cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Dejiny Rumunska
Nadvláda Osmanskej ríše
Začiatkom 18. storočia ruský cár Peter I. Veľký vstúpil do zväzu s panovníkom valašského kniežatstva Constantinom Vrancoveanu a moldavským panovníkom Dimitrie Cantemirom. Za pomoci ruskej armády sa všetci traja panovníci snažili oslabiť osmanský vplyv. Dimitrie Cantemir uznal ruskú suverenitu nad moldavským kniežatstvom, avšak valašský panovník v poslednej chvíli prešiel na stranu Turkov, a tak sa mu podarilo oboch cárov poraziť. 150px|thumb|left Po porážke sa Dimitrie Cantemir uchýlil do Ruského impéria a Constantin Vrancoveanu bol odsúdený na smrť. Od roku 1711 osmanská vláda vymenovávala panovníkov zo zahraničia. Boli nimi bohatí grécki kupci z Konštantínopolu. Volení boli na obdobie troch rokov, svoj post si však museli zabezpečiť za vysokú sumu peňazí.
Rusko-turecké vojny z obdobia 18. - 19. storočia pozitívne vplývali na boj rumunských kniežatstiev o vznik autonómie. Küçük Kaynarcká mierová zmluva z roku 1774 ponúkla amnestiu jej obyvateľom, potvrdil slobodné vyznávanie kresťanskej viery a prinavrátil znárodnené pôdy predchádzajúcimi panovníkmi. Tieto práva boli potvrdené v Jaskej mierovej zmluve z roku 1791 a v Bukureštskej mierovej zmluve, ktorá ukončila rusko-tureckú vojnu z rokov 1806 - 1812. Následné roľnícke povstanie z roku 1821, na čele ktorého stál bývalý dôstojník ruskej armády Tudor Vladimirescu, namierené proti bojarom, vypuklo z dôvodu potreby obnovenia práv kniežatstiev a prijatia ich nových ústav. Hoci bolo potlačené, grécki kupci boli z trónu moldavského kniežatstva zosadení. Osmanská ríša vrátila bojarom právo voliť si na jeho trón panovníkov zo svojho prostredia. Podľa ustanovení Akkermanskej mierovej zmluvy z roku 1826 sa panovníci moldavského kniežatstva volili na zjazde bojarov, ktorý sa volil na 7-ročné obdobie a jeho poslanci bol menovaní vládou Osmanskej ríše. Na základe Adrianopolskej mierovej zmluvy z roku 1829 mali Turci zakázané vlastniť pevnosti na ľavom brehu Dunaja a moslimovia mali prísny zákaz mať trvalý pobyt na území Valašska a moldavského kniežatstva. Ruské impérium sa tak mohlo stať ochrancom práv kniežatstiev na Balkánskom polostrove, aj napriek faktu, že obyvatelia týchto kniežatstiev museli aj naďalej platiť Konštantínopolu daň. Jednou z ďalších ustanovení zmluvy bola doživotná vláda panovníkov na tróne kniežatstiev.
V rokoch 1828 - 1834 boli moldavské kniežatstvo a Valašsko okupované ruskou armádou. O tri roky po obsadení krajiny (1831), za vlády grófa Pavla Kiseleva, si obe kniežatstvá vytvorili ústavy, ktoré spoločne s ďalšími privilégiami ratifikovala Osmanská ríša v roku 1834. Výber panovníkov na trón prebiehal na zjazdoch bojarov, zo šľachty, duchovenstva, okresných a mestských poslancov a miestnych vládcov. Situácia roľníkov sa, naopak, zhoršovala. Pdĺžnosti feudálov sa zväčšovali a slobodný pohyb roľníkov bol značne obmedzený. Na druhej strane, trhová samostatnosť dunajských kniežatstiev pozitívne vplývala na ich ekonomiku. Budovali sa remeselnícke závody, zvyšovala sa kvantita vývozu zrna, dreva a medi a formovala sa miestna buržoázia.
350px|thumb|right|Vývoj udalostí v [[Krymská vojna|Krymskej vojne (1853 - 1856).]] V roku 1848 v spomínaných kniežatstvách vypukli nepokoje. V moldavskom kniežatstve sa liberálom podarilo prijať novú ústavu, ale potom sa začalo ich prenasledovanie. Vo Valašsku zase nespokojní liberáli a demokrati vytvorili dočasnú vládu a cára prinútili vzdať sa trónu kniežatstva. Ústava určovala roľníkom právo vlastniť svoju časť pôdy, na ktorej žili a výplatu, ktorú roľníci ako kompenzáciu posielali bojarom na úkor štátu. Odpoveď však prišla čoskoro, keď do Bukurešti vtrhli vojská Osmanskej ríše a neskôr aj Ruského impéria. Práva ustanovené v ústave však boli roľníkom odopreté a nepokoje potlačené. O rok neskôr (1849) prišlo k zaujímavej situácii. Ruské impérium a Osmanská ríša sa dohodli, že zrušia voľbu panovníka a ich vymenovávanie spoločne oboma krajinami. Obnovili sa tak ustanovenia z prvotných ústav, prijatých kniežatstvami v roku 1831.
V období po roku 1849 sa hospodárstvo kniežatstiev rýchlo rozvíjalo. Rozkvital obchod a remeselníctvo, vznikali nové remeselnícke a priemyselné podniky. Krajina dostala nový impulz, ktorý hnal dopredu Hnutie za nezávislosť.
350px|thumb|left|Legenda k udalostiam [[Krymská vojna|Krymskej vojny (1853 - 1856).]] V roku 1853, počas Krymskej vojny, v ktorej na oboch stranách proti sebe bojovali Osmanská ríša a Ruské impérium, ruská armáda znova obsadila Moldáviu a Valašsko, ale o rok neskôr (1854), pod tlakom Rakúsko-Uhorska sa ruské vojská museli z krajiny vystahovať. Viedenská arbitráž z roku 1855 a Parížska mierová zmluva, ktorá v roku 1856 ukončila ozbrojený konflikt medzi vtedajšími svetovými veľmocami, zrušili protektorát Ruského impéria nad moldavským a valašským kniežatstvom. V kniežatstvách boli opäť prijaté ústavy a územia týchto štátnych útvarov boli vyhlásené za autonómne územia, ktoré boli pod najvyššou mocou Osmanskej ríše a tiež protektorátom európskych štátov.
Parížska mierová konferencia európskych štátov z roku 1858, na ktorej sa delegáti dohodli, že obe kniežatstvá budú spojené do jednej provincie, avšak budú mať dvoch panovníkov, nepriniesla zúčastneným stranám želané ovocie. V roku 1859 si totiž moldavské kniežatstvo a Valašsko vybrali jedného panovníka - bojara Alexandra Iona Cuzu - a o dva roky neskôr (1861) sa spojili a utvorili jeden štát - Rumunsko, - zároveň však zachovali suverenitu Osmanskej ríše a aj naďalej jej platili každoročne určenú daň.
thumb|260px|left|Mapa [[Rumunsko|Rumunska v rokoch 1859 - 1878.]]
Rumunské kniežatstvo
Rumunské kniežatstvo bol štát, ktorý vznikol zjednotením dvoch osmanských vazalských kniežatstiev - Valašska a moldavského kniežatstva. Na jeho čele spočiatku stál Alexandru Ioan Cuza. Ten sa počas svojej vlády opieral o podporu Ruskej ríše a Francúzska. Uskutočnil niekoľko dôležitých reforiem: prijal novú ústavu, zrušil nevoľníctvo, povolil roľníkom kúpiť si pôdu, aby sa oni sami mohli vykúpiť a daroval im volebné právo. Ani tieto jeho reformy však nezabránili opozícii v tom, aby ho zbavila trónu, na ktorom ho po zvolení dňa 20. apríla 1866 a oficiálnom vymenovaní za panovníka Rumunského kráľovstva dňa 26. mája 1881 nahradilo knieža Karol I. (1866, (1881) - 1914). Odo dňa vymenovania nového kráľa sa teda začali písať dejiny ďalšieho obdobia dejín Rumunska - dejiny Rumunského kráľovstva (13. marec 1881 - 30. december 1947).
Výjavy z bojov rumunského národa za slobodu v roku 1878.
Rumunské kráľovstvo
thumb|right|[[Karol I. (Rumunsko)|Karol I. Rumunský]]
V roku 1881 rumunské knieža Karol I. vyhlásilo v krajine monarchiu a stalo sa tak prvým panovníkom Rumunského kráľovstva. Za jeho vlády krajina ekonomicky prudko vzrástla. V tomto období boli založené boli dôležité odvetvia priemyslu, postavené boli železničné trate a ekonomické inštitúty - vo väčšine prípadov podľa vzoru Nemecka. Politický život v krajine charakterizoval boj medzi politickými stranami konzervatívcov a liberálov, ktorí sa striedali vo formovaní rumunskej vlády (1876 - 1888 vláda konzervatívcov; 1895 - 1899 vláda liberálov; 1899 - 1907 vláda konzervatívcov).
Na prelome 19. - 20. storočia v Rumunsku začalo vznikať socialistické hnutie. Zo začiatku sa rozvíjalo pod vplyvom ruského národníctva, neskôr prešlo na pozície európskej sociálnej demokracie.
Keď jedna z liberálnych vlád (1907 - 1911) na prelome rokov 1907 - 1908 potlačila veľké roľnícke povstanie, v krajine sa začalo rozmýšľať o poľnohospodárskej reforme. Poslanci v parlamente prijali rad poľnohospodárskych zákonov o poľnohospodárskej banke, o zrušení odvádzania radu naturálnych povinností roľníkov a mnohé iné. Výhody dostali aj mešťania, ktorí mohli dobrovoľne predať časť svojej pôdy roľníkom.
V rokoch 1911 - 1913 bola pri moci znova konzervatívna vláda, ktorá sa zaslúžila o územný zisk v Balkánskych vojnách v rokoch 1912 a 1913, keď na svoju stranu získali časť Dobrudže.
V roku 1914 sa ku kormidlu v štáte znova dostali liberáli a občanom krajiny sľúbili, že uskutočnia pozemkovú reformu a zavedú všeobecné volebné právo. No všetky idey bolo treba odložiť na neskôr, pretože v krajine vypukla prvá svetová vojna. V rumunských vládnucich kruhoch sa rozpútala bitka medzi prívržencami nemecko-rakúskej koalície a Dohody. Po smrti Karola I. v roku 1914 sa na stranu štátov Dohody priklonil jeho následník na tróne Ferdinand I. (1914 - 1927), a tak sa Rumunsko zúčastnilo vojny na ich strane. Jeho vojská však boli rýchlo porazené. Ozbrojené sily Nemecka a Rakúsko-Uhorska okupovali tri štvrtiny krajiny, vrátane Bukurešti. Kráľ a vláda „národnej jednoty“ ušli do Moldavska, kde sa uchýlili u ruskej armády. V januári roku 1918 nový premiér vlády Rumunského kráľovstva sa dohol s ústrednými veľmocami na prímerí. Využijúc okolnosti, ktoré sa diali v susednej Ruskej ríši (októbrová revolúcia v roku 1917), so svojim vojskom napadol Besarábiu. Následne v máji roku 1918 nová konzervatívna vláda podpísala s Nemeckom a Rakúsko-Uhorskom mierovú zmluvu.
Územný zisk Rumunska po prvej svetovej vojne
Porážka Rakúsko-Uhorska a Nemecka v prvej svetovej vojne a bleskurýchly rozpad monarchie Habsburgovcov podstatne zmenili situáciu ako v Rumunsku, tak aj vo svete. Koncom roku 1918 sa rumunská armáda vydala na ťaženie do Sedmohradska a Bukoviny s cieľom získať si tieto územia a pripojiť ich k sebe. To sa jej aj vo februári roku 1919 podarilo. Keďže sa krajina dožadovala uznať nové územné zisky, vojensky sa obrátila na Maďarsko. Tu sa rumunským vojakom podarilo v auguste 1919 obsadiť Budapešť, kde ostali ešte štyri mesiace. Podľa ustanovení trojice zmlúv z rokov 1919 - 1920 (Saint-Germainská, Neuillyská a Trianonská mierová zmluva) Rumunsko získalo Sedmohradsko, Bukovinu, východný Banát a Južnú Dobružu. Nové Rumunské kráľovstvo bolo teraz oveľa väčšie ako v časoch pred prvou svetovou vojnou. Jeho stabilitu však sťažoval nejednotný charakter obyvateľstva krajiny. Vzrast národnostných menšín spôsobil fakt, že v Rumunsku priamo úmerne vzrástol aj nacionalizmus a antisemitizmus. Čo však bolo pozitívne bolo to, že novo pripojené oblasti k Rumunskému kráľovstvu napomáhali progresu priemyslu a obchodu, nakoľko boli ekonomicky na vysokej úrovni. 150px|thumb|left|[[Corneliu Zelea Codreanu]]
Agrárna kríza v 20. rokoch 20. storočia a jej dôsledky
Vznikali ultrapravicové a fašistické organizácie a politické strany. Keď to už nový rumunský panovník nedokázal regulovať, zinscenoval v krajine štátny prevrat a v marci roku 1938 parlament rozpustil. V ten istý mesiac vznikla nová diktátorská ústava, ktorá v krajine zakazovala šírenie opozičnej tlače. Panovník sa dostal o priamej konfrontácie s Corneliom Codreanom, ktorú však dokázal ustáť. Vo februári roku 1939 čelného predstaviteľa fašistickej organizácie Železná garda zastrelili. Následne vznikla nová provládna strana - Front národného obrodenia.
V marci roku 1939 bola po parlamentných voľbách sformovaná nová vláda na čele s Armandom Călinescom. Vo vzťahu zahraničnej politiky voči Maďarsku sa rumunská vláda postavila na stranu Nemecka a podpísala s ním ekonomickú dohodu, ktorou chcela neutralizovať rastúce ambície tohto severozápadného suseda na zisk územia Sedmohradska. Rumunsko však čakalo s jej ratifikáciou, kvôli poskytnutiu garancií bezpečnosti od Veľkej Británie a Francúzska, ktorú v zmluve aj požadovalo. Po tom ako sa začala druhá svetová vojna, krajina vyhlásila nezávislosť. Nemecko však vytváralo stále väčší nátlak na Rumunsko. Jeho výsledkom bola smrť rumunského premiéra počas puču nacistov z fašistickej organizácie Železná garda v septembri toho roku (1939). Puč však bol potlačený a zajatí gardisti postrieľaní.
250px|thumb|right|Príslušníci [[Červená armáda|Červenej armády na tankoch v uliciach Bukurešti v auguste roku 1944.]] Miesto premiéra Rumunska po vražde Armanda Călinesca obsadil Gheorghe Tătărescu (november 1939). Nový premiér ustúpil tlaku Nemecka, ratifikoval ekonomickú dohodu a udelil amnestiu členom Železnej gardy. Po obsadení Besarábie a severnej Bukoviny Červenou armádou v júni 1940 zrušil anglické garancie bezpečnosti a rezignoval na post premiéra krajiny. Navyše Nemecko prinútilo Rumunsko oddať Maďarsku polovicu územia Sedmohradska a Bulharsku celú Južnú Dobrudžu. V tejto situácii sa rumunský kráľ Karol II. rozhodol vymenovať za premiéra generála Iona Antonesca a prenechať trón svojmu nástupcovi Michalovi I..
Nový premiér sa v krajine správal diktátorsky. Zrušil ústavu a vo veľkom zatýkal prívržencov Veľkej Británie a odňal Židom rumunské občianstvo. Celkovo sa orientoval na Nemecko a jeho politiku, svoju krajinu pripojil k paktu Nemecka, Talianska a Japonska. Tomuto zväzu neperkážalo ani potlačenie nového povstania, ktoré vypuklo medzi príslušníkmi Železnej gardy v roku 1941, na konci ktorého bolo takmer jej 10 000 mŕtvych sympatizantov. Hneď po vyprovokovaní konfliktu medzi Nemeckom a Sovietskym zväzom sa do vojny zapojilo aj Rumunsko, ktoré tiež vyhlásilo vojnu Kolosu na hlinených nohách. Tá však nebola úspešná, pretože rumunské vojská boli na území protivníka porazené.
250px|thumb|left|[[Červená armáda zavítala do hlavného mesta Rumunska (august 1944).]] Po vstupe vojsk Červenej armády na územie Rumunska v aguste roku 1944 kráľ Michal I. vyhlásil odstúpenie Rumunska z vojnového konfliktu. Rumunský premiér Ion Antonescu bol odvolaný a následne bola vytvorená nová vláda na čele s Constantinom Sănătescom. Tá však vydržala iba do decembra roku 1944. Za ten čas však stihla podpísať prímerie so štátmi protihitlerovskej koalície. Nová vláda začala naplno pracovať od marca roku 1945. Hneď na jej začiatku (prelom marca a apríla 1945) uskutočnila pozemkovú reformu. Jej zmyslom bolo znárodnenie pôdy statkárov a jej následné rozdelenie chudobným a bezzemným roľníkom. V rokoch 1946 - 1947 bola zoštátnená Národná banka Rumunska a zaviedla sa aj štátna kontrola úverov, výroby a prerozdelenia. Na zahraničný obchod bol uvalený monopol. Parlamentné voľby v roku 1946 boli organizované pluralitným systémom (vo voľbách kandidovali poslanci za viacero strán). O nejaký čas však boli všetky ostatné politické zoskupenia rozpustené alebo zanikli. Po čistke v Strane sociálnej demokracie sa jej poslanci v roku 1948 spojili do jednej - Komunistickej strany Rumunska. Poslednou inštanciou rumunských komunistov k uskutočneniu vyhlásenia nového štátneho útvaru bolo zvrhnutie kráľa Michala I. Rumunského z trónu Rumunského kráľovstva. Stalo sa tak 30. decembra 1947, na deň vyhlásenia Rumunskej ľudovej republiky.
Komunistický režim v Rumunsku
250px|thumb|right|Mapa [[Rumunsko|Rumunska v roku 1967.]] 90px|left Po unifikácii Strany sociálnej demokracie a rumunských komunistov v roku 1948 sa Rumunská robotnícka strana stala na istý čas jedinou vládnucou stranou v krajine. Rumunsko začalo kopírovať stav podľa vzoru Sovietskeho zväzu, kde sa postupne majetok obyvateľstva a podniky znárodňovali.
V tom istom roku (1948) v Rumunskej ľudovej republike prebehlo zoštátnenie priemyslu a v rokoch 1949 - 1962 kolektivizácia kolektivizácie. Ekonomika krajiny sa rozvíjala na základe štátnych päťročníc, ktorých hlavná úloha spočívala v urýchlení priebehu industrializácie a prvostupňového rozvoja ťažkého priemyslu. Tým, že moc v krajine bola sústredená do rúk štátu, krajina dosahovala vysoké tempo ekonomického rastu a rozvoja kultúry. Ako člen sovietskeho bloku sa štát v roku 1949 stal súčasťou Rady vzájomnej hospodárskej pomoci a o šesť rokov neskôr (1955) aj Varšavskej zmluvy.
V podmienkach destalinizácie, ktorú od roku 1956 v Sovietskom zväze presadzoval Nikita Sergejevič Chruščov, sa Rumunsko radšej vybralo vlastnou cestou k socializmu. O rok neskôr (1957) z krajiny odišla sovietska armáda a v roku 1964 prezident Rumunskej ľudovej republiky Gheorghe Gheorghiu-Dej vyhlásil, že sa jeho krajina dištancuje od vplyvu Sovietskeho zväzu a bude nezávislou vo všetkých otázkach, týkajúcich sa jej suverenity. Po zavŕšení procesu kolektivizácie (1959 - 1962) bol v rámci upevnenia právomocí lídra Rumunskej robotníckej strany ustanovený nový štátny orgán - Štátna Rada - na čele s Gheorghiom Gheorghiu-Dejom. Do čela výkonnej moci Rumunskej ľudovej republiky (Rada ministrov) sa postavil Ion Gheorghe Maurer. Hlavné slovo v krajine mal, samozrejme, generálny tajomník ÚV Rumunskej robotníckej strany. V takomto zložení sa politickí vodcovia odhodlali uskutočniť rad niekoľkých reforiem (roky 1959 a 1964), výsledkom ktorých boli vyššie platy a dôchodky, nižšie ceny potravín a dostatok financií na zabezpečenie školských pomôcok rumunským školákom.
thumb|150px|left|[[Nicolae Ceauşescu]] 90px|right
Po smrti prezidenta Gheorghia Gheorghiu-Deja v marci roku 1965 krajina prešla zásadnými zmenami. Pozíciu generálneho tajomníka Rumunskej robotníckej strany, ktorá od júla roku 1965 znova prijala svoj pôvodný názov Komunistická strana Rumunska, obsadil Nicolae Ceauşescu. Predsedom štátnej rady (Dočasné Prezídium) sa stal Chivu Stoica a Rady ministrov Ion Gheorghe Maurer. Oba posty však Nicolae Ceauşescu v roku 1967 obsadil a v roku 1974 sa vyhlásil za prvého prezidenta Rumunskej socialistickej republiky, vznik ktorej bol vyhlásený 21. augusta 1965.
Nová ústava Rumunskej socialistickej republiky upevnila vedúce ostavenie komunistickej strany v krajine. Tak ako v Rumunskej ľudovej republike, aj tu mala na starosti výkonnú moc Rada ministrov.
Za vlády prezidenta Nicolae Ceauşesca sa Rumunsko snažilo pokračovať vo svojej nezávislej zahraničnej politike. Okrem iných politických akcií (napr. sovietsko-čínsky konflikt) sa nezúčastnila ani na okupácii Československa vojskami Varšavskej zmluvy dňa 21. augusta 1968.
Vnútorná politika, naopak, mala krutú podobu. Potláčali sa akékoľvek prejavy nesúhlasu a odporu opozície voči kultu osobnosti Nicolae Ceauşesca, ktorý narastal najmä v 70. rokoch 20. storočia. Neustály ekonomický rozvoj však začal krajine časom škodiť. Začiatkom 80. rokov 20. storočia nastal v Rumunsku hlad a nebolo kde zohnať stravu. Programy modernizácie výroby, zvýšenia kvality a konkurencie rumunskej produkcie zlyhali. Krajina si musela požičať od Západu 10 miliárd dolárov. Manifestácie zamestnancov podnikov „za lepší život v Rumunskej socialistickej republike“ boli na každodennom poriadku, tie sa však ešte podarilo silou potláčať. Navyše Nicolae Ceauşescu tvrdohlavo odmietal uskutočniť v krajine perestrojku - v takej podobe, akú Michail Sergejevič Gorbačov ohlásil pri svojom príchode na post prezidenta Zväzu sovietskych socialistických republík v roku 1985.
Mitterdorf an der Raab
Mitterdorf an der Raab je obec v Rakúsku v spolkovej krajine Štajersko v okrese Weiz.
Dejiny Rumunska
Komunistický režim v Rumunsku
Vrcholom tejto situácie bolo vypuknutie protestov proti deportácii maďarského kňaza v Temešvári dňa 16. decembra 1989. Na prezidentov príkaz rumunská armáda zakročila. Keď sa však protesty rozšírili aj do iných miest, vrátane Bukurešti, Nicolae Ceauşescu poprosil o pomoc Arménsko. Jeho armáda ho však odmietla podporiť, a tak sa 22. decembra 1989 spoločne s manželkou Elenou Ceaşescu pokúsili z Bukurešti utiecť na helikoptére. Útek však prezidentovi nevyšiel podľa predstáv, pretože ho pri nastupovaní do helikoptéry zatka rumunská armáda. Po krátkom procese, na ktorom ho obvinili z genocídy rumunského národa, ho aj s manželkou 25. decembra 1989 zastrelili.
Mitterdorf an der Raab
Žije tu 2059 obyvateľov (1. 1. 2007).
Dejiny Rumunska
Rumunsko po období vlády Nicolae Ceauşesca: Pluralitná demokracia
thumb|150px|left|[[Ion Iliescu|Ion Ilici Iliescu]] Po odstránení Nicolae Ceauşesca z čela krajiny moc a kompetencie vedenia štátu prešli na Radu Frontu národnej spásy - strany, ktorá vznikla počas decembrových nepokojov Temešvári a Bukurešti v roku 1989. Jej členmi, združenými pod vedením predsedu strany Iona Iliesca, boli v prvom rade prívrženci reforiem v Rumunsku. Nová moc v krajine vyhlásila prechod k politickému pluralizmu a pretvorila ekonomiku krajiny podľa svojich predstáv. V Rumunsku sa konečne začali rešpektovať ľudské práva a práva národnostných menšín. Bývalé politické strany (caranisti, národní liberáli a sociálni demokrati), ktoré vznikli ešte pred Rumunskej socilistickej republiky a Rumunskej ľudovej republiky a boli počas krutého režimu Nicolae Ceauşesca zakázané, obnovili svoju činnosť. Okrem starých politických strán vznikali aj nové. Vo februári 1990 vnikla Dočasná rada národnej jednoty, do ktorej sa dostali tri politické strany (Front národnej spásy, caranisti, liberáli). Prezidentom Rumunska sa na základe výsledkov volieb (85%, 11% а 4%) stal Ion Iliescu a premiérom Petre Roman.
Vo februári a júni 1990 pravica a študentskí aktivisti zorganizovali v centre Bukurešti protesty a žiadali odstránenie bývalých komunistov z vlády. Po tom ako podpora z iných miest v podobe baníkov, ktorí v amoku ničili stranícke centrály a redakčné strediská novín, bola napadnutá protivníkom, boli nepokoje vládou zastavené. Nič to však nezmenilo na zhoršení ekonomickej situácie, úpadku výroby, rastu inflácie (až do výšky 25%) a liberalizácii cien na mnohé tovary. Toto všetko len napomáhalo vzniku ďalších nepokojov, ktoré vypukli v novembri 1990. Vláda dostala od parlamentu mimoriadne právomoci v oblasti ekonomiky, vykonala čistku nelojálnych dôstojníkov v armáde a uskutočnila potrebné ekonomické reformy. Začiatkom roku 1991 bola vyhlásená liberalizácia cien potravín a vo februári toho roku prijatý zákon o čiastočnej privatizácii poľnohospodárskych družstiev.
Hoci bol rok 1992 pre Rumunsko pomerne pozitívny, v roku 1993 začala stúpať nezamestnanosť, liberalizácia cien a zavedenie dane z pridanej hodnoty spôsobili skok inflácie o 256%. V októbri toho roku (1993) rumunská vláda začala kontrolovať všetok dovoz do krajiny a stanovila maximálnu možnú cenu potravín. Reálny príjem obyvateľstva padal. Výsledkom tohto boli nepokoje vo februári roku 1994. Dohodou s Medzinárodným menovým fondom o poskytnutí úveru vo výške 454 000 000 dolárov sa Rumunsko zaviazalo, že v priebehu dvoch rokov zníži výdaje a infláciu a sprivatizuje 6300 podnikov s 3,8 miliónami zamestnancov. Ani zavedenie nových ekonomických opatrení však nespôsobilo zlepšenie životnej úrovne obyvateľstva, ktoré sa postupne začalo búriť a požadovalo odstúpenie vlády, zrušenie ohraničenia rastu mzdy a zavedenie zákazu zvyšenia cien. Okrem štrajkujúcich baníkov (leto 1994), ktorým sa však podarilo finančne podstatne si prilepšiť sa v októbri 1995 začali kvôli zlej životnej úrovni a materiálneho zabezpečenia búriť aj študenti. Ich demonštrácie prerástli až do potyčiek s políciou.
thumb|150px|right|Podpis tretieho rumunského prezidenta [[Emil Constantinescu|Emila Constantinesca.]] Maďarská menšina sa navyše dožadovala autonómie v Sedmohradsku. Túto požiadavku však rumunský parlament striktne odmietal. Klinec do rakvy zasadila zmluva medzi Maďarskom a Rumunskom zo septembra 1996, v ktorej sa obe strany vzájomne dohodli na právach národnostných menšín a nedotknuteľnosti hraníc štátov. Kvôli nej z vládnucej koalície odišla Strana rumunskej národnej jednoty.
Nastávajúce parlamentné voľby v novembri roku 1996 sa teda niesli v atmosfére nespokojnosti s vládnucim Demokratickým frontom národnej spásy a v znamení víťazstva opozície. Novým prezidentom sa stal Emil Constantinescu a vládnucou stranou na obdobie rokov 1996 - 2000 Demokratická konvencia. Preferencie dovtedajšej vládnucej strany klesli na 91 a 41 miest v Poslaneckej komore a senáte.
thumb|150px|right|Rozšírenie [[Európska únia|Európskej únie v rokoch 1995 - 2007.]] V roku 1997 Rumunsko prvýkrát požiadalo o vstup do Severoatlantickej aliancie, táto žiadosť však nebola prijatá. Krajina však aj napriek tomu nezanevrela na kontakty so západnou Európou a aj naďalej sa orientovala na krajiny západného bloku. Počas kosovského konfliktu v rokoch 1998 - 1999 Rumunsko poskytlo lietadlám NATO svoj vzdušný priestor na prelet do Kosova a vyjadrila želanie zúčastniť sa na mierových operáciách v tejto oblasti (nie na vojenských manévroch).
Po ostrých výmenách názorov členov kabinetu premiéra Victora Ciorbeu začiatkom roka 1998 rumunská vláda znova padla. Rumunský prezident preto poveril zostavením novej vlády Radu Vasileho. Nová vláda pokračovala v nastolenom kurze predchádzajúcou vládou. Aj tak však nedosiahla želané zlepšenie v oblasti ekonomickej situácie. Opäť sa zvýšila nezamestnanosť a znížila sa priemerná dĺžka života rumunského obyvateľstva. Zahraničný dlh prevýšil finančné rezervy krajiny a odporúčania Medzinárodného menového fondu zvýšiť dane sa zdali nezrealizovateľnými. Po založení maďarskej univerzity v Kluži navyše zosilnel rumunský nacionalizmus. Znova sa opakoval scenár mnohých demonštrácii z obdobia leta roku 1994. V decembri roku 1999 17 ministrov z vlády Victora Ciorbeu podalo demisiu, z dôvodu naťahovania reforiem v krajine. Vláda padla. Nová, na čele s Mugurom Isărescom, sľúbila obyvateľom dosiahnuť vstup krajiny do Európskej únie, ukončiť proces privatizácie do roku 2001, znížiť infláciu a rozpočtový deficit a obnoviť ekonomický rast krajiny. Krach Národného investičného fondu, najťažšia finančná kríza v Rumunsku od roku 1989, na jar roku 2000 jej v jej cieľoch podstatne skrížil plány. Prácu stratilo vyše 500 000 ľudí.
Rok 2000 priniesol Rumunsku celkovú zmenu. Zmenil sa prezident (Ion Iliescu) aj premiér krajiny (Adrian Năstase). Pozitívne na vývoj vecí v Rumunsku vplývalo aj rozbehnutie rokovaní o vstupe krajiny do Európskej únie.
Súčasné Rumunsko
Koniec Studenej vojny prinieslol Rumunsku možnosť nadviazať bližšie kontakty so západnými krajinami. V roku 2004 sa Rumunsko stalo členom Severoatlantickej aliancie. Po tom ako v júni roku 1993 krajina požiadala o začatie prístupových rokovaní s Európskou úniou jej vstup dňa 1. januára 2007 sa stal realitou. V období od 2. - 4. apríla 2008 sa Rumunsko stalo hostiteľskou krajinou summitu NATO.
Pasecký potok
Pasecký potok môže byť:
Sieť so vzájomným sprístupňovaním
Sieť so vzájomným sprístupňovaním (iné názvy: sieť medzi partnermi, sieť (typu) peer to peer, sieť P2P, P2P sieť, sieť (typu) rovný s rovným, sieť rovnocenných počítačov, sieť s rovnocennými uzlami, peer(-)to(-)peer, peer-to-peer network, P2P, p2p) je počítačová sieť, ktorá sa viac spolieha na výpočtovú silu koncových zariadení (počítačov) ako na sieť samotnú.
Čistý P2P prenos súborov neobsahuje ani klientov, ani servery, ale iba rovnocenné sieťové uzly, ktoré súčasne plnia voči iným uzlom v sieti úlohu servera aj klienta. Týmto sa tento sieťový model odlišuje od modelu klient-server, kde komunikácia zvyčajne prebieha cez centrálny server. Typickým príkladom prenosu súborov typu klient-server je prenos z FTP serveru a na FTP server. Jeden používateľ nahrá súbor na FTP server a potom veľa používateľov daný súbor sťahuje, pričom nie je nutné, aby nahrávajúci a sťahujúci užívateľ boli pripojení v rovnakom čase.
Pri komunikácii typu P2P vystupujú aplikácie ako rovnocenné, teda nie je tu prítomný server. Komunikácia prebieha priamo medzi klientmi a každý peer si uchováva informácie o ostatných uzloch u seba. Tento typ komunikácie však vyžaduje väčšie množstvo prenesných dát ako je tomu v prípade klient – server, ale má výhodu, že server nie je potrebný.
Blis-et-Born
Blis-et-Born je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Dordogne, v regióne Akvitánsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zoznam kultúrnych pamiatok v obci České Brezovo
Toto je zoznam kultúrnych pamiatok v obci České Brezovo v okrese Poltár.
Majstrovstvá Južnej Ameriky v pozemnom hokeji 2013
Majstrovstvá Južnej Ameriky v pozemnom hokeji 2013 boli v poradí 5. majstrovstvá Južnej Ameriky v pozemnom hokeji, ktoré organizuje Panamerická federácia pozemného hokeja (PAHF). Konali sa od 26. januára2. februára 2013 v Santiagu, v Čile, za účasti 6 mužských a 6 ženských tímov. Čile hostilo juhoamerický šampionát druhýkrát, keď predtým to bolo v roku 2003. Titul už piatykrát za sebou získali hokejisti aj hokejistky Argentíny. Svoju prvú medailu získali bronzoví hokejisti Brazílie.
Účastníci
Pozn: V zátvorke je uvedené umiestnenie v medzinárodnom rebríčku FIH k 10. decembru 2012.
Troliga Bus Sirius
Troliga Bus Sirius je model dvojpodlažného autobusu slovenského výrobcu Troliga Bus. Vývoj autobusu, ktorého dizajn bol inšpirovaný londýnskymi autobusmi "doubledecker", bol ukončený v roku 2010.
Prevádzka
Dosiaľ boli vyrobené iba dve vozidlá, ktoré zakúpila spoločnosť SAD Poprad pre linky popradskej MHD.
Mouy-sur-Seine
Mouy-sur-Seine je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Seine-et-Marne, v regióne Île-de-France.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Toroid
Toroid môže byť:
Pentatonix
thumb|Pentatonix thumb|Pentatonix Pentatonix (skrátene PTX) je americká vokálna hudobná skupina, ktorá vznikla v roku 2011 a je tvorená piatimi spevákmi: Kirstin „Kirstie“ Maldonado, Scott Hoying, Mitch Grassi, Kevin Olusola a Matt Sallee. Pochádzajú z Arlingtonu v Texase.
Po víťazstve v tretej sérii americkej hudobnej show Sing-off získali prvotnú popularitu najmä vďaka YouTube,  kde zverejnili desiatky svojich videí (obľúbené sú najmä Hallelujah, Daft Punk Medley, či Evolution of Music). Skupina sa spočiatku prezentovala na menších koncertoch v USA a v Európe, postupne ich popularita narástla a absolvovali aj niekoľko svetových turné. Vystupovali aj v detskom programe Sesame Street a spolupracovali s inými významnými osobnosťami hudby ako napr. s huslistkou Lindsey Stirling (spoločné piesne Radioactive a Papaoutai), alebo country speváčkou Dolly Parton (cover verzia jej piesne Jolene).
V roku 2017 skupinu opustil pôvodný basový spevák Avi Kaplan, ktorého nahradil Matt Sallee.
Superiórny statok
Superiórny statok (v prípade tovaru aj superiórny tovar) môže byť:
Tlačiarenské metódy grafiky
Grafika je druh výtvarného umenia, ktorý prenáša kresbu do hmoty rôznymi technickými postupmi.
Technika tlače z výšky alebo vysoká tlač
Najstaršia tlačiarenská technika. Jej princíp spočíva v tom, že sa obraz nakreslí na formu a miesta, ktoré sa nemajú otláčať mechanicky, prípadne chemicky odstraňujú. Na ostatné nevyhĺbené miesta sa nanesie tlačová farba a tieto miesta sa za primeraného tlaku otlačia na papier. Tlačová forma môže byť z najrôznejšieho materiálu. Techniky tlače z výšky sú drevorez, drevoryt (xylografia), rytina do Mässrovej dosky, linorez, linoryt razená technika atď.
Technika tlače z plochy
Miesta, ktoré sa tlačia sú v rovnakej rovine ako miesta, ktoré sa netlačia. Pri tlači bez vlhčenia (bezvodný ofset) sa prenosu farby netlačiacimi miestami formy zabraňuje použitím vrstvy silikónovej gumy na netlačiacich miestach a ochranným filmom silikónového oleja.
Haulchin (Nord)
Haulchin je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Nord, v regióne Nord-Pas-de-Calais.
Tlačiarenské metódy grafiky
Technika tlače z plochy
Prenos farby z tlačovej formy sa nerealizuje priamo, ale pomocou prenosového valca. Potláčaný povrch je zovretý medzi podložkou a valcom.
Grafika a súčasná technika
Xerox, počítač
Haulchin (Nord)
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Nandy
Nandy je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Seine-et-Marne, v regióne Île-de-France.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
TUZEX
náhľad|Logo siete obchodov Tuzex
TUZEX, podnik zahraničného obchodu (nazývaný aj podnik zahraničného obchodu Tuzex, PZO Tuzex alebo jednoducho Tuzex; staršie názvy pozri nižšie) bol v Česko-Slovensku v období socializmu podnik, ktorý mal sieť maloobchodných predajní po celej krajine, v ktorých sa domácemu obyvateľstvu aj cudzincom predával tuzemský alebo zahraničný rozličný tovar ale len za cudziu tvrdú menu, ktorú tiež reprezentovali „odberné poukazy Tuzexu, podniku zahraničného obchodu“ (ľudovo nazývané „tuzexové poukážky“ alebo častejšie „(tuzexové) bony“'). Podnik predával najmä západný tovar, v menšej miere domáci tovar určený na export, a to najmä taký, ktorý inak bol v obchodnej sieti ČSSR nedostupný alebo nedostatkový. Predával aj podľa individuálnych požiadaviek zákazníkov. Slovo TUZEX je zrejme skratka slov „tuzemský export“. Existencia Tuzexu mala zaručiť, že valuty od obyvateľstva ako aj "devízových" cudzincov získa nakoniec štát. náhľad|Bývalé sídlo TUZEXu v Bratislave na [[Gorkého ulica (Bratislava)|Gorkého 9.]]
Účel a poslanie
Počas väčšej časti trvania socializmu u nás, mohli obyvatelia oficiálne získať zahraničnú menu len v hotovosti (ako valuty), pretože súkromné devízové účty neexistovali. Valuty (obzvlášť západné, ktoré boli ľudovo nazývané "tvrdá mena"), ktoré získali v zahraničí alebo od príbuzných, ktorí emigrovali na Západ mali povinnosť následne (do 15 dní od nadobudnutia) vymeniť v banke za koruny alebo bony v nevýhodnom kurze. Podľa oficiálneho kurzového lístka bola koruna veľmi silná a preto sa to neoplatilo a zahraniční príbuzní, preto radšej posielali domov balíky s tovarmi ako peniaze.
Pre rôzne ekonomické problémy štát trpel nedostatkom tvrdej meny a preto sa v zime 1957 týmto problémom niekoľkokrát zaoberali ÚV KSČ i vláda. Výsledkom bolo politické požehnanie pre zvláštny podnik zahraničného obchodu Tuzex. Existencia Tuzexu mala zaručiť, že valuty od obyvateľstva ako aj "devízových" cudzincov (turistov alebo návštevníkov) získa nakoniec štát a to tak, že valuty budú zamenené za bony resp. koruny. Bony oficiálne (odberné poukazy Tuzexu) neboli spätne zmeniteľné ani len za koruny a platili iba na území ČSSR. Oficiálny kurz a prirážky zabezpečovali, že pri všetkých týchto transakciách mal štát viac ako 100% zisk.
Oficiálne mohli získať bony, tí čo pracovali napríklad v zahraničí a mali devízové ​​konto, ktoré prevádzali na bony alebo vrátením valút po návrate zo zahraničnej služobnej cesty.
Ľudia, ktorí nemali prístup k valutám (väčšina obyvateľstva), mohli kúpiť bony iba na čiernom trhu od nelegálnych priekupníkov - tzv. vekslákov. Títo, tým, že získali prístup k valutám (od turistov, cudzincov, príbuzných v zahraničí a pod.) a bonom vytvorili nelegálny čierny trh, na ktorom cena bonu bola určovaná ponukou a dopytom. Obchodná marža vekslákov bola stovky percent, čo vyplývalo z toho, že oficiálna predajná cena valút bola vďaka prirážke na rozvoj cestovného ruchu skoro štvornásobok oficiálneho kurzu pri ich nákupe. Rozdiel medzi oficiálnym kurzovým lístkom a kurzom, za ktorý boli ľudia ochotní kupovať bol 4 až 5-násobný, čo vlastne predstavovalo cenu jedného bonu v korunách. Veksláci okrádali štát o zisk, ktorý mal získať prostredníctvom bánk a Tuzexu.[2][3]
Navyše, nie všetok tovar v Tuzexe štát nakupoval v zahraničí (stačilo predávať nedostatkové tovary vyrábané v Československu).
Pultový predaj bol len jedným predajným kanálom. "Tuzex tradične zabezpečoval služby pre zastupiteľské úrady v Česko-Slovensku a pre naše zastupiteľské úrady v zahraničí." V roku 1989 existovala aj objednávková služba, ktorá umožňovala nákup tovaru zo západu zo zahraničných katalógov.
Tvrdá mena v Tuzexe
Tvrdú menu reprezentoval v Tuzexe zoznam cudzích mien, vyvesený v predajni pri pokladni, ktoré prijali ako platbu v hotovosti. Meny sa časom menili a záviselo aj na konkrétnej predajni, univerzálne však všade prijímali americké doláre a nemecké marky. Bony sa dali získať za "devízové prostriedky, ktoré Štátna banka československá nakupuje v súlade s devízovými predpismi podľa platného kurzovného lístku, prípadne aj za iné devízové prostriedky podľa podmienok ustanovených Štátnou bankou česko-slovenskou "(ŠBČS). V ŠBČS bolo možné zameniť valuty alebo devízy, ale len tie "ktoré banka bežne nakupuje" za tuzexové bony podľa kurzového lístka. Uprednostňované meny v roku 1987 boli: V týchto menách bolo možné nakupovať aj devízami aj letenky, cestovné aj lodné lístky. Tieto meny teda reprezentovali tvrdú menu v Tuzexe v roku 1987.
Ďalšie krajiny, ktorých meny banka vykupovala boli: Týmito cudzími menami bolo zrejme možné platiť aj priamo v predajniach Tuzexu, boli však zriedkavejšie.
Organizácia Tuzex
Prvá prevádzka Tuzexu na Slovensku vznikla v roku 1957 v Bratislave. V roku 1981 bolo na Slovensku 10 predajní: v Bratislave, Banskej Bystrici, Košiciach, Michalovciach, Piešťanoch, Poprade, Prešove, Ružomberku, Vranove nad Topľou a Žiline. V roku 1988 bol celkový počet predajní v ČSSR 170. Z toho na Slovensku bolo v roku 1987 len trinásť predajní : v Bratislave, Banskej Bystrici, Košiciach, Martine, Michalovciach, Piešťanoch, Poprade, Prešove, Ružomberku, Vranove nad Topľou a Žiline. (Dve predajne boli Bratislave a v Žiline a nová predajňa od roku 1981 pribudla v Martine.)
Predmet činnosti
Podľa textu vyhlášky z roku 1970 bol hlavným predmetom podnikania Tuzexu tuzemský aj zahraničný maloobchodný predaj tovaru každého druhu za cudzie meny. Výrobky, ktoré predával, dovážal Tuzex buď prostredníctvom organizácií zahraničného obchodu alebo aj priamo. Priamo smel dovážať exkluzívne výrobky a novinky v rozsahu pre zavádzací predaj a tovar podľa individuálnych požiadaviek zákazníkov. Tuzex bol oprávnený predávať tovar aj vo vybraných prevádzkarňach iných podnikov a organizácií, ktoré sú na to osobitne oprávnené príslušným ústredným orgánom.
Výraz „za cudzie meny“ zahŕňal okrem predaja za valuty (najmä doláre) aj predaj za tzv. „odberné poukazy TUZEXU, podniku zahraničného obchodu“ (ľudovo nazývané bony). Tieto boli v príslušnej vyhláške z roku 1981 definované nasledovne: „Odberný poukaz je listinou, s ktorou je spojené právo jej držiteľa uhradiť ňou v tuzemsku vo výške nominálnej hodnoty vyjadrenej na tejto listine v Kčs kúpnu cenu tovaru predávaného alebo služby poskytované Tuzexom [...] za devízové prostriedky... Odberné poukazy vydáva Tuzex a v jeho mene československé devízové banky a iné osoby ním splnomocnené za devízové prostriedky, ktoré Štátna banka československá nakupuje v súlade s devízovými predpismi podľa platného kurzového lístku, prípadne aj za iné devízové prostriedky podľa podmienok stanovených Štátnou bankou československou.“
Predmetom podnikania bol aj predaj tuzemského tovaru v drobnom za cudzie meny. Tuzex v spolupráci s Benzina š.p. napríklad predával zahraničným motorizovaným turistom poukážky na benzín, ktoré museli použiť namiesto platenia valutami.
Sortiment v predajniach
Dopyt po niektorých druhoch tovaru v Tuzexe nepriamo odrážal stav vnútorného trhu. Na ňom bolo množstvo nedostatkových položiek. Sortiment tvoril zmiešaný tovar. Od potravín, cez kozmetiku, oblečenie až po predmety dlhodobej spotreby. Tuzexový tovar bol považovaný za exkluzívny a navyše často bol nedostatkový. Za takéto boli považované zahraničné potraviny, alkohol a cigarety, ktoré boli násobne drahšie ako tie predávané v normálnych obchodoch, a preto dobre slúžili ako úplatky. Okrem toho boli zahraničné práčky, spotrebná elektronika a automobily považované za kvalitnejšie a spoľahlivejšie. V osemdesiatych rokoch 20 storočia sa naplno prejavovalo zaostávanie Východného bloku vo vývoji a výrobe modernej elektroniky. Preto bol v Tuzexe dopyt po videoprehrávačoch, farebných televízoroch, hoci išlo o veľmi drahý tovar.
V roku 1988 tvoril 2/3 sortimentu dovezený tovar, prevažne z nesocialistických štátov, 1/3 tvoril tovar česko-slovenských výrobcov určených na export. V tom istom roku zarobil Tuzex v prepočte 250 miliónov dolárov a predal o. i. 60 tisíc televízorov, 30 tisíc videorekordérov a 10 tisíc počítačov.
Niektoré tovary a značky z Tuzexu sa stali legendárne. V roku 1968 sa na pultoch predajní objavili prvé džínsy od talianskej firmy Rifle. Rifle sa najmä medzi mladými stali najkupovanejším druhom oblečenia v Tuzexe a tak aj symbolom pre džínsy. Ako "rifle" boli nazývané aj ostatné značky, ktoré prišli do Tuzexu neskôr (Wrangler, Levi's & Straus, HIS, Mustang).
Podobne ako "rifle" získali kultové postavenie tuzexové automobilky Simca, Renault a ďalšie.
Automobily
Do roku 1962 v ČSSR bola kúpu auta podmienené poukážkou - povolením na kúpu vozidla vystaveným na národnom výbore. Plánovaná ekonomika socializmu bola typický tým, že toho, čo nikto nechcel, bolo prebytok a toho, za čo by boli ľudia ochotní minúť, trebárs aj celoživotné úspory, zas nedostatok. Autá boli luxusom a bol na ne poradovník. V šesťdesiatych rokoch sa v Mototechne predávali najmä Škody, Moskviče, Volgy, Wartburgy, Trabanty a Tatry. V sedemdesiatych rokoch pribudli Lady, Dacie, Zastavy či poľské Fiaty.
Cenníky Mototechny síce obsahovali vozidlá značiek Fiat, Renault, Ford, Simca či Chrysler, ale západná produkcia mierila hlavne do Tuzexu. Paradoxom však bolo, že Tuzex predával autá cez sieť Mototechny, teda v Tuzexe ste len museli zaplatiť cudzou menou. Až koncom 80. rokov sa dali kúpiť niektoré modely aj za koruny v Mototechne, po vyčkaní v poradovníku.
Na Slovensku sa tuzexové autá predávali len v Bratislave (Rožňavská 24) a v Košiciach (Dopravná 3).
Typy predávaných automobilov
S otvorením Tuzexu v roku 1957 sa začal predávať RENAULT R4CV. V päťdesiatych rokoch ešte nasledovali SIMCA Aronde, FIAT 600, FORD Anglia a HILLMAN Minx.
Tuzexové západné autá v 60. rokoch to boli modely: Hillman Minx, Simca Aronde, Simca 1300 / 1500 / 1301/ 1501, Fiat 500 / 600 / 850 / 125 / 1300 / 1500, Ford Taunus, Ford Cortina 1300, Renault R-8 / R-16 / R-6 a Saab 96. V 70. rokoch: Fiat 125P / 126P, / 127 / 128 / 131, Simca 1301 / 1307, Chrysler 160 / 180, Talbot Horizont, Toyota Corona, Renault R5 / R12 / R17/15 / R20, Austin Alegro a Saab 99. Niektoré z nich (Fiat, Renault, Ford) sa objavili aj v cenníkoch Mototechny.
Koncom 70. rokov sa v Tuzexe už dal objednať "prakticky libovolný vůz, ovšem s patřičnými obstrukcemi a poplatky".
V 80. rokoch pribudli modely: Renault R-9 / R-11 / R-18 / R-21, Peugot 205, Fiat Uno, Ford Escort, Ford Sierra, Volvo 340, Daewoo Racer a Toyota Corola. V roku 1988 už ponuka obsahovala aj nemecké autá (Opel Kadet 1.4LS, VW, BMW, Mercedes) ako aj Peogeot 309 GLD a Volvo 360.
Typy automobilov 80. rokov v Tuzexe a v Mototechne
Až koncom 80. rokov sa dali kúpiť niektoré modely aj za koruny v Mototechne. Na rozdiel od Tuzexu, bolo na ne treba čakať v poradovníku, boli však relatívne lacnejšie ako v Tuzexe, aj preto, že štát nechcel priznať aký vysoký a nevýhodný je kurz bonov, ktorý na Slovensku v 80. rokoch dosiahol 5,50 Kčs a v Česku až 6 Kčs za bon. Obidve uvedené autá Fiat 131 Mirafiori a Daewoo Racer sa stali hitom na cestách však svojou cenou boli určené len pre najbohatších.
Fiat 131 Mirafiori bol jeden z tých modelov, ktoré sa dali kúpiť aj za koruny. V rokoch 1977 – 1982 bolo dovezených dva tisíc kusov, z ktorých Mototechna v rokoch 1977 - 1980 predala 456. Zvyšok predal Tuzex. O tom, že Fiat 131 Mirafiori mal veľmi luxusný status, svedčí aj jeho vysoká cena. Napr. v roku 1978 to v Mototechne stál 118 800 Kč a na jar 1983 Tuzex predal posledné autá tretej generácie Mirafiori 1600 CL dokonca za 31 100 bonov, teda približne 171 000 Kčs (v tej dobe bola reálna hodnota tuzexového bonu 5,50 Kčs a priemerný plat v tom čase v ČSSR bol v tom čase okolo 2 400 Kčs).
Československo dlhé roky vyvážalo do spriatelenej Líbie rôzne druhy tovarov. Postupne sa nahromadili pohľadávky ktoré naše podniky zahraničného obchodu nevedeli vymôcť. Dlhy socialistickej džamahírie Líbia voči socialistickému Československu boli postúpené juhokórejskej firme Daewoo, ktorá za ne zaplatila tovarom. Okrem elektroniky Daewoo vyrábalo v licencii aj osobné autá. V rokoch 1986 a 1987 bolo do Československa dovezných 3 tisíc DAEWOO Racer, čo bol OPEL Kadet predchádzajúcej generácie. V Mototechne DAEWOO Racer stál 189 tisíc Kčs. Bolo to najdrahšie auto, ktoré sa v tej dobe u nás predávalo za koruny. Racer bol vtedy trikrát drahší ako vtedy najlacnejšia ŠKODA 105 (57 780 Kčs) a dvakrát drahší ako najdrahšia verzia novinky ŠKODA Favorit 136 LS (89 123 Kčs).
Vplyv tuzexových automobilov na automobilový park
Individuálne dovozy, ktoré nepodliehali čakaniu, boli však zaťažené clom. V osemdesiatych rokoch za každý kubický centimeter zdvihového objemu motora bolo clo 50 Kčs, avšak autá s objemom nad 1 600 ccm to bolo 60 Kčs za kubický centimeter a s objemom nad 1 800 ccm až 70 korún. Teda naríklad clo na auto s objemom 1 600 ccm bolo 96 000 Kčs (1 600 x 60) Kým Škodu 105 L v sedemdesiatych rokoch stála 57 000 Kčs, Ford Cortina stál 18 500 bonov, teda až približne 92 500 korún. V osemdesiatych rokoch boli rozdiely ešte priepastnejšie. Najluxusnejšia Škoda 120 GLS stála 65 000 korún, ale Fiat Uno až 33 500 bonov (167 500 Kčs)a Peugeot 309 až 56 000 bonov (280 000 Kčs).
V roku 1988 bolo v ČSSR registrovaných približne 2,4 milióna osobných áut, z toho ale len 13 654 Fiatov 127, 9 442 Simiek a 7 000 Fordov Cortina. Už menej kusov bolo Fiatu Uno, Fordu Escort a Sierra, Renaultov a zopár japonských Toyota Corona a Honda Civic.