cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jaroslava Havettová
Začiatky tvorby
Začiatky tvorby Jaroslavy Havettovej siahajú do prvej polovice 60. rokov, kedy sa animovaný film na Slovensku začína formovať aj inštitucionálne. Súvisí s tým najmä nástup mladých autorov v roku 1964 (Vladimír Popovič, Ivan Popovič, Veronika Margotsyová, J. Havettová). Ešte predtým boli na Slovensku známe skôr sporadické pokusy o animovaný film – sem patria výrazní autori ako Viktor Kubal, Vlastimil Herold. Pod vplyvom českej školy vzniká o rok neskôr už oficiálne Tvorivá skupina kresleného filmu v rámci Štúdia populárno-vedeckého filmu. Umeleckým riaditeľom skupiny bol Viktor Kubal. Jaroslava Havettová pred nástupom do štúdia nemala predchádzajúce skúsenosti s animáciou alebo réžiou animovaných filmov.
Prvým filmom tvorivej skupiny kresleného filmu bol krátky film Pingvin (1964). Ide o kolektívne dielo, pod ktoré sú režisérsky podpísaní bratia Popovičovci. Jaroslava Havettová sa na ňom podieľala výtvarným spracovaním. Pingvin hovorí krátky príbeh o neúspešnom samovrahovi, ktorý kráča po vyrúbanom lese. Dielo bolo na svoju dobu odvážne a vzbudilo pozornosť. Neskôr bolo trezorované, ako mnoho iných podobných diel.
Vedľajšia tvorivá línia
Havettová v 60. rokoch prevažne získavala prax. Spolupracovala na filmoch Fakíri (1966), Klobúk tety Kláry (1967) Milana Klikara. Ďalej spolupracovala na výrobe reklám a prispela aj vstupmi v náučnom filme Newtonove zákony. Večerníčková tvorba je typická pre slovenskú animovanú kinematografiu a ani Havettová nie je výnimkou. Prvé príležitosti dostáva vo večerníčku Pasca (1968), ktorý hovorí o myšom hrade dobíjanom pažravým kocúrom. Ďalej pokračuje prácou na diele O slniečku, čo nechcelo ráno vstávať (1970). Neskôr pracovala pre Košickú televíziu a v roku 1977 robí seriál Gaštanko a Gaštaník, podľa predlohy Boženy Mačingovej, a sedemdielne Rozprávky s hviezdičkou. Popri tejto vedľajšej tvorbe sa postupne dostala aj k výrobe vlastných diel, či už ako režisérka, animátorka, výtvarníčka, alebo všetko dohromady.
Zásadné diela
V roku 1969 sa Havettová predstavila s úspechom v diele Pieseň. Vytvorila ho spolu s Ivanom Popovičom. Film je inšpirovaný skladbou „To se nikto nedoví“ naspievanou Helenou Vondráčkovou a Waldemarom Matuškom. V podstate ide o klip k piesni, v ktorej sú speváci animovaní papierikovou technikou. Film je inšpirovaný pop-artom. Speváci sa vznášajú nad farebnými domami, riekami a kvetmi. Farebné kreácie sú pravdepodobne inšpirované dielami Andyho Warhola. Inšpiráciu môžeme vidieť aj v animovanom klipe v duchu pop-artových tradícií Žltá ponorka skupiny Beatles. Rudolf Urc píše v Dejinách animovaného filmu, že „dobová kritika postrehla ˈironickú interpretáciuˈ (Peter Mihálik), aj ˈživelnú a mladistvú radosť z tvorbyˈ (Pavel Branko)“.
V nasledujúcom roku (1970) sa Havettová pustila do ďalšieho projektu, opäť v spolupráci s Ivanom Popovičom. Prostredníctvom metaforického vyjadrovania priniesla v rámci filmu Socha dve interpretácie príbehu. Film hovorí o sochárovi, ktorý uveril známej Michelangelovej vete, že v každej skale sa ukrýva socha. Snaží sa túto sochu nájsť, ale nie prostredníctvom vlastnej tvorivej činnosti, ale prostredníctvom neustáleho sekania, okresávania, až mu napokon ostane iba kopa rozbitého kamenia, ktoré ho nakoniec aj zabije. Na záver zaznie tragikomický výkrik: „Kde do riti je tá socha?“. Film nie je len výsmech prízemnosti pseudosochára, ale aj odkaz k „dogmatikom, ktorí presadzujú ideologické klišé stoj čo stoj, bez ohľadu na realitu“. Film bol dobre načasovaný a citlivo spracovaná téma sa v spoločnosti cenila. Získal v rovnakom roku ex aequo najvyššie ocenenie na festivale v Piešťanoch.
Zaujímavým experimentom je dielo z roku 1971, v ktorom Havettová kombinuje animáciu s reálom. Inšpiráciou diela je habánska keramika, ktorej výjavy na tanieroch, krčahoch a podobne slúžia na vyrozprávanie súvislého príbehu. Komentár k obrázkom je zostavený zo slovenských ľudových porekadiel (dovtedy sa chodí s krčahom po vodu, kým sa nerozbije). Hudbu nahral Pavol Hammel a Marián Varga, s ktorými Havettová spolupracovala aj na neskorších dielach. „I v tomto diele však Havettová zachováva iróniu a nadhľad tvorcu, ktorý chápe ľudské slabosti, avšak bez toho, aby sa na ne nedokázal pozrieť kritickým pohľadom.“
Vo filme Kontakty z roku 1980 sa Havettová prvýkrát predstavuje v úlohe režisérky, animátorky, výtvarníčky a scenáristky. Jedenásť minútový film prestavuje 3 príbehy, ktoré hovoria o medziľudských vzťahoch prostredníctvom metafory. Autorka zvolila jednoduchú štylizáciu – minimum farebného spektra, biele pozadie, kresby vo forme skíc. Podľa jej slov si film nevyžadoval výraznú štylizáciu, ktorá by pútala divákovu pozornosť, dôležité bolo posolstvo.
V prvom príbehu sledujeme farebnú ceruzku a nožík. Nožík prostredníctvom ostrenia zastrúha ceruzku, ktorá sa konečne môže naplno prejaviť. Ďalej si nožík nevšíma. Ten sa sám v zúfalstve pripraví o svoj ostrý koniec. Ceruzka sa stretne so strúhadlom, ktoré z nej napokon vyrobí iba kopu stružlín.
Druhý príbeh je o pokrčených šatách a žehličke. Opäť vidíme ako sa s pokrčených šiat prostredníctvom žehličky/žehliča stávajú elegantné vzdušné šaty, ktoré následne po pomoci opúšťajú žehliča. Keď sú šaty opäť pokrčené, prídu prosiť o pomoc. Žehlič tentokrát zanechá na šatách nezmazateľnú stopu, vypálenú časť.
V treťom príbehu sa stretávajú zápalky a čajník, ktorý svojou vriacou vodou ničí horiace zápalky. Nakoniec príde obetavá sviečka, ktorej sa podarí zničiť čajník a vypariť z neho všetku vodu. Napokon sama dohorieva v hmote vosku, z ktorého zápalky vytvoria piedestál na úctu odvážnej sviečke.
Pomoc a jej zneužitie bola Havettovej celoživotnou témou, ktorú naplno rozvinula práve v tomto filme. Hudbu k nemu zložil Dežo Ursíny, s ktorým pracovala počas svojej kariéry niekoľkokrát.
Rovnaký problém ako v Soche stojí v centre pozornosti aj vo filme Posledný kameň (1982). Hlavný hrdina, opäť sochár, tvorí svoje dielo. Keď je dokončené, donesie ho pred komisiu zloženú z jediného byrokrata. Ten majestátnu sochu Dávida odmieta. Podobne sa stane aj so sochou Venuše, partizána s puškou, a kubistickou pyramídou. Nakoniec umelec pochopí a donesie obyčajnú kocku. Konečne je schválená. Byrokrat blahoželá umelcovi a dáva mu vyznamenanie. Film hovorí nielen o tých, ktorí nám diktujú ako má vyzerať umenie, ale pojednáva a zamýšľa sa aj nad tým, či je správne kvôli túžbe byť uznaný, urobiť čokoľvek aj proti nášmu vnútornému umeleckému cíteniu.
Podobnou témou ako v Kontaktoch sa zaoberala aj vo filme Pomoc z roku 1984. Film je o mužovi, ktorý tlačí veľký kmeň stromu na svoj dvor. Žiada o pomoc okoloidúcich, ktorí mu nakoniec pomôžu. Na oplátku im dáva fľašu, avšak im to nestačí. Nakoniec poreže kmeň stromu a celý ho rozdá. Keď sa vyberie po ďalší kus dreva, pomoc už nežiada a dokonca odmieta. Film tematizuje morálku, nezištnú pomoc, ľudskú vypočítavosť ironizujúcim spôsobom.
Snímka z roku 1986 opäť otvára tému „prospechárstva“. Hovorí o ziskuchtivcovi, ktorý nemá fantáziu (nelieta), a ani nevytvára hodnoty (zlaté vajcia). Však kvôli závisti ničí všetko živé okolo seba.
Taktiež snímka z roku 1986, ktorá satirickým spôsobom rozpráva o spoločenských vzťahoch. Vytvorený v českom štúdiu Bratři v triku.
Havettová sa v tomto období presťahovala do Česka, kde žije dodnes. Pre Českú televíziu urobila večerníčky Z denníka žiaka III.B alebo Edudant a Francimor.
Témy, ktorým sa Havettová venuje
Morálka umeleckej tvorby; zneužitie dôvery, nezištnej pomoci, obetavosti, hrdinskej pomoci; ľudská prirodzenosť vo vzťahu príčiny a následku; skúšanie eticko-morálnych zásad obyčajného človeka.
Particípium
Particípium môže byť:
Atomizmus
Atomizmus (zo 🇬🇷) je filozofický smer, podľa ktorého všetko dianie pozostáva z hry atómov, z ich spájania a oddeľovania, usporiadavania, presunov, priťahovania a vzájomného odrážania. Atómy sú častice, z ktorých pozostáva každá látka, predmet či teleso. Sú súčasťou väčších častí, molekúl. Prvým filozofom v oblasti atomizmu bol zrejme Démokritos z Abdér.
Frayssinet
Frayssinet je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Lot, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
NGC 2986
NGC 2986 je galaxia v súhvezdí Hydra, ktorú objavil britsko-nemecký astronóm William Herschel 10. marca 1785.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 10,7.
Mlynná dolina
Mlynná dolina leží na južnej strane Nízkych Tatier, v podcelku Ďumbierske Tatry.
Preteká ňou potok Mlynná. V hornej časti sa vetví na Zelenskú Mlynnú a Pošovu Mlynnú. Vedie ňou žlto-značkovaný chodník z Mýta pod Ďumbierom ku Chate M. R. Štefánika.
Transgresív
Transgresív môže byť v jazykovede:
American Airlines Center
American Airlines Center je multifunkčná aréna v Dallase v americkom štáte Texas. V deväťdesiatych rokoch dallaské kluby Stars a Mavericks prejavili záujem o výstavbu nového štadióna. Mesto Dallas odsúhlasilo dane z ubytovania a prenájmu áut a spolu s prostriedkami od tímov boli poskytnuté finančné prostriedky na jej výstavbu. V roku 1998 oznámili American Airlines získanie práv na názov arény. American Airlines sú najväčšou leteckou spoločnosťou USA so sídlom vo Fort Worthe a s hlavným prevádzkovým centrom na letisku Dallas /Fort Worth.
Aréna je tiež miestom mnohých koncertov známych umelcov, ako prví v nej v roku 2001 vstupovali Eagles. V roku 2007 bola miestom All-Star Game a v roku 2006 v nej prebiehalo finále NBA.
Best
Best môže byť:
Iné
...
Zelenská Mlynná
Zelenská Mlynná je severná vetva Mlynnej doliny.
Preteká ňou potok Mlynná a vedie ňou žlto-značkovaný chodník z Mýta pod Ďumbierom ku Chate M. R. Štefánika.
Nový Dům
Nový Dům je obec v Česku v okrese Rakovník v Stredočeskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 154 obyvateľov, z toho 75 mužov a 79 žien, pričom priemerný vek v obci bol 40,1 roka (muži 41,0 roka, ženy 39,3 roka).
Pošova Mlynná
Pošova Mlynná je severovýchodná vetva Mlynnej doliny. Nie je turisticky sprístupnená.
Javier Solana
Dr. Javier Solana Madariaga (* 14. júl 1942, Madrid, Španielsko) je španielsky politik, bývalý generálny tajomník NATO a Vysoký predstaviteľ Európskej únie pre spoločnú zahraničnú a bezpečnostnú politiku. Vyštudoval fyziku vo Veľkej Británii a USA a stal sa profesorom fyziky na Complutense University v Španielsku.
Porotný súd
Porotný súd je súd znižujúci alebo vylučujúci vplyv sudcov z povolania a naopak zapájajúci do rozhodovania zbor laikov (nazývaných (súdni) porotcovia, (súdna) porota alebo najmä vo vzťahu k angloamerickej oblasti jury).
Frayssinet-le-Gélat
Frayssinet-le-Gélat je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Lot, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Porotný súd
Dnes sa porotné súdy stále vyskytujú v mnohých krajinách: napr. v USA, Francúzsku, Rusku, Rakúsku (nie v Nemecku).
Frayssinet-le-Gélat
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Porotný súd
Slovensko
Na Slovensku (t. j. v Uhorsku a neskôr v Česko-Slovensku) porotné súdy existovali od roku 1867 do roku 1948 (okrem obdobia prvej slovenskej republiky, presnejšie 1940 – 1946).
Na Slovensku úlohu poroty čiastočne preberajú prísediaci.
USA
V USA sa porota nazýva jury. Porota (jury) je v americkom práve určitý počet mužov a žien vybraných podľa zákona, ktorí zložili prísahu, na účely vyšetrovania určitých skutkových otázok a vyhlasovania pravdy na základe dôkazov, ktoré im boli predložené. Porotný súd ("jury trial") je súdne konanie o veci alebo prípade pred porotou na rozdiel od procesu pred sudcom.
Porota sa skladá sa z 12 ľudí, ktorí spadajú pod jurisdikciu daného súdu a účasť v porote je pre nich za bežnej situácie nutná, nakoľko sa to považuje za občiansku povinnosť. Kandidátov na porotu si vyberá náhodným spôsobom súd, a to písomným predvolaním. Z kandidátov sa do členov poroty dostávajú občania, ktorých navrhnú obe strany konania (prokurátor i obhajca obžalovaného) pred súdom a sudca ich v tejto pozícii potvrdí. Pravidelne sa vyberajú aj 1 – 2 náhradníci. Daná porota si volí svojho predsedu, ktorý vystupuje v jej mene a číta záverečné jednomyseľné rozhodnutie o vine či nevine, za ktoré porotcovia hlasujú vždy tajne (aj niekoľkonásobne).
NGC 2987
NGC 2987 je galaxia v súhvezdí Sextant, ktorú objavil francúzsky astronóm Édouard Jean-Marie Stephan 25. marca 1884.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 13,1.
Anamnéza (medicína)
Anamnéza (gr. anamnesis - „spomenúť si“) je rozhovor lekára s pacientom, pri ktorom pacient opisuje vlastnými slovami svoje zdravotné ťažkosti. Lekár chorého počúva a kladie mu cielené otázky. Kompletná anamnéza obsahuje všetky údaje o zdravotnom stave chorého od jeho narodenia až do času rozhovoru, zdravotné údaje o jeho pokrvných príbuzných a v neposlednom rade aj jeho sociálne a pracovné pomery.
Význam anamnézy
Anamnéza má v procese určovania správnej diagnózy mimoriadny a prakticky nenahraditeľný význam. Vedie v mnohých prípadoch priamo k diagnóze (až v 50 %), alebo veľmi výrazne zúži rozsah možných ochorení, či usmerní ďalšie pátranie. Pre niektoré medicínske odbory je jedinou cestou k určeniu ochorenia - typickým prípadom je psychiatria.
Zásady správneho odberu anamnézy
Dokonale odobratá anamnéza je vo svojej podstate umením. Lekár v nej musí využiť nielen svoje vedomosti, ale aj logické a kombinačné myslenie. Musí byť schopný nadviazať s pacientom kontakt založený na vzájomnej dôvere a pochopení. Vzťah, ktorý pri tomto kontakte vznikne, je často rozhodujúci aj pre úspech samotnej liečby. Dobrý lekár sa učí odoberať anamnézu celý život.
Choroba vyvoláva u pacienta strach, úzkosť, často i správanie, ktoré nie je preňho typické - podriadenosť, agresivitu, egoizmus a podobne. V takomto stave je človek veľmi zraniteľný a nevhodný komentár alebo nedostatočná pozornosť lekára môže napáchať vo vzájomnom vzťahu nenapraviteľné škody. Každý pacient vyžaduje prísne individuálny prístup.
Dôležitý je vonkajší dojem, ktorým lekár na pacienta pôsobí: oblečenie, vystupovanie, spôsob reči. Rozhodujúce sú však tri faktory:
Otázky pacientovi sa formulujú jasne a zrozumiteľne, s ohľadom na jeho vzdelanie a inteligenciu. Majú byť neutrálne a nesmú naznačovať očakávanú odpoveď. Rozprávať by mal predovšetkým on, niekedy je ho však nutné primerane usmerniť k údajom, dôležitým pre diagnózu (o ktorých si on sám môže myslieť, že sú bezvýznamné). Cenné sú aj záporné odpovede - teda chýbanie nejakého príznaku.
Jednotlivé zložky kompletnej anamnézy
Samotná anamnéza má nasledovné časti:
Vyššie uvedené poradie nemusí byť vždy zachované, závisí to od zvyklostí a skúseností lekára a od závažnosti zdravotného stavu pacienta.
Kuneradský potok
Kuneradský potok je potok na území okresu Žilina, je to pravostranný prítok Rajčanky a má dĺžku 15 km. Na hornom toku preteká Svitačovou dolinou.
Prameň: v Malej Fatre, v podcelku Lúčanská Fatra, na južných svahoch Veľkej lúky (1 475,5 m n. m.) v nadmorskej výške okolo 1 270 m n. m. V období topenia snehu sú zdrojnicami dva občasné vodné toky spod hrebeňa Martinských holí v nadmorskej výške cca 1 330, resp. 1360 m n. m.
Smer toku: po Kuneradský zámok na západ, potom na severozápad, na dolnom toku viac-menej na sever
Prítoky: sprava vetva Stránskeho potoka, zľava prítok spod Kopy (1 232,2 m n. m.), Bystrička
Ústie: do Rajčanky na území mesta Rajecké Teplice v nadmorskej výške okolo 410 m n. m.
Obce: Kunerad a Rajecké Teplice
Élan vital
Élan vital (fr.) je životná aktivita, vzruch, životná energia. Pojem élan vital rozvíjal Henri Bergson.
Anarchizmus
Anarchizmus je politický a filozofický smer. Je to učenie presadzujúce oslobodenie jednotlivca a spoločnosti od nátlaku rôznych spoločenských inštitúcií či ideológií. Cieľom tohto smeru je vytvoriť slobodnú anarchistickú spoločnosť – anarchiu
Ideové princípy anarchizmu
Anarchisti tvrdia, že všetko zlo je spôsobené popretím prirodzenosti a zavádzaním umelých inštitúcií a štruktúr. Jedinec musí mať možnosť sám rozhodovať o svojom živote a osude. Nikto nemá právo nútiť ho do niečoho, čo by sám nechcel, ani ak je k tomu nútený väčšinovou spoločnosťou. Z toho dôvodu anarchisti odmietajú uznať opodstatnenie vlády, štátu či polície.
Záujmy jednotlivca nemôže presadzovať žiadny sprostredkovateľ, ale len jedinec samotný, prípadne človek, ktorého sám priamo svojim zastupovaním poverí a ktorého konanie môže priamo ovplyvniť. Štátny aparát, zastupiteľská demokracia ani volebný systém podľa anarchistov neodráža túžby a potreby svojich občanov.
Človek nemôže byť ovládaný „zhora“ nijakou autoritou či inštitúciou, ale on sám má prispievať k organizácii svojho okolia, obce, mestskej štvrti, pracoviska či školy. Anarchisti uznávajú potrebu existencie nejakej organizácie ľudí, ale len na dobrovoľnej báze, bez štátnej autority (najčastejšie v podobe slobodnej federácie autonómnych výrobcov).
Austromarxizmus
Austromarxizmus je filozofický smer - škola rakúskeho marxizmu, ktorá sa rozvíjala začiatkom 20. storočia.
Anarchizmus
Ideové princípy anarchizmu
Z vyššie uvedených princípov je pochopiteľný odpor anarchistov voči diktátorským režimom (fašizmus, nacizmus, boľševizmus), dogmatickému náboženstvu (cirkev) a celkovo k vodcovstvu.
Austromarxizmus
Kryštalizačným bodom hnutia bol spolok „Zukunft“ (Budúcnosť) založený v roku 1903, edícia „Marx-Studien“, ktoré vychádzali od roku 1904 a v ktorých boli uverejnené prvé významné diela austromarxistov, a časopis „Der Kampf“, ktorý bol desaťročia teoretickým orgánom rakúskej sociálnej demokracie. Najvýznamnejšími predstaviteľmi austromarxizmu boli: Max Adler, O. Bauer, R. Hilferding, K. Renner a Fr. Adler. Príslušnosť K. Kautského k tejto skupine je sporná.
Špecifikum austromarxizmu ako pravého krídla v rámci marxistickej sociálnej demokracie je určené tým, že austromarxisti preberali od novokantovstva kriticko-transcendentálnu metódu a jedni viac, druhí menej opúšťali Hegelovu dialektickú metódu ako základ marxistickej dialektiky. Aplikácia kantovskej metódy viedla k tomu, že austromarxisti interpretovali marxizmus prevažne ako sociológiu, t. j. ako prísnu vedu o spoločnosti. Austromarxizmus tendoval k liberálnej koncepcii socializmu. Po vzniku Sovietskeho zväzu sa austromarxizmus začal štiepiť rôznymi smermi a po víťazstve nacizmu v Rakúsku došlo k tragickému koncu austromarxizmu.
Anarchizmus
Ideové princípy anarchizmu
Anarchisti často vystupujú proti narastaniu rozdielu medzi chudobnými a bohatými, proti vykorisťovaniu tretieho sveta, plýtvavej konzumnej spoločnosti v bohatých krajinách a proti triednym rozdielom v jednotlivých krajinách.
Anarchisti už od počiatku vychádzajú z názoru, že ľudia sú si rovní bez ohľadu na vek, pohlavie, národnosť, spoločenské postavenie či sexuálnu orientáciu. Aj preto zohrali dôležitú úlohu v antifašistickom, feministickom a ekologickom hnutí.
Celou históriou anarchizmu sa tiahne myšlienka vzájomnej pomoci, solidarity s utláčanými a vykorisťovanými.
Anarchistické prúdy
Popri spoločných ideových základoch sa z anarchizmu vyvinuli rôzne smery:
Individualistický anarchizmus
Individualisti tvrdia, že najpodstatnejší je jedinec. Spoločnosť, nech by bola akokoľvek slobodná, neuznávajú, pretože vyvíja na človeka nátlak vo forme verejnej mienky a názoru väčšiny. Každý by mal byť absolútne slobodný, nemal by byť viazaný s inými ľuďmi, pokiaľ to nie je v jeho vlastnom záujme. Individualizmus bol východiskový smer neskoršieho anarchizmu a anarchizmus vo svojich počiatkoch bol čisto individualistický. Za významného predstaviteľa individualistického anarchizmu je považovaný Max Stirner, ktorý výraz „Ja“ začína zásadne veľkým písmenom a slovo egoizmus používa v pozitívnom zmysle. Ďalší individualisti boli William Godwin, Benjamin Tucker, Federica Montseny, Josiah Warren, William B. Greene, Lysander Spooner, Stephen Pearl Andrews, Victor Yarros a Henry David Thoreau.
Mutualizmus
Mutualizmus sa v ekológii používa na pomenovanie obojstranne výhodného vzťahu, v politickej terminológii označuje vzájomnú spoluprácu. Mutualizmus sa objavil v anglických a francúzskych robotníckych hnutiach 18. storočia. Neskôr ho prevzali anarchisti okolo Pierra-Josepha Proudhona. Mutualistická ekonomika je charakteristická voľnými združeniami (federáciami) a demokraticky fungujúcimi mutualistickými bankami (požičiavajúcimi bez úroku). V mutualistickom systéme každý jedinec prijme presný plat za svoju prácu; služby ekvivalentné cene budú zameniteľné s inými službami bez zisku a so všetkým, čoho má nadbytok (mimo toho, čo dokáže spotrebovať), sa podelí v prospech komunity, ktorej je členom. Oproti individualistickým anarchistom, Proudhon zdôrazňoval združovanie výrobcov a spotrebiteľov, čo postavilo mutualistov niekde medzi individualistov a kolektivistov. Proudhon považoval slobodu (ekvivalent k anarchii) za syntézu komunizmu a súkromného vlastníctva.
Anarchokolektivizmus
Kolektivistický anarchizmus je spájaný hlavne s Michailom Bakuninom a s antiautoritárskou sekciou Prvej internacionály (1864 – 1876). Na rozdiel od mutualistov, kolektivistickí anarchisti nepripúšťajú žiadne súkromné vlastníctvo výrobkov, obhajujú vlastníctvo kolektívne. Napriek tomu by pracujúci mali byť za svoju prácu ohodnotení, radšej než na základe „distribúcie podľa potreby“ (ako to hlásali anarchokomunisti). Aj keď kolektivisti obhajovali kompenzáciu za prácu, pripúšťali aj možnosť po-revolučnej premeny v komunistický systém distribúcie podľa potreby.
Anarchokomunizmus
Anarchokomunisti navrhujú, aby bola spoločnosť zložená z množstva samosprávnych komún s kolektívnym vlastníctvom výrobných prostriedkov, riadených priamou demokraciou a voľne spájaných s inými komúnami do federácií, čo bude znamenať slobodnú spoločenskú organizáciu. V anarchistickom komunizme jedinci nebudú prijímať priame kompenzácie za svoju prácu (v podobe podielu na zisku, platu ani inej kompenzácie), ale namiesto toho budú mať voľný prístup k zásobám komúny. Niektorí autori si myslia, že si to vyžiada v podstate komunitariánsku ľudskú povahu, ale pohľad, ktorý rozvinul Kropotkin a neskôr Murray Bookchin, ukazuje, že členovia takejto spoločnosti budú spontánne vykonávať nevyhnutnú prácu, pretože si budú vedomí výhod komunitného blaha a vzájomnej pomoci. Za prvého významného predstaviteľa je považovaný Joseph Déjacque. Ďalší významní anarchokomunisti boli Piotr Kropotkin, Alexander Berkman a Errico Malatesta. Anarchistický komunizmus sa podstatne odlišuje od komunizmu presadzujúceho komunistickými, marxistickými a boľševickými stranami. Hlavný rozdiel je v tom, že anarchokomunisti neuznávajú žiadne prechodné štádium tzv. „diktatúry proletariátu“, ani dočasnej vlády komunistickej strany. Už prví anarchokomunisti a anarchisti upozorňovali, že nová vládnuca vrstva sa nedokáže vzdať svojej moci, že z dočasnej diktatúry sa stane diktatúra trvalá, a že bude ešte horšia ako diktatúra kapitalistická, čo sa nakoniec potvrdilo v Rusku po roku 1917 a v strednej a východnej Európe po roku 1945.
Anarchosyndikalizmus
200px|right|thumb|Červenočierna anarchosyndikalistická vlajkaNa začiatku 20. storočia je viditeľný vzostup anarchosyndikalizmu ako osobitnej školy v anarchistickom hnutí. Oproti ostatným anarchistickým smerom bol viac zameraný na hnutie pracujúcich. Odbory považoval za základnú silu pre revolučnú spoločenskú zmenu, ktorá nahradí kapitalizmus a štát novou spoločnosťou demokraticky riadenú samosprávami pracujúcich. Anarchosyndikalizmus sa snaží zrušiť súkromné vlastníctvo výrobných prostriedkov, čím napádajú samotný základ kapitalizmu, to vedie k triednym rozporom. Tri najdôležitejšie princípy anarchosyndikalizmu sú: solidarita pracujúcich, priama akcia (napríklad generálny štrajk, obsadenie tovární, sabotáže, demonštrácie) a samospráva pracujúcich. Anarchosyndikalizmus vystupuje aj voči oficiálnym odborovým organizáciám, ktorým vyčíta hierarchickú štruktúru, platené vedenie a tendenciu ku kompromisom. Rudolf Rocker je jeden z najznámejších hlasov anarchosyndikalistického hnutia. V roku 1938 vydal svoju brožúru Anarchosyndikalizmus. Anarchsyndikalistické odbory existujú v mnohých štátoch, a väčšina je združená v anarchosyndikalistickej internacionále Medzinárodná asociácia pracujúcich, ktorá je najdlhšie trvajúcou internacionálou. Bola založená v roku 1922. Svoje zastúpenie má aj na Slovensku, keďže medzi jej členské organizácie patrí aj Priama akcia.
Náboženský anarchizmus
Tento smer je úzko spájaný s ruským spisovateľom Levom Nikolajevičom Tolstým. Bol ovplyvnený Proudhonom i Kropotkinom, s ktorými si dopisoval. Nenávidel štát, peniaze, vojny, násilie. Bol presvedčeným antimilitaristom. Bol však aj hlboko veriacim kresťanom, čo ho odlišuje od väčšiny anarchistov popierajúcich existenciu Boha. Jeho láska k Bohu mu však nebránila nenávidieť cirkev. „Cirkev je len klamstvo, krutosti a podvody.“ Vyčíta cirkvi jej dogmatické učenie, prepychový život kňazov a nútené „vodcovstvo“ kresťanov. Rovnako vyčíta štátu, že s cirkvou spolupracuje pre svoje zištné dôvody. Tolstoj objavil v sebe lásku k Bohu a Ježišovi a rozvinul teóriu nenásilia. Stal sa jedným z najhlavnejších predstaviteľov pacifizmu. Jeho myšlienky neskôr použil a rozvinul Mahátma Gándhí.
Anarchofeminizmus
Anarchistický feminizmus sa vyvíjal obdobne ako feminizmus klasický, aj v rovnakých časových obdobiach. V mnohom sa však tieto smery líšili a prichádzali do vzájomných sporov. Anarchofeministky síce volali po rovnosti pohlaví, nežiadali však napríklad volebné právo pre ženy, pretože ako anarchistky voľby neuznávali. Klasickým feministkám taktiež vyčítali ich honbu za možnosťou žien pracovať na „mužských“ pozíciach, pretože ich anarchistický postoj považoval platenú prácu za vykorisťujúcu. Komplexná výčitka feministkám znela: „Prečo by sme mali žiadať to, v čom sa muž sklamal ?“
Anarchokapitalizmus
Anarchokapitalizmus (často nazývaný aj anarchizmus súkromného vlastníctva alebo anarchizmus voľného trhu) je forma individualistického anarchizmu, stojaca mimo hlavného prúdu anti-kapitalistického anarchizmu. Uplatnil sa najmä v USA, pričom staval na individualistoch, napríklad na Benjaminovi Tuckerovi a Lysanderovi Spoonerovi. V mnohom sa opiera na koncept prirodzeného práva a od neho odvodený princíp súkromného vlastníctva, ktoré je rozšírením vlastníctva seba samého a miešania ľudskej práce s doteraz nevlastnenými prostriedkami. Anarchokapitalisti požadujú, aby všetky služby, vrátane súdnictva či ochrany práv, boli zabezpečované výhradne množstvom súkromných podnikateľov konkurujúcich si na trhu, čo by bolo lepšie, ako keď sú zabezpečované monopolným postavením štátu. Veria, že neregulované trhy a slobodné podnikanie zaistí vyvážený stav aj vďaka konkurencii na trhu. Anarchokapitalisti tvrdia, že zničením agresívnej existencie a činnosti štátu by sa vytvoril slobodný kapitalizmus. Myslia si taktiež, že ľudia sa dobrovoľne nevzdajú svojich majetkov v prospech spoločnosti bez kompenzácie. Najznámejšími predstaviteľmi anarchokapitalizmu boli a sú Murray Rothbard, David D. Friedman, Hans-Hermann Hoppe a Walter Block. Boli ovplyvnení libertariánmi ako napríklad Gustave de Molinari, Frederic Bastiat, Ludwig von Mises, Ayn Rand a Robert Nozick.
Hlavný prúd (a treba povedať, že aj väčšina jednotlivých vetiev) anarchizmu sa od názorov anarchokapitalizmu dištancujú a nepovažujú ho za súčasť svojho hnutia. Odmietajú kapitalizmus, ktorému vyčítajú, podľa nich, ničivý dopad na spoločnosť i slobodu jednotlivca a liberalizmus (a s ním spojenú ekonomickú globalizáciu), ktorý považujú za hlavný nástroj vykorisťovania vo svete. Ničím neobmedzený voľný trh by podľa nich viedol k narastaniu ekonomickej priepasti medzi chudobnými a bohatými.
Niektorí anarchisti považujú slovo anarchokapitalizmus za oxymoron a vyčítajú jeho zástancom používanie predpony "anarcho".
Zelený anarchizmus (ekoanarchizmus, anarchoprimitivizmus)
V 60. rokoch 20.storočia sa začal formovať anarchizmus zameraný na ekológiu. Vyvinul sa z kritiky industriálnej spoločnosti. Zelení anarchisti vytýkajú technológii a rozvoju odcudzenie človeka od prírody a prevrátenie hodnôt. Vyvinuli sa dve hlavné vetvy. Prvá z nich je sociálna ekológia, ktorej spoluzakladateľom bol Murray Bookchin. Bookchin uvažoval, že sociálne a ekologické problémy sa dajú riešiť spoločne, pretože sú previazané. Podľa neho príroda aj ľudská spoločnosť stoja na troch rovnakých princípoch : spontaneita (vlastná aktívnosť členov spoločnosti), diferenciácia (v rozmanitosti je stabilita) a decentralizácia. Ekologická veda podľa neho dala anarchistom „reálne vysvetlenia, pretože zistili, že príroda funguje ´´anarchisticky´´.“ Druhá vetva je radikálnejšia a nazýva sa anarchoprimitivizmus. Jeho najznámejším predstaviteľom je John Zerzan. Podľa neho nás pokrok odsudzuje od prírody. Zberači a lovci žili v súlade s prírodou, a preto žili slobodne. Poľnohospodárstvo však ľudí zotročilo, pretože tým, ktorí chceli vládnuť a ovládať ostatných, dalo k tomu nástroj. Čísla, čas, jazyk a umenie boli nástrojmi, ktoré sme predtým nepotrebovali, ale dnes sú nutné, sme na nich závislí, a dá sa nimi ovládať a manipulovať. Primitivisti si postupne zidealizovali predcivilizačné primitívne kmene a požadovali návrat k predindustriálnemu spôsobu života.
Anarchizmus bez prívlastkov
Anarchizmus bez prívlastkov je vetva anarchistickej teórie, ktorá nabáda k nedeleniu anarchizmu, k upusteniu od kvalifikačných prívlastkov ako komunistický, kolektivistický, mutualistický či individualistický (anarchizmus). Mal by byť chápaný ako tolerantná koexistencia všetkých anarchistických škôl. Vznikol z problematických čiastočných sporov jednotlivých škol a vyzýva k väčšej tolerancii. Anarchizmus bez prívlastkov volá po harmónii jednotlivých častí anarchistického hnutia a spojenie týchto častí okolo spoločnej anti-autoritárskej myšlienky. Takýto názor bol sformulovaný v roku 1889 v Barcelone pôvodne kubáncom Fernandom Tarrida del Mármol. Podľa týchto anarchistov ekonomické usporiadanie je až druhotne dôležité pri zrušení všetkých donucovacích autorít. Rudolf Rocker povedal, že rôzne druhy anarchizmu popisujú iba rôzne ekonomické metódy, ktoré majú byť zriadené v novej spoločnosti, zatiaľ čo primárnym cieľom všetkých anarchistických škol by malo byť zaistenie osobnej a sociálnej slobody.
Prvé náznaky anarchistických myšlienok
V roku 1793 britský kňaz William Godwin napísal dielo, ktoré je mnohými považované za prvú anarchistickú knihu. Bol to Prieskum politickej spravodlivosti a jej vplyvu na všeobecné mravy a šťastie. Godwin tu poukazuje na to, že človek má dar rozumu a preto má byť oslobodený od vonkajších obmedzení, ktoré bránia jeho rozvoju. Godwin preto vystupuje proti štátu, právu, súkromnému vlastníctvu, manželstvu a podobne. Sám sa však za anarchistu neoznačil.
O pol storočia neskôr Johan Caspar Schmidt, známy pod pseudonymom Max Stirner, publikuje svoje dielo Jedinec a jeho vlastníctvo (1844), v ktorom rozvíja svoju radikálne individualistickú teóriu. Podľa neho na prvom mieste stojí jedinec. Má byť absolútne slobodný a nikto nemá právo ho nútiť do ničoho, čo sám nechce. Sám sebe je jediným pánom i sudcom. Musí sa oslobodiť od náboženstva, buržoáznej morálky, povinností nanútených spoločnosťou. Kritizuje aj inštitút vzdelávania za to, že mladých núti učiť sa formulky a frázy, namiesto toho, aby vychovával slobodné, inteligentné a zvrchované charaktery. Budúca slobodná spoločnosť má byť len spojením vzdelaných individualít. Napriek tomu, že Stirner často používa pojmy Ja, ego, egoizmus, myslí ich v pozitívnom zmysle, čím si jeho myšlienky vyslúžili pomenovanie „etický egoizmus“. Napriek tomu ho však mnohí doboví intelektuáli neprijímali, pretože zlo videli v buržoáznom egoizme a proti nemu stavali solidaritu, bratstvo a rôzne kolektivistické teórie.
Anarchizmus ako ucelená teória
Proudhonove učenie rozšíril ruský emigrant a burič Michail Alexandrovič Bakunin. Podľa neho nie je iné východisko ako štát zrušiť a spoločnosť vytvoriť zo samostatných entít (obce, regióny, dielne...). Odklonil sa od mutualistickej teórie a navrhol riešenie nazývané aj kolektivizmus. Podľa neho súkromné vlastníctvo, ktoré mutualisti do určitej miery pripúšťali, je príčinou nevraživosti, chamtivosti a rozkolov medzi ľuďmi. Súkromné vlastníctvo musí byť nahradené kolektívnym. Jedinec však musí byť za svoju prácu pre komunitu určitým spôsobom ohodnotený.
O takmer 30 rokov mladší Piotr Kropotkin ďalej pracoval s Bakuninovým postojom a pretvoril ho v anarchokomunizmus. Na sklonku 19. storočia sa potom začal formovať anarchosyndikalizmus zameraný na radikalizáciu robotníkov a ich organizáciu v rámci revolučných odborov.
Prvá Internacionála (Rozkol medzi Marxom a Bakuninom)
V roku 1864 bolo založené Medzinárodné robotnícke združenie známe pod názvom Prvá Internacionála. Bakunin a jeho anarchistickí stúpenci sa snažili do nej vstúpiť ako samostatne stojaca medzinárodná anarchistická internacionála, čo Marx odmietol, a tak vstúpili osobitne, každý za svoju krajinu. Bakuninovci a Marxisti sa síce zhodli na kolektívnom vlastníctve výrobných prostriedkov, ale odporovali si v tom, ako má byť budúca spoločnosť dosiahnutá. Anarchisti odmietali „dočasnú diktatúru proletariátu“, “revolučnú vládu pracujúcich“, aj zakladanie komunistických politických strán, pričom varovali pred zneužitím moci a tyraniou. Spory sa vyostrovali a tak bol Bakunin a časť anarchistov v roku 1872 vylúčený z Internacionály, ktorá prijala rezolúciu o tom, že robotníci by mali zakladať svoje politické strany. Antiautoritári založili vlastnú Internacionálu, ktorá bola ale veľmi rôznorodá a tak v roku 1877 zanikla. Prvá Internacionála zanikla o rok skôr, aj preto, že Marx presídlil Generálnu radu do New Yorku.
Propaganda činom (anarchizmus v čase atentátov)
Anarchizmus bol vždy priamy, ostatne to aj hlásil vo svojich knihách. Človek by mal sám vyvíjať aktivity, ktoré mu zaistia kvalitnejší život. Z toho dôvodu sa často anarchisti stretávali s represívnou mocou. Mnohí boli zatýkaní, väznení, popravení alebo zavraždení. Ich radikálnosť ich postavila do opozície voči zákonu, ktorý považovali za nespravodlivý.
Postupne sa anarchistické hnutie uchýlilo k teroristickým činom ako boli atentáty na panovníkov, politikov, kňazov a pod. Johann Most napríklad publikoval návody na výrobu výbušnín. Aj v tomto období sa našli myslitelia, ktorí násilné akcie odmietali. Benjamin Tucker (1854 – 1939) napríklad prijímal násilie len ako posledný prostriedok proti despotickej vláde, ktorá neumožňuje ani šírenie myšlienok. Medzi anarchistických teoretikov, ktorí otvorene násilie podporovali, patrili medzi inými Joseph Déjacque, Francisco Ferrer a v ranom období aj Errico Malatesta.
Už v sedemdesiatych rokoch 19. storočia sa objavujú malé skupinky radikálnych anarchistov, ktorí sa snažili rozpútať revolúciu násilnými výpadmi. V Rusku operovalo proticárske hnutie, ktoré sa uchyľovalo k atentátom (v roku 1881 sa im podarilo zavraždiť cára Alexandra II.). Práve z neho čerpali radikálni anarchisti inšpiráciu a snažili sa zároveň aj vymedziť od socialistov, ktorým vyčítali umiernenosť. To všetko prispelo k tomu, že sa rozhodli pre „propagandu činom“.
V roku 1881 bolo v Londýne obnovené medzinárodné anarchistické hnutie, tentoraz však ako „čierna internacionála“, ktorá násilnú taktiku schválila na svojom prvom kongrese. Odvtedy bolo bežné vrhanie bômb i streľba pištolí. Medzi inými majú anarchisti na svedomí neúspešné atentáty na nemeckého cisára Wilhelma I. (1883), amerického továrnika Fricka (1892), istého srbského ministra (1893), španielskeho kráľa Alfonza XIII. (1904), francúzskeho prezidenta Émila Loubeteho (1905) a mnohé iné. Ale niektoré atentáty boli úspešné. Zomrel policajný dôstojník Rumf (1884), francúzsky prezident Sadi Carnote (1894), španielsky premiér Antonio Canovas del Castillo (1897), rakúska cisárovná Alžbeta (1898), taliansky kráľ Umberto I. (1900), prezident USA William McKinley (1901) či španielsky kráľ José Canalejas (1912). Po zhruba dvadsaťročnej epoche častých anarchistických atentátov a tvrdých represiách voči nim zo strany štátu, sa sami anarchisti odklonili od tejto násilnej taktiky. Élisée Reclus to charakterizoval slovami „Vrhanie bômb by nemalo brániť tomu, aby nás bolo počuť“. Errico Malatesta vyhlásil: „Nehodláme byť katmi, ani pomstiteľmi. Zdá sa nám, že úloha osloboditeľov a zmierovateľov je pozitívnejšia.“ Napriek tomu, že anarchisti sa od násilnej taktiky dištancovali, pretože diskreditovala anarchistickú myšlienku, niektorí z nich po terorizme ešte siahli. Za zmienku stojí atentát na „patagónskeho mäsiara“ Héctora Beningo Varelu, ktorý krvavo potlačil robotnícke povstanie v Patagónii v roku 1923, ale aj niektoré atentáty v Čechách po prvej svetovej vojne.
Anarchizmus v období prvej svetovej vojny a nástupu boľševizmu
Ďalšou ranou pre hnutie bolo víťazstvo boľševickej strany v Rusku. Aj keď niektorí anarchisti už dávno upozorňovali na nebezpečenstvo štátneho komunizmu, väčšina anarchistov sa potešila spontánnemu revolučnému aktivizmu ruského obyvateľstva. Mnohí sa vrátili do Ruska, v ktorom videli možnosť budovať slobodnú anarchistickú spoločnosť, mnohí vo svojich krajinách publikovali články na podporu víťazstva pracujúcich v Rusku. Zakrátko sa však diktatúra proletariátu otočila proti samotným ľuďom a samozrejme aj proti nepohodlným anarchistom. Teror na vlastných obyvateľoch sa prejavil zatýkaním, väznením a často aj vraždami politických odporcov. Z Ruska sa šírili varovné správy o tyranii, ktorým však mnohí v západnej Európe nemohli uveriť. Kropotkin umiera v domácom väzení v dedine neďaleko od Moskvy v roku 1921. Jeho pohrebu sa zúčastnilo 100 000 ľudí s transparentmi a zástavami. Bola to posledná anarchistická demonštrácia v Rusku na najbližších 70 rokov.
Obrovským zdrojom varovných signálov pre západnú Európu bolo aj potlačenie anarchistickej republiky na Ukrajine. Nestor Machno tu so svojimi partizánskymi oddielmi (o sile až 50 000 mužov) viedol dlhý obranný boj proti nemeckej a rakúskej armáde. Po vojne sa museli brániť aj ruským represiám. Na oslobodených územiach šírili anarchistické letáky a plagáty, v ktorých vyzývali ukrajinské obyvateľstvo k podpore slobodnej spoločnosti bez štátnej autority a presviedčali tiež vojakov Červenej armády, aby odmietli bojovať „proti svojim bratom a za cudzieho pána“. Na Ukrajine sa nakoniec vytvorilo obrovské územie samosprávne riadené komunitami a dedinami, ktorému sa hovorilo aj Machnovščina. V roku 1920 prišla boľševická strana s návrhom o zmierenie a za pomoc proti generálovi Wrangelovi prepustila všetkých anarchistických väzňov. Rok po spoločnom víťazstve boľševická vláda znovu obrátila zbrane proti Machnovcom a tentoraz ich dokonale rozdrvila.
Jednou z najväčších afér, ktorú spôsobila ruská tyranská vláda bolo potlačenie povstania námorníkov v Kronštadte z roku 1921. Požiadavky, ktoré námorníci predniesli svetu z okupovanej vojenskej základne, boli takmer totožné s požiadavkami anarchistického hnutia. Trockij, druhý muž komunistickej strany, však na nich poslal chemické zbrane a povstanie tak skončilo masakrom. Tieto a ďalšie represie viedli k tomu, že sa anarchistické hnutie rezolútne postavilo proti aparátu boľševickej strany, a potvrdili sa obavy anarchistov, ktorí už pred päťdesiatimi rokmi upozorňovali na to, že revolúciu nemôže viesť žiadna strana ani politik.
Anarchistický antifašizmus (Medzivojnové obdobie a druhá svetová vojna)
V Taliansku a Nemecku bol anarchizmus po prvej svetovej vojne relatívne silný, ostatne ako aj socialistické a komunistické hnutie. Na nástup fašizmu však nebol pripravený. Rýchly vzostup pravice a jej premyslená taktika zameraná na zlikvidovanie opozície zachytili tieto tri ľavicové hnutia nezjednotené a rozhádané, čo nacizmu a fašizmu zabezpečilo otvorenú cestu k moci. Anarchisti sa dostali na prvé priečky zoznamov nebezpečných odporcov režimu a často končili v koncentračných táboroch. Zameriaval sa na nich aj pouličný teror jednotiek SA a stávali sa obeťami vrážd. Z logických dôvodov sa anarchizmus postavil proti fašizmu, s ktorým si protirečil aj v otázke rovnosti ľudských rás. Upozorňoval tiež, že prílišný dôraz na národ či vlastenectvo v spojení s prílišnou dôverou v štátny aparát a vládu tvrdej ruky vedie k neustálemu napätiu medzi ľuďmi a k ťažkým vojenským konfliktom. V rôznych krajinách dotknutých vojnou sa preto organizujú skupiny antifašistov, ktorí majú ideovo blízko k anarchizmu.
Mnohí z anarchistov však pred diktatúrou z Nemecka a Talianska utekajú do USA alebo Španielska. Práve v Španielsku sa tak začína azda najúspešnejšia epocha anarchizmu. Obrovskú úlohu zohralo španielske anarchistické hnutie v boji proti fašistickému diktátorovi Francovi.
Anarchizmus v Španielsku
V Španielsku všetku moc držala monarchistická vláda spolu s cirkvou. Preto tu boli výhodné podmienky pre vznik anarchizmu. Už v roku 1845 tu začína vychádzať prvý anarchistický časopis. Po revolúcii v roku 1873 sa predsedom federálnej vlády stal proudhonista Francisco Pí y Margal. Po opätovnom víťazstve monarchie sú zavádzané represie a nespokojnosť rastie. Nepokoje vyvrcholili vzburou v Katalánsku v roku 1909, ktorá si vyžiadala obrovské škody na majetku a množstvo obetí na oboch stranách. Aj tieto udalosti viedli k založeniu celošpanielskej odborovej organizácie CNT (Confederación Nacional del Trabajo – Národná konfederácia práce, 1910), v ktorej mali anarchisti značný vplyv.
V roku 1936 sa do španielskej vlády dostal Ľudový front, ktorý aj anarchisti považovali za pokrokový a podporili ho. Keď však v tom istom roku zaútočili pravicové organizácie na čele s Francom, Ľudový front odmietol vydať zbrane do rúk robotníkom. Tí pred nacionalistickým povstaním ubránili len Barcelonu. Na územiach, ktoré Franco neobsadil, zakladali roľníci a robotníci slobodné kolektívy a samosprávne komúny. Popri Ukrajine je možné hovoriť o ďalšej obrovskej oblasti, kde dokázala fungovať anarchistická spoločnosť.
CNT sa v roku 1936 dostala do vlády, kde získala štyri ministerské kreslá. Sľubovala si od toho viac sily pri porážke Franca. Boje však prebiehali hlavne v uliciach. Anarchisti volali hlavne po milíciách, „po ozbrojených roľníkoch, ktorí by sa po vojne vrátili k svojim poliam“. Ale ich odvaha a motivácia nestačili na porazenie pravicových síl. Boli tak donútení vstúpiť do oficiálnej armády, čím sa ich vojenská sila čiastočne zlepšila.
Povojnová situácia
Po porážke Hitlera bol anarchizmus natoľko vyčerpaný, že o ňom takmer nebolo počuť. V Španielsku sa začali anarchistické odbory obnovovať až po smrti Franca v roku 1975. Európa sa zmietala v studenej vojne, v ktorej sa polarizovala na dva svety. Ani jeden z nich nepripúšťal anarchizmus ako serióznu politickú myšlienku, a snažil sa potláčať akékoľvek snahy o vybudovanie silného anarchistického hnutia, aké poznáme z predvojnového obdobia. Na druhej strane ani anarchisti si nevybudovali sympatie k jednému ani k druhému bloku. V Anglicku v 50. rokoch vychádzal časopis Ani východ, ani západ, v ktorom anarchisti vysvetľovali, svoj postoj ku komunistickej aj kapitalistickej spoločnosti. Obom vyčítali autoritatívne vlády, nemožnosť občanov rozhodovať o svojom osude, militarizmus oboch táborov, manipulovanie verejnou mienkou a neslobodu.
V roku 1968 sa anarchisti pokúsili obnoviť hnutie na spoločnom kongrese v Carrare (Taliansko). Stretli sa tu starí teoretici anarchizmu aj mladí nádejní aktivisti, narazili však na generačnú bariéru. Napriek tomu sa podarilo utvoriť Internacionálu anarchistických federácií.
Anarchizmus dnes
Po páde železnej opony sa antiautoritárske myšlienky mohli nezadržateľne šíriť aj do bývalého komunistického bloku. Vo svete sa však objavili aj nové negatíva usporiadania ľudskej spoločnosti. Čoraz viditeľnejšie sa prejavovali dopady globalizovanej ekonomiky, vykorisťovania chudobných bohatými, neudržateľnosť konzumnej kultúry, prejavy neonacizmu, rasizmu a národnostných sporov, vojenské intervencie bohatých krajín v rámci celého sveta, skorumpovanosť politikov. Všetky tieto aspekty modernej spoločnosti dali za vznik ďalším a ďalším organizáciám a hnutiam, ktoré je už veľmi ťažké jasne začleniť do nejakej konkrétnej ideológie, či jediného smeru. Majú totiž až príliš spoločných cieľov.
V rámci alterglobalizačného smeru sa anarchizmus teoreticky vyvíja a naprieč celým týmto hnutím prerastá. Nedá sa však povedať, že by s alterglobalizačným hnutím splýval, pretože popritom ostáva pri svojich cieľoch. Najmä publikačnou činnosťou anarchizmus sprostredkúva názor, že človek najlepšie vie, čo je pre neho dobré a on jediný má právo rozhodovať o svojom osude.
Héliodóros
Héliodóros alebo Heliodoros (Héliodóros, ) môže byť: Heliodorus môže byť aj:
Nördliche Kalkalpen
Nördliche Kalkalpen (doslova Severné vápencové Alpy) sú jedna z troch geomorfologických subprovincií Východných Álp. Na západe sú ohraničené tokom Rýna a Bodamským jazerom, na severovýchode potom Dunajom pri Viedni.
Geologická stavba
Nördliche Kalkalpen sú tvorené rozsiahlymi prevažne vápencovými a dolomitovými príkrovmi austroalpinika, ktoré boli tlakom spôsobeným adriatickej platne tlačené 100 až 120 km smerom na sever. Horniny budujúce Severné Vápancové Alpy tvorili v minulosti šelf a severný okraj adriatickej platne. Zvyšky zarovnaného povrchu vyskytujúce sa tu v rôznych nadmorských výškach svedčia o tom, že pozdĺžne údolia charakteristické pre dnešnú riečnu sieť vznikli až po miocéne. Od konca pliocénu došlo k výzdvihu o najmenej 1 000 m a k vytvoreniu pozdĺžnych údolí (napr. Inn, Salzach, Enns). Charakteristický je tu značný rozvoj krasových tvarov. Rozsiahle krasové náhorné plošiny pôsobia dojmom kamenistých púští - napr. Totes Gebirge, Hochkönig, Steinernes Meer. Početné sú tu ponorné toky a krasové pramene - napr. z krasových vyvieračiek v pohoriach Schneeberg, Raxalpe a Hochschwab získava pitnú vodu mesto Viedeň. V pohorí Tennengebirge sú najväčšie ľadové jaskyne na svete - Eisriesenwelt (42 km chodieb).
Geomorfologické členenie
Severné vápencové Alpy sa členia na 24 základných oblastí:
Caumont (Pas-de-Calais)
Caumont je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Pas-de-Calais, v regióne Nord-Pas-de-Calais.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Periboia (Korint)
Periboia (Periboia) je v gréckej mytológii nevlastná matka tébskeho kráľa Oidipa.
Antický autor Apollodoros z Atén uvádza, že nevlastnou matkou tébskeho kráľa Oidipa bola Periboia, manželka korintského kráľa Polyba. Avšak podľa iných autorov jeho nevlastnou matkou bola Polybova manželka Meropé.
Elasticita
Elasticita môže byť:
Bielik
Bielik môže byť:
Porúbka
Porúbka môže byť: