cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Magma (hudobná skupina)
Citáty o Magme
“Hudba Magmy sa zrodila z mojej lásky k Johnovi Coltraneovi a z hlbokej beznádeje plynúcej z neporozumenia medzi ľuďmi… Snažil som sa zaplniť prázdnotu po smrti Johna Coltranea,” prehlásil Christian Vander
“Magma je iniciácia a to nie v zmysle nenaplniteľných snov dnešných new age, ani vyprázdnených kolovrátkov world music či obľúbených religionistických klišé, ale v archaickom zmysle fyzického a vedomého prechodu smrťou a následnej reintegrácie. Nevytvára nové mýty, ale ukazuje, že sa dajú prežiť a naplniť tie zabudnuté…“ Christian Vander
„Ich hudba môže komunikovať s publikom ako na existenciálnej, tak na hudobnej hladine. Toto publikum sa stáva súčasťou živého procesu neohraničeného o starými kultúrnymi obmedzeniami artificiálnej hudby. Poslucháči prežívajú seba ako časť vlastnej budúcnosti.“ C. Cutler
„Magma sa neprezentovala s krásnou a duchovnou konzumnosťou, ale skôr ako sociálna totalita, ktorá obsahovala príslušný boj zabalený v mysticko-politickej ideológii, spojenej s určitým druhom náboženskej účastnosti. V tomto aspekte boli tak trochu ako Sun Ra a odkazovali na staršiu, rituálnu tradíciu, v ktorej bola hudba súčasťou sociálneho celku.“ C. Cutler
Malá Hraštice
Malá Hraštice je obec v Česku v okrese Příbram v Stredočeskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 916 obyvateľov, z toho 458 mužov a 458 žien, pričom priemerný vek v obci bol 39,1 roka (muži 37,6 roka, ženy 40,5 roka).
Ad libitum (anglická verzia)
Ad libitum je rovnomenná exportná anglická verzia siedmeho štúdiového albumu slovenskej jazz rockovej skupiny Fermáta z roku 1984.
Autorstvo
Hudba: Texty:
Bio (Lot)
Bio je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Lot, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Západoslovanské jazyky
Západoslovanské jazyky sú vetva slovanských jazykov. Používajú sa v strednej Európe.
Židovské kolonizačné združenie
Židovské kolonizačné združenie (, "Chevrat hitjašvut jehudim", ), skracované aj ako ICA alebo JCA, je organizácia, ktorá hlavne koncom 19. storočia a v 1. polovici 20. storočia podporovala židovské osídľovanie v mimoeurópskych krajinách prostredníctvom zakladania židovských poľnohospodárskych osád.
Argentína
Pôvodné plány ohľadne usídlenia Židov v Argentíne boli ambiciózne. Barón Hirsch očakával, že sa sem výhľadovo presťahujú až 3 milióny európskych Židov hlavne z Ruska.
V roku 1899 ICA pomohlo s výkupom cca 1000 kilometrov štvorcových v okolí mesta Santa Fe a vytvorilo tu sieť židovských osád. Ďalšie židovské dediny vznikali aj v iných regiónoch Argentíny. Roku 1930 v tejto krajine žilo viac ako 20 000 židovských roľníkov, ktorí obrábali cca 5000 kilometrov štvorcových pôdy. Počas 30. rokov 20. storočia dorazilo ďalších niekoľko stoviek židovských rodín z Nemecka. Neskôr sa ale dediny spravované Židovským kolonizačným združením začali vyľudňovať a ich obyvatelia sa sťahovali do miest. K roku 1966 v nich zostávalo len 8000 Židov a väčšina populácie týchto osád už bola nežidovská.
Brazília
Roku 1904 získalo ICA pôdu v oblasti najjužnejšieho brazílskeho štátu Rio Grande do Sul a vznikla tu malá poľnohospodárska kolónia pre Židov pôvodom z Besarábie. Ekonomicky ale neprosperovala a v roku 1928 bola prakticky zrušená. Ďalšia poľnohospodárska osada vznikla roku 1909 v Quatro Irmãos ale ešte pred prvou svetovou vojnou bola v rozklade. Definitívne bola zrušená roku 1965. V 30. rokoch 20. storočia aj do Brazílie dorazili do osád pod správou ICA židovské rodiny z Nemecka a v štáte Rio de Janeiro boli usadené na 20 kilometroch štvorcových pozemkov. Počas 50. a 60. rokov 20. storočia židovské osady v Brazílii zanikli pre nedostatok osadníkov.
USA
Ešte koncom 19. storočia založil zvláštny fond zriadený barónom Hirschom vo Woodbine v štáte New Jersey v USA poľnohospodársku školu. Nasledovalo založenie ďalších podobných inštitúcií, ktoré mali pomáhať pri usadzovaní Židov na pôde. Za týmto účelom bola zriadená aj organizácia Židovská poľnohospodárska spoločnosť (Jewish Agricultural Society). Došlo k nákupu pozemkov v štátoch New York, New Jersey, Pensylvánia a Connecticut. V čase prvej svetovej vojny už bolo na týchto parcelách zriadených 78 židovských hospodárstiev. ICA však v USA primárne nezakladalo osady, ale skôr poskytovalo finančnú pomoc formou zvýhodnených úverov pre židovských prisťahovalcov. Do roku 1930 takto pridelilo viac ako 10 000 pôžičiek. Neskôr aktivity tejto organizácie v USA ustali.
Kanada
náhľad|Židovské poľnohospodárske usadlosti v [[Bender Hamlet v kanadskej Manitobe roku 1921]] V roku 1892 vznikla v provincii Saskatchewan poľnohospodárska kolónia nazvaná Hirsch. Ďalšie osady vznikali v následujúcich rokoch v tejto provincii a v susednej Manitobe. V roku 1910 ich v Kanade fungovalo päť a žilo v nich 777 Židov. Šlo ale o menšie zhluky poľnohospodárskych usadlostí, pretože kanadská vláda odmietala predávať väčšie komplexy pozemkov. Do roku 1930 Židovské kolonizačné združenie zriadilo 40 nových židovských hospodárstiev. Po druhej svetovej vojne boli usadení niektorí Židia z Európy na Niagarskom polostrove. Ešte v roku 1960 spadalo pod Židovské kolonizačné združenie v Kanade cca 120 židovských poľnohospodárskych rodín.
Európska cesta 18
Európska cesta 18 (E18) je európska cesta, ktorá vedie v smere zo západu na východ cez Severné Írsko, Spojené kráľovstvo, Nórsko, Švédsko, Fínsko a končí v Rusku.
Priebeh
V Severnom Írsku prechádza E18 cez dôležité mestá Craigavon, Belfast a Larne, v Škótsku sú to mestá Stranraer, Gretna Green a v Anglicku Carlisle a Newcastle upon Tyne. V Nórsku na trase E18 ležia mestá Kristiansand, Arendal, Porsgrunn, Larvik, Sandefjord, Horten, Drammen, Oslo a Askim. Cesta ďalej pokračuje v Švédsku cestami Karlstad, Örebro, Västerås a Štokholm, vo Fínsku cez Mariehamn, Turku, Helsinki a Kotka. V Rusku končí v meste Petrohrad.
Židovské kolonizačné združenie
Osídľovacia aktivita v Palestíne
náhľad|Barón Edmond James de Rothschild Židovské kolonizačné združenie nemalo spočiatku Palestínu ako svoju prioritu. Od roku 1896 ale poskytovalo finančnú podporu tamojším židovským osadám Gedera, Chadera, Nes Cijona a Mišmar ha-Jarden. K zásadnej zmene došlo v roku 1899, kedy barón Edmond James de Rothschild presunul pod správu ICA všetky poľnohospodárske osady, ktoré tu doposiaľ čisto súkromne vlastnil a prevádzkoval.
Židovské kolonizačné združenie sa tak stalo významným aktérom v začiatočnej fáze sionistického osídľovania Palestíny. Napriek tomu vzťahy medzi sionistami a Židovským kolonizačným združením neboli v tom čase ideálne. Navyše, prechodu pod nového správcu sa bránili aj samotní obyvatelia dedín dosiaľ riadených barónom Rotschildom. Ich delegácia kvôli tomu dokonca odišla vyjednávať do Európy a napríklad v dedine Metula v júni 1901 došlo aj k fyzickej konfrontácii, pri ktorej dedinčania zajali predstaviteľa ICA a rozbili jeho povoz. Nedovolili mu odísť, kým nesúhlasil so zmenou ekonomických podmienok podľa priania obyvateľov.
Po roku 1900 pristúpilo ICA k zakladaniu nových židovských osád ako Javne'el, Kfar Tavor alebo Sedžera. 11. apríla 1900 bol vedúcim statku Sedžera menovaný Chajim Kalwarijski-Margalijot, ktorý potom odtiaľ zahájil ďalšie osídľovacie aktivity v Dolnej Galilei a stal sa významnou osobnosťou osídľovacej politiky. Išlo o nový typ židovských osád - založených na pestovaní obilia. Keď sa v roku 1903 konal v Zichron Ja'akov prvý zjazd židovských osadníkov z celej Palestíny ha-Knesija ha-erecjisra'elit (הכנסייה הארצישראלית), ktorému predsedal Menachem Usiškin, bolo ako miesto konania zjazdu použitá správna budova ICA v tejto dedine.
náhľad|Poľnohospodárska osada [[Mišmar ha-Jarden v Palestíne]] Špecifický vývoj židovskej komunity v Palestíne po vydaní Balfourovej deklarácie viedol k nutnosti organizačnej premeny aktivít ICA v tejto krajine, kde Židia nemali už len byť usadzovaní ale mali aj ambíciu tu postupne vytvoriť väčšinovú zložku populácie. Edmond James de Rothschild preto roku 1923 inicioval vytvorenie Palestínskeho židovského kolonizačného združenia (PICA), ktoré sa oddelilo do samostatnej organizácie, ktorá rozvíjala osídľovacie aktivity výlučne vo vtedajšej Britskej mandátnej Palestíne. K založeniu PICA došlo v marci 1924 a jeho predsedom sa stal James Armand de Rothschild - syn Edmonda Jamesa Rotschilda.
Aj cez vznik PICA sa pôvodné Židovské kolonizačné združenie od roku 1933 znovu začalo paralelne angažovať v Palestíne, kde založilo združenie s názvom Emica, ktoré sa tu podieľalo na zriadení dvoch poľnohospodárskych osád (Be'er Tuvija a Kfar Warburg). Zároveň financovala projektové práce na melioráciu močiarov v Chulskom údolí, ktorá potom bola realizovaná v 50. rokoch 20. storočia. Roku 1955 sa Emica premenovala na Židovské kolonizačné združenie v Izraeli (Jewish Colonization Association in Israel), ktoré v následujúcich dekádach spolupracovalo so Židovskou agentúrou na zakladaní nových dedín. Od vzniku štátu Izrael sa ICA podieľala na zriadení alebo revitalizácii 72 poľnohospodárskych osád. Poskytovala zároveň mnohým dedinám zvýhodnené úvery.
Súčasnosť
Židovské kolonizačné združenie stále vyvíja aktivity. Sídlom organizácie je Londýn. Na jej čele stojí prezident (v súčasnosti Stephen Waley Cohen) a dvanásťčlenná rada so zástupcami z Európy, USA a Izraela. V Izraeli má ICA svoje sídlo v meste Ra'anana a financuje tu niektoré projekty na rozvoj turistiky a poľnohospodárstva, najmä v regióne Galilea a Negev.
Kevin Saunderson
Kevin Maurice Saunderson (* 5. september 1964, Brooklyn, New York, USA), viac známy ako Kevin Saunderson, je americký elektronický hudobník. Vo veku 9 rokov sa presťahoval do Belleville v štáte Michigan (predmestie Detroitu), kde navštevoval školu Belleville High School, na ktorej sa spoznal s Derrickom Mayom a Juanom Atkinsom. Saunderson s Mayom a Atkinsom (často nazývaní ako "Belleville Tree") sú považovaní za zakladateľov žánru techno, predovšetkým však žánru Detroit techno.
Mená
Saunderson tvoril pod viacerými menami, vrátane týchto:
Ferrari Challenge
Ferrari Challenge je medzinárodný motoristický šampionát založený pre potreby majiteľov vozidiel Ferrari 348 Berlinetta v roku 1993, ktorí mali záujem o závodenie. Obsahuje tri oficiálne šampionáty (jeden v USA a dva v Európe). Jazdí sa na identických modeloch značky Ferrari. Dnes sa používa súčasný model značky Ferrari F 430 Challenge. V seriáli Ferrari Chalenge pôsobí aj slovenský pretekár Ján Daniš.
Série
Obe Európske série sa delia na dve triedy, triedu s profesionálnymi jazdcami (Trofeo Pirelli class) a amatérsku "džentlmenskú" (Copa Shell class), americká séria má len jednu triedu.
Vozidlá
Ferrari Challenge používa bežný model auta vyrobený pre cestné použitie, modifikovaný o bezpečnostné prvky. Kvôli zníženiu hmotnosti nepoužíva nič z komfortnej výbavy. V roku 1993 sa začínalo jazdiť s Ferrari 348 Berlinetta, nasledovaný modelom Ferrari 355 Berlinetta a v roku 2000 Ferrari 360 Modena. Ferrari 360CS (Challenge Stradale) bol prvý pretekársky model predávaný pre použitie na verejných komunikáciách.
F430 Challenge vstúpil na scénu v roku 2006. Na tomto modeli boli prvýkrát použité carbon-keramické brzdové kotúče a výkon vzrástol o 80 koní oproti predchodcovi 360CS, čo posunulo F430 Challenge bližšie ku modelu F 430 GT2 používanom v American Le Mans Series, Le Mans Series, FIA GT Championship a 24 Hours of Le Mans.
Médiá
V rokoch 1999 a 2009 vznikli videohry inšpirované šampionátom Ferrari Challenge.
Zlatý glóbus za najlepší film (dráma)
Poznámky
Cena sa udeľuje na začiatku roku a predstavuje úspech za počiny predošlého kalendárneho roku. Ak má film distribučný názov, je uvedený pod ním. Zoznam obsahuje filmy víťazné, zvýraznené tučne a na prvom mieste, a filmy nominované. Keďže prvých osem ročníkov malo jednotnú kategóriu, sú uvedené aj filmy ocenené za toto obdobie. Zahrnuté sú aj informácie o režiséroch a producentoch víťazných diel. Hviezdička indikuje, že film bol nominovaný na Oscara, dve hviezdičky, že Oscara získal.
Osobnosť televíznej obrazovky
Osobnosť televíznej obrazovky, všeobecne známa pod skratkou OTO, bola divácka anketa obľúbenosti slovenských televíznych programov a ich tvorcov, organizovaná každoročne agentúrou Art Production Agency (APA). Jej vyhlasovateľom a hlavným mediálnym partnerom bol od roku 2016 týždenník Plus 7 dní.
Slávnostný ceremoniál spojený s odovzdávaním cien prebiehal zvyčajne v marci, a to za umelecké výkony či TV relácie odvysielané v predchádzajúcom kalendárnom roku.
Štatút súťaže
Vzhľadom na svoj mainstreamový formát, v slovenskej populárnej kultúre je niekedy mylne považovaná za odbornú súťaž. Miestne médiá ju tak príležitostne z rozličných dôvodov prirovnávajú k akademickým televíznym cenám Emmy či tým filmovým, Oskarom. Anketa OTO je „divácka anketa“, volená širokou verejnosťou podľa vlastného výberu či uváženia. Ako taká, je teda ekvivalentom tzv. People’s Choice Awards („Hlas ľudu“), ktoré okrem iného poskytujú priestor i hudobným umelcom bez ohľadu na médium (film, televízia, rozhlas, internet).
Hlasovanie
Hlasovanie prebiehalo v dvoch kolách, každé približne v mesačných cykloch a s týždenným odstupom – prvé kolo v mesiacoch december až január, druhé v januári až februári. Hlasovalo sa pomocou predtlačených anketových lístkov uverejnených v týždenníkoch Plus 7 dní, Báječná žena a Šarm, prípadne v denníku Plus 1 deň, alebo online prostredníctvom elektronických formulárov dostupných na oficiálnych stránkach ankety i jej mediálneho partnera (pluska.sk).
V prvom kole bol výber divákov obmedzený na štyri ich najobľúbenejše osobnosti/relácie, z ktorých vzišlo sedem predbežných mien/titulov postupujúcich do ďalšieho kola. V tom druhom, konečná voľba podliehala už hlasovaniu v prospech len jediného nimi zvoleného mena/programu. Do úzkeho výberu sa tak prebojovali celkom tri nominácie; v prípade rovnakého množstva prijatých hlasov sa ich počet navyšoval nad rámec troch nominantov. Okrem víťazov samotných kategórií sa z radov hlasujúcich žrebuje i výherca o vecné ceny (tou hlavnou býva osobný automobil).
Kategórie
V priebehu rokov sa rôzne menili hodnotené kategórie aj ich názvy. Z hľadiska počtu sa najmenej cien, presnejšie dvanásť, udelilo v priebehu prvých štyroch rokov ankety (20002003); najviac v roku 2013, kedy ich počet oproti úvodným ročníkom vzrástol o 50% (na osemnásť). Od zahájenia ankety sa obecne udržalo sedem kategórií, z toho päť súťažných (Herec, Herečka, Spevák, Speváčka, Program), jedna špeciálna – známa ako „absolútna“ – i tá čestná za celoživotný prínos TV médiu.
V rámci špeciálnych cien došlo k bezprecedentnej situácii v roku 2007, kedy zástupcovia časopisu Život udelili až dve ocenenia vrátane zvláštneho.
Superlatívy
S celkovým počtom dvanásť výhier v hlavných kategóriách, Adela Vinczeová je najúspešnejšou účastníčkou v doterajšej histórii ankety OTO, a to ako najobľúbenejšia Moderátorka zábavných programov, respektíve obecne. S jedenástimi trofejami ju nasleduje Športový komentátor Marcel Merčiak, či Miroslav Žbirka a Patrik Herman so siedmimi; títo čoby najpopulárnejší Spevák alebo Moderátor publicistiky v závislosti na ich súťažných kategóriách.
Zahŕňajúc i tie špeciálne ceny, Vinczeová naakulumovala sedemnásť prvenstiev vrátane piatich „absolútnych“, kdežto Merčiak ich má dovedna štrnásť – ten navyše drží rekord v počte nepretržitých víťazstiev na kategóriu a je zároveň jediným oceneným, ktorému sa v priebehu jedného ročníka podarilo uspieť prinajmenšom v dvoch kategóriách súbežne, a to špeciálnych (2012) i tých diváckych (20152017) opakovane. Treťou súťažiacou s najväčším počtom cien bez ich rozlišovania je herečka Zdena Studenková, s ôsmimi.
V rámci mnohonásobných nominantov vedú v bilančnom prehľade pre zmenu Žbirka, Merčiak i Herman, ktorí samostatne obdržali celkom šestnásť neprerušených nominácii bez ohľadu na konečný počet ich prípadných výhier. S pätnástimi nomináciami im konkuruje športová moderátorka-komentátorka Lenka Čviriková.
Sledovanosť
V priebehu prvej dekády od svojho vzniku, televízny prenos slávnostného vyhlásenia výsledkov ankety priťahoval k TV prijímačom v priemere vyše 700.000 divákom na ceremoniál, s najväčším ziskom prevyšujúcim 855.000 ľudí v jej 7. ročníku (2006). Následne organizované ceremónie zaznamenali druhé najväčšie čísla pre show obecne. Jej 9. (2008) a 10. ročník (2009) sledovalo 731.000, respektíve 778.000 divákov, ten pozdejší na oboch okruhoch vtedajšej Slovenskej televízie, t.j. na Jednotke i Trojke zároveň.
V druhom desaťročí, zábavný formát relácie evidoval už povážlivo menší záujem — zhruba polmilióna divákov ročne —, hoci sa stále radil medzi najsledovanejšie TV programy vysielané formou „prime time“. Posledný, 20. ročník (2019) ankety, zaznamenal tiež najväčší prepad v histórii jej sledovanosti; iba 418.000 divákov za uvedené obdobie.
Celistvonosoblížne
Celistvonosoblížne (iné názvy: celistvonosé, zriedkavo vyššie primáty [v širšom zmysle]; lat. Haplorhini alebo Haplorrhini) sú podrad z radu primáty.
Celistvonosoblížnym zodpovedajú v staršej klasifikácii primátov opice (=opice vlastné, vyššie primáty) plus okáľoidné.
Medzi čelistvonosoblížne patrí aj človek a ľudoopice.
Charakteristika
Celistvonosoblížne sa vyznačujú tým, že majú suché nosy (podobne ako človek), na rozdiel od opačného podradu členitonosoblížne, ktorého predstavitelia majú vlhké nosy (podobne ako psy). Pre túto svoju vlastnosť sa tento podrad napríklad v angličtine a nemčine označuje ako suchonosé opice.
Ďalšiu charakteristiku pozri v článkoch vyššie primáty a okáľoidné.
Systém
celistvonosoblížne (Haplorhini, Haplorrhini) :
Lastovičník väčší
Lastovičník väčší (Chelidonium majus) je trvácna rastlina z čeľade makovité (Papaveraceae). Má hrubý valcovitý rozkorenený z vonka červenohnedý, vnútri pomarančovožltý podzemok. Je rozšírený v miernom pásme Eurázie a takisto aj iných kontinentov. Rastlina ma dlhú históriu liečebného použitia, ktorá sa datuje až do staroveku. Obsahuje početné množstvo alkaloidov. Charakteristické žlto-oranžové mlieko sa používa v ľudovom liečiteľstve na odstraňovanie bradavíc.
Opis
Lastovičník dorastá do výšky až 1 metra. Listy sú vajcovité, laločnato vrúbkované, na rube riedko ochlpené. Kvitne od mája do septembra; žlté kvety vyrastajú na dlhých stopkách a vytvárajú okolíky. Po odkvitnutí dozrievajú semená v plodoch, ktorými sú šešuľovité tobolky. Byľ aj listy sa ľahko lámu a na lome vyteká tmavožlté až oranžové mlieko. Celá rastlina je považovaná za jedovatú.
Rozšírenie
Pochádza z Európy, zo Stredomoria. Je tiež široko rozšírený v Severnej Amerike, kde bol privezený osadníkmi pre svoje liečivé účinky pred rokom 1672. V Tatrách sa vyskytuje do nadmorskej výšky, v Beskydách do približne a v Krkonošiach do
Rastie na pôdach s vyšším obsahom dusíka a dostatočnou vlhkosťou, najčastejšie pozdĺž ciest a plotov, na rumoviskách, v záhradách a pod.
Liečivé účinky
left|thumb|Žlté mlieko lastovičníka väčšieho Rastlina obsahuje okrem iných účinných látok alkaloidy izochinolínového typu a deriváty kyseliny kávovej. Odvar z lastovičníka pôsobí proti dráždivému kašľu, uľavuje pri bolestiach spojených s chorobami žlčníka a pôsobí preventívne proti astmatickým záchvatom. Opakovaným potieraním čerstvým mliekom s cytostatickým až leptavým účinkom je možné odstraňovať bradavice a teoreticky aj malé vnútorné nádory. Aj napriek tomu, že je šťava nebezpečná pre oči a vyvoláva silné pálenie, niektorí liečitelia v minulosti aplikovali malé množstvo do očného kútika pri liečbe niektorých zákalov. Historicky boli lastovičníku pripisované mnohé mimoriadne liečivé aj magické účinky a niektorí liečitelia dodnes veria v jeho účinok aj proti niektorým druhom vnútornej rakoviny. Jedovatosť je v literatúre preceňovaná, v praxi je lastovičník bez nežiaducich účinkov miestami používaný do bylinných zmesí.
Kuršský záliv
náhľad|Kuršský záliv náhľad|Kuršský záliv oddeľuje od [[Baltské more|Baltského mora Kuršská kosa]] Kuršský záliv alebo Kurská zátoka je záliv - lagúna pri juhovýchodnom pobreží Baltského mora pri brehoch Ruska (Kaliningradská oblasť na juhu) a Litvy (Klaipėdský kraj na severe). Meno pochádza od starého baltského národa Kurši. Rozloha zálivu je. Je dlhý a priemerne  široký. Hlboký je priemerne a maximálne. Od mora je oddelený Kuršskou kosou. Na severe je Klajpedským prielivom širokým 390 m spojený s morom. Do zálivu ústi rieka Neman svojou deltou. V zime záliv zamŕza na približne 80 dní, v lete má voda na povrchu teplotu až 25°C.
Osídlenie pobrežia
Na brehu ležia obce (Litva): Klaipėda (štvrť Smiltynė), Neringa (jej súčasti: Nida, Preila, Pervalka, Juodkrantė) - na Kurskej kose, Klaipėda (južná časť mesta), Dreverna, Kintai, Lūžgaliai,Svencelė Šturmai, Ventė a Uostadvaris (ktorý je na brehu ostrova Rusnė (najväčší z mnohých ostrovov, tvoriacich deltu rieky Neman, ktorá nesie svoje vody svojimi mnohými ramenami - už pod iným názvom - do kuršského zálivu od východu) (protiľahlý breh). Ďalej: (Kaliningradská oblasť): Morskoje, Rybačij, Djuny, Lesnoe(Lesnoje), Zelenogradsk - na Kurskej kose Verbnoje, Zalivino, Polessk, Belomorskoje, Krasnoje, Razino, Golovkino a Prochladnoje (Južný a východný breh zálivu náležiaci dnes Kaliningradskej oblasti.
Boubers-lès-Hesmond
Boubers-lès-Hesmond je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Pas-de-Calais, v regióne Nord-Pas-de-Calais.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Howard Jones (britský spevák)
Howard Jones (* 23. február 1955, Southampton, Spojené kráľovstvo) je britský spevák a textár, ktorý sa preslávil v 80. rokoch 20. storočia.
Boubers-lès-Hesmond
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Dychový orchester
Dychový orchester alebo dychová kapela je pojem, ktorý pomenúva orchester alebo kapelu zložené z dychových nástrojov, bicích nástrojov a perkusií hrajúci dychovú hudbu.
Howard Jones (britský spevák)
Je najstarším zo 4 súrodencov, má bratov menom Roy, Martin a Paul. Narodil sa v Southamptone v Hampshire. Detstvo prežil v meste Stokenchurch neďaleko High Wycombe, Buckinghamshire a navštevoval Royal Grammar School. Potom strávil rok na Royal Northern College of Music v Manchesteri.
V súčasnosti žije s rodinou v Somersete.
Dychový orchester
Pojem dychová orchester je veľmi rozmanitý. Zahŕňa malé dychové hudby (do 15 hudobníkov), zvyčajne známe pod pojmom dychovka, stredne veľké dychové orchestre (15 – 25 hudobníkov), veľké orchestre (viac ako 25 hudobníkov), symfonické dychové orchestre a profesionálne vojenské hudby.
Repertoár
Repertoár dychových hudieb tvoria rôzne skladby od pochodov, tanečných a koncertných skladieb cez skladby pre sólový nástroj alebo spev a slávnostné predohry po operetné diela a úpravy symfonických a iných skladieb. Dychový orchester má na Slovensku, v Česku, Rakúsku, Nemecku a Maďarsku stále bohatú tradíciu. Orchestre účinkujú na rôznych spoločenských akciách, sprievodoch, pietnych aktoch a tiež na smútočných obradoch.
Každoročne sa konajú (nielen) v Európe rôzne festivaly a súťažné prehliadky pre dychové orchestre. Na Slovensku je najznámejšou súťažnou prehliadkou Pádivého Trenčín, ktorá sa koná každé dva roky v Trenčíne a nesie názov po nestorovi slovenskej dychovej, ktorým bol Karol Pádivý.
Obsadenie
Obsadenie jednotlivých poloprofesionálnych a amatérskych orchestrov sa líši podľa repertoáru orchestra a najmä podľa toho, koľko hudobníkov má daný orchester k dispozícii.
Lyskamm
Lyskamm je vrch nachádzajúci sa v pohorí Penninské Alpy na hraniciach Talianska a Švajčiarska. Je to ľadovcový dvojvrchol, ktorý sa najmä k severu prezentuje vysokou severovýchodnou stenou. Hrebeň Lyskammu medzi východným a západným  vrcholom, je dlhý asi. Miestami je priveľmi ostrý a vytvárajú sa tu obrovské preveje. Medzi horolezcami je nazývaný „ľudožrút“. Masív je povestný rýchlymi a nebezpečnými zvratmi počasia. Východzími bodmi pre výstup od juhu je dolina Gressoney (obec Tschaval) a na severe mesto Zermatt. Výhľady z vrchola sú veľkolepé a zahŕňajú také mená ako sú Matterhorn, Monte Rosa, Mont Blanc, Weisshorn, Dent Blanche či Gran Paradiso.
Čaturanga
thumb|right|[[Krišna a Radha hrajúci Čaturangu.]] Čaturanga je dosková hra pochádzajúca z Indie. Je prvotnou formou šachu a predchodcom všetkých šachových hier, ako sú šógi, makruk, alebo čínsky šach. Vynechaním kocky a úpravou hry pre dvoch hráčov vznikla hra šatrandž, ktorá prešla ešte dlhým vývojom, než sa z nej stal šach v takej podobe, ako ho poznáme dnes. Čaturanga vznikla približne v 6. storočí. V tejto hre sa zrkadlilo zloženie vtedajšieho indického vojska. Výsledok boja bol ovplyvňovaný náhodou, lebo ťahy sa určovali hádzaním kociek.
Lyskamm
Dejiny výstupov
19. augusta 1861 horolezci William Edward Hall, Jean-Pierre Cachat, Peter Perren, Josef-Marie Perren, J.F. Hardy, J.A. Hudson, C.H. Pilkington, A.C. Ramsay, T. Rennison, F. Sibson, R.M. Stephenson, Franz Lochmatter, Karl Herr a Stefan Zumtaugwald vystúpili v expedičnom štýle prvýkrát na východný vrchol Lyskammu, dnes už klasickou cestou zo sedla Lysjoch. Západný vrchol prvýkrát zdolali 16. augusta 1864 Sir L. Stephen a Edward N. Buxton so sprievodcami J. Andereggom a F. Binerom.
Horolezecké trasy
Dnes už klasická cesta na východný vrchol vedie zo sedla Lysjoch. Obtažnosť tejto túry sa oficiálne udáva stupňom PD, s lezeckými pasážami II.UIAA, ľad do sklonu max. 40 °, dĺžka 4 – 5 hod. z chaty Rifugio Gnifetti, prevýšenie, firn a ľad. náhľad|vľavo|Lyskamm zo sedla Felikjoch Ďalšia klasická cesta. Dosiahnutie západného vrcholu Lyskammu zo sedla Felikjoch je ohodnotené stupňom PD, II.UIAA. Teda náročná horská turistika. Nebezpečné preveje, zložité odtrhové trhliny a miestami veľmi úzky hrebeň. Napriek tomu sa jedna o niečo jednoduchšiu alternatívu cesty od východu. Firn do sklonu max. 40 °, dĺžka 3 – 4 hod. od chaty Rifugio Quintino Sella, prevýšenie 895 metrov. Ide skôr o horolezeckú túru obťažnosti AD, s lezeckými pasážami až do stupňa II – III. UIAA, dĺžka 4 – 6 hod. (celkovo od chaty k chate). Veľmi ťažká horolezecká túra. Oficiálne hodnotenie obťažnosti hovorí o stupni D, ľadových svahoch až 55 °, dĺžka 7 hod od nástupu pod stenu, prevýšenie 700 metrov, veľmi ťažké a nebezpečné. Výstup na východný vrchol (najbezpečnejšia cesta ve stene). Obťažnosť IV+. UIAA, dĺžka 4 hod. ve stene, 1 – 3 hod. nástup pod stenu, prevýšenie 727 metrov. Výstup na západný vrchol (veľké objektívne nebezpečenstvo). Dĺžka 8 – 10 hod. Obťažnosť D. Trasa s obťažnosťou AD+, III+. UIAA, mixový terén, dĺžka 7 hod. z chaty Rifugio Gnifetti, prevýšenie 890 metrov.
Iné projekty
.
Markéta Vondroušová
Markéta Vondroušová (* 28. jún 1999, Sokolov) je súčasná česká profesionálna tenistka.
Tenisová kariéra
Markéta začala hrať tenis, keď mala päť rokov. Vo svojich štrnástich rokoch hrala po prvý raz na juniorskom grandslame. Bolo to na antukovom grandslame v Paríži (Roland Garros). Pri svojej premiére sa v dvojhre dostala do semifinále a vo štvorhre s Američankou Catherinou Cartan Bellisovou až do finále. Pri prvom štarte na legendárnom Wimbledone potvrdila česká talentovaná tenistka svoju kvalitu v mladom veku, keď sa prebojovala až do semifinále.
Echelon
náhľad|Mapa spolupracujúcich štátov Echelon je sústava prostriedkov určených na zachytávanie a spracúvanie (analyzovanie, kontrolovanie) komunikácie cez komunikačné družice. Je súčasť systému s názvom Zmluva o bezpečnosti UK-USA (UKUSA), ktorá bola podpísaná v roku 1948. Riadi ho National Security Agency (NSA) v spolupráci so Spojeným kráľovstvom, Kanadou, Austráliou a Novým Zélandom. Zameriava sa na nevojenské ciele.
Dejiny
Systém Echelon vznikol na začiatku 70. rokov 20. storočia.
Iné projekty
.
STS-63
STS-63 bola misia amerického raketoplánu Discovery. Cieľom letu boli vedecké experimenty v mikrogavitačnom laboratóriu Spacehab-3, a priblíženie sa (nie však spojenie) raketoplánu k ruskej kozmickej stanici Mir. Táto misia mala byť prípravou na nasledujúce lety amerických raketoplánov k Miru. Zároveň to bola prvá misia, pri ktorej letela vo funkcii pilota (resp. druhého pilota) žena – Eileen Collinsová.
Posádka
V zátvorkách je uvedený celkový počet letov do vesmíru vrátane tejto misie.
Prípravy na štart
Po svojej predchádzajúcej misii STS-64, ktorá skončila pristátím na Edwards AFB bol orbiter Discovery prevezený na chrbáte lietadla Boeingu 747-SCA z Kalifornie späť na Floridu. Na Kennedyho vesmírnom stredisku bol umiestnený v hale č. 2 hangáru OPF, kde sa podrobil poletovým previerkam a odstrojeniu. 21. novembra 1994 do neho technici začali montovať trojicu motorov SSME a o týždeň vymenili jeden z motorčekov RCS a jedno hydraulické čerpadlo. 29. novembra bol do nákladového priestoru Discovery vložený jeho náklad: pretlakový modul Spacehab a autonómna družica SPARTAN-204.
5. januára 1995 bol orbiter Discovery prevezený do haly VAB. Tam na neho čakala zostava zložená z hlavnej palivovej nádrže ET a štartovacích motorov SRB na mobilnom vypúšťacom zariadení MLP. Nasledujúceho dňa bol Discovery pripojený k nádrži ET. Jeho odvoz na štartovací komplex sa omeškal o 24 hodín kvôli poklesu tlaku okysličovadla jedného z motorov RCS. Zostava sa preto dostala na rampu až 10. januára o 20:00 EST. Skúšobné odpočítavanie TCDT (Terminal Countdown Demonstration Test) prebiehalo 18. až 19. januára súbežne s výmenou chybného dielu čerpadla APU č. 2. Skutočné odpočítavanie začalo 29. januára v stave T-43 hodín. V čase T-11 hodín bolo plánované prerušenie odpočítavania predĺžené, pretože inerciálna navigačná plošina IMU 2 neprešla testami a bolo potrebné ju vymeniť.
Ďalší priebeh odpočítavania bol bezproblémový, preto 3. februára 1995 v čase 05:22,04 UT raketoplán Discovery odštartoval na svoju dvadsiatu misiu.
Priebeh letu
V čase T + 125 sekúnd boli od nádrže ET odhodené motory SRB, ktoré sa však pri dopade na hladinu Atlantiku mierne poškodili. V čase T +511,1 sekúnd došlo k vypnutiu motorov SSME (manéver MECO), a raketoplán sa pohyboval po suborbitálnej dráhe. O niečo neskôr bol 143 sekundovým zážihom motorov OMS úspešne navedený na obežnú dráhu. V priebehu motorického letu však zlyhal jeden z motorčekov RCS a za ďalšieho začali unikať pohonné hmoty. Tento fakt mohol vážne ohroziť plánované stretnutie so stanicou Mir. Po dokončení manévru OMS-2 nariadilo riadiace stredisko veliteľovi Discovery, aby natočil raketoplán do polohy, v ktorej bude na chybnú trysku svietilo Slnko a ohrievať ju. To malo pomôcť odstráneniu netesnosti ventilov. Rýchlosť úniku pohonných hmôt sa skutočne znížila.
Vo vnútri Spacehabu zatiaľ letoví špecialisti rozbehli 20 experimentov. Okrem iného tiež vyskúšali diaľkový manipulátor RMS a televíznou kamerou umiestnenou na jeho konci skontrolovali nákladový priestor. 4. februára boli prostredníctvom pružinového mechanizmu z nákladového priestoru vypustené kalibračné družice ODERACS. O niečo neskôr bola vypustená družica Spartan-204 a po šiestich hodinách práce bola opäť zachytená. Raketoplán Discovery sa zatiaľ približoval k Miru rýchlosťou za obeh. Pri skúšobnom zážihu motorov RCS sa objavila netesnosť u ďalšej trysky, čo sa riadiace stredisko znova rozhodlo vyriešiť natočením tejto trysky na Slnko a zároveň uzavrením prívodu okysličovadla k poškodenej tryske. Unikanie paliva však pokračovalo a ruskí odborníci sa obávali, že unikajúce látky, predovšetkým oxid dusičitý, by mohli poškodiť citlivý povrch solárnych panelov Miru. Na palube Discovery medzitým pokračovali pozorovania a experimenty a večer bola dráha upravená na výšku 365-, kvôli čomu sa raketoplán približoval k stanici už len rýchlosťou za obeh. 6. februára v čase 14.16 a 15.02 UT prebehli ďalšie dva manévre, ktoré opäť znížili rýchlosť približovania sa k Miru. V čase 15:25 UT dostala posádka povolenie priblížiť sa k ruskej stanici na pôvodne plánovanú vzdialenosť, ale s uzavretým rozvodom poslednej problémovej trysky. V čase 16:37 UT bolo teda začaté záverečné približovanie.
Priblíženie k Miru
V čase 17:30 UT posádka Miru natočila stanicu tak, aby spojovací uzol mieril do smeru letu raketoplánu. Piloti Discovery prešli na ručné riadenie a v čase 18.16 UT bola vzdialenosť Discovery od Miru 120 metrov. Po vyrovnaní rýchlosti obidvoch strojov Wetherbee za asistencie Collinsovej zmenšoval vzdialenosť až po hranicu 30 metrov, v ktorej boli zapojené dva laserové diaľkometre a rýchlomery. Discovery pokračoval v približovaní stále menšou rýchlosťou až sa napokon v čase 19:20 UT voči Miru úplne zastavil. Jeho vzdialenosť od kozmickej stanice bola vtedy 11,3 metrov. Svojim otvoreným nákladovým priestorom mieril priamo oproti spájaciemu uzlu na module Kristall. Let v tesnej formácii trval približne 10 minút, potom sa raketoplán vzdialil opäť na 120 metrov a obletel stanicu. V čase 21.13 UT raketoplán začal prechod na samostatnú obežnú dráhu.
7. februára posádka opäť vypustila družicu Spartan, ktorá začala skúmanie medzihviezdneho plynu. Nasledujúce dni na palube Spacehabu pokračovali experimenty. 9. februára bol Spartan opäť zachytený. Krátko po 12.00 UT Harris a Foale vystúpili do otvoreného priestoru, aby odskúšali nové upravené skafandre a Harris vyskúšal manipuláciu s družicou Spartan v bezváhovom stave. Výstup skončil v čase 16:30 UT a trval 4 hodiny 39 minút.
11. februára začala posádka prípravy na pristátie. V čase 08:04 UT bol uzavretý nákladový priestor, v čase 10:44 UT prebehol pristávací manéver motormi OMS. Raketoplán pristál na dráhe 15 Shuttle Landing Facility na Kennedyho vesmírnom stredisku. Hlavný podvozok sa dotkol dráhy v čase 11:50:19 UT, predný 11:50:33 a orbiter sa zastavil v čase 11:51:39 UT.
František Gaulieder
František Gaulieder (* 18. január 1951 † 25. marec 2017 ) bol slovenský politik, zakladajúci člen Hnutia za demokratické Slovensko (HZDS), poslanec Národnej rady SR (NR SR) za HZDS, ktorého po tom, čo vystúpil z poslaneckého klubu HZDS a stal sa tak nezávislým poslancom, HZDS vylúčilo zo strany a bol zbavený 4. decembra 1996 poslaneckého mandátu. Za zrušenie jeho mandátu hlasovali členovia Mandátneho a imunitného výboru (MIV) ako aj plénum Národnej Rady na základe Gauliederom podpísaného listu, v ktorom sa vzdáva poslaneckého mandátu aj napriek tomu, že Gaulieder sám odmietol, že sa vzdal poslaneckého mandátu. Dôvodom bolo, že kandidáti HZDS ešte pred voľbami v roku 1994 podpísali nedatovaný list, v ktorom sa vzdávali poslaneckého mandátu. Jeho vylúčenie z parlamentu označil Európsky súd pre ľudské práva za nezákonné a aj Ústavný súd potvrdil, že parlament porušil Gauliederovo ústavné právo. Pár dní po mimoriadnej schôdzi a hlasovaní o vrátení sa Gauliedera do parlamentu 1. októbra 1997 (skoro rok po tom ako mandát stratil) Európska komisia v Bruseli oznámila, že "Slovensko nespĺňa politické podmienky požadované od budúcich členov EÚ", keď ako príklad uviedla hlasovanie vo veci Gaulieder. Európsky parlament model navrhnutý Európskou komisiou na otvorenie prístupových rozhovorov so všetkými európskymi žiadateľmi okrem Slovenska. Gaulieder zomrel 25. marca 2017 za nevyjasnených okolností.
V politike
Gaulieder bol jedným z lídrov Novembra v Galante a ako nominant VPN sa stal šéfom (predsedom) vtedajšieho Okresného národného výboru v Galante. Po rozpade VPN sa pridal k HZDS, ktorého bol v roku 1991 zakladajúcim členom.
V parlamentných voľbách v roku 1994 HZDS vytvorilo spoločnú kandidátku s Roľníckou stranou Slovenska (RSS). Koalícia HZDS-RSS získala 34,96% hlasov, voľby vyhrala a Gaulieder bol zvolený za poslanca NR SR (kandidoval v Západoslovenskom kraji, kde dostal 2 921 preferenčných hlasov).
Pred voľbami Gaulieder (aj ostatní kandidáti) podpísal dohodu s HZDS ako aj nedatovaný list, v ktorom sa vzdávajú poslaneckého mandátu. Proti podpisovaniu týchto dohôd sa podľa informácií denníka SME ešte v novembri 1993 vzoprelo 21 členov Republikového predstavenstva HZDS v Horných Plachtiniciach. Sprostredkovateľom v spore medzi týmito vzbúrencami a Vladimírom Mečiarom sa stal Ivan Gašparovič, ktorý však pôvodne záväzok tiež nechcel podpísať. Keď potom budúci poslanci vrátane Gauliedera podpisovali zmluvu na vzdanie sa mandátu v prípade odchodu z HZDS, údajne ich Gašparovič upokojoval, že nejde o právne záväzný dokument.
Strata poslaneckého mandátu
thumb|upright|1. strana prejavu (faktickej, procedurálnej poznámky), v ktorom Gaulieder vystupuje z klubu HZDS thumb|upright|2. strana prejavu Koncom roka 1996 (dva roky po voľbách) sa udiali udalosti, ktoré viedli k tomu, že Gaulieder stratil mandát poslanca. Závisí od uhľa pohľadu, či sa tieto udalosti nazývajú alebo hodnotia ako: zbavenie, odobranie, zrušenie poslaneckého mandátu, vylúčenie poslanca z parlamentu alebo ako vzdanie sa mandátu a nastúpenie náhradníka na uprázdnený mandát. Gaulieder stratil mandát, po tom, čo začal kritizovať vlastnú stranu a chcel sa stať nezávislým. 5. novembra 1996 sa Gaulieder vo svojom vystúpení na zasadnutí Národnej Rady kriticky vyjadril k praktikám a spôsobu vládnutia „Mečiarovej vlády” nasledovne: "Sú tu však skutočnosti, ktoré jednoducho nemajú nič spoločné s budovaním demokratickej spoločnosti. HZDS, ako víťazné hnutie a najsilnejší politický subjekt v koalícii si musí vstúpiť do politického svedomia, začať robiť inventúru nad otáznikmi, prečo nedokážeme obraz Slovenska dotvoriť podľa volebného programu."Pre nesúhlas s vládnou politikou zároveň vystúpil z poslaneckého klubu HZDS (pozri obrázok s jeho prejavom) a stal sa tak prakticky nezávislým poslancom. O pár dní na to ho HZDS vylúčilo zo strany. 4. decembra 1996 členovia Mandátneho a imunitného výboru, v ktorom malo väčšinu HZDS, prijali na návrh poslanca Dušana Macušku (HZDS) uznesenie, v ktorom berú na vedomie vzdanie sa poslaneckého mandátu poslancom Gauliederom a to na základe listu, ktorý sa objavil v Národnej rade a to aj napriek tomu, že Gaulieder odmietol, že by sa vzdal poslaneckého mandátu a aj to, že by list poslal. Krátko pred 22. hodinou prijalo plénum NR SR vedené Ivanom Gašparovičom uznesenie: "V hlasovaní č. 38 (konanom 4. decembra 1996) o správe Mandátového a imunitného výboru o nastúpení náhradníkov na uprázdnené mandáty poslancov NR SR a o uznesení v ktorom NR SR berie na vedomie, že p. František Gaulieder sa vzdal funkcie poslanca NR SR. Zo 136 prítomných hlasovali všetci, za hlasovalo 77 poslancov, proti návrhu 59, nikto z poslancov sa nezdržal."Bol to prvý prípad straty mandátu (prakticky vylúčenia) poslanca zo slovenského parlamentu a preto bol ostro sledovaný u nás ale aj v zahraničí. HZDS v tomto prípade argumentovalo tzv. imperatívnym (viazaným) poslaneckým mandátom, tzn. že poslanec musí konať v súlade so záujmami a rozhodnutiami strany, ktorú reprezentuje, čo však bolo protiústavné, pretože na Slovensku, tak ako vo väčšine liberálnych demokracií, platí slobodný voľný mandát, tzn. že poslanci mandát vykonávajú podľa svojho svedomia a presvedčenia a nie sú viazaní príkazmi.
Na Gauliederovo miesto bol vybraný Ján Belan, člen HZDS, ktorý tak získal poslaneckú imunitu a tým bolo zastavené trestné stíhanie proti nemu za ťažké ublíženie na zdraví. V minulosti totiž porušil dopravné predpisy a zrazil cyklistu. 2. októbra 1997 ho kolegovia poslanci nezbavili imunity, NR SR nesúhlasila s jeho vydaním na trestné stíhanie, ktoré sa tak podľa slovenskej ústavy stalo navždy nemožným.
Reakcie
16. decembra 1996 podal Gaulieder podnet na Ústavný súd Slovenskej republiky. Konštatoval v ňom, že NR SR vzala na vedomie jeho údajné vzdanie sa poslaneckého mandátu, a to aj napriek tomu, že sa ho nevzdal. Vtedajšia podoba slovenskej ústavy neupravovala postup vzdania sa mandátu, uvádzala iba, že "poslanec sa môže funkcie poslanca vzdať." To však Gaulieder neurobil a list, v ktorom mal oznámiť vzdanie sa funkcie, označil za podvrh. Navyše žiadny zákon nesplnomocňoval MIV ani NR SR k tomu, aby "brali na vedomie" vzdanie sa funkcie poslanca. Ústavný súd v júli 1997 rozhodol, že NR SR porušila Gauliederovo ústavné právo. Bolo to jedno z najsledovanejších rozhodnutí súdu. Aj keby bol onen sporný list pravý, malo byť pre NR SR smerodajné Gauliederovo následné verejné vyhlásenie, že sa svojho mandátu nevzdáva. Ústavný súd však zároveň konštatoval, že kompetencie napraviť porušovanie má v tomto prípade len NR SR. Opoziční poslanci sa preto v auguste pokúsili zvolať mimoriadnu schôdzu NR SR, ktorú však vládna koalícia bojkotovala.
Premiér Mečiar rozhodnutie ústavného súdu spochybnil a navyše vyrukoval s tvrdením, že Gaulieder požadoval od HZDS za vzdanie sa mandátu finančnú odmenu vo výške pätnástich miliónov slovenských korún. Ten to však poprel, naopak kontroval tým, že to bolo práve HZDS, ktoré mu ponúklo peniaze za vzdanie sa poslaneckej funkcie. Mimoriadna schôdza Národnej rady slovenskej republiky sa nakoniec uskutočnila až koncom septembra 1997, ale koaliční poslanci - s výnimkou štyroch členov Združenia robotníkov Slovenska - Gauliederov návrat do NR SR nepodporili.
Za svoje vylúčenie z parlamentu podal žalobu na Európsky súd pre ľudské práva. Spor v roku 2000 vyhral mimosúdnym vyrovnaním, keď sa so Slovenskou republikou dohodol na odškodnení 30-tisíc eur.
Dopady kauzy
Ignorovaním nálezu ústavného súdu a nerešpektovaním ústavy si tak Slovensko vyslúžilo ostrú medzinárodnú kritiku. Pár dní po mimoriadnej schôdzi a hlasovaní o vrátení sa Gauliedera do parlamentu 1. októbra 1997 Európska komisia (EC) v Bruseli oznámila, že "Slovensko nespĺňa politické podmienky požadované od budúcich členov EÚ", keď ako príklad uviedla hlasovanie vo veci Gaulieder. O dva dni neskôr podporil Európsky parlament model navrhnutý Európskou komisiou na otvorenie prístupových rozhovorov so všetkými európskymi žiadateľmi okrem Slovenska, s tým, že európske krajiny prijmú konečné rozhodnutie v decembri 1997.
Vtedajší predseda parlamentu a neskorší prezident, Ivan Gašparovič tvrdil, že proti Gauliederovi nehlasoval a to napriek tomu, že nikto sa nezdržal hlasovania. Gašparovič sa obhajuje, tým, že požiadal poslanecký klub HZDS o možnosť nehlasovať o odobratí Gauliederovho mandátu. Na otázku českého Týdne, prečo teda nehlasoval proti uzneseniu, odpovedal:"„No protože jsem žádal, abych se k této věci vůbec nemusel vyjadřovat jako předseda Národní rady (NR). S tím, že jsem měl svůj názor. A jsem velmi rád, že jej potvrdil i ústavní soud. Ano, řekl jsem, že NR udělala chybný krok. Souhlasím, byla porušena občanská práva a já byl při tom. Jen znovu opakuji: nehlasoval jsem, poté co jsem vystoupil v klubu, že nebudu hlasovat.“"Naznačenie bývalého hovorcu Ľuboša Juríka, že nehlasovanie súviselo s Gašparovičovým podielom na privatizácii Nafty Gbely, s ktorým ho spájal Mečiar, Gašparovič odmietol. Téma sa objavila aj tesne pred prezidentskými voľbami 2009 kde kandidát Gašparovič v televíznej debate poprel hlasovanie za odvolanie Gauliedera. Prehľad z hlasovania č. 38 však predsedov hlas zaznamenal. V júni 2013 Pavol Frešo (predseda SDKÚ–DS) prirovnal Gauliederovu situáciu k situácii (ne)vymenovania Jozefa Čentéša za generálneho prokurátora. "„Teraz sa má prezident rehabilitovať, lebo vtedy bol priamym účastníkom vylúčenia tohto poslanca,“ povedal Frešo."Zbavenie mandátu bolo považované za príklad „hrubého porušovania princípu slobodného mandátu“. V nasledujúcich parlamentných voľbách Gaulieder do parlamentu nekandidoval.
Na celej kauze sa významne podpísala nedostatočná právna úprava spôsobu vzdanie sa poslaneckého mandátu. Tento nedostatok bol odstránený až v rámci rozsiahlej novely slovenskej ústavy začiatkom roka 2001. Pre vzdanie sa mandátu bolo novo stanovené, že sa tak musí stať osobným vyhlásením na schôdzi NR SR (písomnou formou len v skutočne výnimočných prípadoch).
Po vylúčení z parlamentu
Po vylúčení z parlamentu pracoval v Telekome ako šéf odboru bezpečnosti. Ako šéfa bezpečnosti v Slovak Telekome ho sledoval Deutsche Telekom, firma ho odškodnila. V roku 2014 kandidoval za poslanca mestského zastupiteľstva v Galante. Získal najviac hlasov od občanov spomedzi všetkých kandidátov (1516) a stal sa poslancom ako občiansky aktivista. V mestskom zastupiteľstve bol predsedom Komisie na ochranu verejného záujmu, členom Komisie obchodu, služieb, cestovného ruchu a regionálneho rozvoja a Komisie finančnej a správy majetku.
Úmrtie
25. marca 2017 krátko pred druhou hodinou rannou zrazil Gauliedera nákladný vlak medzi Trnovcom nad Váhom a Šaľou. Polícia udalosť naďalej vyšetruje a začala trestné stíhanie vo veci usmrtenia. Medzi verziami vyšetrovateľov je vražda aj samovražda. Polícia našla Gauliederovo auto po tom, čo jeho rodina o ňom dlhšie nemala správy.
Vyšetrovanie úmrtia
13. júna Gauliederova manželka, Zuzana Gauliederová, vyjadrila znepokojenie nad vyšetrovaním. Manželka samovraždu svojho manžela odmieta: „''Som šokovaná postupom polície a vyšetrovania smrti svojho manžela, keďže nevedia uzavrieť vyšetrovanie tohto prípadu. Samovraždu absolútne vylučujem''“. Podľa nej a rodinného advokáta Jána Foltána sa vyšetrovanie uberá smerom, ktorý, podľa Foltána, „Tlačí sa na jeho samovraždu“. Vyšetrovateľ prizval znalca, ktorý má spätne zistiť či mohol Gaulieder samovraždu spáchať a akú by mal k nej motiváciu. Advokát Foltán spomenul, že v moči zosnulého sa našla látka, ktorá môže meniť konanie ľudí. V decembri 2017 rozhodol vyšetrovateľ kriminálnej polície v Nitre, že nešlo o vraždu a zastavil trestné stíhanie. Aj napriek tomu, že polícia vraždu vylúčila, možný únos ešte stále rieši. Gauliedera mal podľa podozrení niekto vylákať na stretnutie, podať mu omamnú látku a potom hodiť pod vlak. Polícia udalosť nevyšetrovala len ako usmrtenie, ale aj ako obmedzovanie osobnej slobody. Polícia však nedokončila vyšetrovanie podozrenia z obmedzovania osobnej slobody Františka Gauliedera.
Podľa vlastných slov, v rozhovore uskutočnenom 20 rokov po svojom odvolaní, bol Gaulieder dokonca očitým svedkom rozhovoru na úrade vlády, ktorý by mohol odhaliť, kto vlastne vymyslel únos Michala Kováča mladšieho. V deň únosu prezidentovho syna sa Gaulieder vraj v parlamente stretol a rozprával s Ivanom Lexom. Výpoveď Gauliedera by údajne mala byť v dosiaľ utajovanom spise ku kauze únos. Únos prezidentovho syna sa udial 31. augusta 1995. Gauliedera odvolali až v decembri 1996.
Sukorady
Sukorady môžu byť:
Jim Parsons
V roku 2011 debutoval na Broadwayi v hre The Normal Heart, za ktorú získal nomináciu na Drama Desk Award. Túto rolu si zopakoval aj vo filmovej adaptácii a obdržal siedmu nomináciu na Cenu Emmy, tentokrát v kategórii Najlepší herec vo vedľajšej úlohe miniseriálu alebo filmu.
Skorý život
Jim Parsons sa narodil v Houstone v St. Joseph Hospital a vyrastal v jednom zo severných predmestí, Spring. Jeho otec bol Milton Joseph „Mickey/Jack“ Parsons, Jr. (6. február 1949 – 29. apríl 2001) a matka učiteľka, Judy Ann (rod. McKnight). Sestra Julie Ann Parsons je tiež učiteľka. Navštevoval Klein Oak High School v Spring.