cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Marduk
Marduk v Asýrii
V Asýrii sa Marduk v staroasýrskom období vôbec nespomína. Od čias Aššur-uballita (14. stor. pred Kr.) je doložený prvý chrám zasvätený Mardukovi. Od čias Tukulti-Ninurtu I. (13 stor. pred Kr.), ktorý dal previezť sochu Marduka do Asýrie, sa Marduk spomína veľmi často a bol pomerne populárny. V novoasýrskom období sa Mardukovo uctievanie/neuctievanie menilo podľa politickej situácie vo vzťahu k Babylonii. Niektoré aspekty boha Aššura boli možno prevzaté od Marduka.
Symboly
Jeho symbolom bol drak Mušchuššu (po sumersky zúrivý had) a rýľ.
Zadunajská cesta
Zadunajská cesta je ulica v Bratislave, v mestskej časti Petržalka. Nachádza sa v miestnej časti Dvory.
Majstrovstvá sveta v basketbale mužov 2010
Turnaj bol zároveň jedným z kvalifikačných podujatí na Letné olympijské hry 2012, ktoré sa uskutočnili v Londýne. Kvalifikoval sa na ne iba víťaz.
Voľba organizátora
O usporiadanie MS 2010 sa uchádzali 3 kandidatúry, ktoré predložili riadnu ponuku: Francúzsko, Turecko a spoločná kandidatúra Bosny a Hercegoviny, Chorvátska, Severného Macedónska, Slovinska a Srbska a Čiernej Hory. Svoju kandidatúru najprv oznámili aj Portoriko, Rusko, Taliansko a spoločná kandidatúra Austrálie a Nového Zélandu, ale neskôr svoje ponuky stiahli. V decembri 2004 na zasadnutí FIBA v malajziskom Kuala Lumpur na základe hlasovania bol oznámený víťazTurecko, ktoré zvíťazilo pred Francúzskom a spoločnou kandidatúrov postjuhoslovanských štátov.
Zadunajská cesta
Po likvidácii Starej Petržalky (po roku 1973 ) ostal len fragment ulice. Zachovaná bola budova na Zadunajskej 27, v ktorej dnes sídli súkromná škola Mercury, v rámci nej materská škola, základná škola a gymnázium.
Majstrovstvá sveta v basketbale mužov 2010
Kvalifikácia
náhľad|Kvalifikované tímy (modrá farba)
Nasadenie do výkonnostných košov
FIBA nasadila pred žrebovaním skupín, ktoré sa konalo v decembri 2009, tímy do nasledujúcich výkonnostných košov, v ktorom zohľadnila v 1. koši umiestnenie vo svetovom rebríčku a v ostatných košoch geografické zadelenie a výkonnostné kritéria: Pozn: V zátvorke je uvedené aktuálne umiestnenie v medzinárodnom rebríčku FIBA v roku 2010.
Konečné poradie
náhľad|Finálový zápas 🇺🇸🇹🇷 náhľad|Najužitočnejší hráč (MVP): [[Kevin Durant]]
Protitanková zbraň
thumb|Bofors 37 mm
Protitankové zbrane sú zbrane určené prednostne na boj proti tankom a iným obrneným vozidlám (napr. BVP), použiteľné sú aj na ničenie stálych opevnení, úkrytov a iných odolných cieľov, obmedzene sú použiteľné na ničenie všetkých druhov vojenskej dopravnej techniky a poľných opevnení, proti krytej a nekrytej živej sile sú spravidla málo účinné.
Marián Skladaný
doc. PhDr. Marián Skladaný, CSc. (* 7. máj 1940, Vranov nad Topľou† 23. január 2020, Bratislava) bol slovenský vysokoškolský pedagóg, historik, zaoberajúci sa hospodárskymi dejinami 15.16. storočia na Slovensku.
Protitanková zbraň
Protitankové zbrane zahrňujú veľké množstvo rôznych druhov zbraní, od individuálnych zbraní jednotlivca (ručné protitankové granáty) cez zbrane vo výzbroji pechotného alebo motostreleckého družstva (rôzne druhy reaktívnych granátometov a protitankové pušky), delostrelecké zbrane (špecializované protitankové kanóny a protitanková / protipancierová munícia pre ostatné delostrelecké zbrane), letecké protitankové bomby, priebojné letecké rakety a strelivo pre letecké kanóny, ženijné protitankové míny a fugasy, až po protitankové riadené strely všetkých druhov.
Marián Skladaný
Jeho celoživotne skúmanou témou boli dejiny uhorského mediarskeho podniku (Ungarischer handel) v Banskej Bystrici pod správou Turzovcov a Fuggerovcov.
V 70-tych až 90-tych rokoch 20. storočia pôsobil ako odborný pedagóg na Katedre všeobecných dejín Filozofickej fakulty Univerzity Komenského v Bratislave.
Protitanková zbraň
Z hľadiska účinku protitankových zbraní na tank možno rozlíšiť tri spôsoby zneškodnenia tanku: Na zneškodnenie zbraní a pozorovacích prístrojov postačuje často bežná (priebojná) munícia pre ručné zbrane, problémom je, že tieto zariadenia predstavujú veľmi malé ciele, ktoré je obťažne zasiahnuť aj z malej vzdialenosti. Podobne na zastavenie tanku stačí relatívne malá nálož výbušnín, problémom je ale jej doprava a umiestnenie na vhodné miesto. Zastavený tank je ale už pomerne jednoduché zničiť napríklad paľbou poľného delostrelectva – je to stacionárny cieľ, na ničenie ktorých je poľné delostrelectvo dostatočne vybavené (priamy zásah stropu veže alebo hornej časti trupu delostreleckým granátom kalibru viac ako zničí alebo aspoň vyradí dlhodobo z boja aj väčšinu moderných tankov).
Vývoj protitankových zbraní
Najstaršími protitankovými zbraňami pechoty boli bežné pušky a guľomety, vybavené priebojným strelivom s tvrdým, kaleným oceľovým jadrom. Balistický výkon a dopadová energia priebojných striel z ručných strelných zbraní však veľmi rýchlo prestala stačiť na prebitie rýchlo sa zvyšujúcej hrúbky a kvality tankových pancierov. Cisárske Nemecko ako prvé zaviedlo v roku 1918 špecializovanú protitankovú zbraň – protitankovú pušku Tank-Gewehr 1918 kalibru a náboj 13,25 x  Mauser. Jednoranná zbraň mala dvojčlennú obsluhu, vážila a na vzdialenosť 100 metrov prebíjala  oceľový plát a na 500 metrov  plát.
Druhým protitankovým prostriedkom pechoty boli trhavé ručné granáty, s cieľom zväčšiť účinnosť, spájané do zväzkov. Aj tu sa však veľmi rýchlo dosiahla medza použiteľnosti tohto bojového prostriedku – hmotnosť zväzku granátov obmedzovala jeho dohod na niekoľko metrov.
Relatívne najúčinnejším prostriedkom pre boj s tankmi (v čase prvej svetovej vojny) boli poľné delá, kanóny i húfnice. Na prvé typy tankov postačovala bežná trhavá munícia pre poľné delá, ale so zdokonaľovaním tankov prestala stačiť ich presnosť, priebojnosť i rýchlosť paľby. V Nemecku, ktoré najviac pocítilo účinnosť tankov, vzniká idea protitankového kanónu, ale kapitulácia zabránila vzniku čo i len prototypu takejto zbrane.
V medzivojnovom období vzniká predovšetkým protitankový kanón ako špecializovaný typ delostreleckej zbrane určený prednostne pre boj s tankmi. Protitankový kanón je konštruovaný pre priamu paľbu na pohyblivé obrnené ciele. Typický protitankový kanón sa vyznačuje vysokou počiatočnou rýchlosťou strely, ktorá zabezpečuje prebitie pancieru tanku, nízkou siluetou, ktorá umožňuje dobré maskovanie a krytie v teréne a robí z neho ťažšie zasiahnuteľný cieľ, veľkým odmerom vrchnej lafety, čo umožňuje viesť paľbu v väčšom priestore bez potreby manipulovať s celým kanónom, obvykle je vybavený poloautomatickým klinovým záverovým systémom, čo umožňuje vysokú rýchlosť paľby (krátkodobo až 30 – 35 výstrelov za minútu). Dôležitou požiadavkou je aj nízka celková hmotnosť zbrane, čo zvyšuje pohyblivosť zbrane v teréne (neslobodno zabudnúť, že väčšina vtedajších diel bola ešte stále ťahaná koňmi). Požiadavka nízkej hmotnosti však obmedzuje použiteľný kaliber zbrane a preto väčšina protitankových kanónov predvojnového obdobia má malý kaliber – do, len výnimočne väčší.
Výsledkom snáh konštruktérov je niekoľko zbraní, s ktorými armády vstupujú do bojov druhej svetovej vojny. K najstarším zbraniam patrí francúzsky 25mm protitankový kanón Hotchkiss, ďalej stojí za spomenutie švédsky 37mm protitankový kanón Bofors, zavedený v mnohých armádach západnej Európy a v Poľsku, sovietsky 37mm protitankový kanón vzor 1930 (1-K) vytvorený na základe licencie nemeckej firmy Rheinmetall, nemecký 37mm protitankový kanón PaK 35/36 (je veľmi príbuzný predošlému, sovietskemu), britský 40mm protitankový kanón Ordnance QF 2-pounder a starší (z roku 1920) 47mm kanón Ordnance QF 3-pounder, ktorý však výkonovo silne zaostával.
K najmodernejším a najvýkonnejším zbraniam patril sovietsky 45mm protitankový kanón vzor 1937 a nemecký 50mm protitankový kanón PaK 38.
Ani konštrukcia relatívne účinných protitankových kanónov však neriešila najvážnejší problém – poskytnúť pechote účinnú protitankovú zbraň použiteľnú v prvej línii obrany a schopnú doprevádzať pechotu aj v útoku. Veľmi rýchlo sa ukázalo, že bežné kalibre streliva pechotných zbraní nemajú potrebný výkon a je potrebné skonštruovať nové náboje s veľmi vysokým balistickým výkonom, vysokou počiatočnou rýchlosťou a vysokou dopadovou energiou a k nim, samozrejme, príslušné zbrane.
Problém protitankových pušiek bol riešený vo viacerých krajinách.
V Poľsku vznikla protitanková puška Karabin przeciwpancerny wzór 35 na náboj 7,92x DS, v Nemecku protitanková puška Panzerbüchse 38 (PzB 38) na náboj 7,92x a ťažká protitanková puška (v skutočnosti malokalibrový kanón) 2,8/ Schwere Panzerbüchse 41 (sPzB 41) na náboj 28x, vo Veľkej Británii vznikla protitanková puška Rifle Anti-Tank.55in Boys na náboj Kynoch.55 Boys (13,97x), vo Fínsku protitanková puška (v skutočnosti malokalibrový kanón) Lahti L-39 na náboj 20x Solothurn Long, v Japonsku protitanková puška (v skutočnosti opäť malokalibrový kanón) 97-Shiki (Type 97) kalibru 20x. Do vysokého stupňa boli rozpracované protitankové pušky aj v Česko-Slovensku, ale vývoj bol dokončený až počas nemeckej okupácie a zbraň sa dostala do výzbroje nemeckých jednotiek SS ako M.SS-41. Vývoj protitankovej pušky začal aj v Sovietskom zväze a dostal sa do štádia zavádzania protitankovej pušky PTR-39 kalibru konštrukcie Rukavišnikova, ale po úspešnej nemeckej spravodajskej akcii (sovietskej rozviedke bola podstrčená dezinformácia o vysokej hrúbke pancierov nemeckých tankov) bola v roku 1940 puška z výzbroje vyradená.
Všetky predvojnové protitankové pušky mali rovnaké necnosti – nízku priebojnosť (len okolo na vzdialenosť 100 metrov), vysokú hmotnosť – typicky viac ako 15 kilogramov, ale napríklad Lahti L-39 až, veľmi vysoký spätný ráz… Výnimkou je len nemecká ťažká protitanková puška 2,8/ Schwere Panzerbüchse 41, ktorá prebíjala na 100 metrov až  plát a na 500 metrov ešte stále , vážila však tiež  a svojou konštrukciou (vrátane ochranného štítu) patrí skôr k malokalibrovým protitankovým kanónom.
Kinetické
Prerážajú kinetickou energiou takže hrúbka prerazeného panciera závisí od vzdialenosti cieľa a od úsťovej rýchlosti a hmotnosti strely (z čoho sa aj počíta kinetická energia).
Rozoznávame zhruba 2 kategórie.
náhľad|163px|Protipancierový granát
Protipancierové
Jadro z vysokolegovanej ocele alebo s volfrámovým jadrom (2). Sú trochu kratšie ako normálne granáty. Chýbajúca dĺžka je vyrovnaná balistickou kuklou (1). Sú vyrobené tak, aby po prerazení panciera ostali v tanku a vybuchli až vnútri. Na obrázku vidíme jednotlivé komponenty:
Prerážajú homogénny pancier hrubý cca 2x vlastného kalibru. Používali sa kedysi predovšetkým na bojových lodiach proti iným bojovým lodiam alebo extrémne silným cieľom (len prerazenie nestačí, treba aj výbuch vnútri). V pozemnej armáde sa nepoužívajú. Ich určitou výhodou je vysoká imunita proti agresívnej aktívnej ochrane a pomerne vysoká účinnosť proti reaktívnemu pancierovaniu.
náhľad|163px|Podkalibrový granát
Podkalibrové
Základom obyčajne tenká šípka z ultraťažkého materiálu (2)(napr. ochudobnený urán) alebo z vysokolegovanej ocele menšia ako kaliber a preto obalená obalom (1) s vodiacimi krúžkami (3) do kalibru. Tento obal je z ľahkých materiálov (napr. plastu). Po vyletení z hlavne sa tento obal rozpadne a ostane len šípka. Keďže stratila objem – plochu odporu (obal je preč), získala rýchlosť (aj 2x) a tá stačí na prerazenie panciera. Prerážajú homogénny pancier zhruba 3x vlastného kalibru (pôvodného). Zabíjajú črepinami z panciera, ktorý prerazili alebo sa roztavia a zabíjajú spŕškou taveniny, ktorá aj odpáli muníciu.
Používajú sa ako munícia do tankov proti iným tankom. Anglické meno je SABOT.
Trieštivotrhavé
Veľmi málo účinné proti opancierovanej technike, dokonca i pri priamom zásahu. Prerážajú len pancier hrubý zhruba 1/5 kalibru. Používané len keď nie sú iné protitankové prostriedky k dispozícii.
thumb|163px|Kumulatívny granát
Kumulatívne
Výbuch smeruje len dopredu, navyše je koncentrovaný do úzkeho lúča (asi desatina kalibru). Väčšinou sa používajú ako hlavice rakiet a pancierových pästí. Prerážajú homogénny pancier zhruba 5x až 10x vlastného kalibru. Zabíjajú črepinami a taveninou panciera, ktorý prerazili. Neúčinné proti kompozitným pancierom (lepšie povedané prerážajú len polovicu alebo tretinu alebo aj menej kalibru).
Ovulácia
Ovulácia je pravidelné spontánne uvoľňovanie zrelého vajíčka schopného oplodnenia.
Protitanková zbraň
Kumulatívne
Poznámka 1: Údaje o hrúbke prerazeného panciera platia pre kolmý dopad. Ak dopadne pod uhlom (od kolmice), tak je to približne kaliber panciera krát kosínus uhla na kolmý smer.
Poznámka 2: Údaje o hrúbke platia pre homogénny oceľový pancier. Pre kompozitné panciere ešte vydeliť zhruba 3 alebo aj 10 podľa typu.
Ovulácia
Tento proces regulujú a usmerňujú hormóny, ktoré sa uvoľňujú z podmozgovej žľazy (hypofýzy). Tieto stimulujú vaječníky k dozrievaniu vajíčka medzi dvomi menštruáciami (14.-16. deň od začiatku krvácania). Vaječníky sa v ovulácii striedajú. Pri ovulácii dochádza k puknutiu malej bublinky na povrchu vaječníka obsahujúcej vajíčko. To sa z neho uvoľní a za normálnych okolností ho vtiahne vajcovod.
Szentes
Szentes je mesto v Maďarsku v Čongrádskej župe v Szentesskom okrese.
Protitanková zbraň
Protitankové rakety
Väčšinou riadené buď strelcom samotným alebo samonavádzacie. Prakticky všetky sú príliš pomalé aby prerážali kinetickou energiou a preto používajú kumulatívne hlavice. Do príchodu kompozitných a reaktívnych pancierov to boli najúčinnejšie protitankové zbrane. Ich účinnosť sa stále zvyšuje zmenou ich konštrukcie a usporiadania, napr: tandemová hlavica (proti reaktívnemu pancierovaniu) alebo navádzanie rakety tak že na tank zaútočí zhora, kde je pancier slabý. V súčasnosti je PTRS asi najefektívnejšou protitankovou zbraňou. Má ďaleký dostrel, vysokú pravdepodobnosť zásahu prvou ranou a vysokú mobilitu. V súčasnosti sa moderné armády vyzbrojujú raketami typu fire and forget, ktoré po zameraní sledujú cieľ automaticky a netreba ich ďalej riadiť. Väčšina z nich je odpaľovaných z ramena napr. Javelin alebo sú montované na vrtuľníky a bojové vozidlá. napr Hellfire na AH-64 Apache.
Príklady:
Halič (región)
Halič alebo zriedkavo Galícia je historické územie v dnešnom juhovýchodnom Poľsku a západnej Ukrajine a oficiálna provincia (korunná krajina) Rakúska a Rakúsko-Uhorska v rokoch 1772 až 1918.
Protitanková zbraň
Míny
Protitanková PT mína je špeciálny druh míny s obsahom trhaviny dostatočne veľkým na zničenie alebo vyradenie tanku z boja. Väčšinou nereaguje na pešiaka ale až na tank. Aktivačný tlak na PT mínu sa pohybuje od do  ak je mína nastavená mechanickým tlakovým roznecovačom, napr: CS míny PTMi BA-3, PtMiK a okolo  ak je vybavená tyčkovým roznecovačom, napr. CS mína PtMiU, Juhoslovanská mína TMRP6.
Halič (región)
Názov Halič pre túto oblasť sa historicky používal najskôr až od 13. storočia.
Protitanková zbraň
Míny
Niekedy sa ukladajú dopredu na úsekoch, kde sa predpokladá tankový útok, ale v minulosti sa neraz stalo, že boli z rýchlych vozidiel ukladané tesne pred postupujúcimi tankmi a tak im spôsobili značné straty. Tento nebezpečný a prakticky samovražedný manéver sa ale robil len vtedy, keď neboli iné účinné protitankové zbrane. V súčasnosti sa v armádach využívajú systémy diaľkového zamínovania, napríklad slovenský systém Križan, ktorý vystreľuje rakety s mínovou submuníciou na niekoľko kilometrov a vytvorí tak mínové pole na diaľku. Niektoré míny sa po dopade dokážu samé zahrabať a zamaskovať. Samostatnou kategóriou mín sú nástražné výbušné systémy NVS, známe aj ako Booby traps (pasca na hlupáka). Vyrábajú sa sériovo, ale aj amatérsky v domácich podmienkach. Tie podomácky vyrobené sú veľmi nebezpečné pre ich nestabilitu a neznámu konštrukciu.
Nepriateľ môže samozrejme míny nájsť a zneškodniť, ale to stojí čas.
Tiež sa dajú zničiť priehradovou paľbou, ktorá ich privedie k predčasnému výbuchu.
Priebojné strely (granáty) plnokalibrové
Priebojná strela plnokalibrová „tupohlavá“ je zhotovená z vysokolegovanej ocele a tepelne spracovaná kalením. Hlavovú časť strely je tvarovaná do ogiválneho hrotu s dĺžkou približne 1 kaliber. Hrot musí byť krátky, pretože je extrémne namáhaný a štíhlejší hrot strely by sa pri kolmom dopade mohol roztrieštiť a pri šikmom dopade by sa ľahko zlomil. Predná časť strely je tepelne spracovaná na vysokú tvrdosť, telo na vysokú húževnatosť. Do dna strely je vypracovaná dutina, v ktorej je umiestnená výbušná náplň, ktorá po prieraze pancieru exploduje a ničí zariadenie a posádku tanku. Výbuch trhavej náplne zabezpečuje dnový zapaľovač so stopovkou.
Halič (región)
Dejiny
Roku 1772 tzv. prvým delením Poľska pripadla východná Halič Rakúsku a roku 1795 tzv. tretím delením Poľska Rakúsko získalo aj západnú Halič. Roku 1809 Rakúsko Halič stratilo, ale znovu ju získalo okrem (Krakova do roku 1846) Viedenským kongresom roku 1815. Halič bola jednou z najzaostalejších poľnohospodárskych oblastí monarchie. Prevažovali veľkostatky a roľníci masívne emigrovali, lebo im zvyšná drobná pôda nestačila. V roku 1846 vypuklo haličské roľnícke povstanie proti šľachte koordinované s poľským povstaním za národné oslobodenie z Krakova. Následkom tohto povstania a revolúcie 1848 Viedeň v tejto oblasti zrušila nevoľníctvo. Po vzniku Rakúsko-Uhorska (1867) dostali Poliaci a Rusíni v tejto oblasti širokú politickú a kultúrnu autonómiu, za čo Viedeň dostala podporu haličských statkárov. Na začiatku 20. storočia bola Halič dokonca strediskom poľskej a ukrajinskej (rusínskej) opozície proti rusifikačným snahám vlády v Petrohrade.
Protitanková zbraň
Priebojné strely (granáty) plnokalibrové
Rozmery dutiny záležia na kalibry dela, s ktorého je strela vystrelená a na predpokladanom namáhaní strely pri prenikaní pancierom.
Halič (región)
Dejiny
V novembri 1918 tzv. Ukrajinská národná rada vyhlásila vznik Západoukrajinskej ľudovej republiky, no vojská vznikajúceho poľského štátu túto republiku rýchlo zlikvidovali a pripojili celú Halič k Poľsku. V rokoch 1918 – 1939 bola Halič súčasťou Poľska. Dochádzalo k útlaku Rusínov a Ukrajincov. Od roku 1945 je Halič rozdelená medzi Poľsko a Ukrajinu.
Protitanková zbraň
Priebojné strely (granáty) plnokalibrové
Všeobecne platí, že strely malých kalibrov (okolo ) majú dutinu relatívne veľkú, pretože v prípade, že nedôjde k prierazu pancieru, pôsobia ako strely trieštivé a trhavé a na to je potrebná dostatočná náplň trhaviny alebo sa naopak trhavinová náplň a dnový zapaľovač úplne vynecháva, strely stredných kalibrov (60 – ) majú dutinu pomerne menšiu ako strely malých kalibrov (pod ), pretože pevnosť tela strely je dôležitejšia ako ničivý účinok za pancierom, naopak strely veľkých kalibrov (nad – lodné delá) majú dutinu opäť väčšiu, pretože pevnosť tela je dostatočná a potrebný mohutný ničivý účinok za pancierom.
Halič (región)
Krakov a Ľvov
Najvýznamnejším mestom Haliča bol Krakov. Medzi rokmi 1815 – 1846 bol Krakov spolu s priľahlým okolím nezávislou republikou s názvom (Krakovská republika). V roku 1846 sa Krakovská republika stala súčasťou Rakúskeho cisárstva a bola včlenená do Haliče. Hlavným mestom rakúskej provincie bol Ľvov v súčasnej západnej Ukrajine.
Obyvateľstvo
V 19. storočí tvorili viac ako 50 % Haličanov poľskí katolíci (tvorili väčšinu na západe a 1/3 na východe – dnes súčasť Ukrajiny). 40 % obyvateľov boli Ukrajinci (Rusíni), z ktorých väčšina boli gréckokatolíci. 10 % obyvateľstva tvorili Židia a v mestách žili aj Nemci. Po 2. svetovej vojne, keď sa hranice Ukrajiny (ešte ako súčasti ZSSR) posunuli na západ, došlo k presunu poľského a ukrajinského obyvateľstva medzi Poľskom a ZSSR. Židia boli cez druhú svetovú vojnu takmer úplne vyvraždení.
Protitanková zbraň
Priebojné strely (granáty) plnokalibrové
Priebojná strela plnokalibrová s balistickou čapicou rieši prvý problém – vysoký aerodynamický odpor strely. Balistická čapica dáva strele výhodnejší aerodynamický tvar, preto má strela menší pokles rýchlosti na dráhe a vyššiu dopadovú rýchlosť, preto má aj väčšiu dopadovú energiu a vyššiu priebojnosť. Balistická čapica môže byť zhotovená z plechu alebo z mäkkého alebo z krehkého materiálu, napríklad plastu.
Priebojná strela plnokalibrová s protipancierovou (Makarovou) a balistickou čapicou rieši predovšetkým druhý problém tupohlavej priebojnej strely – vysokú pravdepodobnosť odrazu pri šikmom dopade. Makarova čapica je zhotovená z rovnakého materiálu ako samotná strela ale tepelne spracovaná na menšiu tvrdosť. K strele je priletovaná alebo nalemovaná. Pri náraze sa deformuje a narúša tvrdú povrchovú cementovanú vrstvu pancieru, súčasne vedie strelu v počiatočnej fáze prenikania pancierom a chráni hrot strely pred roztrieštením. Významne znižuje pravdepodobnosť odrazu strely pri šikmom dopade a zvyšuje priebojnosť strely o 1020 %.
Priebojné plnokalibrové strely sa v súčasnosti používajú už len pre malokalibrové automatické kanóny kalibru do alebo naopak pre delá veľmi veľkých kalibrov nad  na bojových lodiach. Pre boj s tankmi v typických kalibroch tankových kanónov prestal tento druh munície svojím výkonom stačiť už začiatkom 60. rokoch 20. storočia a bol opustený.
Strely (granáty) plnokalibrové jadrové Pri prebíjaní pancieru je dôležitá nielen celková kinetická energia dopadajúcej strely, ale aj energia, ktorá pripadá na jednotku plochy pancieru – prierezové zaťaženie. Jadrové strely sa vyznačujú tým, že pancierom nepreniká celá strela, ale len jadro, zhotovené z tvrdého a ťažkého materiálu, napríklad karbidu volfrámu. Priemer jadra je výrazne menší ako kaliber strely a zbrane, z ktorej je strela vystrelená.
Strela priebojná plnokalibrová jadrová s balisticky výhodným tvarom sa vyznačuje tým, že jadro je uložené do puzdra, ktoré je vložené do tela strely. Predná časť jadra je chránená krytom, ktorý zlepšuje prenikanie jadra pancierom a strela je vybavená balistickou čapicou, ktorá zmenšuje aerodynamický odpor. Strela má dobré letové vlastnosti, malý pokles rýchlosti na dráhe a vysokú dopadovú rýchlosť. Jej konštrukcia je však zložitá a výroba drahá – len samotné puzdro jadra pozostávalo z troch až piatich dielov spojených závitmi.
Strela priebojná plnokalibrová jadrová cievkového tvaru Jadro je vložené do tela strely, ktoré má pre zníženie hmotnosti tvar cievky. Predná časť strely je plechová a jadro je v tele strely upevnené zalemovaním. Druhá možnosť je, že predná časť strely sa vyhotoví z mäkkého kovu – hliníkovej alebo zinkovej zliatiny – a s telom strely spojí závitom, tým sa súčasne upevní aj jadro v tele strely. Pre úsporu drahého karbidu volfrámu môže byť zadná časť jadra zhotovená zo železa alebo dokonca z olova. Tretia možnosť je, že sa telo strely mierne predĺži a predná časť jadra sa ponechá nezakrytá, alebo sa zakryje len tenkým krytom o priemere jadra. Strela je teda konštrukčne veľmi jednoduchá, pozostáva len z troch až piatich častí. Vďaka odľahčeniu tela strely dosahuje relatívne vyššie počiatočné rýchlosti, ale kvôli aerodynamicky nie príliš vhodnému tvaru má vysoký aerodynamický odpor a veľkú stratu rýchlosti na dráhe.
Plnokalibrové priebojné jadrové strely prešli najväčším rozvojom počas druhej svetovej vojny a po nej. Strely s balisticky výhodným tvarom používali predovšetkým nemecké vojská, čo im v spojení s kvalitnejšími zameriavačmi umožňovalo začínať boj na väčšiu diaľku, strely cievkového tvaru používali sovietske vojská (strely prvého typu pre kanóny, druhého typu pre  kanóny) a britské vojská (strely tretieho typu).
Priebojné strely podkalibrové
Vnútorná a vonkajšia balistika zbraní sú v rozpore – pre pohyb a urýchľovanie strely v hlavni je žiadúce, aby mala strela čo najväčší priemer a čo najmenšie prierezové zaťaženie, naopak pri lete strely k cieľu je žiadúce, aby mala strela malý priemer, čo najmenší aerodynamický odpor a čo najväčšie prierezové zaťaženie, aby bol pokles rýchlosti na dráhe čo najmenší. Aj cieľová balistika má podobné požiadavky – čo najvyššiu dopadovú rýchlosť a čo najväčšie prierezové zaťaženie strely.
Tieto protichodné požiadavky sa pokúšajú riešiť podkalibrové strely.
Strela sa skladá z dvoch hlavných častí – vodiaceho puzdra a jadra. Jadro strely má tvar klasickej strely, je starostlivo aerodynamicky tvarované a prakticky celé je vyplnené priebojným jadrom. Vodiace puzdro je zhotovené z jednej alebo niekoľkých častí a tvarované tak, aby malo čo najväčší aerodynamický odpor. Jadro je vložené do puzdra a celá zostava do nábojky náboja.
Strela priebojná podkalibrová s oddeliteľnou vodiacou časťou, šípovitého tvaru
Strely stabilizované rotáciou majú obmedzenú dĺžku, rotáciou možno stabilizovať len strely, ktorých dĺžka neprekračuje zhruba šesťnásobok ich priemeru. Preto sa začali používať strely stabilizované krídlami. To umožnilo ďalej zmenšiť priemer strely a zväčšiť jej dĺžku, čo spôsobilo rast prierezové zaťaženia a významne zvýšilo priebojnosť striel. Použitie šípových striel (a kumulatívnych striel) si vynútilo prechod na tankové kanóny s hladkým vývrtom (nemajú drážkovanie hlavne), ktoré dnes používajú všetky moderné tanky. Strely kanónov s hladkým vývrtom sú stabilizované aerodynamicky – krídielkami- a to aj strely trieštivo-trhavé.
Prvé sovietske konštrukcie boli zaujímavé tým, že vodiace puzdro malo tvar disku – tvorilo ťažný disk – a stabilizáciu strely pri pohybe v hlavni pomáhali zabezpečiť krídla, na ktorých boli medené klzné prvky. To umožnilo zmenšiť hmotnosť „neužitočných“ častí a zvýšiť počiatočnú rýchlosť strely až na takmer 1 800 ms−1.
Šípovitá strela môže mať rôznu, aj pomerne zložitú konštrukciu. Spravidla sa skladá z troch základných častí: balistické špičky, vlastného penetrátoru a stabilizačných krídiel. Penetrátor môže byť homogénny – vyrobený z jedného kusu materiálu, pričom základným materiálom sú špeciálne ocele, rôzne zliatiny volfrámu alebo uránu. Môže tiež byť vyrobený ako „skladaný“ s rôznym usporiadaním, napríklad do oceľovej trubice je umiestnený prút z wolfrámovej alebo uránovej zliatiny. V prednej alebo naopak v zadnej časti penetrátoru môže byť vložené „jadro“ z veľmi tvrdého materiálu a podobne. Hlavnou príčinou značnej rozmanitosti konštrukcií penetratorov je fakt, že každá konštrukcia penetratoru sa hodí len proti určitej konštrukcii tankového pancieru a proti inej konštrukcii pancieru má priebojnosť menšiu (často aj výrazne). Podobne má konštrukcia penetrátoru výrazný vplyv na priebojnosť a chovanie penetrátoru pri dopade na sklonenú prekážku, alebo na pancier chránený predstavným pancierom, kedy sa môže penetrátor rozkmitať či zlomiť (penetrátor má obrovskú energiu – bežne viac ako 7 MJ a malý priemer – menej než ).
Všetky varianty podkalibrovej strely mali počiatočnom období vývoja značné problémy s presnosťou streľby, spôsobené nepravidelným a nesymetrickým oddelovaním vodiacich častí od priebojného jadra alebo šípu a trvalo takmer dve desaťročia, kým sa tieto problémy podarilo vyriešiť. Postupne boli opustené aj podkalibrové strely stabilizované rotáciou a v súčasnosti sa pre boj s tankmi používajú takmer výhradne strely šípové.
Protipancierové strely výbušné
Strela s výtržným účinkom (tiež strela HESH) má ľahko deformovateľnú hlavovú časť a je plnená plastickou trhavinou. Pri dopade na pancier sa hlava zdeformuje priľne k pancieru, nálož je odpálená dnovým zapaľovačom. Výbuchom trhaviny vznikajú v pancieri rázové vlny, ktoré sa odrážajú od vnútornej strany panciera a interferujú. V dôsledku interferencie vznikajú v pancieri veľké mechanické napätia a v konečnom dôsledku dôjde k vytrhnutiu časti materiálu z vnútornej strany panciera. Z vytrhnutého materiálu („koláču“) vznikajú účinné črepiny, ktoré ničia vnútorné vybavenie a posádku tanku bez toho, aby bol pancier tanku prerazený. Intenzita rázu pri výbuchu strely s výtržným účinkom je ale dostatočná aj na to, aby pancier menšej hrúbky (do jedného kalibru strely) priamo pretrhla. Strely s výtržným účinkom majú proti kompozitným a vrstveným pancierom menší účinok.
Nemecké vojská cez druhú svetovú vojnu používali strelu s podobnou funkciou, ktorá však vôbec nemala výbušnú náplň. Strela bola tvorená len plným oceľovým valcom, na prednej strane zakrytá balistickou čapicou. Strela existovala pre tankové a protitankové kanóny kalibru 75 a 88 mm a bola označená ako vzor 40W.
Dąbrowa Tarnowska
thumb|Mestská brána Dąbrowa Tarnowska je poľské okresné mesto v Malopoľskom vojvodstve. Počet obyvateľov v roku 2007 bol 11 750.
Vido Horňák
Osobný život
Na pozadí Horňákovho detstva sa odohrávala druhá svetová vojna, ktorá ho poznačila a formovala, keďže partizánske hnutie presakovalo aj priamo do miest, kde vyrastal. Osobné skúsenosti si prežil prirodzene s partizánmi, Nemcami i vojnovými zajatcami.
Od mladosti sa u neho prejavoval veľký záujem o literatúru. Ako 12-ročný spoznával mená ako John Steinbeck, Ernest Hemingway či Dostojevskij, ktoré ho veľmi ovplyvnili a do istej miery predurčili jeho životnú dráhu. Neskôr sa dostal takisto aj k poézii, k prekliatym básnikom. Na literatúru spomína nasledovne: „Keď som sa dostal k svetovej literatúre, k tým drámam, románom, hlavne od tých 30-tych rokov povedzme, k európskej a americkej, tak som vedel, kde je bolesť, kde ľudská hlúposť, kde naivita a falošné zjednodušovanie.“
Vido je režisérov pseudonym, ktorý si zvolil po svojom starom otcovi. Skutočným menom sa volá Miroslav.
Vzdelanie a pôsobiská
Krátko po vzniku Filmovej a televíznej fakulty VŠMU v roku 1990 tam krátko - dva semestre - prednášal réžiu na popud Jozefa Budského. V roku 2003 bol predsedom poroty najstaršej slovenskej filmovej ceny Igric, ktorá bola obnovená v roku 1993. Angažuje sa ako konzultant a spoluautor zásadným materiálov Ministerstva Kultúry Slovenskej republiky, medzi ktoré patrí Zákon o audiovízii či Kinematografický fond.
Bol členom výboru Slovenského filmového zväzu, Únie slovenských televíznych tvorcov a Literárneho fondu Slovenskej republiky.
Tvorba
Okrem malých inscenácií a réžie poľnohospodárskej relácie o družstvách a družstevníkoch bol prvým väčším televíznym projektom, na ktorom Horňák pracoval ako pomocný režisér film Smrť sa volá Engelchen (1960) Ivana Balaďu. Horňák sa k tomuto úspechu vyjadril nasledovne: ''„Mňačka (autor rovnomennej predlohy, pozn. aut.) napadli, Ivana Balaďu za to napadli, ale šéfovia neboli blbí, vedeli, že vznikol v istom zmysle na tie pomery malý klenot - Smrť sa volá Engelchen. Keď Vrabec (vtedajší direktor z televízie, pozn. aut.) prišiel do Prahy toto direktorom ukázať, nemusel sa hanbiť za Bratislavu.“'' Námet filmu čerpá z obdobia druhej svetovej vojny a SNP. Film rozpráva o mladom partizánovi Voloďovi - hrdinovi s autobiografickými črtami, viditeľná je podobnosť mena s režisérovým - ten sa uzdravuje z ťažkého zranenia a popritom si spomína na udalosti, ktoré zažil pri svojom pôsobení.
Prešiel do literárno-dramatickej redakcie, kde bol spočiatku asistentom, potom pomocným režisérom. V roku 1961 dostal príležitosť režírovať, pretože po „pondelkových“ klasikách bol hojný dopyt. Boli to 45-minútový Súci chlapci podľa scenára Jozefa Boboka. Pôvodne sa uvažovalo o 5-dielonom seriáli z prostredia automobilovej opravárenskej dielne, no po prvom diely bol projekt zastavený, zakázaný. Prvý a teda posledný diel vystaval Horňák na kvalitných hercoch ako Jozef Kroner, Anton Mrvečka, Jozef Skovay, či Lucia Poppová a ďalších z Národného divadla.
Istý čas musel znova robiť asistenta, až pokým mu neprišla ponuka od Petra Jilemnického na spracovanie O dvoch bratoch. Obsadil Ivana Mistríka a Ivana Rajniaka. V roku 1963 pracoval na filme Mlčanie mora aj s, vtedy elitným a uznávaným hercom z Národného divadla, Jozefom Budským.
V roku 1966 nakrúca vo Filmovej tvorbe, pod jej vedúcim Ivanom Terenom, debutový celovečerný film s názvom V páse zlomená podľa novely Ladislava Ťažkého. Horňák ju nazval „modernou baladou“. Na kamere sa podieľal Igor Luther, ktorý práve dokončil FAMU, no už sa o ňom povrávalo, že patrí k elite. Je to znova film z obdobia SNP, portrét štvorice partizánov, ktorí sa snažia preniesť do hôr zbrane. Objavia ich však Nemci.
Zväz slovenských dramatických umelcov mu udelil výročnú Cenu za televíznu tvorbu za rok 1976. V roku, kedy režíroval Čudného človeka Michaila Jurieviča Lermontova a Zenovo vedomie Itala Sveva. Pri udelení sa prihliadalo rovnako na réžiu trojdielnej inscenácie Buddenbrookovci.
S hranou réžiou sa rozlúčil v roku 1993, kedy nakrútil film Európa, moja láska. Je to posledná inscenácia, ktorú robil Horňák v televízii. Túto adaptáciu divadelnej hry Luigiho Pirandella Henrich IV sa pokúšal zrealizovať už pred rokom 1989, no podarilo sa mu to až tri roky po revolúcii. V tom istom roku mu udelili Telemúzu za dlhoročný prínos v oblasti televíznej dramatickej tvorby. Jeho filmy patria do zlatého fondu Slovenskej televízie Bratislava, reprezentovali ju v zahraničí a získali viacero ocenení.
Situáciu z toho obdobia okomentoval slovami: ''„inscenácie skončili, to už sa úplne rozpadalo po tom 93., takže som ostal v lufte, ale i to som bral ako prejav doby. S Emilom Lehutom - to bol výborný kritik divadelný, síce zložitý človek a taký zaujatý, ale bol výborný znalec hlavne divadelnej teórie - sme mali veľké debaty. Povedal som: Emil, v tejto dobe robiť zúžené inscenácie, - televízne filmy, to boli vlastne len sfilmované inscenácie, exteriér robí plnohodnotný film, na to televízia nemala v 95. - to je na povrchu všetko. V dokumente urobím viac.“'' V nasledujúcich rokoch sa Horňák teda zameral na dokumentárnu tvorbu.
Nakrúcal reflexívne, filozofické snímky. V titule Akí sme... (1993) ''„reaguje na podobní rovnomenný pokus Ladislava Kudelku z roku 1968. Vo filmovej eseji postavenej na ankete medzi kňazmi o princípoch kresťanskej etiky, o šťastí a egoizme sa Horňák pokúša odpovedať na otázky o novej situácii a jej účinkoch na ľudský život.“''
Zatiaľ posledný dokumentárny film, Dejiny bezcharakternosti, nakrúca v roku 2002. Uskutočňuje sa v ňom stretnutie ľudí, ktorí sa zamýšľajú nad zmyslom existencie národa, slobody a príslušnosti k etniku vzhľadom na dianie v Európe.
Charakteristické prvky
Mal veľmi blízko k scenárom (i keď, ako už vieme, scenáristiku nedoštudoval) a iba máloktoré vyhovovali jeho požiadavkám. Mnohokrát ich sám dotváral, prepisoval, dopĺňal, čo mu robievalo v nekorektnej politickej situácii často problémy. Morálne a etické hodnoty u neho znamenali vždy viac, než osobný prospech.
Bol náročným tvorcom, odsudzoval pohodlnosť mnohých kameramanov alebo hercov, „ktorým je milšie odhovoriť svoj text z jedného miesta v štúdiu, než by mali svoju akciu rozfázovať na menšie časti, snímané, a strihané rozličným spôsobom.“ Nepáčilo sa mu, že v televízii a v inscenáciách sa spočiatku popierala dôležitosť obrazu, argumentovalo sa pritom tak, že ''„v televíznom prijímači, hoci vypadne obraz, zo zvuku ešte stále rozumieme, o čo ide. Keď je to však naopak, vtedy už nie. Nuž a teda, akáže primárnosť obrazu, načo sa „hrať“ s kamerou, s montážou, atď. ...“'' Výraznou mierou sa zaslúžil o vyvrátenie podobných názorov.
Rád pracoval s podobne zanietenými tvorcami, ktorými boli napríklad Milan Čorba - kostýmový výtvarník - alebo Roman Rjachovský - architekt. Nespoliehal sa však na rutinu a skúsenosť. ''„Vždy bola preňho dôležitá, ba rozhodujúca osobitosť, výnimočnosť a zriedkavosť autora, kameramana, herca, skladateľa a ďalších spolupracovníkov. V prostriedkoch obrazového vyjadrenia sa dá vypozorovať rovnaká túžba po rýdzosti. Kamera, ako nositeľ tejto výpovede, je pravdaže vždy dostatočne dokumentárna. Inými slovami, pozná objekty i prostredia, v ktorých sa pohybuje. Najmä prírodný exteriér.“ Zaujíma ho „sústredený komorný dramatický príbeh“ a rovnako „mravná analýza veľkého ľudského sóla“''. Toto pracovné nasadenie so sebou prinieslo výčitky „zhora“. Hovorilo sa o pomalom nakrúcaní a celkovo o drahých inscenáciách.
Vo väčšine z jeho inscenácií a televíznych filmov ide o adaptácie literatúry. Bolo to krédo jeho tvorby. Medzi najznámejšie patria filmy ako Román o base podľa Antona Pavloviča Čechova, ktorý možno prirovnať k Herzovmu filmu Sladké hry minulého leta. Ďalej napríklad S Rozárkou podľa Vincenta Šikulu, Buddenbrookovci podľa Thomasa Manna či Sesternica Beta podľa Honorého de Balzaca.
Bol aj erudovaným filozofom, čo sa prejavilo hlavne v jeho dokumentaristickej línii.
Luteinizačný hormón
Luteinizačný hormón alebo lutropín alebo LH je hormón produkovaný bazofilnými, tzv. gonadotropnými bunkami pars distalis adenohypofýzy. U muža je synonymom termín hormón stimulujúci intersticiálne bunky semenníka (ICSH). Chemicky ide o glykoproteín. Patrí spolu s folikulostimulačným hormónom do skupiny tzv. gonadotropínov – hormónov ovplyvňujúcich pohlavné žľazy.
U ženy pôsobí na bunky steny folikulu vaječníka, ktorý predtým dozrel vďaka účinku folikulostimulačného hormónu a podieľa sa tak na spúšťaní ovulácie a na regulácii menštruačného cyklu. Po ovulácií sa jeho účinkom mení folikul na žlté teliesko – lat. corpus luteum, ktorý potom pod účinkom LH produkuje hormón progesterón. Následne praská, keď dosiahne veľkosť do 20 mm. U mužov pôsobí od puberty na vývoj Leydigových buniek semenníka stimuluje tvorbu a v dospelosti udržuje hladinu mužského pohlavného hormónu testosterónu.
Katedrála svätého Jakuba (Šibenik)
Katedrála svätého Jakuba je rímskokatolícka katedrála v historickom centre chorvátskeho mesta Šibenik. Je postavená v goticko-renesančnom štýle.
Dejiny
Stavbu začal v roku 1431 dalmatínsky staviteľ Juraj Dalmatinac s použitím talianskeho modelu trojloďovej baziliky s apsidou a krížovou kupolou.
Od roku 1477 bol hlavným staviteľom Niccolo Fiorentino. Dokončil bočné lode a strechu. V roku 1505 prevzali vedenie stavby Bartolomeo del Mestre a Giacomo del Mestre a v roku 1535 bola katedrála dokončená. Vysvätená bola v roku 1555. V roku 1895 ju pápež Lev XIII. povýšil na basilica minor. Fasáda s Najsvätejšou Trojicou je jediné priečelie svojho druhu v Európe.
Jouy-en-Argonne
Jouy-en-Argonne je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Meuse, v regióne Lotrinsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Vercel-Villedieu-le-Camp
Vercel-Villedieu-le-Camp môže byť:
Psychický stav
Psychický stav je psychický jav, ktorý sa v určitom časovom intervale nemení.
Psychický stav je aktuálna uroveň psychiky determinovaná predošlými a momentálne pôsobiacimi podnetmi. Psychické stavy zahrňujú stavy rozumové, citové, vôľové, znepokojenia, napätia, tolerantnosti, presýtenia, mobilizačnej pohotovosti (u športovcov), očakávania ap.
Psychický stav recipientov determinuje napr. účinnosť pôsobenia masmédií, ich pôsobenie môže psychický stav stupňovať i eliminovať pozitívnym emocionálnym pôsobením a uspokojením očakávania.
Bousseraucourt
Bousseraucourt je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Haute-Saône, v regióne Franche-Comté.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Stolný tenis
thumb|Zápis v pingpongu
Stopa
Stopa môže byť:
Stolný tenis
Stolný tenis, hovorovo pingpong, je druh športu, pri ktorom je snahou hráča zahrať loptičku ponad, prípadne popri sieťke na špeciálnom stole tak, aby jej vrátenie spôsobovalo ťažkosti súperovi, prípadne aby ju nemohol vrátiť.
Stolný tenis patrí medzi najrýchlejšie športové hry na svete, učí mať rýchly odhad hernej situácie a jej okamžité riešenie najvhodnejším herným spôsobom. Stolný tenis je individuálny šport hraný v halách špeciálne na to určených, ale aj v klasických krytých halách, kde sa dajú rozmiestniť stoly na hru.
Dejiny
Vznik stolného tenisu siaha až do obdobia pred dvoma tisícročiami. Hra sa nazývala gossima a do Európy, z Japonska, ju priniesli Angličania v 80. rokoch 19. storočia. Skutočným začiatkom stolného tenisu bol však tenis, ktorý sa jeho nadšenci snažili počas zimných mesiacov preniesť do sálového prostredia - na stôl. Stolný tenis sa sprvu hral na rôznych rozmeroch stolov, s gumovými poprípade korkovými loptičkami a drevenými raketami. Stolný tenis ako oficiálna športová hra sa začala zavedením celuloidovej loptičky do hry, a to Angličanom J. Gibbom v roku 1899. V roku 1909 sa stolný tenis začal šíriť z Anglicka do Európy (Nemecka, Rakúska, Maďarska, Česko-Slovenska). Ako pretekárska hra sa však dlho neudržal a pestoval sa viac ako spoločenská zábava. Až v roku 1920 u nás stolný tenis znova ožil a aj v ostatných európskych krajinách sa rýchlo rozvíjal a spopularizoval. Z hľadiska vývoja techniky, taktiky a použitia náčinia rozdeľujeme stolný tenis na:
Potrebné vybavenie
Medzi najznámejšie značky, ktoré vyrábajú stolnotenisové potreby, patria Butterfly, Donic, Joola, Stiga, Yasaka a mnoho ďalších.
Pravidlá
Keďže kompletné znenie pravidiel sa dá nájsť pomocou externého odkazu, je uvedené len vymedzenie základných pojmov a skrátené pravidlá.
Základné pojmy
Výmenou sa nazýva čas, keď je loptička v hre. Ak sa výsledok výmeny nezapočítava, napr. pri dotyku loptičky o sieťku pri podaní (loptička sa dotykom sieťky musí dostať na súperovu stranu), výmena sa opakuje, hrá sa tzv. "nová loptička". Ak sa výsledok výmeny započítava, nazýva sa "bod". Hráč, ktorý má zahrať v danej výmene loptičku ako prvý, je podávajúcim hráčom. Hráč, ktorý zahrá loptičku vo výmene ako druhý, je prijímajúcim hráčom. Rozhodca riadi a usmerňuje zápas.
Správne podanie
Podáva sa s loptičkou voľne ležiacou na dlani, ktorá musí byť otvorená. Loptička musí byť vyhodená z ruky do výšky minimálne 16 cm vysoko. Musí sa najskôr dotknúť plochy rakety podávajúceho a potom prijímajúceho. Ak sa loptička dotkne sieťky a preskočí na stranu prijímajúceho, podanie sa opakuje – net. Povinnosťou hráča je podávať tak, aby mohla byť posúdená jeho správnosť. Podanie sa mení po dvoch zahraných loptičkách.
Bod
Hráč získava bod, ak:
Set
Kto ako prvý dosiahne 11 bodov, vyhráva set, okrem prípadu, keď obaja hráči dosiahnu 10 bodov. V tom prípade vyhrá hráč, ktorý ako prvý dosiahne o 2 body viac než druhý.
Zápas
Hrá sa na rozhodujúci počet setov z nepárneho počtu setov. Hra v zápase je plynulá, okrem povolených prestávok medzi setmi, poprípade v situácii time-outu.
Celosvetové turnaje
thumb|Belgický stolnotenisový tím Vilette Charleroi (2003) Súťaže v stolnom tenise sú obzvlášť obľúbené v Ázii a Európe. Tomuto športu dominuje Čína s najvyšším počtom svetových titulov. Francúzsko, Švédsko, Nemecko, Kórea, Japonsko však majú tiež veľa svetových hráčov. V stolnom tenise sa organizujú Majstrovstvá sveta, Majstrovstvá Európy, taktiež je súčasťou Olympijských hier. Najviac skúseností sa získava na takzvaných ProTour, ktoré sa organizujú po celom svete. Na Majstrovstvách sveta a Majstrovstvách Európy sa hrá o tituly a medaily, ako aj o cenné body do príslušných rebríčkov.
Stolný tenis na Slovensku
Medzi najväčšie úspechy v ére samostatnosti SR na ME patria:
Slovenské turnaje
Na Slovensku sú najprestížnejšou súťažou majstrovstvá Slovenskej republiky. S dlhodobou tradíciou sa organizuje Pohár duklianskych hrdinov, ako aj bodovacie turnaje.
Slovenská špička, reprezentácia
Medzi slovenskú špičku, taktiež ako do reprezentácie už dlhšie patria Ľubomír Pištej, Peter Šereda, Alexander Valuch, Wang Yang. Medzi ženami to sú Eva Ódorová, Viera Marčeková, Viktória Lučenková, Lenka Kmotorková a Barbora Balážová. Slovenskí stolní tenisti a tenistky reprezentujú Slovensko aj v prestížnej Európskej lige, ktorej sa zúčastňujú hráči svetového formátu. Je to súťaž družstiev mužov a žien hraná v 2-ročnom cykle ako kvalifikácia na majstrovstvá Európy družstiev.
Nové Škótsko (provincia)
Nové Škótsko (angl. Nova Scotia, fran. Nouvelle-Écosse, gaelsky Alba Nuadh) je jedna zo štyroch atlantických provincií a jedna z desiatich kanadských provincií. Je druhou najhustejšie osídlenou kanadskou provinciou a zároveň druhou najmenšou podľa rozlohy (po provincii Ostrov princa Eduarda). Hlavné a zároveň najväčšie mesto je Halifax.
Provincia Nové Škótsko leží na polostrove rovnakého mena (polostrov Nové Škótsko), ostrove Cape Breton a priľahlých ostrovoch. Od provincie New Brunswick ju oddeľuje zátoka Bay of Fundy.
Územie Nového Škótska bolo niekoľko tisícročí obývané jednym z Prvých národov, Mi'kmaq. V roku 1605 tu Francúzi založili svoje prvé sídlo v Severnej Amerike, Port-Royal. Port-Royal slúžil počas niekoľkých storočí ako hlavné mesto francúzskej kolónie Akádia. Pevnosť Louisbourg bola centrom zápasu o kontrolu nad týmto uzemím medzi Britmi a Francúzmi. Francúzsko sa vzdalo svojich nárokov v Parížskej zmluve v roku 1763. Tisíce britských loyalistov sa usadilo v Novom Škótsku počas Americkej vojny za nezávislosť. V roku 1867 Nové Škótsko, New Brunswick a Provincia Kanada (dnes Ontário a Quebec) založili dnesnú Kanadu.
Csanádpalota
Csanádpalota je mesto v Maďarsku v Čongrádskej župe v Makovskom okrese.
Má rozlohu 7 776 ha a žije tu obyvateľov .
KTM-25
KTM-25 (podľa unifikovaného označenia 71-625) je projekt ruskej, plne nízkopodlažnej a štvordverovej električky. Električka má byť vyrábaná spoločnosťou UKVZ.
Súpis
Súpis môže byť:
Lukavec (okres Pelhřimov)
Lukavec je mestečko v Česku v okrese Pelhřimov v kraji Vysočina. 1. januára 2012 tu žilo 1 054 obyvateľov, z toho 523 mužov a 531 žien, pričom priemerný vek v obci bol 42,0 roka (muži 41,1 roka, ženy 42,9 roka).
Viessoix
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 789 obyvateľov (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
A’ana
A’ana je okres v Samoe. Nachádza sa na západe ostrova Upolu. Pokrýva takmer celú západnú časť až na západný cíp. Ten patrí okresu Aiga-i-le-Tai. Jeho administratívnym centrom je dedina Leulumoega, ktorá sa nachádza na severe okresu. V dávnych dobách to bola dedina, kde sa stretávali ľudia z celej západnej časti ostrova. Dedina sa nachádza na pobreží, ale je časti zasahujú hlbšie do vnútrozemia. V roku 2006 tu v okrese žilo 20 769 obyvateľov.
Severná časť okresu je nazývaná aj „Itu Alofi“, čo v preklade znamená Bohatá strana alebo vyššie postavená strana, pretože v histórií mala severná časť okresu politickú moc, zatiaľ čo južná strana okresu nazývaná aj „Itu Tufanua“ (čo znamená strana pozadu, alebo necivilizovaná strana), bola zaostalejšia. Na Samoe sa takého rozdelenie považuje za bežný jav, keďže väčšina hlavných centier sídli na severe, ako napríklad hlavné mesto Apia, administratívne centrá Leulumoega, Afega, Lufilufi, atď.