmi vysoké. Odhadujú sa na 30 000°C a 8,5 milióna MPa. Hlavne vysoký tlak bol v minulosti príčinou toho, že sa pevné jadro pokladalo za útvar zložený z pevného vodíka.
Nad jadrom sa nachádza vodíkový oceán, ktorý tvorí rozhodujúcu časť objemu i hmoty Jupiteru. Vodík je rozdelený do dvoch vrstiev a v oboch je kvapalný. Spodná vrstva siaha od jadra do vzdialenosti od stredu planéty a skladá sa z kovového kvapalného vodíka. Kvôli veľkému tlaku má jeho vnútorná časť odtrhnuté elektróny z atómových obalov a má kovové vlastnosti. Druhá, vonkajšia vodíková vrstva, siaha do vzdialenosti od stredu Jupitera. Jej hlavnou zložkou je kvapalný molekulárny vodík. Tvorí vlastný povrch planéty. Hranica medzi kovovým a molekulárnym oceánom je v hĺbke pod povrchom.
Teplota od oblakov smerom ku stredu rastie. Na vrcholoch mračien je –160°, o hlbšie je približne rovnaká teplota ako na Zemi, a ešte kúsok hlbšie je teplota na bode varu vody. Silné magnetické pole okolo Jupitera vytvárajú prúdy tečúce vnútri (v kovovom vodíku). Toto pole je zodpovedné za pozorovanú polárnu žiaru spôsobenú Birkelandovými prúdmi tečúcimi pozdĺž magnetických siločiar.
Mesiace
thumb|Fotomontáž Jupitera a jeho najväčších mesiacov: zľava [[Io (mesiac)|Io, Ganymedes, takmer nad ním sa nachádza Európa a v pravom spodnom rohu je viditeľný kúsok Kalisto.]] Jupiter bolo prvé teleso okrem Zeme, u ktorého boli objavené prirodzené družice. Objavili ich v roku 1610 Galileo Galilei a nezávisle od neho pravdepodobne aj Simon Marius. Tieto prvé štyri objavené mesiace sú zároveň najväčšími Jupiterovými mesiacmi: Io, Európa, Ganymedes a Kallisto (dnes známe ako Galileove mesiace). Pri pozorovaní ich pohybu bolo zrejmé, že neobiehajú Zem. Táto skutočnosť bola hlavným bodom obhajoby Kopernikovej heliocentrickej teórie o pohybe planét; Galileiho vyhlásenie podpory Koperníkovej teórie ho dostalo do problémov s inkvizíciou.
Neskôr pribudli objavy ďalších mesiacov. Niektoré z nich objavili prelietajúce sondy, ďalšie sa podarilo objaviť na fotografických snímkach zo Zeme (piaty najväčší Jupiterov mesiac, Amaltheu, dokonca priamym pozorovaním). Jupiter má v súčasnosti (február 2023) 95 známych mesiacov, čím je planétou s najväčším známym počtom mesiacov v slnečnej sústave. Iba Galileiho mesiace majú guľatý tvar. Spolu so štyrmi malými vnútornými mesiacmi majú ich dráhy sklony blízke nule. Ostatné mesiace sú nepravidelného tvaru podobného tvaru asteroidov, ich dráhy mávajú väčšinou veľký sklon k Jupiterovmu rovníku a najvzdialenejšie z nich obiehajú v protismere rotácie planéty (v retrográdnom smere). V rokoch 1999 – 2003 bolo 3,6 metrovým ďalekohľadom na Havajských ostrovoch (CCD 12000×12000 pixelov, David Jewitt ad.) objavených niekoľko desiatok nových mesiacov. Ide o kilometrové skaliská. Za roky 2021 až 2023 pribudli objavy veľkého počtu, až osemnástich nových mesiacov. Všetky posledne objavené mesiace sa pohybujú po dráhach značne vzdialených od planéty. Ide o malé telesá, z ktorých len päť má priemer väčší než 8 km.
Galileove mesiace
Ganymedes je najväčším Jupiterovým mesiacom a zároveň aj najväčším mesiacom v slnečnej sústave. So svojím priemerom 5 262 kilometrov je väčší ako planéta Merkúr. Jeho jadro z tvrdých hornín pokrýva hrubá vrstva ľadu a hornín. Zábery sond ukázali, že na jeho povrchu sú rozsiahle svetlé a tmavé plochy a impaktné krátery.
O niečo menší Kallisto, tretí najväčší mesiac slnečnej sústavy, je taktiež pokrytý mnohými krátermi. Oba mesiace majú napriek svojim hmotnostiam iba veľmi riedke atmosféry.
Najsvetlejším satelitom Jupitera je Európa. Jej hrubý ľadový obal pokrytý množstvom brázd mimoriadne dobre odráža slnečný svit. Pod vrchnou vrstvou ľadu sa pravdepodobne nachádza tekutý oceán vody.
Mesiac Io je jedno z nemnohých telies v slnečnej sústave, ktoré má aktívne vulkány. Tento mesiac prejavuje najväčšiu sopečnú aktivitu zo všetkých známych telies v slnečnej sústave. Sopky však nevyvrhujú roztavené horniny, ako je to na Zemi, ale roztavenú síru. To objasňuje i čierno-červenožlté zafarbenie mesiaca. Vyvrhovaná ionizovaná síra vytvára okolo Jupitera tzv. plazmový torus. V ňom sa uzatvára časť Birkelandových prúdov tečúcich pozdĺž magnetických siločiar planéty a spätne ohrieva mesiac Io. Vulkanická činnosť na mesiaci Io je spôsobená kombinovaným ohrevom gravitačnými slapovými silami materskej planéty a elektromagnetickým ohrevom Birkelandovými prúdmi.
Prstence
thumb|[[Prstence Jupitera, ako ich pri zákryte planéty Slnkom videla sonda Galileo]]
Jupiter má (podobne ako Saturn, Urán a Neptún) sústavu prstencov. Na rozdiel od známych prstencov Saturna je pozorovanie Jupiterových prstencov zo Zeme veľmi náročné. Preto ich objavila až sonda Voyager 1 a nezávisle od nej observatórium na Mauna Kea v roku 1979.
Prstence sú hrubé asi, široké len a ležia vo vzdialenosti asi 1,8 polomeru planéty od jej stredu. Hustota hmoty v Jupiterových prstencoch je veľmi nízka a jasnosť dosahuje len 12 magnitúd. Tvorené sú drobnučkými časticami s priemerom rádovo mikróny. Častice sú pravdepodobne dopĺňané z vnútorných mesiacov, z ktorých ich vymršťujú nárazy mikrometeoritov. Smerom od planéty jasnosť prstencov klesá veľmi rýchlo, smerom dovnútra pomalšie. Vnútorný halový prstenec siaha až k oblačnej prikrývke planéty. Sondy zistili i pomerne vysoký počet častíc v priestore nad prstencami, a tiež pod nimi. Je možné, že pri vytváraní prstencov sa uplatňuje i žiarenie z radiačných pásov a magnetické pole planéty.
Trójania
Spolu s Jupiterom obiehajú okolo Slnka v približne rovnakej vzdialenosti dve skupiny planétok známych ako Trójania. Každá skupina zviera s planétou a Slnkom 60-stupňový uhol. Telesá v týchto pozíciách, tzv. libračných bodoch, sú dlhodobo stabilné. Prvým objaveným Trójanom Jupitera bola planétka 588 Achilles, ktorá má priemer. K 13. júnu 2009 bolo klasifikovaných 3183 Trójanov, pričom v skupine pred Jupiterom je ich známych o 443 viac než za ním. Pôvodné teórie predpokladali, že telesá boli na týchto pozíciách zachytené, ale najnovšie štúdie ukázali, že Jupiterovi Trójania boli na tejto dráhe už v záverečných štádiách formovania slnečnej sústavy. Ide teda o veľmi starú a dynamicky veľmi stabilnú skupinu.
Dopad komét
right|300px|thumb|Dopad časti [[Kométa Shoemaker-Levy 9|kométy Shoemaker-Levy 9 na povrch Jupitera. Tmavé mraky stúpajúce z miesta dopadu sú väčšie ako Zem.]] Veľká hmotnosť Jupitera a jeho umiestenie blízko vnútornej časti slnečnej sústavy spôsobuje jeho časté zrážky s jadrami komét. V období od 16. júla do 22. júla 1994 dopadlo na južnú pologuľu Jupitera viac ako 20 častí rozpadnutého jadra kométy Shoemaker-Levy 9, čo bola prvá príležitosť priamo pozorovať zrážku dvoch telies v slnečnej sústave. V miestach dopadu vytryskli z atmosféry Jupitera plyny, neskôr sa v miestach dopadu vytvorili tmavé škvrny, ktoré boli pozorovateľné takmer rok. Kolíziu sledoval Hubblov ďalekohľad a tiež Keckove teleskopy.
V júli 2009 sa v atmosfére Jupitera objavila nová tmavá škvrna. Na základe snímok infračerveného teleskopu na Mauna Kea sa predpokladá, že tento úkaz je následkom ďalšej kozmickej zrážky Jupitera s iným telesom, pravdepodobne s kométou. Novú tmavú škvrnu vyfotografoval aj Hubblov vesmírny ďalekohľad.
Pozorovanie zo Zeme
Jupiter so zdanlivou magnitúdou minimálne -1,6 patril k planétam, ktoré ľudia poznali už od staroveku. Svojou jasnosťou prevyšuje všetky hviezdy (najjasnejšia hviezda oblohy Sírius má magnitúdu -1,46) ale je až treťou najjasnejšou planétou po Venuši a Marse. Aj keď sa Jupiter od nás nachádza omnoho ďalej ako Mars (vzdialenosť od Zeme je a od Slnka ), niekedy je na oblohe jasnejší. Je to preto, lebo je omnoho väčší a má hustú atmosféru, ktorá dobre odráža slnečné svetlo.
Pri pozorovaní voľným okom sa Jupiter javí ako veľmi jasné neblikajúce žlté teleso. Pri svojom najbližšom priblížení k Zemi – v opozícii – má planéta jasnosť -2,8 magnitúd, pri najväčšej vzdialenosti – v konjunkcii – iba -1,6. So zmenou vzdialenosti sa mení aj jeho uhlový priemer od 32" do 52". Za jeden deň sa na oblohe priemerne posunie o uhol 0,0831°. Podobne ako ostatné planéty, aj Jupiter vykresľuje na oblohe slučky, ktoré sú spôsobené zložením pohybu Jupitera a Zeme. Za jeden jeho siderický obeh, ktorý trvá necelých 12 rokov, urobí planéta necelých 11 (presnejšie 10,9) slučiek. Prechod jedným zvieratníkovým znamením mu trvá takmer presne rok.
Už menším ďalekohľadom sa dajú pozorovať jeho štyri najväčšie mesiace. Ich jasnosti sa v opozícii pohybujú na hranici viditeľnosti voľným okom. Sú to 5,0 mag. (Io), 5,3 mag. (Európa), 4,6 mag (Ganymedes) a 5,6 (Kallisto). V ďalekohľade možno už v priebehu niekoľkých hodín sledovať zmeny polôh mesiačikov. Často dochádza aj k ich zákrytom planétou alebo naopak k prechodom cez jej disk. Polohy Galileiho mesiacov na každý deň v roku možno nájsť v astronomickej ročenke. Ľahko pozorovateľná je aj pásová štruktúra planéty.
Historické pozorovania
Nemáme spoľahlivú informáciu o tom, kedy bola táto planéta pozorovaná po prvýkrát, pravdepodobne sa to ale stalo okolo roku 3000 až 4000 pred Kr. Ďalekohľadom sa na Jupiter a jeho mesiace prvýkrát pozrel Galileo v roku 1610. V roku 1675 vykonal O. Roemer prvé presné merania rýchlosti svetla pomocou určenia času zákrytov Jupiterových mesiacov.
Koncom 19. storočia začali astronómovia prostredníctvom spektroskopu získavať prvé údaje o chemickom zložení Jupiterovej atmosféry. Vodík a hélium boli ako hlavné prvky tvoriace planétu známe už z jeho hustoty. Spektroskopicky sa v atmosfére Jupitera našli tiež amoniak, metán, etán a acetylén a potvrdil sa tiež vodík. Ďalšie informácie pred vyslaním kozmických sond získali astronómovia zo zákrytov hviezd planétou.
Kozmické sondy
Jupiter navštívilo osem výskumných sond, pričom šesť z nich okolo neho len preletelo. Dve sa stali jeho umelými družicami.
Prelety sond Pioneer
Pioneer 10 preletel okolo Jupitera v decembri 1973, nasledovaný Pioneerom 11 presne o rok neskôr. Sondy poskytli nové dôležité dáta o Jupiterovej magnetosfére a získali niekoľko fotografií planéty s nízkym rozlíšením.
Prelety sond Voyager
thumb|300px|right|Jupiter a jeho mesiac Ganymedes. Záber urobila sonda Voyager 1 zo vzdialenosti 40 miliónov km. Táto farebná fotografia bola zostavená v [[Jet Propulsion Laboratory's Image Processing Lab z troch čiernobielych fotografií spracovanými rôznymi filtrami.]]
Voyager 1 preletel okolo Jupitera v marci 1979. Najtesnejšie priblíženie k planéte na dosiahla sonda 5. marca 1979. Počas priblíženia, ale aj pred ním a po ňom prebiehal detailný fotografický a rádiový prieskum. K 15. marcu 1979 odoslala sonda Voyager 1 na Zem viac ako 15 000 fotografií Jupitera a jeho mesiacov.
V júli toho istého roku preletel okolo planéty aj Voyager 2. Jeho najbližšie priblíženie k Jupiteru sa odohralo 9. júla 1979, keď sa sonda priblížila iba na od mračien na planéte. Podrobné pozorovanie Veľkej červenej škvrny ukázalo, že ide o komplex niekoľkých búrok okolo jednej obrovskej búrky zúriacej v atmosfére posúvajúcej sa ľavotočivým smerom. Na zaslaných fotografiách (celkom približne 18 000 fotografií) boli rozpoznané ďalšie menšie búrky, ktoré ukázali atmosféru Jupitera ako dynamický a búrlivý celok, ktorý nebol do dnešných dní celkom vysvetlený a popísaný.
Voyagery nesmierne zlepšili naše vedomosti o štyroch najväčších Jupiterových mesiacoch a zaznamenali Jupiterove prstence. Získali tiež detailnejšie zábery atmosféry planéty. Obe sondy využili gravitáciu Jupitera na to, aby boli urýchlené smerom k Saturnu, ktorý bol ďalším cieľom ich misie.
Galileo
náhľad|Sonda Galileo obieha okolo Jupitera (animácia) Sonda Galileo bola navedená na obežnú dráhu okolo Jupitera v roku 1995, vypustila na Jupiter atmosférickú sondu a uskutočnila niekoľko preletov okolo všetkých Galileových mesiacov. Orbitálna časť sondy fungovala viac ako 7 rokov, čo bol viac než osemnásobok jej pôvodne plánovanej životnosti. Sonda Galileo sa stala tiež svedkom dopadu kométy Shoemaker-Levy 9 na Jupiter. V 21. septembra 2003 jej misia skončila zhorením vo vyšších vrstvách Jupiterovej atmosféry, kam bola navedená zámerne.
Prelety Cassini a New Horizons
V roku 2000 preletela sonda Cassini na ceste k Saturnu okolo Jupitera a poskytla niekoľko snímok. Medzi vedecké ciele výskumu Jupitera patrilo mapovanie oblačnej vrstvy atmosféry, vytvorenie jej trojrozmernej mapy, globálna meteorológia, mapovanie výskytu polárnych žiar, snímkovanie známych satelitov, hľadanie stôp atmosféry na nich a tiež hľadanie ďalších, dovtedy neznámych obežníc Jupitera a mapovanie jeho rozsiahlej magnetosféry. Pri najväčšom priblížení bola sonda od vrchných mrakov Jupitera vzdialená 9,72 miliónov kilometrov. Z tejto vzdialenosti urobila zábery planéty s rozlíšením na pixel.