cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Istrochem
História
V roku 1946 bola znárodnená a bolo k nej pričlenených viacero menších chemických podnikov na Slovensku, napr. Agfa-foto a (do roku 1967) Slovenský hodváb v Senici. Výrobný program bol rozšírený o výrobky na ochranu rastlín (agrochemikálie) a z trhavín sa vyrábali už len bansko-bezpečné trhaviny. V roku 1947 bol založený vlastný výskumný ústav. V roku 1951 bola továreň premenovaná na počesť bulharského komunistického politika Georgia Dimitrova. V roku 1958 bol k nej pričlenený veľký susedný závod na výrobu viskózového hodvábu (dovtedy nazývaný Závod mieru, otvorený v roku 1951). V tom istom roku továreň založila nový závod na výrobu hnojív (dnešné Duslo), ktorý sa neskôr v roku 1966 stal samostatným podnikom (a od roku 2006 je naopak vlastníkom svojho pôvodne materského podniku – pozri nižšie). ChZJD boli od roku 1965 (?) súčasťou trustu Slovchémia (resp. už právnych predchodov Slovchémie), ktorý zanikol v roku 1990. V polovici 70. rokov ChZJD vyrábali chemické vlákna (33 % celkovej výroby), organickú chémiu (25 %), čiže agrochemikálie a gumárenské chemikálie a prípravky do plastických hmôt, a zvyšok tvorili výrobky základnej anorganickej výroby (kyselina sírová, sírouhlík, priemyselné hnojivá, priemyselné trhaviny). Okrem toho mal podnik veľké vlastné učilište, byty a slobodárne pre pracovníkov, rekreačné zariadenia (napr. v Harmónii) a telovýchovnú jednotu (TJ Slovan ChZJD). V 80. rokoch podnik zamestnával okolo 7000 ľudí.
V roku 1989 bol podnik transformovaný z národného podniku na štátny podnik, v roku 1991 premenovaný na Istrochem a v roku 1995 bol transformovaný na akciovú spoločnosť (zatiaľ vlastnenú štátom, teda Fondom národného majetku). V roku 1997 bol Istrochem sprivatizovaný – získala ho novozaložená manažérska spoločnosť Chemické závody Bratislava, a.s. (CHZB), členmi predstavenstva ktorej boli manažéri Istrochemu. V roku 1999, t. j. po nástupe Dzurindovej vlády, sa štát (Fond národného majetku) po dohode s CHZB znova stal vlastníkom Istrochemu (oficiálnym dôvodom bola skutočnosť, že podnik nedal žiadosť o koncentráciu na Protimonopolný úrad). Neskôr v tom istom roku bol na Istrochem vyhlásený konkurz, ktorý ale o rok neskôr Najvyšší súd zrušil pre nedostatočné dôvody na začatie konkurzu. V roku 2002 štát (Fond národného majetku) Istrochem predal skupine Agrofert (Agrofert Holding, a.s.) Andreja Babiša. V roku 2006 Istrochem prestal existovať ako samostatný podnik, lebo bol začlenený do podniku Duslo, a.s. (ktorý bol od roku 2005 súčasťou Agrofertu), kde bol do roku 2013 formálne vedený už len ako „odštepný závod ISTROCHEM“. V obrovskom areáli majú hodnotu najmä pozemky – ide o 150 hektárov ucelenej plochy. Nehnuteľnosti areálu Istrochem vlastní a spravuje ďalšia Babišova firma – Istrochem Reality, a.s., ktorá tieto nehnuteľnosti prenajíma sesterskému Duslu. Útlm výroby Istrochemu po roku 2002 pokračoval. Napríklad výroba výbušnín bola odčlenená do samostatného podniku, ktorý potom A. Babiš predal spoločnosti Explosia Semtín, ktorá v roku 2009 výrobu priemyselných trhavín v Bratislave úplne zrušila. Poslednou väčšou chemickou výrobou, ktorá zostala zachovaná v areáli Istrochem je produkcia gumárenských chemikálií sulfenaxov (stav v roku 2016). Viaceré objekty v areáli v súčasnosti chátrajú.
Zdroje kapitoly História:
Environmentálna záťaž
Podnik počas celej svojej histórie od 19. storočia produkoval znečistenie, ktoré prenikalo do rôznych zložiek životného prostredia, najmä do pôdy, povrchovej a podzemnej vody. Okrem samotného areálu, kde prebiehala výroba, bol odpad odvážaný na dve skládky v rámci Bratislavy, na Žabí majer a do Vrakune.
Geologický prieskum areálu Istrochem z roku 2009
Firma Istrochem Reality, a.s. si nechala v roku 2009 vypracovať geologický prieskum areálu, ktorý mal zhodnotiť znečistenie prostredia v dôsledku dlhotrvajúcej chemickej výroby. Správu z prieskumu si firma nechala utajiť na desať rokov, k jej odtajneniu došlo v júni 2020 environmentalistkou Tamarou Stohlovou zo strany SPOLU – občianska demokracia. Prieskum poukazuje na kontamináciu podzemnej vody aj pôdy v areáli závodu, organickými aj anorganickými látkami. Výskumníci namerali atrazín, toluén, arzén, olovo, benzén, PCB látky, pričom došlo už aj k ich vzájomnému miešaniu. Všetky sú pre človeka škodlivé a viaceré sú aj karcinogénne alebo spôsobujú iné závažné ochorenia. Pri viacerých látkach boli ich povolené limity prekročené viac ako tisícnásobne. „Samotní autori popisujú, že na viacerých lokalitách bolo cítiť silný chemický zápach, ktoré bolo ťažké uniesť. Vrty odhalili v zemi fialové polia s tekutými látkami, bielu vrstvu pesticídov, alebo štrkopiesky s mocným organickým zápachom,“ uviedla Stohlová.
Súčasťou zverejneného prieskumu bol aj predpokladaný model šírenia jednotlivých znečisťujúcich látok na nasledujúcich 20 rokov. „Dnes môžeme hovoriť o znečistení medzi Kuchajdou a Zlatými pieskami, to znamená na úrovni Trnávky, Ružinova a smerom na Vrakuňu, kde sa predpokladá, že dôjde ku kontaktu s Vrakunskou skládkou a prípadnými ďalšími chemickými reakciami,“ prízvukuje Stohlová. Autori samotnej štúdie už pred 10 rokmi vystríhali pred možným šírením znečistenia smerom na Žitný ostrov, pričom v okolí areálu závodu už vtedy vznikali obytné zóny, rekreačné zóny a hrozila aj ďalšia výstavba. Autori preto navrhovali najrozsiahlejšiu a najnákladnejšiu sanáciu v plnom rozsahu. To znamená, že by odčerpali kontaminovanú vodu, odťažili kontaminovanú pôdu, aby sa zabránilo ďalšej kontaminácii vody i pôdy.
Geologický prieskum skládky vo Vrakuni z roku 2014
Prieskum bol sústredený na teleso skládky, na ktorú bol skládkovaný chemický odpad z CHZJD. Vzhľadom na zistenú úroveň a rozsah znečistenia zemín a podzemných vôd bola analýzou rizika preukázaná aktuálnosť rizika pre receptory v biologickej kontaktnej zóne i riziká šírenia sa znečistenia podzemnou vodou a to pre zástupcov všetkých skupín hlavných kontaminantov zistených na skládke.
Niektoré znečisťujúce látky podľa výsledkov modelovania, ale aj podľa prieskumu už dnes významne ohrozujú kvalitu vody v oblasti Vrakune, Podunajských Biskupíc a prenikajú ďalej do Žitného ostrova (do vzdialenosti až 5 km od skládky). Pre juhovýchodnú časť skládky na základe výpočtu zdravotných rizík pre všetky relevantné expozičné cesty vyplynuli závažné nekarcinogénne, ale najmä karcinogénne účinky z pôsobenia viacerých kontaminantov a to hlavne látok ako arzén, BTEX, chlórbenzén, 1, 4 dichlórbenzén, PCB, ako aj hodnotených pesticídov a herbicídov. Z vypracovanej Analýzy rizika jednoznačne vyplýva, že v prípade skúmaného územia skládky CHZJD je potrebné pristúpiť k nápravným opatreniam (sanácii znečisteného územia).
Dosiahnuté výsledky potvrdili rozsiahle znečistenie pôdneho vzduchu, horninového prostredia a podzemných vôd širokou škálou kontaminantov. Priestor skládky je vysoko znečistený a je zdrojom znečistenia podzemných vôd, ktoré šíria znečistenie v smere prúdenia podzemnej vody. Skúmané územie skládky CHZJD predstavuje významné environmentálne aj zdravotné riziko, ktoré si vyžaduje realizáciu sanačných opatrení. Ako vhodnejší koncepčný variant nápravných opatrení v rámci spracovanej štúdie uskutočniteľnosti sanácie, bol vybraný variant aktívnej sanácie.
Súčasnosť
Z areálu roky unikalo a stále uniká vážne znečistenie do podzemných vôd, ktoré sa šíri ďalej do obývaného okolia. Upozornila na to strana SPOLU – občianska demokracia, ktorá zrealizovala v nadväznosti na odtajnenie prieskumu rozbor vody zo studne v neďalekej obytnej štvrti. Ten potvrdil prítomnosť znečistenia pesticídmi a ďalšími chemikáliami, ako aj prekročenie povolených limitov pre ich obsah v podzemnej vode. Regionálny úrad verejného zdravotníctva v reakcii označil vodu za zdravotne rizikovú a vydal zákaz používať ju na pitie, osobnú hygienu a zalievanie konzumovaných plodín. Šírenie znečistenia do mestských častí Nové mesto, Ružinov a Rača potvrdili aj ďalšie rozbory iniciované poslancami mestského zastupiteľstva Bratislavy, Petrom Strapákom a Martinom Vlačikym. Ochranár a podpredseda SPOLU – občianska demokracia Erik Baláž vyzval ministra životného prostredia, aby v tejto veci urýchlene konal a aby sa zabránilo ďalšej kontaminácii lokality. Minister životného prostredia Ján Budaj uvítal otvorenie ďalšej témy veľkej envirozáťaže a prisľúbil, že rezort odštartuje práce na legislatívnej zmene, aby takéto zistenia nemohol nikto tajiť.
Ženijné skupinové veliteľstvo
Ženijné skupinové veliteľstvo (skratka ŽSV) je označenie pre orgán, ktorý bol zriaďovaný v medzivojnovom Česko-Slovensku Riaditeľstvom opevňovacích prác (ROP) a mal na starosť organizovanie a riadenie opevňovacích prác v jednotlivých stavebných úsekoch priamo v teréne. ŽSV bola zriaďovaná len v úsekoch, kde malo byť vystavané ťažké opevnenie, výstavbu ľahkých objektov realizovali vojenské zbory.
Ženijné skupinové veliteľstvá boli podriadené ROP. ROP stanovovalo priebehy línií pripravovaného opevnenia, vydávalo rôzne smernice a nariadenia a v neposlednom rade tiež vo všeobecnej rovine riadilo projekčné plány objektov. Dôstojníci zo ŽSV naopak boli v teréne, kde presne zameriavali budúce staveniská a vôbec celú líniu opevnenia. Po zameraní vypracovávali podrobné plány každého ťažkého objektu. Následne sa podieľali aj na vyhlasovaní súťaží pre výstavbu pevnostných úsekov, preberali materiál a dohliadali nad stavbou bunkrov.
ŽSV boli zakladané postupne. Ako prvá bola zriadená ŽSV v Starom Meste a Hlučíne 18. apríla 1935, ktorá vznikla z opevňovacích skupín Zemských vojenských veliteľstiev v Prahe a Brne. Nasledovali vzniky ďalších ŽSV až do roku 1938, vrátane dvoch ženijných skupín (ŽS) na Slovensku.
Ženijné skupinové veliteľstvá
ŽSV VIII Most a IX Domažlice boli zrušené z dôvodu zastavenia príprav projektov ťažkých objektov v týchto oblastiach (Krušné hory a Šumava). Na jar následujúceho roku vznikli nové ŽSV VIII a IX v Deštném a Maršove pre prípravu ťažkých objektov v ťažko prístupných zalesnených a horských úsekoch ŽSV V Náchod a ŽSV VI Trutnov. Po dokončení projektovej dokumentácie k zadaným objektom boli ŽSV VIII a IX definitívne zrušené a projekty predané „domácim“ ŽSV V a VI.
ŽSV X Rokytnice v Orlických horách vzniklo rozdelením rozsiahleho úseku ŽSV III Králíky v roku 1937. Predtým prebiehala projekčná príprava aj samotná stavba v réžii ŽSV III.
ŽS 21 Bratislava bolo zrušené v júni 1938, lebo výstavba plánovaných ťažkých objektov bola v tomto priestore celkom dokončená.
Urbanisme
Urbanisme je prvý z Le Corbusierových spisov o stavbe miest, ktorý publikoval v roku 1925. Je rozdelený do troch častí:
V knihe nepíše rečou analýzy, argumentov, skôr rečou dekrétu, denného rozkazu. Príklad: ''„Mesto! Toto je olúpenie prírody človekom...Je to tvorba. Poézia je ľudský akt-vyladené vzťahy medzi vnímanými obrazmi. ... Prečo by mesto nemohlo byt tiež dnes zdrojom poézie?”''
Delí urbanizmus na cestu človeka a somára: ''„Takmer všetky plány miest na kontinente načrtol somár. Aj plán Paríža, žiaľbohu. Somár ide kľukato, bezmyšlienkovite.”''
''„Hlavné mestá nemajú žiadne tepny, iba kapiláry. Rast znamená ich chorobu alebo ich smrť.”''
Hlavné princípy urbanizmu Le Corbusiera
Pre Le Corbusiera bol vzorom urbanizmus Ľudovíta XIV. S odvolaním na abbé Laugiera považuje za určujúce dva základné princípy: 1. Chaos 2. Jednota tvaru v detaile ''„Rimania keď niekam došli, načrtli priamočiare mesto, mesto jasné a usporiadané, v ktorom sa človek dobre cítil a rád sa prechádza. S Ľudovítom XIV. boli Rimania jedinými veľkými urbanistami na Západe.”''
Riešenie dopravy
Podľa Le Corbusiera bola problémom mesta doprava. Jeho návrh riešenia obsahoval štyri presné body:
Ville Contemporaine
Prvá časť knihy hovorí o mestskom modeli Ville Contemporaine a pripavuje na model Plan Voisin.
Ville Contamporaine malo byť zoskupené okolo dvoch hlavných ulíc, pretínajúc sa v pravom uhle. Okolo tejto osovej križovatky mala byť umiestnená sieť pravouhlých sekundárnych ulíc, posunutých o 45 stupňov. Pre výstavbu boli vytýčené nasledujúce zásady:
V centre stanice s pristávacími plochami pre taxivrtulníky. Zo severu na juh a z východu na západ veľké ulice pre rýchlu dopravu (nadúrovňové mosty široké). Uprostred plochy zelene 2400 x 1500, prekryté stromami a rastlinami, stoja mrakodrapy, reštaurácie, kaviarne, luxusné obchody, budovy s dvoma a tromi stupňovitými terasami, divadlá, sály atď.; ďalej uzavreté a otvorené garáže. Vľavo: veľké verejné budovy, múzeá, mestský dom, zariadenia v všeobecnému využitiu. Ďalej vľavo: anglická záhrada (tzv. rezervná zóna pre pozdejšie rozšírenie mestského jadra). Vpravo: z jednej z priečnyh ulíc doky a priemyslové štvrte s nákladnými stanicami.Okolo mesta: voľná zóna, lesy a lúky. Za nimi: pás záhradných miest. City: 24 mrakodrapov, z ktorých každý môže poňať 10 000 až 50 000 zamestnancov. Mestské byty: otvorené alebo uzavreté obytné bloky, 600 000 obyvateľov. Záhradné mestá: 200 000 obyvateľov a viac.
V tretej časti Urbanisme sú princípy mesta Ville Contamporaine prenesené do Paríža.
Zásady, z podstatnej časti nevyslovené, na ktorých spočívali Le Corbusierove modely miest z rokov 1922 a 1925 boli kodifikované v tzv. Aténskej charte, ktorej hlavným motívom bola požiadavka, aby sa architektúra a stavba miest prispôsobila podmienkam modernej priemyselnej spoločnosti. Obracia sa proti rozdeleniu obytných štvrtí, ak toto rozdelenie znevýhodňuje chudobných. Aténska charta je určená predovšetkým estetickými a etickými hľadiskami. U politických a ekonomických problémoch sa anamnéza pýta viac na symptómy ako po príčinách choroby. Všetkých tridsaťtri miest, ktoré boli skúmané pred vydaním charty, podali svedectvo o chaotickom stave, kde chýbal vážny pokus o prispôsobenie. Architektúra vládne nad osudom mesta. Usporiadava štruktúry bývania ...zdravie, príjemnosť, harmónia sú podriadené jej rozdielom. Zoskupuje prístrešie v bytovej jednotke, ktorých vydarenosť je závislá na správnosti plánov... Zaisťuje rozširovanie bytov, priestory k práci i k odpočinku, zakladá dopravné siete...Architektúra je zodpovedná za zdravie a krásu mesta. Má za úlohu vytvoriť, alebo vylepšiť mesto, pripadne jej voľba a rozdelenie rôznych prvkov, ktorých vhodné proporcie vytvoria harmonické a trvalé dielo. Architekt má v ruke kľúč k tomu všetkému.
Enschede
Enschede je mesto v Holandsku. Nachádza sa na východe krajiny, v provincii Overijssel. Počet obyvateľov je okolo 154 000. Nachádza sa tu Universiteit Twente, tehnická univerzita.
Dejiny
Raná história mesta je neznáma, existuje zmienka o trhovom meste - sídla, ktoré tu existoval v stredoveku. Meno tohto sídla bolo Anescede, alebo Enscede čo v preklade znamená "blízko hraníc".
Mestu boli udelené mestské práva v roku 1325 utrechtským biskupom Janom van Diestom. V Enschede bolo väčšina stavieb počas stredoveku z dreva, tak často dochádzalo k požiarom (1517, 1750 a 1862). Pre tieto časté požiare mali obyvatelia mesta prezývku Brandstichters (podpalači).
Posledný požiar z mája 1862 znamenal obnovu mesta a jeho postupný rozvoj. V meste sa začala zvyšovať produkcia textilu. Významným exportným artiklom sa stal tzv. bombazijn (mix bavlny a ľanu).
13. mája 2000 sa tu stala nehoda v továrni na výrobu pyrotechniky. Výbuch zabil 22 ľudí a 947 bolo zranených.
Horní Heřmanice (okres Ústí nad Orlicí)
Horní Heřmanice sú obec v Česku v okrese Ústí nad Orlicí v Pardubickom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 503 obyvateľov, z toho 242 mužov a 261 žien, pričom priemerný vek v obci bol 42,7 roka (muži 41,3 roka, ženy 44,0 roka).
Michal Beca
Životopis
Lekársku fakultu Karlovej univerzity absolvoval na Vojenskom lekárskom, výskumnom a doškoľovacom ústave v Hradci Králové. Lekársky diplom mu bol udelený v pražskom Karolíne v roku 1977.
Hneď po promócii nastúpil v hodnosti nadporučíka na ročnú postgraduálnu stáž vo Vojenskej nemocnici Košice. Po jej absolvovaní začal vykonávať samostatnú lekársku prax na Vojenskej strednej odbornej škole leteckej v Prešove. Tam už po 2 rokoch mimo svoj riadny úväzok začal pracovať aj ako externý stredoškolský pedagóg v zdravotníckych predmetoch. Súčasne popri zamestnaní pôsobil 6 rokov ako lektor zdravotníckej osvety v meste Prešov a okolí. Štyri roky (1980 - 1984) bol členom užšej výskumnej skupiny s poprednými lekármi Vojenskej nemocnice Košice na riešení problému „Primárna prevencia aterosklerózy“.
Počas tohto obdobia pôsobnosti v Prešove absolvoval v roku 1982 na svojej alma mater v Hradci Králové špecializačnú atestáciu z vnútorného lekárstva (s výsledkom summa cum laude) a v roku 1985 špecializačnú atestáciu zo všeobecného lekárstva. Skoro na to, v roku 1986 získal na pražských klinikách (Ústredná vojenská nemocnica, Fakultná nemocnica Královské Vinohrady...) aj certifikáty z klasickej korporálnej akupunktúry, aurikuloterapie, mikrosystémov, vákuumterapie, reflexnej liečby a certifikát z manuálnej medicíny. V roku 1988 v Slovenskej postgraduálnej akadémii medicíny v Bratislave získal špecializačnú atestáciu z fyziatrie, balneológie a liečebnej rehabilitácie a certifikát z laseroterapie.
Takto odborne pripravený vyhral v roku 1988 výberové konanie na primára Fyziatricko-rehabilitačného oddelenia v prestížnej Vojenskej nemocnici v Košiciach, kde sa súčasne stal aj odborným garantom svojho odboru. Počas pôsobenia vo vojenskej nemocnici ho minister obrany povýšil do hodnosti plukovníka Armády Slovenskej republiky. Boli mu udelené medaily: Za službu vlasti a Za zásluhy o obranu vlasti, vojenské i policajné uznania. Vybudoval nové, technicky i personálne kvalitné rehabilitačné oddelenie, ktoré skoro získalo dobrú reputáciu nielen v meste Košice a okolí. Od založenia Vojenskej nemocnice v roku 1858 sa stal (podľa dostupných dokumentov nemocnice) najdlhšie pôsobiacim primárom (náčelníkom) na svojom oddelení - 31 rokov (19882019). Po zániku Leteckej vojenskej nemocnice Košice v roku 2019 pokračoval vo funkcii primára Fyziatricko-rehabilitačného oddelenia v nástupníckej Univerzitnej nemocnici - Nemocnici svätého Michala v Košiciach. Počas dlhého obdobia v armáde pôsobil 2 roky aj ako poverený Hlavný odborník pre fyziatriu, balneológiu a liečebnú rehabilitáciu Armády Slovenskej republiky a potom 2 roky ako predseda Posudkovej komisie sociálneho zabezpečenia Ministerstva obrany Slovenskej republiky. Štyri roky pôsobil, popri svojej funkcii primára oddelenia, ako prísediaci sudca v hodnosti plukovníka na Vojenskom obvodovom súde v Prešove.
V časopisoch publikoval práce v oblasti rehabilitačného lekárstva, športovej a preventívnej medicíny. Bol častým hosťom v Slovenskom rozhlase, kde propagoval najnovšie praktické poznatky zo svojho odboru, ale aj kultúrny, výtvarný a najmä literárny život mesta Košice i celého východoslovenského regiónu.
Literárna tvorba
Druhou oblasťou, ktorej sa Michal Beca venoval, bola oblasť krásnej literatúry. Už počas stredoškolských štúdií písal a aj publikoval v časopisoch, novinách a zborníkoch svoje básne, fejtóny a eseje. Napísal:
4 básnické zbierky:
1 kniha z výberu poézie:
4 romány:
2 knihy spomienok:
1 kniha rozprávok:
Malleloy
Malleloy je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Meurthe-et-Moselle, v regióne Lotrinsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Katedrála svätého Víta, Václava a Vojtecha
vpravo|náhľad|Pohľad na katedrálu z vtáčej perspektívy vpravo|náhľad|Západné dvojvežové priečelie katedrály Katedrála svätého Víta, Václava a Vojtecha, (tiež Chrám sv. Víta), je najväčšou a najvýznamnejšou sakrálnou stavbou Prahy. Do roku 1997 bol pre katedrálu používaný názov Katedrála sv. Víta. V tomto roku pražský arcibiskup, kardinál Miloslav Vlk svojím dekrétom udelil katedrále súčasné pomenovanie.
Katedrála je zasvätená trom svätcom a patrónom Čiech:Vítovi, mučeníkovi, přemyslovskému kniežaťu Václavovi, ktorý na terajšom mieste založil prvú rotundu a Vojtechovi, druhému pražskému biskupovi.
Rotunda
Prvý kostol, zasvätený svätému Vítovi, uctievanému vo vtedy spriatelenom Sasku, založilo knieža Václav. Kruhová románska rotunda s priemerom 13 metrov bola dokončená niekedy v 30-tych rokoch 10. storočia a po smrti tu boli uložené pozostatky jej zakladateľa. O sto rokov neskôr sem knieža Břetislav I. z Gniezna preniesol i ostatky sv. Vojtecha. Presná podoba rotundy je predmetom mnohých vedeckých sporov, lebo sa z nej v podzemí dnešného chrámu dochovali len malé časti základového muriva. Z kruhovej stavby najskôr vybiehali štyri apsidy, dodávajúce celému kostolu pôdorys kríža. Rotunda sv. Víta bola zo začiatku kniežacím dvorským kostolom, po zriadení pražského biskupstva v roku 973 sa stala katedrálnym kostolom biskupským. Spolu s kostolom Panny Márie a sv. Juraja tvorila rotunda prvú kamennú architektúru hradu.
Bazilika
Břetislavov syn a nástupca knieža Spytihněv II. dal namiesto priestorovo nedostačujúcej rotundy vybudovať oveľa väčšiu a reprezentatívnejšiu románsku baziliku sv. Víta, Vojtecha a Panny Márie. . Stavba začala v roku 1060 a po požiari, ktorý už hotové dielo postihol v roku 1091, bola definitívne dokončená v roku 1096. K roku 1074 je pri kostole zmieňovaná krypta sv. Kozmu a Damiána. Trojloďová bazilika s dvojicou apsidálne zakončených chórov (východným a západným), priečnou loďou na západnom konci a dvojicou veží mala podstatne monumentálnejšie rozmery než predchádzajúci kostol – dĺžku a šírku. Jej pôdorys je dobre doložený; v podzemí južnej časti dnešnej katedrály sa dochovali bohato zdobené stĺpy západnej i východnej krypty, fragmenty muriva, dlažby a nosných stĺpov.
Katedrála
vľavo|náhľad|Svätovítska katedrála tvorí výraznú dominantu Hradčan Základný kameň ku gotickej katedrále bol položený za účasti kráľa Jána Luxemburského, jeho synov Karola IV. a Jána Henricha, arcibiskupa Arnošta z Pardubíc, duchovenstva, šľachty a rytierstva 21. novembra 1344.
Chrám bol založený ako stavba katedrálneho typu podľa vzoru francúzskych katedrál, s vencom kaplniek okolo vlastného chóru a zložitým oporným systémom. Prvý staviteľ Matej z Arrasu, majster povolaný z pápežského Avignonu vystaval počas ôsmich rokov (13441352) časť prízemného chórového záveru; na neho nadviazal Petr Parléř zo švábskeho Gmündu, ktorý dokončil spodnú kaplnkovú časť, postavil vysoký chór so sifónovou klenbou (v r. 13711376) a oporný systém (v r. 13711385). Po vysvätení chóru chrámu v r. 1385 bol položený v r. 1392 základný kameň k chrámovej lodi a v r. 1396 k veľkej chrámovej veži, v stavbe ktorej pokračovali po Parléřovej smrti (v r. 1399) jeho synovia.
Husitské revolučné hnutie prerušilo stavbu chrámu na veľa rokov. Chrám bol pri obsadzovaní Pražského hradu husitmi v r. 1421 poškodený, množstvo oltárov a chrámového zariadenia bolo zničených. Počas panovania Vladislava II. Jagelovského boli položené základy k severnej veži a k pilierom hlavnej lode (v r. 15091511), ale v stavbe sa nepokračovalo. vpravo|náhľad|Oporný systém katedrály V roku 1541 bol chrám poškodený požiarom; opravovali ho stavitelia Hans Tirol a Bonifác Wohlmut. Počas stavovského povstania bol v r. 1619 chrám protestantmi vyplienený a zmenený na modlitebňu.
V roku 1673 bol uskutočnený ďalší pokus o dostavbu katedrály počas návštevy cisára Leopolda I. a položené základy barokovej lode podľa projektu staviteľa Giovanniho Domenica Orsiho. Chrám bol silno poškodený pruským delostrelectvom počas sedemročnej vojny v roku 1757.
V roku 1861 začala svoju činnosť Jednota pre dostavbu chrámu, ktorá po dôkladnej oprave starej gotickej časti, pri ktorej bol odstránený negotický mobiliár, v rokoch 18731929 chrám dostavala do dnešnej podoby. Činnosť hnutia začal Josef Kranner v r. 1871, po ňom do r. 1899 ju viedol Josef Mocker a po jeho smrti Kamil Hilbert.
4933 1984 EN1
4933 1984 EN1 je planétka s priemerom 20 km, ktorú objavil Henri Debehogne 2. marca 1984.
Katedrála svätého Víta, Václava a Vojtecha
Rozmery chrámu
vľavo|náhľad|Južná časť katedrály
Exteriér chrámu
náhľad|Mozaika s výjavom Posledného súdu Na západnom priečelí katedrály, tvorenom dvojicou štihlych veží, sa nachádza štrnásť sôch svätcov a sochy českého kráľa Karola IV. a prvého pražského arcibiskupa Arnošta z Pardubíc. Ružicové okno (z r. 1921) nad portálom s priemerom zachytáva tému Stvorenia sveta. Na oboch vežiach, po stranách ružice, sú reliéfy Vojtecha Suchardu z r. 1929 a portréty budovateľov chrámu. V troch portáloch priečelia je osadených štvoro bronzových dverí a reliéfy sochára Otakara Španiela podľa návrhu maliara Vratislava Huga Brunnera. Na stredných dverách sú výjavy zo stavebných dejín chrámu, na ľavých zo života sv. Vojtecha, na pravých zo života sv. Václava.
V južnom priečelí chrámu z III. nádvoria je slávnostný vchod tvorený tzv. Zlatou bránou. Je ozdobená unikátnou gotickou mozaikou talianskeho typu s tematikou Posledného súdu s vyobrazením kráľa Karola IV. a jeho štvrtej manželky Elišky Pomoranskej, ktorá je dielom neznámych majstrov z r. 13701371. Jej unikátnosť spočíva v prevedení mozaiky, na ktorú bolo použitých okolo milióna sklenených dielikov a kamienkov vo viac ako 30 farebných odtieňoch. Súčasťou vchodu je bronzová mreža, zdobená znameniami zverokruhu z r. 1955. Na tejto strane katedrály sa týči južná chrámová veža, ktorú ako nedokončenú po husitských vojnách z r. 1419 dokončili Bonifác Wohlmut a Hans Tirol v rokoch 15601562. Veža sa tiež nazýva veľká zvonová, pretože je miestom zavesenia najväčšieho českého zvonu „Žigmunda“ z roku 1549 (hmotnosť 18 t, výška, dolný priemer ), patriaceho k najväčším zvonom na svete. Pochádza zo zvonolejárskej dielne Tomáša Jaroša.
Interiér chrámu
vľavo|náhľad|Chór katedrály s vitrážovými oknami '''Kaplnke sv. Ludmily (zv. krstnej)''' dominuje novogotický oltár z r. 1849, ktorý projektoval staviteľ Josef Kranner. Socha sv. Ludmily z carraského mramoru na oltári od sochára Amanuela Maxa pochádza z r. 1845. Nad barokovou krstiteľnicou zo 17. storočia pri južnej strane kaplnky sa nachádza plastika ''Krst sv. Ludmily'' od Karla Pokorného (1935). Barokové okno navrhol Max Švabinský na námet Zoslanie Ducha svätého (v r. 19341935). Max Švabinský je rovnako autorom mozaiky Krst Kristov v Jordáne z r. 1953.
Najvzácnejšími umeleckými dielami kaplnky Božieho hrobu sú na východnej strane umiestnený obraz Pochovávanie Krista od talianskeho majstra z okruhu Michelangela Carravaggia a na západnej stene obraz Svätá Mária Magdaléna od Aurelia Lomiho (okolo r. 1600).
Ústredným miestom Thunovskej kaplnky je oltár s rokokovým nadstavcom zachytávajúcim výjav Anjeli s mŕtvym Kristom z obdobia okolo roku 1600. Na západnej strane kaplnky sa nachádzajú neskorogotické reliéfy sv. Margity a sv. Uršule zo zlateného lipového dreva. V rohu kaplnky sú umiestnené dvere vedúce do kapitulskej knižnice.
Házmburská kaplnka tvorí prízemie veľkej veže. Na stene kaplnky je umiestnený votívny obraz rodiny cisára Ferdinanda II. Habsburského z r. 1631 od Matyáša Mayera. Z kaplnky vedie vstup do veže, k zvonom a k orloju.
Do kaplnky sa vchádza polkruhovým portálom zdobeným figurálnymi výjavmi Judáša, ktorému diabol vytrháva jazyk, a sv. Petra zapierajúceho Krista z rokov 1370 – 1373. Priamo oproti vchodu sa nachádza ústredný oltár postavený v rokoch 1912 – 1913 architektom Kamilom Hilbertom na pôvodných základoch prvotného svätcovho hrobu. Steny oltára sú zdobené doskami z leštených polodrahokamov. Nad oltárom sa vyníma gotická maľba Kalvárie s kľačiacim Karolom IV. a jeho poslednou manželkou Eliškou Pomoranskou.
Na podokennej rímse pri východnej stene stojí opuková svätcova socha, predstavujúca Václava ako ušľachtilého gotického rytiera. Socha so zvyškami pôvodnej polychrómie je dielom kamenárskeho majstra Jindřicha Parléřa z r. 1373. Pozadie sochy tvorí neskorogotická maľba dvoch anjeloch, pridŕžajúcich za postavou sv. Václava plášť.
V juhovýchodnom rohu kaplnky je umiestnené sanktuárium (schránka slúžiaca na uloženie sviatosti oltárnej), napodobujúca vrchol gotickej veže.
V južnej stene kaplnky sú umiestnené kované dvere z r. 1867, vedúce do tzv. Korunnej komory. Plochy stien pod rímsou sú až po klenbu pokryté nástennými maľbami zachytávajúcimi výjavy zo života sv. Václava, práca dielne vedenej Majstrom litoměřickým z r. 1509.
'''Kaplnka sv. Kríža (sv. Šimona a Júdu a sv. Silvestra)''' bola založená Matyášom z Arrasu, ale dokončená Petrom Parléřom. Z kaplnky sa zostupuje do podzemia a do kráľovskej hrobky.
V podzemí je dochovávaná '''krypta sv. Kozmu a Damiána''' Spytihněvovej baziliky so zvyškami románskych podperných stĺpov.
Posledná úprava kráľovskej hrobky je dielom architekta Kamila Roškota z r. 19281935. Pozostatky kráľov a členov ich rodín boli umiestnené do nových sarkofágov. Steny i klenbu pokrýva žltozelená mozaika bez ornamentov, na podlahe sú mramorové dosky, ktorých ornament sleduje pôdorys jednotlivých sarkofágov. Hrobka bola slávnostne vysvätená pražským arcibiskupom Karolom Boromejským Kašparom 2.11.1935; posledný antropologický výskum sa konal v 70-tych a 80-tych rokoch 20. storočia.
Vo Valdštejnskej kaplnke sú pri stenách umiestnené gotické náhrobníky staviteľov chrámu, Matyáša z Arrasu a Petra Parléřa.
V '''Kaplnke sv. Jána Nepomuckého (Vlašimskej)''' sa v novodobom oltári v zasklenej skrini nachádzajú ostatky sv. Vojtecha. Na oltári sa nachádzajú poprsia štyroch českých patrónov – sv. Václava, sv. Víta, sv. Vojtecha a sv. Cyrila – tepané zo striebra. Vpravo pri západnej bočnej stene kaplnky sa nachádza náhrobok arcibiskupa Jana Očka z Vlašimi z r. 1370. Nad jeho náhrobkom sa vynímajú tri gotické, pôvodne polychrómované erby Jána Očka – ako olomouckého biskupa, pražského arcibiskupa a kardinála.
Ďalšou z kaplniek je Saská kaplnka (Sv. ostatkov, Šternberská). V kaplnke sa po stranách nachádzajú opukové gotické náhrobky českých kráľov – Přemysla Otakara I. a Přemysla Otakara II. Na západnej stene kaplnky sú umiestnené fragmenty gotickej nástennej maľby Klaňanie Troch kráľov z okruhu Majstra Theodorika.
V závere chóru sa nachádza kaplnka Panny Márie (cisárska, sv. Trojice) s gotickými náhrobkami – kniežaťa Břetislava I. a Spytihněva II. Oproti kaplnke sa nachádza náhrobný oltár sv. Víta z r. 1640.
'''Kaplnka sv. Jána Krstiteľa''' bola po zrútení muriva v r. 1864 novopostavená v r. 1878. V arkádových výklenkoch oltára kaplnky stoja sochy sv. Jána Krstiteľa, Cyrila a Metoda. Pri bočnej stene sa nachádza náhrobok kniežaťa Břetislava II. a Bořivoja II.
Ďalšou z kaplniek je Stará arcibiskupská kaplnka (Pernštejnská) s novogotickým oltárom. V rokoch 17931899 bola používaná ako pohrebisko pražských arcibiskupov. Pred kaplnkou je umiestnená monumentálna plastika sochára Josefa Václava Myslbeka – pomník arcibiskupa Bedřicha Josefa Schwarzenberga († 1895). Vo výplni medzi arkádami sa nachádza drevorezba znázorňujúca útek zimného kráľa Fridricha V. Falckého po prehratej bielohorskej bitke do Vratislavi v r. 1620.
V '''kaplnke sv. Anny (Nostickej)''' sa na stenách nachádzajú maľby zachytávajäce výjavy zo života tejto svätice z r. 1878 – 1880. Ďalším významným umeleckým artefaktom tejto kaplnky je figurálne farebné okno znázorňujúce rodokmeň Panny Márie.
Stará sakristia (kaplnka sv. Michala) obsahuje pôvodnú parléřovskú klenbu s dvoma visutými svorníkmi. Pre kaplnkou sa nachádza baroková spovedeľnica zo 17. storočia. Nad ňou je umiestnená kópia Tizianovho obrazu Kristov príchod do Jeruzalema a obrazy Petra Brandla Kristov krst v Jordáne a Jána Juraja Heringa Navštívenie Panny Márie.
'''Kaplnka sv. Žigmunda (Černínska)''' uzatvára rad stredovekých kaplniek. Do jej stien je vsadených viacero náhrobníkov významných kniežat. Na východnej stene kaplnku sa nachádza obrazový cyklus zo života tohto svätca pochádzajúci z konca 18. storočia.
V chóre je dominantným hlavný oltár z opuky z rokov 18681873 podľa projektu J. Krannera a J. Mockera.
Veľké figurálne farebné okná boli vyhotovené podľa návrhov Maxa Švabinského v rokoch 19461948. V ľavom, severnom okne Panna Mária so svätováclavskou korunou na hlave, s blahoslavenou Mladou a svätou Ludmilou. dole kľačí knieža Spytihněv II. s modelom románskej baziliky; v spodnej časti okna prvý pražský arcibiskup Arnošt z Pardubíc a Eliška Přemyslovna. Stredné okno predstavuje sv. Trojicu a symbolu evanjelistov. V pravom južnom okne kľačí svätý Václav, dolu v pokľaku Karol IV. s modelom gotického chrámu.
Pod oknami chóru prebieha trifórium, chodba s hrúbkou múru, v ktorej sa nad zamurovanými priechodmi nachádza dvadsaťjeden búst z rokov 1374 – 1385, jedinečný súbor českej gotickej plastiky – diela parléřovskej huty. Sú tu spodobnení členovia panovníckej rodiny Karola IV., pražskí arcibiskupi, riaditelia chrámovej stavby i obaja architekti Matyáš z Arrasu a Petr Parléř.
Poradie portrétnych búst trifória zľava doprava z pohľadu k hlavnému oltáru:
Enon
Enon je americká alternatívna rocková skupina založená v roku 1999 v New Yorku. Skupina pozostáva z gitaristu a speváka Johna Schmersala, basgitaristky a speváčky Toko Yasudaovej (bývalý Blonde Redhead), a bubeníka Matta Schultza.
Katedrála svätého Víta, Václava a Vojtecha
Interiér chrámu
Vnútornému trifóriu zodpovedá vonkajšie s bustami Ježiša Krista, Panny Márie a zemských svätcov. V novej časti chrámu pokračuje trifórium bustami novodobých osobností, ktoré sa zaslúžili o dostavbu katedrály (diela J. Štursu, L. Kofránka, B. Kafku a ďalších).
Nová arcibiskupská kaplnka slúži ako pohrebná kaplnka arcibiskupov od 20. storočia.
Rodová Schwarzenberská kaplnka obsahuje doskový obraz Zmŕtvychvstanie Krista (z r. 1597) a farebné okno Karola Svolinského na námet výjavov z histórie rodu Schwarzenbergovcov.
Poslednou kaplnkou katedrály je kaplnka Bartoňovcov z Dubenína s významnou gotickou archou z obdobia okolo r. 1400 pochádzajúcou zo severného Talianska.
Zaujímavosti
V chráme je uložený i tzv. Svätovítsky chrámový poklad, súbor vzácnych starožitností. Najvzácnejším artefaktom pokladu je Trevírska doska z r. 1266, významná zlatnícka práca zdobená drahokamami s ostatkami svätých. Medzi vzácne predmety nachádzajúcich sa v katedrále patrí mramorový náhrobok arcibiskupa Jána Očka z Vlašimi, šesť přemyslovských náhrobkov, strieborný náhrobok sv. Jána Nepomuckého a pomník kardinála Fridricha Schwarzenberga.
Ďalšie osobnosti pochované v katedrále
Okrem ostatkov osôb uložených v kráľovskej hrobke a Collinovom mauzóleu sú v katedrále pochované ďalšie významné osobnosti:
Soppe-le-Bas
Soppe-le-Bas je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Haut-Rhin, v regióne Alsasko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Martin Vahl
Martin Vahl (* 10. október 1749, Bergen, Nórsko - † 24. december 1804, Kodaň, Dánsko) bol nórsky botanik a žiak Linného.
Životopis
Študoval v rokoch 1766 až 1774 v Bergene, Kodani a Uppsale medicínu a botaniku. Medzi jeho vyučujúcich patril aj Carl von Linné (1707-1778). V období 1779 až 1782 prednášal v kodanskej botanickej záhrade. V roku 1786 sa stal profesorom Society for Natural History v Kodani. Bol spolupracovníkom projektu Flora Danica. V rokoch 1801 až 1804 vyučoval botaniku na Kodanskej univerzite.
Je po ňom pomenovaný rastlinný rod Vahlia z čeľade Vahliaceae.
Martin Vahl má v Medzinárodnom registri mien rastlín skratku Vahl.
Korab
Korab je pohorie v juhovýchodnej Európe na Balkánskom polostrove. Najvyšší vrch Korab (Golem Korab) dosahuje výšku, čím je najvyšším vrchom Albánska aj Severného Macedónska, na ktorých hranici sa nachádza.
Charakteristika
Horský celok sa nachádza v severovýchodnom Albánsku a severozápadnom Macedónsku. Patrí do Šarského horského systému.
Terezské údolí
Ochrana
Predmetom ochrany je súbor biotopov, tvorený menadrujúcou riečkou Šumice v inverznom zarezanom údolí, lúčnou nivou, údolnými jaseňojelšovými luhmi a teplomilnou rozvoľnenou dúbravou na južných svahoch údolia s populáciami ohrozených druhov rastlín a živočíchov.
4733 ORO
4733 ORO je planétka s priemerom 24 km, ktorú objavil Oak Ridge Observatory 19. apríla 1982.
15. január
Narodenia
thumb|upright|[[Boris Tadić (* 1958)]] thumb|upright|[[Mary Pierceová|Mary Pierce (* 1975)]] thumb|upright|[[Pitbull (reper)|Pitbull (* 1981)]]
Úmrtia
thumb|upright|[[Anton Bernolák († 1813)]] thumb|upright|[[Dolores O’Riordan († 2018)]]
Formentin
Formentin je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Calvados, v regióne Dolná Normandia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 217 obyvateľov (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Pantokrator
náhľad|[[Mozaika Krista Pantokrata v apside Katedrály premenenia Pána, 1130, Cefalù, Taliansko]] Pantokrator alebo Kristus Pantokrator (iné názvy pozri nižšie) je v kresťanskej ikonografii najčastejšie zobrazenie Ježiša Krista z christologického cyklu. Prevažne vo východnej cirkvi predstavuje aj teologický koncept alebo titul Boha, ktorý sa vzťahuje na Ježiša Krista ako víťazného Pána a univerzálneho vládcu. Naopak menej bežným v západnej cirkvi.
Terminológia
Ikonografický typ Pantokrata získal v priebehu niekoľkých storočí na Západe rôzne označenia, ktoré zvýrazňovali určitú myšlienku ako napríklad: Maiestas Domini, Kristus sudca, Christus Rex regum, Rex gloriae alebo Kozmokrator či Tetramorf. V byzantskej terminológii sa používali epitetá ako: Kristus Chalkites, Kristus Eurgetes, Kristus Antifonetes, Sotér alebo Filantropos či Zoodotes.(Spasiteľ, Ľudomil a Životodarca). V pravoslávnej terminológií sa na označenie obrazového typu Pantokrata používajú varianty ako: Spas v silách, Kristus žehnajúci alebo Jaroje oko/Prísne oko Pána.
Etymológia
náhľad|[[Ikona Pantokrata (dva rôzne výrazy tváre na oboch stranách majú zdôrazniť Kristove dve prirodzenosti ako Boha a človeka), enkaustika na paneli, 6. storočie, Kláštor svätej Kataríny]] Termín Pantokrator je grécke označenie pre vládcu/udržiavateľa sveta a vesmíru. Skladá sa zo slova πας/παν pas/panvšetko a slovesa κράτωρ kratos(ak je v akuzatíve) uchopiť, chytiť, držať, zadržať, podržať, objímať, zachovávať; (naopak v genitíve má význam) vládnuť, panovať alebo spravovať. Slovo Pantokrator má spodstatnenú slovesnú väzbu ὁ των πάντωρ κρατωρ o ton pantor krator, ktorej odpovedá preklad: „ten ktorý nad všetkým vládne, panuje a všetko spravuje." Termín sa používal ako epiteton Boha v predkresťanských pohanských textoch, ale aj v Starom zákone (najmä v Septuaginte). Odtiaľ sa preniesol do Nového zákona a neskôr do liturgického a piaristického jazyka. Rovnocenným môže byť hebrejské slovo אל שדי el Šadaj, čo znamená Boh všemohúci a odpovedá gréckemu termínu παντοδύναμος pantodynamosvševládny alebo všemocný. Z gréčtiny sa prekladal rôzne, napríklad do latinčiny ako omnipotensvšemohúci a do germánskych jazykov pod vplyvom latinčiny ako der Allmächtige alebo allmighty, zatiaľ čo ho Wulfila v 4. storočí preložil ako Allwaldands. Odkiaľ pochádza stredoveké Alowaldo a moderné Allwaltende, z ktorého čiastočne vychádza Alleinherscher. V starej ruštine sa prekladá ako ВceдeржитeльVsederžiteľ. Termín Pantokrator sa používa prevažne na Východe, kým Kristus všemohúci/Kristus Pantokrator na Západe.
Teologické východiska
Pojem Pantokrator v teológii označuje tvorivú všemohúcnosť Boha. V Septuaginte sa vyskytuje asi 180 krát slovo Všemohúci, ktoré je podľa Montevecchia nesprávny preklad hebrejského slova יהוה (Jehova) alebo  צבאות (Sabaoth)Boh všetkých svetov. Na druhej strane Montevecchi pripúšťa, že v teologickom výklade ide o univerzálne slovo, ktoré je vrcholom sémantickej evolúcie Písma. V Novom zákone sa vyskytuje iba 10 krát. Z toho len 9 krát v Zjavení apoštola Jána a vždy v chválospevnom kontexte. Najstaršie zmienky o Pantokratovi ako „Bohu všemohúcom" sa nachádzajú v Knihe proroka Barucha (Všemohúci Pane, Bože Izraela, úzkostlivá duša a zlomený duch volá k tebe. Bar 3, 1) a v Zjavení apoštola Jána. Tieto texty označujú Boha v jeho všemohúcnosti ako toho, ktorý bol, je a má prísť(Ja som Alfa a Omega, hovorí Pán Boh, ktorý je, ktorý bol a ktorý príde, Všemohúci. Zjv 1,8; ..."Svätý, svätý, svätý Pán Boh všemohúci, ktorý bol, ktorý je a ktorý príde!" Zjv 4,8). Pantokrator sa pôvodne vzťahoval na všetky tri božské osoby. Ďalej zmienka v Druhom liste Korinťanom (a budem vaším Otcom a vy budete mojimi synmi a dcérami, hovorí všemohúci Pán. 2 Kor 6,18). Neskôr v textoch Atanáza Veľkého a ďalších raných teológov. Atanáz termín Pantokrator používal v spore s Ariom o podstate Krista, ktorý považoval Syna Božieho za Dynamis a odoprel mu titul Pantokrator.
Starogrécky termín Pantokrator bol v ranokresťanskej literatúre prevzatý ako titul alebo ekvivalent epiteta Boha. Najstaršie potvrdenia použitia sa nachádzajú v textoch Theofila z Antiochie alebo Hippolyta Rímskeho. V kristologickom spore bol titul Pantokrator prenesený na osobu Krista, aby zvýraznil jeho božskú prirodzenosť. Diskusie o sile Boha Stvoriteľa boli odkazmi stoických filozofov, ktorí rozlišovali univerzálneho vládcu ako tvorcu a zachovávateľa. Piaristické texty umožňujú pozorovať toto postupné rozlišovanie konceptu. Počnúc odkazom na Boha Otca, ktorý je rozdielny od Ježiša Krista v Nicejskom-carihradskom vyznaní viery až po odkaz jediného Boha obsiahnutého v troch osobách. V tomto prípade boli rozhodujúce texty Klementa Alexandrijského. V Byzancii sa Pantokrator vzťahoval na Boha všeobecne, ale aj oddelene na jednotlivé osoby Najsvätejšej Trojice. Najmä na Boha Otca, ktorý vládne nad celkom na rozdiel od Kozmokrata alebo Diabla. Keď sa na Krista aplikoval koncept Pantokrata bol úzko spojený s jeho majestátom Boha Syna a Vykupiteľa. Označenie sa používalo vo vyznaní viery alebo liturgických textoch. Zvláštnosťou je, že titul Pantokrator chýba v zozname božských mien, obsahuje približne 700 epitet a synoným, ktorý dal zostaviť nicejský cisár Theodor II. Laskaris. Svätý Augustín rozlišoval medzi omnipotens a omnitenens, pričom na latinskom Západe prevládlo prvé označenie. Avšak kresťanský Západ nebol úplne spokojný s prekladom termínu Pantokrator ako omipotens, preto svätý Augustín navrhoval ako alternatívu v podobe omnitenens. Epiteton Pantokrator získal najtrvalejšie prijatie ako forma oslovenia Boha v byzantskej a pravoslávnej liturgii.
Pôvod zobrazenia
vľavo|náhľad|[[Basreliéf zobrazujúci uvedenie šáhinšáha Adrašíra II. na trón, naľavo boh Mitra s pozdvihnutým barsomom posväcujúci nástup na trón, 3. storočie pred Kr., Tak-e Bustán neďaleko Kermánšáhanu, Irán]] Východiskom pre zobrazenie Pantokrata bol pravdepodobne staroperzský boh Mitra, ktorý bol spodobňovaný s gloriolou siedmich lúčov nad hlavou. V ľavej ruke držal zemeguľu a pravou žehnal. Niektorí historici naopak považujú námet Pantokrata za kresťanskú úpravu zobrazenia gréckeho boha Dia, ako napríklad Diova socha v Olympii. Ďalším zdrojom námetu môže byť vízia proroka Ezechiela alebo Zjavenie apoštola Jána. Ikonografický typ Pantokrata mohol byť čiastočne inšpirovaný imperiálnym zobrazením cisára, ktorý sa presadzoval do 4. storočia. Väčšinou v sebe spája identifikačné prvky ako trón, žezlo, plášť (chitón) a fyziognomické črty ako je brada alebo husté vlasy. Podľa umelecko-historickej konvencie sa obrazový typ Pantokrata vzťahuje na postavu Ježiša Krista, ktorý je zobrazený v kráľovskej pozícii s hrozivým výrazom tváre. Sedí na malom oblúku alebo na tróne, vzácne na nebeskej sfére. Pantokrator je často zobrazený ako polofigúra, prípadne ako celá figúra stojaca alebo sediaca. Pravá ruka (strana milosti) je zodvihnutá vo vyučovacom alebo žehnajúcom geste. V ľavej ruke drží otvorenú alebo zatvorenú Knihu života či zvitok. Pantokrator niekedy drží nebeskú sféru alebo žezlo. Okolo hlavy má svätožiaru s vpísaným krížom ako znamenie druhej božskej osoby. Menej častá je koruna na hlave. Na rozdiel od tejto historickej formy existuje do 12. storočia len niekoľko diel, ktoré sú opísané ako Pantokrator. Bežnejšie sú názvy ako Ho On, Ho Onta, Emanuel alebo Eleemon či Hyperagratos. Až v postbyzantskom období sa udomácnil termín Pantokrator. Počiatky vyobrazenia Pantokrata siahajú až do neskoroantického obdobia, kedy je zvyčajne zobrazený ako tróniaci Kozmokrator nad Caelom alebo ako portrét Boha uprostred klenby medzi písmenami Alfa a Omega či nápisom ICXC. Zvyčajne sa vyobrazoval na mozaikách, rukopisoch, nástenných maľbách, sochárstve/kamenárstve (reliéf), drevorezbách, drevorytoch, niekedy na vitráži, textiliách alebo na iných úžitkových predmetoch.