cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ISO 3166-2:IT
Provincie
IT-AG Agrigento IT-AL Alessandria IT-AN Ancona IT-AO Aosta IT-AP Ascoli Piceno IT-AQ L'Aquila IT-AR Arezzo IT-AT Asti IT-AV Avellino IT-BA Bari IT-BG Bergamo IT-BI Biella IT-BL Belluno IT-BN Benevento IT-BO Bologna IT-BR Brindisi IT-BS Brescia IT-BZ Bolzano IT-CA Cagliari IT-CB Campobasso IT-CE Caserta IT-CH Chieti IT-CL Caltanissetta IT-CN Cuneo IT-CO Como IT-CR Cremona IT-CS Cosenza IT-CT Catania IT-CZ Catanzaro IT-EN Enna IT-FE Ferrara IT-FG Foggia IT-FI Firenze IT-FO Forlì-Cesena IT-FR Frosinone IT-GE Genova IT-GO Gorizia IT-GR Grosseto IT-IM Imperia IT-IS Isernia IT-KR Crotone IT-LC Lecco IT-LE Lecce IT-LI Livorno IT-LO Lodi IT-LT Latina IT-LU Lucca IT-MC Macerata IT-ME Messina IT-MI Milano IT-MN Mantova IT-MO Modena IT-MS Massa-Carrara IT-MT Matera IT-NA Napoli IT-NO Novara IT-NU Nuoro IT-OR Oristano IT-PA Palermo IT-PC Piacenza IT-PD Padova IT-PE Pescara IT-PG Perugia IT-PI Pisa IT-PN Pordenone IT-PO Prato IT-PR Parma IT-PS Pesaro e Urbino IT-PT Pistoia IT-PV Pavia IT-PZ Potenza IT-RA Ravenna IT-RC Reggio Calabria IT-RE Reggio nell'Emilia IT-RG Ragusa IT-RI Rieti IT-RM Roma IT-RN Rimini IT-RO Rovigo IT-SA Salerno IT-SI Siena IT-SO Sondrio IT-SP La Spezia IT-SR Siracusa IT-SS Sassari IT-SV Savona IT-TA Taranto IT-TE Teramo IT-TN Trento IT-TO Torino IT-TP Trapani IT-TR Terni IT-TS Trieste IT-TV Treviso IT-UD Udine IT-VA Varese IT-VB Verbano-Cusio-Ossola IT-VC Vercelli IT-VE Venezia IT-VI Vicenza IT-VR Verona IT-VT Viterbo IT-VV Vibo Valentia
Hsinchu Science Park
thumb|Hsinchu Science Park
Hsinchu Science Park je priemyselný park na Taiwane. 15. decembra 1980 ho z vládnej iniciatívy založila Národná vedecká rada, ako prvý zo štyroch vedomostných parkov v krajine. Stalo sa tak za účelom podpory vysoko technologického priemyslu v krajine. V súčasnosti je hlavným strediskom polovodičových a opticko-elektronických technológií.
Vzdelanostná úroveň pracovnej sily
V oblasti výskumu a vývoja nových technológií tu pracuje až 40 % zamestnancov. Ostatní pracujú vo výrobe, manažmente a marketingu. Viac ako 65% zamestnancov má minimálne prvostupňové vysokoškolské vzdelanie, v porovnaní s 18 % vo výrobnom sektore a 7% v spracovateľskom priemysle na Taiwane. Viac než 17 000 tu pracujúcich má magisterský titul a 1200 doktorát. Niekedy je park označovaný ako ázijské Silicon Valley, alebo dokonca hlavné mesto polovodičových súčiastok vo svete.
Ekonomika
Park má vysoké svetové renomé, pretože tu pôsobia mnohí svetoví lídri rôznych IT oblastí. Napríklad svetový líder vo výrobe notebookov Acer, druhý najväčší výrobca TFT-LCD Chimei innolux a tretí najväčší výrobca LCD AUO. Ďalej tu sídlia spoločnosti pôsobiace v oblasti vývoja mobilných telefónov a optických šošoviek. Nachádza sa tu viac ako 450 firiem zamestnávajúcich až 130 000 ľudí z ostrova i zahraničia. Tunajšie príjmy sú veľmi silno viazané na výkyvy v svetovej ekonomike; tvoria 10% HDP (cca 30 miliárd USD). Firmy sa zaviazali súhrnne preinvestovať v najbližších rokoch viac než 1000 mld. USD.
Park spolupracuje s viacerými zahraničnými partnermi a pridruženými parkmi ako sú Asociácia parkov výskumu na vysokých školách (AURP) a Medzinárodná asociácia vedeckých parkov (IASP).
National Tsing Hua University
Patrí medzi najstaršie univerzity na Taiwane. Škola má 17 bakalárskych, 28 magisterských a 24 doktorandských odborov. V súčasnosti na nej študuje až 11 200 študentov a zamestnáva 620 pedagógov. Kladie mimoriadny dôraz na vysokú mieru kolegiality a spolupráce na všetkých úrovniach. Má sedem fakúlt a to fakulty: informatiky a elektrotechniky, prírodovedeckú, technológie manažmentu, inžinierstva, jadrovej technológie, humanitných a spoločenských vied a vedeckú fakultu. Areál sa nachádza na ploche 105 hektárov s množstvom prírodných útvarov, vrátane parkov a jazier.
National Chiao Tung University (NCTU)
Je jednou z najprestížnejších univerzít na Taiwane s prísnym výberom prijímaných študentov. Pracuje v oblasti výskumu elektrotechniky, informatiky, manažmentu a spoločenských vied. Je najstaršou univerzitou na Taiwane. V oblasti počítačovej vedy jej patrí 21. miesto je to 38. univerzita v oblasti výpočtovej techniky. Absolventi NTCU sa bežne stávajú vysoko postavenými politikmi a vedúcimi pracovníkmi firiem. Knižnica tejto školy ná plochu a je v nej viac než milión výtlačkov. Architektúra univerzitného areálu odkazuje na filozofiu feng šuej a dodržiava harmóniu s prírodou.
D-Link
D-Link je spoločnosť zaoberajúca sa vývojom, dizajnom a konečnou výrobou rôznych sieťových zariadení pre firmy a domácnosti, založená v roku 1986 s 21,9% podielom na trhu v oblasti sieťových prvkov. Je lídrom čo sa týka WiFi produktov a to s 33%-ným podielom vo svete. Táto značka je vysoko preferovaná aj slovenskými prevádzkovateľmi internetu. V roku 2007 dosiahla príjmy vyše miliardy USD a dostala sa medzi 100 TOP IT firiem so zastúpením v 64 krajinách.
Microtec
Microtec je firma zaoberajúca sa digitálnym zobrazovaním a spotrebnou elektronikou, založená v roku 1980. V súčasnosti vyrába LCD a plazmové monitory, digitálne kamery, skenery a ďalšie. Jej zariadenia sú využívane tak v domácnostiach, ako aj vo vedeckých inštitúciach a často po nich siahajú aj profesionáli. V mnohých oblastiach sa viackrát stala priekopníkom. Vyrobila prvý plochý skener, prvý 36-bitový plochý skener, prvý skener s využitím technológie USB 2.0 a mnoho ďalších. V digitálne zobrazovacom priemysle má viac než 25-ročnú tradíciu a neraz táto firma udávala smer a tempo vývoja v segmente.
Silicon Integrated Systems
Silicon Integrated Systems je svetoznáma spoločnosť vyrábajúca čipové sady do matičných dosiek pre osobné počítače už od roku 1990. Jej čipy využívajú firmy AMD, Intel a Cyrix.
ZyXEL
ZyXEL sa zaoberá vytváraním najmodernejších typov sieťových prvkov. Spoločnosť bola založená v roku 1989 Dr. Shun-I Chu a jej ročný príjem je v súčasnosti na úrovni 479 miliónov dolárov. Jej produkty zahŕňajú Wi-Fi, Firewally, IP DSLAM, Powerline, PON, tlačové servery a mnohé ďalšie.
Lite-On
Lite-On je celosvetovo známa spoločnosť, ktorá vyrába široký sortiment počítačového príslušenstva ako sú DVD, Blu-ray mechaniky, monitory, ale aj reproduktory.
AU Optronics
Spoločnosť AU Optronics vznikla v roku 1996 zlúčením firiem Unipac a Acer Display. Pôsobí v oblasti výroby LCD displejov rôznych veľkostí od 3 až po. Ročné príjmy dosahuje na úrovni viac než 11 mld. USD a zamestnáva 43 000 zamestnancov po celom svete. Na Slovensku v blízkosti Trenčína stavia novú prevádzku, kde by do roku 2013 malo byť zamestnaných až 3300 osôb. V priebehu troch rokov plánuje v Trenčíne preinvestovať viac než 191,3 mil. €.
IKEA
náhľad|Logo spoločnosti náhľad|IKEA vo Švédsku náhľad|Mapa krajín s obchodmi IKEA: {{legend|#00f|Krajiny s aspoň jednou predajňou IKEA}} {{legend|#ffc90e|Trhy, v ktorých IKEA plánuje pôsobiť}} {{legend|#c50b1e|Trhy, v ktorých IKEA prestala pôsobiť}} {{legend|#b9b9b9|Žiadna aktuálna alebo plánovaná expanzia}}
IKEA je švédska nábytkárska firma, zameriavajúca sa na predaj a výrobunábytku a bytových doplnkov. Vlastní a prevádzkuje sieť predajní v Európe, Ázii, v USA a Austrálii. IKEA je skratka od "Ingvar Kamprad Elmtaryd Agunnaryd". Prvé dve slová nesú meno zakladateľa. Elmtaryd je farma, kde majiteľ spoločnosti vyrastal a Agunnaryd mesto  v ktorom sa firma nachádzala.
Spoločnosť založil v roku 1943 Ingvar Kamprad, vlastníkom IKEA Group je v súčasnosti nadácia Stichting INGKA Foundation.
IKEA sa riadi podnikateľskou filozofiou, ktorú Kamprad vysvetlil vo svojom takmer náboženskom spise "Spoveď predajcu nábytku". Na rozdiel od tradičných obchodov je tovar vystavený v skladoch a počet predavačov je minimálny. Firma je známa aj marketingovým inovátorstvom, bola to napríklad prvá spoločnosť, ktorá v televíznej reklame zobrazila homosexuálny pár diskutujúci o spoločnej budúcnosti v byte zariadenom jej nábytkom.
Na Slovensku je jedna pobočka v Bratislave. Pobočka má rozlohu 36 700 m2 a má 1295 parkovacích miest. Bratislavská Ikea je najväčší obchodný dom s nábytkom v strednej Európe. Výdajné miesta sú v Žiline, Banskej Bystrici a Košiciach.
Most Mehmed-paše Sokolovića
Most Mehmed-paše Sokolovića alebo po slovensky Most Mehmed-pašu Sokolovića je most vo Višegrade v Bosne a Hercegovine. Bol postavený v 16. storočí cez rieku Drinu a meria takmer 180 metrov. Má 11 kamenných oblúkov, ktorých vzdialenosti sú medzi 11 – 15 metrami.
Dejiny
Most bol vybudovaný medzi rokmi 1571 a 1577 na mieste, kde obchodná cesta medzi Bosnou a Istanbulom prekonávala rieku Drinu. Výstavbou mosta bol poverený najväčší turecký staviteľ a dvorský architekt Mimar Sinan. Názov most získal podľa Mehmeda Pašu Sokolovića, veľkého vezíra troch sultánov – Sulejmana Veľkého, Selima II. a Murata III.
Most bol niekoľkokrát opravovaný, podľa záznamov v rokoch 1664, 1875, 1911, 1939 a 1940. Tri oblúky boli zničené počas prvej svetovej vojny a počas druhej svetovej vojny ich bolo zbúraných päť. Všetky však boli neskôr obnovené.
V poničených miestach bola historická stavba doplnená železnou provizórnou konštrukciou, aj tá však bola v októbri 1943 pri útoku Nemcov zničená. Po druhej svetovej vojne o moste písal známy juhoslovanský spisovateľ Ivo Andrić, ktorý za svoj román Most na Drine, zaoberajúci sa významom tejto stavby pre Višegrad a celé okolie, dostal Nobelovu cenu.
Od roku 2007 je most zapísaný na zozname svetového dedičstva UNESCO.
Vyšehrad (Praha)
thumb|Vyšehrad z Cisárskej lúky Vyšehrad je historické opevnenie na skale nad pravým brehom rieky Vltavy v Prahe ležiace v rovnomennej mestskej časti.
Prehľad
Viaže sa k nemu celý rad povestí zo začiatkov českých dejín. Vyšehrad vznikol ako kniežacie hradisko v druhej polovici 10. storočia. Koncom 11. storočia tu ako jediný český panovník sídlil prvý český kráľ Vratislav I. Pri kostole sv. Petra a Pavla bola zriadená kapitula. Neskôr sa stal predovšetkým pevnosťou, strážiacou od juhu Prahu, rozsiahlo barokovo prebudovanú v 2. polovici 17. storočia. Od 15. storočia do 19. storočia bol Vyšehrad s podhradím aj samosprávnym mestom, do roku 1848 podriadeným vyšehradskej kapitule a pripojeným k Prahe v roku 1883. V tom istom období došlo k pretvoreniu cintorína pri Bazilike sv. Petra a Pavla na pohrebisko zaslúžilých českých osobností so Slavínom. Od roku 1962 je vyšehradský areál upravený na sad národnou kultúrnou pamiatkou. K roku 2001 zaberalo katastrálne územie Vyšehradu rozlohu a predstavovalo 114 domov s 1 731 obyvateľmi.
Poloha
thumb|left|Vyšehradská skala. Zrúcanina nad tunelom je tzv. Libušina lázeň, zvyšok strážnej bašty zo 14. storočia Vyšehrad sa rozkladá vyše juhovýchodne od Pražského hradu na pravom brehu Vltavy. Pankrácká pláň s nadmorskou výškou okolo v týchto miestach vybieha k severozápadu približne  dlhou ostrohou, vklinenou medzi rieku Vltavu a údolie potoka Botič. Severné, západné a južné svahy návršia sú veľmi strmé, juhozápadný okraj dokonca predstavuje 42 metrov vysoká skala z bridlice, spadajúca priamo do Vltavy, ktorá má v tomto mieste tiež najväčšiu hĺbku na celom území Prahy. Katastrálne územie Vyšehradu je zo západu vymedzené stredom Vltavy, z juhu a východu hradbami pevnosti, na severnej strane potom ulicami Na Slupi, Botičskou, Na Děkance a Svobodovou.
Pravek
thumb|right|Pohľad z Vyšehradu k [[Pražský hrad|Pražskému hradu, v popredí Vratislavova ulica]] Najstaršie doklady osídlenia Vyšehradu kladú archeologické nálezy do obdobia eneolitu na konci 4. tisícročia pred Kr. a v 3. tisícročí pred Kr. Ide o pozostatky sídliska datovaného približne 3200 až 3000 rokov pred Kr. a potom 2500 až 2300 rokov pred Kr. Podobných vyvýšených sídlisk je v Prahe doložených viacero, okrem iného Zámka, Šárka či Butovice. Opevnenie z tohto obdobia však na Vyšehrade nie je doložené. Významnejšie nálezy z ďalších období neboli nájdené napriek rozsiahlemu prieskumu; objavili sa až v 1. polovici 10. storočia. To, že chýbajú aj najmenšie stopy včasnoslovanského osídlenia zo starších období (zo 6. a 7. storočia), obzvlášť tzv. keramika pražského typu, ba aj pozostatky z dvoch storočí nasledujúcich, je v príkrom rozpore s podaním o Vyšehrade ako počiatku českej štátnosti, ktoré sa rozvinulo v stredovekých povestiach.
Počiatky Vyšehradu
Až do 10. storočia spadajú počiatky terajšieho Vyšehradu. Z tohto obdobia boli zistené početné zvyšky keramiky na rôznych miestach návršia, pozostatky drevohlinených valov s čelným kamenným múrom na severnom okraji v dnešných Karlachových sadoch a základy kostolíka na pôdoryse gréckeho kríža pod zvyškami neskoršej baziliky sv. Vavrinca, dochovanými v objekte terajšieho Starého dekanstva. Táto stavba býva datovaná približne do 80. až 90. rokov 10. storočia. Všetky tieto nálezy, rovnako ako písomné pramene, nasvedčujú, že Vyšehrad je zhruba o jedno storočie mladší ako Pražský hrad. Písomne je existencia Vyšehradu (v podobe VVISEG, WISEG, VVISEGRAD, VAISGRAD a pod.) prvý raz doložená opisom na rubovej strane denárových mincí zo záveru vlády Boleslava II. Približne v rokoch 992 až 1012, teda za Boleslava II., Boleslava III. a kniežaťa Jaromíra tu fungovala kniežacia mincovňa. Popri minciach je Vyšehrad zmieňovaný až v prvých rokoch 11. storočia. Kronikár Kosmas k rokom 1003 a 1004 uvádza, že knieža Jaromír sa zo svojho poranenia Vršovcami na Velize zotavoval na Vyšehrade, a že mu vyšehradská posádka zostala verná po obsadení krajiny Boleslavom Chrabrým; takisto Thietmar Merseburský k roku 1004 spomína, že zvonením na Vyšehrade bol daný signál k vyhnaniu Poliakov z Prahy. Presný priebeh opevnenia z tohto obdobia nemožno vzhľadom na mieru neskorších terénnych zmien určiť, rozloha hradiska býva odhadovaná na 9 až 10 hektárov.
Panovnícke sídlo
thumb|left|Rotunda sv. Martina Knieža Vratislav II., neskorší prvý český kráľ, ktorý mal vážne rozpory so svojim mladším bratom, pražským biskupom Jaromírom Gebhartom, presídlil okolo roku 1070 z Pražského hradu. Za svoje nové sídlo si vybral práve Vyšehrad, a aby vyvážil biskupov vplyv aj po cirkevnej stránke, založil vtedy na Vyšehrade kostol sv. Petra a Pavla, ku ktorému zriadil zbor kňazov; kapitulu. Nová, bohato vybavená (66 dedín) kapitula sa mala tešiť exempcii, čiže mala byť vyňatá z biskupskej právomoci a podriadená priamo rímskemu pápežovi. Exempcia, jediná svojho druhu v českých krajinách, bola potvrdená pápežom Luciom II. v roku 1144.
Panovnícky palác stával kdesi v juhozápadnej časti hradu, približne nad vyšehradskou skalou. Jeho areál, obohnaný priekopou, spájal kamenný most (zvyšky mostu sa dochovali dodnes) s okrskom kapitulného chrámu v severnom susedstve. Okrem spomenutej baziliky sv. Petra a Pavla sa na Vyšehrade nachádzalo aj niekoľko ďalších kostolov. Aspoň menovite je známa existencia kostola sv. Klimenta a rotundy sv. Jána Evangelistu v areáli paláca (ku kostolu sv. Jána sa azda vzťahujú už niektoré nápisy na minciach z prelomu 10. a 11. storočia). V tomto období bola vybudovaná aj bazilika sv. Vavrinca (s pozoruhodnou dlaždicovou podlahou) a dodnes stojaca rotunda sv. Martina pri hlavnej bráne na východnom predhradí. Pri Vyšehrade sa, rovnako ako pod Pražským hradom, nachádzala zámožná kupecká osada. Vyšehrad bol aj dôležitým kultúrnym strediskom. Ku korunovácii Vratislava II. za kráľa bol okolo roku 1085 zhotovený bohato zdobený evanjeliár, označovaný dnes ako Vyšehradský kódex, jedno z najhodnotnejších diel románskej knižnej maľby v Európe. K Vyšehradu má blízko aj dielo nadväzujúce na Kosmovu kroniku a opisujúce udalosti rokov 1125 až 1141, kronika anonymného autora, označovaného ako kanonik vyšehradský. thumb|right|Zvyšky románskeho mosta. Vyšehrad slúžil ako sídlo českých panovníkov od Vratislava II. až po Soběslava I., teda do roku 1140. Za Soběslavovej vlády (1129) bola tiež rozšírená bazilika sv. Petra a Pavla, v krypte ktorej boli postupne pochovaní niektorí príslušníci vládnuceho rodu: Vratislav II., jeho žena Svatava, Konrád I. Brniansky, Soběslav I. a tiež Soběslav II. Od Vladislava II. sídlili českí panovníci opäť na Pražskom hrade.
Prestavba za Karola IV.
V roku 1249 postihol baziliku sv. Petra a Pavla požiar a následné, už ranogotické, rekonštrukcie sa ťahali niekoľko desaťročí. Výraznú gotickú prestavbu zahájila kráľovná Eliška Přemyslovna, ktorá na Vyšehrade v dome svojho nevlastného brata Jana Volka 28. septembra 1330 zomrela. Chrám vo svojej novej podobe dosiahol dĺžku okolo, čím sa stal zďaleka najväčším kostolom v Prahe. Treba podotknúť, že pôdorys tejto stavby sa s chrámom terajším prekrýva len čiastočne; základy väčšej časti románskej i gotickej stavebnej fázy ležia v priestore vyšehradského cintorína vo východnom predĺžení dnešného kostola (niekde v týchto miestach pod novodobými hrobmi tak snáď je aj krypta s ostatkami českých panovníkov). Ďalšie rozsiahle budovanie chrámu nasledovalo za Eliškinho syna Karola IV. v 60. a 70. rokoch a pokračovalo aj za Václava IV. thumb|Pozostatky brány Špičky Významným umeleckým dielom, ktoré sa zachovalo z obdobia okolo roku 1360, je doskový oltárny obraz Panny Márie kojacej Ježiška (galaktotrofusa), dnes známy ako Vyšehradská madona. Obraz pravdepodobne nechal namaľovať Jan Očko z Vlašimi pre dnes už zaniknutý nemocničný kostol Pokory Panny Márie, ktorý stával vo vyšehradskom podhradí v priestore terajšej križovatky ulíc Vratislavova, Vnislavova a Libušina. Z rovnakého obdobia je na Vyšehrade doložených niekoľko kaplniek či kostolov, neskôr zaniknutých. K roku 1352 sa prvý raz spomína kostol sv. Kríža, neskorší kostol Sťatia sv. Jána Krstiteľa v hradbách. Zástavba hradu v predhusitskom období nebola súvislá, na Vyšehrade existoval rad kanovníckych domov a samostatných dvorcov, žilo tu odhadom vyše 100 duchovných s nezanedbateľným počtom služobníctva. Svahy Vyšehradu boli vtedy z veľkej časti osadené vinicami. thumb|left|Kostol sv. Petra a Pavla, pohľad z cintorína Vláda Karola IV. znamenala v dejinách Vyšehradu druhý vrchol s rozsiahlou stavebnou činnosťou. V súvislosti s veľkorysým založením Nového Mesta pražského bol Vyšehrad napojený na budované mestské hradby a jeho vlastné opevnenie bolo vo veľmi krátkom čase (1348 až 1350) prebudované a zosilnené. Vyšehrad obklopili gotické hradby s cimbujrím, lemované v pravidelných rozostupoch asi 15 štvorcovými vežami s rozmermi 7,5 ×. Opevnenie malo dve mohutné brány: Špičku na strane pankráckej a Jeruzalémsku (Pražskú) na strane novomestskej. Kým Špička sa dochovala hlboko do novoveku a jej malú časť možno vidieť dodnes, Jeruzalémska brána bola zničená už za husitských vojen. Karol IV. dal na Vyšehrade vybudovať aj výstavný areál kráľovského paláca. Veľký záujem, ktorý tento panovník prejavoval o Vyšehrad, súvisel s potrebou prihlásiť sa k náväznosti na tradíciu přemyslovskej dynastie. Preto sa v ním spísanom Korunovačnom poriadku českých kráľov začínajú obrady v predvečer korunovácie na Vyšehrade, kde majú byť novému panovníkovi ukázané údajné topánky a torba Přemysla Oráča, práve tu tradične uchovávané.
Pevnosť
Po prehranej prusko-rakúskej vojne v roku 1866, ktorá ukázala zastaranosť a neúčinnosť systému mestských pevností, bolo ešte v roku 1866 rozhodnuté pražské opevnenie zrušiť a odpredať magistrátu. Od roku 1875 prebiehala postupná likvidácia hradieb okolo mesta, Vyšehrad však zostal pod vojenskou správou až do roku 1911, kedy konečne došlo k predaniu pevnostných objektov mestu Prahe. Dodnes mu dominujú mohutné tehlami spevnené hradbové valy. Vo vnútri valov sa nachádzajú rozsiahle kazematy, ktoré z časti slúžia ako depozitár originálov sôch z Karlovho mosta.
Baťovo
Baťovo je sídlisko mestského typu v Zakarpatskej oblasti na západnej Ukrajine pri hraniciach s Maďarskom. Žije tu 3 023 obyvateľov, prevažne maďarskej národnosti. Obec leží v Berehovskom rajóne a nachádza sa tu dôležitá železničná stanica na trati Užhorod-Čop-Chust-Solotvyno.
V obci sa nachádza »Baťov dom« z obdobia prvej republiky a rad ďalších Tomášom Baťom sponzorovaných stavieb z dvadsiatych a tridsiatych rokov dvadsiateho storočia.
Vladimir Alexandrovič Džanibekov
Vladimir Alexandrovič Džanibekov (, rod. Vladimir Alexandrovič Krysin; * 13. máj 1942, Iskandar) je bývalý sovietsky kozmonaut. V roku 1978 velil kozmickej lodi Sojuz 27 a absolvoval pobyt v kozmickej stanici Saľut 6. V roku 1981 velil kozmickej lodi Sojuz 39 (s pobytom na Saľute 6), roku 1982 Sojuzu T 6 (s pobytom na Saľute 7) a roku 1983 Sojuzu T 12 (s pobytom na Saľute 7).
Život
Narodil sa ako Vladimir Alexandrovič Krysin, Džanibekov je priezvisko po prvej manželke. Vo svojich 11 rokoch začal navštevovať Suvorovské učilište. Vďaka výbornému vysvedčeniu sa dostal na štátnu univerzitu v Leningrade, dnešnom Petrohrade. Dúfal, že bude môcť skĺbiť štúdium s lietaním. Časom sa rozhodol univerzitu opustiť, prešiel na letecké učilište a venoval sa naplno svojej hlavnej záľube, lietaniu. Po čase sa stal leteckým inštruktorom. Potom ho získal kozmonaut German Titov na absolvovanie náročnej lekárskej prehliadky a vstupu do Hviezdneho mestečka. V roku 1970 vstúpil do Komunistickej strany. Bol zaradený do záložnej posádky sovietsko-amerického letu a potom do skupiny určenej pre program Sojuz – Saľut. Získal hodnosť kapitána.
Zoologická záhrada
thumb|300px|Vstup do barcelonskej zoo Zoologická záhrada (iné názvy: hovorovo zoo, zastarano zverinec ) je špecializované zariadenie, v ktorom sa chovajú a vystavujú cudzokrajné a domáce živočíchy, s vedeckovýskumnou, kultúrno-osvetovou a rekreačnou funkciou. Ako zoologická záhrada sa často označuje aj príslušná inštitúcia.
Zoologická záhrada vo voľnej prírode resp. v podobe parku sa zriedkavo označuje aj ako zoopark.
Prvé zoo boli súkromné zverince, zvyčajne patriace kráľom. Kráľ Karol I. začínal so zoo s obrovským pytónom ako hlavnou atrakciou. Prvá verejná zoologická záhrada bola založená vo Viedni v roku 1752, keď sa Habsburgovci rozhodli sprístupniť verejnosti bývalý súkromný zverinec patriaci k zámku Schönbrunn, dnes nazývaná Tiergarten Schönbrunn. Po Francúzskej revolúcii bola otvorená pre verejnosť zoo v Paríži.
Poslanie zoo sa s dobou menilo, od jednoduchého predvádzania exotických zvierat, cez vedecké štúdie až po chov, v niektorých prípadoch ohrozených druhov, aj takých, ktoré už vo voľnej prírode nežijú. Prvá vedecká zoologická záhrada v modernom svete bola založená v Londýne v roku 1828. V tom istom roku bola otvorená pre verejnosť, ako spôsob podpory jej vedeckej práce. Londýnčania veľmi skoro skrátili „zoologické záhrady“ na „zoo“.
Väčšina moderných zoo sa snaží držať zvieratá v prostredí čo najpodobnejšom prostrediu, v akom žijú vo voľnej prírode. Mnoho zoo teraz má špeciálne budovy pre nočné zvieratá s tmavým červeným svetlom počas dňa, takže zvieratá môžu byť aktívne vtedy, keď sú tam návštevníci a jasným svetlom počas noci, keď nočné zvieratá spia.
Zoologické záhrady môžu byť veľmi odlišné. Od safari parkov až po malé potulné zverince. Vtáky môžu mať pristrihnuté krídla, aby nemohli lietať a mnohé zvieratá, ktoré vo voľnej prírode žijú vo veľkých skupinách sú držané osamotené alebo len v malých skupinkách. Prirodzená spolupráca pri love je eliminovaná pravidelným prísunom potravy. Niekedy opice nie sú oddelené od návštevníkov, napríklad v Apenheul Zoo v Apeldoorn. Pávy majú tiež často dovolené voľne sa pohybovať po zoo.
Skoro každé veľké mesto na svete má svoju vlastnú zoo, veľmi rôznej kvality a veľkosti. Moderné zoo sú veľmi dynamické, vždy chovajú zvieratá, podporujú ochranu prírody a pripravujú nové výbehy. Veľké zoo sú dôležitou turistickou atrakciou, vzhľadom na čo aj štát prispieva na ich prevádzku. Verejné financovanie je často určené vzdelávacou hodnotou a takéto zoo sú často cieľom školských výletov. Väčšina zoo je však financovaná z darov a vstupného.
Viac ako 135 miliónov ľudí každoročne navšívi zoo v Spojených štátoch a Kanade, ale väčšina zoo hospodári so stratou a musí hľadať spôsoby ako znížiť náklady alebo ako prilákať viac návštevníkov.
Najznámejšie zoo
Dve z najznámejších zoo sú v Spojených štátoch a to Bronx a San Diego Zoo. Bronx Zoo (spravovaná New York Zoological Society) sa rozkladá na 265 akroch (1,1 km²) a má viac ako 6 000 zvierat. Vedie čo do počtu zvierat pomyselný rebríček zoo. San Diego Zoo je domovom viac ako 4 000 zvierat a je to najznámejšia zoo na svete. Najväčšia zoo Spojených štátov čo do rozlohy je ale Severná Karolína Zoo s 535 akrami.
Zoo na Slovensku akreditované Ministerstvom životného prostredia SR
uvedené zoo každoročne navštívi priemerne 850.000 návštevníkov.
Jastrzębie-Zdrój
Jastrzębie-Zdrój je mesto v južnom Poľsku, v Sliezskom vojvodstve, blízko hraníc s Českom.
Pečeňovník trojlaločný
Pečeňovník trojlaločný (Hepatica nobilis) je rastlina z čeľade iskerníkovité (Ranunculaceae). Trvalka vysoká asi. Vyskytuje sa v listnatých lesoch, krovinách, väčšinou na vápencovom podklade. Pečeňovník je chránený.
Cena Karla Čapka
Cena Karla Čapka môže byť:
Cenves
Cenves je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Rhône, v regióneAuvergne-Rhône-Alpes.
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Holubivka (Kalynivský rajón)
Holubivka je dedina (село) na Ukrajine v Kalynivskom rajóne vo Vinnyckej oblasti. Žije tu 279 obyvateľov.
4872 Grieg
4872 Grieg je planétka s priemerom 30 km, ktorú objavil F. Borngen 25. decembra 1989.
Le Gast
Le Gast je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Calvados, v regióne Dolná Normandia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 242 obyvateľov (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
ISO 3166-2:PT
Kódy ISO 3166-2 pre Portugalsko identifikujú 18 krajov a 2 autonómne oblasti. Prvá časť (PT) je medzinárodný kód pre Portugalsko, druhá časť pozostáva z dvoch čísel identifikujúcich kraj.
Zoznam kódov
PT-01 Aveiro (Aveiro) PT-02 Beja (Beja) PT-03 Braga (Braga) PT-04 Bragança (Brangança) PT-05 Castelo Branco (Castelo Branco) PT-06 Coimbra (Coimbra) PT-07 Évora (Évora) PT-08 Faro (Faro) PT-09 Guarda (Guarda) PT-10 Leiria (Leiria) PT-11 Lisabon (Lisboa, Lisabon) PT-12 Portalegre (Portalegre) PT-13 Porto (Porto) PT-14 Santarém (Santarém) PT-15 Setúbal (Setúbal) PT-16 Viana do Castelo (Viana do Castelo) PT-17 Vila Real (Vila Real) PT-18 Viseu (Viseu) PT-20 Azory (Ponta Delgada) PT-30 Madeira (Funchal)
Jean-Pierre Léaud
Jean-Pierre Léaud (* 5. máj 1944, Paríž, Francúzsko) je francúzsky herec.
Ako štrnásťročného ho objavil režisér François Truffaut, ktorý mu zveril náročnú hlavnú rolu Antoina Doinela v dráme Nikto ma nemá rád. Vďaka priateľstvu, citovému a tvorivému spriaznenosti oboch umelcov pokračovala ich úspešná spolupráca i v nasledujúcich desaťročiach, keď ešte rozvinuli osudy neposlušného mladíka Doinela v Truffautových filmoch Ukradnuté bozky, Rodinný krb a Láska na úteku.
Dominion Astrophysical Observatory
right|thumb|Dominion Astrophysical Observatory
Dominion Astrophysical Observatory je astrofyzikálne observatórium vo Viktórii v provincii Britská Kolumbia v Kanade (-123°25,0'; +48°31,3'; 229 m). Založené bolo v roku 1918. Od roku 1975 je súčasťou ústavu Herzberg Institute of Astrophysics. Zaoberá sa spektroskopickým a fotometrickým výskumom premenných hviezd.
Výbava observatória
Observatórium je vybavené 185 cm a 122 cm reflektorom. Na vysunutej vysokohorskej stanici na Mount Kobau (-119°30,0'; +49°7,0'; 1 868 m) má 40 cm reflektor. K observatóriu je pridružené aj Dominion Radio Astrophysical Observatory v Pentictone (-119°37,2'; +49°19,2'; 546 m), ktoré je vybavené 26 m rádiovým ďalekohľadom a dvoma veľkými sústavami Millsovho kríža.
’74–’75
„'74–'75“ je singel americkej rockovej skupiny The Connells z albumu Ring z roku 1993. Stal sa veľkým hitom v Európe, predovšetkým vo Švédsku a Nórsku, kde dosiahol 1. miesto v rebríčkoch v roku 1995.
Usť-Čorna
Usť-Čorna je sídlisko mestského typu v Zakarpatskej oblasti na západnej Ukrajine v Ťačivskom rajóne. Žije tu 1 456 obyvateľov.
Dejiny
V rokoch 1918 – 1938 bola Usť-Čorna súčasťou Česko-Slovenska. V roku 1945 bola s celou Zakarpatskou Ukrajinou pripojená k Ukrajinskej SSR.
Raper
Raper môže byť:
Saint-Marcel (Meurthe-et-Moselle)
Saint-Marcel je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Meurthe-et-Moselle, v regióne Lotrinsko.
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Dodaira Observatory
Dodaira Observatory je astronomické observatórium na vrchu Mount Dodaira v Japonsku (+139°11,8'; +36°0,2'; 879 m); patrí k ústavu Tokio Astronomical Observatory. Založené bolo v roku 1962.
Zamerané je na fotografický, spektrálny a fotometrický výskum komét, planét, premenných hviezd a jasných hmlovín, určovanie presných polôh umelých družíc. Jeho vybavenie je 91 cm reflektor, Bakerova-Nunnova komora, 50 cm Schmidtova komora.
Glacia
Glacia je ľadový pokémon, pochádza tiež zo 4. generácie. Získať ju je možné iba v hrách Diamond a Pearl. Vyvíja sa z Eeveeho pomocou ľadového kameňa Je to vzácny pokémon. Má veľa ľadových útokov, ako napríklad Ľadový hryzák alebo Poklad.
Virgo A
Virgo A (iné názvy: Messier 87, M 87 alebo NGC 4486) je obria eliptická galaxia a silný zdroj rádiového žiarenia. Je to jedna z najväčších známych galaxií. Nachádza sa v súhvezdí Panna.
Virgo A je najjasnejšia, najmasívnejšia a najaktívnejšia galaxia v kope galaxií v Panne. Takáto dominantná galaxia kopy sa označuje ako cD galaxia. Je to obrovská eliptická galaxia s hmotnosťou, ktorá prevyšuje hmotnosť Slnka 5 biliónkrát. Bola prvým rádiovým zdrojom identifikovaným v súhvezdí Panna (preto označenie písmenom A). Je tiež prvým zdrojom röntgenového žiarenia (preto je jej označenie tiež Virgo X-1). V röntgenovej oblasti spektra žiari rozsiahla oblasť vyplnená horúcou plazmou, ktorá obklopuje M 87. Samotné jadro galaxie je aktívne. Jeho zdrojom je obria čierna diera s hmotnosťou 6,6 miliárd hmotností Slnka obklopená rýchlo rotujúcim akrečným diskom. Zo stredu vychádza obrovský modrý výtrysk s dĺžkou 8 000 svetelných rokov. Galaxia obsahuje tiež veľké množstvo guľových hviezdokôp, ktoré môžeme vidieť len na dlho exponovaných snímkach. Túto galaxiu možno ľahko na oblohe nájsť aj v menších ďalekohľadoch. Má jasné, takmer bodové jadro, od ktorého jas smerom k okraju postupne slabne.
História pozorovaní
V roku 1781 publikoval francúzsky astronóm Charles Messier katalóg 103 objektov, ktoré mali hmlistý vzhľad. Bol určený na identifikáciu objektov, ktoré by sa inak mohli zamieňať s kométami. V nasledujúcom použití bola každá položka katalógu skratku „M“ a číslo. To znamená, že Virgo A (Messier 87) bol osemdesiaty siedmy objekt uvedený v Messierovom katalógu. Počas 80. rokov 19. storočia, bola galaxia Virgo A zahrnutá ako NGC 4486 v Novom všeobecnom katalógu hmlovín a hviezdokôp, ktorý publikoval dánsko-írsky astronóm John Dreyer, ktorý ho založil predovšetkým z pozorovaní anglického astronóma Johna Herschela.
V roku 1918 americký astronóm Heber Doust Curtis z Lick Observatory poznamenal, že Virgo A nemá špirálovú štruktúru a pozoruje „zvláštny priamy lúč, zrejme spojený s jadrom tenkou líniou hmoty“. Lúč sa javil najjasnejší v blízkosti galaktického centra. V nasledujúcom roku dosiahla supernova v M87 maximálnu fotografickú magnitúdu 21,5, hoci táto udalosť nebola zaznamenaná, kým si ruský astronóm Innokentij A. Balanovskij nepozrel fotografické platne v roku 1922.
Zaradenie medzi galaxie
V roku 1931 ju Hubble zaradil medzi členov Kopy galaxií Panna a ako predbežný odhad jej vzdialenosti uviedol 5,9 milióna svetelných rokov (1,8 milióna parsekov). V tej dobe to bola jediná eliptická galaxia, v ktorej boli rozoznané jednotlivé objekty. Tie boli považované za hviezdy, ale boli to guľové hviezdokopy a preto se odhadnutá vzdialenosť galaxie veľmi líšila od správnej hodnoty. Jednotlivé hviezdy totiž neboli vidieť ani na ostrej snímke, ktorú v roku 1998 odfotografoval Hubblov vesmírny ďalekohľad. Vo svojom diele The Realm of the Nebulae vydanom v roku 1936 chcel Hubble opraviť a ustáliť vtedajšie názvoslovie. Niektorí astronómovia totiž označovali mimogalaktické hmloviny ako „vnútorné (externé) galaxie“, pretože to sú hviezdne systémy ležiace vo veľkej vzdialenosti od Mliečnej cesty, zatiaľ čo iní dávali prednosť obvyklému názvu „mimogalaktická hmlovina“, pretože „galaxia“ bol vyhradený názov pro Mliečnu cestu. Virgo A však bola označovaná za mimogalaktickú hmlovinu prinajmenšom ešte v roku 1954.
Karl Millöcker
Karl Millöcker (Carl Joseph Millöcker) (* 29. august 1842, Viedeň, Rakúsko – † 31. december 1899, Baden]) bol rakúsky operetný skladateľ.
Životopis
Narodil sa v rodine zlatníka, ale nemal žiadny vzťah k tomuto remeslu. Vyštudoval Konzervatórium vo Viedni. Jeho talent spozoroval Franz von Suppé, ktorý ho najprv prijal do svojho orchestra za flautistu a v roku 1864 mu vybavil zamestnanie v Landestheater v Grazi. Tam napísal svoje prvé dve operety, Der tote Gast a Die Lustigen Binder (obe v jednom dejstve), ktoré mali spoločnú premiéru 21. decembra 1865, ale mali len malý úspech.
O dva roky neskôr, v roku 1866 ho Suppé odporučil za dirigenta do Theater an der Wien. Riaditeľovi divadla sa však nepáčila Millöckerova nedisciplinovanosť a keďže ho nepovažoval za príliš talentovaného, čoskoro ho vyhodil. Zatrpknutý Millöcker opustil Viedeň a zamestnal sa v Deutsches Theater v Pešť. V Budapešti uviedol svoju prvú väčšiu operetu (v troch dejstvách), Die Fraueninsel (1868). Do Viedne sa opäť mohol vrátiť na miesto dirigenta až v roku 1869, keď sa riaditeľom v Theater an der Wien stal Maximilian Stein.
Svoj najväčší úspech dosiahol až 6. decembra 1882, keď mala premiéru jeho najslávnejšia opereta, Žobravý študent (nem. Der Bettelstudent). Preslávil sa aj operetami Die Dubarry (1879) a Gasparone (1884).
Rodinný krb
Rodinný krb (Domicile conjugal) je francúzsky film z roku 1970. Režíroval ho François Truffaut, ide o pokračovanie filmu Ukradnuté bozky.
Francúzsko, 1970, 100 minút
Réžia: François Truffaut
Hrajú:
Rodinný krb je veľmi podobný predchádzajúcej snímke doinelovského cyklu, totiž Ukradnuté bozky.
Antoine Doinel má 26 rokov. S manželkou Christine, učiteľkou hudby, čakajú dieťa. V novej práci sa však Antoine stretáva so šarmantnou Japonkou Kyoto, ktorá ho nielen okúzli, ale v prvom rade oslobodí od manželského stereotypu. Antoine podlieha svojej túžbe a skĺzne s Kyoto do milostnej aférky. V momente keď Christine odhalí neveru svojho manžela, sa Antoine rozhodne opustiť spoločný domov…
Bojovnica
Bojovnica (Betta) je rod sladkovodných lúčoplutvovcovytých rýb z podradu Anabantoidei (Anabantoidei) a čeľade guramovité (Osphronemidae). Bojovnice pochádzajú z juhovýchodnej Ázie – z Thajska, Laosu, Kambodže, Vietnamu, Malajzia, Singapuru, Bruneja a Indonézie. S viac než šesťdesiat vedecky opísanými druhmi ide o najbohatší rod labyrintných rýb vôbec. Typovým druhom je bojovnica jávska (Betta picta). Najznámejším druhom rodu je ale bojovnica pestrá ( Betta splendens ), ktorá patrí medzi najobľúbenejšie akvarijné ryby a bola vyšľachtená do mnohých ozdobných foriem. Samci tohto sú dobre známi vzájomnou agresivitou. Tá je v ich domovine využívaná pri tradičných rybých zápasoch a celému rodu dala slovenské meno.
Všetky bojovnice majú dobre vyvinutú starostlivosť o potomstvo. Podľa typu starostlivosti možno bojovnice rozdeliť na dve veľké skupiny. Samci asi štvrtiny alebo pätiny druhov vrátane najznámejšej bojovnice pestrej (tzv.  penové  alebo  bublinové  bojovnice) stavajú pre svoje ikry a nerozplávaný plôdik penové hniezda. To je u bojovníc pravdepodobne fylogeneticky pôvodná forma starostlivosti. Samci väčšiny druhov vrátane typovej bojovnice jávskej (tzv.  tlamovcové  bojovnice) opatrujú oplodnené ikry a nerozplavaný plôdik v papuli. Roku 1981 bolo navrhnuté vyčlenenie tlamovcových bojovníc do samostatného rodu  Pseudobetta .
Podľa súčasných poznatkov však tlamovcové správanie vzniklo u bojovníc niekoľkokrát nezávisle a rod Pseudobetta  by teda bol neprirodzeným polyfyletickým.
Taxonómia
Bojovnica je s viac než 60 vedecky popísanými druhmi a radom známych ale dosiaľ vedecky neopísaných populácií najrozsiahlejším rodom labyrintných rýb. V osemdesiatych rokoch bolo navrhnuté vyčlenenie tlamovcových druhov do samostatného rodu  Pseudobetta . Toto rozdelenie však nebolo vedeckou komunitou prijaté. Medzi chovateľmi a odborníkmi na bojovnice sa však ujalo rozdelenie na tzv. druhové skupiny alebo komplexy združujúce druhmi s podobnými vlastnosťami.
Rozšírenie
náhľad|vľavo|Mapa rozšírenia Bojovnica pochádza zo sladkých vôd tropickej juhovýchodnej Ázie. Bojovnice nie sú schopné žiť vo vode s vysokou salinitou a nemôžu sa teda vlastnými silami šíriť medzi morom oddelenými ostrovmi. Ich súčasný výskyt zahrňujúce okrem juhovýchodoázijskej pevniny aj ostrovy západnej časti Malajského súostrovia je výsledkom zníženie hladiny mora počas poslednej doby ľadovej vo vrchnom pleistoceóne.
Pred 22 tisíc rokmi, počas posledného glaciálneho maximá, ležala hladina okolitého mora 116 metrov pod súčasnou úrovňou. Dnešné veľké Sundské ostrovy Sumatra, Jáva a Borneo vrátane radu menších priľahlých ostrovov tvorili súčasť ázijskej pevniny. Nadväzovali na oblasti v súčasnosti tvoriaci Malajský polostrov a južné pobrežie Thajska, Kambodže a Vietnamu.
Druhy
Rod  Betta  v súčasnosti (existuje 73 uznávaných druhov tohto rodu). Slovenské názvy sú odvodené od českých:
Le Locheur
Le Locheur je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Calvados, v regióne Dolná Normandia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 275 obyvateľov (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Cercié
Cercié je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Rhône, v regióne Auvergne-Rhône-Alpes.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Tibor Tóth
Ing. Tibor Tóth (* 28. september 1957, Šahy) je slovenský politik a bývalý primátor mesta Vráble. V rokoch 1998-2002 bol vedúcim Úradu vlády Slovenskej republiky. Bol tiež bývalým poslancom Národnej rady Slovenskej republiky a Nitrianskeho samosprávneho kraja.
Životopis
Pochádza zo Šiah. Má mladšiu sestru Agnesu, ktorá žije v Šahách. Má 6 detí, 3 synov a 3 dcéry.
Politická kariéra
Absolvent Elektrotechnickej fakulty SVŠT v Bratislave vstúpil do politiky na konci roka 1989, keď sa stal jedným zo zakladajúcich členov kresťanskodemokratického hnutia v Nitrianskom kraj i. V rokoch 1998-2002 bol vedúcim Úradu vlády Slovenskej republiky počas prvej vlády Mikuláša Dzurindu. Od roku 2002 je primátorom mesta Vráble, úspešne zvoleným v piatich po sebe nasledujúcich voľbách (2002, 2006, 2010, 2014, 2018). Tibor Tóth bol zvolený za poslanca nitrianskeho VÚC vo volebnom období 2005-2009 za SDKÚ. V rokoch 20022006 a 20102012 bol poslancom NR SR za SDKÚ, resp. SDKÚ-DS.
V rokoch 2002 až 2022 zastával post primátora mesta Vráble.
Sébastien Lareau
Sébastien Lareau (* 27. apríl 1973, Montreal, Kanada) je bývalý kanadský profesionálny tenista. Počas svojej kariéry vyhral 17 turnajov ATP vo štvorhre.
Starý most (Mostar)
9. novembra 1993, v období bosnianskej vojny, bol ako symbol vzájomného súžitia bojujúcich strán úmyselne zničený explóziami. Vďaka veľkému úsiliu bol za pomoci tureckých inžinierov znovu postavený. Nové otvorenie sa uskutočnilo 23. júla 2004.
V roku 2005 bol most zaradený na zoznam svetového dedičstva UNESCO.
Srnčí potok
Srnčí potok je potok v hornom Turci, dnes v severovýchodnej časti okresu Žiar nad Hronom. Je to ľavostranný prítok Turčeka, meria 2,5 km a je tokom V. rádu.
Prameň
Tečie v Kremnických vrchoch, v podcelku Flochovský chrbát, pramení severne od obce Krahule v lokalite Zruby, v nadmorskej výške približne 920 m n. m.
Opis toku
Od prameňa tečie najprv na krátkom úseku na sever, potom sa stáča severoseverovýchodným smerom a sprava priberá prítok z lokality Predné diely. Odtiaľ už pokračuje smerom na sever, z ľavej strany priberá prítok z južného svahu Mesiačkového vrchu (976,3 m n. m.) a sprava Krivú (0,8 km). Juhovýchodne od Horného Turčeka, v Krahulskej doline, ústi v nadmorskej výške cca 765 m n. m. do Turčeka.
Kyseľ (priezvisko)
Kyseľ (o význame pozri kyseľ) je slovenské priezvisko. Najčastejšie je v okrese Zvolen, najmä obciach Pliešovce, Dobrá Niva a v meste Zvolen.
Frakcia Červenej armády
Frakcia Červenej armády (nemecky Rote Armee Fraktion, skratkou RAF) bola nemecká ľavicová teroristická skupina najviac aktívna v rokoch 1970 – 1993. Počas tohto obdobia zapríčinila smrť 34 ľudí. Najviac únosov a vrážd uskutočnili v roku 1977, čím vyvolali jednu z najťažších kríz v histórii Západného Nemecka nazvanú Nemecká jeseň. Samotní členovia sa označovali ako komunistická mestská partizánska skupina. Založili ju v roku 1970 Andreas Baader, Gudrun Ensslinová, Horst Mahler, Ulrike Meinhofová a ďalší.
Pôvod
Pôvod skupiny sa dá nájsť v študentskom hnutí v západnom Nemecku koncom 60.rokov. Pokojné protesty sa zmenili na nepokoje 2. júna 1967, keď Mohammad Rezá Pahlaví, iránsky šách so svojou manželkou Farah Diba, navštívil Západný Berlín. Po jednom dni prudkých protestov exilových Iráncov podporovaných nemeckými študentmi, navštívil šách Berlínsku operu, kde sa zhromaždili demonštranti. Počas demonštrácie policajt Karl-Heinz Kurras zozadu zblízka zastrelil bývalého študenta, 25 ročného Benna Ohnesorga. (V roku 2009 sa ukázalo, že Kurras bol tajným spolupracovníkom východonemeckej Stasi). Reakciou na to bol vznik niekoľkých radikálnych skupín ako Hnutie 2. júna, či skupina okolo Andreasa Baadera. Neskôr (11. apríla 1968) bol spáchaný atentát na najpopulárnejšieho vodcu študentov Rudiho Dutschkeho. Dutschke atentát prežil s ťažkým poranením mozgu. Okrem toho, k radikalizácii tiež prispelo, že policajt Kurras bol v roku 1967 oslobodený pre nedostatok dôkazov ale demonštranti boli odsúdení na mesiace väzenia.
Vznik RAF
Útekom Baadera z väzenia vznikla prvá generácia RAF niekedy označovaná ako „Skupina Baader-Meinhofová“. RAF nebola nikdy formálne založená ale 5. júna 1970 v časopise Agit 883 vyšiel článok s názvom Vybudovať Červenú Armádu, ktorý sa pokladá za jej programové vyhlásenie. V tomto manifeste Meinhofová použila prvýkrát názov "RAF" a ako logo červenú hviezdu so samopalom Heckler & Koch MP5. Nová organizácia sa nazývala frakcia, pretože sama seba pokladala za súčasť medzinárodného hnutia utláčaných.
Frakcia (novinármi nazývaná aj gang) sa rýchlo rozvinula do jednej z najlepšie organizovaných a najúčinnejších teroristických organizácií v západnej Európe. V júni a júli 1970 dostali v Jordánsku od palestínskej organizácii Fatah vojenský výcvik, potom sa vrátili do Nemecka a v rokoch 1970 – 1972 uskutočnili sériu prepadnutí bánk a bombových útokov. Pobyt v Jordánsku priniesol zmenu v štruktúre RAF, keď vedenie od Mahlera prevzal výbušný Andreas Baader, na ktorého však mala výrazný vplyv už od začiatku jeho priateľka Gudrun Ensslinová. Práve ona je preto niektorými považovaná za skutočnú vedúcu osobnosť prvej generácie RAF.
Novinárka Meinhofová sa však ako verejne známa osobnosť stala najviac hľadanou členkou RAF, pretože jej fotografie mali všetky médiá. Časopis Bild zverejnil aj röntgenovú snímku operácie hlavy, ktorej sa Meinhofová podrobila. Nositeľ Nobelovej ceny za literatúru ľavičiar Heinrich Böll do časopisu Spiegel napísal článok o "boji 6 proti 60 000 000", v ktorom pre Ulriku žiadal istý druh imunity a férový proces, ak by sa rozhodla vzdať sa. Kritizoval križiacke ťaženie časopisu Bild proti RAF, ktoré nazval "čistý fašizmus". Výzva k zloženiu zbraní nepadla na úrodnú pôdu. 11. mája 1972 spustila RAF sériu bombových útokov, ktoré si vyžiadali štyroch mŕtvych a desiatky zranených. Cieľom útoku bolo aj vydavateľstvo Bildu - firma Axel Springer v Hamburgu.
Po intenzívnom pátraní boli v roku 1972 všetci ústrední predstavitelia RAF pozatýkaní.
Strach z terorizmu
5. septembra 1972 sa udial Mníchovský masaker (počas olympiády) keď bolo unesených a následné zavraždených 11 izraelských športovcov. Únos mala na svedomí palestínska teroristická skupina Čierny september. Strach z terorizmu ovplyvnil aj Majstrovstvá sveta vo futbale 1974 organizované v Nemecku.
Väzenie a súd v Stammheime
Od roku 1975 boli teroristi RAF prevážaní do špeciálneho väzenia Stammheim, ktoré sa nachádza v severnej časti Stuttgartu a ktorého rekonštrukcia práve pre tieto účely trvala tri roky a vyžiadala si postavenie súdnej budovy priamo vo väzení. Štát to stálo 12 miliónov mariek. Budova bola opancierovaná a vládli tam najprísnejšie bezpečnostné opatrenia. V deň začatia procesu s teroristami (21. mája 1975) uzavreli nad ňou vzdušný priestor a v uliciach hliadkovala jazdecká polícia. Nem­ci považovali vodcov RAF Andreasa Baadera, Ulriku Meinhofovú, Gudrun Ensslinovú a Jana-Carla Raspeho za najnebezpečnejších ľudí v krajine. Ukázalo sa však, že Nemecko nebolo na takýto súd pripravené. Ohľadom väznenia členov RAF totiž už dlho predtým vznikali veľké kontroverzie, keďže väznení teroristi sa snažili budiť dojem, že sú politickými väzňami, čo sa im aj vďaka záujmu médií darilo aspoň u časti spoločnosti. Často držali protestné hladovky. Už predtým (v novembri 1974) na následky jednej z nich zomrel Holger Meins.
Súd neprebiehal hladko. Obhajoba predniesla desiatky námietok proti zaujatosti súdu (85-krát do januára 1977). Aj štát siahol k menej vyberaným prostriedkom. Odvolal takmer všetkých obhajcov, ktorých si vybrali obžalovaní, pokračoval v procese aj za neprítomnosti obvinených a nechal odpočúvať rozhovory obhajcov s ich klientmi.
Napriek prísnemu režimu a väzneniu v samotkách (ako sa neskôr ukázalo tiež odpočúvaných) sa Meinhofová 9. mája 1976 v cele obesila. Špekuluje sa, že dôvodom bolo, že bola ostrakizovaná ostatnými z RAF, predovšetkým Gudrun Ensslinovou, síce menej slávnou, ale v skutočnosti vedúcou postavou RAF. O príčinách jej smrti však vtedy medzi verejnosťou kolovali pochybnosti, mnohí verili, že ju dali zavraždiť nemecké úrady.
Pred začiatkom procesu schválil nemecký parlament Bundestag zmeny v trestnom poriadku, ktoré umožnili aby obhajcovia, u ktorých bolo podozrenie, že pôsobili ako spojky medzi väznenými a druhou generáciou RAF, mohli byť vylúčení z procesu. Bol na to dobrý dôvod. 7 apríla 1977 bol zavraždený Federálny generálny prokurátor Siegfried Buback, ktorý bol zodpovedný za podmienky vo väzení. 28 apríla 1977 sa po 192 dňoch skončil proces rozsudkom, v ktorom boli zostávajúci traja (Baader, Ensslingová, Raspe) odsúdení na doživotie za viacnásobné vraždy, pokusy o vraždu a zosnovanie teroristickej skupiny.