cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Karl Escherich
Entomologické aktivity
Počas svojich entomologických aktivít sa venoval prevažne otázkam lesníckej entomológie a patril k jedným zo zakladateľov moderných metód tohto vedného odboru. Podnikol viacero výskumných ciest, napr. do Alžíru a Abessínie. Venoval sa i štúdiu sociálneho hmyzu (termity a mravce). Po absolvovaní svojej cesty do USA v roku 1911 si predsavzal vybudovať systém všeobecnej entomológie v Nemecku podľa amerického vzoru. V roku 1913 bol jedným zo zakladateľov Deutsche Gesellschaft für angewandte Entomologie. Za svoju celoživotnú prácu v odbore lesníckej entomológie a v otázkach škodcov z triedy hmyzu dostal Escherich Goethe-Medaille für Kunst und Wissenschaft.
Flaxweiler
Obyvateľstvo
Flaxweiler má 1758 obyvateľov (2011).
Graf vývoja obyvateľstva:
Ekonomika
S 4.66% bolo v Flaxweiler nezamestanosť nižšia o 2.31 % ako luxemburský priemer v roku 2010.
Noasaurus
Noasaurus bol 2,5 m. dlhý dravý dinosaurus z čeľade Noasauridae. Známy je z nekompletných pozostatkov, zahŕňajúcich lebku a kosti nôh. Žil pred 70 miliónmi rokov, nájdený bol v Argentíne. Jeho jediný druh je Noasaurus leali.
Pôvodne sa myslelo, že na každej nohe mal dlhý zahnutý otáčavý pazúr, podobne ako vtákovité teropódy zo skupiny Dromaeosauridae. Podobne ako pri rode Baryonyx, pazúr pôvodne priradený zadným končatinám patril v skutočnosti na predné končatiny.
Jefim Isaakovič Zeľmanov
Jefim Isaakovič Zeľmanov (* 7. september 1955, Chabarovsk, Rusko, vtedy Ruská SSR, ZSSR) je ruský matematik. Zaoberá sa predovšetkým rôznymi oblasťami algebry, najmä neasociatívnou algebrou, Jordanovými algebrami, Lieovými algebrami a teóriou grúp. V roku 1994 dostal Fieldsovu medailu.
Tiszafüredský okres
náhľad|Poloha
Tiszafüredský okres je maďarský okres v župe Jász-Nagykun-Szolnok. Jeho centrom je mesto Tiszafüred.
Sídla
V okrese sa nachádza celkom 7 obcí.
Dolné Trhovište
Dolné Trhovište je obec na Slovensku v okrese Hlohovec. V obci so 637 obyvateľmi stojí pôvodne románsky kostol sv. Juraja (13. stor.), historické sedliacke domy, športový areál (ihrisko) s kúpaliskom (nefunkčným), v časti Jeleňová neskoroklasicistický kaštieľ (1855). Kaštieľ je sídlom pošty a kultúrneho domu, nachádza sa tu vináreň. Obec je písomne známa od roku 1156.
Rybárpole
Mestská časť Rybárpole bola k mestu Ružomberok katastrálne pričlenená v roku 1894, a v roku 1910 administratívne.
Doprava
Hromadné dopravné spojenie so zvyškom Ružomberka tvorí autobusová linka č. 5. Tiež sa tu nachádza železničná zastávka Ružomberok-Rybárpole, ktorá sa nachádza na železničnom ťahu Žilina-Košice, kde stoja osobné vlaky. S Hrboltovou má cestné spojenie, so zvyškom Ružomberka tromi mostmi, jeden cestný (Textilná ul.), dva pre chodcov, z toho jeden nepoužiteľný.
Procol Harum (album)
Procol Harum je debutový štúdiový album britskej rockovej kapely Procol Harum, ktorý v septembri roku 1967 vydalo hudobné vydavateľstvo Deram Records. Napriek tomu, že nahrávanie albumu sa realizovalo na viacstopovom magnetofóne v Spojenom kráľovstve vyšiel v monofónnej verzii. V Spojených štátoch vyšiel v kombinácii monofónnych a stereofónnych nahrávok.
Neptún
Neptún je ôsma a najvzdialenejšia planéta slnečnej sústavy. Rozhodlo o tom hlasovanie na 26. kongrese Medzinárodnej astronomickej únie v Prahe 24. augusta 2006. Dovtedy bolo poslednou planétou slnečnej sústavy Pluto.
Procol Harum (album)
Autorstvo všetkých skladieb bolo pôvodne pripisované dvojici Gary Brooker (hudba) and Keith Reid (texty), s výnimkou skladby „Repent Walpurgis“, ktorú zložil podľa prác francúzskeho organistu Charles-Marie Widora a a nemeckého hudobného klasika Johanna Sebastiana Bacha, Matthew Fisher. V roku 2005 Matthew Fisher proti Garymu Brookerovi a jeho vydavateľovi podal na súdnom dvore žalobu, v ktorej vyhlásil že je spoluautorom hudby piesne „A Whiter Shade of Pale“. Dňa 30. júla 2009 Snemovňa lordov Fisherove v konečnom verdikte práva potvrdila. Nahrávka „Salad Days (Are Here Again)“ pochádza z filmu Separation.
Neptún
Planéta bola objavená 23. septembra 1846 Johannom Gallom a študentom astronómie Louisom Arrestom. Neptún je prvou planétou objavenou skôr na základe matematických výpočtov ako priamym pozorovaním. Astronómovia odvodili jeho existenciu z porúch v dráhe Urána.
So svojím rovníkovým priemerom je štvrtou najväčšou planétou, jeho hmotnosť však z neho robí tretiu najhmotnejšiu planétu slnečnej sústavy. Neptún je 17-krát hmotnejší ako Zem a iba o niečo prekonáva svoju susednú planétu Urán (14-krát hmotnejší ako Zem). Planéta je pomenovaná podľa starorímskeho boha mora Neptúna. Svojou stavbou, hmotnosťou a chemickým zložením sa zaraďuje k plynným obrom (joviálnym planétam). Jeho astronomický symbol je trojzubec: (Unicode U+2646).
Procol Harum (album)
Album vyšiel vo viacerých reedíciách. Dve najvýznamnejšie z nich sú:
Zoznam skladieb
Autormi všetkých skladieb sú Gary Brooker a Keith Reid, okrem uvedených výnimiek.
Neptún
Atmosféra Neptúna sa skladá najmä z vodíka a hélia, so stopami metánu, ktorý spôsobuje modrú farbu planéty. Toto zafarbenie je omnoho výraznejšie ako pri Uráne, ktorý má tiež podobné množstvo metánu, ale v atmosfére Neptúna sa nachádza pravdepodobne ešte neznáma zložka, ktorá toto zafarbenie zosilňuje. V atmosfére Neptúna tiež dujú najsilnejšie vetry z planét slnečnej sústavy, rýchlosťami približne /h.
Ako všetky plynné obry v slnečnej sústave, aj Neptún má prstence, ktoré sú však omnoho menej výrazné ako pri Saturne. Boli objavené tímom Edvarda Guinana, pričom ich objavitelia predpokladali, že prstence nie sú kompletné. Toto však vyvrátila sonda Voyager 2, ktorá okolo tejto planéty preletela. Neptún má tiež rodinu mesiacov, potvrdených ich je zatiaľ 14. Známy je najmä najväčší z nich, Triton, vďaka svojej retrográdnej obežnej dráhe, veľmi nízkej teplote na povrchu (38 K) a extrémne jemnej atmosfére (14 mikrobarov), zloženej z dusíka a metánu.
Neptún zblízka skúmala zatiaľ iba jediná sonda – Voyager 2.
Pomenovanie
Krátko po svojom objavení bol Neptún označovaný ako „planéta za Uránom“, alebo ako „La Verrierova planéta“. Prvý návrh na pomenovanie prišiel od Galleho. Navrhol meno Janus. Anglický astronóm Challis navrhol meno Oceanus. Arago vo Francúzsku podal návrh Leverrier, ktorý sa však mimo Francúzska stretol so silným odporom. Francúzske almanachy preto rýchlo predstavili meno pre Urán ako Herschel a Neptún ako Leverrier. La Verrier definitívne cez úrady presadil meno Neptún. Čoskoro sa toto pomenovanie stalo medzinárodne akceptovaným. V rímskej mytológii bol Neptún bohom mora, ktorý zodpovedal gréckemu bohu Poseidónovi. Mytologické meno má súvis s názvoslovím ostatných planét, ktoré okrem Urána boli pomenované v antike.
Meno planéty je prekladané ako „hviezda kráľa morí“ v čínštine, kórejčine, japončine a vietnamčine (海王星 v čínskych znakoch, 해왕성 v kórejčine). V Indii je pomenovaná ako Varuna (Devanagari). Je to boh morí v hindskej mytológii, ekvivalent Poseidóna a Neptúna v grécko-rímskej mytológii.
Prvýkrát od objavenia v roku 1846 obehol Neptún okolo Slnka len v roku 2011 – jeho doba obehu okolo Slnka je 165 pozemských rokov.
Vznik a vývoj planéty
Predpokladá sa, že Neptún vznikol rovnakým procesom ako Jupiter z protoplanetárneho disku pred 4,6 až 4,7 miliardami rokov. Existujú dve hlavné teórie, ako mohli veľké plynné planéty vzniknúť a sformovať sa do súčasnej podoby. Ide o teóriu akrécie a teóriu gravitačného kolapsu.
V poslednej dobe tiež existujú názory popierajúce tieto teórie vzniku. Tvrdí sa, že Neptún a Urán nemohli vzniknúť v takejto vzdialenosti od Slnka, pretože protoplanetárny disk v tejto oblasti nemohol byť dostatočne hustý na akréciu takto veľkých telies, ako naznačujú súčasné modely. Prípadným vysvetlením by mohla byť lokálne nestabilita v protoplanetárnom disku. Alternatívna hypotéza predpokladá, že planéta vznikla bližšie k Slnku, kde bola hustota medziplanetárnej látky väčšia a až časom došlo k planetárnej migrácii na súčasnú obežnú dráhu. Hypotéza migrácie je v súčasnosti medzi planetológmi preferovaná, pretože umožňuje lepšie vysvetliť malé objekty za dráhou Neptúna.
Vznik veľkých Neptúnových mesiacov prebehol pravdepodobne rovnakým spôsobom, akým vznikali kamenné planéty. Keďže je však Neptún od Slnka veľmi vzdialený, v žiadnej z fáz vzniku mesiacov nevystúpila teplota na vysoké hodnoty ako v prípade okolia Jupitera. Vplyvom nízkych teplôt tak nedošlo k úniku ľahko taviteľných látok z pôvodného disku okolo vznikajúcej planéty.
Fyzikálne a chemické vlastnosti
left|thumb|Porovnanie veľkosti Neptúna so Zemou Neptún je svojím vzhľadom, veľkosťou a hmotnosťou veľmi podobný Uránu. S hmotnosťou 1,0243×1026 kg je Neptún teleso nachádzajúce sa medzi hmotnosťou Zeme a väčšími plynnými obrami. V porovnaní so Zemou je Neptún sedemnásťkrát hmotnejší, ale zároveň jeho hmotnosť dosahuje len 1/19 hmotnosti Jupitera. Polomer rovníku Neptúna je  – štyrikrát väčší ako má Zem. Keďže má Urán a Neptún podobné zloženie tvorené čiastočne ľadom, občas sa vyčleňujú zo skupiny plynných obrov do skupiny tzv. ľadových obrov. Aj napriek tomu, že Neptún je oveľa ďalej od Slnka ako Urán, má teplotu povrchu o niečo málo vyššiu – dosahuje −213 °C. thumb|left|1 – horná vrstva atmosféry, vrcholky mrakov 2 – atmosféra zložená z vodíka, hélia a metánu 3 – plášť tvorený vodou, čpavkom a ľadom metánu 4 – kamenoľadové [[jadro planéty|jadro]]
Vnútorná stavba
Predpokladá sa, že oblasť jadra zaberá približne dve tretiny polomeru planéty a že je zložená z kamenného jadra v strede, ľadu a tekutého amoniaku s metánom. Kamenné jadro sa pravdepodobne skladá zo železa, niklu a silikátov. Hmotnosť jadra sa odhaduje na 1,2 hmotnosti Zeme, teploty a tlak sa tu pohybujú okolo 5130 K resp. 7 mbar.
Nad týmto veľkým jadrom sa nachádza tretina planéty v podobe plášťa tvorená pravdepodobne zmesou horúcich plynov vodíka, hélia, vody a metánu, ktorý spôsobuje i charakteristickú modrú farbu planéty. Pri odraze svetla od planéty metán najviac rozptyľuje modré lúče a naopak absorbuje červenú časť spektra. Predpokladá sa, že plášť by mohol dosahovať desaťnásobok až pätnásťnásobok hmotnosti Zeme.
Merania mikrovlnného žiarenia naznačujú, že teplota na Neptúne (ako u ostatných planét) rastie s hĺbkou. Pred meraním sondy Voyager 2 sa predpokladalo, že teplota Neptúna bude približne −228 °C, ale sonda namerala −218 °C. Tento rozdiel v nameraných hodnotách naznačuje, že Neptún má podobne ako Jupiter a Saturn vnútorný zdroj energie. V plášti, kde sa nachádza prehriaty plyn, sa teplota pohybuje v rozmedzí 1 730 až 4 730 °C. Modely naznačujú, že by sa v hĺbke okolo mohli nachádzať podmienky, ktoré by umožňovali vznik diamantov z metánu. Vzniknuté diamanty by potom padali do jadra planéty.
Magnetosféra
Sonda Voyager 2 v priebehu preletu detegovala aj magnetické pole, ktoré je, podobne ako Uránovo dipólové magnetické pole, podivne orientované. Sklon magnetickej osi je 47° vzhľadom na rotačnú os. Magnetická os je tiež posunutá od stredu o 0,55 polomeru planéty (približne o ). Predpokladá sa, že vznik magnetického poľa je spojený s pohybom vodivého materiálu (pravdepodobne vody) v stredných vrstvách planéty. Nakoľko je magnetické pole rovnako nezvyčajne orientované aj u Uránu, vedci sa domnievajú, že by mohlo ísť o spoločnú vlastnosť ľadových obrov. Hodnota magnetického poľa na rovníku planéty dosahuje 14 μT a magnetický dipólový moment 0,2×1018 Tm3. Je teda 27-krát väčší než je magnetický dipólový moment u Zeme.
Magnetické pole spôsobuje aj pozorovanú polárnu žiaru v oblasti pólov. Predpokladá sa, že magnetosféra siaha do podobnej vzdialenosti ako u Urána.
Atmosféra
Atmosféra Neptúna má zelenomodrú farbu, zaberá pravdepodobne 5 až 10 % celkovej hmotnosti planéty a rozkladá sa do hĺbky 10 až 20 % planetárneho polomeru. Je omnoho búrlivejšia, premenlivejšia ako atmosféra Urána. V horných vrstvách je zložená prevažne z vodíka (80 %) a hélia (19 %). Mraky rôznej výšky sú v nej unášané rýchlosťou viac ako /h (v okolí Veľkej tmavej škvrny až /h  – ide o najvyššiu zistenú rýchlosť v slnečnej sústave ). Väčšina vetrov, ktoré na planéte vanú, sa pohybuje západným smerom súbežne s rovníkom, a teda proti rotácii planéty. Sú sústredené do pásov podobne ako v atmosfére Jupitera a majú priemernú dobu obehu 19 hodín. Keďže doba rotácie planéty je 16 hodín, atmosféra planéty rotuje rýchlejšie ako samotná planéta.
Zaujímavým javom bola v čase preletu sondy Voyager 2 Veľká tmavá škvrna na južnej pologuli, široká ako Zem (či ako polovica známej Veľkej červenej škvrny na Jupiteri). Pravdepodobne to bol obrovský vír otáčajúci sa rýchlosťou vyše /h, ale existujú aj hypotézy, že išlo o obrovskú bublinu vystupujúcu z hlbších častí planéty. Vetry pohybovali škvrnou na západ rýchlosťou okolo /h. Okrem Veľkej tmavej škvrny bola v atmosfére pozorovaná aj tzv. Malá tmavá škvrna.
Marky
Marky (tal. Marche) je región na východe centrálnej časti Talianska. Susedí s regiónom Emilia-Romagna a republikou San Maríno na severe a s regiónmi: Toskánsko sa severozápade, Umbria na západe, Abruzzy a Lazio na juhu. Na západe má pobrežie Jadranského mora. Okrem riečnych údolí a pobrežia je krajina hornatá, hlavnú časť tvoria Apeniny. V 19. storočí spojila región pozdĺž pobrežia železnica z Bologne do Brindisi. Hornaté vnútrozemie nemá rozvinutú dopravnú infraštruktúru a cesta zo severu na juh je dostupná nerovnými cestami cez horské priesmyky.
Dejiny
V minulosti bol región známy ako Picenum. Pobrežie obýval galský kmeň Samnitov. Boli dobytí Rimanmi v Bitke pri Sentine roku 295 pred Kr. Rimania založili viaceré kolónie a spojili ich s Rímom cestami Via Flaminia a Via Salaria. Mesto Ascoli Piceno bolo strediskom Spojeneckej vojny (9189 pred Kr., tiež: Marsická vojna).
Neptún
Počasie
V septembri 2018 Hubblov teleskop pozoroval v severnej pologuli tmavú búrku sprevádzanú bielymi oblakmi.
S. Gibbard a iní usudzujú, že vďaka mračnám metánu, sírovodíku, čpavku, vody a podobne môže v atmosfére Neptúna dochádzať k výbojom bleskov, hoci zatiaľ sa ich na diaľku nepodarilo pozorovať.
V atmosfére planéty boli pozorované aj mraky nápadne pripomínajúce pozemské cirry. Predpokladá sa, že by tieto mračná mohli byť skôr než metánom tvorené kryštálikmi vodného ľadu, ktorý tvorí 2,5 až 3 % atmosféry.
Marky
Administratívne delenie
Región je rozdelený na 5 provincií (oficiálne údaje pre 5. provinciu (Fermo), založenú v 2009, budú dostupné po sčítaní v roku 2011. Údaje sú zahrnuté v provincii Ascoli Piceno, ktorej bola do roku 2009 súčasťou.):
Neptún
Ročné obdobia
Teóriu o striedaní ročných období podporuje skutočnosť, že rotačná os planéty je naklonená o 29° od kolmice na obežnú rovinu, v prípade Zeme je to 23,5 °. Len planéty s výrazným sklonom osi môžu mať ročné obdobia.
Prstence planéty
Neptún má slabé planetárne prstence neznámeho zloženia. Majú svojráznu špecifickú štruktúru, ktorá je narušovaná zrejme mesiacmi Neptúna.
Prvý náznak, že prstence sú nekompletné, sa objavil v polovici 80. rokov, keď sa pri zákryte hviezdy planétou objavilo niekedy bliknutie navyše. Obrázky z Voyageru 2 ukázali, že systém obsahuje veľa slabých prstencov. Vonkajší prstenec nazvaný Adams obsahuje tri oblúky – Liberté, Egalité a Fraternité (sloboda, rovnosť a bratstvo). Existencia týchto oblúkov je ťažko vysvetliteľná, pretože podľa pohybových zákonov by sa za krátky čas sformovali do jednotného prstenca. Úlohu tu pravdepodobne zohráva mesiac Galatea, ktorý asi bráni spojeniu oblúkov.
Mnoho ďalších prstencov našli kamery Voyageru. Okrem Adamsovho prstenca (polomer od stredu planéty), sa tu nachádza Laverrierov prstenec  a širší i slabší Galleho prstenec. Slabý vonkajší výbežok Laverrierovho prstenca sa volá Lassel, a na jeho konci je pomenovaný prstenec Arago.
Nové pozorovania zo Zeme ukázali, že prstence sú omnoho menej stabilné ako sa predpokladalo. Prstenec Liberté (sloboda), môže zmiznúť za menej ako storočie.
Mesiace planéty
thumb|Mesiac [[Triton (mesiac)|Triton, ako ho zo vzdialenosti vyfotografovala sonda Voyager 2]]
Neptún mal k septembru 2007 13 známych mesiacov. 1.7.2013 sa po objavení mesiaca Hippocamp zvýšil počet na 14. Zďaleka najväčší a jediný guľatý je Triton, objavený Williamom Lasselom iba 17 dní po objavení samotného Neptúna. Triton má retrográdnu dráhu, čo naznačuje, že môže ísť o bývalý objekt Kuiperovho pásu zachytený na obežnú dráhu okolo planéty jej gravitáciou. Pomaly sa k planéte približuje a keď napokon dosiahne Rocheovu medzu, slapové sily ho roztrhajú. Triton je najchladnejšie teleso pozorované v slnečnej sústave. Teplota jeho povrchu je 38,15 K (−228 °C).
Nepravidelná Nereida, druhý najbližší mesiac Neptúna, má jednu z najexcentrickejších obežných dráh v slnečnej sústave. Od júla do septembra 1989 Voyager 2 objavil ďalších šesť mesiacov. Druhým najväčším je Proteus, ktorý však má iba pol percenta hmotnosti Tritonu. Je známy ako veľmi tmavé teleso, keďže odráža iba 6 % dopadajúceho svetla. K najvnútornejším patria Najáda, Thalassa, Despina, Galatea a Larissa. Z ďalších 5 nových mesiacov objavených zo Zeme je pomenovaný len jeden s názvom Psamathe (S/2003 N1). Ostatné 4 majú dočasné pomenovanie (S/2002 N1-4).
Prehľad mesiacov Neptúna s priemerom nad
Trójania
Častice prstencov a Neptúnove mesiace nie sú jediné telesá, ktoré pri svojom obehu okolo Slnka súvisia s Neptúnom. Podobne ako pri Jupiteri, aj pri Neptúne objavili výskumníci z Carnegie Institution štyri telesá, ktoré zdieľajú s Neptúnom približne rovnakú obežnú dráhu. Takéto telesá, ktoré obiehajú 60° pred alebo 60° za planétou sa nazývajú Trójania. Neptún je po Jupiteri len druhou planétou slnečnej sústavy, pri ktorej sú známi Trójania. Prvý Neptúnov Trójan, planétka, bola objavená v roku 2001.
Vplyv Neptúna na ťažisko slnečnej sústavy
Neptún má hneď po Jupiteri druhý najväčší vplyv spomedzi planét na umiestnenie a pohyb ťažiska (barycentra) slnečnej sústavy a teda aj na pohyb Slnka. Za to môže nielen jeho veľká hmotnosť, ktorá je tretia najväčšia medzi planétami, ale hlavne jeho najdlhšia veľká polos obežnej dráhy. Vplyv Neptúna na ťažisko slnečnej sústavy tvorí približne 13 % z celkového vplyvu slnečnej sústavy. Je možné, že vplyv Neptúna má súvislosť s istou dlhou periódou v cykle slnečnej aktivity známej ako Gleisbergov cyklus, ktorej hodnota 80 – 85 rokov súhlasí s polovicou siderickej obežnej doby Neptúna alebo so synodickou periódou Neptúna voči spoločnej perióde známych planét.
Pozorovanie
thumb|left|Neptún s mesiacmi Proteus, Larissa, Galatea a Despina. Neptún nie je objekt viditeľný voľným okom. Jeho jasnosť sa pohybuje medzi 7,8 a 8 magnitúdami, takže na jeho pozorovanie je potrebný ďalekohľad. Vo veľkom ďalekohľade sa javí ako malý modrozelený disk. Vzhľadom na jeho vzdialenosť sa zo Zeme študuje iba veľmi ťažko.
Objavenie
Prvé pozorovanie Neptúna sa podarilo už Galileovi 27. decembra 1612 a druhé 27. januára 1613. V oboch prípadoch planétu pokladal za nehybnú hviezdu, ktorá bola veľmi blízko (v konjunkcii) Jupitera. Jeho objav tak nemôže byť uznaný. Práve počas jeho prvého pozorovania koncom decembra 1612 mal Neptún veľmi malý pohyb na oblohe pri pohľade zo Zeme, ktorý nestačil na to, aby si Galileo uvedomil, že ide o planétu.
V roku 1821 Alexis Bouvard vytvoril zoznam vypočítaných obežných dráh Urána. Následné pozorovania odhalili významnú odchýlku od tohto zoznamu, pričom Bouvard uvažoval o nejakom telese s rušivým vplyvom. V roku 1843 John Couch Adams vypočítal dráhu ôsmej planéty, ktorá by zohľadňovala odchýlky Urána. Urbain Le Verrier v roku 1846 mal nezávisle od Adamsa vlastné výpočty. Poslal ich nemeckému astronómovi Johannovi Gottfriedovi Gallemu. Pri pozorovaní používal Besselovu mapu, pričom uvidel hviezdu, ktorú na mape nemal zaznačenú. Na observatóriu v Berlíne s pomocou študenta Heinricha Louisa d'Arresta ako prvý človek vedome pozoroval planétu Neptún v noci z 23. na 24. septembra 1846 iba 1 stupeň od predpovedanej polohy. Bolo isté že ide o planétu, keďže hviezda zmenila svoju polohu medzi inými hviezdami.
Následne sa rozpútala národnostne ladená diskusia medzi Francúzmi a Britmi, o tom kto sa viac zaslúžil o objav. Nakoniec sa medzinárodne uznáva, že zásluhy za objav si zaslúžia obaja. Napriek tomu je však táto otázka prehodnocovaná, kvôli znovuobjavenie tzv. „dokumentov o Neptúne“ z roku 1998. Tieto dokumenty kráľovského astronomického observatória v Greenwichi boli spreneverené astronómom Ollim Eggenom. Po ich preskúmaní niektorí historici uvažujú o tom, že Adams sa nezaslúžil o objav rovnakým dielom ako Le Verrier.
Hubblov vesmírny ďalekohľad
Neptún bol v druhej polovici 90. rokov detailne sledovaný Hubblovým vesmírnym ďalekohľadom 20. storočia. Pozorovania mimo rušivých vplyvov pozemskej atmosféry prebiehali po dobu šiestich rokov, čo umožnilo zaobstarať sériu snímok, ktoré ukazujú dynamické zmeny v atmosfére planéty počas 16 hodín sledovania. Na základe snímok mohla byť vytvorená animácia javov v atmosfére pomáhajúca vedcom sledovať pohyby mračien v horných častiach atmosféry či sledovať silné dýzové prúdenie v oblasti rovníka. Súčasne po šesťročnom sledovaní pomohol objaviť sezónne zmeny v atmosfére a umožnil vznik hypotézy o striedaní ročných období (planéta bola snímkovaná v rokoch 1996, 1998 a 2002).
Vesmírny ďalekohľad Jamesa Webba
Neptún pozoruje aj vesmírny ďalekohľad Jamesa Webba, doposiaľ najväčší kozmický ďalekohľad, aký bol kedy vypustený. V infračervenom spektre napríklad vytvoril veľmi ostré snímky prstencov tejto planéty a umožnil vidieť aj také prstence, ktoré neboli pozorované od preletu sondy Voyager 2. Zábery odhalili aj nepretržitý prúd oblakov obklopujúci južný pól a sedem Neptúnových mesiacov.
Voyager 2
Neptún navštívila zatiaľ iba jediná sonda – Voyager 2. Táto sonda odvysielala na Zem všetky blízke zábery planéty a jej mesiacov. Najbližšie priblíženie k Neptúnu nastalo 25. augusta 1989. Pretože to bola posledná planéta, ktorú mohol Voyager 2 skúmať, bolo rozhodnuté preletieť bližšie pri mesiaci Triton. Počas preletu okolo Neptúna sonda objavila Veľkú tmavú škvrnu, čo viedlo k názoru, že podobne ako pri Jupiteri ide o atmosférickú poruchu. V oblasti pólu boli pozorované polárne žiare. Počas preletu okolo planéty sonda odoslala na Zem okolo 10 000 fotografií.
Sonda pomohla zmerať veľkosť planéty, rýchlosť rotácie atmosféry a objavila magnetické pole planéty. Súčasne potvrdila existenciu Neptúnových prstencov a objavila šesť nových mesiacov.
Budúce misie
Do roku 2023 nebola oficiálne schválená žiadna ďalšia misia k Neptúnu alebo ktorémukoľvek z mesiacov planéty. Existuje množstvo štúdií a inžinierskych návrhov, ako by sonda mala vyzerať, ale žiadny z nich ešte nebol schválený alebo definitívne odsúhlasený. Koncepty predpokladajú napríklad atmosférickú sondu pre štúdium atmosféry planéty, ktorá oproti Jupiteru a Saturnu bude zrejme bližšie pôvodnej hmlovine, z ktorej vznikla slnečná sústava. Pre úspešné vyslanie sondy je potrebné taktiež vyvinúť iný druh napájania sondy, ako sa spravidla používa. Pre prílišnú vzdialenosť od Slnka nebude možné pri Neptúne používať fotovoltaické panely, ale energiu bude potrebné získavať rádioaktívnym rozpadom prvkov.
Iné plány počítali s vyslaním sondy medzi rokmi 2015 až 2020, kedy by bolo možné využiť gravitačný prak Jupitera a Saturna pre urýchlenie letu a príletu sondy k planéte koncom 20. rokov 21. storočia. Do roku 2009 sa vedecká komunita sústredila na zostavenie úloh, ktoré by sonda mala vykonať, aby priniesla nové poznatky o planéte či o jej mesiaci Triton. Nič z toho sa však nezrealizovalo.
V súčasnosti (2023) je najprepracovanejším návrhom misie k Neptúnu sonda Neptune Odyssey. Má byť zložená z hlavnej sondy a atmosferického puzdra. Telesá by mala vyniesť do vesmíru raketa SLS a let k Neptúnu by trval 16 rokov v prípade, že dátum štartu neumožní uskutočniť gravitačný manéver pri Jupiteri.
Amatérske pozorovanie
Podobne ako iné planéty sa aj Neptún najlepšie pozoruje v čase opozície, ktorá nastáva približne raz do roka. Počas opozície narastá zdanlivá hviezdna veľkosť na maximálnu hodnotu 7,8m, čo však stále neumožňuje pozorovanie planéty voľným okom. Ako modrozelený disk ho možno uvidieť teleskopom, ktorého zrkadlo má priemer najmenej 25 až 30 cm.
Štěpánovice (okres České Budějovice)
Štěpánovice sú obec v Česku v okrese České Budějovice v Juhočeskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 771 obyvateľov, z toho 391 mužov a 380 žien, pričom priemerný vek v obci bol 38,7 roka (muži 36,5 roka, ženy 40,9 roka).
Neptún
Amatérske pozorovanie
Od roku 2010 sa Neptún nachádza v súhvezdí Vodnár a keďže sa Neptún ocitne v opozícii začiatkom septembra, sú najlepšie mesiace pre pozorovanie medzi júlom a novembrom. Pre zistenie polohy planéty je najvhodnejšie použiť niektorý z množstva softvérov (napr. Stellarium), ktorý ku konkrétnemu dátumu presne určí pozíciu planéty.
Neptún v kultúre
right|thumb|[[Neptúnova fontána vo Florencii]]
Mytológia
Neptún bol starorímsky boh mora, totožný s gréckym Poseidónom. Pôvodne bol bohom vôd, prameňov a riek, až približne v 5. storočí pred Kr. ho povýšili na boha mora. Ako boha pramenitých vôd ho uctievali pod menom Nethus už Etruskovia. Spolu s bratmi Jupiterom a Plutom patril k najmocnejším bohom, synom boha Saturna. Tritón, podľa ktorého bol pomenovaný jeho najväčší mesiac, bol Neptúnov najobľúbenejší syn. Ďalšie Neptúnove mesiace boli pomenované podľa Nereíd, morských nýmf. Jedna z Nereíd, Amfitria, bola Neptúnovou manželkou, v starších mýtoch mal však za manželku Salaciu, bohyňu prameňov. Najväčší chrám zasvätený Neptúnovi stál na Marsovom poli v Ríme. Kult Neptúna sa udržal v celom rímskom Stredomorí ešte dlho po víťazstve kresťanstva.
Sci-fi
Planéta Neptún sa objavila vo viacerých sci-fi filmoch a knihách. Prvýkrát sa v literatúre vyskytla v roku 1889 ako neobývateľná ľadová planéta v diele Spirito Gentil. V roku 1930 napísal Olaf Stepledon epický román Last and First Men: A Story of the Near and Far Future, v ktorom vystupoval Neptún ako domov vyspelej ľudskej rasy budúcnosti. V 40. a 50. rokoch 20. storočia sa Neptún objavoval ako planéta s globálnym oceánom v príbehoch Kapitána budúcnosti. V 60. rokoch vyšiel román Nearly Neptune od Hugha Walters, ktorý pojednáva o prvom pilotovanom lete k Neptúnu, ktorý však skončí neúspechom potom, čo oheň zničí systémy podpory života na palube lode. Vo filme sa objavil Neptún napríklad v sci-fi horore Horizont udalostí, opisujúci príbeh stratenej lodi za dráhou Neptúna a záchrannú misiu.
Okrem planéty samotnej sa v umení objavujú aj jej mesiace. Napríklad americký autor Larry Niven vo svojom diele Prstenec situoval na mesiac Nereida základňu mimozemskej rasy známej ako Outsider.
Clairac
Clairac je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Lot-et-Garonne, v regióne Akvitánsko.
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Houvin-Houvigneul
Houvin-Houvigneul je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Pas-de-Calais, v regióne Nord-Pas-de-Calais.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Riketsiózy (MKCH-10)
A75 - A79: RIKETSIÓZY patria do I.kapitoly MKCH-10 - Infekčné a parazitárne choroby (MKCH-10, A00 - B99).
A75 - ŠKVRNITÝ TÝFUS - TYPHUS EXANTHEMATICUS
Nezahŕňa riketsiózu zapríčinenú Ehrlichia sennetsu (A79.8).
A75.0 - Epidemický týfus prenášaný všami zapríčinený Ricketsia prowazekii A75.1 - Rekrudescentný škvrnitý týfus (Brillova-Zinsserova choroba) A75.2 - Škvrnitý týfus zapríčinený Rickettsia typhi A75.3 - Horúčka zapríčinená Rickettsia tsutsugamushi A75.9 - Nešpecifikovaná riketsiová horúčka
A77 - ŠKVRNITÉ HORÚČKY (RIKETSIÓZY PRENÁŠANÉ KLIEŠŤAMI)
A77.0 - Škvrnitá horúčka zapríčinená Rickettsia rickettsii A77.1 - Škvrnitá horúčka zapríčinená Rickettsia conorii A77.2 - Škvrnitá horúčka zapríčinená Rickettsia siberica A77.3 - Škvrnitá horúčka zapríčinená Rickettsia australis A77.8 - Iné škvrnité horúčky A77.9 - Nešpecifikovaná škvrnitá horúčka
A78 - Q HORÚČKA
Infekcia zapríčinená Coxiella burneti
Nine Mile fever
Quadrilaterálna horúčka
A79 - INÉ RIKETSIÓZY
A79.0 - Zákopová horúčka A79.1 - Riketsiové kiahne zapríčinené Rickettsia akari A79.8 - Iné špecifikované riketsiózy A79.9 - Nešpecifikovaná riketsióza
Stredná priemyselná škola dopravná (Košice, Hlavná 113)
Stredná priemyselná škola dopravná v Košiciach (skrátene SPŠD), je najstaršia dopravná priemyselná škola na Slovensku. Nachádza sa priamo v historickom centre Košíc, v objekte bývalých kasární. Od školského roku 1967/1968 až do súčasnosti opustilo jej bránu viac ako 7 500 absolventov denného aj diaľkového štúdia, ktorí našli svoje uplatnenie v rôznych funkciách najmä v železničnej, automobilovej a mestskej hromadnej doprave.
Štúdium
V súčasnosti poskytuje najkomplexnejšiu ponuku štvorročných denných študijných odborov v dopravnom, ekonomickom aj technickom zameraní:
Slovenská národná strana (historická)
Slovenská národná strana bola slovenská národne orientovaná (nacionalistická) politická strana pôsobiaca v Uhorsku a Československu v rokoch 1871 – 1938. Súčasná Slovenská národná strana sa hlási k jej tradícii.
Strana v Uhorsku (18711918)
Strana sa sformovala v 1. pol. 70. rokov 19. storočia a profilovala sa ako reprezentantka národne-obranného a národne-emancipačného zápasu Slovákov v Uhorsku po páde Bachovho absolutizmu. Za politický program bolo považované Memorandum národa slovenského (MNS) z roku 1861. To spočívalo najmä na reforme samosprávy Uhorska a vzniku autonómneho regiónu, tzv. Slovenského okolia. Strana oficiálne vznikla 6. júna 1871 pri desiatom výročí podpisu MNS ako reakcia na nenaplnenie jeho požiadaviek. Ideovo nadväzovala na myslenie skupiny politikov tzv. Starej školy slovenskej, ktorá pôsobila od 60. rokov 19. storočia v roku 1869 získala vo voľbách do Uhorského snemu mandát jedného poslanca – Viliama Paulinyho-Tótha.
Strana sa uchádzala o mandáty vo voľbách do Uhorského snemu v rokoch 1872, 1875 aj 1881, bez úspechu (voliť mohlo len asi 6% obyvateľstva a voľby neboli demokratické a spravodlivé). Ako výsledok týchto neúspechov, neférovosti volieb, verejnosti samotného hlasovania za prítomnosti polície, ako aj postupujúcej maďarizácie následne strana vo voľbách v roku 1878, 1884 a 1887 vyhlásila pasivitu (teda ich bojkotovala). V roku 1892 podporila slovenských kandidátov na listine maďarsko-jazyčnej Katolíckej ľudovej strany (KNP), v roku 1896 opäť súťažila, no nezískala žiaden mandát.
Do roku 1901 viedla strana na celoštátnej úrovni pasívnu politiku, neskôr kládla jazykové a kultúrne požiadavky slovenského národa. Na prelome 19. a 20. storočia sa v strane objavovali tri hlavné smery: martinské konzervatívne krídlo predstavované Svetozárom Hurbanom-Vajanským, hlasistické krídlo predstavované Vavrom Šrobárom a Pavlom Blahom a klerikálne krídlo predstavované Andrejom Hlinkom. Vo voľbách v roku 1901 po prvý raz SNS uspela, v Uhorskom sneme získala 4 mandáty, keď viedla kampaň s umiernenejšou rétorikou, ktorá nekritizovala Národnostný zákon a lobovala za všeobecné volebné právo. V roku 1905 obhájila iba 1, avšak v roku 1906 sa jej podaril najväčší úspech, keď získala až 7 mandátov (6 z nich boli spoloční kandidáti SNS+SĽS). Zvolení poslanci boli František Jehlička, Matej Metod Bella, Pavel Blaho, Ferdinand Juriga, Martin Kollár, František Skyčák a Milan Hodža. V posledných voľbách pred vypuknutím prvej svetovej vojny v roku 1910 získala 3 mandáty. Strana sa nesnažila o zisk podpory medzi širokými masami ľudí, ako to po jej oddelení činila Slovenská ľudová strana, správala sa skôr elitaristicky, čo ju následne viedlo do izolácie. V auguste 1914 vyjadrila SNS podporu monarchii, aby ju vláda neobvinila z kolaborácie s nepriateľmi a nezískala dôvod stranu rozpustiť. Zároveň sa postupne zbližovala s českými politickými kruhmi. Politici SNS 24. mája 1918 zorganizovali tzv. dôvernú poradu užšieho vedenia, kde preberali možnosti deklarácie SNS ohľadom budúcnosti Slovenska. Z troch návrhov Vavra Šrobára, Emila Stodolu a Milana Hodžu, iba Šrobárov obsahoval spoločný štát s Čechmi. Záverom sa však po naliehaní Andreja Hlinku politici (zatiaľ neverejne) vyjadrili za podporenie spoločného československého štátu.
thumb|Pamätník Zvolenského manifestu, významného medzníku v budúcnosti SNS, z roku 1932.
Strana v Československu (19181938)
30. októbra 1918 sa Slovenská národná strana podieľala na vydaní Deklarácia slovenského národa a na ustanovení Slovenskej národnej rady v Turčianskom Svätom Martine Predseda SNS Matúš Dula sa stal zároveň predsedom SNR. Počas prvej Československej republiky bola strana už politicky nevýrazná v konkurencii ľudovcov zo SĽS a agrárnikov, ktorí ju po krátkom spolupôsobení medzi rokmi 1920-1922 opustili a vstúpili do RSZMĽ. Jediným poslancom za SNS bol v rokoch 1929 aj 1935 zvolený Martin Rázus, ktorý kandidoval na kandidátke Československej národnej demokracie, resp. Autonomistického bloku. To bola koalícia pravicových slovenských strán, ktorého súčasťou bola SNS a HSĽS po podpísaní tzv. Zvolenského manifestu zo dňa 16. októbra 1932. Po smrti Martina Rázusa v auguste 1937 zasadol do poslaneckej snemovne politik HSĽS Rudolf Schwarz a SNS stratila svojho jediného poslanca. Situácia sa zmenila až po vyše roku, kedy po smrti Andreja Hlinku do parlamentu nastúpil Miloš Vančo.
V druhej polovici 30. rokov 20. storočia sa strana naďalej ideovo zbližovala s HSĽS. V autonómnej vláde Slovenska, ktorá začala fungovať od októbra 1938, získala SNS ako ústupok od HSĽS kreslo ministra pravosúdia (spravodlivosti), ktoré obsadil Miloš Vančo. Strana de iure zanikla, keď 15. decembra 1938 nútene splynula s Hlinkovou slovenskou ľudovou stranou do Strany slovenskej národnej jednoty.
Periodikom SNS počas celej doby jej fungovania boli Národnie noviny.
Voliči SNS
Podporu SNS v medzivojnovom období ovplyvňovalo viacero hľadísk. Z politického hľadiska strana podporovala autonómiu Slovenska, o čo sa snažila aj HSĽS. Z náboženského hľadiska bola orientovaná na voličov evanjelického vierovyznania. Z hľadiska sociálneho rozvrstvenia spoločnosti sa zameriavala skôr na inteligenciu a strednú triedu (učitelia, úradníci, duchovní a pod.). Tieto a viaceré ďalšie hľadiská spôsobovali, že podpora v slovenskej spoločnosti nebola veľmi vysoká. Z regionálneho hľadiska mala strana najvyššiu podporu v okresoch, kde bolo výrazné zastúpenie voličov evanjelického vierovyznania. Išlo najmä o okresy Liptovský Svätý Mikuláš, Turčiansky Svätý Martin, Banská Bystrica, Zvolen, Rimavská Sobota, Lučenec, Revúca, Myjava, Modra a pod. Takmer nulovú podporu mala na východnom a južnom Slovensku.
Voľby 1929
Vo voľbách do Národného zhromaždenia republiky Československej v roku 1929 utvorila SNS koalíciu s Česko-slovenskou národnou demokraciou. Do poslaneckej snemovne za SNS kandidovali Martin Rázus, Miloš Vančo, Miloš Ruppeldt alebo Jur Janoška ml. Zvolený bol opäť iba Martin Rázus. Do senátu SNS kandidovala Emila Stodolu, Ivana Daxnera a Jozefa Škultétyho. Za senátora nebol zvolený žiaden.
Odkaz v súčasnej politike
Po roku 1989 došlo k obnoveniu strany pod rovnakým názvom Slovenská národná strana. Táto bola registrovaná na ministerstve vnútra 7. marca 1990 a hlásila sa ku kresťanskej a národnej orientácii a k cyrilometodskej tradícii. SNS sa vo svojich stanovách hlási k nadväznosti na myšlienkový odkaz zakladateľov pôvodnej SNS z roku 1871. Medzi rokmi 1990-1992 pôsobila SNS v prospech oddelenia Slovenska od ČSFR.
Voľby do Krajinského zastupiteľstva Slovenskej krajiny
thumb|[[Viliam Pauliny-Tóth, prvý predseda SNS.]] thumb|[[Martin Rázus, predseda SNS počas Prvej československej republiky.]]
Politici historickej Slovenskej národnej strany
Články o politikoch historickej Slovenskej národnej strany sú uvedené v kategórii Politici SNS (historickej).
Slobodný softvér
Slobodný softvér je podľa Nadácie slobodného softvéru (Free Software Foundation) taký softvér, ktorý poskytuje: V päťdesiatych a šesťdesiatych rokoch dvadsiateho storočia bol softvér najčastejšie poskytovaný s výhodami slobodného softvéru. Dodávaný softvér (ktorý bol nevyhnutný na „oživenie“ hardvéru) bol poskytovaný „zadarmo“, keďže náklady boli zahrnuté do nákladov na hardvér. I v 70. rokoch si programátori často vymieňali softvér podobným spôsobom, ako je to dnes pri slobodnom softvéri. Koncom 70. rokov začali firmy do svojich licencií systematicky pridávať obmedzenia pre používateľov. V roku 1984 začal Richard Stallman pracovať na projekte GNU a o rok neskôr založil Nadáciu slobodného softvéru (Free Software Foundation, FSF).thumb|[[Richard Stallman v r. 2007]]
Stallman zaviedol pojmy „slobodný softvér“ a „copyleft“, ktoré boli navrhnuté tak, aby dali používateľom slobodu a aby obmedzili možnosť toho, že si výsledok niekto privlastní.
Termín „proprietárny softvér“ sa používa na softvér poskytovaný pod prísnejšími licenciami, ktoré neposkytujú tieto slobody. Autorský zákon vyhradzuje väčšinu práv na úpravu, kopírovanie a distribúciu programu vlastníkovi copyrightu; softvér publikovaný pod licenciou slobodného softvéru sa výslovne vzdáva väčšiny týchto vyhradených práv.
V anglickom jazyku má slovo „free“ dva významy: „slobodný“ a „zadarmo“, výraz „free software“ možno teda pochopiť ako „slobodný softvér“ alebo „softvér zadarmo“. FSF zdôrazňuje prvý význam sloganom „free as in speech, not as in beer“ (slobodný ako „sloboda prejavu“, nie zadarmo ako „pivo zadarmo“); predávanie softvéru za peniaze nie je v rozpore s definíciou slobodného softvéru. CD nosiče so slobodným softvérom (ako napríklad GNU/Linux) sa bežne predávajú. Ten, kto si takéto CD kúpi, má však právo kopírovať ho a šíriť ďalej. Na druhej strane, mnohokrát pojem „softvér zadarmo“ nevyhovuje definícii slobodného softvéru, pretože neposkytuje niektoré slobody – napríklad zakazuje niektoré účely a spôsoby použitia, neobsahuje zdrojový kód, zakazuje šírenie za poplatok, atď.
Významné príklady slobodného softvéru sú:
Najčastejšie používanou licenciou pre slobodný softvér je GNU General Public License (GPL). Príklady niektorých ďalších licencií slobodného softvéru sú: BSD licencia, GNU Lesser General Public License (LGPL), Apache License, Mozilla Public License (MPL).
Ján Viklef
náhľad|Viklefove kosti boli v roku [[1384 spálené. Z knihy Johna Foxa (1563).]]
Ján Viklef alebo Ján Viklif alebo po anglicky John Wycliffe (anglické priezvisko sa píše aj Wyclif, Wyclyf, Wicliff, Wiclif, Wicklef, Wycliff alebo Wickliffe) (*1329 - † 31. december 1384, Lutterworth) bol anglický teológ a jeden z prvých zástancov reformy rímskokatolíckej cirkvi v 14. storočí pôsobiaci na univerzite v Oxforde.
Je považovaný za predchodcu protestantskej reformácie. Narodil sa v Ipreswell (teraz Hipswell), Yorkshire, Anglicko. Zomrel v Lutterworthe (neďaleko Leicesteru).
Bol veľmi učený a mravne bezúhonný. Pri jeho reformných snahách treba brať do úvahy, že Anglicko bolo krajinou, ktorá sa často v minulosti protivila rímskej kúrii, hlavne pokiaľ išlo o rôzne poplatky a majetkové záležitosti. Aj Viklef prvý raz verejne vystúpil na podporu kráľa Eduarda III., ktorý odoprel platiť pápežovi lénny poplatok. Neskôr začal vystupovovať proti svetskému panstvu cirkvi a cirkevným majetkom vo všeobecnosti, dokonca zaútočil na pápežstvo, ktoré vyhlásil za Antikristovu inštitúciu. Zavrhol aj katolícke učenie o transsubstanciácii (premenenie chleba a vína na telo a krv Kristovu). Roku 1381 vypuklo pod vplyvom jeho myšlienok sedliacke povstanie, ktoré sa ale skončilo neúspechom. Potom jeho učenie vyhlásili za mylné. Bezprostredným pokračovaním viklefizmu bol husitizmus v Čechách.
Štyri pražské artikuly
náhľad Štyri pražské artikuly alebo pražské články bol program, ktorý spoločne vypracovali husitské strany v roku 1420. Bol prijatý na čáslavskom sneme roku 1421.
Hlavné požiadavky:
Filozoféma
Filozoféma je éma čiže štrukturálny prvok filozofie; napríklad filozofické tvrdenie, filozofické učenie, filozofická teória.
Okres Svidník v stredoveku
Koncom 13. storočia sa Stročín dostal do vlastníctva Petra, Peteňovho syna. Kráľ Karol Róbert z Anjou skonfiškoval v roku 1317 Petrovi za jeho zradu viacero majetkov v Zemplíne, medzi nimi i Stročín a tu zriadené mýto. Daroval ich Mičkbánovi z rodu Ákošovcov, synovi Michala, županovi a kastelánovi na stoličnom kráľovskom hrade Šariš. Mičkbán vlastnil tieto majetky aj v rokoch 1341 až 1342. Roku 1355 boli už vo vlastníctve jeho syna Loranda a neskôr sa stali súčasťou makovického (zborovského) panstva.
V 14. storočí pokračovalo osídľovanie územia dnešného Svidníckeho okresu už pod vplyvom nemeckého práva. Ákošovci založili na stročínskom panstve v druhej polovici 14. storočia osady (vagas = poruba) Svidník, Dubová, Orlík a ešte jednu, v ktorej žili Rusíni (incolae Rutheni).
Tieto osady vznikli na nemeckom práve a uvádzajú sa v rokoch 1355 a 1357. Osada s rusínskym obyvateľstvom, nazývaná v rokoch 1414-1416, 1427, 1470 – 1471 Oroszfalu, rozprestierala sa v polohe Rusinec v chotári dnešnej obce Jurkova Voľa, čo dokazujú tak nálezy stredovekej keramiky, ako aj názov polohy a potôčika. Jej obyvatelia Rusíni boli v službách Loranda a v roku 1357 prepadli dedinu Lomné v južnej časti okresu. Lomné založili pred rokom 1347 šľachtici z Rozhanoviec prostredníctvom šoltýsa Petra. Spomínaný Mičkbánov syn Lorand si nárokoval územie Lomného ako súčasť svojho staršieho majetkom. Modré Pole (Kékmezö, pevnosť, hrádok v chotári obce Mrázovce). Tento pôvodne Peteňov majetok sa po roku 1317 stal súčasťou majetkového vlastníctva Mičkbánovcov ako kráľovský konfiškát po Peteňovi. Lorand prostredníctvom Rusínov z Oroszfalu vypálil a zničil Lomné, čo by bol dôvod dlhotrvajúceho zemepanského sporu, ktorý riešilo stoličné zhromaždenie zemplínskej, užskej, šarišskej a abovskej šľachty, potom kráľ Ľudovít I., palatín, Spišská kapitula ako hodnoverné miesto a jasovský a leleský konvent v rokoch 1347 – 1356. Aj keď Spišská kapitula vytýčila hranice, ktoré boli predmetom sporu, Loranda to neuspokojilo a v roku 1357 znovu prepadol Lomné a vypálil ho. Šoltýsa Petra, syna Mikuláša, obesil vo vlastnom dome, potom ho spolu s dcérou upálil a jeho ženu ťažko poranili. Šľachtici z Rozhanoviec na odvetu prepadli Domašu, Lorandov majetok. Nový súdny spor vyriešil až krajinský sudca, a to nariadení, aby si šľachtici, na ktorých nepriateľstvo doplatili ich poddaní, vzájomne nahradili škody. Takto sa potom aj dohodli pred jasovským konventom a ich dohodu potvrdil i košický súd.
Zložité majetkové vzťahy s následnými spormi sa však neskončili. Šľachtici z Rozhanoviec pokračovali v aktívnom rozvíjaní osídľovacej činnosti. Do južných časti okresu začali okrem domácich osadníkov získavať aj osadníkov z Poľska a Haliče a zakladali nové osady. Postupne vytláčali Ákošovcov. Pred rokom 1382 rozhanovskí šľachtici pripojili k svojmu hradnému panstvu Čičava aj územie v povodí Ondavy na sever od Lomného, pričom sa zmocnili dediny Nižná Olšava, pravdepodobne súčasti majetkov Ákošovcov, aby ju neskôr vymenili s Petrom Cudarom, ktorý sa stal namiesto Ákošovca Loranda ich novým partnerom v spore. Peter Cudar v roku 1382 okupoval polovicu Lomného, celé osady Kručov a Ošava. Roku 1390 sa spor rozšírilo Soboš, Bokšu a Šandal, potom o Fijaš o obidve Olšavy - Nižnú aj Vyšnú. Bodku za týmto sporom dal jasovský konvent v roku 1394 rozsudkom, podľa ktorého Lomné, Nižná a Vyšná Olšava a Kručov (známy aj ako Ruský Kručov) pripadli šľachticom z Rozhanoviec a ostatné osady Cudarovcom z makovického panstva a hradu. Roku 1395 si rozdelili Fijaš a Kručov na polovice.
Využívaním nemeckého dedinské práva v starších novozaložených dedinách, respektíve osadách rozhanovskí šľachtici dokončili osídľovanie celého územia v rozvodí Ondavy a Tople na hranici Zemplínskej a Šarišskej stolice. V tejto oblasti bola totiž v stredoveku pôda vhodná na obrábanie, ktorá prinášala jeho majiteľom zisk.
Začiatkom 14. storočia vznikla osada Hrabovec.
Z hľadiska cirkevného práva patrilo toto územie jágerskému biskupstvu. Koncom 15. storočia existovala fara v Stročíne. Severná časť okresu, patriaca do Šarišskej stolice, bola územnosprávne spojená s makovickým panstvom. Toto od polovice 14. storočia do zániku feudalizmu sídliskovo formovalo celú túto severnú časť, ktorá sa postupne rozrástla o panstva Radoma a Stročín, čím sa vytvoril veľký majetkový komplex. Majetok Makovického hradu siahal za Cudarovcov v polovici 14. storočia až k vrchu Kaštielik pri Svidníku (južne od mesta, na pravej strane Ondavy), na ktorom sú dodnes stopy po stredovekom hrádku, vystavenom zrejme za Ákošovcov v 14. storočí. Dokazujú to nálezy keramiky datovanej do 14. a 15. storočia.
V druhej polovici 14. storočia patrili makovickému panstvu Svidník (Nižný), Orlík, Dubová, Rusinec (Oroszfalu, Ruská Ves). Spomínaní Cudarovci, majitelia Makovice, zintenzívnili aj po roku 1364 kolonizáciu svojho panstva takisto na základe modifikovaného nemeckého práva. Svoj majetok rozširovali a obohacovali ďalším osídľovaním alebo novozákladaním osád, dokonca tak intenzívne, že sa dostali do finančných ťažkostí a v roku 1414 časť svojho panstva zálohovali Jánovi Bubekovi z Plešivca. Zálohované boli aj staršie osady, ako Stročín, Rusinec, Duplín, Radoma, Okruhlé, Fijaš prakticky z celého územia dnešného Svidníckeho okresu, ale aj novovzniknuté – Kurimka, Rovné, Mlynárovce, Beňadikovce, Štefurov, potom Mestisko, Mergeška (Nová Polianka), Potoky, Kružlová, Ladomirová. V rokoch 1415-1416 bola majetková dražba územia a sídla makovického panstva potvrdená donáciou kráľa Žigmunda a Jágerskou kapitulou. Vtedy sa už spomínajú aj Cernina, Vyšný a Nižný Svidník a Vyšný a Nižný Orlík. Po roku 1415 vznikla aj Cigla.
Frisange
Frisange je luxemburská obec, ktorá sa nachádza v kantóne Esch-sur-Alzette v okrese Luxemburg.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Frisange má 3778 obyvateľov (2011).
Ekonomika
S 5.14% bolo v Frisange nezamestanosť nižšia o 1.83 % ako luxemburský priemer v roku 2010.
Okres Svidník v stredoveku
Príslušnosť podstatnej časti územia dnešného okresu k stredovekému panstvu Makovica, ktoré bolo rozdelená na tri obvody – hradný (zborovský), kurimský a ladomirský, mala totiž pre ďalší sídliskový vývin podstatný význam. Z Makovice vychádzali podnety na rozloženie a hustotu sídel a ich využitia práve na strategicky a ekonomicky dôležitom ladomirovskom obvode.
Cez panstvo viedlo totiž niekoľko obchodných ciest z Potisia do Poľska. Pred rokoch 1458 sa už v Ladomirovej vyberali kráľovské mýta na mýtnej stanici na novom obchodno-vojenskom prechode do Poľska cez Dukliansky priesmyk, ktorého význam narastal od polovice 15. storočia.
Celý proces osídľovania územia okresu bol zavŕšený osídľovaním na valašskom práve a to v dvoch vlnách. Valašské osídľovanie dotvorilo a stabilizovalo až do súčasnosti aj národnostné zloženie a sídliskovú lokalizáciu obyvateľstva.