cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Robert Mitchum
Životopis
Jeho filmografia je veľmi obsiahla, objavil sa najmenej v 130 rôznych filmových a televíznych dielach. Ide o jednu z mála amerických filmových hviezd, ktorá nikdy nezískala Zlatý glóbus alebo Oscara a ktorá aj napriek pomerne zjavnej nepriazni vtedajšej dobovej kritiky je v dnešnej dobe považovaná za hollywoodskeho klasika aj legendu svetovej kinematografie.
American Film Institute ho zaradil na 23. miesto medzi najväčšími mužskými filmovými hviezdami klasického amerického filmu.
Mondeville (Essonne)
Mondeville je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Essonne, v regióne Île-de-France.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Saint-Roman-de-Codières
Saint-Roman-de-Codières je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Gard, v regióne Languedoc-Roussillon.
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Symfobia
Symfobia je slovenská kapela z Nitry hrajúca symfonický metal. Kapelu založil klávesák František Molnár v roku 2007 a členovia sa menili rovnako ako štýl, ktorý hrali. Nakoniec sa zostava ustálila v roku 2014 príchodom gitaristu Milana Sitára, basáka Petra Bugára, speváčky Eriky Strečkovej, bubeníka Vandyho Palva Prokopa, gitaristu Piťuku Vargu a nakoniec príchodom vokalistky Petry Hasarovej.
Začiatky a prvý album Way of the Queen
V januári 2015 vydala kapela svoj prvý debutový album Way of the Queen. Album je dielom nápadov Františka Molnára pričom do spolupráce bolo pozvaných niekoľko skvelých hudobníkov ako napr. k orchestrálnym podkladom prispel Peter Vlčko a zbory naspievalo 8 vokalistiek atď. Texty ku piesňam napísal Rastislav Getta. Album nahralo štúdio HS (Marek Viršík – Horkýže Slíže), kde si mix a master vzal na starosť zvukár Sanchez (BijouTerrier). Album pozostáva z 9 songov v celkovej dĺžke približne 55 minút. Kapela krstila svoj debutový album v máji 2015 vo Frankie Rock klube v Nitre kde krstným otcom sa stal gitarista Henry Tóth a spevák kapely Paranoid Igor Belaj. Krst CD bol zároveň ich prvý oficiálny koncert. Druhým koncertom sa stal júnový koncert s fínskou kapelou Nightwish na banskobystrickom amfiteátri spoločne s kapelou Sabaton. Nasledovali ďalšie koncerty s kapelami ako Therion, turné s kapelou Tublatanka, turné s kapelou Citron a festivaly ako More Than Fest, Topfest, Rock pod Kameňom, Masters of Rock, Benátská noc, Radegast legendy a iné. Koncom roka 2016 nastúpil do kapely nový bubeník Viliam Putz a kapela začala pracovať na novom albume.
Arka Gdynia (ženský basketbal)
Arka Gdynia je poľský ženský basketbalový klub, ktorý bol založený v roku 1946. Arka sídli v prímorskom meste Gdyňa. Klub je účastníkom Basket Ligy Kobiet, najvyššej poľskej súťaže.
Klub vznikol v roku 1946 v Gdansku ako Spójnia Gdańsk. V roku 1992 sa tím presťahoval z Gdansku do Gdyne a zmenil názov na Bałtyk Gdynia. Následne zmenil názov viackrát. Medzi rokmi 20012010 sa podľa sponzora, firmy Grupa Lotos S.A., nazýval Lotos Gdynia. Od roku 2014 klub fungoval ako Basket 90 Gdynia a od roku 2018 nesie súčasný názov. Klub je v sezóne 2019/2020 účastníkom Euroligy.
Súpiska pre sezónu 2019/2020
''Zoznam je aktuálny ku 4. októbru 2019.''
Zoznam vrcholov v Turzovskej vrchovine
Zoznam vrcholov v Turzovskej vrchovine zahŕňa pomenované vrcholy s nadmorskou výškou nad Zoznam vychádza z údajov, dostupných na stránkach hiking.sk a podrobnej turistickej mape.
Saint-Sauveur-Camprieu
Saint-Sauveur-Camprieu je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Gard, v regióne Languedoc-Roussillon.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Montgeron
Montgeron je francúzske mesto, ktoré sa nachádza v departemente Essonne, v regióne Île-de-France.
Poloha
Mesto má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v meste.
Cocio
náhľad|Cocio náhľad|100px|Fľaša Cocio Classic
Cocio je čokoládový nápoj vyrábaný v Esbjergu v Dánsku. Značku Cocio založil v roku 1951 Anker Pallesen. Predáva sa aj vo Švédsku, kde ponúkajú príchute Cocio Classic a Cocio Dark.
Príchute v Dánsku
V roku 2008 vyrábala nórska spoločnosť Diplom-Is nanuk s príchuťou Cocio.
Glykoalkaloid
Glykoalkaloidy sú skupinou chemických zlúčenín odvodených od alkaloidov, ku ktorým sú pripojené cukrové skupiny. Niektoré z nich sú potenciálne toxické, jedy sa bežne vyskytujú v rastlinnom druhu ľuľok sladkohorký (Solanum dulcamara) a iných rastlinách rodu Solanum vrátane zemiakov.
Typickým glykoalkaloidom je solanín (zložený z cukru solanózy a alkaloidu solanidínu), ktorý sa nachádza v zemiakoch. Alkaloidná časť glykoalkaloidu sa tiež všeobecne označuje ako aglykón. Neporušený glykoalkaloid sa slabo absorbuje z gastrointestinálneho traktu, čo spôsobuje podráždenie gastrointestinálneho traktu. Aglykón sa absorbuje a predpokladá sa, že je zodpovedný za pozorované príznaky nervového systému.
Glykoalkaloidy majú typicky horkú chuť a spôsobujú pocit pálenia a podráždenie v zadnej časti úst a na boku jazyka. Obyvatelia Aymarov v Bolívii používajú chuť na zistenie hladín glykoalkaloidov v zemiakoch na určenie bezpečnosti rôznych kultigénov.
Hoci to nie je bežne dostupné, detekcia alkaloidov v tkanivách alebo moči je možná laboratórnou diagnostikou.
Predaj liekov na báze glykoalkaloidov predávaných spoločnosťou Lane Labs USA Inc. určených na prevenciu rakoviny kože bol zakázaný FDA v roku 2004.
Vít Beneš
Vít Beneš (* 12. august 1988, Ústí nad Labem, Česko) je profesionálny český futbalista hrajúci za český klub SK Sigma Olomouc ako obranca. Na drese nosí číslo 32.
Počas svojej kariéry hral v Česku a Maďarsku.
Saint-Sébastien-d’Aigrefeuille
Saint-Sébastien-d’Aigrefeuille je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Gard, v regióne Languedoc-Roussillon.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Montlhéry (obec)
Montlhéry je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Essonne, v regióne Île-de-France.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Majstrovstvá Európy II. divízie v halovom pozemnom hokeji mužov 2010
'''Majstrovstvá Európy II. divízie v halovom pozemnom hokeji mužov 2010''' boli 7. majstrovstvá Európy II. divízie mužov v halovom pozemnom hokeji. Bolo to druhé najvyššie kontinentálne podujatie EHF mužov v halovom pozemnom hokeji v roku 2010. Konalo sa od 15.17. januára 2010 v Poznani, v Poľsku, za účasti 8 tímov.
Bratislavská ulica (Pezinok)
Na ulici sa nachádzajú dve autobusové zastávky. Pred domom s číslom 60, ktorý sa nachádza pri jednej z nich, sa nachádza drobná náboženská stavba božie muky.
V areáli spoločnosti Murat na čísle 87 sa od roku 2010 nachádza vystavený sovietsky bojový tank T-72.
Na jeseň 2018 bol zrekonštruovaný chodník od Bernolákovej po Fándlyho ulicu. Počas novembra 2022 bola zrekonštruovaná časť ulice od križovatky Bratislavská–Drevárska–Komenského po most.
Portálový žeriav
náhľad|Portálový žeriav s pojazdom, ktorý je možné použiť na rovnej a spevnenej ploche bez potreby vytvorenia špeciálnej dráhy náhľad|Železničný portálový žeriav Portálový žeriav je typ žeriava, ktorého charakteristickou črtou je jeho portálová konštrukcia. Portál žeriava je tvorený tuhým priečnikom (alebo viacerými), ktorý je pevne spojený so stojinami. Pojazd žeriava je na spodku, t. j. žeriav sa pohybuje po úrovni zeme. Vyrábajú sa rôzne veľkosti, od dielenských a halových žeriavov po žeriavy pre presun veľkých bremien napríklad na železničných prekladiskách, v prístavoch a podobne.
Konštrukcia
Portálové žeriavy môžu byť vybavené pohyblivou mačkou, vtedy je konštrukcia mosta, pojazdu pre mačku a mačky podobná mostu mostového žeriava. Most žeriava môže presahovať na jednom, alebo oboch koncoch vzdialenosť stojín, čo zväčšuje jeho manipulačný priestor. Iné typy portálových žeriavov majú na moste nainštalované otočné zdvíhacie zariadenie, väčšinou aj s kabínou pre obsluhu.
Remuláda
náhľad|Remuláda Remuláda (franc. rémoulade) je majonézová omáčka vo francúzskej kuchyni. Omáčka sa tradične skladá z nakladaných uhoriek, kapary, petržlenu, jarnej cibuľky, cesnaku, olivového oleja, koreneného octu, horčice a sardely.
Remuláda sa podáva k mäsovým pokrmom, rôsolom, obaľovaným rybám, morským plodom a vareným vajciam. Používa sa tiež v hotdogoch a sendvičoch namiesto masla alebo margarínu.
Portálový žeriav
Konštrukcia
Pojazd môže byť koľajový, vtedy je potrebné vytvoriť pojazdovú dráhu z koľajníc. Toto sa s výhodou používa na železničných prekladiskách resp. takýto pojazd majú žeriavy určené pre ťažké bremená. Menšie žeriavy môžu byť vybavené kolesami s pneumatikami, toto riešenie im dáva väčšie manipulačné možnosti, je však potrebné vytvoriť vodorovnú a pevnú podlahu v manipulačnom priestore žeriava.
Špeciálne typy žeriavov
náhľad|Poloportálový žeriav
Poloportálový žeriav
Poloportálový žeriav má stojinu len na jednej strane. Most sa na druhej strane pohybuje po dráhe vytvorenej vo výške mosta, tak ako je to typické pre mostové žeriavy. Toto riešenie sa využíva, ak je vedľa manipulačného priestoru budova, alebo múr, na ktorom je možné vytvoriť pojazdovú dráhu.
BMW X5
BMW X5 sa vyrába od roku 1999 nemeckou automobilovou spoločnosťou BMW – Bayerische Motoren Werke AG. Séria automobilov BMW X5 prechádzala dvoma generáciami. Prvá generácia – E53 sa vyrábala v rokoch 1999 – 2006, druhá generácia – E70 začala výrobu BMW X5 v roku 2006.
Prvá generácia BMW X5
Výroba prvej generácie BMW X5 odštartovala v USA. Vyrábať v Nemecku sa začal v roku 2000. O tri roky neskôr, prešiel BMW X5 zmenou dizajnu hlavne v hmlovkách, svetlometoch, maske chladiča a kapote. Výkon motora sa zvýšil na 160 kW. Pridaná bola 6 – stupňová prevodovka a detailne prepracovaný systém pohonu zadných kolies. Výhody automobilu tvorí vysoká kvalita a stabilita prednej masky, komfort, účinný brzdový systém (ocenený i štyrmi hviezdičkami v Euro NCAP crash testoch), dobrá trakcia a veľká palivová nádrž. Ale vysoká hmotnosť, malý úložný priestor a vysoká spotreba paliva, zaostávajú za prednosťami tohto vozidla.
Druhá generácia BMW X5
Druhá generácia predstavená na autosalóne v Paríži v roku 2006, nahradila pôvodnú prvú generáciu verzie X5. BMW druhej generácie spustilo výrobu v meste Spartanburg v Južnej Karolíne. Na americký trh sa nová X5 dostala koncom roku 2006. Na európsky trh prišla v marci 2007. Automobil sa vyznačuje vynikajúcimi jazdnými vlastnosťami, a priestorovým riešením zadných sedadiel. Facelift v roku 2010 priniesol zmenu svetlometov a novú LED optiku na parkovacích svetlách.
BMW X5 M
BMW X5 M vyrábané nemeckým automobilovým výrobcom BMW je športový SUV, na trhu dostupný od roku 2009 Prednosťami vozidla sa stali rozšírené blatníky, priestranný interiér, predný nárazník s veľkými nasávacími otvormi a silná vydutá kapota, ktoré zaručujú komfortnú a bezpečnú jazdu. Precíznosťou sa stal tvar písmena V ťahajúci sa od prednej kapoty cez nárazník, čo opticky znižuje ťažisko vozidla a dopĺňa celkový športový vzhľad vozidla. BMW X5 má zabudovaný V8 motor so zdvihovým objemom a celkovým výkonom 408 kW. Silná a odolne postavená karoséria chráni posádku auta pri náraze. Okrem šiestich airbagov obsahuje výbava vozidla i aktívne opierky hlavy určené pre predné sedadlá.
Amos TV
Amos TV bola študentská televízia zo základnej školy Jána Amosa Komenského v Bánovciach nad Bebravou, ktorá vysielala v rokoch 20042014.
Vysielala prevažne vlastnú tvorbu prostredníctvom internetu. Hlavnou koordinátorkou a riaditeľkou televízie bola Mgr. Eva Mikušová. Počas 10 rokov vzniklo niekoľko dokumentačných filmov ktoré vyšli na 4 DVD v roku 2008. Išlo o témy z hľadiska cestovania v hlavnom meste Slovenska "BRATISLAVA", regióne "LIPTOV", regióne "ORAVA" a cestovateľský náučný dokument "Po stopách Ľudovíta Štúra".
Atótos
Atótos (Atótos) bol grécky sochár v 5. storočí pred Kr. Atótos bol grécky sochár (bronziar) z Argu, ktorý tvoril v 1. polovici 5. stor. pred Kr. Zo skulptúrnej tvorby tohto umelca sa nezachovalo nič, známa je ale jeho signatúra na jednom bloku z podstavca (na druhom bloku sprava), ktorý bol súčasťou základne zo súsošia (či niekoľkých sôch) nájdenej pri juhovýchodnom rohu Diovho chrámu v Olympii. Táto základňa pôvodne pozostávala z troch vrstiev. Spodnú a strednú časť z tufu pokrýval podstavec z parského mramoru (z piatich blokov), 3,905 m dlhý, 0,32 m vysoký a 0,96 m široký. Podľa nápisov (dnes už značne poškodených), zaznamenaných na troch miestach prednej strany podstavca, bol kedysi základňou sochárskych diel, ktoré boli votívnymi darmi Diovi od istého Praxitela (v roku 485 pred Kr. zrejme spolu s Glaukom odišiel z Kamariny ): Na pôvodných sochárskych prácach týchto diel sa spolu s Atótom podieľali aj sochári Argeiadas, Asópodóros a Athanodóros. Nápisy na podstavci datovali do prelomu 6. a 5. stor. pred Kr. Keďže Kamarina bola okolo roku 485 pred Kr. opätovne zničená tyranom Gelónom, nápisy museli vytesať ešte pred touto udalosťou.
Čierny vrch (vrch v Belianskych Tatrách)
Čierny vrch je vrch Belianskych Tatier. Leží nad osadou Tatranská Kotlina, približne severozápadne od Kežmarku.
Poloha
Nachádza sa na východnom okraji Tatier, v geomorfologickom podcelku Východné Tatry a časti Belianske Tatry. Leží v Prešovskom kraji, v okrese Poprad a na katastrálnom území mesta Vysoké Tatry. Najbližšími sídlami sú severne situovaný Ždiar a juhovýchodne ležiaca Tatranská Kotlina, východne leží Lendak a Výborná a južne Kežmarské Žľaby a Tatranská Lomnica. Masív sa nachádza v Tatranskom národnom parku.
Opis
Čierny vrch leží v rázsoche, ktorá vybieha severovýchodným smerom z Bujačieho vrchu v hlavnom hrebeni Belianskych Tatier. Severne sa nachádza Tokáreň, Slodičovský vrch , Bukovina a Skalka , východne Smrečiny , Husár  a Pálenica , južne Kobylí vrch , Faixová skala  a Skalné vráta  a západne Bujačí vrch , Predné  a Prostredné Jatky , Gáflovka  a Javorinka. Oblasť patrí do povodia rieky Poprad a jeho prítoku Biela, do ktorej zo severných svahov vodu odvádza Babí potok, z južných voda odteká bezmenným potok. Na vrchol nevedie značený turistický chodník.
Výhľady
Vrchol pokrýva nesúvislý lesný porast s mnohými holinami, ktoré umožňujú rozhľad. Z vhodných častí možno pozorovať okolité vrchy hlavného hrebeňa Belianskych Tatier, Spišskú Maguru, Levočské a Volovské vrchy a Popradskú kotlinu.
Prístup
Čierny vrch sa nachádza už mimo národnej prírodnej rezervácie Belianske Tatry, no je súčasťou Tatranského národného parku a keďže naň nevedie značený turistický chodník, prístup naň nie je žiadúci.
Vasil Grivna
Ing. Vasil Grivna (* 10. september 1958) je slovenský diplomat. Od júla 2022 je veľvyslanec Slovenska v Bulharsku. Pôsobil tiež ako veľvyslanec v Poľsku a na Ukrajine.
Životopis
V rokoch 1977 až 1982 študoval na Oddelení medzinárodných ekonomických vzťahov Fakulty medzinárodných vzťahov a medzinárodného práva Kyjevskej štátnej univerzity.
Od augusta 1982 do apríla 1984 pracoval v Exico, a.s., obchodná skupina kožušiny v Prahe, v období 1. októbra 1982 až 30. septembra 1983 však vykonával prezenčnú vojenskú službu.
Od 15. apríla 1984 pracoval pre Federálne ministerstvo zahraničných vecí, do 30. septembra 1990 bol pracovník 1.teritoriálneho odboru. Od 1. októbra 1990 bol 3. tajomník veľvyslanectva ČSFR v Rusku, od 1. januára 1993 prešiel na rovnakú funkciu na slovenskom veľvyslanectve v Rusku. Následne bol v období 1. júl 1994 až 14. február 1995 pracovníkom 4. odboru na Ministerstve zahraničných vecí SR. Od 15. februára 1995 do 31. decembra 1998 bol riaditeľom Politického odboru E MZV, v období 1. januára 1999 až 14. marca 1999 bol riaditeľ 3. teritoriálneho odboru MZV.
Veľvyslanec na Ukrajine
Od 15. marca 1999 do 31. januára 2005 bol Vasil Grivna veľvyslancom Slovenska na Ukrajine. Jeho predchodcom bol v rokoch 1995 až 1996 Jozef Migaš a nástupcom v rokoch 2005 až 2009 Urban Rusnák.
Po návrate pracoval vo februári 2005 ako pracovník Analytického odboru MZV SR. Následne bol generálnym riaditeľom na MZV SR, 1. marca 200531. augusta 2008 Sekcie vonkajšej komunikácie a 1. septembra 2008 31. novembra 2010 Sekcie verejnej diplomacie a služieb občanom. Následne bol pracovníkom 2. teritorálneho odboru.
Veľvyslanec v Poľsku
V období 22. februára 2011 až 31. júla 2015 bol veľvyslancom Slovenska v Poľsku. Jeho predchodcom bol v rokoch 2005 až 2010 František Ružička a nástupcom v rokoch 2015 až 2020 Dušan Krištofík.
Po návrate z Poľska bol od 1. augusta 2015 pracovníkom Politickej sekcie MZVEZ, následne bol od 24. septembra riaditeľom Odboru generálnej inšpekcie na MZVEZ.
Veľvyslanec v Bulharsku
11. júla 2022 bol prezidentkou Zuzanou Čaputovou vymenovaný za veľvyslanca Slovenska v Bulharsku, funkciu dezignovaného veľvyslanca vykonáva od 15. júla 2022. Jeho predchodcom bol v rokoch 2017 až 2022 Manuel Korček.
Saint-Siffret
Saint-Siffret je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Gard, v regióne Languedoc-Roussillon.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Atentát na Abrahama Lincolna
Abraham Lincoln, 16. prezident USA, bol 14. apríla 1865 zavraždený známym divadelným hercom Johnom Wilkesom Boothom počas toho, ako sledoval predstavenie Náš americký bratranec vo Fordovom divadle vo Washingtone. Zomrel nasledujúci deň o 7:22 ráno v Petersen House oproti divadlu. Bol prvým zavraždeným americkým prezidentom.
Atentát, ktorý sa stal tesne pred koncom americkej občianskej vojny, bol súčasťou väčšieho sprisahania, ktorým mal Booth v úmysle oživiť Konfederáciu odstránením troch najdôležitejších predstaviteľov vlády Spojených štátov. Sprisahanci Lewis Powell a David Herold boli poverení zabitím ministra zahraničných vecí Williama H. Sewarda a George Atzerodt dostal za úlohu zabiť viceprezidenta Andrewa Johnsona. Po Lincolnovej smrti sa sprisahanie nepodarilo: Seward bol len zranený a Johnsonov potenciálny útočník stratil nervy. Po dramatickom počiatočnom úteku bol Booth po prenasledovaní trvajúcom 12 dní zabitý. Powell, Herold, Atzerodt a Mary Surrattová boli neskôr za svoju účasť v sprisahaní obesení.
Opustenie plánu uniesť Lincolna
V marci 1864 sa veliteľ vojsk Únie Ulysses S. Grant rozhodol pozastaviť výmenu vojnových zajatcov s armádou Konfederácie, aby zvýšil tlak na personálne vyčerpaný Juh. Preto Booth vypracoval plán na únos prezidenta Lincolna s cieľom prinútiť Sever, aby vrátil zajatých Južanov. Naverboval Samuela Arnolda, Georgea Atzerodta, Davida Herolda, Michaela O'Laughlena, Lewise Powella (taktiež známeho ako „Lewis Paine“) a Johna Surrata, aby mu pomohli. Matka Surrata, Mary Surrattová, opustila svoju krčmu v Surrattsville v štáte Maryland a presunula sa do domu vo Washingtone, D.C., ktorý potom Booth často navštevoval.
Lincoln a Booth sa osobne nepoznali, ale Lincoln ho v roku 1863 videl hrať vo Fordovom divadle. Po atentáte napísal herec Frank Mordaunt, že Lincoln, ktorý Bootha zjavne nijako nepodozrieval, herca obdivoval a opakovane ho pozýval na návštevu Bieleho domu (Booth odpovedal na tieto pozvánky záporne). Booth sa zúčastnil druhej Lincolnovej inaugurácie 4. marca 1865 a potom si do denníka zapísal: „Akú skvelú šancu som to mal, ak by som si prial zabiť prezidenta v deň jeho inaugurácie!“ náhľad|[[John Wilkes Booth]] vľavo|náhľad|Booth bol prítomný, keď Lincoln predniesol [[Druhá inaugurácia Abrahama Lincolna|svoj druhý inauguračný prejav mesiac pred atentátom.]] 17. marca Booth a ďalší sprisahanci plánovali uniesť Lincolna pri jeho návrate z divadelnej hry v Campbellskej vojenskej nemocnici. Lincoln však na predstavenie nakoniec nešiel, namiesto toho sa zúčastnil ceremoniálu v National Hotel; Booth v tom čase v tomto hoteli žil, a keby nešiel do nemocnice s cieľom prezidenta uniesť, mohol v hoteli naňho zaútočiť.
Konfederácia sa medzitým rozpadla. 3. apríla padlo hlavné mesto Konfederácie, Richmond vo Virgínii, do rúk Únie. 9. apríla sa generál armády Konfederovaných štátov Robert E. Lee a jeho armáda severnej Virgínie, hlavná armáda Konfederácie, vzdali do rúk generálovi Spojených štátov Ulyssesovi S. Grantovi a jeho armáde Potomac po bitke pri Appomattoxe. Prezident Konfederácie Jefferson Davis a ďalší predstavitelia Konfederácie utiekli. Booth však naďalej veril v dôvody Konfederácie a hľadal spôsob, ako ju zachrániť.
Motív
Rozzúrený Booth vyzval Lewisa Powella, aby Lincolna na mieste zastrelil. Nie je presne známe prečo to Booth neurobil sám; buď preto, že nebol ozbrojený a/alebo preto, že považoval Powella za lepšieho strelca (Powell, na rozdiel od Bootha, slúžil v armáde Konfederácie a mal teda vojenské skúsenosti). V každom prípade to Powell zo strachu pred davom odmietol a Booth nebol schopný alebo ochotný osobne sa pokúsiť o život prezidenta.
Lincolnove predtuchy
Podľa Warda Hilla Lamona mal Lincoln tri dni pred smrťou sen, v ktorom blúdil po Bielom dome a hľadal zdroj žalostných zvukov:"Kráčal som, až kým som neprišiel k Východnej miestnosti, do ktorej som vošiel. Tam som sa stretol so znepokojujúcim prekvapením. Predo mnou bol katafalk, na ktorom odpočívala mŕtvola zabalená do pohrebného odevu. Okolo neho boli vojaci pôsobiaci ako stráž; a taktiež dav ľudí, ktorý smutne hľadel na mŕtvolu, ktorej tvár bola zahalená. „Kto je ten mŕtvy v Bielom dome?“, spýtal som sa jedného z vojakov. „Prezident, “ bola jeho odpoveď, „bol naňho spáchaný atentát.“"Už mesiace vyzeral Lincoln bledý a vyčerpaný, ale ráno v deň atentátu hovoril ľuďom, aký je šťastný. Prvá dáma Mary Toddová Lincolnová mala pocit, že takéto reči môžu priniesť smolu.
Prípravy
vľavo|náhľad|Reklama na divadelnú hru Naš americký bratranec (Washington [[The Washington Star|Evening Star, 14. apríla 1865)]] 14. apríla začalo Boothovo ráno o polnoci. Svojej matke napísal, že je všetko v poriadku, ale má "naponáhlo". Do svojho denníka si zapísal: „Naša vec je takmer stratená, musí sa urobiť niečo rozhodujúce a veľké“.
Pri návšteve Fordovho divadla okolo poludnia, aby si vyzdvihol poštu, sa Booth dozvedel, že Lincoln a Grant si tam večer prídu pozrieť hru Náš americký bratranec. To mu poskytlo obzvlášť dobrú príležitosť zaútočiť na Lincolna; v divadle už niekoľkokrát účinkoval, dobre poznal jeho usporiadanie a zamestnanci ho taktiež poznali. Zašiel do penziónu Mary Surrattovej vo Washingtone, D.C. a požiadal ju, aby doručila balíček do svojej krčmy v Surrattsville, Maryland. Tiež ju požiadal, aby povedala svojmu nájomcovi Louisovi J. Weichmannovi, aby pripravil zbrane a strelivo, ktoré Booth predtým skladoval v krčme. náhľad|Fordovo divadlo Sprisahanci sa stretli poslednýkrát o 20:45. Booth pridelil Lewisovi Powellovi za úlohu zabiť ministra zahraničných vecí Williama H. Sewarda v jeho dome, Georgeovi Atzerodtovi zabiť viceprezidenta Andrewa Johnsona v hoteli Kirkwood a Davidovi E. Heroldovi ukázať Powellovi (ktorý Washington nepoznal) dom Sewardovcov a potom ho nasmerovať na stretnutie s Boothom v Marylande.
Atzerodt sa pokúsil ustúpiť od sprisahania, ktoré doteraz zahŕňalo iba únos, nie vraždu, ale Booth na neho vyvíjal nátlak, aby pokračoval.
Lincolnov príchod do divadla
vľavo|náhľad|Prezidentská lóža Napriek tomu, čo Booth počul skôr v priebehu dňa, Grant a jeho manželka Julia Grantová odmietli Lincolna sprevádzať, pretože Mary Lincolnová a Julia Grantová nemali dobrý vzťah. Ostatní postupne tiež pozvanie Lincolnovcov odmietli, až ho nakoniec prijali major Henry Rathbone a jeho snúbenica Clara Harrisová (dcéra newyorského senátora Ira Harrisa). V jednom okamihu Mary Lincolnovú rozbolela hlava a chcela zostať doma, ale Lincoln jej povedal, že sa musí zúčastniť, pretože noviny oznámili, že sa zúčastnia obaja. Lincolnov sluha William H. Crook mu odporučil, aby nešiel, ale Lincoln uviedol, že to manželke sľúbil. Lincoln povedal predsedovi Snemovne reprezentantov Spojených štátov Schuylerovi Colfaxovi: „Predpokladám, že je čas ísť, aj keď by som radšej zostal“. Potom pomohol Mary nastúpiť do koča.
Prezidentova skupina prišla neskoro a usadili sa do svojej lóže (dva susedné lóže v rohu divadla s odobranou deliacou priečkou). Hra bola prerušená a orchester zahral „Hail to the Chief“, pričom mu začala tlieskať celá sála s 1700 ľuďmi. Lincoln sedel na hojdacom kresle, ktoré preňho vybrali z osobného vybavenia rodiny Fordovcov. náhľad|Boothova Philadelphia [[Deringer]] V jednej chvíli Mary Lincolnová zašepkala Lincolnovi, ktorý ju držal za ruku: „Čo si bude slečna Harrisová myslieť o mojom zavesení sa na teba?“ Lincoln odpovedal: „Nebude si o tom myslieť nič.“ V nasledujúcich rokoch boli tieto slová tradične považované za jeho posledné, hoci N. W. Miner, rodinný priateľ, v roku 1882 tvrdil, že Mary Lincolnová mu povedala, že Lincolnove posledné slová vyjadrili želanie navštíviť Jeruzalem.
Atentát
vľavo|náhľad|Tento výtlačok [[Currier a Ives|Currier & Ives (1865) naznačuje, že Rathbone už vstával, keď Booth vystrelil; v skutočnosti Rathbone o Boothovi nevedel, až kým nepočul výstrel.]] Keď bol Crook mimo službu a Ward Hill Lamon bol preč, strážením prezidentskej lóže bol poverený policajt John Frederick Parker. Počas prestávky išiel do neďalekej krčmy spolu s Lincolnovým komorníkom Charlesom Forbesom a kočišom Francisom Burkeom. Bola to rovnaká krčma, v ktorej Booth čakal a pil pred tým, ako vstúpil do divadla. Nie je jasné, či sa Parker vrátil do divadla, ale určite nebol na svojom mieste, keď Booth vstúpill do lóže. V každom prípade neexistuje istota, že by bol vstup takej známej celebrity ako je Booth odmietnutý, a skutočnosť, že Booth si po vstupe do lóže pripravil výstuž na zatarasenie dverí, naznačuje, že čakal strážcu. Námorný chirurg George Brainerd Todd videl Boothov príchod:
"Okolo 22:15 vošiel muž, ktorý pomaly prechádzal okolo prezidentskej lóže. Počul som niekoho povedať: "Tam je Booth" a v tom okamihu som sa na neho pozrel. Stále kráčal veľmi pomaly. Pri dverách lóže sa zastavil, vytiahol z vrecka kartičku, niečo na ňu napísal a dal ju uvádzačovi, ktorý ju vzal do lóže. O minútu boli dvere otvorené a vošiel dnu."
Po čase strávenom v krčme Booth naposledy vstúpil do Fordovho divadla okolo 22:10, tentokrát však predným vchodom do divadla. Po predložení svojej vizitky Charlesovi Forbesovi prešiel k dverám vedúcim k prezidentskej lóži. Keď už bol na chodbe, zabarikádoval dvere zakliesnením palice medzi nimi a stenou. Z chodby viedli druhé dvere do Lincolnovej lóže. Existujú dôkazy, že ráno Booth vyvŕtal priezor v týchto druhých dverách, hoci to nie je isté.
Booth divadelnú hru poznal naspamäť a počkal si na presný okamih okolo 22:15 hod., kedy prebiehala jej najsmiešnejšia časť, prednášaná hercom Harrym Hawkom. Lincoln sa počas tejto pasáže smial, čo Booth využil, otvoril dvere, vykročil vpred a zozadu vystrelil deringerom na Lincolna.
Guľka trafila Lincolna za ľavé ucho, prešla jeho mozgom a zastavila sa blízko prednej časti lebky. Lincoln sa prehol na stoličke a potom spadol dozadu. Rathbone sa otočil a uvidel Bootha stáť necelých päť metrov za Lincolnom; Booth zakričal slovo, o ktorom si Rathbone myslel, že znelo ako „Sloboda!“
Boothov útek z divadla
vľavo|náhľad|Boothova dýka Rathbone vyskočil zo sedadla a bojoval s Boothom, ktorý odhodil pištoľ a vytiahol nôž, ktorým bodol Rathboneho do ľavého predlaktia. Rathbone sa ho opäť pokúsil chytiť, pretože Booth sa pripravoval skočiť z okraja prezidentskej lóže. Zachytil však len jeho kabát, čím Bootha v jeho trojmetrovom skoku trochu spomalil. Počas zoskoku Boothova ľavá topánka zasiahla zarámované rytiny Washingtonu, ktoré úplne otočila a jeho jazdecká šnúra sa zaplietla do vlajky štátnej pokladnice, ktorá spolu s ďalšími zdobila prezidentskú lóžu. Keď začal prechádzať cez pódium, mnohí z publika si mysleli, že je súčasťou hry.
Booth držal svoj krvavý nôž nad hlavou a niečo kričal na publikum. Hoci sa obecne traduje, že Booth kričal motto štátu Virgínia, Sic semper tyrannis! („Tak skončia tyrani!“), buď z lóže alebo z pódia, nie je jasné, či bol tento tradične citovaný Boothov výrok skutočne prenesený. Napriek tomu, že väčšina svedkov hovorí, že kričal Sic semper tyrannis!, ďalší – vrátane Bootha samotného – tvrdia, že kričal len Sic semper!. (Niektorí si nepamätali, že Booth hovoril niečo po latinsky.) Podobne nejasné je aj to, čo Booth kričal po anglicky: niektorí tvrdia, že kričal „Juh je pomstený!“, ďalší že „Pomsta za juh!“ alebo aj „Juh bude slobodný!“ (Dvaja svedkovia si spomenuli na Boothove slová ako: „Urobil som to!“).
Ihneď po tom, čo Booth pristál na pódiu ho začal major Joseph B. Stewart prenasledovať. Mary Lincolnová, Clara Harrisová a Rathbone kričali „Zastavte toho muža!“ a vyzvali ostatných, aby sa pripojili k prenasledovaniu, čím už všetci pochopili, že sa predstavenie vymklo kontrole a vypuklo všeobecné pozdvihnutie.
Booth prebehol cez pódium a vyšiel bočnými dverami na cestu, kde narazil do Williama Withersa, Jr., vedúceho orchestra, ktorého následne bodol nožom. Ihneď po opustení budovy sa Booth priblížil ku koňovi, ktorý čakal vonku, udrel Josepha Burroguthsa, ktorý mu koňa držal, skočil na koňa a ušiel.
Smrť Lincolna
vľavo|náhľad|Chirurg [[Charles Leale]] Charles Leale, mladý armádny chirurg, sa pretlačil davom k dverám Lincolnovej lóže. Nemohol ich však otvoriť, kým si Rathbone vo vnútri nevšimol a neodstránil drevenú vzperu, ktorou Booth zablokoval dvere.
Leale našiel Lincolna sediaceho s hlavou naklonenou doprava, pridržiavala ho vzlykajúca Mary: „Oči mal zatvorené a bol v hlbokom komatóznom stave, zatiaľ čo jeho dýchanie bolo prerušované a chrčivé.“ Leale položil prezidenta na podlahu, mysliac si, že Lincoln bol bodnutý nožom do ramena. Medzitým bol z pódia do lóže vyzdvihnutý ďalší lekár, Charles Sabin Taft.
Potom, čo jeden z divákov William Kent a Leale po rozopnutí Lincolnovho kabátu a košele nenašli žiadne bodné poranenie, odstránili Lincolnov golier. Leale následne lokalizoval strelné poranenie za ľavým uchom. Guľka bola príliš hlboko na to, aby sa dala odstrániť, ale dokázal vytlačiť zrazeninu, po ktorej sa Lincolnovo dýchanie zlepšilo; zistil, že pravidelné odstraňovanie nových zrazenín udržovalo Lincolnovo dýchanie. Po bližšej inšpekcii rany nakoniec oznámil, že zranenie Lincolna je smrteľné a je takmer nemožné, aby zranenie prežil. náhľad|Lincolnova smrteľná posteľ Leale, Taft a ďalší lekár Albert King rozhodli, že Lincoln musí byť presunutý do najbližšieho domu na Desiatej ulici, pretože jazda kočom do Bieleho domu bola príliš nebezpečná. Sedem mužov ho opatrne zdvihlo a pomaly ho odniesli z divadla, ktoré bolo plné nahnevaného davu. Po zvážení vedľajšieho Star Saloonu Petera Taltavulla dospeli k záveru, že Lincolna odnesú do jedného z domov na druhej strane cesty. Keď vojaci odniesli Lincolna na ulicu, pršalo. Lincolna odniesli do penziónu krajčíra Williama Petersena. V Petersenovej spálni na prvom poschodí bol mimoriadne vysoký Lincoln položený šikmo na malú posteľ.
Po tom, čo z miestnosti všetci odišli, vrátane pani Lincolnovej, lekári rozrezali Lincolnovo oblečenie a nenašli žiadne ďalšie rany; keď zistili, že Lincolnovi je zima, použili fľaše s horúcou vodou a prikrývky. Neskôr dorazili ďalší lekári: Joseph K. Barnes, Charles Henry Crane, Anderson Ruffin Abbott a Robert K. Stone (Lincolnov osobný lekár). Všetci sa zhodli, že Lincolnovo zranenie je smrteľné. Barnes sondoval ranu a lokalizoval guľku a niektoré úlomky kostí. Počas celej noci, keď krvácanie pokračovalo, odstraňovali krvné zrazeniny, aby sa uvoľnil tlak na mozog, a Leale pevne držal ruku v kóme ležiaceho prezidenta, „aby mu dal vedieť, že je v kontakte s ľudstvom a má priateľa“. vľavo|náhľad|Posledné hodiny Abrahama Lincolna ([[Alonzo Chappel, 1868)]] Lincolnov starší syn Robert Todd Lincoln pricestoval okolo 23:00. Dvanásťročného Tada Lincolna, ktorý sledoval hru „Aladin“ v Groverovom divadle a dozvedel sa o atentáte na svojho otca, držali od otca ďalej. Prišli minister námorníctva Gideon Welles a minister vojny Edwin M. Stanton. Stanton trval na tom, aby vzlykajúca Mary Lincolnová opustila izbu, a potom po zvyšok noci v podstate riadil vládu Spojených štátov z domu, vrátane lovu na Bootha a ďalších sprisahancov. Do domu nemala prístup verejnosť, ale aj napriek tomu bolo dovolené niekoľkým úradníkom a lekárom, aby Lincolnovi vyjadrili poctu.
Spočiatku bolo Lincolnovo dýchanie pomalé a stabilné. Neskôr mu jedno z očí opuchlo a pravá časť jeho tváre stratila farbu. Maunsell Bradhurst Field v liste pre The New York Times napísal, že prezident potom začal „dýchať pravidelne, ale s námahou a nezdalo sa, že by bojoval alebo trpel“. Keď sa blížil k smrti, bol Lincolnov vzhľad „úplne prirodzený“ (okrem sfarbenia okolo očí). Krátko pred 7. hodinou sa Mary mohla k Lincolnovi vrátiť a ako informoval Dixon, „opäť sa usadila k prezidentovi, pobozkala ho a nazvala ho každým milým menom.“
Lincoln zomrel 15. apríla o 7:22 hodine. Mary Lincolnová nebola prítomná. V posledných chvíľach sa Lincolnova tvár upokojila a dýchal tichšie. Field napísal, že „sa neobjavilo nijaké zjavné utrpenie, žiadne kŕče ... iba zástava dýchania“.
Po Lincolnovej smrti sa viceprezident Johnson stal 17. prezidentom a v čase medzi 10. a 11. hodinou zložil prísahu do rúk hlavného sudcu Salmona Chasea.
Powellov útok na Sewarda
vľavo|náhľad|Umelecké vyobrazenie [[Lewis Powell|Lewisa Powella útočiaceho na syna Williama Sewarda, Fredericka W. Sewarda]] Booth určil Lewisa Powella, aby zabil ministra zahraničných vecí Williama H. Sewarda. 5. apríla Seward vypadol z koča, pričom utrpel otras mozgu, zlomeninu čeľuste a zlomeninu ruky. V noci dňa atentátu ležal doma v posteli v Lafayette Parku. Herold doviedol Powella do Sewardovho domu. Powell mal pri sebe revolver 1858 Whitney (veľkú, ťažkú a obľúbenú zbraň počas občianskej vojny) a nôž Bowie.
William Bell, Sewardov sluha, otvoril klopajúcemu Powellovi dvere o 22:10; v čase, kedy sa John Wilkes Booth dostal do prezidentskej lóže vo Fordovom divadle. Powell povedal Bellovi, že má pre Sewarda lieky od jeho doktora, Dr. Verdiho, a že tu je, aby mu lieky osobne doručil a opísal, ako ich má brať. Powell dostal povolenie k vstupu až po dlhom presviedčaní. Na konci schodiska do tretieho poschodia, v ktorej mala byť Sewardova spálňa, ho zastavil Sewardov syn, asistent ministra zahraničných vecí USA, Frederick W. Seward. Powell mu povedal rovnaký dôvod ako Bellovi, ale Frederick bol nedôverčivý a povedal Powellovi, že jeho otec spí. náhľad|William a Fanny Sewardovci v roku 1861 Keď započula Sewardova dcéra Fanny hlasy, vynorila sa zo Sewardovej izby a povedala: „Fred, otec je teraz hore.“ - čím prezradila Powellovi, kde sa jeho obeť nachádza. Powell sa otočil, akoby chcel ísť dole schodmi, ale zrazu sa otočil a vytiahol revolver, ktorým namieril na Fredericka. Zbraň zlyhala, a tak s ňou Fredericka udrel nefunkčnou pištoľou do hlavy tak, že ten upadol do bezvedomia. Bell s výkrikom „Vražda! Vražda!“ vybehol von pre pomoc.
Fanny, vyrušená hlukom na chodbe, opäť vyzrela z dverí a uvidela svojho na zemi ležiaceho bezvedomého zakrvaveného brata a Powella, ktorý bežal smerom k nej s vytiahnutým nožom. Powell ju odhodil stranou, pribehol k Sewardovej posteli a opakovane ho bodol do tváre a krku. Spôsobil mu reznú ranu na líci no zachránila ho dlaha. Dlaha, ktorú mal naloženú po zranení, mu zachránila život.
Sewardov syn Augustus a seržant George F. Robinson, vojak pridelený k Sewardovi, boli upozornení Fannyním krikom a pri zápase s Powellom utŕžili bodné rany. Keď Augustus vyrazil pre pištoľ, Powell zbehol dole k dverám, kde narazil na posla zo Štátneho oddelenia Emericka Hansella. Powell ho bodol do chrbta, potom vybehol von a zvolal „Som blázon! Som blázon!“. Krik z domu vystrašil Herolda, ktorý utiekol a nechal Powella, aby si v neznámom meste poradil sám.
Atzerodt nezaútočil na Johnsona
vľavo|náhľad|George Atzerodt náhľad|[[Andrew Johnson]] Booth poveril Georga Atzerodta zabitím viceprezidenta Andrewa Johnsona, ktorý býval v Kirkwood House vo Washingtone. Atzerodt mal vstúpiť do Johnsonovej izby o 22:15 a zastreliť ho. 14. apríla si Atzerodt prenajal izbu priamo nad Johnsonovou; na druhý deň tam dorazil v stanovenom čase a s pištoľou a nožom odišiel do baru dole, kde sa barmana pýtal na Johnsonov charakter a správanie. Nakoniec sa opil, potuloval sa ulicami a v istej chvíli odhodil nôž. Okolo 2 hodiny ráno dorazil do hotela Pennsylvania House Hotel, kde si prenajal izbu a šiel spať.
Ráno sa Booth zastavil v Kirkwood House a nechal tam pre Johnsona správu: „Nechcem vás rušiť. Ste doma? J. Wilkes Booth.“ Jedna z teórií je, že Booth si buď nebol istý, či bol Atzerodt úspešný, alebo sa obával, že sa k zabitiu človeka neodhodlá. Preto použil odkaz, aby aspoň viceprezidenta zatiahol do konšpirácie. Ďalšia teória je, že Booth sa len rozhodol zistiť, či bude túto noc viceprezident v hoteli.
Reakcie
Účasť so smrťou Lincolna prejavil Sever aj Juh, vrátane značnej časti sveta. Početné zahraničné vlády vydali vyhlásenia a 15. apríla vyhlásili obdobie smútku. Lincoln bol spomínaný v kázňach na Veľkonočnú nedeľu, ktorá pripadla na deň po jeho smrti. vľavo|náhľad|Lincolnov pohrebný vlak 18. apríla smútiaci vytvorili zástup dlhý sedem kilometrov, aby si mohli pozrieť Lincolna v rakve umiestnenej vo Východnej miestnosti Bielom dome. Špeciálne vlaky doviezli tisíce ľudí z iných miest, niektorí spali na trávniku Kapitolu. Státisíce ľudí sledovalo pohrebný sprievod 19. apríla a ďalšie milióny lemovali 2700 km dlhú trasu vlaku, ktorý prevážal pozostatky Lincolna cez New York do Springfieldu v Illinois. Počas cesty vlaku sa sa konali najrôznejšie akcie na jeho počesť.
Ulysses S. Grant nazval Lincolna „nespochybniteľne najväčším mužom, akého som kedy poznal“. Robert E. Lee vyjadril smútok. Elizabeth Brailová južanského pôvodu povedala: „Tí, ktorí majú sympatie k južanským rodom, teraz vedia, že stratili priateľa, ktorý bol ochotný a mal aj moc ich chrániť a slúžiť im; teraz len môžu dúfať, či opäť niekoho takého nájdu.“ Afroamerický rečník Frederick Douglass označil atentát za „nevýslovnú pohromu“.
Britský minister zahraničných vecí Lord Russell označil Lincolnovu smrť za „smutnú katastrofu“. Čínsky minister zahraničia, princ Gong bol „nevýslovne šokovaný a zaskočený“. Ekvádorský prezident Gabriel García Moreno povedal: „Nikdy by som si nepomyslel, že vznešená krajina Washingtonu bude ponížená takým čiernym a hrozným zločinom; nikdy by som si nepomyslel, že pán Lincoln takto strašne skončí po tom, čo slúžil svojej krajine za tak kritických okolností s takou múdrosťou a slávou.“ Vláda v Libérii vydala vyhlásenie, v ktorom označila Lincolna za „nielen vládcu vlastného ľudu, ale aj otca miliónov postihnutých a utláčaných rás“. Vláda Haiti odsúdila atentát ako „hrozný zločin“.
Booth a Herold
vľavo|náhľad|Boothova úniková cesta Do pol hodiny po úteku z Fordovho divadla prešiel Booth cez Navy Yard Bridge do Marylandu. Armádny strážnik sa ho pýtal, čo tam robí v týchto neskorých nočných hodinách; Booth povedal, že ide domov do neďalekého mesta Charles. Hoci po 21. hodine bolo pre civilistov prechádzať cez most zakázané, hliadka ho cezeň pustila. David Herold prešiel cez tento most o necelú hodinu neskôr a stretol sa s Boothom. Po vyzdvihnutí zásob, ktoré boli predtým uložené v Surattsville, sa Herold a Booth vydali k Samuelovi A. Muddovi, miestnemu lekárovi. Ten zistil, že Boothova noha je zlomená a dal mu na ňu dlahu. Neskôr pre Bootha Mudd vyrobil aj pár barlí. náhľad|Odmeny za nájdenie a dolapenie [[John Surratt|Johna H. Surratta, Johna Wilkesa Bootha a Davida E. Herolda]] Po dni v Muddovom dome si Booth a Herold najali miestneho muža, ktorý ich priviedol do domu Samuela Coxa. Cox ich vzal k Thomasovi Jonesovi, sympatizantovi Konfederácie, ktorý päť dní schovával Bootha a Herolda v močiari Zekiah, kým mohli prekročiť rieku Potomac. Popoludní 24. apríla dorazili na farmu tabakového farmára Richarda H. Garretta v King George County vo Virgínii. Booth mu povedal, že je zraneným vojakom Konfederácie.
Seržant Boston Corbett sa prikradol za farmu k Boothovi a strelil ho tak, že mu prerušil miechu. Strela trafila Boothovu hlavu asi dva centimetre pod miestom, kam Booth zasiahol Lincolna. Booth bol následne vynesený na schody stodoly. Vojak mu nalial do úst vodu, ktorú vypľul, pretože ju nebol schopný prehltnúť. Booth povedal vojakovi: „Povedz mojej matke, že zomriem pre svoju vlasť.“ Keďže nebol schopný hýbať končatinami, požiadal vojaka, aby mu zdvihol ruky pred tvár, a zašepkal svoje posledné slová: „Zbytočné ... zbytočné.“ O dve hodiny zomrel na verande Garrettovej farmy. Corbett bol pôvodne zatknutý za neuposlúchnutie príkazov, neskôr ho však prepustili a médiá i verejnosť ho väčšinou považovali za hrdinu.
Ostatní
Powell sa vo Washingtone nevyznal a bez služieb Davida Herolda sa tri dni túlal washingtonským ulicami, než 17. apríla našiel cestu späť do Surratovej krčmy. Detektívom, ktorí tam čakali, povedal, že bol kopáčom, ktorého si najala Mary Surrattová, ona ale poprela, že by ho poznala. Oboch zatkli. George Atzerodt sa ukryl na farme svojho bratranca v Germantowne, Maryland, asi 40 km severozápadne od Washingtonu, kde bol 20. apríla tiež zatknutý.
Zvyšných sprisahancov zadržali na konci mesiaca - okrem Johna Surratta, ktorý utiekol do Quebecu, kde ho ukryli rímskokatolícki kňazi. V septembri nastúpil na loď do Liverpoolu v Anglicku, kde zostal v katolíckom kostole Svätého Kríža. Odtiaľ sa nenápadne pohyboval po Európe, až sa pripojil k pápežskym zuávistom v pápežských štátoch. Priateľ z jeho školských čias ho tam začiatkom roku 1866 spoznal a dal vedieť vláde USA. Surratta zatkli pápežské úrady, podarilo sa mu však uniknúť. Napokon ho v novembri 1866 v Egypte zajal agent USA.
Súd a poprava sprisahancov
Obvinených súdil vojenský súd nariadený Johnsonom, ktorý po Lincolnovej smrti nastúpil na post prezidenta:
Stíhanie viedol sudca americkej armády, advokát generál Joseph Holt, ktorému pomáhali kongresman John A. Bingham a major Henry Lawrence Burnett. vľavo|náhľad|Poprava [[Mary Surrattová|Mary Surrattovej, Lewisa Powella, Davida Herolda a Georga Atzerodta dňa 7. júla 1865 vo Fort McNair vo Washingtone]] Fakt, že boli súdení vojenským súdom, kritizovali Edward Bates a Gideon Welles, ktorí boli presvedčení, že obžalovaní by mali stáť pred civilným súdom. Generálny prokurátor James Speed obhajoval vojenský súd tým, že atentát mal vojenský nádych, že obžalovaní boli spolupracovníci nepriateľskej armády a existenciou stanného práva vo Washingtone (v roku 1866 sa rozhodnutím Ex Parte Milligan Najvyššieho súdu USA zakazuje použitie vojenských súdov, ak sú tie civilné funkčné). Pre verdikt o vine bola potrebná iba nadpolovičná väčšina poroty a pre rozsudok smrti dve tretiny. Neexistoval iný spôsob odvolania ako prezident Johnson.
Sedemtýždňový proces zahŕňal výpovede 366 svedkov. 30. júna boli všetci obžalovaní uznaní za vinných. Mary Surrattová, Lewis Powell, David Herold a George Atzerodt boli odsúdení na trest smrti obesením; Samuel Mudd, Samuel Arnold a Michael O'Laughlen boli odsúdení na doživotie. Edmund Spangler bol odsúdený na šesť rokov. Po odsúdení Mary Surrattovej na smrť obesením podpísali piati porotcovia list odporúčajúci milosť, ale Johnson odmietol popravu zastaviť; neskôr tvrdil, že list nikdy nevidel.
Mary Surrattová, Powell, Herold a Atzerodt boli obesení vo väznici Old Arsenal 7. júla. Mary Surrattová bola prvou ženou popravenou vládou Spojených štátov. O'Laughlen zomrel vo väznici v roku 1867. Mudd, Arnold a Spangler dostali od Johnsona vo februári 1869 milosť. Spangler, ktorý zomrel v roku 1875, vždy trval na tom, že jeho jediným spojením s udalosťou bolo, že ho Booth požiadal, aby mu držal koňa.
John Surratt sa v roku 1867 postavil pred súd vo Washingtone. Štyria obyvatelia Elmiry v New Yorku tvrdili, že ho tam videli medzi 13. a 15. aprílom; pätnásť ďalších uviedlo, že ho v deň atentátu buď videli, alebo videli niekoho, kto sa mu podobal, vo Washingtone (buď cestoval do alebo z Washingtonu). Porota sa nedokázala zhodnúť na verdikte a John Surratt bol následne prepustený.
Taormina (Taliansko)
thumb|Taormina Taormina je historicke mesto v provincii Messina na severovýchode Sicílie v Taliansku.
Mesto leží na pobreží Iónskeho mora, na hore Monte Tauro, v nadmorskej výške 204 m. Je jedným z hlavných turistických centier na Sicílii. Taormina je výnimočná svojou históriou, zachovalými pamiatkami a polohou na skale nad morom s výhľadom na pevninské Taliansko a Etnu.
Hlavnou ulicou v Taormine je promenáda Corso Umberto I. s historickými palácmi, obchodmi a reštauráciami.
Vrbovica
Vrbovica je vrch v Nízkych Tatrách. Leží nad Vyšnou Bocou, približne severovýchodne od Brezna.
Výhľady
Vrcholovú časť pokrýva riedka mladá vegetácia po plošnej ťažbe, ktorá umožňuje kruhový rozhľad. Z vhodných lokalít je možné pozorovať okolité vrcholy Nízkych Tatier, no tiež Vysoké a Západné Tatry a časť Veporských vrchov.
Nukdäsonjon
Nukdäsonjon (🇰🇷; hanča: 늑대少年; 🏴󠁧󠁢󠁥󠁮󠁧󠁿󠁧󠁢󠁥󠁮󠁧󠁿; slov. doslova: Vlčí chlapec) je juhokórejský fantazijno-romantický film, v ktorom je tínedžerka kvôli svojmu zdraviu poslaná na vidiek. Tam sa snaží skamarátiť a scivilizovať vlčieho chlapca, ktorého objavila na dvore, lenže zviera v ňom stále čaká, kedy sa dostane von.
Režisér Čo Song-hi napísal scenár už počas štúdia na Kórejskej akadémii filmového umenia. Ten však pred dokončením do súčasnej podoby prešiel niekoľkými zmenami. Nukdäsonjon bol Čov komerčný debut. Predtým režíroval umelecký film Koniec zvieraťa (🇰🇷) a krátky film Nevychádzaj z domu (🇰🇷).