cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Mahmud II.
Zrušenie janičiarov
Z každého janičiarskeho práporu bolo 150 vybraných mužov zaradených do nového zboru. Sultán si pripravoval pôdu tým, že sa snažil pretrhnúť tradičný zväzok janičiarov s duchovnými. Nový dekrét bol posvätený samotným veľkým muftím. Zároveň 150 janičiarskych dôstojníkov verejne podporilo dekrét pripojením svojich podpisov. Mahmud sa snažil predísť chybám svojho predchodcu Selima III., ktorý roku 1807 vyprovokoval janičiarov k povstaniu, a potom zistil, že nemá dostatok ozbrojených síl na udržanie pokoja. Mahmud preto vo svojom paláci Topkapi tajne zhromažďoval zbrane v prípade komplikácií.
Štrnásť dní driemal medzi radovými vojakmi odpor k novému pokusu o zavedenie poriadku a disciplíny. Rebeli však nemali schopného vojvodcu ani konkrétny plán. Mahmud II. dal najprv usporiadať cvičnú prehliadku malého oddielu nového zboru za hradbami mesta. Potom nariadil, aby bol uprataný a vyčistený tábor Et Meydan pre slávnostnú prehliadku priamo v srdci janičiarskej rezidencie, ktorá sa mala uskutočniť 12. júna 1826.
Janičiari mali v úmysle tieto chvíle využiť na povstanie. Príslušníci nového zboru však prenikli na Et Meydan nenápadne v starých uniformách, rýchlo sa prezliekli do nových uniforiem a pred zrakmi osmanských hodnostárov a duchovných prehliadku vykonali. Na túto provokáciu reagovali janičiari koncentráciou síl a ozbrojovaním.
O dva dni neskôr vodcovia povstania nariadili janičiarom obrátiť kotly na varenie hore dnom. Povstanie sa začalo, ale od začiatku nebolo zdarné. Mahmud odpočíval v paláci Besiktaş, keď sa dozvedel o dlho očakávanej príležitosti na zlikvidovanie janičiarov. Okamžite sa vo svojom prepychovom člne dal previezť k prvej bráne paláca Topkapi.
Sultán sa potom obrátil na zhromaždených moslimských duchovných, aby rozhodli o osude povstalcov. Títo odvetili: „Ak krutí a zlí muži zaútočia na tvojich bratov, bojuj s nimi a pošli ich späť k ich prirodzenému sudcovi.“ Rozsudok smrti nad janičiarmi tak spečatili islamské autority. Sultán sa odobral do klenotnice a vztýčil Prorokov prápor.
Vojaci odpovedali delostreleckou paľbou, ktorá zapálila drevené kasárne, a stovky janičiarov bolo rozstrieľaných delostreleckými kefami. Ďalší boli masakrovaní ucelenými salvami postupujúcich profesionálnych vojakov. Zajatých janičiarov zhromaždili na Et Meydane, uškrtili alebo sťali a ich telá narazili na koly okolo stromu, na ktorom kedysi janičiari obesili veľkovezíra.
Celkom bolo podľa britského veľvyslanca Stratforda Canninga zabitých asi 6000 janičiarov, niektorí autori udávali nepravdepodobné číslo 20 000. Likvidácia janičiarov vstúpila do osmanských dejín pod názvom Vak’ ai Hayriye (Požehnaná udalosť). 17. júna 1826 dal Mahmúd II. vyhlásiť dlhý dekrét o zrušení janičiarskeho zboru. Zvláštne inštrukcie doručili tatárski poslovia miestodržiteľom provincií. Počas niekoľkých dní provinčných janičiarov bez varovania povraždili. Zároveň bol zakázaný rád Bektášíja, ktorý bol hlavnou oporou janičiarov.
Po likvidácii janičiarov mohol sultán Mahmud II. bez prekážok pokračovať v reforme armády. Zároveň so zrušením janičiarského zboru boli zriadené nové armádne zbory (ordu), ktoré dostali oficiálne pomenovanie Muallem Asakir-i Mansure-i Muhammadiye (Vycvičení víťazní vojaci Muhammada).
Najdôležitejším krokom, ktorým si chcel sultán zaistiť politickú kontrolu ozbrojených síl, bolo zriadenie hodnosti serasker, ktorí sa stal vrchným veliteľom osmanskej armády so sídlom v Carihrade. Tým bola ukončená doterajšia roztrieštenosť veliteľských právomocí a tradičná autonómia rôznych zborov osmanskej armády.
Do hodnosti serasker bol najprv vymenovaný Kara Ağa Hüsein Paşa, v máji 1827 ho vystriedal veľkoadmirál Husrev Paşa. Zároveň so zrušením janičiarskych zborov boli zrušené aj zvyky feudálnej jazdy, sipáhijov. Bol vytvorený nový Imperiálny jazdný zbor v Silistre na Dunaji a pravidelný jazdný pluk v Carihrade.
Ďalšie reformy
V roku 1826 sa sultán Mahmud II. definitívne presťahoval zo starobylého paláca Topkapi do nového paláca Besiktaş na európskom brehu Bosporu. V paláci nahradili vankúše a divány európske pohovky, stoličky a stoly. V tradičnej osmanskej feudálnej spoločnosti malo veľký význam oblečenie, ktoré presne určovalo pozíciu, hodnosť a funkciu jedinca v spoločenskej hierarchii. Sultán Mahmud II. sa symbolicky začal obliekať ako európsky monarcha a učil sa po francúzsky. Na rozdiel od svojich predchodcov sa začal objavovať na verejnosti v kočiari, ako prvý začal navštevovať recepcie, koncerty, operu a balet. Začal pravidelne chodiť na radu ministrov a jazdiť na inšpekčné cesty do provincií. Ministri, vysokí byrokrati a dôstojníci onedlho začali napodobňovať sultánove európske odievanie. V roku 1829 mali európsky odev predpísaný nosiť všetci štátni úradníci a vojaci. Moderný fez vystriedal turbany, frak nahradil bohaté róby hodnostárov.
Prvé osmanské oficiálne noviny v tureckom jazyku a nepravidelne aj vo francúzskom (Le Moniteur Ottoman) začali vychádzať v roku 1831. Najdôležitejšou úlohou v oblasti vzdelávania a kultúry bolo vytvorenie kádra ľudí schopných realizovať sultánove reformy. V roku 1827 bola založená lekárska škola, roku 1831 zriadená vojenská hudobná škola a roku 1834 v Carihrade otvorili Vojenskú akadémiu.
Likvidácia privilegovaného postavenia gréckych fanariotov v roku 1821 viedla k zvýšenej potrebe tureckých úradníkov ovládajúcich cudzie jazyky. Roku 1827 sultán poslal do Európy prvú skupinu študentov, ktorí boli predurčení na prácu v Úrade hlavného pisára, neskoršom Ministerstve zahraničných vecí. V tomto úrade zriadili roku 1833 Prekladateľský úrad, kde začínal svoju profesionálnu kariéru celý rad vysokých osmanských reformných politikov a štátnikov. V roku 1834 sultán obnovil činnosť osmanských veľvyslanectiev v najvýznamnejších európskych metropolách.
Zavedením poštového systému došlo k zlepšeniu komunikácie vnútri Osmanského impéria. Mnohé z vtedajších reforiem boli povrchné, iné sa dotkli samotných základov osmanskej spoločnosti. Dá sa však povedať, že politika sultána Mahmuda II. po roku 1826 určila smer osmanských reforiem na ďalších 80 rokov.
Zahraničná politika
V zahraničných záležitostiach Mahmud taký predvídavý nebol. Reformy kráčali ruka v ruke s celým radom ponižujúcich neúspechov, aké nezažil žiaden z jeho predchodcov. Ruský cár Mikuláš I. donútil sultána k ústupkom v akkermanskej konvencii podpísanej 7. októbra 1826. Mahmud obnovil privilégia dunajských kniežatstiev, potvrdil autonómiu Srbska ako dedičného kniežatstva, uznal ruskú nadvládu na Kaukaze a povolil ruským obchodným lodiam voľný prístup do osmanských vôd vrátane Úžin.
Grécke povstanie, o ktorom si Mahmud myslel, že sa skončí na jar 1826, trvalo ešte dlho. Po páde Missolonghi sa konflikt zmenil na vojnu s kleftami, ako Turci nazývali gréckych banditov. Oddiely povstalcov útočili v horách na osmanské pozície a ich vodcovia sa pokúšali uzatvoriť dočasné prímerie vždy, keď sa im situácia zdala byť zúfalá. Izolované grécke posádky pokračovali ďalej v odpore.
4. apríla 1826 bol podpísaný petrohradský protokol, ktorý znamenal rusko-britskú dohodu v gréckej otázke a 6. júna 1827 bola podpísaná londýnska konvencia, podľa ktorej sa k petrohradskému protokolu pripojilo Francúzsko. Vytvorila sa mocná protiturecká koalícia Ruska, Veľkej Británie a Francúzska.
20. októbra 1827 došlo k bitke pri Navarina, v ktorej koaličná flotila počas troch hodín celkom zničila turecko-egyptsko-tuniské loďstvo. Turci prišli celkom o 61 lodí a 8 000 vojakov a námorníkov. Katastrofálna porážka osmanského loďstva znamenala, že Ibrahím Paša zostal so svojou armádou celkom odrezaný od Egypta. Pozícia gréckych povstalcov sa výrazne zlepšila. V auguste 1828 Muhammad Alí podpísal dohodu o stiahnutí egyptských vojsk z Moreje.
Rusko-turecká vojna skončila 14. septembra 1829 drinopolským mierom. Ruské hranice sa posunuli k ústiu Dunaja, dunajská kniežatstvá Moldavsko a Valašsko prešli pod ruský protektorát, bola potvrdená autonómia Srbska ako dedičného kniežatstva a uznaná autonómia Grécka. Rusko získalo na východe územie medzi Kubání? a Gruzínskom, ktoré boli obývané moslimskými Čerkesmi a Čečenmi, potvrdila sa cárova suverenita nad Gruzínskom a Arménskom vrátane nedávnych ruských ziskov vo vojne s Perziou. Osmanská ríša mala zaplatiť počas desiatich rokov vojnové reparácie vo výške 400 miliónov piastrov.
Na základe Londýnskeho protokolu z 3. februára 1830 uznali Veľká Británia, Rusko a Francúzsko úplnú nezávislosť Grécka. Po zavraždení gréckeho prezidenta Kapodistriasa v septembri 1831 však Grécko znova upadlo do anarchie. Roku 1832 bolo vyhlásené za absolútnu monarchiu na čele s neplnoletým bavorským princom Ottom. Otto sa v januári 1833 vylodil v Naupliu a v roku 1834 si zvolil za sídlo Atény, ktoré sa stali novým hlavným mestom Gréckeho kráľovstva. V tom istom roku turecká posádka opustila Akropolu.
V súvislosti s pomocou pri potlačení gréckeho povstania výrazne posilnil svoju pozíciu v rámci Osmanskej ríše egyptský miestodržiteľ Muhammad Alí. Egypt sa zmenil na lokálnu veľmoc vo východnom Stredomorí, ktorá sa usilovala o ďalšiu expanziu. Hlavným spojencom Egypta sa stalo po rokovaniach v Alexandrii Francúzsko. V roku 1829 Francúzsko a Egypt vypracovali spoločný plán na ovládnutie severnej Afriky. V nasledujúcom roku bol rozpracovaný variant, podľa ktorej by Muhammad Alí získal Tripolsko a Tunisko, a Francúzsko by obsadilo Alžírsko.
Neskôr však Muhammad Alí zmenil názor, odmietol účasť na francúzskom ťažení do Alžíra a naplno sústredil svoje sily na ovládnutie susednej Sýrie. Sultán Mahmúd II. nesplnil sľub daný egyptskému vládcovi ohľadom odmeny za grécku expedíciu a nemienil mu Sýriu podstúpiť. Roku 1831 preto Muhammad Alí proti sultánovi povstal. V novembri 1831 jeho syn Ibrahím Paša na čele svojich vojsk prekročil sinajskú púšť a obsadil provinčné sídlo Akku. Mahmúd v marci 1832 vyhlásil egyptského vládcu a jeho syna za vzbúrencov a poveril Ağu Hüseina Paşu, aby sa im postavil na odpor.
Prvé sýrske ťaženie v rokoch 18311833 malo nečakaný úspech. Pri kombinovanej pozemnej a námornej operácii egyptské vojská pod vedením Ibrahíma Pašu porazili osmanské jednotky a prešli cez Sýriu do Anatólie. Medzitým v máji 1832 padla obliehaná Akka. V decembri 1832 bola osmanská armáda porazená v bitke pri Konyi a Ibrahím Paša tiahol ďalej smerom na Carihrad.
K internacionalizácii osmansko-egyptského konfliktu došlo vo chvíli, keď sultán Mahmúd II. požiadal o pomoc európske veľmoci. Ruský cár Mikuláš I. sa rozhodol Mahmúda podporiť a okamžite vyslal do Carihradu 30 000 vojakov. V tejto chvíli boli Francúzi aj Briti postavení pred jasnú dilemu: alebo musia rozhodnými krokmi zachrániť sultána pred egyptským pašom, alebo vydajú Carihrad cárskemu Rusku. Obe veľmoci presadili uzavretie mieru medzi Mahmúdom a Muhammadom Alím. Muhammada Alího potvrdili dofunkcie miestodržiteľa v Egypte a na Kréte, Ibrahím Paša bol menovaný za guvernéra Damašku, Halabu, Adany a Džiddy. Sultán Mahmúd II. sa na britský nátlak musel s výsledkom rokovaní zmieriť. Egyptské vojská boli vzápätí evakuované z Anatólie a kríza sa skončila.
Cár Mikuláš I. nebol spokojný s priamou osmansko-egyptskou dohodou, pretože chcel upevniť ruskú dominantnú pozíciu priamo v Carihrade. Pokračoval teda v snahe pripútať si sultána Mahmúda II. spojeneckou zmluvou, ktorú uzavreli 8. júla 1833 v Hünkâr Iskelesi. Zmluva mala charakter spojeneckého obranného medzinárodného dokumentu, ktorý stanovil, že v prípade vojny Osmanská ríša nepustí cez Úžiny cudzie vojnové lode. Doba platnosti zmluvy sa stanovila na 8 rokov. Briti sa pokúsili „rozšíriť“ zmluvu z Hünkâr Iskelesi tak, že by sa k nej pripojili ďalšie veľmoci, Francúzsko ale, ktoré okázalo podporovalo Egypt, britskú iniciatívu nepodporilo.
16. augusta 1838 došlo medzi Spojeným kráľovstvom a Osmanskou ríšou k uzatvoreniu liberálnej konvencie v Balta Limani v prospech Britov. Šlo o veľkomyseľné ústupky v obchodnej sfére a Mahmúd dúfal, že Britániu zláka na vstup do formálneho spojenectva. Začiatkom jari 1838 sa jasne ukázalo, že Briti sultána, napriek jeho snahe nepodporia.
Mahmúd už v tom čase vedel, že nebude príliš dlho žiť. V dôsledku ochorení, pitia alkoholu a hýrenia predčasne zostarol. Okrem tuberkulózy ho sužovala aj cirhóza pečene. Odhodlal sa preto na posledné veľké vojenské ťaženie. Najprv vyzval Muhammada Alího, aby rešpektoval plnenie podmienok baltalimanskej dohody. Muhammad Alí sa odmietol sultánovej výzve podriadiť a v máji 1838 vyhlásil svoj zámer stať sa nezávislým panovníkom. Nakoniec sultán vyslal svoje jednotky s pruskými vojenskými poradcami do Sýrie. Nasledovalo druhé sýrske ťaženie Ibrahíma Pašu. Skoncentroval svoje sily a 24. júna porazil v údolí medzi Nezibom a Birecikom osmanské vojsko. Turecký veliteľ neuposlúchol radu pruského špecialistu von Moltkeho, aby zostal za mestským opevnením, ale počúvol výzvu z radov moslimských duchovných, že povstalec má byť porazený na otvorenom poli.
Vzápätí v Carihrade 30. júna 1839 zomrel ťažko chorý 54-ročný sultán Mahmúd II., bez toho, aby sa dozvedel o katastrofálnej porážke svojej pozemnej armády. Zanechal po sebe celkom 15 synov a 12 dcér, z ktorých na trón nastúpil jeho najstarší šestnásťročný syn Abdülmecid.
Ban (priezvisko)
Ban je priezvisko. Na Slovensku je veľmi zriedkavé, s najväčším výskytom v bratislavskej mestskej časti Petržalka.
Známi nositelia
Pozri v článku Ban.
Galéria
vľavo|thumb|srbský básnik [[Matija Ban (1818 –1903)]]
Tangenciálny
Tangenciálny (lat.) je dotyčnicový; prechádzajúci kolmo.
Chat
Chat (iné názvy: čet, debata, pokec, chatovanie, četovanie) je vedenie rozhovoru v reálnom čase (často postupne s väčším počtom ľudí) pomocou internetu a počítača. Ako chat sa často označuje aj médium pre takýto rozhovor, napr. chatovacia miestnosť.
Slow
Slow je electropopová pieseň austrálskej speváčky Kylie Minogue z jej deviateho štúdiového albumu Body Language (2003). Autorsky sa na nej spoločne podieľali Kylie Minogue, Dan Carey a Emiliana Torriniová. Producentmi sa stali Carey a Torriniová. Predstavuje prvý albumový singel vydaný v novembri 2003.
Chat
Pôvodne bol chat len textový, to znamená, že sa dali vymieňať len znaky. Postupne prešiel vývojom a dnes už možno pri chate komunikovať aj pomocou obrázkov, animácií, audio/video- konferencie a pod. V prípade hlasového chatu, ktorý sa podobá na telefónny hovor cez internet hovoríme o audiochate a v prípade, že sa účastníci pokecu vidia aj cez video, hovoríme tomu videochat (pozri Google Talk, Skype, ICQ, Messenger, Viber, WhatsApp
...)
Ladislav Ambróš
RNDr. Ladislav Ambróš (* 13. jún 1956) bol poslanec Národnej rady Slovenskej republiky zvolený za Slovenskú demokratickú koalíciu vo volebnom období 19982002.
Allport
Allport:
NGC 69
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 14,8.
Teória faktorov
Teória faktorov je teória, podľa ktorej základom dejín a spoločnosti je vzájomné pôsobenie množstva rozličných rovnocenných faktorov, ako ekonomiky, náboženstva, morálky, techniky, kultúry a pod.
Tarhos
Tarhos je obec v Maďarsku v Békešskej župe v Békésskom okrese.
František Jozef Turček
Dr. František Jozef Turček, CSc. (* 3. december 1915, Bádice – † 4. marec 1977, Banská Štiavnica) bol slovenský ekológ a zoológ, zakladateľ aplikovanej vertebratológie, priekopník ekológie, vedec európskeho významu. Patrí medzi významné osobnosti československej biológie. Býva označovaný ako „prvý slovenský ekológ“ a „najznámejší uznávaný slovenský zoológ v zahraničí“
Život
Dokončil iba základnú školu (ale v roku 1967 obhájil dizertačnú prácu na Ústave biologie obratlovců ČSAV v Brne). Napriek tomu sa stal uznávaným a rešpektovaným vedcom. Veľkú časť svojho tvorivého života strávil vo Výskumnom ústave lesného hospodárstva (VÚLH) v Banskej Štiavnici (19461964), kde pre svoje nekonformné postoje a neochotu k spolupráci s komunistickým režimom bol diskriminovaný. Preto bol v roku 1964 presunutý do Slovenskej akadémie vied, kde bol uznávaný.
Jeho publikačná činnosť bola pozoruhodná. Napísal 13 kníh a publikoval viac ako 450 článkov (publikoval v československých ale aj v nemeckých, maďarských, švédskych, britských, amerických, indických a japonských časopisoch). Dopisoval si s mnohými významnými ekológmi tej doby (Balogh, Dehnel, Formozov, Kendeigh, Novikov, Pinowski, Tischler a ďalší ) a bol členom a dopisovateľom viacerých medzinárodných vedeckých organizácií Magyar Madártani Intézet, British Ornithologists' Union, American Ornithologists' Union, International Union of Applied Ornithology, Deutsche Gesellschaft für Säugetierkunde, Cooper Ornithological Society. V roku 1964 ho International Organization of Zoologists a Academy of Zoology in Agra (India) menovali do pozície podpredsedu.
Teleofóbia
Teleofóbia je názor, ktorý redukuje pojem účelu a cieľa na vedomý účel a chcený cieľ a vystupuje proti ich používaniu za hranicami ľudskej činnosti.
Tři Studně
Tři Studně je obec v Česku v okrese Žďár nad Sázavou v kraji Vysočina. 1. januára 2012 tu žilo 102 obyvateľov, z toho 55 mužov a 47 žien, pričom priemerný vek v obci bol 42,0 roka (muži 42,9 roka, ženy 41,1 roka).
Bano (priezvisko)
Bano je priezvisko. Na Slovensku je zriedkavé, vyskytuje sa len v obci Lúčky (okres Michalovce) a v Sačurove (okres Vranov nad Topľou). Častejšie je v Česku, kde je najviac rozšírené (s výrazným odstupom) v meste Jaroměř (okres Náchod), potom v Sokolove.
Známi nositelia
Pozri v článku Bano.
Logický systém
Systém logický je abstraktný systém formulovaný v jazyku logiky.
NGC 70
NGC 70 je galaxia v súhvezdí Andromeda, ktorú objavil anglický astronóm William Parsons Rosse 7. októbra 1855.
Jakovlev Jak-40
Jakovlev Jak-40 je regionálne prúdové dopravné lietadlo vyvinuté v Sovietskom zväze v 60. rokoch 20. storočia.
Vznik a vývoj
Lietadlo malo byť náhradou za stroje Iliušin Il-12 a Iliušin Il-14. Prvý prototyp vzlietol 21. októbra 1966. V roku 1968 začali Jaky-40 lietať na pravidelných linkách, používali sa na prepravu osôb a aj na vojenské účely (ale tiež aj ako výsadkové). Celkom bolo vyrobených 1011 lietadiel, z toho 125 kusov bolo exportovaných do 18 krajín sveta.
NGC 5889
NGC 5889 je galaxia v súhvezdí Pastier, ktorú objavil anglický astronóm William Parsons Rosse 25. apríla 1851.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 15,4.
Ruzsa
Ruzsa je obec v Maďarsku v Čongrádskej župe v Mórahalomskom okrese.
Má rozlohu 8468 ha a žije tu 2626 obyvateľov (2007).
Zoznam vodných tokov v povodí Turca
Zoznam vodných tokov v povodí Turca obsahuje abecedne zoradený zoznam všetkých oficiálne pomenovaných vodných tokov v povodí rieky Turiec.
Tetika
Tetika (gr.) je súhrn téz alebo tvrdení.
Čínske národné futsalové družstvo mužov
Čínske národné futsalové družstvo mužov je národné družstvo mužov, ktoré reprezentuje Čínu v medzinárodných futsalových súťažiach a priateľských zápasoch. Funguje pod záštitou Chinese Football Association (CFA). Prvý medzinárodný zábas odohralo v roku 1992, v kvalifikácii na majstrovstvá sveta. V marci 2018 mu patrilo vo svetovom futsalovom rebríčku 71. miesto.
Clavières
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Čínske národné futsalové družstvo mužov
Vrcholné podujatia
Na majstrovstvá sveta FIFA sa dokázalo kvalifikovať 3-krát, zakaždým však skončilo už v základnej skupine turnaja. Z 10 zápasoch, ktoré na MS odohralo, prehralo všetkých 10. Najvyrovnanejší zápas odohralo hneď svoj prvý na MS 1992, keď v dramatickom zápase prehralo so Španielskom.
Clavières
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Čínske národné futsalové družstvo mužov
Vrcholné podujatia
Jeho najväčším úspechom je 4. miesto na majstrovstvách Ázie, ktoté dosiahlo v rokoch 2008 a 2010. Práve to prvé 4. miesto bolo dôležité, pretože znamenalo kvalifikáciu na MS. Na kontinentálnych majstrovstvách v roku 2012 v Spojených arabských emirátoch nepostúpilo do vyraďovacích bojov, keď v skupine nestačilo na tímy Kuvajtu a Uzbekistanu, a skončilo na delenom 9. mieste. A v roku 2014 dokonca prehralo všetky 3 zápasy v základnej skupine.
Clavières
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Čínske národné futsalové družstvo mužov
Vrcholné podujatia
Družstvo sa 3-krát predstavilo aj na Ázijských halových hrách a dvakrát na nich skončilo na 4. priečke.
Župný dom (Nitra)
náhľad|Župný dom v Nitre Župný dom je dvojposchodová palácová budova postavená na rozhraní Dolného a Horného mesta. Nachádza sa na Župnom námestí. Dnes v priestoroch župného domu sídli Nitrianska galéria spolu s predsedom Nitrianskeho samosprávneho kraja.
História
Pôvodne bol župný dom baroková stavba a neskôr ho celý prestavali do secesie podľa projektu V. Cziglera. Barokový vplyv pripomína široké lomené schodište, nástenné bordúry v reprezentačných priestoroch. Budova bola sídlom nitrianskej župy až do roku 1945. Pôsobil tu aj slovenský spisovateľ Janko Jesenský vo funkcii župana. Do správy bola prevedená a jej hlavným užívateľom sa stala Nitrianska galéria. Budova sa svojím východným okrajom opiera o obranný val nazývaný Horný Palánok, kde je galerijná záhrada. V záhrade sa konali kultúrne podujatia, koncerty, výstavy, večery pri fontáne.
Bánó (priezvisko)
Bánó je maďarské priezvisko. Na Slovensku je veľmi zriedkavé, vyskytuje sa len v Košiciach, Ostrovanoch (okres Sabinov), Malom Šariši (okres Prešov) a Prešove. V Česku sa vôbec nevyskytuje.
Známi nositelia
Pozri v článku Bánó.
Willeroncourt
Willeroncourt je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Meuse, v regióne Lotrinsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
NGC 71
NGC 71 je galaxia v súhvezdí Andromeda, ktorú objavil anglický astronóm William Parsons Rosse 7. októbra 1855.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 13,3.
Ubušínek
Ubušínek je obec v Česku v okrese Žďár nad Sázavou v kraji Vysočina. 1. januára 2012 tu žilo 98 obyvateľov, z toho 49 mužov a 49 žien, pričom priemerný vek v obci bol 41,2 roka (muži 40,2 roka, ženy 42,3 roka).
Teória štátu
Teória štátu je systém významových útvarov (najmä pojmov, súdov a hypotéz) týkajúcich sa štátu.
Szákszend
Szákszend je obec v Maďarsku v Komárňansko-ostrihomskej župe v obvode Oroszlány.
Má rozlohu 3593 ha a žije tu 1542 obyvateľov (2007).
Salua
Salua je jedna zo štyroch dedín na ostrove Manono v Samoe. Nachádza sa na severovýchode ostrova. Patrí pod okres Aiga-i-le-Tai, ktorý je aj sám volebným obvodom Aiga-i-le-Tai. .
Elektrina tu bola zavedená až v roku 1995 a stoja tu viaceré „Fale“, čo sú obchodíky a bary urobené z dreva a slamy. V dedine, podobne ako na celom ostrove nepoužívajú autá. Preferujú prechádzky, jazdu na koňoch a bicyklovanie.
Geografia
Dedina sa nachádza na severovýchodnom pobreží ostrova Manono. Na juh od dediny sa nachádza dedina Faleu a na západ dedina Apai.
Populácia
Po poslednom sčítavaní v roku 2006 má dedina 201 obyvateľov, čím sa stáva dedinou s druhým najmenším počtom obyvateľov na ostrove.
Väčšina obyvateľstva okresu žije na západnom konci ostrova Upolu. Na ostrovoch Manono a Apolima len pomenej a ostrov Nu'ulopa je hlavne pre svoju veľkosť neobývaný.
Pozri aj
Zoznam samojských miest, obcí
Bodensee (krajinský okres)
Bodensee je krajinský okres na juhovýchode spolkovej krajiny Bádensko-Württembersko v Nemecku. Tento okres susedí (zo západu v smere hodinových ručičiek) s okresmi Konstanz, Sigmaringen, Ravensburg a s bavorským okresom Lindau. Na juhu tvorí hranicu so Švajčiarskom a Rakúskom Bodamské jazero.
Geografia
Okres leží na severnom brehu Bodamského jazera, po ktorom je tento okres pomenovaný. Krajinu okresu tvoria pahorkatiny nazývane Oberschwabisches Hügelland a Westallgauer Hügelland, a ako už meno naznačuje je to väčšinou kopcovitá krajina.
Ján Bogsch
Ján Bogsch (János Bogsch) (* 7. jún 1830, Tvarožná – † 17. marec 1911, Bratislava) bol menej známy stredoškolský profesor, prírodovedec, botanik a entomológ. V roku 1905 bol uvedený v Entomologen Adressbuch W. Junka v Berlíne.
Narodil sa v Tvarožnej v okrese Kežmarok v rodine stolára Jakuba Bogscha a matky Zuzany, rodenej Činkovej. Spočiatku študoval na evanjelickom lýceu v Kežmarku. Po ukončení svojich štúdií pôsobil ako súkromný učiteľ a vychovávateľ v Kežmarku, Pešti a Aszóde. V rokoch 18481849 sa zúčastnil maďarskej buržoáznej revolúcie a v bitke pri Szolnoku bol vážne zranený.
V období rokov 18691901 pôsobil ako profesor na reálnom gymnáziu v Bratislave. Od konca 50-tych rokov 19. storočia sa venoval štúdiu prírodovedy. Spočiatku to bola botanika, ale po svojom príchode do Bratislavy sa venuje hlavne entomológii, v rámci ktorej sa zameriaval prevažne na motýle (Lepidoptera) a chrobáky (Coleoptera). Hmyz zbieral v okolí Bratislavy, vo Vysokých Tatrách, ale i inde. N prelome 19. a 20. storočia zbieral i v oblasti Chorvátskeho pobrežia a krasu.
NGC 5890
NGC 5890 je galaxia v súhvezdí Váhy, ktorú objavil americký astronóm Ormond Stone v roku 1886.
Ján Bogsch
Svoju zbierku hmyzu (prevažne motýľov) venoval Maďarskému národnému múzeu v Budapešti.
Ján Bogsch zomrel v roku 1911 v Bratislave.
NGC 5890
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 12,8.
Újszalonta
Újszalonta je obec v Maďarsku v Békešskej župe v Sarkadskom okrese.
Má rozlohu 2083 ha a žije tu 118 obyvateľov (2007).
NGC 72
NGC 72 je galaxia v súhvezdí Andromeda, ktorú objavil anglický astronóm William Parsons Rosse 7. októbra 1855.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 13,8.
Bertil Lindblad
Bertil Lindblad (* 26. november 1895, Örebro, Švédsko – † 25. jún 1965, Saltsjöbaden) bol švédsky astronóm.
V roku 1914 promoval na Uppsala universitet, kde sa stal v roku 1920 docentom. Od roku 1927 bol profesorom a astronómom Kráľovskej švédskej akadémie vied a riaditeľom Stockholms observatorium.
Lindblad priniesol dôležité poznatky o svietivosti hviezd. Skúmal najmä rotačný pohyb našej Mliečnej cesty a štruktúru galaxie. V roku 1925 zverejnil hypotézu o rotácii našej galaxie, ktorú v roku 1927 potvrdil Jan Oort a jeho kolegovia.
Ocenenia
Boli po ňom pomenované kráter na Mesiaci a planétka 1448 Lindbladia.
Collandres
Collandres je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Cantal, v regióne Auvergne.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Adam Mickiewicz
Diela
Poľský romantizmus je spojený s národným bojom za samostatnosť a jeho duchovným vodcom sa stal Adam Mickiewicz. Počas univerzitných štúdií sa stal členom tajného študentského spolku, ktorého cieľom bola vlastenecká výchova, vzdelávanie a družnosť. Idey tejto skupiny vyjadril v Óde na mladosť (1820). Veril, že mládež privedie svet k vzájomnej láske a priateľstvu. Báseň ovplyvnila aj štúrovcov. Po odhalení tajného spolku Mickiewicza odsúdili do vyhnanstva v Rusku. Tu napísal historický epos Konrad Wallenrod (1828). Hrdina, ako člen porobeného litovského národa, môže bojovať proti nepriateľovi len tak, že sa uchýli k pretvárke a zrade. Získa dôveru križiakov, ba stane sa ich veľmajstrom. Ich vojská pošle do záhuby a sám tragicky zomiera. Základnou myšlienkou diela je, že silný jednotlivec preberá zodpovednosť za osudy vlasti a má právo použiť všetky prostriedky na jej záchranu. V roku 1829 odišiel Mickiewicz do emigrácie, kde pôsobil ako publicista. V Paríži napísal národný epos Pán Tadeáš (1834). Dejový rámec tvorí spor dvoch šľachtických rodín o starý zámok. Roztržku ukončí láska mladých, Tadeáša a Zošky a boj proti spoločnému nepriateľovi, cárskemu vojsku. Dielo sa končí optimisticky, príchodom poľských légií Napoleonovej armády. Epos je obrazom poľského života, zvykov a mravov vidieckej šľachty. Počas krymskej vojny odišiel Mickiewicz do Turecka, kde organizoval poľské oddiely proti Rusku. Zomrel v Carihrade počas morovej epidémie. Adam Mickiewicz sa stal na západe reprezentantom slovanského sveta, stelesňujúc myšlienky národnooslobodzovacieho boja.
Anna Kyjevská
Anna Kyjevská (ukrajinsky a rusky Анна Ярославна, francúzsky Anne de Kiev, * medzi 1024 – 1036, Kyjev, Ukrajina – † 1075/1089, Francúzsko) bola dcéra kyjevského kniežaťa Jaroslava I. a Ingegerdy Švédskej, a francúzska kráľovná ako manželka Henricha I.
Ruský režisér Igor Maslennikov uviedol do kín v roku 1978 film Jaroslavovna: Kráľovná Francúzska, venovaný jej osudu.
Život
Francúzsky kráľ Henrich I. ovdovel v roku 1044, kedy jeho manželka Matilda Fríská, dcéra cisára Konráda II., zomrela bez toho, aby zanechala kráľovi dediča.
Annu jej otec pôvodne ponúkal ako vhodnú partnerku pre cisára Henricha III. Cisár sa však vtedy uchádzal o Anežku z Poitou a bol to pravdepodobne práve on, ktorý obrátil zrak Henricha I. ku kyjevskému dvoru. V októbri roku 1048 sa obaja štátnici zišli v Ivois, kde uzavreli zmluvu o priateľstve a práve vtedy vyslal francúzsky kráľ posolstvo do Kyjeva. Dôvodom k tomuto zväzku s dcérou východného veľkokniežaťa nebola len snaha o počatie následníka trónu, ale tiež istota, že vzhľadom na vzdialenosti medzi oboma dvormi nebudú medzi manželmi žiadne blízke pokrvné putá a Henrich sa tak nedopusti chyby proti kánonickému právu. Dve Annine sestry boli vydaté za uhorského a nórskeho kráľa, ktorí neboli práve priateľsky naladení voči Ríši a rovnako tak poľský knieža Kazimír I., ktorý bol nevestiným strýkom.
Manželstvo bolo uzavreté pravdepodobne na sviatok Zoslania Ducha v roku 1051 a Anna dala kráľovi troch synov. Vedela písať a mala na manžela pravdepodobne vplyv – dochoval sa list pápeža Mikuláša II. pre kráľovnú Annu, v ktorom ju nabáda, aby na nábožensky vlažného Henricha, ktorý myslel predovšetkým na politické ciele, pôsobila a apeluje na jej mužnú cnosť v ženskej hrudi. Najstarší syn Filip dostal v kapetovskom rode nezvyklé meno, bol pomenovaný po apoštolovi Filipovi, ktorého uctievanie bolo rozšírené predovšetkým na byzantskej pôde, odkiaľ pochádzala kráľovnina stará matka.
Roku 1059 bol sedemročný Filip za prítomnosti dvoch pápežských legátov v Reimsi povýšený na otcovho spolukráľa. Henrich I. zomrel už v nasledujúcom roku, zhruba vo veku päťdesiatich rokov a Filip sa stal kráľom. Vzhľadom k jeho nízkemu veku bol zrejme umierajúcim otcom určený ako regent Filipov strýko, flanderský gróf Balduin V. Veľký vplyv na vládne záležitosti mala tiež kráľovná vdova, kým sa nerozhodla pohoršiť celý parížsky dvor. Roku 1061 Anna vstúpila do nového manželského zväzku s Rudolfom, grófom z Valois, ktorý kvôli nej zapudil svoju manželku. Eleonóra bola obvinená z cudzoložstva a v roku 1062 sa obrátila na pápeža Alexandra II., ktorý exkomunikoval Rudolfa i Annu.
Atletika na Letných olympijských hrách 2008 – Beh na 1 500 m žien
Beh na 1 500 metrov žien bola jednou z 23 ženských atletických disciplín na Letných olympijských hrách 2008. Súťažilo sa na pekinskom národnom štadióne Kuo-ťia tchi-jü-čchang od 19. do 21. augusta. Vyhrala Keňanka Nancy Lagatová.
Anna Kyjevská
Život
Z nasledujúcich rokov sa zachovali len čriepky – roku 1065 bol vysvätený kostol v Senlis a priľahlý kláštor sv. Vincenta, ktorý dala Anna založiť. Po Rudolfovej smrti v roku 1074 sa vrátila na francúzsky dvor. Zomrela medzi rokmi 1075 – 1089 a bola pochovaná v opátstve Villiers v La Ferté-Alais.
NGC 5891
NGC 5891 je galaxia v súhvezdí Váhy, ktorú objavil americký astronóm Francis Preserved Leavenworth v roku 1886.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 14,2.
Zmluva o fungovaní Európskej únie
Zmluva o fungovaní Európskej únie (skratkou aj ZfEÚ) je medzinárodná zmluva, jedna z dvoch tzv. Rímskych zmlúv, ktorá spolu so Zmluvou o Európskej únii tvorí zakladajúce zmluvy Európskej únie.
Zrod a vývoj zmluvy
Zmluva o fungovaní Európskej únie bola podpísaná 25. marca 1957 v Ríme, vtedy pod názvom Zmluva o založení Európskeho hospodárskeho spoločenstva. Bola podpísaná spolu so Zmluvou o založení Európskeho spoločenstva pre atómovú energiu a nadväzovala na skoršiu Zmluvu o založení Európskeho spoločenstva uhlia a ocele (Parížskej zmluvy) z roku 1951. Podpísanie Rímskych zmlúv bolo východiskom z krízy, spočívajúcej v odmietnutí Zmluvy o založení Európskeho obranného spoločenstva francúzskym parlamentom a nerealizovaním plánovanej zmluvy o Európskom politickom spoločenstve. Zmluva realizovala koncept hospodárskej integrácie členských štátov, ktorá bude vytvárať tlak na prehlbovanie politickej integrácie.
Zmluva, spolu so Zmluvou o Euratome a s Parížskou zmluvou (do uplynutia doby jej platnosti v roku 2002), bola viackrát menená. Významnejšie zmeny obsahu zmluvy priniesli najmä Jednotný európsky akt z roku 1986, Zmluva o Európskej únii z roku 1992, (ktorá premenovala zmluvu na Zmluvu o založení Európskeho spoločenstva a ktorá zároveň premenovala pôvodné EHS na Európske spoločenstvo) a naposledy Lisabonská zmluva (ktorá opäť premenovala zmluvu na jej súčasný názov, Zmluva o fungovaní Európskej únie, a ktorá zároveň zrušila Európske spoločenstvo, pričom za jeho právneho nástupcu určila Európsku úniu).
Obsah zmluvy
Zmluva sa skladá zo siedmych častí, 357 článkov, dvoch príloh, protokolov a vyhlásení (protokoly a vyhlásenia sú spoločné pre ZfEÚ aj Zmluvu o EÚ). Vzhľadom na to, že Lisabonská zmluva nielen premenovala ZfEÚ, ale ju aj prečíslovala, a od nadobudnutia nedošlo k výraznejšej revízii, počet článkov zodpovedá ich číslam.
Prvá časť (články 1 až 17) sa nazýva Zásady a definuje základné úlohy Európskej únie, rozdelenie právomocí medzi výlučné právomoci únie, spoločné právomoci únie a členských štátov, koordinovanú hospodársku politiku, spoločnú zahraničnú a bezpečnostnú politiku vrátane postupne vytváranej spoločnej obrannej politiky, podpornú a koordinačnú právomoc (v článku 5 Zmluvy o Európskej únii je definovaná možnosť pre úniu rozširovať právomoci, teda konať aj v oblastiach, kde nemá podľa zmlúv právomoc, ale iba ak cieľ nie je možné dosiahnuť na úrovni členských štátov alebo na nižšej úrovni a v súlade s princípmi subsidiarity a proporcionality, podrobnosti sú ustanovené v článku 352 ZfEÚ).
Druhá časť, Nediskriminácia a občianstvo únie (články 18 až 25), zakazuje diskrimináciu na základe štátnej príslušnosti a tiež diskrimináciu z iných dôvodov, definuje občianstvo únie a práva z neho vyplývajúce.
Zoznam nepôvodných druhov na Slovensku
Živočíchy
Nepôvodné druhy živočíchov, ktoré sa môžu vypúšťať do voľnej prírody.
Turistická značkovaná trasa číslo 0914
Turistická značkovaná trasa číslo 0914 je červená trasa v Stolických vrchoch, ktorá sa spája Muráň s vrchom Tŕstie. V opačnom smere je druhou etapou Cesty Márie Széchy. Dĺžka trasy je 18 km.
Zoznam nepôvodných druhov na Slovensku
Živočíchy
„24) Vyhláška Ministerstva pôdohospodárstva Slovenskej republiky č. 344/2009 Z.z., ktorou sa vykonáva zákon o poľovníctve v znení neskorších predpisov“.
Zmluva o fungovaní Európskej únie
Obsah zmluvy
Štvrtá časť, Pridruženie zámorských krajín a území (články 198 až 204), upravujú pridruženie zámorských území Dánska, Francúzska, Holandska a Spojeného kráľovstva. Na Grónsko sa tieto ustanovenia prakticky nevzťahujú.
Zoznam nepôvodných druhov na Slovensku
Rastliny
Nepôvodné druhy rastlín, ktoré sa môžu sadiť alebo pestovať za hranicami zastavaného územia obce.
Okrem už uvedeného zoznamu aj:
Zmluva o fungovaní Európskej únie
Obsah zmluvy
Piata časť, Vonkajšia činnosť únie (články 205 až 222), sa týka spoločnej obchodnej politiky, rozvojovej spolupráce a humanitárnej pomoci, reštriktívnych opatrení a medzinárodných dohôd a vzťahov k tretím štátom a medzinárodným organizáciám.
Šiesta časť, Inštitúcie a finančné ustanovenia (články 223 až 334), podrobnejšie ako Zmluva o Európskej únii upravuje inštitúcie únie a ďalšie orgány, definuje právne akty únie, legislatívny proces, najmä riadny legislatívny proces, rozpočet, viacročný finančný rámec a posilnenú spoluprácu.
Posledná siedma časť, Všeobecné a záverečné ustanovenia (články 335 až 358), upravuje právnu subjektivitu únie, postavenie jej zamestnancov, imunity a výsady a niektoré ďalšie veci.
Vzťah k Zmluve o Európskej únii
Zmluva o fungovaní Európskej únie má rovnakú právnu silu ako Zmluva o Európskej únii. Z hľadiska obsahu je ZfEÚ podrobnejšia. ZfEÚ sa zaoberá podrobne politikami únie okrem spoločnej zahraničnej a bezpečnostnej politiky, ktorú zasa upravuje Zmluva o EÚ. Obe zmluvy obsahujú inštitucionálne ustanovenia, no kým Zmluva o EÚ len rámcovo upravuje inštitúcie a orgány únie a ich tvorbu, ZfEÚ podrobnejšie upravuje ich činnosť. ZfEÚ neupravuje také otázky ako rozširovanie únie a revíziu zmlúv, tieto veci sú upravené v Zmluve o EÚ. Zjednodušene by sa dalo povedať, že Zmluva o EÚ je stručnejšia, všeobecnejšia a zameraná viac na vonkajšie činnosti únie, kým ZfEÚ je podrobnejšia a upravuje skôr vnútorné činnosti únie.
Slovenské novinárstvo v dobe Bachovho absolutizmu
Bachov absolutizmus
V čase bachovho absolutizmu sa Štúrovci postupne diferencovali od vládnej politiky, kritizovali ju a odmietali aj oficiálnu a servilnú periodickú tlač v Pešti a vo Viedni, ktorá propagovala kontrarevolučnú cisársku politiku. Len Staroslováci, ktorí dostali málo významné miesta v školstve, v správnom zriadení Uhorska, alebo priamo vo Viedni, vyhlasovali svoju lojalitu s vládnou politikou. Aj keď mnohí z nich sa úprimne snažili pomôcť vlastnému národu prostredníctvom viedenských politikov, musíme konštatovať, že ich cesta bola od začiatku pomýlená a slovenskému národnému hnutiu škodila.
V porevolučných mesiacoch sa skupina tzv. viedenských Slovákov pokúšala o založenie novín a časopisov, ktoré by boli viac-menej samostatnými. Na to však nemali dostatok možností, finančných prostriedkov a podpory na Slovensku. Preto sa dostávali do popredia tie stanoviská vládnych dôverníkov – Jána Hlaváča, Františka Hánrich a Jána Kollára – v ktorých títo žiadali, aby sa vláda ujala vydávania a financovania slovenských novín. Ministerstvo vnútra sa k tomuto kroku odhodlalo až v druhej polovici roku 1849.
Roku 1849 sa ministerstvo vnútra rozhodlo vydávať poloúradné i úradné tlačové orgány pre Nemcov, Maďarov, Čechov, Rumunov, Chorvátov i Slovákov, aby takto na širokom fronte mohlo ovplyvňovať verejnú mienku a propagovať reakčnú vládnu politiku. Patrili medzi ne aj významné Bachove Slovenské noviny.
Pokiaľ ide o spisovný jazyk, prebiehali v čase bachovho absolutizmu Boje medzi Staroslovákmi a štúrovcami.
Keď Karel Havlíček Borovský roku 1850 – 1851 vydával v Kutnej Hore svoj opozičný, protivládny a protiabsolutistický časopis Slovan, zaviedol do neho osobitnú rubriku Ze Slovenska, do ktorej písalo veľa slovenských dopisovateľov. Pravda o slovenskej národnej i sociálnej problematike, písal aj na iných miestach svojho časopisu. Išlo mu tu o viacej, ako o spisovný jazyk. Snažil sa získať slovenských čitateľov pre svoj federalistický a protivládny program, pre úzku spoluprácu pokrokových Čechov a Slovákov.
Okolo grófa Leva Thuna – ministra školstva – sa po revolúcii vo Viedni sústredila skupina českých intelektuálov, ktorú možno oprávnene nazvať politickými prebehlíkmi a reakcionármi (Ján Votka, Jozef a Hermenegild Jireček a iní). Im bolo zverené redigovanie Vídeňského denníka, ktorý bol založený predovšetkým preto, aby polemizoval s Havlíčkovým Slovanom a paralyzoval – tak jeho vplyv v českých i v slovenských krajoch.
Vedúcu úlohu v porevolučnom slovenskom novinárstve hrali Hurbanove Slovenské pohľady a vládne Slovenské noviny. Oba orgány si však ani zďaleka nevšímali všetky stránky slovenského národného i sociálneho života. Štúrovci v tejto dobe veľmi ťažko niesli, že nemajú vlastné politické noviny, a to tým viacej, že potrebovali prostredníctvom nich nielen odrážať útoky Staroslovákov, maďarských a nemeckých novín, v ktorých vychádzalo veľa protislovenských článkov, ale aj propagovať vlastnú politickú koncepciu.
Slovenskí národovci vkladali tiež veľké nádeje do Andreja Radlinského, ktorý koncom februára 1850 začal vydávať časopis Banskoštiavnický Cyrill a Method v Banskej Štiavnici. Časopis však za krátky čas zanikol. Vtedy mienili katolícki národne prebudení Slováci založiť si vlastné stredisko v Nitre, kde mala byť tiež slovenská kníhtlačiareň, knižnica, ale aj redakcia Cyrilla a Methoda, prípadne i politických novín. Tieto plány po revolúcii v našich krajoch propagoval Michal Rešetka, pravda, bezvýsledne. V tejto dobe nielen spolupracovníci i stúpenci Ľ. Štúra a J. M. Hurbana volali po vydávaní slovenských politických novín, ale aj moravskí Slováci.
Je isté, že k oživeniu Štúrovych politických novín by boli pristúpili hneď po revolúcii, keby boli mali na to vhodné podmienky. Skúsenosti s cisárskou Viedňou ich však presvedčili, že v stave „obleženia“ a kontrarevolučného teroru generála Haynaua ťažko sa dožijú ich povolenia. No ani mesiace neistoty a sklamania nemohli udusiť túžbu vodcov slovenského pohybu po vlastnej tribúne, po politických novinách. Predbežne však chceli zachovať svoje prípravy v tajnosti. Preto J. M. Hurban na počiatku januára 1850 nemilo dotknutý, písal Danielovi Slobodovi: „Ale ký kuvík to už zas vykuvíkoval, že aj so Štúrom mienim vydávať noviny? To my máme v úmysle, aj to vyvedieme, ale kto už môže vedieť, keď my sme s tým mlčali?...Uvidíme, ako sa veci ustroja, lebo teraz by to ešte nebolo možno. My chceme dač dokonalého zaviesť“.
Štúrovci napred starostlivo skúmali, s akým ohlasom by sa stretla ich žiadosť vo vládnych kruhoch. Chceli pre svoje podujatie získať čo najväčšiu podporu. Navonok zachovávali mlčanie a len svojim bližším priateľom sa zdôverovali so svojimi plánmi. Vopred sa osvedčovali, že v budúcich novinách sa chcú prísne izolovať od Staroslovákov, ktorí všetko robia “proti prvotným našim radám a proti našej vôli".
Ich blízki i vzdialenejší stúpenci nielenže odobrovali tieto snahy, ale ich aj sami súrili, aby si čo najskôr podali žiadosť na politické noviny. Po predbežných prípravách mohol konečne Ľ. Štúr 6. júna 1850 oznámiť Michalovi Chrástkovi, že od Nového roku začne s Hurbanom v Trnave “politické noviny slovenské vo značnej velikosti vydávať", no súčasne ho prosil o diskrétnosť, aby sa táto správa ďalej nerozširovala. Kauciu na tieto noviny mal zložiť Intibus.
Konečne 29. augusta 1850, keď už na Štúra “zo všetkých strán dorážali", podal žiadosť o vydávanie Slovenských národných novín. Žiadosť bola pôvodne koncipovaná v mene Ľudovíta Štúra a J. M. Hurbana v nemčine a adresovaná na generála Haynaua. Neskôr bolo Hurbanove meno vytreté a pôvodný adresát nahradený Vojenským veliteľstvom. V akej forme bola Štúrova žiadosť odoslaná – nevedno.
V žiadosti sa Štúr odvolával na zásluhy v revolúcii a tvrdil, že vo svojich predrevolučných politických novinách vždy vyzýval “do boja za posvätný trón a jednotu monarchie", čo sľubuje aj v budúcnosti uskutočňovať. Aj v tejto žiadosti uisťuje, že pomocou novín bude “dvíhať slovenský národ a bude sa snažiť povzniesť ho na taký stupeň, aby sa stal účastný na všetkých dobrodeniach, ktoré sú iným šťastnejším národom monarchie udelené. K tomuto kroku ho viedla predchádzajúca pokroková novinárska činnosť. Sám o tom v žiadosti píše: “Zapodievajúc sa od veľa rokov blahom svojho dosiaľ zanedbaného národa a vzdelávajúc sa tiež najmä pred vypuknutím povstania ako redaktor v Bratislave vydávaných politických novín" – chce aj naďalej v tejto osožnej práci pokračovať. Z priloženého programu vidieť, že Štúr v nádejných novinách chcel “zachovávať dobrodenie oktrojovanej ústavy zo 4. marca 1848" a obhajovať vládnu politiku. Pritom však, čo Štúr veľmi zdôrazňoval, chcel brániť slovenský národ proti jeho vonkajším a vnútorným nepriateľom a dvíhať ho “v intelektuálnom a materiálnom smere".
Noviny sa mali deliť na tri hlavné rubriky: na úvodník, správy z domova a zo zahraničia a na fejtón. Mali vychádzať v Trnave tri razy do týždňa vo veľkosti fólia. Žiadosť sa podľa všetkého nestretla s úspechom. Od takého reakcionára, akým bol generál Haynau, nemohli nič priaznivého očakávať ani Ľ. Štúr, ani J. M. Hurban – známi svojím protirakúskym a protifeudálnym postojom počas revolúcie i po nej.
Keď tieto nádeje stroskotali, Ľ. Štúr obetavo podporoval jediný tlačový orgán stúpencov spisovnej slovenčiny – Hurbanovu literárnu revue Slovenské pohľady. Písal do nich príspevky, získaval Hurbanovi pre revue dopisovateľov a spolupracovníkov a jeho časopis aj horlivo rozširoval. O význame časopisu pre slovenskú spoločnosť sa takto vyjadril: “Pohľady slovenské napomáhajte prácami a rozširujte; je to teraz jediné naše slovo v tejto tichosti mrzútej". Slovenské pohľady však nemohli úplne nahradiť slovenské politické noviny a preto ešte roku 1851 Štúrovi dochádzali listy so žiadosťou, aby sa zvonu a znovu pokúšal o ich založenie.
J. M. Hurban musel sa tiež vzdať pre nepriazeň vrchnosti plánu na premenu Slovenských pohľadov na politický časopis. Keď sa mu to nepodarilo, snažil sa aspoň o oživenie populárneho časopsiu Priateľ ľudu, ktorý mal vydávať v Skalici Ján Kadavý. Okrem toho vyzýval mnohých slovenských národovcov v prvých rokoch bachovského absolutizmu, aby pomýšľali na vydávanie hospodárskeho časopisu, určeného roľníkom. V tejto pohnutej dobe sa však ani jediné z týchto osožných podujatí nepodarilo realizovať na škodu slovenského národného hnutia.
Napriek tomu, že slovenské národné hnutie nemalo po víťazstve habsburskej reakcie samostatné politické noviny, štúrovci odmietali spolupracovať s takými tlačovými orgánmi, ktoré považovali za reakčné. Napr. Ľudovít Štúr jednoznačne odmietol sa stať spolupracovníkom Vídeňského denníka – politických novín českej reakčnej šľachty, slúžiacej rakúskemu absolutizmu – ostro zameraných proti pokrokovému a protihabsburskému Havlíčkovmu Slovanu. V tejto dobe častejšie vyzýval svojich prívržencov k zakladaniu ďalších slovenských tlačových orgánov, pretože neveril v dlhý život bachovského absolutizmu a politiky potláčajúcej základné občianske práva, medzi ktorými má sloboda prejavu a sloboda tlače významné postavenie. V týchto osožných podujatiach hľadal pomoc aj za hranicami Slovenska. Písal o tom plný nádejí aj svojmu rukému priateľovi Sreznevskemu: “Vaša tuším, svätá povinnosť by bola pomáhať bratom skľúčeným, ubiedeným, bo ťažko vidieť pomoc inde a hlavne by ste mali prostriedky dávať k založeniu dobrých časopisov a k vychovávaniu schopnej mládeže". Nebolo už Štúrovou chybou, že Sreznevskij i ostatní slavianofili nevyšli dostatočne v ústrety utláčanému slovenskému ľudu, i tejto oprávnenej Štúrovej žiadosti.