cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
The House of the Rising Sun
Pozadie vzniku
V jednom interview sa Eric Burdon vyjadril, že pieseň „The House of the Rising Sun“ prvýkrát počul v nejakom klube v anglickom Newcastle. Spieval ju tam folkový spevák z Northumbrie, Johnny Handle. Skupina The Animals bola vtedy na turné spolu s Chuckom Berrym a Eric si vybral túto pieseň, lebo sa mu zdala dostatočne výrazná. Toto interview vyvracia tvrdenie, že The Animals mali inšpiráciu od Boba Dylana. Kapela zo skladby urobila veľký hit až natoľko, že Dylanova verzia bola označovaná za jej coververziu.
Kompozícia
Verzia piesne od The Animals rozpráva príbeh z pohľadu ženy vedenej do degradovaného života s mužom, ktorého otec je hazardný hráč a opilec. Je to v protiklade v porovnaní s predošlými zamilovanými verziami. Skupina hrala na turné „House of the Rising Sun“ v závere vystúpenia ako posledné číslo predtým ako na nich nadviazal Chuck Berry. Odlišovali sa tak od neho ako tvrdší rockeri. Tým, ako si skladbou získavali búrlivú odozvu publika presviedčali producenta Mickieho Mosta, že v tomto prípade ide naozaj o potenciálny hit a navštívili malé nahrávacie štúdio v londýnskej štvrti Kingsway kde pieseň nahrali. Nahrávanie sa konalo v jediný deň 18. mája 1964.
Vydanie piesne
Pieseň „House of the Rising Sun“ skupina The Animals nevydala na žiadnej zo svojich edícií štúdiových albumov, ktoré vyšli v Spojenom kráľovstve. Na Britských ostrovoch vyšla iba na singli. Oficiálne skladba vyšla vo svojej skrátenej, 2:58 minútovej singlovej verzii, na ich albume The Animals, ktorý vyšiel v Spojených štátoch v roku 1964. Plná, neskrátená 4:29 minútová verzia skladby, bola v roku 1966 pridaná na ich komerčne veľmi úspešný kompilačný album, ktorý vydali tiež iba pre USA pod názvom The Best of The Animals. Plná verzia tejto piesne bola pridaná v roku 1966 aj na kompiláciu Mickie Most Presents British Go-Go. Pieseň v roku 1965 v kompletnej verzii zaznela aj v britskom hudobnom filme Pop Gear (v USA Go Go Mania).
Odozva vydania nahrávky
Dave Marsh označil verziu skladby „The House of the Rising Sun“ od skupiny The Animals za „historicky prvý folk-rockový hit, ktorý prepojil prastaré tóny do nového života“. Spisovateľ Ralph McLean z BBC to potvrdil slovami, že šlo o prvú folk-rockovú melódiu a označil ju „za revolučný singel, ktorý navždy zmenil tvár modernej hudby“. Van Ronk je presvedčený, že táto verzia skladby je založená na jeho aranžmáne.
Pieseň „House of the Rising Sun“ sa stala transatlantickým hitom. Potom, ako sa v júli roku 1964 dostala na vrhol britskej hitparády UK pop singles chart, dostala sa v septembri toho istého roka v Spojených štátoch na vrchol rebríčka Billboard Hot 100. Bola to prvá nahrávka súvisiaca s Britskou inváziou, ktorá nemala spojitosť s kapelou The Beatles. Nahrávka sa stala pre kapelu The Animals prelomovým hitom a zároveň aj ich charakteristickým, tzv. „signature songom“. Hitom nebola len v USA, ale dlho znela aj v ďalších krajinách. Známa bola aj pri táborákoch vtedajšieho Česko-Slovenska, kde jej coveverziu naspieval spevák Jaromír Mayer. či Karel Gott ako „Dům u Bílých bran“. V roku 1994 túto skladbu zaradil aj Peter Lipa na svoj štúdiový album Naspäť na stromy. V texte na obale albumu sa k nej spevák vyjadruje ako o jednej zo svojich starých lások, ktorú kedysi spieval dokonca aj po rusky. Paradoxne v Írsku sa pieseň tak výrazne neuchytila. Dosiahla tam v rebríčku desiatu priečku, no po týždni z neho vypadla. V tomto čase sa až do konca 70. rokov v Írsku najväčšej popularite tešili nadupané Írske tanečno-hudobné zoskupenia a blues-rockové nahrávky boli skôr na okraji pozornosti publika.
Verzia tejto piesne od kapely The Animals je považovaná za klasiku britskej populárnej hudby. Americký žurnalista Lester Bangs, ktorý písal aj pre časopis Rolling Stone ju označil za „brilantné stvárnenie“ a „nový štandard starej kompozície“. Skladba sa nachádza na 122. mieste zoznamu Rolling Stone’s 500 Greatest Songs of All Time. V rokenrolovej sieni slávy sa nachádza medzi tými, ktoré formovali rokenrol. Asociácia RIAA umiestnila pieseň „House of the Rising Sun“ na 240. miesto zoznamu Skladieb storočia. Od roku 1999 je pieseň v sieni slávy ocenenia Grammy. Od svojho vzniku sa nahrávka „House of the Rising Sun“ stala štandardom pre označenie oldies a rozhlasový formát klasickej rockovej piesne. V roku 2005 bola v hlasovaní na britskej televíznej stanici Channel Five na vrchole štvorky najlepších britských singlov všetkých čias.
Verzia od Frijid Pink
V roku 1969 americká kapela z Detroitu,Frijid Pink nahrala psychedelickú verziu piesne „House of the Rising Sun“. Táto nahrávka sa stala v nasledujúcom roku medzinárodným hitom. Bola podstatne odlišná, v rýchlejšom tempe a ťažkým prebudeným zvukom gitary (Gary Ray Thompson) so všetkými zvukmi a efektami zvýrazňujúcimi jej zvuk: zvuková distorcia, fuzzing či využitie kvákadla („wah wah efekt“). Podkladom tohto ťažkého zvuku sú frenetické bicie nástroje v podaní Richarda Steversa a pulzujúca basová gitara.
Dňa 6. januára 1970 sa nahrávka dostala na 29. miesto hitparády amerického rádia WKNR a vydržala tam sedem týždňov. Po vydaní singla vo februári toho istého roku sa v rebríčku Billboard Hot 100 debutovala na 73. mieste, no postupne sa do apríla vyšplhala na siedmu priečku. Pieseň mala celosvetový úspech: v Kanade bola jej nahrávka na 3. mieste, v Rakúsku tretia, v Belgicku šiesta, v Dánsku tretia, v Nemecku bol prvá, v Grécku a Írsku siedma, úspech zanamenal aj v Izraeli (#4), Holandsku (#3), Nórsku (#1), Poľsku (#2), Švédsku (#6), Švajčiarsku (#2), Spojenom kráľovstve (#4), ale aj v Austrálii (#14), Francúzsku (#36) a Taliansku (#54)... dňa 31. mája 1970 dostal singel za milión predaných nosičov od RIAA zlatú certifikáciu.
Verzia od Jody Miller a Dolly Partonovej
Pieseň „House of the Rising Sun“ vyšla aj ako country nahrávky. Na americkom hudobnom trhu z nej svoje samostatné verzie nahrala aj Jody Millerová, či Dolly Partonová. Dolly ju vydala aj ako tretí singel k jej albumu 9 to 5 and Odd Jobs. V country rebríčku sa so singlom umiestnila na štrnástom mieste, v hlavnom popovom Billboard Hot 100 bola na 77. mieste. Dolly Partonova s touto piesňou rada vystupuje aj na koncertoch.
NGC 416
NGC 416 je otvorená hviezdokopa v súhvezdí Tukan, ktorú objavil austrálsky astronóm James Dunlop 5. septembra 1826.
Fišiarsky potok
Fišiarsky potok je krátky potok v hornom Liptove, v južnej časti okresu Liptovský Mikuláš. Je to pravostranný prítok Boce, meria 1,4 km a je tokom IV. rádu.
Prameň
Tečie v Nízkych Tatrách, pramení v západnej časti podcelku Kráľovohoľské Tatry na západnom svahu Špíglového (1 280,7 m n. m.) v nadmorskej výške približne 1 080 m n. m., východne od obce Nižná Boca.
Opis toku
Najprv tečie severozápadným smerom a sprava priberá krátky prítok z južného svahu Oleškovej (1 166,6 m n. m.). Následne pokračuje východným smerom a severne od obce Nižná Boca sa v nadmorskej výške cca 768 m n. m. vlieva do Boce.
Chevagnes (kantón)
Chevagnes je francúzsky kantón v obvode Moulins v departemente Allier v regióne Auvergne. Tvorí ho 10 obcí.
Leóbótes (kráľ Sparty)
Leóbótes alebo Leobotés alebo Labótas  bol kráľ Sparty (pravdepodobne mýtický) približne v polovici deviateho storočia pred Kr. (možno 870 – 840 pred Kr.). Pochádzal z kráľovského rodu Agiovcov.
Leóbótes bol podľa zoznamov antických historikov štvrtým panovníkom kráľovského rodu Agiovcov od jeho legendárneho zakladateľa Eurysthena. Predpokladá sa, že vládol približne v polovici deviateho storočia pred Kr. (mnohí historici ho považujú za mýtického kráľa). Leóbótes a jeho predchodcovia vládli po období pádu mykénskej civilizácie (okolo roku 1200 pred Kr.), obdobia, ktoré často označujeme za „temné“, lebo nemáme priame dôkazy o týchto časoch. Nepriame informácie nám poskytujú Homérove diela Ilias a Odysea. Z týchto diel sa dočítame, že králi (basileus) pochádzali z významných rodov, kontrolu nad nimi vykonávala rada starších šľachticov a ľud, ktorý mal tiež svoju radu, hodnotil prácu vodcov a diskutoval o všeobecných záujmoch.
Bližšie informácie o kráľovi Leóbótovi nám podáva historik Herodotos žijúci v piatom storočí pred Kr. Podľa Herodata bol Leóbótes ešte mladý, keď zomrel jeho otec Echestratos, a preto sa jeho regentom stal otcov brat Lykurgos. Počas svojho regentstva Lykurgos zaviedol nové zákony, založil štátne inštitúcie gerúziu a eforát a s týmito opatreniami zabezpečil v Sparte poriadok a stabilitu (Ploutarchos a Pausanias kladú Lykurgovo pôsobenie do obdobia nástupcov Leóbóta).
Keď Leóbótes dospel, ujal sa samostatnej vlády, počas ktorej, ako nám to zaznamenal Pausanias, viedol vojnu s Argom o územie Kynúrie. Po invázii Dórov (okolo roku 1200 pred Kr.) si Kynúriu podelili Sparta a Argos. Vzhľadom na svoju geografickú polohu sa Kynúria stala jablkom sváru medzi Spartou a Argom na dlhé storočia. Prvé bitky sa viedli za vlád Echestrata a Leóbóta a skončili dobytím celej Kynúrie Spartou až v roku 545 pred Kr. v tzv. bitke 300 bojovníkov. Po smrti Leóbóta sa jeho následníkom stal syn Doryssos.
Čenkovský ostrov
Čenkovský ostrov je malý ostrov (cca ) v hlavnom koryte Dunaja. Nachádza sa medzi obcami Kravany nad Dunajom a Obid. Ostrov je pokrytý lužným lesom a prístupný je iba na člne alebo lodi. Maďarský breh sa nachádza bližie (cca ) ako slovenský (cca ).
Értény
Értény je obec v Maďarsku v Tolnianskej župe v obvode Tamási.
Má rozlohu 2995 ha a žije tu 786 obyvateľov (2007).
Olympus Mons
Olympus Mons (z latinčiny Hora Olymp) je najvyššia známa hora slnečnej sústavy. Nachádza sa na Marse, zhruba na súradniciach 18° s. š., 226° v. d. Ide o klasickú štítovú sopku.
thumb|left|Detailný záber [[Kaldera|kaldery sopky.]] thumb|Olympus Mons Základňa kužeľa má priemer 624 km, čo zodpovedá približne ploche Francúzska, pričom priemer kaldery je zhruba 85 km. Výška tohto masívneho kolosu dosahuje 27 km, alebo 25 km (podľa použitej strednej hodnoty povrchu Marsu). Pri pohľade z jej úpätia by však pozorovateľ asi nemal pocit, že stojí pred najvyššou „horou“, pretože vďaka obrovskej rozlohe základne jej svah stúpa iba pod uhlom 7°. Veľkosť Olympu môžeme porovnať s veľkosťou najväčšej zemskej sopky Mauna Loa nachádzajúcej sa na Havajskom súostroví. Tá je vysoká iba 10 km a jej priemer je 120 km. takže je 2,5× nižšia. Olympus Mons je trikrát vyšší než Mount Everest.
Názov bol vybraný podľa bájnej hory Olymp, na ktorej mali sídliť grécki bohovia. Starší názov pre sopku bol Nix Olympica, čo sa dá voľne preložiť do slovenčiny ako Snehy Olympu, pretože sa pri prvotných pozorovaniach zdal biely. Neskôr bola snehobiela farba vysvetlená pozorovanými mrakmi z oxidu uhličitého a vody.
Gigantická sopka Olympus Mons bola aktívna ešte v dobe pred 100±40 miliónmi rokov, čo je z geologického hľadiska nedávno. Podľa niektorých indícií sa dokonca zdá, že bol objavený lávový príkrov, ktorý sa vylial na povrch vulkánu pred dvoma miliónmi rokov. Sopka je tvorená prevažne bázickými až ultrabázickými lávami s nízkou viskozitou, ktoré sú extrémne pohyblivé. Teoreticky je možné, že ak je vulkán stále aktívny, mohol by poskytovať útočisko pre jednoduché mikroorganizmy, ale na potvrdenie alebo vyvrátenie tejto hypotézy je potrebné počkať, pokiaľ nebude detailne preskúmaná.
Hlavné mestá a hrobky starého kráľovstva Kogurjo
Hlavné mestá a hrobky starého kráľovstva Kogurjo sú hrobky a archeologické pozostatky hlavných miest z čias kráľovstva Kogurjo, ktoré existovalo v Číne zhruba od začiatku nášho letopočtu do 7. storočia po Kr.
NGC 417
NGC 417 je galaxia v súhvezdí Veľryba, ktorú objavil americký astronóm Francis Preserved Leavenworth v roku 1886.
Olympus Mons
Olympus nie je na povrchu Marsu osamotený, ale spolu s Arsia Mons, Pavonis Mons a Ascraeus Mons tvorí reťazec niekoľkých sopiek.
Hlavné mestá a hrobky starého kráľovstva Kogurjo
Od roku 2004 sú zapísané na zozname svetového dedičstva UNESCO.
Olympus Mons
Iné projekty
.
NGC 417
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 14,3.
Normatívna ekonómia
Normatívna ekonómia je smer ekonomickej teórie. Skúmanie reality je pre ňu len východiskom k zovšeobecňujúcim záverom, čo by sa malo robiť. Jej skutočným cieľom je mať aktívnu úlohu vo vývoji ľudskej spoločnosti. Ekonomiku nielen skúma, ale aj hodnotí a dáva odporúčania ako riešiť konkrétne problémy.
Jej opakom je pozitívna ekonómia.
Pozitívna ekonómia
Pozitívna ekonómia je smer ekonomickej teórie. Prijíma ekonomickú realitu aká je. Jej cieľom je realitu opísať a hľadať v nej zákonitosti fungovania. Ekonómia sa má zaoberať tým čo je a nemá stavať „vzdušné zámky“ napr. v makroekonómii – aká je miera nezamestnanosti, inflácie atď. Opisuje fakty a ekonomické vzťahy medzi subjektami. Hľadá odpoveď na otázky, aký ekonomický život je, a NIE aký by mal byť.
Jej opakom je normatívna ekonómia.
Sam Houston
Sam Houston, plným menom Samuel Houston, (* 2. marec 1793, Rockbridge County, Virgínia – † 26. júl 1863, Huntsville, Texas) bol americký štátnik, politik a generál. Je jednou z kľúčových osobností histórie štátu Texas. Jeho meno nesie Houston, štvrté najväčšie mesto Spojených štátov.
Životopis
Otec Sama Houstona, Samuel Houston bol členom oddielu Morgan's Rifle Brigade v Americkej vojne za nezávislosť. Sam Houston po smrti svojho otca sa stal členom regimentu v Britsko-americkej vojne v roku 1812. Za svoje činy si získal obdiv samotného Andrewa Jacksona. V roku 1817 ho Jackson poveril úlohou presťahovať Čerokézov z Tennesee do Arkansasu, čo sa Houstonovi podarilo. V roku 1818 absolvoval právnické skúšky a začal pôsobiť v Nashville, stal sa tiež veliteľom domobrany štátu Tennessee. V roku 1822 bol zvolený do Snemovne reprezentantov za Tennessee. Bol členom Kongresu od roku 1823 do roku 1827. V roku 1827 sa zúčastnil guvernérskych volieb v Tennessee, ktoré vyhral. V roku 1828 sa plánoval uchádzať o svoje znovuzvolenie, ale od tohto plánu upustil po rozpade svojho prvého manželstva. V roku 1829 sa druhýkrát oženil s 19 ročnou Elizou Allen, ktorá ho však niekoľko mesiacov po svadbe opustila. 9. mája 1847 sa oženil po tretíkrát s Margarett Moffette. Toto manželstvo pretrvalo až do jeho smrti a manželia mali spolu osem detí, z ktorých napríklad syn Andrew Jackson Houston bol senátorom za štát Texas.
Prezident Texaskej republiky
Sam Houston bol dvakrát zvolený za prezidenta Texaskej republiky. Vo voľbách v roku 1836 porazil Stephena F. Austina so 79 percentným ziskom hlasov. Už počas svojho prvého funkčného obdobia sa snažil o pripojenie Texaskej republiky k Spojeným štátom. Počas svojich funkčných období sa snažil o vyrovnané vzťahy s Mexikom, ktorého vojská uskutočnili inváziu do Texasu dvakrát v roku 1842.
Senátor za štát Texas
Texas bol anektovaný Spojenými štátmi 18. februára 1845, čo si priala väčšina Texasanov a tento akt bol oficiálne potvrdený Kongresom 1. marca 1845. Za Texas boli do Senátu zvolení dvaja zástupcovia, Sam Houston a Thomas Jefferson Rusk. Sam Houston bol senátorom do roku 1849 a bol neoficiálnym kandidátom Demokratickej strany na amerického prezidenta. Bol stúpencom mexicko-americkej vojny a bol sklamaný, že po víťazstve USA neanektovali celé Mexiko, fakt, ktorý si priali dokonca mexickí liberáli. Podporil dohodu s Britániu o rozdelení Oregonu. Hoci sám bol vlastníkom rozsiahlej farmy, razantne sa postavil proti politickým cieľom južných štátov a za rozšírenie otroctva.
Meno Sama Houstona
Po Samovi Houstonovi je pomenovaný Houston, štvrté najväčšie americké mesto. Jeho meno nesie univerzita, historický park, základňa americkej armády, najvyššia socha Američana na svete a viacero pamätníkov v Texase.
Fácánkert
Fácánkert je obec v Maďarsku v Tolnianskej župe v obvode Szekszárd.
Má rozlohu 1070 ha a žije tu 685 obyvateľov (2007).
Quai de la Tournelle
thumb|Nábrežie pri pohľade z ostrova sv. Ľudovíta Quai de la Tournelle (nábrežie Vežičky) je nábrežie v Paríži. Nachádza sa v 5. obvode. Svoj názov má podľa mostu Tournelle, ktorý je približne v polovici nábrežia.
Dejiny
Okolo roku 1380 tu bol prístav Saint-Bernard. Nábrežie bolo vybudované podľa nariadenia z 23. júna 1554. V roku 1738 bolo predĺžené a okolo roku 1750 získalo názov Quai de la Tournelle. Oproti prúdu od ulice Rue de Pontoise sa nazývalo Quai des Miramiones, od roku 1835 sa tiež menuje Quai de la Tournelle.
Krvavá nedeľa (1905)
thumb|Protestujúci počas krvavej nedele 22. (9.) januára 1905 v Petrohrade. Krvavá nedeľa (🇷🇺) je masaker, ktorý sa odohral počas pokojnej demonštrácie robotníkov v Petrohrade 22. januára (podľa vtedy platného ruského kalendára 9. januára) 1905.
Prípravy
Pochod usporiadal populárny pravoslávny ľudový kazateľ Gapon, ktorý bol jedným z organizátorov robotníckeho svojpomocného hnutia v Petrohrade. 3. až 8. januára (podľa juliánskeho kalendára) vstúpilo vyše 100 tisíc petrohradských robotníkov do štrajku s cieľom bojovať za svoje sociálne, pracovné aj politické práva. Gapon, ktorý stál na čele hnutia rozhodol, že nasledujúcu nedeľu prinesú cárovi zoznam svojich požiadaviek. Vláda nariadila Gaponovi 7. januára aby manifestáciu odvolal, inak bude prikročené k ráznym opatreniam. S odhodlaním a vierou v oprávnenosť svojej žiadosti sa pod Gaponovým vedením protestujúci obyvatelia Petrohradu po rannej bohoslužbe vydali na pochod. Skupiny robotníkov ale aj žien a detí organizujúci sa v rôznych štvrtiach Petrohradu smerovali k cárskemu Zimnému palácu s cieľom predložiť cárovi Mikulášovi II. „Poníženú žiadosť verných poddaných cárovi s prosbou o zlepšenie pracovných podmienok.“ Procesia, ktorú viedol pop Gapon plánovala odovzdať cárovi petíciu, v ktorej žiadali o zlepšenie pracovných podmienok, zrušenie cenzúry a toleranciu v náboženských otázkach. Medzi inými niesli na čele procesie veľký cárov portrét a biely transparent s nápisom: „Vojaci, nestrieľajte na ľudí!“ V deň plánovaného pochodu však cár Mikuláš II. nebol ani v Zimnom paláci ani v Petrohrade. Protestujúci však už mali svoj plán a v prípade odmietnutia boli pripravení na povstanie.
Pochod
Okolo 11:30 pri Nevskej bráne vošla do cesty davu, ktorý sa organizoval na Petergofskom šasse a mal asi 30 až 50 000 ľudí jazdecká jednotka granátnikov a príslušníci 93. irkutského pechotného pluku. Jazdecká jednotka obnažila šable a rozbehla sa smerom k davu, ktorý sa v chaose pred jazdcami rozutekal. Jazdci sa následne prebojovali davom, urobili okolo neho okľuku a vrátili sa na svoju pôvodnú pozíciu, pričom šabľami zranili alebo pobili rad ľudí. Časť procesie sa v tom momente rozutekala, ale väčšina sa rozbehla k vojakom. Pechotný oddiel najprv vypálil dve varovné salvy do vzduchu, ale keď dav nezastavil a približoval sa ďalej k vojakom, reagovala tak, že do davu začala strieľať. Prvé rady procesie boli streľbou skosené. Okolo samotného Gapona, kráčajúceho v čele procesie padlo asi 40 ľudí, jemu samotnému sa však nič nestalo. Zabitý bol aj Ivan Vasiliev, predseda Zjazdu robotníkov aj starček Lavrentiev, ktorý niesol v čele cárov portrét. Preživší utekali po ľade riečky Tarkanovky. Gapona zobral eser P. M. Rutenberg do bytu Gorkého.
Na Troickom moste zastavil dav asi 3 – 20 000 ľudí pred pripraveným pavlovským plukom. Po krátkom jednaní s vojenským dôstojníkom spustili vojaci do davu paľbu. Až po tretej salve sa dav zastavil a rozutekal. Na mieste zostalo asi 40 mŕtvych a ťažko ranených. Časť protestujúcich prichádzajúcich z Orenburskej ulice pod vedením Varnašova však predpokladala stretnutie s vojskom a prenikla do centra mesta v menších skupinkách, ktoré polícia a vojaci nezastavovali.
náhľad|Protestujúci kráčajúci naproti jazdeckému oddielu z Peveckého mostu. Na Šliseľburskom trakte asi 4 až 16 000 protestujúcich zastavil oddiel pechoty a kozákov. Po krátkom jednaní s vodcami skupiny armádny dôstojníci prikázali davu aby sa rozišiel, keď tak neurobili bolo vypálených niekoľko varovných výstrelov. Ani to však dav neprinútilo sa rozísť. Bola preto privolaná kozácka jazda, ktorá tlačila ľudí kopijami a šabľami. V potýčkach bolo zranených viacero ľudí, ale davu sa nakoniec podarilo prelomiť policajný kordón a preniknúť na ľad rieky Nevy, po ktorom začala postupovať do centra mesta.
Na Vasilievskom ostrove protestujúcich tiež zastavili vojenské oddiely. Proti davu bol vyslaný jazdecký oddiel, ktorý zranil množstvo ľudí a zastavil jeho postup. Časť protestujúcich ustúpila ale po agitácii sociálnych demokratov následne rozhodla, že vyrabujú zbrojárske dielne a začnú so stavbou barikád. Asi 1 500 ľudí následne vybudovalo barikádu, ale po tretej popoludní boli rozohnaní po boji s Fínskym plukom. Do večera protestujúci vybudovali na ostrove niekoľko barikád, väčšinu z nich však vojská zlikvidovali.
Okolo 12. hodiny sa začali zhromažďovať ľudia na Palácovom námestí pred Zimným palácom. Okolie bolo plne pod kontrolou vládnych vojsk. Najviac protestujúcich sa zhromaždilo pri Alexandrovskom sade a blízkej budove Generálneho štábu. Okrem protestujúcich tu však bolo aj veľa náhodných okoloidúcich, keďže túto časť mesta obľubovali obyvatelia na nedeľné popoludňajšie prechádzky. Časť protestujúcich priniesla informácie o zrážkach s vládnymi silami v rôznych častiach mesta. Vznikla tiež fáma, že bol Gapon pri streľbe zabitý. V dave panovala napätá atmosféra. Vojská sa pokúsili dav zatlačiť jazdeckým oddielom, čo v protestujúcich vyvolalo len väčší vzdor. Následne bol k davu privolaný elitný Preobraženský pluk. Dôstojník 3-krát vyzval dav aby sa rozišiel, na čo protestujúci spontánne vyzývali vojakov aby strieľali a mávali čiapkami. Následne zaznel signál k paľbe a vojaci vystrelili niekoľko sálv do davu, ktorý sa následne rozutekal. Utekajúcich prenasledovala kozácka jazda. Zahynulo alebo bolo ťažko ranených asi 30 ľudí.
Na Nevskom prospekte sa zhromaždil dav, ktorý sa postupne dozvedal o udalostiach v iných častiach mesta. V dave, pozorujúcom prenášaných ranených a mŕtvych prepuklo rozhorčenie. Ľudia napadali vojakov a policajtov. Okolo 4. hodiny popoludní začal smerom od Morskej ulice prichádzať elitný Semjonovský pluk. Vojaci sa pokúsili demonštrantov vytlačiť, čo sa im však nepodarilo. Dav ich ich napadol kameňmi a nadávkami. Veliteľ vojenského oddielu plukovník Riman následne vystrelil do davu z revolveru a napokon prikázal vojakom vypáliť do davu niekoľko sálv. Dav sa rozutekal a na mieste zostalo niekoľko desiatok ranených a mŕtvych. Nevský prospekt, bol jediným miestom, kde vojaci do davu vystrelili bez predošlého varovania.
Obete a dôsledky
náhľad|Vojaci pri Nevskej bráne, večer 9. januára Oficiálny počet obetí sa odhaduje asi na 130 mŕtvych a okolo tisíc vážne zranených. Vzhľadom na to, že nie všetci mŕtvi boli oficiálne zaregistrovaní štátnymi orgánmi, usudzuje sa, že počet obetí mohol dosiahnuť asi 200 mŕtvych a 800 ranených. Po prevzatí vlády boľševikmi sa však stala oficiálnym počtom obetí cifra 4 600 mŕtvych, ktorá sa dostala aj do Veľkej sovietskej encyklopédie.
Udalosti v Petrohrade ešte viac radikalizovali proticársku opozíciu. Do protestov sa zapojili aj liberáli a ďalšie strany. Štrajky postihli ešte viac závodov. V januári 1905 začalo štrajkovať po celej krajine až 440 000 pracujúcich, 40 – 60 % z nich hlavne z politických dôvodov.
Protesty viedli k prvej ruskej revolúcii.
Iževsk
Iževsk (po udmurtsky Иж, Ижкар (Iž, Ižkar)) je hlavné mesto Udmurtska, republiky v Ruskej federácii. Leží na rieke Iž pri západnom Urale. V roku 2010 malo 628 116 obyvateľov.
Mesto je dôležitým priemyselným centrom a je hospodárskym, priemyselným a administratívnym strediskom Udmurtska. Iževsk je obzvlášť významný pre vojenský priemysel. V meste sa nachádza najväčší ruský zbrojársky závod, Ižmaš, okrem iného výrobca slávneho AK-47.
História
História Iževska je úzko spätá s Iževským závodom, kvôli ktorému bolo mesto založené.
left|thumb|250px|Zbrojárski majstri z Iževsku v roku 1880
Založenie Iževského závodu
V roku 1774 bolo Pugačovovou armádou mesto dobyté, 42 vyšších zamestnancov fabriky zabitých a samotná fabrika bola vyplienená a čiastočne zhorela.
20. februára 1807 ruský cár Alexander I. podpísal dekrét o vybudovaní nového zbrojárskeho závodu na Urale, ktorý bol 10. júna bol postavený na mieste bývalých železiarní, čo podmienilo ďalší rozvoj mesta.
Revolúcia a občianska vojna
left|thumb|250px|Iževský závod v roku 1916 5. marca 1917 robotníci závodu utvorili robotnícky soviet, v ktorom bola aj armáda a ostatní obyvatelia mesta. Dva dni nato administratíva závodu odstúpila a bola nahradená zvolenými úradníkmi. V septembri sa pod kontrolu boľševikov dostala aj mestská správa a miestne noviny. 28. mája boľševici rozpustili mestskú radu a všetci jej menševickí lídri boli uväznení. 8. augusta sa začalo masové protiboľševické povstanie, ktoré však 7. novembra krvavo potlačila Červená armáda.
9. apríla 1919 boli z mesta evakuovaní robotníci a zamestnanci spolu s najdôležitejším vybavením fabriky, pretože sa približovala Kolčakova Biela armáda. 13. apríla už mesto bolo pod kontrolou Bielej armády, čo sa však zmenilo 8. júna, keď ho opätovne dobyla Červená armáda.
Sovietske roky
10. júna 1921 bolo z mesta Glazov do Iževska presunuté hlavné mesto Votskej autonómnej oblasti. V roku 1934 Iževsk získal štatút hlavného mesta Udmurtskej ASSR.
Na jeseň roku 1941 bolo do Iževska evakuovaných niekoľko zbrojných spoločností. V júni 1942 bol v meste zriadený Iževský strojársky závod. Závod počas Veľkej vlasteneckej vojny vyrobil 12,5 milióna kusov ručných zbraní.
Vyhláškou Prezídia Najvyššieho sovietu bol dňa 11. decembra 1978 Iževsk vyznamenaný Radom Októbrovej revolúcie.
27. decembra 1984 bolo mesto na podnet miestnych úradov premenované na Ustinov (na počesť bývalého sovietskeho ministra obrany Dmitrija Ustinova), avšak 19. júna 1987 sa po početných protestoch občanov Iževska vrátilo k svojmu bývalému názvu.
Súčasnosť
Mestu sa darí aj v postsovietskych rokoch, keďže stále existuje vysoký dopyt po zbrojárskych výrobkoch z miestnej továrne. Mesto je v Rusku známe ako „zbrojnica Ruska“ spoločne s mestom Tula.
3. septembra 2010 mesto oslávilo 250. výročie svojho založenia.
Poloha
Mesto sa nachádza v európskej časti Ruska, vo východnej časti Východoeurópskej roviny, medzi riekami Viatka a Kama, na nesplavnej rieke Iž, ktorá je pravým prítokom rieky Kama. Od názvu rieky pochádza aj názov mesta. Mesto leží na brehu umelého Iževského rybníka vytvoreného v druhej polovici 18. storočia, ktorý má rozlohu.
Mesto je vzdialené od Moskvy.
Administratívne členenie mesta
Prakticky od založenia bol Iževsk rozdelený riekou Iž na dve časti. Pravobrežná časť sa nazývala Zareka a ľavobrežná Gora. V roku 1867 bol Iževsk rozdelený na dve samostatné obce, Iževsko-Nagornaja a Iževsko-Zarečnaja. Obidve obce boli podriadené Sarapulskej zemskej rade, avšak administratívne funkcie boli v kompetenciách vedenia továrne. .
thumb|200px|right|Administratívne členenie Iževsku
Historický vývoj populácie
Počet obyvateľov mesta v jeho histórii rástol takmer nepretržite. V čase založenia bol počet obyvateľov, ktorí sa usadili v blízkosti hutníckeho závodu, malý. Prvý osadníci boli roľníci a remeselníci, ktorých sem z okolia Permu doviedol Šuvalov na stavbu huty. Počas nasledujúcich 10 rokov sa s rozvojom vysokej pece počet obyvateľov zvýšil desaťnásobne. Na konci 18. storočia sa po zničení tovární povstalcami na čele s Pugačovom počet obyvateľov mierne znížil, ale to sa rýchlo zmenilo v súvislosti s procesom výstavby zbrojárskeho závodu koncom osemnásteho storočia. Za menej ako päťdesiat rokov sa počet obyvateľov zoštvornásobil a na začiatku 20. storočia sa počet strojnásobil – v roku 1897 obývalo Iževsk 41-tisíc ľudí. V rokoch revolučných nepokojov nastal pokles populácie, ale od nastolenia sovietskej moci nastal vzostupný trend v dynamike rastu populácie. V roku 1918 čítala populácia mesta len niečo málo cez 40-tisíc ľudí. V polovici 30. rokov 20. storočia v meste bolo viac ako 100-tisíc obyvateľov. V priebehu druhej svetovej vojny mesto nezažilo na rozdiel od niektorých ruských miest drastický úbytok obyvateľstva, pretože bolo ďaleko od frontu. Na začiatku 60. rokov prekročil počet obyvateľov 300 000, a v 1974 bolo mesto obývané 500-tisícimi ľuďmi. Maximálny počet obyvateľov mesta bol dosiahnutý v roku 1994 – viac ako 650 tisíc. Od tej doby má dynamika populačného rastu klesajúci trend.
Národnostné zloženie obyvateľov
Od založenia bol Iževsk charakteristický rôznorodým etnickým zložením. Aj dnes sa v tomto ohľade vyrovná s inými veľkými mestami v Rusku. Medzi súčasných obyvateľov patria zástupcovia viac ako 100 národností. Hoci mesto je hlavným mestom Udmurtska, Udmurci predstavujú len asi tretinu jeho obyvateľov. Viac ako polovica populácie sú Rusi a tretí čo do počtu sú Tatári, ktorí tvoria takmer desatinu obyvateľov mesta. Medzi ďalšie významné národnostné skupiny žijúce v meste patria: Ukrajinci, Bielorusi, Marijci, Baškirci, Čuvaši, Židia, Azerbajdžanci, Uzbeci, Mordvíni, Nemci, Moldavci, Kazachovia, Arméni, Gruzínci, Kirgizovia, Turkméni, Komi, Tadžici a Poliaci.
Priemysel
thumb|250px|Veža hlavnej budovy Iževského závodu (teraz [[Ižmaš)]] Iževsk je významným hospodárskym centrom nielen v Udmurtsku, ale i celého regiónu. Hlavný priemysel v meste je hutníctvo, strojníctvo a zbrojársky priemysel. Iževsk je známy pre vysokú kvalitu oceli, ktorú používajú miestne spoločnosti alebo sa exportuje. Veľký význam má najmä výroba strojárska (automobily, motocykle), výroba tesárskych nástrojov a v neposlednom rade výroba strelných a loveckých pušiek (napríklad svetovo preslávené AK-47). Okrem toho sa v meste vyvinul ľahký priemysel – potravinársky priemysel a drevársky priemysel a výroba stavebných materiálov.
thumb|250px|Iževskij Motozavod "Aksion-Holding" (pohľad z ulice [[Karl Marx|Karla Marxa)]] Objem vyrobených tovarov vyrobených v miestnych podnikoch v roku 2010 dosahoval hodnotu 50,94 mld. rubľov.
Hlavné závody:
Doprava
thumb|250px|Iževský autobus Vďaka tomu, že sa mesto nachádza v blízkosti ostatných priemyselných centier Uralu, má dobré dopravné spojenie so zvyškom Ruska. Cez mesto prechádza železnica i cestné magistrály. V meste sú dve autobusové a dve železničné stanice, moderné letisko a 40 kilometrov od mesta sa nachádza riečny prístav Sarapul, ktorý poskytuje spojenie s Čiernym aj Baltským morom.
V meste je 11 električkových liniek, 9 trolejbusových a 38 autobusových liniek a asi 43 taxislužieb a tiež maršrutky. V lete funguje aj lodná linka MHD, premávajúca po rybníku medzi Prístavom Iževsk a Voložkou.
Mesto na najrušnejších uliciach (Lenina, Kommunarov, Kirova, Sovietskaja, K. Libknechta, Gorkogo, Azina, Majakovskogo, Magistraľnaja, Gagarina, Telegina) zažíva, rovnako ako iné mestá, v špičkách dopravné zápchy.
Školstvo
Iževsk je významným centrom kultúry a vzdelávania ako v Udmurtsku tak aj v celom Rusku. Školstvo v meste je na vysokej úrovni a zároveň má potenciál pre ďalší rozvoj. Na začiatku školského roka 2008/2009 bolo v Iževsku prevádzke 129 stredných a vysokých škôl (z toho na 10 verejných a na 5 neštátnych vysokých školách). Medzi najvýznamnejšie vzdelávacie inštitúcie patria: thumb|right|250px|Udmurtská štátna univerzita
Náboženstvo
Podobne ako má mesto pestré národnostné zloženie, tak má aj náboženské skupiny. Najväčšia z nich je ruská pravoslávna cirkev. Prvý kostol v Iževsku, postavený v roku 1765, niesol meno proroka Eliáša. V 30. rokoch minulého storočia bolo mnoho cirkevných budov zbúraných alebo prestavaných. Znovuzrodenie ortodoxnej komunity nastalo v 90. rokoch po rozpade ZSSR. Cirkvi sa vrátila katedrála Alexandra Nevského. Okrem rekonštrukcie existujúcich chrámov, začala aj výstavba nových kostolov. V súčasnej dobe sú pravoslávna cirkev v meste súčasťou dekanátu Iževskej aj Udmurtskej diecézy. Mesto je sídlom pravoslávneho metropolitu.
Ešte predtým, než došlo k revolúcii sa v Iževsku zväčšovala Tatárska komunita, čo viedlo k postaveniu dvoch mešít, ktoré ale v 30. rokoch zbúrali. V súčasnosti sú v meste tri mešity, vrátane hlavnej mešity Udmurtska.
Okrem toho existujú v Iževsku aj ďalšie náboženské organizácie: Svedkovia Jehovovi, Cirkev Ježiša Krista Svätých neskorších dní, stúpenci Krišnu, Luteráni a iné.
thumb|left|250px|Štátny cirkus Udmurtskej republiky. thumb|right|250px|Udmurtské národné divadlo opery a baletu
Múzeá
thumb|left|250px|Múzeum a výstavný komplex pomenovaný po ručných zbraniach Kalašnikov
Kultúrne inštitúcie
thumb|right|250px|Dom priateľstva národov
Šport a rekreácia
thumb|200px|right|[[Ľadový palác IžStaľ, domovský štadión hokejového tímu IžStaľ Iževsk]] Iževsk je považovaný za športové centrum Uralu a Povolžia. Obyvatelia mesta majú možnosť robiť 64 športov a cez 84-tisíc ľudí pravidelne cvičí nejaký šport. Vzhľadom k rozvinutej infraštruktúre športu, mnoho ruských športových federácií vyberá Iževsk ako dejisko rôznych šampionátov. V priebehu roka sa tu udeje viac ako 600 rôznych športových udalostí na úrovni obce, okresu, republiky, celoruskej a dokonca i medzinárodnej. Najznámejšou akciou je Iževská puška, kvalifikačný turnaj v ruskej reprezentácie v biatlone.
Z Iževsku pochádza mnoho atlétov svetovej triedy. Obzvlášť známi sú biatlonisti, ktorí sa zúčastňujú rôznych medzinárodných súťaží. Za ich vysokú úroveň ale vďačia aj vynikajúcim zbrojárom v meste. Mesto má tiež svoje futbalové tímy (Sojuz-Gazprom Iževsk a FK Iževsk) aj hokejový tím (IžStaľ Iževsk).
Učenie sa
Učenie sa je nadobúdanie vedomostí štúdiom alebo praxou, študovanie, zaúčanie sa do niečoho.
Mužská štvorhra na Open 13 1998
Mužská štvohra na Open 13 1998 sa hrala ako súčasť Open 13 1998 od 2. do 9. februára 1998. Titul získali Američania Donald Johnson a Francisco Montana, ktorí vo finále porazili americký pár Mark Keil, T.J. Middleton 6-4 3-6 6-3. Pre Johnsona to bol štvrtý a pre Montanu siedmy titul vo štvorhre na okruhu ATP.
Decentralizácia
Decentralizáciu definujeme ako presun moci, kompetencií a zodpovednosti za výkon verejných funkcií z centrálnej vlády na nižšie úrovne riadenia. Decentralizácia je jedným z hlavných nástrojov pri zmene v organizácii štátu a verejného sektora. Cieľom decentralizácie je zmeniť usporiadanie, výkon a fungovanie orgánov štátnej správy a samosprávy. Proces decentralizácie je komplikovaný, postupný a dlhodobý.
Definícia
Decentralizácia je proces, v ktorom centrálna vláda presúva kompetenciu samostatne rozhodovať o istých záležitostiach alebo sa dokonca vzdáva určitých kompetencií v prospech nižších úrovní riadenia. K nižším úrovniam riadenia patria regionálne, mieste, kvázi nezávislé štátom zriadené organizácie alebo súkromné organizácie. Podľa Rozvojového programu OSN je decentralizácia reorganizácia kompetencií, moci, autority tak, že existuje systém spoločnej zodpovednosti medzi orgánmi verejnej moci na centrálnej, regionálnej a lokálnej úrovni na základe princípu subsidiarity, čo zvyšuje celkovú kvalitu a efektívnosť systému riadenia a zároveň zvyšuje kompetencie a kapacity regionálnej a lokálnej úrovne riadenia.
V súčasnosti sa v niektorých decentralizovaných krajinách ako napríklad Nemecko a USA, ktoré prenechávajú značný priestor pre vlastnú autonómiu nižším jednotkám verejnej správy, prejavujú centralizačné tendencie – teda snaha o posilnenie centrálnej vlády. Avšak napríklad vo Francúzsku, ktoré bolo známe vysokým stupňom centralizácie, sa objavujú decentralizačné tendencie.
Teleckoje ozero
náhľad|Satelitná snímka jazera Teleckoje ozero Teleckoje ozero (po slovensky staršie aj Telecké jazero; ; po altajsky Altyn-Köl - doslova "zlaté jazero") je jazero na severovýchode Altajského pohoria v Altajsku v Rusku. Leží v tektonickej prepadline medzi chrbátmi Altyntu a Korbu. Má rozlohu. Je dlhé a maximálne  široké. Priemerne je hlboké a dosahuje maximálnu hĺbku. Nadmorská výška hladiny jazera je.
Decentralizácia
Formy decentralizácie
Z hľadiska cieľov decentralizácie rozlišujeme tieto 4 formy decentralizácie:
Teleckoje ozero
Pobrežie
Jazero obklopujú hory vysoké na severe 800 až a na juhu 1 900 až. Brehy sú plytké a skalnaté.
Dno
Kotlina jazera sa skladá z dvoch častí, južnej tiahnucej sa z juhu na sever (dĺžka ) a severnej tiahnucej sa z východu na západ (dĺžka ), ktoré sú rozdelené podvodným chrbtom (dĺžka a šírka 0,6 až ), ktorý vystupuje zo dna do výšky. Dno je pokryté sivým ílom, pri brehoch kamenistým.
Vodný režim
Do jazera ústi 70 riek. Najväčšie sú Culyšman, Kyga, Kokši a Veľká Cili. Odteká rieka Bija. Zdroj vody je zmiešaný s prevahou snehového (asi 50 %) a dáždivého (35 %). 97% prírastku objemu vody tvorí prítok riek (predovšetkým Culyšman 70 %), 3 % tvoria atmosférické zrážky. 98% úbytku objemu vody pripadá na rieku Biju a 2% na vyparovanie z vodnej hladiny. Rozsah kolísania úrovne hladiny je priemerne za rok. Najvyšší je na konci mája a začiatku júna. Pri jazere sú časté silné vetry. „Verchovka“ je južný vietor, ktorý vytvára vlny vysoké až a je obvykle doprevádzaný jasným počasím. „Nizovka“ je severný vietor, ktorý prináša zrážky.
Decentralizácia
Politická decentralizácia
Cieľom politickej decentralizácie je dať občanom a ich voleným zástupcom na nižšej úrovni politiky väčšiu moc pri rozhodovaní. Politickou decentralizáciou sa podporuje aj demokratizácia, keďže občania si môžu voliť svojich zástupcov na regionálnu a lokálnu úroveň. A tým sa zväčšuje ich vplyv pri formulovaní a implementácii politík.
Teleckoje ozero
Vlastnosti vody
Voda je sladká, bohatá na kyslík. Priezračnosť dosahuje 6 až. V lete je teplota vody na povrchu 17 až 18 °C (v južnej časti 19 až 24 °?), v hĺbke (pod ) potom 2,7 až 4,0 °C.V zime sa voda ochladzuje na 2,3 °C. Zamrzne v severnej časti v novembri, v južnej časti v januári. V teplých rokoch nezamŕza vôbec. Roztápa sa na konci apríla alebo na začiatku mája. Ľad je nestály.
Osídlenie pobrežia
Na brehu jazera ležia osady Artybaš, Jogač s turistickou chatou a Jajľu ( od odtoku Biji), v ktorom sídli centrálna správa Altajskej rezervácie a Telecká jazerná stanica.
Decentralizácia
Administratívna decentralizácia
Pri administratívnej decentralizácii ide o prerozdelenie právomocí, zodpovednosti a finančných zdrojov pre poskytovanie verejných služieb medzi rozličné úrovne vlády. Ide o prenos zodpovednosti za plánovanie, financovanie a riadenie určitých verejných funkcií z centrálnej vlády na jej podriadené jednotky alebo na semi-autonómne orgány verejnej moci. Administratívna decentralizácia sa ďalej delí na dekoncentráciu, delegáciou a devolúciu. Dekoncentrácia predstavuje prenos právomocí a zodpovednosti z centrálnej úrovne verejnej správy na jej miestne pobočky. V Slovenskej republike ide o prenos právomocí a zodpovednosti z ústredných orgánov štátnej správy na miestne orgány štátnej správy (od 1. 10. 2013 sú miestnymi orgánmi štátnej správy okresné úrady). Delegácia predstavuje prenesenie právomoci a zodpovednosti z centrálnej úrovne verejnej moci na semi-autonómne jednotky, ktoré nie sú úplne pod kontrolou centrálnej vlády ale zodpovedajú sa jej. Pri devolúcii centrálna vláda prenáša časť svojich kompetencií na kvázi-autonómne politicko-administratívne jednotky územnej samosprávy alebo iných politicko-administratívnym jednotkám nezávislým od centrálnej vlády.
Fiškálna decentralizácia
Fiškálna decentralizácia predstavuje posilnenie vlastných príjmov reprezentantov územnej samosprávy prostredníctvom ich právomoci určovať výšku miestnych daní na jednej strane a na druhej strane znižovanie finančnej závislosti na štátnom rozpočte. Fiškálna decentralizácia zahŕňa presun zodpovednosti za niektoré výdavky a/alebo príjmy na nižšie úrovne vlády.
Trhová decentralizácia
Trhová decentralizácia je zameraná na vytváranie podmienok, ktoré umožnia, aby tovary a služby boli vyrábané a poskytované prostredníctvom trhového mechanizmu – na základe pôsobenia dopytu a ponuky. Trhová decentralizácia je spojená s privatizáciou a dereguláciou verejných služieb. Po trhovej decentralizácii sa môžeme stretnúť s tým, že verejné statky vyrábajú a poskytujú okrem verejných subjektov aj subjekty súkromného alebo tretieho sektora.
Privatizácia znamená prevedenie majetku z vlastníctva štátu do vlastníctva iných, neštátnych subjektov alebo prenesenie právomocí a zodpovednosti za výrobu tovarov a služieb na súkromné dobrovoľné organizácie, alebo súkromné (ziskové) podniky. Deregulácia spočíva v znižovaní právnych obmedzení týkajúcich sa účasti súkromného sektora na poskytovaní služieb a umožnení poskytovať verejné služby aj súkromnými firmami.
Felsőnána
Felsőnána je obec v Maďarsku v Tolnianskej župe v obvode Szekszárd.
Plainemont
Plainemont je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Haute-Saône, v regióne Franche-Comté.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Dompierre-sur-Besbre (kantón)
Dompierre-sur-Besbre je francúzsky kantón v obvode Moulins v departemente Allier v regióne Auvergne. Tvorí ho 9 obcí.
Makyta
Makyta môže byť:
NGC 418
NGC 418 je galaxia v súhvezdí Sochár, ktorú objavil anglický astronóm John Herschel 28. septembra 1834.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 12,4.
Šamanizmus
náhľad|Altajský šaman s bubnom; fotografia S. I. Borisova, cca 1911-1914 Šamanizmus je inštitucionálne, formálne blúznivé spojenie človeka s nadprirodzenou bytosťou v službách príslušnej sociálnej skupiny.
Charakteristika
Šamanizmus je vlastne súbor extatických a terapeutických metód, ktorých účelom je získať kontakt s paralelným, ale neviditeľným svetom duchov a ich podporu pri správe bežných ľudských záležitostí. V širšom zmysle možno šamanizmus chápať ako náboženstvo.
Slovenské národné hokejové mužstvo na ZOH 2010
Toto je súpiska slovenskej hokejovej reprezentácie na Zimných olympijských hrách 2010, kde sa prebojovala do semifinále a obsadila konečné 4. miesto.
Šamanizmus
Charakteristika
Ku konštitučným prvkom šamanizmu patrí:
NGC 419
NGC 419 je otvorená hviezdokopa v súhvezdí Tukan, ktorú objavil austrálsky astronóm James Dunlop 2. septembra 1826.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 11,2.
Julia Fischerová
Julia Fischerová (* 15. jún 1983, Mníchov) je nemecká huslistka.
Životopis
Na husle začala hrať ako štvorročná podľa Suzukiho metódy v triede Helge Thelena v Gilchingu pri Mníchove.
O dva roky neskôr pokračovala v štúdiu hry na husle u Lýdie Dubrowskej na Leopold–Mozart–Konservatorium v Augsburgu. Ako osemročná sa po prvýkrát verejne predstavila ako sólistka s doprovodom orchestra. V deviatich rokoch bola prijatá na Musikhochschule München do triedy Prof. Any Chumachencovej, žiačky Ljerka Spiellera, ktorá absolvovala aj majstrovské kurzy u Sandora Vegha, Joszefa Szigetiho a u Yehudi Menuhina.
Popri štúdiu hry na husliach, sa zaoberala aj štúdiom hry na klavír a navštevovala gymnázium, ktoré ukončila maturitou v roku 2002.
Od októbra 2006 je profesorkou na Vysokej škole múzických umení vo Frankfurte nad Mohanom.
Koncertná činnosť
Od roku 1998 začala svoju medzinárodnú koncertnú činnosť v spolupráci so svetovými orchestrami, dirigentami a komornými partnermi, medzi ktorých patria napr. Česká filharmónia pod taktovkou Zdeňka Mácala, New York Philharmonic Orchestra pod taktovkou Lorina Maazela, Philadelphia Orchestra pod taktovkou Christopha Eschenbacha, Academy of St. Martins in the Field pod vedením Sira Nevilla Marrinera, Mníchovský filharmonický orchester, Viedenský symfonický orchester, Bournemouth Symphony Orchestra a Netherlands Philharmonic Orchestra pod taktovkou Jakova Kreizberga, St. Petersburger filharmonici pod taktovkou Juri Terminakova. Dalej spolupracovala so svetovými dirigentami Jun Märkl, David Zinman, Ruben Gazarian, Marek Janowski, Jeffrey Tate, Herbert Blomstedt, Michael Tilson Thomas. K jej komorným partnerom patria Christoph Eschenbach (klavír), Jean–Yves Thibaudet (klavír), Daniel Müller–Schott (violončelo), Tabea Zimmermann (viola), Gustav Rivinius (violončelo), Lars Vogt (klavír), Oliver Schnyder (klavír)a Milana Chernyavska (klavír).
Rodina
Matka, Viera Fischer rod. Krenková, klaviristka.
Otec, Frank-Michael Fischer, matematik.
Viktor Teissler
prof. PhDr. Viktor Teissler (* 31. január 1883, Chrudim – † 3. december 1962, Praha) bol český fyzik.
Životopis
Narodil sa v Chrudime. Vyštudoval FF KU V Prahe (1906).
V rokoch 1906 – 1910 pracovník Prírodovedeckej fakulty KU. 1. januára 1908 sa stal asistentom fyzikálneho ústavu pražskej univerzity, v roku 1910 prešiel na Československú obchodnú akadémiu a až do roku 1923 pôsobil ako stredoškolský profesor. V roku 1923 sa stal docentom pre odbor experimentálnej fyziky na Prírodovedeckej fakulte KU v Prahe. V roku 1923 prijal miesto prednostu Ústavu lekárskej fyziky LFUK v Bratislave. Tu sa v roku 1925 stal prvým mimoriadnym profesorom lekárskej fyziky a v roku 1928 prvým riadnym profesorom pre tento odbor.
Začiatkom vedeckej činnosti prof. Teisslera bola optika a vedecká fotografia. Ďalej skonštruoval novú oblúkovú lampu s kremenným okienkom. Vyrábal tiež modely kĺbov a prispel k zavedeniu pokusnej výroby kontaktných šošoviek v ČSR. Vybudoval Ústav lekárskej fyziky LFUK ako prvé pracovisko tohto druhu v Česko-Slovensku. Napísal desiatky štúdií a článkov v domácich i zahraničných časopisoch. Je autorom učebnice Fyzika pro mediky ( 1928) a Lékařská fyzika ( 1937). Počas svojho pôsobenia v Bratislave sa aktívne zapájal do činnosti Šafárikovej učenej spoločnosti a Matematicko-fyzikálneho krúžku.
Zomrel 3. decembra 1962 v Prahe.
Felsőnyék
Má rozlohu 3202 ha a žije tu 1071 obyvateľov (2007).
Ján Dubina
Mons. Ján Dubina, SL.D. (* 8. január 1980, Pažiť, Slovensko) je rímskokatolícky kňaz Banskobystrickej diecézy, pápežský ceremoniár vo Vatikáne.
Teologické štúdia absolvoval v Kňazskom seminári sv. Františka Xaverského v Banskej Bystrici - Badíne. Za kňaza bol vysvätený 19. júna 2004 banskobystrickým biskupom Rudolfom Balážom. Pôsobil ako kaplán vo farnosti Banská Bystrica - mesto.
V októbri 2008 sa stal členom Liturgickej komisie Konferencie biskupov Slovenska.
29. mája 2012 obhájil doktorskú prácu na Pápežskom aténeu sv. Anzelma v Ríme na tému: “Osobitné obrady Veľkonočného trojdnia na Slovensku” a tým získal titul "Doktor posvätnej liturgie" (SL.D.). Svätý Otec František ho 2. októbra 2015 vymenoval za pápežského ceremoniára. Z úradu pápežského ceremoniára mu prináleží titul Monsignore „Mons“. v hodnosti čestný prelát Jeho Svätosti.
Tuhosť
Tuhosť je miera odolnosti telesa alebo konštrukcie voči pôsobeniu vonkajších síl.
Domenico Zipoli
Domenico Zipoli (* 17. október 1688, Prato - † 2. január 1726, Córdoba, Argentína) bol taliansky barokový hudobný skladateľ, jezuitský misionár, organista a čembalista.
Životopis
Narodil sa v toskánskom meste Prato, kde získal základy hudobnej prípravy. V roku 1707 pod patronátom Cosima III. de Medici, veľkovojvodu Toskánska, študoval vo Florencii pravdepodobne u Giovanni Maria Casiniho. V roku 1708 krátko študoval v Neapole u Alessandra Scarlattiho, potom sa presťahoval do Bologne a neskôr, od roku 1709, bol žiakom Bernarda Pasquiniho v Ríme, kde dokončil svoju hudobnú prípravu. Po Pasquiniho smrti zostal v Ríme, kde v roku 1710 získal miesto organistu v Bazilike Panny Márie v Trastevere. Okolo roku 1715 sa stal organistom kostola Chiesa del Santissimo Nome di Gesù all´Argentina v Ríme, materskom chráme jezuitskej rehole.