cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kostol svätého Jozefa (Prešov)
Kaplnka svätého Františka z Assisi
Nad Ukrižovaným je erb Rádu menších bratovdve prekrížené prebodnuté ruky: holá ruka je Kristova a ruka v odeve je Františkova. Na vrchole oltára je Boh Otec držiac glóbus. Na menze oltára stoja dvaja anjeli, ktorí držia Veronikinu šatku z Krížovej cesty.
Oltár vytvoril prešovský umelec, rezbár Alojz Nevický.
Kaplnka Božského Srdca Ježišovho
Prostredná severná kaplnka je určená pre Najsvätejšie Srdce Ježišovo, dominuje jej barokový oltár, na ktorom je plastika Ježiša Krista z prvej polovice 20. storočia. Nad Ježišom je baldachýn, ktorý pridržiavajú dvaja anjeli. Pod baldachýnom je emblém bociana držiac kúsok zlata odkazujúc na povesť, že Františkovi Klobušickému zhodil bocian kúsok zlata počas poľovačky a to ho podnietilo, aby sa stal mecénom Františkánskeho kostola a začal ho podporovať.
Kaplnka svätej Terezky od Ježiša
Tretia severná kaplnka je kaplnkou svätej Terézie z Lisieux, ktorá je ľudovo nazývaná „Terezkou od Ježiša“. Kaplnke dominuje secesno-novorománsky oltár kľačiacej rehoľníčkykarmelitánkysvätej Terézie z Lisieux, ktorá berie ruže od malého Ježiša, ktorý sedí v náručí svojej Matky, Panny Márie. Toto odkazuje na jej prísľub, že ak sa dostane do Neba, bude oditaľ sypať na Zem ruže dobrodenia. Pri ich nohách sú tri okrídlené hlavičky anjelov, anjeli sú aj po stranách oltára. Uprostred menzy oltára je vyrezávaný kríž s umučením. Na oltári boli až do tzv. novej liturgickej reformy (1970) tri kanonické tabuľky v ozdobných rámoch so stálymi omšovými textami. V spodnej časti menzy je františkánsky znak.
Oltár vytvoril prešovský umelec, rezbár Alojz Nevický.
Na menze oltára je umiestnená socha Pražského Jezuliatka.
Organ
náhľad|Organ na chóre Na chóre sa týči organ, ktorého zvuk dokonale zapĺňa celý priestor kostola. Organová skriňa je v klasicistickom slohu. V porovnaní s celkovou honosnosťou chrámu je orgán celkom jednoduchý. Keď ho postavil Otto Rieger z Budapešti bol dvojmanuálový, v roku 1995 bol prebudovaný na trojmanuálový. Majstri z českej Kutnej Hory z firmy Organa mu pridali 7 nových registrov a upravili celú pôvodnú dispozíciu.
Kazateľnica
Baroková kazateľnica z prvej polovice 18. storočia je umiestnená na severnej strane kostola. Na jej strieške je postava Ježiša, pod ktorým sú dvaja anjeli a štyria západní cirkevní otcovia:
Z vnútornej strany zvukovej striešky, ktorá usmerňuje zvuk tak, aby bol kňazov hlas počuť v celom kostole je Duch Svätý ako holubica. Na zábradlí je františkánska ruka s krížom, čo je pre františkánske kostoly typické.
Z vonkajšej strany parapetu sú umiestnení v kartušových rámoch štyria evanjelisti so svojimi symbolmi:
Uprostred je vyučujúci Ježiš. Pod kazateľnicou sú tri plastiky anjelov a dva erby.
Lavice
Barokové lavice, ktoré sú používané do dnešných čias boli v kostole osadené v polovici 18. storočia. Ich točené pilastre sú ozdobené rastlinnými motívmi, zavíjaným ornamentom a plastikami levov.
Krížová cesta
Štrnásť sadrových reliéfov zastavení krížovej cesty zo začiatku 20. storočia je rozmiestených po severnej a južnej strane kostola.
Chodba
Paralelne s loďou kostola je severne vybudovaná súvislá freskami zdobená chodba, cez ktorú sa dá dostať k spovedniciam, do sakristie, do kláštora a do kostola. V chodbe je postavená kaplnka Panny Márie Lurdskej určená k adorácii mariánskych ctiteľov. Veriaci môže prežiť svätú omšu aj v chodbe, lebo je tam zavedený reproduktor.
Východ z chodby do kostola bol v minulosti na mieste terajšieho okna.
Betlehem
náhľad|Františkánsky kostol je známy svojou výzdobou
Vnútorný
Jeden je rovnako aj vo vnútri chrámu, cez vianočné obdobie sa nachádza na mieste kaplnky Svätého Kríža a je často označovaný za najkrajší betlehem v Prešove. Bol zakúpený roku 2017 z talianskej Padovy a obsahuje pohyblivé figúrky, čo je v rámci mesta unikát. Betlehem je pre bratov františkánov špeciálnou záležitosťou, prvý, kto vytvoril takú scénu bol ich zakladateľ, svätý František z Assisi.
Vedľa betlehemu umiestňujú relikvie:
Relikvie
Prešovský Františkánsky kostol je známy svojou bohatou zbierkou relikvií svätých a blahoslavených, ktorá v súčasnosti činí už 471 relikvií. Sú vystavené v čase novény a oktávy sviatku Všetkých svätých. V roku 2001 začal zbierku budovať františkán Tomáš Becket Pila. Ide o najväčšiu zbierku relikvií svätých a blahoslavených na Slovensku.
Zo známych svätých majú v prešovskom františkánskom kostole a kláštore napríklad relikvie Jána Pavla II., Matky Terezy, pátra Pia, Fatimských deti a mnohých ďalších.
Trvalo vystavená je len jediná, a to síce relikvia svätého Jána Pavla II., ktorá je stále vystavená v bočnej kaplnke Sedembolestnej Panny Márie, patrónky Slovenska. Zvyšok relikvií je uložených v kaplnke Svätých Relikvií za oltárom, kde je sa na vyžiadanie možné dostať a uctiť si relikvie. Bratia františkáni tam aj raz mesačne slúžia svätú omšu.
Bohoslužby
náhľad|Interiér kostola náhľad|Strop náhľad|Exteriér kostola Bežne sú cez pracovné dni odslúžené tri bohoslužby denne (6.30; 8.00; 16.30), cez letné prázdniny dve (8.00; 16.30). V sobotu sú dve bohoslužby (6.30 a 16.30s nedeľnou platnosťou) V nedeľu sú 4 sväté omše (8.00; 9.30; 11.00; 19.00). Ak prikázaný sviatok pripadne na deň pracovného pokoja, sväté omše sú v časoch: 8.00, 9.30, 11.00, 19.00. Ak prikázaný sviatok pripadne na pracovný deň, bohoslužby sú v časoch: 6.30, 8.00, 16.30, 19.00.
Emblém s bocianom
Zaujímavosťou je, že na oltári Najsvätejšieho Srdca Ježišovho v strednej zo severných bočných kaplniek je vyobrazený bocian držiac kúsok zlata. Na toto sa viaže povesť o tom, že barón František Klobušický bol jedného dňa na poľovačke, keď tu zrazu mu zhodil bocian kus zlata. Z toho si barón vyvodil, že sa má stať mecénom kostola a začať ho podporovať.
Portes-lès-Valence (obec)
Portes-lès-Valence je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Drôme, v regióne Rhône-Alpes.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Nimitz (trieda lodí)
Trieda Nimitz je lodná trieda desiatich jadrovo-poháňaných lietadlových lodí v službe United States Navy. S celkovou dĺžkou 333 metrov a výtlakom pri plnom zaťažení nad 100 000 imperiálnych ton, sú najväčšími vojnovými loďami na svete. Namiesto použitia plynových turbín alebo diesel-elektrických systémov, používa na pohon dva tlakovodné reaktory s pohonom na štyri hnacie hriadele, pričom môže vyvinúť maximálnu rýchlosť nad 30 uzlov (56 km/h) s výkonom okolo 260 000 koní (190 MW). Ako výsledok použitia jadrového pohonu, sú lode schopné prevádzky po dobu viac ako 20 rokov bez tankovania a majú predpovedanú služobnú životnosť (technický život) nad 50 rokov. Sú kategorizované ako jadrovo-poháňané lietadové lode a sú číslované za sebou idúcimi trupovými číslami medzi CVN-68 a CVN-77.
Všetkých desať lodí bolo postavených lodenicou Newport News Shipbuilding vo Virgínii. USS Nimitz, vedúca loď triedy, bola uvedená do služby dňa 3. mája 1975 a USS George H.W. Bush, desiata a posledná loď triedy bola uvedená do služby dňa 10. januára 2009. Od 70. rokov, lode triedy Nimitz sa zúčastnili mnohých konfliktov a operácií po celom svete, vrátane Operácie Eagle Claw v Iráne, Púštnej búrke a nedávno v irackej a afganskej vojne.
Marçay (Vienne)
Marçay je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Vienne, v regióne Poitou-Charentes.
Nimitz (trieda lodí)
Opis
Lietadlové lode triedy Nimitz majú celkovú dĺžku 333 metrov a výtlak pri plnom zaťažení okolo 100 000–104 000 imperiálnych ton (102 000–106 000 ton). Ich šírka na hladine je 41 metrov a maximálna šírka ich vzletových plôch je od 77,76 m do 78,41 m (v závislosti na type). Lodné posádky môžu mať do 3 200 ľudí, okrem leteckej obsluhy s 2480 ľuďmi.
Marçay (Vienne)
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Nimitz (trieda lodí)
Konštrukcia
left|thumb|180px|Loď USS Carl Vinson na mori v roku 2010 Riešenie vzletovej plochy, výťahov či veliteľského mostíka nadväzuje na triedu Kitty Hawk. Taktiež podobné je rozloženie štyroch výťahov a parných katapultov typu C-13. Z jedného katapultu môže štartovať nový stroj každých 20 sekúnd. Dôležité časti lode chráni pancierovanie z kevlaru. Z celkových 5680 členov posádky je 3 200 námorníkov a 2 480 členov leteckého personálu.
Obrannú výzbroj tvoria rôzne kombinácie obranných systémov, obvykle dva až tri systémy Sea Sparrow a tri až štyri systémy blízkej obrany s 20mm kanónom Phalanx CIWS. Najnovšie môžu byť inštalované aj systémy RIM-162 ESSM a RIM-116 RAM (nesie ich napríklad USS George H.W. Bush). Chráni ich tiež množstvo systémov elektronického boja.
Marçay (Vienne)
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nimitz (trieda lodí)
Konštrukcia
Na palube lode je až 85 lietadiel a vrtuľníkov rôznych typov. Zloženie leteckého parku sa líši podľa konkrétnych úloh. Obvykle nesú 24 útočných lietadiel F/A-18F Super Hornet, 10 viacúčelových stíhacích lietadiel F/A-18C Hornet, 4 lietadlá pre elektronický boj EA-6B Prowler, 4 lietadlá včasnej výstrahy E-2C Hawkeye, 2 transportné lietadlá C-2 Greyhound a 8 vrtulníkov SH-60 Seahawk (4× SH-60F, 2× HH-60H a 2× SH-60B). Lietadlá, ktoré boli predtým používané na lodiach triedy Nimitz, boli F-14 Tomcat, S-3 Viking, A-7 Corsair II a A-6E Intruder.
Všetkých desať lietadlových lodí triedy Nimitz bolo postavených medzi rokmi 1968 až 2006 v Newport News Shipbuilding Company v meste Newport News v štáte Virgínia, v najväčšom suchom doku na severnej pologuli, v suchom doku 12 s momentálnou dĺžkou 662 metrov po nedávnom rozšírení.
Od USS Theodore Roosevelt (CVN-71) sú lode vyrábané stavebnicovou konštrukciou (USS George H.W. Bush bol konštruovaný modulmi 161 'super-lift'). Použitím portálových žeriavov boli moduly premiestňované do suchého doku a následne zvárané. Oblúkové časti mohli vážiť viac ako 680 ton. Táto metóda bola pôvodne vyvinutá lodenicou Ingalls Shipbuilding.
Pohon
right|thumb|180px|Lodná skrutka lode USS George Washington Všetky lode triedy sú poháňané dvomi jadrovými reaktormi A4W, umiestnenými v separovaných priestoroch. Reaktory poháňajú štyri hnacie hriadele, pričom môžu vyvinúť maximálnu rýchlosť nad 30 uzlov (56 km/h) a maximálny výkon 260 000 koní (190 MW). Reaktory produkujú teplo jadrovou reakciou, ktorá ohrieva vodu. Tá je následne prúdi cez štyri turbíny (vyrobené spoločnosťou General Electric), ktoré sú spoločné pre dva reaktory. Výkon turbín je prenášaný na štvoricu bronzových lodných skrutiek, každá s priemerom 7,6 metra a hmotnosťou 30 ton. Za nimi sú dve smerové kormidlá s výškou 8,8 metra a dĺžkou 6,7 metra, pričom každé kormidlo váži 50 ton. Lode triedy Nimitz stavané od lode USS Ronald Reagan tiež majú hruškové predky za účelom zlepšenia rýchlosti a úspory paliva redukciou hydrodynamického odporu. Ako výsledok použitia jadrového pohonu, sú lode schopné nepretržitej prevádzku po dobu nad 20 rokov bez natankovania a majú predpovedanú služobnú činnosť nad 50 rokov.
Výzbroj a ochrana
left|thumb|180px|Odpal riadenej strely Sea Sparrow z lode USS Theodore Roosevelt. Systém Phalanx CIWS je na obrázku vľavo. Okrem lietadiel nalodených na palube, lode nosia defenzívnu výzbroj pre prieme použitie proti riadeným strelám a nepriateľským lietadlám. Tá sa skladá z jedného, z troch alebo štyroch NATO RIM-7 Sea Sparrow raketových kompletov dizajnovaných pre obranu proti lietadlám a protilodným strelám rovnako ako jedna z troch alebo štyroch 20 mm Phalanx CIWS kanónov na raketovú obranu. USS Ronald Reagan nemá žiadnu z nich, pretože bola postavená so systémom RIM-116 Rolling Airframe Missile, z ktorých dva boli inštalované v USS Nimitz a USS George Washington. Tie budú inštalované na ďalšie lode keď sa vrátia na Refueling and Overhaul (RCOH). Od USS Theodore Roosevelt, sú lode vyrábané so 64 mm kevlarovým pancierovaním nad životnými priestormi, pričom medzi prvé lode, ktoré boli ním dodatočne vybavené patrili: Nimitz v 1983–1984, Eisenhower v 1985–1987 a Vinson v 1989.
Nehody a incidenty
Ako na väčšine veľkých vojnových lodí US Navy, aj tu bolo niekoľko incidentov, ktoré spôsobili smrť alebo zranenie jedného alebo viacerých členov posádky lode, hoci väčšinu spôsobili náhodné nehody alebo poruchy, ako muž cez palubu ako výsledok zlého počasia. Jeden z najväčších incidentov sa stal dňa 26. mája 1981, keď lietadlo EA-6B Prowler havarovalo na vzletovej ploche lode Nimitz, pričom zahynulo 14 členov posádky a ďalších 45 bolo zranených. Súdne testy posádky spojenej z nehodou ukázali, že niekoľko členov malo pozitívne testy na marihuanu.
V prípadoch poruchy lietadla, boli piloti v niekoľkých prípadoch schopní sa bezpečne katapultovať. Avšak, takisto sa vyskytli fatálne letecké nehody; v roku 1994 por. Kara Hultgreen, prvá pilotka lietadla F-14 Tomcat, prišla o život pri pokuse o pristátie na palubu lode Abraham Lincoln počas cvičného letu.
Požiare tiež spôsobili poškodenie lodí; v máji 2008 počas prevážania lode George Washington do svojho súčasného domovského prístavu Yokosuka Naval Base ju zasiahol vážny požiar, po ktorom sa opravy vyšplhali na čiastku 70 miliónov amerických dolárov a bolo zranených 37 námorníkov. Požiar spôsobilo nedovolené fajčenie v časti blízko nesprávne skladovaných horľavých chladív.
Na podlesích
Na podlesích je prírodná rezervácia ev. č. 874 neďaleko obce Hrutov v okrese Jihlava v nadmorskej výške 566 - 572 metrov. Oblasť spravuje AOPK ČR.
Nimitz (trieda lodí)
Lode triedy
right|thumb|180px|Loď USS Abraham Lincoln v suchom doku lodenice Newport News Shipbuilding United States Navy vymenovalo nasledujúce lode v triede Nimitz:
Na podlesích
Ochrana
Predmetom ochrany je prirodzený porast mokraďových lúk s výskytom vzácnych rastlinných druhov.
Moka
náhľad|Kávovar Moka Express
Moka (hovorovo koťogó – z ) je prístroj (kávovar alebo kanvička) na varenie kávy s použitím vysokého tlaku vodnej pary a názov kávy pripravovanej v tomto prístroji.
Firma Bialetti, tradičný výrobca týchto kanvičiek, ich označuje ako kávovar, nie ako prístroj na prípravu espresa. Samotný proces varenia sa odlišuje ako od prípravy zalievanej kávy, tak od prípravy espresa pripravovaného v špeciálnych strojoch využívajúcich vysoký tlak až niekoľkých barov, a pretože ju teda nešlo zaradiť do žiadnej z vtedy známych postupov prípravy kávy, vžil sa pre ňu nový termín „moka“.
Vynájdená bola talianskym vynálezcom Luigim de Ponti pre inžiniera a odborníka na spracovanie hliníka Alfonsa Bialettiho v roku 1933. V súčasnej dobe už existuje množstvo výrobcov zaoberajúcich sa výrobou týchto obzvlášť v Taliansku obľúbených konvičiek. Spoločnosť Bialetti má na trhu svoj hlavný model známy pod názvom Moka Express. Prvý model bol vyrobený z hliníka a umelohmotnej rukoväte. Kanvičky sa vyrábajú v rôznych veľkostiach, od jednej až po osemnásť šálok, a v rôznych prevedeniach od klasických hliníkových cez moderné nerezové až po elektrifikované prístroje, ktoré ľahko pripomínajú moderné kávovary.
Príprava kávy
náhľad|Priečny rez náhľad|Pripravený lievik s kávou Varí sa na miernom ohni. Po niekoľkých minútach sa v spodnej nádobe začne vytvárať para, ktorá vytlačí vriacu vodu cez lievik s kávou do hornej časti. Ventil umiestnený na bočnej strane spodnej nádobky naplnenej vodou je bezpečnostný a mal by zabrániť pretlaku pri upchatí priechodu pary nahor (napr. pri upchatom filtri príliš jemnou kávou). Nemalo by sa čakať, kým vytečie všetka voda zo spodnej nádobky nahor, kanvica by sa mala odstaviť tesne pred dokončením extrakcie.
Do hornej nádobky je možné nasypať bylinky a kôru a zvyšky z vylisovaného ovocia na dochutenie chuti kávy.
Nevýhody
Pre extrakciu kávy zo stredne rozomletých zŕn je najvhodnejšia teplota 93 °C. Pri príprave kávy v Moka kanvičke ale voda musí dôjsť k varu, aby vznikla para, ktorá vodu pretlačí. Extrakcia teda zákonite prebieha pri teplotách blížiacich sa k 100 °C, a káva preto vždy chutí trochu spálene.
Zaujímavosťou však je, že pri výstupe do vyšších nadmorských výšok s klesajúcim tlakom vzduchu klesá aj teplota varu vody, približne o 3 ° na 1 000 m. Vo výške okolo 2 000 metrov teda kanvička pracuje už okolo 94 °C a káva chutí ešte lepšie.
Hliníkový riad nie je priamo použiteľný na väčšine indukčných varičov, je potrebná redukčná podložka z feromagnetickej ocele. Vyrábajú sa tiež nerezové moka konvičky, priamo určené pre indukčné variče.
League
League (angl. liga) môže byť:
Alois Musil
Alois Musil, medzi Arabmi používal aj meno Músa ar Rueil (* 30. jún 1868, Vyškov † 12. apríl 1944, Otryby u Českého Šternberka) bol moravský katolícky kňaz, orientalista, biblista, cestovateľ, etnograf a spisovateľ.
Život
Alois Musil sa narodil roku 1868 v Rychtářove u Vyškova (dnes súčasť Vyškova) ako najstarší syn v sedliackej rodine. Jeho blízkym príbuzným bol slávny rakúsky spisovateľ Robert Musil. Po maturite na gymnáziu vo Vysokom Mýte študoval v rokoch 18871891 na bohosloveckej fakulte v Olomouci. Roku 1891 bol vysvätený na kňaza a roku 1895 získal doktorát z teológie. Jeho snaha o prehĺbenie teologických štúdií ho priviedla k záujmu o arabský svet. Preto v rokoch 18951898 študoval na Dominikánskej biblickej škole v Jeruzaleme a na Jezuitskej univerzite sv. Jozefa v Bejrúte. Pri svojich výskumoch v Jordánsku v okolí skalného mesta Petry objavil roku 1898 púštny palác Kusejr Amra s farebnými freskami, ktorý postavil umajovský kalif al-Valíd II., čo vzbudilo doslova svetovú senzáciu (palác je od roku 1985 pamiatkou UNESCO). Svoje poznatky a objavy z tejto doby zhrnul do svojich kníh Arabia petraea a Kusejr Amra vydaných nemecky vo Viedni.
Roku 1902 bol menovaný mimoriadnym a roku 1904 riadnym profesorom na bohosloveckej fakulte v Olomouci a roku 1909 riadnym profesorom na teologickej fakulte univerzity vo Viedni. S podporou pražských a viedenských vedeckých ústavov podnikol v rokoch 1908 až 1912 niekoľko ciest do Palestíny, Sýrie a Iraku, kde vykonával topografický výskum, študoval predislamské aj islamské archeologické pamiatky, etnografiu a folklór a vytvoril prvú použiteľnú mapu tejto oblasti. V severnej Arábii žil dlhodobo u beduínskeho kmeňa Rwala a stal sa jeho členom pod menom šejk Músa ar Rueil. Študoval aj miestne jazyky - ovládal tridsaťpäť arabských nárečí.
Počas prvej svetovej vojny podnikol niekoľko tajných politických misií so špionážnym podtextom do arabských provincií Osmanskej ríše, ktoré mali získať arabskú podporu Turecka proti Spojenému kráľovstvu a napomôcť hospodárskemu prenikaniu Rakúska-Uhorska na Blízky východ. Jeho vplyv ešte vzrástol po nástupe cisára Karola I. na trón v novembri roku 1916, lebo bol spovedníkom cisárovnej Zity. Bol zapojený do cisárovej iniciatívy uzavrieť separátny mier, zasadil sa o amnestiu významných českých politikov Kramářa, Rašína, Klofáča a mnohých českých účastníkov vzbury v Kotorskej boke.
Po vyhlásení Česko-Slovenska sa presťahoval z Viedne do Prahy. Roku 1920 bol menovaný riadnym profesorom na Karlovej univerzite, kde pôsobil až do roku 1938. Významne sa zaslúžil o založenie Orientálneho ústavu v roku 1922 a po vytvorení organizačnej štruktúry ústavu a jeho finančného zabezpečenia sa v roku 1927 stal jedným z jeho prvých členov. V rokoch 19231924 a 19251928 navštívil New York, kde s pomocou Americkej geografickej spoločnosti (American Geographical Society) a financií amerického cestovateľa a politika Charlesa Crana, s ktorým ho zoznámil prezident Tomáš Garrigue Masaryk, publikoval anglicky výsledky svojich ciest a štúdií v rozsiahlej šesťdielnej sérii Oriental Explorations and Studies.
V rokoch 19291932 vydal zjednodušenú verziu svojich cestopisov v ôsmich zväzkoch a na podnet prezidenta Masaryka začal vydávať knižný seriál Dnešný Orient o vtedajšom politickom a hospodárskom vývoji na Arabskom polostrove, v Etiópii, Iraku, Egypte, Indii, Iráne, Afganistane, Palestíne, Sýrii, Líbyi, Turecku a Sudáne. Seriál mal jedenásť zväzkov, posledný zväzok, venovaný Francúzskej severnej Afrike, Musil už nedokončil. Usiloval tiež o širokú popularizáciu svojich poznatkov najmä pre mládež. Za týmto účelom napísal dvadsať dobrodružných kníh odohrávajúcich sa v arabskom svete, s vysvetlením arabských a islamských tradícií.
Roku 1928 mu Americká geografická spoločnosť udelila Zlatú medailu Charlesa P. Dalyho a zapísala ho do siene slávy vedľa Marca Pola a Davida Livingstona.
V roku 1936 odišiel do dôchodku na svoj statok v Otryboch. Tu i zomrel.
XLL
XLL je štvrtý a zatiaľ posledný štúdiový album Laca Lučeniča z roku 2007 (nahrával sa od januára do decembra 2007). Autorom hudby je sám Laco, skladby mu otextovali Vlado Slivka, Marián Brezáni a Miro Jurika. Album obsahuje 12 vlastných piesní a k tomu ešte bonusovú sekciu so skladbou „S rukami vo vreckách“ od Mariána Vargu z projektu Satisfactory, zremixované skladby „Znamenia“ a „Nálady“„“ a pieseň „Skús ma nájsť“ v dvoch verziách, kde druhý hlas naspievala Petra Humeňanská.
Kritika
Laco ako úspešný hudobník zúročil svoje skúsenosti s hudbou 60. rokov minulého storočia a tzv. vlnou elektronickej hudby na albume XLL z roku 2007. Názov XLL (ako obdoba veľkostnej kategórie XXL) predstavuje Lacov rozmer vnímania hudby.
Vedúca loď
right|thumb|Vedúca loď triedy Pennsylvania – USS Pennsylvania (BB-38) Vedúca loď alebo vedúci triedy je prvá zo série alebo triedy lodí, v ktorej všetky sú stavané podľa rovnakého konštrukčného projektu. Termín je používaný vojnovými loďami a väčšími civilnými loďami.
Pomenovanie
Triedy lodí sú obvykle pomenovávané dvomi rozdielnymi spôsobmi. Buď je celá trieda pomenovaná podľa prvej lode skonštruovanej v rámci jednej triedy, napr. celá trieda Pennsylvania je pomenovaná podľa lode USS Pennsylvania. V Britskom kráľovskom námorníctve bývajú oproti tomu triedy (teda aj vedúce lode) pomenovávané podľa svetových domorodých kmeňov, napr. HMS Mohawk. Pokiaľ jedna krajina vyrobí triedu lodí pre inú krajinu, stáva sa prvá aktívna jednotka v jej rámci automaticky vedúcim plavidlom, napr. prvá fregata triedy Oliver Hazard Perry, vyrobená v Spojených štátoch, je v Austrálskom kráľovskom námorníctve vedúcim plavidlom triedy Adelaide. V civilnej sfére je napríklad trieda výletných lodí Sun pomenovaná po Sun Princess, prvej lodi postavenej v rámci tejto triedy.
Poyols
Poyols je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Drôme, v regióne Rhône-Alpes.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Električky KPS série 1 – 5 (Brno)
Električky KPS série 1 – 5 sú dvojnápravové obojsmerné električky, vyrobené podnikom Brünn-Königsfelder Maschinenfabrik Lederer & Porges v Kráľovom Poli v roku 1903 pre Společnost brněnských pouličních drah elektrických. Tieto vozne znamenali pre brniansku mestskú hromadnú dopravu rozšírenie vozňového parku elektrickej dráhy. Séria piatich vozňov evidenčných čísel 1 – 5 nadviazala na predchádzajúce motorové vozne evidenčných čísel 1 – 41 z rokov 1899 a 1900, ktoré pochádzali z vagónky v Grazi. Roku 1904 boli dodané dve podobné električky č. 6 a 7.
Historické pozadie
Kvôli vývoju pohonu na prelome 19. a 20. storočia sa stali kone pre elektrickú dráhu nepotrebnými a parné lokomotívy sa v dôsledku znečistenia ovzdušia v osobnej doprave prestali používať. Vtedy vznikla potreba nahradiť ich novými vozňami s elektrickým pohonom. Brnianske vozne prevzaté z parnej električky (1884 – 1900) a z druhej konskej dráhy (1876 – 1880) mohli slúžiť iba ako vlečné vozne. Preto boli dodané na konci 19. storočia nové motorové vozne z Grazu, ktoré boli označené číselnou sériou 1 – 41. Vozňový park aj s novými vozňami však úplne nepostačoval na prevádzku rozširujúcich sa liniek, a tak bola u podniku Královopolská strojírna Lederer & Porges objednaná séria piatich električiek, na ktorú nadviazala dvojica obdobných vozňov.
Konštrukcia
Skriňa bola obdobná ako u vozňov z Grazu, ktoré boli dodané do Brna v rokoch 1899 a 1900, bola však o niečo priestrannejšia, robustnejšia a ťažšia. Vozňová skriňa mala rošt, ktorý tvorili valcované oceľové profily, a drevenú kostru, ktorá bola zvonku oplechovaná; v spodnej časti bočníc sa nachádzali aj drevené peřejky. Strecha bola zhotovená z drevených paluboviek krytých plátnom. Sedadlá bola latková v priečnom usporiadaní 2+1. Pojazd tvoril dvojnápravový podvozok s dvoma motormi typu GE 58 s výkonom 25,74 kW (35 KS). Kontroléry B 6-8 mali 9 jazdných stupňov a 7 stupňov pre elektrodynamickú brzdu. Odpory boli umiestnené pod podlahou vozňa. Osvetlenie bolo elektrické, vrátane čelných signalizačných svietidiel. Vozne boli dodané pôvodne s tyčovým zberačom s kladkou, neskôr v 30. rokoch 20. storočia boli nahradené lýrovým zberači. Pôvodne niesli tmavo hnedý náter, ktorý bol niekedy medzi rokmi 1906 a 1910 zmenený na bielo-červený. Oproti električkám z Grazu, ktoré mali úplne otvorené plošiny, mali Královopolske vozne č. 1 – 5 z výroby inštalovaná odnímateľná čelné okná, ktoré ale bola pred zaradením do prevádzky demontovaná. Počas nasledujúcich desaťročí prevádzky všetky električky tejto série získali uzavretie plošín a usporiadanie sedadiel v interiéri bolo zmenené na pozdĺžne.
Dodávky električiek
V roku 1903 bolo vyrobených celkom 5 vozňov tohto typu.
Prevádzka
Pre brniansku električkovú dopravu znamenali tieto električky zvýšenie komfortu prepravy a zníženie znečistenia ovzdušia. Dodané a sprevádzkované boli v roku 1903, kedy získali číselnú sériu 1 – 5. Po roku 1939 boli vozne č. 1, 3 a 4 vrátené do osobnej dopravy z dôvodu presmerovania všetkej výroby na ťažký priemysel, najmä na zbrojenie nemeckej nacistickej armády, kvôli čomu nebolo možné uskutočniť žiadne dodávky nových električiek. Vtedy jazdili prevažne na linke 5. Po skončení druhej svetovej vojny boli medzi služobné preradené vozne č. 1 a 5, takže v osobnej doprave zostali iba električky č. 3 a 4. V roku 1950 došlo k hromadnému prečíslovanie električkou: osobné vozne č. 3 a 4 získali nové čísla 1 a 2, služobné č. 1, 2 a 5 čísla 500 – 502. V bežnej prevádzke sa obaja posledné vozne tejto série udržali až do roku 1954, kedy boli posledné vyradené v dôsledku poslednej dodávky električiek typu 4MT.
Služobné električky boli v roku 1963 prečíslované na rad 800. Nové čísla získali električky č. 501 a 502, zatiaľ čo vozeň č. 500 bol odstavený pre možné múzejnej využitie. Roku 1964 bol vyradený služobný vozeň č. 801 a ako posledný z tejto série dojazdil roku 1967 aj vozeň č. 802 (pôvodne č. 5), ktorého podvozok bol následne využitý pre renováciu električky č. 6 (zo série 6 – 7).
V roku 1964 bol odstavený vozeň č. 500 venovaný Dopravným podnikom mesta Brna Technickému múzeu v Brne, električka však naďalej zostala odstavená vo vozovni Pisárky v poslednom stave. Vzhľadom na prípravy na oslavy 100. výročia brnianskej mestskej hromadnej dopravy, ktoré mali prebehnúť v roku 1969, bola električka č. 500 vrátená späť Dopravnému podniku, ktorý ju počas prvej polovice roka 1969 renovoval do takmer pôvodného stavu z rokov 1903 – 1906 s číslom 1; výnimkou bol iba lyrový zberač osadený v 30. rokoch (pôvodný tyčový zberač s kladkou získala električka roku 1989) a pozdĺžne usporiadanie sedadiel. Vozeň č. 1 bol, spoločne s ostatnými dovtedy renovovanými električkami, odovzdaný v roku 1971 Technickému múzeu, ktoré ho zaradilo do svojej vznikajúcej zbierky vozidiel MHD.
Matúš Turňa
Matúš Turňa (* 11. máj 1986, Brezno) je profesionálny slovenský futbalista hrajúci za slovenský klub FC Spartak Trnava ako obranca.
Kariéru začal v Čiernom Balogu, odkiaľ putoval do Banskej Bystrice. V roku 2006 odišiel do Podbrezovej, aby sa o tri roky vrátil naspäť. V roku 2013 prestúpil do Dunajskej Stredy. O dva roky neskôr jeho kroky putovali opäť do Podbrezovej, odkiaľ ako voľný hráč odišiel v roku 2019 do Trnavy.
Martaizé
Martaizé je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Vienne, v regióne Poitou-Charentes.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Marnay (Vienne)
Marnay je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Vienne, v regióne Poitou-Charentes.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
2S23 Nona-SVK
2S23 Nona-SVK je sovietsky práporový samohybný mínomet kombinujúci výhody húfnice a mínometu, inštalovaný na podvozku obrneného vozidla BTR-80. Je určený na ničenie delostreleckých a mínometných batérií, raketometov, obrnených cieľov a veliteľských stanovíšť na vzdialenosť až 12,8 km.
Konštrukcia
Nona-SVK bola vytvorená v roku 1990 na báze obrneného vozidla BTR-80. Disponuje kanónom rovnakého kalibru ako mínomet 2S9 Nona-S postavený na pásovom podvozku, výroba delostreleckého systému na kolesovom podvozku je však 1,5-2 krát lacnejšia. Kolesový podvozok je zároveň spoľahlivejší a obratnejší, aj keď má slabšiu priechodnosť. Nona-SVK dokáže na ceste vyvinúť rýchlosť až 80 km/h a dojazd má 600 km. Vo vode pláva rýchlosťou 10 km/h. Na výrobu trupu sa používajú valcované plechy z pancierovej ocele, ktoré dokonale chránia pred guľkami ručných zbraní ako aj úlomkami delostreleckých granátov a mín.
Hlavnou zbraňou Nona-SVK je 120 mm kanón 2A60, ktorý je modifikáciou 2A51. Jeho námer je od −4 do +80°. Zásoba munície je 30 kusov, pričom 2S23 je schopná strieľať riadené strely Kitolov-2. Pomocnou zbraňou je 7,62 mm guľomet PKT, ktorý je namontovaný na streche veliteľskej veže. Streľbu vykonáva veliteľ sám pomocou systému diaľkového ovládania so zariadením TKN-ZA. Po stranách veže je šesť dymových granátometov 902B Tuča s granátmi ZD-4. Nona-SVK vezie okrem zásoby munície aj 4 útočné pušky AKS-74, 2 prenosné protilietadlové raketové systémy Igla-1 a 15 ručných granátov F-1.
Pradelle
Pradelle je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Drôme, v regióne Rhône-Alpes.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Tiokyanatan
Charakteristika
Tiokyanatan je analógom kyanatanu, [OCN]-, kde je kyslík nahradený sírou. Tiokyanatan je jedným z pseudohalogenidov, vzhľadom k podobnosti reakciou s tými, ktoré prebiehajú u halogenidových iónov. Tiokyanatan sa predtým označoval ako rodanid (z gréckeho slová pre ružu), pretože komplexy so železom mali červenú farbu. Tiokyanatan vzniká reakciou elementárnej síry alebo tiosíranu s kyanidmi:
Druhá z reakcií je katalyzovaná enzýmom sulfotransferázou, ktorá je známa tiež ako rodanáza a môže mať význam pri detoxikácii organizmu od kyanidov.
Štruktúra, väzby a koordinačné chémia
náhľad|vpravo|[[Rezonancia (chémia)|Rezonančná štruktúra tiokyanatanového iónu]] V anióne tiokyanatanu zdieľa záporný náboj približne rovnakým dielom síra a dusík. V dôsledku toho môže tiokyanatan pôsobiť ako nukleofil, ako na síre, tak na dusíku - je obojväzbným ligandom. [SCN]- môže byť tiež mostíkom pre dve (M-SCN-M) alebo aj tri kovové atómy (>SCN- or -SCN<).
Experimentálne dôkazy vedú k všeobecnému záveru, že trieda kovov A (tvrdé kyseliny) tvorí N−väzbové tiokyanatanové komplexy, keď to trieda B (mäkké kyseliny) tvorí S​​−väzbové komplexy. Niekedy sa prejavujú aj iné faktory, napríklad kinetika a rozpustnosť, môže sa objaviť aj väzobný izomerizmus, napríklad [Co(NH3)5(NCS)] Cl2 a [Co(NH3)5(SCN)] Cl2.
Organické tiokyanatany
Organické deriváty tiokyanatanov a deriváty s prechodnými prvkami môžu existovať ako väzbové izoméry. Organická skupina alebo prvok sa viaže na síru: R-S-C≡N, medzi uhlíkom a sírou je jednoduchá a, medzi uhlíkom a dusíkom je trojitá väzba. V izotiokyanatanoch sa substituent viaže na dusík: R-N=C=S, medzi uhlíkom a sírou je dvojitá a, medzi uhlíkom a dusíkom je taktiež dvojitá väzba.
Organické tiokyanatany sa hydrolyzujú na tiokarbamáty v Riemschneiderovej tiokarbamátovej syntéze.
Test na železo Fe3+
náhľad|vľavo|Komplex krvavočervenej farby [ Fe(NCS)(H2O)5 ] 2+, indikujúce prítomnosť železitých iónov (Fe3+) v roztoku Ak sa pridá tiokyanatan ([SCN]-) do roztoku obsahujúceho železité ióny (Fe3+), sfarbí sa roztok do krvavočervená, pretože sa vytvoria ióny [Fe(NCS)(H2O)5]2+.
Výskyt v tele
Málo pravdepodobný sa javí výskyt tiokyanatanov v ľudských slinách. Tu sa totiž môžu tvoriť tiokyanatany, ak je osoba fajčiarom. U nefajčiarov sa vyskytnu len vtedy, ak sa pohybuje v zafajčenom prostredí. Už jedna vyfajčená cigareta je podnetom pre ich tvorbu. Ako dôkaz môže poslúžiť vyššie popísaná dôkazová reakcia. U pravidelných fajčiarov vznikne červený komplex, u občasných fajčiarov a nefajčiarov s pohybom v zafajčených prostrediach vzniká oranžový až jemne červený komplex. Nutné dodať, že tvorba v ľudských slinách má isté antibakteriálne účinky, a teda aj protektívne účinky na zuby, lebo tak v dôsledku zníženého výskytu baktérií v dutine ústnej znižuje riziko tvorby zubného kazu.
Tchoukball
250px|náhľad|Tchoukball 100px|náhľad|Piktogram tchoukballu náhľad|Odrazová konštrukcia náhľad|Ihrisko a odrazová konštrukcia s poľom dopadu Tchoukball alebo tchouk ball [vyslov: čukbal] je bezkontaktný kolektívny šport a loptová hra, ktorá obsahuje prvky hádzanej, volejbalu či baskickej peloty. Cieľom hry je dopraviť od odrazovej konštrukcie loptu do vymedzeného pásma tak, aby ju súperiaci hráč nechytil či neodbil.
Názov tchoukball pochádza z dvoch slovtchouk (foneticky čuk), čo je zvuk, ktorý vydáva lopta odrazená od konštrukcie, a ball, lopta.
Dejiny
Zakladateľom je švajčiarsky biológ Dr. Hermann Brandt, ktorý na začiatku 70. rokov vytvoril nový šport, ktorý bol tímový, a ktorý neumožňoval fyzický kontakt so súperom a preto aj redukoval riziko zranení. Po tom, čo už v roku 1971 vznikla Medzinárodná tchoukballová federácia (FITB), sa šport rýchlo rozšíril hlavne do Ázie a dnes je napríklad na Taiwane tretím najpopulárnejším športom vôbec. Dr Herman Brandt zomrel v roku 1972, teda v čase, kedy vznikali oficiálne pravidlá. Tchoukball sa v roku 1989 dostal dokonca na Svetové hry v Karlsruhe. Dnes sa šport hrá vo vyše 30 štátoch sveta na štyroch kontinentoch.
Technologický inštitút
Technologický inštitút (väčšinou ako preklad anglického institute of technology) môže byť:
Štátny znak Iránu
náhľad|Štátny znak Iránu Štátny znak Iránu tvoria štyri malé polmesiace, obklopujúce zvisle ležiacu čepeľ meča, nad ktorou je umiestnený znak arabského písma nazývaný at-tašdíd. Kresba znaku je štylizácia Allahovho mena. Päť hlavných prvkov znaku symbolizuje päť základných pilierov islamu a ich zvislá poloha naznačuje cestu k jedinému bohu. Štyri polmesiace predstavujú fázu jeho narastania, tak ako rastie islamská viera. Meč znamená silu a statočnosť, ktorá je navyše zosilnená znakom at-tašdíd. Podoba znaku zároveň evokuje predstavu zemského glóbusu.
Iránsky znak sa dostal do znakovej sady Unicode na pozíciu U+262B (☫) pod menom „Persian Symbol“ (perzský symbol).
Oškerda
Oškerda je mestská časť Kysuckého Nového Mesta. Do roku 1973 samostatná obec. Žije tu asi 498 obyvateľov.
Poloha
Nachádza sa južne od Kysuckého Nového Mesta na ľavom brehu rieky Kysuca. Susedné obce sú Radoľa, Rudinka, Snežnica a Brodno.
Dejiny
Založil ju v 14. storočí na zákupnom práve dedičný richtár, žilinský mešťan Oškrd. Obec sa v prameňoch spomína v roku 1438. Patrila panstvu Strečno. V roku 1598 mala 7 domov. V roku 1927 obec vyhorela.
Po roku 1945 sa obec rozrástla. Obyvatelia väčšinou pracovali v závode Drevina Brodno-Oškerda, kde vyrábali zrubové chatky s prvkami ľudovej kultúry. Tu zhotovili aj slovenskú kolibu pre svetovú výstavu v Montreale v roku 1967.
Massognes
Massognes je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Vienne, v regióne Poitou-Charentes.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Ten čo hrával s Dežom
Ten čo hrával s Dežom je posledný štúdiový album Jaroslava Filipa. Vydalo ho vydavateľstvo Opus v roku 1998, len dva roky pred autorou smrťou. Hudbu vytvoril Jaroslav Filip a texty Richard Müller. CD bolo nahraté v štúdiách Bonton v Bratislave.
Zoznam skladieb
== Nahrávanie albumu ==
Tour Carpe Diem
Prvý kameň položili začiatkom roku 2011 hlavní dodávatelia spoločností BESIX a Spie Batignolles. Bola dokončená v roku 2013, nachádza sa v obci Courbevoie a obsahuje kancelárie.
Tarzícius
Známé osobnosti
thumb|Tarcisio Bertone
Puy-Saint-Martin
Puy-Saint-Martin je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Drôme, v regióne Rhône-Alpes.
Delená ulica
Delená ulica je ulica v Bratislave, v mestskej časti Devínska Nová Ves. Križuje sa len so Samovou ulicou.
Puy-Saint-Martin
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Cez okno
Cez okno je prvý samostatný štúdiový album Jaroslava Filipa, na ktorom spolupracoval s Richardom Müllerom. Pôvodné vydanie obsahuje okrem zvukových záznamov ako bonus aj softvérové aplikácie. CD bolo neskôr, po smrti autora vydané vydavateľstvom OPUS v roku 2008. Pôvodné vydanie vydalo vydavateľstvo Salvador.
Spev
Jaroslav Filip, Silvia Josifoská (1, 4, 6, 9), Richard Müller (8)
Ďalšie verzie albumu
Ďalšími verziami albumu boli:
Maulay
Maulay je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Vienne, v regióne Poitou-Charentes.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Propiac
Propiac je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Drôme, v regióne Rhône-Alpes.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Josef Toufar
Josef Toufar (* 14. júl 1902, Arnolec† 25. február 1950, Praha) bol český rímskokatolícky kňaz a mučeník, bol účastníkom číhošťského zázraku a je jednou z mnohých obetí komunistického prenasledovania katolíckej cirkvi v Československu. Katolícka cirkev začala proces jeho beatifikácie v roku 2013. Starokatolícka cirkev ho ako mučeníka už uznáva za svätého.
Pohyb kríža
Dňa 11. decembra 1949, teda na tretiu adventnú nedeľu, keď Josef Toufar práve kázal a gestikuloval s ľavou rukou smerom ku svätostánku, rozkýval sa drevený oltárny kríž postavený na svätostánku a zostal stáť naklonený a skrútený s miernym previsom smerom ku kazateľnici. Tento záhadný úkaz videlo asi 20 svedkov, no sám kňaz ho nevidel, nakoľko bol obrátený smerom k ľudu. Po skončení homílie svätá omša pokračovala, akoby sa nič neudialo. Toufar nezaznamenal na poslucháčoch ani najmenšiu známku údivu či pohybu.
Prvý týždeň po zázraku
Druhý deň ráno stretol Josef Toufar jedného z farníkov a ten ho informoval o tom, že dvaja členovia jeho rodiny a ďalšie farníčky videli pri nedeľnej bohoslužbe pohyb kríža. Toufar bol rozrušený a domnieval sa o sebe, že je snáď nehodný a že to bolo pre neho znamenie. Po rannej modlitbe a raňajkách odišiel vyučovať náboženstvo. Počas dňa o prípade hovoril s organistom a dohodol sa s ním, že musia byť opatrní, pretože nemajú istotu, či tvrdenie o zázraku bolo pravdivé. Toho dňa až do večera sa s nikým iným nerozprávali o pohybe kríža. Večer za ním prišiel iný farník, aby ho informoval, že iný farník tiež videl tento úkaz. Toufar začal pohybu kríža veriť, lebo toho farníka považoval za dôveryhodného človeka. V nasledujúcich dňoch mu niekoľko ďalších ľudí dalo na vedomosť, že pohyb kríža videli.
V dôsledku toho, že sa vec rozkríkla po dedine sa Josef Toufar vybral dňa 17. decembra 1949 na poradu k miestnemu dekanovi, Václavovi Slavíčkovi, a oznámil mu čo sa v jeho farnosti udialo a ako tento jav zapôsobil na miestne obyvateľstvo, hlavne mu zdôraznil, že v celej farnosti spozoroval depresiu a stiesnenosť u veriacich. Pán dekan si ho vypočul, povzbudil ho a poradil mu ako podať hlásenie na biskupstvo.
Protokolácia udalosti
O týždeň neskôr, v nedeľu 18. decembra 1949, zostal otec Toufar po kázaní v kazateľnici a k udalostiam predchádzajúceho týždňa sa vyjadril nasledovne: „''Viete, čo sa u nás pred týždňom v kostole stalo. Mnohí z vás to videli, ako sa nachyľoval kríž. Nemôžete v tom vidieť ani zázrak, ani iné nejaké znamenie dobré alebo zlé, pretože nám to Pán Boh nepovedal. Vieme len jedno, že sa nachyľoval kríž. Nemusíme v tom vidieť nejaké nešťastie, pretože naša farnosť je dobrá a naopak môžeme to považovať za vyznamenanie našej farnosti. Pán Boh nám ukázal, že skutočne medzi nami v Svätostánku je a aký má kňaz zodpovedný kazateľský úrad, keď nie len vy, ale i on sleduje jeho slová.''“
Po prejave Toufar veriacich povzbudil k ešte väčšej zbožnosti a k hojnejšej účasti na bohoslužbách a vyzval tých, ktorí zjavenie videli, aby sa mu prihlásili, pretože s nimi musel spísať protokol. Na otcovu výzvu zareagovalo 19 veriacich. Boli rôzneho veku, povolania, sociálneho zázemia i vzdelania. Toufar ich neskôr navštívil v ich bytoch, vysvetlil im dôležitosť udalosti a závažnosť ich prehlásení a zdôraznil, že ich prehlásenia budú pod prísnou prísahou. Každého jednotlivo vyzval, aby napísal to, čo sám videl. Z 19 osôb to vlastnoručne napísalo 17 osôb, dve zúčastnené to za seba dali napísať inými, lebo boli tak rozrušené, že sa im triasli ruky a neboli schopné samy písať.
Vyšetrovanie ZNB
V stredu 21. decembra 1949 prišiel do obce Číhošť obhliadnuť miesto udalosti náčelník stanice ZNB v Ledči nad Sázavou František Goldbricht a vrchný strážmajster Josef Žáček. Goldbricht v roku 1968 vypovedal, že sa Toufara na vec pýtal, no ten mu povedal, že nič nevidel, len sa do dozvedel od veriacich. V kostole so súhlasom otca Toufara sňal kríž z oltára, poprezeral si ho a vrátil ho späť. Ešte pred jeho sňatím pozoroval nepatrné naklonenie do jednej strany, ktoré bolo spôsobené neporiadnym zasadením krížika na klinec na podstavci. Goldbricht si kríž bedlivo prehliadol, ale nevidel žiadnu stopu usvedčujúcu to, žeby bolo na kríž niečo upevnené. Nič zvláštne nevidel ani za oltárom. Avšak mu hneď bolo jasné, že o zázrak ísť nesmie a ak sa krížik hýbal, tak to muselo byť niekym vykonané pomocou nejakého mechanizmu. Spôsob neskôr rekonštruovaný ŠtB však podľa Goldbrichta neodpovedal skutočnosti. Goldbricht s Žáčkom potom vypočuli osoby, ktoré hýbanie kríža videli a všetci im potvrdili, že k nemu skutočne došlo. Goldbricht celú vec považoval za politickú záležitosť a preto skutočnosť nahlásil na Krajskú správu ŠtB v Jihlave a na predsedovi ledečského ONV Jaroslavovi Konopkovi.
Návštevy v Číhošti
O úkaze v Číhošti sa začalo hovoriť v celom okolí. Do obce začali chodiť ľudia zo široka ďaleka, duchovní, bohoslovci, rehoľníci, autobusy so zájazdmi, zvedavci aj čumilovia. Pri nedeľných omšiach bývalo v Číhošti toľko ľudí, že kostol nestačil všetkých poňať. Na Boží Hod bol celý park plný áut, bicyklov a motoriek. Jeden z farníkov udalosť opísal takto: „''Prichádzajú pešo, prichádzajú vlakom, autami, autobusmi a nákladnými autami. Môžeme povedať, že zatiaľ sú to viac zvedavci, ako katolíci, lebo mnohí nevedia ani urobiť kríž, ale aj pre takých je tu miesto.''“
Avianca
náhľad|Avianca sídlo
Josef Toufar
Návštevy v Číhošti
Návštevy žiadali prehliadky kostola a výklad toho čo sa stalo, a chceli počuť názor otca Toufara na celú vec. Toufar bol podľa svedectva vtedajšieho tamojšieho bohoslovca Jana Zmrhala natoľko zamestnaný, že nemal čas sa ani oholiť, v pokoji sa pomodliť a pripraviť na kázanie. Aby Toufar nemusel s každou návštevou chodiť do kostola, dohodli sa so Zmrhalom, že vyhotoví popis celej udalosti s jednoduchým náčrtom nakláňajúceho sa kríža a tento vyvesí na kostole. Autorom popisu bol Zmrhal. Popis bol zarámovaný a zavesený na kostol. Pretože veľa návštevníkov chcelo mať na krížik nejakú pamiatku, Toufar sa rozhodol, že nechá vyhotoviť kvalitné fotografie interiéru chrámu a nakloneného krížika na oltári. Autorom fotografií bol čáslavský fotograf Josef Peške, ktorý urobil sériu piatich fotografiícelého oltára, vychýleného kríža z rôznych strán a postranného betlehemu. Fotografie v počte 600 kusov Toufar rozdával záujemcom, ktorí žiadali o nejakú pohľadnicu alebo obrázok.
Avianca
Avianca, akronym Aerovías del Continente Americano S.A., je kolumbijská národná letecká spoločnosť, so sídlom na El Dorado International Airport v Bogote. Spoločnosť Avianca je najväčšou leteckou spoločnosťou v Kolumbii a jednou z najväčších aerolínií v Latinskej Amerike.
Josef Toufar
Návštevy v Číhošti
Sám páter Toufar počas decembrových a januárových týždňov napísal desiatky listov, väčšinou odpovedí na otázky ohľadom vysvetlenia udalostí s pohybom krížiku a osobného pohľadu na celú tajomnú udalosť.
Toufar mal vraj už na Vianoce obavy, že štátne orgány udalosť nenechajú bez povšimnutia. Zvlášť keď sa potom medzi ľuďmi začalo hovoriť, že to má znamenať koniec komunistickej diktatúry. Podľa Zmrhala hovoril: „''Buď budú zatvorení tí, ktorí to videli alebo ja. Ale ja som len jeden a ich je devätnásť, takže so mnou to budú mať jednoduchšie.“''
Zatknutie a mučenie
Josef Toufar bol dňa 28. januára 1950 zatknutý a odvlečený do väznice vo Valdiciach. Tam bol krutým mučením (bitie, elektrický prúd a smäd) postupne prinútený priznať sa, že sexuálne zneužíval malé deti (vyšetrovanie v 90. rokoch 20. storočia vylúčilo pravdivosť týchto obvinení, jazykový experti ešte k tomu dospeli aj k záveru, že Josef Toufar vôbec nebol autorom priznania a len podpísal text spísaný niekym iným; mohol tiež podpísať prázdny papier) a že skryto pohyboval krížikom (aj tu experti došli k záveru, že text spísal niekto z vyšetrovateľov a rekonštrukcia preukázala, že popisované zariadenie na pohyb krížika nemohlo fungovať). Pohyb krížika sa nepodarilo vysvetliť dodnes: žiadny z mechanizmov, ktorý ŠtB zostavila za prostriedok k pohybovaniu krížom podľa rekonštrukcií buď nemohol fungovať, alebo by musel byť na holom oltári jasne viditeľný.
Odchod do domu Otca
V noci z 23. na 24. februára bol farár Toufar už vo veľmi vážnom stave prevážaný z Valdíc do Číhošťa, kde mala byť sfilmovaná rekonštrukcia, podľa komunistov, „podvodného zázraku“. Nakoniec bol použitý len krátky záber. Navzdory ťažkému stavu duchovného otca previezli späť do Valdíc.
Až 25. februára bol Josef Toufar v kritickom stave spôsobenom mučením orgánmi komunistického totalitného režimu a bol prevezený do pražského štátneho sanatória, kde vzápätí umrel.