cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Metropolitan Line
Croxley Rail link
Súčasná konečná stanica Watford totiž nie je situovaná v centre mesta, ale v obytnej štvrti Cassiobury Park. Ak sa tento projekt bude realizovať, súčasná konečná bude zavretá. Nové stanice by mali vzniknúť na Ascot Road, Watford West a Watford High Street.
Prebudovanie systému podpovrchových liniek
V pláne reorganizácie tohto systému, je predĺženie Metropolitan Line po trase dnešnej Hammersmith & City Line do Barkingu a zrušenie Circle Line, ktorá bude nahradená odklonenou Hammersmith & City Line v trase Hammersmith - Edgware Road - Baker Street - Aldgate - Victoria - Edgware Road - toto umožní redukovať meškania a zvýšiť počet spojov na Circle Line, keďže bude mať konečné. Toto sa však môže udiať len pod podmienkou, že budú dodané nové súpravy modelu S, pretože kvôli výškovým prekážkam majú súčasné súpravy A60 zákaz vjazdu na východ od Aldgate.
Amersham a Chesham
V máji 2008 bola preskúmaná celá Metropolitan Line a výsledky vyvolali návrh, podľa ktorého by do Cheshamu, kde v súčasnosti chodia priame spoje z Londýna len počas špičiek, malo byť zavedené celodenné priame spojenie v intervale 30 min. Je to kvôli tomu, že mimo špičky musí v stanici Chalfont & Latimer prestupovať čoraz viac cestujúcich. Do Amershamu bude tým pádom chodiť dvakrát menej spojov - interval tiež 30 min. Vlaky Chiltern Railways táto zmena neovplyvní, teda do Amershamu by po zmene mal byť interval 15 min. a v nedeľu 20 min. (zo súčasných 10 a 12 min.). Táto zmena by sa mala udiať najskôr v marci 2009.
Espiritu Santo
left|thumb|Mapa ostrova Espiritu Santo thumb|[[Champagne Beach (Vanuatu)|Champagne Beach, populárna pláž na Espiritu Santo]]
Espiritu Santo (zo španielskeho Espíritu Santo – Svätý Duch) je najväčší ostrov štátu Vanuatu s rozlohou. Patrí k súostroviu Nové Hebridy v Melanézii.
Mesto Luganville na juhovýchodnom pobreží ostrova je druhé najväčšie sídlo Vanuatu.
Na západe Espiritu Santo leží najvyšší vrchol Vanuatu – vysoká hora Tabwemasana.
Dejiny
thumb|Poloha ostrova Espiritu Santo v suostroví [[Nové Hebridy (súostrovie)|Nové Hebridy (vľavo hore Šalamúnove ostrovy)]]
Portugalský objaviteľ v španielskych službách Pedro Fernandes de Queirós založil na severe ostrova prvú osadu v roku 1606. Queirós pomenoval celé súostrovie Austrialia del Espíritu Santo.
Počas druhej svetovej vojny boli na ostrove veľké vojenské základne Spojených štátov amerických a ich spojencov. Pamiatkou na americkú prítomnosť na Espiritu Santo je známy raj potápačov Million Dollar Point, kam americká armáda pri svojom odchode nahádzala svoje nepotrebné vybavenie a prebytočné zásoby. Výsledkom je podmorská výstava traktorov, lietadiel a miliónov fliaš limonád 7 Up a Coca-Cola.
Robbie Keane
Robbie Keane (* 8. júl 1980, Dublin) je írsky futbalový tréner a bývalý írsky futbalový útočník.
Klubová kariéra
V Leeds United zostal do roku 2002, kedy prestúpil do anglického prvoligového klubu Tottenham Hotspur. V Tottenhame odohral štyri roky a strelil 80 gólov. Pred sezónou 2008/09 prestúpil do Liverpoolu za 20,3 milióna libier. Ale už 2. februára 2009 sa vrátil do klubu Tottenham Hotspur za 12 miliónov libier. Po svojom príchode sa stal kapitánom tímu. Vo februári 2010 išiel na hosťovanie do konta sezóny do Celticu. Od januára 2011 hosťoval vo West Hamme. V auguste 2011 prestúpil za 3,5 milióna libier do LA Galaxy. V rokoch 2011, 2012 a 2014 dvíhal so spoluhráčmi nad hlavu víťaznú trofej, v roku 2014 ho vyhlásili za najužitočnejšieho hráča MLS. Počas pôsobenia v LA nastrieľal Keane 92 gólov a pridal 51 asistencií vo všetkých súťažiach. Roku 2012 hosťoval v Aston Ville. Od roku 2017 pôsobil v indickom Atlético de Kolkata. V novembri 2018 oznámil ukončenie profesionálnej kariéri.
Reprezentačná kariéra
V reprezentácii debutoval v roku 1998. Reprezentačnú kariéru ukončil v auguste 2016 v stretnutí s Ománom, pričom reprezentačnú derniéru okorenil strelením svojho 68 gólu za reprezentáciu.
Trénerská kariéra
V marci 2018 sa Keane stal hrajúcim trénerom v indickom Atlético de Kolkata. Od novembri 2018 do apríla 2020 bol asistentom Micka McCarthyho pri írskom národnom tíme. V rokoch 2019 - 2020 pôsobil ako asistent trénera v anglickom druholigovom Middlesbrough V sezóne 2022/23 pôsobil ako asistent Sama Allardycea v Leedsi United, ktorý sa neudržal v Premier League. V júni 2023 sa stal hlavným trénerom izraelského Maccabi Tel Aviv.
Argentína
Pôvod názvu
Meno krajiny je odvodené z latinského argentum – striebro, pretože keď sa prví Európania, stroskotanci z nevydarenej expedície vedenej Juanom Diazom de Solis, stretli s domorodými obyvateľmi, dostali od nich do daru predmety vyrobené zo striebra.
Dejiny
Kým do krajiny prenikli Európania, žili v severozápadnej oblasti Ánd významné kultúrne národy, ktoré obývali sídliská podobné mestám. Na juhu žili spoločenstvá zberačov a lovcov. Okolo roku 1480 obsadili rozsiahle časti Inkovia. V roku 1516 pristáli pri ústí La Platy Španieli. Najskôr patrilo územie Argentíny k španielskemu miestokráľovstvu Peru. Od roku 1536 Španieli kolonizovali územie a pôvodných obyvateľov Arakuáncov a Patagóncov takmer vyhubili.
V roku 1776 bolo zriadené Laplatské miestokráľovstvo, ktoré zahŕňalo územie Argentíny, Bolívie, Paraguaja a Uruguaja. V roku 1810 bol zosadený vicekráľ. V roku 1816 bola vyhlásená nezávislosť Spojených laplatských provincií, tak vznikol za diktatúry Juana Manuela de Rosas jednotný štát. V roku 1819 sa Argentína stala federatívnym štátom. V roku 1880 bola pričlenená Patagónia.
Veľkou hospodárskou krízou na konci 20. rokov 20. storočia sa skončilo obdobie veľkého rozkvetu argentínskej ekonomiky. V nasledujúcich rokoch prevzali vládu konzervatívni vlastníci pôdy a vojenské kruhy, a na čele štátu sa striedali civilné vlády s vojenskými. Za reformného politika sa považoval dlhú dobu dvakrát zvolený Juan Domingo Perón, po ktorom získala meno politika peronizmu. Za svoju veľkú popularitu vďačil aj veľkej podpore herečky Evy Duarteovej, ktorá sa stala jeho manželkou. Po jej smrti (1952) opozícia katolíckej cirkvi a odklon armády, ako aj nepriateľstvo USA napokon spôsobili v septembri 1955 jeho pád.
Porážka v krátkej vojne so Spojeným kráľovstvom o Falklandy v apríli 1982 urýchlila pád vojenskej junty.
V októbri 1983 sa po dlhej dobe opäť konali slobodné prezidentské voľby. Počas demokratizačného procesu sa dostávali na svetlo mocenské prostriedky vojenskej vlády: mučenia, vraždy, masové popravy a stratégia strácania ľudí, ktorým padlo za obeť okolo 7000 Argentínčanov. Niekoľko hlavných predstaviteľov vojenského režimu bolo v roku 1985 odsúdených k dlhoročnému väzeniu.
V roku 1989 sa dostali perónisti opäť k moci prezidentom Carlosom Menemom. Vo voľbách 26. októbra 1997 stratila Menemova Justicialistická strana absolútnu väčšinu, napriek tomu zostala najsilnejšou stranou v parlamente. Styky s Česko-Slovenskom nadviazala Argentína oficiálne r. 1920. Česko-slovenské veľvyslanectvo v Buenos Aires však začalo svoju činnosť až v r. 1929. Diplomatické styky boli prerušené v r. 1939. Za druhej svetovej vojny pracoval v Argentíne dôverník čs. vlády v londýnskom exile. Diplomatické styky boli obnovené v apríli 1945 a v marci 1964 boli vyslanectvá oboch krajín povýšené na veľvyslanectvá.
Politika
Argentínska ústava z roku 1853, revidovaná roku 1994, rozdeľuje moc na výkonnú, zákonodarnú a súdnu, na národnej a regionálnej úrovni. Prezident a viceprezident sú volení priamo, na dobu 4 rokov. Obaja môžu byť zvolení iba na 2 po sebe nasledujúce volebné obdobia. Prezident vymenúva vládu, je tak súčasne predsedom vlády.
Kultúra a umenie
thumb|right|120px|Julio Cortázar Začiatky pôvodného indiánskeho umenia na území dnešnej Argentíny siahajú do rokov okolo 1000 – 1300. Ide vcelku o horské, skalné umenie, umenie ríše peruánskych Inkov. Argentínu zasiahla v podobe barrealskej kultúry i kultúra diagická. Príznačné sú pre ňu skalné mestečká a pevnosti, urnové cintoríny. thumb|left|Prilidiano Pueyrredón – autoportrét Keď sa dostali do Argentíny Španieli, domáce umenie sa dostalo pod vplyv španielskeho baroka, po roku 1816 ho vystriedal taliansky a francúzsky vplyv. Až v poslednej tretine 19. storočia vidno úsilie o vlastné národné umenie. Poprednými zjavmi a učiteľmi prvej národnej argentínskej umeleckej generácie boli Eduardo Sivori a Eduardo Schiaffino i jeden z priekopníkov argentínskej krajinárskej a portrétnej maľby Prilidiano Pueyrredón. V sochárstve má podobný význam Lucio Correa Morales. V roku 1929 založil Raúl Soldi tzv. avantgardnú školu, ktorá znamenala začiatok veľkorysého rozvoja moderného umenia, najmä kubizmu, surrealizmu a abstrakcionizmu. Toto hnutie vyvolalo aj oživenie a skvalitnenie realistických umeleckých tendencií v argentínskom umení. Grafika zažila obdobie vrcholného rozmachu v 30. rokoch po založení skupiny Boedo. V 30. rokoch začalo hľadať nové cesty aj argentínske sochárstvo, pričom je zjavný najmä silný vplyv Antoine Bourdella. V architektúre je prevládajúcou tendenciou konštruktivizmus.
Argentínska literatúra sa začala formovať ako samostatná literatúra až v čase bojov za nezávislosť, v prvých desaťročiach 19. storočia. Osobitosťou argentínskej poézie 19. storočia je tzv. gaučovská alebo pastierska poézia, vychádzajúca z ľudovej poézie. Vynikol v nej najmä José Hernández. Jeho meno je späté so slávnou básnickou skladbou Martin Fierro, ktorej ústrednou postavou je gaučo so svojimi zvykmi, strasťami i radosťami. Koncom storočia bola poéma Martin Fierro taká slávna, že aj negramotní vedeli celé jej časti naspamäť.
Argentínska próza nadobúda svoju vlastnú tvár postupne a až začiatkom 20. storočia možno hovoriť o významných autoroch z tejto oblasti v rámci španielskoamerického a svetového kontextu. Takými sú Manuel Gálvez, Ricardo Güiraldes, Roberto Arlt a najmä Jorge Luis Borges, ktorého považujú za jedného z najväčších autorov píšucich po španielsky. K popredným literárnym zjavom argentínskej súčasnosti patrí prozaik Ernesto Sábato. Upozornil na seba v roku 1948 románom Tunel samoty a dokázal, že je spisovateľom mimoriadnych umeleckých kvalít najmä románom O hrdinoch a hroboch. Ďalším významným predstaviteľom argentínskej literatúry konca 20. storočia bol Julio Cortázar.
Príroda
right|thumb|[[Sopka Lanín v Argentíne – jedna z najkrajších sopiek sveta.]]
right|thumb|Cerro Torre Na území Argentíny vystupuje päť výrazne odlišných krajinných oblastí – západné pohraničie zaberajú Andy s rozsiahlym predhorím, ktoré má charakter skalnatej púšte, na severnej časti sú horúce stepi, savany a lesy argentínskej časti oblasti Gran Chaco, južne od nej sa takmer na štvrtine územia Argentíny rozprestiera oblasť pámp so subtropickým, suchým podnebím, nížinná, miestami močaristá oblasť medzi riekami Paraná a Uruguaj, patrí k hlavným poľnohospodárskym územiam Argentíny, a napokon južnú časť Argentíny, asi od 38° južnej šírky zaberá suchá Patagónia.
Vysoké a známe hory
V argentínskych Andách je veľké množstvo vrchov s výškou nad. Medzi nimi je aj najvyšší vrch Ameriky, Aconcagua s takmer výškou a najvyššia sopka na zemi, Ojos del Salado s výškou takmer. V nasledujúcom zozname sú uvedené všetky šesťtisícovky a niekoľko menších, ale známych vrchov.
Veľké jazerá
Najvýznamnejším je jazero Laguna Mar Chiquita v provincii Córdoba ako aj jazerá Lago Argentino a Lago Viedma obe ležiace v Prírodnej rezervácii Los Glaciares, ktoré sú v Zozname svetového dedičstva UNESCO. Tam sa nachádza aj ľadovec Perito Moreno.
Ostrovy
Najväčším ostrovom je Ohňová zem, o ktorý sa Argentína (provincia Tierra del Fuego) delí s Čile. Okrem toho významné sú Malvíny, ktoré si Argentína nárokuje, ale sú pod britskou správou. Obsadenie ostrovov Argentínou 2. apríla 1982 inicializovalo falklandskú vojnu, ktorá trvala až do 14. júna 1982 a skončila sa prehrou Argentíny.
Nerastné bohatstvo
Cenné nerasty a rudy sa nachádzajú v Argentíne len v malých množstvách. Sú to: striebro, meď, olovo, zinok, železo, cín, volfrám, sľuda a vápenec. Hospodársky významnejšia je ropa a výskyt zemného plynu v mori, pri pobreží.
Klimatické pomery
thumb|right|Klimatický diagram [[Buenos Aires]] Na území Argentíny sa nachádzajú temer všetky klimatické pásma. Od tropického na krajnom severovýchode a subtropického na ostatnom severe, cez rozsiahle mierne klimatické pásmo až po chladné na juhu a v oblasti Ánd.
Na severozápade Argentíny je v oblasti Ánd suché pásmo s jedným krátkym obdobím dažďov v lete. Tu sa tiež nachádza vysokohorská púšť Puna, ktorej západná časť patrí k oblastiam s najmenším množstvom zrážok na svete, ako aj neúrodná step Monte na úpätí Ánd v provinciách Mendoza, San Juan a La Rioja. Výnimkou sú subtropické lesy v provinciách Tucumán, Salta a Jujuy, v lete extrémne vlhké, v zime ale relatívne suché. Gran Chaco na centrálnom severe je síce o niečo vlhkejšie, ale vodné zrážky sa tu koncentrujú taktiež iba na leto. Severovýchod ako aj región pámp je celý rok oveľa vlhkejší, pri čom najvyššie množstvo zrážok v subtropickom dažďovom lese spadne v provincii Misiones.
Na juhu (Patagónia) naopak: na západe v oblasti Ánd je podnebie stále mierne a vlhké a na východe patagónskeho výčnelku chladné a suché. Tento región ovplyvňuje pravidelný juhozápadný vietor, nazývaný Pampero.
Úplne odlišné je podnebie v Ohňovej zemi, kde teplotné rozdiely medzi letom a zimou sú nepatrné. Podnebie je tam chladné s relatívne vysokým množstvom zrážok.
Flóra a fauna
Zalesnených je asi dvanásť percent územia krajiny. Navyše veľmi rozdielne klimatické pásma Argentíny samozrejme majú veľký vplyv na rozmanitosť rastlinného a živočíšneho sveta.
Flóra
Gran Chaco má suchomilné krovinaté stepi s porastmi drevín algarrobo (hlavne Prosopis alba a Prosopis nigra) a v menšej miere sa tu vyskytuje tiež kebračo.
Patagónia leží už v tieni Ánd a je to neúrodná a najrozsiahlejšia oblasť bez stromov. Tu dominujú ako v pampe tiež trávy (najmä Festuca, Stipa, Poa, Trisetum a rod Agropyrum), rastlinstvo je ale prispôsobené podstatne suchším podmienkam. Rastú tu rôzne suchomilné krovinaté porasty. Pôda je kamenistá, nevhodná na obrábanie, preto sú trávnaté pláne využívané ako pastviny.
V predhorí Ánd a na Ohňovej zemi sa nachádzajú rozsiahle Ihličnaté porasty so smrekmi (rodu Picea), cyprami (Cypressus), borovicami (Pinus), cédrami (Cedrus) a iné. Blízko čilskej hranice rastie pabuk (Nothofagus). Hranica vegetácie leží približne vo výške. V suchých, severných vyšších polohách Ánd sa nachádza suchá vyprahnutá polopúšť porastená rôznymi druhmi kaktusov (Cactaceae) a tŕnistých krovín.
Kvet stromu ceibos nazývajú „národným kvetom“ a je symbolom krajiny.
Fauna
Na tropickom severe je živočíšny svet najrozmanitejší. Nachádzajú sa tu rôzne druhy opíc, jaguár (Panthera onca), puma americká (Panthera concolor), ocelot veľký (Leopardus pardalis), medvedíky (Proycon), mravčiare, pekari pásavý (Tayassu tajacu), kapybara močiarna (Hydrochoeris hydrochoeris) tiež tapír (Tapirus terrestris) a rôzne plazy ako hady a aligátory, napr. kajman okuliarnatý (Caiman crocodilus). Z operencov sa tam nachádzajú kolibríky, plameniak červený a papagáje. V riekach je okrem mnohých druhov rýb možné nájsť tiež obávané pirane.
Na pampách žije pásavec veľký (Priodontes giganteus), pekari pásavý (Tayassu tajacu), vlk hrivnatý (Chrysocyon brachyurus), jaguár (Panthera onca) alebo jeleník močiarny (Blastocerus dichotomus), líška pampová (Pseudalopex griseus) a mačka pampová (Felis colocolo), puma americká (Felis concolor), nandu pampový (Rhea americana), nandu Darwinov (Rhea pennata), rôzne dravé vtáky ako sokoly ale i volavky.
Na nehostinných územiach Ánd sa vyskytuje divá lama huanako (Lama guanicoe) a lama vikuňa (Lama vicugna), ako aj Kondor veľký (Vultur gryphus). Dravci sú puma a andský šakal. Pri soľnom jazere sa vyskytujú množstvá sťahovavých vtákov ako napr. plameniak červený (Phoenicopterus ruber).
Pobrežné vody Argentíny sú bohaté na ryby. Najmä sardinky, makrely, delfíny a množstvo iných rýb.
Obyvateľstvo
thumb|460px|Rast obyvateľstva v období od roku 1869 do 2015 Argentína má asi 44,96 milióna obyvateľov (odhad sa zakladá na sčítaní ľudu z 2019.
Približne 87 % obyvateľov žije v mestách s viac ako 2 000 obyvateľmi, z čoho 11,5 milióna pripadá na aglomeráciu Gran Buenos Aires. Táto má hustotu obyvateľstva 2 989 obyvateľov/km².
Mesto a celá provincia Buenos Aires majú spolu 16,6 milióna, provincie Córdoba a Santa Fe každá asi 3 milióny obyvateľov, takže v týchto troch, v centrálnej časti zeme ležiacich provinciách, žije spolu viac ako 60 % obyvateľov krajiny.
Zostávajúce, vzdialenejšie časti krajiny sú osídlené naproti tomu veľmi riedko, predovšetkým na suchom juhu, kde pripadajú na kilometer štvorcový iba asi traja obyvatelia.
Potomkovia Európanov a Indiáni
Viac ako 70 % obyvateľstva, podľa oficiálnej štatistiky, sú potomkovia európskych prisťahovalcov, z toho asi 36 % talianskych, asi 29 % španielskych a asi 3 – 4 % nemeckých. V oblasti Buenos Aires ako aj v provincii Chaco a Misiones hrá dôležitú úlohu tiež poľská menšina, ide o potomkov poľských vysťahovalcov z 20-tych rokov 20. storočia. V Buenos Aires existuje taktiež mnoho prisťahovalcov chorvátskeho pôvodu.
Do začiatku 90-tych rokov štatistiky uvádzali podiel potomkov domácich indiánov pod 10 %. Podľa nových zistení je ale ich podiel omnoho vyšší. Štúdia Univerzity Buenos Aires skúmala DNA jednej vzorky Argentínčanov a zistila že: 56 % všetkých Argentínčanov má prinajmenšom jedného indiánskeho predka. Tento rozdiel pochádza údajne z toho, že Indiáni predtým boli silne diskriminovaní, a preto sa mnohí vydávali za belochov.
Domorodá populácia
Iba menšina Argentíncov sú potomkami celkovo 30 indiánskych rodov, alebo kmeňov, ktoré pred príchodom Španielov žili na tomto území. Toto vyplýva jednak z toho, že Argentína pred kolonizáciou bola hustejšie zaľudnená iba na severozápade, a jednak z toho, že tunajší Indiáni boli Španielmi a neskôr Argentíncami vo veľkej miere vyhubení. Štátny Indiánsky inštitút INADI odhaduje počet Indiánov na asi 1 milión, ďalšia indiánska organizácia AIRA (Asociation de Indígenas de la República Argentina) odhaduje ich na viac ako 1,5 milióna.
Prieskumom, ktorý vykonal INDEC v roku 2001, bolo zistené, že asi 2,8 % všetkých argentínskych domácností má aspoň jedného indiánskeho člena. Toto percento sa prirodzene líši podľa polohy provincie. Tak v provincii Jujuy je podiel s 10,5 % najväčší. Najmenší podiel je v provincii Corrientes s 1,0 %, v hlavnom meste Buenos Aires dosahuje 2,3 % (prameň: ). Podľa vyššie uvedenej genetickej štúdie má však až 5,6 % obyvateľov čisto indiánsky pôvod.
Najväčšie skupiny sú Collovia v Jujuy a Salta, kmeň Mapuče (Araukánci) v Neuquén a Río Negro, ako aj Vichiovia (Wichi) a Tobaovia v Chaco a vo Formose. Len menšina Indiánov žije na svojom, pôvodne osídlenom území, veľa sa ich presídlilo do veľkomiest, kde často žijú v chudobných podmienkach ako zle platení robotníci. Tak existuje v Rosariu samostatná štvrť, kde žijú iba Indiáni z kmeňa Toba, to isté platí o Kollasoch v San Salvador de Jujuy a San Miguel de Tucumán. Od 80-tych rokov sa zvyšuje národnostné povedomie v týchto minoritách, tradičná kultúra sa začína cielene zachovávať a šíriť, aj pomocou rozhlasu a škôl.
Cudzinci, prisťahovalectvo a vysťahovalectvo
Asi desať percent obyvateľstva sú cudzinci. Dnes prichádzajú do Argentíny predovšetkým ľudia zo susedných krajín, Bolívie, Paraguaja a Uruguaja ako aj z Peru a predtým v dobe Pinochetovej diktatúry tiež z Čile, ale na základe redemokratizácie a medzitým vyššej životnej úrovne v susednej krajine v predchádzajúcich 4 rokoch, naopak, Argentínci odchádzajú do Čile. Dovedna prichádza asi 68 % prisťahovalcov z amerických štátov. Približne dve percentá všetkých prisťahovalcov prichádza z Ázie (hlavne Kórejčanov).
Od 90-tych rokov prichádza stále viac prisťahovalcov z Európy, prichádzajú hlavne pre neporušenú prírodu. Na rozdiel od ostatných prisťahovalcov majú už najčastejšie zabezpečenú ekonomickú nezávislosť alebo sú dôchodcovia, pokúšajúc sa presťahovaním zvýšiť svoju kvalitu života. Oni reprezentujú približne 28 % cudzincov.
Od Argentínskej krízy medzi rokmi 1998 a 2002 sa zväčšila emigračná vlna. Argentínčania odchádzali do Európy a Severnej Ameriky, a v menšej miere tiež do Brazílie a Čile. Táto emigračná vlna má ale ďalekosiahle dôsledky, na jej základe sa relatívne zrýchlilo zotavenie argentínskej ekonomiky.
Slováci v Argentíne
náhľad|vpravo|[[Jozef Cíger-Hronský patrí medzi najvýznamnejších argentínskych Slovákov.]] Podľa dostupných údajov žije v Argentíne jedna z najpočetnejších slovenských vysťahovaleckých komunít. Do Argentíny v minulosti odišlo približne 30 až 40 000 ľudí slovenského a českého pôvodu. Keďže v súčasnosti ide už o niekoľké generácie rodených Argentínčanov (ktorí už neovládajú slovenský jazyk), nedá sa presne stanoviť súčasný počet slovenských krajanov v Argentíne. Odhaduje sa však, že v súčasnosti sa k slovenským koreňom aktívne hlási asi 2 000 občanov Argentíny. Aktívne slovenské komunity žijú v hlavnom meste Buenos Aires, provincii Buenos Aires (hlavne v meste Berisso) a v provincii Chaco (hlavne v meste Presidencia Roque Sáenz Peña).
Podľa argentínskeho ministerstva zahraničných vecí a náboženstva je slovenská komunita v krajine najväčšia z pomedzi španielsko-hovoriacich krajín a tretia najväčšia na americkom kontinente.
Prvý Slovák v Argentíne mal byť maliar František Kováč, ktorý sa do Argentíny prisťahoval už v roku 1912. Prvá doložená vysťahovalecká vlna Slovákov do Argentíny sa datuje do obdobia po prvej svetovej vojne, kedy Spojené štáty a Kanada obmedzili možnosť migrácie (predovšetkým obdobie 1925-1935). Naopak Argentína lákala prisťahovalcov ponukou možnosti získať pôdu v neosídlených oblastiach, keďže mala snahu kolonizovať ďalšie časti štátu. V tomto období prichádzali hlavne roľníci a robotníci, ktorí v Argentíne hľadali lepší život. Priamo zo Slovenska prichádzali hlavne muži za prácou. Naopak celé slovenské rodiny prichádzali z tzv. Dolnej zeme (Maďarsko, Srbsko, či Rumunsko). Dolnozemskí Slováci tak tvorili pomerne početnú skupinu slovenských prisťahovalcov, ktorí sa taktiež v tejto dobe sťahovali do Argentíny. Iba v meste Buenos Aires žilo v tom čase približne 10 000 Slovákov. V tom čase určitú dobu v Argentíne žil aj spisovateľ Martin Kukučín.
Druhá vysťahovalecká vlna do Argentíny sa začala v období počas, resp. po druhej svetovej vojne. Išlo hlavne o politických disidentov a ľudí židovského pôvodu (ktorí utekali pred perzekúciou). Po vojne začali prichádzať ľudia spojení s režimom Slovenského štátu. Medzi najznámejších vysťahovalcov spojených s kultúrnym a spoločenským životom tohto obdobia patria Jozef Cíger Hronský, Gorazd Zvonický, Koloman Kolomi Geraldini, či Rudolf Dilong. Pred hrozbou súdnych procesov sem ušli aj bývalí politickí predstavitelia Slovenského štátu ako Ferdinand Ďurčanský, Alojz Macek, Štefan Polakovič, či Štefan Haššík. Táto vlna sa od prvej líšila, keďže túto tvorili vzdelanejší ľudia, kým prvú vlnu tvorili predovšetkým roľníci a robotníci.
Väčšina slovenských krajanov sa postupne úplne asimilovala, keďže potomkovia Slovákov už neovládajú slovenský jazyk. Súčasné slovenské orgány vykonávajú nepravidelne rôzne kultúrne aktivity v snahe podporiť krajanov a prezentovať slovenskú kultúru a tradície v Argentíne. Slováci sa pri svojich aktivitách dodnes združujú a stretávajú v piatich krajanských spolkoch, z toho dva sú zmiešané česko-slovenské spolky. Údaje z roku 2001 udávajú, že v Argentíne žilo v tomto roku približne 30 000 ľudí slovenského pôvodu.
Osobnosti
200px|náhľad|[[Rímsky pápež|Pápež František]]
Administratívne rozdelenie
23 provincií (provincia, pl. provincias) a 1 autonómne mesto (federálna oblasť Ciudad Autónoma de Buenos Aires):
Buenos Aires
Tretina Argentínčanov žije v hlavnom meste Buenos Aires. Toto veľkomesto patrí medzi najväčšie mestá na južnej pologuli. Mesto založili Španieli roku 1536 ako prístav na rieke Río de la Plata. Jeho obyvatelia sa stále nazývajú porteňos, ľudia z prístavu. Buenos Aires je dômyselne postavené mesto so širokými ulicami, metrom a luxusnými obchodmi. Je obchodným centrom krajiny a väčšina argentínskeho tovaru sa expeduje z jeho prístavu.
Médiá
Argentínčania si môžu vybrať z 220 druhov denníkov, z ktorých La Prensa, La Nación a Clarín majú najväčší náklad v Južnej Amerike. Väčšina z nich vychádza v španielčine, ale pomerne dosť sa vydávajú aj v nemeckom, anglickom a francúzskom jazyku. Argentínska ústava zaručuje slobodu tlače, ale počas vojenskej diktatúry boli noviny a televízia tvrdo cenzurované.
Gaučovia na pampách
Argentínsky gaučo, ktorý je taký známy ako americký kovboj, brázdi trávnaté pampy už tristo rokov. Názov gaučo pochádza z juhoamerického výrazu pre slovo vydedenec, pretože gaučovia vždy dávali prednosť životu mimo zákonov miest. Muži pracujú na rozsiahlych rančoch, estancias, robia ploty a ohrady pre zvieratá, starajú sa o kone a dávajú pozor na obrovské stáda dobytka. Húževnatí, samostatní a slobodní gaučovia sa stali legendárnymi hrdinami a národným symbolom Argentíny.
Zámok Sully-sur-Loire
Viac ako 350 rokov bol zámok majetkom rodiny de Béthune, kým ho v roku 1962 nepredala posledná majiteľka Mahaut Mária Jana de Béthune departementu Loiret.
Tyson Gay
Tyson Gay (* 9. august 1982, Lexington, Kentucky, Spojené štáty) je americký atlét, ktorý sa venuje šprintérskym tratiam, behu na 100 a 200 metrov. Taktiež býva členom štafety na 4x100 metrov.
Životopis
Narodil sa v Lexingtone. Jeho otec sa volá Greg Mitchell, matka Daisy Gay a sestra Tiffany Gay. Atletika bola súčasťou ich rodiny, jeho stará mama, Daisy, bola tiež atlétkou a pretekala za Eastern Kentucky. Sestra Tiffany bola úspešnou šprintérkou. Tyson neskôr povedal, že si ju zobral za príklad v zlepšovaní sa. Má dcéru Trinity.
Jeho vzor je Maurice Greene.
Majstrovstvá sveta
(Pozn.: Časy sú uvedené v UTC+9, miestny osacký čas)
Beh na 100 m
Tyson Gay bežal v prvom rozbehu v ôsmej dráhe. Skončil na druhom mieste časom 10,17 s, čím postúpil do medzibehu, v ktorom vyhral svoj beh časom 10,06 s a kvalifikoval sa do semifinále. V semifinále vyhral svoj beh a takisto dosiahol i celkovo najlepší čas 10,00 s. Týmto výkonom postúpil do finále. Pred Majstrovstvami sveta sa Tyson Gay vyjadril, že jeho súboj s Asafom Powellom môže priniesť zlepšenie svetového rekordu, čo bolo vtedy 9,77 s. Takisto povedal, že má motiváciu bežať za svojho bývalého trénera Lanca Baumanna, ktorého v lete 2006 odsúdili za spreneveru peňazí a fiktívne vyplácanie finančných prostriedkov atlétom. Vo finále nakoniec vyhral časom 9,85 s, tretí bol Asafa Powell, druhý skončil Derrick Atkins s časom 9,91 v národnom rekorde. Bežalo sa v protivetre 0,5 m/s a reakcia Tysona Gaya bola 0,143 s.
Beh na 200 m
Tyson Gay vo finálovom behu na 200 metrov|náhľad|vpravo Podobne ako v behu na 100 metrov, vyhral aj beh na 200 metrov. Z rozbehu postúpil časom 20,46 s do medzibehu, ktorý celý vyhral časom 20,08 s. Postúpil do semifinále a časom 20,00 s ho takisto vyhral. Vo finále bežal v štvrtej dráhe a časom 19,76 s získal zlatú medailu, čím o 15 stotín vyhral nad Usainom Boltom. Štartová reakcia Tysona Gaya bola 0,143 s a tento výkon dosiahol v protivetre 0,8 m/s. V tomto behu prekonal aj rekord majstrovstiev sveta, keď o 3 stotiny sekundy zlepšil rekord Michaela Johnsona z Majstrovstiev sveta 1995. Po tomto zlepšení rekordu majstrovstiev sveta sa vyjadril, že to môže byť odrazový bod k prekonaniu svetového rekordu na tejto trati, ktorý má takisto Michael Johnson (19,32 s).
Ako tretí atlét v histórii získal "double", t. j. zlatú medailu v behu na 100 a aj 200 metrov na jedných majstrovstvách sveta. Pred ním to boli Maurice Greene a Justin Gatlin, obaja Američania.
Beh na 4x100 m
V semifinálovom behu nebežal, ale USA i bez neho postúpili do finále časom 38,10 s, čo bol výkon sezóny pre štafetu USA. Vo finále už Tyson Gay nastúpil a bežal na treťom úseku. USA vyhralo štafetu v novom výkone roka časom 37,78 s, a to o 11 stotín pred Jamajkou a 12 pred Veľkou Britániou. Finálové zloženie štafety USA bolo: Darvis Patton, Wallace Spearmon, Tyson Gay a Leroy Dixon.
Ako tretí atlét získal na jedných majstrovstvách sveta tri zlaté medaily. Pred ním to bol Carl Lewis v 1987 (beh na 100 m, skok do diaľky, štafeta na 4x100 m) a Maurice Greene v 1999 (beh na 100 m, beh na 200 m, štafeta na 4x100 m).
Stal sa najvýraznejšou postavou týchto Majstrovstiev sveta. Vyhral tri zlaté medaily.
Letné olympijské hry
Počas americkej kvalifikácie na olympijské hry, ktorá je zároveň Majstrovstvami USA zabehol na trati 100 metrov v semifinále osobný rekord 9,77 s, čo je aj americký rekord. Vo finále zabehol ešte lepší čas - najlepší čas histórie tohto behu - bežal za 9,68 s, ale s nedovolenou podporou vetra 4,1 m/s, čo je 2,1 m/s nad povolený limit, preto tento čas nebol uznaný ako oficiálny svetový rekord. V behu na 200 metrov sa zranil a nedobehol. Približne na 50 metri dostal kŕč, padol na trať, a utrpel zranenie kolennej šľachy. Na olympijské hry sa tak na tejto trati nekvalifikoval.
Tyson Gay štartoval v behu na 100 a v štafete na 4x100 metrov. V behu na 100 metrov bežal v piatom rozbehu, z ktorého časom 10,22 s postúpil do medzibehu. Z medzibehu sa kvalifikoval do semifinále časom 10,09 s. V semifinále prekvapujúco skončil na piatom mieste a do finále nepostúpil. Chýbali mu k tomu dve stotiny sekundy na posledný postupový čas Darvisa Pattona (10,03 s). Jeho nepresvedčivé výkony boli spôsobené zraneným, ktoré utrpel počas kvalifikácie.
V štafete na 4 x 100 metrov vypadla štafeta USA v zložení Rodney Martin, Travis Padgett, Darvis Patton a Tyson Gay už v semifinálovom behu po tom, ako Darvis Patton a Tyson Gay spravili chybu pri odovzdávke kolíka. Tyson Gay povedal, že je to jeho vina, naopak Darvis Patton, že chybu spravil on. Zároveň však dodal, že celý týždeň trénovali odovzdávky a to, že im kolík vypadol, sa im nestalo.
Sezóna 2009
V príprave na sezónu 2009 si novembri 2008 zranil koleno. Netrénoval šesť týždňov.
Sezóna 2011
V behu na 100 a 200 metrov sa nekvalifikoval Majstrovstvá sveta 2011, keď nenastúpil na štart pre zdravotné problémy s pravým bokom.
Vonku
2001 - 10,28 s (Lafayette, USA; 9. máj)
2002 - 10,27 s (Palo Alto, USA; 21. jún)
2004 - 10,06 s (Austin, USA; 11. jún)
2005 - 10,08 s (Rieti, Taliansko; 28. august)
2006 - 9,84 s (Zürich, Švajčiarsko; 18. august)
2007 - 9,84 s (Indianapolis, USA; 22. jún)
2008 - 9,77 s (Eugene, USA; 28. jún)
2009 - 9,69 s (Šanghaj, Čína; 20. september)
2002 - 20,88 s (Norman, USA; 13. apríl)
2004 - 20,07 s (Sacramento, USA; 16. júl)
2005 - 19,93 s (Sacramento, USA; 9. jún)
2007 - 19,63 s (Indianapolis, USA; 24. jún)
2008 - 20,00 s (Kingston, Jamajka; 3. máj)
V hale
2002 - 6,65 s (Manhattan, USA; 2. marec)
2004 - 6,57 s (Lexington, USA; 29. február) 2005 - 6,55 s (Fayetteville, USA; 11. február)
- 6,56 s (Boston, USA; 26. február)
2002 - 21,04 s (Manhattan, USA; 2. marec) 2004 - 20,58 s (Fayetteville, USA; 12. marec)
2007 - 47,08 s (Fayetteville, USA; 2. marec)
Abraham Serfaty
Abraham Serfaty (* 16. január 1926, Casablanca, Maroko – † 18. november 2010, Murrákuš, Maroko) bol marocký politik, disident a radikál. Po roky bol uväznený kráľom Hassanom II. pre výkon politickej činnosti proti demokracii a vládnemu režimu. Pre jeho činnosť si odpykal 15 mesiacov života v ilegalite, 17 rokov bol uväznený a 8 rokov žil v exile.
Život a politika
Abraham Serfaty sa narodil v Casablance v roku 1926 v strednej židovskej rodine, ktorá pôvodom pochádzala z Tangier. V roku 1949 absolvoval École des Mines de Paris, jednu z najprestížnejších technických vysokých škôl. Jeho cesta ako politického aktivistu začala pomerne skoro; v roku 1944 vstúpil do organizácie Marockej komunistickej mládeže a po svojom príchode do Francúzska aj do Francúzskej komunistickej strany. Po návrate do Maroka sa v roku 1949 stal členom Marockej komunistickej strany. Jeho antikolonialistický boj a vystupovanie mu spôsobilo zadržanie a uväznenie francúzskymi úradmi. V roku 1950 mu bol prikázný nútený pobyt vo Francúzsku na 6 rokov.
Neskôr v Maroku zastával viaceré politické posty, v rokoch 1957 až 1960 pracoval na ministerstve hospodárstva. Počas tejto práce Serfaty propagoval myšlienku novej ťažobnej politiky Maroka. Od roku 1960 do 1968 bol vedúcim odseku vývoja, ale z týchto povinností odstúpil z dôvodu solidarity s baníkmi pri baníckom štrajku. Od 1968 do 1972 vyučoval na Vysokej škole technickej Mohammedia a v tom istom čase pomáhal žurnálu Souffles/Anfas na čele ktorého bol Abdellatif Laabi.
Abraham Serfaty je marocký Žid, ale tiež antisionista, ktorý uznal štát Izrael, no požadoval zrušenie Zákona návratu a za vytvorenie samostatného štátu Palestína. V roku 1967 už nedokáže akceptovať izraelský nacionalizmus a spôsob akým sa zachádzalo s Palestínčanmi. Bol jedným z mála Židov, ktorý sa necítili súčasťou sionistickej ideológie.
V roku 1970 odstúpil z komunistickej strany a vytvoril svoju vlastnú marxisticko-leninistickú ľavicovú organizáciu Ila al-Amam. V januári 1972 bol zadržaný a mučený, no neskôr po nátlaku verejnosti prepustený. Stále zostáva prenasledovaný, do ilegality ide v marci 1972 spolu s jedným s jeho priateľov A. Zeroualom. Vtedy stretol Christine Daure, francúzsku učiteľku, ktorá mu pomohla.
Exil
8 rokov po svojom exile a dve mesiace po smrti kráľa Hassana II je mu ďalším kráľom konečne povolený vstup naspäť do Maroka. Tak mu je v septembri 2000 vydaný pas a Serfaty sa vráti do Maroka. Usídlil sa v meste Mohammedia. Ešte v tom istom mesiaci sa stal kancelárom Národného marockého úradu pre vývoj a ťažbu ropy. V decembri 2002 požiadal vtedajšieho premiéra Abderrahmane Youssoufiho aby odstúpil po jeho útokoch na nezávislé média a obmedzenie slobody slova.
Abraham Serfaty je spoluautorom knihy La Mémoire de l’Autre, ktorá vyšla v roku 1993.
Fink
Fink môže byť:
Kostol svätého Juraja (Spišská Sobota)
Kostol svätého Juraja je gotická stavba v Spišskej Sobote, na predmestí Popradu, v Prešovskom kraji. Spolu s mestskými domami, zrekonštruovanou renesančnou zvonicou, Mariánskym stĺpom a evanjelickým klasicistickým kostolom tvoria neodmysliteľnú súčasť Sobotského námestia. Kostol spadá do farnosti Poprad-Spišská Sobota.
História objektu
Prvá zmienka o Spišskej Sobote pochádza z roku 1256. Sedemnásť rokov na to, v roku 1273 bol v histórii spomínaný aj pôvodne neskororománsky katolícky kostol sv. Juraja. Jediný badateľný poznatok z tejto doby je južné obvodové murivo lode a valene klenutá veža. Pričlenením vedľajšej osady Stojanova, (1411) mesto začalo hospodársky a stavebne rásť a gotickou prestavbou pod vedením staviteľa Jorge Steinmetzera prešlo aj presbytérium v strede námestia roku 1464. Pôvodné presbytérium bolo nahradené novým, širším a polygonálne zakončeným na východnej strane chrámu. Do kostola vsadil Steinmetzer nové okná s kružbou a pridal pastofórium. V rokoch 15021514 bola k severnej lodi pristavená kaplnka sv. Anny a sakristia. Koncom 16. storočia bola do vretenovitého námestia vystavaná renesančná zvonica (1598) kežmarským majstrom Ul. Matererom. V druhej polovici 17. storočia vznikol v kostole orgánový chór a drevená spevácka empora. Barokizácia priniesla kostolu južnú predsieň, naopak zvonici zobrala renesančnú atiku a nahradila ju novou. V roku 1813 bolo na Sobotskom území zemetrasenie, spôsobilo pád gotickej klenby v severnej kaplnke, čo spôsobilo aj poškodenie oltáru. Klenba bola nahradená tou dnešnou. Medzi posledné urbanistické zmeny patrilo aj odstránenie radnice a mäsiarskych obchodov z námestia v 19. storočí. Za najnovšími a zároveň poslednými úpravami stoja orgány štátnej pamiatkovej starostlivosti, ktoré pochádzajú z prvej tretiny dvadsiateho storočia. Od roku 1950 je celé námestie Spišskej Soboty vyhlásené za mestskú pamiatkovú rezerváciu.
Exteriér
Kostol sv. Juraja je spolu s renesančnou zvonicou čiastočne oplotený a čiastočne obohnaný hradbovým múrom. V západnej časti kostola je neskororománska hranolová veža, predelená v jej vyššej časti rímsou, má cibuľovitú helmicu s hodinovými ciferníkmi na každej strane, pod nimi okolo celého obvodu drevená ochodza. Presbytérium a loď pokrýva súvislá sedlová strecha. Severné prístavby pokrýva pultová strecha, a spevňujú ich tri zmenšené, odstupňované, oporné piliere, medzi ktorými sa nachádzajú gotické lomené okná s kružbou. Gotické piliere a okná sa opakujú aj na polygonálnej východnej fasáde. Na južnej strane je k hlavnej lodi pripojená predsieň so štítovou stenou. Južná predsieň so vstupom do kostola je preklenutá pruskými klenbami.
Interiér
Pôvodný vstupný južný portál ukrytý v sakristii je ústupkový, členený stĺpikom, na ktorom je hlavica s naturalistickým ornamentom listov, ktorý je ako vlys použitý aj na ostatných miestach portálu. Kostol sv. Juraja je dvojloďový kostol s presbytériom.
Loď
Hlavná loď je zaklenutá na stredný, odstupňovaný stĺp, čo vytvára halové dvojlodie. Táto osemuholníková podpora má vysoký sokel a nízky podstavec okrúhleho, pôdorysného tvaru. Západná časť lode nad emporou je zaklenutá krížovou, rebrovou klenbou, východnejšie polia sú klenuté obkročnou, rebrovou klenbou. Všetky prieniky rebier v lodi sú spojené svorníkom s florálnym vzorom, okrem svorníku nad severozápadnou časťou, kde vzorovanie nie je. Rebrá sa zasekávajú so stien šikmým podseknutím klinového profilu. Vstavaná murovaná empora má zábradlie umiestnené na drobných krákorečkoch. Je podklenutá rovnako ako predsieň, pruskými klenbami a na nej je umiestnený drevený orgán doplnený o plastiky, nad ktorými sú zovreté krídla s perlovcom. Pod emporou sa nachádza vstup do veže, ktorá je valene klenutá. Loď a presbytérium oddeľuje vysoký, lomený, triumfálny oblúk. Na jeho pravej časti je drevená kazateľnica na polygonálnom parapete s ušnicovou ornamentikou, perlovcom a rozetami, nad ňou baldachýn. Prechádza cez neho v hornej časti tmavý trám s nápisom, na ňom je súsošie Kalvária Ukrižovaného, dvoch lotrov, Panny Márie a sv. Jána.
Presbytérium
Svätyňa je zaklenutá jedným poľom krížovej rebrovej klenby, a v päťosminovom závere je zodpovedajúca časť hviezdicovej klenby s centrálnym svorníkom. Rebrá majú klinový profil a kotvia do zaoblených kužeľových konzol, ktoré sú upevnené v stenách. Oproti dvom vyšším, južným oknám je pastofórium s mriežkou a maľovaným orámovaním. Na ľavo od neho sú dvere vedúce do sakristie, zaklenutej valenou klenbou, s oknom do severnej ulice, východom do dvora a poschodím. Západne od nej prilieha pozdĺžna kaplnka sv. Anny, s vysokou pruskou klenbou, prilieha k lodi a bočnému priestoru pri veži s kaplnkou Božieho hrobu.
Hlavný oltár sv. Juraja
Je to dielo Majstra Pavla z Levoče. Ide o neskorogotický krídlový oltár z roku 1516 v ktorého strednej oltárnej arche je skupinová plastika súboja sv. Juraja na koni s drakom a pozadie vypĺňajú postavy a stredoveká architektúra. Nad reliéfom je kvetový veniec. Pod Jurajovou plastikou je výjav z poslednej večere, ktorý je podobný ako oltár farského kostola v Levoči. V nadstavci je korunovanie Panny Márie, na bočných pohyblivých krídlach archy je dvanásť maľovaných tabúľ s výjavmi zo života sv. Juraja, Jána Krstiteľa, svätcov Floriána, Krištofa a ďalších. Okolo oltára je zábradlie s dekorom akantu a hlavami anjelov.
Bočný oltár Panny Márie
Neskorogotická drevorezba s plastikou Madony s dieťaťom na rukách v jej strede. Dieťa drží ľudové hračky a vedľa nich sú v nikách umiestnené plastiky svätíc Kataríny, Barbory, Margity a Doroty. Nadstavec je zovretý fiálami, s Veraikónovou plastikou v strede a plastikami sv. Petra a Pavla. Na predele je maľba Krista s apoštolmi a otvorené krídla oltára zdobia výjavy zo života Panny Márie (narodenie, zvestovanie, príchod troch kráľov a obetovanie Izáka).
Bočný oltár sv. Anny
V strede polychrómovanej drevorezby je súsošie sv. Anny, Panny Márie a Ježiška. V predele sú niky Vir dolorum, na bokoch od nich je opäť p. Mária so sv. Jánom. Podobne ako aj na ostatných oltároch, autori použili techniku maľby temperovej farby na drevo.
Ostatné historické zariadenie kostola
V presbytériu sa nachádza aj oltár sv. Mikuláša biskupa, oltár sv. Jozefa a prenosný gotický oltárik. Po obvodových stenách sú umiestnené epitafy (Juraja Grossa, Jána Griesa, a iné) a náhrobné dosky (napr. Jána Weisa)
Renesančná zvonica
Je jednou z dvanástich renesančných zvoníc na Slovensku. Všetky majú štvorcový pôdorys, zvukové okná v hornej časti a vežovitý charakter. Spišskosobotská mestská zvonica je z nich najväčšia. Stojí samostatne, východne od kostola sv. Juraja. Má volútovú atiku a po obvode oblúčikový vlys namiesto rímsy. Nad ním sú tri združené okná s polkruhovým zakončením. Fasáda od presbytéria má len jedno, zdvojené okno, ostatná, situovaná k meštianskym domom má štíhlu valcovú vežičku, s točitým schodiskom v nej. V zvonici sa nachádzajú tri zvony.
Habrůvecká bučina
Habrůvecká bučina je národná prírodná rezervácia, ktorá je súčasťou Chránenej krajinnej oblasti Moravský kras. Rozkladá sa na výmere v katastrálnom území obce Habrůvka v okrese Blansko. Tvorí ju časť plošiny a svahy kóty Košův žlíbek ( nm) na pravom brehu Křtinského potoka na Rudické plošine v Drahanskej vrchovine. Predmetom ochrany sú lesné porasty (bučiny a dubové bučiny) na vápencoch. Predmetom ochrany je aj nálezisko geód v rudických vrstvách a súbor povrchových a podpovrchových krasových javov. Na území rezervácie sa už od stredoveku vykonávala ťažba a spracovanie nerastných surovín, čo dokladajú napríklad zvyšky šachtovej pece alebo milierov.
Geológia
Na značnej časti rezervácie pokrývajú podložné lažánecké vápence zvetraliny rudických vrstiev s rohovcami, ktoré obsahujú početné kremenné geódy a tiež skameneliny ježoviek a amonitov. Pôdy zastupuje kambizem a asociácie terra calcis s kyslými kambizemami.
Fauna
thumb|Prirodzená obnova lesa thumb|Stredná časť rezervácie
Superaditívnosť
Superaditívnosť je v matematike:
Aticizmus
Aticizmus alebo Atticum genus dicendi bol rečnícky sloh v gréckej a rímskej literatúre, vyznačujúci sa uhladenosťou a jednoduchosťou, ktorý vznikol asi v polovici 1. storočí pred Kr. ako reakcia na aziatizmus.
Praia
vpravo|náhľad|Praia
Praia je hlavné mesto Kapverd. Žije tu 124 661 obyvateľov (2008).
Fink (priezvisko)
Fink je nemecké priezvisko s významom pinka. Na Slovensku je najčastejšie v obci Rozhanovce (okres Košice-okolie).
Známi nositelia
Pozri v článku Fink.
Zámok Talcy
right|thumb|Zámok Talcy Zámok Talcy stojí v rovnomennej francúzskej obci Talcy v departemente Loir-et-Cher, región Centre-Val de Loire, asi 20 kilometrov severne od Blois, patrí zámkom pri Loire.
Molinicos
Molinicos je mesto v Španielsku, hlavné mesto provincie Albacete. Nachádza sa v autonómnej oblasti Kastília-La Mancha.
Zámok Talcy
V roku 1908 bol ako historický monument zaradený medzi pamiatkovo chránené objekty.
Takmer úplne zachované vnútorné zariadenie s nábytkom zo 17. storočia a 18. storočia a zreštaurované barokové záhrady sú najväčším lákadlom pre turistov.
Električková doprava v Jekaterinburgu
right|thumb|Mapa siete Ruské veľkomesto Jekaterinburg disponuje vlastnou električkovou sieťou. Tú doplňujú tiež trolejbusy a metro. Rovnako ako v celom Rusku, je aj tunajšia električková sieť širokorozchodná.
Molinicos
Iné projekty
.
Električková doprava v Jekaterinburgu
Miestna sieť električkovej dopravy patrí k tým väčším; slúži tu celkom 461 vozňov. Celá sieť má dĺžku 78,9 km. Prevádzku električiek začali 7. novembra 1929 (otvorený prvý úsek), o tomto druhu dopravy sa v Jekaterinburgu začalo hovoriť ale už v roku 1896, kedy k mestskému zastupiteľstvu dorazil prvý z návrhov.
Athenaeum
Athenaeum bola vysoká škola (ludus) v Ríme založená v 2. stor. n. l. cisárom Hadrianom, uctievateľom gréckej kultúry, a vydržovaná zo štátnych prostriedkov. Bola pomenovaná na počesť Atén ako rešpektovaného intelektuálneho miesta.
V Athenaeu sa prednášala rétorika, filozofia, literatúra a právo. Do tej doby bolo možné študovať filozofiu len u jednotlivých filozofov. Štúdium sa tu konalo po grécky i po latinsky.
Polohu Athenaea sa dlhý čas nepodarilo zistiť. V roku 2009 bola jej poloha objavená počas výstavby metra v strede dnešného námestia Piazza Venezia.
Zoznam kultúrnych pamiatok v obci Dolné Dubové
Toto je zoznam kultúrnych pamiatok v obci Dolné Dubové v okrese Trnava.
Supozícia
Supozícia môže byť:
Fukuoka (prefektúra)
right|thumb|Poloha v Japonsku
Fukuoka (🇯🇵) je prefektúra v Japonsku na ostrove Kjúšu. Hlavné mesto je Fukuoka.
Patrick Branwell Brontë
Patrick Branwell Brontë (* 26. jún 1817, Thornton, Anglicko, Spojené kráľovstvo – † 24. september 1848, Thornton, Anglicko, Spojené kráľovstvo) bol anglický maliar a básnik, jediný syn v rodine Brontëových, brat spisovateliek Charlotte, Emily a Anne Brontëových.
Mladosť
Patrick Branwell Brontë sa narodil ako jediný syn a štvrté zo šiestich detí Patricka Brontë a jeho manželky Marie Brontëovej, rodenej Branwellovej. Narodil sa v Thorntone a v roku 1820 sa presťahoval s rodinou do Haworthu, kde bol jeho otec menovaný za doživotného kaplána. Zo štyroch súrodencov, ktorí sa dožili dospelosti, bol považovaný za najtalentovanejšieho, prinajmenšom počas svojho detstva a mladosti. Kým jeho štyri sestry poslali do školy v Cowan Bridge (čo zapríčinilo smrť jeho dvoch najstarších sestier, Marie a Elizabeth), Branwell zostal doma, kde sa súkromne vzdelával u svojho otca, ktorý mu poskytol klasické vzdelanie porovnateľné so vzdelaním na Oxforde alebo v Cambridge. Branwell spolupracoval ako spisovateľ so svojimi sestrami v detstve i počas dospievania, kedy si vytvárali svoje vlastné fiktívne kráľovstvá. Jeho zachované prvotiny poukazujú na to, že najužšie spolupracoval s Charlotte na jej imaginárnom svete Angria.
Dospelosť
Ako mladý muž bol Branwell vzdelávaný ako maliar-portrétista v Haworthe, a pracoval v tomto odbore v Bradforde v rokoch 1838 - 1839. Jeho najznámejším portrétom je obraz jeho troch sestier. V roku 1840 sa Branwell stal domácim učiteľom v rodine s mladými chlapcami v Broughton-In-Furness, no do šiestich mesiacov bol prepustený. Počas tohto obdobia preložil Horatia. Potom bol zamestananý na Luddendenfootskej vlakovej stanici v roku 1841, ale v roku 1842 bol prepustený kvôli chybám v účtoch. Počas obdobia, kedy bol zamestnaný (či už ako učiteľ alebo na stanici) prechovával literárne ambície a publikoval poéziu pod rôznymi pseudonymami v yorkshirskej tlači. V roku 1843 Branwell prijal ďalšie miesto domáceho učiteľa v Thorp Green, kde pôsobil ako učiteľ mladšieho syna v rodine Robinsonovcov. K tomuto miestu sa dostal vďaka svojej sestre Anne, ktorá bola guvernantkou dvoch starších dcér Robinsonovcov. V tomto čase si dopisoval s množstvom starých priateľov o svojom vzrastajúcom očarení Lydiou Robinsonovou. V roku 1845 bol prepustený za neurčitých okolností: jedny si myslia, že to bolo kvôli jeho povinnostiam voči vlastnej rodine; iní že mal aférku s pani Robinsonovu, ktorú odhalil jej manžel.