cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Hombleux
Hombleux je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Somme, v regióne Pikardia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Africký pohár vo florbale 2018
Afrikcý pohár vo florbale 2018 bol prvý turnaj afrického pohára vo florbale, ktoré organizuje Medzinárodná florbalová federácia (IFF). Konal sa v dňoch od 15. do 16. septembra 2018 v Abidjane, v Pobreží Slonoviny, za účasti 4 mužských a 3 ženských tímov. Všetky zúčastnené družstvá zaznamenali svoju medzinárodnú premiéru, pričom zápasy sa odohrali vo formáte 5 hráčov (4 hráči v poli + brankár) na dva polčasy po 15 minút. Zápasy sa odohrali v aréne Salle Polyvalente du Palais des Sports de Treichville. V kategórii mužov zvíťazila 🇳🇬, u žien to bola 🇧🇫.
Pavličko (priezvisko)
Pavličko je slovenské priezvisko odvodené od mena Pavol. Vyskytuje sa predovšetkým na Spiši, najviac v Kežmarku, Poprade, Kravanoch (okres Poprad) a Spišskej Belej (okres Kežmarok).
Známi nositelia
Pozri v článku Pavličko
Saint-Martial-Viveyrol
Saint-Martial-Viveyrol je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Dordogne, v regióne Akvitánsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Amfilochos z Antiochie
Amfilochos bol starogrécky športovec. Amfilochos, syn Theisóna z Antiochie (Antiocheia pri rieke Pyramos, dnes tureckej rieky Ceyhan) bol podľa starogréckeho nápisu objaveného v oblasti Adany víťaz olympijskej súťaže v dolichu (nápis datujú na prelom 2. a 1. storočia pred Kr.) Taliansky historik Luigi Moretti uvádza, že tu ide takmer určite o olympijskú súťaž v Adane, alebo v Tarze alebo v Anazarbe, možnosť víťazstva však nie je vylúčená aj v élidskej Pise (oblasť Pisa alebo Pisatis zahŕňala veľkú svätyňu v Olympii, sama Olympia nebola mestom ). V starogréckom svete sa konali i miestne slávnosti, ktoré boli obmedzené na oblasť, kde sa konali. Moretti vo svojom zozname olympijských víťazov Amfilocha preto radšej neuvádza. Počas vykopávok starovekého mesta Mallos (neďaleko tureckého mesta Kızıltahta, juhovýchodne od Adany) na mieste zvanom Karataş Burnu sa našli dva dôležité nápisy, ktoré dokazujú, že sa mesto Mallos počas Seleukovcov nazývalo Antiochia. Jeden z nich je vytesaný na čiernom mramorovom podstavci, na ktorom kedysi stála socha Amfilocha. Tento nápis uvádza:
Saint-Martial-Viveyrol
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Chrám Zvestovania (Moskva)
thumb|Chrám Zvestovania (Blagoveščenskij sobor) thumb|Ikonostas v [[katedrála|katedrále Zvestovania v Moskve]] Chrám Zvestovania, známy aj pod názvom Blagoveščenskij sobor, je jedným zo šiestich pravoslávnych chrámov, ktoré sa nachádzajú na Chrámovom námestí v moskovskom Kremli.
História
Chrám sa staval podľa projektu pskovských architektov v rokoch 1484 až 1489 v tradičnom staroruskom architektonickom štýle. Má deväť zlatých kupol, ktoré reprezentujú deväť dní, počas ktorých dobýjali ruské vojská tatársku Kazaň. Pre žiarivý lesk zlatých kupol volajú tento chrám aj názvom „zlatom pokrytý“. V kostole sa odohrávali slávnostné udalosti cárskej rodiny, najmä svadby a krsty. Pravoslávni kňazi z tohto chrámu bývali často spovedníkmi cárskej rodiny. Chrám bol v marci 1918 komunistami zrušený a uzavretý. Od roku 1950 bol sprístupnený ako múzeum.
Súčasnosť
Od roku 1993 sa v chráme opäť uskutočňujú pravoslávne bohoslužby. Neskôr však prešiel úplne do rúk ruskej pravoslávnej cirkvi a bohoslužby sa v ňom konajú pravidelne. V chráme sa nachádza aj vzácny ikonostas s ikonami takých majstrov ako Andrej Rubľov a Teofanos Grék.
Hornoy-le-Bourg (obec)
Hornoy-le-Bourg je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Somme, v regióne Pikardia.
Half
Half je piaty štúdiový album slovenského artrockového speváka a skladateľa Ivana Csudaia z roku 1998. Album vyšiel v limitovanom náklade vďaka podpore Strediska pre švajčiarsko-slovenskú kultúrnu výmenu Pro Helvetia.
Hornoy-le-Bourg (obec)
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Half
Album nepredstavuje štandardný formát CD; ide o CD-R prílohu k nadrozmernému bukletu kosoštvorcovo-elipsovitého tvaru. Na prednom obale je použitý Csudaiov obraz „Brechen – Trennen 3“ (1997). Vo vnútri bukletu sa nachádza jeho ďalších deväť výtvarných diel z rovnomenného cyklu Half (1997). Buklet obsahuje texty k skladbám (okrem 10).
Peter Babiar
Generálmajor Ing. Peter Babiar je slovenský generál.
Half
Album bol uvedený v novembri 1998 ako súčasť multimediálnej vernisáže daného cyklu v šamorínskej At Home Gallery.
Peter Babiar
Životopis
Od októbra 2018 bol náčelník Štábu strategického plánovania Generálneho štábu, od 1. mája 2022 pôsobí ako zástupca náčelníka Generálneho štábu OS SR - náčelník štábu. O zmene ministerstvo informovalo 28. apríla 2022, kedy sa uskutočnilo slávnostné prebratie funkcie.
Half
Autorstvo
Hudba a texty: Ivan Csudai (1 – 13)
Peter Babiar
Životopis
28. mája 2019 ho prezident Andrej Kiska vymenoval do prvej generálskej hodnosti, brigádny generál. Do hodnosti generálmajor ho povýšila prezidentka Zuzana Čaputová 4. mája 2022.
Hornoy-le-Bourg (obec)
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Turistická značkovaná trasa číslo 8128
Turistická značkovaná trasa číslo 8128 je krátka žltá trasa v Malých Karpatoch, spájajúca obec Smolenice so Štefánikovou magistrálou. Dĺžka trasy je 2,6 km.
Heinrich Klinger
Heinrich Klinger (* 1. október 1832, Bratislava – † 12. január 1905, Viedeň) bol rakúsky priemyselník.
Život
Heinrich Klinger bol synom židovského obchodníka v meste Preßburg, ktoré bolo súčasťou Rakúskeho cisárstva. V roku 1846 prišiel do neďalekej Viedne, kde ho od roku 1848 zamestnal podnik „Josef und Markus Weiß“. O desať rokov neskôr, v roku 1858, založil vo Viedni obchod s plátnom a v roku 1866 založil fabriku na tkanie vo Svitavách. V rokoch 1868 a 1869 nasledovali pobočky vo Viedni Leopoldstadt a v Budapešti. V roku 1888 nasledovala ďalšia pobočka v jeho rodnom meste Pressburg, známa ako „Klingerka“. Táto továreň zamestnávala až 500 ľudí, a preto ešte v roku 1894 postavil Klingerovu kolóniu, ktorá nestála v jej bezprostrednej blízkosti, ale na Plátenníckej, Súkenníckej a Valchárskej ulici, v blízkosti ktorých, o čosi neskôr, vznikla továreň Gumon. V roku 1898 Heinrich Klinger, ktorý vo svojich továrňach používal mechanické tkacie stroje od roku 1875, dočasne zamestnával viac ako 3 000 pracovníkov. Ako člen Viedenskej obchodnej komory sa Klinger podieľal na príprave obchodných predpisov z roku 1883 a mnoho rokov bol členom predstavenstva Israelitische Kultusgemeinde Wien, ktorej prezidentom bol v rokoch 1897 až 1903. V priebehu rokov odovzdal svoju prosperujúcu spoločnosť svojmu synovi Ernstovi Klingerovi (18621928), ktorý už v mladom veku pôsobil v spoločnosti svojho otca.
Saint-Martin-de-Fressengeas
Saint-Martin-de-Fressengeas je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Dordogne, v regióne Akvitánsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Azerbajdžan na Letných olympijských hrách 2004
Azerbajdžan na Letných olympijských hrách 2004 v Aténach v Grécku reprezentovalo 36 športovcov, z toho 6 žien v 10 športoch. Reprezentanti získali 5 medialy: 1 zlatú a 4 bronzové. Vlajkonosičom výpravy bol Nizami Pašajev.
Huchenneville
Huchenneville je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Somme, v regióne Pikardia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Saint-Martin-de-Gurson
Saint-Martin-de-Gurson je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Dordogne, v regióne Akvitánsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Katarína Aulitisová
Katarína Aulitisová (* 24. október 1964, Piešťany) je slovenská bábkoherečka a vysokoškolská pedagogička.
Životopis
Pochádza z Piešťan. V roku 1986 vyštudovala bábkoherectvo na DAMU v Prahe.
Je autorkou divadelných adaptácií, divadelných hier a televíznych scenárov. Je zakladateľkou nezávislého Divadla PIKI, v ktorom pôsobí od roku 1990. V rokoch 1999 – 2009 pripravovala pre RTVS televíznu reláciu pre deti Elá hop, v ktorej aj účinkovala. Od roku 2012 učí na Katedre bábkarskej tvorby VŠMU. V roku 2017 sa stala umeleckou šéfkou Bratislavského bábkového divadla. Počas svojej kariéry spolupracovala s umeleckými a kultúrnymi inštitúciami:
V súčasnosti žije v Pezinku. S manželom Ľubomírom Piktorom majú dcéry Jazmínu a Lindu.
Recyklácia plastového odpadu
náhľad|Vrecia s plastovým odpadom (Nemecko) Recyklácia plastového odpadu je proces opätovného využitia použitých plastových materiálov a produktov. Cieľom recyklácie je znížiť množstvo plastového odpadu, ktoré končí predovšetkým na skládkach, čo má negatívny dopad aj na životné prostredie. V súčasnosti je vo všeobecnosti recyklácia najlepší spôsob likvidácie odpadu, pri ktorom sa znižuje spotreba fosílnych palív, šetrí sa energia a koniec koncov aj emisie oxidu uhličitého a ďalších skleníkových plynov.
Recyklácia plastového odpadu v EÚ
Svetová produkcia plastových materiálov za posledné desaťročia prudko vzrástla. V roku 1950 sa vyrobilo 1,5 milióna ton plastov. V roku 2018 ich bolo vyprodukovaných až 359 miliónov ton. So vzrastajúcou produkciou, vzrástlo aj množstvo plastového odpadu. Kvôli koronavírusu (SARS-CoV-2) sa výroba plastov znížila a miera recyklácie plastov v EÚ je dnes približne okolo 25%. Recyklácia plastov je však v porovnaní s väčšinou iných sypkých materiálov stále obmedzená. V súčasnosti sa recyklácia plastového odpadu stáva významným priemyselným odvetvím. Zásluhu na tom majú aj technologické postupy, ktoré prinášajú ekologicky prijateľné zužitkovanie a dávajú materiálom „druhý život“. náhľad|Pokročilý recyklačný závod
Spracovanie plastového odpadu
Poznáme 3 spôsoby spracovania plastového odpadu:
Najčastejším spôsobom ako spracovať plastový odpad je mechanická recyklácia, ktorá sa ešte rozdeľuje na primárnu a sekundárnu recykláciu.
Mechanická recyklácia
Mechanická recyklácia je proces, pri ktorom sa plastový materiál mechanicky rozomelie na malé fragmenty. Následne sa znovu spracuje a vznikne nový komponent, ktorý môže, ale nemusí spĺňať svoje pôvodné vlastnosti. Tento typ recyklácie je najviac používaní a tiež sa táto recyklácia často označuje ako „recyklácia v uzavretej slučke“. Proces mechanickej recyklácie pozostáva z niekoľkých častí, ako je zber, triedenie, mletie, umývanie, sušenie, extrúzia a granulácia, ktoré môžu prebiehať v rôznom poradí. Mechanickou recykláciou plastov dochádza k zmene štruktúry väzieb a k skracovaniu polymérnych reťazcov.
Primárna a sekundárna recyklácia
Primárna recyklácia sa zaoberá opakovaným spracovaním čistého polymérneho odpadu, teda odpadu, ktorý vzniká priamo pri spracovaní. Ide o nekontaminovaný homogénny materiál, kde pri viacnásobnom spracovaní môže nastať pokles molekulovej hmotnosti. Sekundárna recyklácia predstavuje opakované spracovanie znečisteného heterogénneho polymérneho odpadu, kde už vlastnosti môžu byť rozdielne od vlastností materiálu, ktorý sa spracoval primárnou recykláciou.
Chemická recyklácia
Chemická recyklácia je proces, pri ktorom sa polymérne reťazce plastového materiálu chemicky premenia na menšie molekuly, vznikne chemická látka (chemikália), ktorú možno znova použiť. Chemická recyklácia je finančne nákladnejšia ako mechanická. Doteraz sa používajú chemické procesy ako je depolymerizácia (glykolýza, metanolýza, hydrolýza a aminolýza) alebo zahrievanie pri vysokých teplotách na rozštiepenie väzieb na kostru polyméru, hydrokrakovanie a splyňovanie.
Energetická recyklácia
Energetická recyklácia je tretím typom možného spracovania plastového odpadu. Ide o proces, kedy sa plastový materiál v spaľovni spáli, vznikne energia, z ktorej získame teplo a/alebo elektrinu. V menších firmách sa premení elektrická energia na vodu či vodnú paru, ktorá slúži ako tepelná energia. Touto recykláciou plastový odpad nekončí na skládkach, ale efektívne sa využije.
Adonizmus
náhľad|Socha [[Rímska mytológia|rímskeho boha Adonisa, ktorý je uctievaný ako primárne božstvo v adonizme.]] Adonizmus je novopohanské náboženstvo založené v roku 1925 nemeckým okultistom Franzom Sättlerom (1884 – 1942), ktorý ho opísal ako „uctievanie Diabla [t.j. Adonisa] s erotickým pozadím“. Hoci tvrdil, že ide o pokračovanie starovekého pohanského náboženstva, akademici ho považujú za „výtvor jedného vysoko nadaného a vzdelaného muža“, pričom touto postavou je sám Sättler. Adonizmus je polyteistické náboženstvo založené na viere v existenciu piatich hlavných bohov: Belus, Biltis, Adonis, Dido a Molchos, pričom najvýznamnejší z nich je Adonis, ktorého Sättler prirovnal ku kresťanskému Satanovi. Molchos, v porovnaní s milostivým Adonisom, je adonistami považovaný za zlomyseľného a zodpovedného za zotročenie ľudstva monoteistickými náboženstvami, akými sú judaizmus, kresťanstvo a islam. Adonizmus je považovaný za „výrazne protikresťanský“.
Viera
Sättler mylne pokladal adonizmus za staroveké náboženstvo, ktoré vyznávali Chaldejci, Feničania, Peržania, Egypťania a Gréci.Tvrdil tiež, že sa z časti uchovalo medzi jezídmi na Blízkom východe a tiež medzi obyvateľmi Nuristanu (fiktívne miesto, ktoré podľa neho nesúviselo so skutočným Nuristanom v Afganistane). Práve o tomto poslednom meste tvrdil, že sa v ňom nachádza veľký chrám „Bit Nur“ (Dom svetla), kde bolo podľa neho uložené pôvodné staroveké adonistické písmo. Okrem Sättlerových tvrdení však neexistuje žiadny dôkaz, že Nuristan alebo Bit Nur niekedy existovali. Sättler tvrdil, že práve v tomto chráme sa prvýkrát dozvedel o adonizme a prijal tam meno Dr. Mussalam.
Adonizmus ako polyteistické náboženstvo uctieva viacero bohov, z toho päť hlavných božstiev. Adonisti veria, že prví dvaja z nich boli predhistorický boh Belus a jeho manželka Biltis a že sa vynorili z Chaosu. Podľa adonistického presvedčenia mali Belus a Biltis potomka, Molchosa, ktorý bol zlomyseľným božstvom a vytvoril svet obývaný zdeformovanými príšerami; kvôli hrôze z toho Belus a Biltis zničili tento svet a neskôr splodili ďalšie dve deti, dobrotivého syna Adonisa a dcéru Dido. Adonis následne stvoril náš svet, pričom ľudstvo stvoril na svoj obraz a na obraz svojej sestry. Molchos ale zo žiarlivosti zabil Adonisa a prevzal vládu nad svetom. Dido vzkriesila Adonisa a ten sa pokúsil ochrániť ľudstvo pred Molchosovými machináciami, napríklad povedal človeku, mužovi menom Noe, nech postaví drevenú archu, aby zachránil svoj i ostatné živočíšne druhy pred Veľkou potopou.
Molchos však so svojimi pokusmi ublížiť ľudstvu neskončil. Okrem toho, že naň zaútočil chorobami, zoslal k nim aj falošných prorokov ako Mojžiša, Zarathuštru, Ježiša a Mohameda, aby ľudí obrátili na monoteistické uctievanie jeho božstva pod menami ako Jehova, Ormuzd a Alah. Podľa adonistov v náboženstvách, ktoré uctievajú Molcha, ako sú zoroastrizmus, judaizmus, kresťanstvo a islam, bol Adonis, stvoriteľ a ochranca ľudstva, démonizovaný ako Satan, Ahriman či Iblis. Podľa presvedčenia adonistov si Molchos vďaka nadvláde týchto monoteistických náboženstiev udržal kontrolu nad svetom, ale v roku 2000 nl sa Adonis sa postaví proti Molchovi v záverečnej bitke, porazí ho a spôsobí Zlatý vek, ktorý potrvá, až kým sa vesmír znova nestane súčasťou Chaosu.
Adonis a Dido sú v adonizme primárne uctievaní cez zmyselný pôžitok zo sexuálneho styku, heterosexuálneho aj homosexuálneho. Sättler adonizmus stručne opísal ako „uctievanie Diabla [t.j. Adonisa] s erotickým pozadím“. Sättler bol popredným zástancom sexuálnej reformy v Nemecku na začiatku dvadsiateho storočia, zastával presvedčenia, ktoré boli neskôr zlegalizované v posledných desaťročiach toho storočia. Adonizmus sa tiež opiera o vieru v toleranciu k iným ľudským bytostiam, pričom Sättler uvádza, že „najdôležitejšou cnosťou adonistu je tolerancia a oblasť, v ktorej ju môže praktizovať, je bezhraničná,“ a tiež sa drží osobného maxima: „Pochopiť všetko znamená všetko odpustiť.“
Franz Sättler
náhľad|Fotografia Franza Sättlera z dvadsiateho storočia Sättler sa narodil 7. marca 1884 ako syn policajného strážnika v Moste, na území dnešného Česka, ktoré bolo vtedy súčasťou Rakúsko-Uhorska. Tam navštevoval základnú školu aj gymnázium. Vynikal v jazykoch – učil sa gréčtinu, hebrejčinu, arabčinu, starogréčtinu a latinčinu. Začal tiež písať do miestnych novín a navštevovať Karlovu univerzitu v Prahe, kde spočiatku študoval filológiu, neskôr prešiel na orientalistiku. Na univerzite sa stal obľúbeným študentom profesora Maxa Grünerta. Sättlerovi poskytol poznámky k perzsko-nemeckému slovníku, ktorý Dr. Jakob Polak zanechal nedokončený. Sättler ho dokončil a vytvoril tak vôbec prvý slovník týchto dvoch jazykov. V nasledujúcich rokoch Sättler podnikol cesty naprieč Európou i na Blízky východ. V čase vypuknutia prvej svetovej vojny sa nachádzal v Solúne. Francúzska armáda ho po dobití mesta zatkla ako občana Rakúsko-Uhorska a bol deportovaný do koncentračného tábora v Lurdoch, kde ho väznili do roku 1919. Sättler sa v tábore spriatelil s hlavným dozorcom, ktorý bol aktívnym členom ezoterického, okultného prúdu teozofie. Po mnohých rozhovoroch na túto tému dozorca priviezol do tábora knihy o okultizme, aby ich mohol Sättler čítať. Podľa Sättlera práve tieto knihy formovali intelektuálny základ pre jeho neskoršiu kariéru v okultizme. V roku 1919, po skončení vojny a prepustení z koncentračného tábora, Sättler pracoval pre novovzniknutý štát Česko-Slovensko ako agent tajnej služby pod prezývkou Dr. Erich Bauer. V roku 1922 sa však dostal do zajatia v Nemecku, kde ho uväznili na štyri roky. Vo väzení pokračoval v štúdiu kníh o okultizme.
Po návrate z nemeckého väzenia sa v roku 1926 usadil vo Viedni. Založil Adonistickú spoločnosť, predstavil doktrínu adonizmu, napísal hlavné tézy a začal šíriť adonistické princípy. Sättlerova Adonistická spoločnosť bola považovaná za tajný okultný spolok, ktorého členovia patrili k vysokým spoločenským vrstvám. Po policajnom vyšetrovaní členov a obvineniam zo sexuálnych orgií sa Sättler stiahol do Grécka, kde začal vydávať magazín Lucifer. V Nemecku po nástupe Hitlera k moci čelil adonistický okultný spolok nacistickým konšpiráciám, že je podobne ako ilumináti súčasťou tajnej židovsko-slobodomurárskej koalície s cieľom ovládnuť svet. Po roku 1935 sa Sättler usadil v Petržalke na Slovensku. Po vpáde nacistických vojsk na slovenské územie sa vytratili zmienky o Sättlerovom ďalšom živote. Nie je známe, ako zomrel, hoci existujú tvrdenia, že zomrel v nacistickom koncentračnom tábore Mauthausen, historikom sa však nepodarilo nájsť písomné záznamy, ktoré by to potvrdzovali.
Saint-Martin-de-Ribérac
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Agitprop
Agitprop môže byť:
Humbercourt
Humbercourt je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Somme, v regióne Pikardia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Chrysalis Records
Chrysalis Records je britské hudobné vydavateľstvo založené v roku 1968. Jeho názov je zlúčením mien zakladateľov Chrisa Wrighta a Terryho Ellisa. Začínalo s názvom Ellis-Wright Agency.
Značka Chrysalis vznikla ako sublabel Island Records vďaka úspechu ňou produkovaných skupín Jethro Tull a Procol Harum. Neskôr Chrysalis vydal niektoré albumy skupiny Genesis, v osemdesiatych rokoch potom zázemím novoromantických kapiel Ultravox a Spandau Ballet, novovlnej skupiny Blondie a jednej z najslávnejších kapiel, hrajúcich ska, Madness.
Vydavateľstvo zaniklo v roku 1991, kedy bolo predané superlabelu EMI.
BlackRock
BlackRock, Inc. je medzinárodná investičná a správcovská akciová spoločnosť so sídlom v Spojených štátoch, ktorá spravuje aktíva svojich akcionárov. Poskytuje aj služby v oblasti manažérstva rizika a poradenské služby pre inštitucionálnych a retailových klientov.
Túto investičnú firmu riadenia rizík založil v roku 1988 Larry Fink. Má podiel na všetkých 40-tich akciových spoločnostiach, registrovaných na Nemeckej burze DAX, pričom jej podiel na týchto firmách sa pohybuje medzi 1 a 9 percentami a u siedmich z nich je najväčším podielnikom. Okrem toho je najväčším akcionárom Nemeckej burzy, ktorá je tiež samostatnou akciovou spoločnosťou. BlackRock je svojou značkou iShares činný v biznise s fondami, obchodovateľnými na burze (ETF). Na tomto obchodnom poli má táto spoločnosť trhový podiel 37 percent (stav: 2018). V roku 2020 prináleží BlackRocku v Európe trhový podiel v objeme správy ETF 40 percent.
BlackRock si v rámci jeho mandátu hlasovacieho práva na valných zhromaždeniach akcionárov a stretnutiach s vedením firiem osvojuje právo na vplyv. Pritom vystupuje ako správca majetku, zastupujúci záujmy toho, koho majetok spravuje.
Majstrovstvá Ameriky v basketbale mužov 2017
Majstrovstvá Ameriky v basketbale mužov 2017 bol v poradí 19. turnaj majstrovstiev Ameriky v basketbale mužov, ktoré organizuje Americká basketbalová federácia (FIBA Americas). Konal sa v 3 krajinách a 4 dejiskách: Córdoba a Bahía Blanca v Argentíne, Medellín v Kolumbii a Montevideo v Uruguaji. Prebiehal v dňoch od 25. augusta3. septembra 2017, za účasti 12 tímov. Počet účastníkov sa oproti predchádzajúcim turnajom zvýšil z 10 na 12. Nováčikom podujatia bolo družstvo Kolumbie. Titul získalo 🇺🇸, ktoré vo finálovom stretnutí zvíťazilo nad domácou 🇦🇷. Obahjca titulu z 🇻🇪 skončil až na 9. mieste.
Prvýkrát sa odohral turnaj vo viac ako v jednej krajine, pričom predtým hostila Argentína kontinentálne majstrovstvá mužov trikrát (1995, 2001, 2011) a Uruguaj dvakrát (1988, 1997); Kolumbia doteraz hostila iba ženské kontinentálne podujatie. Zápasy sa odohráli v 4 dejiskách, pričom dejiskom finálovej fázy turnaja bola córdobská aréna Orfeo Superdomo.
Nasadenie do výkonnostných košov
Družstvá boli pred žrebovanim do skupín, ktoré prebehlo 20. apríla 2017, nasadené podľa nasledovných výkonnostných košov: Poznámka: Číslo v zátvorke udáva umiestnenie vo svetovom rebríčku FIBA v roku 2016.
Now What?!
Now What?! je devätnásty štúdiový album britskej rockovej skupiny Deep Purple. Album bol prvýkrát oficiálne vydaný takmer osem rokov po predchádzajúcom, Rapture of the Deep (2005), dňa 26. apríla 2013. Producentom nahrávania bol Bob Ezrin.
Názov tohto albumu bol prvýkrát zverejnený dňa 26. februára 2013. Dňa 29. marca 2013 k nemu vyšli na CD aj na vinyle single „Hell to Pay“ a „All the Time in the World“. Dňa 6. mája kapela oznámila, že k albumu vydá ďalší singel „Vincent Price“ vo formátoch ako: download, CD a 7" transparentný vinyl. Ďalšia skladba, „First Sign of Madness“, pochádza z dvoch nepublikovaných nahrávok z výroby albumu Rapture of the Deep.
King’s College London
Medzi zamestnancov a absolventov univerzity patrí 14 nositeľov Nobelovej ceny; spoluobjavitelia štruktúry DNA, Highsovho bozónu, priekopníci in-vitro fertilizácie, klonovania a moderného hospicového hnutia, rovnako ako kľúčový vedci stojaci za rozvojom radaru, rozhlasu, televízie a mobilných telefónov. Medzi absolventov univerzity tiež patria viaceré hlavy štátov, premiéri a predstavitelia medzinárodných organizácií. Z titulu svojho založenia King’s požíva kráľovský patronát. Súčasným patrónom univerzity je kráľovná Alžbeta II.
Hyencourt-le-Grand
Hyencourt-le-Grand je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Somme, v regióne Pikardia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Saint-Martin-des-Combes
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Hyencourt-le-Grand
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Saint-Martin-des-Combes
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Sándor Herz
MUDr. Sándor Herz, tiež Alexander Herz (* 5. december 1875, Dobšiná † 17. november 1938, Vladivostok) bol maďarský lekár a komunistický politik v období medzivojnového Česko-Slovenska.
Životopis
Strednú školu vychodil v Kežmarku a vysokoškolské štúdium ukončil v Budapešti, kde získal diplom zo zubného lekárstva. V roku 1902 sa presťahoval do Lučenca. Pracoval ako zubár na pri miestnej železnici, kde čoskoro nadviazal kontakt s rozvíjajúcim sa robotníckym hnutím. V roku 1906 sa stal členom uhorskej sociálnodemokratickej strany, neskôr sa stal jedným z jej vodcov.
Po vypuknutí I. svetovej vojny bol odvelený na taliansky front ako záložný dôstojník, kde bol ranený. Počas zotavovania napísal svoju protiimperialistickú a protivojnovú knihu s názvom Human Breeding, ktorá vyšla v Budapešti. V roku 1918 začal opäť pracovať ako lekár v Lučenci. Spolupracoval s miestnou charitou a poskytoval lekárske služby chudobnejším pacientom. V jeho byte sa často stretávali ľavicovo orientovaní občania ako aj mladí ľudia so sociálnodemokratickými a komunistickými myšlienkami.
Stáva sa členom mestskej rady Lučenca. Ako člen rady bojuje za zlepšenie sociálnej situácie chudobných. Opakovane organizuje demonštrácie a štrajky s cieľom presadiť práva pracujúcich. Po vzniku Maďarskej republiky rád nadväzuje kontakty s jej predstaviteľmi. V marci 1919 bol zatknutý ako boľševický agent a uväznený v Ilave.
Po páde Maďarskej republiky rád sa vracia do Lučenca, kde ho česká polícia čoskoro opäť zatkne za jeho komunistickú činnosť. Po prepustení sa opäť politicky angažuje. Reorganizuje sociálnodemokratickú stranu. Stáva sa jej okresným predákom a pod jeho vedením sa posilňuje jej ľavé krídlo.
V januári 1921 sa zúčastnil na zakladajúcej konferencii komunistickej strany v Ľubochni. V máji toho istého roku vedie delegáciu Lučenca na kongrese Komunistickej strany Česko-Slovenska (KSČ) v Prahe. Po návrate domov tvorí spolu so svojimi spoločníkmi mestskú organizáciu strany, ktorej je prvým predsedom. V nasledujúcich rokoch presadzoval komunistickú politiku v priemyselných areáloch a obciach v okolí Lučenca, kde aj vytváral základné organizácie.
V župných voľbách v roku 1923 je zvolený za poslanca zastupiteľstva Zvolenskej župy. Následne vstupuje aj do veľkej politiky. V parlamentných voľbách v roku 1925 je za komunistov zvolený za senátora Národného zhromaždenia. V senáte zasadá v kultúrnom výbore. Počas trvania svojho mandátu niekoľkokrát navštívil Moskvu, kde získaval skúsenosti, ktoré chcel uplatňovať v organizačnej práci strany. Keď sa z jednej takejto návštevy v Sovietskom zväze vrátil domov, hrozilo mu šesťročné väzenie, no ako senátor mal imunitu.
Keďže v parlamentných voľbách v roku 1929 už nebol zvolený za senátora, aby sa vyhol trestnému stíhaniu, emigroval spolu s niekoľkými kolegami do Sovietskeho zväzu. Usadil sa v Moskve, kde pôsobil ako lekár v špeciálnom výskumnom ústave zdravia. Stal sa aj členom Komunistickej strany Sovietskeho zväzu. Pôsobí ako lektor medzi zahraničnými komunistami na Medzinárodnej marxistickej univerzite. Aj počas pobytu v Moskve udržiaval úzky kontakt s komunistami z Lošonca.
SnatchBot
SnachBot je bezplatný software, který slouží na vytváření chatovacího robota pro různé sociální sítě.
Sándor Herz
Životopis
Avšak ani Alexander Herz, človek tak oddaný myšlienkam komunizmu, nemohol tušiť, že Stalinov kult osobnosti postihne aj jeho. 16. marca 1938 bol na základe vykonštruovaného obvinenia zatknutý, odsúdený na osem rokov a transportovaný do zajateckého tábora vo Vladivostoku. Tu jeho zničené telo nevydržalo strašnú zimu, ochorel a 17. novembra 1938 zomrel.
SnatchBot
Dejiny
Společnost založili Henri Ben Ezra a Avi Ben Ezra v roce 2015 v Herzliya Pituach v Israelu.
V Červenci 2017, Snatchbot sponzoroval Chatbot Summit v Berlíně v Nemecku. Na konci Decembra 2017, se nĕco přes 30 milionú koncových uživatelů zapojilo do vývoje chatovacího robota pomocí platformy SnatchBot.
Služby
SnatchBot pomáhá uživatelům se stavbou chatovacího robota pro služby Facebook Messenger, Skype, Slack, SMS, Twitter a jiné sociální služby. Tiež poskytuje bezplatné modely spracovanie prirodzeného jazyka (Natural Language Processing). Spolu s nástrojem Machine Learning od stejné společnosti, je možné vytvářet chatovací roboty, kteřý dokážou rozeznat záměry uživatelů.
Saint-Martin-l’Astier
Saint-Martin-l’Astier je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Dordogne, v regióne Akvitánsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Huppy
Huppy je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Somme, v regióne Pikardia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Ignaucourt
Ignaucourt je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Somme, v regióne Pikardia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Saint-Martin-le-Pin
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Róbert Kleštinec
Generálmajor Ing. Róbert Kleštinec je slovenský generál. Od 16. septembra 2020 je riaditeľom Vojenského spravodajstva.
Saint-Martin-le-Pin
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Róbert Kleštinec
Životopis
V roku 1988 ukončil Gymnázium Nitra, v rokoch 1988 až 1992 študoval na Vysokej vojenskej leteckej škole Košice. V roku 1992 sa stal kapitánom vrtuľníka Miešaného dopravného leteckého zboru v Mošnove. Neskôr v ten rok pilotoval vrtuľník Mi-24 v 4. vrtuľníkovom pluku Prešov. V roku 1992 sa tam stal starším pilotom, v roku 1994 kapitánom vrtuľníka. Od roku 1995 bol veliteľom roja vrtuľníkovej letky, 4. vrtuľníkového krídla 4. leteckej základne. Od roku 2000 bol zástupcom veliteľa vrtuľníkovej letky. Od roku 2003 zástupcom veliteľa vrtuľníkového krídla 3. leteckej základne Prešov. V roku 2004 prevzal funkciu Vedúci starší dôstojník – špecialista oddelenia leteckého výcviku Vzdušných síl vo Zvolene. Od roku 2008 bol veliteľom leteckého krídla Leteckej základne Prešov a od roku 2009 velil letke Vrtuľníkového krídla v Prešove. Od roku 2010 bol zástupca veliteľa Vrtuľníkového krídla generálplukovníka Jána Ambruša Prešov. Od roku 2012 vykonával funkciu Vojenský poradca – predstaviteľ pre LaPVO a spoluprácu s NATO, Úrad vojenského predstaviteľa pri Vojenskom výbore NATO v Bruseli. Od roku 2015 bol zástupcom náčelníka štábu Veliteľstva Vzdušných síl vo Zvolene.
Katedrála Zosnutia presvätej Bohorodičky (Moskva)
náhľad|Uspenský chrám v Moskve. náhľad|Uspenský chrám v Moskve (1856). náhľad|Poloha chrámu na mape [[Moskovský kremeľ|Kremľa]] Katedrála Zosnutia presvätej Bohorodičky alebo Uspenský chrám je jeden z najznámejších a najvýznamnejších pravoslávnych chrámov v Moskve i na svete. Ide o najstaršiu plne zachovanú stavbu v Moskve. Nachádza sa na Chrámovom námestí moskovského Kremľa.
Róbert Kleštinec
Životopis
Od 15. novembra 2018 bol zástupca veliteľa Vzdušných síl. V tejto funkcii ho 28. mája 2019 prezident Andrej Kiska povýšil do prvej generálskej hodnosti, brigádny generál. 16. marca 2023 ho prezidentka Zuzana Čaputová povýšila do hodnosti generálmajor.
Katedrála Zosnutia presvätej Bohorodičky (Moskva)
Šesťsto rokov bol duchovným i politickým centrom Ruska, korunovali v ňom mnohých cárov, menovali najvyšších hodnostárov pravoslávnej cirkvi – metropolitov i patriarchov, slúžili tu liturgie pred mnohými významnými bitkami a po veľkých víťazstvách, ohlasovali sa tu mnohé kľúčové panovnícke nariadenia.
Róbert Kleštinec
Životopis
Minister obrany Jaroslav Naď 16. septembra 2020 oznámil, že Kleštinec sa stane riaditeľom Vojenského spravodajstva. Kleštinec prešiel prísnou previerkou do stupňa „prísne tajné“.
Katedrála Zosnutia presvätej Bohorodičky (Moskva)
Prvý chrám
náhľad|Uspenský chrám Ivana Kalitu, rekonštrukcia S.V.Zagrajevského. Prvá kamenná stavba chrámu pochádzala z roku 1326 z obdobia vlády veľkokniežaťa Ivana Kalitu, ktorý ho dal postaviť na popud vtedajšieho moskovského metropolitu Petra na mieste predošlého dreveného kostola. Tento prvý murovaný chrám v Moskve zasvätili Zosnutiu Matky Božej. Chrám v roku 1327 vysvätil metropolita Peter, ktorý tu aj bol ako prvý metropolita pochovaný. Vzhľad zodpovedal vtedajšiemu byzantskému slohu – stavba bola murovaná z nahrubo opracovaných kvádrov bieleho kameňa s hladko tesanými ozdobnými elementami. V tejto podobe chrám existoval 145 rokov, kým ho z dôvodu schátralosti nariadil rozobrať a postaviť znovu cár Ivan III. v roku 1472.
Druhý chrám
Nový chrám mal mať na vtedajšiu dobu obrovské rozmery, čo však spôsobilo pri prestavbe značné problémy jeho ruským staviteľom Ivanovi Krivcovovi a Ivanovi Myškinovi. Tesne pred dokončením došlo k zrúteniu budovy v dôsledku zemetrasenia v Moskve, a preto cár na stavbu objednal talianskeho architekta Aristotela Fioravantiho. Podľa jeho náčrtov sa stavba chrámu začala v roku 1475. Vzorom bol architektovi chrám v ruskom meste Vladimír, vďaka čomu architektúra chrámu v sebe spája tradičný staroruský štýl s prvkami talianskej renesancie. Malo to aj symbolický význam: Dovtedajším hlavným chrámom Rusi bol práve chrám vo Vladimíre, ale po zjednotení všetkých ruských kniežatstiev Ivanom III. bolo treba presunúť aj duchovné centrum do nového hlavného mesta – do Moskvy. Stavba bola dokončená v roku 1479 a v rovnakom roku bol chrám aj vysvätený metropolitom Gerontijom.
Prvé maľby na vnútorných stenách chrámu boli vyhotovené v rokoch 1482 – 1515 najlepšími ruskými ikonopiscami, najznámejším z nich bol Dionisij. Nanovo bol chrám vyzdobený v rokoch 1642 – 1644, no niekoľko fragmentov pôvodných fresiek sa dochovalo. Chrám počas svojej existencie viackrát vyhorel a následne sa obnovoval a opravoval. Po požiari v roku 1547 dal cár Ivan IV. Hrozný pokryť strechy chrámu medenými pozlátenými plátmi. V roku 1547 sa v chráme odohrala aj prvá korunovácia cára. Od tohoto roku boli všetci ruskí panovníci až do posledného cára korunovaní len v tomto chráme.
V roku 1625 bola do chrámu prenesená časť Kristovho rúcha. Túto relikviu daroval cárovi Michalovi III. a patriarchovi Filaterovi perzský šach Abbás I. Na počesť tejto udalosti zaviedla pravoslávna cirkev sviatok „Sviatok položenia Kristovho rúcha“, ktorý sa slávi 10. júla podľa juliánskeho kalendára. Ďalšiu významnú svätú relikviu získal kostol v roku 1686, kedy doň bol uložený jeden z klincov, ktorým bol ukrižovaný Kristus.
V roku 1812 bol chrám vyplienený napoleonskou armádou, najcennejšie poklady chrámu sa však podarilo včas odviezť do mesta Vologda. Chrám nanovo vysvätili 30. augusta 1813. Vďaka svojej takmer nepretržitej funkčnosti bolo kostol nutné viackrát opravovať. Rozsiahle reštaurátorské práce v chráme prebiehali v rokoch 1895 – 1897 pod vedením architekta S. K. Rodionova a v prvom desaťročí 20. storočia pod vedením S. U. Solovjova, neskôr v rokoch 1911 – 1915 I. P. Maškova.
V marci 1918 bolo nariadené chrám uzatvoriť pre verejnosť a boli v ňom zakázané bohoslužby, nakoľko Kremeľ sa stal novým sídlom sovietskej vlády. Posledná bohoslužba bola uskutočnená v chráme 22. apríla (5. mája) 1918.
V čase komunistickej diktatúry bol chrám cirkvi odobratý a využívaný ako múzeum. Vďaka tomu sa podarilo do dnešných čias zachovať interiér chrámu s minimálnymi poškodeniami.
Korunovácie v Uspenskom chráme
Svetský politický a mocenský význam Uspenského chrámu oddávna spočíval v tom, že práve tu korunovali ruských panovníkov. Prvá korunovácia sa uskutočnila v roku 1547. Išlo o korunováciu cára Ivana IV. Hrozného. Uspenský chrám si svoje postavenie korunovačného chrámu Ruského impéria udržal aj po prenesení hlavného mesta ríše z Moskvy do Petrohradu. Celkovo tu bolo korunovaných 21 ruských panovníkov. Prehľad je uvedený v tabuľke: V súvislosti s korunováciami panovníkov treba spomenúť ešte dva historické fakty. 4. februára 1498 bol v Uspenskom chráme korunovaný za cára aj Dmitrij Ivanovič, vnuk Ivana III., ale krátko nato sa stal obeťou mocenských hier, bol uväznený a zomrel, nikdy prakticky nevládol. Druhá významná udalosť súvisiaca s korunováciami sa viaže k neposlušnému synovi Petra I. – cárovičovi Alexejovi. Keď sa Alexej Petrovič vrátil do Ruska a odprosil otca, ten ho donútil vzdať sa práva na ruský trón. Formálne sa tak stalo v januári 1718 práve v Uspenskom chráme.
Duchovný význam
Okrem mocenského významu má chrám aj obrovský náboženský význam. V Uspenskom chráme vyhlasovali aj duchovných vodcov Ruskej pravoslávnej cirkvi – biskupov, metropolitov a patriarchov. Takisto bol Uspenský chrám v rokoch 1326 – 1700 miestom posledného odpočinku všetkých metropolitov a patriarchov ruskej pravoslávnej cirkvi. V chráme je pochovaných desať moskovských metropolitov a deväť patriarchov. Hroby sú umiestnené v podzemí, v chráme sú umiestnené ich náhrobky. Uspenský chrám vo svojich útrobách uchováva aj niekoľko svätých relikvií (viac pozri v sekcii [Relikvie]).
Súčasnosť
Po zmene spoločenských pomerov nastalo opäť priaznivé obdobie pre Uspenský chrám. Už 23. septembra 1990 tu bola slúžená prvá bohoslužba pariarchom Alexijom II. Chrám v roku 1995 vrátili ruskej pravoslávnej cirkvi a opäť sa v ňom vykonávajú pravidelné pravoslávne bohoslužby. V čase keď sa nekonajú bohoslužby je otvorený pre turistov ako múzeum (za vstupné). V chráme sa nachádza väčšina pôvodného vybavenia a umeleckých diel. Najznámejšie dielo – ikona Vladimírskej Matky Božej, je však umiestnená v Tretiakovskej galérii, v chráme sa nachádza len jej kópia.
Exteriér chrámu
náhľad|Fresky nad južným vchodom do chrámu Stavba má štvoruholníkový pôdorys a je vysoká 45 metrov, členenie stavby je symetrické. Steny sú postavené z bielych kamenných kvádrov, klenby a ostatné časti z tehál, na ktorých je omietka. Celkovo stavba pôsobí mohutne, akoby bola vytesaná z jedného bloku kameňa. Dojem monolitu ešte umocňujú úzke štrbinové okná. Po obvode chrámu sú dekoratívne kamenné vlysy, ktoré sú v miestach nad bránami vyzdobené maľbami. Chrám má päť zlatých kupol.
Na portáli nad hlavným južným vchodom je vyobrazená Vladimírska Matka Božia medzi archanjelmi Michalom a Gabrielom. Nižšie sú vyobrazení moskovskí svätci – Alexij, Jonáš, Peter, Ivan Novgorodský, moskovský metropolita Filip a novgorodský episkop Nikita. Vstupná drevená brána južného vchodu býva označovaná aj ako Zlatá brána, pretože z vnútornej strany je pokrytá medenými plátmi, na ktorých sú pozlátené biblické výjavy, ornamenty a nápisy v staroruštine. Nad severným vchodom sú vyobrazenia šiestich ruských svätcov. Severný vchod bol určený pre metropolitu a cirkevných hodnostárov, keďže severne od kostola boli cirkevné súkromné komnaty. V súčasnosti sa používa západný vchod, ktorý sa v minulosti využíval len v čase trhov, sviatočných sprievodov či korunovačných slávností. Do chrámu sa vstupuje cez drevený prístrešok s dubovými dverami.
Interiér chrámu
Chrám je trojloďový, napriek nedostatku denného svetla nepôsobí pochmúrne. Priestor pôsobí vzdušne, otvorene. Celková plocha chrámu je rozdelená na východnej strane ikonostasom na väčšiu verejnú časť a menšiu neverejnú. Keďže do chrámu preniká iba málo vonkajšieho svetla, osvetlenie zabezpečujú len mohutné lustre. Centrálny strieborný luster váži okolo. V lustroch sa používali len sviečky z čistého včelieho vosku, pretože sa netopili a nestekali, mali príjemné svetlo a pri horení voňali. Strop podopierajú štyri stĺpy, každý s hrúbkou viac ako 2 metre. Svetlo sa odráža od zlatých farieb na freskách a ikonách, čo znásobuje jas.
Nástenné maľby
Na niekoľkých miestach sa dochovali najstaršie fresky z roku 1481 od ikonopisca Dionisija. V roku 1642 dal vyblednuté nástenné maľby z rokov 1513 – 1515 obnoviť cár Michal III. Na obnove pracovalo približne 150 maliarov z celého Ruska a okrem obnovenia farieb boli maľby dozdobené tenkou vrstvou zlata na celkovej ploche. Celkovo je na stenách 249 obrazov a 2066 postáv. Tematicky ide o výjavy z Evanjelia. Na štyroch stĺpoch podopierajúcich strop sú postavy 140 mučeníkov.
Architektúra a výzdoba kostola symbolizujú kozmos. Klenby predstavujú nebo a príbytok Spasiteľa, ktoré „držia“ stĺpy kostola. Mučeníci zobrazení na stĺpoch svojím životom a mučeníckou smrťou podopierajú cirkev, tak ako stĺpy stavby podopierajú jej strop.
Historické predmety
náhľad|Monomachov trónV prednej časti chrámu pred prvými dvoma stĺpmi sa nachádzajú 3 modliace kreslá, ktoré pripomínajú malé stavby – modlitebne. Modliace kreslo cárov označované ako Monomachov trón dal z dreva vyrobiť cár Ivan IV. Hrozný. Na drevenom obklade trónu sú výjavy zo života kniežaťa Vladimíra II. Monomacha. Kamenné Patriarchov trón je doslova primurovaný k juhovýchodnému stĺpu kostola. Samotná sedacia časť je z jemného červeného zamatu. Toto kreslo bolo určené pre patriarchu alebo metropolitu, ktorý sa tu modlil, ak neviedol bohoslužbu. Cárovnin trón pochádza zo 17. storočia, je z dreva a nachádza sa pri severovýchodnom stĺpe. Na strieške „trónu“ sú z troch strán výjavy narodenia Matky Božej, Ježiša Krista a svätého Jána Krstiteľa. Na čalúnenej zadnej stene je vyšitý dvojhlavý orol – symbol cárskeho Ruska. Na krídlach má erby ruských miest a na hrudi erb Moskvy so svätým Jurajom.
Ikony
Ikonostas pochádza z roku 1653 a je umiestnený na severnej strane chrámu. Je tvorený piatimi radmi ikon a vytvára umelú „stenu“ chrámu od podlahy po strop, ktorá oddeľuje verejnú časť chrámu od neverejnej obradnej. Ikonostas symbolizuje jednotu Starého zákona a Nového zákona. Prvý rad zhora tvoria ikony praotcov a patriarchov. Druhý rad sú starozákonní proroci. V treťom rade sú vyobrazenia cirkevných sviatkov a výjavy z Evanjelia. Uprostred štvrtého – hlavného radu ikon je ikona Krista a po oboch stranách ikony Matky Božej, Jána Krstiteľa a apoštolov. Spodný rad tvoria ikony získané kniežatami a cármi z miest podriadených Moskve. Uspenský chrám sa môže pochváliť jednou z najväčších zbierok ikon z 11. – 12. storočia na svete. Prevažná väčšina chrámových ikon pochádza zo 14. a 15. storočia. Najcennejšími sú ikony „Bohorodička Hodigitria (Sprievodkyňa) a svätý Juraj“, „Spasiteľ – Prísne oko“, „Svätá Trojica“, „Vladimírska Matka Božia“ (dve kópie), „Zosnutie Bohorodičky“, „Apoštoli Peter a Pavol“ a mnohé ďalšie.
V chráme sa nachádzal aj originál zázračnej ikony Vladimírskej Matky Božej, dnes je originál umiestnený v špeciálnej vitírne v Tretiakovskej galérii. V chráme je dnes umiestnená kópia zo 16. storočia. O vzniku a pôvode tejto najznámejšej ruskej ikony sa toho dodnes veľa nevie. Privezená bola z Konštantínopolu a v 12. storočí bola prevezená z Kyjeva do mesta Vladimír. Traduje sa, že v ruských dejinách spôsobila viacero zázrakov, ktoré zachránili ruský národ. Ruskí cári a najvyšší cirkevní hodnostári uctievali zázračnú ikonu rôznymi drahocennými darmi, ktorými okrášľovali obraz. Metropolita Fotij dal vyhotoviť zlatý obklad obrazu, cár Alexej I. dal utkať zlatý záves vážiaci, ktorý zakrýval a chránil ikonu. Nad hlavou Matky Božej umiestnili zlatú svätožiaru vykladanú diamantami, perlami a smaragdami. Obloženie ikony sa dnes nachádza v Zbrojnej sieni moskovského Kremľa.
Ikona Najmilostivejšieho Spasiteľa na tróne je druhou zázračnou ikonou tohoto chrámu. Nachádza sa vpravo od Cárskej brány ikonostasu. Postava Krista sediaceho na tróne je bohato pozlátená.
Vpravo od ikony Spasiteľa na tróne je umiestnená hlavná ikona chrámu zobrazujúca Zosnutie Matky Božej. Ikona z 15. storočia bola zhotovená priamo pre tento kostol a je taktiež bohato pozlátená. Za lôžkom Matky Božej stojí Kristus držiaci malé dieťa – dušu Panny Márie.
Sväté relikvie
V Chráme Zosnutia Matky Božej sa nachádzali najvzácnejšie sväté relikvie Ruského impéria. Neskôr boli premiestnené do zbierok Múzeí moskovského Kremľa, kde sa nachádzajú dodnes. Najznámejšími relikviami chrámu sú:
Eugen Vesnin
Eugen Vesnin (* 22. január 1913, Mokrý Háj, Rakúsko-Uhorsko  — † 12. jún 1983 Rím Taliansko), rodným menom Ignác Zelenka, bol slovenský exilový básnik.
==Život == Dr. Ignác Zelenka študoval na gymnáziách v Skalici a Trnave, kde zmaturoval. V Taliansku absolvoval štúdium na Collegium Russicum, Pápežskej gregoriánskej univerzite, Kráľovskej univerzite, Pápežskom orientálnom ústave a na univerzite v Ríme. Kňazskú vysviacku prijal v ruskom katolíckom Kostole sv. Antona opáta na Esquilline 28. septembra 1938. Čoskoro po vysviacke požiadal o dišpenz od záväzkov z nej vyplývajúcich. Pracoval ako knihovník u kardinála a na katalogizačnom oddelení ako knihovník Apoštolskej vatikánskej knižnice. Tu zostavil slovenskú gramatiku a slovensko-taliansku literárnu príručku. Tiež vydával a redigoval časopis Rím a knižnú edíciu. Vo večnom meste postupne prešiel viacerými zamestnaniami, bol lektor slovenčiny, úradník, vydavateľ a knihovník vo Vatikánskej apoštolskej knižnici. Tu ho vymenoval pápež Pavol VI. za riaditeľa katalogizačného odboru. Na katalogizačnom oddelení Vatikánskej knižnice pracoval v rokoch 1943 - 1975, kde mal na starosti knihy v slovanských jazykoch. 26. septembra 1975 bol vymenovaný pápežskou kúriou do funkcie riaditeľa tohto oddelenia, čo vykonával až do dôchodku, do 1. februára 1983.