cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Henrich II. (Anglicko)
Henrich II. Plantagenet (* 5. marec 1133, Le Mans, Francúzsko – † 6. júl 1189, Chinon, Francúzsko) bol anglický kráľ od roku 1154 do svojej smrti v roku 1189. Bol prvým kráľom rodu Plantagenetovcov. Francúzsky kráľ Ľudovít VII. z neho v roku 1150 urobil vojvodu z Normandie. Stal sa grófom z Anjou a Maine po smrti svojho otca, grófa Geoffreyho V., v roku 1151. Sobášom v roku 1152 s Eleonórou Akvitánskou, ktorá sa nedávno rozviedla s Ľudovítom VII., sa stal vojvodom z Akvitánie. Zmluvou v roku 1185 sa stal grófom z Nantes. Pred dovŕšením 40 rokov ovládal Anglicko, veľké časti Walesu, východnú polovicu Írska a západnú polovicu Francúzska; oblasť, ktorá bola neskôr nazvaná Anjouovská ríša. V rôznych obdobiach čiastočne ovládal aj Škótsko a Bretónske vojvodstvo.
Vo veku 14 rokov sa aktívne zapojil do úsilia svojej matky Matildy, dcéry anglického kráľa Henricha I., uplatniť si anglický trón, ktorý vtedy obsadil Štefan z Blois. Štefan súhlasil s mierovou zmluvou po Henrichovej vojenskej výprave do Anglicka v roku 1153 a Henrich po Štefanovej smrti o rok neskôr kráľovstvo zdedil. Bol energický a nemilosrdný vládca, vedený túžbou obnoviť pozemky a výsady svojho starého otca Henricha I. Počas prvých rokov svojej vlády obnovil kráľovskú správu v Anglicku, obnovil hegemóniu nad Walesom a získal plnú kontrolu nad svojimi krajinami v Anjou, Maine a Touraine. Jeho túžba po reforme vzťahu s Cirkvou viedla ku konfliktu s jeho bývalým priateľom Tomášom Becketom, arcibiskupom canterburským. Tento spor trval veľkú časť 60. rokov 12. storočia a vyústil do Becketovej vraždy v roku 1170. Henrich sa čoskoro dostal do konfliktu s Ľudovítom VII. a títo dvaja vládcovia viedli niekoľko desaťročí spor, ktorý sa nazýval „studená vojna“. Obsadil Bretónsko a zatlačil na východ do stredného Francúzska a na juh do Toulouse; napriek početným mierovým konferenciám a zmluvám sa nepodarilo dosiahnuť trvalú dohodu.
Henrich a Eleanóry mali osem detí – tri dcéry a päť synov. Traja z jeho synov sa stali kráľmi, hoci kráľ Henrich mladý bol vymenovaný za spoluvládcu so svojim otcom a nie za samostatného kráľa. Ako synovia dospievali, začalo sa objavovať napätie ohľadom budúceho dedičstva ríše, podporované Ľudovítom a jeho synom kráľom Filipom II. V roku 1173 sa Henrichov právoplatný dedič, „Henrich mladý“, vzbúril na protest; k nemu sa pripojili jeho bratia Richard (neskorší kráľ) a Geoffrey a ich matka Eleanóra. Francúzsko, Škótsko, Bretónsko, Flámsko a Boulogne sa spojili s povstalcami. Veľké povstanie bolo porazené Henrichovou ráznou vojenskou akciou a talentovanými miestnymi veliteľmi, z ktorých mnohí boli menovaní pre ich lojalitu a administratívne schopnosti. Henrich mladý a Geoffrey sa znovu vzbúrili v roku 1183, čo malo za následok smrť Henricha mladého. Normanská invázia do Írska poskytla pozemky pre jeho najmladšieho syna Jána (neskoršieho kráľa), no Henrich sa snažil nájsť spôsoby, ako uspokojiť všetky túžby svojich synov po pôde a okamžitej moci. V roku 1189 boli už Henrich mladý a Geoffrey mŕtvi. Richard mal obavy, že jeho otec Henrich II. urobí jeho brata Jána kráľom, čo viedlo ku konečnému povstaniu. Henrich, jednoznačne porazený Filipom a Richardom a trpiaci krvácajúcim vredom, sa stiahol do zámku Chinon v Anjou. Čoskoro nato zomrel a jeho nástupcom sa stal Richard.
Henrichovo impérium sa rýchlo zrútilo za vlády jeho syna Jána (ktorý nastúpil po Richardovi v roku 1199), ale mnohé zo zmien, ktoré zaviedol počas svojej dlhej vlády, mali dlhodobé následky. Jeho právne zmeny sa vo všeobecnosti považujú za základ anglického zvykového práva, zatiaľ čo jeho zásah v Bretónsku, Walese a Škótsku formoval rozvoj ich spoločností a vládnych systémov. Historické interpretácie Henrichovej vlády sa časom značne zmenili. Vtedajší kronikári ako Gerald z Walesu a William z Newburghu vo všeobecnosti chválili jeho úspechy a opisovali ho ako „nášho Alexandra Západu“ a „vynikajúceho a dobrotivého princa“. Henrich priťahoval neustály záujem akademických a populárnych historikov, vrátane Winstona Churchilla, ktorý Henryho opísal ako veľkého kráľa a prvého veľkého anglického zákonodarcu, ktorého vláda zanechala hlbokú stopu v anglických inštitúciách.
Mladosť (1133 – 1149)
Narodil sa v Normandii v Le Mans 5. marca 1133 ako najstaršie dieťa cisárovnej Matildy a jej druhého manžela Geoffreyho Plantageneta, grófa z Anjou. Francúzske grófstvo Anjou vzniklo v 10. storočí a Anjouský vládcovia sa niekoľko storočí pokúšali rozšíriť svoj vplyv a moc po celom Francúzsku prostredníctvom manželstiev a politických spojenectiev. Teoreticky sa grófstvo zodpovedalo francúzskemu kráľovi, ale kráľovská moc nad Anjouvcami sa v priebehu 11. storočia oslabila a grófstvo sa stalo do značnej miery autonómnym. vľavo|náhľad|Henrichova matka, [[Cisárovná Maud|cisárovná Matilda]] Henrichova matka bola najstaršou dcérou Henricha I., anglického kráľa a vojvodu z Normandie. Narodila sa do mocnej vládnucej triedy Normanov, ktorí tradične vlastnili rozsiahle majetky v Anglicku aj Normandii, a jej prvým manželom bol cisár Svätej ríše rímskej Henrich V. Po smrti svojho otca v roku 1135 Matilda dúfala, že si nárokuje anglický trón, no namiesto toho bol jej bratranec Štefan z Blois korunovaný za kráľa a uznaný za vojvodu z Normandie, čo viedlo k občianskej vojne medzi ich súperiacimi priaznivcami. Geoffrey využil zmätok, aby zaútočil na Normandské vojvodstvo, ale nehral žiadnu priamu úlohu v anglickom konflikte a nechal to na Matildu a jej nevlastného brata Roberta, grófa z Gloucesteru. Vojna, ktorú viktoriánski historici nazvali Anarchia, sa vliekla a zvrhla do patovej situácie.
Henrich s najväčšou pravdepodobnosťou strávil niektoré zo svojich prvých rokov v domácnosti svojej matky a koncom 30. rokov 12. storočia sprevádzal Matildu do Normandie. Jeho neskoršie detstvo, pravdepodobne od siedmich rokov, strávil v Anjou, kde ho vzdelával Peter zo Saintes, známy filológ tej doby. Koncom roku 1142 sa Geoffrey rozhodol poslať deväťročné dieťa do Bristolu, centra Anjouovskej opozície voči Štefanovi na juhozápade Anglicka, v sprievode Roberta z Gloucesteru. Hoci bolo u šľachticov toho obdobia bežné mať deti vychovávané v domácnostiach príbuzných, vyslanie Henricha do Anglicka malo aj politické výhody, pretože Geoffrey bol kritizovaný za to, že sa odmietol zapojiť do vojny v Anglicku. Asi rok žil Henrich po boku Rogera z Worcesteru, jedného z Robertových synov. Pri jeho výchove pomáhali aj kanonici svätého Augustína v Bristole, na ktorých v neskorších rokoch s láskou spomínal. Henrich sa vrátil do Anjou buď v roku 1143, alebo v roku 1144, obnovil svoje vzdelanie pod vedením Williama z Conches, ďalšieho slávneho akademika.
Do Anglicka sa vrátil v roku 1147, keď mal štrnásť rokov. Vzal si svoju bezprostrednú domácnosť a niekoľko žoldnierov, opustil Normandiu a zakotvil na anglickej pevnine, odkiaľ sa dostal do Wiltshire. Napriek tomu, že expedícia spočiatku vyvolala značnú paniku, mala malý úspech a Henrich zistil, že nie je schopný zaplatiť svoje vojsko, a preto sa nemôže vrátiť do Normandie. Ani jeho matka, ani jeho strýko neboli ochotní ho podporiť, čo znamenalo, že výpravu v prvom rade neschválili. Prekvapivo sa Henrich namiesto toho obrátil na kráľa Štefana, ktorý zaplatil dlžnú mzdu, a tak mu umožnil elegantne odísť. Štefanove dôvody na to nie sú jasné. Jedným z možných vysvetlení je jeho všeobecná zdvorilosť voči členovi jeho širšej rodiny; ďalšou je, že začínal uvažovať o tom, ako ukončiť vojnu mierovou cestou, a videl to ako spôsob budovania vzťahu s Henrichom. Henrich opäť zasiahol v roku 1149, čím sa začalo to, čo sa často nazýva ako Henriciánska fáza občianskej vojny. Tentokrát plánoval vytvoriť severnú alianciu so škótskym kráľom Dávidom I., jeho prastrýkom, a Ranulfom z Chesteru, mocným regionálnym vodcom, ktorý ovládal väčšinu severozápadu Anglicka. V rámci tohto spojenectva sa Henrich a Ranulf dohodli na útoku na York, pravdepodobne s pomocou Škótov. Plánovaný útok sa rozpadol po tom, čo Štefan rýchlo pochodoval na sever do Yorku a Henrich sa vrátil do Normandie.
Vzhľad a osobnosť
O Henrichovi kronikári hovorili, že je pekný, ryšavý, pehavý, s veľkou hlavou; mal krátke, podsadité telo.. Často bol zanedbane oblečený. Nebol ani taký rezervovaný ako jeho matka, ani taký šarmantný ako jeho otec, ale bol známy svojou energiou a odhodlaním. Bol nemilosrdný, ale nie pomstychtivý. Bol tiež neslávne známy svojim prenikavým pohľadom, šikanovaním, výbuchmi hnevu a príležitostne aj svojím namosúreným odmietnutím vôbec hovoriť. Niektoré z týchto výbuchov mohli byť teatrálne a na efekt. Rozumel vraj širokému spektru jazykov vrátane angličtiny, no hovoril len latinsky a francúzsky. V mladosti si užíval vojny, lov a iné dobrodružné aktivity; ako roky plynuli, vložil čoraz viac energie do súdnych a administratívnych záležitostí a stal sa opatrnejším, no počas svojho života bol energický a často impulzívny. Napriek návalom hnevu zvyčajne nebol ohnivý ani panovačný; bol dôvtipný v rozhovoroch a výrečný v argumentoch. Mal oveľa radšej samotu na poľovačke alebo utiahnutie sa do svojej komnaty s knihou ako zábavu na turnajoch. Henrich mal tiež záujem o obyčajných ľudí, na začiatku svojej vlády nariadil, aby sa so stroskotancami zaobchádzalo dobre a každému, kto vyplienil ich tovar, nariadil vysoké tresty. Ralph z Diceta zaznamenáva, že keď v roku 1176 zasiahol Anjou a Maine hlad, Henrich vyprázdnil svoje súkromné ​​sklady, aby zmiernil núdzu medzi chudobnými.
Mal vášnivú túžbu obnoviť svoju kontrolu nad územiami, ktorým kedysi vládol jeho starý otec Henrich I. V tomto smere ho mohla celkom dobre ovplyvniť matka, keďže aj Matilda mala silný zmysel pre práva a výsady predkov. Dobyl späť územia, znovu získal majetky a obnovil vplyv na menších pánov, ktorí kedysi poskytovali to, čo historik John Gillingham opisuje ako „ochranný kruh“ okolo jeho hlavných území. Bol pravdepodobne prvým anglickým kráľom, ktorý použil heraldický dizajn: pečatný prsteň s vyrytým leopardom alebo levom.
Získanie Normandie, Anjou a Akvitánie
náhľad|234x234bod|Severné Francúzsko približne v čase Henrichovho narodenia Koncom 40-tych rokov 12. storočia sa aktívna fáza občianskej vojny skončila, s výnimkou občasného vypuknutia bojov. Mnohí baróni uzatvárali medzi sebou individuálne mierové dohody, aby si zabezpečili vojnové zisky, a stále viac sa zdalo, že anglická cirkev zvažuje presadenie mierovej zmluvy. Po návrate Ľudovíta VII. z druhej križiackej výpravy v roku 1149 sa začal znepokojovať rastom Geoffreyho moci a potenciálnym ohrozením jeho vlastného majetku, najmä ak by Henrich mohol získať anglickú korunu. V roku 1150 Geoffrey urobil z Henricha vojvodu z Normandie a Ľudovít reagoval tým, že navrhol syna kráľa Štefana Eustacea za právoplatného dediča vojvodstva a začal vojenskú kampaň na odstránenie Henricha z provincie. Henrichov otec mu poradil, aby sa zmieril s Ľudovítom a mier bol medzi nimi uzavretý v auguste 1151 po sprostredkovaní Bernardom z Clairvaux. V rámci dohody Henrich vzdal poctu Ľudovítovi za Normandiu, prijal Ľudovíta za svojho feudálneho pána a dal mu sporné územia Normanských Vexino v; na oplátku ho Ľudovít uznal ako vojvodu. náhľad|235x235bod|Dobytie hradu [[Zámok Montsoreau|Montsoreau pri rieke Loire znamenalo koniec vzbury, ktorú zorganizoval Geoffrey proti svojmu bratovi]] Geoffrey zomrel v septembri 1151 a Henrich odložil svoje plány na návrat do Anglicka, pretože sa najprv potreboval uistiť, že jeho nástupníctvo, najmä v Anjou, je bezpečné. Približne v tom čase tiež pravdepodobne tajne plánoval manželstvo s Eleonórou Akvitánskou, vtedy ešte manželkou Ľudovíta. Eleonóra bola vojvodkyňa z Akvitánie, krajiny na juhu Francúzska, a bola považovaná za krásnu, živú a kontroverznú, ale neporodila Ľudovítovi žiadnych synov. Ľudovít nechal manželstvo anulovať a Henrich sa o osem týždňov neskôr 18. mája s Eleonórou oženil. Sobáš okamžite obnovil jeho napätie s Ľudovítom: považovalo sa to za urážku, odporovalo feudálnej praxi a ohrozovalo dedičstvo dvoch dcér Ľudovíta a Eleonóry, Márie a Alici, ktoré by inak mohli mať po Eleonórinej smrti nároky na Akvitániu. So svojimi novými krajinami teraz Henrich vlastnil oveľa väčší podiel Francúzska ako Ľudovít. Ľudovít zorganizoval proti Henrichovi koalíciu, vrátane Štefana, Eustacea, Henricha I., grófa zo Champagne, a Roberta, grófa z Perche. K aliancii sa pridal aj Henrichov mladší brat Geoffrey, ktorý povstal a tvrdil, že ho Henrich zbavil dedičstva. Plány ich otca na dedičstvo jeho pozemkov boli nejednoznačné, takže bolo ťažké posúdiť pravdivosť Geoffreyho tvrdení. Súčasné správy naznačujú, že prenechal hlavné hrady v Poitou Geoffreymu, čo naznačuje, že mohol mať v úmysle Henrichovi zachovať Normandiu a Anjou, ale nie Poitou.
Okamžite sa opäť rozpútali boje pozdĺž hraníc Normandie, kde Henrich zo Champagne a Robert dobyli mesto Neufmarché-sur-Epte. Ľudovítove vojská sa presunuli do útoku na Akvitániu. Štefan odpovedal obliehaním hradu Wallingford, kľúčovej pevnosti lojálnej Henrichovi pozdĺž údolia Temže, možno v snahe vynútiť si úspešné ukončenie anglického konfliktu, kým Henrich ešte bojoval o svoje územia vo Francúzsku. Henrich reagoval rýchlo, vyhýbal sa otvorenej bitke s Ľudovítom v Akvitánii a stabilizoval normanskú hranicu, drancoval Vexin a potom udrel na juh do Anjou proti Geoffreymu, pričom dobyl jeden z jeho hlavných hradov (Montsoreau). Ľudovít ochorel a stiahol sa z kampane a Geoffrey bol nútený sa s Henrichom dohodnúť.
Nástup na anglický trón
Počas nasledujúceho leta Štefan zhromaždil jednotky, aby obnovil obliehanie hradu Wallingford v poslednom pokuse dobyť pevnosť. Pád Wallingfordu sa zdal bezprostredný a Henrich pochodoval na juh, aby uvoľnil obliehanie, dorazil s malou armádou a sám obliehal Štefanove obliehacie vojska. Po tejto správe sa Štefan vrátil s veľkou armádou a obe strany sa v júli postavili proti sebe cez rieku Temžu vo Wallingforde. V tomto bode vojny sa baróni na oboch stranách chceli vyhnúť otvorenej bitke, takže členovia kléru sprostredkovali prímerie, čo naštvalo Henricha aj Štefana. Henrich a Štefan využili príležitosť a súkromne sa spolu porozprávali o možnom konci vojny; Štefanov syn Eustace ochorel a krátko nato zomrel. Tým bol odstránený ďalší najočividnejší žiadateľ o trón, pretože zatiaľ čo Štefan mal ďalšieho syna, Williama, bol len druhým synom a zdalo sa, že nie je nadšený z toho, že by si mohol uplatniť nárok na trón. Boje pokračovali aj po Wallingforde, ale dosť polovičatým spôsobom, zatiaľ čo anglická cirkev sa pokúšala sprostredkovať trvalý mier medzi oboma stranami.
V novembri obaja lídri ratifikovali podmienky trvalého mieru. Štefan oznámil Winchesterskú zmluvu vo Winchesterskej katedrále: uznal Henricha za svojho adoptívneho syna a nástupcu, výmenou za to, že mu Henrich vzdal poctu; Štefan sľúbil, že poslúchne Henrichovu radu, ale si ponechal všetky svoje kráľovské právomoci; Štefanov syn William vzdal hold Henrichovi a vzdal sa nároku na trón výmenou za prísľuby bezpečnosti svojich krajín; kľúčové kráľovské hrady budú v Henrichovom mene držané ručiteľmi, zatiaľ čo Štefan bude mať prístup k Henrichovým hradom a početní zahraniční žoldnieri budú demobilizovaní a poslaní domov. Zmluvu spečatili bozkom mieru v katedrále. Mier zostal neistý a Štefanov syn William zostal možným budúcim Henrichovým rivalom. Kolovali zvesti o sprisahaní s cieľom zabiť Henricha a pravdepodobne v dôsledku toho sa Henrich rozhodol na chvíľu vrátiť do Normandie. Štefan ochorel na žalúdočnú poruchu a zomrel 25. októbra 1154, čo umožnilo Henrichovi zdediť trón skôr, ako sa očakávalo.
Rekonštrukcia kráľovskej vlády
náhľad|Zobrazenie Henricha a [[Eleonóra Akvitánska|Eleonóry Akvitánskej na súde z 12. storočia]] Po zakotvení v Anglicku 8. decembra 1154 rýchlo zložil prísahu lojality od niektorých barónov a potom bol 19. decembra korunovaný spolu s Eleonórou vo Westminsterskom opátstve. Kráľovský dvor sa zhromaždil v apríli 1155, kde baróni prisahali vernosť kráľovi a jeho synom. Stále existovalo niekoľko potenciálnych rivalov, vrátane Štefanovho syna Williama a Henrichových bratov Geoffreyho a Williama, no všetci zomreli v priebehu niekoľkých nasledujúcich rokov a Henrichovo postavenie tak zostalo bezpečné. Napriek tomu zdedil zložitú situáciu v Anglicku, pretože kráľovstvo značne trpelo počas občianskej vojny. V mnohých častiach krajiny spôsobili boje vážne pustošenie, hoci niektoré ďalšie oblasti zostali do značnej miery nedotknuté. Početné „cudzoložnícke“ alebo nepovolené hrady boli postavené ako základne pre miestnych pánov. Kráľovský lesný zákon sa vo veľkej časti krajiny zrútil. Kráľov príjem vážne klesol a kráľovská kontrola nad razbami mincí zostala obmedzená.
Henrich sa predstavil ako legitímny dedič Henricha I. a začal s prestavbou kráľovstva na svoj obraz. Hoci sa Štefan počas svojej vlády snažil pokračovať v spôsobe vlády Henricha I., nová vláda mladšieho Henricha charakterizovala tých devätnásť rokov ako chaotické a nepokojné obdobie so všetkými týmito problémami vyplývajúcimi zo Štefanovho uzurpovania trónu. Henrich tiež dával pozor, aby ukázal, že na rozdiel od svojej matky cisárovnej bude počúvať rady iných. Okamžite sa vykonali rôzne opatrenia, hoci Henrich strávil šesť a pol roka z prvých ôsmich rokov svojej vlády vo Francúzsku, veľa práce bolo potrebné vykonať na diaľku. Proces búrania nepovolených hradov z vojny pokračoval. Boli vyvinuté snahy o obnovenie systému kráľovskej spravodlivosti a kráľovských financií. Tiež veľa investoval do výstavby a renovácie prestížnych nových kráľovských budov.
Škótsky kráľ a miestni waleskí vládcovia využili dlhú občiansku vojnu v Anglicku a zmocnili sa niektorých území; Henrich sa pustil do zvrátenia tohto trendu. V roku 1157 nátlak Henricha viedol k tomu, že mladý škótsky kráľ Malcolm vrátil územia na severe Anglicka, ktoré zabral počas vojny; Henrich okamžite začal s opevnením severnej hranice. Obnovenie anglo-normanskej nadvlády vo Walese sa ukázalo ako ťažšie a musel v rokoch 1157 a 1158 vybojovať dve kampane v severnom a južnom Walese, kým sa jeho vláde podriadili waleské kniežatá Owain Gwynedd a Rhys ap Gruffydd, ktorí súhlasili s hranicami pred občianskou vojnou.
Kampane v Bretónsku, Toulouse a Vexine
náhľad|Henrichove nároky na krajiny vo Francúzsku (v červenej a fialovej) na vrchole Henrich mal počas 50. rokov 12. storočia problematický vzťah s francúzskym kráľom Ľudovítom VII. Títo dvaja muži sa už dostali do sporu pri Henrichovom nástupníctve v Normandii a pri opätovnom sobáši Eleonóry a ich vzťah sa nenapravil. Ľudovít sa vždy pokúšal pozdvihnúť svoju morálnu úroveň voči nemu, hlavne na jeho [Ľudovítovej] povesti križiaka a šíril klebety o správaní a charaktere svojho rivala. Henrich mal väčšie prostriedky ako Ľudovít, najmä po dobytí Anglicka, a Ľudovít bol oveľa menej dynamický v vzdorovaní Anjououskej moci ako predtým za svojej vlády. Spory medzi týmito dvoma pritiahli ďalšie mocnosti v celom regióne, vrátane Thierryho, grófa z Flámska, ktorý podpísal s Henrichom vojenskú alianciu, aj keď s klauzulou, ktorá zabránila tomu, aby bol gróf nútený bojovať proti Ľudovítovi, jeho feudálnemu pánovi. Ďalej na juh sa Theobald V., gróf z Blois, Ľudovítov nepriateľ, stal ďalším skorým Henrichovým spojencom. Výsledné vojenské napätie a časté osobné stretnutia s cieľom ho vyriešiť viedli historika Jeana Dunbabina k prirovnaniu situácie k obdobiu studenej vojny v Európe v 20. storočí.
Po návrate z Anglicka na kontinent sa Henrich snažil zabezpečiť svoje francúzske územia a potlačiť akékoľvek potenciálne povstanie. Výsledkom bolo, že v roku 1154 Henrich a Ľudovít súhlasili s mierovou zmluvou, podľa ktorej Henrich od Ľudovíta kúpil späť Vernon a Neuf-Marché. Zmluva sa zdala neistá a pretrvávalo napätie – najmä Henrich nevzdal Ľudovítovi hold za jeho francúzsky majetok. Stretli sa v Paríži a Mont-Saint-Michel v roku 1158 a dohodli sa, že zasnúbia Henrichovho najstaršieho žijúceho syna, Henricha mladého, s Ľudovítovou dcérou Margarétou. Na krátku chvíľu vyzeral trvalý mier medzi Henrichom a Ľudovítom vierohodne.
Medzitým Henrich obrátil svoju pozornosť na Bretónske vojvodstvo, ktoré susedilo s jeho krajinami a bolo tradične do značnej miery nezávislé od zvyšku Francúzska, s vlastným jazykom a kultúrou. Bretónski vojvodcovia mali malú moc vo väčšine vojvodstva, ktoré väčšinou ovládali miestni páni. V roku 1148 zomrel vojvoda Conan III. a vypukla občianska vojna. Henrich tvrdil, že je vládcom Bretónska, na základe toho, že vojvodstvo dlhovalo lojalitu Henrichovi I. a kontrolu nad vojvodstvom považoval za spôsob zabezpečenia svojich ďalších francúzskych území a za potenciálne dedičstvo pre jedného zo svojich synov. Spočiatku jeho stratégiou bolo vládnuť nepriamo prostredníctvom splnomocnencov, a preto podporoval nároky Conana IV. na väčšinu vojvodstva, čiastočne preto, že Conan mal silné anglické väzby a dal sa ľahko ovplyvniť. Conanov strýko Hoel naďalej kontroloval grófstvo Nantes na východe, až kým ho v roku 1156 nezvrhol Henrichov brat Geoffrey, možno s jeho podporou. Keď Geoffrey zomrel v roku 1158, Conan sa pokúsil získať späť Nantes, ale postavil sa proti nemu Henrich, ktorý si ho anektoval pre seba. Ľudovít nepodnikol žiadne kroky, aby zasiahol, pretože Henrich neustále zvyšoval svoju moc v Bretónsku. náhľad|373x373bod|Henrichov najstarší syn, [[Henrich mladý]] Henrich dúfal, že podobný prístup zaujme aj pri znovuzískaní kontroly nad Toulouse v južnom Francúzsku. Toulouse, ktorý je technicky súčasťou Akvitánskeho vojvodstva, sa stal čoraz nezávislým a teraz mu vládol gróf Raymond V., ktorý mal na pozemky len slabý nárok. Henrich, povzbudený Eleonórou, sa najprv spojil s Raymondovým nepriateľom Raymondom Berenguerom z Barcelony. Ľudovít zosobášil svoju sestru Konstanciu s grófom v snahe zabezpečiť svoje južné hranice; napriek tomu, keď Henrich a Ľudovít diskutovali o veci Toulouse, Henrich odišiel s presvedčením, že má podporu francúzskeho kráľa pre vojenskú intervenciu. Napadol Toulouse, len aby našiel Ľudovíta na návšteve Raymonda v meste. Henrich nebol pripravený priamo zaútočiť na Ľudovíta, ktorý bol stále jeho feudálnym pánom, a stiahol sa, usadil sa v pustošení okolitého kraja, zmocnil sa hradov a obsadil provinciu Quercy. Táto udalosť sa ukázala byť dlhotrvajúcim bodom sporu medzi dvoma kráľmi a kronikár William z Newburghu nazval nasledujúci konflikt s Toulouse "štyridsaťročnou vojnou".
Po udalosti z Toulouse sa Ľudovít pokúsil napraviť vzťahy s Henrichom prostredníctvom mierovej zmluvy, ktorá vznikla v roku 1160: tá sľúbila Henrichovi pozemky a práva jeho starého otca Henricha I.; potvrdila zasnúbenie Henricha mladého a Margaréty a dohodu o Vexine; a zahŕňala Henricha mladého, ktorý vzdal poctu Ľudovítovi, čo bol spôsob, ako posilniť postavenie mladého chlapca ako dediča a Ľudovítovu pozíciu ako kráľa. Takmer okamžite po mierovej konferencii Ľudovít značne posunul svoju pozíciu. Jeho manželka Constance zomrela a oženil sa s Adelou, sestrou grófov z Blois a Champagne. Ľudovít zasnúbil aj Eleonórine dcéry s Adelinými bratmi Theobaldom V., grófom z Blois, a Henrichom I., grófom zo Champagne. To spôsobilo, že Theobald opustil prestal spolupracovať s Henrichom. Henricha to pobúrilo; kráľ opatroval ako Henricha mladého, tak aj Margarétu, a v novembri prinútil niekoľkých pápežských legátov, aby ich zosobášili – napriek tomu, že deti mali iba päť a tri roky – a okamžite sa zmocnil Vexina. Teraz bol na rade Ľudovít, aby sa rozzúril, pretože tento krok jasne porušil ducha zmluvy z roku 1160.
Impérium a povaha vlády
Henrich ovládal viac Francúzska ako ktorýkoľvek panovník od čias Karolovcov; tieto krajiny spolu s jeho majetkami v Anglicku, Walese, Škótsku a veľkej časti Írska vytvorili rozsiahlu oblasť, ktorú historici často nazývajú Anjouovská ríša. Impériu chýbala ucelená štruktúra či centrálna kontrola; namiesto toho pozostávala z voľnej, flexibilnej siete rodinných väzieb a pozemkov. Na každom z Henrichovho územia sa uplatňovali rôzne miestne zvyky, hoci niektoré z týchto miestnych variácií boli základom spoločných princípov.
Spor s arcibiskupom
thumb|Kráľ a Tomáš Becket Henrich za svojej vlády žil striedavo na svojich panstvách v Anglicku i Francúzsku, jeho prvoradým záujmom ale bolo obnovenie poriadku v Anglicku. Musel sa postarať o nápravu škôd vzniknutých vojnou a Štefanovou vládou. Obnovil štátnu správu, zreformoval súdnictvo a tiež obmedzil právomoci cirkvi. V roku 1164 boli podpísané tzv. Clarendonské zmluvy, v ktorých sa šľachta i cirkev zaviazala k návratu k zákonom, ktoré boli platné pred Štefanovým nástupom na trón. Do opozície sa ale postavila cirkev, ktorá sa nechcela vzdať privilégií, ktoré počas vojny získala. V čele stál arcibiskup z Canterbury, Tomáš Becket, ktorý bol predtým Henrichovým kancelárom a blízkym priateľom. Po jeho menovaní arcibiskupom, o ktoré sa Henrich osobne zasadil, ich vzťah ochladol a Becket sa obrátil proti kráľovi v záujme cirkvi. Tento spor sa ťahal až do roku 1170, kedy bol arcibiskup v Canterbury zavraždený. Nie je isté, či sa tak stalo na kráľov príkaz, či nie, obvinenie z jeho vraždy zo seba ale Henrich už nikdy nezmazal. Becket sa za svoje mučeníctvo dočkal kanonizácie a Canterbury sa stalo jedným z najslávnejších pútnických miest.
Po Beckettovej smrti začalo Henrichovo postavenie klesať a jeho pozícia už nebola nikdy taká pevná. Na koniec sa proti nemu postavili i jeho synovia, ktorých silno podporoval nový francúzsky kráľ Filip II. August a tiež Henrichova manželka. V roku 1183 zomrel Henrichov následník a na jeho miesto nastúpil Richard, neskôr zvaný Levie srdce. Jeho mladší bratia Geoffrey a Ján Bezzemok sa ale nechceli zmieriť s bratovou vládou a tak sa medzi nimi rozpútal boj o moc. Richard bol podporovaný matkou, kráľ Henrich podporoval najmladšieho Jána a striedavo svoju podporu všetkým kandidátom na trón prejavoval Filip II. August. Keď mu Richard zložil lénnu prísahu za kontinentálne územie a potom sa na stranu francúzskeho kráľa priklonil aj Ján, Henrich II. Plantagenet už bol na konci síl. Bol donútený podpísať mierovú dohodu s Filipom a zmieriť sa so svojimi synmi. Krátko potom v roku 1189 zomrel.
Smrť a miesto posledného odpočinku
Kráľ Henrich zomrel na následky jazdeckej nehody na hrade Chinon vo Francúzsku 6. júla 1189. Bol pochovaný v opátstve Fontevrault. Podľa posmrtnej masky bola vytvorená jeho podobizeň na náhrobku.
Manželstvo a deti
18. mája 1152 sa oženil s Eleonórou Akvitánskou (* 1122 – † 1204), dcérou a dedičkou vojvodu Viliama X. Akvitánskeho a Aenòr zo Chateleràud. Mali osem detí:
Inšpirácia
Henrich II. sa stal inšpiráciou pre mnohých spisovateľov z anglicky hovoriacich zemí, bez pochýb najslávnejšia je divadelná hra Jamesa Goldmana Lev v zime popisujúca vzťahy medzi Henrichom, Eleonórou a ich synmi. V anglickom filme Lev v zime z roku 1968 stvárnili hlavné postavy Peter O’Toole a Katharine Hepburn, v americkom televíznom remaku z roku 2003 Patrick Stewart a Glenn Close.
Peter O’Toole stvárnil Henricha II. už v roku 1964 vo filme Becket s témou konfliktu Henricha II. s Becketom (Richard Burton).
Referencie
<references group="pozn."/>
Cyril Svoboda
Cyril Svoboda (* 24. november 1956, Praha) je český politik, bývalý predseda Kresťanskej a demokratickej únie - Československej strany ľudovej (KDU-ČSL).
Predsedom KDU-ČSL bol v rokoch 2001 až 2003 a znovuzvolený bol 30. mája 2009.
Stredná odborná škola podnikania (Bratislava, Strečnianska 20)
Stredná odborná škola podnikania je odborná škola, ktorej odbor je zameraný na obchod a podnikanie. Pôvodne sa škola volala Dievčenská odborná škola. Škola sídli v Bratislave.
Dievčenská odborná škola
Datúm vzniku školy bol dňa 1. januára 1991, keď na základe rozhodnutia Školskej správy Bratislava VI bola založená Dievčenská odborná škola, ktorej študijný odbor bol zameraný na Obchod a podnikanie. Škola bola umiestnená v priestoroch školy SOU obchodne na ulici Na pántoch 7 v Bratislave.
Presťahovanie na Znievsku ulicu
1. septembra 1993 sa škola premenovala na Strednú odbornú školu podnikania a presťahovala sa do priestorov, kde v minulosti sídlili jasle a materská škôlka. Presťahovala sa do mestskej časti Petržalka na Znievsku ulicu.
Premenovanie – Stredná odborná škola podnikania
Dňa 1. septembra 2003 sa škola z pôvodného názvu (Dievčenská odborná škola) premenovala na Strednú odbornú školu podnikania. Zmenu názvu uskutočnilo Ministerstvo školstva SR na podnet rozhodnutia od Bratislavského samosprávneho kraja.
Presťahovanie na Strečniansku ulicu
V septembri 2009 sa škola znova presťahovala na novú adresu: Strečniansku ulicu. Na Znievskej ulici preto zostalo prázdno. Hromadia sa tam odpadky a hovorí sa, že tam sídlia bezdomovci.
Výchovno-vzdelávacie ciele
Základným cieľom výchovno-vzdelávacieho procesu na škole je, aby žiaci dospeli ku kvalitnému vzdelaniu v oblasti podnikania v obchode a v cestovnom ruchu, nadobudli informatické vedomosti a schopnosti a praktické zručnosti v podnikaní cez krúžky. Medzi hlavné študijné odbory patrí Obchod a podnikanie (kód odboru: 6352 6 00)
Rotácia
Rotácia môže byť:
4737 Kiladze
4737 Kiladze je planétka s priemerom 37 km, ktorú objavil Nikolaj Stepanovič Černych 24. augusta 1985.
Švédske šance pri Ludéřove
thumb|Severný val viereckschanze thumb|Severovýchodný roh valu viereckschanze thumb|Vchod vo východnej časti valu viereckschanze
Opis
Švédske šance pri Ludéřove je štvorcové opevnenie na zalesnenom miernom severovýchodnom svahu západne od obce orientované svojimi stranami zhruba v smere svetových strán. Valy uzavierajú plochu o rozlohe, jednotlivé strany opevnenia majú rozmery 115, 5 x 109 x 116 x , pred valom prebieha po celom jeho obvode priekopa. Výška valu oproti vnútornej ploche lokality je 1-, prevýšenie koruny valu nad dnom priekopy sa pohybuje medzi 3 až. Nárožia opevnenia sú vyvýšené, najzreteľnejšie juhozápadné. Takmer uprostred východnej strany opevnenia sa vo vale nachádza vchod o šírke, pred ktorým priekopa nie je prerušená. Na vnútornej strane severného opevnenia, uprostred jeho dĺžky je zrejmé zahĺbenie s rozmermi 4 x 4,5 ma hĺbke asi.
Datovania a interpretácia
Lokalita je dávaná do súvislosti s obliehaním Olomouca pruskými vojskami roku 1748, vyobrazená je však už na mape náměšťského panstva z roku 1746, kde je označená ako šanca, ktorú nechal vybudovať Žižka, teda na začiatku 15. storočia; vzhľadom na tomu, že pri spôsobe vedenia boja pri husitských vojnách podobné objekty neboli ani využívané, ani budované, možno sa dôvodne domnievať, že pôvod ludéřovskej šance je starší. Z priestoru opevnenia síce dosiaľ chýbajú overené archeologické nálezy, asi na východ je však zistené laténske sídlisko, objekt sám potom nesie všetky charakteristické znaky neskoro laténskych tzv. Viereckschanzí – v tom prípade ide o prvý a jediný objekt tohto druhu na Morave a najvýchodnejší v Európe.
Tieto štvoruholníkové valy – viereckschanze sú datované do 2. – 1. storočia pr. Kr. a dlho panoval názor, že sú to svätyne s obetnými šachtami a chrámami. V súčasnej dobe však prevažuje mienka, že ide o opevnené obytné dvorce, napriek tomu však je možné sotva považovať ich za bežné sídla. Skôr môžeme predpokladať, že ich obývali jedinci alebo skupiny výnimočného postavenia – mohli to byť veľmoži alebo druidi, patriaci ku keltskej elite; tomu by konečne zodpovedali aj niektoré nálezy, ktorým môžeme priznať kultový charakter (napr. kamenná hlava Heroa zo Mšeckých Žehrovíc, drevené plastiky jeleňov z Felbach-Schmiedenu v Bádensku-Würtembersku apod.). Interpretácia týchto objektov je však stále neistá.
Šnupací tabak
thumb|Šnupací tabak Šnupací tabak, šňupavý tabak, alebo snuff je zmes pomletých tabakových listov jedného alebo viacerých druhov, často s prímesou aromatických látok, ktorá sa užíva vdychovaním nosom. Rovnako ako ostatné tabakové výrobky obsahuje aj šnupací tabak návykovú látku nikotín, ktorá sa do tela vstrebáva cez nosnú sliznicu a zaručuje rýchly nástup efektov nikotínu. Tradične sa vdychuje štipka tabaku z pomedzi palca a ukazováka, z chrbátu ruky, alebo sa využíva metóda "boxcar" - z nechtu palca obaleného ukazovákom.
Tabaky bývajú často ochutené. Populárne príchute sú najmä bergamot, plod Marhule obyčajnej, mentol a Eukalyptus, Whisky a iné liehoviny, ovocia, kvety a byliny. Šňupacie tabaky sú dostupné s rôznymi stupňami mletia tabaku, vlhkosti (obsahu vody alebo oleja), vyrobené z rôznych druhov tabaku a postup ich výroby je rozdielny medzi výrobcami.
V Európe je šnupací tabak známy od 17. storočia. Do Európy sa dostal z Ameriky, najmä Brazílie.
Medzi najväčších výrobcov patria v súčasnosti spoločnosti Bernard Schnupftabak (zal. 1733), Wilsons of Sharrow (zal. 1737), Gawith Hoggarth a Pöschl.
Výroba šňupacieho tabaku začína pomletím tabakových listov na prach alebo malé častice v mlynoch. Táto "múka" sa zmieša s vodou alebo pri germánskych tabakoch najčastejšie s parafínovým olejom, dodá sa mu príchuť a zvýši sa jeho zásaditosť vo väčšine prípadov sódou alebo uhličitanom draselným. Toto zaistí prísun nikotínu do tela.
História
Prví známi výrobcovia šňupacieho tabaku boli kmene v Brazílii.
V roku 1493 na druhej výprave Krištofa Kolumba do Nového sveta videl Ramón Pané v Karibiku kmene užívajúce šňupací tabak a priniesol ho do Španielska.
Fumichon
Fumichon je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Calvados, v regióne Dolná Normandia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 274 obyvateľov (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zoznam biologických článkov/Y
Tento index bol automaticky vygenerovaný podľa tejto kategorizácie. Obsahuje 11 článkov. Aby sa nové články zobrazili v tomto indexe, musia byť zaradené aspoň do jednej z vymenovaných kategórii. Nové a upravené kategórie sa zohľadnia pri nasledujúcom generovaní.
ya
Yamaceratops - Yangchuanosaurus - Yaverlandia
ye
Yersinia pestis - Yeti
yi
Yingshanosaurus
yo
Yohimbín
yu
Yuanmousaurus - Yucca schidigera - Yueosaurus - Yutyrannus
Porsche 968
Porsche 968 je luxusný športový automobil, ktorý v rokoch 1992 až 1995 vyrábala nemecká automobilka Porsche. So svojím predchodcom, modelom 944 zdieľal približne 20% súčiastok. Porsche 968 bolo posledným modelom modelového radu, ktorý začal modelom 924 v roku 1976. V roku 1995 bola jeho výroba ukončená pre nízke predajné hodnoty a preto, že tržby nedokázali pokryť náklady na jeho ďalší vývoj.
Motorizácia
Model 968 poháňala upravená verzia radového štvorvalca z modelu 944, teraz s objemom 3,0 litra, s vŕtaním 104 mm a zdvihom 84 mm. Ten poskytoval výkon 177 kW/240 koní. Medzi zmeny v pohonnej jednotke tiež patrili vtedajší nový systém variabilného časovania ventilov VarioCam, nanovo optimalizované nasávanie a výfukový systém, dvojhmotný zotrvačník a upravený elektronický manažment motora. Motor modelu 968 bol v tom čase druhým najväčším 4-valcovým motorom v ponuke produkčných automobilov. Nová 6-rýchlostná manuálna prevodovka nahradila starú 5-rýchlostnú z modelu 944, pričom voliteľná bola aj automatická prevodovka Tiptronic s dvomi módmi. Časovanie ventilov VarioCam bolo prvýkrát použité v modeli 968 a neskôr sa stalo súčasťou vzduchom chladeného šesťvalca modelu 993.
968 Turbo RS
Medzi rokmi 1992 a 1994 Porsche Motorsports Research and Development postavilo a poskytlo plne "pretekársku" verziu pre pretekárske tímy zákazníkov Porsche. Verzia Turbo RS bola dostupná v dvoch variantoch; 337 koňový variant pri 6900 otáčkach za minútu s turbodúchadlom KKK K27 z verzie Turbo S a variant s turbodúchadlom KKK L41 a výkonom 350 koní. Ten mal hmotnosť zredukovanú na 1212 kg. Vyrobené boli len 4 kusy; ; 1 vo farbe červená Guards (WPOZZZ96ZNS820065), 1 vo farbe žltá Speed (WPOZZZ96ZPS896061), 1 vo farbe čierna (WPOZZZ96ZPS896062) a 1 vo farbe biela (WPOZZZ96ZPS896063).
Julij Ivanovyč Stavrovskyj-Popradov
Julij Ivanovyč Stavrovskyj-Popradov (* 18. január 1850, Sulín v okr. Bardejov, Uhorsko teraz Slovensko — † 27. marec 1899, Prešov) bol zakarpatský básnik, buditeľ Prešovska, gréckokatolícky kňaz. Tvoril pod pseudonymom Popradov.
Biografia
náhľad|Hrob J. I. Stavrovského v [[Čertižné|Čertižnom]] Vzdelanie získal na Prešovskom gymnáziu a na Právnickej a Bohosloveckej fakulte Budapeštianskej univerzity. Pracoval ako farár v Jarabine, slúžny na biskupskom úrade v Prešove, farár v Čertižnom, kde ho pozval jeho priateľ Adolf Dobrianský. Zaoberal sa slovanskými jazykmi. Bol hovorcom rusofilských nádejí.
Autor množstva veršov, etnografických a publicistických statí o reči. Vydával v ruskej tlači. Jeho poézia Я руський, Родина, На Бескиді, К Уриїлу Метеору bola vydaná v roku 1928 ako zbierka Поезія Попрадова posmrtne. Dlho si písaval so známym ukrajinským vedcom, zberateľom folklóru Ukrajincov Zakarpatska V. Hnatjukom.
Stavrovský-Popradov bol najvýraznejší predstaviteľ rusofilského smeru zakarpatskej literatúry 19 storočia. Písal ruskú poéziu (hlavným štýlom patriotská a intímna lyrika), články na etnografické témy a publicistiku, vydával v časopise «СвЂтъ», «Карпатъ» а iných. Zomrel 27. marca 1899 v Prešove, pochovaný je v Čertižnom.
Tvorba
Autor poézie uverejnenej v roku 1928 v zbierke Поезія Попрадова, etnografických a publicistických článkov. V roku 1883 napísal Руський буквар. Zbierku básní Poézia Popradova zozbieral a vydal v období prvej česko-slovenskej republiky Nikolaj Beskyd.
Janova Lehota
Polohopis
Obec leží v údolí Lehotského potoka, v severnej časti Žiarskej kotliny, na juhozápadnom úpätí Kremnických vrchov na južnom svahu vrchu Hupon. Žiar nad Hronom je vzdialený juhovýchodným smerom, Handlová  severne. Obcou prechádza cesta III/2482, vedúca od Dérerovho mlyna (križovatka s I/9) do Kosorína a Lutily.
Dejiny
Najstaršia písomná zmienka o obci Drexlerhau pochádza z roku 1376 a veľký podiel na jej založení mala kolonizácia. Popri potoku vznikla reťazová zástavba s lánmi pôdy, ktorých majitelia boli načas oslobodení od daní. V roku 1487 patrila do Ostrihomského arcibiskupstva a spomína sa gotický kostol. V roku 1601 v obci stála fara, škola i sklad a obývaných bolo 91 domov, o 84 rokov neskôr sa obec spomína už ako majetok Svätého Kríža nad Hronom. V druhej dekáde 18. storočia sa spomína mlyn aj krčma a celkom 51 daňovníkov, v roku 1739 bol vysvätený kostol a postavená kaplnka, v roku 1745 bola zriadená cirkevná škola. Od roku 1776 patrila do Banskobystrického biskupstva.
Veľký požiar zachvátil obec v roku 1804 a pri sčítaní ľudu v roku 1828 mala Janova Lehota 961 obyvateľov, žijúcich v 142 domoch. V roku 1867 bola postavená kaplnka „Nepoškvrneného počatia Panny Márie“ a v rokoch 1897 a 1898 bol prestavaný kostol. Obecná ľudová škola vznikla v roku 1914 a elektrický prúd bol zavedený v rokoch 1930 až 1932. Štátna meštianska škola vznikla v roku 1941, v auguste 1944 a vo februári 1945 boli evakuovaní obyvatelia nemeckej národnosti. Zvyšní Nemci boli vysťahovaní v rokoch 1946 a 1947. Autobusové spojenie uľahčil pohyb obyvateľstva od roku 1950, miestny rozhlas bol zavedený o rok neskôr a v roku 1965 začala výstavba základnej školy. V obci boli vybudované obchody, kultúrny dom a dom smútku a Janova Lehota sa stala strediskovou obcou. Od roku 1989 bol zrekonštruovaný kostol a oplotenie cintorína, vybudovaný nový areál materskej školy a tenisový kurt a tiež začala plynofikácia obce.
Turizmus
Obcou prechádza turistický chodník vedúci z rázcestia Tri chotáre v hlavnom hrebeni Vtáčnika do Kremnice. Nad obcou sa nachádza Hojdačka pod Huponom ,vrch Peklo a skala Steindelle.
Letisko Janova Lehota
Letisko sa nachádza v blízkosti obce. Pristávacia plocha má charakter inej plochy pre lietadlá. Nachádza sa severo-východne od stredu obce Janova Lehota v nadmorskej výške  (1280 ft).
Je určená na jednosmernú prevádzku a len nekomerčné lety. Druhy lietadiel, pre ktoré je určená sú letúny, motorizované vetrone, vetrone, ultraľahké lietadlá, balóny, LŠZ, vrtuľníky.
Martincourt (Meurthe-et-Moselle)
Martincourt je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Meurthe-et-Moselle, v regióne Lotrinsko.
Sternenberg (Haut-Rhin)
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Martincourt (Meurthe-et-Moselle)
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Sternenberg (Haut-Rhin)
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Martincourt (Meurthe-et-Moselle)
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Sternenberg (Haut-Rhin)
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Martincourt (Meurthe-et-Moselle)
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Jan Karlsson
Jan Karlsson (* 28. august 1958, Växjö, Švédsko) je bývalý švédsky hokejový obranca.
Od 14. februára 2005 pôsobí ako asistent švédskeho reprezentačného trénera Bengta Åkeho Gustafssona (spolu s Tommym Samuelssonom a Tommym Boustedtom. Na svetovom šampionáte 2006 vybojovalo jeho mužstvo zlatú medailu.
Tellis zo Sikyónu
Tellis (Tellis) bol olympijský víťaz v behu na jedno stadion v roku 708 pred Kr.
Tellis zo Sikyónu, mesta pri severovýchodnom pobreží Peloponézu, zvíťazil na 18. olympijských hrách v behu na jedno stadion, v športovej disciplíne, v ktorej sa súťažilo od založenia hier v roku 776 pred Kr. Beh na dve stadiá (diaulos) zaviedli na olympijských hrách v roku 724 pred Kr. Prvým víťazom tejto disciplíny bol Hypénos z Pisy. Na 15. hrách v roku 720 pred Kr. zaviedli tzv. dlhý beh, po grécky dolichos, ktorý sa na začiatku bežal len na sedem stadií (napokon až na 24 stadií) a zvíťazil v ňom Akanthos zo Sparty. Vzdialenosť stadia (600 stôp) sa pohybovala zhruba od 175 do 200 metrov.
V roku 708 pred Kr., keď súťažil Tellis, zaviedli v Olympii, po výlučne bežeckých disciplínach, zápasenie (palé) a päťboj (pentathlon).
Iránsko-iracká vojna
300px|náhľad|Iránsko-iracká vojna - [[22. septembra 1980 Teherán]]
Iracko-iránska vojna alebo Prvá vojna v Perzskom zálive, v Iráne nazývaná aj Predpísaná vojna (جنگ تحمیلی), bola vojnou medzi Irakom a Iránom, ktorá trvala od septembra 1980 do augusta 1988. Pôvodne bola označovaná aj ako Vojna v Perzskom zálive a od ďalšej vojny v tomto regióne v roku 1991 ako Prvá vojna v Perzskom zálive. Vojna začala po tom, ako Irak vstúpil do Iránu 22. septembra 1980 po dlhotrvajúcich cezhraničných konfliktoch.
Príčiny
Pokus Sovietskeho zväzu sprostredkovať v roku 1973 rokovania medzi stranou BAAS a Kurdami ako aj medzi Irakom a Iránom, ktorý podporoval Kurdov boli neúspešné, ale po summite v Rabate v októbri 1974 sa jordánskemu kráľovi Husajnovi podarilo dohodnúť predbežnú schôdzku medzi predstaviteľmi Iraku a Iránu. V januári 1975 nasledovala v Istanbule schôdzka medzi oboma stranami na ministerskej úrovni a separátne diskusie s prezidentom Sadatom a Boumedianom. Výsledkom týchto jednaní bola alžírska dohoda, ktorú uzatvorili Saddám Husajn a šah na začiatku marca 1975. Táto dohoda prakticky ukončila boje v Kurdistane a pripravila cestu pre rýchle a permanentné vytýčenie spornej iracko–iránskej hranice. Potom, ako sa Iránci stiahli, kurdský odpor sa zrútil. Iránci dokonca pohrozili, že sa pridajú k Iračanom a spoločne zaútočia na Kurdov, pokiaľ nebudú ochotní prijať podmienky dohody.
Po podpise Alžírskej zmluvy dobré vzťahy medzi Bagdadom a Teheránom trvali do šahovho pádu vo februári 1979. Navzdory zreteľným a významným rozdielom v politickej kultúre oboch zemí bolo zjavné, že hlavné faktory, ktoré sa podieľali na vzostupe „náboženskej“ opozície v Iráne v 70. rokoch sa svojim charakterom a koreňmi nelíšili od impulzov diania zaznamenaných v tom istom období v Iraku. Keď bolo stále zrejmejšie, že pád šaha je neodvratný, strana BAAS začala nadväzovať kontakty s opozíciou.
Nástup iránskej revolúcie bol pre Saddáma nepopierateľne nevítanou udalosťou, ale nezostávalo mu nič iné ako uznať nový režim čo sa stalo 12. februára 1979 deň po prevrate. Napätie v iracko – iránskych vzťahoch rýchlo rástlo. Opäť sa začal starý spor o ostrovy v Perzskom zálive. V roku 1979 a prvej polovici roku 1980 napätie vzrastalo, zvlášť keď sa Iránci netajili tím, že by radi vyviezli islamskú revolúciu do Iraku, Saudskej Arábie a ďalších štátov Perzského zálivu.
V júni 1979 podnikol Irak letecký útok na Irán, následne nasledovalo formálne ospravedlnenie, ale k podobným incidentom dochádzalo pravidelne a od februára do septembra 1980 boli takmer na dennom poriadku. V novembri, niekoľko dní pred obsadením veľvyslanectva USA v Teheráne, varoval Irak Irán, že bude treba prehodnotiť alžírsku zmluvu a že sa Irán bude musieť vzdať troch ostrovov v Perzskom zálive. Príčina konfliktu medzi oboma krajinami sa nachádzala hlavne v územných sporoch.
Saddám Husajn precenil, do akej miery šiitská populácia v Iraku sympatizovala s myšlienkou nastolenia teokratického režimu v krajine a prípadne bola ochotná ho podporovať. Saddám mal odhodlanie získať úplnú kontrolu nad všetkými sférami politického života, ale iránska revolúcia bola vnímaná ako niečo, čo tento absolútny vplyv môže ohroziť. Taktiež podcenil silu vlasteneckého a islamského zanietenia, ktorý iránska revolúcia vzbudila v Iráne, a dospel k záveru, že zjavný chaos, ktorý panoval v iránskych vojenských jednotkách, mu dáva príležitosť zbaviť sa Chomejního režimu. Víťazstvo by mu zaručilo absolútnu vládu v Iraku, ovládnutie svätých miest Karbalá a Nadžaf a že oslabený Irán bude možno ochotnejší spolupracovať s Irakom.
Vidina výhod rýchleho a oslnivého víťazstva nad Iránom zabránila realistickejšie zhodnotiť strategickú situáciu. Predovšetkým bolo skutočnosťou, že počet Iráncov bol zhruba trikrát vyšší ako Iračanov (42 : 13,5 mil.) Teherán delilo od Bagdadu asi, z ktorých 650 leží na území Iránu a spoločná hranica s dĺžkou.
Boje
V prvej polovici roku 1980 dochádzalo stále častejšie k obojstranným výpadom za hranice a v apríli Iračania vysťahovali do Iránu 40 000 šiitov „iránskeho pôvodu“. V júni došlo k prerušeniu diplomatických vzťahov. 17. septembra Saddám oznámil, že mieni vypovedať alžírsku zmluvu a o niekoľko dní neskôr sa začalo naozaj bojovať. V priebehu prvých mesiacov do apríla 1981 sa zdalo, že sú úspešnejší Iračania. Do konca roku 1980 sa zmocnili významného oporného bodu mesta Chorramšahr. Navzdory irackým úspechom sa iránskym leteckým silám podarilo poškodiť ťažobné a priemyslové zariadenia v oblasti Basry do tej miery, že Irak nebol schopný exportovať ropu zo svojich južných ropných polí. Koncom apríla 1981 Iránci začali skutočný protiúder. V nasledujúcich mesiacoch boli Iračania zatlačení späť k medzištátnej hranici. Podporu Iránu vyjadrili len Sýria a Líbya – v konflikte sa však neangažovali. Sýria len prijala utečencov a v apríli 1982 uzavrela iracký ropovod vedúci cez jej územie. Jordánsko sa postavilo na stranu Iraku a Kuvajt nahradil Basru ako hlavný námorný prístav Iraku. Štáty Perzského zálivu od vypuknutia vojny začali Iraku poskytovať značne vysoké pôžičky.