cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Saské zrkadlo
Saské zrkadlo sa rýchlo stalo vzorom na vypracovanie podobných zbierok, ako boli Augsburské Saské zrkadlo, Nemecké zrkadlo, Švábske zrkadlo alebo početné poľské publikácie. Ako takzvané Magdeburské zemské právo sa rozšírilo až do hĺbky východoeurópskeho regiónu, kde sa v dôsledku nemeckej kolonizácie zakladali nové osady (Poľsko, Čechy, Pobaltie, Bielorusko, Ukrajina, Rumunsko, na Slovensku Spiš a Horná Nitra).
Napalm
náhľad|vpravo|Horiaci napalm
Napalm je bojová zápalná látka. Tvorí ju zmes bežne dostupného benzínu a niektorých ďalších látok, ktoré túto zmes zahusťujú. Zahusťovanie zvyšuje priľnavosť napalmu a znižuje vysokú rýchlosť horenia celej zmesi. Táto úprava výrazne zvyšuje účinnosť horľaviny. Ako zahusťovadlo sa môžu používať rôzne látky – bežný motorový olej, mydlo, polystyrén, dentakryl či nafteláty a palmáty hliníka, ktoré dali napalmu aj svoj názov.
Použitie
Napalm nie je výbušnina, jeho explóziu zaisťuje vnútorná nálož. Bol vyvinutý v USA počas druhej svetovej vojny tímom chemikov Harvardovej univerzity pod vedením Luisa Fiesera. Používal sa ako munícia pre plameňomety aj ako náplň zápalných bômb. Prvýkrát bol použitý americkou armádou počas 2. svetovej vojny na západnom fronte aj v tichomorí.
Šalamún (biblická postava)
náhľad|Podoba kráľa Šalamúna z roku 1866 Šalamún (hebr.: שלמה), syn kráľa Dávida a manželky Uriáša, ktorú Dávid zneuctil, Betsabe, bol kráľom zjednoteného Izraelského kráľovstva. Vládol približne v rokoch 970 - 931 pred Kr. (podľa Williama F. Albrighta v rokoch 962 – 922 pred Kr.) po tom čo ho ešte žijúci kráľ Dávid (jeho otec) ustanovil za kráľa, namiesto jeho staršieho brata Adoniaša (porov. 1Kr 1). Za jeho vlády dosiahlo kráľovstvo najväčší územný a hospodársky rozmach, po jeho smrti sa však v dôsledku roztržky medzi nastupujúcim kráľom a poddanými (porov. Kr 1 12) rozpadlo na severné Izraelské kráľovstvo a južné Judejské kráľovstvo. Poddaní totiž žiadali uľahčenie služby, do ktorej ich povolal Šalamún, avšak Šalamúnov nástupca nesúhlasil. Šalamún tiež nechal v Jeruzaleme vystavať chrám, ktorý bol až do svojho zničenia Babylončanmi v roku 586 pred Kr. strediskom židovského náboženstva. Šalamúnovu vládu popisuje biblická Prvá Kniha Kráľov a Druhá kniha kroník.
Podľa biblického rozprávania bol Šalamún známy svojou múdrosťou, ktorú prišla obdivovať aj kráľovná zo Sáby (1 Kráľ 10). V židovskej tradícii je považovaný za autora troch biblických kníh: knihy Prísloví, knihy Kohelet (Kazateľ) a Piesne piesní. Podľa Biblie napísal až 3 000 prísloví a zložil 1 005 piesní. Moderná textová kritika Šalamúnovo autorstvo spochybňuje.
Mierové vzťahy s okolitými štátmi budoval Šalamún na rozsiahlych dynastických manželstvách. Šalamún mal 700 manželiek a 300 vedľajších žien. Oženil sa napríklad s Naamou, dcérou egyptského faraóna. Podľa Biblie sa na sklonku života odvrátil od Božích ciest a jeho pohanské ženy ho zviedli k modloslužbe. Na žiadosť pohanských manželiek budoval pre cudzích bohov výšiny, háje a chrámy, kde ich spolu uctievali. Podľa Biblie previedol aj svojho syna cez oheň (obetova svojho syna Molochovi). Šalamún zomrel vo veku 80 rokov a bol pochovaný v meste Dávidovom na vrchu Sión. Po jeho smrti kraľoval v Judsku jeho syn Rechabeám (Roboam), v severnom kráľovstve sa stal kráľom Jeroboam..
František Kubík
František Kubík (* 14. marec 1989, Prievidza) je slovenský futbalový reprezentant a hráč slovenského klubu ŠK Slovan Bratislava, ktorý pôsobí v najvyššej slovenskej futbalovej lige. Hrá na pozícii útočníka alebo ako ľavé krídlo.
Kariéra
Kubík začal svoju futbalovú kariéru v svojom rodnom meste v Prievidzi v klube HFK Prievidza. V zime 2008, prestúpil do prvoligového klubu AS Trenčín. V lete 2009 putoval Kubík na hosťovanie do holandského klubu ADO Den Haag. Jeho zápasový debut za ADO sa konal 8. augusta 2010 proti Vitesse a svoj prvý gól strelil proti Roda JC 15. augusta 2010. V sezóne nastrieľal celkovo 9 gólov, 8 v Eredivisie a jeden v play - off o Európsku ligu.
5. júna 2011 Kubík uzavrel štvorročný kontrakt s ruským prvoligovým klubom FK Kubaň. Debut za Kubaň zaznamenal 21. augusta 2011 proti FC Volga a bol tak pri víťazstve svojho tímu 5:0. Za Kubaň však odohral iba 5 zápasov, následne 12. februára 2012 prestúpil do ukrajinského klubu SC Tavriya Simferopol. Za ukrajinský klub odohral len dva zápasy a v septembri 2012 prestúpil opäť do AS Trenčín.
Reprezentácia
Svoj debut za slovenský národný tím zaznamenal 9. februára 2011 v priateľskom stretnutí proti Luxembursku.
Zážihový motor
thumb|right|Rez štvortaktným, vodou chladeným zážihovým motorom s rozvodom 2xOHC. Medzi ventilmi v hornej časti obrázku je zapaľovacia sviečka - cudzí zdroj energie.
Zážihový (spaľovací) motor je piestový spaľovací motor, v ktorom sa cudzím zdrojom tepla (spravidla zapaľovacou sviečkou) zapaľuje stlačená zápalná zmes plynného alebo ľahkého kvapalného paliva a vzduchu.
Pracovný cyklus
Zážihový motor môže byť technicky realizovaný ako motor s priamočiarym vratným pohybom piesta štvortaktný alebo dvojtaktný. Osobitnou kategóriou je realizácia motora s krúživým piestom – Wankelov motor.
Palivá
Ako palivá sa používajú látky, ktoré sa dobre miešajú so vzduchom a sú schopné v krátkom čase vytvoriť homogénnu zmes. Sú to napríklad: benzín, stlačený zemný plyn (CNG), skvapalnený propán-bután (LPG), alkoholy (metanol, etanol). Atraktívnym kandidátom na palivo budúcnosti pre zážihový motor je vodík.
Zápalná zmes
Klasický zážihový motor, ktorých je v prevádzke väčšina, spaľuje homogénnu zmes. Výnimku tvoria moderné konštrukcie zážihových motorov s priamym vstrekom označované aj GDI (Gasoline Direct Injection).
Homogénna zmes je zápalná iba v úzkom rozmedzí okolo stechiometrického pomeru. Stechiometrický pomer je taký, pri ktorom teoreticky dôjde k dokonalému spáleniu a na konci reakcie nezostane navyše žiadna časť látok vstupujúcich do reakcie. Pretože bežné uhľovodíkové palivá majú hmotnostný podiel približne 15 % vodíka a 85 % uhlíka, pre spaľovanie vo vzduchu je stechiometrický pomer približne 14,7 kg vzduchu na 1 kg paliva.
Dôležitým parametrom pre prípravu zmesi je vzájomný podiel paliva a vzduchu vyjadrený súčiniteľom prebytku vzduchu - λ.
Príprava zmesi
Zmes sa u zážihových motorov pripravuje mimo pracovného priestoru valca. Na prípravu sa používa niektoré zo zariadení:
Regulácia výkonu
Výkon zážihového motora sa reguluje množstvom zmesi pripadajúcej na jeden pracovný cyklus. Preto takýto typ regulácie nazývame kvantitatívnou. Najčastejšie je táto regulácia realizovaná škrtiacou klapkou v nasávacom potrubí. Škrtiaca klapka vytvára miestny odpor proti prúdeniu vzduchu, na ktorého prekonanie je potrebný rozdiel tlakov. Pred škrtiacou klapkou je nemenný atmosférický tlak (približne 101 kPa), preto sa potrebný rozdiel dosiahne podtlakom vyvolaným pohybom piesta počas nasávacieho zdvihu. Čím viac je klapka privretá, tým vyšší podtlak je vo valci. Pri voľnobežnom režime môže tlak za škrtiacou klapkou klesnúť až na 30 kPa. Následkom takéhoto poklesu tlaku je celý tepelný obeh motora posunutý k nižším tlakom a teplotám, čo má za následok pokles jeho termodynamickej účinnosti.
Takýto spôsob regulácie je veľmi neefektívny. Z tohto dôvodu sú zážihové motory menej účinné ako vznetové a pracujú s vyššou mernou spotrebou paliva. Vzhľadom na čoraz prísnejšie kritériá, ktoré sú kladené na spaľovacie motory, najmä z pohľadu ekológie, je len regulácia škrtením množstva zmesi vstupujúcej do pracovného obehu nedostatočná. Najlepším a aj momentálne jediným riešením, ktoré vyhovuje aj z pohľadu ekológie a aj z pohľadu ekonomického, je presné dávkovanie paliva a vzduchu na každý pracovný obeh. Vstrekovaním paliva, teda presnou dávkou v presne určenom čase sa dnes ovplyvňujú všetky požadované faktory vyplývajúce z činnosti motora, a teda hlavne výkon v celom zložení a hospodárnosť. Účelným sa v tomto prípade javí aj miestne nastavenie jednotlivých hodnôt podľa toho, v akej nadmorskej výške sa uvažuje motor používať.
Kazimír Bezek
Kazimír Bezek (pseudonymy Ivan Žiar, Peter Blen, Peter Civrun) (* 31. august 1908, Žibritov – † 14. december 1952, Praha) bol slovenský básnik, dramatik a verejný činiteľ.
Životopis
Narodil sa v rodine evanjelického farára Jána Bezeka a jeho manželky Ľudmily, rodenej Cimrákovej. Vzdelanie získaval v Liptovskom Mikuláši, na lýceu v Nîmes vo Francúzsku a v rokoch 1928 – 1936 na Právnickej fakulte Karlovej univerzity v Prahe. Pracoval v Československých dráhach v Prahe, v rokoch 1939 – 1942 pôsobil na Ministerstve dopravy a verejných prác. Počas 2. svetovej vojny bol zatknutý za ilegálnu činnosť a počas Slovenského národného povstania bol predsedom Revolučného národného výboru v Dolnom Kubíne. Po skončení vojny sa stal prezidiálnym šéfom Povereníctva dopravy, v rokoch 1945 – 1952 bol poslancom Slovenskej národnej rady, v rokoch 1946 – 1949 pôsobil ako povereník dopravy a v rokoch 1949 – 1952 ako generálny riaditeľ Československých dráh v Prahe.
Tvorba
Prvé literárne diela publikoval v študentských časopisoch (Nový rod, Svojeť, Studentský časopis), knižne debutoval v roku 1927 zbierkou básní Horúci deň, ktorú vydal vlastným nákladom. Vo svojich dielach sa venuje sociálnym témam, využíval motívy odporu a vzbury (jánošíkovské, partizánske), písal protivojnové básne, no najmä v závere svojho tvorivého obdobia sa venoval ako prírodnej, tak i ľúbostnej a meditatívnej lyrike. Publikoval väčšinou časopisecky (DAV, Luk, Slovenské smery, Slovenské pohľady, Elán, Tvorba a i.), no mnoho jeho diel ostalo len v rukopisnej podobe. Okrem básní sa pokúšal i o divadelnú tvorbu. Písal veršované drámy a veselohry, no väčšina z nich taktiež zostala v rukopisnej podobe.
Serech
Serech je v egyptských hieroglyfoch uzatvorený grafický znak obdĺžnikového tvaru, ktorý môže obsahovať znaky prvého mena staroegyptského panovníka – Horovo meno. Znak predstavuje štylizovanú fasádu kráľovského paláca s bránou a nikami, na ktorej tróni Horov sokol. Vymedzoval a zdôrazňoval kráľovský majestát a samotné hieroglyfické znaky, ktoré tvorili kráľovské meno. Predstavuje najstarší spôsob zobrazovania kráľovských mien v staroegyptskej ikonografii, ktorý predchádzal mladšiu a známejšiu kartušu. Pochádza zo.
Dejiny
Meno panovníka bolo jedným z najdôležitejších prvkov kráľovského prejavu a identity v starovekom Egypte a bolo mu zárukou, že budúce generácie budú stále vedieť o jeho živote a vláde. Prvé doklady o používaní tohto typu mena pochádzajú z veľmi skorého obdobia, ešte spred 0. dynastie, a pokračujú cez celé ďalšie dejiny starovekého Egypta. Ako príklad je možné spomenúť serech s Horovym menom faraóna Škorpióna (Hor-Škorpión) z obdobia 0. dynastie, Senusreta I. (Hor-Anchmesut) z 12. dynastie, alebo posledného egyptského faraóna Nachthareheba (Hor-Meritauej) z 30. dynastie.
Serech predstavuje kráľovský palác, jeho pôdorys a zároveň pohľad na priečelie. Obdĺžnikový rám je zjednodušená dispozícia a geometrický vzor je štylizácia čelnej fasády paláca. Pokiaľ táto forma mena bola vyrytá alebo namaľovaná na predmet, označovala pôvod, príp. majetok kráľovského dvora. Zobrazený serech s Horovym menom panovníka sa umiestňoval na rôzne objekty a znamenal dôležité vyjadrenie kráľovskej ideológie. Horovo meno bolo zobrazené v hieroglyfoch a nad ním sa obyčajne nachádzal sokol, ako odkaz na boha Hora.
Horovo meno je prvé z piatich mien faraónovej titulatúry, ktorá sa používa od 5. dynastie. Existuje niekoľko prípadov, ktoré sú odlišné od zaužívaného zobrazovania. Známym je príklad prvého mena faraóna Peribsena z 2. dynastie, ktorého serech nesie miesto Horovho sokola Sutechovo zviera. Do rovnakej dynastie je radený aj ďalší faraón Chasechemuej, ktorý má nad serechom Horovho sokola spolu so Sutechovým zvieraťom. Tieto rozdiely pravdepodobne vypovedajú o politickej situácii ríše v období ich panovania. Existujú aj ďalšie príklady odchyliek, ktoré nie sú tak známe, napr. meno hypotetického panovníka, ktoré sa v súčasnosti číta ako „Dvojitý Hor“. V tomto prípade je známe zobrazenie serechu s dvoma sokolmi.
Ikonografia
V počiatkoch egyptskej štátnosti, počas prvých dynastií, Horovo meno nieslo aj agresívny aspekt božstva, možno jeho podmaňujúcu silu, ktorá znamenala v tomto období dôležitý faktor moci legitímneho faraóna. Príkladom môžu byť mená panovníkov 1. dynastie: Hora-Ahu – „Hor bojovník“ alebo Hora-Kau – „Hor s napriahnutou rukou“. Tieto mená odhaľujú vojnovú ikonografiu skorých kráľovských pamiatok z obdobia formovania štátu. Zdôrazňujú autoritu založenú na vojenskej sile a moci nad životom a smrťou.
Počas 2. dynastie sa tento dôraz začal meniť. Egyptológia v tomto období predpokladá nestabilné pomery v štáte. Zmena v serechu faraónov Peribsena a Chasechemueja bola pravdepodobne prejavom práve tohto stavu, tj. vyvrcholenia určitého historického procesu, pretože nasledujúci panovníci sa dokázateľne vrátili k pôvodnej forme prvého kráľovského mena a jeho ikonografii.
Variácie zobrazenia Horovho sokola sú vzácne. Bežná forma je sediaci sokol bez doplnkov, vyskytujú sa však aj korunované, alebo inak pozmenené sokoly. Napr. jedna z verzií serechu faraóna Vadžiho (Džeta) z 1. dynastie nesie sokola korunovaného tradičnou dvojitou korunou. Serech málo známeho panovníka z 3. alebo 4. dynastie menom Šaru nesie dvoch sokolov korunovaných jednotlivo korunou Horného a Dolného Egypta, sediacich na zlatom náhrdelníku.
Vývoj
Serech z najstarších nálezov bol prázdny, pretože symbol bol sám dostatočným odkazom na kráľovskú moc. Časom začali králi do neho vpisovať svoje mená. Počas 2. dynastie sa na krátko zmenila podoba (z „Hor-meno“ na „Sutech-meno“, potom „Hor-Sutech-meno“). Dnes sú tieto dva príklady považované za výnimky v tradícii. Príčina nie je známa, v súčasnosti jestvuje niekoľko hypotéz, ale ani jedna z nich nie je potvrdená.
Peribsen a Chasechemuej
Na sklonku 2. dynastie, za doposiaľ neznámych okolností, nadobudol postupne boh Sutech väčší význam, aký pôvodne mal. Stúpol až do tej miery, že na serechu dočasne vystriedal boha Hora. Onedlho sa na ňom objavili obe božstvá. S menom faraóna Peribsena je spojený serech, na ktorom je Sutechovo zviera – psovitý tvor s dlhým, na konci rozštiepeným chvostom. Takto Peribsen deklaroval, že je pozemským vtelením boha Sutecha. Dôležitosť Sutecha počas Peribsenovho panovania je vidieť aj na pečatiach z Abyda. Odkazuje na boha s prívlastkom „zlatý“ alebo „nubtský“, „z Nubtu“ (z Nagády), ktorý bol bežne používaný pre Sutecha. Zdá sa, že Peribsen ho prijal za svoje osobné božstvo a je vidieť na jednom aj z jeho nápisu: „On nubtský, odovzdal Obe zeme svojmu synovi, kráľovi Oboch zemí Peribsenovi.“
Jedna z interpretácií tejto dramatickej zmeny hovorí o vzbure, ktorá bola nakoniec potlačená, príp. inak urovnaná posledným kráľom 2. dynastie Chasechemuejom, ktorého meno sa objavuje s oboma zvieratami božstiev. Pôvodná podoba mena tohto panovníka bola Chasechem – „Ten, ktorý povstáva pred Mocnosťou“ a bola zmenená na Chasechemuej – „Ten, ktorý povstáva pred oboma Mocnosťami“. Mocnosti sú niektorými interpretované ako Horus a Sutech (resp. ich symbolické zvieratá). Okrem toho zo samotného Chasechemuejovho mena by malo byť zrejmé, že sa pokúšal spojiť vplyv oboch božstiev. Oprávnenosť tohto tvrdenia je však otázna. Chasechemuejov prívlastok Nebuihetepimef – „Obaja Páni sú v ňom v mieri“ na pečatiach tento dohad tiež naznačuje. To môže znamenať, že vyriešil určitý vnútorný konflikt, najskôr stúpencov oboch bohov, teda ak „obaja Páni“ sú Hor a Sutech – archetypálni oponenti zo staroegyptských legiend stvorenia. Iní v podobe serechu vidia spôsob určitého štátneho obrodenia za Chasechemueja, ktorý bol schopný opäť zjednotiť Horný a Dolný Egypt. Toto vysvetlenie však ostáva viac v špekulatívnej rovine, pretože neexistujú dostatočné dôkazy na jeho podporu.
Napriek všetkému sa však zdá, že zahraničné vzťahy postúpili dopredu počas Chasechemuejovho panovania. Prezrádzajú to niektoré otlačky pečati z obdobia jeho vlády, v ktorých sa objavuje titul. Titul jasne naznačuje existenciu cudzieho územia ovládaného Egyptom. Obe zmeny tradičnej formy prvého kráľovského mena nevydržali dlhšie ako po koniec Chasechemuejovej vlády, čo naznačujú aj stopy po snahe vymazať (zničiť) reliéf Sutechovo zvieraťa na Peribsenovej stéle, ktorej vznik je kladený do nasledujúceho obdobia.
Vírus
thumb|Vírus [[chrípka|chrípky]]
Vírus je častica, ktorá preniká do živých buniek a ich materiál používa na svoje rozmnožovanie, a ktorá (v základnej podobe) pozostáva z nukleovej kyseliny (DNA alebo RNA), zabalenej do bielkovinovej schránky (tzv. kapsida) niekedy navyše obalenej lipidovo-bielkovinovým obalom (tzv. lipoidový obal). Vírusy sú obligátne vnútrobunkové parazity; to znamená, že sa môžu rozmnožovať iba vo vnútri živej bunky, pretože nemajú vlastný proteosyntetický aparát.
Je sporné, či vírusy možno považovať za organizmy v pravom slova zmysle a či ich možno považovať za živé (porovnaj život). Veda o vírusoch sa nazýva virológia.
Terminológia
Z taxonomického hľadiska rozlišujeme: K vyššie spomínaným nebunkovcom treba poznamenať, že tvoria spolu s bunkovcami (=bunkové organizmy; lat. Cellulata; t.j. baktérie, archeóny a eukaryoty) taxón nazývaný Biota (=Vitae; t.j. súhrn všetkých organizmov na Zemi).
Niektorí autori obmedzujú výraz vírus len na vírusy napádajúce eukaryotické bunky, zatiaľ čo vírusy infikujúce baktérie a archeóny označujú ako bakteriofágy alebo len fágy; to znamená, že namiesto vírusov hovoria o "vírusoch a bakteriofágoch". V minulosti sa bakteriofágy dokonca niekedy považovali za organizmy povahou aj zložením úplne odlišné od vírusov. Dnes vo veľkej väčšine textov bakteriofágy považujeme (terminologicky aj vecne) za podskupinu vírusov. Zatiaľ čo v minulosti boli známe len vírusy napádajúce eukaryoty, baktérie a archeóny, v roku 2008 bol objavený prvý vírus, ktorý napáda iné vírusy; dostal všeobecné označenie virofág.
Na označenie jedinej zrelej vírusovej častice sa používa názov virión. Virión je teda vírus v tej podobe, v akej je, keď sa nachádza mimo bunky (tzv. extracelulárna forma vírusu).
Tvar
Telo vírusu môže mať viacero tvarov, medzi najznámejšie patria skrutkovitý tvar (helikálny), bičíkatý tvar (komplexný) alebo 20-sten (ikozaedrálny).
Podľa hostiteľa
vírus:
Podľa typu nukleovej kyseliny
vírus:
Podľa prítomnosti lipoidového obalu
vírus:
Lytický cyklus
Ako lytický cyklus sa označuje taký životný cyklus vírusu, pri ktorom nastáva deštrukcia (lýza) hostiteľskej bunky. Je charakteristický najmä pre bakteriofágy. Cyklus modelových bakteriofágov (fág λ, T4 alebo T7) trvá 20-40 minút.
Uvoľnenie
Celý proces končí lýzou (zánikom) bunky a uvoľnením nových viriónov do prostredia, kde infikujú ďalšie bunky a proces sa opakuje. Bunku a jej štruktúry degraduje vírusový enzým lyzozým.
Lyzogénny cyklus
Ako lyzogénny cyklus sa označuje taký životný cyklus vírusu, pri ktorom nenastáva obligátna deštrukcia (lýza) hostiteľskej bunky. Má sa za to, že je evolučne mladšou formou vírusového životného cyklu, kedy sa vírusy „naučili“ nezabíjať svojho hostiteľa. Fágy, ktoré sa môžu rozmnožovať buď lytickým alebo lyzogénnym cyklom, sa nazývajú lyzogénne fágy alebo temperované fágy.
Latentná fáza
Po penetrácii prebieha eklipsa lyzogénneho cyklu trochu odlišným spôsobom - spustí sa transkripcia DNA vírusu, ale ako prvé vznikajú represorové proteíny, ktoré zastavia ďalšiu transkripciu vírusovej DNA. Procesom rekombinácie sa vírusová DNA začlení do genetického materiálu bunky a stáva sa jeho súčasťou. Eklipsa sa zastavuje a cyklus vstupuje do latentnej fázy.
Provírus
Vírus začlenený do DNA hostiteľskej bunky sa nazýva provírus, alebo perzistentný vírus. Keď sa hostiteľská bunka rozmnožuje, kopíruje spolu s vlastným genetickým materiálom aj provírus a odovzdáva ho dcérskym bunkám. Vírus sa tak de facto rozmnožuje bez toho, aby zabil hostiteľskú bunku.
Aktivácia
U provírusov môže dôjsť k spontánnej reaktivácii a k derepresii transkripcie štruktúrnych génov. Latentná fáza sa preruší, dokončí sa eklipsa a dochádza k maturácii viriónov. Provírus vstupuje do lytického cyklu a po deštrukcii hostiteľskej bunky sa uvoľňujú infekčné vírusové častice.
Eukaryoty
Bunky živočíchov sa pri vírusovej infekcii bránia produkciou interferónov. Interferóny sa uvoľňujú do tkanív a krvného obehu a slúžia ako signál pre zdravé bunky, že inde dochádza k vírusovej infekcii.
Zdravé ľudské telo reaguje na vírusy produkciou antivírusových proteínov interferónov, ktoré zabraňujú prechodu infekcie na susedné bunky. Niektoré vírusy mutujú neprestajne, takže hosťovské telo nie je schopné vyvinúť si permanentnú odolnosť. Príkladmi takýchto vírusov sú HIV spôsobujúci ochorenie AIDS a Lassa mammarenavirus spôsobujúci horúčku Lassa, ktoré pravdepodobne prešli na ľudí z iných cicavcov. Americkí vedci dokázali, že vírusy sa dokážu do ľudskej DNA pevne zabudovať a sú dokonca dedičné.
Georgij Konisskij
Georgij Konisskij (* 1717 – † 1795) bol ukrajinský a bieloruský filozof a spisovateľ, kazateľ, náboženské a kultúrne osobnosť.
Pochádzal z shlyahetskouj ukrajinského kozáckého rodu Konysky.
Kennedyho doktrína
Kennedyho doktrína bola vyhlásená americkým prezidentom Johnom F. Kennedym. Riešila otázky zahraničnej politiky v oblasti Latinskej Ameriky počas rokov jeho úradovania 1968 – 1963. Prejavovala sa v podpore zamedzovania prieniku komunizmu v západnej pologuli.
Teroristické útoky vo Volgograde v roku 2013
náhľad|Explóziou poškodený vchod do železničnej stanice vo Volgograde. Teroristické útoky vo Volgograde v roku 2013 bola séria 3 teroristických útokov v októbri a decembri 2013, ktorých terčom bola hromadná doprava v meste Volgograd v južnom Rusku. Útoky si vyžiadali životy 39 ľudí, vyše sto ľudí bolo zranených. Usmrtení boli aj 3 samovražední atentátnici.
Útok na trolejbus 21. októbra
Prvý teroristický útok sa odohral o 14:30 21. októbra 2013, pri explózii bomby v trolejbuse miestnej MHD bolo usmrtených 6 pasažierov trolejbusu. Všetci boli ľudia do 30 rokov. Pri útoku zomrela aj samovražedná atentátnička. Ďalších 30 ľudí bolo hospitalizovaných. 18. novembra 2013 zomrela v Moskovskej nemocnici aj ťažko ranená 59 ročná žena.
Útok na vlakovú stanicu
Dňa 29. decembra 2013 o 12:45 moskovského času sa odohral samovražedný bombový útok na volgogradskej železničnej stanici č. 1. Pri kontrole osôb vstupujúcich do stanice pred detektorom kovov ochrankári spozorovali osobu v tradičnom ženskom moslimskom odeve, ktorá sa správala podozrivo. Po tom, čo k osobe pristúpil ochrankár samovražedný atentátnik inicioval nesené výbušné zariadenie. Sila explózie bola ekvivalentná 10 kg TNT. Na mieste zahynulo 14 osôb. Traja ďalší ťažko ranení zomreli v nemocnici. Ranených bolo okolo 50 ľudí, 31 bolo hospitalizovaných, 6 z nich vo veľmi vážnom stave. Žiadna teroristická skupina sa neprihlásila k zodpovednosti za útok, ale ruské úrady považujú tento útok za teroristický čin.
Pôvodne médiá informovali o tom, že bombový útok uskutočnila samovražedná atentátnička, neskôr vyšlo najavo, že v ženskom odeve bol muž ruskej národnosti, ktorý konvertoval na islam.
Reakcie
Generálny tajomník NATO Anders Fogh Rasmussen odsúdil útok ako barbarský a povedal, že „NATO a Rusko stoja spoločne v boji proti terorizmu a spoločne pracujú na technológii, aby sa zabránilo útokom na systémy verejnej dopravy.“
Útok na trolejbus 30. decembra
Ďalší útok sa odohral ráno v pondelok 30. decembra 2013 okolo 08:23 miestneho času opäť v trolejbuse MHD. Explózia nastraženej výbušniny zdemolovala zadnú časť trolejbusu a pripravila na mieste o život 11 ľudí. 3 ďalší zomreli na následky zranení v nemocniciach. Zranených bolo 41 osôb, 27 z nich bolo hospitalizovaných.
1202 Marina
1202 Marina je planétka s priemerom 66 km, ktorú objavil Grigorij Nikolajevič Neujmin 13. septembra 1931.
Ján Horecký (jazykovedec)
Prof. PhDr. Ján Horecký, DrSc. (* 8. január 1920, Stupava – † 11. august 2006, Stupava) bol slovenský jazykovedec (všeobecná jazykoveda, sémantika, terminológia, gramatika, slovotvorba, štylistika, jazyková kultúra, fonológia latinčiny a i.).
Manfred Pranger
Manfred Pranger (* 25. január 1978, Hall in Tirol, Rakúsko) je bývalý rakúsky lyžiar. Svoje prvé preteky vo Svetovom pohári vyhral 23. januára 2005. Celkovo vyhral Pranger 3 preteky Svetového pohára. Špecializuje sa najmä na slalom.
Ján Horecký (jazykovedec)
Okrem slovenčiny sa zaoberal aj češtinou, maďarčinou, latinčinou, starogréčtinou, umelými jazykmi a neskôr aj lingvisticky a sociolingvisticky zaujímavým rómskym jazykom, čo vyústilo do monografií, ktoré napísal spolu s dcérou, indologičkou Annou Rácovou.
La Crouzille
La Crouzille je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Puy-de-Dôme, v regióne Auvergne.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Johnsonova doktrína
Johnsonova doktrína bola vyhlásená americkým prezidentom Lyndonom B. Johnsonom po americkej intervencii v Dominikánskej republike v roku 1965. Deklarovala, že domáca revolúcia v krajinách západnej pologule už nie je naďalej len miestnou záležitosťou, ak sa stala objektom zriadienia komunistickej diktatúry.
Daskylos (otec Gyga)
Daskylos (Daskylos) je v gréckej mytológii otec lýdskeho kráľa Gyga. Daskylos bol otec Gyga, ktorý sa zhodou neobyčajných udalostí stal kráľom Lýdie. Gyges tak založil dynastiu Mermnovcov (alebo Mermnadovcov). Jej posledným členom bol kráľ Kroisos, ktorý sa svojím nesmiernym bohatstvom dostal do prísloví.
Staroveký grécky básnik Archilochos z Paru nazval Daskylovho syna Gyga tyranom, čo bolo prvé doložené použitie tohto výrazu v gréčtine.
Thaliarchos z Élidy
Thaliarchos (Thaliarchos) bol dvojnásobný olympijský víťaz v 1. stor. pred Kr. Thaliarchos, syn olympionika Sótéricha z Élidy, zvíťazil na 185. olympijských hrách v roku 40 pred Kr. v boxe dorastecov a o osem rokov neskôr na 187. hrách si v tejto disciplíne vybojoval víťazstvo aj medzi mužmi. Box dorastecov (pygmé paidón) zaradili do programu olympijských hier v roku 616 pred Kr. a box mužov v roku 688 pred Kr.
Olympijské víťazstvá Thaliarcha sú uvedené na kamennom podstavci jeho nezachovanej sochy v Olympii, ktorý objavili východne od budovy Rady (Búleutérion ). V olympijskej budove Búleutéria sa radili hellanodikovia (ich príbytkom bol Hellanodikaión ) a élidskí hodnostári.
Symphony X
Symphony X je americká progresívno-metalová skupina založená gitaristom Michaelom Romeom v Middletowne, New Jersey, USA v roku 1994. Ich albumy The Divine Wings of Tragedy a The New Mythology Suite zaistili skupine významnú pozornosť v komunite progresívneho metalu. V roku 2007 dosiahli komerčnejší úspech s albumom Paradise Lost. Album Inconoclast vydaný v roku 2011 sa stal najpredávanejším.
Ropušník tŕnistohlavý
Ropušník tŕnistohlavý je jašter z čeľade ropušníkovitých žijúci v Kalifornii.
Etymológia
Rodové meno Phrynosoma je odvodený z dvoch gréckych slov: phrynos (ropucha) a soma (telo). Druhové meno coronatus je latinské slovo znamenajúce "korunovaný".
Anatómia
Ropušník tŕnistohlavý je výrazný druh s oválnym a plochým telom. Na hlave jaštera sa nachádzajú výrazné rohy. Charakteristické sú dva rady šupín na spodnej strane tela, dva až tri rady zväčšených zahrotených šupín na okraji spodnej čeľuste, hnedá alebo šedá chrbtová časť tela s kontrastnými vlnitými škvrnami tmavšej farby a zahrotené šupiny na chrbtovej časti tela. Mláďatá sú veľmi podobné dospelým jedincom, lebečné rohy sú kratšie a menej zreteľné. Dospelé jaštery dorastajú do veľkosti 10 až 11 cm.
Rozšírenie
Tento jašter žije v oblasti stredozápadnej a juhozápadnej Kalifornie. Vyskytuje sa v rozličných prostrediach, žije napr. na trávnatých územiach, v savanách, v ihličnatých i zmiešaných lesoch. Zvyčajne sa vyskytuje v oblastiach s pieskovou zeminou a v krovinatých oblastiach. V južnej Kalifornii žije ropušník v oblastiach s výskytom mravcov, v oblastiach s prirodzeným hustým krovinatým porastom a na miestach s pórovitou pôdou, pretože pre týchto jašterov je typické zahrabávanie sa do zeminy, prípadne do dier v zemi. V období extrémneho tepla alebo zimy sa ukrýva v podzemí a je nečinný.
Správanie
Keď je ropušník vystrašený, jeho telo sa nafúkne vzduchom, čo z neho robí neľahkú korisť (na prehltnutie). V prípade ohrozenia otvára ústa a vydáva syčavé zvuky. V sebaobrane hryzie a ak to nestačí, dokáže z kútikov očí na nepriateľa vystreknúť krv.
Rozmnožovanie
Samičky ropušníka kladú vajcia ku koncu apríla až v júni. Hniezdo môže byť od 6 do veľké, ako priemer sa uvádza približne 11 až. Niektoré samice môžu naklásť vajíčka až dvakrát za rok.
Potrava
Mravce tvoria veľkú časť potravy ropušníka, no takisto loví i ďalšie druhy hmyzu, ako napr. osy, chrobáky, lúčne koníky, muchy a húsenice.
La Séguinière
La Séguinière je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Maine-et-Loire, v regióne Pays-de-la-Loire.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Sosnowiec
Sosnowiec je mesto s právami powiatu v Poľsku v Sliezskom vojvodstve v rovnomennej gmine.
Žije tu 223 284 obyvateľov (30.6.2007).
Osobnosti mesta
== Partnerské mestá  ==
Eisenhowerova doktrína
right|thumb|Dwight Eisenhower
Termínom Eisenhowerova doktrína sa označuje prejav prezidenta Dwighta D. Eisenhowera, ktorý predniesol 5. januára 1957 v rámci správy Kongresu o situácii na Blízkom Východe. Podľa tejto doktríny mohli štáty Blízkeho východu požiadať USA o ekonomickú alebo vojenskú pomoc v prípade, že čelili hrozbe ozbrojenej agresie zo strany iného štátu. Eisenhower vo svojom prejave zvlášť zdôraznil aj sovietsku hrozbu, keď vyjadril odhodlanie USA zabezpečiť a chrániť teritoriálnu integritu a politickú nezávislosť štátov, ktoré žiadajú o pomoc pri ozbrojenej agresii zo strany národa kontrolovaného medzinárodným komunizmom.
1203 Nanna
1203 Nanna je planétka s priemerom 44 km, ktorú objavil M. F. Wolf 5. októbra 1931.
Eisenhowerova doktrína
V globálnom politickom kontexte bola doktrína vyhlásená ako reakcia na možnosť eskalácie Studenej vojny po tom čo sa Sovietsky zväz snažil využiť Suezskú krízu ako zámienku pre vstup svojich vojsk do Egypta. Francúzska a britská moc v regióne boli v dôsledku krízy výrazne oslabené o čo sa pričinilo aj USA tým, že neschvaľovalo postup svojich spojencov počas krízy. Eisenhower sa takisto snažil reagovať aj na vzostup moci egyptského prezidenta Násira. Násir sa snažil vyťažiť z americko-sovietskeho konfliktu proklamovanou neutralitou ale zároveň sa rozhodol akceptovať pomoc zo strany ZSSR, čím začali vznikať užšie vzťahy medzi oboma krajinami.
Na regionálnej úrovni bolo zámerom doktríny poskytnúť nezávislým arabským štátom alternatívu voči Násirovej politickej kontrole a zároveň tak aj izolovať ich od možného sovietskeho vplyvu. V tomto ohľade realizácia doktríny zlyhala. Násirova moc bola do roku 1959 taká silná, že mal rozhodujúci vplyv na vytváranie vlád v susedných arabských štátoch vrátane Iraku a Saudskej Arábie. Násirov vzťah so Sovietskym vzťahom však ochladol a tak sa USA rozhodli akceptovať vzniknuté rozloženie síl.
Eisenhowerova vláda takisto videla potenciál Blízkeho východu stať sa stredobodom záujmu zahraničných politík USA a jeho spojencov v súvislosti s podielom na svetových zásobách ropy. V prípade, že by tento región pripadol do sovietskej sféry vplyvu pre spojencov by to znamenalo nedozerné ekonomické konsekvencie. Eisenhower bol počas Suezskej krízy proti zasahovaniu Veľkej Británie a Francúzsku v regióne. Toto rozhodnutie viedlo k tomu, že USA boli na Blízkom východe zo západných veľmocí osamotené a tak vystavili svoju energetickú bezpečnosť ohrozeniu, keďže ZSSR sa snažil vyplniť vzniknuté mocenské vákuum. Doktrína z roku 1957 bola protichodná k predchádzajúcim rozhodnutiam vlády, avšak teraz už USA museli vojenské náklady znášať osamotené.
V súvislosti s touto doktrínou USA v roku 1958 vojensky intervenovalo počas Libanonskej krízy na základe žiadosti libanonského prezidenta.
Eyjafjallajökull (ľadovec)
Eyjafjallajökull (doslova "Ľadovec ostrovných hôr") alebo nepresne Eyjafjalla je malý ľadovec na území Islandu. Nachádza sa severne od obce Skógar a západne od väčšieho ľadovca Mýrdalsjökull. Rozloha ľadovca je približne 100 km2. Pod ľadovcom je rovnomenná sopka.
Konštantín Filozof
náhľad|Ostatky Cyrila Konštantína Filozofa v Bazilike sv. Klimenta v Ríme, foto z r. 1989 Konštantín Filozof (* 827, Solún, Grécko – † 14. február 869, Rím), tesne pred smrťou prijal mníšske meno Cyril resp. zastarano: Cyrill bol byzantský filozof, kňaz, teológ, misionár, mních, jazykovedec, prekladateľ a hymnograf, zakladateľ slovanského písomníctva, brat Metoda.
Životopis
Nižšie vzdelanie dostal vo svojom rodisku. V približne štrnástich rokoch stratil otca. Ďalšie vzdelanie mu zabezpečil Theoktist, cisársky kancelár (logotét). Ten povolal mladíka v roku 842 alebo 843 na cisársku odbornú školu do Carihradu, kde sa v tom období vzdelával aj mladý cisár Michal III. Po ukončení štúdií bol menovaný chartofylaxom (knihovníkom a v podstate tajomníkom) konštantínopolského patriarchu Ignáca. Konštantín bol ešte pred nástupom do funkcie asi v roku 849 vysvätený za kňaza. Po krátkom čase sa vzdal vysokého postu a odišiel do monastiera pri Bosporskej úžine. Potom prednášal filozofiu na cisárskej univerzite v Konštantínopole a neskôr odišiel na kratšiu dobu do monastiera na hore Olymp. Bol popredným členom Fótiovho intelektuálneho kruhu a Fótiovým dobrým priateľom.
V rokoch 861 – 862 sa zúčastnil byzantského diplomatického posolstva ku Chazarom, 863 ho spolu s bratom Metodom byzantský cisár Michal III. poveril misiou na Veľkú Moravu (od 863/864). V Ríme dosiahli u pápeža Hadriána II. schválenie slovanskej liturgie aj pre západnú cirkev. V Ríme sa s podlomeným zdravím utiahol do monastiera pri chráme sv. Praxedy a prijal mníšske meno Cyril. Prácou predčasne vysilený zomrel 42-ročný a bol pochovaný v chráme sv. Klimenta (bazilike San Clemente) v Ríme.
Ďalšie podrobnosti o období od roku 861 pozri v článku Cyril a Metod.
Panagiurište (mesto)
náhľad|Panagiurište Panagjurište (po bulharsky: Панагюрище) je mesto v strednom Bulharsku, ktoré sa nachádza v Pazardžickej oblasti.
Mesto je administratívnym centrom rajónu Panagjurište. V roku 2016 tu žilo 16 825 obyvateľov.
Račianske mýto
Račianske mýto (historicky, , ) je dôležitý dopravný uzol a križovatka v Bratislave, na rozhraní mestských častí Staré Mesto a Nové Mesto. Je to križovatka ulíc Šancová, Mýtna, Radlinského, Legionárska a Račianska.
Cez Račianske mýto prechádza severojužná električková trať, východo – západná trolejbusová trať a autobusové linky vo všetkých smeroch.
Nachádza sa tu známy park Račianske mýto.
Dejiny
Dnešné Račianske Mýto s priľahlým parkom majú v rámci mesta bohatú históriu.
Prvá zmienka o Račianskom mýte sa nachádza v jednej z prvých písomných zmienok o Prešporku z roku 1536, v ktorej sa píše o Račisdorfskej ceste.
V čase, keď sa tu nachádzali len polia a vinohrady, v roku 1769 tu založili prešporskí Slováci rímskokatolícku farnosť Blumenthal. Bola to pomerne rozľahlá osada, ktorá mesto zásobovala ovocím, zeleninou a kvetmi. Nachádzali sa tu majere, vinohradnícke usadlosti a rozsiahle záhrady a sady. Za farou, práve v dnešnej lokalite parku Račianske mýto následne v roku 1778 vznikol evanjelický a o tri roky neskôr aj katolícky cintorín. Väčší evanjelický bol orientovaný práve do Račianskej ulice a menší katolícky do dnešnej Smrečianskej ulice.
Takúto podobu si Račianske mýto udržiavalo až do päťdesiatych rokov 20. storočia, kedy kvôli potrebe dopravy a vybudovaniu jedného z najfrekventovanejších dopravných uzlov, museli cintoríny ustúpiť. Napriek snahe zachrániť z každého cintorína aspoň kaplnku, sa to v režime, ktorý v tom období vládol, nepodarilo. Hroby boli exhumované a telesné pozostatky premiestnené na cintorín Slávičie údolie. Okolie novovybudovanej križovatky bolo zmenené na park, ktorého podobu poznáme s istými zmenami dodnes. V minulosti sa tu nachádzala sochu milicionára od Jána Kulicha (1973). Stál s rukami vo vreckách na kladive a dotváral kolorit parku.
V 90. rokoch zmenila vzhľad Račianskeho mýta taktiež novopostavená obytno-polyfunkčná budova, ktorá vyplnila časť trávnatej plochy vo východnej časti parku. Dnes sa v nej nachádza okrem kaviarne, banky, lekárne, aj viacero iných zariadení občianskej vybavenosti a množstvo bytov.
Zástavba Račianskeho mýta, ktorá vznikala od 19.storočia, bola dlho iba prízemná, predmestská, ukážkou tejto architektúry sú prvé tri domy na Mýtnej ulici. Najstarším objektom bol dlho jednoposchodový dom na spojnici Mýtnej a Radlinského ulice, ktorý bol však po r. 1970 zbúraný. Vedľa, na rohu Mýtnej a Šancovej ulice, stojí funkcionalistický dom, postavený v roku 1932 – pôvodne obchodný dom Trojan – Švarc. V bloku ohraničenom ulicami Legionárska a Šancová bol v roku 1922 – 1924 postavený rondokubistický bytový objekt – tzv. Legiodomy. Okolo roku 1955 vznikla zástavba aj na rohu Šancovej a Račianskej v charakteristickom štýle socialistického realizmu.
„Park Račianske mýto je trvalou pamiatkou na historické cintoríny, evanjelický a katolícky, ktoré vznikli na okraji bratislavského predmestia Blumentál za vonkajším mestskými šancami v rokoch 1778 a 1781 a zanikli pri rozširovaní komunikácií v polovici 50. rokov 20. storočia“, je napísané na pamätnej tabuli od  Ladislava Chamutiho, ktorú v parku, na mieste rozhrania cintorínov osadili v roku 2002.
Dnes sa opäť diskutuje o komplexnej revitalizácii parku, keďže v modernej dobe pôsobí zastarano. Prebiehajú verejné diskusie o návrhoch budúcej podoby.
Tovarné
Tovarné je obec na Slovensku v okrese Vranov nad Topľou.
Polohopis
Obec leží na južnom okraji Ondavskej vrchoviny a Nízkych Beskýd a severnom okraji Východoslovenskej pahorkatiny. Územie obce je dosť členité, v povodí rieky Ondavy a Ondavky sú pozemky nížinného charakteru s nadmorskou výškou 120 –. Ostatné pozemky a lesy sú prevažne svažité a málo priepustné.
Vodné toky
Rieka Ondava, ktorá tečie chotárom obce je na úseku Slovenská Kajňa – Hencovce celoročne splavná. Poskytuje vhodné podmienky na vodnú turistiku aj pre úplnych začiatočníkov. V blízkosti obce funguje aj požičovňa lodí, ktorá organizuje splavy na riekach Ondava, Laborec, Topľa a Latorica.
Obcou tečie potok Mydlina a rybník Bor ktorý sa nachádza kúsok za obcou.
Fauna a flóra
Vyskytujú sa tu druhy fauny a flóry, ktoré sú pozoruhodné aj z celoštátneho hľadiska. Túto oblasť botanicky preskúmal RNDr. Ľudovít Dostál, rodák z Tovarného. Medzi vzácne rastlinstvo patrí porast zimozelene menšej, ibiš lekársky a hojný porast cesnaku medvedieho, sú tu vzácne druhy lián, kríkov mahónie, brečtanu popínavého. V blízkosti sa nachádza chránený areál Štefanovská borina.
V minulosti sa v obci nachádzal kaštieľ, ktorý obkolesoval pekný a upravený park, kde sú doteraz zachované vzácne 150200 ročné dreviny. Z pôvodného zastúpenia drevín sa zachovali najmä mohutní jedinci duba letného a červeného, borovica vejmutovka, douglaska tisolistá a zelená, jedľovec kanadský, Gledíčia trojtŕňová, gaštanovník siaty, topoľ biely a čierny, smrek pichľavý, tis obyčajný, pagaštan konský, lipa, agát, platan, ktorý je zákonom chránený. Niektoré jeho dreviny sú prestarnuté a čoskoro im hrozí zánik. Medzi zachovanými vzácnymi rastlinami je cyklámen európsky, ktorý sem bol dovezený z maďarského Keszthely. Je to botanická rarita.
Dejiny
Pomenovanie obce sa počas storočí mierne obmieňalo: 1479 Thavarna, 1773 Tawarna, 1808 Towarné, maď. Tavarna. Lingvista Pavol Hunfalvy vo vestníku Maďarskej akadémie vied uverejnil svoje jazykovedné štúdie o význame a vzniku názvu obce Tavarna. Podľa neho výraz Tavarna znamená poklad, majetok, bohatstvo, a z neho pochádza slovo „tavernicorum magister“ ako aj staromaďarský výraz „tár“, po slovensky erár. Prvá písomná zmienka o obci je rozporuplná. Podľa vlastivedného slovníka obcí na Slovensku, pochádza z roku 1479 a podľa Samuela Borovského (Župy a mestá v Uhorsku) už z roku 1215. Tovarné sa spomína ako pradávna obec, ktorá bola súčasťou hradu Zemplín a neskoršie hradu Čičva. V starších prameňoch sa často spomína tovarnianske panstvo a jeho príslušenstvá. Archeológovia našli pri Tovarnom zvyšky slovienskych sídliskových objektov z 9. storočia. Názov Tavarna vyjadroval funkčnosť miesta ako komory, skladišťa produktov, tovarov vyberaných od poddaných z okolitých dedín, patriacich kniežaťu v 9. storočí, prípadne od 11.12. storočia kráľovi. Z uvedeného vyplýva, že tamojšie sídlo jestvuje od 9. storočia a patrilo k najstarším slovienským sídlam v priľahlej časti doliny Ondavy, najneskôr však od 11.12. storočia.
Majiteľmi obce boli v r. 1479 Drugetovci, niektoré časti vlastnil Juraj Olchváry, neskôr Gabriel Révay a po nich sa stali zemepánmi obce Barkóczyovci. Ich rod bol jedným z najstarších, spomína sa už pred rokom 1270. Rod používal prídomok „szalai“ a „tavarnai“, teda Tovarné. Posledným potomkom „szalai“ a tovarnianského rodu Barkóczyovcov bol Hadik - Barkóczy Endre, ktorý dal na vlastné náklady postaviť v obci školu. Barkóczyovci postavili v obci aj kaštieľ, ktorý bol následkom zemetrasenia v roku 1778 úplne zničený. Gróf Ján Barkóczy ho dal v roku 1832 znovu postaviť a v roku 1851 rozšíriť o pravé a ľavé krídlo. Zariadený bol veľmi prepychovo a pohodlne. Ďalšie zemetrasenie dňa 17. augusta 1885 zničilo v obci kostol a všetky vyššie budovy, medzi nimi aj kaštieľ. Gróf Hadik - Barkóczy Endre dal všetky kostoly, kaštiele a kúrie patriace pod tovarnianske panstvo, ktoré boli poškodené zemetrasením opraviť na vlastné náklady. V Tovarnom jestvoval kostol zaiste už pred 17. storočím, avšak písomné zmienky o ňom sú od 17. storočia. Doklady z rokov 1666 a 1700 dosvedčujú, že kostol bol postavený z dreva a patril evanjelikom augsburského vyznania. Nový katolícky kostol bol postavený v roku 1794 a jestvuje doteraz.
V roku 1557 mala 8 port, v roku 1715 mala obec 18 opustených a 9 obývaných domácností, v roku 1787 mala 67 domov a 445 obyvateľov, v roku 1828 mala 61 domov a 462 obyvateľov. Obyvatelia pracovali ako roľníci a ovocinári.
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov v obci k 31. 12. 2009 bol 1070, z toho 546 mužov a 524 žien.
Pravidelné podujatia
Mesiac jún patrí deťom z obce, ktoré spolu s rodičmi vystupujú v programe Rodičia deťom, deti rodičom.
V októbri turisti z obce organizujú výstup na hrad Čičva (v rámci výstupov na 101 hradov) a v škole je deň otvorených dverí spojený s predajom vlastných výrobkov detí pod názvom Európsky deň škôl a celý mesiac sa nesie v znamení úcty k starším.
Remeselníci sa každoročne tešia na výstavu remesiel, ktorú obec organizuje spolu s obcou Sedliská pod názvom Prechádzka storočiami.
Občianska a technická vybavenosť
V obci sa nachádza predajňa potravinárskeho tovaru, pohostinské odbytové stredisko, samostatná ambulancia praktického lekára pre deti, samostatná ambulancia praktického lekára pre dospelých, samostatná ambulancia praktického lekára, stomatológa, pošta, futbalové ihrisko, verejný vodovod, verejná kanalizácia, kanalizačná sieť pripojená na ČOV, rozvodná sieť plynu, materská škola, základná škola, klub mladých.
Sociálne a zdravotné služby
Obec je známa aj sídlom Centra sociálnych služieb AMETYST v ktorom má trvalý pobyt 170 ľudí, o ktorých sa stará 77 pracovníkov zariadenia. Okrem Centra sociálnych služieb AMETYST sa v obci nachádza aj zdravotné stredisko, ktoré slúži pre celú spádovú oblasť. V zdravotnom stredisku sa nachádza detský lekár, lekár pre dospelých, zubný lekár a sú tu poskytované aj masérske služby.
Školstvo
V obci sa nachádza predškolské zariadenie ako aj plne organizovaná základná škola. Kapacita materskej školy je 30 žiakov. Základná škola má kapacitu 350 žiakov. Vyučujú sa tu ročníky 1.9. Okrem žiakov z Tovarného ju navštevujú aj žiaci z priľahlých obcí (Tovarnianska Polianka, Štefanovce, Ondavské Matiašovce). Súčasť školského areálu dotvára aj školská družina a jedáleň.
Roberto María Ortiz
Životopis
Narodil sa v Buenos Aires, obaja rodičia boli prisťahovalci zo španielskeho Baskicka. Ortiz sa pôvodne prihlásil na štúdium medicíny na Univerzite v Buenos Aires, no v dôsledku štrajku bola Lekárska fakulta na určitý čas uzatvorená, čo prinútilo Ortiza zmeniť rozhodnutie a prihlásil sa na Právnickú fakultu. Ešte v roku 1905 sa zúčastnil neúspešného pokusu o revolúciu zo strany členov Radikálnej občianskej únie. O štyri roky neskôr úspešne ukončil štúdium práva. V roku 1920 bol zvolený za poslanca federálneho parlamentu za Radikálnu občiansku úniu. Patril však ku krídlu strany, ktorá bola v opozícii voči predsedovi strany a prezidentovi republiky Hipólitovi Yrigoyenovi. Táto frakcia bola známa ako Antipersonalistická. V roku 1922 vystriedal Yrigoyena na poste prezidenta Marcelo Torcuato de Alvear, ktorý bol považovaný za antipersonalistu. V roku 1925 vymenoval Ortiza za ministra verejných prác. V tom istom roku však Ortiz spolu s ďalšími nespokojnými antipersonalistami vystúpil z Radikálnej občianskej únie a založil novú stranu Radikálnu občiansku antipersonalistickú úniu. Napriek tomu zostal ministrom až do roku 1928. Ako odporca Yrigoyena podporoval vojenský prevrat zo septembra 1930, ktorý prezidenta Yrigoyena zosadil. Nebol však zástancom Josého Félixa Uriburua, no napriek tomu podporil zlúčenie Radikálnej občianskej antipersonalistickej únie do veľkej koalície zvanej Concordancia v roku 1931. Stal sa podporovateľom druhého vodcu prevratu generála Agustína Pedra Justa, ktorý sa stal prezidentom o rok neskôr. V roku 1936 sa v jeho vláde stal ministrom financií.