cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Pálfiovský kaštieľ v Malackách
Súčasnosť
Malacký kaštieľ získal v roku 2012 v súťaži Kultúrna pamiatka roka čestné uznanie Ministerstva kultúry SR. Park ako aj zámok sú pamiatkovo chránené.
Trenčiansky 71. peší pluk
'''Trenčiansky 71. peší pluk alebo cisársky a kráľovský peší pluk č. 71''' bol vojenský pluk, rakúsko-uhorskej armády, ktorého domovskou základňou boli Trenčianske kasárne. Jednotka, tvorená množstvom slovenských vojakov sa stala známa svojimi bojovými úspechmi na frontoch počas 1. svetovej vojny, ako aj vzburou v srbskom Kragujevaci.
Raná história jednotky
Pod vplyvom citeľných vojnových neúspechov sa v rakúskych ozbrojených silách začali už v roku 1859 uskutočňovať dôležité vojenské reformy. V rámci reorganizácie armády boli spojením jednotlivých poľných práporov pôvodných radových peších plukov sformované nové pešie pluky. 71. peší pluk vznikol 1. februára 1860 z troch plukov 8. brnianskeho, 12. komárňanského a 54. olomouckého. V roku 1866 zasiahol do rakúsko-pruskej vojny. Od roku 1882 mal hlavné sídlo v Trenčíne. Pluk bol doplňovaný mužmi najmä z Trenčianskej, Oravskej a Turčianskej župy. Dostal aj prívlastok tzv. Drotársky regiment, čo vyplývalo z tradície drotárov v týchto župách.
Pálfiovský kaštieľ v Malackách
Externé odkazy
Pálffyovský kaštieľ Malacky - oficiálna stránka
Trenčiansky 71. peší pluk
Prvá svetová vojna
Významným sa stal v priebehu 1. svetovej vojny. V prvých dňoch vojny sa do radov pluku sústredilo 8 000 záložníkov, pred ich odchodom do bojov na východný front 8. augusta 1914 slúžil v Trenčíne poľnú omšu kurát pluku Jozef Tiso. 85% vojakov pluku boli Slováci.
Pluk sa začal aktívne zapájať do bojov vo vojne v auguste roku 1914, kedy bojoval v rámci 14. divízie V. zboru, proti dosiaľ nesústredeným ruským vojskám. Počas bojov o Lublin stratil okolo polovice vlastného mužstva a tak isto aj dôstojníkov. Po doplnení bojoval v ťažkých podmienkach na prelome rokov 1915 a 1916 proti Ruskému cárskemu vojsku v Karpatoch. Neskôr viac ako pol druha roka v zákopovej vojne v Haliči. Za účasť na týchto bojoch udelil arciknieža Friedrich pluku trikrát najvyššiu pochvalu.
Pálfiovský kaštieľ v Malackách
Externé odkazy
Pálffyovský kaštieľ - na stránkach TIK Malacky
Trenčiansky 71. peší pluk
Prvá svetová vojna
Bezprostredne po tejto kampani, v novembri roku 1916 bol pluk presunutý na taliansky front, kde pluk bojoval v tvrdej zime na prelome rokov 1916 a 1917. Na jeseň roku 1917 bojoval tento vojenský útvar v jednej z najťažších bitiek ťaženia pri rieke Piave, kde spočiatku dosiahol značné úspechy, keď prenikol cez Piavu, prerazil 3 pásma talianskej obrany a získal 1200 zajatcov. Už po týždni bojov mal však pluk ťažké straty, bol stiahnutý na doplnenie do oblasti Kragujevacu v Srbsku.
Vzbura v Kragujevci
náhľad|vpravo|Pamätná tabuľa povstalcom popraveným v Kragujevci
Pálfiovský kaštieľ v Malackách
Externé odkazy
Pálffyovský kaštieľ - na stránkach Malacké pohľady
Trenčiansky 71. peší pluk
Vzbura v Kragujevci
V apríli 1918 sa začali k pluku vracať vojaci z ruského zajatia. Keďže Rusko podpísalo v 3. marca v Brest-Litovsku mierovú dohodu s krajinami Trojspolku. Záložný útvar pluku sa formoval v Kragujevaci. Asi 2 400 až 3 000 Slovákov navrátivších sa zo zajatia vytvorilo 7 rôt 41. pochodovej formácie, ktorú mali 10. júna odveliť na južný front. Medzi týmito mužmi však panovala nechuť bojovať. Vojakom boli odoprené žiadané dovolenky, a tak sa po návrate zo zajatia nesmeli vrátiť pred cestou na front domov. 2. júna 1918 večer po vydaní žoldu sa vojaci vracali z mesta do ubytovní. Vojak Martin Riljak sa pod vplyvom alkoholu pol hodiny po večierke (21:00) dostal do stretu s dozorkonajúcim poddôstojníkom (rotným) Antonom Bednárom, veliteľom izby, ktorý ho na druhý deň chcel dať na raport. Riljaka sa však zastali ostatní vojaci, ktorí Bednára zbili. Množstvo ďalších, reagovalo na dianie živelnou vzburou tak, že so zbraňou v ruke (zmocnili sa asi 500 pušiek a niekoľkých guľometov ), vyšlo medzi 21. a 22. hodinou z kasární a rozhodlo sa postaviť proti nasadeniu jednotky na fronte. Väčšina nováčikov sa vzbure vyhla a z miesta utiekla k budove veliteľstva. Časť vzbúrencov pod vedením Jána Hudeca sa chcela zmocniť skladu munície, druhá skupina Pavla Klenjara prenikla k železničnej stanici, kde prerušila telegrafné spojenie. Sklad munície ani železničnú stanicu sa však nepodarilo obsadiť.
Veliteľ náhradného práporu podplukovník Artúr Marx začal urýchlene konať aby vzburu potlačil. Najprv pomocou jednotky dragúnov (jazdectva, v čase 1. sv. vojny bojujúceho už ako pechota využívaná na vedľajšie činnosti) a guľometnej čaty zastavil vzbúrencov postupujúcich k skladu munície a neskôr odrezal od spojenia s kasárňami skupiny, ktoré prenikli do mesta. Najhúževnatejší odpor kládli vzbúrenci izolovaní v kasárňach, no ten po nasadení delostrelectva postupne slabol. Veliteľom sa do obeda 3. júna podarilo odpor vojakov skoro (50 mužom z pluku sa podarilo újsť) celkom potlačiť (odzbrojiť a zaistiť) s minimálnymi stratami na životoch (podľa spomienok svedkov bolo zabitých 6 slovenských vojakov ).
Vyšetrovanie sa začalo hneď 3. júna 1918. Všetkým vojakom pluku skontrolovali zbrane, aby sa zistilo, či sa z nich strieľalo. Na základe výpovedí vojakov a informácií od agentov bol za vodcu vzbury nepriamo určený šikovateľ (rotný) Viktor Kolibík.
V sobotu 8. júna 1918 o 8. hodine rannej začal v sieni na prvom poschodí Oblastného veliteľstva (Kreiskommanda) v Kragujevci zasadať mimoriadny vojenský (stanný) súd s 81 obvinenými vzbúrencami. Na základe rozsudku bolo 9. júna 1918 popravených zastrelením 44 slovenských vojakov. Miestom popravy bola stará srbská strelnica Stanovljanske pole, ktorá sa nachádzalo asi kilometer od mesta. Ďalší účastníci boli odsúdení na tresty dlhoročného žalára. "„Vzbura v Kragujevci nebola ojedinelá. Proti pomerom v krajine a armáde rebelovali vojaci v rôznych kútoch monarchie. Vo februári 1918 sa vzbúrili námorníci v čiernohorskom prístave Kotorská boka, v máji v českom Rumburku, k incidentom došlo aj v kasárňach v Trenčíne a Prešporku,“ Peter Chorvát z Vojenského historického ústavu."
Posledné boje na Piave
Následne bol pluk doplnený a koncom mesiaca vyslaný na Piavský front, kde držal pozície pred útokmi talianskych vojsk ako aj česko-slovenských légií až do konca vojny v novembri 1918.
Povojnové obdobie
Po skončení vojny bol pluk začiatkom roku 1919 reorganizovaný a označený ako peší pluk č. 17, ktorého sídlom sa stalo rovnako ako predtým mesto Trenčín.
Veľké Ludince
Veľké Ludince sú obec na Slovensku v okrese Levice.
Obyvateľstvo
Národnostné zloženie je 83 % Maďarov, 16 % Slovákov a 1 % Rómovia.
Veľké Kozmálovce
Polohopis
Obec leží na ľavej strane rieky Hron, asi južne vzdušnou čiarou od Slovenskej brány. Obce v okolí sú na severe Tlmače, na východe Rybník a Hronské Kosihy , na juhu Starý Tekov  a Hronské Kľačany  a na západe Malé Kozmálovce. Okresné mesto Levice je vzdialené asi južne.
Dejiny
Prvá nepriama písomná zmienka pochádza z roku 1322, ktorá spomína Andreja z Kozmáloviec. Prvá priama písomná zmienka pochádza z roku 1337, kedy sa obec spomína ako Kozmal, neskôr sa spomína ešte v roku 1372, ale už pod názvom Nagykozmal. Majiteľom obce bol od roku 1362 rod Forgachovcov, ktorý prispel k rozvoju obce, neskôr panstvo Zlaté Moravce a potom obec prešla pod majetok Levického hradu. Od 18. storočia sa majiteľmi stali Migazziovci.
Z roku 1209 pochádza zmienka o osade Scevlen, ktorá sa nachádzala v katastrálnom území obce a z r. 1075 kde sa spomína osada Braian, ktorá ale pravdepodobne ležala na území Malých Kozmáloviec. Presne sa to nedá určiť, keďže pred úpravou toku Hrona v minulosti tvorili Malé Kozmálovce a Veľké Kozmálovce pravdepodobne jednu obec, rozkladajúcu sa na ostrovčekoch medzi ramenami rieky. Tá sa vylievala z koryta na rovinu, ktorá sa pred ňou otvorila po opustení Slovenskej brány.
Obyvateľstvo
Z etnografického hľadiska je obec zaujímavá typickým odevom – tekovský kroj, ktorý sa používa ešte aj dnes a typickými zvykmi, ktoré patria do tekovského regiónu.
Používaním mäkkého typu stredoslovenského nárečia patrí tiež medzi tzv. čilejkárske obce. Výraz „čilej“ znamená „teraz“.
Počet obyvateľov
K 31. decembru 2009 mala obec 730 obyvateľov.
Parky
V strede obce sa nachádzajú obecné parky. Lesoparky boli vysadené v roku 2015.
Touvérac
Touvérac je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Charente, v regióne Poitou-Charentes.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Dětkovice (okres Vyškov)
Dětkovice je obec v Česku v okrese Vyškov v Juhomoravskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 273 obyvateľov, z toho 131 mužov a 142 žien, pričom priemerný vek v obci bol 40,9 roka (muži 40,5 roka, ženy 41,3 roka).
Kleodaios
Kleodaios môže byť v gréckej mytológii:
Korčák (priezvisko)
Korčák je české a slovenské priezvisko. Na Slovensku je najčastejšie v okrese Skalica, najviac v Holíči, Kopčanoch a meste Skalica. V Česku sa najviac vyskytuje v Českých Budějoviciach a Prahe.
Panama (štát)
thumb|Prvá mapa Panamy ako nezávislej krajiny (1903) Panama je štát na pomedzí Južnej a Strednej Ameriky kontrolujúci strategický Panamský prieplav. Jeho susedmi sú na východe Kolumbia a na západe Kostarika. Počet obyvateľov presahuje 3 milióny. Hlavným mestom je Panama City. Svetový význam má Panamský prieplav medzi Atlantickým a Tichým oceánom.
Geografia
Západnú časť Panamy prestupuje vulkanické pohorie Cordillera de Talamanca, ktoré zasahuje až do Kostariky. Tu sa tiež tyčí najvyššia hora Panamy – Volcán Barú (známy tiež ako Chiriquí ). Ďalej na východ sa tiahne až takmer k prieplavu horské pásmo Serrania de Tabasará. Po oboch stranách pohoria sa rozkladajú pobrežné nížiny, len na polostrove Azuero na juhu Panamy sa terén od pobrežia Panamského zálivu opäť strmo zdvíha. Východne od Panamského prieplavu prebiehajú paralelne s pacifickým aj karibským pobrežím dva nižšie horské oblúky, ktoré na úplnom východe uzatvárajú najrozsiahlejšiu panamskú nížinu. Národné parky v Paname (napr. NP Coiba, NP Darién alebo NP La Amistad) a ďalšie chránené územia pokrývajú na 34 % rozlohy štátu. Najvýznamnejším súostrovím patriacim Paname je Perlové súostrovie v Panamskom zálive.
V roku 2005 pokrývali lesy 59,2 %, savany zaberali len 0,2 % územia štátu, poľnohospodárska pôda 37,9 %. V Paname je viac ako 500 riek, pričom na niektorých sú priehrady, ktoré slúžia na produkciu elektriny a plnia kľúčovú úlohu pri zásobovaní kanála vodou.
Podnebie
Podnebie Panamy je horúce a vlhké po celý rok, v západných horách je podstatne chladnejšie. Na karibskom pobreží spadne ročne 2 500 –  zrážok, tichomorské je výrazne suchšie.
Dejiny
Územie Panamy bolo pôvodne osídlené Indiánmi, ale od začiatku 16. storočia krajinu objavovali a okupovali Španieli. Kolumbus sa objavil pri jej brehoch už roku 1502, čo bol začiatok jej začlenenia do španielskych kolónií, kde zotrvala cez 300 rokov. Ako strategické najužšie miesto v Amerike medzi Pacifikom a Atlantikom sa stala Panama rýchlo miestom čulého obchodného a tranzitného ruchu. V prvej fáze vznikla medzi oceánmi cesta, neskôr ju nahradila železnica a na začiatku 70. rokov 19. storočia sa začal napĺňať dávny sen námorníkov, keď sa začal budovať Panamský prieplav prehradením rieky Río Chagres priehradou, pričom vzniklo Gatúnské jazero.
So stavbou začala Francúzska Všeobecná spoločnosť medzioceánskeho prieplavu, ktorá ale cez značné výdaje na začiatku 20. storočia ekonomicky skrachovala. V týchto rokoch bola Panama stále súčasťou nezávislej Kolumbie, čo sa nepáčilo USA, ktoré zinscenovali v krajine revolúciu, ktorá viedla k vyhláseniu nezávislosti roku 1903 a k preneseniu práv a záväzkov na stavbu kanálu na Spojené štáty. Nasledovalo podpísanie zmluvy medzi Panamou a USA, ktorá zaručovala USA kontrolu 16 kilometrov širokého pásma okolo Panamského prieplavu. USA vyplatili Paname jednorazový poplatok 10 miliónov dolárov a poskytli prísľub platenia každoročného poplatku vo výške 250 000 dolárov.
Pri stavbe železnice a neskôr prieplavu zahynulo obrovské množstvo robotníkov na následky malárie a žltej zimnice. Aj cez tieto útrapy bol ale kanál dokončený a prvá skúšobná plavba dlhým kanálom sa uskutočnila roku 1913, slávnostné otvorenie potom 15. augusta roku 1914. Dnes je prieplav strategickou tepnou skracujúcou cestu medzi oceánmi. Pre narastajúcu dopravu a nové lode sa stal prieplav nedostatočný, preto sa v nedávnej dobe pristúpilo k jeho rozširovanie, napriek tomu však ním stále nemôžu preplávať obrovské kontajnerové lode. Prieplav prekonávajú 2 pevné mosty (Puente de las Américas a Puente Centenario), ktoré zaisťujú kontinuity Panamericany.
V roku 1979 predala správu nad prieplavom americká vláda Paname, ale až do prvého dňa roku 2000 si ponechala právo kontrolovať preplávanie lodí a vojensky ho brániť.
V 80. rokoch zosilnel vplyv armády v krajine. V čele armády stál generál Manuel Noriega, ktorý v roku 1989 zrušil voľby, v ktorých vyhrala opozícia. V decembri 1989 schválil americký prezident George H. W. Bush vojenskú operáciu proti režimu generála Noriegu, ktorá mala za cieľ ochrániť americké práva, brániť a prevádzkovať prieplav a predať Noriegu spravodlivosti. V súčasnosti je Panama jednou z mála krajín na svete, ktoré nedisponujú stálou armádou.
Hospodárstvo
Vďaka výhodnej zemepisnej polohe patrí panamské hospodárstvo k jedným z bohatších v Strednej Amerike. Panamská ekonomika je založená na službách, ktoré tvoria 78% HDP. Hrubý domáci produkt Panamy v roku 2012 vzrástol o 10,8%, napriek tomu žije asi 14% populácie v chudobe.
Pod panamskou vlajkou je registrovaných vyše 3000 lodí, pretože registračné poplatky sú malé a pracovné zákony veľmi benevolentné. Pätina populácie je zamestnaná v poľnohospodárstve, ktoré vytvára 6% HDP. Najvýznamnejšie poľnohospodárske produkty sú banány, cukrová trstina, káva, kukurica a ryža. Väčšina priemyselnej produkcie zostáva na území Panamy a slúži na uspokojenie domácej potreby.
Sektor služieb je tvorený predovšetkým prevádzkovaním prieplavu a bankovníctvom. Nemalou mierou prispieva aj Bezcolná zóna Colón, ktorá je druhou najväčšou bezcolnou zónou na svete. Medzinárodný obchod zároveň podporuje fakt, že oficiálnou menou Panamy je okrem tunajšej Balboa aj americký dolár.
V roku 2008 patrili medzi najvýznamnejšie exportné položky predovšetkým produkty poľnohospodárstva, rybolovu a akvakultúry. Menovite banány, káva, vodný a cukrový melón a ďalšie ovocie a zelenina, ďalej potom tuniak, krevety a ďalšie morské plody. Významnú úlohu pri tvorbe HDP zohral i turizmus, ktorého príjmy predstavoval v roku 2009 9,3% štátneho HDP.
Obyvateľstvo
V roku 2010 žilo v Paname 3 405 813 osôb. Väčšinu obyvateľstva tvoria mestici. Podľa sčítania obyvateľstva v roku 2010 žilo v Paname 313 289 ľudí afrického pôvodu a 417 559 obyvateľov indiánskeho pôvodu. Okrem španielčiny má od 26. novembra 2010 status oficiálneho jazyka 7 najrozšírenejších indiánskych jazykov (Ngöbe, Kuna, Emberá, bugle, Wounaan, Naso tjerdi a Bri-Bri). Ďalším rozšíreným jazykom je angličtina.
Najvýznamnejšie indiánske etnika sú:
Vývoj počtu obyvateľov
Počet obyvateľov
Administratívne členenie
Panama sa skladá z 9 provincií a 5 "comarcas" (územie, kde podstatnú časť obyvateľstva tvoria pôvodné indiánske kmene).
Ostrý potok
Ostrý potok môže byť:
Zoznam národných prírodných pamiatok na Slovensku
Toto je zoznam národných prírodných pamiatok na Slovensku (stav k 31. decembru 2022).
Sémantický vzťah
Sémantický vzťah je niektorý zo vzťahov medzi slovami, významami a predmetmi, napr. jednoznačnosť, mnohoznačnosť.
Gramatický význam
Gramatický význam je dôležitý významový útvar vyjadrovaný slovným tvarom a týkajúci sa celej skupiny slov, resp. slovného druhu. Gramatickým významom je napr. gramatická kategória, ktorá sa uplatňuje pri utváraní konštrukcií a ich zložiek.
Jazykový význam
Jazykový význam je obsahová zložka jazykového výrazu.
V štrukturalizme sa jazykový význam charakterizuje takto: ''... význam určitého jazykového elementu sa dá stanoviť na úrovni siete jeho funkčných vzťahov k iným elementom jazyka.... za nositeľa významu jazykového elementu sa… (pokladajú) funkčné vzťahy, v ktorých sa tieto elementy nachádzajú v rámci celku lingvistickej štruktúry.''
L’Hôpital-le-Mercier
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Veľké Turovce
Veľké Turovce sú obec na Slovensku v okrese Levice. Vznikli zlúčením obcí Stredné Turovce a Dolné Turovce do jedného celku.
Aristomachos (syn Kleodaia)
Aristomachos je v gréckej mytológii syn Kleodaia z rodu Heraklovcov.
Aristomachos z rodu Heraklovcov bol jedným z vodcov, ktorý sa spolu s Dórmi zúčastnil bojov o dobytie mykénskeho Peloponézu. Aristomachos v tvrdých bojoch zahynul. Jeho synovia Temenos a Kresfontes sa však víťazného konca vojny dožili, len jeho tretiemu synovi Aristodémovi to osudom nebolo dopriate, zomrel ešte pred záverečným útokom zasiahnutý bleskom. Víťazi si potom Peloponéz rozdelili žrebom. Temenos sa stal kráľom v Argu, Kresfontes kráľom Messénie a Lakónia pripadla deťom Aristodéma, dvojičkám Eurysthenovi a Proklovi.
Zápas storočia (box)
Prívlastok zápas storočia si od fanúšikov alebo novinárov vyslúžili viaceré boxerské zápasy. Patrili medzi ne napríklad
Luciano Floridi
Luciano Floridi (* 16. november 1964, Rím, Taliansko) je taliansky filozof a logik, profesor filozofie na univerzite v Oxforde a Bari.
Kovalinec
Kovalinec je potok na hornej Orave, v okrese Tvrdošín. Je to pravostranný prítok potoka Bratkovčík, meria 2,8 km a je tokom V. rádu.
Pramení zo severnej strany vrchu Hálečková nad mestom Trstená na severnom okraji Oravskej vrchoviny, v nadmorskej výške približne 735 m n. m. odkiaľ tečie 2 km smerom na severovýchod. Následne vteká do Oravskej kotliny, podteká cestu III. triedy Trstená - Nové Ústie a severne od časti Trstená-Ďurdinová sa oblúkom stáča smerom na východ, pričom preteká lokalitou Kovalinec. Ďalej podteká štátnu cestu č. 59, stáča sa na juhovýchod a nad športovým areálom v Trstenej sa v nadmorskej výške približne 624 m n. m. vlieva do Bratkovčíka.
Martin & la talpoj
Martin & la talpoj je hudobná formácia, ktorú založil Martin Wiese po tom, ako sa skupina Persone stala neaktívnou. Pozostáva z Martina Wiese a jeho hudobných priateľov zo skupiny Jetpitol. V skupine Persone bol Wiese motorom, písal väčšinu hudby a textov piesní.
Podmienky v Persone sa ale zmenili a už nebolo možné spolu hrať. Wiese sa nechcel stratiť z esperantskej hudobnej scény a začal s nahrávaním sólového albumu. Nahrával ho počas "voľných chvíľ" 2 roky. Hlavnou piesňou sa stala Pli ol nenio (Viac ako nič). Podľa vyjadrenie Wiese názov zodpovedá podmienkam tvorby, "Lepšie ako nerobiť nič."
Skupina síce vznikla v roku 2005 a prvý album vydala v 2007 ale prvý elektrický koncert mala až na Kultura Esperanto-Festivalo 2009. Samotný Wiese však často koncertuje sám akusticky. Akustické koncerty sú dokonca často obľúbenejšie, lebo jasnejšie počuť hlas.
Francúzska akadémia
thumb|right|230px|Francúzska akadémia
Francúzska akadémia je francúzska inštitúcia zodpovedná za normovanie a kodifikáciu francúzštiny a vydávanie príslušných záväzných slovníkov a iných jazykovedných diel. Jej úloha je teda podobná Jazykovednému ústavu Ľ. Štúra Slovenskej akadémie vied.
Je to jedna z najstarších francúzskych inštitúcií. Bola založená v roku 1635 kardinálom Richelieuom, hlavným ministrom kráľa Ľudovíta XIII., s cieľom dohliadať na čistotu francúzskeho jazyka. Je najstaršou z piatich akadémií Francúzskeho inštitútu.
Akadémia pozostáva zo štyridsiatich členov. Noví členovia sú volení aktuálnymi členmi akadémie. Je to veľká prestíž stať sa jedným z jej členov. Akademici dostávajú funkciu na celý život, ale môže im byť odobraná pre nevhodné správanie. Úlohou Akadémie je pôsobiť ako oficiálna autorita týkajúca sa jazyka.
Dejiny
thumb|left|Kardinál Richelieu sa zaslúžil o vznik Francúzskej akadémie.
Za počiatok Akadémie môžeme považovať neformálnu skupinu, ktorá sa utvorila z návštevníkov literárneho salónu Madame de Rambouillet v Paríži (v hoteli Hôtel de Rambouillet) koncom dvadsiatych rokoch a začiatkom tridsiatych rokov sedemnásteho storočia. Kardinál Richelieu, taktiež jeden z pravidelných návštevníkov, si neskôr vzal túto skupinu pod svoju ochranu. V očakávaní oficiálneho vytvorenia orgánu bolo niekoľko členov vymenovaných v roku 1634. 22. februára 1635 na Richelieuovo naliehanie im kráľ Ľudovít XIII. udelil výsadnú listinu, ktorá oficiálne založila Francúzsku akadémiu. Výsadná listina bola zaregistrovaná v parlamente 10. júla 1637. Jej úlohou bolo „očistiť“ a upraviť francúzsky jazyk a dať mu pravidlá tak, aby bol zrozumiteľný pre všetkých.
Prezident Francúzska je protektorom alebo patrónom Akadémie. Túto úlohu pôvodne vykonával kardinál Richelieu, ktorého po jeho smrti v roku 1642 nasledoval Pierre Séguier, francúzsky kancelár. Kráľ Ľudovít XIV. prebral túto funkciu po Séguierovej smrti v roku 1672. Od tých čias zastáva francúzska hlava štátu funkciu protektora Akadémie.
V rokoch 1672-1805 sa oficiálne stretnutia Akadémie konali v Louvri, od roku 1805 sa členovia Akadémie stretávajú v budove kolégia štyroch národov (Collège des Quatre Nations), v súčasnosti známej ako Palais de l'Institut. Ostatné akadémie Francúzskeho inštitútu sa taktiež stretávajú v budove Palais de l'Institut.
Členstvo
Francúzska akadémia má štyridsať kresiel, z ktorých každému je pridelené samostatné číslo. Kandidatúry sa podávajú na konkrétne čísla, nie Akadémii. Ak je voľných viacero kresiel, kandidát sa môže uchádzať o každé kreslo zvlášť. Keďže každý novozvolený člen musí pri svojom prijatí do Akadémie predniesť reč, v ktorej vyjadrí uznanie svojmu predchodcovi, už sa stalo, že sa niektorí odmietli uchádzať o určité kreslo, pretože nemali radi svojho potenciálneho predchodcu.
Členom Akadémie sa hovorí „nesmrteľní“ (les immortels) a to kvôli mottu, ktoré sa nachádza na oficiálnej pečati Akadémie udelenej kardinálom Richelieuom. Motto, ktoré znie: À l'immortalité, teda „Na nesmrteľnosť“ sa však vzťahuje k francúzskemu jazyku a nie k akademikom.
Jeden z nesmrteľných je svojimi kolegami zvolený za stáleho tajomníka. Túto funkciu plní celý život, alebo dokiaľ z nej nerezignuje. Akadémia tiež môže bývalému stálemu tajomníkovi udeliť čestné tajomníctvo. Najstarší člen (podľa dátumu svojho zvolenia) je dekanom Akadémie.
Voľba nových členov
thumb|right|Raymond Poincaré bol jedným z piatich najvyšších predstaviteľov Francúzska, ktorí sa stali členmi Francúzskej akadémie. Na obrázku má oblečený typický zelený habit Akadémie. Nových členov Akadémie volia aktuálni členovia (pôvodní boli vymenovaní). Keď sa uvoľní kreslo, záujemca, ktorý si želá byť kandidátom, sa oň uchádza u tajomníka. Existujúci členovia tiež môžu nominovať iných kandidátov. Kandidát je zvolený len v prípade, že dostane nadpolovičnú väčšinu hlasujúcich členov. Minimálny počet hlasujúcich, aby kandidát mohol byť zvolený, je 20. Ak žiaden z kandidátov nezíska nadpolovičnú väčšinu, voľba sa musí zopakovať neskôr. Voľba je platná len ak ju protektor Akadémie, t. j. prezident Francúzska, schváli. Prezidentovo schválenie však zvyčajne býva formalitou (jedinýkrát sa rozpútala kontroverzia týkajúca sa kandidáta Paula Moranda, ktorého zvoleniu sa postavil Charles de Gaulle v roku 1958. Morand bol nakoniec zvolený o desať rokov neskôr a bol prijatý bez obvyklej návštevy Elyzejského paláca).
Nový člen je slávnostne uvedený pri zasadaní Akadémie. Prednesie Akadémii reč, v ktorej musí „vychváliť“ člena ktorého nahrádza a potom si vypočuje reč jedného z akademikov. O osem dní neskôr sa koná verejná recepcia, na ktorej prednesie novozvolený člen ďalšiu reč, v ktorej ďakuje akademikom za svoje zvolenie. Už sa stalo, že člen (konkrétne Georges de Porto-Riche) nebol prijatý, pretože jeho pochvalná reč na svojho predchodcu nebola komisiou Akadémie pre čítanie považovaná za uspokojivú a on odmietol ju prepísať. Georges Clemenceau zas odmietol byť prijatý, pretože sa bál, že by ho prijímal jeho nepriateľ Raymond Poincaré.
Za celú svoju existenciu prijala Akadémia 710 nesmrteľných, z toho 4 boli ženy (prvá žena, Marguerite Yourcenarová, bola zvolená v roku 1980. Po nej nasledovali Jacqueline Worms de Romilly v roku 1988, Hélène Carrère d’Encausse v roku 1990, Florence Delayová v roku 2000 a Assia Djebarová v roku 2005. Okrem týchto zvolených žien kandidovalo ďalších 14, prvá v roku 1874). Osoby, ktoré nie sú občanmi Francúzska môžu byť a boli zvolené. Hoci väčšina akademikov sú spisovatelia, nie je podmienkou byť spisovateľom aby sa človek mohol stať členom. Členmi Akadémie už boli niekoľkí politici, právnici, vedci, historici, filozofi, a vyšší predstavitelia rímskokatolíckej cirkvi. Takisto už bolo členmi päť najvyšších predstaviteľov Francúzska (Adolphe Thiers, Raymond Poincaré, Paul Deschanel, Philippe Pétain, a Valéry Giscard d’Estaing), a jedna zahraničná hlava štátu (Léopold Sédar Senghor, prvý prezident Senegalu). Medzi ďalších slávnych akademikov patria aj: Alexandre Dumas mladší, Victor Hugo, Montesquieu, Louis Pasteur, Henri Poincaré či Voltaire.
Vylúčenia z Akadémie
Členovia Akadémie ostávajú členmi celý svoj život. Avšak sa už stalo, že niektorí boli vylúčení pre veľmi nevhodné správanie. Prvý takýto prípad sa vyskytol v roku 1638, keď bol vylúčený Auger de Moléon de Granier pre krádež. Posledné vylúčenia sa odohrali na konci druhej svetovej vojny a týkali sa Abela Bonnarda, Abela Hermanta, Philippa Pétaina, a Charlesa Maurrasa, ktorí boli vylúčení pre svoju spoluprácu s Vichystickým režimom. Celkovo bolo z Akadémie vylúčených 20 členov.
„Štyridsiate prvé kreslo“
Mnoho významných francúzskych spisovateľov sa nestalo členmi Francúzskej akadémie. V roku 1855 spisovateľ Arsène Houssaye vymyslel výraz „štyridsiate prvé kreslo“ pre tie osobnosti, ktoré by si zaslúžili byť členmi, ale sa nimi nikdy nestali, či už preto, lebo ich kandidatúry boli odmietnuté, pretože nikdy nekandidovali, alebo preto, lebo zomreli skôr, než sa pre nich uvoľnilo kreslo. Medzi významné osobnosti francúzskej literatúry, ktoré sa nikdy nestali akademikmi patria napríklad: Honoré de Balzac, René Descartes, Denis Diderot, Gustave Flaubert, Molière, Marcel Proust, Jules Verne, či Émile Zola.
Uniforma
Oficiálna uniforma, ktorú nosia akademici, je známa ako l’habit vert, čiže zelený habit. Tento odev bol prvýkrát použitý v čase, keď Napoleon Bonaparte reorganizoval Francúzsky inštitút a je spoločný pre všetkých jeho členov. Skladá s z dlhého čierneho plášťa a čierneho dvojrohého klobúka s perom, oboje bohato vyšívané zlatozelenými listami, čiernych nohavíc alebo sukne. Motív výšiviek navrhol francúzsky maliar Jean-Babtiste Isabey. Každý člen (okrem žien a cirkevných predstaviteľov) navyše dostane slávnostný kord (l’épée), nádhernú zbraň vytvorenú pre túto udalosť veľkým gruzínskym zlatníkom Goudjim. Niektoré ženy predsa len o kord požiadali, prvá bola Mme Carrère d’Encausse, nasledovali ju aj Madames Florence Delayová a Assia Djebarová.
Funkcia
Akadémia je oficiálnou autoritou Francúzska pokiaľ ide o správne používanie francúzskeho jazyka, jeho gramatiku a slovnú zásobu, aj keď jej odporúčania nemajú žiadnu zákonnú právomoc. Niekedy dokonca ani vládne orgány nedbajú na jej rozhodnutia.
Francúzska akadémia má niekoľko funkcií: Toto jej pôvodné poslanie bolo definované v jej stanovách. Akadémia sa snažila o ustálenie francúzskeho jazyka.V súčasnosti zachováva jeho kvality a sleduje jeho vývoj. Definuje správne používanie a to jednak zdokonaľovaním akademického slovníka, ale tiež svojimi odporúčaniami a účasťou v rôznych názvoslovných komisiách. Toto poslanie, pôvodne neplánované, sa stalo možným vďaka darom, ktoré Akadémia dostala. Francúzska akadémia každým rokom udeľuje okolo šesťdesiat ocenení. Takisto podporuje dotáciami literárne a vedecké spoločnosti, pomáha mnohopočetným rodinám, vdovám, znevýhodneným osobám a tiež rozdeľuje niekoľko štipendií.
Akademický slovník
Akadémia vydáva slovník francúzskeho jazyka, známy ako Dictionnaire de l’Académie française, ktorý je vo Francii považovaný za oficiálny. Špeciálna komisia zložená z niekoľkých (nie zo všetkých) členov Akadémie sa zaoberá kompiláciou slovníka. Akadémia dokončila 8 vydaní, ktoré vyšli v rokoch 1694, 1718, 1740, 1762, 1798, 1835, 1878 a 1935. V súčasnosti pracuje na deviatom vydaní, ktorého prvý zväzok (A až Enzyme) sa objavil v roku 1992, a druhý zväzok (Éocène až Mappemonde) v roku 2000. V roku 1778 sa Akadémia pokúsila zostaviť historický slovník francúzskeho jazyka, ale zriekla sa tejto myšlienky, keďže sa práca nedostala za písmeno A.
Ochrana francúzskeho jazyka
Francúzska kultúra sa vďaka rozšírenosti anglických médií dostáva pod čím ďalej tým väčší tlak. Akadémia sa snaží zabrániť prenikaniu anglických výrazov do francúzštiny. Napríklad navrhla (s rozpačitým úspechom), aby niektoré slovíčka vypožičané z angličtiny (ako napríklad walkman a software) boli nahradené slovíčkami odvodenými z francúzskych (baladeur a logiciel). Akadémia sa navyše snaží zmodernizovať francúzsky pravopis. Občas však býva podrobená kritike za svoje príliš konzervatívne názory. Nedávna kontroverzia sa týkala uznania ženských ekvivalentov niektorých profesií za spisovné. Napríklad v roku 1997 začala vláda Lionela Jospina používať ženské podstatné meno „la ministre“ (ministerka) pre pomenovanie členiek vlády, podľa vzoru Kanady, Belgicka a Švajčiarska a bežného, aj keď dovtedy nie spisovného používania vo Francúzsku. Akadémia však trvala na tradičnom mužskom podstatnom mene „le ministre“ pre ministra hociktorého pohlavia. Použitie ktorejkoľvek formy ostáva naďalej sporné.
Ocenenia
Akadémia má na starosti odovzdávanie niekoľkých ocenení v rôznych oblastiach (vrátane literatúry, poézie, divadla, kina, histórie a prekladu). Takmer všetky boli vytvorené v dvadsiatom storočí a len dve z nich boli udeľované pred rokom 1780. Celkovo akadémia udeľuje viac než 60 ocenení, väčšinu z nich každoročne.
Najdôležitejšie ocenenie je Veľká cena frankofónie (Grand prix de la francophonie), ktorú uviedli v roku 1986 a ktorá je finančne fundovaná vládami Francúzska, Kanady, Monaka a Maroka. Medzi ďalšie dôležité ocenenia patria: Grand prix de littérature (za literárne dielo), Grand prix du roman (za román), Grand prix de poésie (za poéziu), Grand prix de philosophie (za filozofické dielo), and the Grand prix Gobert (za dielo o francúzskej histórii).
V roku 1948 udelila Francúzska akadémia svoju zlatú medailu za francúzsky jazyk pápežovi Piovi XII. ako uznanie za "prítulnosť", ktorú ustavične preukazoval francúzskemu jazyku a kultúre. Toto rozhodnutie úradne vyhlásili pri slávnostnom zasadnutí Akadémie.
Aktuálni členovia
Členovia Akadémie podľa čísel jednotlivých kresiel:
Hovor s ňou
Hovor s ňou je španielsky film od režiséra Pedra Almodóvara z roku 2002.
Ponúka spletitý príbeh plný vášní, emócií, nenaplnených lások a čudných ľudských postáv. V centre deja sledujeme novinára Marca, ktorý sa zamiluje do vášnivej toreádorky Lydie. Lydia však pri jednom svojom zápase utrpí nehodu (vážne ju zraní býk) a v kóme sa dostáva do luxusného sanatória, v ktorom "žijú" podobní pacienti. Marco sa pri svojich návštevách zoznámi s ošetrovateľom Begninom, ktorý tajne miluje svoju komatickú pacientku Aliciu. Aliciu dlhšie sledoval, ako tancuje v baletnej škole naproti jeho apartmánu. Marco sa tak stane svedkom Begninovej lásky a opatery k milovanej žene, ktorá ho nepočuje a nevidí. Keď však lekári v sanatóriu jedného dňa zistia, že Alicia je tehotná, veci naberú rýchly spád a láskavý, nežný Begnino je odrazu v centre podozrení a dostane sa do väzenia.
Almodóvarov štýl je čitateľný i v tomto filme, ktorý okrem veľkého úspechu kritík zožal úspech i pri rozdeľovaní Oscarov v roku 2003 a odniesol si sošku za najlepší pôvodný scenár.
Touvre
Touvre je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Charente, v regióne Poitou-Charentes.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Markov potok
Markov potok môže byť:
Vykúpenie z väznice Shawshank
Vykúpenie z väznice Shawshank (originálny názov The Shawshank Redemption) je americký film z roku 1994 napísaný a režírovaný Frankom Darabontom na motívy novely Stephena Kinga. Hlavnými hrdinami filmu sú Andy Dufresne (hrá Tim Robbins) a Ellis „Red“ Redding (Morgan Freeman).
Dej filmu je predovšetkým o živote Andyho Dufresna vo väznici Shawshank, do ktorej sa dostal po nespravodlivom odsúdení za vraždu svojej ženy a jej milenca, ktoré však nespáchal.
V roku 1994 bol film nominovaný v siedmich kategóriách na Oscara (najlepší film, najlepší herec v hlavnej úlohe – Morgan Freeman, najlepší adaptovaný scenár, najlepšia kamera, najlepší strih, najlepšia originálna hudba a najlepší zvuk), napriek tomu ani jednu cenu nezískal.
Filmu sa v kinách nedarilo dobre. Premiéru mal v tom istom období ako Pulp Fiction, v tom istom roku (1994) bol natočený aj Forrest Gump. Pri tejto konkurencii mal film veľmi nízke tržby z kín. Film je však jedným z najznámejších príkladov, kde film uspel vďaka domácim kinám.
Vykúpenie z väznice Shawshank je podľa mnohých ankiet a rebríčkov jedným z najlepších filmov všetkých čias. Na IMDb je hodnotený ako najlepší film všetkých čias, aj v Česko-Slovenskej filmovej databáze.
Dej
Počas prvých rokov musí Andy znášať kruté zaobchádzanie od dozorcov, ako aj opakované znásilňovanie od jednej skupiny väzňov. Avšak jeho znalosti v oblasti účtovníctva a platenia daní upútajú pozornosť kapitána dozorcov Byrona Hadleyho (Clancy Brown) a neskôr aj riaditeľa väznice Sama Nortona (Bob Gunton), čo síce prinesie Andymu väčšiu slobodu, ale zároveň je zatiahnutý do nelegálneho prania špinavých peňazí.
Čas vo väzení pomaly plynie. Jeden z väzňov, Brooks, je nakoniec prepustený, avšak po 50 rokoch strávených vo väzení si nevie zvyknúť na život na slobode a v liste svojim priateľom z väzenia píše, že je už unavený z toho, ako sa stále bojí. "Rozhodol som sa nezostať" píše vo svojom liste a potom sa obesí vo svojej izbe.
V roku 1965 sa do väznice Shawshank dostane mladý väzeň Tommy Williams, ktorý, keď sa dozvie o Andyho prípade, prezradí mu šokujúce zistenie: Elmo Blatch, jeden z jeho bývalých spoluväzňov mu podrobne opísal vraždu dvoch ľudí, ktorých popis presne sedel na Andyho ženu a milenca. Andy dúfa, že sa po tomto zistení obnoví súdny proces a tak požiada riaditeľa Nortona o pomoc. Nakoľko Norton nechce prísť o jeho finančné služby, dá Andyho zavrieť na mesiac na samotku a Tommyho dá zastreliť.
Andy však už roky pracoval na svojom úteku. Každú noc kopal svojim geologickým kladivkom tunel, ktorý bol napokon 500 metrov dlhý, a Andymu sa podarilo ujsť. Po úteku vybral všetky nelegálne peniaze riaditeľa Nortona a ušiel do mexického mesta Zihuatanejo. Poslal tiež všetky informácie o riaditeľových nelegálnych praktikách do novín. Norton spáchal samovraždu skôr, než ho stihli zatknúť.
Ablatív
V latinčine ablatív spája funkcie indoeurópskeho ablatívu (ktorý označuje smer „odkiaľ“), inštrumentálu („čím, kým“) a lokálu („v, na, o“). Z týchto pôvodných významov vzniklo niekoľko ďalších – vyjadrenie dôvodu („prečo“), ablatív časový („v dobe“) a ablatív absolútny. Do slovenčiny sa prekladá v podstate ako náš lokál alebo inštrumentál (de puellis - o dievčatách; cum puellis - s dievčatami).
Vo fínčine je jedným z pádov vyjadrujúcim spojitosť s miestom, „z povrchu preč“ (napr. pöytä → pöydältä – stôl → zo stola). Použitie je ale širšie, spájajú sa s ním napríklad niektoré slovesá. Môže tak napríklad vyjadrovať „od niekoho“ al. „o niečom“.
Dražovice (okres Vyškov)
Dražovice je obec v Česku v okrese Vyškov v Juhomoravskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 864 obyvateľov, z toho 431 mužov a 433 žien, pričom priemerný vek v obci bol 40,0 roka (muži 38,8 roka, ženy 41,1 roka).
Evidenčné číslo vozidiel v Poľsku
right|thumb|Príklad tabuľky s evidenčným číslom po a pred 1. májom 2004
Platnosť tabuliek s evidenčným číslom
Nové tabuľky s evidenčným číslom boli zavedené spolu s novým územnosprávnym členením Poľska v roku 2000. Priebežne sa nimi nahrádzajú predchádzajúce typy značiek. Všeobecný vzor značky určilo poľské Ministerstvo infraštruktúry 22.07.2002.
Typy
Rozlišuje sa osem typov tabuliek s evidenčným číslom:
Spôsob značenia
right|thumb|Mapa kódov vojvodstiev Tabuľky s evidenčným číslom, podobne ako na Slovensku, umožňujú jednoznačné určenie pôvodu daného vozidla:
Mestské okresy
päťmiestna kombinácia čísiel a písmen u mestských okresov, pričom čísla a písmená sa kombinujú takto:
Vidiecke okresy
štvormiestna kombinácia čísiel a písmen, pričom čísla a písmená sa kombinujú takto:
La Boulaye
La Boulaye je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Saône-et-Loire, v regióne Burgundsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Evidenčné číslo vozidiel v Poľsku
Vidiecke okresy
right|thumb|Mapa kódov powiatov
La Boulaye
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Comment Obélix est tombé dans la marmite du druide quand il était petit
Comment Obélix est tombé dans la marmite du druide quand il était petit je príbeh zo série Asterixove dobrodružstvá napísané René Goscinnym a originálne zverejnené v 291. vydaní časopisu Pilote v roku 1965 s iba zopár kresbami. Plne ilustrované to bolo Albertom Uderzom a zverejnené ako textový príbeh s ilustráciami.
Zhrnutie
Príbeh je rozprávaný Asterixom. Rozpráva o svojom detstve kde mal zhruba 6 rokov a kde bol Obelix hamblivý a šikanovaný. Asterix, ako jeho najlepší a jediný priateľ sa mu rozhodne pomôcť tým, že mu povie nech sa napije Panoramixovho čarovného nápoja pokiaľ sú všetci dospelí preč z osady; Obelix sa však pošmykne a do kotla plného čarovného nápoja spadne. Nakoniec je zachránený Panoramixom ktorý sa spolu s ostatnými dospelými vrátia do osady.
Ablaut
Ablaut (z nem. „od-hláska“) alebo stupňovanie samohlások je striedanie samohlások v totožných slabikách (koreňových morfémach) slov, ktoré sú od pôvodu príbuzné. Striedanie kvality sa označuje aj ako metafónia, striedanie kvantity aj ako apofónia.
Zo živých jazykov je známy najmä pri tvaroch nemeckých slovies, napr. nehmen (brať) - nimmt (prítomný čas, 3. osoba) - nahm (jednoduchý minulý čas) - hat genommen (zložený minulý čas).
Edvard Beneš
Prof. PhDr. et JUDr. Edvard Beneš (* 28. máj 1884, Kožlany† 3. september 1948, Sezimovo Ústí) bol český politik, diplomat, právnik a filozof, ktorý zastával popredné miesto v prvom česko-slovenskom odboji a následne viaceré vrcholové štátne funkcie v Česko-Slovensku – funkciu ministra zahraničných vecí v rokoch 19181935, predsedu vlády v rokoch 19211922 a prezident v rokoch 19351938 a 19391948, pričom v rokoch 19391945 bol vedúcim predstaviteľom druhého česko-slovenského odboja (od roku 1940 oficiálne titulovaný ako prezident). Počas prvej československej republiky bol členom Československej strany národne socialistickej. Patril k zástancom ideológie čechoslovakizmu.
1914–1918: Prvá svetová vojna
Po vypuknutí prvej svetovej vojny organizoval český vnútorný odboj proti Rakúsko-Uhorskej monarchii v organizácii Maffie. Zaisťoval spojenie odboja s T. G. Masarykom, ktorý bol v exile vo Švajčiarsku. 1. septembra 1915 odišiel do zahraničia, kde spolupracoval s Masarykom a M. R. Štefánikom. V Paríži organizoval zahraničný protirakúsky odboj a reorganizoval kuriérnu službu pre spojenie s domácim odbojom. Usporiadal cyklus prednášok o Slovanstve na parížskej Sorbonne a propagoval česko-slovenský politický program radom článkov vo francúzskych novinách. V roku 1916 sa Edvard Beneš podieľal na ustanovení Československej národnej rady, v ktorej zastával miesto generálneho tajomníka. Spoločne so Štefánikom získal súhlas dohodových mocností na zakladanie česko-slovenských vojenských jednotiek a prispel tak ku vzniku samostatných légií vo Francúzsku, Rusku a Taliansku, ktoré sa úspešne zapojili do bojov prvej svetovej vojny. Dôležitým výsledkom Benešovej diplomacie bolo uznanie Československej národnej rady ako predstaviteľky nového štátu Francúzskom, Veľkou Britániou a Talianskom.
1918–1938: Medzi dvoma vojnami
Po vyhlásení zvrchovanosti Česko-slovenskej republiky 28. októbra 1918 bol menovaný ministrom zahraničia vo vláde Karla Kramářa, domov sa vrátil v septembri 1919. V Paríži okrem iného dohodol nové hranice štátu na juhu Slovenska (pozri aj Parížska mierová konferencia, 1919). Edvard Beneš pomáhal zakladať Spoločnosť národov, bol jej podpredseda, člen Rady a predseda (1935). Presadzoval politiku kolektívnej bezpečnosti. Od počiatku sa orientoval na povojnovú európsku veľmoc Francúzsko, s ktorým v roku 1924 Česko-Slovensko uzavrelo spojeneckú zmluvu, a na krajiny Balkánu, Rumunsko a Juhosláviu, s ktorými zmluvne vytvoril obranný systém, tzv. Malú dohodu.
V rokoch 1921–22 zastával Edvard Beneš funkciu česko-slovenského predsedu vlády, poslancom parlamentu bol v rokoch 1919–26 a 1929–35. Bol členom a podpredsedom Čs. strany národne socialistickej a významne ovplyvňoval jej politiku. Po abdikácii T. G. Masaryka zo zdravotných dôvodov (Masaryk mal v tom čase už 85 rokov) bol zvolený 18. decembra 1935 za hlavu štátu. V rovnakom roku uzavrelo Česko-Slovensko prostredníctvom Beneša spojeneckú zmluvu so Sovietskym zväzom (po jeho prijatí do Spoločnosti národov) a s Francúzskom. Vojenskú pomoc Sovietskeho zväzu v prípade konfliktu zmluva viazala na predchádzajúcu pomoc Francúzska. Najneskôr od roku 1927 bol slobodomurárom. V roku 1935 formálne vystúpil z čs. strany národne socialistickej, strana ho však stále považovala za svojho prívrženca; Beneš odmietal marxizmus a boľševizmus, ale socializmus (vláda roľníkov a robotníkov) mu bol sympatický.
1938–1948: Od Mníchova po nástup komunizmu
thumb|right|Edvard Beneš so svojou ženou (1934) Po prijatí Mníchovskeho diktátu z 30. septembra 1938 Beneš 5. októbra abdikoval na funkciu česko-slovenského prezidenta a 22. októbra odletel pravidelnou linkou do Londýna. Neskôr odcestoval do Spojených štátov, kde prednášal na univerzite v Chicagu. V roku 1939 v Paríži Beneš založil Československý národný výbor, ako orgán zahraničného odboja (zanikol 9. júla 1940). Po okupácii českých krajín a vyhlásení Slovenského štátu v marci 1939 prehlásil Mníchovský diktát za neplatný a zaslal protest proti nemeckej okupácii Čiech a Moravy vládam hlavných európskych mocností i USA. V júli 1940, už v Londýne vytvoril exilovú štátnu reprezentáciu, tzv. dočasné štátne zriadenie (prozatimní čs. státní zřízení) a prevzal funkciu exilového česko-slovenského prezidenta. Veľká Británia uznala česko-slovenskú exilovú reprezentáciu už 21. júna 1940.
V roku 1941 Beneš autorizoval Operáciu Antropoid, atentát na zastupujúceho ríšskeho protektora Heydricha uskutočnený 27. mája 1942. Išlo o ojedinelú diverznú akciu proti nepriateľovi na okupovaných územiach. Následkom atentátu a Heydrichovej smrti v júni 1942 však nacisti vypálili obce Lidice a Ležáky a zaviedli stanné právo. Následkom nemeckých represálií zahynulo asi 15000 obyvateľov Protektorátu. Aj následkom tejto akcie vlády Francúzska (exilová vláda) a Veľkej Británie prehlásili Mníchovskú dohodu za neplatnú (ešte v roku 1942).
V priebehu vojny Beneš dosiahol uznanie exilovej vlády všetkými spojencami. 12. decembra 1943 uzavrel v Moskve novú spojeneckú zmluvu so Sovietskym zväzom. Tam tiež začal rokovať s česko-slovenskými komunistami o povojnovej podobe Česko-Slovenska (pozri aj Heliodor Píka). Na jar 1945 Beneš odcestoval cez Moskvu na oslobodené územie republiky; v Košiciach vymenoval prvú povojnovú vládu, ktorá prijala 5. apríla Košický vládny program, 16. mája pricestoval do Prahy. 28. októbra bol potvrdený vo funkcii prezidenta a následne bol opäť zvolený 19. júna 1946.
Počas okupácie a neexistencie parlamentu vydávala exilová vláda prezidentské dekréty, ktoré Beneš ako najvyšší činiteľ štátu podpisoval a po ktorom sú často nepresne nazývané „Benešovými dekrétmi“. Povojnové dekréty, ktorými sa upravovalo znárodnenie priemyslu, konfiškácia majetku Nemcov, Maďarov, zradcov a kolaborantov sú dodnes kontroverzné. Organizácie vyhnancov sa zatiaľ márne snažia o zrušenie týchto legislatívnych noriem.
Benešova nerozhodnosť vo februári 1948 uľahčila komunistom prevzatie moci v krajine. Jediní, kto sa za Beneša otvorene postavil, boli študenti, ktorí boli následne surovo zbití na Nerudovej ulici. Počas politickej krízy, vyvolanej komunistami, mu na protest ministri demokratických strán (okrem Jana Masaryka) ponúkli svoju demisiu. Beneš ich demisiu po komunistickom nátlaku 25. februára prijal a poveril zostavením novej vlády predsedu KSČ Klementa Gottwalda. Nová Gottwaldova vláda už bola - až na Jana Masaryka - komunistická. V máji sa prezident komunistom pokúsil vzoprieť, keď odmietol podpísať novú česko-slovenskú ústavu vlády predsedu KSČ K. Gottwalda, tzv. Ústava 9. mája.
Dňa 3. septembra 1948 Edvard Beneš zomrel v Sezimovom Ústí.
Lex Beneš
V apríli 2004 schválila Poslanecká snemovňa Parlamentu ČR opakovane, napriek predchádzajúcemu vetu Senátu zákon 292/2004 Zb. tvorený vetou „Edvard Beneš se zasloužil o stát.“ Václav Klaus ho nevetoval, ale ani nepodpísal, čo vyvolalo isté spory, či má na také konanie podľa ústavy právo.
Vzťah k Slovensku
Beneš bol hlavným predstaviteľom čechoslovakizmu (raz sa vyjadril, že o nejakých Slovákoch podľa neho „nemôže byť ani reči“) a odmietal akékoľvek snahy o svojbytnú slovenskú politiku. Pre tento postoj mal už na konci prvej svetovej vojny veľký konflikt so Štefánikom, tento postoj nepriamo urýchlil rozpad Česko-Slovenska od roku 1938, a pre tento postoj mal aj počas druhej svetovej vojny neustále konflikty so Slovákmi v odboji (napr. v Československom národnom výbore) aj v Slovenskej národnej rade, hlavne s Milanom Hodžom a Štefanom Osuským. Vznik slovenských národných orgánov pripúšťal len pod tlakom (ako napríklad na konci druhej svetovej vojny).
Citáty
Beneš: „Áno!“ Stalin: ''„Avšak ja vás uisťujem, že dodržíme zmluvu, ktorú sme s vami uzavreli – že Česko-Slovensko bude slobodná a nezávislá krajina a že my nebudeme zasahovať do vašich vnútorných záležitostí. Ako to budete robiť, také to budete mať.“'' (Stalinov prípitok na večeri na Benešovu počesť, keď sa na jar 1945 vracal z londýnskeho exilu cez Moskvu do Česko-Slovenska )
(z rozhovoru s pani Posse-Brázdovou v Sezimovom Ústí 19. augusta 1948; Táborský, str. 271)
Ablegácia
Ablegácia (z lat.) môže byť: