cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Veľký Krtíš
Dejiny
Najstaršie hodnoverné zachované písomné správy o Veľkom Krtíši sú už z druhej tretiny 13. storočia. Nie je to neskoro, lebo u nás, ale i v okolitých krajinách sa začínajú pravidelnejšie a vo väčšom počte vydávať listiny až od 13. storočia. Počas písomne doloženého obdobia vývoja prežil Veľký Krtíš niekoľkokrát roky rozkvetu, ale aj roky nepriazne a úpadku. Tatárske plienenie v polovici 13. storočia, po ktorom roku 1245 pôvodne služobnícka osada kráľovského hradu a stoličného sídla Novohrad začala zapĺňať prázdne stránky vlastnej histórie. Obec sa nachádzala na trase v stredoveku významnej dopravnej obchodnej tepny, známej ako „Veľká cesta“. V 16. – 17. storočí bolo územie vystavené násiliu osmanských hord a uhorských stavovských povstaní. V rokoch 1554 – 1593 bola obec Veľký Krtíš poplatná Turkom a začlenená do novohradského sandžaku. V polovici 17. storočia zničená a vyľudnená až do roku 1680. Priaznivejší vývoj osídlenia Veľkého Krtíša možno zaznamenať po zrušení poddanstva v 19. storočí. V rokoch 1854 – 1864 sa začína rozvoj miestneho baníctva, otvorením prvých hnedouhoľných baní v chotároch obcí Malý a Veľký Krtíš miestnymi zemepánmi Andrejom Meššom, Viliamom Sebastianim a spol. Celková nová etapa vývoja Veľkého Krtíša a zároveň aj jeho širšieho okolia začala po roku 1945, kedy sa obnovila ťažba hnedého uhlia, najskôr v Malých Stracinách, od roku 1948 v Pôtri a od roku 1962 v závode Dolina pri Veľkom Krtíši. V roku 1950 vo Veľkom Krtíši začali stavať banícke mestečko, tzv. sídlisko. Rok 1960 priniesol útlm ťažby v uhoľných baniach a stagnáciu po zrušení okresu Modrý Kameň a pripojení jeho územia k väčším územným celkom. Upadal hospodársky i kultúrny život. V roku 1968 sa rozhodlo o obnovení okresu, ktorého sídlom bol určený Veľký Krtíš, spĺňajúci predpoklady ďalšieho rozvoja osídlenia. Rozvíjali sa ďalšie priemyselného odvetvia. Popri baníctve to bol strojársky, textilný, potravinársky priemysel, stavebníctvo a iné.
Názov
Samostný názov Krtíš sa prvýkrát uvádza v listine, vydanej kráľovskou kanceláriou dňa 9. septembra 1245. Z nej sa dozvedáme, že istý Martin Bán ešte pred tatárskym vpádom daroval rozsiahle majetky na juhu Slovenska šahanskému kláštoru a kráľ Belo IV. ich roku 1245 kláštoru opäť potvrdil. O pôvode slova Krtíš (Curtus) /lat.Curtus, Kurtus, Kurthes/ medzi historikmi, lingvistami a ďalšími odborníkmi dosiaľ niet jednoznačnej zhody a jeho riešenie zostáva i naďalej otvoreným problémom.
Mestské zastupiteľstvo
Mestské zastupiteľstvo je zastupiteľský zbor mesta zložený z poslancov zvolených v priamych voľbách obyvateľmi mesta na štyri roky. Funkčné obdobie mestského zastupiteľstva sa končí zložením sľubu poslancov novozvoleného mestského zastupiteľstva.
Volebný obvod č. 1 – 4 poslanci. Do volebného obvodu patria ulice: A. H. Škultétyho – rodinné domy, Domov dôchodcov a domov sociálnych služieb, Št. Tučeka, Janka Kráľa, Vinohradnícka, Lučenská – rodinné domy, B. Nemcovej, Poľná, Za parkom
Volebný obvod č. 2 – 5 poslanci. Do volebného obvodu patria ulice: P.O. Hviezdoslava, Lučenská orient. čísla 79 – 91, Ľ. Štúra, Červenej armády, Družobná, Dúbravská cesta, Duklianska, Mládežnícka, Pionierska, Záhradná, Lučenská – Ďulov dvor, Novohradská, Pálovická cesta
Volebný obvod č. 3 – 6 poslanci. Do volebného obvodu patria ulice: Banícka, I. Madácha, Mierová, Školská, SNP, Nám. A. H. Škultétyho, Nemocničná, Venevská, Za poštou, Okružná, Mikszáthova, A. H. Škultétyho orient. č. 2 – 14, Písecká, Osloboditeľov, M. R. Štefánika, J.A. Komenského, Trhovnícka
Knižnica
Hontiansko-novohradská knižnica A.H. Škultétyho je verejná knižnica s regionálnou pôsobnosťou. Sídli v Kultúrnom dome.
Divadlo
V meste Veľký Krtíš sa nenachádza žiadne divadlo, ale divadelné predstavenia sa hrajú v Kultúrnom dome na Námestí A. H. Škultétyho.
Parky
Medzi ulicami Venevská, Okružná, Mikszáthova, Škultétyho a Za parkom sa nachádza park Hôrka.
Školstvo
Materské školy:
Základné školy:
Stredné školy:
Ostatné školské zariadenia:
Osobnosti mesta
náhľad|August Horislav Škultéty
Bratia Wrightovci
thumb|250px|Orville (vľavo) a Wilbur Wright
Bratia Wrightovci – Orville Wright (* 19. august 1871, Dayton, Ohio – † 30. január 1948) a Wilbur Wright (* 16. apríl 1867, Millville, Indiana – † 30. máj 1912) sú všeobecne uznávaní ako projektanti a stavitelia prvého motorového lietadla a prvého riadeného letu so strojom ťažším ako vzduch, ale aj iných priekopníckych vynálezov v letectve. Na niektoré z ich objavov si však nárokujú aj iní.
Prvé výskumy a kariéra
Obaja bratia absolvovali strednú školu. Vyrástli v Daytone, kde si otvorili dielňu na opravu bicyklov, kde ich aj navrhovali a vyrábali v roku 1892 (Wright Cycle Company). Týmto spôsobom si zarábali na financovanie svojej záľuby v lietaní. Na základe prác Sira Georga Cayleyho, Octava Chanuteho, Otta Lilienthala a Samuela Pierpont Langleyho začali v roku 1899 s pokusmi. Zlepšili riadenie lietadla na rozdiel od ostatných, ktorí sa snažili hlavne zvýšiť výkonnosť. Vyvinuli ovládanie lietadla okolo troch osí a tým zaviedli princípy, ktoré sa používajú dodnes.
Lety
Bratia Wrightovci sa zaoberali viac ovládaním lietadla než jeho pohonom a samotným vzletom zo zeme. Preto prv vyrábali klzáky (od roku 1899), na ktorých používali zložitý systém nazývaný „wing wraping“ („skrútenie krídel“). Keď sa krídlo skrútilo, malo väčší vztlak a ten dokázal zdvihnúť krídlo do vzduchu. Ovládanie sa prevádzalo krútením koncov krídel pomocou drôtov, ktoré držal pilot a ich potiahnutím mohol nakloniť krídlo a zatočiť do ľavej alebo do pravej strany.
thumb|Prvý let, 17. december 1903
V roku 1900 odišli do Kitty Hawk v Severnej Karolíne aby pokračovali v práci. Kitty Hawk (presnejšie piesočnú dunu Kill Devil Hill) si vybrali na odporúčanie National Weather Service pre jej silné a stále vetry, ale aj vďaka jej odľahlej polohe, ktorá poskytovala súkromie. Experimentovali tu s klzákmi od roku 1900 do roku 1902, pričom každý rok skonštruovali nový model. Ich posledný klzák Wright Glider z roku 1902 mal veľa dôležitých inovácií, leteli s ním viac ako tisíckrát. 23. marca 1903 si dali patentovať novú techniku riadenia, ktorá bola postavená na ovládaní lietadla okolo troch osí. Skrútenie krídla zabezpečilo jeho klopenie doprava alebo doľava, predné výškové kormidlo umožňovalo usmerňovanie letu smerom nadol alebo nahor a zadná smerovka slúžila na zatáčanie okolo zvislej osi. Patent bol zapísaný 23. mája 1906, ako U.S. patent number 821,393 – „Flying Machine“.
V roku 1903 postavili Wright Flyer neskôr nazývaný Flyer I (ale dnes je známy skôr ako Kitty Hawk). Použili vlastnoručne vyrobené vrtule a motor na mieru skonštruovaný v ich obchode s bicyklami v Daytone. Motor bol lepší ako bežné motory tej doby, mal dostatočne nízky pomer hmotnosti k výkonu, aby mohol byť použitý na lietadle (reťaz, ktorá bola v ňom použitá, bola pôvodne z bicykla). 17. decembra 1903 vzlietli, každý z bratov dvakrát. Prvý letel Orville, let bol dlhý 39 metrov a trval 12 sekúnd a bol zachytený na ich najznámejšej fotografii. Štvrtý let v ten deň bol jediným naozaj riadený letom. Wilbur Wright preletel 279 metrov a let trval 59 sekúnd. Stavba lietadla Flyer I stála menej ako tisíc dolárov. Rozpätie krídiel bolo 12 metrov, hmotnosť a jeho 77-kilogramový motor mal výkon 12 konských síl (9 kW). Lety pozorovali štyria záchranári a jeden chlapec z dediny, čo z neho urobilo prvý dokázateľne verejný let. Miestne noviny ihneď opísali túto udalosť, no veľmi nepresne. Iba jediné noviny (Cincinnati Enquirer) vytlačili podrobný článok o tejto udalosti na druhý deň.
Čoskoro po prvom lete Wrightovci požiadali o patent na lietadlo a až do roku 1908 nelietali – zrejme v obave o prezradenie ich patentu. Ich pôvodný patent bol zamietnutý, čoskoro však získali patent na spôsob riadenia letu krivením koncov krídel.
Longitudinálny
Longitudinálny (lat.) je rovnobežný s osou; pozdĺžny.
Malé Chantajské jazero
náhľad|Jazero zo satelitu Sentinel-2 (2021) Malé Chantajské jazero (rus.  Малое Хантайское озеро) je plytké jazero s členitým pobrežím. Má rozlohu. Odteká z neho rieka Chantajka, prítok Jeniseja. Jazero je súčásťou Chantajskej priehrady.
Camden
Camden môže byť:
Okres Opava
Okres Opava sa nachádza v Moravskosliezskom kraji (samosprávnom) a v Severomoravskom kraji (súdnom). Okres Opava je jedným zo šiestich okresov Moravskosliezského kraju. V okrese sa nachádza 69 obcí, 7 miest a 1 Mestečko.
Holborn (stanica metra)
História
Stanicu otvorili 15. decembra 1906 na Great Northern, Piccadilly & Brompton Railway (dnešná Piccadilly Line). Stanica pôvodne niesla meno Holborn (Kingsway). Počas 30. rokov bola stanica modernizovaná.
Sandra Klöselová
Sandra Klöselová (* 22. jún 1979, Baden-Württemberg, Nemecko) je súčasná nemecká profesionálna tenistka.
2145 Blaauw
2145 Blaauw je planétka s priemerom 37 km, ktorú objavil R. M. West 24. októbra 1976.
Pauliho vylučovací princíp
Pauliho vylučovací princíp je kvantovomechanický princíp, podľa ktorého sa dva identické fermióny nemôžu v tom istom fyzikálnom systéme (napríklad dva elektróny v atóme) nachádzať súčasne v tom istom kvantovom stave. Princíp prvýkrát formuloval Wolfgang Pauli v roku 1925.
Prehľad
Pauliho vylučovací princíp sa vzťahuje na správanie všetkých častíc s poločíselným spinom, t.z. na všetky fermióny. V rámci elementárnych častíc sa preto týka napríklad kvarkov, elektrónov či neutrín. Zložené častice ako protón a neutrón majú taktiež poločíselný spin a riadia sa preto Pauliho vylučovacím princípom. Mnohé atómy majú taktiež poločíselný spin. Všeobecne môžeme povedať, že akýkoľvek objekt, či už elementárna častica alebo častica zložená z elementárnejších objektov, s celkovým poločíselným spinom podlieha vždy Pauliho vylučovaciemu princíp. Z tohto dôvodu Pauliho princíp vysvetľuje mnoho zásadných vlastností hmoty, ako napríklad stabilitu a chemické vlastnosti atómov.
Naopak, Pauliho princípu sa nepodriaďujú častice s celočíselným spinom 1,2,3... nazývané bozóny (napríklad fotóny, Cooperové páry známe z teórie supravodivosti, W a Z bozóny).
Lawrence Durrell
Lawrence Durrell, celým menom Lawrence George Durrell (* 27. február 1912, Džalandár, Britská India – † 7. november 1990, Sommières, Francúzsko) bol expatriovaný britský občan a spisovateľ - románopisec, básnik, dramatik a cestovateľ. Odmietal britské občianstvo a dával prednosť byť kozmopolitom. Po jeho smrti sa tvrdilo, že nebol nikdy britským občanom. Definovali ho ako osobu bez občianstva v roku 1968 na základe „Emigrantského aktu Commonwealthu“ z 1962. Boli mu odmietnuté práva vstúpiť do Veľkej Británie a sídliť v nej podľa nových zákonov a musel žiadať o víza pri každom vstupe na územie Spojeného kráľovstva. Jeho najslávnejšie dielo je tetralógia The Alexandria Quartet.
Život
Durrell sa narodil v Džalandáre v Britskej Indii pod pohorím Himaláje ako najstarší syn občana britskej kolónie Lawrencea Samuela Durrella a matky Louisy. Jeho prvou školou bola St. Joseph's College v North Point, Darjeeling. Vo veku jedenástich rokov bol poslaný do Anglicka do školy „St. Olave's Grammar School“, predtým do „St. Edmund's School“ v Canterbury. Jeho formálne vzdelanie bolo neúspešné a prepadol na prijímacích skúškach na univerzitu. Potom však začal veľmi vážne písať poéziu vo veku pätnástich rokov a jeho prvá zbierka básní z tohto obdobia pod názvom Quaint Fragment bola publikovaná v roku 1931. V tomto období sa živil hudbou ako džezový pianista v nočných kluboch.
22. januára 1935 sa oženil s Nancy Isobel Myersovou, čo bolo prvé z jeho štyroch manželstiev. Durrell sa v Anglicku cítil stále nešťastný a v marci toho istého roku presvedčil mladomanželku, svoju matku a svojich súrodencov vrátane brata Geralda Durrella, neskoršieho prezidenta British wildlife conservationist (Britskí ochrancovia divej zveri) a spisovateľa, aby sa presťahovali na grécky ostrov Korfu. Mal predstavu, že tam budú žiť s menšími životnými nákladmi a utečú pred anglickým počasím a otupnou kultúrou života, ako to Lawrence Durrell nazýval – „anglickou smrťou“.
V tom istom roku Lawrence publikoval svoj prvý román „Pied Piper of Lovers” vo vydavateľstve Cassell. Niekedy v tomto období natrafil na kópiu románu Henryho Millera „Obratník raka” a napísal jeho autorovi vyjadriac mu obdiv k jeho dielu. Durrellov list začal medzi nimi trvalé priateľstvo a pravidelný kritický vzťah trvajúci 45 rokov. Nasledujúci Durrellov román „Panic Spring“ bol silno ovplyvnený práve Millerovou tvorbou.
Na Korfu žili Lawrence a Nancy spolu bohémskym štýlom. Počas prvých mesiacov bývali vo „Villa Anemoyanni“ v Kontokali. V 1936 sa presťahovali do rybárskej usadlosti „White House“ na severovýchodnom pobreží pri Kalakami, potom do menšej rybárskej osady. Durrell sa tam spriatelil s gréckym umelcom Teodorom Stefanidesom, tiež Henry Miller pobýval v roku 1939 v „Bielom dome“.
Táto etapa života na Korfu sa popisuje lyricky v Lawrenceovom cestopise Prospero's Cell: A guide to the landscape and manners of the island of Corcyra [Corfu], čo sa porovnáva s románom Geralda Durrella My Family and Other Animals a ďalšími dielmi tzv. „Korfu Trilogy“. Brat Gerald opisuje Lawrencea ako trvale pobývajúceho s matkou a súrodencami, manželka Nancy a dvaja súrodenci tam nie sú zmieňovaní. Obaja bratia však opisujú postavy priateľov, sú to taxikár Spiro Amerikanos a doktor, vedec a básnik Teodor Stefanides. Na Korfu sa tiež spriatelil s Marie Aspioti, s ktorou spolupracoval na knihe „Lear´s Korfu“.
V auguste 1937 odcestovali Lawrence a Nancy do Paríža, do vily Seurat, aby sa stretli osobne s Henrym Millerom a Anaïs Nin. Spoločnosť pozostávajúca z Alfreda Perlesa, Nin, Millera a Durrella začala spoluprácu na založení nového literárneho hnutia. Ich projekty zahrnuté v „The Shame of the Morning“ a „Booster a country club house organ“ vlastne „pripravili ich vlastný umelecký... koniec“. Vo Ville Seurat začali tiež písať svoje diela: Durrellovu „Black Book“, Millerovho „Max and the Phagocytes“ a Anaïs Nin „Winter of Artifice“ s Jackom Kahanom ako editorom „Obelisk Press“.
Durrellov prvý román „The Black Book: An Agon“ bol ovplyvnený Millerom a publikovaný v Paríži v 1938. Ľahko pornografická kniha vyšla v Británii až v roku 1973. V príbehu hlavná postava Lawrence Lucifer sa snaží utiecť pred duchovnou sterilitou zomierajúceho Anglicka a nájsť v Grécku teplo a plodnosť.
Po vypuknutí druhej svetovej vojny sa Durrellova matka a bratia vrátili do Anglicka a on a Nancy zostali na Korfu. V 1940 sa im narodila dcéra Penelope Berengaria. Po páde Grécka utiekli cez Krétu do Alexandrie v Egypte. Manželstvo už bolo pod tlakom, čo spôsobilo separáciu oboch v roku 1942, s tým, že Nancy odíde s dcérou do Jeruzalema.
Počas rokov na Korfu si Durrell robil zápisky o zamýšľanej knihe o ostrove, no začal ju písať koncom vojny v Egypte. Kniha s názvom „Prospero's Cell“ opisuje Korfu ako „ten skvelý ostrovný fliačik v Iónskom mori“ s vodami „ako úder srdca samotného sveta“.
Počas druhej svetovej vojny Durrell slúžil ako tlačový atašé britských ambasád, najprv v Káhire, potom v Alexandrii. V Alexandrii stretol Eve (Ivette) Cohenovú, židovskú Alexandrijčanku, ktorá sa mu stala modelom pre postavu Justine v románe The Alexandria Quartet. V roku 1947 po rozvode s Nancy sa Durrell oženil s Eve a v roku 1951 mali spolu dcéru Sappho Jane, ktorú pomenovali podľa známej antickej gréckej poetky Sapfo.
thumb|Strážny domec na ostrove [[Rodos (mesto)|Rodos, kde býval s Eve Cohenovou od 1945]] V máji 1945 sa Lawrence premiestnil na ostrov Rodos. Býval v strážnom domci pri tureckom cintoríne a naproti cez cestu sa nachádzala budova britskej administrácie (dnes kasíno v novom meste Rodosu). Domec sa nachádzal v bezpečnostnej zóne administrácie, kde spolu s ním bývala aj Eve Cohenová diskrétne ignorovaná zamestnancami centra.
V roku 1947 bol menovaný riaditeľom British Council Institute v Córdobe v Argentíne, kde počas osemnástich mesiacov dával lekcie o kultúre. V lete 1948 sa vrátil do Londýna spolu s Eve v tom čase, keď maršal Josip Broz Tito zrušil spojenectvo so Stalinom. Durrell bol poslaný do Belehradu, kde zostal do roku 1952. Tento pobyt mu poskytol materiál na knihu White Eagles over Serbia (1957). thumb|Dom Lawrencea Durrella na Cypre v Bellapais V roku 1952 Eve v Anglicku hospitalizovali. Durrel odišiel na Cyprus s dcérou Sappho Jane a kúpil tam dom. Začal tam učiť anglickú literatúru na Pancyprian Gymnasium. Tiež pracoval v „public relations“ pre britskú vládu, kde agitoval za úniu Cypru s Gréckom. Toto popísal už na Cypre v diele Bitter Lemons, za čo dostal v 1957 cenu Duff Cooper Prize.
V roku 1954 sa stal členom Royal Society of Literature. Durrell opustil Cyprus v auguste 1956, keď britská strategická pozícia na ostrove bola otrasená. Doviedlo ho to až ku pokusu o samovraždu.
V roku 1957 publikoval prvý diel Justine z románu The Alexandria Quartet. Pozostával zo: Prvé tri časti rozprávajú ten istý príbeh z rôznych pohľadov. V poslednej časti Clea príbeh napreduje v čase a ponúka záver príbehu. V diele sa prejavil v technike písania relativistický spôsob tvorby.
The Alexandria Quartet urobil dojem na kritikov svojím bohatým štýlom, rozmanitosťou a sviežosťou postáv, pohybom medzi osobným a politickým dejom a exotickým prostredím. Durrell bol za toto dielo nominovaný na Nobelovu cenu.
Pravdepodobne kvôli tejto komplexnosti diela sa režisér George Cukor rozhodol natočiť podľa neho film s názvom Justine podľa časti Justine'. Príbeh zjednodušil do formy melodrámy. Film mal slabú odozvu.
V roku 1955 sa Durrell rozišiel s Eve Cohen a v roku 1961 sa oženil s ďalšou Alexandrijčankou židovského pôvodu Claude-Marie Vincendon, ktorú stretol na Cypre. Durrella zničila jej smrť v roku 1967. Jeho štvrté a posledné manželstvo bolo uzavreté v 1973 s Francúzskou Ghislaine de Boysson, s ktorou sa rozviedol v 1979.
Durrell sídlil v Sommières, malej obci v Languedocu, kde si kúpil veľký dom stojaci na rozľahlom pozemku na kraji obce. Tu napísal „The Revolt of Aphrodite” obsahujúcu časti „Tunc“ (1968) a „Nunquam“ (1970) a „The Avignon Quintet“, ktorým dosiahol taký istý úspech ako s The Alexandria Quartet. Kvintet obsahuje viacero totožných motívov zo skorších Durrellových diel. Niekedy ho spomína pod výrazom „quincunx“. Stredná časť kvintetu „Constance or Solitary Practices“, ktorá zobrazuje Francúzsko počas nemeckej okupácie, bola nominovaná na Booker Prize v 1982 a prvá časť „Monsieur, or the Prince of Darkness“, obdržala v 1974 „James Tait Black Memorial Prize“.
V roku 1974 bol Durrell hosťujúcim profesorom humanitných vied na California Institute of Technology.
Z tohto obdobia pochádzajú ešte diela „Sicilian Carousel“ – oslava ostrova Sicília, „The Greek Islands“ a „Caesar's Vast Ghost“, v ktorom sa jedná hlavne o Provensalsko. Durrell trpel veľa rokov na emfyzém pľúc. Zomrel na mozgovú príhodu vo svojom dome v Sommières v novembri 1990. Jeho celoživotný priateľ Alan G. Thomas daroval zbierku kníh a periodík spojených s menom Durrell „British Library“, v ktorej je označená ako „Lawrence Durrell Collection“.
Alan Thomas vydal aj ako editor antológiu rôznych písomností, listov a poézie pod názvom „Spirit Of Place“, ktorá obsahuje veľa doplnkov a častí z Durrellovho diela.
Práca pre britskú vládu
Durrell strávil viacero rokov v službe Ministerstva zahraničia Veľkej Británie. Bol starším tlačovým tajomníkom britských ambasád v Aténach a Káhire, tlačovým atašé v Alexandrii a Belehrade, riaditeľom Britského inštitútu v gréckej Kalamate a Córdobe v Argentíne. Bol tiež riaditeľom public relations na Dodekanézskych ostrovoch a na Cypre. Durrell neskôr odmietol vyznamenanie Commander of the Order of St. Michael and St. George, pretože ho považoval za konzervatívne, reakcionárske a pravicové politické názory za príťaž. Durrellova humoristická práca v „Esprit de Corps“ a „Stiff Upper Lip“ bola o živote v diplomatickom zbore, čiastočne aj v Srbsku. Život v Egypte a Argentíne sa mu nepáčil, ale nie tak veľmi ako pobyt v Juhoslávii.
Poetická tvorba
thumb|Lawrence Durrell - snímku urobil neznámy autor Durrellova poézia bola zatienená jeho románmi. Peter Porter (básnik) napísal o tom v úvode k Selected Poems: ''"One of the best of the past hundred years. And one of the most enjoyable." (Jedna z najlepších za posledných sto rokov. A jedna z najzábavnejších.) Jeho poéziu opisoval ako "Always beautiful as sound and syntax. Its innovation lies in its refusal to be more high-minded than the things it records, together with its handling of the whole lexicon of language.´"''
Aries-Espénan
Aries-Espénan je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Hautes-Pyrénées, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Cena Willarda Gibbsa
Cena Willarda Gibbsa je cena udeľovaná Americkou chemickou spoločnosťou (American Chemical Society). Cenu v roku 1910 inicioval (a zo začiatku aj financoval) Wlliam Convers, sekretár a predseda chicagskej sekcie ACS. Conversom na počesť Williarda Gibbsa. Nositelia ju získajú "za vývoj, ktorý priniesol lepšie pochopenie sveta a pohodlnejšie nažívanie".
Zanabazar
Fosílie tohto vrchnokriedového dinosaura boli objavené v preslávenom súvrství Nemegt a už v roku 1974 opísané Rinchenom Barsboldom ako nový druh rodu Saurornithoides (S. junior). V roku 2009 však paleontológ Mark Norell tento druh reklasifikoval ako samostatný rod a určil pre neho názov Zanabazar. Tento troodontid je najväčším príslušníkom svojej čeľade a s výnimkou rodu Troodon je výrazne väčší ako všetci ostatní zástupcovia (lebka meria na dĺžku 272 milimetrov).
Tročany
Tročany sú obec na Slovensku v okrese Bardejov.
Polohopis
Obec leží na styku Nízkych Beskýd s Bartošovskou kotlinou.
Dejiny
Prvá písomná zmienka o obci je z roku 1277, ale sídlisko okolo kostola sv. Trojice už jestvovalo okolo roku 1100. Obec patrila miestnym zemepánom. V roku 1600 sídlisko pozostávalo len z 10 poddanských domov, kúrie miestnych zemanov, kostola a fary. V roku 1715 až 1720 tu postupne hospodárilo 10 až 6 poddanských domácností, v roku 1828 bolo v obci 47 domov a 360 obyvateľov, v roku 1900 mala 221 a v roku 1970 325 obyvateľov.
Pamiatky
left|thumb|Cerkev sv. Lukáša
Maurikios I.
náhľad|350px|Maurikiov [[solidus]] Maurikios I. (* 539, † 602) bol v rokoch 582 až 602 cisárom byzantskej ríše a jedným z najdôležitejších ranobyzantských panovníkov vôbec. Jeho vláda sa vyznačovala predovšetkým obrannými bojmi na hraniciach.
Flavius Mauricius Tiberius pochádzal z Arabissu v Kappadócii a bol úspešným vojvodcom. Adoptoval ho cisár Tiberios II., po ktorého smrti nastúpil na trón. Doba jeho vlády je veľmi dobre zdokumentovaným obdobím doznievajúcej neskorej antiky (najdôležitejším prameňom je dielo alexandrijského historika Theofylakta Simokatta).
Maurikios I. musel pokračovať vo vojne so sásánovskou ríšou, ktorá vypukla už v roku 572 počas vlády Justinia II. Vojna skončila až v roku 591 dosadením Husrava II. Rimanmi na perzský trón potom, ako bol porazený perzský uzurpátor Báhrám Čóvén. V mierovej zmluve Husrav II., ktorého adoptoval pravdepodobne Maurikios, odstúpil Rimanom za ich pomoc severnú Mezopotámiu, značnú časť Arménska a Ibériu (východné Gruzínsko), dôsledkom čoho Maurikios donútil Arménov k cirkevnej únii s Konštantínopolom.
Po víťazstve na východe sa Maurikios obrátil na Balkán proti Avarom a kvôli tomu premiestnil značné množstvo bojovnej arménskej šľachty do juhovýchodnej Európy. Slovania, ktorí spoločne s Avarmi už celé desaťročia podnikali lúpežné ťaženia do rímskych provincií na Balkáne, sa začali od osemdesiatych rokov šiesteho storočia trvalo usídľovať na tomto území. Ťaženia v Thrákii napriek tomu prebiehali s rozdielnym úspechom a hoci počas úspešných vojenských operácií dosiahli rímske vojská v roku 593 prvý raz po dlhej dobe Dunaj, Slovanské prenikanie do Grécka sa mu zamedziť nepodarilo. Zostávajúce talianske územia usporiadal do novej správnej jednotky tzv. exarchát Ravenna, čím aspoň spomalil prenikanie Langobardov do krajiny. Rímske územie v Afrike bolo podobne zmenené na kartáginský exarchát.
Maurikios chcel zrejme naďalej zachovať nárok Konštantínopola na vládu nad celým územím starého rímskeho impéria, na čo poukazuje ním stanovené pravidlo nástupníctva: ríša (vrátane západného územia, ktoré bolo z väčšej časti pod germánskou vládou) mala byť riadená spoločnou vládou jeho štyroch synov a tým mala zostať zaručená jej jednota. Táto koncepcia vlády pripomína niekdajšiu Diokleciánovu tetrarchiu, ale plány nakoniec zmarila cisárova násilná smrť.
Zdalo sa, že Maurikiove opatrenia povedú k vnútornej konsolidácii ríše (aj vďaka mieru na východnej hranici). Avšak keď vojsku prikázal prezimovať na nepriateľskom území severne od Dunaja, pretože chcel ušetriť na nákladoch na jeho údržbu, vypukla vzbura. Vojaci menovali dôstojníka Fokasa za exarchu a obsadili Konštantínopol. Maurikia a celú jeho rodinu, vrátane štyroch synov, krutým spôsobom usmrtili (ortodoxná cirkev ho uctieva ako svätého), a Fokas nastúpil na trón. Zatiaľ na východe Husrav II. využil vzburu proti Maurikiovi ako zámienku na obnovenie vojny proti Rímanom.
Maurikios, na dvore ktorého ešte znela latinčina (v armáde ako aj v správe), je celkovo hodnotený ako schopný cisár a veliteľ, aj keď Theofylaktos ho zrejme opísal až príliš pozitívne. Pokúšal sa presadiť nárok na vládu nad celým niekdajším impériom, avšak ako dokladá jeho koniec, narazil na neprekonateľný vnútorný odpor.
2146 Stentor
2146 Stentor je planétka s priemerom 121 km, ktorú objavil R. M. West 24. októbra 1976.
Maurikios I.
Podporoval vedy a umenie. Údajne napísal aj najslávnejšiu neskoroantickú vojenskú príručku, Strategikon (Taktika), rozdelenú do dvanástich kníh. Podľa niektorých historikov skončila antika práve Maurikiovou smrťou, pretože počas krízy, ktorá mala nasledujúcich štyridsať rokov otriasať rímskou ríšou, sa charakter rímskeho štátu a spoločnosti zásadným spôsobom zmenil.
Crésantignes
Crésantignes je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Aube, v regióne Champagne-Ardenne.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 274 obyvateľov (2009).
3DNow!
3DNow!
3DNow! technológia obsahuje 21 nových inštrukcií, ktoré podporujú SIMD operácie s plávajúcou desatinnou čiarkou vrátane celočíselných SIMD (Single Instruction Multiple Data) operácií a výrazne rýchlejšie prepínanie medzi MMX a matematickými FPU operáciami. Kým Pentium II sa v oblasti 3D grafiky spoliehalo na "brutálnu" silu svojej FPU jednotky, firma AMD sa rozhodla pre efektívnejšiu cestu. V 3D hrách sa totiž reálne používajú iba vybrané FPU výpočty a konštruktéri AMD umožnili, aby procesor K6-2 (a neskôr všetky novšie typy procesorov) mohol spracovávať až štyri takéto inštrukcie naraz.
'''3DNow! inštrukcie zvyšujúce výkon'''
Corrobert
Corrobert je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Marne, v regióne Champagne-Ardenne.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Západná kultúra
right|thumb|Západná civilizácia podľa Huntingtona
Západná kultúra mocne pôsobí na kultúry iných častí Zeme, obzvlášť silné bolo toto pôsobenia počas stredoveku: ako súčasť európska kultúra sa stretá s byzantskou kultúrou i kultúrou arabskou.
Od novoveku prichodí Západu brániť svoju kultúru pred jednostranným racionalizmom osvietenstva.
Od začiatku 20. storočia sa hovorí o úpadku, či dokonca o zániku Západu a západnej kultúry, ktorá je ohrozovaná z dvoch strán: zo strany amerikanizácie alebo technizácie života a zo strany materializmu vo forme sovietskoruského boľševizmu.
Lapšanka
náhľad|Kostol v Lapšanke Lapšanka je dedina na Spiši. Pôvodne obec takmer výlučne osídlená slovenským etnikom (súčasť Uhorska, v rokoch 1939 - 1945 patrila Slovensku) bola roku 1945 anektovaná Poľskom (dokopy 13 spišských a 12 oravských obcí). Nachádza sa v jeho južnej časti pri hranici so Slovenskom.
2147 Kharadze
2147 Kharadze je planétka s priemerom 33 km, ktorú objavil R. M. West 25. októbra 1976.
Waves
„Waves“ je skladba holandského speváka Mr Probz. Pôvodne bola vydaná v novembri 2013 a dosiahla 6. miesto v holandskom rebríčku Dutch Top 40, rovnako ako v rebríčku Single Top 100. Po vydaní remixu od Robina Schulza dosiahol originál 7. miesto vo Flámsku a 26. miesto vo Valónsku.
Robin Schulz Remix
Nemecký elektronický producent vytvoril remix tejto skladby a vo februári 2014 ho vydal ako singel. Remix zvýšil úspešnosť tejto skladby naprieč celou Európou, pričom dosiahol 1. miesta v Rakúsku, Nemecku, Nórsku, Švédsku, Švajčiarsku a v Spojenom kráľovstve.
Crespy-le-Neuf
Crespy-le-Neuf je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Aube, v regióne Champagne-Ardenne.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 147 obyvateľov (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Konformizmus
Konformizmus alebo prispôsobivosť môže byť:
Sojuz
Sojuz (po rusky doslova: zväz) môže byť:
Vaniškovce
Vaniškovce sú obec na Slovensku v okrese Bardejov. Obec leží južne od Bardejova v Bartošovskej kotline, na chrbte medzi dolinami Rešovky a Sekčova, 1 km od hlavnej cesty spájajúcej Prešov a Bardejov. Leží takmer v presnej polovici cesty medzi týmito mestami. Chotár obce je v nadmorskej výške od 350 do 445 m (stred obce má ). Obec leží na kopci, takže je viditeľná z okolitých dedín. V obci sa nachádza nedávno zrekonštruovaný kostol.
Eduard Kohout
Divadlo
Narodil sa v Českých Budějoviciach ako syn stolára. Počas štúdií na reálke v Plzni ho priviedol profesor Jaroslav Hurt k láske k divadlu. Štúdiá nedokončil, v roku 1906 odišiel k divadelnej spoločnosti A. Šípkovej. Do roku 1909 prešiel radom spoločností (Šípková, Totter, Grossová, Zöllner). Jeho talent rozpoznal Vendelín Budil, ktorý ho prijal v roku 1909 do Mestského divadla v Plzni. Tu pobudol Kohout štyri sezóny do r. 1913, práve V. Budil sa stal Kohoutovým vzorom, od neho prevzal veľké dramatické gesto, vzrušený výraz hlasu a neskoro romantické rysy herectva. Potom hral Kohout rok v Intímnom divadle na Smíchove. Medzi rokmi 1914 - 1916 bol členom Vinohradského divadla.
Od roku 1916 zakotvil vďaka Jaroslavovi Kvapilovi v Národnom divadle, kde sa zakrátko stal protagonistom shakespearovských hier. Práve v medzivojnovom období dokázal tragickým Shakespearovým (Hamlet) a Sofoklovým (Oidipus) postavám vtlačiť pečať vtedajšej povojnovej mládeže s jej pocitmi prežitého zla. Vytvoril tu viac ako sto postáv svetovej i českej drámy.
Jeho herecká dráha prešla zložitým vývojom, zo začiatku stvárňoval svoje úlohy v štýle psychologického realizmu, neskôr sa cez impresionizmus dostal k expresionizmu. Svoj herecký prejav dokázal postupne utlmiť, stal sa civilný až vecný. Eduard Kohout dokonale ovládal svoj hlboký sýty hlas, bol majstrom intonačného prejavu, v ktorom dokázal byť jedinečný a na prvé počutie poznateľný. Do dejín českého divadelníctva vstúpila jeho spolupráca s režisérmi Karlom Hugo Hilarom, Jiřím Frejkom a Karlom Dostalom pred 2. svetovou vojnou.
Bol označovaný „lyrikom českého javiska“, jeho kolegovia ho najčastejšie častovali titulom „Herecký knieža z Kampy“ alebo „Majster z Kampy“, „Básnik medzi hercami“ a neskôr ako „Umelec nestarnúci“. Svoje zdravie upevňoval každodenným cvičením a neustálou fyzickou a duševnou aktivitou. V roku 1975 boli vydané jeho autobiografické spomienky pod názvom Divadlo neb Snář.
Medzi množstvom jeho úloh vynikli postavy divadelnej klasiky (Sofokles, Shakespeare, Goethe, Shaw), ale Kohout sa dokázal preladiť aj do komorných lyricky postavených komických úloh (Goldoni). Bol tiež vynikajúcim recitátorom, jeho doménou bola česká medzivojnová poézia (Konstantin Biebl, Vítězslav Nezval, Jaroslav Seifert) a starofrancúzske piesne.
Film
Eduard Kohout po prvýkrát vystúpil pred filmovou kamerou v nedochovanom filme spoločnosti Illusion - Pan profesor, nepřítel žen. Z nemých filmov Eduarda Kohouta sa dochoval iba milostný príbeh Děvče z tabákové továrny (1928). Zvukový film dal Kohoutovi vyniknúť najčastejšie v okrajových alebo vedľajších úlohách, ale aj tie zahral s precíznym prejavom blízkym jeho divadelnému prejavu.
Hrával rôzne vyšinutých ľudí - bláznov, stroskotancov, barónov či svetákov, občas pánov z lepšej spoločnosti. Známa je napr. postava Ferdinanda Korandu, ktorý si vo filme Batalion (1937) o sebe myslí, že je šľachtický ľavoboček, do istej miery sa mu podobá duševne chorý Vilém Balvín v Kouzelném domě (1939), ale i čudácky Artuš Fabian z Kohoutovej najvýraznejšej filmovej úlohy v Turbíne (1941). Kohout vynikol aj ako barón Maras v Tanečnici (1943) alebo Jiří z filmu Kluci na řece (1944), po ktorom túži jeho matka, keď jej syn utiekol do sveta.
Po 2. svetovej vojne ho režiséri často využívajú na stvárnenie menších historických postáv (filmy Mikoláš Aleš, Z mého života, Revoluční rok 1848 - císár Ferdinand V., Velké dobrodružství). Českého šľachtica a dvorana Lefla z Lažan stvárnil vo dvoch dieloch „husitskej“ trilógie Otakara Vávru Jan Hus a Proti všem. Známa je Kohoutova postava účtovného revízora Zelinku z kriminálky 105 % alibi (1959) alebo radca z rozprávky Princezna se zlatou hvězdou (1959). K dvom podobným úlohám sa prepožičal vo filmoch Karla Zemana, hral generála v Ukradnutej vzducholodi (1966) a veliteľa pevnosti v Barónovi Prášilovi (1961). Naposledy sa Eduard Kohout objavil na filmovom plátne vo filme Akce v Istanbulu (1975).
Televízia, rozhlas, gramoplatne
Eduard Kohout veľmi často vystupoval v rozhlase a od založenia televízie r. 1953 i v tomto médiu. Česko-slovenská televízia uviedla napr. inscenácie Prodej, Hodinářská romance, Polka jede do světa, Rozkošné odpoledne, Mlynářka z Granady, v ktorých E. Kohout uplatnil svoje neobyčajné majstrovstvo. V archívoch i domácnostiach leží rad gramofónových platní s Kohoutovým hlasom. Eduard Kohout prepožičal svoj hlas aj animovanému filmu Jiřího Trnku Staré pověsti české (1952).
Ocenenia a tituly
Eduard Kohout bol poctený radom cien a vyznamenaní. Za úlohu Hamleta dostal v r. 1927 Národnú cenu, za dovtedajšiu tvorbu získal tú istú cenu i v r. 1939. V roku 1953 dostal titul zaslúžilý umelec a v roku 1968 i titul národný umelec, ktorý práve jemu patril podľa zásluhy. V roku 1963 mu bol udelený Rad práce.
Liou Siao-po
Liou Siao-po (,, * 28. december 1955, Čchang-čchun, Čína† 13. júl 2017, Šen-jang ) bol čínsky literárny kritik, historik, aktivista za ľudské práva a politický väzeň.
Od roku 2003 pôsobil ako predseda nezávislého čínskeho PEN klubu. 8. decembra 2008 ho zadržali za spoluautorstvo Charty 08. Formálne ho čínske úrady zatkli 23. júna 2009 za podozrenie z „podnecovania k rozvracaniu štátnej moci“. Na základe tohto obvinenia bol odsúdený na jedenásť rokov väzenia.
Počas pobytu vo väzení mu bola v roku 2010 udelená Nobelova cena za mier za „dlhodobé a nenásilné úsilie za ľudské práva v Číne“.
Ústav informácií a prognóz školstva
náhľad|Sídlo na Starých gruntoch 52
Ústav informácií a prognóz školstva, mládeže a telovýchovy SR alebo ÚIPŠ bola štátna rozpočtová organizácia podriadená Ministerstvu školstva SR.
Pod jeho správu patrilo aj Múzeum školstva a pedagogiky na Hálovej 16 v Bratislave a Múzeum špeciálneho školstva v Levoči.
Ústav bol zriadený 30. júla 1967 a zrušený k 31. decembru 2013 zlúčením s Centrom vedecko-technických informácií SR (CVTI) k 1. januáru 2014. ÚIPŠ sídlil v Mlynskej doline v Bratislave na ulici Staré grunty 52. Po zlúčení je v sídle CVTI na Patrónke v budove na Lamačskej ceste.
26 Proserpina
26 Proserpina je planétka s priemerom 98 km, ktorú objavil nemecký astronóm Karl Theodor Robert Luther 5. mája 1853.
Longobardi (kmeň)
Longobardi alebo Langobardi boli západogermánsky kmeň, ktorý si v 2. polovici 6. storočia podrobil severnú Itáliu a utvoril kráľovstvo, ktoré si v roku 774 podrobil Karol Veľký.
Z pôvodných sídiel v južnej Škandinávii prešli pred zmenou letopočtu do dolného Polabia, odtiaľ prenikali najmä na juhovýchod. Na základe početných zhôd v materiálnej kultúre s Kvádmi, sídliacimi na Slovensku, možno predpokladať včasné kontakty oboch kmeňov, pravdepodobne už v 1. storočí. Početnejšie ozbrojené skupiny Longobardov prenikli do stredného Podunajska v polovici 2. storočia a 166 - 167 sa zúčastnili na vpáde germánskych kmeňov do Panónie, čo znamenalo začiatok tzv. markomanských vojen (166 - 180). V dobe sťahovania národov sa postupne presídlili cez Čechy a Moravu do stredného Podunajska. Okolo 480 ich písomné pramene uvádzali v Ruginlande a zakrátko i v Panónii. V 1. polovici 6. storočia sa expanzia Longobardov ako posledného starovekého germánskeho kmeňa dotkla aj územia západného Slovenska (nálezy zo Zohora a Bratislavy-Devínskeho jazera). Ich odchod po bojoch s Gepidmi a Avarmi v roku 568 pod vedením Albiona cez Aquileiu do severného Talianska znamenal koniec okupácie juhozápadného Slovenska germánskymi kmeňmi. V severnom Taliansku vytvorili ranofeudálny štát a dali meno severnej časti Apeninského polostrova - Lombardii.
Armenteule
Armenteule je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Hautes-Pyrénées, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
TEDOM
right|thumb|Autobus TEDOM C12 G
TEDOM je česká firma, vyrábajúca motory, stroje, autobusy a poskytujúca služby. Založená bola v roku 1991 a sídli vo Výčapoch pri Třebíči.
Vznik a vývoj
Po svojom vzniku sa zaoberala výlučne výrobou kongeneračných jednotiek na báze motorov. Postupne rozšírila svoju činnosť aj do ostatných miest (Hořovice, Jablonec nad Nisou), v roku 1994 vznikol holding. V Jablonci nad Nisou vlastní firma od roku 2003 závod po bývalej spoločnosti LIAZ, vďaka čomu je schopná vyrábať vlastné motory a autobusy. Po spoločnostiach Karosa a SOR Libchavy sa tak Tedom stal tretím autobusovým výrobcom v Česku. Prednosťou autobusov sa podľa výrobcu má stať prevádzka na zemný plyn.
Výrobky
Autobusy:
V roku 2008 sa vykonal facelift vozidla a odvtedy sa vyrábajú už len takto upravené autobusy
Nákladné automobily:
Ján Haberland
Ján Haberland (*  Bratislava?) bollekár.
Životopis
Medicínu študoval na univerzite v Jene, doktorát získal v Erfurte (1689). Lekár Banskej komory v Banskej Bystrici, neskôr v Trnave.
27 Euterpe
27 Euterpe je planétka s priemerom 529 km, ktorú objavil britský astronóm John Russell Hind 8. novembra 1853.
2148 Epeios
2148 Epeios je planétka s priemerom 80 km, ktorú objavil R. M. West 24. októbra 1976.
AMD K8
K8 je označenie pre prvé 64-bitové jadro používané v CPU firmy AMD. Najskôr sa vyrábali 1 jadrové verzie, potom prišli 2 jadrové. Používala sa 130, 90 a 65nm nanotechnológia.
Corroy
Corroy je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Marne, v regióne Champagne-Ardenne.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Geronimo
náhľad|200px|Geronimo thumb|200px|Geronimo, portrét 1905 Geronimo (* asi jún 1829, No-Doyohn Canyon, Mexiko (dnes Arizona, USA) – † 17. február 1909, Fort Sill, Oklahoma, USA), vlastným menom Goyaałé (v preklade „Ten, ktorý zíva“. Meno mu dal otec, Goyaałé bol stále unavený a často zíval), bol náčelníkom Apačov, posledný vodca indiánskeho odporu proti vláde USA.
Narodil sa v júni roku 1829 pri prameni rieky Gila v Mexiku. Bol z indiánskeho kmeňa Chiricahua, ktorý patril do skupiny Mescalero.
Na rozdiel od iných kmeňov, ktoré sa dali presídliť, Apači z Arizony sa dlhé roky zdráhali opustiť svoje územia. Rezervácia San Carlos, ktorú im ponúkli bola púšťou, kde Indiánom chýbali predpoklady na prežitie. Presídlením by navyše stratili svoje posvätné miesta. Verili, že ich spájajú s predkami.
Geronimovým zajatím sa skončila posledná indiánska vojna.
17. februára 1909 zomrel Geronimo na zápal pľúc. Je pochovaný na cintoríne vo Fort Sill.
2149 Schwambraniya
2149 Schwambraniya je planétka s priemerom 61 km, ktorú objavil N. S. Černych 22. marca 1977.
Geronimo
Súčasnosť
Približne 12 až 15 tisíc potomkov apačských bojovníkov dnes žije na území Nového Mexika a Arizony v štyroch rezerváciách - San Carlos, Mescalero, White Mountain a Jicarilla, časť z nich žije aj v Oklahome.
Zoznam chránených území v okrese Komárno
Toto je zoznam chránených území v okrese Komárno aktuálny k roku 2017, v ktorom sú uvedené chránené územia v oblasti okresu Komárno.
Cunfin
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 212 obyvateľov (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Banská Bystrica
náhľad|Kalvária 3240 náhľad|[[Námestie SNP (Banská Bystrica)|Námestie SNP]] náhľad|Múzeum SNP v Banskej Bystrici Banská Bystrica je metropola stredného Slovenska, krajské mesto Banskobystrického kraja a okresné mesto Banskobystrického okresu. Počtom obyvateľov 75 317 je šieste najväčšie mesto na Slovensku.
Polohopis
Mesto leží na sútoku riek Hron a Bystrica, na rozmedzí Horehronia a Zvolenskej kotliny. Obklopujú ju Starohorské vrchy, Kremnické vrchy a Poľana. Najnižším položeným miestom v rámci Banskej Bystrice je Štadlerovo nábrežie, - GPS 48.73188, 19.14066. Najvyšším položeným miestom v rámci Banskej Bystrice je Stará kopa, - GPS 48.72751, 19.18368.
Severojužným smerom vedie cez mesto významná európska cesta 77 z Ružomberka na Zvolen, ktorú tu križujú cesty I/59 (zo severu), I/14 (zo západu), I/69 (od juhu) a I/66 (od východu). V Banskej Bystrici končí aj rýchlostná cesta R1, smerujúca od Trnavy cez Nitru a Zvolen na východný okraj mesta, odkiaľ by mala v budúcnosti pokračovať do Ružomberka. Zo Zvolena na Vrútky vedie mestom železničná trať 170, na ktorú tu nadväzuje trať na Horehronie.
Názov
Príklady názvov doložených z historických textov sú: Latinský názov znie Neosolium, ďalšie názvy mesta:, ,
Pravek
Najstaršie osídlenie regiónu sa viaže na nerastné bohatstvo, pričom v okolí Banskej Bystrice to bola najmä meď. Preto už v období eneolitu (2900 – 1900 pred Kr.) prenikali skupiny prospektorov do okolia Španej a Sásovskej doliny, čo potvrdzujú nálezy keramiky. Rozvoj metalurgie a dopyt po medi vyžadoval budovanie zázemia, vrátane sídiel aj v horských oblastiach. Hladená i štiepaná industria z tohto obdobia sa zachovala na terasách Hrona a Slatiny v okolí Zvolena, odkiaľ zrejme prenikali skupiny hľadačov kovov do neďalekých hôr. V Kremničke a na Veľkom hrádku v Malachovskej doline boli identifikované nálezy hladenej a brúsenej kamennej industrie. Najstaršie medené nástroje ľudí Badenskej kultúry pochádzajú z Dolnej Mičinej, nálezy keramiky zo Španej Doliny dokazujú prítomnosť ľudí ludanickej skupiny (cca 4000 pred Kr.). Na úpätí Suchého vrchu bol objavený objekt s kultúrnou vrstvou, obsahujúcou keramiku a štiepané nástroje z obdobia Epilengyelu (záver 5. tisícročia pred Kr.).
V lokalite Na Pieskoch v Španej Doline sa našli početné stopy po spracovaní medi (mlaty) od staršej doby bronzovej, kedy bolo územie stredného Slovenska surovinovou základňou pre veľkú časť dnešného Slovenska. Nálezy sídlisk v okolí Zvolena napovedajú, že práve táto križovatka obchodných ciest bola významným obchodným centrom tej doby. Dokazujú to 4 hromadné nálezy bronzov, vrátane hotových výrobkov. Lokalitu Banskej Bystrice v mladšej a neskorej dobe bronzovej (1250700 pred Kr.) obýval ľud lužickej kultúry, ktorý sa okrem spracovania rúd zaoberal aj poľnohospodárstvom a chovom dobytka. Vznikali výšinné hradiská, kde sa sústreďoval všetok život komunít. V okolí mesta sú známe sídliská v Horných Pršanoch, Nemciach, Selciach, Moštenici. Blízkymi priesmykmi viedli obchodné cesty na sever, údolím Hrona, Neresnice a Slatiny na západ, juh a východ. Z mladšieho obdobia pochádzajú žiarové hroby ľudí lužickej kultúry v Sásovej a Moštenici, osídlenie bolo keramickým a bronzovým materiálom doložené aj v Netopierej jaskyni v Nemciach.
Doba železná zanechala pamiatky v podobe výšinných sídlisk púchovskej kultúry v Horných Pršanoch a Selciach. To už v tejto oblasti panovali Kelti, ktorí priniesli ďalší hospodársky a sociálny pokrok. Keltské mince boli objavené v Radvani, kontakty s rímskymi provinciami dokladá aj nález mincí v Selciach, kde bolo nájdených takmer 50 strieborných mincí z rokov 104193. Unikátny nález keramického kalicha a striebornej oblúkovitej spony s predĺženou nôžkou sa v roku 1926 podaril v Netopierej jaskyni, kde počas ďalšieho výskumu v roku 1986 našli ďalšie tri strieborné spony, datované do 5. storočia. Nálezy z rímskej doby dokladajú aj osídlenie jaskyne Kaplnka.
Stredovek
V ranom stredoveku bolo územie Zvolenskej kotliny osídlené Avarmi, ktorí sa miešali s Kotínmi a ďalšími germánskymi kmeňmi. Cez Karpatské priesmyky v tom období do nížin a kotlín Slovenska už prenikali skupiny Slovanov, ktorých kmene boli Avarom podriadené. To sa zmenilo vznikom Samovej ríše, kedy sa tieto slovanské kmene zjednotili. Nálezy vo Zvolenskej kotline potvrdili prítomnosť Slovanov už v 7. storočí a slovanské osídlenie na území Banskej Bystrice potvrdili nálezy keramiky z 9. storočia na Námestí SNP. Už v predveľkomoravskom období však bolo husto osídlené aj územie neďalekého Zvolena a Sliača, preto je pravdepodobný výskyt obydlí aj na území Banskej Bystrice.
Počas rekonštrukcie kaštieľa Radvanských boli objavené pozostatky pravekých kupolovitých piecok, dokladajúcich spracovanie rúd z okolitých hôr. Potvrdzuje to aj nález banského výplatného znaku z roku 1686, ktorý pochádza zo Španej Doliny a slúžil ako záloha mzdy pre baníkov. Počas terénnych prác v okolí kaštieľa boli nájdené črepy keramiky z obdobia Veľkej Moravy (9. storočie), potvrdzujúce osídlenie tejto časti mesta. Osídlenie z tohoto obdobia bolo identifikované aj počas výstavby severného obchvatu v mestskej časti Senica, kde bolo odkrytých 29 zahĺbených sídliskových objektov. Po zániku Veľkej Moravy boli budované centrá moci, pričom jedno z nich bolo vo Zvolene, ktoré sa stalo centrom Zvolenského komitátu, ktorý spravoval aj územie dnešnej Banskej Bystrice. Bystrica získala na význame ako stredisko ťažby medi, čím rástol jej význam, čo potvrdilo skoré priznanie výsad slobodného kráľovského mesta.