Róbert_Bellarmin
Pôsobenie v Ríme
V roku 1576 sa chorľavý Bellarmin vrátil do Ríma, kde prednášal v novom jezuitskom kolégiu na katedre kontroverzných otázok. Začiatkom októbra 1589 ho Sixtus V. pridelil k misii kardinála legáta Enrica Caetaniho, ktorý bol poslaný do Francúzska brániť katolícke záujmy proti hugenotom. V tom istom čase zároveň Sixtus V. nariadil začlenenie Bellarminovej knihy Disputationes na index zakázaných kníh, kým nebudú omyly v nej opravené (donec corrigeretur). Dôvodom bola Bellarminova doktrína o nepriamej moci pápeža, ktorú prezentoval v prvom zväzku vydanom v roku 1586. Pozri kapitola Dielo a doktrína. Krátko po tom, čo pápež Sixtus V. zomrel (27. augusta 1590), bola kniha z indexu vyškrtnutá. Na príkaz pápeža Gregora XIV. sa podieľal na revízii vydania Vulgáty (1590). V roku 1592 bol vymenovaný za rektora kolégia a o dva roky neskôr sa stal predstaveným neapolskej provincie Spoločnosti Ježišovej. Bol duchovným vodcom jezuitu Aloisa Gonzaga. Okrem významných teologických príspevkov sa Bellarmin osobne zaujímal o chudobných, ktorým venoval všetky svoje prostriedky. Od roku 1597 pôsobil ako poradca pápeža Klementa VIII. Bol pápežským teológom a poradcom Svätého ofícia, ktoré sa zaoberalo vieroučnými otázkami a ich examináciou. V marci roku 1599 bol pápežom Klementom VIII. vymenovaný za kardinála. Jeho titulným chrámom bola Santa Maria in Via. Ako kardinál bol členom takmer všetkých vtedajších kongregácií. Titul mal údajne prijať až pod nátlakom a hrozbou exkomunikácie. vľavo|náhľad|Svätí Albert Veľký a Róbert Bellarmin, [[Vitráž (chrám)|vitráž, Kostol svätého Antona Paduánskeho, Dayton, Ohio]] Známymi epizódami Bellarminovho života boli: zrušenie výučby platónskej filozofie na Sapienzskej univerzite, o ktorom rozhodol pápež bezprostredne po smrti Francesca Patriziho v roku 1597 či odsúdenie Giordana Bruna na základe zoznamu tzv. ôsmich extrapolovaných téz z Brunových spisov, ktoré Bellarmin vypracoval v januári 1599 a ktoré Bruno odmietol odvolať. Neskôr sa Bellarmin podieľal tiež na súde s Tomasom Campanellom (1603). Počas svojho pôsobenia získal Bellarmin v Kúrii aj odporcov. V niektorých názoroch, ako napríklad v otázke molinizmu, učenia Luisa de Molinu, ktoré bolo populárne medzi jezuitmi, sa nezhodol ani s pápežom Klementom VIII. (Bellarmin sám bol v otázke milosti kongruista). Pravdepodobne v dôsledku toho bol Bellarmin v roku 1602 vysvätený za biskupa a vymenovaný za arcibiskupa Capuy. Následne opustil Rím a spravoval udelenú diecézu. V tomto období získal pastoračné skúsenosti a tvoril nové diela. Po smrti Klementa VIII. (1605) a krátkom pápežstve Leva XI. (apríl 1605) sa Bellarmin zúčastnil konkláve, ktoré zvolilo Pavla V. Časť kardinálov navrhovala za pápeža aj Bellarmina. Pavol V. Bellarmina opäť povolal do Ríma a urobil ho svojim dôverníkom a diplomatom. Dosadil ho tiež do viacerých kongregácií, za protektora rehole celestínov a kolégia Germanica. V rokoch 1615 až 1621 predsedal komisii, ktorá revidovala grécky text Nového zákona. Istý čas pôsobil aj ako správca montepulcianského biskupstva. Ako diplomat riešil Bellarmin spory pápežstva s Benátskou republikou, anglickým kráľom Jakubom I. i francúzskymi galikanistami. Ako poradca Svätého ofícia mal významnú úlohu pri prvom skúmaní Galileových spisov. Z Bellarminových listov Paolovi Foscarinimu vyplýva, že Bellarmin s názormi Galilea čiastočne sympatizoval, pričom poskytol Galileiovi audienciu, na ktorej ho varoval, aby neobhajoval Koperníkovu teóriu nekompromisne, ale aby ju ex suppositione považoval iba za hypotézu. „Povzbudil ho, aby pokračoval vo výskume v súkromí, aby priniesol presvedčivejšie dôkazy v prospech heliocentrizmu, ba dokonca sa vyhlásil za pripraveného zmeniť svoj spôsob chápania Písma.“  Bellarmin sa čase, keď bol vrcholil spor katolicizmu a protestantizmu obával škandálu. Galileiov druhý proces sa konal až po Bellarminovej smrti, v dôsledku čoho mu nemožno „pripisovať nejaký významný podiel na [jeho] odsúdení“. náhľad|[[Relikviár s pozostatkami svätého Róberta Bellarmina, Sant'Ignazio, Rím]]