cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Čierna diera
Pád dovnútra
Predstavte si nešťastného kozmonauta padajúceho nohami napred smerom do stredu jednoduchej čiernej diery Schwarzschildovho typu (nerotujúca). Čím bližšie sa dostane k horizontu udalostí, tým dlhšie trvá fotónom, ktoré vyžaruje, uniknúť gravitačnému poľu čiernej diery. Vzdialený pozorovateľ uvidí astronautov spomaľujúci sa zostup pri približovaní k horizontu udalostí, ktorý zdanlivo nikdy nedosiahne.
No z jeho vlastného uhla pohľadu astronaut prekročí horizont udalostí a dosiahne singularitu v konečnom čase. V momente, keď prekročí horizont udalostí, ho nebude možné pozorovať z vonkajšieho vesmíru. V čase pádu by si všimol, že jeho chodidlá, potom kolená a tak ďalej sa dostávajú do zväčšujúceho sa červeného posunu, až kým sa nestanú neviditeľnými. Keď sa približuje k singularite, gradient gravitačného poľa od hlavy k chodidlám sa značne zväčší, bude sa cítiť natiahnutý a nakoniec roztrhnutý slapovými silami: v jeho chodidlách bude cítiť omnoho väčšiu gravitáciu ako v úrovni hlavy. Tento proces je známy ako špagetizácia. Blízko singularity sa gradient stane dostatočne veľkým na roztrhanie atómov. Bod, pri ktorom sa slapové sily stanú zhubnými, závisí od veľkosti čiernej diery. Pre veľmi veľké čierne diery ako napríklad tie v stredoch galaxií, bude tento bod ležať dosť ďaleko od horizontu udalostí, takže astronaut ho môže bezbolestne prekročiť a žiť. Naopak pre malé čierne diery sa tieto slapové efekty môžu stať osudnými oveľa skôr ako sa astronaut priblíži k horizontu udalostí.
Rotujúce čierne diery
Podľa teórie, horizont udalostí nerotujúcej čiernej diery je guľový a jej singularita predstavuje (neformálne povedané) jeden bod. V prípade, že čierna diera má uhlový moment otáčania (zdedený od hviezdy, ktorá rotovala v čase jej gravitačného kolapsu), začína naťahovať časopriestorové okolie obklopujúce horizont udalostí efektom známym ako Lense-Thirringov efekt. Tento rotujúci priestor obklopujúci horizont udalostí sa nazýva ergosféra a má elipsoidný tvar. Keďže sa ergosféra nachádza mimo horizontu udalostí, objekty v nej môžu existovať bez toho, aby spadli dovnútra čiernej diery. Pretože sa však sám časopriestor v ergosfére pohybuje, je pre objekty nemožné zotrvať v pevnej pozícii. Objekty pohybujúce sa v ergosfére môžu byť za istých okolností katapultované von veľmi vysokou rýchlosťou vďaka energii (a uhlovému momentu) dodanej čiernou dierou. Odtiaľ pochádza aj názov ergosféra („pracujúca sféra“), pretože je schopná vykonávať prácu.
Entropia a Hawkingovo žiarenie
V roku 1971 Stephen Hawking dokázal, že celková plocha horizontov udalostí akejkoľvek skupiny čiernych dier sa nikdy nezmenší. Toto tvrdenie sa príliš podobalo na druhý termodynamický zákon, pričom plocha hrá v tomto prípade úlohu entropie. Preto Jacob Bekenstein navrhol, že entropia čiernej diery je skutočne úmerná ploche jej horizontu udalostí. V roku 1975 Hawking aplikoval teóriu kvantového poľa na zakrivený časopriestor okolo horizontu udalostí a objavil, že čierne diery môžu emitovať tepelné žiarenie, známe ako Hawkingovo žiarenie. Z prvého zákona mechaniky čiernych dier vyplýva, že entropia čiernej diery sa rovná štvrtine plochy horizontu. Toto je všeobecný výsledok a je aplikovateľný na kozmologické horizonty ako de Sitterov časopriestor. Neskôr bolo navrhnuté, že čierne diery sú objekty s maximálnou entropiou, čo znamená, že maximálna entropia oblasti vesmíru je entropia najväčšej čiernej diery, ktorá sa do oblasti zmestí. Toto prirodzene viedlo k holografickému princípu.
Hawkingovo žiarenie vzniká hneď za horizontom udalostí a v súčasnom ponímaní nenesie žiadnu informáciu o vnútre čiernej diery, pretože je tepelné. To však znamená, že čierne diery nie sú úplne čierne: dôsledkom je, že hmota čiernej diery sa časom pomaly vyparuje. Aj keď sú tieto efekty zanedbateľné pre astronomické čierne diery, sú významné pre hypotetické veľmi malé čierne diery, kde dominujú účinky kvantovej mechaniky. V skutočnosti sa predpovedá, že malé čierne diery sú vystavené vyparovaniu a prípadne môžu zaniknúť pri výbuchu žiarenia. Z toho dôvodu má každá čierna diera, ktorá už nemôže pohlcovať ďalšiu hmotu, konečnú dĺžku života priamo závislú od jej veľkosti.
21. júla 2004 Stephen Hawking, v rozpore so svojimi predchádzajúcimi zisteniami, prezentoval nový argument, že čierne diery predsa len emitujú informáciu o tom, čo pohlcujú. Navrhol, že kvantové pertuberácie horizontu udalostí by mohli dovoliť informáciám uniknúť z čiernej diery a ovplyvniť vyvolané Hawkingovo žiarenie. Táto teória ešte nebola prediskutovaná vo vedeckej komunite, avšak v prípade, že bude prijatá, je pravdepodobné, že vyrieši informačný paradox čiernych dier. Medzičasom oznámenie o tejto novej teórii pritiahlo nebývalú pozornosť médií.
Čierne diery v skutočnosti
thumb|Umelcova predstava [[akrečný disk|akrečneho disku horúcej plazmy obiehajúcej okolo čiernej diery (zdroj: NASA)]]
Vytvorenie
Všeobecná relativita (rovnako ako iné metrické teórie gravitácie) tvrdia nielen to, že čierne diery môžu existovať, ale v skutočnosti priamo predpovedajú, že sú vytvárané prirodzene, kedykoľvek sa dostatočné množstvo hmoty zhustí v danom priestore vo vesmíre, vďaka procesu nazývanému gravitačné zrútenie (gravitačný kolaps). Keď do budúcej čiernej diery pribúda hmota, jej gravitácia sa zvyšuje – alebo, v jazyku relativity – zakrivenie priestoru v okolí sa zväčšuje. Ak úniková rýchlosť v nejakej vzdialenosti od stredu dosiahne rýchlosť svetla, vytvorí sa horizont udalostí vnútri ktorého musí hmota nevyhnutne prepadávať do jedného bodu vytvárajúc tak singularitu.
Kvantitatívna analýza tejto myšlienky viedla k predpovedi, že hviezda okolo trojnásobku hmotnosti Slnka na konci svojho vývoja (zvyčajne ako neutrónová hviezda), sa takmer nevyhnutne zmrští na kritickú veľkosť potrebnú na naštartovanie gravitačného zrútenia. Keď tento proces začne, nie je možné ho zastaviť žiadnou fyzikálnou silou a vytvorí sa čierna diera.
Kolaps hviezdy vytvorí čiernu dieru aspoň trikrát hmotnejšiu než Slnko. Čierne diery menšie než tento limit môžu byť vytvorené iba vtedy, ak je ich hmota pod dostatočným tlakom z nejakého zdroja iného ako vlastná gravitácia. Predpokladá sa, že obrovské tlaky potrebné pre takého zrútenie existovali vo veľmi raných štádiách vývoja vesmíru a možno pomáhali vytvoriť prvotné čierne diery, ktoré by mohli mať hmotnosti menšie ako Slnko.
Supermasívne čierne diery, obsahujúce od miliónov po miliardy slnečných hmôt, môžu byť vytvorené v prípade, že sa niekde vo vesmíre tesní veľký počet hviezd v relatívne malom priestore alebo s veľkými množstvami hmoty kolabujúcej do „jadra“ čiernej diery alebo opakovanými fúziami menších čiernych dier. Predpokladá sa, že potrebné podmienky existujú v centrách niektorých (ak nie väčšiny) galaxií, vrátane našej Mliečnej cesty.
Uniknutie
Uniknúť z čiernej diery sa dá jedine vo forme Hawkingovho žiarenia. Preto keď je diera dosť veľká tak z nej začnú častice unikať a aj celá diera sa začne zmenšovať. Čím je potom diera menšia tým rýchlejšie z nej častice unikajú a tým sa zmenšuje až nakoniec z nej nezostane nič.
Pozorovanie
Teória hovorí, že nemôžeme objaviť čierne diery podľa svetla vyžarovaného alebo odrazeného od hmoty v ich vnútri. Tieto objekty však môžu byť predpovedané z pozorovania javov v ich blízkosti, ako napríklad jav gravitačnej šošovky a hviezd, ktoré zdanlivo obiehajú okolo priestoru, kde nie je viditeľná žiadna hmota.
Za najviditeľnejšie efekty sú považované tie, ktoré pochádzajú z hmoty rútiacej sa do čiernej diery, ktorá (ako voda tečúca do odtoku) sa podľa predpovedí sústreďuje do extrémne horúcich a rýchlo sa točiacich akrečnych diskov okolo objektu, kým je ním pohltená. Trenie medzi priľahlými zónami disku spôsobuje, že sa prehrieva a vyžaruje veľké množstvá röntgenových lúčov. Toto zahrievanie je výnimočne výkonné a môže premeniť okolo 50 % hmoty na žiarenie, v protiklade s nukleárnou fúziou, ktorá dokáže konvertovať iba niekoľko málo percent hmoty na energiu. Ďalšie predpokladané efekty sú úzke prúdy častíc v relativistických rýchlostiach vystrekujúce popri osiach disku. Jedným z možných laických vysvetlení je teória pingpongovej loptičky.
Akréčne disky, prúdy a obiehajúce objekty sa však nenachádzajú len okolo čiernych dier, ale aj okolo iných objektov, medzi ktoré patrí napr. neutrónová hviezda. Dynamika telies okolo týchto atraktorov, ktoré nie sú čiernymi dierami, je veľmi podobná dynamike telies v blízkosti čiernych dier a v súčasnosti je veľmi komplexným a aktívnym predmetom výskumu zahŕňajúcim magnetické polia a plazmovú fyziku. Preto aj platí, že pozorovania akréčnych diskov a obežných pohybov väčšinou iba indikujú existenciu kompaktného objektu s určitou hmotou a hovoria len veľmi málo o jeho podstate. Identifikácia objektu ako čierna diera vyžaduje ďalšie predpoklady, že žiadny iný objekt (alebo spojený systém objektov) nemôže byť taký hmotný a kompaktný. Väčšina astrofyzikov pripúšťa, že toto je taký prípad, keďže podľa všeobecnej relativity sa musí akákoľvek koncentrácia hmoty dostatočnej hustoty nutne zrútiť do čiernej diery.
Jeden dôležitý pozorovateľný rozdiel medzi čiernymi dierami a inými kompaktnými hmotnými objektami je, že akákoľvek kolabujúca hmota, ktorá napokon narazí na takýto kompaktný hmotný objekt v relativistických rýchlostiach, vyvolá nepravidelné intenzívne vzplanutia röntgenového žiarenia a iné ťažké žiarenie. Preto nedostatok takýchto vzplanutí okolo kompaktnej koncentrácie hmoty sa považuje za dôkaz, že objekt je čierna diera bez povrchu, na ktorý by hmota náhle narazila.
Našli sme ich?
Taktiež existuje pár dôkazov o čiernych dierach so strednou hmotnosťou, s hmotou približne niekoľko tisíc hmotností Slnka. Predpokladá sa, že z týchto čiernych dier vznikajú supermasívne čierne diery.
Kandidáti na čierne diery hviezdnej hmotnosti boli identifikovaní hlavne prítomnosťou akréčnych diskov správnej veľkosti a rýchlosti, bez nepravidelných vzplanutí, ktoré sú očakávané pri akréčnych diskoch pri ostatných kompaktných objektoch. Čierne diery hmotnosti hviezd by mohli zapríčiňovať výbuchy gama žiarenia, aj keď pozorovania takýchto výbuchov v spojení so supernovami alebo inými objektami, ktoré nie sú čiernymi dierami  znížili pravdepodobnosť tohto spojenia.
Z pozorovaní pohybov hviezd okolo galaktických centier v 80. rokoch, dnes existuje všeobecná predstava, že supermasívne čierne diery existujú v centrách väčšiny galaxií, vrátane našej vlastnej Mliečnej cesty. Sagittarius A* je dnes zhodne považovaný za vierohodného kandidáta pre polohu supermasívnej čiernej diery v strede galaxie Mliečna cesta.
thumb|Prúd vytryskovaný galaxiou M87 na tomto obrázku je údajne spôsobený supermasívnou čiernou dierou v jej galaktickom strede
Súčasná predstava je, že všetky galaxie by mohli mať supermasívnu čiernu dieru v ich stredoch, a že táto čierna diera pohlcuje plyn a prach v strede galaxií, generujúc tak obrovské množstvá žiarenia, až kým nepohltí všetku okolitú hmotu a proces sa zastaví. Táto predstava tiež pekne vysvetľuje prečo neexistujú žiadne k nám blízke kvazary. Aj keď detaily ešte stále nie sú úplne jasné, vyzerá to, že rast čiernych dier je dôverne prepojený s rastom guľovitej časti – eliptická galaxia alebo vypuklina špirálovej galaxie – v ktorej existuje. Je zaujímavé, že neexistuje dôkaz pre masívne čierne diery v stredoch uzavretých hviezdokôp, čo ukazuje na ich fundamentálnu odlišnosť od galaxií.
Mikroskopické čierne diery
Vznik mikroskopických čiernych dier na Zemi v časticovom urýchľovači bolo trochu neisto ohlasované, dosiaľ však nebolo potvrdené. Do dnešných čias nie je známy žiadny pozorovaný kandidát na prvotnú čiernu dieru.
Matematická fyzika
Čierne diery sú predpovedané Einsteinovou teóriou všeobecnej relativity. Predovšetkým sa vyskytujú vo Schwarzschildovej metrike, jednej z najskorších a najjednoduchších riešení Einsteinových rovníc, objavených Karlom Schwarzschildom v roku 1915. Toto riešenie opisuje zakrivenie časopriestoru v okolí nehybného a sféricky symetrického objektu, pričom jeho metrika je
kde je štandardný člen priestorového uhla.
Podľa Schwarzschildovho riešenia, priťahovaný objekt sa zrúti do čiernej diery, ak je jeho polomer menší ako charakteristická vzdialenosť, známa ako Schwarzschildov polomer. Pod týmto polomerom je časopriestor tak silno zakrivený, že každý svetelný lúč vyžarovaný z tejto oblasti, nezáležiac, ktorým smerom bol vyžiarený, sa bude pohybovať do stredu celého systému. Nakoľko relativita zakazuje čomukoľvek sa pohybovať rýchlejšie ako svetlo, všetko pod Schwarzschildovym polomerom – vrátane základných čiastočiek priťahovaného objektu – sa zrúti do stredu. V tomto bode sa vytvorí gravitačná singularita, oblasť s teoreticky nekonečnou hustotou. Pretože dokonca ani svetlo nemôže uniknúť z vnútra Schwarzschildovho polomeru, klasická čierna diera by sa skutočne zdala čierna.
Schwarzschildov polomer je daný
pričom G je gravitačná konštanta, m je hmotnosť objektu a c je rýchlosť svetla. Pre objekt s hmotnosťou Zeme, Schwarzschildov polomer je iba 9 milimetrov.
Stredná hustota vnútri Schwarzschildovho polomeru sa zmenšuje so zväčšovaním hmotnosti čiernej diery, takže kým čierna diera s hmotnosťou Zeme by mala hustotu 2 × 1030 kg/m3, supermasívna čierna diera s 109 slnečnými hmotnosťami by mala hustotu okolo 20 kg/m3, teda menej ako voda! Stredná hustota je daná
Keďže Zem má stredný polomer, jej objem by musel byť zmenšený 4 × 1026 krát, aby sa zrútil do čiernej diery. Pre teleso hmotnosti Slnka je Schwarzschildov polomer približne, omnoho menší, než súčasný polomer Slnka, ktorý je asi. Je tiež významne menší ako polomer, do ktorého sa Slnko napokon zmrští po vyčerpaní jeho nukleárneho paliva, čo je niekoľko tisíc kilometrov. Hmotnejšie hviezdy sa však môžu zrútiť ako čierne diery na konci ich životností.
Vo všeobecnosti sú čierne diery predpovedané aj inými riešeniami Einsteinových rovníc, ako napríklad Kerrova metrika pre rotujúce čierne diery, ktorá má kruhovú singularitu. Potom máme Reissner-Nordstrømovu metriku pre nabité čierne diery. Posledná Kerr-Newmanova metrika je pre prípad nabitých a rotujúcich čiernych dier.
Nedávne objavy
V roku 2004 bola objavená kopa čiernych dier, čo rozšírilo naše pochopenie rozdelenia čiernych dier vo vesmíre. Toto viedlo vedcov k významnej revízii predstáv, aký je vlastne počet čiernych dier v našom vesmíre. Vďaka objavom v roku 2004 sa predpokladá, že počet čiernych dier je blízko päťnásobku pôvodných odhadov.
V júli 2004 astronómovia objavili obrovskú čiernu dieru Q0906+6930, v strede vzdialenej galaxie v súhvezdí Veľká medvedica (Ursa Major). Odhadnúť hmotnosť a vek čiernych dier nám môže pomôcť určiť vek vesmíru.
V novembri 2004 tím astronómov oznámil objav prvej čiernej diery so strednou hmotnosťou v našej galaxii, obiehajúcej približne tri svetelné roky od Sagittarius A*. Táto stredná čierna diera s hmotnosťou asi 1 300 Sĺnk sa nachádza vnútri kopy siedmich hviezd, pravdepodobne ako zostatok masívnej skupiny hviezd, ktorá bola roztrhaná Galaktickým stredom. Tento objav môže podporiť myšlienku, že supermasívne čierne diery sa zväčšujú pohlcovaním blízkych menších čiernych dier a hviezd.
Vo februári 2005 bol objavený modrý obor SDSS J090745.0+24507, opúšťajúci Mliečnu cestu dvojnásobkom únikovej rýchlosti (0,0022 rýchlosti svetla). Trajektóriu hviezdy je možné vystopovať až späť ku galaktickému jadru. Vysoká rýchlosť tejto hviezdy podporuje hypotézu existencie supermasívnej čiernej diery v strede našej galaxie.
V máji 2020 bola objavená dovtedy najbližšia čierna diera k Slnečnej sústave. Nachádza sa v hviezdnom systéme HR 6819, má hmotnosť približne 4 hmotností Slnka a je vzdialená 1 011 ly. Neskorší výskum ale čiernu dieru nepotvrdil a zistil, že systém HR 6819 je binárny systém bez čiernej diery. Pravdepodobne najbližšou čiernou dierou je čierna diera v binárnom systéme Gaia BH1 vzdialená 1 600 ly.
Alternatívne modely
V súčasnej dobe je posudzovaných niekoľko alternatívnych modelov, ktoré sa správajú ako čierna diera, ale bez singularity. Väčšina vedcov však považuje tieto predstavy za neprirodzené, keďže sú omnoho zložitejšie a neprinášajú žiadne pozorovateľné rozdiely od čiernych dier (pozri Occamova britva). Najvýznamnejšia z týchto teórií je Gravahviezda (Gravastar).
V marci 2005 fyzik George Chapline z Národného laboratória Lawrencea Livermora v Kalifornii navrhol myšlienku, že čierne diery neexistujú a že objekty v súčasnosti považované za čierne diery sú v skutočnosti hviezdy z tmavej energie. Svoje závery čerpá z kvantovomechanických analýz. Aj keď jeho návrh má v súčasnosti len malú podporu vo fyzikálnej obci, je značne citovaný v médiách.
Medzinárodnej skupine vedcov sa po prvý raz podarilo s veľkou presnosťou namerať vzdialenosť čiernej diery od Zeme. S použitím novej metódy a bez potreby klasických matematických výpočtov astronómov prišli vedci k záveru, že čierna diera situovaná v súhvezdí Labuť sa nachádza vo vzdialenosti 7 800 svetelných rokov, čo je takmer o polovicu menej, ako sa doteraz predpokladalo. Výskumníci z Holandského inštitútu pre vesmírny výskum (SRON) sa zamerali na čiernu dieru, ktorá susedí s umierajúcou hviezdou V404 a zmerali jej rádiové emisie. Na to, aby zistili vzdialenosť, použili takzvaný paralaktický uhol – systém, ktorý berie do úvahy zmenu v pozícii hviezdy počas celého roka, ako dôsledok obiehania Zeme okolo Slnka. Hoci je spomínaná technika už stará, na takýto účel sa aplikovala po prvý raz. Vedci uviedli, že existuje len 6-percentná pravdepodobnosť chyby, pričom u predchádzajúcich typov meraní dosahuje až 50 percent. Vedcom sa vďaka meraniam podarilo zistiť aj to, že čierna diera sa vyvinula z explózie supernovy a jej rýchlosť pohybu po vesmíre dosahuje až 40 kilometrov za sekundu.
Thaims
Thaims je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Charente-Maritime, v regióne Poitou-Charentes.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Szenta
Szenta je obec v Maďarsku v Šomoďskej župe v obvode Csurgó.
Dračia hlava
Veľká a Malá Dračia hlava sú najvýraznejšie veže v dlhom Dračom hrebeni vo Vysokých Tatrách. Tento hrebeň nie je priamo prepojený na dominantný masív Vysokej. Je to tzv. nunatak, ktorý kedysi osamelo čnel z ľadovca.
Arena Zagreb
Arena Zagreb je multifunkčný štadión v chorvátskom hlavnom meste Záhreb. Kapacita štadióna je 16 500 miest.
Arena Zagreb bola hlavným štadiónom Majstrovstiev sveta v hádzanej mužov 2009, odohrali sa tu Majstrovstvá Európy UEFA vo futsale 2012 (spolu so štadiónom Spaladium Arena v Splite), bola jedným zo štadiónov, kde sa konali Majstrovstvá Európy v hádzanej žien 2014 a hralo sa tu finále tenisového stretnutia Davisovho pohára 2016.
Mačka v dejinách
náhľad|Mozaika v Pompejách Mačka v dejinách ľudstva zohrávala dôležitú úlohu ako jedno s ľudským spoločenstvom žijúcich zvierat. Viacero známych dôkazov o vzťahu medzi človekom a mačkou, starých okolo 4 500 rokov, pochádzajú z údolia Nílu v Egypte, ktoré bolo donedávna považované aj za miesto, kde došlo k ich domestikácii. Ide o obrazy mačiek namaľovaných na steny hrobiek, sošky mačiek a mumifikované mačky. Najnovšie poznatky a náleziská staré až 9 500 rokov však naznačujú, že k domestikácii došlo na Blízkom východe. Na rozdiel od väčšiny ostatných domácich zvierat si pravdepodobne vybrala mačka človeka a nie naopak. Človek totiž svojim poľnohospodárskym spôsobom života a skladovaním potravín priťahoval myši a potkany, pričom mačky sa živia práve týmito hlodavcami.
Tieto mačky patrili k druhu africkej mačky plavej (lat. Felis silvestris lybica) a stali sa predchodcami dnešných domácich plemien. Mačka plavá žije v stepiach Afriky a Arábie. Má veľké uši, je štíhla a dlhonohá. Je pravdepodobné, že nebola jediným predchodcom dnešných mačiek. Domestikované boli tiež zrejme mačky lesné (Felis silvestris silvestris) a mačky stepné (Felis silvestris ornata). Domovinou mačky lesnej je Európa, Malá Ázia a Irán. Je relatívne mohutná, s krátkymi ušami a hrubým, dobre osrsteným chvostom. Mačka stepná pochádza z prednej a strednej Ázie a je podsaditejšia ako mačka plavá.
Starovek
thumb|Bohyňa Bastet náhľad|Freya na voze ťahanom mačkami thumb|Mačka s mladými v záhrade (Čína, 12. stor.) náhľad|Mačka – mocný pomocník čarodejníc Starovekí Egypťania mačky zbožňovali a uctievali ako božstvo. Verili, že majú moc chrániť človeka pred všetkým zlým. Prítomnosť mačky v dome znamenala v starovekom Egypte požehnanie, dobré zdravie pre všetkých a dlhý život. Ak v ich dome zomrela mačka, domáci si na znak smútku oholili obočie a smútili za ňou. Najposvätnejšie egyptské mačky boli čierne, strážili chrámy bohov. Ich zabitie sa trestalo smrťou.
Náleziská zabalzamovaných mačacích tiel a mačacie amulety v hrobkách panovníkov (napríklad faraóna Tutanchamóna, či Ramesseho II.) sú dôkazom až kultového uctievania mačiek v Egypte. Mačky mali vlastnú bohyňu – Bastet, ktorá bola okrem iného aj bohyňou vychádzajúceho Slnka, Mesiaca, plodnosti, štedrosti a tanca. Egypťania ju uctievali už od najstarších čias. Zobrazovali ju ako malú mačku s levou hlavou, alebo ako ženské telo s mačacou hlavou a pripisovali jej niektoré mačacie vlastnosti; to však prišlo až vývojom, jej pôvodnou funkciou bola ochrana menneferského pohrebiska. Mačací kult v Egypte dosiahol svoj vrchol v roku 500 pred Kr.
V tom čase pokladali Gréci a Rimania mačku za zvláštne domáce zviera a na lov myší uprednostňovali fretky. Neskôr dostali grécka bohyňa Artemis, rímska bohyňa Diana a škandinávska bohyňa Freya istú podobu s mačkou. Boli patrónkami plodnosti a pôrodu, keďže sa mačky vzorne starajú o svoje mladé. Pre schopnosť mačky meniť tvar zreničiek ľudia bohyniam pripísali tiež patronát nad mesačnými fázami.
Platil prísny zákaz vyvážať mačky z Egypta. Fenickí moreplavci ich preto pašovali do Talianska, Galie a Británie. Do Európy, najmä Grécka, sa však domestikované mačky výraznejšie dostali obchodnými cestami z prednej Ázie. Prvé dôkazy o rozšírení mačiek v Európe sú na vázach z 5. a 4. storočia pred Kr. O ich rozsiahlejšie rozšírenie sa postarali opäť Feničania počas Veľkého sťahovania národov, kedy sa mačky dostali na rímskych bojových lodiach až do strednej Európy. O prekvapenie medzi felinologickou verejnosťou sa však postarali nedávne archeologické nálezy z okolia Amsterdamu, kde sa našli pozostatky mačiek z cca roku 2000 pred Kr.
Do Číny a odtiaľ neskôr aj do Japonska sa mačky dostali z Indie. V týchto krajinách sa stali dôležitou súčasťou náboženských obradov. V Japonsku mali za úlohu ochraňovať cenné kokóny húseníc priadky morušovej a v chrámoch zasa staré rukopisy pred potkanmi a myšami. Japonci verili, že len človek a mačka majú dušu. Mačka Japoncom prinášala dlhý život a šťastie, bola symbolom šťastných, bohatých ľudí. So zánikom starej japonskej kultúry však mačky prišli o svoje postavenie a vrátili sa späť na hospodárske usadlosti. V budhizme boli mačka a had prekliate, pretože ako jediné bytosti pri Budhovej smrti neplakali. Číňania tiež mačku spájajú s chudobou; s tým sa spája aj ich zvyk postaviť sochu mačky pred dom a rozvešať obrazy mačiek po dome, aby odplašili chudobu. Zo starovekej Číny tiež pochádza povera o čiernych mačkách, nositeľkách nešťastia.
Stredovek
Do Európy sa mačky dostali okolo roku 500 pred Kr. Najskôr sa plavili na fenických obchodných lodiach z Egypta do Grécka a neskôr do Talianska. Počas vlády rímskeho cisára Augusta priniesli sýrski mnísi niekoľko mačiek aj do Ríma, kde sa stali ozdobou salónov bohatých ľudí. Čoskoro však Rimania objavili schopnosť mačiek loviť myši a tak si ich rímski legionári brali so sebou na vojenské ťaženia na sever, kde sa dostali až na Britské ostrovy. Veľkú obľubu si mačky získali u Škótov. V Anglicku, Škótsku, Írsku a Walese mačka dodnes prináša šťastie. Podobné zmýšľanie mali aj Germáni, ktorých bohyňa Freya, manželka boha slnka Baldura, mala voz ťahaný mačkami. S prijatím kresťanstva v 4. storočí museli však pohanskí bohovia ustúpiť, mačky si však vďaka svojim loveckým schopnostiam našli ešte na niekoľko storočí svoje uplatnenie.
V 10. storočí bola mačka v Európe hodná majetku a boli natoľko cenné, že v roku 936 bol vydaný zákaz ich zabíjania (trest za zabitie mačky sa odvíjal od jej veku a ceny). Žili na hradoch a ochraňovali obilné sýpky pred hlodavcami.
Mačka a čarodejníctvo
Všetko, čo ľudia na mačkách obdivovali (pružný pohyb, individualita, túžba po slobode) sa im stalo v neskorom stredoveku osudným. Stredoveká inkvizícia vyhlásila mačku za posadnutú zlými duchmi, pretože má v očiach "pekelný oheň", ktorým je spojená s diablom. Mačka bola oficiálne prehlásená za spojenkyňu čarodejníc a priamu účastníčku čiernej mágie. Ľudia sa začali mačiek báť a upaľovali ich spolu s ich majiteľkami. Verilo sa totiž, že sa dvadsaťročná mačka zmení na čarodejnicu a storočná čarodejnica zasa na mačku. Počas čarodejníckeho sabatu jazdili čarodejnice údajne na obrovských mačkách. V deň sviatku svätého Jána inkvizícia usporadúvala veľkolepé predstavenia a zaživa pálila mačky, predovšetkým čierne, pred kostolnými bránami. Pápež Gregor IX. vyhlásil, že len cirkevní odpadlíci chovajú čierne mačky a označil ich za „stvorenia diabla“.
Napriek tomu sa najmä v chudobných vrstvách, ale aj u šľachticov a duchovenstva našli milovníci mačiek. Ľudová medicína pripisovala mačke liečivé účinky a takmer všetko mačacie sa používalo na liečenie rôznych chorôb.
Kingstown
Kingstown je hlavné mesto Svätého Vincenta a Grenadín. Nachádza sa na juhozápadnom pobreží ostrova Svätý Vincent a je hlavným prístavom Svätého Vincenta a Grenadín. V roku 2004 malo mesto 13 044 obyvateľov.
Mačka v dejinách
Mačka a upír
Podľa dávnej gréckej legendy mali mačky schopnosť ovládnuť mŕtvolu a zmeniť ju na upíra. Táto legenda opäť ožila v 16. a 17. storočí. Mačky mali podľa nej cicať krv zo svojich obetí a vstreknúť ju do čerstvých mŕtvol, ktoré boli po vzkriesení ich majetkom. Vzkriesené mŕtvoly potom využívali na diabolské skutky. Spojenie medzi upírmi a mačkami skončilo spolu s vydaním knihy Brama Stokera Drakula v roku 1897.
Mačka v Novom svete
Napriek prenasledovaniu mačiek vo vrcholnom stredoveku používali moreplavci mačky na lov myší na svojich lodiach, aby tak bránili svoje zásoby jedla proti hlodavcom. Tak sa mačky postupne udomácnili aj v Severnej Amerike, Austrálii a na Novom Zélande. Do Ameriky ju vraj priviezol sám Krištof Kolumbus. Písomný doklad o výskyte mačiek v Amerike pochádza z roku 1626. Indiáni mačkám neprikladali dôležitosť, keďže pri ich kočovnom spôsobe života nemala pre nich úžitok. Boli však veľkými obdivovateľmi ich loveckých schopností.
Novovek
S nástupom novoveku sa situácia obrátila. V období baroka sa mačky stali ozdobami salónov. S časom sa však stala príliš „obyčajnou“ a začalo sa s jej šľachtením. V 17. storočí sa do Európy dostala informácia o ušľachtilých mačkách chovaných v perzskej provincii Chorásán. Zo začiatku boli všetky dlhosrsté mačky nazývané ankarskými podľa hlavného mesta Turecka.
Od 90. rokov 20. storočia patrí mačka medzi najrozšírenejšie domáce zvieratá sveta. Pod vplyvom historického vývoja majú však najmä ľudia žijúci v západných krajinách k mačkám rozpoltený vzťah. Veľa ľudí je stále presvedčených, že keď im čierna mačka prebehne cez cestu, prinesie im to nešťastie. Systematický chov mačiek existuje v Európe približne 150 rokov. Prvá výstava mačiek na svete sa konala v Londýne v roku 1871. Bolo na nej vidieť aj niekoľko siamských mačiek, ktoré boli v tom čase dovezené do Európy. Chovatelia a milovníci mačiek sa začali združovať do rôznych spolkov, aby si vymieňali skúsenosti, usporadúvali výstavy, vydávali rodokmene, viedli plemenné knihy a určovali znaky plemien. Dnes existuje celý rad organizácií chovateľov mačiek. V Európe je najznámejšia FIFe (Fédération Internationale Féline).
Mešita al-Aksá
thumb|Mešita al-Aksá Mešita al-Aksá (arabs.  – najvzdialenejšia mešita) je mešita, ktorá je súčasťou moslimského okrsku (al-Haram aš-Šaríf) na Chrámovej hore vo východnom Jeruzaleme. Je najväčšou mešitou v Jeruzaleme s kapacitou 5 000 veriacich vnútri a v okolí. Toto miesto považujú moslimovia za tretie najsvätejšie miesto.
Nachádza sa na mieste, ktoré islamská tradícia stotožnila s „najvzdialenejšou mešitou“, ku ktorej podľa Koránu proroka Muhammada preniesol z Mekky za jedinú noc okrídlený kôň Burák. Zo skaly, ktorá sa na tom mieste nachádzala, vystúpil v sprievode archanjela Gabriela do neba, kde prijal rozličné prikázania, medzi iným aj povinnosť modliť sa päťkrát denne. Tejto ceste sa hovorí Isrá a Mirádž (arab. al-'Isrá’ wa-l-Mi’rádž). Podľa tradície sa uskutočnila v roku 621, rok pred hidžrou. Umiestnenie „najvzdialenejšej mešity“ sa v Koráne nespomína, postupne však začalo byť prisudzované Jeruzalemu, podľa niektorých bádateľov kvôli posvätnosti mesta pre židov (Múr nárekov) aj kresťanov.
Jason Blake
Má syna Jacksona, ktorého Carolina Hurricanes draftovala z 109. miesta vo vstupnom drafte NHL 2021.
Klubová kariéra
Prvým klubom v ktorom sa Blake presadil bol univerzitný tím Waterloo Black Hawks v roku 1992. Po stobodovej sezóne v roku 1993-94 prestúpil do tímu Ferris State Bulldogs. O rok neskôr prestúpil do ďalšej univerzitnej súťaže Western Collegiate Hockey Association. Blake tu odohral tri sezóny za klub North Dakota Fighting Sioux, hokejový tím Univerzity zo Severnej Dakoty. Počas svojho pôsobenia v tomto klube patril k najproduktívnejším hráčom, v rokoch 1996 až 1998 bol nominovaný do All-Star tímu univerzitnej ligy. Dvakrát bol nominovaný na ocenenie Hobey Baker Award. Jeho dobré výkony v sezóne 1998-99 (69 bodov v 39 zápasoch) si všimli aj skauti klubu Los Angeles Kings. V roku 1999 s nimi ako nedraftovaný voľný agent podpísal zmluvu. Po piatich zápasoch v IHL za Orlando Solar Bears dostal príležitosť nastúpiť v NHL. V NHL debutoval ešte v tej istej sezóne, pričom v jedinom zápase strelil gól. Keďže Los Angeles nepostúpili do play-off, skončila sa pre neho úspešná sezóna.
V sezóne 1999-00 nastupoval väčšinu sezóny za Los Angeles, za Long Beach Ice Dogs v IHL nastúpil v 7 zápasoch, v ktorých si pripísal 9 bodov. Počas ďalšej sezóny 2001-02 sa mu za Kings príliš nedarilo, v 17 zápasoch strelil len jeden gól a na 3 prihral. Na 2 zápasy ho klub poslal na farmu do AHL, nastupoval za Lowell Lock Monsters. Blake, ktorý je menovec slávnejšieho kanadského obrancu Roba Blakea za Los Angeles Kings spolu 85 zápasov v ktorých strelil spolu 7 gólov. Nosil číslo 11.
Prestup do Islanders v roku 2001
Sezóna 2006-07 bola jeho najlepšou, v 82 zápasoch získal 69 bodov, čím sa stal najproduktívnejším hráčom Islanders. Podarlio sa mu streliť 40 gólov, posledným hráčom Islanders, ktorému sa to podarilo bol Žigmund Pálffy, ktorý v sezóne 1997-98 strelil 45 gólov. Nastúpil na zápas All-Stars, hral za Východnú konferenciu. 31. októbra 2006 v zápase proti Chicago Blackhawks strelil svoj stý gól v NHL.
Pôsobenie v Toronte a choroba
Na konci sezóny 2006-07 sa Blake stal voľným agentom. 1. júla 2007 podpísal 5-ročnú zmluvu s Torontom Maple Leafs. 8. októbra, tesne po začiatku sezóny bolo oznámené, že Blake trpí vzácnou formou leukémie. Blake oznámil, že s kariérou nekončí a bude sa z choroby liečiť. Vo svojej prvej sezóne za Toronto (2007-08) odohral všetkých 82 zápasov, v ktorých si pripísal 52 bodov. Na konci sezóny získal trofej Bill Masterton Memorial Trophy, ktorá sa udeľuje hráčovi NHL, ktorý spája svoje hokejové majstrovstvo s príkladnou oddanosťou a vernosťou k hokeju. Jeho sezóna 2008/09 však bola nestabilná, počas tréningu sa pobil so spoluhráčom Michailom Grabovským a bol vyradený zo zostavy pre slabé výkony. V sezóne 2009-10 Blake hrával za Maple Leafs, v 55 zápasoch zaznamenal 10 gólov a 26 bodov. 31. januára 2010 bol vymenený do Anaheim Ducks spolu s Vesom Toskalom za Jeana-Sébastiena Giguèra.
Ducks a ukončenie kariéry
Blake odohral celú sezónu 2010-11 v drese Ducks, v 72 zápasoch zaznamenal 16 gólov a celkovo 32 bodov. Sezónu 2011–12 začal vo formácií s Teemum Selännem a Sakum Koivum. 15. októbra 2011 hrali Blake s Ducks proti San Jose Sharks, keď obranca Sharks Brent Burns omylom porezal Blakea na ľavej ruke/zápästí potom, čo Blake spadol pri pokuse o vhadzovanie. Rez si vyžiadal operáciu a vyradil Blakea mimo zostavy na tri mesiace. V januári 2012 sa vrátil do zostavy Ducks a v prvých dvoch zápasoch po sebe strelil tri góly. Sezónu ukončil so 45 zápasmi, v ktorých strelil 7 gólov a strelil 12 bodov. Po sezóne bol Blake opäť neobmedzeným voľným hráčom. Sezóna sa však oneskorila kvôli výluke a Blake nikdy nepodpísal zmluvu s ďalším tímom.
Reprezentačná kariéra
Reprezentoval USA na Majstrovstvách sveta v roku 2000, na ktorom skončili Spojené štáty na piatom mieste. V roku 2004 nastúpil za USA na Svetovom pohári a v roku 2006 na Zimných olympijských hrách. Bol hráčom reprezentácie aj na Majstrovstvách sveta 2009 vo Švajčiarsku, kde skončil tím USA na štvrtom mieste.
Lomský potok
Lomský potok je potok na území okresu Veľký Krtíš, je to ľavostranný prítok Koprovnice a meria 9,8 km. Niekedy sa nazýva aj Lomiansky potok.
Preteká Krupinskou planinou, kde aj pramení v podcelku Modrokamenské úboče, na juhozápadnom svahu Klimčeka (571,0 m n. m.) v nadmorskej výške okolo 500 m n. m., pri osade Hôrka. Preteká eróznou kotlinou severojužným smerom, cez obec Veľký Lom, sprava priberá Brezovský potok a na dolnom toku sa zarezáva do sopečného podložia planiny. Do Koprovnice ústi neďaleko rekreačnej osady Koprovnica v nadmorskej výške okolo 230 m n. m.
Taškent
História
Taškent bol súčasťou niekoľkých ríš a bol opakovane zničený. Obnova nasledovala za Tamerlánovej vlády v 14. storočí. Od začiatku 16. stor. mesto patrilo uzbeckému štátu Šajbánovcov, následne Bucharskému chanátu. V polovici 19. stor. Taškent ovládol Kokandský chanát, no táto vláda nebola obľúbená a obyvatelia sa proti nej opakovane vzbúrili.
Významným zlomom v histórii mesta sa stala nadvláda Ruskej ríše, ktorá začala roku 1865 a určila budúci osud dejín mesta. Taškent bol vybratý za centrum Turkménskej gubernie a začal sa rozvíjať ako moderné mesto. Stredoveké hradby odstránili na prelome 80. a 90. rokov 19. stor., od roku 1899 tu existuje železničné spojenie s Kaspickým morom a o ďalších šesť rokov neskôr aj s mestom Orenburg. 11. novembra 1917 tu došlo k vyhláseniu sovietskej moci, nie však pokojnou cestou (pri nepokojoch bola zničená veľká časť historického mesta). Od apríla 1918 nahradila Turkménsku guberniu Turkménska ASSR, ktorá sa neskôr začlenila do ZSSR. Roku 1930 sa Taškent stal hlavným mestom, čím vystriedal dovtedajší Samarkand (Uzbekistan vznikol následne). V 20. a 30. rokoch začala industrializácia, Taškent ale najviac získal na presúvaní priemyslu na juhovýchod a východ ZSSR v čase druhej svetovej vojny. S priemyslom sem začali ale prichádzať i Rusi.
24. jún 1966 sa zapísal do histórie mesta čiernym písmom, pretože ho zničilo silné zemetrasenie so silou 7 stupňov Richterovej stupnice. Okolo 300 000 ľudí zostalo bez domova. Prestavba zmenila urbanistický plán mesta – vznikli široké bulváre a veľké domy, typické pre vtedajší ZSSR. Veľkou zmenou v doprave sa roku 1977 stalo otvorenie metra, roku 1985 zasa vznikla moderná dominanta mesta – 375 m vysoká televízna veža.
Jupilles
Jupilles je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Sarthe, v regióne Pays-de-la-Loire.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Dolomit
Dolomit môže byť:
Hyperkocka
V geometrii je teserakt 4-rozmerná analógia kocky. Medzi hyperkockou a kockou je vzťah ako medzi kockou a štvorcom. Viac odborne by mohla byť hyperkocka definovaná ako pravidelný konvexný 4-uholník s ôsmimi kockovými nadstenami. Predpokladá sa, že slovo teserakt vymyslel Charles Howard Hinton.
Geometria
Štandardný teserakt je v Euklidovskom priestore daný ako konvexný plášť bodov (±1, ±1, ±1, ±1).
Objem a obsah teseraktu
Nasledovné vzorce udávajú, aký je objem teseraktu a jeho k-rozmerné povrchy, čo je vždy obsah k-rozmernej steny krát počet týchto stien v závislosti na hrane a.
Polomer vpísanej gule je
a polomer gule opísanej je
r=a\,
Hyperkocka vo výpočtovej technike
Vo výpočtovej technike hyperkocka definuje zvláštny druh paralelného počítača, ktorého procesory (PEs) alebo spracúvajúce elementy sú prepojené rovnako ako vrcholy hyperkocky. Toto zapojenie umožňuje veľmi rýchlu komunikáciu. Úlohy písané pre hypotetický počítač s n navzájom spojenými procesormi je možné v tejto architektúre počítať maximálne v čase log2(n) krát dlhším. Väčšinu reálnych úloh je možné dokonca počítať rovnako rýchlo ako na počítači s kompletne prepojenými procesormi.
N-rozmerný hyperkockový počítač má 2n PEs, každý je prepojený s n ďalšími PEs.
Pretože pre každý rozmer hyperkocky treba jeden komunikačný port na každom procesore, bolo by potrebné mať procesory s veľkou rezervou portov na konštrukciu počítačov s rôznym počtom procesorov. Zapojenie je možné upraviť tak, že v každom vrchole sú procesory iba s tromi portami. Tie sú usporiadané do kruhu. Dva porty slúžia na komunikáciu po kruhu v rámci vrcholu kocky, jeden na komunikáciu s iným vrcholom.
Bazilišok zelený
Opis
Dospelý jašter dosahuje dĺžky 60 až 75 cm, z čoho dve tretiny pripadá na chvost. Má dlhé zadné nohy s veľmi dlhými prstami, dlhý tenký chvost a na tele tri hrebene - na hlave, chrbte a chvoste. Chrbtový a chvostový hrebeň mu pomáha pri plávaní, pri úteku pred predátormi. Bazilišok zelený má zelené alebo modrastozelené sfarbenie. V zajatí sa dožíva okolo 10 rokov.
Správanie
Je to spoločenské zviera. Samce sú veľmi teritoriálne a na jedného samca môže pripadať územie s háremom samíc, s ktorými sa pári. Komunikujú kývaním hlavy. Tento stredoamerický jašter ma jedinečnú schopnosť - dokáže prebehnúť po hladine stojatej vody na zadných nohách.
Rozšírenie
Bazilišok zelený obýva kroviny, konáre nízkych stromov, v okolí riek, jazerách, potokov a rybníkov v oblastiach Južnej Ameriky od Guatemaly až po Kostariku.
Potrava
Jeho potravu tvoria prevažne plody a hmyz, občas zožere aj drobné vodné stavovce.
Rozmnožovanie
Samica nakladie v jednej sezóne približne 20 vajec, inkubácia trvá 40-45 dní a prebieha pri teplotách 24-30 stupňov.
Há Alif
right|thumb Há Alif (angl. Haa Alif alebo Haa Alifu) je najsevernejší administratívny atol na Maldivách. Má 42 ostrovov, 16 z nich obývaných. Počet obyvateľov je 19 470. Atol riadi Mohamed Rasheed. Hlavné mesto Diddú. Nachádza sa na dvoch prírodných atoloch Ivahandippolu a severnej časti prírodného atolu Thiladunmathí.
Neobývané ostrovy
Alidú (Alidhoo), Alidhuffarufinolu (Alidhuffarufinolhu), Bínáfusi (Beenaafushi), Dapparu (Dhapparu), Dapparuhurá (Dhapparuhuraa), Digufaruhurá (Dhigufaruhuraa), Donakuli (Dhonakulhi), Gáfusi (Gaafushi), Gámatikuludú (Gaamathikulhudhoo), Gallandú (Gallandhoo), Govváfusi (Govvaafushi), Hurá (Huraa), Huvahandú (Huvahandhoo), Innafinolu (Innafinolhu), Kudafinolu (Kudafinolhu), Máfahi (Maafahi), Máfinolu (Maafinolhu), Madulu, Manafaru, Matírah /?Matíra (Matheerah), Medhafusi (Medhafushi), Mulidú (Mulidhoo), Naridú (Naridhoo), Umaraiffinolu (Umaraiffinolhu), Ungulifinolu (Ungulifinolhu), Vagáru (Vagaaru), Velifinolu (Velifinolhu)
Externé odkazy
Informácie ministerstva pre rozvoj o atole Há Alif
NGC 1523
NGC 1523 je štvorhviezda v súhvezdí Mečiar, ktorú objavil anglický astronóm John Herschel 6. decembra 1834.
Szentbalázs
Szentbalázs je obec v Maďarsku v Šomoďskej župe v obvode Kaposvár.
Má rozlohu 1214 ha a žije tu 350 obyvateľov (2007).
Menachem Begin
Menachem Begin (* 16. august 1913, Brest, Bielorusko – † 9. marec 1992, Tel Aviv, Izrael) bol šiesty izraelský predseda vlády. Pochádzal z bývalej ruskej časti Poľska a pred vznikom Izraela bol vodcom izraelskej teroristickej skupiny Irgun. Premiérom sa stal v roku 1977. Nasledujúci rok uzavrel zmluvu s Anwarom Sadatom z Egypta o spolupráci na mieri medzi moslimami a Židmi. Spolu so Sadatom získali v roku 1978 Nobelovu cenu za mier. Je pochovaný na Olivovom vrchu.
Saint George’s
náhľad|Saint George's, Grenada
Saint George's je hlavné mesto Grenady, počet obyvateľov 7 500 (1999). Hlavnými vývoznými artiklami sú kakao a orechy. Saint George's bolo hlavným mestom bývalej kolónie Spojeného kráľovstva.
Zápästie
Zápästie je časť hornej končatiny medzi rukou a predlaktím.
Pelikánotvaré
Pelikánotvaré alebo veslonožce je rad vtákov. V najmodernejších deleniach už neexistuje a je rôzne rozdelený na jednotlivé hlavné skupiny, z ktorých pozostáva.
Z recentných čeľadí sem patria pelikány, kormorány, anhingy, faetony, fregaty a suly. Kedysi dávno však existovalo aj veľa vyhynutých čeľadí, napr. v eocéne a miocéne čeľaď Plotopteridae. Bola to čeľaď nelietavých veslonožcov, ktorá sa pravdepodobne konvergentne vyvíjala s tučniakmi. Vyhynuli pravdepodobne kvôli konkurencii s plutvonožcami a delfínmi, ako veľké tučniaky z južnej pologule. Existuje 65 recentných druhov veslonožcov.
Znaky
Pelikánotvaré majú ako jediné vtáky plávacie blany medzi všetkými štyrmi prstami (za čo vďačia aj staršiemu slovenskému názvu radu – veslonožce). Väčšina druhov má široké krídla. Najlepšie lietajú fregaty a faetony, ktoré v povetrí trávia veľkú časť života. Suly, kormorány a anhingy sú tiež vytrvalí letci, neraz lovia ďaleko na otvorenom mori. Všetci príslušníci tohto radu sa živia rybami a inými vodnými živočíchmi. Niektoré druhy lovia potravu tak, že z letu vo výške niekoľkých desiatok metrov sa strmhlav vrhajú do vody. Pred prudkým nárazom na hladinu ich chráni niekoľko adaptácií. Veslonožce sa vyskytujú vo všetkých svetových moriach. Anhingy, kormorány a pelikány žijú aj na sladkovodných telesách vo vnútrozemí.
Pelikánom i ich príbuzným umožňuje lov koristi niekoľko adaptácií. Anhingy, kormorány a niektoré iné vtáky silne viazané na vodu majú obrysové perie, ktoré sa rýchlo premočí. To zmenšuje výtlak ich tela a uľahčuje potápanie. Páperie pod obrysovým perím je však nezmáčavé,vďaka čomu výborne tepelne izoluje. Okrem toho tieto vtáky znižujú svoj výtlak ešte aj prehĺtaním kameňov a ich kosti sú v porovnaní s inými vtákmi menej pneumatizované. Na rozdiel od príslušníkov čeľadí kormoránovitých a anhingovitých, ostatné veslonožce majú nezmáčavé perie, ich kosti obsahujú pomerne veľa vzduchu, takže na hladine plávajú s malým ponorom a dobre lietajú. Okrem toho druhy, ktoré sa za rybami strmhlav spúšťajú z výšky proti hladine, majú pod kožou objemné vaky naplnené vzduchom, ktoré tlmia náraz. Pelikány majú na spodnej čeľusti objemný vak, ktorý využívajú na lov rýb tesne pod hladinou. Slúži im aj na zber dažďovej vody na pitie i na termoreguláciu v horúčavách. Veľké, plávacími blanami vybavené nohy pelikánov a ich príbuzných slúžia na veslovanie a kormidlovanie. Niektoré druhy – napríklad sula modronohá – nohy využívajú pri tokaní a na zahrievanie znášky. Pelikánotvaré vtáky majú malé alebo uzavreté nozdry. Táto adaptácia bráni vode vniknúť do dýchacích ciest počas potápania pod hladinu. Kormorány a suly majú celkom uzavreté nozdry, dýchajú ústami.
Rozmnožovanie
Pelikány a ich príbuzné druhy hniezdia v kolóniách, často na útesoch alebo ostrovoch, kam sa nedostanú predátory. Niektoré pelikány, kormorány, fregaty a anhingy hniezdia aj na stromoch. Väčšina druhov tohto radu vtákov stavia objemné hniezda. Nazbierať dostatočné množstvo hniezdneho materiálu znamená množstvo odletov a príletov. Samce si získavajú samice teatrálnym tokom - napríklad samce súl dvíhajú hlavu a chvost k oblohe. Hniezda niektorých druhov bývajú veľmi veľké a spravidla ich stavajú obaja partneri. Mláďatá sa liahnu úplne bezbranné. Rodičia ich kŕmia potravou vyvrhovanou z hrvoľa. Rodičia určitých druhov, napríklad fregát, sa o mláďatá starajú ešte niekoľko mesiacov po tom ako opustia hniezdo. Veslonožce kŕmia mláďatá vyvrhovanou potravou. Mladé mláďatá si krm berú od rodičov priamo zo zobáka. Takto poskytovaná potrava sa niekedy označuje ako „rybacia polievka“.
Lov potravy
Veslonožce lovia ryby viacerými spôsobmi. Kormorány plávajú pod hladinou a korisť prenasledujú. Anhingy tiež lovia pod vodou, ale na ryby číhajú a prepadávajú ich zo zálohy. Suly, faetony a pelikán hnedý si korisť vyhliadnu počas letu a vrhajú sa na ňu aj z výšky 30 metrov. Proti hladine sa vrhnú rýchlosťou až 95 km/h. Fregaty oberajú o ryby iné vtáky. Počas letu ich obťažujú dovtedy, kým svoju korisť nevyvrhnú. Pelikány často lovia spoločne v kŕdľoch tak, že vytvoria rojnicu, v ktorej ryby zaženú na plytčinu, kde ich potom ľahko pochytajú. Pelikán hnedý je jediným druhom pelikána, ktorý loví ryby z letu nad hladinou. Tesne predv tým, ako pretne hladinu, zloží krídla a nohy za telo, čím minimalizuje odpor prostredia a zvýši svoju rýchlosť. Súčasne otvorí zobák.
Systematika
Rad pelikánotvaré/veslonožce (Pelecaniformes):
Poznámka: „Sulae“ (=Suloidea v širšom zmysle) = Sulida + Plotopteridae
Karolín
Karolín je obec v Česku v okrese Kroměříž v Zlínskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 241 obyvateľov, z toho 122 mužov a 119 žien, pričom priemerný vek v obci bol 40,6 roka (muži 38,8 roka, ženy 42,4 roka).
Thairé
Thairé je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Charente-Maritime, v regióne Poitou-Charentes.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Sirimávó Ratvatté Dias Bandáranájaková
Sirimávó Ratvatté Dias Bandáranájaková, rodné meno Sirimavo Ratwatte Dissawa, vydatá Dias Bandaranaike, obvykle len Sirimavo Bandaranaike, (tamilsky:சிறிமாவோ ரத்வத்த டயஸ் பண்டாரநாயக்க) (* 17. apríl 1916, Ratnapura, Britský Cejlón –  † 10. október 2000, Kolombo, Srí Lanka) bola srílanská predsedníčka vlády sinhálskeho pôvodu. V roku 1960 prebrala úrad po svojom manželovi a stala sa prvou ženou na čele vlády na svete. Post si udržala na Srí Lanke 12 rokov, pričom sa pridŕžala nacionalistickej a socialistickej politiky. Zomrela na infarkt.
Život
Narodila sa v ceylónskej prominentnej budhistickej rodine 17. apríla 1916 ako Sirimavo Ratwatte. Pochádzala z  rodiny Ratwatte Dissawa. Otec bol Barnes Ratwatte Dissawe a matka Rosalind Mahawelatenne Kumarihamy z Mahawelatenne Walauwa v Balangode. Bola najstarším dieťaťom spomedzi štyroch bratov a jednej sestry. Vzdelanie dostala v „St Bridget's Convent“ v Kolombe. Praktikovala budhizmus. V 1940 sa vydala za Solomona West Ridgeway Dias Bandaranaikeho, člena štátnej rady a syna vplyvného Sira Solomona Diasa Bandaranaikeho, poradcu kráľovského guvernéra.
Politická kariéra
Sirimavo Bandaranaike po smrteľnom atentáte na jej manžela Solomona Bandaranaikeho prevzala po ňom vedenie politickej strany  „Sri Lanka Freedom Party“ a viedla ju štyridsať rokov až do svojej smrti. Stala sa tiež senátorkou a viedla svoju stranu do víťazných volieb v roku 1956. Kreslo premiéra prevzala 21. júla 1960 a na jej čele bola počas šesťdesiatych a sedemdesiatych rokov 20. storočia. Vo všeobecných voľbách v roku 1977 utrpela drvivú volebnú porážku. V roku 1980 bola zbavená mandátu kvôli zneužívaniu moci a bola jej zakázaná verejná činnosť na sedem rokov.