cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Amati
História bicích sád
Predchodcom prvej triedy klasickej sady sa stali prvé basové (veľký priemer blany a úzky korpus) a rytmické bubny, ktoré sa dodnes využívajú v niektorých dychovkách. Prvá klasická sada mala typické oblé mušle a k jej rozšíreniu a vylepšeniu prišlo v šesťdesiatych rokoch dvadsiateho storočia. Jej nevýhodou bola nestabilita. Dizajnovo kopírovala bicie značiek ako Ludwig alebo Gretsch. Vyrábali sa v perleťových prevedeniach s basovým bubnom 20".
Druhá rada bola typická kvalitnými a stabilnými stojanmi a hranatými mušľami. Obsahovala spravidla basový bubon 22" a perleťové prevedenie sa v tejto rade prestalo ponúkať. V katalógoch boli v ponuke aj maximalistické sady. Vyrábala sa v dvoch prevedeniach, pričom jedno z nich bolo bez spodných, rezonančných blán.
Tretia rada sa vyznačovala veľkými priemermi jednotlivých bubnov. Predávala sa so špeciálnou rampou v rôznych variáciách, ktoré napríklad obsahovali snare, jeden alebo dva basové bubny, dva až tri prídavné tomy, dva základné tomy (v niektorých prevedeniach aj tri alebo štyri) a jeden alebo dva kotly. Táto maximalistická sada bola zároveň poslednou sadou pred privatizáciou spoločnosti, po ktorej sa bicie nástroje prestali vyrábať.
Saola
Saola (lat. Pseudoryx) je rod z čeľade turovité a v rámci nej z podčeľade turorodé (Bovinae). Jediným druhom tohto rodu je saola alebo vu quang (Pseudoryx nghetinhensis).
Rozšírenie
Areál výskytu sa nachádza v juhovýchodnej Ázii v Annamských vrchoch na rozhraní štátov Vietnam a Laos. Žije skrytým spôsobom života v hustých dažďových pralesoch a svetom bol tento druh objavený až v roku 1992 na základe kostrových pozostatkov a koží, a vedecky popísaný o rok neskôr. Chytiť a skúmať saolu zblízka sa žiadnemu vedcovi dlho nedarilo, živú ju v prírode žiadny nevidel, fotografií existuje len malý počet a v žiadnej zoologickej záhrade nežije. Existujú však pozorovania jedincov žijúcich krátky čas v zajatí.
Opis
Na prvý pohľad sa podobá oryxom (rod Oryx), antilopám z púštnych oblastí Arábie a Afriky, tiež patriacim do čeľade turovitých. To sa odráža aj vo vedeckom rodovom názve Pseudoryx. V kohútiku dosahuje výšky okolo 85 cm a váži 85 až 100 kg. Približná dĺžka tela je 150 cm a chvosta 25 cm. Srsť má tmavohnedú so svetlejším odtieňom na šiji a spodných častiach tela. Úzky tmavý pruh prechádza od koreňa chvosta na zadné končatiny. Na hlave má svetlé škvrny, nad očami biele prúžky. Okolie dolnej pery a brada sú tiež biele. Chvost, na ktorom sa strieda biela farba s hnedou, je zakončený chumáčom čiernych chlpov. Saola má silný a dlhý krk. Mierne zahnuté rohy vretenovitého tvaru, dlhé 35 až 50 cm, sú tmavej farby a vyrastajú obom pohlaviam. Meno saola v laoštine znamená "vretenovitého tvaru", čo odkazuje na tvar rohov.
Ochrana
Na konci augusta 2010 bolo z Laosu oznámené, že miestni dedinčania jednu saolu chytili a priviedli do dediny, kde za niekoľko dní zviera uhynulo. Dokázali ho vyfotografovať a telo následne dostali vedci na skúmanie.
Podľa červeného zoznamu IUCN patrí saola ku kritický ohrozeným druhom. Počet jedincov je odhadovaný na najviac 750 kusov. Preto sa zišli odborníci z niekoľkých ochranárskych organizácií, aby naplánovali ďalšiu ochranu týchto unikátnych kopytníkov. Podľa správy Svetového fondu na ochranu prírody (WWF) chcú ochranári predovšetkým v Annamských vrchoch potlačiť pytliactvo (dosiaľ bolo zlikvidovaných takmer 200 tisíc drôtených ôk) a znížiť počet loveckých psov. V plánoch je tiež zlepšenie postupov pri pozorovaní saol a ich značkovanie rádiovými obojkami.
Ochranu koordinuje pracovná skupina za záchranu saol The Saola Working Group (SWG), ktorá plánuje vybudovanie záchrannej stanice pre tento druh. Na podpore tohto projektu sa podieľa niekoľko zoologických záhrad vrátane českej Zoo Praha.
Lodžia
thumb|Lodžia na radnici v Poznani Lodžia (tal. loggia) je horizontálna previsnutá nosná konštrukcia. Ide o otvorený priestor, po oboch stranách má plné nosné steny, na ktoré sa ukladajú stropné dosky podľa polohy, vzhľadom na líce. Priečelia objektu sú zapustené, polozapustené alebo predsadené, podľa materiálu oceľobetónové, montované a kombinované. Loggie zlepšujú architektonický vzhľad objektu a dispozíciu priestorov. Zapustené lodžie najviac zmenšujú obytnú plochu byt, zhoršujú osvetlenie vnútorných priestorov. Polozapustené vytvárajú prechod medzi balkónom a loggiou. Ďalšie nevýhody sú ako pri zapustenej loggii a veľká nevýhoda je potreba izolovať zvislé nosné múry.
Crans (Ain)
Crans je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Ain, v regióne Rhône-Alpes.
Polohopis
Crans má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod.
Obyvateľstvo
Graf vývoja obyvateľstva:
Saint-Règle
Saint-Règle je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Indre-et-Loire, v regióne Centre-Val de Loire.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Alexej Jevgenievič Čičibabin
Život
Čičibabin a jeho manželka, Vera Vladimirovna Čičibabinova, mali jedno dieťa, dcéru Natašu, ktorá sa stala chemičkou. Čičibabin umrel v roku 1945 a je pochovaný na ruskom cintoríne Sainte-Geneviève-des-Bois pri Paríži.
Výskum
Čičibabin je spájaný s vývojom niekoľkých dôležitých organických chemických reakcií. Jednou z nich je nová syntéza terpyridínu, známa ako Čičibabinova sytéza pyridínov. Medzi ďalšie reakcie patria Čičibabinova reakcia a Bodrouxova-Čičibabinova syntéza aldehydov.
Čičibabin je autorom knihy Osnovnye nachala organicheskoy khimii (Základy organickej chémie), ktorú napísal v roku 1924, ktorá sa stala hlavnými skriptami na výuku chémie na univerzite v Sovietskom zväze, prešla siedmimi edíciami v ruštine a a bola preložená do češtiny, slovenčiny, maďarčiny, francúzštiny, španielčiny, angličtiny a čínštiny. Edícia tejto knihy bola venovaná Čičibabinovej dcére, Nataši, ktorá zahynula pri výbucho v továrni v roku 1930.
Madame de Staël
Madame de Staël, Anne Louise Germaine barónka de Staël-Holstein, rodená Neckerová, obvykle nazývaná Madame de Staël (* 22. apríl 1766, Paríž – † 14. júl 1817, Paríž), bola francúzsko-švajčiarska spisovateľka.
Mladosť
Madame de Staël, ako je nazývaná v literatúre, sa narodila v Paríži v rodine občana zo Ženevy s nemeckými koreňmi Jacquesa Neckera. Bol spoločníkom a zakladateľom banky v Paríži, neskôr úradoval ako francúzsky minister financií (17771781) a predseda vlády a minister financií v 17881790. V salóne jej matky, spisovateľky Suzanne Curchod známej ako Madame Necker pochádzajúcej tiež zo Švajčiarska, z rodiny kalvínskeho farára, prebiehali dôležité rokovania, predovšetkým encyklopedistov. Madame de Staël tu spoznala dôležitých autorov neskorého osvietenstva a bola ovplyvnená ich myšlienkami. Už ako mladistvá podnikala pokusy písať, tak vytvorila v dvanástich rokoch jednu komédiu.
Cez svojho otca, ktorý bol najneskôr od 1768 aktívny na parížskej politickej scéne, mala veľmi skoro kontakt s politikou. Ako desaťročná bola prvýkrát na dlhšom pobyte v Anglicku.
Obdobie revolúcie
V roku 1786 sa vydala za baróna Erika Magnusa Staël-Holsteina, švédskeho atašé v Paríži, ktorý požiadal o jej ruku už osem rokov predtým. Po sobáši bola uvedená na kráľovskom dvore a spoločensky profitovala zo svojho postavenia manželky vyslanca, ktorým sa medzičasom jej muž stal. V priebehu štrnásťročného manželstva, rozviedli sa v roku 1800, porodila Madam de Staël päť detí. V roku 1787 porodila svoju prvú dcéru Gustavine, ktorá po dvoch rokoch umrela. Od roku 1788 mala prvý dlhší vzťah s milencom, grófom de Narbonne. Kvôli tomu často žila vzdialená od manžela, buď na cestách alebo v odlúčení.
V roku 1788 jej vyšlo prvé krátke dielo: čiastočne obdivné a čiastočne kritické Listy o povahe a dielach Jeana-Jacquesa Rousseaua. Napísala dve drámy, Sophie alebo tajné city a Jane Gray, publikované boli v 1790, a novela „Zulma“ v roku 1794.
V roku 1789 sympatizovala madame de Staël ako veľa liberálnych šľachticov a mešťanov s revolúciou. Jej salón bol miestom stretnutí vplyvných revolucionárov. Z väčšej časti bolo znenie ústavy vypracované pred jej zrakom. Aj v ďalšom období skúšala ovplyvňovať chod vecí, hlavne cez publicistickú činnosť a nepriamo cez vplyvných mužov, napríklad Narbonna, v roku 1790/91 krátky čas ministra vojny. V roku 1790 porodila druhé dieťa, syna Augusta Louisa.
Keď sa revolúcia začala od roku 1792 radikalizovať a politické špičky, budúci disidenti, upadali do smrteľného nebezpečenstva, skúsila v júli odviezť kráľovskú rodinu preč z Paríža, čo kráľovná odmietla. Sama madame de Staël utiekla v septembri na rodičovský zámok Coppet  pri Ženeve, kde neskôr porodila tretie dieťa Alberta. Coppet, ktorý kúpil jej otec, slúžil čoraz častejšie ako úkryt pre jej pobyty. Tu hostila aj iných utečencov a prijímala návštevy významných osôb, napríklad Chateaubrianda alebo Lorda Byrona.
V roku 1792 si držala salón v ulici du Bac, kde sa stretávala aj s liberálnou šľachtou, napr. Talleyrandom. Pred septembrovými masakrami toho roku však utiekla do Coppetu. S Talleyrandom sa neskôr stretla aj v Anglicku v roku 1793 a v roku 1796 preňho vybavila povolenie vrátiť sa do Francúzska.
Krátko po narodení syna Augusta odišla na viacero týždňov do Anglicka. Tam stretla francúzskych emigrantov, medzi nimi i Narbonna, a začala písať veľké politicko-filozofické pojednanie O vplyve vášní na šťastie osôb a národov. V roku 1796 bolo publikované. V septembri 1793 sa postavila na stranu Márie-Antoinetty svojou brožúrou s názvom Úvahy o procese s kráľovnou.
V roku 1794 spoznala v Coppete ženatého ale od ženy odlúčeného publicistu a literáta Benjamina Constanta. Strávila s ním dlhoročný, búrlivý vzťah, v ktorom mladší Constant bol síce fascinovaný jej genialitou a vitalitou, no sa z neho aj často snažil uniknúť a oslobodiť spod vplyvu.
Na jar 1795 publikovala madame de Staël svoju prvú vážnu knižnú publikáciu. Zbierku rôznych textov, medzi nimi jednu literárno-teoretickú esej o fikcii a dve novely. Takisto vo Švajčiarsku vyšla jej brožúra Myšlienky o mieri adresované M. Pittovi a Francúzom.(Ženeva, 1795)
Po Robespierrovom páde v júli 1794 a konci Teroru sa vrátila v máji 1795 spolu s Constantom do Paríža. Počas svojej kariéry politickej pozorovateľky a publicistky sa v roku 1795 zamiešala aktívne do politiky. Už od októbra 1795 bola podozrievaná mocnými Direktória, že sympatizuje s povstaním síl verných kráľovi a vykázaná z Paríža. Až začiatkom 1796 sa smela vrátiť.
Počas Direktória si založila v Paríži oficiálne povolený politický klub „Club de Salme“ pomenovaný podľa budovy Hôtel de Salme, kde sa jej krúžok schádzal a ktorý združoval osobnosti s politickou orientáciou osvietenskou a republikánskou. Jadrom tohto klubu bol okrem Germaine de Staël aj Benjamin Constant. thumb|Madame de Stael a dcéra Albertine V roku 1797 porodila v júni svoje štvrté dieťa Albertine, ktorej otcom bol veľmi pravdepodobne Constant. Koncom roka sa spoznala s Napoleonom Bonapartem, ktorý sa po svojom víťaznom ťažení v Taliansku snažil robiť kariéru v politike a preto ju aj s Constantom zo začiatku podporoval. Láska medzi nimi nevznikla a keď sa snažila zastaviť Napoleona v potlačovaní povstania vo Švajčiarsku, stala sa mu definitívne nesympatickou. V roku 1799 po prevrate 18. brumaira sa ocitla v opozícii proti Napoleonovi a jeho diktátorskému režimu.
Prvé cisárstvo
Germaine sa stala počas svojho pôsobenia niekoľkokrát „persona non grata“ v Paríži. Jej politický vývoj smeroval od osvietenstva britského pôvodu na začiatku v dôsledku revolučného teroru späť ku liberálnym ideálom šľachty. Toto sa výrazne prejavilo v období procesu s Máriou-Antoinettou a v období 1792-3, keď vo Francúzsku vládol teror gilotíny. Postavila sa proti trestu smrti pre bývalú kráľovnú.
Vo Francúzsku ju chránila neutralita švédskej ambasády, ak sa veci zhoršovali, odcestovala na územie Švajčiarska, ktoré bolo v tom čase už neutrálne. Na zámku Coppet vo Švajčiarsku sústreďovala okolo seba spoločnosť osobností rovnakého či podobného zmýšľania, hostila emigrantov a literátov. Bola súčasťou nepriateľskej koalície voči Bonapartemu. V zásade možno povedať, že bola desať rokov od doby, keď jej Napoleon zakázal pobyt v Paríži a jeho štyridsaťmíľovom okruhu roku 1803, v exile. V roku 1800 sa úradne rozviedla s barónom Staël-Holsteinom. Počas Napoleonovej Vlády Sto dní sa do Paríža vôbec nevrátila. Od roku 1814 si ešte niekoľkokrát otvorila salóny v Paríži a Coppete, no do politiky významne nezasiahla. Jej posledným manželom bol mladý dôstojník John Rocca. Umrela v roku 1817.
Dielo
Jej romány a poézia inšpirovali vznik romantickej literatúry u lorda Byrona, Scotta, Shelleyho a Chateaubrianda. Hoci jej próza prestala byť čítaná po doznení romantizmu, jej literárno-kritické, historické a politické eseje a memoáre si zachovali aktuálnosť aj v súčasnosti. Hlavné postavy jej noviel a románov boli ženy a ich citový život prepojený so snahou realizovať sa v pre ne ťažkých a zložitých sociálnych vzťahoch. Jej tvorbou sa inšpirovala a v podstate na ňu priamo nadviazala George Sand.
Indigirka
Indigirka je rieka v Jakutsku na severovýchode Ruska.
Podlaha
thumb|drevená parketová podlaha Podlaha je konštrukčné uložená na stropnej konštrukcii alebo na voľnej ploche upravenej zemnou. Rozdeľujeme ich na vnútorne a vonkajšie. Ich funkcia spočíva v skvalitnení povrchu a dotváraní priestoru po estetickej a architektonickej stránke. Požiadavky podláh sa delia na mechanické (obrusnosť, odolnosť voči nárazu, súdržnosť, prenos zaťaženie), estetické a architektonické (farebnosť, kvalita prevedenia), fyzikálne a chemické (odolnosť voči chemikáliám, ohňu a schopnosť izolovať) a odolnostné (mráz, sneh, voda, otrasy).
Požiadavky na nosnú vrstvu
Podkladom môže byť upravený terén alebo stropná konštrukcia. Tento podklad musí z podlahy prevziať statické a dynamické zaťaženie. Musí zabezpečiť ochranu podlahy proti prenikaniu zemnej vlhkosti a zabrániť prenikaniu vlhkosti zhora do základovej konštrukcie.
Požiadavky na nášľapnú vrstvu
Pre obytné stavby je hrúbka podla. Materiál : drevo, dlažba, mazanina a povlakové krytiny.
Drevená podlaha
Je to tradičná podlahovina. Jej výhoda spočíva v tepelno-izolačnej, estetickej a architektonickej vlastnosti.
Dlažby
Dlažby sa rozdeľujú na vonkajšie a vnútorné. Delíme ich na:
Mazaniny
Sú to celistvé, na mieste zhotovované podlahoviny. Delia sa podľa zmesí, z ktorých sa vyrábajú na: ● cementové ● betónové ● sadrové ● vápenné
Pom Klementieffová
Pom Klementieff (* 3. máj 1986, Quebec City, Quebec, Kanada), je francúzska herečka a modelka. Známa je vďaka filmovej úlohe Mantis vo filmoch Marvel Cinematic Universe ako Strážcovia Galaxie 2 (2017), Avengers: Nekonečná vojna (2018), Avengers: Endgame (2019), Thor: Láska a hrom (2022) a Strážcovia Galaxie 3 (2023).
Detstvo a mladosť
Klementieffová sa narodil v meste Quebec, v provincii Quebec, v štáte Kanada. Jej matka, je kórejského pôvodu a jej otec ruského a francúzskeho pôvodu. Je oficiálnou francúzskou občiankou, a nemá kanadské občianstvo. Jej starým otcom bol ruský maliar Eugene Klementieff (19011985). Jej rodičia si vybrali meno „Pom“, pretože je vo výslovnosti podobné kórejským slovám pre „jar“ (봄) a „tiger“ (범). Klementieffová žila v Kanade jeden rok. Jej rodina sa kvôli diplomatickej práci jej otca musela veľa krát sťahovať. Predtým, ako sa usadili vo Francúzsku, žili v Japonsku a na Pobreží Slonoviny.
Klementieffovej otec zomrel na rakovinu keď mala päť rokov a jej matka mala schizofréniu. Preto Klementieffová vyrastala u strýka a tety z otcovej strany.
S herectvom začala v 19 rokoch na dramatickej škole Cours Florent v Paríži. Niekoľko mesiacov po svojom vzdelávaní vyhrala divadelnú súťaž, ktorá jej udelila bezplatné hodiny na dva roky s najlepšími učiteľmi školy.
Kariéra
Mala jednu z hlavných úloh vo francúzskom filme Vlk z roku 2009.
V roku 2013 si zahrala v hollywoodskej produkcii filmu Oldboy, po boku Elizabeth Olsen, Josha Brolina a Samuela L. Jacksona. V roku 2017 bola obsadená do role Mantis v druhej časti filmu Strážcovia Galaxie a tým sa stalo stabilnou súčasťou filmov Marvel Cinematic Universe. Objavila sa tiež v rovnakej úlohe vo filmoch Avengers: Nekonečná vojna (2018) a Avengers: Endgame (2019).
V roku 2019 hosťovala v jednej epizóde televízneho seriálu Black Mirror. V rovnakom roku, si vyskúšala aj dabing, v animovanom filme Rodina Addamsovcov. O rok neskôr stvárnila rolu Martel v televíznom seriáli Westworld.
Súkromný život
Od roku 2013 žije v Los Angeles. Venuje sa taekwondu a od leta 2014 má fialový pás.
Akira Jošino
Akira Jošino (🇯🇵; * 30. január 1948, Suita, Japonsko) je japonský chemik a profesor.
Vytvoril prvé bezpečné produkovateľné lítiovo-iónové akumulátory, ktoré sa aktuálne používajú v mobilných telefónoch a laptopoch.
V roku 2019 získal Nobelovu cenu za chémiu spolu s M. Stanleym Whittinghamom a Johnom B. Goodenoughom za vývoj lítiovo-iónových batérií.
Životopis
Narodil sa v meste Suita v prefektúre Osaka Maturoval na Kitano High School v rodnej Osake v roku 1966, v roku 1970 získal titul B.S. a v roku 1972 titul M.S., oba z petrochémie na Kjótskej univerzite, a potom získal doktorát z inžinierstva na Osackej univerzite v roku 2005.
Na vysokej škole navštevoval prednášk& Keniči Fukuia, ktorý sa neskôr stal prvým ázijským laureátom Nobelovej ceny za chémiu.
Kariéra
Celú svoju neakademickú kariéru pôsobil v Asahi Kasei Corporation. , kde začal pracovať hneď po získaní magisterského titulu v roku 1972. V roku 1982 začal pracovať v Kawasaki Laboratory a bol povýšený na manažéra vývoja produktov pre iónové akumulátory v roku 1992. V roku 1994 sa stal manažérom technického vývoja pre manufaktúru A&T Battery Corp., spoločnej spoločnosti firiem Asahi Kasei a Toshiba. V roku 2005 sa v Asahi Kasei stal hlavným vedúcim vlastného laboratória. Od roku 2017 je profesorom na Meijo University.
Výskum
vľavo|náhľad|Akira Jošino V 80. rokoch 20. storočia začal skúmať dobíjateľné batérie (akumulátory) s použitím polyacetylénu. Polyacetylén je polymér, ktorý vedie elektrický prúd, čo zistil Hideki Širakawa, ktorý za tento objav získal v roku 2000 Nobelovu cenu za chémiu.
V roku 1983 vytvoril prototyp akumulátoru s použitím oxidu lítnokobaltitého (LiCoO2), ktorý v roku 1979 objavili Godshall a kolektív na Stanford University  a John B. Goodenough a Koiči Mizušima na University of Oxford ako katódy a polyacetylénu ako anódy. Tento prototyp, v ktorom materiál anódy neobsahuje žiadne lítium a ióny lítia sa presúvajú z katódy vyrobenej z LiCoO2 na anódu počas nabíjania, bol priamym prekurzorom moderných lítiovo-iónových akumulátorov.
Polyacetylén mal veľmi nízku hustotu, čo znamenalo, že vysoká kapacita vyžadovala veľký objem akumulátora, a takisto mal problém s nestabilitou, takže ho Jočino nahradil za uhlíkový materiál na výboru anódy a v roku 1985 vyrobil prvý prototyp lítiovo-iónových akumulátorov a získal na ne patent. To bol zrod Li-ion akumulátorov, ktoré sa dnes používajú.
Táto konfigurácia akumulátorov bola v roku 1991 komercializovaná firmou Sony a v roku 1992 firmou A&T Battery. Jošino popísal problémy a históriu procesu tohto vynálezu v kapitole knihy v roku 2014.
Jošino zistil, že uhlíkový materiál s konkrétnou kryštálovou štruktúrou bol vhodný ako materiál na výrobu anódy a tento materiál sa používal v prvej generácií komerčne predávaných Li-ion akumulátoroch. Jošino vyvinul zberač prúdu z hliníkovej fólie, ktorý tvoril pasivačnú vrstvu, aby bolo možné použiť vysoké napätie za nízku cenu, a vyvinul funkčnú membránu separátora.
Štruktúra Li-ion článkov, zavinutá do špirály, bola vyvinutá, aby Jošino vytvoril veľký povrch elektródy a umožnil prechod veľkého prúdu napriek nízkej vodivosti organického elektrolytu.
V roku 1986 zadal Jošino výrobcovi, aby vytvoril prvú sadu prototypov Li-ion akumulátorov. Na základe skúšok bezpečnosti týchto prototypov potom ministerstvo dopravy USA vydalo správu v ktorej bolo uvedené, že tieto akumulátory boli odlišné od kovových lítiových akumulátorov.
Cras-sur-Reyssouze
Cras-sur-Reyssouze je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Ain, v regióne Rhône-Alpes.
Polohopis
Cras-sur-Reyssouze má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Cras-sur-Reyssouze má 1206 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
Arabský pohár 2002
Arabský pohár 2002 bol ôsmym ročníkom Arabského pohára, medzinárodného futbalového turnaja pre národné tímy pod hlavičkou UAFA. Turnaj sa hral v Kuvajte od 16. do 30. decembra 2002.
Víťazom turnaja sa stala, ktorá vo finále zdolala 🇧🇭 1:0 po predĺžení.
Tímy
Na turnaji si zahralo 10 tímov. Maroko na turnaj poslalo svoj tím do 23 rokov.
AFC
CAF
Zoznam najväčších miest v Európe
pozn. Hrubým písmom sú vyznačené len hlavné mestá.
Saint-Roch
Saint-Roch je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Indre-et-Loire, v regióne Centre-Val de Loire.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Kamenný most v Dravciach
Kamenný most v Dravciach je gotický most pravdepodobne z konca 13. storočia, ktorý sa nachádza uprostred obce Dravce neďaleko Kostola svätej Alžbety Uhorskej. Ide o jedno klenbový most s lomeným oblúkom cez Dravecký potok. Most je postavený z lomového kameňa. Pravdepodobne ho postavila rehoľa antonitov, ktorá pôsobila v Dravciach. Most bol v minulosti viackrát rekonštruovaný. Výrazne stavebné úpravy sa odohrali v 15. storočí a 20. storočí, keď pri budovaní obchádzky zaliali stavebníci  jednu stranu mostu do betónu, takže lomený oblúk je už vidieť len na jednej strane. V roku 1985 bol most vyhlásený ako druh technickej pamiatky za národnú kultúrnu pamiatku Slovenskej republiky. Kamenný most v Draviciach spolu s Mostom svätého Gottharda pri obci Leles patrí k najstarším zachovaným kamenným mostom na Slovensku. Most dodnes slúži ako cestný objekt.
Saint-Senoch
Saint-Senoch je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Indre-et-Loire, v regióne Centre-Val de Loire.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Jelša sivá
Opis
Jelša sivá je ker až nižší strom 6 až 22 m vysoký. Kmeň jelši sivej je štíhly, priamy, zväčša rovný, valcovitý. Koruna je vajcovitá, husto listnatá. Jednoročné konáriky sú v priereze trojuholníkovité, sivo páperisté, neskôr lysavejúce, nelepkavé. Borka je sivasto hnedá, aj pri starších jedincoch hladká, niekedy len na báze (tesne nad zemou) plytko až hlboko rozbrázdená. Púčiky sú stopkaté, vajcovité, na vrchole zaokrúhlené, chlpaté, nelepkavé (podobné púčikom jelši lepkavej, neskoršie holé.
Prezimujúce jahňady sú nahé, rozkvitajú pred pučaním listov (2 až 3 týždne skôr ako pri jelši lepkavej). Samčie jahňady sú sediace alebo krátko stopkaté po 3 až 5 na konci konárov, 70 až 90 mm dlhé; okvetie 4 až 6 početné; tyčiniek je 4 až 6; peľnice sú žlté. Samičie jahňady sú po 4 až 8, vajcovité, šištičky sediace, iba dolné krátko stopkaté, vajcovito kužeľovité, dlhé 10 až 16 mm, široké 7 až 8 mm, s početnejšími šupinami. Nažky sú obrátene vajcovité, ploché, hrdzavohnedé, s úzkym kožovitým lemom.
Jelša sivá kvitne v marci až apríli. Plody dozrievajú v septembri a vypadávajú od októbra do decembra. Klíčivosť semien býva 15 až 25% a trvá jeden rok. Jelša je plodná ako 10 až 15 ročná. Rozmnožuje sa semenami aj odrezkami, máva mnoho koreňových a pňových výmladkov. Často sa vyskytuje aj ako viackmenný ker.
Rozšírenie
Jelša sivá je rozšírená takmer po celej Európe, na severe v Škandinávii po 70° severnej šírky, na polostrove Kola, na juhu prebieha hranica areálu po južnom okraji Álp na Balkánsky polostrov, ďalej zasahuje do oblasti severnej Ázie. Jej európsky areál sa prekrýva s výskytom jelše lepkavej ale rozširuje sa viac na sever, jej južný rozsah je naopak menší.
Dva poddruhy, rugosa a tenuifolia, pochádzajú zo severných častí Spojených štátov amerických a Kanady a tretí poddruh hirsuta sa vyskytuje v strednej a severovýchodnej Ázii.
Ekológia
Jelša sivá je typickou drevinou brehových porastov (lemuje toky riek, bystrín a stojatých vôd. Osídľuje holé, vegetáciou nepokryté plochy, dobre prevzdušňuje pôdy zaplavovaných vlhkých stanovíšť, neznáša stagnujúcu vodu a ťažké pôdy. Chýba na kyslých a rašelinných pôdach. Rastie v podhorskom aj horskom stupni. Na Slovensku do Na Kaukaze sa nachádza v nadmorských výškach do 1800 m.
Vo vyšších polohách v strednej Európe nahrádza jelšu lepkavú. Je mrazuvzdorná, takže môže rásť až po severnú hranicu lesa v Škandinávii a európskom Rusku, obmedzene len v oblastiach permafrostu. Jelša sivá dobre odoláva priamemu slnečnému žiareniu, je to priekopnícky druh, ktorý rýchlo osídľuje otvorené narušené oblasti a dokáže sa rýchlo regenerovať z koreňových výmladkov. Na jej severných a vyvýšených hraniciach je to jej hlavný spôsob rozmnožovania. Tam, kde sa prekrýva s jelšou lepkavou, môže príležitostne vytvárať hybridy aj keď to nie je bežné, pretože tieto dva druhy nekvitnú súčasne.
Význam a využitie
Jelša sivá ma mäkké, ľahké, dobre štiepateľné, ohybné ale málo trvanlivé a výhrevné drevo, ktoré je červenšie ako má jelša lepkavá. Kôra a plody obsahujú až 20 % tanínu.
Druh sa využíva ako prídavná a melioračná drevina v mrazových oblastiach a na neplodných pôdach pri spevňovaní zosuvných svahov. Vhodná je tiež k zalesňovaniu extrémnych stanovíšť. Dobre fixuje vzdušný dusík a je tolerantná aj k znečisteným pôdam. Je to vynikajúci priekopnícky druh na obnovu lesov a na nevyužívanej poľnohospodárskej pôde. Jej rýchly rast vytvára chránené podmienky, aby sa mohli usadiť trvalejšie dreviny. Má tiež bohatú listovú korunu a opadané lístie tak napomáha vytvárať pôdny humus.
Výťažky z jelše sa historicky používali na liečbu vyvrtnutia a pomliaždenia a tiež na problémy s močením a anémiu. Z jej dreva sa vyrábali dreváky, misky a slúžilo tiež ako materiál pre drevorezby.
Hrozby a choroby
Jelša sivá má relatívne málo významných hrozieb, pokiaľ ide o škodcov a choroby, aj keď staršie stonky sú náchylné na rozklad mnohými druhmi húb. Je však odolnejšia ako ostatné európske jelše voči oomycete Phytophthora alni.
Z chrobákov je to nosáčik brezový (Deporaus betulae), malý len 3 až 5 mm. Samička robí na jar na listoch hostiteľa listové zvitky v tvare ostrého kužeľa a do každého nakladie 2 až 3 vajíčka (počas svojho života urobí asi 15 takýchto zvitkov). Stáčanie listov začína obyčajne v júni. Na jeseň list spadne na opadavku, larva z neho vylezie a zakuklí sa v pôde. Na jar sa liahnu dospelé jedince. Trajektória rezu, ktorý samička robí na liste pri vytváraní zvitku, upútala pozornosť viacerých matematikov.
Cressin-Rochefort
Cressin-Rochefort je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Ain, v regióne Rhône-Alpes.
Polohopis
Cressin-Rochefort má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Cressin-Rochefort má 368 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
Crottet
Crottet je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Ain, v regióne Rhône-Alpes.
Obyvateľstvo
Crottet má 1721 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
Bejzbal na Ázijských hrách 2018
Bejzbal na Ázijských hrách 2018 bol bejzbalový turnaj v rámci multišportového podujatia Ázijských hier 2018. Konal sa v Jakarte, v Indonézii v dňoch od 21. augusta do 1. septembra 2018, za účasti rekordných 10 mužských tímov. Bejzbalový turnaj sa na hrách organizuje oficiálne od roku 1994 a toto bolo jeho 7. vydanie. Zápasy sa odohrali na dvoch štadiónoch: Gelora Bung Karno Baseball Field s kapacitou 2 000 a Rawamangun Baseball Field s kapacitou 1 000 divákov. Titul obhájila 🇰🇷, ktorá vo finálovom stretnutí zvíťazila nad 🇯🇵.
Johan Hendrik Weidner
Johan Hendrik Weidner (* 22. október 1912, Brusel, Belgicko - † 21. máj 1994, Monterey Park, Kalifornia, USA) bol účastník francúzskeho odboja počas druhej svetovej vojny. Založil podzemnú organizáciu s názvom Holandsko-Paríž. Sám previedol cez hranice nespočetné množstvo holandských Židov, anglických alebo amerických pilotov bombardérov a mnoho ďalších.
Bol členom cirkvi adventistov siedmeho dňa.
Žofia Meklenburská
Žofia Meklenburská (* 4. september 1557, Wismar – † 4. október 1631, Nykøbing Falster) bola rodom meklenburská princezná a sobášom s dánskym kráľom Frederikom II. dánska kráľovná.
Život
Otcom Žofie bol vojvoda Meklenburska-Güstrow Ulrich III. (1527 – 1603), matkou princezná Alžbeta Dánska (1524 – 1586), nevlastná sestra dánskeho kráľa Kristiána III.
Manželstvo a potomkovia
V roku 1571 pribudla na návštevu do Kodane teta Frederika II., Alžbeta Dánska so svojim manželom, meklenburským princom Ulrichom III. a štrnásťročnou dcérou Žofiou, o ktorú sa zaujímal dánsky kráľ. K uzavretiu manželstva však bolo potrebné vyjadrenie teologickej fakulty Kodanskej univerzity, lebo budúci snúbenci boli blízko príbuzní (Žofiina matka a Frederikov otec boli po otcovi súrodenci, hoci mali každý inú matku). Povolenie bolo udelené a po krátkych zásnubách bolo manželstvo uzavreté. Svadba Žofie s dánskym kráľom Frederikom II. sa konala 20. júla roku 1572 v Kodani a následujúceho dňa bola nová dánska kráľovná v katedrále Panny Márie v Kodani korunovaná.
Sobáš Žofie a Frederika bol – tak ako väčšina zväzkov v tom čase – dojednaný z dynasticko-politických dôvodov. Cez to aj cez veľký vekový rozdiel medzi manželmi (23 rokov) bolo ich manželstvo šťastné. Kráľovná často sprevádzala manžela na cestách po zemi a venovala sa predovšetkým rodinnému životu. Kráľ, ktorý sa podpisoval "FS", tvrdil, že to neznamená Fredericus Secundus, ale Fredericus & Sophia.
Z manželstva Žofie a Frederika II. vzišli následujúci potomkovia:
Regentstvo
Do manželovej smrti v roku 1588 nehrala Žofia vo verejnom živote veľkú úlohu. Po jeho skone prijala v roku 1590 regentstvo krajiny v mene svojho neplnoletého syna Kristiána; regentkou bola do roku 1594.
Žofia sa postarala o nemeckých vychovávateľov pre mladého kráľa a z jej popudu došlo k všeobecnému používaniu nemčiny na dánskom dvore, čo sa nestretávalo s kladnou odozvou u predstaviteľov regentskej rady vládnucou spolu s kráľovnou. Kráľovná veľmi obratne zaobchádzala so štátnymi financiami, odkláňajúc z nich čo sa dalo do kráľovskej pokladne. Jej panovanie došlo do napätých vzťahov medzi ňou na jednej strane a synom s regentskou radou na strane druhej – s radou bola v stave trvalej vojny. Keď Kristián IV. dosiahol plnoletosti, prikázal matke opustiť dvor a usadiť sa na ich statkoch na zámku v Nykøbing na ostrove Falster na juhu Dánska. Žofia sa musela zmieriť s porážkou aj s faktom, že jej syn už nie je dieťaťom, ktoré môže ovládať. Po roku však došlo medzi matkou a synom k zmiereniu.
Vyhnanie
Vo vyhnanstve v Nykøbing, kde kráľovná žila na statkoch pripísaných jej manželom, sa zaoberala liečivými rastlinami a zbieraním ľudových piesní. Spoločne s pastorom Andersom Vedelom vydala prvú zbierku ľudových piesní v knižnej podobe a tým sa pričinila o zachovanie dánskej ľudovej kultúry. Prestavala zámok v Nykøbingu a založila v ňom obrazovú galériu. Zaujímala sa o mnoho vecí, m. i. o astronómiu – ešte za manželovho života zriadila astronomické observatórium na ostrove v Sunde. Bola veľmi zdatným správcom svojich majetkov a ľahko rozmnožovala svoje financie poskytujúc dobre úročené pôžičky svojmu synovi aj rôznym iným princom.
Súčasníci charakterizovali kráľovnú ako panovačnú osobu aj tvrdú matku, veľmi nediplomatické a nepoddajné povahy, priliehajúce na materiálnych veciach. Zomrela ako najbohatšia žena Európy – majetok, ktorý po sebe zanechala, bol odhadnutý na obrovskú sumu 5,5 miliónov rigsdalerov a stal sa jablkom sváru medzi ich deťmi. Jej syn Kristián IV. bol pri nej v okamihu jej smrti zadlžený sumou 2 milióny rigsdalerov. Okrem iného zanechala po sobe Žofia obrovské pivnice plné skvelých vín; tieto zásoby neboli v čase panovania Kristiána IV. vyčerpaný, ač kráľ robil, čo mohol – koristili z nich ešte Švédi za okupácie Dánska v 2. polovici 17. storočia.
Kráľovná si často sťažovala na zlé vzťahy s Kristiánom. Obaja však mali dominantné a panovačné povahy a za týchto okolností boli harmonické vzťahy medzi matkou a synom len málo pravdepodobné.
Smrť
Kráľovná Žofia zomrela v požehnanom veku 74 rokov 4. októbra 1631 na svojich statkoch v Nykøbingu na ostrove Falster. Pochovaná bola v katedrále v Roskilde, mieste posledného odpočinku dánskych kráľov.
Protierózna ochrana
Protierózna ochrana je súbor opatrení, ktorých cieľom je zabrániť vzniku škodlivej erózie a znížiť intenzitu erózie na hodnotu prípustnej intenzity.
Prevádzkové opatrenia
Patria sem protierózna organizácia územia (poloha, tvar, komunikácia), agronomické opatrenia (vrstevnicové obrábanie pôdy, brázdovanie, protierózna agrotechnika), biologické (osevné postupy, lesné pásy, pásové pestovanie plodín, zatrávňovanie).
Technické opatrenia
Patria sem priekopy a terasy.
Retinosaurus
Retinosaurus je rod vyhynutého jašterotvarého plaza z infraradu scinkov, v rámci ktorého možno patrí do taxónu Pan-Xantusiidae. Rod zahŕňa jediný druh Retinosaurus hkamtiensis.
Druh bol opísaný na základe jedinca zachovaného v jantári. Skamenelina bola objavená v lokalite Hkamti v Mjanmarsku a datovaná do obdobia spodnej kriedy (albu) pred približne 110 miliónmi rokov. V jantári sa okrem fosílie plaza zachovalo aj niekoľko chrobákov.
Typový jedinec (GRS 29689) bol legálne získaný od mjanmarského obchodníka s drahokamami v roku 2019. Objav bol následne ohlásený v októbri 2021, a v januári 2022 bol platne opísaný tímom výskumníkov vedeným slovenským paleontológom Andrejom Čerňanským z UK v Bratislave.
Etymológia
Vedci živočícha pomenovali Retinosaurus hkamtiensis (v doslovnom preklade "živicový jašter z Hkamti").Rodový názov "Retinosaurus" (doslova živicový jašter z Hkamti) je odvodený z gréckych slov "retine" (živica), čo odkazuje na pôvod nálezu v jantári (mineralizovanej živici), a "saurus" (jašter). Druhový názov "hkamtiensis" odkazuje na lokalitu Hkamti, miesto nálezu typového jedinca.
Sainte-Catherine-de-Fierbois
Sainte-Catherine-de-Fierbois je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Indre-et-Loire, v regióne Centre-Val de Loire.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Montgiscard
Montgiscard môže byť:
Sainte-Catherine-de-Fierbois
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Vodný park Bešeňová
Vodný park Bešeňová je rekreačné stredisko pri obci Bešeňová v okrese Ružomberok. Zariadenie s celoročnou prevádzkou má vybudovanú sieť krytých i vonkajších bazénov, toboganov, wellness, ubytovacích i stravovacích kapacít i kongresových priestorov.
Poloha
Areál s rozlohou sa nachádza v západnej časti Liptovskej kotliny na okraji Bešeňovej, priamo pod Vodnou nádržou Bešeňová. Z Ružomberka je Vodný park vzdialený 9 km, z Liptovského Mikuláša. V blízkosti prebieha diaľnica D1 a železnica Žilina – Košice. Prístupný je cestou cez obec Bešeňová.
História
S využívaním geotermálnej energie v Liptovskej kotline sa začalo po vybudovaní vrtu v roku 1987. V hĺbke narazili na zdroj geotermálnej vody. Prvé bazény termálneho kúpaliska pre verejnosť otvorili v roku 1993 a v roku 1996 boli v blízkosti vybudované vodou vyhrievané skleníky na pestovanie paradajok. Výraznou zmenou prešiel areál po rozsiahlych investíciách a od roku 2006 pribudli k bazénom i reštauračné a ubytovacie služby.
V lete 2008 pribudli nové vonkajšie bazény, tobogany a šmýkačky. Počet bazénov sa rozrástol na 16, čím sa areál stal jedným z najväčších na Slovensku. Bol vybudovaný letný vstup s pokladňami a zázemím pre návštevníkov a rozšírili sa ubytovacie kapacity. Vodný park sa v súčasnosti rozprestiera na ploche, z čoho tvoria vodné plochy.
Bazény
V areáli sa nachádza celkovo 23 bazénov. Celoročne je otvorených 8 vonkajších bazénov s geotermálnou vodou, teplou od 27 do 39 °C. Vnútorné bazény s vodou teplou od 27 do 38 °C sú vybavené podvodnými sedacími lavicami, masážnymi tryskami, bublinkovačmi a chrličmi. V átriu sú 2 antikorové vírivky.
Geotermálna minerálna voda
V roku 1987 narazili v hĺbke na zdroj geotermálnej vody s teplotou 60,5 °C a výdatnosťou 45 l/s. Objavený horúci minerálny prameň pôsobí liečebne na pohybové a dýchacie ústrojenstvo, má priaznivé kozmetické účinky a vďaka prvku lítium pozitívne vplýva aj na psychiku.
Horúca voda, ktorej vek a biologická sterilizácia sa odhaduje na 27 000 rokov, obsahuje vápnik, horčík, sodík, draslík, železo, mangán, mimoriadne množstvo síranov, bikarbonáty, voľný oxid uhličitý a ďalšie minerály.
Relax
Súčasťou Vodného parku je aj:
Kongresové centrum
Súčasťou ubytovacieho komplexu sú aj 4 kongresové a konferenčné sály s kapacitou od 15 do 100 osôb, vhodné pre usporiadanie firemných akcií, školení a kongresov.
Zeki Amdouni
Mohamed Zeki Amdouni (* 4. december 2000, Ženeva, Švajčiarsko) je švajčiarsky profesionálny futbalista, ktorý hráva na poste útočníka v anglickom klube Burnley FC.
Klubová kariéra
Amdouni prešiel akadémiami Servette FC, FC Meyrin a Étoile Carouge FC. Svoju seniorskú kariéru začal práve v Étoile Carouge FC neskôr prestúpil do Stade Lausanne Ouchy.
Lausanne-Sport
Dňa 9. júna 2021 Amdouni prestúpil do FC Lausanne-Sport vo švajčiarskej superlige. Debutoval pri prehre 1:2 s FC St. Gallen 24. júla 2021. V sezóne 2021/22 odohral za klub 34 zápasov v ktorých strelil 12 gólov.
Bazilej
Dňa 24. júna 2022 sa Amdouni pripojil k FC Bazilej na dvojročné hosťovanie s opciou na kúpu. Za Bazilej debutoval 16. júla pri remíze 1:1 s Winterthurom. Svoj prvý gól za klub strelil 28. augusta pri výhre 4:2 nad úradujúcim šampiónom FC Zürich. Vo svojej prvej sezóne za klub odohral 32 zápasov v lige kde strelil 12 gólov. Stal sa najlepším strelcom Konferenčnej ligy UEFA 2022/23 spolu s Arthurom Cabralom, obaja strelili 7 gólov. Aj vďaka nemu sa Bazilej dostal až do semifinále.
Burnley
Dňa 19. júla 2023 prestúpil Amdouni do anglického klubu Burnley kde podpísal päťročnú zmluvu.
Medzinárodná kariéra
V seniorskej reprezentácii Švajčiarska debutoval 27. septembra 2022 proti Česku v Lige národov UEFA. Svoj prvý gól strelil 26. marca pri výhre 5:0 nad Bieloruskom v kvalifikácii na EURO 2024.
Klubové
''K 7. júlu 2023''
Medzinárodné
''K 7. júlu 2023''
Crozet (Ain)
Crozet je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Ain, v regióne Rhône-Alpes.
Polohopis
Crozet má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Crozet má 1839 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
Čínska agentúra pre pilotované kozmické lety
Hlavnou úlohou agentúry je jednotné riadenie čínskeho pilotovaného vesmírneho programu vrátane stratégie rozvoja, plánovania, celkovej technológie, výskumu a výroby, výstavby infraštruktúry, organizácie a vykonávania letových misií, využitia a propagácie, medzinárodnej spolupráce a vydávania správ atď. Riaditeľom agentúry je od roku 2018 Chao Čchun, ktorý predtým pôsobil ako zástupca riaditeľa.
1. futsalová liga žien
1. futsalová liga žien je najvyššia slovenská futsalová (FIFA) súťaž žien. Prebieha od roku 2015. Organizuje ju združenie Slovenský futsal, ktorý je členom Slovenského futbalového zväzu (SFZ). Najúspešnejším klubom je Spartak Myjava futsal, ktorý zvíťazil v štyroch ročníkoch. Od roku 2022 nesie mediálny názov Ženská Niké futsal liga.
Technické zariadenie budov
Technické zariadenie budov (TZB) je súbor profesií a zariadení v stavebníctve, ktoré zabezpečujú technické prostredie v budove. Pod TZB zaraďujeme kanalizáciu, vodovod, plynovod, vykurovanie, elektroinštaláciu a vzduchotechniku.
Technickým prostredím je to, vďaka čomu budova funguje ako celok a slúži požadovanému účelu – napr. je v nej správna teplota, voda a elektrina sú dostupné na požadovaných miestach, v budove je požadovaná vlhkosť, z budovy je odvádzaná znečistená voda atď.
Daewoo Leganza
náhľad|Daewoo Leganza SX
Technické zariadenie budov
Kanalizácia
Kanalizácia je súbor zariadení, ktoré slúžia na odvod odpadovej vody. Skladá sa z verejnej kanalizácie, domovej kanalizačnej prípojky a vnútornej kanalizácie.
Daewoo Leganza
Daewoo Leganza (V100) je veľký sedan (limuzína), ktorý vyrábala a predávala spoločnosť Daewoo Motors. Išlo o štvordverový sedan s motorom vpredu, predným pohonom a 5 miestnou karosériou. Vyrábala sa v Južnej Kórei, neskôr aj v iných štátoch v rokoch 1997 až 2002.
Technické zariadenie budov
Verejná kanalizácia
Tvoria ju stokové siete, ktoré zachytávajú a odvádzajú odpadové vody z oblastí do recipientu (rieka, vodný tok). Usporiadanie stokových sietí je závislé od členitosti terénu a od polohy recipientu, od umiestnenia čističky odpadových vôd a od spôsobu čistenia odpadových vôd.
Rozdelenie:
Daewoo Leganza
Vývoj
Leganza (V100) spolu s Lanosom (T100) a Nubirou (J100) boli stredobodom snahy Daewoo o vyvinutie vlastnej rady vozidiel a nahradenie modelov vyrábaných predtým v licencii od GM (Opel). Daewoo pri vývoji vozidiel využilo svetových konzultantov a dodávateľov. Pod dizajnérskym vedením ex-Porsche a ex-BMW inžiniera Dr. Ulricha Beza, bola Leganza vyvinutá len za 30 mesiacov s využitím rastúcej R&D siete Daewoo v Kórei, Worthingtone a Mníchove spolu s ďalšími globálnymi konzultantmi. Prevodovky dodala spoločnosť ZF a motory spoločnosť Holden Austrália. Dizajn Leganzy pochádza z dielne Italdesign pod vedením Giorgetta Giugiara, ktorý ho postavil na koncepte Jaguar Kensington z roku 1990. Tento koncept mimochodom ovplyvnil aj Toyotu Aristo z roku 1991 a prvú generáciu Lexusu GS. Dizajn bol porovnávaný s Maserati Coupé – ďalším z Giugiarovych dizajnov.
Vývoj Leganzy začal na konci roku 1993, potom ako začali práce na Lanose a Nubire, čím sa oddiaľovalo uvedenie Leganzy na niektorých trhoch. Po počiatočnom výskume Leganzy, ktorý viedol k vývoju auta strednej triedy, sa začali ďalšie práce na prototype V100. Vývoj vizuálnej stránky zabral 3 mesiace – leto 1994 – za pomoci dizajnérskeho štúdia ItalDesignu v Kensingtone. Jazdné skúšky začali v máji 1995 a skončili o rok neskôr a Leganza bola pripravená na masovú výrobu vo februári 1997. Leganza dosahovala aerodynamický odpor 0.32 Cx.
Technické zariadenie budov
Kanalizačná prípojka
Materiály, ktoré sa používajú sú PVC, liatina, oceľ, železobetón. Minimálny priemer potrubia je.
Vnútorná kanalizácia
Odvádza odpadové vody z objektu cez kanalizačnú prípojku do verejnej siete alebo septiku.
Daewoo Leganza
Marketing
K uvedeniu na trh došlo v roku 1997, Leganza pritom nahradila Espero a Prince. Daewoo výrazne rozšírilo svoju distribučnú sieť so vznikom nových modelov, a Leganzu ponúkalo celosvetovo. Daewoo si dávalo obzvlášť záležať na rozvojových krajinách, ktoré boli zapojené do výroby Leganzy, ako napríklad Poľsko, Rumunsko, Ukrajina, Rusko a Uzbekistan, v továrňach priamo vlastnených alebo licencovaných. Samozrejme sa jednalo len o skladanie CKD a SKD kitov, pochádzajúcich z továrne v meste Bupyong v Južnej Kórei.
Leganza sa predávala aj ako Doninvest Kondor na ruskom trhu, avšak v tejto variante bola výrazne ochudobnená o výbavu. V dobe uvedenia na trh bola Leganza o niečo dlhšia ako väčšina európskych a ázijských áut strednej triedy a bola predávaná aj ako lacné manažérske auto.
Technické zariadenie budov
Vodovod
Vodovod slúži na privádzanie vody do objektov a rozdeľujeme ho na verejný, domový a vnútorný.
Daewoo Leganza
Modely a motorizácia
Leganza bola uvedená na trh výhradne ako sedan s motorom 2.0 16V s výkonom 98 kW a bola dostupná s 5 stupňovou manuálnou alebo voliteľne s 4 stupňovou automatickou prevodovkou. Táto automatická prevodovka bola pomerne hlučná a preto ju neskôr nahradila elektronicky ovládaná varianta. Kvalita modelového ročníka 1998 zaostávala za očakávaním, preto výrobca už v roku 1999 urobil revíziu modelu, kde bola okrem iného zmenená automatická prevodovka, pribudol výkonnejší motor s kultivovanejším chodom, živším prejavom a vyššou spoľahlivosťou. Pre Leganzu bol plánovaný aj radový šesťvalec, avšak ten sa dostal až do modelu Evanda.
Technické zariadenie budov
Plynovod
Skladá sa z verejného plynovodu, prípojky a vnútorného plynovodu.
Daewoo Leganza
Modely a motorizácia
Facelift prišiel v roku 2001 a Leganza prevzala mnohé technické prvky z Evandy, ktorá sa v tej dobe už 2 roky predávala súbežne v Kórei. S faceliftom dostala Leganza aj hliníkové disky s iným dizajnom.
Výbava (SX a CDX)
Daewoo pri Leganze ponúkalo 2 varianty výbavy:
Piacenza
Piacenza je talianske mesto v oblasti Emilia-Romagna, hlavné mesto rovnomennej provincie. Leží neďaleko sútoku riek Pád a Trebia v lombardskej rovine.
Mesto je obchodným a industriálnym centrom, sídlom plynárenských a ropných rafinérií. Vyrába sa tu aj cement, potraviny, plasty a kožené výrobky.
Vývoj počtu obyvateľov
Počet obyvateľov
Sainte-Maure-de-Touraine (obec)
Sainte-Maure-de-Touraine je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Indre-et-Loire, v regióne Centre-Val de Loire.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Veterný mlyn (Velké Těšany)
thumb|Veterný mlyn Veterný mlyn vo Velkých Těšanoch je drevený veterný mlyn nemeckého typu.
V roku 1890 ho postavil Josef Páter na mieste staršieho mlyna z počiatku 19. storočia, ktorý zničil silný vietor. Po okupácii v roku 1939 bol uzavretý, po smrti Josefa Pátra v roku 1940 v ňom napriek zákazu mlel jeho syn František, bol ale zatknutý Gestapom. Po druhej svetovej vojne mlyn chátral, na konci 60. rokov ho odkúpil obecný výbor.
Od mája 2014 je národnou kultúrnou pamiatkou.
Mlyn spravuje Muzeum Kroměřížska a v sezóne je otvorený verejnosti.
Le Globe de la science et de l’innovation
náhľad|vľavo|Drevená konštrukcia Le Globe de la science et de l’innovation (doslova Glóbus vedy a inovácie) je pamiatka v CERN HQ v Meyrine, Švajčiarsko. Je vysoká 27 metrov, široká 40 metrov a je postavená z dreva ako symbol trvalo udržateľného rozvoju.
Rastislav Ballek
Rastislav Ballek (* 27. január 1971, Banská Bystrica) je slovenský dramatik a režisér.
Le Globe de la science et de l’innovation
Dejiny
Dejiny budovy siahajú do roku 2000, kedy architekt Peter Zumthor navrhol švajčiarsky pavilón na Expo v Hannoveri 2000 s použitím dreva. Drevo následne bolo použité aj na guľu, ktorú navrhli T. Büchi a H. Dessimoz na národné Expo 2002 v Ženeve. Počas 6 miesacov od otvorenia ju navštívilo 1,9 milióna návštevníkov.