cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Východná schizma
Pôsobenie pápežských legátov v Carihrade
Cisár, ktorému veľmi záležalo na tom, aby došlo k uzmiereniu, bol voči legátom úslužný a pozorný. Dobre ich ubytoval a usporiadal na ich počesť slávnosť, kde bol i patriarcha, voči ktorému sa však správali chladne. „Chceli snáď už teraz ukázať, že oni sú vyššie než celá byzantská cirkevná hierarchia aj s patriarchom a že prišli iba preto, aby súdili a rozhodovali“ (Bréhier, Le schisme oriental du XI siecle, Paris 1899, s. 107). Na oficiálnej návšteve u patriarchu odovzdali pápežov list a bez slova odišli. Patriarcha neveril vlastným očiam. O pápežovi mal celkom iné správy a mienku. Dospel teda k názoru, že list je sfalšovaný. Dozvedel sa, že pápež je väznený - ako teda mohol posielať legátov? Je isté, že legáti vyjadrujú pápežov skutočný názor na vec? Navyše niekoľko dní po príchode legátov do Carihradu (19. 4.) pápež zomrel, čo sa patriarcha čoskoro dozvedel. Mohli legáti zastupovať mŕtveho pápeža?
Legáti však boli povzbudení cisárovou vľúdnosťou a začali pôsobiť na verejnosti. Humbert zostavil pamflet s urážkami všeobecne váženého archimandritu Niketu Stethata, ktorý zdvorilo a s úctou voči rímskej cirkvi polemizoval s latinskými novotami; z Humbertovho písomného prejavu sa okrem iného dozvedel, že je „hlupák, vagabund, arcikacír“ a že „pochádza z nevestinca, a nie z kláštora“, jeho meno prekrútil tak, aby znelo ako „zviera plaziace sa po bruchu“ a pri tom všetkom ešte stihol zaútočiť na byzantskú liturgickú prax.
Cisár sa všemožne snažil situáciu upokojiť. Stethata presvedčil, aby kvôli mieru svoje spisy verejne hodil do ohňa. Legáti jasali a všade vyhlasovali, že Stethatos ich odvolal, čo nebola pravda. Patriarcha Michal sa držal bokom a legátov ignoroval. Humbert pripravil v podobnom tóne ďalší traktát, ktorý napádal a „vyvracal“ list poslaný patriarchom do južného Talianska. Patriarcha vyhlásil, že ak má s delegátmi polemizovať, tak jedine na širokom fóre - najlepšie na cirkevnom sneme. Na ďalšiu provokáciu Humberta, ktorý rozšíril list obhajujúci filioque, čím pobúril miestnu spoločnosť, patriarcha opäť zachoval mlčanie a naďalej legátov ignoroval (Runciman). Vystupovanie legátov vyznievalo jednoznačne: buď sa východná cirkev úplne podrobí Rímu – alebo rozkol!
Humbertova kliatba
Keď sa Humbertovi nepodarilo patriarchu Michala vyprovokovať, došla mu trpezlivosť. Udalosti potom šli rýchlym tempom. Humbert napísal po latinsky dekrét, ktorým ako splnomocnenec rímskej stolice uvalil na patriarchu Michala Kerularia a na všetkých jeho stúpencov prekliatie. (Pritom o smrti pápeža sa už v Carihrade vedelo.) S týmto drzým vyhlásením sa delegáti objavili celkom nečakane v sobotu 16. júla 1054 poobede v chráme Božej Múdrosti (Hagia Sofia), kde sa práve začínali bohoslužby a bolo tu zhromaždené množstvo ľudí. Obrátili sa k nim so žalobou proti ich patriarchovi a položili na svätý prestol v oltári svoj dekrét. Potom rýchlo opustili chrám a na jeho prahu striasli prach zo svojej obuvi so zvolaním „Nech vás vidí Pán a nech súdi!“ (Exodus 5,21). Jeden z diakonov za nimi vybehol s prosbou, aby sa vrátili, a keď odmietli, vyhodil ich bulu na ulicu.
Najprv všetci prítomní mlčali, prekvapení tým, čo sa stalo. Medzitým prisluhujúci priniesli bulu a podali ju patriarchovi. Ten ju najskôr nechcel prijať, ale potom z obavy, aby nebola publikovaná bez neho, ju prevzal a nariadil, aby ju preložili do gréčtiny. Jej text obsahuje okrem iného toto:
''„Svätá rímska prvá apoštolská katedra, ktorej ako hlave prináleží starostlivosť o všetky cirkvi, rozhodla sa… poslať nás do tohto cisárskeho mesta… (ktoré) je kresťanské a pravoslávne. Avšak Michal Kerularios, ktorého neprávom nazývajú patriarchom, a stúpenci jeho hlúposti, naopak. Medzi nimi sa každodenne zasieva veľa pliev heréz.“ Ďalej legáti vyvracajú jeho údajné bludy spôsobom, ktorý pripomína nadávky z ulice: „Podobne ako simoniáni, predávajúci dar Boží“ (simónia – svätokupectvo – kvitla práve v západnej cirkvi, ako legáti dobre vedeli), „… ako baleziáni kastrujú prichádzajúcich a napriek tomu z nich vyberajú nielen kňazov, ale i biskupov“, „… ako ariáni znovu krstia tých, ktorí boli pokrstení v mene Svätej Trojice, najmä latiníkov“ (to v tom čase nebola pravda), „… ako mikulášovci dovoľujú služobníkom oltára sa ženiť“'' (nepresné, pretože ženatý muž sa mohol stať kňazom, ale vysvätený kňaz sa nemohol oženiť, tak je to v súlade s kánonmi a tak je v pravosláví dodnes; naopak zakazovať ženatým mužom, aby sa stali kňazmi, ako sa to začalo už vtedy na západe /jedna z vecí, ktorú Východ kritizoval/, už predtým kánony cirkevných snemov odsúdili) a celým radom ďalších poloprávd, neprávd i vyslovených hlúpostí. „… Preto my, legáti, nestrpíme nespravodlivosť a správanie sa voči prvej apoštolskej katedre, moci svätej a nerozdielnej Trojice a apoštolskej katedry, všetkých svätých Otcov, ktorí boli na siedmich všeobecných snemoch, a vyhlasujeme anatému (t. j. cirkevnú kliatbu) ''na Michala a jeho spoločníkov, ktorí zotrvávajú vo vyššie spomenutých bludoch a pohoršeniach; nech je na nich anatéma so simoniánmi, balesiánmi… a so všetkými heretikmi spolu s diablom a anjelmi jeho. Amen, amen, amen.“'' (Migne, Patrologia latina, t. 143, col. 1002-1004; Runciman, Schisma).
Udalosti v Konštantínopole po uvalení kliatby na východných kresťanov
Legáti rýchlo odcestovali z Carihradu po srdečnej rozlúčke s cisárom, ktorý sa domnieval, že jeho zámer politickej dohody s pápežom je na dobrej ceste. Keď ho patriarcha zoznámil s obsahom buly, nechcel Kerulariovi veriť. Mesto sa už v tom čase búrilo proti legátom, voči ktorým cisár prejavoval taký nevídaný ohľad. Nakoniec poslal posla, aby legátov dohonil a vyžiadal si od nich originálnu latinskú verziu buly. Keď si ju dal znovu preložiť a presvedčil sa, že patriarchov preklad je presný, poslal ďalšieho posla, aby prehovoril legátov na návrat do Carihradu, kde mali vec vysvetliť na cirkevnom sneme. V Carihrade sa začali ľudové vzbury, ktoré cisárovi hrozili nielen stratou koruny, ale možno i hlavy. Legáti sa do Carihradu na chvíľku vrátili, ale ihneď zasa zmizli. Cisár potrestal všetkých, ktorí s nimi spolupracovali, a urážlivú bulu dal spáliť.
Patriarcha prikročil k rokovaniu o bule. Na nedeľu 24. júla zvolal zvláštny snem, ktorého sa zúčastnili biskupi z rôznych častí gréckej cirkvi; bolo medzi nimi 12 metropolitov. Na sneme sa skonštatovalo, že prišli ľudia zo západu a prekliali patriarchu a všetkých, ktorí sa postavili proti ich doktríne o pôvode Ducha Svätého a proti ich zvykom. Na záver vyslovil snem anatému, ktorá bola namierená proti Humbertovi a jeho pomocníkom, ale bola sformulovaná veľmi precízne, aby bolo jasné, že exkomunikácia sa priamo netýka ani západnej cirkvi, ani pápeža.
Snem chápal situáciu takto: ''„Akísi nehodní ľudia prišli z džungle západu do kráľovstva zbožnosti, do tohto Bohom chráneného mesta, z ktorého ako zo žriedla plynú vody čistého učenia do (všetkých) končín Zeme. Do tohto mesta prišli ako hrom alebo ako búrka, či ako hlad, ešte skôr ako divoké stádo, aby zvrhli Pravdu...“''
Snem postavil svoje uznesenie na základe encykliky patriarchu Fótia, poslal ho všetkým východným patriarchátom a všetci patriarchovia ho (s menšími výhradami antiochijského) prijali súhlasne. Odvtedy sa meno rímskeho patriarchu nespomína v diptychoch ani na bohoslužbách na celom východe (t. j. bola prerušená cirkevná jednota celého východu s Rímom).
Epilóg
Humbert patril až do svojej smrti (1061) k najvplyvnejším členom rímskej kúrie. Jeden z jeho spoločníkov na ceste do Carihradu (Fridrich) sa neskôr stal pápežom (Štefan IX.). K najlepším Humbertovým priateľom patril Hildebrandt, budúci pápež Gregor VII.
Z hľadiska historickej pravdy je potrebné odmietnuť také označenia ako „Kerulariov rozkol“, „východná schizma“ a pod. V skutočnosti to bol Rím, kto vstúpil do rozkolu so všeobecnou cirkvou.
Tvrdenie, že sa obidve strany pri rozkole vzájomne prekliali, je hrubo zjednodušené a zavádzajúce.
Anatéma uvalená Humbertom, ktorú Rím ponechal v platnosti, sa týkala nielen patriarchu Michala, ale všetkých, ktorí s ním boli v zhode, takže sa (ako sa hneď ukázalo) týkala vlastne všetkých východných biskupov a východných veriacich, ktorí boli v Ríme klasifikovaní ako schizmatici. (chýba zdroj).
Samotná schizma nemala ešte taký praktický dosah, aký jej prisúdil vývoj v ďalších storočiach. V praxi bola spečatená, keď západní kresťania prepadli Konštantínopol pri štvrtej križiackej výprave (1204), kde vojaci zo znakom kríža zabíjali východných kresťanov a zneucťovali a poškvrňovali najhorším možným spôsobom pravoslávne svätyne.
Ďalšou pečaťou na rozkole bolo ustanovenie latinského cisárstva a latinského patriarchátu na troskách križiakmi prepadnutej Byzancie.
Dejiny nepoznajú žiadne "keby"; existuje však názor, že neskorší pád Byzancie do rúk Turkov bol okrem iného zapríčinený oslabením Byzancie zo strany západu križiackymi výpravami.
Ďalším potvrdením rozkolu bol rad pokusov o cirkevnú úniu pravoslávnych s Rímom, ktoré sa na východe vnímajú ako pokus o duchovné znásilnenie a podrobenie pravoslávnych.
Základný prameň: Aleš Pavel, prof. ThDr., Cirkevné dejiny III. (2. vydanie, Univerzita P. J. Šafárika, Pravoslávna bohoslovecká fakulta, Košice 1993)
Vladimír Čech (1951)
Vladimír Čech (* 6. júl 1951, Praha – † 22. marec 2013, Praha) bol český herec, moderátor a politik, syn moderátorky Hedy Čechovej a herca Vladimíra Čecha.
Divadelné angažmán
Po absolvovaní gymnázia vyštudoval v roku 1977 pražskú DAMU, odbor herectvo a následne hral v Divadle Petra Bezruča v Ostrave, v Sliezskom divadle v Opave, Štátnom divadle Ostrava, v Tešínskom divadle, Štátnom divadle Oldřicha Stibora v Olomouci a vo Východočeskom divadle v Pardubiciach. V rokoch 19901992 pôsobil ako poslanec Českej národnej rady. Medzitým hosťoval v pražskom Činohernom klube, potom hral v Činohernom štúdiu v Ústí nad Labem, pražskom Divadle Rokoko a Stredočeskom divadle Kladno. Od roku 1999 bol hercom na voľnej nohe. V roku 2006 sa stal členom súboru Mestských divadiel pražských.
Mal za sebou desiatky divadelných rolí, objavil sa napríklad ako Vavřena vo Filozofskej histórii, Edmund v Kráľovi Learovi, Merkucio v Rómeovi a Júlii, Hamlet, Antonio v hre Antonius a Kleopatra, Jiří v hre Kto sa bojí Virginie Woolfovej?, Jago v Othellovi a v mnohých ďalších. V Mestských divadlách pražských vytvoril role Karenina v Anne Karenina, grófa Glostera v Kráľovi Learovi José Arcadia Buendía v Sto rokov samoty a v mnohých ďalších inscenáciách.
Televízia a film
Pôsobil tiež v dabingu, napr. ako titulná postava v kreslenom seriáli i filmoch o Garfieldovi.
Politická kariéra
Po Nežnej revolúcii v roku 1989 spoluzakladal Občianske fórum, v rokoch 1990 až 1992 bol poslancom Českej národnej rady.
Osobný život
thumb|Spomienka na Vladimíra Čecha vo foyer Divadla ABC, marec 2013 Vladimír Čech bol dvakrát ženatý, mal dvoch synov a dve dcéry. To, že mám štyri deti, možno najviac súvisí s tým, že som jedináčik, že som vyrastal sám a že som si strašne prial súrodencov, povedal Čech.
Zomrel dňa 22. marca 2013 po dlhej chorobe (Lynchov syndróm), ku ktorému sa pridal zápal pľúc.
Thomas Barnett
náhľad Thomas P. M. Barnett je americký vojenský geostratég. Pôsobí ako riaditeľ poradenskej firmy Enterra Solutions.
Kariéra
Pôsobil ako strategický výskumník a profesor na U. S. Naval War College v Newport, Rhode Island, USA. Od októbra 2001 do júna 2003 slúžil ako asistent pre strategické budúcnosti na Office of Force Transformation, Office of the Secretary of Defense. Predtým viedol NewRulesSets.Project v spolupráci s firmou Cantor Fizgerald. Tento projekt bol zameraný na načrtnutie novej mapy sily a vplyvu vo svetovej ekonomike. Riadil Year 2000 International Security Dimension Project. Pôsobil ako projektový riaditeľ pre Center for Naval Analysis a pre Institute for Public Research.
Dielo
Je autorom viacerých kníh a publikácií. Vydal knihy '''The Pentagon´s New Map. War and Peace in the Twenty-First Century (2004) a A Blueprint for Action. A Future Worth Creating''' (2005). Ph.D. z politických vied získal na Harvarde. Žije v Portsmouth, Rhode Island, USA.
The Pentagon´s New Map
V marci 2003 uverejnil v časopise Esquire článok The Pentagon´s New Map. Následne v apríli 2004 publikoval knihu The Pentagon´s New Map - Nová mapa Pentagónu, v ktorej načrtol koncept globalizujúceho sa sveta spolu s princípmi jeho fungovania.
Etapy globalizácie
Barnett považuje súčasné procesy globalizácie za Globalizáciu III, pričom históriu globalizácie rozdelil na tri periódy, pričom každá etapa globalizácie sa riadila inými pravidlami:
·	 Globalizácia I. – obdobie 1870 až 1914, bola ukončená začatím Prvej svetovej vojny
·	 Globalizácia II. – obdobie 1945 až 1980, bola iniciovaná USA po skončení Druhej svetovej vojny a pokračovala až do efektívneho konca Studenej vojny
·	 Globalizácia III. – prebieha od roku 1980 ako obdobie relatívneho mieru a mohutného ekonomického rastu, ktorý vytiahol stovky miliónov ľudí z chudoby, ale ktoré pravidlá teraz čelia ohrozeniu zo strany darebáckych štátov a medzinárodného terorizmu
·	 Globalizácia IV. – predstavuje jeden zo scenárov budúceho vývoja, pričom by znamenal pohltenie integráciu Neintegrovanej medzery do Funkčného jadra a jeho rozšírenie na celý svet.
Model globálneho sveta
Barnett rozdelil súčasný svet na Funkčné jadro – Functioning Core a Neintegrovanú medzeru – Non-Integrating Gap. Tieto dve skupiny doplňujú Seam States – Štáty rozhrania tzn. štáty, ktoré sa nachádzajú na v oblasti medzi Funkčným jadrom a Neintegrovanou medzerou.
Funkčné jadro
Funkčné jadro predstavujú tie časti sveta, ktoré aktívne integrujú svoje národné ekonomiky do globálnej ekonomiky a, ktoré sa prispôsobujú vytvárajúcej sa sade bezpečnostných pravidiel.
Do Funkčného jadra patria:
·	Severná Amerika ·	Európa – stará a nová ·	Rusko ·	Japonsko ·	Čína ·	India ·	Austrália ·	Nový Zéland ·	Južná Afrika ·	Argentína ·	Brazília ·	Čile
Funkčné jadro zahŕňa zhruba 4 miliardy obyvateľov zo 6 miliardovej svetovej populácie. Funkčné jadro sa ďalej rozdeľuje na Staré jadro - Amerika, Európa a Japonsko – a Nové jadro, kde sú najväčšími štátmi Rusko, India a Čína.
Neintegrovaná medzera
Do Neintegrovanej medzery patria tie regióny sveta, ktoré sú vo veľkej miere nepripojené na globálnu ekonomiku a jej sadu pravidiel definujucich jej stabilitu. Patria tu:
·	Karibská oblasť ·	Afrika ·	Balkán ·	Kaukaz ·	Stredná Ázia ·	Stredný Východ ·	Juhozápadná Ázia ·	Juhovýchodná Ázia – väčšia časť
Štáty rozhrania
Medzi Štáty rozhrania patria tie štáty, ktoré obklopujú Neintegrovanú medzeru. Tieto štáty využívajú teroristi na prenikanie do Funkčného jadra. Patria tu:
·	Mexiko ·	Brazília ·	Južná Afrika ·	Maroko ·	Alžírsko ·	Grécko ·	Turecko ·	Pakistan ·	Thajsko ·	Malajzia ·	Filipíny ·	Indonézia
Toky globalizácie
Medzi Funkčným jadrom a Neintegrovanou medzerou fungujú vzťahy vytvárané štyrmi skupinami tokov, ktoré zabezpečujú postupné zmenšovanie Neintegrovanej medzery a jej postupnú integráciu do Funkčného jadra. Týmito tokmi sú:
·	Toky ľudí z Medzery do Jadra. ·	Toky bezpečnosti z Medzery do Jadra. ·	Toky energie z Medzery do Jadra ·	Toky investícií z Medzery do Jadra
Bibliografia
Barnett, Thomas P. M.: The Pentagon´s New Map. War and Peace in the Twenty-First Century. G.P.Putnam´s Sons, New York 2004
Barnett, Thomas P. M.: Blueprint for Action. A Future Worth Creating. Putnam Adult, 2005
Veľprepoštský palác
Veľprepošstský palác je historická budova v Nitre. Nachádza sa v Hornom meste, na ceste od Pribinovho námestia, popri súsoší vierozvestcov, smerom na hrad.
Thomas Barnett
Odkazy
http://www.thomaspmbarnett.com/
Veľprepoštský palác
Opis
Uprostred záhrady, ktorá prilieha k juhozápadnému hradnému múru, naľavo od súsošia sv. Konštantína a Metoda, stála do bombardovania Nitry v roku 1945 dvojpodlažná rokokovo-klasicistická budova veľprepošstva s manzardovou strechou. Bola postavená v rokoch 17781780 na podnet cisárovnej Márie Terézie, podľa projektu Franza Antona Hillebrandta.
Thomas Barnett
Odkazy
http://www.thomaspmbarnett.com/weblog/
Veľprepoštský palác
Opis
Na budove bola pôvodne umiestnená vysoká jazdecká socha Márie Terézie. Táto socha, po oprave a rekonštrukcii, bola v roku 1992 osadená v záhrade Grasalkovičovho paláca v Bratislave.
Počas bombardovania mesta v roku 1945 bola budova značne poškodená. Po druhej svetovej vojne sa stavba čiastočne obnovila, zachovala sa však len stredná časť prízemia. Pri vchodovej bráne sa zachovala kamenná baroková socha sv. Jana Nepomuckého.
Thomas Barnett
Odkazy
http://www.enterrasolutions.com/
Alfred Naujocks
Alfred Helmut Naujocks (* 20. september 1911, Kiel, Nemecko – † 4. apríl 1966, Hamburg) alias Hans Müller, alias Alfred Bonsen, Rudolf Möbert bol nemecký dôstojník SS. Účastník viacerých tajných a špeciálnych operácií.
Životopis
Narodil sa ako syn Richarda Naujocksa a jeho manželky Therese, rod. Pahlke. V Kieli navštevoval od roku 1917 reálnu školu. V roku 1925 školu nechal a začal so vzdelávaním sa v jemnej mechanike. Od 1. augusta 1931 bol člen v NSDAP. V roku 1933 vstúpil do SS a od roku 1934 bol pridelený k tajnej službe Sicherheitsdienst (SD) Reinharda Heydricha. Potom ako najprv pracoval ako šofér a bežný pracovník mu čoskoro pridelili špeciálne úlohy. V roku 1935 vycestoval s Wernerom Göttschom do Česko-Slovenska, kde zavraždili inžiniera Rudolfa Formisa, pracovníka organizácie Schwarze Front, ktorý z Česko-Slovenska pomocou krátkovlnného vysielača a rádiovej stanice vysielal protinacistickú propagandu na územie Tretej ríše. V roku 1937 prešiel do zahraničného oddelenia SD-Auslandsnachrichtendienst.
Podieľal sa na zorganizovaní fingovaného prepadu vysielača v Gliwiciach (🇩🇪), ktorý bol zámerom pre zámienku na začiatok agresie voči Poľsku a bol fakticky začiatkom druhej svetovej vojny. V septembri 1939 sa zúčastnil incidentu vo Venle, kedy sa nacistom podarilo uniesť dvoch agentov britskej tajnej služby pri holandskom pohraničnom meste Venlo. Akcia zmarila činnosť britskej špionážnej siete v západnej a strednej Európe. V dôsledku tohto spojeneckého neúspechu odstúpil šéf holandskej tajnej služby. Hitler použil tento incident v máji 1940 ako zámienku na okupáciu Holandska.
V roku 1941 bol prevelený zo Sicherheitsdienstu k Waffen-SS kvôli spochybneniu jedného z Heydrichových rozkazov. Slúžil na východnom fronte až do roku 1943, kedy bol v dôsledku zhoršenia zdravotného stavu presunutý na západ. Slúžil ďalej v ekonomickom oddelení SS v Belgicku. Tu sa podieľal na bojoch proti odbojovému hnutiu. Po povýšení na Obersturmführera SS (nadporučíka) sa od decembra 1943 do jesene 1944 zapájal do boja proti dánskemu hnutiu odporu ako člen skupiny Peter vedenej Ottom Schwerdtom.
V novembri 1944 sa dobrovoľne vzdal do rúk amerických jednotiek. Okamžite bol zatknutý. Po vojne vypovedal ako svedok na Norimberskom procese. Potvrdil, že útok na nemecký vysielač Gleiwitz, bol zorganizoval Heinrich Müller, vtedajší veliteľ Gestapa.
Zomrel na infarkt v Hamburgu 4. apríla 1966.
Jemelian Ivanovič Pugačov
Príčiny povstania Jemeliana Pugačova
Hlavnou príčinou povstania bola najmä nevyriešená otázka nevoľníkov. Nevoľníci boli sedliaci doživotne pripútaní k majetku zemepána. Pôda, na ktorej hospodárili, im nepatrila, mohli byť zemepánom ľubovoľne premiestňovaní či dokonca predávaní, sedliaci boli nimi trestaní (často veľmi kruto), práva sa takmer nemohli dovolať (v roku 1767 cárovná zakázala písať sťažnosti adresované jej). To, že postavenie ruských nevoľníkov bolo skutočne zlé, dosvedčuje fakt, že medzi rokmi 1762 – 1769 bolo v Rusku až 50 nevoľníckych povstaní. Ani to Pugačovovo, ktoré svojím rozsahom a obeťami patrilo k najväčším sedliackym povstaním, na tristnom stave nevoľníkov nič nezmenilo. Nevoľníctvo bolo v Rusku zrušené až v roku 1861.
Druhou príčinou povstania bola nevyriešená kozácka otázka. Kozáci boli slobodnými ľuďmi, ktorí žili v pohraničných oblastiach na juhu a juhovýchode Ruska (strážili tamojšie hranice pred kočovnými etnikami, krymskými Tatármi a Osmanskými Turkami). Kozáci mali niekoľko privilégií, ktoré im však Katarína II. začala postupne odoberať (napríklad jajickým kozákom zakázala slobodný obchod so soleným rybami, ktoré lovili v rieke Jajik). V roku 1772 prepuklo vo východnom a juhovýchodnom Rusku rozsiahle povstanie kozákov, na čelo ktorého sa neskôr postavil Jemelian Pugačov.
Život Pugačova pred povstaním
Jemelian Pugačov sa narodil asi v roku 1742 v lokalite Zimovejskaja pri Done. Už ako 17-ročný vstúpil do vojska a zúčastnil sa už sedemročnej vojny v rokoch 1756 – 1763 a neskôr vojny rusko-tureckej (v rokoch 1768 – 1774). Ako 18-ročný sa oženil so Sofiou Neďuževovou. V roku 1770 ale zbehol z armády, vrátil sa na krátko do svojej rodnej dediny Zimovejskaja, kde bol zatknutý. Neskôr znovu ušiel a pridal sa k potulným kozákom, chvíľu sa skrýval aj u tzv. starovercov. Na jeseň roku 1772 žil v lokalite Voľsk (v Saratovskej oblasti), kde sa dopočul o povstaní kozákov sídliacich na rieke Jajik (neskôr bola rieka premenovaná na Ural). Koncom roku 1772 bol Pugačov opäť zatknutý a na päť mesiacov uväznený v Kazani. V máji 1773 ale utiekol z pevnosti Kazaň a vrátil sa na rieku Jajik. V tom čase sa už naplno rozhorelo povstanie tzv. jajických kozákov. Pugačov sa k nim v lete 1773 pripojil a prehlásil sa za cára Petra III.
Priebeh povstania
Samozvané prehlasovanie sa za cára malo v Rusku dlhšiu tradíciu (najmä v období tzv. smuty). Pugačov sa prehlásil za nežijúceho cára Petra III. preto, lebo mnoho Rusov verilo, že cár Peter III. nebol zavraždený, iba uväznený svojou manželkou. Keďže k cárovi sa v Rusku prechovávala až zbožná úcta, Pugačov chcel svojím prehlásením sa za cára pritiahnuť väčší počet mužov ku svojim vojskám. V čase najväčších úspechov (obliehanie Kazane v lete 1774) mal pod svojimi zástavami až 25 000 vojakov. K povstaniu sa pripojili aj nespokojné kočovné etniká ako Baškirci, Tatári a Kirgizi, ktorí chceli najmä zaručenie ich osobnej slobody a pridelenie pôdy, na ktorej by pásli spoje stáda. Svoje nariadenia vydával ako tzv. ukazy (nariadenia, manifesty), ktoré boli čítané kňazmi počas bohoslužieb. Za neuposlúchnutie týchto príkazov ľudí postihovali ťažké tresty. Jedným z prvých rozhodnutí Pugačova bolo odovzdanie pôdy a rieky Jajik k užívaniu jajickým kozákom. Zároveň im zaručil večnú slobodu. S podobnými manifestami sa obrátil aj na iné kozácke skupiny v Povolží a severne od rieky Jajik (na území Uralu). Dokonca dal prísľub slobody aj kočovným Baškircom a Kirgizom, doslova im napísal: „Neopustím Vás a spravodlivo vás odmením pôdou, vodou, pastvinami, puškami a proviantom, riekami, chlebom a olovom a od hlavy po päty vás oblečiem“.
Pugačov nečakal na príchod cárskej armády ale sám sa rozhodol bojovať s ňou. Cársku armádu viedol Peter Panin (brat kancelára Nikitu Panina), bola však zle vyzbrojená a vycvičená, takže v prvých stretoch s povstalcami prehrávala. V septembri začal tiahnuť na silnú pevnosť Orenburg, po ceste sa mu vzdávali malé kozácke pevnôstky, ktoré v podstate vojaci vydávali bez boja (svojich ruských dôstojníkov často zabili). V polovici októbra 1773 sa Pugačov objavil s asi 30 000 mužmi pred Orenburgom a začal ho obliehať. Keďže mal aj takmer sto diel, pevnosť s mestom ťažko ostreľoval. Obliehanie trvalo pol roka, ale napokon nebolo úspešné. Na prelome marca a apríla 1774 sa strhlo pod hradbami Orenburskej pevnosti niekoľko bitiek s cárskou armádou, vedenou generálom Bibikovom, v ktorých armáda Pugačovove oddiely porazila. Pugačov však prežil, utiekol na územie Baškircov a povstanie pokračovalo ďalej. V tomto čase sa odohrávalo na území väčšom ako 150 000 km². Na Urale sa kozákom podarilo ovládnuť aj štátne hutnícke závody, ktoré vyrábali pre Pugačovovo vojsko delá, pušky a muníciu. Strach z Pugačova dosvedčuje aj odmena, ktorá bola vypísaná za jeho dolapenie: 28 000 rubľov (cena malého šľachtického statku).
V prvej polovici júla 1774 obľahol Pugačov s asi 25 000 mužmi silnú pevnosť Kazaň. Mesto otvorilo vzbúrencom brány, ale posádka sa ukryla v pevnosti. Kým ju povstalci stihli dobyť, k mestu prišla armáda na čele s plukovníkom Johannom Michelsonom, ktorá kozákov zdrvujúco porazila (viac ako 13 000 povstalcov padlo do zajatia). Pugačov sa s malým oddielom asi 500 mužov dostal na pravý breh Volgy a pokračoval v povstaní. V auguste 1774 opäť nazbieral silnú armádu a pokúsil sa dobyť ďalšie veľké mesto na rieke Volge – Caricyn (dnešný Volgograd). Caricyn sa mu začiatkom septembra dobyť nepodarilo.
Katarína II. v tomto čase pokladala Pugačova za najväčšieho škodcu a nepriateľa svojej vlády. Na jeho dolapenie vypísala bohatú odmenu. V zahraničí sa povstanie opisovalo ako malá roľnícka vzbura, ktorú dokonca vyvolali agenti cudzích krajín, nepriateľských Rusku. Po podpise mierovej zmluvy s Osmanskou ríšou boli proti povstalcom postavené vojenské oddiely, ktoré bojovali vo vojne. Na ich čelo bol menovaný schopný generál Alexandr Vasilievič Suvorov (1729 – 1800). Suvorov zničil Pugačovovu armádu pod Caricynom, boje si vyžiadali okolo 8000 mŕtvych povstalcov. Pugačov sa zachránil len útekom do oblasti toku rieky Don (teda na západ od Caricynu). Hoci povstalci boli ešte stále početní (hlavne na severe), chýbalo im jednotné velenie a kooperácia vo vojenských akciách. Ruská armáda postupne s úspechom likvidovala ohniská odporu, ale posledné povstalecké jednotky boli porazené až v priebehu roku 1775.
Potlačenie povstania
Na jeseň 1774 kozáci dokonca sami vydali Jemeliana Pugačova cárskemu vojsku, aby si takto vykúpili milosť. Pugačov bol následne vozený po dedinách južného Ruska v železnej klietke, aby ľud veril, že bol porazený a uväznený. Pugačov bol v Moskve podrobený súdu, súdny tribunál ho napokon odsúdil na trest smrti rozštvrtením. Cárovná Katarína II. ale prejavila „humánne cítenie“ a rozsudok zmenila na civilizovanejšie sťatie hlavy. Trest bol vykonaný 21. januára 1775.
O jej šoku z roľníckeho povstania, jej hneve a túžbe po pomste ale svedčí to, že dala popraviť aj Pugačovových rodičov, jeho manželku, a tiež ich tri deti (syna Trofima a dve dcéry). Jeho rodná dedina bola zrovnaná so zemou a jej obyvatelia presťahovaní do inej lokality. Miesto, kde stál jeho rodný dom, i jeho okolie, bolo posypané soľou na znak toho, aby sa tam už nič neurodilo a nik sa na tom mieste neusadil. Bolo dokonca zakázané vyslovovať jeho meno. Dlhý čas sa ani nesmeli opisovať udalosti z povstania, písať o ňom v knihách a zahraničných žurnáloch, všetky vyšetrovacie materiály boli prísne strážené. Históriu povstania opísal ako prvý až Alexander Sergejevič Puškin v diele História Pugačova (text publikovaný až posmrtne). Udalosti z povstania našli odraz aj v jeho romantickej novele Kapitánova dcéra (1836), v ktorej Puškin opísal Pugačova s istými sympatiami.
Hyena škvrnitá
Hyena škvrnitá najväčší žijúci mäsožravec z čeľade hyenovitých. Vyskytuje sa v Afrike.
Počas pleistocénu, obýval Euráziu poddruh hyena jaskynná (Crocuta crocuta spelaea), ktorá vyhynula.
Opis
Dospelé jedince dosahujú dĺžku okolo, chvost meria približne a vážia 62 až . Kožušina je pieskovej až sivo-hnedej farby s čiernymi škvrnami po trupe, ktoré vekom blednú. Na hlave má krátke oválne uši. Veľkosťou sú o približne 10% väčšie samice. Samice majú veľké vonkajšie pohlavné orgány, ťažko odlíšiteľné od samčích.
Správanie
Hyena škvrnitá sa vyskytuje na savanách a polopúštiach Afriky. Aktívna je najmä v noci. Je teritoriálna žijúca v klanoch, kde sú dominantné samice. Počet členov klanu sa líši od oblasti, ktorú obýva - na savanách ich žije spolu aj vyše 50 a v púštnych oblastiach je to vyše 5 dospelých jedincov s mláďatami. Svoje územie, veľké od 40 po, si chráni pachovými výlučkami, rôznymi zvukmi a hliadkujúcimi hyenami. Hyeny vydávajú množstvo zvukov. Ich známy „smiech“ slúži na preukázanie podriadenosti pred staršími členmi spoločenstva. Na zvolávanie skupiny alebo pri hľadaní mláďat používa húkavé zavýjanie. Klan spolu zdieľa brloh a miesto močenia.
Potrava
Hyena je zdatný lovec. Ak loví osamote, chytá zajace, zemné vtáky a v močiaroch alebo plytkých vodách ryby. Pri love vo svorke sú hyeny schopné zabiť aj dospelé zebry alebo pakone. Má mocné čeľuste, takže zožerie takmer všetko z koristi vrátane kostí. Svoju potravu hlce a na jedno nasýtenie je schopná naraz dostať do seba jedlo vážiace až jednu tretinu svojej hmotnosti. Občas kradne korisť inému predátorovi.
Rozmnožovanie
Gravidita u hyen škvrnitých trvá asi 100 dní. Po nej samica vrhne 1 až 3 mláďatá a stará sa o ne výlučne ona. Od mlieka sú odstavené v 14 - 18 mesiaci. Prvé cicia dominantné mláďa, ak sa stane, že pre ostatné mláďatá neostane dostatok mlieka, môže ich zabiť a tým zvýšiť svoju šancu na prežitie.
Populácia
V súčasnosti žije na Zemi celkovo okolo 27 000 až 50 000 jedincov. Najväčšia známa populácia sa vyskytuje v ekosystéme Serengeti a v Krugerovom národnom parku. Populácia hyen škvrnitých má klesajúcu tendenciu a to obzvlášť na západe a východe Afriky, hlavne kvôli náhodne položeným okám a otravám. V južnej Afrike je populácia tohto druhu v chránených územiach stabilná.
Adolf Benca
Adolf Benca (* 16. máj 1959, Bratislava, Česko-Slovensko) je americký maliar slovenského pôvodu.
Ranný školský vek a začiatky
Benca sa narodil 16. mája 1959 v Bratislave, v Československu. Bol starší z dvoch detí, mal mladšiu sestru Ľubicu. Jeho rodina emigrovala do USA, keď mal desať rokov, v roku 1969. Od roku 1969 do roku 1973 navštevoval základnú súkromnú školu v Chicagu. V rokoch 1973 až 1977 navštevoval strednú školu Grayslake v Illinois.
O umenie sa začal zaujímať veľmi skoro, už počas štúdia na základnej škole navštevoval niekoľko umeleckých škôl v Chicagu.
Ešte kým býval v Československu, v roku 1966, už ilustroval detské knihy. V roku 1968, rok predtým ako jeho rodina z dôvodu ruskej okupácie emigrovala, presťahovali sa do Viedne, kde sa mladý Benca začal zaujímať o filozofiu a začal maľovať mytologické témy a predmety. V roku 1970 a 1975 sa podieľal na niekoľkých programoch pre mladých umelcov.
Štúdium
Adolf Benca študoval a absolvoval niekoľko univerzít. Od roku 1977 do roku 1981 študoval na Cooper Union for the Advancement of Science and Art, umeleckej škole v New Yorku, kde získal svoj titul B.F.A. (Bachelor of Fine Arts). Ďalšie štyri roky (1982 – 1985) študoval na Columbia University – College of Physicians and Surgeons, ktorú absolvoval v roku 1987 a získal titul Master of Fine Arts (M.F.A.). Od roku 1987 do roku 1988 študoval anatómiu človeka na univerzite v Bologni v Taliansku, kde získal titul “Doctor honoris causa” (Dr.h.c.) v oblasti anatómie. Na Johns Hopkins University v Baltimore, Maryland, získal titul “Doctor honoris causa” (Dr.h.c.) v oblasti filozofie.
Kariéra
Popri štúdiu a získavaní titulov, Benca pokračoval v maľovaní a vystavoval svoje práce v rôznych galériách po celom svete, veľa z jeho malieb skončilo v rukách súkromných zberateľov.
V roku 1985 sa stal doživotným členom Švajčiarskej akadémie v Ríme.
V roku 1987 sa stal doživotným členom Francúzskej akadémie v Ríme.
V roku 1994 sa stal doživotným členom Švédskej akadémie v Ríme.
V roku 2000 sa stal doživotným členom Nemeckej akadémie v Berlíne.
Po páde železnej opony sa rozhodol rozšíriť svoju kariéru na územiach strednej a východnej Európy. V roku 2002 začal v Prahe a tu mu bola udelená prestížna cena Masarykovej akadémie.
Od roku 2003 tvorí v partnerstve s Bratislavskou lodnou spoločnosťou, a. s. Ucelenú kolekciu svojej umeleckej tvorby od roku 2003 po súčasnosť prezentuje umelec na lodiach, plávajúcich galériách. V roku 2012 Bratislavská lodná spoločnosť a. s. a maliar Adolf Benca založili obchodnú spoločnosť „Adolf Benca Akadémia, s.r.o“. V roku 2013 bol tento projekt medzinárodne akceptovaný na Bruselskom sympóziu EBU (Europe Barge Union). Partnerom pri realizácii tohto medzinárodného projektu sa stalo Európske centrum výtvarných umení.
Jeho diela môžeme nájsť po celom svete, v súkromných zbierkach, ale taktiež vystavené v múzeách, ako napr. Metropolitan museum of Art a Museum of Modern Art v New Yorku.
Svetové umelecké inštitúcie, ktoré vystavujú diela Adolfa Bencu
=== Výstavy (sólo) ===
Pozoruhodné diela
Medzi jeho najznámejšie a pozoruhodné umelecké diela patria:
Umelecké diela, ktoré sú vystavené od 1. júla 2016 v Európskom parlamente pri príležitosti predsedania Slovenskej republiky v Rade Európskej únie:
NGC 7748
NGC 7748 je hviezda v súhvezdí Cefeus, ktorú objavil anglický astronóm John Herschel 16. novembra 1829.
Zoznam kultúrnych pamiatok v obci Kolárovice
Toto je zoznam kultúrnych pamiatok v obci Kolárovice v okrese Bytča.
Criel-sur-Mer
Criel-sur-Mer je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Seine-Maritime, v regióne Horná Normandia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Pournoy-la-Grasse
Pournoy-la-Grasse je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Moselle, v regióne Lotrinsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Rohr im Gebirge
Rohr im Gebirge je obec v Rakúsku v spolkovej krajine Dolné Rakúsko v okrese Viedenské Nové Mesto-vidiek.
Pournoy-la-Grasse
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Rohr im Gebirge
Žije tu 487 obyvateľov (1. 1. 2010).
Montmain (Côte-d’Or)
Montmain je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Côte-d’Or, v regióne Burgundsko.
Calgary
Calgary je najväčšie mesto kanadskej provincie Alberta a štvrté najväčšie mesto v Kanade. Nachádza sa na juhu provincie. Má rozlohu a okolo 991-tisíc obyvateľov, pričom s aglomeráciou má celá metropolitná oblasť rozlohu až  a vyše 1,06 milióna obyvateľov, čím je piata najväčšia v Kanade.
Montmain (Côte-d’Or)
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Calgary
Calgary, nazývané tiež mesto bielych golierov (úradníkov a podnikateľov), zaznamenalo za posledných 20 rokov prudký rozvoj a silnú vlnu prisťahovalectva. Počas tohto obdobia sa počet obyvateľov viac ako zdvojnásobil. Je to typická multinárodná aglomerácia a žije tu aj veľmi početná slovenská komunita, ktorá je neustále doplňovaná novými prisťahovalcami. Toto mesto, s prívlastkom olympijské, je bránou do Skalnatých vrchov (cca hodina autom na západ), ktoré poskytujú nekonečné možnosti na turistiku v panenskej prírode kanadského západu.
V rebríčku Economist Intelligence Unit miest najlepších pre život z roku 2019, ktorý hodnotil 140 miest sa Calgary umiestnilo na 5. mieste.
Pournoy-la-Grasse
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Gmina Biała
Gmina Biała môže byť:
Combourg (kantón)
Combourg je francúzsky kantón v departemente Ille-et-Vilaine v regióne Bretónsko. Tvorí ho 10 obcí.
NGC 7749
NGC 7749 je galaxia v súhvezdí Sochár, ktorú objavil anglický astronóm John Herschel 27. septembra 1834.
18. január
Narodenia
thumb|upright|[[Kevin Costner (* 1955)]] thumb|upright|[[Regina Pokorná (* 1982)]]
Úmrtia
thumb|upright|[[Rudyard Kipling († 1936)]]
Třebešice (okres Benešov)
Třebešice je obec v Česku v okrese Benešov v Stredočeskom kraji. 1. januára 2016 tu žilo 85 obyvateľov.
Roger Milla
Roger Milla (* 20. máj 1952) je bývalý futbalový útočník Kamerunu. Bol jedným z prvých afrických hráčov, ktorý boli hviezdami na reprezentačnej úrovni. Reprezentoval Kamerun na troch Majstrovstvách sveta. Na Majstrovstvách sveta 1990 hral ako 38 ročný a strelil tu 4 góly. Skóroval aj na MS 1994, ako najstarší hráč v histórii podujatia.
Na klubovej úrovni odohral väčšinu kariéry vo Francúzsku. V súčasnosti pôsobí ako veľvyslanec UNESCO v Afrike, podiela sa hlavne na rozvoji v športovej oblasti v krajinách Afriky.
Zoznam kultúrnych pamiatok v obci Kotešová
Toto je zoznam kultúrnych pamiatok v obci Kotešová v okrese Bytča.
Gmina Biskupiec
Gmina Biskupiec môže byť:
Gmina Bobrowniki
Gmina Bobrowniki môže byť:
NGC 7750
NGC 7750 je galaxia v súhvezdí Ryby, ktorú objavil britsko-nemecký astronóm William Herschel 30. augusta 1785.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 12,8.
Gmina Bolesław
Gmina Bolesław môže byť:
Nelson Mandela
Nelson Rolihlahla Mandela, vlastným menom Rolihlahla Dalibhunga Mandela (* 18. júl 1918, Mvezo – † 5. december 2013, Johannesburg ) bol juhoafrický revolučný bojovník proti apartheidu, politický vodca a filantrop, prezident Juhoafrickej republiky v rokoch 1994 až 1999. Bol prvou hlavou štátu čiernej pleti v krajine a prvou zvolenou v plne reprezentatívnych demokratických voľbách. Jeho vláda sa zamerala na odbúranie posolstva apartheidu riešením inštitucionalizovaného rasizmu a podporou rasového zmierenia. Ako ideologický africký nacionalista a socialista pôsobil v rokoch 1991 až 1997 ako predseda strany Africký národný kongres (ANC).
Mandela sa narodil kráľovskej rodine Thembuovcov v Mvezo v Juhoafrickej únii. Vyštudoval právo na univerzite vo Fort Hare a na univerzite vo Witwatersrande, predtým, než začal pracovať ako právnik v Johannesburgu. Tam sa zapojil do protikoloniálnej a africkej nacionalistickej politiky, v roku 1943 sa pripojil k ANC a v roku 1944 spoluzakladal Ligu mládeže.
Prvé roky
Narodil sa v dedine Mvezo neďaleko Transkei. Jeho otec Henry Mandela, náčelník kmeňa Thembu, bol hlavným poradcom Najvyššieho náčelníka Thembulandu. Odtiaľ aj pochádza Mandelov neskorší záujem o právnickú kariéru. Mandela vyrastal v dedine Qunu neďaleko Umtata. Svoje vzdelávanie Mandela začal v miestnej misijnej škole, kde mu jeho metodistický učiteľ dal anglické meno Nelson. Po ukončení základného vzdelania začal Mandela chodiť na Wesleyanskú strednú školu. Svoj Junior Certificate (vysvedčenie) dokončil za dva roky namiesto obvyklých troch.
Bakalárske štúdium začal na Fort Hare University, kde sa stretol s Oliverom Tambom, ktorý sa stal jeho celoživotným priateľom a kolegom. Na konci prvého roka štúdia sa zapojil do bojkotu Študentskej zastupiteľskej rady proti univerzitnej politike, za čo bol vylúčený. Odišiel do Johannesburgu, kde diaľkovo dokončil svoje štúdium na University of Witwatersrand a získal právnický diplom.
Politická činnosť
Už ako mladý študent sa Nelson Mandela zapojil do politickej opozície proti režimu bielej menšiny, ktorá potlačovala politické, sociálne a ekonomické práva juhoafrickej čiernej väčšiny. V roku 1942 sa stal členom Afrického národného kongresu (ANK), kde o dva roky neskôr spoločne s Waltrom Sisulu, Oliverom Tambom a ďalšími spoluzakladal dynamickejšiu Ligu mladých.
Po volebnom víťazstve Národnej strany v roku 1948 s jej politikou apartheidu (rasovej segregácie), Nelson Mandela viedol v roku 1952 ANK v kampani odporu proti nespravodlivým zákonom a v roku 1955 zohral dôležitú úlohu pri popularizácii Charty slobody prijatej Ľudovým kongresom. Charta poskytla hnutiu antiapartheidu základný program.
Dinard (kantón)
Dinard je francúzsky kantón v departemente Ille-et-Vilaine v regióne Bretónsko. Tvorí ho šesť obcí.
Nelson Mandela
Politická činnosť
Nelson Mandela bol spočiatku presvedčený o nenásilnom odpore proti vládnej politike apartheidu. V roku 1955 bol zatknutý, ale po dlhotrvajúcom procese (19561961) bol oslobodený z obvinenia z vlastizrady. Koncept ozbrojeného odboja prijal spolu so svojimi kolegami potom, ako bolo v roku 1960 v Sharpeville zastrelených 69 demonštrantov a ANK a ďalšie skupiny bojujúce proti apartheidu boli následne zakázané.
Kostol reformovanej kresťanskej cirkvi (Nitra)
Kostol reformovanej kresťanskej cirkvi v Nitre sa nachádza v Dolnom meste, v mestskej časti Staré mesto, na ulici Fraňa Mojtu.
Nelson Mandela
Politická činnosť
V roku 1961 sa stal veliteľom Umkhonto we Sizwe („Kopia národa“), ozbrojeného krídla ANK. V auguste 1962 bol zatknutý a odsúdený na päť rokov za nelegálnu cestu do zahraničia a za podnecovanie k štrajku. Počas roku 1963 boli zatknutí ďalší predstavitelia Umkhonto we Sizwe a Mandela bol spolu s nimi postavený pred súd za sprisahanie proti vláde. V júni 1964 bol Mandela a sedem ďalších obvinených v tzv. Rivonijskom procese odsúdení na doživotie za plánovanie ozbrojenej akcie na zvrhnutie vlády.
Kostol reformovanej kresťanskej cirkvi (Nitra)
Dejiny
Pri výstavbe kostola reformovaným veriacim pomáhali miestni evanjelici. Raritou je prvé záhradné kino, ktoré bolo otvorené v tridsiatych rokoch 20. storočia, práve vo dvore tohto kostola. Od roku 2000 slúži a je v správe Reformovanej kresťanskej cirkvi. V roku 2002 bol obnovený krov veže, vymenená strešná krytina. V roku 2011 sa nanovo omietla fasáda kostola.
Architektúra kostola
Kostol reformovanej kresťanskej cirkvi bol postavený v roku 1910 podľa projektu maďarského architekta Jozefa Gereho. Ide o jednoloďovú eklektickú stavbu s polygonálnym záverom a predstavanou vežou. V interiéri sa zachovala pôvodná mozaiková dlažba. Fasády kostola sú členené opornými piliermi a polkruhovo ukončenými oknami so šambránami. Dekorované sú priebežným pásovaním. Nad portálom je umiestnené vročenie 1910. Veža je členená lizénovým rámovaním, v najvyššej časti s atypickým secesným dekorom. Ukončená je ihlancovou helmicou.
Nelson Mandela
Politická činnosť
Až do roku 1982 bol Mandela zavretý vo väzení na ostrove Robben (Robben Island), potom bol premiestnený do väzenia v Polsmoor. Vo februári 1985 Nelson Mandela odmietol podmienečné prepustenie z väzenia výmenou za zrieknutie sa ozbrojeného boja. Vo väzení tak zostal až do 11. februára 1990, kedy neprestávajúca kampaň ANK a medzinárodný tlak viedli k jeho prepusteniu na príkaz prezidenta Frederika Willema de Klerka. Zákaz činnosti ANK bol takisto zrušený. Nelson Mandela v roku 1988 obdržal Sacharovovu cenu a spolu s de Klerkom zdieľal Nobelovu cenu za mier v roku 1993. náhľad|200px|vľavo|[[Bill Clinton a Nelson Mandela, 4. júl 1993]] Ako prezident ANK (júl 1991 – december 1997) a ako prvý čierny prezident Južnej Afriky (máj 1994 – jún 1999) sa Mandela podieľal na prechode od vlády menšiny a rasovej segregácie k demokratickej vláde väčšiny. Získal aj medzinárodný rešpekt za svoju obhajobu národného a medzinárodného uzmierenia, hoci sociálne výsledky počas jeho vlády niektorých radikálov sklamali. Jeho úsilie o národné uzmierenie vyvrcholilo v máji 1995 prijatím novej ústavy Juhoafrickej republiky, ktorá, okrem iného, zakazuje diskrimináciu národných menšín, vrátane belochov. Mandelova vláda si ale vyslúžila kritiku aj za údajnú neschopnosť zastaviť krízu AIDS.
Nelson Mandela bol tri razy ženatý. Jeho prvé manželstvo s Evelyn Ntoko Mase skončilo po 13 rokoch rozvodom v roku 1957 a jeho 38 rokov trvajúce manželstvo s Winnie Madikizela skončilo odlúčením v apríli 1992 a rozvodom v marci 1996. Na svoje 80. narodeniny sa oženil s Graca Machel, vdovou po Samora Machelovi, bývalom prezidentovi Mozambiku a spojencovi ANK, ktorý zahynul pri leteckom nešťastí o 15 rokov skôr.
Neskoršie aktivity
Po ukončení prezidentského obdobia v roku 1999 sa Mandela stal zástupcom rady sociálnych spolkov a spolkov bojujúcich za ľudské práva. Dostal veľa zahraničných ocenení, vrátane Radu sv. Jána od britskej kráľovnej Alžbety II. a prezidentskej medaily slobody od George W. Busha.
Vo februári 2003, krátko pred americkou inváziou do Iraku, Mandela označil USA za „hrozbu svetovému mieru“ a vyhlásil, že prezident Bush chce „uvrhnúť svet do holokaustu“. Tento incident nevyvolal takmer žiadnu odozvu tlače v USA. Mandela Busha obvinil z „ignorovania OSN“. Mandela pokračoval s obvinením otázkou, či to je „pretože súčasný generálny tajomník OSN je černoch?“
Criquebeuf-en-Caux
Criquebeuf-en-Caux je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Seine-Maritime, v regióne Horná Normandia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Montmançon
Montmançon je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Côte-d’Or, v regióne Burgundsko.
Criquebeuf-en-Caux
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Montmançon
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Weberov-Fechnerov zákon
Weberov zákon: Vzťah medzi rastom intenzity štandardného podnetu a zvyšovaním rozdielového prahu je celkom stabilný, čo Weber vyjadril následujúcim vzorcom:
Montmançon
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Weberov-Fechnerov zákon
Ide teda o pomer medzi intenzitou základného podnetu I a jeho prírastkom \mathrm{d}I, ktorý je konštantný (k)
Rozdielový prah pre každý zmyslový orgán je relatívne konštantou veličinou, udáva aký pomer má byť medzi prírastkom a počiatočnou veľkosťou podnetu, aby vznikla pociťovaná, práve badateľná zmena podnetu
Ku 100 g závažiu pridáme 1 g – nepociťujeme zmenu vo veľkosti podnetu
Gmina Bolesławiec
Gmina Bolesławiec môže byť:
Rohrau (Bruck an der Leitha)
Rohrau je trhová obec v Rakúsku v spolkovej krajine Dolné Rakúsko v okrese Bruck an der Leitha.
Žije tu obyvateľov.
Michael Bublé
Michael Steven Bublé (* 9. september 1975, Burnaby, Britská Kolumbia, Kanada) je kanadský spevák a herec, ktorý bol nominovaný na Grammy, viackrát získal cenu Juno.
Prévocourt
Prévocourt je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Moselle, v regióne Lotrinsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
NGC 7751
NGC 7751 je galaxia v súhvezdí Ryby, ktorú objavil britsko-nemecký astronóm William Herschel 27. septembra 1785.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 13,1.
War (Edwin Starr)
„War“ je soulová skladba, ktorú napísali Norman Whitfield a Barrett Strong v roku 1969. Whitfield produkoval skladbu – ako protest proti Vojne vo Vietname – s vokálmi skupiny The Temptations. Neskôr Whitfield znovu nahral skladbu s vokálmi Edwina Starra. Starrova verzia skladby „War“ sa stala v roku 1970 hitom na 1. mieste v americkom rebríčku Billboard Hot 100, a stala sa jednou z najpopulárnejších protestných skladieb vôbec.
Bruce Springsteen a E Street Band ju svojou coververziou dostal do prvej desiatky rebríčka Billboard Hot 100. Skupina Frankie Goes to Hollywood vytvorila tiež coververziu tejto skladby.