cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Penica sardínska
Penica sardínska (Sylvia sarda alebo Curruca sarda) je stredne veľký druh spevavca z čeľade penicovité (Sylviidae).
Je hojne rozšírená v západné Stredomorie.
Walschbronn
Walschbronn je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Moselle, v regióne Lotrinsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Sojuz TM-12
Sojuz TM-12 bol sovietsky pilotovaný kozmický let v rámci programu Sojuz. Sojuz TM-12 vyštartoval 18. mája 1991 z kozmodrómu Bajkonur k stanici Mir. Helen Sharmanová sa pri tomto lete stala prvou Britkou vo vesmíre. Išlo o 12. expedíciu k Miru.
Les Loges (Seine-Maritime)
Les Loges je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Seine-Maritime, v regióne Horná Normandia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Veilly
Veilly je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Côte-d’Or, v regióne Burgundsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Kostelec nad Černými lesy
Kostelec nad Černými Lesy je mesto v Česku v okrese Praha-východ v Stredočeskom kraji.
1. januára 2012 tu žilo 3 568 obyvateľov, z toho 1 709 mužov a 1 859 žien, pričom priemerný vek v meste bol 40,5 roka (muži 39,5 roka, ženy 41,5 roka).
Baffinov ostrov
thumb|Satelitná snímka Baffinovho ostrova
Baffinov ostrov je piaty najväčší ostrov na svete s rozlohou a jeden z kanadských arktických ostrovov. Žije na ňom okolo 11-tisíc obyvateľov a pomenovaný je po britskom objaviteľovi menom William Baffin. Leží v Severnej Amerike.
Terra Australis
Terra Australis alebo aj Terra Australis Incognita (z latinčiny voľne preložené ako „neznáma krajina na juhu“), bol predpokladaný, avšak neexistujúci kontinent, ktorý sa objavoval na mapách od 15. do 18. storočia.
Tento kontinent prvýkrát predpovedal Aristoteles. Ideu neznámej južnej pevniny potom v 2. storočí rozpracoval Klaudios Ptolemaios, ktorý veril, že Indický oceán je na juhu uzavretý doteraz neznámou južnou krajinou a že táto krajina udržuje v rovnováhe krajiny na severnej pologuli. Počas renesancie bol Ptolemaios hlavným zdrojom informácií pre európskych kartografov, ktorí Terra Australis začali zakresľovať do svojich máp.
Postupné námorné objavy nútili kartografov zmenšovať veľkosť zakresľovania Južnej krajiny, avšak aj naďalej zdieľali Ptolemaiov názor na jej existenciu. Bežne potom tento kontinent zakresľovali v oblasti južného pólu, ale v oveľa väčšom rozsahu než má v skutočnosti Antarktída.
Nový Zéland, ktorý videl ako prvý Európan Abel Tasman v roku 1642, bol považovaný za časť Terra Australis, rovnako ako niektoré časti Afriky a Austrálie.
V 16. storočí bolo vypravených niekoľko námorných expedícii s cieľom nájsť Terra Australis. V rokoch 1722 až 1723 to bola výprava holandského admirála Jacoba Roggevena, ktorej sa však podarilo objaviť iba niekoľko ostrovov, okrem iného Veľkonočný ostrov.
Matthew Flinders viedol v roku 1801 výpravu skúmajúcu pobrežie Austrálie. Oboplával ju v oboch smeroch a vylúčil tak, že by mohla byť hľadanou Terra Australis. Objavil okrem iného aj Veľký bariérový útes a preskúmal záliv Carpentaria na severnom pobreží.
Snaha objaviť Terra Australis bola zavŕšená objavom Antarktídy, ktorú v roku 1820 prvýkrát nezávisle od seba zbadali Fabian Bellingshausen, Edward Bransfield a Nathaniel Palmer.
Bajkal (loď)
Bajkal bola ruská prievozná loď postavená v júni 1900 kvôli spojeniu východnej a západnej časti transsibírskej magistrály cez jazero Bajkal. V zime bola loď využívaná aj ako ľadoborec.
Postavili ju v Anglicku, potom ju celkom rozobrali, aby sa dala prepraviť na jazero, kde ju znova zmontovali. Bola veľmi dôležitou spojkou hlavne počas Rusko-japonskej vojny.
Slúžila na jazere až dovtedy, kým nepredĺžili železničnú trať po pevnine okolo Bajkalu. Rozmery lode boli 76,2 m x 19,2 m a priestornosť 2844 RT.
Belle-Île
Belle-Île je francúzsky kantón v departemente Morbihan v regióne Bretónsko. Tvoria ho štyri obce.
Les Trois-Pierres
Les Trois-Pierres je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Seine-Maritime, v regióne Horná Normandia.
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Hargelsberg
Hargelsberg je obec v Rakúsku v spolkovej krajine Horné Rakúsko v okrese Linz-vidiek.
Les Trois-Pierres
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Belz (kantón)
Belz je francúzsky kantón v departemente Morbihan v regióne Bretónsko. Tvorí ho päť obcí.
Dnepropetrovská oblasť
Dnepropetrovská oblasť je jedna z 24 administratívnych oblastí Ukrajiny. Má rozlohu a žije tu 3,476 milióna obyvateľov. Hlavným mesto oblasti je Dnipro.
Väčšie mestá v oblasti
Administratívne členenie: 22 rajónov (okresov)
Kouřim
1. januára 2012 tu žilo 1 869 obyvateľov, z toho 901 mužov a 968 žien, pričom priemerný vek v meste bol 42,2 roka (muži 40,1 roka, ženy 44,1 roka).
Rozhlas po drôte
náhľad|Poľský prijímač rozhlasu po drôte Rozhlas po drôte (nespisovne, ľudovo aj drotiak či drôtiak) je systém pre šírenie rozhlasového vysielania prostredníctvom káblového rozvodu bez použitia rádiového prenosu. Na území Slovenska (resp. predtým Česko-Slovenska) fungoval od 1. augusta 1955 do roku 1999.
Popis fungovania
Rozhlas po drôte predstavuje systém centrálneho vysielača a zosilňovacích a vysielacích rádiouzlových staníc, ktoré prijímaný signál zosilňujú moduláciu (v Česko-Slovensku na moduláciu 120 voltov) a distribuujú káblovým rozvodom („drôtom“) signál ďalej až k užívateľskej staniciprijímaču, kde sa táto modulácia znižuje na 30 voltov.
Vysielať samostatný signál je schopný nielen centrálny vysielač, ale aj regionálne rádiouzlové stanice.
Prijímač predstavuje skrinku podobnú štandardnému rozhlasovému prijímaču, ktorá obsahuje reproduktor, transformátor a mechanický otáčací vypínač, ktorý funguje zároveň aj ako regulátor hlasitosti. Zariadenie sa zapája špeciálnou vidlicovou zásuvkou do špeciálnej zásuvky v stene miestnosti. Prijímač nie je napájaný elektrickým prúdom. Zväčša je možné prijímať vysielanie iba jednej stanice. Prijímače rozhlasu po drôte boli v Česko-Slovensku bežne umiestňované v bytoch, kanceláriách, úradoch, školách, predškolských zariadeniach či hotelových izbách.
Vysokofrekvenčné vysielanie cez elektrickú sieť
Rozhlasové vysielanie je prenášané vysokofrekvenčnými signálmi prostredníctvom elektrickej rozvodnej siete. Signál je následne z elektrických rozvodov filtrovaný špeciálnym filtrom zabudovaným v rádioprijímači. Táto technológia si vyžaduje vysokú úroveň elektrifikácie a špeciálne vybavené prijímače.
Nízkofrekvenčné vysielanie cez telefónnu sieť
V tomto prípade je rozhlasové vysielanie prenášané nízkofrekvenčnými signálmi prostredníctvom telefónnych liniek. Vysielanie na strane príjemcu signálu je počuteľné vďaka zariadeniu so zosilňovačom a reproduktoru. Nevýhodou je, že pri použití tejto metódy prijímateľ nemôže súčasne používať telefón a počúvať rozhlas. Vysielanie sa spúšťa vytočením príslušného čísla na telefóne. Nevyhnutnými podmienkami na využitie tejto metódy sú vybudovaná rozsiahla telefónna sieť vybavená špeciálnymi telefónnymi káblami, užívateľské stanice vybavené zosilňovačom s reproduktorom a vysoká úroveň elektrifikácie územia.
Túto metódu využívali vo Švajčiarsku a Švédsku.
Nízkofrekvenčné vysielanie prostredníctvom špeciálnych káblových rozvodov
Pri tomto druhu vysielania „po drôte“ je rozhlasový nízkofrekvenčný signál prenášaný prostredníctvom špeciálnych káblov v káblových rozvodoch priamo k účastníkovi, ktorý signál prevedený cez transformátor počúva v reproduktore. Tento spôsob vysielania si vyžaduje vybudovanie špecializovanej káblovej siete, naopak na príjemcu signálu sú kladené minimálne nároky - potrebuje iba transformátor s reproduktorom, pre príjem dokonca nie je potrebná ani elektrická energia.
Systém nízkofrekvenčného rozhlasového vysielania po špeciálnych káblových rozvodoch bol použitý napríklad v Spojenom kráľovstve, Holandsku, Sovietskom zväze, Poľsku, Česko-Slovensku (a následne Slovensku) a takmer vo všetkých krajinách RVHP.
Výhody rozhlasu po drôte
Rozhodnutie budovať sieť rozhlasu po drôte v Česko-Slovensku (ale nielen v ňom) bolo motivované niekoľkými jeho dôležitými výhodami:
Rozhlas po drôte v Európe
V Maďarsku bola zavedená prvá sieť - predchodca moderného rozhlasu po drôte už koncom 19. storočia. Tamojší vynálezca a priekopník telefónie Tivadar Puskás vynašiel a zaviedol v roku 1893 v Budapešti tzv. „Telefonické správy“, ktoré boli obdobou plateného rozhlasového vysielania. Druhýkrát bola táto služba obnovená v rokoch 1924-1930.
Skutočné moderné rozhlasové vysielanie po drôte bolo ako prvé zavedené v ZSSR, fungovalo od roku 1921. Počas 2.svetovej vojny bol rozhlas po drôte často jediným zdrojom informácií predovšetkým pre civilné obyvateľstvo vo veľkých mestách. Od roku 1962 bolo zavedené vysielanie rozhlasu po drôte na troch programoch. Začiatkom 21. storočia mal rozhlas po drôte takmer 82 miliónov účastníkov.
Na území Nemecka začal rozhlas po drôte vysielať 30. júna 1963 (na území západného Berlína v roku 1966).
Švajčiarsko prevádzkovalo drôtový rozhlas prostredníctvom telefónnych káblov do januára 1998. Týmto spôsobom bolo šírených 6 programov. Problémy nastali pri zavádzaní ISDN, kedy dochádzalo k rušeniu ISDN-signálu. Z tohto dôvodu bolo vysielanie cez telefónnu sieť ukončené.
V Rakúsku bol takisto na šírenie rozhlasového vysielania (3 programy) používaný telefónny kábel v oblastiach s nekvalitným dosahom stredných vĺn. Vysielanie zaniklo s rozšírením vysielania na VKV.
V Taliansku začalo vysielanie rozhlasu po drôte v roku 1958. Vysielanie je v prevádzke dodnes vo veľkých mestách a v roku 2005 malo okolo 300 000 účastníkov.
Rozhlas po drôte na území Slovenska
Na Slovensku sa sieť rozhlasu po drôte začala budovať od roku 1954. S vysielaním sa začalo 1. augusta 1955, pričom skúšobné vysielanie v Prahe sa začalo už o 2 roky skôr. Prijímače rozhlasu po drôte boli v Česko-Slovensku bežne umiestňované v bytoch, kanceláriách, úradoch, školách, predškolských zariadeniach či hotelových izbách. Pre nízke zriaďovacie a prevádzkové náklady a ľahkú kontrolu počúvaného obsahu bol od svojho počiatku rozhlas po drôte socialistickou vládou maximálne podporovaný, vďaka kvalitnému a bezporuchovému príjmu, ako aj vďaka nižšej cene prijímača bol obľúbený aj medzi poslucháčmi (v roku 1968 mal okolo 650 000 účastníckych staníc).
Rozhlas po drôte vysielal program Česko-slovenského rozhlasu. Vysielanie sa začínalo o 04:00 hod., medzi 08:00 a 09:00 hod. mal technickú prestávku, potom vysielal až do polnoci. Počas technickej prestávky alebo aj počas dňa v prípade potreby vstupovali do vysielania regionálne štúdiá s vlastným programom.
Svoju nepostrádateľnú úlohu rozhlas po drôte zohral počas vpádu vojsk Varšavskej zmluvy do ČSSR v auguste 1968. V snahe zabrániť zamestnancom Česko-slovenského rozhlasu pravdivo informovať občanov o aktuálnej situácii nariadil vtedajší riaditeľ Ústrednej správy spojov Ing. Karel Hoffmann vypnúť okolo druhej hodiny v noci z 20. na 21. augusta rozhlasové vysielače. Vysielače vypli v okamihu, keď hlásateľ Vladimír Fišer čítal vyhlásenie ÚV KSČ k okupácii. Pohlavári však zabudli vypnúť rozhlas po drôte, a tak sa poslucháči krátko pred druhou hodinou dozvedeli o okupácii ČSSR.
Vilém Čok
Vilém Čok (* 7. september 1961, Mladá Boleslav) je český spevák, basgitarista a zabávač.
Rozhlas po drôte
Súčasnosť
V súčasnosti sa už na Slovensku ani v Česku neprevádzkuje celoštátne rozhlasové vysielanie prostredníctvom rozhlasu po drôte (bolo ukončené v roku 1999). Rozvody tohoto systému využívajú niektoré obce a mestá na „vysielanie“ vlastného programu (bohoslužby, úradné oznamy) ako obdobu obecného pouličného rozhlasu. Na princípe rozhlasu po drôte fungujú aj vnútroorganizačné „rozhlasy“ v rôznych podnikoch, ale aj školské rozhlasy v školských zariadeniach.
Vilém Čok
V roku 1978 založil pražské punkové trio Zikkurat. Vo februári 1981 začal vystupovať s kapelou Pražský výběr. Po zákaze Pražského výběru v roku 1983 hral so skupinou Moped. V roku 1986 zasa začal koncertovať s Výberom a bol hosťujúcim spevákom a basgitaristom skupiny Stromboli, ktorú založil gitarista Michal Pavlíček. Vilém Čok je autorom textu a naspieval pieseň „Ó hory“.
Rozhlas po drôte
Súčasnosť
V niektorých krajinách však rozhlas po drôte naďalej funguje - napríklad v Rusku (trojprogramové vysielanie v hlavnom meste Moskva a v meste Kazaň), v Bielorusku. V Taliansku vysielanie prevádzkuje verejnoprávny vysielateľ RAI vo veľkých mestách na 6 kanáloch cez telefónnu sieť (FD1-FD6). Rovnako je signál týchto programov šírený aj inými spôsobmi (internet, satelit).
Vilém Čok
Koncom 80. rokov Čok spolu s Otom Balážom založil skupinu Nová Růže. Po jej rozpade vytvoril skupinu Delírium tremens. V rokoch 2003 až 2006, než sa skupina v pôvodnom zložení definitívne rozpadla, opäť koncertoval s Pražským výběrom. Dnes Vilém Čok účinkuje v muzikáloch Excalibur, Obraz Doriana Graye a ďalších. Okrem toho spieva so svojou novou skupinou Bypass.
Azovské more
thumb|Satelitná snímka Azovského mora ([[National Aeronautics and Space Administration|NASA)]]
Azovské more  (po rusky Азовское море, po ukrajinsky Азовське море, po krymskotatársky Azaq deñizi) je vnútrozemské more, v podstate záliv Čierneho mora. Zaberá plochu 39 000 km², dosahuje priemernú hĺbku 8 m, maximálnu hĺbku 13,5 m. Teplota vody na hladine v lete je 20-30 °C, v zime klesá pod 0 °C, priemerná slanosť je 9-13 ‰.
Hlboko sa zarezáva do pevniny Európy, na juhozápade obmýva Krymský polostrov, na severozápade Ukrajinu, na východe Rusko (Južný kraj). S Čiernym morom na juhu ho spája Kerčský prieliv. Najvýznamnejšia rieka ústiaca do mora je Don na severovýchode. Západné pobrežie je značne členité, do mora vybiehajú viaceré kosy, ktoré oddeľujú limany.
Na pobreží mora ležia prístavné mestá: Mariupol, Berdjansk, Melitopoľ na Ukrajine, Taganrog, Azov a Jejsk v Rusku.
Ellesmerov ostrov
thumb|Satelitná snímka Ellesmerovho ostrova
Ellesmerov ostrov je desiaty najväčší ostrov na svete s rozlohou nachádzajúci sa v kanadskom teritóriu Nunavut a je to aj najsevernejší z kanadských arktických ostrovov a tretí najväčší kanadský ostrov.
Karmelit
thumb|left|Karmelit thumb thumb|Mapa siete
Karmelit (hebr. כרמלית) je podzemná rýchlodráha v izraelskom meste Haifa. Je pomenovaná podľa hory Karmel, na ktorej sa väčšina mesta rozkladá.
Charakter prevádzky
Karmelit býva často označovaný ako najmenší systém metra na svete, hoci napríklad Tünel v Istanbule je ešte kratší a v Karlových Varoch v Česku sa tiež nachádzajú veľmi krátke podzemné lanovky, ktorých dĺžka sa počíta na desiatky alebo stovky metrov.
Význam
Kvôli malému počtu staníc a veľmi malej dĺžke nie je význam tohto systému pre dopravu významný, pretože väčšinu cestujúcich prepravujú autobusy súkromných dopravcov. Koncentrácia obyvateľstva v jednotlivých častiach mesta sa za 50 rokov od otvorenia Kermelitu zmenila a význam a vyťaženie jednotlivých staníc sa znížilo. Hoci prebehlo viacero diskusií o predĺžení systému do hustejšie obývaných častí mesta, vzhľadom na finančné možnosti, ktoré boli veľmi obmedzené, sa nezačalo realizovať žiadne rozšírenie.
Podľa správy za rok 2004 publikovanej v nasledujúcom roku a spracovanej podľa miestneho dopravného prieskumu počet cestujúcich Karmelitu stále klesá, denne ho používa okolo 2000 ľudí. Celá prevádzka je stratová, a to od roku 1992, kedy bola dokončená rekonštrukcia. Správa vyčíslila finančné straty medzi rokmi 1992 a 2003 na 191 miliónov izraelských šekelov.
Postavenie
Na začiatku 21. storočia je Karmelit jediným systémom svojho druhu v Izraeli. Existujú projekty na výstavbu podzemných dráh v Jeruzaleme a Tel Avive, tie ale nespadajú do kategórie podzemných dráh, ktorých realizácia by bola možná v dohľadnej dobe.
Elven (kantón)
Elven je francúzsky kantón v departemente Morbihan v regióne Bretónsko. Tvorí ho sedem obcí.
Velars-sur-Ouche
Velars-sur-Ouche je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Côte-d’Or, v regióne Burgundsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Sojuz TM-13
Sojuz TM-13 bol sovietsky pilotovaný kozmický let v rámci programu Sojuz. Sojuz TM-13 vyštartoval 2. októbra 1991 z kozmodrómu Bajkonur k stanici Mir. Na palube kozmickej lode bol aj prvý kozmonaut kazašskej národnosti Toktar Aubakirov a prvý rakúsky kozmonaut Franz Viehböck. Išlo o 13. expedíciu k Miru, poslednú pred rozpadom Sovietskeho zväzu.
Jugend debattiert international
Jugend debattiert international je školská súťaž v nemeckom jazyku, ktorá sa koná v Estónsku, Lotyšsku, Litve, Poľsku, Rusku (Moskva a Petrohrad), Česku, na Ukrajine v Maďarsku, Slovinsku a na Slovensku.
Súťaž
V školskom roku 2015/16 sa na súťaži zúčastnilo viac ako 2 300 žiakov na 157 školách. Na týchto školách sa projekt integruje do vyučovania. Špeciálne vyškolení učitelia učia žiakov debatovať a organizujú s nimi debaty. Žiaci medzi sebou debatujú najprv na úrovni školy a regiónu, najlepší postúpia do národného kola a nakoniec do medzinárodného finále. Toho sa zúčastňujú všetci žiaci zo všetkých krajín projektu, ktorí sa umiestnili na prvom a druhom mieste v národnom kole. Od IV. Medzinárodného finále v Berlíne v roku 2010 podporujú víťazi spolkovej súťaže Jugend debattiert v Nemecku účastníkov ako mentori.
Štruktúra a hodnotenie debát
Vždy štyria žiaci, dvaja za a dva proti, debatujú spolu 24 minút po nemecky o spoločensko-politicky relevantných témach (napr. „Má byť Turecko prijaté do Európskej únie?“) Formát debaty je pritom presne daný: na začiatok má každý debatujúci dvojminútový priestor bez prerušovania, počas ktorého môže prezentovať svoju pozíciu, potom nasleduje 12-minútová voľná diskusia - samotná fáza argumentácie – a na záver má každý účastník čas jednu minútu pre záverečný prejav v zmysle vedenej debaty. Externý moderátor nie je prítomný. Na školskej úrovni sa debatuje predovšetkým o témach z každodenného života školy, na vyšších stupňoch súťaže potom z oblasti politiky, základných a ľudských práv, histórie (predovšetkým spracovanie historickej skúsenosti s bezprávím) a Európy.
Debatu hodnotí troj- až päťčlenná porota, ktorá prideľuje body. Hodnotí výkon každého účastníka podľa štyroch kritérií: vecné znalosti, vyjadrovacia schopnosť, schopnosť viesť rozhovor a presvedčivosť. Znalosti nemčiny debatujúcich sa nehodnotia.
História
Prehľad: medzinárodné finále
Podporovatelia projektu
Projekt má aj lokálnu podporu, v Poľsku je to Nadácia pre nemecko-poľskú spoluprácu, v Česku Nemecko-český fond pre budúcnosť. Na Ukrajine podporuje projekt Nadácia Klitschko, v Litve Litovské informačné a technické centrum pre žiakov a v Maďarsku Nadácia Hannsa Seidela, E.ON Hungária, Audi Akadémia, Samospráva maďarských Nemcov a Nadácia Konrada Adenauera. Jugend debattiert international je doteraz jedinou medzinárodnou rečníckou súťažou pre žiakov v nemeckom jazyku. Má prispieť k tomu, aby mladí ľudia v strednej a východnej Európe dokázali svoje postoje a názory obsahovo fundovane a presvedčivo obhájiť a súčasne má podporiť nemecký jazyk ako médium debaty. Predmetom súťaže je debatovanie po nemecky na témy z oblasti každodenného školského života, základných práv, histórie (predovšetkým spracovanie historickej skúsenosti s bezprávím) a Európy. Projekt je určený pre žiakov od 10. ročníka (2. ročníka stredných škôl), ktorí majú znalosti nemčiny minimálne na úrovni B2 podľa Spoločného európskeho referenčného rámca pre jazyky.
Walscheid
Walscheid je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Moselle, v regióne Lotrinsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Lestanville
Lestanville je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Seine-Maritime, v regióne Horná Normandia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zoznam kultúrnych pamiatok v obci Benice
Toto je zoznam kultúrnych pamiatok v obci Benice v okrese Martin.
Hartkirchen
Hartkirchen je obec v Rakúsku v spolkovej krajine Horné Rakúsko v okrese Eferding.
Žije tu 4 152 obyvateľov (1. 1. 2010).
Pavel Vladimirovič Vinogradov
Pavel Vladimirovič Vinogradov (* 31. august 1953, Magadan) je od mája 1992 ruský kozmonaut, člen oddielu kozmonautov RKK Energija. Prvýkrát vzlietol do vesmíru v auguste 1997 ako palubný inžinier 24. základnej expedície na stanici Mir, v kozme strávil šesť mesiacov. Druhýkrát sa opäť na pol roka vydal do vesmíru ako veliteľ Expedície 13 na Medzinárodnú vesmírnu stanicu (ISS). Jeho tretí let sa uskutočnil 28. marca 2013 na palube rakety Sojuz TMA-08M, ktorou letel na 166-dňovú expedíciu 35/36 s návratom 11. septembra 2013. Celkom tak strávil vo vesmíre takmer 547 dní.
Černihivská oblasť
Černihivská oblasť (počas Sovietskeho zväzu po rusky Černigovská oblasť) je jedna z 24 administratívnych oblastí Ukrajiny. Má rozlohu 31 865 km² a žije tu 1,157 milióna obyvateľov (podľa sčítania z roku 2006). Hlavným mesto oblasti je Černihiv.
Pavel Vladimirovič Vinogradov
Kozmonaut
Žiadosť o vstup do oddielu kozmonautov NPO Energija poslal ešte ako pracovník MAI generálnemu konštruktérovi Energie už roku 1981. Na jar 1983 získal súhlas lekárskej komisie IMBP. Potom ešte len začal pracovať v Energii. Roku 1984 zložil technické skúšky potrebné pre vstup medzi kozmonautov, ale nenaplnil požadovanú trojročnú dobu zamestnania vo firme. Preto sa mohol zúčastniť až ďalšieho náboru roku 1987, opäť prešiel technickými aj lekárskymi testami, 21. októbra 1988 získal súhlas Hlavnej lekárskej komisie na prípravu. Ale na zasadnutí Štátnej medzirezortnej komisie 29. decembra 1988 nemal podporu predstaviteľov Energie a nebol odporučený na zaradenie medzi kozmonautov. Nevzdal sa, prihlásil sa aj do nasledujúceho náboru a tentoraz na Štátnej komisii prešiel (3. marca 1992). Potom bol 13. mája 1992 v Energii zaradený na pozíciu kandidáta na kozmonauta. Dvojročná všeobecná kozmickú príprava v Stredisku prípravy kozmonautov J. A. Gagarina sa pre zdravotné problémy pretiahla, ukončil ju vo februári 1995, potom získal kvalifikáciu skúšobný kozmonaut.
Od februára 1995 bol určený za palubného inžiniera záložnej posádky 20. základnej expedície na Mir. Od októbra 1995 postúpil do hlavnej posádky 22. základnej expedície, ale v auguste 1996 ochorel veliteľ posádky Gennadij Manakov a hlavnú posádku nahradila záložná. thumb|left|Posádka Sojuzu 13 Vinogradov, Pontes a Williams na Bajkonure pred raketou Sojuz. 29. marca 2006.
Od augusta 1996 sa pripravoval v hlavnej posádke 24. základné expedície, s Jurijom Gidzenkom (od októbra nahradeným Anatolijom Soloviovom). Do vesmíru odštartovali z Bajkonuru 5. augusta 1997 na palube Sojuzu TM-26. Na Mire vystriedali Vasilia Ciblieva a Alexandra Lazutkina a strávili na stanici šesť mesiacov s postupne sa vystriedavšími americkými astronautmi Michaelom Foaleom, Davidom Wolfom (privezeným raketoplánom Atlantis) a Andrewom Thomasom (privezeným raketoplánom Endeavour). Na Zem sa Soloviov a Vinogradov vrátili po 197 dňoch, 17 hodinách a 34 minútach letu.
Už v júli 1997 bol vybraný do záložnej posádky Expedície 3 na ISS vo funkcii palubného inžiniera, vo februári 1998 bol súčasne vymenovaný za palubného inžiniera hlavnej posádky Expedície 5. Ale vo februári 1999 bol v oboch posádkach nahradený Nadeždou Kuželnou a prevedený do programu Mir. Vytvoril so Saližanom Šaripovom záložnú posádku 28. základnú expedíciu (letela v apríli - júni 2000) a hlavnú posádku 29. základnej expedície, ktorej let bol nakoniec v decembri 2000 zrušený. Do zániku Miru v marci 2001 bola dvojica Šaripov, Vinogradov udržiavaná ako záložná pre prípad mimoriadnej situácie na Mire.
V novembri 2002 bol zaradený do záložnej posádky 5. návštevnej expedície a hlavnej posádky 6. návštevnej expedície na ISS. Už v januári nasledujúceho roka bol odstránený z prípravy zo zdravotných dôvodov. Vo februári 2003 sa stal náčelníkom oddielu kozmonautov RKK Energija.
V januári 2004 bol určený za veliteľa Expedície 13. K svojmu druhému letu vzlietol 30. marca 2006 v Sojuze TMA-13 s americkým palubným inžinierom Jeffrey Williamsom a brazílskym kozmonautom Marcosom Pontesom. Členovia Expedície 13 - Vinogradov a Williams prevzali stanicu od dvojice William McArthur, Valerij Tokarev z Expedície 12, ktorí po týždni s Pontesom pristáli so Sojuzom TMA-7. V septembri 2006 Vinogradov s Williamsom odovzdali stanicu následovníkom z Expedície 14 a 28. septembra pristáli na Zemi po 182 dňoch, 22 hodinách a 43 minútach pobytu v kozme.
V októbri 2007 bol odvolaný z funkcie náčelníka oddielu kozmonautov a menovaný za zástupcu náčelníka Skúšobného leteckého strediska RKK Energija, pri zachovaní statusu kozmonauta.
Levantské more
Levantské more  (meno podla Levanty) je východná časť Stredozemného mora na severe ohraničené Tureckom, z východu pobrežím Sýrie, Libanonu, Izraelu a pásmom Gazy. Na severozápade hraničí s Egejským morom a na západe s  Líbyjským. Najväčší ostrov Levantského mora je Cyprus.
Kozojedy (okres Praha-východ)
Kozojedy sú obec v Česku v okrese Praha-východ v Stredočeskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 706 obyvateľov, z toho 355 mužov a 351 žien, pričom priemerný vek v obci bol 38,5 roka (muži 36,3 roka, ženy 40,8 roka).
Le Faouët (kantón)
Le Faouët je francúzsky kantón v departemente Morbihan v regióne Bretónsko. Tvorí ho šesť obcí.
Sulawesi
náhľad|Topografická mapa ostrova
Sulawesi (slovenský historický názov Celebes ) je jeden z ostrovov Veľkých Súnd. Leží v Indonézii a je to jedenásty najväčší ostrov na svete. Má rozlohu. Najväčšie mesto je Makasar.
Od Bornea ho delí Makasarský prieliv, od Filipín Sulaweské more a od Malých Súnd Floreské more.
Vážky (rad)
Vážky (Odonata) je rad hmyzu, ktorý sa z vývojového hľadiska pokladá za jeden z najstarších. Špecializovaná veda o vážkach sa nazýva odonatológia.
Výskyt druhov
Vážky sa vyskytujú na celom svete s výnimkou najchladnejších miest. Počet druhov na svete sa odhaduje asi na 5 500 druhov, na území Slovenska približne 70 (najväčší druh je Cordulegaster heros).
Vážka je stredný hmyz, ktorý žije v blízkosti chladných močiaroch (vody). Dlhá môže byť max. a jej krídla. Má dva páry krídel. Dva na ľavo a dva na pravo. Živí sa najmä menším hmyzom, rybkami, prípadne rastlinami.
Systematika vážok
Rad pozostáva z asi tridsiatich čeľadí.
Rozoznávame dve veľké skupiny (podrady) a jeden malý podrad:
Výskyt druhov
Vážky obľubujú teplejšie stanovištia v okolí sladkých vôd, rybníkov, močarísk, rašeliniská a lesné lúky, ako i okraje lesov a potokov. Pri love však môžu zaletieť aj ďaleko od nich.
Spôsob života
Ako dravci lovia predovšetkým iné druhy hmyzu: (muchy, komáre a pod.). Väčšina druhov dobre lieta, na krátke vzdialenosti dokážu vyvinúť rýchlosť až okolo /h. Vážky majú mimoriadne dobré letové schopnosti. V rýchlosti letu a vytrvalosti patria medzi rekordmanov v ríši hmyzu. Dokážu dokonca ovládať každé krídlo samostatne a vedia tak lietať dozadu, zastaviť sa vo vzduchu alebo naraz zmeniť smer letu.
Motýlice a šidielka čakajú na vhodnú korisť na vegetácii, vážky a šidla sa zdržujú vo vzduchu a svoju korisť lovia priamo za letu. Pri love sa orientujú dobre vyvinutým zrakom, lebo niektoré druhy vidia až na niekoľko metrov. Samci niektorých druhov vážok majú svoje teritória, ktoré bránia pred inými votrelcami. Ako potrava im slúži iný hmyz, larvy a lovia aj červy, perloočky a ďalšie drobné vodné živočíchy.
Iné projekty
– kľúč k určovaniu čeľadí vážiek v Česku na Wikibooks
Ťin (štát)
Ťin bol v rokoch 746403 pred Kr. jeden z najsilnejších štátov obdobia čínskych dejín známeho ako Obdobie Jari a jesene.
Ležal v oblasti dnešnej provincie Šan-s' Čínskej ľudovej republiky. Ťin založil Tchang Šu-jü, potomok kráľovskej dynastie Čou. Na konci Obdobia Jari a jesene sa Ťin rozdelil na tri samostatné štáty: Chan, Čao a Wej. Toto rozdelenie sa niekedy označuje aj ako začiatok Obdobia bojujúcich štátov; všetky tri totiž v tomto období hrali dôležitú úlohu.
Stredná Európa
thumb| Stredná Európa Stredná Európa je časť Európy ležiaca medzi východnou a západnou Európou.
Najširšia geografická definícia hovorí, že ide o trup Európy bez všetkých polostrovov a bez Východoeurópskej roviny.
Podľa inej, geograficko-historickej definície sem patrí v užšom zmysle: Nemecko, Rakúsko, Švajčiarsko, Lichtenštajnsko, Poľsko, Česko, Slovensko, Maďarsko, Slovinsko a prípadne aj Chorvátsko (a ak možno zohľadniť aj časti štátov, tak aj prípadne Vojvodina, Zakarpatská Ukrajina, Sedmohradsko, časť severného Talianska, Dalmácia naopak nie a podobne).
Keďže politicko-ekonomicky zaraďujeme Nemecko, Rakúsko, Švajčiarsko a Lichtenštajnsko aj do západnej Európy, niekedy sa tieto krajiny nepovažujú za strednú Európu. Nemci či Rakúšania sami seba takmer vždy považujú za súčasť geografickej „strednej Európy“ a politicko-ekonomickej „západnej Európy“.
Ďalšie definície hovoria o štátoch strednej Európy ako o krajinách, ktoré svojou kultúrou a históriou patria k Západu, ale ktoré boli po II. svetovej vojne v sfére vplyvu Sovietskeho zväzu.
Don LaFontaine
Donald LaFontaine (* 26. august 1940, Duluth, Minnesota, USA – † 1. september 2008, Los Angeles, Kalifornia) bol americký komentátor známy tým, že nahovoril viac ako 5 000 filmových trailerov, televíznych reklám, internetových propagácií a trailerov na videohry. Jeho nezameniteľný hlas je aj hrozivý aj zvučný. Vďaka veľkému množstvu komentárov k trailerom, ktoré LaFontaine nahral, stal sa indentifikovateľný podľa frázy "In a world..." (v slovenčine "Vo svete, kde..."), ktorá sa používa v traileroch tak často, až sa stala klišé. Niekoľkokrát aj toto klišé parodoval, nedávno pre poisťovňu GEICO.
LaFontaine uviedol, že jeho obľúbená práca na filmovom traileri, bola na životopisnom filme Sloní muž.
Henri de Lubac
Henri de Lubac (* 20. február 1896, Cambrai – † 4. september 1991, Paríž) bol francúzsky katolícky teológ, jezuita a kardinál.
Životopis
Henri de Lubac vstúpil do Spoločnosti Ježišovej dňa 9. októbra 1913. V roku 1927 bol vysvätený za kňaza. Od roku 1929 do roku 1961 bol profesorom fundamentálnej teológie a dejín náboženstiev na Institut catholique v Lyone.
V roku 1938 vydal svoje programové dielo Catholicisme, ktoré nanovo zdôrazňuje univerzálny spásonosný význam cirkvi.
Počas druhej svetovej vojny spolupracoval s francúzskym odbojom.
V roku 1950 mu bolo na 8 rokov zakázané vyučovať – bol to dôsledok jeho náuky o milosti (formulovanej predovšetkým v knihe Surnaturel z roku 1946). Počas tohto obdobia publikoval tri knihy o budhizme.
Napriek tomu si ho však kardinál Pierre-Marie Gerlier, arcibiskup Lyonu, napokon vybral za svojho teologického poradcu na Druhom vatikánskom koncile.
Dňa 2. februára 1983 ho pápež Ján Pavol II. vymenoval za kardinála (Henri de Lubac nebol vysvätený za biskupa) s titulárnym chrámom Santa Maria in Domnica, aby vyjadril svoje uznanie jeho celoživotnému teologickému dielu.
Význam
Henri de Lubac patrí spolu s Marie-Dominique Chenu, Jeanom Daniélou a Yvesom Congarom k priekopníkom tzv. nouvelle théologie. Nanovo chceli premyslieť problematiku nemeniteľnosti vs. dejinnej podmienenosti pravdy, možnosť poznateľnosti Boha, vzťah medzi prirodzenosťou a milosťou, ako aj vzťah k nekresťanským náboženstvám. Okrem iného sa usilovali aj o dialóg s marxizmom. Tým boli, mimochodom, vytýčené aj témy Druhého vatikánskeho koncilu... Spomínaní teológovia však nikdy netvrdili, že by ich teológia mala nejakým spôsobom eliminovať význam cirkevnej Tradície alebo že rozumná teológia je možná len v hraniciach súčasného vedeckého poznania. Práve naopak, samotný Lubac často zdôrazňoval, že katolícka dogma podporuje jednotu, spoločenstvo, communio.
Lubac bol veľmi známym aj mimo odborných teologických kruhov, uznania sa mu dostalo predovšetkým v medievalistike. Tu sa preslávil svojim monumentálnym kompendiom k dejinám tzv. štvorakého chápania Sv. Písma (lat. quatuor sensus scripturae): Exégèse médiévale: les quatre sens de l’écriture (Paris, 1959 – 1964), ktoré naväzuje ešte na diela spred roka 1940.
Pokoncilová kríza podnietila Lubaca znova a jasne argumentovať v prospech Tradície.
Dielo
Nasledujúci zoznam obsahuje len Lubacove najznámejšie diela:
Borneo
Borneo (-slovenský normovaný názov) alebo Kalimantan je tretí najväčší ostrov na svete nachádzajúci sa v strede malajského súostrovia. Jeho územie patrí krajinám Indonézia, Malajzia a Brunej a jeho celková rozloha je. Geograficky je súčasťou juhovýchodnej Ázie.
Krajina
Pobrežie ostrova je dlhé, má málo zátok a kvôli madrovníkovým močiarom neprístupné, čím je vysvetlená nízka obývanosť ostrova. Povrch je málo štrukturovaný. Rozsiahle časti sú porastené pralesom. Severne od Bornea sa nachádza najväčší malajzijský ostrov Banngi.
Pohoria
Na Borneu je reťazec pohoria, ktorý sa rozprestiera zo severovýchodu, od cípu Sampanmangio po juhozápadný špic, cíp Datu. Toto pohorie sa člení na Pegunongan Iran v Sabah, Pegunongan Kapuas Hulu na hranici medzi Sarawak a Kalimantan Barat, Schwanerove pohorie (pomenované podľa nemeckého geológa Carl Schwanera) v Kalimantan Barat a Müllerove pohorie (pomenované po nemeckom majorovi Gergovi Müllerovi) na juhozápade ostrova. Najvyššia vyvýšenina hora Kinabalu sa nachádza na severovýchode ostrova a s výškou je súčasne najvyšším kopcom južnej Ázie. Granitové a bridlicové pohoria sa nachádzajú zväčša na západe Bornea.
Mestá
Mestá na Borneu zoradené podľa počtu obyvateľov:
Klíma
Borneo má vyslovene tropickú klímu s vysokou vlhkosťou vzduchu nad 80%. Priemerné teploty kolíšu medzi 27,7 °C v máji a 26,7 °C v decembri. Na väčšej južnej časti nie je výrazné zrážkové obdobie. Stredné medziročné množstvo zrážok je 3000 až. Severná časť ostrova má obdobie dažďov s najsilnejšími zrážkami medzi októbrom a marcom.
Växjö
thumb|Växjö
Borneo
Moria
Borneo je na juhu ohraničené Jávskym morom, na západe Karimatským prielivom, na severe Juhočínskym morom, na severnom cípe Suluským morom, na východe Celebeským morom a Makasarským prielivom.
Växjö
Växjö je švédske mesto v provincii Småland, 195 km juhovýchodne od Göteborgu. V roku 2010 tu žilo vyše 60 000 obyvateľov.
Borneo
Dejiny
Počas druhej svetovej vojny ostrov obsadili japonské vojenské jednotky.
Växjö
Názov vznikol pravdepodobne zlúčením slov väg (cesta) a sjö (jazero). Mesto leží medzi jazerami cez ktoré v zime po zamrznutí viedla cesta. Podľa legendy sem kresťanstvo priniesol misionár Sigfrid, od roku 1170 tu bolo biskupstvo a pútnické miesto. Mestské práva získalo od kráľa Magnusa IV. 13. februára 1342. Vzhľadom na umiestnenie medzi súperiacim Švédskom a Dánskom bolo mnohokrát zničené, avšak mohlo aj ťažiť z cezhraničného obchodu.
Borneo
Fauna
Dodnes je na Borneu známy výskyt 221 druhov cicavcov. K tomu patria popri orangutanom aj gibony. Na Borneu žije približne 25 druhov orangutanov, o ktorých ochranu sa snaží medziinými indonézska organizácia Borneo Orangutan Survival Foundation (BOS) respektíve organizácie BOS v rôznych krajinách, napríklad BOS Deutschland e.V. alebo Orangutan Foundation (Národný park Tanjung Puting). Extrémne vzácny je vyhynutím ohrozený plachý druh nosorožca sumatrianskeho, z ktorého existuje približne 30 jedincov.
Najväčšou mačkovitou šelmou ostrova je leopard Diardov (Neofelis diardi). Menšie mačkovité šelmy na ostrove sú mačka plachočelá (Prionailurus planiceps), mačka bornejská (Pardofelis badia) a mačka bengálska (Prionailurus bengalensis). Malé dravé medvede malajské (Helarctos malayanus) sú typickými obyvateľmi tropického pralesa. Kahau nosatý (Nasalis larvatus) sa vyskytuje len na Borneu. Vták Buceros rhinoceros je jedným zo 622 druhov vtákov vyskytujúcich sa na ostrove. Ďalej sa tu vyskytuje okolo 400 druhov plazov a obojživelníkov, medzi nimi jediný známy had, ktorý vie ako chameleón meniť farby Enhydris gyii a varan Lanthanotus borneensis.
Växjö
V meste stojí katedrála zo 14. storočia. Pri vchode je runový kameň. V okolí sú hrady Teleborg a Kronoberg. Sídli tu univerzita Linnaeus, pomenovaná po Carlovi Linné, ktorý v meste od roku 1716 študoval.
Važecká chata
Važecká chata tiež Kertészova chata, Kertészova važecká chata, '''Chata kpt. Rašu''' bola chata, ktorú postavili na Troch studničkách vo Vysokých Tatrách.
Názov
Pomenovaná tak bola preto, lebo stála na važeckých pozemkoch. Dôvernejší znalci, turisti a horolezci ju volali Kertézsovou chatou alebo Kertézsovou važeckou chatou, lebo ju postavil Jozef Kertész, bývalý nájomca chaty v Kôprovej doline.
História chaty
Na Troch studničkách poskytovala ubytovanie turistom erárna horáreň, ktorá bola postavená v roku 1907. Kriváň a jeho okolie lákali stále viac turistov. Horáreň nestačila, Jozef Kertész z Kežmarku sa rozhodol v roku 1933 postaviť novú chatu. Bola na výhodnom mieste, lebo bola východiskovým bodom pre túry cez Vyšnú priehybu na Kriváň.
Važecká chata počas druhej svetovej vojny slúžila poľským kuriérom, bola útočiskom i zásobovacou základňou pre partizánov počas Slovenského národného povstania. Hitlerovské vojská ju 27. septembra 1944 vypálili.
Ťin
Ťin môže byť v Číne:
Haslach an der Mühl
Haslach an der Mühl je obec v Rakúsku v spolkovej krajine Horné Rakúsko v okrese Rohrbach.
Žije tu 2 585 obyvateľov (1. 1. 2010).
Daň z príjmov právnickej osoby
Daň z príjmov právnickej osoby (do roku 2003 daň z príjmov právnických osôb; neformálne sa nazýva aj daň zo zisku alebo korporátna daň) je na Slovensku popri dani z príjmov fyzickej osoby druhá súčasť dane z príjmov. Je to štátna priama daň vzťahujúca sa na (takmer) všetky príjmy právnických osôb.
Daňovník
Právnická osoba, ktorá má na území Slovenska sídlo alebo miesto skutočného vedenia; miestom skutočného vedenia je miesto, kde sa prijímajú riadiace a obchodné rozhodnutia štatutárnych orgánov a dozorných orgánov právnickej osoby, aj ak adresa tohto miesta nie je zapísaná v obchodnom registri
Predmet dane
Predmet dane je závislý od právnej formy daňovníka. Jednotlivé druhy predmetu sú vymenované v § 12 zákona. Všeobecne ide o všetky príjmy plynúce z poskytovaných služieb, predaja produktov či majetku právnickej osoby. Na niektoré príjmy sa ale vzťahujú výnimky, ktoré sú uvádzané v § 13 zákona.
Základ dane
Výpočet základu dane u príjmu právnických osôb je oproti príjmu fyzických osôb zložitejší. Základ musí byť upravený o odpočítateľné a pripočítateľné položky uvádzané v § 17 až § 29. Zjednodušene možno povedať, že základom dane je (mierne upravený) zisk z účtovníctva právnickej osoby.
Sadzba dane
Sadzba dane je v roku 2019 stanovená na 21 % (staršie 22%, 23% a ešte staršie 19%). V rokoch 2014-2017 právnické osoby platili daňové licencie, ktoré predstavovali minimálnu výšku dane. Ich výška závisela od typu spoločnosti a od veľkosti obratu. Daňové licencie sa započítavali so splatnou daňou.
Avrora (loď Októbrovej revolúcie)
Avrora, v literatúre bežne uvádzaný ako Aurora alebo Auróra, je ruský obrnený krížnik, ktorý v súčasnosti slúži ako múzeum v Petrohrade.
Avrora, Pallada a Diana patrili do skupiny veľkých krížnikov, ktoré začali stavať koncom 90. rokov 19. storočia a boli určené na ničenie obchodných lodí protivníka. Ako všetky obrnené krížniky tých čias, mali po celej dĺžke trupu pancierovú palubu, ktorá bola zošikmená k bokom, aby zlepšila ochranu na čiare ponoru.
Dejiny
náhľad|vľavo|Trup Avrory pri spustení na vodu, 24. mája 1900 náhľad|vľavo|Krížnik Avrora vo svojom súčasnom kotvisku
V roku 1905 bola nasadená v rusko-japonskej vojne, zúčastnila sa bitky pri Cušime. Bojovala aj v prvej svetovej vojne. 7. novembra 1917 kotvila na Neve a na Leninov rozkaz vystrelila salvu slepých nábojov ako signál pre delostrelecký pluk, ktorý začal útok na Zimný palác. Tým sa začala októbrová revolúcia v Rusku. Od roku 1922 slúžila ako výcviková loď.
V priebehu druhej svetovej vojny boli niektoré lodné zbrane demontované a použité pri obrane Leningradu. Časť posádky lode spolu s jej delami tvorilo batériu „A“ zapojenú do obrany Dudergofu (dnes časť mesta Krasnoje Selo), kde viedla ťažký boj s nemeckými obrnenými jednotkami a bola celkom zničená, pričom k vlastným jednotkám sa po týždeň trvajúcich bojoch v obkľúčení dostalo len 26 zo 160 mužov.
Loď samotná bola počas vojny umiestnená v prístave Oranienbaum blízko Leningradu. Od druhej polovice septembra 1941 bola pravidelne pod paľbou nemeckého delostrelectva a rovnako bola vystavená aj náletom nepriateľského letectva. Kvôli zbytočnému ohrozeniu posádky nariadil v tomto období jej kapitán 3. triedy Sakov presun celej posádky s výnimkou striedajúcich sa hliadok do bezpečnejších postavení na brehu. Kvôli tomuto rozkazu bol kapitán lode zatknutý, obvinený z paniky a úteku z lode a následne zastrelený. Ani tieto tvrdé rozkazy však nezabránili tomu, že od 27. do 30. septembra 1941 kotviaci krížnik viackrát zasiahlo nemecké letectvo. V dôsledku poškodenia loď nabrala vodu, sadla na dno prístaviska a naklonila sa na pravú stranu o 3°. Loď bola následne opustená a hliadky zaisťovali už iba jeden z jej protilietadlových kanónov a vlajku. V tomto období boli postupne z lode demontované všetky zbrane. Demontáž sťažovalo ostreľovanie nemeckým delostrelectvom. Loď zostala poškodená a pravidelne ostreľovaná v oranienbaumskom prístave až do konca blokády mesta.
V lete roku 1944 bolo rozhodnuté, že loď bude slúžiť ako múzeum. Avrora bola v tomto období vyzdvihnutá a presunutá do Leningradu, kde bola opravená. Koncom roku 1945 loď slúžila pri nahrávaní filmu o lodi Variag. Po vojne bol krížnik v rokoch 1945-47 opravený. 17. novembra 1948 Avroru presunuli na jej súčasné miesto k Nachimovskému učilišťu na Boľšuju Nevku, kde slúžila ako učebné plavidlo pre záverečný ročník študentov námorného učilišťa. Od roku 1956 v nej bolo zriadené múzeum. Loď ešte niekoľko rokov slúžila zároveň ako výcviková loď. V roku 1960 však bola Radou ministrov ZSSR zaradená medzi štátom chránené pamätníky čím sa jej výcviková služba skončila. Loď ďalej slúžila výlučne ako múzeum. 22. februára nariadením Prezídia Vrchného sovietu ZSSR vyznamenaná radom Októbrovej revolúcie, stala sa tak jedinou jednotkou dvakrát dekorovanou týmto radom. Zaujímavosťou je fakt, že na vyznamenaní je zobrazená práve Avrora.
Dňa 18. augusta 1984 bola loď prevezená do doku, kde sa podrobila rozsiahlej oprave a reštaurácii, ktorá sa skončila v roku 1987. 1. decembra 2010 bola loď odovzdaná ruským námorníctvom oficiálne k námornému múzeu.
Krychnov
Krychnov je obec v Česku v okrese Kolín v Stredočeskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 101 obyvateľov, z toho 44 mužov a 57 žien, pričom priemerný vek v obci bol 46,2 roka (muži 46,4 roka, ženy 46,0 roka).
Druhý vatikánsky koncil
Druhý vatikánsky koncil bol XXI. všeobecný ekumenický koncil Katolíckej cirkvi, konaný v rokoch 19621965. Koncil, ktorý zvolal pápež Ján XXIII., začal program tzv. aggiornamenta, dal podnet k reforme rímskokatolíckej liturgie (o. i. umožnil pri bohoslužbách používať národný jazyk), obnove východných katolíckych cirkví a formuloval vzťah katolíckej cirkvi k iným kresťanských cirkvám a spoločenstvám a k nekresťanským náboženstvám.
Príprava
25. januára 1959, tri mesiace od svojho zvolenia za pápeža, oznámil Ján XXIII. úmysel zvolať v najbližšom čase rímsku synodu a všeobecný koncil. Podľa informácií zverejnených po smrti Jána XXIII., pápež plánoval zvolať koncil nie do Vatikánu, ale do baziliky sv. Pavla v obvode Ostia a nazvať ho Prvým ostijským koncilom. Chcel tým zdôrazniť, že sa nestotožňuje s rozhodnutiami 1. vatikánskeho koncilu. Pápež napokon na nátlak Vatikánu od tohto zámeru ustúpil. Koncil zasadal v bazilike sv. Petra a bol pomenovaný Druhý vatikánsky.
Koncil sa pripravoval takmer tri roky. Za toto obdobie sa k jeho príprave i samotnému priebehu vyjadrilo vyše dvesto cirkevných predstaviteľov z celého sveta. Ich návrhy a názory tvorili niekoľko desiatok zväzkov. Na rokovanie koncilu bolo pripravených sedemdesiat dokumentov.
Otvorenie a prvé zasadanie
Koncil bol otvorený ráno 11. októbra 1962 slávnostnou svätou omšou v Bazilike sv. Petra. Na jeho otvorení sa zúčastnilo 85 kardinálov, 8 patriarchov, 533 arcibiskupov, 2131 biskupov, 12 opátov, 14 prelátov, 67 generálnych predstavených reholí a kongregácií a 13 predstaviteľov nekatolíckych cirkví. Okrem toho sa na otvorení koncilu zúčastnilo osemdesiatšesť oficiálnych delegácií z rozličných krajín a medzinárodných organizácií.
Pôvodne mal koncil trvať krátko. Ukázalo sa však, že problémov, ktoré treba vyriešiť, je príliš veľa a názory sa rozchádzali. Počas konania koncilu v júni 1963 pápež Ján XXIII. zomrel, jeho nástupca Pavol VI. sa rozhodol v koncile pokračovať. Zasadnutia trvali až do roku 1965.
K otázkam prerokúvaných na koncile patril aj problém vyostrovania medzinárodného napätia a výzva za všeobecný mier a odzbrojenie. Návrhy jednotlivých uznesení pripravovali špeciálne komisie a potom sa prerokúvali v pléne. Ako prvá sa prejednávala schéma O posvätnej liturgii.
Forma rímskokatolíckej liturgie sa nezmenila od roku 1570, keď ju schválil pápež Pius V. Schéma predložená koncilu navrhovala jej zjednodušenie, aby bohoslužby boli veriacim prístupnejšie a zrozumiteľnejšie. Prerokúvala sa tiež možnosť použitia iných liturgických jazykov ako latinčiny. Po búrlivých debatách bolo napokon hlasovaním rozhodnuté o možnosti použitia národných jazykov v bohoslužbách latinského obradu.
14. novembra koncil pristúpil k prerokúvaniu schémy Dei Verbum (O Božom slove). Rozdielne názory na túto otázku boli svojho času jednou z príčin cirkevného rozkolu kresťanského Západu. Protestantské cirkvi pokladajú za jediný prameň Božieho zjavenia Bibliu, kým katolíci aj tradíciu alebo interpretáciu a výklad biblie cirkevnými predstaviteľmi a pápežmi, ako aj závermi všeobecných koncilov.
8. decembra 1962 sa rokovanie prvého zasadania skončilo. Prestávka bola určená do septembra 1963.