cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Harry Potter a Ohnivá čaša (kniha)
Stručný obsah knihy
Harry Potter je znovu na prázdninách u otravných Dursleyovcov. Chce sa od nich odpútať, a tak sa zúčastní na Svetovom pohári v metlobale spolu s Hermionou, Ronom a Weasleyovcami, kde sa objavia Smrťožrúti a niekto vyčaruje temné znamenie. Okrem toho sa po sto rokoch na Rokforte pripravuje Trojčarodejnícky turnaj a majú sa na ňom zúčastniť dve ďalšie školy. Harry aj naďalej túži byť obyčajným štrnásťročným čarodejníkom. Má však smolu, lebo nie je obyčajný – dokonca ani podľa čarodejníckych meradiel. Ohnivá čaša ho vyberie ako štvrtého reprezentanta, ktorý sa vlastne vôbec nemá turnaja zúčastniť a počas roka musí zvládnuť tri smrteľne nebezpečné a náročné úlohy. Obranu proti čiernej mágií začne učiť výstredný Alastor Moody, z ktorého sa vykľuje smrťožrút Barty Crouch pod pôsobením všehodžúsu. Keď sa víťazi turnaja, Harry a Cedric Diggory dotknú Trojčarodejníckeho pohára, zistia, že je to prenášadlo, ktoré ich zaviedlo rovno k Lordovi Voldemortovi. Cedrica zavraždí a za pomoci Harryho krvi sa vráti. Pred istou smrťou sa mu podarí uniknúť len o vlások, ale nikto mu nechce veriť, okrem priateľov a profesora Dumbledora, že Lord Voldemort znovu povstal. Ministerstvo Harryho pokladá za blázna, že mu sláva stúpla do hlavy.
Bringolo
Bringolo je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Côtes-d’Armor, v regióne Bretónsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Pompey (kantón)
Pompey je francúzsky kantón v departemente Meurthe-et-Moselle v regióne Lotrinsko. Tvorí ho šesť obcí.
Nußbach
Nußbach je obec v Rakúsku v spolkovej krajine Horné Rakúsko v okrese Kirchdorf an der Krems.
Žije tu 2 298 obyvateľov (1. 1. 2010).
Próteus (syn Aigypta)
Próteus (Próteus) je v gréckej mytológii syn egyptského kráľa Aigypta a jeho manželky Argyfie. Próteus bol jedným z päťdesiatich synov egyptského kráľa Aigypta. Jeho otec sa rozhodol, že svojich synov ožení s päťdesiatimi dcérami svojho brata Danaa, ktorý bol kráľ susednej Líbye. Keďže Danaos s tým nesúhlasil, vypovedal mu Aigyptos vojnu a porazil ho. Danaos nato ušiel s dcérami do Argu na Poloponéze, ale Aigyptos sa so svojimi synmi za ním vypravil a k svadbe ho prinútil.
Keď sa potom konala hromadná svadba a Próteus sa ženil s Gorgofonou, ani netušil, že Danaos prikázal dcéram, aby svojich manželov počas svadobnej noci zavraždili. Okrem najmladšej Hyperméstry, všetky dcéry príkaz otca splnili a za tento hrozný skutok si od bohov vyslúžili večný trest nosiť v podsvetí do deravého suda vodu.
En nombre del amor
Televízia JOJ oznámila, že na jej druhom kanáli JOJ Plus bude vysielať En nombre del amor od 24. augusta.
Štátny znak Mongolska
150px|náhľad|Štátny znak Mongolska [[1991 – súčasnosť]] Štátny znak Mongolska (mongolsky Монгол улсын төрийн сүлд, Mongol ulsyn töriin süld) bol prijatý 12. februára 1992 po páde komunistickej vlády. Znak je tvorený modrým kruhom, v ktorého strede je okrídlený letiaci kôň v kombinácii so sojombom, symbolizujúcim mongolskú nezávislosť, suverenitu a ducha národa. Kruh je ohraničený Tumeň nusan, symbolizujúcim večnosť. Na vrchole znaku jechandmani, tri budhistické klenoty (modrý, červený a zelený) symbolizujúce minulosť, súčasnosť a budúcnosť. Pod koňom je zelené pohorie, s kruhom osudu uprostred.
Historické znaky
V rokoch 1960 až 1991 sa v Mongolskej ľudovej republike používal podobný znak s niekoľkými odlišnými prvkami. V strede znaku bol normálny kôň s jazdcom, zobrazení idúci ku zlatému slnku (komunizmu) nad horami. Budhistická symboly boli nahradené symbolmi socializmu. V dolnej časti znaku bolo ozubené koleso (symbol industrializácie), z ktorého vychádzali po obvode kruhu obilné klasy (symbol poľnohospodárstva). Hore bola červená päťramenná hviezda zo socialistickej verzia sojomba. Obilné klasy boli previazané stuhou v mongolských národných farbách so zlatým nápisom 'БНМАУ', skratka preБүгд Найрамдах Монгол Ард Улс(Mongolská ľudová republika).
Sojombo
náhľad|Mongolské sojombo v dvoch variantoch Jednotlivé prvky sojomba majú symbolický význam. Najhornejšia figúra predstavuje oheň, symbol šťastia a spokojnosti. Jeho tri plamene znamenajú minulosť, prítomnosť i budúcnosť. Slnko a mesiac sú predstavou "sveta" a večnosti (mladý mesiac je otcom Mongolska a zlaté slnko jeho matkou). Ďalší prvok, trojuholník (iný je na spodku ideogramov), symbolizuje šíp a kopiju obrátenú hrotom k zemi, čo v mongolskej heraldike znamená "smrť nepriateľovi". Úzky obdĺžnik (opäť v dvojici) pripomína rovinu stepi, priamočiarosť, spravodlivosť a čestnosť. Uprostred znaku je kruh "Jin-jang", starý budhistický symbol jednoty protikladov (ohňa a vody, neba a zeme, muža a ženy), pripominajúci v tomto prípade telá dvoch rýb primknutých k sebe v nekonečnom kruhu prechádzajúce jedna v druhú. Zľava i sprava sú dva vysoké obdĺžniky, symbolizujúce piliere, pevnosť, tvrdosť a príslovie "Dvaja priatelia sú silnejší ako kamenné hradby".
L’Osservatore Romano
L’Osservatore Romano je denník Svätej stolice založený v roku 1861. V taliančine vychádza ako denník, v ďalších siedmich jazykoch potom v podobe stručných súhrnov najdôležitejších článkov vydávaných raz za týždeň (francúzsky, anglicky, španielsky, portugalsky, nemecky a malajálamsky) či mesačne (poľsky). Denník pokrýva predovšetkým aktivity Svätej stolice a dianie v cirkvi a oznamuje (a poprípade aj zverejňuje) pápežské dokumenty. Súčasným šéfredaktorom denníka je Giovanni Maria Vian.
Katedrála svätého Petra a Pavla (Washington)
thumb|Katedrála svätého Petra a Pavla vo Washingtone
Katedrála svätého Petra a Pavla (ang. Cathedral Church of Saint Peter and Saint Paul), neformálne Národná katedrála vo Washingtone (ang. Washington National Cathedral) je katedrála Episkopálnej cirkvi vo Washingtone, hlavnom meste USA.
Je postavená v neogotickom slohu a je šiestou najväčšou katedrálou na svete a druhou najväčšou v USA. S výškou veže 92 metrov je treťou najvyššou budovou vo Washingtone.
Katedrála je sídlom hlavy cirkvi, predsedajúceho biskupa, i biskupa washingtonskej diecézy. Ročne ju navštívi asi 700 tisíc turistov a veriacich. V roku 2009 bola priemerná účasť na nedeľných bohoslužbách 1 667 veriacich, najvyššia z episkopálnych farností v USA.
Rozhodnutie o výstavbe katedrály padlo v roku 1893, základný kameň bol položený za účasti prezidenta Theodora Roosevelta 29. septembra 1907, stavba bola dokončená v roku 1990 za účasti prezidenta Busha.
Broons (obec)
Broons je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Côtes-d’Armor, v regióne Bretónsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Galaktický disk
náhľad|[[Špirálová galaxia s priečkou Sochár (NGC 253)]] Galaktický disk je časťou diskových galaxií, ako sú špirálové galaxie a šošovkové galaxie.
Galaktický disk sa nachádza v oblasti špirál. Nachádza sa tu väčšie množstvo prachu a plynu a mladšie hviezdy ako v galaktickom jadre alebo v galaktickom hale. Časť prachu a plynu v disku sa označuje ako plynový disk a časť hviezd ako hviezdny disk.
Nepravidelné obežné rýchlosti hviezd
Zistilo sa, že obežné rýchlosti hviezd v galaktickom disku vo väčšine diskových galaxií sú nepravidelné vzhľadom na svietivosť galaxie. Možným vysvetlením tohto problému je nesvietivá temná hmota.
Podoľsk
Podoľsk (🇷🇺) je mesto v Rusku, centrum Podoľského okresu Moskovskej oblasti. V roku 2010 žilo v meste 183 100 ľudí.
Poloha
Leží na rieke Pachra, 36 km južne od centra Moskvy a 15 km od Moskovského diaľničného okruhu. Mestom prechádza Moskovsko-Simferopoľská diaľnica. Na severe hraničí s mestom Ščerbinka na juhu s mestom Klimovsk.
Dejiny
Vznikol na mieste dediny "Podol", ktorá v 18. storočí patrila moskovskému Danilovskému monastieru. V roku 1781 získalo postavenie mesta. Pred začiatkom občianskej vojny patril Podoľsk k najrozvinutejším mestám v Rusku. V meste sa nachádzala továreň na výrobu šiacích strojov značky Singer. Počas druhej svetovej vojny sa stal prifrontovým mestom. Žiaci miestnych vojenských učilíšť boli v kritických októbrových dňoch roku 1941 nasadení na obranu mesta Malojaroslavec, väčšina z nich v bojoch o mesto zahynula. V povojnovom období sa v meste rozvíjal priemysel. V roku 1971 bolo mesto vyznamenané Radom pracovnej Červenej zástavy. V roku 2004 Podoľsk získal štatút mestského okruhu.
Michal Šimonovič
Michal Šimonovič (* 30. apríl 1874, Skalica – † 28. február 1919) - učiteľ, ľudovýchovný a národný pracovník, organizátor turistických podujatí na Myjave, propagátor ovocinárstva a regionálnej histórie, zakladateľ hospodárskych spolkov. Bol otcom spisovateľky Zuzky Zgurišky.
Pitvaroš
Pitvaroš je obec v Maďarsku v Čongrádskej župe v Makovskom okrese, v tesnej blízkosti rumunských hraníc,
Královice
Královicemôže byť:
Utečenec (osoba)
náhľad|vpravo|Nemeckí utečenci z Východného Berlína, pred registračným úradom. Utečenec je človek, ktorý nedobrovoľne odchádza zo svojej rodnej krajiny alebo krajiny, kde žil, pretože je prenasledovaný, alebo je v krajine zlá politická situácia a vojna. Zatiaľ čo emigrant odchádza za lepšou možnosťou, utečenec je nútený opustiť krajinu lebo je v ohrození života. Podľa oficiálnych kritérií je utečenec cudzinec, ktorému sa priznalo postavenie utečenca z dôvodu opodstatnenej obavy z prenasledovania pre rasovú, národnostnú alebo náboženskú príslušnosť, pre príslušnosť k určitej sociálnej skupine alebo pre zastávanie určitých politických názorov, pre ktoré sa cudzinec nechce alebo nemôže vrátiť do štátu, ktorého má štátne občianstvo, či do štátu svojho posledného trvalého pobytu.
Michal Šimonovič
Narodil sa v rodine Pavla Šimonoviča a jeho manželky Kristíny rodenej Šimekovej. Ako učiteľ rok pôsobil v turčianskej Blatnici blízko Martina - centra slovenského národného a kultúrneho života, čo ovplyvnilo jeho názory. Na myjavskú školu už prišiel ako národne uvedomelý slovenský vlastenec.Základy svojho presvedčenia nadobudol i vo vlastnej rodine, ktorá po matke Ľudmile, rod. Valáškovej patrila k známym myjavským s obchodníckou a mydlárskou tradíciou.
Pitvaroš
Má rozlohu a žije tu 1 477 obyvateľov (2007).
Obec je známa niekdajšou prítomnosťou dolnozemských Slovákov. V čase jeho vzniku patrilo toto územie do Čanádskej stolice, ktorá zvykne byť chápaná ako súčasť pomerne rozsiahlej békešskej oblasti. Juhovýchodnou časťou Maďarska prechádzajú tri veľké rieky – Biely, Čierny a Bystrý Koros (Kriš). Pramenia v sedmohradských horách a vlieva sa do nich mnoho menších vodných tokov. Všetky tri sa stretávajú práve v békešskej oblasti, kde sa v minulosti každoročne vylievali masy vody, ktoré rieky nabrali na svojej dlhej púti. Takto vznikali rozľahlé močariská, ktoré úplne nevysychali ani v lete a neraz boli zdrojom nebezpečných epidémií. Suchých bolo len niekoľko vyššie položených miest, na ktorých mali pred príchodom Turkov svoje sídla aj predošlí obyvatelia. Na takýchto miestach si Slováci začali stavať svoje príbytky. V týchto nehostinných podmienkach bol založený aj Pitvaroš.
Vznik obce
Vznik Pitvarošu je úzko spätý s obyvateľmi Nadlaku, Slovenského Komlóša a Békešskej Čaby. Tá existovala už dávno pred vpádom tureckých vojsk a bola v tejto oblasti prvou osadou do ktorej prichádzajú už v roku 1718 desiatky slovenských poddaných z Novohradu a Hontu. Keďže sa relatívne rýchlo stala husto osídlenou, jej obyvatelia spolu s niekoľkými rodinami zo Slovenského Komlóša a Sarvaša založili okolo roku 1880 osadu Nadlak, dnes menšie mesto v Rumunsku. Slovenský Komlóš bol založený ešte skôr, keď v roku 1746 osadníci zo Sarvaša osídlili pustatinu Komlóš. Pretože nových osadníkov prichádzalo čoraz viac a pôdy nepribúdalo, rozhodli sa obyvatelia vyššie spomenutých dedín hľadať iné miesto pre život, ktoré by im ponúkalo lepšie podmienky a najmä viac pôdy. Mnohým novopríchodzím sa už totiž pôda neušla a tak zväčšovali už i tak dosť veľké rady želiarov. Vhodné miesto našli na pitvarošskej pustatine, kam sa v rokoch 1815 až 1816 vybrali najmä títo chudobní slovenskí želiari. Priniesli si so sebou svoj predošlý spôsob obživy, ktorým bolo pestovanie tabaku. Nebola to ľahká práca, ale kvôli svojmu nevýhodnému rozpoloženiu boli donútení ju prijať. Neskôr, keď prestali s tabačiarstvom, začali sa venovať pestovaniu plodín potrebných pre obživu alebo sa nechávali najímať ako pomocníci na veľkostatkoch. Odmietnutie pestovať tabak, v roku 1843, bolo spojené s bojom za vytvorenie urbárskej obce. Pitvarošania sa obrátili so žiadosťou o zrušenie príliš namáhavej povinnosti na kráľovskú erárnu komoru, ba i na samotného panovníka. Komora však odmietala ustúpiť so slovami, že „práva panstva, vyplývajúce z prenájmu pustatiny majú byť zachované v ich plnom rozsahu“. Za neposlušnosť mali byť potrestaní zrušením nájmu, ale v ťažkej situácii sa za nich postavilo župné valné zhromaždenie. Pitvarošania síce prišli o dve tretiny pôdy, na ktorej iní želiari, ochotní podriadiť sa požiadavkám komory, založili osady Albert a Ambróz, ale aspoň sa nemuseli úplne odsťahovať.
Pitvaroš v rokoch 1848–1849 a snahy o odkúpenie pôdy
Počet obyvateľstva Pitvaroša vzrástol do polovice 19. storočia na dve tisíc. Už v prvom roku osídlenia si Pitvarošania zvolili obecné predstavenstvo, ktoré bolo v tomto období konečne uznané aj komorou. Po upokojení sporu z roku 1843 viedli i naďalej boj o urbár. V roku 1848 sa obrátili na Ministerstvo financií so žiadosťou o presídlenie na inú pustatinu. Keďže sa zdalo, že okolnosti sú im naklonené, v roku 1. mája 1849 opätovne predložili svoje žaloby na ľudovom zhromaždení v Temešvári. Hlavné body sťažnosti zneli : „Obec znášala takmer pol storočia okovy rakúskej nadvlády “ a „…obrovským nájomným, ktoré platili ročne za pustatinu, splatili jej hodnotu snáď i trojnásobne.“ Úspech však nezískali a po potlačení revolúcie ostala obec aj naďalej osadou, platiacou nájomné kráľovskej komore. Odkúpenie pôdy sa jej podarilo dosiahnuť až na základe zákona z roku 1875, podľa ktorého si osadníci mohli kúpiť od štátu pozemky. Nasledujúci rok sa stal v živote obce najvýznamnejším z celého 19. storočia, pretože kúpou pôdy sa splnila dlhotrvajúca túžba jej obyvateľov. Splácanie vysokej ceny pôdy však mnohé sedliacke rodiny, už i tak dosť zadlžené, úplne zničilo a niektorí ju dokonca po niekoľkých rokoch stratili. Situácia v Pitvaroši sa tak kúpou pôdy príliš nezlepšila a zväčšila sa sociálna diferenciácia obyvateľstva.
Vysťahovalectvo a nová viera
Začiatok dvadsiateho storočia bol poznamenaný prvými pokusmi o vytvorenie robotníckeho hnutia, vysťahovalectvom do Ameriky a odtiaľ prinesenými novými náboženskými podnetmi. Na prelome storočí bola v obci chudoba a nezamestnanosť horšia než kedykoľvek predtým a v priebehu niekoľkých rokov sa do Ameriky natrvalo vysťahovalo niekoľko desiatok ľudí a iní odišli za more len dočasne, s predsavzatím vrátiť sa zo zarobenými peniazmi. Toto predsavzatie sa nie vždy splnilo, ale tí, ktorí sa vrátili, neraz priniesli do dediny rôzne novoty a zvláštnosti. Jednou z takýchto zvláštností, ktorá výrazne poznačila život v obci bolo založenie kresťanského spoločenstva letnično-charizmatických cirkví Misia apoštolskej viery. Pre mnohých obyvateľov priniesli misionári nádej na lepší život v obnove kresťanskej viery a lásky. Pre utrápených ľudí znamenala útek z tvrdej reality a poskytovala im novú nádej - nádej v Bohu. Jej členovia veľa obetovali pre výstavbu modlitebne a počas bohoslužieb sa v nej úprimne a doslovne modlili za kus mäsa ku chlebu, za pár nových čižiem, atď. Členovia tohoto spoločenstva po presídlení na Slovensko naďalej vyznávali svoju vieru a v súčasnosti sa mnohí z nich, spolu so svojimi potomkami, hlásia k Apoštolskej cirkvi.
Prvá svetová vojna a rumunská okupácia
Blížiacu sa vojnu mohli Pitvarošania pocítiť na vlastnej koži už v lete roku 1912, keď sa v ich blízkosti odohrali rozsiahle vojenské manévre a dedina bola plná vojakov. Už o dva roky neskôr začali pociťovať skutočné strasti vojny. Front ich našťastie nezasiahol, ale tak ako zvyšok krajiny, aj obyvatelia Pitvaroša trpeli veľkým nedostatkom spotrebného tovaru a odlúčením od svojich synov, manželov a otcov, z ktorých sa 173 do rodnej dediny nikdy nevrátilo a vyše dvesto bolo ranených. Po skončení vojny a krátkej existencii Maďarskej republiky rád nastala nová situácia. Okolie obsadili rumunské vojská a bola zriadená rekviračná rada. Obyvatelia sa pred škodami na hnuteľnom majetku bránili zakopávaním cenností – takmer v každej záhrade bola jama s ukrytými vecami. Toto opatrenie sa ukázalo ako veľmi predvídavé, lebo rumunské vojská pri svojom odchode vzali so sebou množstvo koní, dobytka, obilia a dokonca i poľnohospodárske stroje. Nasledujúce obdobie bolo poznačené celosvetovou hospodárskou krízou a silnou maďarizáciou, prejavujúcou sa nielen v zrušení vyučovania v slovenskom jazyku, ktoré malo v Pitvaroši dlhú tradíciu, ale aj v pomaďarčení mien niektorých obyvateľov.
Michal Šimonovič
Aj vďaka nemu sa v meste rozvíjal kultúrno-spoločenský život: Viedol spevokol, organizoval i zúčastňoval sa stretnutí s Moravanmi, radil hospodárom a založil "štepnicu"(škôlka, altánok ). Monografiu Myjava od Júliusa Bodnára obohatili o state o zemepisnej polohe Myjavy, charakteristiku a popis chotárov, kopaníc, hôr a lúk, históriu vývoja školstva, učebných predmetov, žiactva či učiteľov. Vzdelávaniu obyčajných ľudí dopomáhala i jeho knižnica, ktorá bola otvorená pre každého. Ani dcére nebránil v čítaní, čím práve on prispel rozhodujúcim spôsobom v osobnostnom vývoji budúcej spisovateľky a herečky.
Pitvaroš
Druhá svetová vojna
Druhá svetová vojna sa obce dotkla ešte ničivejšie než prvá. V dedine zostali len ženy, deti a starí ľudia. Povolané boli dokonca ročníky, ktoré bojovali už aj v prvej svetovej vojne. Koniec vojny poznamenala udalosť, ktorá sa stala pre mnohých Pitvarošanov impulzom pre neskoršie vysťahovanie sa na Slovensko. Koncom septembra 1944 sovietska Červená armáda prekročila hranice a posúvala sa smerom na Makov a Orosházu. 26. septembra maďarskí žandári a vojaci ušli z dediny. Obyvatelia obce vediac, že Sovieti sú blízko, údajne vyvesili na kostol bielu zástavu. Sovietske vojská skutočne prišli, no ešte v ten deň boli za podpory nemeckých lietadiel vytlačené maďarskými jednotkami. 2. októbra prišli do dediny maďarskí vojaci s príkazom na jej vyprázdnenie, pričom ich nadávky miestnemu obyvateľstvu mali silný národnostný podtón. V otázke okolností vedúcich k tomuto rozkazu sa literatúra rozchádza s niektorými pamätníkmi, ktorí tvrdia, že maďarskí vojaci prišli do dediny po tom, čo zazreli dve pitvarošské deti na území obsadenom Sovietmi a považovali ich za zvedov. Každopádne, 3. októbra bola dedina vyprázdnená a jej obyvatelia poslúchli vojenský rozkaz a niektorí na vozoch, väčšina však pešo, pohli sa cez premoknutý chotár smerom na Nagyszénás. Tam ich umiestnili na majere a do panských maštalí, kde ich strážili žandári. Po niekoľkých dňoch začala byť situácia kritická, pretože väčšine obyvateľov sa míňali potraviny prinesené z domu. 7. a 8. októbra sa nakoniec po oslobodení Červenou armádou Pitvarošania začali vracať do svojich domovov.
Kultúrne snahy obyvateľov Pitvaroša
Napriek komplikovanej životnej situácii a neľahkým podmienkam Pitvarošania pochopili dôležitosť vzdelania a istého duchovného aspektu vo svojom živote. Tak ako snáď vo všetkých dedinách, ale neraz aj mestách 19. storočia, i tu sa kultúra sústreďovala okolo školy a kostola. Prvého učiteľa si zvolili krátko po výstavbe obce, v roku 1824. Vtedy na vyučovanie postačoval súkromný dom, pretože tu žilo stále pomerne málo obyvateľov. Už v roku 1832 však bolo potrebné postaviť samostatnú školskú budovu a pretože počet obyvateľstva stále prudko narastal, v roku 1846 sa škola presťahovala do väčšej novostavby. Spolu so slovenským učiteľom pôsobil vo všetkých dolnozemských dedinách ako silne stmeľujúci faktor aj kňaz. Pitvaroš bol po problematických skúsenostiach so životom v nábožensky zmiešaných obciach založených ešte v 18. storočí, osídlený len evanjelikmi. Prvú modlitebňu si postavili v roku 1834 a roku 1872 sa pustili aj do výstavby kostola, ktorá im trvala desať rokov. Ako všetci evanjelici, aj dolnozemskí Slováci používali počas služieb Božích biblickú češtinu a modlitebný spevník Tranoscius, ktorý si mnohí priniesli ešte zo svojich pôvodných domovov, a pretože bol zvyčajne opatrovaný s veľkou úctou, v niektorých rodinách sa zachoval až do dnešných čias. Skutočný kultúrny život však do Pitvaroša prišiel až na začiatku 20. storočia. Pričinil sa o to miestny učiteľ Pavol Veselovský, ktorý v roku 1907 založil populárny spevokol a o rok neskôr ešte obľúbenejší divadelný krúžok. Prvou hrou, ktorou sa ochotníci predstavili bol Škriatok. Do roku 1914 stihli nacvičiť viacero predstavení, z ktorých najväčší úspech zožal Kamenný chodníček od Ferka Urbánka.
Obdobie rokov 1914 – 1918 znamenalo stagnáciu pre akékoľvek kultúrne úsilie. Vzápätí po skončení vojny však P. Veselovský obnovil divadelnícku činnosť aj spevokol. Po nástupe maďarizačných tendencií však bolo slovenské divadlo zrušené. Nečinnosť divadelného krúžku aspoň čiastočne kompenzovali rozličné hudobné zoskupenia. Pitvarošská dychová kapela, založená pánom Veselovským už v roku 1883 a pôsobiaca do roku 1947, sa stala známou nielen doma, ale aj v okolitých slovenských obciach. Hrávali najmä na ľudových veseliciach a svadbách, ktoré v Pitvaroši aj v prvej polovici 20. storočia trvali tri dni a bývali veľmi honosné. V roku 1930 vznikol tamburášsky súbor, ktorý sa čoskoro zmenil na sláčikový. O sedem rokov bol založený prvý balalajkový súbor, ktorý hral veľa slovenských piesní. Noty mali od hudobníkov zo Slovenského Komlóša, ktorí ich tajne získavali zo Slovenska. V rokoch 1935-1936 bol Ondrejom Franciscim obnovený aj spevokol. Po skončení druhej svetovej vojny sa obnovilo vyučovanie v slovenčine. Pretože maďarskí učitelia cez vojnu dedinu opustili, vyučovať začali miestni študenti. Veľkou pomocou im boli slovenské učebnice privezené z rumunského Nadlaku, vzdialeného len asi šesť kilometrov. Riaditeľom školy sa stal farár Bulík, Slovák zo Sarvaša, ktorému pre jeho národniarstvo biskupský úrad zakázal vykonávať kňazskú činnosť. V rokoch 1945–47 odišlo z Pitvaroša do Česko-Slovenska niekoľko mladých ľudí s cieľom ďalej študovať.
Presídlenie do Česko-Slovenska
Keď Benešove dekréty vytvorili možnosť presťahovať sa do Československa, bol Pitvaroš spomedzi slovenských obcí v Maďarsku prvý, ktorý sa v roku 1946 prihlásil na - presídlenie. 11. apríla 1947 odišiel z dediny prvý transport presídlencov a do 14. mája ju opustilo spolu 2442 osôb, čiže asi dve tretiny všetkého obyvateľstva. Na Slovensku sa Pitvarošania pôvodne nasťahovali do bohatých usadlostí násilím vysýdlených pôvodných maďarských obyvateľov v obciach Senec, Sládkovičovo,Sereď, Veľké Úľany, Reca, Malá a Veľká Mača.
Doneck
Doneck je priemyselné mesto na východnej Ukrajine. Leží na rieke Kalmius, asi 50 km západne od hraníc s Ruskom, 100 km severne od Azovského mora. Je centrom samosprávnej oblasti Donecká oblasť a celého priemyselného regiónu zvaného Donbas. V meste dnes žije zhruba 1 milión obyvateľov, ich počet však po rozpade ZSSR klesá.
Dejiny
thumb|left|Ťažký priemysel v Donecku thumb|left|Budova doneckej opery V roku 1869 vybudoval waleský prieskumník John Hughes na mieste dnešného Donecka metalurgický závod a niekoľko uhoľných baní. Vznikla tu osada „Hughesovka“ (rus. Юзовка, Juzovka). Na začiatku 20. storočia mala už okolo 50 000 obyvateľov, v roku 1917 bola povýšená na mesto a v roku 1922 premenovaná na Stalino (na počesť Josifa Stalina). Tento názov však stratil po odhalení kultu osobnosti v Chruščovovej ére. Dnešný názov dostalo mesto v roku 1961 – je nazvané podľa rieky Donec (pravého prítoku Donu), ktorá však mestom nepreteká.
Od roku 1932 je Doneck oblastným centrom. Po 2. svetovej vojne, keď bolo mesto silne zničené, nastal opäť rýchly rast - stavali sa ďalšie bane, továrne, sídliská. V roku 1978 dosiahol počet obyvateľov 1 milión. Po rozpade Sovietskeho zväzu nastal kolaps riadenej ekonomiky a útlm výroby. Kríza sa prejavila odlivom obyvateľov, ktorých počet klesol pod 1 milión a tiež stále odkladaným otvorením prvej linky metra. Doneck je považovaný za baštu opozície proti ukrajinskej politike po Oranžovej revolúcii a Janukovyčova Strana regiónov tu pri voľbách získava väčšinu hlasov.
Po protivládnych protestoch, ktoré viedli k pádu prezidenta Janukovyča a následnej nestabilnej politickej situácii na východe Ukrajiny vyhlásili v meste proruskí separatisti Doneckú ľudovú republiku. V priebehu leta 2014 o okolie mesta prebiehali boje medzi separatistami a ukrajinskou armádou.
Obyvateľstvo
Podľa sčítania v roku 2001 mal Doneck 1 016 000 obyvateľov, údaje z roku 2006 uvádzajú 993 000 obyvateľov. Národnostne tesne prevažujú Rusi (48,15 %) nad Ukrajincami (46,65 %). Prevládajúcim jazykom je ruština, a to aj u rodených Ukrajincov. Ďalšími významnejšími menšinami sú Bielorusi, Gréci, Židia a Arméni.
Administratívne delenie
[[Súbor:Donetsk raions.png|thumb|right|288px|Rajóny Donecku na mape Doneckej mestskej rady:
Doneck je rozdelený na 9 rajónov, ktoré podliehajú Doneckej mestskej rade (pozri mapku).
Hospodárstvo a doprava
Doneck je jedným z najväčších ťažobných a priemyselných centier Ukrajiny. Aj po ekonomickej kríze v 90. rokoch 20. storočia je tu 17 uhoľných baní, 5 veľkých zlievárenských komplexov, desiatky strojárskych a potravinárskych závodov.
Okrem hlavnej stanice má Doneck 3 ďalšie železničné stanice. Hlavné trate, väčšinou dvojkoľajové a elektrifikované, mieria na Sloviansk (-Charkov), Luhansk, Rostov nad Donom, Mariupoľ. Dokončuje sa rekonštrukcia z hľadiska osobnej dopravy najvyťaženejšej trate na Dnipro a Kyjev. Doneck je sídlom Doneckej dráhy, jednej zo 6 divízií štátnych dráh Ukrzaliznycia.
V meste funguje tiež letisko a 2 autobusové stanice. MHD zaisťujú maršrutky, autobusy, trolejbusy a rozsiahla električková sieť. Buduje sa prvá linka metra.
Pont-à-Mousson (kantón)
Pont-à-Mousson je francúzsky kantón v departemente Meurthe-et-Moselle v regióne Lotrinsko. Tvorí ho 17 obcí.
Chasnay
Chasnay je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Nièvre, v regióne Burgundsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Utečenec
Utečenec môže byť:
Disková galaxia
thumb|right|[[Galaxia Sochár (NGC 253)]] Disková galaxia je galaxia, ktorá má disk zo sploštenej otáčajúcej sa masy hviezd. Tieto galaxie môžu, ale nemusia obsahovať centrálnu galaktickú výduť.
Do tejto skupiny galaxií patria:
Hrodnianska oblasť
Hrodnianska oblasť (počas Sovietskeho zväzu po rusky Grodnianska oblasť) je administratívna jednotka na západe Bieloruska. Má rozlohu 25 000 km² a žije tu 1 053 600 obyvateľov (odhad z roku 2014). Hlavným mestom oblasti je Hrodna.
Neufbosc
Neufbosc je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Seine-Maritime, v regióne Horná Normandia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Kostol svätej Margity Antiochijskej (Kopčany)
Kostol svätej Margity Antiochijskej leží pri obci Kopčany, prvá zmienka o ňom je z roku 1392. Jeho najstaršia stavebná fáza je datovaná do 9. – 10 storočia, vďaka čomu patrí k najstarším stojacim stavbám na Slovensku a medzi kostoly s možným veľkomoravským pôvodom.
História
Kostol leží pri slovensko-českej hranici blízko veľkomoravského sídla Mikulčice-Valy. Na základe leteckého prieskumu sa južne od neho predpokladá zatiaľ neodkrytý veľmožský dvorec, ktorého by mal byť súčasťou. V okolí kostola existovali malé osady až do 13. storočia. Keď zaniklo pôvodné veľkomoravské hradisko, obyvatelia sa začali postupne z osád sťahovať a poslední z nich odišli približne v 16. – 17. storočí. Kostol však slúžil naďalej až do 18. storočia, keď bol postavený nový kostol priamo v dedine Kopčany. Neskôr sa tu až do roku 1994 konali len príležitostné bohoslužby počas púte, ktorá súvisela s patrónkou kostola, svätou Margitou z Antiochie. Ku kostolu patril aj priľahlý cintorín, na ktorom sa pochovávalo až do 17. – 18. storočia a ktorý sa zachoval až do 20. storočia.
Opis
Kostol je pôvodná predrománska stavba so zachovanými pôvodnými bočnými múrmi takmer ku korunnej rímse. Ide o jednoloďový kostol s jednotlivými miestnosťami zoradenými za sebou (predsieň – loď – presbytérium). Dĺžka kostola s nartexom je 11,9 m, šírka lode a nartexu 5,21 m. . Počas svojej existencie bol viackrát upravovaný, v 13. storočí bol upravený v gotickom štýle. Vo svojej dobe bol netypicky postaveným kostolom a dodnes priťahuje pozornosť historikov. Obsahuje veľa pôvodných prvkov a architektonických detailov, ktoré sú predmetom výskumu (napr. pôvodné okenné otvory, povrchová úprava stien, valená klenba v presbytériu, znaky vyryté do kameňa na fasáde).
Súčasnosť
Prvý archeologický výskum kostola a jeho okolia sa začal v roku 1964. Naň nadväzoval ďalší výskum, ktorý sa začal v roku 1994. Počas týchto výskumov sa v roku 2004 našli tri hroby so šperkami typickými pre veľkomoravské obdobie a maltovinou vo veľkosti a v tvare charakteristickom pre fázu murovania a omietania, na základe ktorej kostol pôvodne datovali. Keďže bol v tom čase jedinou známou stále stojacou sakrálnou stavbou na území bývalého Česko-Slovenska, získal širokú mediálnu pozornosť. Podobné zachované stavby sa nachádzajú v krajinách, ktoré patrili v 8. a 9. storočí do Franskej ríše, resp. inde v západnej Európe. Pri datovaní je potrebné vylúčiť najmä druhotnú kontamináciu hrobov stavebným materiálom. Podľa neskoršej dendrochronologickej analýzy bol kostol postavený v druhej polovici 10. storočia, podobné datovanie (rok 925 ± 60) potvrdila aj rádiokarbónová analýza. Keďže ani toto datovanie nebolo prijaté bez výhrad, naďalej sa spresňuje. Zároveň sú známe aj ďalšie kostoly, ktorých veľkomoravský pôvod sa vyhodnocuje.
Poloha a dostupnosť
Kostol sa nachádza 800 m severozápadne od obce Kopčany. Vedie k nemu asfaltová cesta a mlatový cyklochodník z východného konca obce Kopčany (1,9 km). Asfaltový cyklochodník je možné využiť aj zo smeru od Holíčskeho zámku (3,8 km). Asfaltový cyklochodník a štrková cyklotrasa spája kostol s Lávkou Veľkej Moravy (2 km).
Okolo kostola vedú 2 turistické trasy: Cyrilometodejská cesta a modrá turistická trasa č. 2452 (Rieka Morava, lávka - Kostol sv. Margity).
Gréckokatolícka cirkev na Slovensku
náhľad|Metropolitný katedrálny chrám v Prešove Gréckokatolícka cirkev na Slovensku (alebo zriedkavo Slovenská katolícka cirkev ) je jedna z gréckokatolíckych cirkví, teda jedna z cirkví sui iuris (partikulárnych cirkví), ktoré tvoria Katolícku cirkev, s jednotnou spoločnou vieroukou a spoločným vedením v osobe rímskeho biskupa – pápeža.
Peter Baláž (fyzik)
Doc. RNDr. Peter Baláž, CSc. (* 3. september 1917, Dubodiel – † 1. jún 1998, Bratislava) bol slovenský fyzik a pedagóg.
Život
Peter Baláž sa narodil v Dubodiele pri Trenčíne. Po absolvovaní učiteľského ústavu vyučoval v Hornej Súči, v Nemšovej a v Trenčíne. Popri zamestnaní študoval matematiku a fyziku na Pedagogickej fakulte Slovenskej univerzity a na Prírodovedeckej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave. V roku 1953 nastúpil na Vysokú školu pedagogickú v Bratislave. Potom prešiel na Pedagogickú fakultu UK v Trnave. Tu zotrval až do roku 1982, kedy odišiel do dôchodku. V roku 1966 obhájil hodnosť docenta a v roku 1969 získal titul RNDr. V oblasti experimentálnej fyziky podieľal sa na výskumoch v oblasti senzorickej akustiky a v tejto oblasti dosiahol vedeckú hodnosť kandidáta fyzikálno-matematických vied. V rokoch 1963 – 1981 vykonával funkciu vedúceho Katedry fyziky Pedagogickej fakulty UK v Trnave a v rokoch 1969 – 1971 aj funkciu prodekana.
Gréckokatolícka cirkev na Slovensku
Veľká Morava
Historicky podložené počiatky kresťanstva sa na Slovensku datujú do obdobia Veľkej Moravy, do 9. storočia, kedy knieža Rastislav sa v roku 862 obracia so žiadosťou na byzantského cisára Michala III., aby vyslal na Veľkú Moravu biskupa, ktorý by položil základy samostatnej veľkomoravskej cirkevnej správy. Byzantský cisár Michal III. a patriarcha Fótios vybrali na túto misiu učenca (filozofa) Konštantína a jeho brata Metoda zo Solúna – v jeho okolí časť obyvateľstva hovorila sloviensky. V roku 863 ich poveril šíriť kresťanstvo a vzdelanosť na Veľkej Morave. Konštantín zostavil nové slovienske písmo, ktoré použil na preklad bohoslužobných kníh do staroslovienčiny. Pomáhali mu pri tom brat Metod a učeníci (Sedmopočetníci) Kliment, Sáva, Naum, Vavrinec a Angelár.
Peter Baláž (fyzik)
Život
Zomrel 1. júna 1998 v Bratislave.
Gréckokatolícka cirkev na Slovensku
Veľká Morava
Prvými slovami v histórii slovienskeho písomníctva bol úvod prvej kapitoly evanjelia svätého Jána: „Na počiatku bolo slovo a to slovo bolo u Boha – Iskonije bje slovo i slovo bje u Boga“. Misia Konštantína a Metoda sprostredkovala Slovanom na Veľkej Morave liturgiu, každému zrozumiteľnú v jeho vlastnej reči. Rastislavovi neprekážalo, že išlo o liturgiu byzantského obradu. Napokon vtedy bolo kresťanstvo jednotné. Vyznávalo jeden krst, jednu svätú všeobecnú apoštolskú cirkev.
Špirálová galaxia bez priečky
Špirálová galaxia bez priečky alebo špirálovitá galaxia bez priečky je typ špirálovej galaxie bez centrálnej priečky alebo nie je špirálovou galaxiou s priečkou. Jej označenie v Hubblovej schéme je SA.
Gréckokatolícka cirkev na Slovensku
Veľká Morava
V roku 867 odchádzajú Konštantín a Metod na pozvanie pápeža do Ríma, aby mu objasnili svoju činnosť na Veľkej Morave a vyznali pravovernosť a oddanosť Rímskej cirkvi. Konštantín tam vstupuje do jedného z gréckych monastierov (prijíma meno Cyril) a neskôr 14. februára 869 zomiera. Metod je v roku 869 pápežom Hadriánom II., ustanovený za prvého veľkomoravského arcibiskupa s jurisdikciou pre všetkých Slovanov. To naráža na odpor bavorského kléru, ktorý ho na spiatočnej ceste zajme a dva a pol roka väzní. Po prepustení sa Svätý Metod ujíma svojho stolca vo veľkomoravskej ríši. Spory však neprestávajú a tak pápež Ján VIII. si Metoda opätovne pozýva do Ríma. Po presvedčení sa o Metodovej pravovernosti a oddanosti Cirkvi, vydáva bulu „Indrustriae tuae“, v ktorej opätovne schvaľuje starosloviensku liturgiu.
Peter Baláž (fyzik)
Dielo
Napísal skriptá Žiarenie a atomistika (1959), Elektrina a magnetizmus (1962). Preložil z ruštiny do slovenčiny knihu L. I. Reznikov a kol. Základy metodiky vyučovania fyziky (1972). Bol autorom učebnice pre pedagogické fakulty Fyzika III. (1973). Spracoval Zbierku úloh z fyziky pre stredné školy, ktorá vyšla v piatich vydaniach. V diele Význační fyzici (1966) spracoval život a dielo 40 svetových významných fyzikov.
Gréckokatolícka cirkev na Slovensku
Veľká Morava
Po Metodovej smrti, 6. apríla 885, pričinením nitrianskeho biskupa Vichinga, odporcu staroslovienskej liturgie, sú Metodovi žiaci z Veľkej Moravy vyhnaní. Po páde Veľkomoravskej ríše sú na začiatku 10. storočia v Uhorsku dve obradové podoby cirkvi – východná (na východ od Dunaja) a západná (Panónia a územie dnešného Slovenska).
Situácia v stredoveku
vpravo|thumb|300px|[[Ikonostas v gréckokatolíckom chráme delí časť pre kňaza od časti pre veriacich. V strede sú „cárske dvere“ vyhradené iba pre biskupa, kňaza, diakona a kráľa.]] Obdobie stredoveku prinieslo ďalšie významné zmeny v cirkevnej oblasti. V roku 1054 vyvrcholili nezhody medzi Rímom a Carihradom schizmou (v cirkevných a aj vo všeobecných dejinách to znamená veľký cirkevný rozkol). Za carihradského patriarchu Michala Kerularia a rímskeho pápeža Leva IX. došlo k vzájomnej exkomunikácii, k rozdeleniu všeobecnej cirkvi na východnú – pravoslávnu a západnú – katolícku. Východní kresťania, žijúci na území Slovenska, praktizovali naďalej svoj východný obrad. Arpádovci vytvárali priaznivé podmienky pre vznik monastierov (kláštorov), v ktorých účinkovali mnísi východného obradu – baziliáni (vasiliáni). Pápež Inocent III. V roku 1204 prejavil ochotu zriadiť v Uhorsku biskupstvo východného obradu, ktoré by bolo podriadené Svätej stolici. Tento zámer sa však neuskutočnil pre silný odpor západných (latinských) biskupov. Dokonca ten istý pápež bol v roku 1205 za zrušenie východného obradu. Na XII. všeobecnom koncile (IV. lateránsky, 12. 11. 1215) však bolo dohodnuté, že východní kresťania môžu zachovávať svoje obradové zvyky. Veľký vplyv na prítomnosť veriacich východného obradu mala valašská kolonizácia. Najmä Ruthéni (Rusíni) boli nositeľmi tohto obradu. Okolo roku 1230, po príchode západných reholí do Uhorska, postupne zanikajú baziliánske monastiere.
Po vymretí Arpádovcov (1301) sa postavenie kresťanov východného rítu v Uhorsku pod tlakom politických, hospodárskych a cirkevných náporov zo strany západu zhoršovalo. Bratislavský cirkevný snem vydal v roku 1309 zákaz uzatvárať manželstvá východných katolíkov a zákaz pre nich vykonávať cirkevné obrady. Postupným vytláčaním východného obradu na perifériu strácali veriaci náboženskú slobodu. Východní kresťania, inklinujúci k Rímu, museli platiť desiatky latinským biskupom. Východná cirkev na tomto území prežila vďaka kniežaťu Teodorovi Koriatovičovi, ktorý sa v tejto oblasti (t. j. dnešné východné Slovensko a Podkarpatská Rus) usadil spolu s asi 40 tisíc Rusínmi. Založil tu asi 300 osád a monastier na Černeckej hore pri Mukačeve. Po jeho smrti sa situácia opäť zhoršila. V roku 1491 sa spomína ako mukačevský biskup Ján, potvrdený kráľom Vladislavom II. Uhorskí panovníci sa snažili rôznymi obmedzeniami priviesť Ruthénov (Rusínov) k únii, teda k zjednoteniu s Rímom.
Uzavretie únie
Gréckokatolícka cirkev uzavrela úniu s Katolíckou cirkvou 24. apríla r. 1646. Oficiálnemu zjednoteniu veriacich byzantského obradu s Rímskou cirkvou veľmi napomohli poľskí a uhorskí panovníci, ktorí chceli oslabiť vplyv Ruska na Poľsko a Rakúsko-Uhorsko. Po neúspešnej realizácii únie v roku 1614 v Krásnobrodskom monastieri (kláštore v Krásnom Brode – dedine pri Medzilaborciach, ktorá sa dá s nadľahčením nazvať „rusínsky Devín“) sa podarilo uzavrieť úniu na zámku v Užhorode (Užhorodská únia) 24. apríla 1646. Oficiálne bola Užhorodská únia potvrdená 14. mája 1648 uhorským prímasom – ostrihomským arcibiskupom Lippayom a v septembri celokrajinskou synodou biskupov v Trnave. Napriek prísľubom ale neboli podmienky únie naplnené – právo voliť biskupa sa uplatnilo len raz (pri voľbe Petra Partenija Petroviča v r. 1651), zrovnoprávnenie kléru sa uskutočnilo až po r. 1692, keď cisár Leopold I. zrovnoprávnil gréckokatolícky a rímskokatolícky klérus. Čoskoro po uzavretí únie sa objavili aj snahy vnucovať gréckokatolíkom západné (rímskokatolícke) zvyky a formy zbožnosti, teologické vnímanie aj právne zvyklosti.
Obdobie po únii
V 18. storočí si rímskokatolícki biskupi z Jágru začali nárokovať moc nad mukačevskými biskupmi, ktorých považovali za svojich obradových vikárov. Na presadenie svojich nárokov sa neštítili použiť ani vojenskú silu. Situáciu vyriešil až zásah cisárovnej Márie Terézie, na jej podnet rímsky pápež Klement XIV. vydal bulu 19. septembra 1771 Eximia Regalium, ktorou definitívne vyriešil otázku postavenia Mukačevskej eparchie (nanovo ju erigoval). Prešovské biskupstvo sa vyčlenilo z Mukačevskej eparchie bulou Pia VII. Relata Semper dňa 22. septembra 1818 (resp. rozhodnutím cisára Františka I. 3. novembra 1815 ). Prvým biskupom sa stal Gregor Tarkovič, ktorý začal s budovaním eparchie (biskupstva). Tá pri svojom vzniku mala 194 farností s asi 150-tisíc veriacimi. V jeho diele pokračoval biskup Jozef Gaganec.
Likvidácia Gréckokatolíckej cirkvi komunistami
Kalich horkosti bolo biskupovi Gojdičovi súdené vypiť do dna až po komunistickom puči v roku 1948. KSČ sa usilovala zničiť Gréckokatolícku cirkev, ktorá sa podľa želania komunistických ideológov mala „vrátiť do lona Svätej matky Pravoslávnej cirkvi“. Keďže na území Česko-Slovenska bolo iba niekoľko pravoslávnych farností, ktoré vytvorili ruskí emigranti (poväčšine bielogvardejci) utekajúci pred Leninom v roku 1918, boli tu privážaní agenti KGB, z ktorých sa stávali pravoslávni kňazi. Biskup Gojdič bol spolu so svojim pomocným biskupom Vasiľom Hopkom internovaný. V Prešove sa uskutočnil 28. apríla 1950 tzv. Sobor (t. j. snem, synoda), ktorý „pričlenil“ všetkých gréckokatolíckych veriacich k Pravoslávnej cirkvi a znamenal faktickú likvidáciu Gréckokatolíckej cirkvi v Česko-Slovensku. Štatistické čísla uvádzajú, že z 328 gréckokatolíckych kňazov sa 283 odmietlo stať pravoslávnymi kňazmi, 45 súhlasilo, ale nakoniec tak učinilo iba 23. Kňazi, ktorí odmietli, boli buď uväznení, alebo boli aj so svojimi rodinami vyvezení (najčastejšie do severných Čiech) a naďalej boli rôznymi formami perzekvovaní. Niektorí kňazi, ktorých sa štátnej moci nepodarilo dolapiť, tajne vysluhovali sviatosti po dedinách v rodinných domoch. Biskup Pavol Peter Gojdič bol v roku 1951 v procese spolu s biskupmi Jánom Vojtaššákom a Michalom Buzalkom odsúdený na doživotie. Vo väzení v deň svojich 72. narodením, 17. júla 1960, zomiera. Vasiľ Hopko v ťažkom žalári strávil 14 rokov. Všetok majetok Gréckokatolíckej cirkvi sa stal majetkom Pravoslávnej cirkvi.
Roky 19681989
Počas tzv. „Pražskej jari“ bola Gréckokatolícka cirkev vládnym nariadením č. 70/1968 Zb. zo dňa 13. júna 1968 obnovená. Pravoslávna cirkev však vrátila len niekoľko objektov, ktoré patrili do roku 1950 gréckokatolíkom. Z internácie sa vrátili kňazi, ktorí sa pustili do dušpastierskej práce. Biskup Vasiľ Hopko sa ujal vedenia eparchie. Keďže však dlhoročné väzenie zanechalo na jeho zdraví stopy, Svätá stolica vymenovala o. Mons. Jána Hirku za ordinára a apoštolského administrátora s právami rezidenčného biskupa. Ale tak isto ako Rímskokatolícka cirkev aj cirkev Gréckokatolícka pod komunistickým jarmom normalizácie len živorila. Až do Nežnej revolúcie a pádu totalitného režimu v roku 1989. Od roku 1969 začala cirkev vydávať svoj oficiálny časopis Slovo.
V roku 1980 sa významnou udalosťou pre slovenských gréckokatolíkov v Kanade stalo zriadenie samostatnej Torontskej eparchie svätých Cyrila a Metoda pápežom Jánom Pavlom II.
Slobodné pomery
Po roku 1989 dochádza k oživeniu cirkevného života. Prešovským biskupom sa stáva vladyka Ján Hirka, ktorý bol vysvätený (konsekrovaný) na biskupa 17. februára 1990 v Prešove Jozefom kardinálom Tomkom. Obnovenie činnosti sprevádzal veľký nedostatok kňazov. Väčšina cirkevných objektov bola poškodená a takmer nefunkčná. Nedostatočné bolo náboženské vzdelanie mládeže a aj duchovná starostlivosť o veriacich. Zvlášť náročné bolo majetkovoprávne vysporiadanie s Pravoslávnou cirkvou. Okrem základe masovej intervencie veriacich v Bratislave bolo prijaté uznesenie č. 211/1990 Zb. zo dňa 29. mája 1990, ktoré rozhodlo o prinavrátení vlastníckych práv na cirkevné objekty, ktoré boli až do roku 1950 majetkom Gréckokatolíckej cirkvi a boli protiprávne odovzdané Pravoslávnej cirkvi. Medzi najdôležitejšie udalosti v období nového rozvoja Gréckokatolíckej cirkvi bolo znovuotvorenie Gréckokatolíckeho kňazského seminára a zriadenie Gréckokatolíckej bohosloveckej fakulty UPJŠ (dnešnej Prešovskej univerzity) v roku 1990. Duchovný a vzdelávací proces začal v eparchii výrazne ožívať. Začali sa otvárať základné a stredné cirkevné školy, otvorilo sa cirkevné gymnázium v Trebišove. Pápež Ján Pavol II. vymenoval 11. januára 1992 vladyku J.P. Milana Chautura, CSsR za pomocného biskupa Prešovskej eparchie. Vysvätený (konsekrovaný) bol 29. februára 1992. Rímsky pápež Jána Pavla II. pri svojej návšteve Slovenska v roku 1995 navštívil aj Prešov, kde slávil akatist k Bohorodičke. Počas homílie vyzval gréckokatolíkov, aby s láskou a dôsledne zachovávali svoj obrad.
Súčasná gréckokatolícka cirkev na Slovensku
thumb|200px|vpravo|Prehľad slovenských eparchií a ich znaky 21. februára 1997 boli zverejnené dekréty č. 78/94 a č. 3/97 Kongregácie pre Východné cirkvi, ktoré oznámili, že rímsky biskup Ján Pavol II. erigoval nový apoštolský exarchát so sídlom v Košiciach a dovtedajšieho pomocného prešovského biskupa vladyku J.P. Milana Chautura, CSsR, menoval za jeho prvého apoštolského exarchu. Košický apoštolský exarchát bol priamo podriadený Rímskemu apoštolskému stolcu a jeho hranice boli totožné s hranicami Košického kraja. Jurisdikčne mu podlieha 7 protopresbyterátov, 86 farností, 157 chrámov a asi 70 kňazov. Prešovské biskupstvo má v súčasnosti 12 protopresbyterátov, 173 farností a 302 chrámov. 30. januára 2008, na sviatok Troch svätiteľov, pápež Benedikt XVI. povýšil Prešovskú eparchiu na archieparchiu na čele s metropolitom, Košický exarchát povýšil na eparchiu a bola vytvorená aj nová eparchia so sídlom v Bratislave. Za prvého bratislavského eparchu bol vymenovaný o. Peter Rusnák. Pri sčítaní ľudu v máji 2011 sa ku gréckokatolíckej cirkvi prihlásilo 206 871 veriacich, čo predstavuje 3,83% obyvateľov Slovenskej republiky.
Prehľad eparchií Prešovskej metropolie na Slovensku:
V minulosti patrila do cirkvi aj Eparchia svätých Cyrila a Metoda pre Slovákov byzantského obradu v Toronte, hoci nebola súčasťou metropolie. Pápež František ju 3. marca 2022 podriadil Pittsburghskej metropolii a tým pádom pričlenil k Ruténskej gréckokatolíckej cirkvi.
Biskupi eparchií, ktoré sú súčasťou metropolie, vytvárajú Radu hierarchov, ktorá sa pravidelne schádza. Rada hierarchov zabezpečuje synodálne riadenie Gréckokatolíckej cirkvi na Slovensku.
Ďalší súčasní gréckokatolícki biskupi pochádzajúci z územia Slovenska:
Liturgický jazyk
Najpoužívanejším liturgickým jazykom na Slovensku je slovenčina, vo farnostiach s prevládajúcim rusínskym obyvateľstvom sa stále využíva cirkevná slovančina, aj keď v súčasnosti je už snaha nahradiť ju rusínskym jazykom. V niektorých farnostiach sa ako liturgický jazyk používa aj maďarčina (napr. Poľany, Dobrá, Veľké Slemence, Zemplín, Maťovské Vojkovce, Pribeník, Borša, Čičarovce, Čierna nad Tisou, Kráľovský Chlmec, Veľké Kapušany, Rad, Streda nad Bodrogom, Chorváty a i.). Gréčtina sa používa iba veľmi výnimočne pri niektorých spevoch.
Najvyššou právnou normou je Kódex kánonov východných cirkví promulgovaný v r. 1990. Partikulárne právo zatiaľ nebolo kodifikované, zakladá sa na zvykovom práve. náhľad|Gréckokatolícka cirkev v obciach Slovenska podľa sčítania v roku 2011 (v %). náhľad|Gréckokatolícka cirkev v obciach Slovenska podľa sčítania v roku 1930 (v %).
Štatistika
Pri sčítaní ľudu v r. 2021 sa ku gréckokatolíckej cirkvi prihlásilo 218 235 veriacich, čo predstavuje 4 % obyvateľov Slovenskej republiky.
Národnostné zloženie veriacich
Sčítanie obyvateľov, domov a bytov v roku 2011
Obce s najvyšším počtom veriacich
Sčítanie obyvateľov, domov a bytov v roku 2021
Obce s najvyšším percentuálnym počtom veriacich
Sčítanie obyvateľov, domov a bytov v roku 2021