cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
She Wolf (album)
Loba
Album Loba je identický s albumom She Wolf, len tri španielske verzie skladieb sa na tomto albume nachádzajú na začiatku.
Single
Prvý singel s názvom „She Wolf“ vyšiel 6. júla 2009. Skladba bola nahratá aj v španielskej verzií s názvom „Loba“. K skladbe bolo nahraté aj video, ktoré režíroval Jake Nava. Video vyšlo 30. júla 2009. Singel sa dostal na vrchol U.S. Billboard Latin Songs a v najprestížnejšej americkej hitparáde U.S. Billboard Hot 100 sa umiestnil na 11. mieste.
Druhý singel s názvom „Did It Again“ vyšiel 16. októbra 2009 vo všetkých častiach sveta okrem Ameriky. Singel má aj španielsku verziu s názvom „Lo Hecho Está Hecho“.
Tretí singel z albumu s názvom „Give It Up to Me“, ktorý naspievala Shakira spoločne so spevákom Lil´ Waynom vyšiel 10. novembra 2009 len pre Ameriku. Pieseň produkoval spevák Timbaland. Pôvodne sa mala objaviť na jeho novom albume s názvom Shock Value II, ale nakoniec sa ocitla len na špeciálnom vydaní albume She Wolf pre Ameriku.
Ďalší singel má vyjsť v Británii 5. apríla pod názvom „Gypsy“.
Tretí singel pre Ameriku má byť pieseň „Men In This Town“.
Louis Delâge
Pierre Louis Delâge (* 22. marec 1874, Cognac, Francúzsko – † 14. december 1947, Le Pecq) bol francúzsky priekopník automobilizmu, zakladateľ automobilky Delage.
Život
Narodil sa v chudobnej rodine. Ešte ako dojča stratil schopnosť vidieť na jedno oko. V šestnástich rokoch odišiel do Angers, kde študoval strojárstvo na tamojšej obchodnej škole, ktorú ukončil v roku 1893. Na tejto škole pred ním študoval aj ďalší francúzsky konštruktér automobilov – Émile Delahaye. Delage potom nastúpil do armády, a bol odvelený do Alžírska. Po ukončení vojenskej služby nastúpil v roku 1895 k železničnej spoločnosti v južnom Francúzsku. V roku 1900, keď prišiel do Paríža, zamestnal sa ako vývojár v spoločnosti, ktorá vyrábala motorové vozidlá. V roku 1903 dostal ponuku prejsť k rozvíjajúcej sa „mladej“ firme Renault.
Delâge videl veľký potenciál automobilu ako dopravného prostriedku. V januári roku 1905 už mal dostatok financií a tak založil v stodole na Rue Cormeilles vo Levallois-Perret na severozápadnom predmestí Paríža vlastnú montážnu dielňu. Firma pôvodne iba kompletovala svoje karosérie s motormi a podvozkami, ktoré nakupovala od iných výrobcov, po úspechoch v pretekoch Grand Prix však začala v roku 1908 konštruovať vozidlá s vlastnými motormi na vlastnom podvozku. Tie sa stali vychýrenými elegantnými karosériami, dobrým dielenským spracovaním ako aj kvalitou. Spoločnosť sa úspešne rozrastala a jej vozidlá dosahovali mnohé úspechy v motoristickom športe a značka vďaka tomu získala veľmi dobrú povesť. Delâge sa dokonca kvôli zahraničným zákazníkom zriekol diakritického znamienka v názve spoločnosti.
V roku 1912 firma presídlila do väčších priestorov v Courbevoie. Počas trvania prvej svetovej vojny sa však výroba podriadila vojenským potrebám. Po roku 1918 sa opäť začali vyrábať luxusné a exkluzívne automobily pre majetných zákazníkov, ktorým v čase povojnového oživenia imponoval aj špecifický design karosérií. Pretekárske špeciály Delage znova dosahovali početné úspechy v mnohých európskych pretekoch série Grand Prix. Svetová hospodárska kríza však na firmu doľahla veľmi ťažko. V roku 1935 musel Louis Delâge dobrovoľne vyhlásiť úpadok. Obchodnú značku kúpil Walter Watney z firmy Delahaye, ktorá ešte do roku 1953 vyrábala automobily pod označením Delage.
Vo veku takmer 60 rokov sa Delâge rozviedol a jeho už aj tak ťažká finančná situácia sa ešte viac zhoršila. Hľadal teda útechu vo viere. Pretože nemal finančné prostriedky ani na kúpu automobilu, často chodil pešky alebo jazdil na bicykli na púť do kláštora Terézie z Lisieux v Lisieux alebo do Lurd. V roku 1947 zomrel sedemdesiattriročný Louis Delâge v chudobe a takmer zabudnutý. Je pochovaný na cintoríne v Le Pecq.
V roku 1990 v jeho rodnom meste založili strednú priemyselnú školu s názvom „Lycée professionnel Louis Delâge“.
Dzeržinskaja
Dzeržinskaja môže byť:
Julius Streicher
Julius Streicher (* 12. február 1885, Fleinhausen, Nemecko – 16. október 1946, Norimberg) bol nemecký nacistický politik a vydavateľ časopisu Der Stürmer.
Životopis
Julius Streicher sa narodil ako deviate dieťa svojch rodičov. Až do začiatku prvej svetovej vojny pracoval ako učiteľ na základnej škole. V roku 1913 s oženil s Kunigunde Rothovou, s ktorou mal neskôr dvoch synov. V roku 1914 vstúpil do nemeckej armády, aktívne sa zúčastnil na bojoch prvej svetovej vojny a bol vyznamenaný železným krížom prvej triedy.
V roku 1922 vstúpil do NSDAP a už v nasledujúcom roku sa zúčastnil takzvaného Pivného puču. V roku 1923 začal vydávať aj noviny Der Stürmer, ktorých obsah tvorili z veľkej časti antisemitské texty.
Po nástupe Hitlera k moci sa stal Streicher franckým gauleiterom. Už ku koncu tridsiatych rokov sa však Streicher dostal do sporu s niekoľkými vysoko postavenými predstaviteľmi NSDAP, zvlášť s Rudolfom Hessom a Hermannom Göringom. Göringa vraj Streicher označil za impotenta.
Počas druhej svetovej vojny nemal s výnimkou vydávania svojho časopisu v strane výraznejší vplyv a bol v domácom väzení v Norimbergu. Po vojne bol zatknutý a v rámci Norimberského procesu odsúdený na trest smrti. Súd ho uznal vinným v bode 4 obžaloby, teda zločinoch proti ľudskosti. Tých sa vraj dopúšťal vydávaním svojho antisemitského týždenníka.
Mazda 3
right|thumb|250px|Mazda 3 MPS Mazda 3 alebo Mazda3 je automobil nižšej strednej triedy vyrábaný automobilkou Mazda. Na japonský trh sa dodáva pod názvom Mazda Axela. Mazda 3 bola uvedená na trh v roku 2003 a nahradil Mazdu 323 (tiež zvaný Mazda Familia alebo Mazda Protegé). Športový variant Mazdy 3 sa v Európe predáva pod názvom 'Mazda 3 MPS, v Severnej Amerike a v Japonsku pod názvom Mazdaspeed3.
Mazda 3 bol prijatá motoristickými novinármi dosť pozitívne. V roku 2006 bola druhým najpredávanejším vozidlom v Kanade a v rokoch 2005-2007 bola najpredávanejším vozidlom v Izraeli. Automobilka Mazda zvýšila výrobu modelu Mazda 3 v továrňach Hofu 1 a Hofu 2, aby uspokojila silný svetový dopyt, ktorý presahuje hranicu 300,000 vozidiel ročne.
Koncom roku 2008 bola predstavená druhá generácia. Rovnako ako prvá sa predáva vo verziách 5-dverový hatchback a sedan. Tiež nechýba športová verzia MPS.
Prvá generácia
left|thumb|180px|Mazda 3 MPS left|thumb|180px|Mazda 3 Sedan Mazda 3 bola automobilovou tlačou všeobecne pozitívne prijatá pre svoj výkon, ovládateľnosť, dizajn a interiér. Niektorý ju popisovali, že majú z nej pocit ako so športového sedanu aj napriek jej cene. Niektoré kritiky patrili spotrebe paliva a výsledky crash testov. (dosiahla štyri z maximálnych piatich hviezdičiek v bezpečnostnom teste Euro NCAP), čo bolo neskôr zlepšené použitím 6 airbagov ako štandard.
Dizajn a konštrukcia
Mazda 3 je založená na globálnej platforme Ford C1 vyvinutej koncernom Ford a používanej tiež vo vozidlách Ford Focus, Ford C-MAX, Ford Kuga, Volvo S40 a Volvo C30. Karoséria vychádza z modelu MX-Sportif a je k dispozícii v dvoch variantoch ako 4-dverový sedan a 5-dverový hatchback.
Predná náprava je založená na vzperách MacPherson s vinutými pružinami a priečnym stabilizátorom. Zadná náprava je viacprvková typu "E-link" spoločnosti Ford so štyrmi prvkami na každej polonáprave a s priečnym stabilizátorom, odpružená vinutými pružinami montovanými súosovo s tlmičmi pruženia (kvôli čo najmenšiemu obmedzemiu batožinového priestoru). Na všetkých štyroch kolesách sú štandardne montované kotúčové brzdy, vpredu s kotúčmi s priemerom 300 mm a vzadu s priemerom 279 mm. Systém ABS a EBD sú montované podľa výbavy štandardne alebo za príplatok. Rozmery diskov kolies a pneumatík sú v ponuke od 15-palcových v základnej verzii až po 17-palcové vo vyšších verziách.
Pri jej uvedení na americký trh bola dostupná vo výbavách "i" a "s" s motormi 2.0 L a 2.3 L. Neskôr pribudli aj ďalšie verzie ako Touring a Grand Touring. Vo Veľkej Británii boli v ponuke verzie S, TS, TS2, Sport a najvyššia verzia MPS (Mazda Performance Series) s prepĺňaným motorom 2.3 L MZR DISI. V apríli 2008 bola Mazda 3 podrobená faceliftu.
Všetky verzie používajú radové štvorvalce Mazda MZR rôznych typov, objemov a výkonov, spoločne s motorom Mazda MZ-CD, v závislosti na konkrétnej verzii a trhu. Prevodovky sú 5-rýchlostné manuálne a 4-rýchlostné automatické. Od modelového roku 2006 je vo vozidlách s motorom 2.3 možné zvoliť tiež 5-rýchlostnú automatickú prevodovku. Športová verzia MPS je dostupná len zo 6-rýchlostnou manuálnou prevodovkou.
Motory
Mazda 3 používa nasledujúce motory:
Japonský trh (JIS charakteristiky):
Európsky trh (ECE charakteristiky):
Americký a Kanadský trh (SAE charakteristiky):
Detlev von Liliencron
Detlev von Liliencron (* Friedrich Adolf Axel Freiherr von Liliencron ; * 3. jún 1844, Kiel, Nemecko – † 22. júl 1909, Alt-Rahlstedt) bol nemecký básnik, prozaik a dramaturg.
Mazda 3
Motory
right|thumb|Interiér Mazdy 3
Druhá generácia
left|thumb|180px|Mazda 3 Sedan
right|thumb|180px|Mazdaspeed 3 V októbri 2008 vydala Mazda obrázky a video ukazujúce dizajn novej generácie Mazdy 3. Mazda 3 má preštylizovaný exteriér, ktorý odráža súčasný dizajn a duálny výfuk. V USA a v Kanade sú v ponuke dva motory: benzínový s objemom 2.0 L a nový 2.5 L radový štvorvalec, ktorý Mazda 3 zdieľa s Mazdou 6.
Model z roku 2010 je založený na platforme C1. Tento nový model je o niečo širší, dlhší, ale aj ľahší ako predchádzajúca generácia Mazdy 3. Motor 2.3 L MZR bol nahradený motorom 2.5 L, ktorý disponuje výkonom 125 kW/167 koní a krútiacim momentom 226 Nm. Na ostatných trhoch je v ponuke viac motorov vrátane nového 2.2-litrového prepĺňaného turbodieslu. Americký automobilový magazín Car and Driver tiež spomenul Wankelov rotačný motor s objemom 1.6 L, ktorý sa ale doteraz nedostal do výroby.
Kompletné informácie o športovom modeli Mazda 3 MPS boli vydané na Medzinárodnom autosalóne v Ženeve v marci 2009. Ako predchádzajúca generácia bola vybraná karosárska verzia Hatchback ako základ pre Mazdu 3 MPS 2. generácie.
Dominika
Dominika môže byť:
She Wolf
She Wolf môže byť:
Rilhac-Treignac
Rilhac-Treignac je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Corrèze, v regióne Limuzínsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Dzeržinskaja (stanica metra)
Dzeržinskaja je názov viacerých staníc metra v bývalom ZSSR:
Jánošík I., II.
Jánošík I-II je dvojdielný slovenský film.
Johan Kjølstad
Johan Kjølstad (* 9. marec 1983, Ekne, Nórsko) je nórsky bežec na lyžiach. Špecializuje sa najmä na šprinty.
Hutná
Hutná môže byť:
Oxid olovnato-olovičitý
Oxid olovnato-olovičitý (niekedy nazývaný aj mínium) je jasno-oranžový kryštalický alebo amorfný pigment. Chemický vzorec oxidu olovnato-olovičitého je Pb3O4. Používa sa na výrobu batérií, krištáľového skla a hrdziodolnej penetračnej farby.
Štruktúra
Oxid olovnato-olovičitý má pri izbovej teplote tetragonálnu sústavu, ktorá sa pri teplote 170K (−103,15 °C) mení na rombickú sústavu. Táto zmena ovplyvní iba symetriu kryštálov a mierne ovplyvní medziatómové vzdialenosti a uhly. left|thumb|151x151px|[[Základná bunka tetragonálnej sústavy Pb3O4. (šedá označuje olovo, červená kyslík)]]
Výroba
Oxid olovnato-olovičitý sa vyrába kalcináciou oxidu olovnatého s prísunom vzduchu pri teplotách približne 450 °C až 480 °C
Oxid olovnato-olovičitý je tiež možné pripraviť pomocou žíhania uhličitanu olovnatého (ceruzitu) s prísunom vzduchu.
Ďalším spôsobom je žíhanie olovenej beloby
Ako roztok sa dá Oxid olovnato-olovičitý pripraviť napríklad reakciou olovičitanu draselného a octanu olovnatého.
Vlastnosti a reakcie
Oxid olovnato-olovičitý je takmer nerozpustný vo vode a etylalkohole. Je rozpustný v kyseline chlorovodíkovej, ktorá sa nachádza aj v žalúdku a preto je toxický pokiaľ je prehltnutý. Je takisto rozpustný v kyseline octovej a zriedenej zmesi kyseliny dusičnej a peroxidu vodíka.
Pri zohriatí na teplotu 500 °C sa začne rozkladať na oxid olovnatý a kyslík, pri teplote 580 °C je rozklad hotový.
2 Pb3O4 → 6 PbO + O2
Využitie
Oxid olovnato-olovičitý je najčastejšie používaný ako pigment do penetračných náterov na železné objekty. Kvôli svojej toxicite ale má limitované využitie. V minulosti bol používaný spolu s ľanovým olejom ako hrubý, dlhotrvajúci anti-korozívny náter. Využíva sa aj v amatérskej pyrotechnike. Najväčšie využitie ale má pri výrobe olovnatého (krištáľového) skla.
Fyziologické efekty
Keď je oxid olovnato-olovičitý vdýchnutý, dráždi pľúca. Pokiaľ ide o vyššie množstvo obeť pocíti kovovú chuť, bolesť v hrudi a brušnú bolesť. Pokiaľ je prehltnutý, rozloží sa v žalúdočných šťavách čo vedie k otrave. Pri vysokých koncentráciách môže byť absorbovaný aj cez kožu. Dlhodobé vystavenie môže v organizmoch viesť k nahromadeniu zlúčenín olova zo symptómami akútnej otravy olovom. Oxid olovnato-olovičitý je karcinogén pre laboratórne zvieratá, nie je ale potvrdené či má karcinogénne účinky aj na ľudí.
Enkláva (politická geografia)
Enkláva je v medzinárodnom práve a politickej geografii cudzie štátne územie alebo jeho časť, nachádzajúce sa v územnom priestore konkrétneho štátu a ním úplne obkolesené (napr. Llivia). Rozoznávame suverénne a závislé enklávy. Územie, ktoré spĺňa všetky stanovené kritériá, sa v užšom chápaní nazýva pravá enkláva. Pojem enkláva vo všeobecnosti pomenúva vzťah k cudziemu (susednému) štátu.
Vymedzenie pojmu
thumb|right|Územie „C“ je enklávou štátu „A“ a zároveň [[exkláva|exklávou štátu „B“.]] Pojem enkláva sa v jazyku diplomacie objavil pomerne neskoro, až v roku 1868. Pochádza z latinského výrazu „inclavatus“, „inclavo“, čo znamená uzavretý, uzamknutý. V diplomacii sa pojem začal používať najskôr vo francúzštine. Moderný výraz exkláva je logickým rozšírením pojmu, ktorý vznikol o tri dekády neskôr a korešponduje s latinským „exclavo“. Nakoľko sú tieto pojmy používané v medzinárodnom práve od úplného začiatku ich existencie, je potrebné si všimnúť, aké definície sú najčastejšie uvádzané v medzinárodnom práve. Vzťah exklávy k príslušnému materskému štátu je legislatívne upravený. Obyvatelia exklávy sú obyvateľmi príslušného materského štátu a legislatíva materského štátu je vo všeobecnosti platná aj na území exklávy. Lokalizácia exkláv, a z toho vyplývajúca absencia priameho dopravného spojenia s materským štátom, prináša potrebu špecifických pravidiel a modifikácií, čo môžu zabezpečiť národné zákony, medzinárodné dohody, prípadne ich kombinácia. Celý komplex špecifických legálnych modifikácií vedie k osobitnému postaveniu enklávy, ktoré sa odlišuje od hlavných pravidiel platných v regiónoch materského štátu. Okrem toho je potrebné zabezpečiť špecifické pravidlá aj vo vzťahu k susednému štátu vzhľadom na prítomnosť územia pod cudzou správou. Interakcie medzi susedným a materským štátom vo vzťahu k enkláve/exkláve sú medzinárodnej povahy a sú predmetom medzinárodného práva.
Štát-enkláva
Štáty-enklávy chápe medzinárodné právo (a politická geografia) ako suverénne štáty úplne obklopené územím iného štátu. Slobodné prístavy s priamym prístupom k moru alebo k medzinárodnej rieke (tzv. medzinárodné vody) teda nemožno považovať za enklávy, nakoľko nespĺňajú základnú charakteristiku. Problematika enklavity a exklavity je neustále predmetom výskumu. Nakoľko medzinárodné právo definuje enklávu ako suchozemské územie oddelené od materského štátu, takáto definícia je značne reštriktívna. Preto do skupiny enkláv budú zaraďované tiež semienklávy (územia s prístupom k moru). Pojem „enklavita“ je jedným z dôležitých špecifík enklávy. V prípade San Marína je zrejmé, že štát je úplne obklopený územím iného štátu (v tomto prípade Talianska). Ale diskutabilné sa javí vyčlenenie kategórie semienkláv, kedy je sporné, či prístup k morskému pobrežiu eliminuje enklavitu takýchto území. Teoreticky aj Portugalsko a Dánsko hraničia len s jedným štátom, ale nie sú izolované geograficky, politicky, ani ekonomicky. Majú dostatočne široký prístup k medzinárodným vodám. Nie je možné sa pridržiavať striktných charakteristík, pretože štáty ako Monako potom nebudú enklávami v pravom zmysle slova. Kritérium obklopenosti územia iným štátom je kvalitatívne a je zložité ho aplikovať v praxi. Aby ho bolo možné uviesť v praxi, je nutné zaviesť aj kvantitatívne kritérium, t. j. dĺžka hranice na pevnine musí byť dlhšia ako dĺžka pobrežnej línie. Teda platí, že pomer dĺžok pevninskej a morskej hranice musí byť väčší ako 1.
Suverénna semienkláva
Štát bude klasifikovaný ako suverénna semienkláva vtedy, ak má hranicu len s jedným štátom a zároveň je dodržané kvantitatívne kritérium. Na základe tohto kritéria štáty ako Írsko, Portugalsko a Dánsko nebudú zahrnuté, naopak Monako áno.
Prímorský štát
Ďalší súvisiaci pojem je prímorský štát. Ak štát-enkláva disponuje aspoň úzkym pobrežným sektorom, ktorý umožňuje prístup k otvorenému moru a je koridorovej povahy, považuje sa za prímorský štát. Z hľadiska prístupu k moru je možné odlíšiť exklávu a enklávu. Kým exkláva je izolovaná časť štátu, ktorá je ohraničená jedným alebo viacerými cudzími teritóriami a môže mať prístup k moru, pre enklávu táto podmienka neplatí.
Exkláva
thumb|right|Územie „C“ leží na pobreží mora („D“), pričom je exklávou štátu „B“, nie však enklávou štátu „A“. Otázka je, či je vôbec nutné zavádzať aj pojem exkláva. Je to však nevyhnutné z viacerých dôvodov. Predovšetkým, existujú územia, ktoré reprezentujú tzv. „pravé exklávy“, čo sú teritóriá oddelené od materského štátu a zároveň obklopené viacerými štátmi. Pre enklávy však toto hľadisko neplatí, nakoľko ide výhradne o územia obklopené teritóriom jediného štátu. Špecifickým príkladom je v súčasnosti Kaliningradská oblasť. Technicky ide o pravú exklávu, keďže spĺňa charakteristiku pobrežného územia a zároveň hraničí s dvomi štátmi (Poľsko a Litva). Keďže však Poľsko aj Litva sú členskými štátmi Európskej únie, možno Kaliningradskú oblasť považovať za semienklávu Európskej únie. Tento pohľad ešte umocňuje skutočnosť, že kritérium voľného pohybu ľudí, tovaru, kapitálu a pracovnej sily je výhradne v kompetencii Európskej únie. Vo väčšine prípadov (závislé enklávy a exklávy, závislé semienklávy a semiexklávy; výnimkou sú pravé exklávy) je územie vo vzťahu k štátu, ktorý ju obklopuje, enklávou a vo vzťahu k príslušnému materskému štátu exklávou. Obidva pojmy sú teda používané súbežne, zdôrazňujúc vzťah buď k susednému štátu (susedným štátom), alebo k materskému štátu. To znamená, že príslušný aspekt vzťahu územia k vonkajšiemu svetu podmieňuje použitie pojmu enkláva alebo exkláva. V prípadoch, keď ide o medzinárodné záležitosti takéhoto územia, alebo ak vzťah k materskému štátu či susednému štátu je irelevantný, sa vo všeobecnosti používa termín „enkláva“.
Ďalej je potrebné preskúmať vzťah exklávy a príslušného materského štátu. Aj napriek tomu, že vo väčšine prípadov je identifikácia materského štátu a exklávy bezproblémová, existujú teoretické možnosti nejednoznačnej až nemožnej identifikácie. Môže sa napríklad stať, že časť územia, ktorá sa konvenčne označí ako exkláva, v skutočnosti zaberá väčšie územie ako materský štát, či už z hľadiska rozlohy alebo počtu obyvateľov. Z tohto dôvodu existujú tri teoretické kritériá na odlíšenie materského štátu a exklávy: Podľa všeobecne platných medzinárodných kritérií je časť územia, kde je lokalizované hlavné mesto, materským štátom. Primárnou príčinou je koncentrácia ekonomickej sily v hlavnom meste. Takéto prípady sú však zriedkavé.
Teória enkláv
Teória enkláv a exkláv za zaoberá odpoveďami na mnohé otázky, z ktorých najpodstatnejšie je týchto šesť skupín:
Faktory identifikácie
Pri identifikácii enkláv zohľadňuje teória niekoľko dôležitých faktorov:
Hypotézy teórie enkláv
K získavaniu poznatkov pri klasifikácii enkláv a exkláv značnou mierou prispievajú aj štyri základné hypotézy.
Prvé dve sú zamerané na vysvetľovanie modelov príbuznosti enkláv. Klasifikácia enklávy závisí od jej etnického zloženia a relatívnej ekonomickej prosperity materského aj susedného štátu. Primárnym faktorom zostáva skutočnosť, či je etnické zloženie enklávy totožné s etnickým zložením materského alebo susedného štátu. Ak je identické, enkláva zostáva jeho súčasťou (neprejavuje separatistické tendencie). Ak však etnické zloženie korešponduje so susedným štátom, vznikajú tlaky na odtrhnutie sa od materského štátu a pripojenie enklávy k susednému štátu. Sekundárnym faktorom je relatívna ekonomická prosperita materského a susedného štátu. Ak je etnické zloženie enklávy zmiešané, alebo naopak jedinečné, potom relatívna ekonomická sila materského alebo susedného štátu bude determinovať príslušnosť enklávy. Ak je materský štát ekonomicky aktívnejší, enkláva zostane jej súčasťou. Naopak, ak susedný štát je ekonomicky výraznejší ako materský štát, enkláva bude prejavovať tendencie pripojiť sa k susednému štátu. Pravé exklávy môžu reprezentovať špecifický príklad tejto hypotézy, nakoľko susedia s viac než jedným štátom.
Tretia hypotéza vyjadruje inherentnú neschopnosť enklávy rozvinúť vlastnú fungujúcu ekonomiku. Ekonomická závislosť je pritom spôsobená nedostatočnou veľkosťou lokálnej ekonomiky v kombinácii s obmedzenosťou vo vzťahu k materskému a susednému štátu. Výnimkou je situácia, keď enkláva existuje na základe medzištátnych dohôd medzi materským a susedným štátom, pričom podmienkou je vysoký stupeň jej integrácie. Zároveň však musí existovať podmienka voľného pohybu ľudí, tovaru, služieb a pracovnej sily.
Štvrtá hypotéza pojednáva o dosiahnutí politickej stability a ekonomickej prosperity. Podmienkou pre dosiahnutie tohto stavu je ekonomika enklávy a politická otvorenosť voči materskému i susednému štátu. Otvorenosť vzťahov je bežná v súvislosti s materským štátom, nakoľko enkláva predstavuje jeho integrálnu súčasť. V centre pozornosti je predovšetkým bezproblémový tok ľudí, tovarov, služieb, kapitálu, či politickej participácie. Z tohto dôvodu je veľmi dôležitá otázka dopravy. Vzhľadom ku geografickej vzdialenosti je omnoho zložitejšie dosiahnuť otvorenosť vo vzťahu k susednému štátu. Bezvízový styk, uľahčenie obchodovania s tovarom a službami, či režim na hraniciach budú najdôležitejšími položkami vyriešenia problému.
Proces vzniku enkláv
Enklávy sa vo všeobecnosti formovali v štyroch hlavných vlnách.
Druhá vlna
Druhá vlna vzniku enkláv nastala v súvislosti so vznikom európskych koloniálnych mocností (Portugalsko, Španielsko, Veľká Británia, Francúzsko, Holandsko, neskôr aj Nemecko), ktoré sa rozpínali aj v zámorí. Teoreticky, väčšina zámorských kolónií v 16. až 20. storočí, s výnimkou tých, ktoré boli lokalizované na ostrovoch, môže byť definovaná ako exkláva vo vzťahu k príslušnej metropole. Prevažná väčšina enkláv druhej vlny zmizla z politickej mapy po rozpade koloniálnej moci.
Tretia vlna
Tretia vlna je spojená s procesom rozpadu európskych koloniálnych ríš. V tomto období vznikali predovšetkým také enklávy európskych štátov, ktoré zostali ako pozostatky zámorských impérií vo forme závislých území (napr. britský Hongkong, portugalské Macao, či španielska Ceuta a Melilla). Na druhej strane vznikali nezávislé štáty-enklávy, ktoré boli vytvorené po stanovení hraníc medzi bývalými kolóniami. Tak vznikli suverénne štáty Lesotho a Gambia v Afrike a Brunej v Ázii. Okrem toho sa utvorilo aj niekoľko závislých enkláv v prípadoch, keď sa novovzniknuté štáty nedohodli na výmene území. Ide napríklad o skupinu 92 bangladéšskych enkláv v indickom Koch Bihar a Temburong (najvýchodnejší dištrikt Bruneja).
Štvrtá vlna
Štvrtá vlna súvisí s rozpadom sovietskeho mocenského bloku, čo spôsobilo, že na politickej mape pribudlo v rokoch 1990-91 približne dvadsať nových enkláv. Prevažná väčšina týchto území sa objavila v roku 1991, len Kaliningradská oblasť a Dubki zostali exklávami už v roku 1990, potom, ako Litva a Estónsko vyhlásili nezávislosť. Podobne ako u postsovietskych enkláv, rozpad ďalšieho socialistického multietnického štátneho zväzku, Juhoslávie, podmienil vznik dvoch exkláv – Sastavci a časti územia Dubrovnícko-neretvianskej župy.
Enklávy tretej a štvrtej vlny, t. j. enklávy moderného postvestfálskeho obdobia, postkoloniálneho obdobia samostatných štátov a postsocialistických štátov zostávajú v popredí záujmu teórie enkláv. Ale teória enkláv by nemohla vzniknúť bez typických príkladov z histórie, bez príkladov území, ktoré už neexistujú. Ide predovšetkým o mimoeurópske teritóriá – Hongkong a Macao, ako aj európske územia – Západný Berlín, Východné Prusko.
Dôležitou podmienkou je rozlíšenie tzv. „enkláv-de jure“, ktoré sú formálne uznané medzinárodným právom a tzv. „enkláv-de facto“. Existuje len málo prípadov, kedy existencia enklávy nebola doteraz formálne uznaná, hoci tieto enklávy existovali „de facto“ počas dlhšieho obdobia. V tejto súvislosti je faktická enklavita spoločne s politickými vzťahmi k materskému štátu a susednému štátu kľúčovým faktorom vedúcim k identifikácii enkláv. Napríklad Nemecká demokratická republika (NDR) a Spolková republika Nemecka (SRN) neboli uznané ako samostatné štáty až do roku 1949. Dokonca aj po tomto roku SRN neuznalo NDR až do konca 60. rokov 20. storočia. Napriek tomu, Západný Berlín predstavoval enklávu vo vnútri sovietskej okupačnej zóny v období rokov 1945–49. Potom bol uznaný ako exkláva SRN v rámci NDR a to aj napriek nepriznanému statusu samostatného štátu v tom období.
Kategorizácia enkláv/exkláv
Prvotné rozdelenie enkláv do základných kategórií kombinuje kritérium legálnosti s kritériom vzťahu enklávy/exklávy k príslušnému materskému štátu a susednému štátu. Z hľadiska kritéria legálnosti delíme teritóriá na suverénne štáty a na závislé územia.
Typy enkláv podľa doplňujúcich kritérií
Pri identifikácii niektorých enkláv sú nápomocné aj ďalšie kritériá kategorizácie: kritérium delenia na základe počtu obyvateľov, kritérium rozdelenia enkláv na individuálne a skupinové, kritérium členenia enkláv podľa ich rádu a kritérium na báze ich pôvodu.
1. Delenie enkláv na základe počtu obyvateľov. Na základe tejto kategorizácie rozoznávame tri skupiny enkláv:
JAGA GROUP
náhľad|Sídlo na Lamačskej ceste 45 v Bratislave
Enkláva (politická geografia)
Typy enkláv podľa doplňujúcich kritérií
2. Delenie na individuálne enklávy a enklávy existujúce v skupinách. Okrem jednotlivo sa vyskytujúcich enkláv, existujú aj zoskupenia enkláv, ktoré pozostávajú z viacerých enkláv podobnej charakteristiky. Najmarkantnejšími príkladmi skupinových enkláv je 92 bangladéšskych enkláv na indickom území Koch Bihar (v rámci nich existuje ďalších 106 indických exkláv), v Európe sú to enklávy Baarle s 22 belgickými a 8 holandskými enklávami. K skupinovým enklávam však zaraďujeme aj skupiny s menším počtom zúčastnených území, napr. ostrovy Chisamula a Likoma v Malawi, v Európe 5 enkláv pod spoločným názvom Vennbahn, prípadne dnes už neexistujúcich 12 enkláv, ktoré patrili k Západnému Berlínu.
3. Delenie podľa rádu enkláv. Fenomén skupinových enkláv je často spájaný s fenoménom tzv. „enkláv-matriošiek“. V takomto prípade sú enklávy lokalizované vnútri iných enkláv, čo ešte viac komplikuje konkrétnu situáciu. Takéto enklávy potom nazývame enklávami I., II. a III. rádu. Spomenutých tzv. „enkláv-matriošiek“ je vo svete dostatočné množstvo na to, aby sa na ne hľadelo len ako na kuriozity. Whyte vyčleňuje 32 enkláv II. rádu (7 holandských enkláv v Baarle, 21 bangladéšskych enkláv v Koch Bihar, tri indické v Koch Bihar a enkláva Nahwa v Spojených arabských emirátoch nachádzajúca sa vo vnútri ománskej Madhy) a 1 enklávu III. rádu, ktorá patrí Bangladéšu.
Kvázi-enklávy
Kvázi-enklávy sú definované ako územia, ktoré síce nie sú oddelené od materského územia štátu, prakticky sú však dostupné len cez územie iného štátu. Kvázi-enklávy sú podobné klasickým enklávam v niektorých charakteristikách a problémoch, s ktorými sa ich obyvatelia stretávajú. Aj napriek tomu, že nie sú zahrňované vo všeobecnej kategorizácii enkláv, je nutné sa nimi zaoberať. Tieto entity nazýva Rolf Palmberg pene-enklávy a Jan Krogh ''praktické enklávy. Patria sem európske územia Jungholz, Kleinwalsertal, americký Point Roberts a iné.
Faktické enklávy
V súčasnosti existujú mnohé územia, ktoré nie je možné z rôznych príčin kategorizovať. Na jednej strane nespĺňajú požiadavky danej kategórie a na druhej strane vykazujú určité charakteristiky podobné enklávam. Takéto entity nazývame faktické enklávy. Ako príklad môže poslúžiť Svazijsko. Nie je síce enklávou v pravom zmysle slova, nakoľko hraničí s dvomi štátmi, ale ekonomicky je napojená výhradne na Juhoafrickú republiku. V tomto prípade teda ide o kvantitatívnu politickú a ekonomickú závislosť. Iným prípadom je exkláva Strovilla, nepatrné územie na Cypre. Je situované medzi Britskou vojenskou základňou Dhekelia a tureckou časťou ostrova. Pozícia tohto územia ako pravej exklávy by mohla byť diskutabilná, kvôli statusu vojenskej základne. Vojenská základňa Dhekelia nie je teritóriom spadajúcim pod úplnú suverenitu Spojeného kráľovstva a podľa medzinárodného práva je považované za súčasť územia Cypru.
Enklávy pod priamou jurisdikciou
Zámorské vojenské základne predstavujú typ enklávy pod jurisdikciou príslušného štátu. Najznámejšími príkladmi sú americká Námorná základňa Guantánamo na Kube a Britské vojenské základne Akrotiri a Dhekelia na Cypre. Okrem toho aj zahraničné ambasády predstavujú tento typ území. Najpozoruhodnejším prípadom zostáva pravdepodobne izba číslo 212 v hoteli Claridge's v centre Londýna. 17. júla 1945 sa tu počas exilu juhoslovanskej kráľovskej rodiny narodil priamy následník juhoslovanského trónu. Nakoľko však juhoslovanský právny systém stanovoval, že následník trónu musel byť narodený na juhoslovanskom území, bolo vydané špeciálne rozhodnutie britskej vlády Winstona Churchilla, ktorým sa táto jediná izba vyhlásila za súčasť štátneho územia Juhoslávie.
Subnárodné (administratívne) enklávy
Doteraz uvádzané definície zatrieďovali enklávy, ktoré možno charakterizovať ako externé, čiže národné enklávy. Tie sú buď suverénnymi štátmi, alebo závislými entitami ležiacimi mimo materského územia daného štátu. V súčasnosti ale existuje aj množstvo enkláv na subnárodnej úrovni. Sú to predovšetkým administratívne enklávy a tiež enklávy ekonomickej, sociálnej, kultúrnej, religióznej, či lingvistickej povahy. Tieto územia nie sú vo vzťahu k štátu, časť ktorého konštituujú, ani politicky nezávislé, ani priestorovo exteritoriálne. Príklady subnárodných enkláv v Európe: Comines-Warneton a Voeren v Belgicku, Východné Tirolsko v Rakúsku, San Colombano al Lambro v Taliansku, prípadne 29 administratívnych enkláv vo Švajčiarsku.
Socioekonomické enklávy
Tento typ enkláv je často, nie však nevyhnutne, spájaný s vytýčenými administratívnymi hranicami. Rozhodujúcim faktorom klasifikácie je sociálna, ekonomická, kultúrna alebo lingvistická odlišnosť takéhoto územia v porovnaní s územím, ktoré ho obklopuje. Je možné vyčleniť nasledovné subkategórie socioekonomických enkláv:
JAGA GROUP
JAGA GROUP, s.r.o. je vydavateľ literatúry z oblasti stavebníctva a bývania na Slovensku a v Česku.
Enkláva (politická geografia)
Skupina doposiaľ neidentifikovaných enkláv
Stále existuje niekoľko prípadov, kedy je pre nedostatok informácií zložité ich bližšie klasifikovať. V Európe ide predovšetkým o určenie statusu bosnianskej železničnej trate prechádzajúcej územím Chorvátska a status cesty, ktorá vedie cez mesto Palanca vo východnom Moldavsku. Keďže územie, na ktorom je diaľnica vybudovaná, bolo požadované Ukrajinou, došlo k výmene za územie s rovnakou rozlohou, čo podmienilo vznik enklávy okolo spomenutého mesta.
JAGA GROUP
Vydavateľstvo so sídlom v Bratislave vzniklo v roku 1993 z dôvodu nedostatku literatúry s tematikou stavebníctva a bývania na Slovensku. Vydáva knižné publikácie, časopisy aj internetové magazíny s tematikou stavebníctva, architektúry a bývania. Knihy od slovenských a českých autorov dopĺňajú preklady úspešných nemeckých, francúzskych či britských titulov.
Enkláva (politická geografia)
Enklávy na súčasnej politickej mape Európy
Súčasná politická mapa Európy je odrazom dlhodobého historického vývoja, ktorý podmienil proces formovania štátnych celkov. Štáty v západnej Európe, tak ako ich poznáme v súčasnosti, majú zväčša svoje základy už v období teritoriálnej nestability v stredoveku. V neskoršom období postupne dochádzalo k ich konsolidácii a spájaniu do väčších celkov. Naopak, štáty vo východnej Európe vo všeobecnosti vznikli rozpadom väčších štátnych celkov, jednak na začiatku 20. storočia (Rakúska monarchia) a potom začiatkom 90. rokov 20. storočia (Sovietsky zväz, Juhoslávia, Česko-Slovensko). Napokon sa počet štátov ustálil na čísle 44 (začiatok roka 2007).
Okrem suverénnych štátnych celkov dotvárajú celkový obraz Európy aj ďalšie teritóriá. Predovšetkým ide o separatistické územia a autonómne územia národnostných menšín (Baskicko, Gagauzsko, Podnestersko, Kosovo a iné), ktoré prejavujú tendencie k odtrhnutiu sa od materských štátov. Svoje miesto na politickej mape majú aj enklávy, exklávy a im podobné územia. Podobne ako samostatné štáty, aj enklávy je možné podľa genézy vyčleniť na skupinu enkláv v západnej Európe, ktoré sú pozostatkom stredovekej územnej roztrieštenosti, a skupinu enkláv vo východnej Európe, ktorých existencia sa odvíja od vzniku postkomunistických štátov.
Odhliadnuc od troch samostatných štátov-enkláv, resp. jedného štátu-semienklávy, existuje skupina 9 závislých enkláv (tzv. pravých enkláv), z nich tri ležia vo východnej Európe a zvyšok v západnej Európe. Skupina štyroch závislých semienkláv je súčasťou západoeurópskych štátov, kým dve pravé exklávy východoeurópskych štátov. Ďalším typom enkláv sú tzv. subnárodné enklávy, z nich približne 120 je lokalizovaných na území západoeurópskych štátov a približne 20 na území východoeurópskych štátov.
Rozmanitú skupinu enkláv dopĺňajú aj tzv. ekonomické enklávy (Samnaun vo Švajčiarsku, Livigno v Taliansku, arrondisement Gex a časť Horného Savojska vo Francúzsku a ďalšie), etnické enklávy (enkláva nemeckej národnostnej menšiny vo východnom Belgicku, etnické enklávy v Bosne a Hercegovine), religiózne enklávy (napr. v Severnom Írsku) a podobne.
Prehľad enkláv podľa príslušnosti k materskému štátu
Hlavným kritériom v tomto prehľade sú materské štáty, ku ktorým územia patria, a to bez ohľadu na kategóriu enkláv/exkláv.
Tetra svietivá
Tetra svietivá (Hemigrammus ocellifer) je druh ryby z čeľade charaxovité (Characidae).
Materiálovotechnologická fakulta Slovenskej technickej univerzity v Bratislave so sídlom v Trnave
Materiálovotechnologická fakulta Slovenskej technickej univerzity (skr. MTF STU) je jednou z fakúlt Slovenskej technickej univerzity v Bratislave. Je to jej jediná mimobratislavská fakulta so sídlom v Trnave.
Poslanie
V harmónii s definovaným poslaním Slovenskej technickej univerzity aktívne prispievať ako univerzitná fakulta k jeho naplneniu v rámci stanovených kompetencií v akreditovaných oblastiach výučby, vedy a výskumu, s prioritou na materiálové vedy a výrobné technológie:
História
Materiálovotechnologická fakulta bola zriadená nariadením vlády s účinnosťou od 1. 1. 1986 pod pôvodným názvom Strojárskotechnologická fakulta so sídlom v Trnave. Aj keď rokom vzniku fakulty je uvedený dátum, jej história je omnoho staršia a úzko súvisí s činnosťou technologických smerov strojárskej výroby, ktorých základy boli položené na bývalom Odbore strojného a elektrotechnického inžinierstva ešte v roku 1942 založením Ústavu mechanickej technológie, ktoré sa ďalej rozvíjali v rámci Strojníckej fakulty SVŠT, v súčasnosti STU.
Briceni (okres)
náhľad|Poloha okresu v Moldavsku
Briceni je najzápadnejší okres v Moldavsku. Žije tu 77 800 obyvateľov a jeho sídlom je mesto Briceni.
Materiálovotechnologická fakulta Slovenskej technickej univerzity v Bratislave so sídlom v Trnave
História
So začiatkom technologických disciplín na SVŠT zostane navždy späté meno nestora mechanických technológií prof. J. Čabelku, špičkového odborníka v oblasti technológie zvárania. Rozvoj týchto technológií gestorovali profesori J. Nebeský a J. Ondra. Zakladateľom štúdia ekonomiky a riadenia strojárskych výrob bol doc. L. Pavelka.
Koncom sedemdesiatych a začiatkom osemdesiatych rokov sa rozčleňujú študijné odbory Strojníckej fakulty Slovenskej vysokej školy technickej v Bratislave na konštrukčné a ostatné, medzi ktoré patrili strojárska technológia, materiálové inžinierstvo, ekonomika a riadenie strojárskych výrob, automatizované systémy riadenia výrobných systémov, výrobné systémy s priemyselnými robotmi a manipulátormi. Z týchto študijných odborov sa v roku 1986 vytvorila Strojárskotechnologická fakulta so sídlom v Trnave.
Spoločenské zmeny a rozvoj fakulty vyvolal nové potreby a pred fakultu postavil požiadavku zmeniť jej orientáciu na technologickú fakultu na širšej báze. V roku 1991 sa mení názov fakulty na Materiálovotechnologickú fakultu Slovenskej technickej univerzity so sídlom v Trnave. Fakulta sa zamerala na výchovu absolventa univerzitného typu pre širokú oblasť priemyselnej, hlavne strojárskej výroby. Menia sa jej študijné odbory a s nimi pracoviská a katedry fakulty tak, aby sa zabezpečila univerzálnosť vzdelania a aby sa umožnila široká uplatniteľnosť absolventov v praxi. Zvýšený dôraz sa kladie na ich adaptabilnosť a operatívnosť tak, aby sa zvýšilo ich individuálne a spoločenské uplatnenie v prostredí trhovej ekonomiky. Fakulta sa stáva skladbou študijných odborov a zameraní jedinou svojho druhu na Slovensku.
V súčasnosti fakulta vychováva odborníkov univerzitného typu vo svojom sídle a na výučbových strediskách Dubnica.
V zložitých ekonomických podmienkach sa fakulte darí budovať laboratóriá na úrovni, ktorú vyžaduje univerzitné vzdelávanie. Mnohé úlohy je možné riešiť na unikátnych experimentálnych zariadeniach a systémoch.
Saint-Ours (Savoie)
Saint-Ours je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Savoie, v regióne Rhône-Alpes.
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Rilhac-Xaintrie
Rilhac-Xaintrie je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Corrèze, v regióne Limuzínsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Cantemir (okres)
náhľad|Poloha okresu v Moldavsku
Cantemir je okres v Moldavsku. Žije tu 60 000 obyvateľov a jeho sídlom je mesto Cantemir.
Cahul (okres)
right|thumb|Poloha okresu v Moldavsku
Cahul je okres v južnom Moldavsku. Žije tu 119 200 obyvateľov a jeho sídlom je mesto Cahul.
Saint-Dolay
Saint-Dolay je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Morbihan, v regióne Bretónsko.
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Xenombrotos z Kosu
Xenombrotos (Xenombrotos) bol olympijský víťaz v jazdeckých pretekoch v 5. stor. pred Kr.
Xenombrotos z Kosu zvíťazil v jazdeckých pretekoch na 90. olympijských hrách v roku 420 pred Kr. V Olympii sa dostihy (kelés) ako súťažná disciplína divákom predstavili na 33. hrách v roku 648 pred Kr. Pretekári na hrách boli väčšinou námezdní, len zriedkavo súťažili majitelia koní osobne. Olympijský veniec si ale vždy odniesol len majiteľ koňa.
Staroveký grécky cestovateľ a spisovateľ Pausanias videl v olympijskej Altide Xenombrotovu sochu, ktorá bola dielom Filotima z Aiginy. Pausanias o tom uvádza: „O chlapcovi sediacom na koni a mužovi stojacom vedľa koňa nápis hovorí, že je to Xenombrotos z meropského Kosu, vyhlásený za víťaza na koni.“
Ján Slovenčiak
Ján Slovenčiak (* 5. november 1981, Tornaľa) je slovenský futbalový brankár, ktorý hráva za belgický klub RE Mouscron.
Deskriptor (výpočtová technika)
V POSIXe je deskriptor celé číslo, ktoré v jazyku C zodpovedá údajovému typu int. V POSIXe existujú 3 štandardný deskriptory, ktoré má proces zvyčajne pri štarte otvorené (dedia sa po svojom rodičovi): stdin, stdout a stderr. Procesy bežiace na pozadí (tzv. démoni), tieto deskriptory zatvárajú, aby sa odpojili od terminálu a oznamujú správy o svojej činnosti zápisom do logu (zvyčajne textový súbor s daným formátom, v ktorom je každý záznam na samostatnom riadku).
Zdroj
Handle
Yvon Petra
Yvon Petra (* 8. marec 1916, Cholon, Vietnam† 12. september 1984, Paríž, Francúzsko) bol francúzsky tenista. Medzi jeho najväčšie úspechy patria zisk titulu z dvojhry na grandslamovom turnaji Wimbledone (1946), a zisk titulov zo štvorhry na grandslamovom turnaji French Championships (1938, 1946 v mužskej, 1937 v zmiešanej).
Stal sa prvým víťazom wimbledonskej dvojhry po druhej svetovej vojne a zároveň sa stal (k roku 2007) posledným Francúzom, ktorý vyhral wimbledonský titul v dvojhre.
Francúzsko reprezentoval aj v Davisovom pohári, odohral celkovo 22 zápasov, z toho 14 v dvojhre (11 výhier, 3 prehry) a 8 v štvorhre (4 výhry, 4 prehry).
V druhej svetovej vojne bol ťažko ranený, hrozila mu amputácia nohy.
Călărași (okres)
Călărași je okres v Moldavsku. Žije tu 75 100 obyvateľov a jeho sídlom je mesto Călărași.
Căușeni (okres)
right|thumb|Poloha okresu v Moldavsku
Villa Almerico
náhľad|280px|Celkový pohľad na stavbu vily Villa Almerico (tal. Villa Almerico Capra) je názov renesančnej obytnej stavby nachádzajúcej sa v severotalianskom meste Vicenza, hlavnom meste rovnomennej provincie v regióne Benátsko.
Socket 370
náhľad|Socket 370
Villa Almerico
Stavba známa aj ako La Rotonda či Villa Capra je jedným z najvýznamnejších príspevkov architekta a staviteľa Andreu Palladia do európskeho staviteľského umenia. Od roku 1994 je súčasťou pamiatkového súboru Palladiových víl zapísaných do Zoznamu Svetového dedičstva UNESCO.
Socket 370
Chladič by údajne nemal byť ťažší ako 180 gramov kvôli riziku poškodenia procesora.
Villa Almerico
História výstavby
Medzi príslušníkmi mestskej honorácie sa vždy tešili obľube vidiecke domy, ktoré, obklopené krásnou prírodou poskytovali svojím majiteľom únik pred rušným mestským životom. Miesto ich výstavby si budúci vlastník veľmi starostlivo vyberal. Výsledkom bola v mnohých prípadoch stavba svojou architektúrou harmonizujúca s okolitou krajinou. Ukážkovým príkladom súladu prírody a architektonického diela je Vila Almerico, zaberajúca temeno nevysokého vŕšku na juhovýchodnom okraji mesta Vicenza. I keď ju od centra rušného mesta neoddeľuje veľká vzdialenosť, predsa si do dnešných dní zachováva výzor vidieckeho letného domu.
Socket 370
Socket 370 bol pôvodne použitý pre Intel Celeron, ale neskôr sa stal platformou procesorov Pentium III (jadra Coppermine a Tualatin), rovnako ako Via-Cyrix Cyrix III, neskôr premenovanú na VIA C3. Niektoré dosky ako so Slotom 1, tak so Socketom 370, podporujú použitie dvoch procesorov naraz v duálnom móde, iné iba jeden procesor naraz.
Villa Almerico
História výstavby
Medzi rokmi 1566 - 1570 si gróf Paolo Almerico, poradca pápežov Pia IV. a Pia V., po skončení svojho pôsobenia v rímskej kúrii, dal u skúseného, takmer šesťdesiatročného architekta Andreu Palladia postaviť na mierne zvlnenej pahorkatine pri Vicenze jednoposchodový dom typu villa suburbana, teda stavbu určenú výhradne na obytné a rekreačné účely.
Róbert Gavenda
Róbert Gavenda (* 15. január 1988, Trenčín) je doposiaľ najúspešnejší slovenský cyklokrosár v ére samostatnej SR. Dňa 29. januára 2011 sa v nemeckom St. Wendeli prvýkrát v kariére postavil na štart hlavnej kategórie majstrovstiev sveta Elita muži.
Villa Almerico
História výstavby
náhľad|vľavo|K vile vedie od brány prístupový chodník Palladio mal s projektovaním stavieb podobného druhu bohaté skúsenosti. Ku každému svojmu dielu pristupoval s mimoriadnym zanietením a dôslednosťou. Svoje dovtedajšie poznatky plne zúročil na stavbe tejto vily. Terén, do ktorého bola stavba projektovaná mu však poskytol viac. Ovplyvnený učením starorímskeho architekta Marca Vitruvia o dokonalých proporciách a symetrii, sa pri projektovaní vily dôsledne pridržiaval teórie o jedinečnom súlade medzi jednotlivými článkami a medzi rôznymi časťami a celkom. Projekt vychádzal z harmónie čísel a proporcií a výsledkom je stavba, ktorej jednotlivé časti sú prepočítavané s matematickou presnosťou: podstavec je rovnako vysoký ako časť nad rímsou, portiká zaberajú polovicu celkovej šírky priečelí, portikus a schodiská zodpovedajú polomeru jadra stavby, ktorý sa rovná polovici celkovej výšky stavby. Základný blok stavby je dokonalá kocka.
Okrem toho do stavby vily mohol dokonale premietnuť svoju filozofiu o súlade architektúry a okolitej krajiny. V jednej zo svojich Štyroch kníh o architektúre ( I Quattro libri dell'architettura) sa rozplýva nad krajinou:
Stavba vytvára dojem, akoby dom vyrastal z krajiny: schodiská pred fasádami dokonale kopírujú sklon terénu a kupola sa javí ako zavŕšenie kopca. Spojenie prírody a dôsledne matematicky prepočítanej architektonickej formy je tu dotiahnuté do dokonalosti.
Stavbu charakterizujú dokonalé symetrické proporcie. Vďaka prírodným danostiam a čarokrásnemu výhľadu Palladio stavbu navrhol s lodžiami na všetkých štyroch priečeliach. Štítové portiká, každé so šiestimi iónskymi stĺpmi sa nachádzajú na všetkých štyroch stranách ústredného jadra. Nie sú tu teda rozlišované hlavné a vedľajšie priečelia. Pre úplne symetrické usporiadanie hmoty okolo kruhového stredu zavŕšeného kupolou bola stavba nazvaná príznačne La Rotonda.
Ani Palladio, ani gróf Almerico sa dokončenia stavby nedožili. Palladio zomrel v roku 1580 a vilu v roku 1592 dokončil (podobne ako niekoľko ďalších Palladiových stavieb) architekt Vincenzo Scamozzi. Gróf Almerico zomrel o deväť rokov po Palladiovi a vila prešla ako dedičstvo na grófovho syna Virginia Bartolomea. Ten ju však o dva roky nato, v dôsledku obrovského zadĺženia, bol nútený predať. Novými majiteľmi sa stali bratia Odorico a Mario Caprovci. Počas ich vlastníctva boli v roku 1620 interiéry vyzdobené freskovými maľbami.