cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Chorvátske kráľovstvo (925 – 1102)
11. storočie
Spory malo Chorvátsko v tomto období aj s Benátkami, ktoré si robili nároky na dalmátske mestá. V roku 1085 získali Benátky za pomoc byzantskému cisárovi Alexiovi I. proti Normanom zlatú bulu, ktorá im mimo iných výhod pririekla i právo na dalmátske mestá, a Benátky tak získali cenný argument pre boj proti Chorvátom. Záver Zvonimírovej vlády je nejasný a dodnes zostáva predmetom sporov. Po smrti pápeža Gregora VII. začal kráľ pravdepodobne hľadať spojencov v Byzancii, čím si však znepriatelil časť chorvátskej šľachty, a podľa legendy mal byť v roku 1089 na Kninskom poli zavraždený. Dukljanská kronika za príčinu Zvonimírovej vraždy zase pokladá kráľov úmysel zúčastniť sa svätej vojny, s čím nemali jeho vazali súhlasiť pre únavu krajiny po vojnách, táto verzia je však málo pravdepodobná. Podľa splitského historika Tomáša mal byť naopak Zvonimír posledným chorvátskym panovníkom, ktorý zomrel prirodzenou smrťou, a k povstaniu teda nemuselo vôbec dôjsť. Zvonimír zomrel bezdetný (jeho jediný syn Radovan zomrel okolo roku 1083) a v roku 1089 sa tak moci ujal Štefan II. (podľa niektorých názorov vyššie spomínaný vojvoda Štefan), ktorý však vládol len do roku 1091. Spolu s kráľom Štefanom II. vymrel aj rod Trpimírovcov.
Vznik personálnej únie
náhľad|Manuskript tzv. [[Pacta conventa (Chorvátsko)|pacta conventa, opis údajnej dohody medzi chorvátskymi šľachticmi a uhorským kráľom zo 14. storočia, Maďarské národné múzeum, Budapešť]] náhľad|Oton Ivekovic, Smrť kráľa Petra Svačića po bitke pri Petrovej gore, olej na plátne, [[1894|vľavo]] Po smrti kráľa Štefana II. sa Helena, vdova po Demeterovi Zvonimírovi, obrátila so žiadosťou o pomoc na svojho brata, uhorského kráľa Ladislava I., ktorý obsadil časť slavónsku časť Chorvátskeho kráľovstva a požiadal pápeža o nárok na celé Chorvátsko. To sa však nepáčilo byzantskému cisárovi Alexiovi I., na ktorého sa obrátila časť dalmátskej šľachty. Alexios I. preto na Uhrov poštval nomádskych Kumánov, ktorí pred tým lúpili v Bulharsku. Ladislavovu prípadnú vládu v Chorvátsku zrejme pre zásah Alexia I. neposvätil ani pápež Urban II. a Uhorsku preto pripadla iba Slavónia, v ktorej Ladislav ponechal svojho brata Álmoša.
Náboženstvo, kultúra a spoločnosť
náhľad|Mato Celestin Medović, Splitský cirkevný snem v roku 925, olej na plátne, pred rokom 1920, Hrvatski institut za povijest, Záhreb
Cirkevná správa
Christianizácia Chorvátov prebiehala už od ich príchodu na Balkán. Podieľali sa na nej jednak byzantskí, no i latinskí (talianski a franskí) kňazi, významnú úlohu zohrával v ranej histórii Akvilejský patriarchát. V priebehu historického vývoja začali Chorváti viac inklinovať k latinskému západu a Pápežský štát sa stal významným činiteľom v chorvátskych dejinách. Medzi prvé kresťanské centrá patrilo obnovené Salonské (Splitské) arcibiskupstvo a zvláštne chorvátske biskupstvo v meste Nin (episcopus Croatorum), ktoré podliehalo priamo rímskej kúrii. Biskupstvo v Nine (založené v roku 864) však začalo byť latinským klérom vnímané ako problematické, pretože sa vymykalo spod autority pápeža, a na jeho území taktiež pôsobila menšia časť slovanských učencov z Veľkej Moravy. Títo vzdelanci sa pridržiavali sa pred tým odsúdenej slovanskej liturgie a na území biskupstva zakladali slovanské kláštory. V spojitosti s touto otázkou sa preto na kráľa Tomislava obrátil pápež Ján X. Už v roku 925 sa z tohto dôvodu v Splite uskutočnil snem, ktorý Ninské biskupstvo podriadil arcibiskupstvu v Splite a výrazne bola obmedzená staroslovienska liturgia. Ninský biskup Grgur síce protestoval, avšak nedosiahol žiadny výsledok a v roku 928 následne dokonca Ninské biskupstvo zaniklo, a jeho územná jurisdikcia sa zverila biskupstvám podriadeným Splitu. Po tom, čo sa začiatkom 11. storočia dostalo Chorvátsko pod nadvládu Byzantskej ríše splitský arcibiskup znovu uznal jurisdikciu konštantínopolského patriarchu, čo sa ale nepáčilo časti kléru. O znovu vytvorenie chorvátskej národnej cirkvi (zrejme slovanskej) sa v tomto období navyše pokúsil kňaz Sedeh, ktorý však v roku 1024 zomrel a spolu s ním upadla i myšlienka podobnej cirkvi.
Chorvátska sa ako krajiny na pomedzí latinsko-gréckeho sveta značne týkala Východná schizma. Konštantínopolský patriarchát si činil nárok na jurisdikciu nad Dalmáciou a miestny splitský biskup Dobralja uznával konštantínopolskú autoritu a pridržiaval sa východného rítu. Pápež preto do Splitu poslal zvláštneho legáta, ktorý Dobralju pod zámienkou nedodržiavania celibátu zosadil a vyhnal. V roku 1060 boli následne na synode v Splite prijaté za záväzné viaceré západné tradičné prvky ako celibát, zákaz dlhých brád, alebo povinnosť znalosti latinčiny. Znovu obnovené aj biskupstvo v Nine, slovanská liturgia však už bola pre represie na ústupe a biskupstvo bolo latinské. V roku 1064 sa uskutočnila ďalšia synoda, ktorá potvrdila závery predchádzajúcej synody a odsúdila najväčšieho odporcu Ulfa. V 11. storočí mal významné postavenie aj kninský biskup, ktorý bol zároveň biskupom kráľovským (regalis episcopus Chroatiae), a teda hlavnou cirkevnou autoritou v kráľovskom Chorvátsku. Kninský biskup už dlhodobo uznával autoritu pápeža a väčšie problémy na jeho území nevznikli. V tomto období postupne ustupuje vplyv slovanských kresťanov, ktorí začali byť vnímaní ako heretici a Chorvátsko sa tak pripojilo k latinskej cirkevnej sfére. V roku 1094 vzniklo z vôle Ladislava I. ako uhorský mocenský nástroj aj Záhrebské biskupstvo v Slavónsku, ktoré však prislúchalo uhorskej cirkevnej správe (t.j. arcibiskupstvu v Kaloči). Následne bolo koncom storočia Ladislavom I. založené aj biskupstvo vo Varaždine.
náhľad|[[Kostol svätého Kríža (Nin)|Kostol svätého Kríža, 9. storočie, Nin, Chorvátsko|vľavo]] náhľad|[[Kostol svätej Lucie (Jurandvor)|Kostol svätej Lucie obsahuje nápisy v hlaholike, 11. storočie, neďaleko Bašky, Chorvátsko|vľavo]]
Kláštory a kultúra
náhľad|Tzv. [[baščanska ploča, pamiatka chorvátskej tvorby v hlaholike, okolo roku 1100, originál v Hrvatska akademija znanosti i umjetnosti, Záhreb, kópia v Kostole svätej Lucie neďaleko Bašky]] Spolu s christianizáciou územia a vznikom cirkevnej správy sa v krajine začal rozvíjať aj kláštorný život, ktorý spočiatku reprezentovali benediktínski z hory Monte Cassino a slovanskí mnísi. Kým slovanská kultúrna tradícia nadväzovala na veľkomoravské učenie a využívala hlaholiku, benediktíni preferovali latinský jazyk.
Benediktínski mnísi postupne slovanských „glagolášov“ vystriedali a istú výnimku tvorili len kostoly a kláštory na Krku, a spočiatku i Kláštor svätého Jána Evanjelistu v Biograde založený v roku 1059 Petrom Krešimírom IV. Z konca 11. storočia sa v hlaholike zachovali tzv. Viedenské listy a niekoľko nápisov na ostrove Krk (napr. tzv. baščanska ploča v Kostole svätej Lucie v Baške, valunská ploča na ostrove Cres, či plominský a grdoselský nápis na Istrii). Nárast chorvátskych hlaholikových písomností v neskoršom období niektorí odborníci vysvetľujú tým, že tieto diela nemuseli vzniknúť z pôvodnej moravskej verzie hlaholiky, ale sa do Chorvátska dostali z iných post-veľkomoravských centier (Srbsko, Macedónsko). Medzi mužské kláštory v Chorvátsku patrili aj: Kláštor svätého Petra v Sele, Kláštor svätého Tomáša v Zadare, medzi ženské napr. Kláštor svätého Mikuláša v Trogire, Kláštor svätého Tomáša v Biograde, či Kláštor svätého Benedikta v Splite. Práve v Splite sa koncom 11. storočia rozvinula činnosť skriptória miestnej kapituly, ktorá mohla nadviazať na staršiu miestnu tradíciu. Vznikol tu napr. Splitský index. Ďalším významným dielom je napr. Osorský evanjeliár z Kláštora svätého Mikuláša na ostrove Osor. Z nebiblickej literatúry boli významné legendy a životopisy svätých. Medzi diela nenáboženského charakteru patrilo dielo Michala zo Salony z obdobia okolo roku 1010, ktoré sa zaoberalo dejinami chorvátskych území, známe je však len z neskorších zmienok. Najstaršia zachovaná kronika Kraljestvo Hrvata pochádza z rokov 10741075. náhľad|[[Reliéf (sochárske dielo)|Reliéf s postavou kráľa na krstiteľnici, Katedrála svätého Domnia, Split]] Územie Chorvátska sa nachádzalo v oblasti, ktorá bola úzko spätá s antickou rímskou a byzantskou kultúrou. Z 10. storočia pochádza Višeslavova krstiteľnica v meste Nin či sarkofág splitského arcibiskupa Jána z Ravenny. Medzi klasické stavby patria malé predrománske, románske kostoly alebo rotundy či trojloďové baziliky typické pre benediktínske prostredie. Medzi významnejšie stavby patria: Kostol svätého Donáta v Zadare, Kostol svätého Lukáša v Uzdolje, Kostol svätého Juraja v Putalje, Kláštor svätého Štefana pri Splite, či Opátstvo a Kostol svätého Bartolomeja pri Knine. Významné budovy nadväzujúce na byzantskú tradíciu sa nachádzali v dalmátskych mestách (Trogir, Zadar, Solin, Dubrovník,..). Pomerne zachované sú fragmenty chorvátskeho sochárstva, z fresky sa zachovali fragmenty v zadarskom Kostole Panny Márie.
Spoločnosť
Spolu s rozvojom chorvátskej štátnosti sa od 8. storočia započala aj diferenciácia miestnej spoločnosti, čo bohato dokladajú archeologické nálezy. Obdobne ako v iných slovanských krajinách sa základnou správnou jednotkou stali župy na čele so županom (lat. comes, či iudices), ktoré sa spomínajú už v 9. storočí, neskôr sa objavili aj väčšie jednotky bánoviny na čele s bánom (gr. boanos). Byzantský cisár Konštantín VII. vo svojom diele spomína, že v Chorvátsku v 10. storočí existuje jedenásť žúp a jedna bánovina. V neskoršom období sa spomínajú tri až bánoviny. Druhú formu privilegovanej vrstvy tvorili hodnostári na kráľovskom dvore ako dvorský župan, palácový župan (iupan palatinus), župan komorník (iupan camerarius), župan maršál (iupan cavallarius). Od 11. storočia sa vytvára aj viacero menších úradov (notári, sokolníci,...) Medzi významné rody okrem vládnucich Trpimírovcov patrili: Svačićovci, Šubićovci, Tugomirićovci, či Kačićovci a iní. Spolu s feudalizáciou spoločnosti sa rozmáhalo aj vlastníctvo privilegovaných vrstiev, ktoré sa získavali donáciami od panovníka. Rozlišovalo sa pritom od držby a vlastníctva, spočiatku boli majetky kráľom darované len nededične. Nižšie vrstvy obyvateľstva boli v rozličnom postavené od slobodných obyvateľov (villani), ktorými bola spočiatku väčšina obyvateľstva po nevoľníkov, kolónov, či otrokov. Vrstva otrokov a kolónov však v neskoršom období zanikla.
Odlišné spoločenské postavenie a správu mali bohaté dalmátske mestá, ktoré svoju správu budovali na antických základoch. Hlavnou formou ich príjmov bol výnosný námorný obchod. Mestá boli samostatnými právnymi subjektami a mali vlastné zákony i samosprávu. Spočiatku v nich žilo pôvodné románske (dalmátske) obyvateľstvo, postupne sa však i na ich obyvateľstve premietol slovanskýchorvátsky vplyv. Medzi najvýznamnejšie prímorské mestá patril Zadar (Diadora, Iadera), Split (Aspalaton), Trogir (Tragurium, Tetrangurion), Skradin a južný prístav Dubrovník (Ragusa). V neskoršom období nadobudli veľký význam aj Šibenik a Biograd (Belegradon).
Zoznam kráľov nezávislého kráľovstva
Zoznam panovníkov podľa údajov z:
Pyrgoteles
Pyrgoteles alebo Pyrgotelés (Pyrgoteles, iný prepis: Pyrgotelés) môže byť:
Velesmes-Essarts
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Oshawa
Oshawa je kanadské mesto v južnom Ontáriu, ležiace na brehu Ontárijského jazera.
V sčítaní obyvateľstva v roku 2016 malo 159 458 obyvateľov. Názov Oshawa pochádza z jazyka Ojibwa: aaz haway s významom križovatka alebo kríž. Oshawa je najväčšou obcou regiónu Durham a sídlia v nej tri vysokoškolské inštitúcie.
Dejiny
Najstaršie známky osídlenia pochádzajú z 15. storočia. V roku 1849 bola Oshawa založená ako obec („village“). Jej prístav bol v tom čase známy ako Port Sydenham a bol približne 5 kilometrov od mesta. V roku 1856 prišla do Oshawy železnica. V roku 1876 Robert McLaughlin premiestnil svoju firmu na výrobu kočov do Oshawy a v roku 1907 firma začala vyrábať autá. 8. marca 1924 získala Oshawa označenie mesto („City“).
Ekonomika a doprava
Oshawou prechádza diaľnica 401 a diaľnica 407. Nachádza sa tu letisko Oshawa Executive Airport, prístav a železničné trate spoločností CN a CP. Železničnú dopravu poskytujú spoločnosti VIA (diaľkovú) a GO Transit (regionálnu) a Durham Regional Transit (mestskú hromadnú dopravu).
Inštitúcie
V meste sídlia tri vysokoškolské inštitúcie, Durham College, Trent University Durham a Ontario Tech University.
Volejbal na Arabských hrách 2011
Volejbal na Arabských hrách 2011 bol turnaj v rámci multi-športového podujatia, ktorý sa konal v Dauha, v Katare, od 10. do 22. decembra 2011, za účasti 11 mužských a 5 ženských tímov. Bolo to jedenástykrát, čo sa volejbalový turnaj konal v rámci Arabských hier a prvý, v ktorom sa predstavili aj ženy. Všetky zápasy sa hrali v Al Rayyan Sports Club - Indoor Hall, v Dohe.
Oshawa
Umenie
V meste sídli filharmonický orchester Ontario Philharmonic a Regent Theatre. Galéria Robert McLaughlin Gallery vlastní približne 4 000 diel, Canadian Automotive Museum prezentuje automobilovú históriu Kanady a Oshawa Museum približuje históriu mesta.
Nemecká futbalová Bundesliga 2011/2012
Borussia Dortmund obhájila trofej a získala 8. titul v klubovej histórii. Do Ligy majstrov UEFA 2012/2013 sa spolu s ňou kvalifikovali aj Bayern Mníchov, Schalke 04 a Borussia Mönchengladbach. Do Európskej ligy UEFA 2012/2013 sa kvalifikovali Bayer Leverkusen, Stuttgart a Hannover 96. Do 2. ligy zostúpili Hertha, 1. FC Köln a 1. FC Kaiserslautern.
Tabuľka
zdroj: Bundesliga
Pravidlá pre určenie poradia v tabuľke: 1) počet bodov; 2) rozdiel gólov vo všetkých zápasoch; 3) vyšší počet strelených gólov vo všetkých zápasoch.
# - pozícia; Z - zápasy; V - výhry; R - remízy; P - prehry; G - skóre; +/- - rozdiel skóre; B - body; z - zostup
La Flocellière
La Flocellière je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Vendée, v regióne Pays-de-la-Loire.
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
La Garnache
La Garnache je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Vendée, v regióne Pays-de-la-Loire.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Bitka v Obišovciach
Bitka v Obišovciach bolo bojové stretnutie medzi partizánmi zväzku Čapajev podporovanými piatimi ľahkými tankami čaty III/1 (dôst. zást. Ján Naništa) a nemeckou jednotkou podporovanou panierovým vlakom Panzerzug 62, ktoré sa odohralo 1. septembra 1944. Bitka sa skončila porážkou partizánov.
Predohra
V tom čase mal štáb partizánskeho zväzku Čapajev sídliaceho v Slánskych vrchoch už pripavený plán ovládnutia Giraltovského okresu a v rámci neho aj ovládnutie železničného uzla Kysak-Obyšovce na Košicko-bohumínskej magistrále, Od postavenia magistrály až do 50. rokov 20. storočia niesol železničničný uzol spojený názov Kysaku a nasledujúcej stanice.
Po krátkej porade bolo rozhodnuté vytvoriť dve útočné skupiny zložené z obrnenej techniky a partizánov. Väčšia skupina, v ktorej bolo osem tankov a oba stíhače tankov Marder III vyrazila na Prešov, menšia vyrazila na Obišovce (v tom čase Obyšovce) s cieľom zaistiť železničný uzol.
Priebeh akcie
vľavo|náhľad|Tank LT vz. 38 V - 3.020 bol veliteľským tankom 1. roty (npor. útv. Pavol Švarc) tankového práporu Poľnej jednotky Pluku útočnej vozby, do ktorej patrila aj III. čata veliteľa dôst. zástupcu Naništu Krátko po plonoci 1. septembra 1944 vyrazila útočná skupina zložená z tankovej čaty piatich tankov LT vz. 38 (veliteľ dôstoj. zást. Ján Naništa) a dvoch nákladných automobilov s partizánmi od Zlatej Bane do Obišoviec. Skupina šla po trase Kokošovce - Žehňa - Drienov až sa dostala na hlavnú komunikáciu spájajúcu Košice a Prešov. Cestou zlikvidovali posádku nemeckého osobného automobilu a dva konské povozy s nemeckými vojakmi. alt=Železničný most nad cestou na Ruské Pekľany|náhľad|Železničný most v [[Obišovce|Obišovciach nad cestou na Ruské Pekľany vypudovaný po II. svetovej vojne. V roku 1944 o niečo ďalej za ním nachádzal podjazd pod traťou, ktorý nadväzoval na železničný viadukt 1. septembra 1944 sa toto miesto stalo dejiskom dramatického boja..]]Do Obišoviec skupina dorazila približne o 4. hodine nadránom. Na základe informácií partizánskeho prieskumu, ktoré vraveli, že v Kysaku je len malá nemecká jednotka bol pôvodný plán zaujať vežové postavenie na návrší pri trati zmenený a skupina začala zostupovať do dediny. Naništov tank a ďalšie dva podporné zamierili k Obišovskému viaduktu nad cestou na Ruské Pekľany. Na korbách vozidiel sa nachádzali po 2-3 partizáni. Keď sa tanky približovali k viaduktu, vedúci tank odstrelil strážňu búdku na moste. Chvíľu na to sa na železničnej trati na viadukte objavil pancierový vlak. Výstrelom z tanku umiestneného na prvom vagóne bol zasiahnutý motor posledného tanku Naništovej skupiny. Zahynul veliteľ tanku a jeden partizán. Ďalšie dva tanky sa ukryli pod viaduktom čelami k sebe a opätovali paľbu nemeckých vojakov. Tí zhadzovali výbušniny z mosta a strieľali na tanky pod mostom z pancieroviek. Partizáni, ktorí nepadli na začiatku sa hneď rozpŕchli, niektorí v dôsledku bezvýchodiskovej situácie spáchali samovraždu. alt=Nemecký panciový vlak - Panzerzug|vľavo|náhľad|Nemecký pancierový vlak - Panzerzug Do paľby pancierového vlaku sa dostali aj ďalšie dva tanky (velitelia: slob, Gajdoš a dôst, zástupca Smoleň) a dva nákladné automobily, ktoré postupovali ku kysackej stanici. Tank slob. Gajdoša, ktorý šiel prvý a dostal sa už cez most ponad Hornád, dostal zásah a celá posádka zahynula. Veliteľ druhé tanku Blažej Smoleň sa pokusil rádiostanicou nadviazať spojenie s velením. Keďže sa mu to nepodalilo nariadil ústup. Pri úhybnom manévri však jeho tank zapadol do rigóla (podľa miestnej kroniky sa zosunul do mlynského potoka) a stal sa nepojazným, Posádka ho opustila a ukryla sa v blízkom lese. Smoleňovi sa podarilo vrátiť sa k jednotke v Slánskych vrchoch no osud ďalších členov posádky jeho tanku neznámy.
Medzitým pokračoval boj pod mostom uväznených tankov s nemcami. Veliteľ čaty dôst. zást. Naništa sa rádiostanicou pokúšal neúspešne nadviazať spojenie. Po zvážení bezvýchodiskovel situácie sa približne o 8.00 hod. pokúsil s Nemcami vyjednávať no pri pokuse opustiť tank bol smrteľne ranený. Do 11. hodiny došlo tankom strelivo a posádky ich chceli opustiť. Pritom zahynuli strelníci oboch tankov a ďalší členovia posádok boli zajatí. Nemci ich chceli zastreliť no na rozkaz ich veliteľa sa od toho upustilo.
Výsledok boja
alt=Pamätná tabuľa v Kysaku umrtie B. Rimaka |náhľad|Pamätná tabuľa v Kysaku na železničnej stanici pripomínajúca umrtie železničiara Bartolomeja Rimáka, ktorý padol [[1. september|1. septembra 1944. Na tabuli je chybný dátum]]
Straty na nemeckej strane nie sú známe, nakoľko Nemci svojich mŕtvych okamžite odviezli. Počas prestrelky na stanici v Kysaku zahynul železničiar - službukonajúci hradlár Bartolomej Rimák, čo pripomína pamätná tabuľa na budove železničnej stanice v Kysaku.
Po bitke Nemci všetkých mužov z dediny sústredili na stanici v Kysaku a začali vyšetrovať ich možnú spoluprácu s partizánmi. Obyvatelia Obišoviec boli varovaní, aby sa nepokúšali o kontakty s partizánmi.
Nemecký pancierový vlak Panzerzug 62 sa ešte v ten istý deň presunul ku Prešovu, kde pomohol odraziť útok druhej väčšej skupiny. Tá sa stiahla späť k Zlatej Bani. V noci z 1. na 2. septembra 1944 sa zbytok vojakov aj s technikou presunul od Zlatej Bane do Hermanoviec nad Topľou, hlbšie do Slánskych vrchov,
Vellerot-lès-Belvoir
Vellerot-lès-Belvoir je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Doubs, v regióne Franche-Comté.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Penica obyčajná
Penica obyčajná alebo penica hnedokrídla (lat. Sylvia communis) je druh vtáka z čeľade penicovité (Sylviidae). Hniezdi v západnej Palearktíde. Zimuje v Afrike, južne od Sahary. Podľa Medzinárodnej únie na ochranu prírody a prírodných zdrojov penica obyčajná patrí medzi najmenej ohrozené druhy, trend celkovej populácie je stúpajúci, stavy v Európe v rokoch 19802013 mierne stúpali.
Opis
Penica obyčajná meria  a váži 13 – 15 g. Samec i samička majú hrdzavohnedé krovky na krídlach, dlhý chvost s bielymi krajnými chvostovými letkami, majú svetlé dúhovky a biely krúžok okolo očí. Svetlé majú aj nohy. Samec má na jar zreteľne viditeľný rozdiel medzi bielym hrvoľom a hruďou s ružovým nádychom.
Výskyt a stav na Slovensku
Na Slovensku bolo hniezdenie dokázané alebo pravdepodobné na 97 % mapovacích kvadrátov od nížiny do Zo zimovísk prilieta uprostred apríla, odlieta na začiatku septembra.
Odhadovaný počet hniezdiacich párov je 60 000 - 120 000. Veľkosť populácie i územie na ktorom sa vyskytuje sú stabilné, maximálna zmena do 20%. Ekosozologický status v rokoch 1995, 1998 a 2001 žiadny. V roku 2014 LC - menej dotknutý. Európsky ochranársky status SPEC4 - druhy, ktorých globálne populácie sú koncentrované v Európe a majú tam vhodný ochranársky status. Stupeň ohrozenia S - vyhovujúci ochranársky status.
Ochrana
Je zákonom chránená, spoločenská hodnota je 230 € (Vyhláška MŽP č. 24/2003 Z.z. v znení č. 492/2006 Z. z., 638/2007 Z. z., 579/2008 Z. z., 173/2011 Z. z., 158/2014 Z. z., účinnosť od 01.01.2015). Druh je zaradený do Bonnského dohovoru (Príloha II) a Bernského dohovoru (Príloha II).
La Gaubretière
La Gaubretière je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Vendée, v regióne Pays-de-la-Loire.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Iveco Urbanway 18M
Iveco Urbanway 18M je mestský kĺbový nízkopodlažný autobus vyrábaný od roku 2013 spoločnosťou Iveco Bus. Je odvodený zo štandardného vozidla Iveco Urbanway 12M a je nástupcom modelu Irisbus Citelis 18M. Z typu Urbanway 18M bol odvodený trolejbus Škoda 35Tr.
Výroba a prevádzka
Urbanway 18M bol predstavený v máji 2013 na veľtrhu UITP v Ženeve spoločne s celým novým produktovým radom značky Iveco Bus. V predaji je od začiatku roka 2014. Je vyrábaný v závode vo francúzskom Annonay. V závode Iveco Czech Republic vo Vysokom Mýte bola výroba tohto typu ukončená. V Česku je prevádzkovaný napríklad v Brne (verzia CNG), Karlových Varoch, Liberci, Ústí nad Labem, Tábore a v Zlíne. V Slovensku je prevádzkovaný len v Banskej Bystrici.
New Ulm (Minnesota)
Mesto sa nachádza v trojuholníku, ktorý tvoria ústia riek Minnesota River a Cottonwood River.
História
Mesto New Ulm založili nemeckí imigranti Christian Ludwig Meyer, Alois Palmer, Athanasius Henle, and Franz Massopoust v roku 1854, a svoj názov mesto dostalo po nemeckom meste Ulm.
V Dakotskej bitke v roku 1862 bolo mesto napadnuté a vypálené Taoyatedutom a jeho Dakotskými siouxskými bojovníkmi.
Dňa 15. júla 1881 bol New Ulm zrovnaný veľkým tornádom, pri ktorom prišlo o život 6 ľudí a 53 bolo zranených.
Externé odkazy
left|thumb|270px|Historická štvrť mesta New Ulm
Detroit River
Detroit River je hraničná rieka medzi kanadskou provinciou Ontário a americkým štátom Michigan.
Názov
Názov rieky pochádza z francúzštiny a znamená úžinu.
Geografia
Rieka tečie medzi Jazerom svätej Kláry (sever) a Erijským jazerom (juh). Dĺžka rieky je 51 kilometrov alebo 52 kilometrov.
Mestá na rieke
Okolo rieky sú rôzne kultúrne oblasti od bohatých predmestí Detroitu Grosse Pointe a Grosse Pointe Shores po oblasti ťažkého priemyslu v South Detroit a Trentone.
Dejiny
Rieku po 6000 rokov využívali pôvodní obyvatelia ako dopravu, zbieranie zdrojov a obchod. Na rieke sa nachádza prvá trvalá poľnohospodárska komunita Ontária. Prepravovali sa cez ňu otroci utekajúci tzv. Underground Railroad či pašovaný rum. Pri rieke sa konali bitky britsko-americkej vojny v roku 1812. V roku 2001 bola vyhlásená za Canadian Heritage River, ako jediná v Severnej Amerike je tiež označná ako American Heritage River.
Príroda a jej ochrana
Rieka je urbanizovaná, ale aj tak je migračná cesta pre vtáctvo a motýle. Niektoré ostrovy na rieke sú súčasťou Detroit River International Wildlife Refuge, jediné medzinárodné útočisko pre divé vtáky v Severnej Amerike. Od roku 1989 funguje Detroit River Canadian Cleanup Committee, ktorá sa snaží o zlepšenie zdravia rieky.
Využitie
Rieka je využívaná komerčnou lodnou doopravou ako pre rekreáciu. Rieka je najvyužívanejším cezhraničným prechodom medzi Kanadou a Spojenými štátmi.
Vellerot-lès-Vercel
Vellerot-lès-Vercel je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Doubs, v regióne Franche-Comté.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Sociologický obzor
Sociologický obzor (1987-1989, 1992-1995) je samizdatový sociologický časopis, ktorý vznikol na konci 20. storočia. Bol vydávaný Jozefom Allanom a Miloslavom Petruskom, ktorí do veľkej miery prispeli k rozvoju sociológie ako vedy vo vtedajšom Československu. Sociologický obzor zachytával dôležité sociálne problémy v dobe neskorej modernizácie. K jeho vzniku prispela daná situácia na území komunistického Československa a nespokojnosť s normalizačnou marxisticko-leninskou sociológiou, ktorej lídri z „oficiálneho“ odboru a pracovísk systematicky vytláčali väčšinu schopných priekopníkov, alebo im prinajmenšom bránili v práci rozvíjať sociológiu ako vedu. Takáto výrazná odborová deštrukcia sa vyskytla spomedzi všetkých socialistických krajín iba na území Československa.
Dejiny
Sociologický obzor začal vychádzať v roku 1987 na koncepcií alternatívnej sociológie, ktorá slúžila iba poznaniu, bez akéhokoľvek diktátu režimu. Je pravdepodobne jediným samizdatovým sociologickým časopisom, ktorý bol kedy vo svete vydávaný. Vychádzal štyrikrát ročne v rozsahu 50-140 strojopisných strán. Popri kritike oficiálnej českej sociológie informoval aj o pokroku a nových poznatkoch v oblasti sociológie v ostatných krajinách. Narozdiel od vtedy oficiálneho Sociologického časopisu, v ktorom prevažovalo „idealisticko-dogmatické klišé oficiálneho marxizmu-leninizmu“, uvádzal viac skutočných informácií, ktoré boli oslobodené o ideologicky vedenú sociológiu. Vydávanie časopisu skončilo s pádom komunistického režimu.
V roku 1992 nadviazal na Sociologický obzor časopis S-Obzor s podtitulom „Čtvrtletník pro kritickou sociologii“. S-Obzor si dával za cieľ byť prívetivejšou alternatívou k stávajúcim akademický časopisom. Jeho vydávanie bolo ukončené v roku 1995 pre vysokú finančnú nákladnosť a časovú vyťaženosť šéfredaktorov (Jozef Allan a Miloslav Petrusek).
Obsah a štruktúra
Žánrové rozloženie textu Sociologického obzoru vyjadrovalo skutočnosť, že Sociologický obzor sa snažil výrazne odlíšiť od štandardných akademických časopisov a pôsobil ako protiklad najmä ku vtedajšiemu oficiálnemu Sociologickému časopisu. Podobal sa najmä na české sociálno-kritické revue písané v šesťdesiatych rokoch dvadsiateho storočia, ako napríklad Literární noviny, Světová literatura, Tvář, kde autori čerpali hlavne zo svojich sociologických, ale aj filozofických a historických vedomostí.
Sociologický obzor mal približne desať pravidelných rubrík a celkovo bolo publikovaných 155 článkov. Čísla pozostávali zo samostatného úvodníka, každé číslo taktiež obsahovalo jeden až dva esejistické texty (Stati), túto časť doplňovali taktiež tematicky vymedzené články s rôznymi pomenovaniami (napr. Filosofie společnosti, K Masarykovu výročí, Potřebujeme program? ).
Dielo ďalej obsahovalo kratšie texty a bloky recenzií a reflexií k aktuálnym literárnym, divadelným a filmovým dielam s náväznou spoločenskou tematikou. Súčasťou bola taktiež časť venovaná fejtónom na aktuálnu tému a informáciám, a recenziám o zahraničných a domácich sociálnovedných publikáciách (napríklad rubrika: Tu knihu bych chtěl číst ).
Významný prispievateľ
Miloslav Petrusek (1936–2012), bol zakladateľom a najväčším prispievateľom do Sociologického obzoru. Je považovaný za jednu z najdôležitejších postáv českej sociológie. Vyštudoval filozofiu a históriu na Masarykovej Univerzite v Brne. V rokoch 1964-1967 sa podieľal na koncepcii a realizácii najväčšieho sociologického výskumu tej doby – výskumu sociálnej stratifikácii československej spoločnosti. Patril k zakladateľom Fakulty sociálnych vied na Karlovej univerzite v Prahe, kde neskôr vykonával funkciu dekana, ako aj vedúceho katedry sociológie.
Windsor (Ontário)
Windsor je kanadské mesto v provincii Ontário. Je to najjužnejšie položené mesto Kanady.
Poloha
Windsor je najjužnejšie položené mesto Kanady, leží na rieke Detroit River v juhozápadnom cípe provincie Ontário. Na druhom brehu rieky je Detroit v americkom štáte Michigan.
Dejiny
Pred európskym usadením územie patrilo tzv. „Three Fires Confederacy“ (z národov Ojibwe, Odawa a Potawatomi) ako aj Huron-Wendat. V 17. storočí do oblasti prišli jezuitskí misionári a francúzski objavitelia. V 80. rokoch 18. storočia prišli anglicko-hovoriaci Lojalisti. V roku 1836 sa usadlíci dohodli na názve Windsor kvôli spojeniu s Britániou. V roku 1854 bola v oblasti zavedená železnica Great Western Railway a usadlosť bola formálne založená ako „village“. O štyri roky neskôr získala status „town“. Po zjednotení kanadského a amerického železničného rozchodu a rozmachu trajektov v 60. rokoch 19. storočia sa rozvíjalo aj mesto. V roku 1910 bol otvorený železničný tunel popod rieku. V susednom Walkerville bola v roku 1904 založená továreň spoločnosti Ford Motor Company of Canada. Automobilový priemysel bol odvtedy ťahúňom tamojšej ekonomiky. Medzi rokmi 1908 a 1928 vzrástlo aj obyvateľstvo mesta, z 21 000 na 105 000. V roku 1929 bol postavený Ambassador Bridge, najdlhší medzinárodný visutý most a o rok neskôr Detroit-Windsor Auto Tunnel, jediný medzinárodný automobilový tunel.
Olde Sandwich Towne, dnes súčasťou Windsoru, bolo založené v roku 1796 a je označované ako najstaršie neprerušene obývané miesto Ontária.
Súčasti
Windsor, Sandwich, East Windsor a Walkerville boli spojené v roku 1935. V 60. rokoch 20. storočia boli pripojené aj Riverside, Ojibway a časti mesta Sandwich. V roku 2003 boli pridané aj časti mesta Tecumseh.
Demografia
V sčítaní obyvateľstva v roku 2021 malo mesto 229 660 obyvateľov (v roku 2016 217 188). Zo sčítania v roku 2016 sú tieto údaje: 144 940 uvádza ako rodný jazyk angličtinu, 5 010 francúzštinu a 58 880 neoficiálne jazyky, z toho 45 jazyky pôvodných obyvateľov. 115 ľudí uvádza češtinu a 435 slovenčinu. 810 ľudí udalo ako etnický pôvod český, 1545 slovenský a 405 československý.
Kultúra a vzdelávanie
Vo Windsore je divadlo Capitol Theatre v ktorom sídli teleso Windsor Symphony. V roku 1962 bola založená University of Windsor.
Ekonomika
V meste je stále silný automobilový priemysel. Automobilky Chrysler a Ford stále investujú v meste, ale v roku 2010 svoju prevádzku ukončila firma General Motors. Okrem automobilového priemyslu sa vyrábajú stroje, plasty, guma a kovové produkty.
Kuvičok džungľový
Kuvičok džungľový alebo kuvik džungľový (Glaucidium radiatum syn. Taenioglaux radiata ) je malý druh sovy z Ázie žijúci na Indickom polostrove. Podľa Medzinárodnej únie na ochranu prírody a prírodných zdrojov kuvičok džungľový patrí medzi najmenej ohrozené druhy, populácia je pravdepodobne stabilná.
Opis
Meria iba 20 -. Krídlo 120 -, chvost 62 -. Hmotnosť 84 - 114 g. Samec a samica nie sú tak výrazne veľkostne rozdielne ako u iných druhoch sov, samička je len o málo väčšia. Základná farba vrchnej časti tela a hlavy je tmavohnedá alebo hnedosivá (jedince s odchýľkou do siva) s výraznými svetlými priečnymi čiarami. Na hlave má len nezreteľný závoj tvárovej časti, len krátke biele obočie, bielu bradu a bielu škvrnu na hrudi. Na záhlaví chýba "okcipitálna tvár". Hruď je svetlá s prímesou hrdzavohnedej. Spodná časť tela je biela, na bokoch sú sivohnedé priečne pásy. Beháky má operené. Pazúry tmavohnedé. .
Oči sú výrazne citrónovožlté, zobák zelenkavo-žltý. .
Pozri aj: Glaucidium.
Hlas
Samec kuvička džungľového sa ozýva viacslabičným opakovaným trilkom "praorr-praorr-praorr-praorr.."  Spev začína ticho a postupne zosilňuje. Jedna fráza pozostáva z 3 - 10 slabík. Frázy opakuje v niekoľko sekundových intervaloch.
Vydáva aj trilok "kwürr kwürr kwürr kwürr ..". Mláďatá sa počas dňa ozývajú hlasom "tik", znejúcim veľmi podobne ako hlas bobuliara hájového (Dicaeum erythrorhynchos).
Rozšírenie
Kuvičok džungľový je stály vták, nemigruje. Svoju západnú hranicu rozšírenia dosahuje v Dalhousie, severnú v Himalájach maximálne Východným smerom sa jeho areál rozprestiera až po Bhután. Južným smerom až po Srí Lanku, kde obýva aj horské oblasti do
Biotop
V predhoriach Himalájí obýva vlhké listnaté aj krovinaté lesy, v sekundárnych lesoch sa vyskytuje ak je tam veľký podiel bambusov.
Spôsob života
Kuvičok džungľový je aktívny najmä večer a ráno za šera. Ak je pod mrakom, loví aj cez deň inak je skrytý v horných častiach korún veľmi vysokých stromov hlavne na strmých svahoch. Za jasných dní sa rád slní, pozorovaný najmä v ranných a popoľudňajších hodinách. Žije samotársky alebo v pároch. Pri vyrušení zaujme nehybnú a strnulú polohu, napodobňuje suchý konár. Keď vydáva zvuky, má nízko hlavu a má hrbatých postoj. Pritom kýve chvostom ale nezdvíha ho, ako napríklad kuvičok vrabčí.
Hniezdenie
Kuvičok džungľový hniezdi v mesiacoch marec až máj v prirodzených stromových dutinách alebo vysekaných ďatlovitými, napríklad barbetovité (Megalaimidae). Vletový otvor býva v 3 - 8 m výške. Zvyčajne znáša 3 - 4 biele okrúhle vajíčka (priemer 28 zmeraných vajec bol 31,5 x 26,8 mm).
Taxonómia a poddruhy
Poddruh G. r. malabarica sa líši hlasovým prejavom, vyžaduje ďalší výskum. V minulosti bol ako poddruh považovaný dnes už samostatný druh kuvičok hnedochrbtý (Glaucidium castanonota syn. G. castanota, Taenioglaux castanota).
Abagar
thumb|Stránka z knihy Abagar Abagar je ilustrovaná kniha modlitieb, jedna z prvých tlačených bulharských kníh. Bola vytlačená v roku 1651 alebo 1652 v Ríme. Je písaná cyrilikou a zostavil ju nikopolský biskup Filip Stanislavov. Bola určená pre členov náboženskej sekty pauliciánov. Do súčasnosti sa dochovalo len 6 jej výtlačkov.
La Génétouze
La Génétouze je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Vendée, v regióne Pays-de-la-Loire.
Vellevans
Vellevans je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Doubs, v regióne Franche-Comté.
La Génétouze
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Vellevans
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
La Génétouze
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Vellevans
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
La Génétouze
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Majstrovstvá Európy v tchoukballe 2008
Majstrovstvá Európy v tchoukballe 2008 boli v poradí 4. majstrovstvá Európy v tchoukballe mužov a žien, ktoré organizuje Európska tchoukballová federácia (ETBF). Vtedy ich organizovala ešte Medzinárodná tchoukballová federácia (FITB). Konali sa v dňoch od 10.13. júla 2008 v Ústí nad Labem, v Česku, za účasti rekordných 7 mužských a 6 ženských tímov. Nováčikmi turnaja boli mužské družstvá Poľska a Rakúska a ženské družstvo Poľska. Zápasy sa odohrali v športovej hale Univerzity J. E. Purkyně a hale TJ Chemička Ústí nad Labem. V mužskej kategórii získalo svoj druhý titul Švajčiarsko, ktoré vo finálovom stretnutí zvíťazilo nad Spojeným kráľovstvom. U žien obhájilo titul Švajčiarsko po finálovej výhre tiež nad Spojeným kráľovstvom.
Tieto majstrovstvá zároveň slúžili ako kvalifikácia európskych družstiev na Svetové hry 2009, ktoré hostil Kao-siung. Kvalifikovali sa na ne 2 najlepšie družstvá z oboch kategórií a tiež hosťujúce družstvá Kanady.
Múzeum Karola Plicku
Múzeum Karola Plicku je bývalé štátne múzeum, ktoré obsahovalo expozície venované slovenskému folkloristovi Karolovi Plickovi (18941987) s osobitným zreteľom na jeho zobrazenie slovenskej ľudovej kultúry. Nachádzalo sa v Prónayovskej kúrii v Blatnici pri Martine, ktorú spolu s príslušnými pozemkami získalo Slovenské národné múzeum (SNM) v roku 1986 od vtedajšieho Štátneho majetku Blatnica. Múzeum bolo slávnostne otvorené 13. augusta 1988.
V roku 2019 bolo múzeum trvalo zatvorené pre nevyhovujúci technický stav, ktorý priamo ohrozoval samotnú expozíciu. Expozícia bola presťahovaná do hlavnej budovy SNM v Martine.
Enzo Vecciarelli
Gen. Enzo Vecciarelli (* 13. máj 1957, Colleferro, Taliansko) je taliansky vojak a generál. Bol veliteľom Talianskych vzdušných síl. Od novembra 2018 je náčelník štábu Ozbrojených síl Talianska.
Životopis
Vecciarelli je stíhací pilot. Väčšinu svojej kariéry pracoval vo 4. krídle v Grosseto. V rokoch 1999 až 2002 krídlu velil. Potom slúžil v štábnych pozíciách. V roku 2003 velil kontingentu talianskych vzdušných síl v Iraku. V rokoch 2007 až 2010 bol vojenským atašé v Berlíne s akreditáciou tiež pre Dánsko a Holandsko. V roku 2011 sa stal náčelníkom Štábu vzdušných síl pre operácie. V rokoch 2012 až 2015 pracoval v Národnom stredisku pre vyzbrojovanie. Od 26. februára 2015 do 29. februára 2016 bol zástupcom náčelníka Generálneho štábu. V období od 30. marca 2016 do 5. novembra 2018 bol Náčelníkom štábu Talianskych vzdušných síl. Od 5. novembra 2018 je náčelníkom Generálneho štábu Talianskych ozbrojených síl.
Matúš Čupka
Mgr. Matúš Čupka (* 28. február 1987, Bratislava) je slovenský občiansky aktivista a komunálny politik, v roku 2022 zvolený za starostu mestskej časti Bratislava-Nové Mesto. V roku 2011 založil občiansku iniciatívu Zelená hliadka, s ktorou organizoval brigády na zber odpadu a obnovu verejných priestorov. Reprezentoval Slovensko ako junior v bejzbale.
Životopis
V roku 2011 absolvoval Fakultu sociálnych a ekonomických vied Univerzity Komenského, odbor európske štúdiá a medzinárodné vzťahy, jeden semester študoval na Uppsala universitet vo Švédsku.
Pracoval pre Inštitút pre dobre spravovanú spoločnosť a pre Dell. Za blogy o reklamných trojnožkách získal Novinársku cenu v roku 2014.
V komunálnych voľbách 2018 kandidoval za starostu bratislavskej mestskej časti Nové Mesto ako nezávislý, podporila ho pravicová koalícia, Team Vallo a strany Progresívne Slovensko a SPOLU. So ziskom 37,54 % platných hlasov sa umiestnil druhý za úradujúcim Rudolfom Kusým (58,49 %).
V nasledujúcich komunálnych voľbách v roku 2022 kandidoval opäť, za trojkoalíciu Team Bratislava, Progresívne Slovensko, SaS a so ziskom 55,39 % platných hlasov bol zvolený za starostu m. č. Nové Mesto (pred Zuzanou Rattajovou so ziskom 19,82 %) a súčasne za poslanca mestského zastupiteľstva. Koalícia zároveň získala dominantné postavenie v novomestskom miestnom zastupiteľstve, kde obsadila 23 miest z 25.
Miroslav Koóš
Ing. Miroslav Koóš, DrSc. (* 21. október 1952, Banský Studenec† 29. november 2021, Bratislava ) bol slovenský chemik, vysokoškolský pedagóg a vedecko-výskumný funkcionár, ktorý od roku 2011 pôsobil ako riaditeľ Chemického ústavu Slovenskej akadémie vied (SAV).
Vysokoškolské štúdium absolvoval na Chemicko-technologickej fakulte Slovenskej vysokej školy technickej v Bratislave (dnes Fakulta chemickej a potravinárskej technológie Slovenskej technickej univerzity v Bratislave), kde v roku 1976 získal titul inžiniera, pričom hneď na to nastúpil na študijný pobyt na Chemický ústave SAV, kde neskôr vykonával vedeckú ašpirantúru a v roku tu dosiahol titul kandidáta vied (CSc.). V roku 1984 absolvoval ročný postdoktorandský študijný pobyt na Katedre chémie Stanfordovej univerzity v Stanforde v Kalifornii, kde v roku 1992 absolvoval ďalší, polročný pobyt v pozícii senior visiting researcher („starší hosťujúci výskumník“). Na Chemickom ústave SAV vykonával funkcie vedúceho oddelenia, vedeckého tajomníka až sa napokon stal zástupcom riaditeľa (19932011) a v roku 2011 riaditeľom. V roku 2004 mu bola udelená vedecká hodnosť doktor vied (DrSc.).
Vo svojej vedecko-výskumnej činnosti sa zaoberal syntézou biologicky významných sacharidov a heterocyklických zlúčenín, ako aj ich štruktúrnou charakterizáciou. Jeho najväčším prínos spočíva vo vývoji nových postupov syntézy širokého spektra sacharidov, izolácii a štrukturálnej charakterizácii nových biologicky významných iminosacharidových derivátov, syntéze, izolácii a charakterizácii nových biologicky aktívnych derivátov oxazolidínu, pyrazolu a imidazolu. Za svoju činnosť získal viacero ocenení (Medaila SAV za podporu vedy, Čestná plaketa Dionýza Štúra za zásluhy v prírodných vedách, Medaila Slovenskej chemickej spoločnosti).
Ggplot2
ggplot2 je balík pre vizualizáciu dát pre programovací jazyk R, ktorý bol vytvorený v roku 2005 Hadleym Wickhamom. ggplot2 je implementácia prístupu k vytváraniu grafov označovaného ako grammar of graphics, ktorý bol popísaný Lelandom Wilkinsonom, a ktorý graf sémanticky delí na súčasti s odlišným významom, ako sú napríklad osy či vrstvy. Balík môže slúžiť ako náhrada predvoleného systému tvorby grafov v R.
Od roku 2005 sa ggplot2 zaradil medzi najpopulárnejšie R balíky. Je vyvíjaný pod licenciou MIT, predtým GNU GPL.
Porovnanie s predvoleným systémom a inými balíkmi
V porovnaní s predvolenou grafikou v R, ggplot2 umožňuje používateľovi pridávať, odstraňovať či meniť komponenty v grafickom znázornení dát pri vysokej miere abstrakcie. Takéto spracovanie kódu je avšak náročnejšie na výpočetný čas.
Grafické znázornenie (plot) je možné vytvoriť pomocou funkcie gplot. Komplexnejšie grafy sú k dispozícii prostredníctvom príkazu ggplot.
Inštalácia
Jednou z ciest získania balíka ggplot2 je inštalácia celého balíka tidyverse. install.packages("tidyverse") Alternatívne je možné nainštalovať len samostatný balík ggplot: install.packages("ggplot2") Prípadne vývojovú verziu z GitHubu: install.packages("devtools")
devtools::install_github("tidyverse/ggplot2")
Anton Petrovský-Šichman
PhDr. Anton Petrovský-Šichman (* 7. júl 1919, Žilina – † 5. máj 1967, Žilina) bol slovenský archeológ a múzejník. Zaslúžil sa o množstvo archeologických objavov na severozápadnom Slovensku a v Poiplí.
Životopis
Narodil sa v Žiline v rodine obuvníka a v meste ukončil reálne gymnázium. Pokračoval v štúdiu na Pedagogickej akadémii a stal sa učiteľom. V rokoch 1938 – 1942 pôsobil na školách v Ďurčinej, Fačkove a Bánovej, no v roku 1943 začal študovať archeológiu a jazykovedu na Filozofickej fakulte UK v Bratislave. Od roku 1948 pôsobil ako odborný asistent a o rok neskôr získal doktorát filozofie. Stal sa externým pracovníkom Archeologického ústavu Slovenskej akadémie vied a umení, od roku 1953 začal pracovať v SAV Nitra a v roku 1957 prišiel ako odborný pracovník do Krajského múzea v Žiline.
Jeho zásluhou bolo preskúmaných viac ako 700 lokalít prevažne na severozápadnom Slovensku, čím sa táto oblasť stala jednou z najprebádanejších. Predmetom jeho záujmu bol pravek i slovanské mohyly, sídliská aj hradiská. Svoje objavy podrobne spracoval a mnohé z nich sa stali súčasťou zbierky Považského múzea v Žiline. Množstvo objavov učinil aj v Poiplí. Pracoval bez ohľadu na počasie, neraz v mraze či daždi, čo poznačilo jeho zdravie a zapríčinilo predčasnú smrť v 48. rokoch.
Dielo
Je autorom viacerých monografií a odborných článkov, prednáškami na školách popularizoval archeológiu a dejiny. Inicioval krúžky pre deti a mládež, ktoré brával priamo na skúmané náleziská, čím podnecoval ich záujem o dejiny. Bol povestný podrobným popisom a dokumentáciou svojich výskumov, mnohé objavy však už nestihol popísať. Preskúmal mohylníky v Bitarovej, Beluši, Sverepci, Visolajoch či Bánovej. Nadviazal na prácu Vojtecha Budinského-Kričku, ktorý sa neskôr stal konzultantom jeho výskumov.
Tecumseh (rozlišovacia stránka)
Tecumseh môže byť:
Rumbáre
Rumbáre môže byť:
Steppenwolf
Steppenwolf (z nem. "kojot") môže byť:
La Guérinière
La Guérinière je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Vendée, v regióne Pays-de-la-Loire.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Široká hora (vrch v pohorí Čierna hora)
Široká hora je vrch v pohorí Čierna hora, krajinnom celku Slovenského rudohoria. Leží nad obcou Klenov, približne severovýchodne od Gelnice.
Venise (Doubs)
Venise je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Doubs, v regióne Franche-Comté.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Široká hora (vrch v pohorí Čierna hora)
Poloha
Nachádza sa v severnej časti pohoria, v geomorfologickom podcelku Roháčka. Leží v Prešovskom kraji, v okrese Prešov a zasahuje na katastrálne územie obce Klenov a Hrabkov. Najbližšími sídlami sú severne situovaný Hrabkov, východne leží Klenov, Kvačany a Miklušovce, južne Margecany a západne Kluknava.
Venise (Doubs)
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Široká hora (vrch v pohorí Čierna hora)
Opis
Široká hora leží v hrebeni, vedúcom severným smerom z masívu Roháčky. Severne sa nachádza Vtáčia hora, Zimná hora a Ostrý vrch , východne Grejnár , Mestické  a Zajačia hora , južne Bystrá , Roháčka  a Čierna hora ( a západne vrch Koľvek  a Klinkovec . Západné svahy odvodňuje Krížovianka, severné jej prítok Banský potok, obe smerujúce do Svinky a voda z východnej časti odteká potokom Bystrá do Hornádu. Na vrchol nevedie značený turistický chodník.
Venise (Doubs)
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Široká hora (vrch v pohorí Čierna hora)
Výhľady
Vrchol pokrýva súvislý lesný porast, ktorý neumožňuje rozhľad. Z lokalít s riedkou vegetáciou je možné pozorovať okolité vrcholy pohoria, no tiež Tatry, Branisko, Bachureň, Čergov a Slanské vrchy.
Prístup
Na vrchol nevedie značená turistická trasa, preto prístup vedie neznačenými chodníkmi, príp. odbočením z modrej turistickej značky, vedúcej blízkym hrebeňom.
Die to Live
Die to Live môže byť:
Adolfo Rodríguez Saá
Adolfo Rodríguez Saá (* 25. júl 1947, San Luis) je argentínsky politik, právnik a pedagóg. 23. decembra 2001 sa stal 43. prezidentom Argentínskej republiky. Vzhľadom na rôzne štátne zriadenia Argentíny v minulosti je považovaný za 48. prezidenta krajiny. Rezignoval už po 7. dňoch vo funkcii. Pred tým pôsobil ako guvernér provincie San Luis, neskôr bol federálnym poslancom a senátorom, ktorým je aj v súčasnosti.
Tarsus
Tarsus (lat.) alebo tarzus môže byť: