cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Čínska priemyselná a obchodná banka
1984
Čínska priemyselná a obchodná banka otvorila svoju prvú pobočku 1. januára 1984 v Pekingu v podobe miestnej štátnej banky.
1999
V roku 1999, ICBC otvorila pobočku v Luxembursku ktorá sa stala Európskym sídlom banky v roku 2011. ICBC (Europe) S.A prevádzkuje sieť pobočiek v hlavných európskych mestách menovite Paríž, Amsterdam, Brusel, Miláno, Madrid, Barcelona, Varšava a Lisabon.
2005
Operácie banky v Hongkongu sú uvedené pod názvom ICBC Asia. 10. októbra 2005 zakúpila dcérsku spoločnosť Fortis Bank v Hongkongu a rebrandingovala ju pod svojím vlastným menom.
2006
V rámci prípravy na plánovanú počiatočnú verejnú ponuku poskytli 28. apríla 2006 traja "strategický investori" spoločnosti ICBC 3,7 miliardy USD:
V tom čase najväčšia IPO (prvá verejná ponuka akcií) na svete
ICBC navýšila o najmenej 14 miliárd USD v Hongkongu (H-akcie) a o ďaľších 5,1 miliardy USD v Šanghaji (A-akcie). Z dôvodu vysokých úpisov sa uskutočnili umiestnenia greenshoe (t.j nadmerné pridelenie) a nárast ICBC vzrástol na 21,9 miliardy USD (17 % trhovej hodnoty ICBC pred IPO), rozdelených na 16 miliárd USD v Hongkongu a 5,9 miliárd USD v Šanghaji. Po celosvetovej ponuke predstavoval voľný vklad akcií 22,14 % trhovej kapitalizácie.
Na konci prvého dňa obchodovania sa akcie banky uzavreli na takmer 15 % s 3,52 HKD v Hongkongu v porovnaní s kótovacou cenou 3.07 HKD, ktorá bola vzhľadom na silný dopyt nastavená na vrchole indikatívneho rozpätia. Podľa spoločnosti Bloomberg bola trhová kapitalizácia ICBC na konci obchodovania na základe Hongkongských akcií 156,3 miliardy USD, čím sa jej kapitál stal piatym najvyšším na svete medzi bankami, hneď po JPMorgan Chase. Medzitým ICBC v Šanghaji kótované A-akcie zaznamenali miernejšie zisky a skončili na 5,1 % z ponukovej ceny 3,12 RMB.
2008
V auguste 2008 sa ICBC stala druhou čínskou bankou od roku 1991 ktorá získala federálny súhlas založiť pobočku v New York City.
2010
V roku 2010, ICBC požičala 400 miliónov USD na dokončenie priehrady Gibe III v Etiópii. Organizácie ktoré boli proti priehrade, napríklad International Rivers a Survival International, sa sťažovali alebo písomne zaslali svoje názory ICBC proti stavaniu priehrady.
2011
24. januára 2011 ICBC zriadila pobočku v Madride v Španielsku.
20. mája 2011 ICBC Ltd. zriadila dve pobočky v Pakistane, jednu v Karáči a druhú v Islamabade. 18. augusta 2011, ICBC prešla overením Pakistanskej štátnej banky a začala svoj biznis v Pakistane.
2012
ICBC v novembri 2012 získala za 600 miliónov USD 80 %-tný podiel Standard Bank Argentina a o šesť mesiacov neskôr došlo k zmene v 103 pobočkách ktoré mala juhoamerická banka v republike. Je to najväčšia prevádzka čínskej banky v Latinskej Amerike. V Argentíne má banka 1,000,000 individuálnych zákazníkov, 30,000 firiem vo všetkých oblastiach a viac než 1600 korporátnych spoločností.
2014
24. septembra 2014 bola oficiálne zriadená pobočka ICBC Kuwait v Kuvajte, hlavnom meste Kuvajtu. Táto prvá a momentálne jediná čínska banka pôsobiaca v Kuvajte ukončila zriadením tejto pobočky históriu neprítomnosti čínskej banky v Kuvajte. Okrem toho je tiež štvrtou pobočkou ICBC na blízkom východe, po pobočkách v Dubaji, Abu Zabí a Doha.
2015
25. mája 2015 spoločnosť posilňovala svoju prítomnosť na Blízkom východe a v Európe nákupom tureckej banky TekstilBank a vytvorením dcérskej spoločnosti ICBC Turkey.
2016
Dňa 18. novembra 2016 banka získala licenciu príjimať vklady v Rusku.
2017
V októbri 2017 banka oznámila nárast čistého zisku za tretí štvrťrok o 3,3 %.
Základné údaje
V roku 2006 mala ICBC 2,5 milióna korporátnych zákazníkov a 150 miliónov individuálnych zákazníkov. V roku 2005 sa čistý zisk zvýšil o 12,4 % na 33,7 miliárd RMB a celkový zostatok pôžičiek bol 3,289,5 miliardy RMB. Súhrnné pasíva sú 6,196,2 miliárd RMB, čo predstavuje nárast o 11,2 %. Oneskorené alebo nesplácané úvery (NPL) predstavovali v roku 2005 154,4 miliárd RMB, pomer NPL (nesplácaný úver) 4,69 % a pomer KP (kapitálová primeranosť) 9,89 %.
2. decembra 2014 bola ICBC označená za najväčšiu banku na svete podľa aktív a kapitálu 1. stupňa. V júli 2007 bola z hľadiska výnosov na 30. mieste.
Pôžičky podľa odvetvia
V miliónoch Čínskych RMB v roku 2005 :
Spolu : 3,289,553
Nesplatené pôžičky
Na konci roka 2004 tvorili 19,1 % portfólia ICBC nesplatené pôžičky. S cieľom vyčistiť súvahu ICBC a pripraviť ju na kótovanie v zahraničí čínska vláda zorganizovala sériu kapitálových injekcií, prevodov aktív a likvidáciu zlých pôžičiek dotovaných vládou ktoré nakoniec stáli viac než 162 miliárd USD. To zahŕňalo schválenie finančnej injekcie vo výške 15 miliárd USD. Táto suma bola financovaná z rozsiahlych devízových rezerv Číny 28. apríla 2005. Pekingská štátna spoločnosť China Huarong Asset Management pomohla ICBC zbaviť sa zlých úverov. Podľa výročnej správy za rok 2005, takmer 5% úverov je klasifikovaných označením non-performing, čo znamená nesplatená pôžička, v porovnaní s väčšinou západných bánk, ktoré majú nižšie ukazovatele NPL, napríklad americké komerčné banky približne 1%.
Environmentálna politika a výsledky
V roku 2008 bola ICBC prvou čínskou bankou, ktorá prijala Equator Principles, medzinárodný súbor sociálnych a enviromentálnych štandardov pre finančné inštitúcie, ktorý bol zahájený v roku 2003. Prijala tiež politiku zelených úverov zavedenú v roku 2007 čínskym ministerstvom ochrany životného prostredia. Medzinárodné environmentálne organizácie kritizovali ICBC za nedodržanie svojich sociálnych environmentálnych štandardov a za pokrytectvo, pretože ICBC sa podieľa na financovaní kontroverznej priehrady Gilgel Gibe III v Etiópii.
Kunsthalle Košice
Kunsthalle Košice (alebo Hala umenia Košice), je budova, ktorá slúži ako výstavný priestor pre vizuálne umenie a workshopy. Je to historicky prvá kunsthalle na Slovensku.
Vďaka prestížnemu titulu Európske hlavné mesto kultúry 2013, sa zo schátranej budovy starej krytej plavárne na Rumanovej ulici stal jedinečný polyfunkčný priestor určený súčasnému umeniu, zvaný Kunsthalle Košice alebo Hala umenia. Rekonštrukcia v hodnote 7,5 milióna eur, bola financovaná z prostriedkov Európskej komisie. Po takmer ročnej rekonštrukcii otvorila návštevníkom brány v júli 2013.
História
Mesto Košice sa ešte v roku 1988 zaoberalo otázkou rekonštrukcie mestskej plavárne v hodnote 15 miliónov Kčs, ale nakoniec sa do chátrajúcej budovy nič neinvestovalo. Okrem 25 metrového bazénu sa v nej nachádzali parné kúpele s vlhkou a suchou parou, menšie bazény a vaňové kúpele, takzvané „očistné kúpele“. Krytý bazén bol v poradí štvrtým postaveným na Slovensku a v tomto období patril medzi architektonicky najkrajšie v Česko-Slovensku.
Rekonštrukcia
Pred prestavbou vzniklo viacero projektov na rekonštrukciu plavárne, plánoval sa tu vodný svet, kúpele či relaxačné centrum. Nakoniec priestor slúži na prezentáciu umelcov. Táto technicky vzácna stavba, stojí v ochrannom pásme pamiatkovej rezervácie. Jej pôvodný vzhľad sa veľmi nezmenil.
Kunsthalle v súčasnosti slúži predovšetkým na prezentáciu súčasného vizuálneho umenia, domácich a zahraničných umelcov. Medzi svetoznáme mená, ktoré už v Kunsthalle vystavovali patrí aj popredný britský sochár Tony Cragg či zakladateľ op-artu a hydrokinetického umenia – a košický rodák – Gyula Kosice. Gyula Kosice pred Kunsthalle umiestnil aj sochu, ktorá nesie názov Socha pre Košice. Svoje práce tu vystavoval aj významný rumunský fotograf Constantin Brancusi či britský umelec Damien Hirst, držiteľ Turnerovej ceny.
Valtteri Bottas
Valtteri Bottas (* 28. august 1989, Nastola, Fínsko) je fínsky automobilový pretekár a pilot Formuly 1. Aktuálne jazdí pre Alfa Romeo.
Williams (2013–2016)
Valtteri Bottas sa v roku 2013 stal jazdcom tímu Williams. Jeho tímovým kolegom bol Pastor Maldonado. Počas VC Kanady sa kvalifikoval na treťom mieste, za prvým Vettelom a druhým Hamiltonom. Prvé body v F1 získal počas VC USA, kde v pretekoch skončil na ôsmom mieste. V záverečnom hodnotení šampionátu sa umiestnil na 17. priečke.
V roku 2014 sa Bottasovým novým tímovým kolegom stal Felippe Massa, ktorý odišiel z Ferrari. Počas VC Rakúska sa kvalifikoval na druhom mieste a preteky dokončil tretí. Počas roka sa dostal na pódium ešte päť krát. V celkovom poradí šampionátu skončil štvrtý.
S Massom zostali vo Williamse aj v roku 2015. Hneď v prvých pretekoch sa kvalifikoval na šiestom mieste, no počas kvalifikácie sa zranil a v nemocnici mu počas kontroly zistili mierne poškodenie tkaniva na chrbte a nebol uvoľnený do závodu. Počas roka získal menej pódiových umiestnení oproti predchádzajúcemu roku - iba dve (Kanada a Mexiko). V šampionáte skončil piaty a druhý rok po sebe získal viac bodov ako jeho skúsenejší tímový kolega Massa.
V roku 2016 získal iba jedno pódium - v Kanade. Počas kvalifikácie na VC v Baku dosiahol neoficiálny rekord F1, keď počas kvalifikácie dosiahol rýchlosť 378 km/h. Celkovo skončil ôsmy.
Mercedes (2017–2021)
Rok 2018 nezačal pozitívne, keď počas prvej kvalifikácie v Malbourne havaroval a musel štartovať z pätnásteho miesta. Nasledujúce dva preteky získal dve druhé miesta. Vo VC Azerbajdžanu sa počas hektického závodu Bottasovi podarilo dostať na prvé miesto. Dve kolá pred koncom však Bottas prešiel po úlomku karbónu na trati a dostal defekt, kvôli čomu nedokončil preteky. Pred VC Nemecka podpísal zmluvu na rok 2019 s možnosťou pretekať pre Mercedes aj v roku 2020. Ten rok Bottas nezískal ani jedno víťazstvo a v šampionáte skončil až na šiestom mieste.
Alfa Romeo (2022)
Na rok 2022 v tíme Mercedes podpísal zmluvu niekoľkonásobný majster sveta, Lewis Hamilton. Po skvelých výkonoch Georgea Russella v tíme Williams, získal George Russell miesto v tíme Mercedes a tak už Valtterimu nezostalo voľné miesto. Kvôli dobrým vzťahom šéfa tímu Mercedes, Tota Wolffa s šéfom tímu Alfa Romeo, Frédéricom Vasseurom, získal Valtteri Bottas miesto v tíme Alfa Romeo za svoje služby tímu Mercedes.
Rilhac-Rancon
Rilhac-Rancon je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Haute-Vienne, v regióne Limuzínsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Nightlife (Thin Lizzy)
Nightlife je štvrtý štúdiový album írskej skupiny Thin Lizzy. Vyšiel v novembri 1974 prostredníctvom Mercury Records. Ide o prvý album skupiny ako kvarteta s nováčikmi Scottom Gorhamom a Brianom Robertsonom.
Niektoré reedície CD a príležitostne aj iné zdroje uvádzajú názov albumu ako Night Life, rovnako ako názov piesne. Avšak pôvodný názov albumu je Nightlife.
Singlom propagujúcim album bola pieseň „Philomena“ venovaná Lynottovej matke.
João Goulart
João Belchior Marques Goulart (* 1. marec 1918 - † 6. december 1976) zvaný Jango bol brazílsky prezident v rokoch 1961 až 1964.
Mladosť
Pochádzal zo zámožnej statkárskej rodiny zo štátu Rio Grande do Sul. Bol nádejný futbalista, hrával za Sport Club Internacional, kým pohlavná choroba neobmedzila pohyblivosť jeho pravej nohy. Vyštudoval právo, ale dal prednosť práci na rodinnej farme.
Politická kariéra
Priateľom Goulartova otca bol Getúlio Vargas, ktorý nadaného mladíka uviedol do politiky. João Goulart vstúpil do Vargasovej Brazílskej strany pracujúcich, v roku 1950 bol zvolený za poslanca a v rokoch 19531954 pôsobil ako minister práce. Usiloval sa o zavedenie minimálnej mzdy a sociálneho poistenia. V roku 1956, keď bol prezidentom zvolený Juscelino Kubitschek de Oliveira, stal sa Goulart viceprezidentom. Túto funkciu zastával aj potom, čo sa Kubitschekovým nástupcom stal Jânio Quadros. V auguste 1961, keď Quadros po konflikte s parlamentnou opozíciou abdikoval, stal sa Goulart hlavou štátu. Aby upokojil situáciu, pristúpil na výrazné obmedzenie svojich právomocí. V roku 1963 však vypísal referendum, ktoré znovu zaviedlo prezidentský systém.
Osobný život
Jeho manželkou bola o 21 rokov mladšia Maria Teresa Fontela Goulartová, ktorá bola pre svoju krásu porovnávaná s Jackie Kennedyovou.
Odkaz
Brazílsky filmár Silvio Tendler o ňom v roku 1984 nakrútil životopisný dokument Jango, ocenený na festivale v Havane.
Conches-en-Ouche (obec)
Conches-en-Ouche je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Eure, v regióne Horná Normandia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je. Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zoznam biologických článkov/4
Tento index bol automaticky vygenerovaný podľa tejto kategorizácie. Obsahuje 1 článok. Aby sa nové články zobrazili v tomto indexe, musia byť zaradené aspoň do jednej z vymenovaných kategórii. Nové a upravené kategórie sa zohľadnia pri nasledujúcom generovaní.
4-
4-Chlór-4-deoxygalaktóza
Rochechouart (Haute-Vienne)
Rochechouart je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Haute-Vienne, v regióne Limuzínsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Slovenský pohár v nohejbale mužov
Slovenský pohár v nohejbale mužov je nohejbalová pohárová súťaž mužov na Slovensku, organizovaná Slovenskou nohejbalovou asociáciou (SNA). Vznikla v roku 1975 a zúčastňujú sa jej kluby najvyšších slovenských ligových súťaž. Najúspešnejším klubom súťaže je NK DPMK Košice, ktorý zvíťazil 29 krát.
Štruktúra
Súťaž sa hrá formou turnajov. Najprv sa v skupinách odohrajú zápasy každého s každým a podľa umiestnenia sa potom odohrajú zápasy o konečné umiestnenie. V minulosti mal turnaj viacero formátov, ale momentálne sa hrá systémom striedania setov trojíc a dvojíc, kde v základných skupinách môže zápas skončiť aj remízou 2:2. Vo vyraďovacej časti sa pri nerozhodnom stave hrá rozhodujúci set trojíc.
Vajnorákov jarok
Vznik
Vzniká sútokom dvoch kratších zdrojníc v nadmorskej výške v dorastenom listnatom lese, na západnom svahu vrchu Hviezda, v katastri Borinky v podcelku Malých Karpát; Pezinské Karpaty.
Prvá, kratšia zdrojnica má dĺžku 332 metrov, pramení v zmiešanom lese, v oblasti Zabité vo výške  a tečie najprv severozápadným smerom. Neskôr sa oblúkom stočí na juhozápad, priberá krátky, 34 metrový prítok a pokračuje ďalej listnatým lesom až ku sútoku s druhou zdrojnicou. Predstavuje hlavnú zdrojnicu Vajnorákovho jarku.
Druhá, dlhšia zdrojnica je dlhá 488 metrov, pramení vo výške, taktiež v zmiešanom lese a tečie sprvu rovnobežne s prvou zdrojnicou, t.j. na severozápad. Ďalej preteká v listnatom lese a nakoniec vytvára, v nadmorskej výške ako sekundárna zdrojnica Vajnorákov jarok.
Opis toku
Od sútoku zdrojníc potok pokračuje juhozápadným smerom a následne sa stáča na severozápad, kde v tomto smere vytvára esovitú dvojvlnu. Priberá krátky pravostranný prítok a nachvíľu mení smer na juhozápadný. V tomto úseku podteká lesnú cestu. Opäť sa stáča na severovýchod, preteká rúbaniskom, neskôr listnatým lesom a potom jeho tok sa presmeruje na juhozápad. Ďalej tečie už len dorasteným listnatým lesom naposledy sa stočí na severozápad a následne mierne oblúkom zmení smer na juhozápadný a pokračuje k ústiu. Do Stupavského potoka sa vlieva zľava, v nadmorskej výške
Condé-sur-Iton
Condé-sur-Iton je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Eure, v regióne Horná Normandia.
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zákon o obecnom zriadení
'''Zákon Slovenskej národnej rady č. 369/1990 Zb. zo 6. septembra 1990 o obecnom zriadení''' je zákon Slovenskej národnej rady (SNR), ktorý je základnou právnou normou upravujúcou postavenie a právomocí obcí. Návrh zákona predložil za vládu Slovenskej republiky podpredseda vlády Gábor Zászlós (MNI) na 4. schôdzi SNR 3. septembra 1990, kde bol schválený a následne vydaný 6. septembra 1990 v čiastke 60 Zbierky zákonov Českej a Slovenskej Federatívnej Republiky na stranách 12931306. Od svojho prijatia bol 50-krát novelizovaný.
Roussac
Roussac je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Haute-Vienne, v regióne Limuzínsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Okrúhly chrbát
Okrúhly chrbát je vrch v pohorí Volovské vrchy, krajinnom celku Slovenského rudohoria. Leží nad obcou Úhorná, približne severovýchodne od Rožňavy.
Poloha
Nachádza sa v strednej časti pohoria, v geomorfologickom podcelku Zlatý stôl. Leží v Košickom kraji, v okrese Rožňava a na katastrálnom území obce Pača. Najbližším sídlom je juhovýchodne situovaná Úhorná, východne sa nachádza Smolník, severne Švedlár a Henclová a juhozápadne Čučma a Pača.
Opis
Okrúhly chrbát leží na západnom okraji hrebeňa, vedúceho od Zlatého stola južným smerom do Úhornianskeho sedla. Východne sa nachádza Malá Hekerová, Malý Suchý vrch a Hekerová , južne Pipitka , Biele skaly  a Panský vrch , západne Ramzová , Tri chotáre  a Skalisko  a severne Žobrácka poľana , Jamina , Zlatý stôl  a Kobyliar. Masív je súčasťou povodia rieky Hnilec, kde vodu odvádza potok Stará voda. Na vrchol nevedie značený turistický chodník.
Výhľady
Vrchol pokrýva len nízka vegetácia rozsiahlej holiny, ktorá umožňuje rozhľad. Pri vhodných podmienkach je možné pozorovať okolité vrcholy pohoria, no tiež Revúcku vrchovinu, Vysoké Tatry, Čiernu horu, Slovenský kras a vrchy severného Maďarska.
Prístup
Na vrchol nevedie značený turistický chodník, no traverzom vedie prístup:
Ľubomír Rehák
Mgr. Ľubomír Rehák, PhD. (* 24. február 1970, Topoľčany) je dlhoročný slovenský diplomat. Od roku 2020 je mimoriadnym a splnomocneným veľvyslancom Slovenskej republiky v Ruskej federácii.
Biografia
Ľubomír Rehák sa narodil 24. februára 1970 v Topoľčanoch. V roku 1992 absolvoval Moskovský štátny inštitút medzinárodných vzťahov, na ktorom v roku 1997 obhájil aj dizertačnú prácu a získal akademický titul Philosophiae doctor. Svoju diplomatickú profesionálnu dráhu začal na Ministerstve zahraničných vecí Slovenskej republiky v Bratislave. Ľubomír Rehák je ženatý a má dve deti. Hovorí po anglicky, rusky a portugalsky, dohovorí sa tiež po francúzsky, španielsky, bielorusky a poľsky. Ľubomír Rehák prijal v roku 2019 erb, ktorý je zapísaný v Heraldickom registri Slovenskej republiky pod signatúrou QR-1041/2019. Je taktiež čestným lektorom Londýnskej vysokej školy súčasného umenia (Anglicky: London College of Contemporary Arts). Ľubomír Rehák je autorom idey Medaily za zásluhy o slovenskú diplomaciu a zároveň spoluautorom dizajnu vyznamenania.
Ocenenia a vyznamenania
náhľad|Erb Ľubomíra Reháka
Klapáč
Klapáč je priezvisko, pozri Klapáč (priezvisko), napr.:
Plávanie na Letných olympijských hrách 2016 – 100 metrov znak ženy
Disciplína 200 metrov znak ženy na Letných olympijských hrách 2016 sa konala 7. a 8. augusta v Estádio Aquático Olímpico.
Ramzová
Ramzová môže byť:
HUHU
HUHU je šiesty štúdiový album slovenskej hip-hopovej skupiny DMS. Album vyšiel 18. novembra 2021 v predpredaji, no na streamovacie platformy sa dostal až 10. decembra. Ako prvý singel z albumu bola predstavená "Rampa", kde sa na featuringu vyskytuje slovenská rocková skupina Horkýže Slíže. Pred vydaním albumu ešte vyšli single "Tanečná Pesnička" a "Logdán".
Album vyhral v 9. ročníku Ruka Hore Awards v roku 2021 ocenenie v kategórii Album roka.
Kolačín
Kolačín je mestská časť Novej Dubnice. V júni roku 1960 sa pristúpilo k úradnému zlúčeniu Veľkého a Malého Kolačína a obci sa ponechal názov Kolačín. Mesto Nová Dubnica sa spojilo s obcou Kolačín do jedného administratívneho celku 27. novembra 1971. Vytvorená prímestská časť sa označila názvom Nová Dubnica – mestská časť Kolačín.
Počiatky Kolačína siahajú až do 13. storočia, kedy Kolechyn patril pod panstvo hradu Súča. Prvá písomná zmienka sa datuje na rok 1325. V Kolačíne žije dnes okolo 910 obyvateľov.
Polohopis
Obec Kolačín leží pod horami. Od severu až po juhovýchod ju lemujú hrebene Markovice, Vŕšku, svahy Kráľovca, návršia Stráne prechádzajúce hrebienkami Lazov a svahmi Slimákovej a Vavrovej.
Kolačínsky potok
Cez Veľký Kolačín preteká potok prameniaci pod Kiškami, priberajúc vodu z troch menších prameňov spod Sekierky. Potok v Malom Kolačíne pramení v časti zvanej Sihly. Oba potoky sa spájajú do potoka Kolačanka, ktorý sa miernym spádom uberá juhozápadným smerom popri ceste do ústia Teplanky.
Historické názvy
VEĽKÝ KOLAČÍN Duo Kolechyn (1355), Kelechen (1368), Kolechyn (1439), Welky Kolacžin (1773)
Chotárne názvy
Územie každej obce tvorila samotná obec a lúky, polia, lesy, pasienky. Pre lepšiu orientáciu im miestne obyvateľstvo priraďovalo chotárne názvy a pomenovania, ktoré sa tradovali z generácie na generáciu. Niektoré boli oficiálne uznané, iné názvy zostali iba v pamäti starousadlíkov. Každý roľník vedel, ktorá časť zeme patrí do dubňického chotára - dubňické, kolačanského chotára - kolačanské. Veľký význam pre roľníka mal pre predpovedanie nastávajúceho počasia Hňilí kút. Takto nazývali oblasť medzi Kolačínom a Trenčianskymi Teplicami. Ak z tejto strany išli mraky, tak sa očakávali silné a dlhotrvajúce „dežďe“. Názvy sú zapísané fonetickou transkripciou, aby sa tak zachovala výslovnosť a rozdiely v nárečí obcí.
MALÝ KOLAČÍN Čmelňički, Dolinka, Dužini, Háj, Hňilí kút, Hušťik, Kopaňje, Kráčini, Kút, Lazi, Lúčki, Malí háj, Močjari, Na Dubňickem, Na jame, Široké, Nad cigánom, Plješka, Pri lipke, Pod drgáčovcom, Sihli, Skalički, Volavice, Za bórím, Zápotočje, Zelňice
VEĽKÝ KOLAČÍN Beňákovec, Blaťiná, Brješki, Bukovina, Dole koncom, Duhé ďjeli, Hlboká cesta, Hlohovce, Horní koňec, Horňjé lúki, Hrebícke, Huorka, Huboč - Na huboči, Chrasné, Kaňová, Kračini, Kosťelná, Královec - Grófovec, Lazi, Maríkov, Močeďelňica, Markovica, Na salaši, Na vile, Na šušťíňe, Nová ulica, Ňivi, Panská zahrada, Palcovské, Pod stráňú, Predbohovica, Pri základoch, Rúbanka - Malá rúbanka, Rúbaňice, Sekerka, Stráň, Špaňiďjel, U Barákov, U brodku, U Čimov - Čimech, U Hložanov, U Horvátov, Za lješčim, Zalúčki
Názvy ulíc
MALÝ KOLAČÍN
VEĽKÝ KOLAČÍN Štvrť Medové lúky:
Najstaršie známky osídlenia
Počiatky Kolačína siahajú až do 13. storočia. Archeologické nálezy sú však dôkazom toho, že toto územie bolo osídlené oveľa skôr.
V okolí Dubnice nad Váhom, smerom na Kolačín, sú roztrúsené lokality, z ktorých niektoré patria k neolitickému osídleniu (mladšia doba kamenná - 5 000 až 3 500 rokov pred Kr.). Dôkazom toho je pekný exemplár brúsenej kamennej industrie. Je to plochý kopytovitý klin vyrobený z tmavosivej bridlice podlhovastého tvaru, vybrúsený do ostrých bočných hrán s rovným ostrím, ktorým sa dobre opracúvalo drevo. V eneolite (neskorá doba kamenná - 3 500 - 1 900 rokov pred Kr.) tu sídlil ľud tzv. bošáckej skupiny, ktorej prevažná skupina sídlisk sa viaže na pahorkovitý terén. Keramika bošáckej skupiny je zdobená bohatým vtlačovaným ornamentom, ktorý sa vytváral pomocou kolkov, odtlačkov šnúry a brázdeným vpichom. Centrum bolo na Považí, odkiaľ sa rozšírila až na východ Slovenska. Z Malého Kolačína sú zlomky keramiky bošáckej skupiny, ďalej zlomok nádoby so širokým tunelovým uchom, od okraja, ktorého vybiehajú do strán „fúzaté“ rebrá, iný zlomok je zdobený ornamentom zostaveným z radov jemných a krátkych rýh v geometrickom vzore na tmavom leštenom povrchu. Zlomky umožňujú rekonštrukciu pôsobivého a náročného vzhľadu nádob, ktorým ich tvorca venoval značnú pozornosť.
Vo Veľkom Kolačíne bolo objavené väčšie sídlisko s viacerými fázami osídlenia na úzkom návrší s miernymi svahmi a medzi Malým a Veľkým Kolačínom.
Pamiatky na lužické obyvateľstvo, ktoré sa zaoberalo roľníctvom a pastierstvom, sa objavujú v celej strednej Európe. U nás po sebe zanechalo veľké žiarové pohrebiská, na ktorých sa vykonával pohrebný rituál (zrejme so snahou zabrániť návratu zomrelého, iným vysvetlením je viera v posmrtný život a dušu človeka). Jedno také bolo objavené aj vo Veľkom Kolačíne. V Malom Kolačíne bolo sídlisko lužickej kultúry, z ktorého sú v Trenčianskom múzeu niektoré nálezy, napr. neúplná nádoba veľkých rozmerov zdobená na rozhraní hrdla a dela pásom plytkých kanelúr, je čierna, leštená do kovového lesku, či fragment nádoby svetlohnedej farby.
Prvé písomné zmienky
V archívnych materiáloch sa stretávame s rôznymi podobami pomenovania obce. Za panovania kráľa Karola I. Róberta sa spomína v diele Antala Fekete - Nagya - Trencsén vármegye vydanom v Budapešti v roku 1941 ako Kolecsin. V ďalšom texte „...duo ville Kolechyn...“ z čoho usudzujeme, že už na konci 12. storočia existovali na tomto území dve obce. Neskôr sa však stretneme aj s označením Koleczan, Kolachan, Kolecsin či Kiskolachen.
Kolechyn patril pod panstvo hradu Súča. Hrad plnil funkciu prednej stráže Trenčianskeho hradu z moravskej strany. Počas niekoľkých storočí menil majiteľov. V novembri 1449 bola Sucza s Kolechynom pričlenená k hradu Trenčín. Dňa 23. februára 1493 daroval kráľ Vladislav II. hrady Trenčín a Súču Jánovi Zápoľskému. Kráľ Ferdinand I. (po porážke Jána Zápoľského v roku 1527) finančne vyčerpaný dlhotrvajúcimi vojnami s Turkami 13. novembra 1527 založil hrad Súču aj s obcami za 1600 zlatých nitrianskemu biskupovi Štefanovi Podmanickému. Ten v roku 1528 zomrel a hrad prešiel do rúk jeho synovcov Jána a Rafaela Podmanických. Tí svojim dobrodružným životom upadli do nemilosti kráľovského dvora, a preto im boli v roku 1542 zobraté všetky majetky, vrátane hradu Súča. K panstvu hradu vtedy patrili obce: Hrabovka, Piechov, Horné Sŕnie, Nemšová, Malý a Veľký Kolačín.
Ďalšie záznamy o Kolačíne nachádzame v spise Urbárium domini Trenchyn z roku 1608, v ktorom sa hovorí o sporoch medzi obyvateľmi Veľkého a Malého Kolačína o medze. Z urbárov, ktoré sú takmer jedinými zachovanými písomnými pamiatkami z tohto obdobia, sa dozvedáme mená sedliakov (Matthias Gywro, Petrus Lathky, Georgius Markowy, Gregor Zayach, Paulus Pricop, Joannes Andrus, Gregor Prekas, Thomas Krysan), ich zvyky, pomenovania chotárov a ich častí (Nivy, Dužiny, Kopanie, Háj, Lazy, Markovica, Skaličky, Pliešky, Pod Húštikom, Mučedelnica, U Brodku, Zelnice, Kostelná, Vavrová, Brezina, Lieštie, Sekierka,...).
Získavame aj informácie o poplatkoch, ktoré museli odovzdať svojmu zemepánovi. Na popolcovú stredu odvádzali po 3 vajcia a pol viazanice konope, na Veľký pôst po jednej merici hrachu, prosa a konopného semena, na Veľkú noc spoločne darovali jedného baránka. Platili sa aj dávky, napr. na Juraja (24. 4.), na Michala (29. 9.), na sviatok Božieho narodenia – po 30 denárov. náhľad|Mená poddaných z Veľkého Kolačína v Tereziánskom urbári z roku 1767
Vedenie kroniky obce
Kroniku obce viedol do roku 1961 Vojtech Smrečanský (riaditeľ miestnej školy) a neskôr Pavel Filo (obyvateľ Kolačína). Je v nej zaznamenaná história obce až do obdobia jej pričlenenia k Novej Dubnici.
Vývoj obce po roku 1900
Veľký Kolačín mal v roku 1918 len 48 domových čísel a asi 380 obyvateľov. V povojnovom období bola v obci veľká bieda. Dievčatá slúžili ako pomocníčky v domácnosti väčšinou počas letnej sezóny v Trenčianskych Tepliciach alebo po majeroch. Niektorých obyvateľov zamestnal Dezider Singer na svojom neveľkom hospodárstve, ktoré sa nachádzalo vedľa cesty ku kaplnke po pravej strane. Neskôr jeho hospodárstvo viedli Šalamún Singer a jeho brat Móric. Posledného majiteľa Ľudovíta Singera s matkou odvliekli do koncentračného tábora v Terezine. Ich majetok bol daný do užívania vládnemu komisárovi obce - Michalovi Roncovi, ktorý sa on staral ako o vlastny až do času, kým sa Ľudovít Singer nevrátil. Ten potom platil ženám počas poľných prác za 12-hodinovú pracovnú dobu 4 - 5,- Kčs, mužom 5 - 7,- Kčs. Stáli zamestnanci mali plat v naturáliách, za 3 mesiace dostali 3 q chlebového a 2 q kŕmneho obilia a 300,-Kčs. Mali zároveň nárok na deputátne role (1200 m2). Hoci často nevyplácal mzdu načas, občania boli radi, že sa im naskytla aspoň takáto príležitosť. Napokon mu bol majetok skonfiškovaný a pridelený JRD vo Veľkom Kolačíne v r. 1950. Obyvatelia Veľkého i Malého Kolačína boli (okrem spomínaných Singerovcov) len drobnými majiteľmi pôdy - 25 % vlastnilo 2,5 merice pôdy, t. j. 0,5 ha, dalších 25% od 0,5 - 1 ha, 30 % 1 - 2 ha a len 20 % z nich vlastnilo 2 - 5 ha pôdy. V Malom Kolačíne bol veľkostatok grófa Škribenského. Od jeho dcéry ho v roku 1921 odkúpili súrodenci Pavel a Adam Kubaščíkovci a Žofia Kubaščíková. Po viacerých sporoch medzi nimi získal majetok Adam Kubaščík. Do roku 1925 dolný koniec obce končil po terajšiu Novú ulicu. Po ľavej strane hlavnej cesty smerom na Novú Dubnicu dal v r. 1935 Ján Lejo postaviť obchod a hostinec. Stavebný ruch sa vzmáhal až od r. 1939 a zlepšili sa i životné podmienky občanov, pretože sa začala výstavba Škodových závodov v Dubnici nad Váhom.
Prvý bicykel si doviezol z Francúzska Vincent Blaho v r. 1927, prvý motocykel mal železničiar Adam Dulka v r. 1936, v septembri 1953 bola obec pripojená na elektrickú sieť a 9. 2. 1955 bola dovezená prvá práčka. Telefón bol zavedený po prvýkrát v roku 1954. náhľad|Obchod v Kolačíne (60.-70. roky)
Práce na poliach a polné miery
Naši predkovia na svojich poliach pestovali pšenicu, jačmeň, raz, ovos, pohánku a neskôr aj kukuricu. Okrem obilia to bol hrach, šošovica, bôb, fazuľa a slnečnica (z jej semien vytláčali olej). Semená slnečnice, ľanu a konopí ľudia chodievali vybíjať k Tozefovi Roncovi, lebo vlastnil stupy na vybíjanie oleja. V stupách vznikali tzv. koláče, za ktoré vyberali nízke poplatky od svojich zákaznikov. Koláče nazývali aj kuchy. Vďaka obsahu žltej farby v korunných lístkoch slnečnice používali odvar z nich na farbenie látky. Po spracovaní lanu a konope na vlákna tkali plátno, plachty, vrecovinu i obrusy. Z jemných nití spracovávali plátno na odevy aj čipky. Z hrubých vláken zhotovovali povrazy, laná a koberce. Konope a ľan močili v močidlách, okolo ktorých vysádzali vŕby. Pozemky vymeriavali 108-centimetrovvm prútom. Sedliacky lán meral cca 12 prútov. Na 1 ár poľa osievali 327 litrov obilia, ktoré merali na merice (1 merica = 60 l obilia) náhľad|Kolačín - dobová fotografia (70. roky)
Stravovanie
Jedlo obyvateľov Kolačína bolo jednoduché a jednotvárne. Na stoloch chudobnejších bola každodenným chodom kapustnica s melencami, pohánková kaša a bôb, občas cestoviny, mliečne výrobky či sušené alebo zavárané ovocie, veľmi zriedkavo mäso. Len v nedeľu ráno bola káva. Ako sladidlo sa používal v čase núdze vývar z cukrovej repy. Múka sa mlela väčšinou len z jačmeňa, biela (mielková) sa používala pri varení a chlebová na pečenie chleba, do ktorého sa pridávalo veľa zemiakov. Pec na chlieb bola takmer v každej domácnosti. V období pôstu sa nesmelo zasmážať bravčovou masťou, ale len maslom, prípadne umelým tukom. Na večeru boli len uvarené zemiaky omastené konopným olejom a surová kyslá kapusta. náhľad|Kolačín - výstavba cestnej komunikácie
Ľudové zvyky a piesne
Pretože Kolačín sa nachádza v trenčianskej národopisnej oblasti, vlastní bohaté a rôznorodé prejavy ľudovej tradície.
Pálenie Ďura
Patrí z hľadiska piesní a zvykov k jarnému obyčajovému cyklu. Je oslavou životodarnej sily slnka a jeho zástupcu na zemi - ohňa. Jeho úlohou je napomôcť vegetácii a všetkému, čo bolo vložené do zeme, vyrásť a bujnieť. Deň Juraja (24. 4.) je považovaný za prelomový, po ňom všetko rastie. Je chápaný ako kľučiar, v ktorého moci je ovplyvniť a podporiť nastávajúcu úrodu. Sviatok sv. Juraja a zvyky s ním spojené sa s tzv. „zavliekaním." Hlavná váha sviatkovania bola na mládeži, konkrétne na dievčatách, ktoré sa chodili prechádzať po chotári obce za spevu jurských piesní. Poobede, keď už bola dokončená všetka práca okolo hospodárstva, išli mládenci „richtuvať“ vatru na večerné pálenie z orezaných a spadnutých konárov a z toho, čo zostalo po čistení pasienkov. Okolo ôsmej, deviatej hodiny večer mládenci zapálili vatru, čo bolo signálom pre ostatnú mládež, aby sa pri nej začali schádzať. Neviazaná zábava pri vatre prerastala až do vzájomného prekrikovania sa a vykrikovania posmeškov na inú skupinu zo susednej dediny. Dubničania na Kolačancov vykrikovali:
''„Kolačanci - junci, vará žaby v hrnci. Kolačani na jame, vará žaby vahane.“''
Večer, keď už oheň doháral, vrcholil preskakovaním vatry a rozídením sa menších skupín v tichosti do dediny, aby mohli pokračovať zavliekaním. Ešte dnes nájdeme po Ďurovi z pántov povyťahované bránky, premiestnené nádoby na odpad, na stĺpy zavesené rôzne predmety, či iné hospodárske náradie. Gazdovia si preto v minulosti museli svoje veci zaopatriť ešte pred večerom, lebo čo nebolo ukryté, zamknuté, zvádzalo k tomu, aby to mládenci zavliekli do inej dediny. Mládež z Veľkého Kolačína kedysi pálila Ďura na Kopankách, ale neskôr po zalesnení sa pridala k mládeži z Malého Kolačína a dodnes pálievajú spolu na Skaličkách. Typickým znakom piesní spojených so spievaním Jura je spievanie Hoja ďunďa hoj. Pôvod slova ďunďa nie je jednoznačný, ale už Bohuslav Tablic v roku 1805 upozornil, že je zrejme z maďarského gyöngyöm – miláčik, milý.
Fašiangy
Te to obdobie od Troch kráľov až do polnoci pred Popolcovou stredou. Potom nasleduje 40-dňový pôst až do Veľkého piatku. Vo fašiangovom období bolo na hospodárstve relatívne menej práce, organizovali sa zabíjačky, zábavy a tiež sa robievalo veľa svadieb. Ľudia sa obliekali do masiek, ktoré okrem zábavnej funkcie mali aj ochranný význam a mali chrániť proti pôsobeniu negatívnych síl, mali zabezpečiť úrodný rok a plodnosť hospodárskych zvierat. Pri typických obchôdzkach v maskách mládež získavala jedlo (vajíčka, slaninu, údené mäso, ...) i pálenku. Okrem preobliekania sa za druhých sa zaužívalo aj zosmiešňovanie samých seba, typické boli zvieracie masky (koza, medveď). Posledné tri dni boli najveselšie a zábavy vyvrcholili v utorok poslednou muzikou pred Popolcovou stredou. Fašiangy končili pochovávaním basy. Pri tomto symbolickom pohrebe miestni občania (v prestrojení za farára, organistu, kostolníka) uskutočnili obrad, počas ktorého bolo veľa plaču, smiechu a zábavy všetkých prítomných. Ľudia sa počas fašiangov správali uvoľnene, v domoch sa pieklo mäso, varila huspenina, vyprážali šišky a fánky. Dodnes v tomto čase po Kolačíne znie: „Fašiangy, Turíce, Veľká noc ide, kto nemá kožuštek, zima mu bude...“
Hody v Kolačíne
Každoročne sa obyvatelia Kolačína, ich rodinní príslušníci a priatelia stretávajú na hodoch. Nezvyčajný ruch pred kaplnkou, slávnostne odeté ženy, muži i deti, zopár stánkov, hlučná vrava, zvítania po rokoch a všadeprítomná dobrá nálada k tomuto sviatku neodmysliteľne patria. Býva tu i hodová tanečná zábava, ktorú si udržujú každoročne požiarnici. Obyvatelia Kolačína slávia hody každý rok v nedeľu po 15. auguste ako pamiatku na vysviacku kaplnky.
Jánsky haluškový festival
Tradíciu založil Janko Uličný v oveľa menšom rozmere na lúke, na ktorú neskôr nadviazal Klub slovenských turistov Kolačín, ktorú organizuje v spolupráci s mestom Nová Dubnica. Podujatie sa koná od roku 2007, pôvodne na lúke, neskôr na futbalovom ihrisku a od roku 2016 v areáli kultúrneho domu. Pre návštevníkov je pripravená živá folklórna hudba, súťaže pre deti a dospelých, atrakcie pre deti a samozrejme halušky, krorých sa predá každoročne viac než 1000 porcií.
Condé-sur-Risle
Condé-sur-Risle je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Eure, v regióne Horná Normandia.
Kolačín
Oslavy 690. výročia prvej písomnej zmienky o obci
2. mája 2015 oslávili občania dve výročia - 690. výročia prvej písomnej zmienky o obci a 90. výročie DHZ Kolačín. Súčasťou osláv bolo okrem iného vysvätenie sochy sv. Floriána v požiarnej zbrojnici a otvorenie výstavy historických fotografií mapujúcich históriu Kolačína. Po sprievode obcou a položení vencov na cintoríne čakala na prítomnú verejnosť ukážka požiarnej techniky.
Condé-sur-Risle
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Kolačín
Založenie jednotného roľníckeho družstva
náhľad|Veľký Kolačín - dobová fotografia V roku 1948 bola pôda veľkostatkárov rozdelená medzi drobných roľníkov (Nivy medzi obyvateľov Veľkého, Pod Húštikom a Kopanie medzi roľníkov z Malého Kolačína). Aby sa zamedzilo ďalšiemu rozdrobovaniu pôdy, začalo sa organizovať založenie JRD. Ustanovujúce valné zhromaždenie sa konalo 11. júna 1950 v tunajšej škole. Novozaložené JRD malo 32 členov, 80 ha ornej pôdy, 156 ha pasienkov a lúk, 16 kráv, 8 ks mladého dobytka a 2 páry koní. Prvú žatvu robili spoločne, navzájom si pomáhali, ale úrodu si bral každý len zo svojej role. Na jeseň došlo k hospodársko-technickej úprave pozemkov, t. j. k sceleniu pôdy do blokov. Nečlenom, ktorí mali pôdu v takto vytvorených blokoch, sa vymerala pôda na inom mieste a museli podľa výmeru odovzdávať štátu povinné dodávky, tzv. kontingent (zemiaky, obilie, vajcia, mlieko). V r. 1950 sa začalo aj s výstavbou kravína, ktorú realizovala firma Roľstav zo Žiliny. Všetky práce sa zabezpečovali cez Strojnotraktorovú stanicu v Ilave. Predsedom JRD bol Jozef Hrebiík, účtovníkom Augustín Dubnička, neskôr Pavel Filo, a pokladníkom Jozef Marušinec. V r. 1951 pridelil ONV v Ilave družstvu starší traktor. JRD prevzalo od Ľudovíta Marušinca nedostavaný rodinný dom, za ktorý mu postavilo druhý, a zriadilo v ňom kanceláriu. V roku 1955 sa doňho nasťahoval MNV. V r. 1961 došlo z príkazu ONV v Považskej Bystrici k zlúčeniu JRD Kolačín, Dubnica nad Váhom, Prejta, Klobušice a Horná Poruba do JRD Nové Považie so sídlom v Dubnici nad Váhom. Na tunajšom dvore zostal len vedúci dvora.
Zlučovanie obcí
Hoci JRD bolo od r. 1958 celoobecné, starali sa oň dva národné výbory (z Malého i Veľkého Kolačína). Preto sa 1.6.1990 pristúpilo k úradnému zlúčeniu oboch obcí. Tento proces vôbec nebol jednoduchý. Obyvatelia Veľkého i Malého Kolačína svojim funkcionárom vyčítali, že zapredali svoju obec. Nevedeli sa dohodnúť, ako novovzniknutú spojenú obec pomenujú, až napokon dospeli ku kompromisu. V názve vynechali prívlastky Veľký a Malý a ponechali len Kolačín. Spojením mala obec 998 obyvateľov. Predsedom MNV sa v r. 1961 stal Ján Javorek. V roku 1967 bola otvorená cesta a hoci bola len poľnou bez tvrdého podkladu, stala sa spojnicou medzi dvoma časťami už jednej obce.
Mesto Nová Dubnica sa zlúčilo s obcou Kolačín do jedného administratívneho celku dňa 27.11.1971. Vytvorená prímestská časť sa označila názvom Nová Dubnica - mestská časť Kolačín. Zanikol spoločný obvodný úrad a zostal len MNV Nová Dubnica s centrálnou právomocou. Od tohto dátumu sa začala písať spoločná história Novej Dubnice a Kolačína.
Kaplnka Obrátenia sv. Pavla
Pod kopčekom zvaným Hôrka vo Veľkom Kolačíne, cez ktorý vedie cesta smerom do Trenčianskych Teplíc, je pod obrovskými lipami a agátmi ukrytá neogotická kaplnka Obrátenia sv. Pavla postavená koncom 19. storočia. Je to obdĺžnikový priestor zaklenutý krížovou hrebienkovou klenbou. Táto kaplnka bývala v časoch, kedy obec nemala ani jeden kostol, pravidelne v letnom období miestom slávenia svätých omší. Do roku 2011 sa konali v kaplnke sv. omše 2x v týždni a 1x ročne hodová. V roku 2011 bola ukončená stavba kostola v Kolačíne, bohoslužby sa v kaplnke odvtedy neslávili.
Kaplnku dal postaviť Pavel Arpád Andaházyi (narodený 1835), veľkostatkár, ktorý pracoval ako školský inšpektor v bývalej Trenčianskej stolici. Do Kolačína prišiel asi v roku 1875. Za okres Bánovce bol od roku 1883 do 1890 poslancom (v tom čase zvaný ablegát) rakúsko-uhorskej vlády v Budapešti. Na počesť svojej funkcie a náboženských pohnútok dal postaviť túto kaplnku v rokoch 1884 - 1885. Na zadnej oblúkovej stene nad oltár dal umiestniť obraz svojho patróna - Sv. Pavla na koni. Arpád Andaházyi zomrel v roku 1914 a je pochovaný na cintoríne v Kolačíne. Jeho dcéra Anna sa vydala za Dezidera Singera. Na ich svadbu neboli pozvaní len príbuzní, ale aj občania obce. Z každého domu 2 osoby, ktoré si však museli priniesť vlastnú lyžicu, ostatné bolo pripravené. Po svadbe začal hospodáriť nový hospodár Singer. Dvor a kaštieľ dal upraviť, no o kaplnku sa od smrti Andaházyiho nik nestaral. Počas tých rokov a najmä počas 1. svetovej vojny kaplnka úplne schátrala, strecha bola porozbíjaná, po múroch tieklo a boli opadané, krov úplne zhnitý. V roku 1923 sa občania Kolačína dohodli, že kaplnku svojpomocne opravia. V obci sa uskutočnila zbierka, pripravil sa materiál, drevo na krov sa vyrúbalo z obecných hôr. Všetok dovoz materiálu zabezpečil Dezider Singer, lebo aj jemu záležalo na oprave kaplnky. Strecha sa zhotovila úplne nová, iba veža zostala v pôvodnom stave. Občania oslávili vysviacku kaplnky v nedeľu po sviatku Nanebovzatia Panny Márie dňa 17. augusta 1924. Vysviacka bola veľmi slávnostná. Kaplnku vysvätil a prvú omšu celebroval pápežský prelát z Trenčína. 25. júna 1989 mal v kaplnke slávnostnú primičnú sv. omšu prvý kňaz z Novej Dubnice Juraj Drobný. Odvtedy si občania prvú nedeľu po 15. auguste uctievajú tým, že v deň výročia býva každý rok v kaplnke veľká omša s kázňou počas slávnostných hodov.
Kaplnka nikdy nebola majetkom Rímskokatolíckej cirkvi. Niekoľko rokov prebiehalo zisťovanie skutočných alebo možných vlastníkov. Výsledkom tohto zisťovania bolo, že akosi nepatrí nikomu. Na základe toho ju mesto v súlade so Zákonom o obecnom zriadení a Zásadami hospodárenia s majetkom mesta prijalo v roku 2017 do svojho majetku. Plánom vedenia bola jej postupná rekonštrukcia, no zhoršená finančná situácia po korona období opäť plány zmarila a peniaze na obnovu v mestskej kase momentálne chýbajú. Ako sa často stáva, história sa opakuje a kaplnka v ostatných rokoch opäť chátra. Zdá sa však, že Kolačania myšlienku na obnovu tohto miesta už viac nechcú odkladať. A tak, ako v roku 1923, púšťajú sa do prác svojpomocne. Skupina aktívnych ľudí sa rozhodla, že čo bude v ich silách, začnú s vedomím mesta postupne opravovať. Zatiaľ sa podarilo obnoviť misijný kríž pred kaplnkou, vytrhať hrdzavé nohy lavičiek, pokosiť okolie a odstrániť kríky z bezprostrednej blízkosti kaplnky. Mesto zisťuje možnosti opätovného zavedenia elektriny, pretože tá bola odpojená. Ďalej je nutné urobiť posudok o príčinách vlhnutia múrov, vypracovať statický posudok, vymeniť časť krytiny krovu a postupne obnoviť interiér tak, aby bol zachovaný jeho pôvodný vzhľad. Aby sa mohli tieto aktivity rozvíjať oficiálne, založilo sa občianske združenie OZ Kaplnka Kolačín, ktorého snahou je renovácia a zveľaďovanie kaplnky v Kolačíne a jej okolia. Organizuje takisto finančnú zbierku na rekonštrukciu.
Kostol Nanebovzatia Panny Márie
Projektové práce na nový kostol začali v roku 2001. V roku 2002 bolo vydané stavebné povolenie. Výstavba sa začala v roku 2003. Keďže počas výstavby došlo ku komplikáciám (havária krovu), kostol bol posvätený žilinským diecéznym biskupom Mons. Tomášom Galisom až v máji roku 2011. Patrónkou kostola je Nanebovzatá Panna Mária.
Hájovňa Kišky
Pavel Arpád Andaházyi vlastnil aj veľkú rozlohu lesov a pasienkov, o ktoré sa mu staral hájnik Horvát, ktorý býval v hájovni v Kiškách a užíval asi 5 ha rolí a lúk. Lesy potom nový majiteľ Dezider Singer odpredal urbárskej obci v Dubnici nad Váhom a hájnikom bol Ján Opát. Ku koncu II. svetovej vojny sa odsťahoval a hájovňa bola zbúraná.
Kultúrny dom
9. augusta 2009 sa konalo slávnostné otvorenie zrekonštruovaného kultúrneho domu.
Historická izba
19. septembra 2018 bola otvorená historická izba Kolačína. Nachádza sa na 1. poschodí kultúrneho domu v dvoch miestnostiach. Vyskladala sa z historických predmetov a fotografií, ktoré podarovali občania. Na paneloch sa tematicky zachytáva vývoj obce, pamiatky, tradície, ľudové zvyky, odev a život v minulosti i dnes. Prezentuje históriu Kolačína zmapovanú podľa kroniky obce. Nápad na vznik historickej izby vznikol v čase, kedy Nová Dubnica oslavovala 50. výročie vzniku a pri tejto príležitosti sa tvorila monografia Novej Dubnice, kde bola časť venovaná aj Kolačínu a kde sa začala mapovať história obce. V novembri 2014 bola v priestoroch knižnice otvorená Historická izba Novej Dubnice. Vtedy sa nápad na vlastnú historickú izbu Kolačína ešte viac prehĺbil.
František Salzer
František Salzer (* 11. august 1902, Sušice – † 23. december 1974, Praha) bol český divadelný režisér, divadelný a filmový herec, univerzitný profesor a prekladateľ.
Život
Študoval na Pražskom konzervatóriu (19201924). V sezóne 1924/1925 začal svoju kariéru v divadle Olomouc ako herec a neskôr ako divadelný režisér.
Od roku 1947 do roku 1963 pôsobil ako režisér Národného divadla v Prahe.
V rokoch 19411945 bol profesorom Pražského konzervatória. Bol jedným zo zakladateľov Divadelnej fakulty Akadémie múzických umení v Prahe (DAMU) spolu s Jiřím Frejkom, Františkom Trösterom a Josefom Trägerom. Potom bol dekanom tejto fakulty v troch obdobiach (19541955, 19581961 a 19631970). a pôsobil ako profesor tejto fakulty až do svojej smrti v roku 1974.
Salzer bol tiež prekladateľom divadelných hier (napr. Stefan Zweig: Ovečka chudých – Das Lamm des Armen, Fritz Hochwälder: Tlustý anděl z Rouenu – Boule de suif atď.).
Jeho prvá manželka, Eva Adamcová (18951972), s ktorou žil 42 rokov, bola tiež herečkou a prekladateľkou. Od augusta 1923 bola členkou činohry Slovenského národného divadla v Bratislave (umelecký šéf Josef Hurt, riaditeľ Oskar Nedbal).
Giuseppe Conte
Giuseppe Conte (* 8. august 1964, Volturara Appula, Taliansko) je taliansky právnik a štátnik. Politicky patrí k nezávislým, ale má blízko k Hnutiu 5 hviezd – (M5S). Od 1. júna 2018 do 13. februára 2021 bol predsedom Rady ministrov Talianskej republiky.
Baškirčina
Baškirčina (staršie: baškírčina; po baškirsky башҡорт теле - başqort tele, ) je turkický jazyk.
Giuseppe Conte
Narodil sa v Apúlii, študoval právo v Ríme na univerzite La Sapienza a stal sa univerzitným profesorom občianskeho práva. V roku 2013 sa stal členom „Rady justičnej administratívy“.
Počas volebnej kampane pre všeobecné voľby v 2018 hnutie M5S oznámilo, že bude menovaný ministrom pre verejnú administratívu, ak vyhrá strana M5S. Dovtedy verejnosti neznámy, Conte sa stal nakoniec prezidentom „Rady aliancie medzi M5S a stranou Liga severu“. Pôvodne bol pre túto funkciu zamietnutý po nedorozumení s prezidentom republiky o výbere ministra pre ekonomiku.
Baškirčina
Hovoriaci
Podľa sčítania obyvateľstva žilo v Sovietskom zväze v roku 1989 1 047 000 baškirských rodených hovoriacich. Ďalších 26 737 uviedlo, že baškirčinu používa ako svoj druhý jazyk. Približne 30 000 Baškircov používalo ako materský jazyk tatárčinu.
Baškirskí hovoriaci žijú prevažne v ruskej republike Baškirsko a v susednom Tatársku a Udmurtsku. Významný počet žije tiež v Permskom kraji a v Čeľabinskej, Orenburskej, Sverdlovskej a Kurganskej oblasti. Veľké baškirské menšiny žijú tiež v Kazachstane a Uzbekistane.