cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jevgenij Pavlovič Voľanskij
Životopis
V roku 1944 bol na rozkaz ukrajinského štábu partizánskeho hnutia vyslaný na Slovensko. Bol súčasťou 15-člennej skupiny L. Kalinu, ktorá bola vysadená v noci z 5. na 6. augusta 1944 v oblasti Prašivej v Nízkych Tatrách. Zvláštny oddiel sa stal základom slovenskej partizánskej brigády „Za slobodu Slovanov“. Spočiatku pôsobil ako náčelník štábu brigády. V auguste mala brigáda 800 partizánov, v októbri sa jej počet zdvojnásobil. V septembri a októbri bol sídlom brigády Zvolenský zámok, neskôr sa presídlila do Očovej. Veliteľom brigády sa stal 9. septembra a velil jej až do spojenia so sovietskou armádou vo februári 1945. Počas fungovania brigády partizáni zlikvidovali viac ako 3000 nepriateľských vojakov a dôstojníkov, zajali 60 osôb, zničili 23 tankov, 53 áut, 3 železničné konvoje a 27 mostov.
Po vojne vyštudoval Inštitút ľahkého priemyslu a pracoval ako inžinier v Kyjeve. Autor memoárov a článkov o odboji a SNP. Zomrel v roku 1988 v Kyjeve.
Ocenenie
Voľanskij získal čestný titul Hrdinu Československej socialistickej republiky a tiež titul čestného občana Zvolena, Ružomberka, Liptovského Mikuláša a Liptovskej Revúcej.
C-reaktívny proteín
C-reaktívny proteín (skratka CRP) je pentamerický proteín, ktorý sa v krvi objavuje pri zápalovej reakcii v organizme ako tzv. reaktant akútnej fázy zápalu. Jeho hladina stúpa v priebehu niekoľkých hodín, preto sa v medicíne používa ako jeden z indikátorov zápalovej reakcie.
Význam pre organizmus
alt=C – reaktívny proteín – štruktúra|náhľad|C – reaktívny proteín – štruktúra Zápalová reakcia je odpoveď na prítomnosť cudzorodých látok v organizme. Môžu to byť súčasti tiel mikroorganizmov, poškodené bunky vlastného tela, cudzie predmety, uviaznuté v tkanivách po úraze atď. Je to veľmi zložitý dej, pri ktorom sa do krvi uvoľňuje množstvo signálnych látok – hormónov, cytokínov, ale aj látok, ktoré sa priamo zúčastňujú na eliminácii patogénov. Jednou z týchto látok je aj CRP, ktorý produkujú pečeňové bunky. CRP sa viaže na cudzorodé častice a poškodené bunky a spúšťa proces ich eliminácie z organizmu. Pri zápale sa jeho tvorba zrýchľuje sto až tisícnásobne. Produkcia je spúšťaná interleukínom IL-6, mediátorom zápalu, ktorý produkujú makrofágy (čo je typ buniek, zúčastňujúcich sa obrany proti infekcii) a aj adipocyty (tukové bunky, pozn.: tu má počiatok jeden z mechanizmov, ktorými obezita poškodzuje organizmus). Nakoľko odstraňovanie CRP z krvi je pomerne rýchle (spomaľuje ho ťažké zlyhanie obličiek), hladina v krvi dobre zodpovedá intenzite zápalovej reakcie.
História
CRP objavili už roku 1930 v krvi pacientov so zápalom pľúc, vyvolaným baktériou Streptococcus pneumoniae. Meno získal podľa svojej schopnosti precipitovať kapsulárny C-polysacharid tejto baktérie. Spočiatku bol považovaný za patologickú bielkovinu; že ide o telu vlastný proteín, zistilo sa až neskôr. Jeho praktické používanie sa začalo rozširovať až v posledných desaťročiach. Možnosť využitia ako indikátora zápalovej reakcie bola rozpoznaná, ale pokiaľ sa v deväťdesiatych rokoch nerozšírili všeobecne dostupné metódy stanovovania jeho hladiny v krvi, používalo sa jednoduchšie vyšetrenie sedimentácie (rýchlosti usadzovania) červených krviniek v nezrazenej krvi, označované skratkou FW. Vzostup sedimentácie pri zápale je však oveľa pomalší.
Klinický význam
Zvýšené hladiny CRP v krvi sa nachádzajú nielen pri zápaloch, vyvolaných baktériami, ale sprevádzajú každé infekčné ochorenie, teda aj vyvolané kvasinkami a niekedy aj vírusmi. Pri vírusových ochoreniach však tvorbu CRP výrazne znižuje iná bielkovina – interferón alfa, ktorá sa naväzuje na membrány buniek a chráni ich proti infekcii vírusmi. Ale aj tak môže byť pri niektorých vírusových ochoreniach, napríklad Infekčnej mononukleóze, infekcii cytomegalovírusom, adenovírusmi, dokonca aj pri chrípke hladina CRP mierne zvýšená.
Zvýšená hladina CRP nemusí znamenať len infekčné ochorenie. Môže byť príznakom autoimunitných chorobách (charakterizovaných abnormálnou tvorbou protilátok proti vlastným tkanivám), ako sú rôzne reumatické choroby, zhubných nádorov alebo deštrukcie tkanív po úrazoch. Dokonca aj aterosklerózy – tu je však zvýšenie hladiny CRP minimálne, ale zato trvalé a deteguje sa len vyšetrením CRP s vysokou citlivosťou v špecializovanom biochemickom laboratóriu (vyšetrenie domácimi súpravami z lekárne ho určite nezachytí).
Hladina CRP stúpa aj pri akútnom Infarkte myokardu ako reakcia na poškodené tkanivo; vyšetrenie nie je pre túto diagnózu špecifické a u takýchto pacientov sa využíva len výnimočne. Podobne nešpecifické je vzostup jeho hladiny pri každom poškodení tkanív – ischémii, nádoroch, po operáciach atď. Hladinu CRP znižujú napr. protizápalové lieky.
CRP dnes zďaleka nie je jediným vyšetrením pre diagnostiku zápalovej reakcie. Často  sa využíva aj vyšetrenie hladiny prokalcitonínu, ktorého hladina sa pri infekcii zvyšuje v priebehu niekoľkých hodín a je špecifickejšia pre bakteriálnu infekciu. Význam má hlavne v diagnostike ťažkých, život ohrozujúcich infekcii a u pacientov, ktorí trpia na iné závažné choroby, ktoré môžu ovplyvniť tvorbu CRP. Pre detailnú diagnostiku zápalových ochorení je okrem CRP k dispozícii veľa ďalších parametrov, od stanovenia počtu a typu bielych krviniek – leukocytov v krvi až po širokú paletu ďalších vyšetrení (napr. alfa1 antitrypsín A1AT, alfa1 kyslý glykoproteín AAGP, ceruloplazmín, imunoglobulíny, počty jednotlivých typov lymfocytov atď.), ktorými si špecialisti dokážu upresniť charakter a intenzitu zápalu.
Jaroslav Moravčík
Jaroslav Moravčík (* 16. máj 1961, Stráňavy) je slovenský choreograf, tanečník a režisér. Za choreografickú i režisérsku tvorbu obdržal viaceré ocenenia.
Zoznam dekanov Právnickej fakulty Univerzity Komenského v Bratislave
Toto je zoznam dekanov Právnickej fakulty Univerzity Komenského a obdobie ich pôsobenia:
Jaroslav Moravčík
Vyštudoval ľudový tanec na tanečnom konzervatóriu a následne choreografiu ľudového tanca na VŠMU v Bratislave. Určitý čas pôsobil ako tanečník v SĽUK-u, neskôr zastával pozíciu choreografa, umeleckého šéfa tanca i predsedu umeleckej rady. Pre SĽUK vytvoril 8 celovečerných programov a tiež je autorom mnohých choreografií pre rôzne amatérske i profesionálne folklórne súbory, divadlá, film i televíziu. Určitý čas pôsobil na pozícii šéfa baletného súboru v Morbischi v Rakúsku a stál pri zrode Slovenského komorného baletu. Spolupracuje s významnými osobnosťami a profesionálnymi tanečnými a divadelnými súbormi zo Slovenska i zahraničia a s jeho menom je spojených viacero zábavných programov Slovenskej televízie i Českej televízie. V poslednom období sa presadzuje tiež ako režisér i autor hudobno - dramatických žánrov. Ako umelec v slobodnom povolaní vedie tanečnú skupinu Ataše, zameranú na modernú akusticko-tanečnú šou.
Typickými znakmi jeho tvorby sú osobitý pohybový slovník, humor, neobyčajný zmysel pre rytmus, dynamiku a tanečný výraz. Často využíva rekvizity i netradičné choreografické postupy.
Slovenská scéna
Čertoviny, Zo srdca, Haravara, Čarovné husle, Genesis, Zlatá muzika (SĽUK), Maškarný bál, Hra o svätej Dorote, Don Giovanni, Rusalka, Dcéra pluku, Veselá vdova, Červená čiapočka, Boris Godunov, Svätopluk, Netopier, Zem úsmevov, Zmierenie, Šperky Madony (SND Bratislava), Kubo, Limonádový Joe, František z Assisi, Báthoryčka, Madame de Pompadour (NS Bratislava), Židovská noc, Pod cudzou vlajkou (Divadlo Aréna Bratislava), Luskáčik (Bratislavské bábkové divadlo), Od začiatku (Slovenský komorný balet), High Life (Divadlo Wüstenrot Bratislava), Adam Šangala, Peter Pan, Búrlivé výšiny, Divotvorný hrniec, Tisícročná včela (Divadlo A. Bagara Nitra), Gypsy Roots, Viedenská krv, Čarostrelec, Žobravý študent, Modrá ruža, Polepetko, Hrnčiarsky bál (Štátna opera Banská Bystrica), Carmen a Don José, Miesto pre Rómov, Stratení ľudia, Kamene osudu, Pobozkaj ma Katarína, PA-DI-PA-RÉ, Mária Antoinetta a ďalšie.
Česká scéna
Šakalí léta, Kabaret, Zvonokosy, Šugar, Balada pro banditu, Quo vadis (DJM Ostrava), Čardášová princezná (Divadlo Opava), Jedna noc na Karlštejne, Faust, Tři v tom, Veselé paničky z Winsdoru, Hrátky s čertem, Nejkrásnejší válka, Maryša, Rómeo a Júlia, Cesta kolem světa, Nebe na zemi, Popelka, Diagnóza, Žebrácka opera, Báthoryčka, Benátska vdovička, Don Juan, Šugar- Niekto to rád horúce, František z Assisi, Sluha dvou pánu, Kubo, PA-DI-PA-RÉ (Tešínské divadlo), Cigáni idú do neba (VČD Pardubice), Maľované na skle (Divadlo loutek Ostrava), Manon Lescaut (Státni Opera Praha), Cikánske Kořeny/í (SD Ústi nad Labem), Operetné soirée (Olomouc), Atašé, Hviezdy folklóru (Bratislava), Peter a Lucia (Praha- Moskva Bolšoj Theater, Brusel), Viky kráči za štestím (MDB Brno).
Film
Fontána pre Zuzanu 2, Let bocianov, Muzika, Cinka Panna, Jánošík, Kubko a Maťko, Johankine tajomstvo.
Iné
Pracoval ako choreograf a režisér na 360-stupňovej multinacionálnej rockovej opere Pietro e Lucia.
Réžia
Diagnóza I21, Báthoryčka, František z Assisi, Pa-Di-Pa-Re (Tešínské divadlo), Cikánske Kořeny/í (SD Ústi nad Labem), Od začiatku (Slovenský komorný balet), Gypsy Roots, Modrá ruža, Hrnčiarsky bál (Štátna opera Banská Bystrica), Atašé, Návraty, Na dvore, Ščedryj vječur (PUĽS Prešov), Hviezdy folklóru (Bratislava), Peter a Lucia (Praha, Moskva Bolšoj Theater, Brusel), Quo vadis, Prekliaty básnik (RTVS), Svadba pod tatrami, Ako zvoní život, Rodáci (FF Východná - galaprogram), Otvárací ceremoniál Zimnej univerziády, Prekliatie (Cigánski Diabli).
Rastislav Trnka
Ing. Rastislav Trnka (* 21. mája 1984, Košice ) je slovenský komunálny a krajský politik, od decembra 2017 predseda Košického samosprávneho kraja.
Štúdium a začiatky kariéry
V rokoch 2000 – 2004 študoval na Gymnáziu Šrobárova. Následne do roku 2009 vyštudoval ekonómiu a manažment na Podnikovohospodárskej fakulte Ekonomickej univerzity. Po štúdiu pracoval ako projektový manažér.
Komunálne voľby
V roku 2010 sa stal poslancom mestskej časti Košice – Staré Mesto za SDKÚ-DS. V tejto funkcii pôsobil sedem rokov do zvolenia za župana. V roku 2012 vypukla v Košiciach kauza. Parkovné vyberala schránková firma EEI s ktorou magistrát uzavrel zmluvu. Trnka zmluvu kritizoval a pri protestoch sa stretol s krajským predsedom SaS Petrom Kollárom.
V roku 2013 kandidoval do župného zastupiteľstva a bol jedným z najaktívnejších poslancov. Krátko po založení vstúpil do strany SIEŤ. V roku 2016 sa však už so stranou začal rozchádzať, tušil ochotu Radoslava Procházku ísť do koalície so SMERom a odmietol miesto na kandidátke do parlamentných volieb v roku 2016. Podľa funkcionára SIETE, Miroslava Špaka, však Trnkovi vadilo nízke číslo na kandidátke.
Krajské voľby
Svoju kandidatúru oznámil v máji 2017. Do volieb šiel ako nezávislý s podporou KDH, SaS, OĽaNO, NOVA, a ŠANCA.
Vo voľbách získal 59 599 hlasov (37,80%), jeho súper Richard Raši 58 724 (37,24%). Vo veku 33 rokov je najmladším županom. Funkcie sa ujal 4. decembra 2017.
Vo voľbách v roku 2022 získal 110 362 hlasov (51,3 %) a opäť sa stal predsedom Košického samosprávneho kraja. , tentoraz za koalíciu KDH, SZÖVETSÉG - ALIANCIA, STAROSTOVIA A NEZÁVISLÍ KANDIDÁTI, ŠANCA a DS.
HMNB Portsmouth
náhľad|HMNB Portsmouth Her Majesty's Naval Base, Portsmouth (HMNB Portsmouth) je jedna z troch námorných základní Royal Navy (ostatné sú HMNB Clyde a HMNB Devonport). Nachádza sa na východnom pobreží Portsmouthu severne od prielivu Solent a ostrova Wight. Základňa má najstaršie suché doky na svete a je domácou základňou 66% techniky Royal Navy. Na základni sa robia aktivity ako stavba a oprava lodí, námorná logistika, ubytovanie a stravovanie a služby (lekári, vzdelanie, sociálna starostlivosť) poskytované ministrom obrany. Je to najstaršia základňa Royal Navy, stala sa súčasťou jej histórie a obrany Britských ostrovov. Nachádza sa tu Portsmouthská historická lodenica, ktorá ponúka návštevníkom atrakcie ako Mary Rose, HMS Victory a HMS Warrior.
Veliteľ základne je komodor Jeremy Rigby.
Činnosť základne
Je to domov väčšiny lodí Royal Navy, rybárskych lodí a mínoloviek. Väčšina týchto lodí je súčasťou Portsmouthskej flotily.
Celkom je tu zamestnaných 17 200 ľudí.
Juraj Kolesár (1955)
doc. JUDr. Juraj Kolesár, CSc. (* 27. august 1955, Šternberk – † 29. máj 2011, Bratislava) bol slovenský právnik, vysokoškolský pedagóg a advokát. Bol prodekanom Právnickej fakulty Univerzity Komenského a odborníkom na trestné právo.
Životopis
Narodil sa v meste Šternberk v okrese Olomouc. V roku 1978 úspešne absolvoval štúdium práva na Právnickej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave. Ihneď po ukončení štúdia začal na tejto fakulte pracovať ako asistent. V tomto období tu pôsobil aj jeho otec prof. JUDr. Juraj Kolesár, DrSc., no na rozdiel od neho sa začal venovať trestnému právu na Katedre trestného práva. Následne sa stal odborným asistentom a začal sa špecializovať na trestné právo procesné a kriminalistiku. V roku 1980 absolvoval rigoróznu skúšku a získal titul doktor práv (JUDr.). Následne získal v odbore trestné právo titul kandidát vied (CSc.). V roku 1991 habilitoval v rovnakom odbore na docenta. V roku 2007 sa stal vedúcim Katedry trestného práva, kriminológie a kriminalistiky. Túto viedol až do roku 2011. Súčasne do roku 2009 pôsobil aj ako prodekan Právnickej fakulty Univerzity Komenského. Pôsobil aj v Právnickom ústave Ministerstva spravodlivosti. Bol členom redakcii viacerých odborných časopisov zameraných na kriminalistiku. Od roku 1993 bol taktiež členom Slovenskej advokátskej komory, kde sa okrem iného venoval aj odbornému časopisu Bulletin slovenskej advokácie. Bol aj členom predsedníctva Slovenskej advokátskej komory. 29. mája 2011 spáchal v Bratislave samovraždu. Pôsobil ako honorárny konzul Albánska.
Jeho manželka Ľubica Kolesárová, ktorá pracovala ako advokátska koncipientka, bol zavraždená v apríli 2013.
HMS Queen Elizabeth (R08)
HMS Queen Elizabeth je prvá lietadlová loď triedy Queen Elizabeth, najväčšia vôbec postavená loď pre Royal Navy Spojeného kráľovstva a schopná niesť až 40 lietadiel. Loď bola pomenovaná v júli 2014 súčasnou kráľovnou Alžbetou II. po Alžbete I., svoje testovanie na mori začala v júni 2017. HMS Queen Elizabeth bola do námornej služby uvedená 7. decembra 2017. Jej prvý veliteľ je komodor Jerry Kyd, bývalý veliteľ HMS Ark Royal a HMS Illustrious.
HMS Queen Elizabeth nemá katapulty ani pristávacie laná, ale je určená na operácie lietadiel typu V/STOL; typické krídlo bude zložené z viacúčelových lietadiel F-35B Lightning II a vrtuľníkov AgustaWestland AW101 (zvaných Merlin) určených pre letecké včasné varovanie a boj proti ponorkám. Dizajn je zameraný na flexibilnosť, bude môcť zapezpečiť 250 príslušníkov Kráľovskej námornej pechoty (Royal Marines). Je druhým plavidlom Royal Navy s menom Queen Elizabeth a domácim prístavom je HMNB Portsmouth. Očakáva sa, že na lodi tejto triedy by mohlo byť až 36 lietadiel F-35 a 6 vrtuľníkov.
Dejiny
Kýl lode bol položený 7. júla 2009.
30. októbra 2017 vyplávala z Portsmouthu poprvý krát za účelom druhej fázy testovania na mori na juhu a juhozápade Anglicka. Queen Elizabeth sa vrátila 21. novembra 2017, aby sa pripravila na oficiálny krst, ktorý sa mal uskutočniť 7. decembra 2017. V ten deň sa stala oficiálnou súčasťou Royal Navy. V plnej službe by mala byť od roku 2020.
Richard Thaler
Richard H. Thaler (* 12. september 1945, East Orange, New Jersey, USA) je americký ekonóm, profesor behaviorálnej ekonómie na Chicagskej univerzite.
V roku 2017 získal Cenu Švédskej ríšskej banky za ekonomické vedy na pamiatku A. Nobela za svoje aktivity na poli behaviorálnej ekonómie.
Vyštudoval Newark Academy, titul bakalára získal v roku 1967 na Case Western Reserve University, v roku 1970 promoval na University of Rochester, kde v roku 1974 získal doktorát s prácou The Value of Saving A Life: A Market Estimate.
Jeho druhou manželkou je France Leclercová, bývalá profesorka marketingu. Má tri deti z prvého manželstva.
Ľubomír Fogaš
doc. JUDr. Ľubomír Fogaš, CSc. (* 12. december 1950, Podolie) je slovenský právnik a vysokoškolský pedagóg. Bol poslancom Národnej rady Slovenskej republiky a podpredsedom vlády Slovenskej republiky pre legislatívu. Je spoluautorom Ústavy Slovenskej republiky.
Životopis
Narodil sa v obci Podolie v okrese Nové Mesto nad Váhom. V roku 1974 úspešne absolvoval právo na Právnickej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave. O rok neskôr získal po vykonaní rigoróznej skúšky titul doktor práv (JUDr.). Súčasne začal pracovať na Katedre občianskeho práva Právnickej fakulty Univerzity Komenského ako asistent (neskôr odborný asistent a nakoniec vedúci katedry). V roku 1981 získal titul kandidát vied (CSc.). V roku 1985 habilitoval na docenta v odbore občianske právo. V roku 2004 sa stal tzv. mimoriadnym profesorom. Bol tiež členom vedeckej rady Právnickej fakulty Univerzity Komenského.
Je členom Slovenskej advokátskej komory. Bol členom komisie Slovenskej národnej rady pre prípravu Ústavy Slovenskej republiky a členom komisie pre prípravu Listiny základných práv a slobôd. Je považovaný za jedného zo spoluautorov slovenskej ústavy. Pôsobil taktiež v redakciách viacerých odborných časopisov. Bol viceprezidentom Parlamentného zhromaždenia Rady Európy. Pôsobil aj ako predseda rozhodcovského súdu Slovenskej obchodnej a priemyselnej komory.
Politická činnosť
Po ukončení vysokej školy vstúpil do KSČ. Následne bol členom Strany demokratickej ľavice. V roku 1990 bol zvolený za poslanca Slovenskej národnej rady. V roku 1992 bol zvolený za poslanca Národnej rady Slovenskej republiky. Zvolený bol taktiež v obdobiach 1994 – 1998 a 1998 – 2002. V roku 1998 sa stal podpredsedom vlády Slovenskej republiky pre legislatívu a predsedom Legislatívnej rady vlády.
Juraj Kolesár (1929)
prof. JUDr. Juraj Kolesár, DrSc. (* 23. marec 1929, Poša – † 30. január 2003, Bratislava) bol slovenský právnik a vysokoškolský pedagóg. Patril medzi popredných odborníkov na tzv. roľníckodružstevné právo, pracovné právo týkajúce sa pracovnoprávnych vzťahov v rámci poľnohospodárskych družstiev a právo sociálneho zabezpečenia.
Životopis
Narodil sa v obci Poša v okrese Vranov nad Topľou. Gymnázium navštevoval v Michalovciach. V roku 1952 úspešne absolvoval štúdium práva na Právnickej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave (v tej dobe sa nazývala Slovenská univerzita). Po ukončení štúdia začal pracovať na Krajskom národnom výbore v Prešove. Po krátkom čase sa presunul do Bratislavy, kde začal pracovať na Povereníctve vnútra. Po jeho zrušení sa v roku 1960 presunul na Právnickú fakultu Univerzity Komenského, kde začal pracovať ako pedagóg na Katedre správneho práva. Tu sa začal zaoberať vývinom tzv. roľníckodružstevného práva. Aj vďaka jeho činnosti tak vznikla v roku 1965 Katedra pracovného a roľníckodružstevného práva. Na tejto katedre sa začal venovať právu sociálneho zabezpečenia. V roku 1965 získal titul kandidát vied (CSc.). O dva roky neskôr habilitoval na docenta. V roku 1980 ho prezident Gustáv Husák vymenoval za profesora v odbore roľníckodružstevné právo. V roku 1981 sa stal vedúcim Katedry pracovného práva a roľníckodružstevného práva. Na tomto poste zotrval do roku 1991. V roku 1986 získal titul doktor vied (DrSc.). Na Právnickej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave pôsobil aj ako prodekan. Bol tiež členom viacerých poradných komisii na Ministerstve poľnohospodárstva a výživy Slovenskej socialistickej republiky.
Jeho syn doc. JUDr. Juraj Kolesár, CSc. pracoval až do svojej smrti na Katedre trestného práva, kriminológie a kriminalistiky Univerzity Komenského v Bratislave.
Motorový rušeň 750.7
Motorový rušeň 750.7 je dieselelektrický rušeň, ktorý vznikol rekonštrukciou pôvodných strojov radov 750 a 753 spoločnosťou CZ LOKO pre České dráhy. Pri modernizácii je vykonaná náhrada pôvodného spaľovacieho motora novším, upravené sú aj celé pohonné agregáty a rekonštruované stanovištia rušňovodiča. V rozmedzí rokov 20102012 vzniklo 19 strojov, určených predovšetkým pre dopravu rýchlikov a osobných vlakov.
Technické riešenie
Lokomotíva je celkovo opravená. Zachovaný bol hlavný rám, skriňa lokomotívy, kabíny rušňovodiča a pojazd vrátane podvozkov. Hlavným prvkom modernizácie je remotorizácia dosadením nového naftového motora Caterpillar 3512C HD namiesto pôvodného agregátu ČKD K 12 V 230 DR, a náhrada trakčného dynama alternátorom Siemens s usmerňovačom. Modernizáciou prechádza takmer celá strojovňa, je dosadený aj nový vykurovací alternátor Siemens, nové pomocné pohony, nová elektroinštalácia a vzduchotechnika, novo je dosadená elektrodynamická brzda. Kompletná rekonštrukcia prebehla aj v oblasti stanovíšť rušňovodiča, ktoré sú vybavené klimatizáciou, digitálnym regulátorom, mikrovlnnou rúrou, rádiovým systémom TRS VS 67 a ďalšími novými prvkami. Vďaka dosadeniu UIC zásuviek sú lokomotívy schopné prevádzky vo dvojiciach (na kábel viacnásobného riadenia) a časť strojov bola upravená na ovládanie z riadiacich vozňov. Tiež umožňujú diaľkovo ovládať dvere prívesných vozidiel podporovaných typov.
Stroj 750.703 vznikol z lokomotívy radu 753, vybavenej parným vykurovacím zariadením. Oproti ostatným strojom, vzniknutým z radu 750, muselo naň byť elektrické vykurovanie dosadené kompletne nové.
Všetky lokomotívy boli v rámci rekonštrukcie nalakované do modrého korporátneho náteru Českých dráh (v štýle Najbrt), od čísla 712 v jeho vylepšenej novšej verzii.
Prevádzka
Od nového cestovného poriadku 2012/2013 boli lokomotívy nasadené do vozby rýchlikov Praha - Rakovník, kde sú prevádzkované vo vratnej súprave spolu s riadiacim vozidlom radu 80-29.2 a vagónmi Bdtn. Zatiaľ čo na trasu Praha - České Budějovice, kde ich prevádzka začínala, bol pravidelne nasadzovaný iba jediný pražský stroj 750.705 na dvoch pároch rýchlikov týždenne. Po troch rokoch bol tento výkon pre neefektivitu zrušený (prevzali ho motorové vozidlá radu 842) a stroj 750.705 prešiel do Brna. V tom istom cestovnom poriadku novo začal jazdiť rovnaký stroj 750.705 na osobných vlakoch na trase České Budějovice - Nové Údolí v letnom období od 27. apríla do 14. septembra (prvýkrát 11. júna). Aj tu sa už neobjaví a sezónne vlaky na Šumave sú od roku 2015 plne v réžii budějovického radu 754.
V súčasnosti tak lokomotívy slúžia vo vozbe zrýchlených vlakov a rýchlikov na ramenách: Medzi rokmi 2013-2015 aj na osobných vlakoch:
Motorový rušeň 756
Motorový rušeň 756 je označenie modernizovaného radu zastaraných a nehospodárnych rušňov 750 a 753. Pre slovenského dopravcu Železničná spoločnosť Cargo Slovakia ju realizoval podnik ŽOS Zvolen v licencii českej spoločnosti CZ LOKO. Modernizácia začala na základe pozitívnych referencií z prevádzky rekonštruovaných strojov v Česku a Taliansku. Rušeň je v mnohých rysoch zhodný s českými radmi 753.7 a 755, čo je dané licenčnou výrobou.
Technické riešenie
Do týchto rušňov bol inštalovaný nový motor Caterpillar, ktorý sa vyznačuje menšou spotrebou paliva a menšou údržbovou náročnosťou, než pôvodný motor ČKD. Nový je aj trakčný alternátor a väčšina ďalších konštrukčných celkov, vrátane klimatizovaných stanovíšť rušňovodiča. Pôvodná zostala rušňová skriňa, rám a podvozky aj s pôvodnými trakčnými elektromotormi, záveskové vypruženie bolo nahradené pryžokovovými stĺpikmi. Viacnásobné riadenie umožňuje ovládať dva rušne z jedného stanovišťa.
Prevádzka
Rekonštruované rušne radu 756 sú určené výhradne pre vozbu nákladných vlakov v traťovej službe. Dobré výsledky prináša nový spaľovací motor, vyznačujúci sa oproti pôvodnému agregátu ČKD úspornou a ekologickou prevádzkou a tiež až o 10% nižšou údržbovou náročnosťou oproti rušňom v pôvodnom stave. Prvý rušeň 756.001 bol dokončený koncom roka 2008 a potom odovzdaný ku skúškam, ktoré sa odohrali na okruhu v Cerheniciach. Následne bola odovzdaná do depa Zvolen na ďalšie testovanie, ktoré dopadlo s dobrým výsledkom. Do roku 2010 bolo prestavaných celkom desať rušňov, ktoré sú nasadené vo dvojiciach v ťažkej nákladnej doprave predovšetkým na hlavnej trati Zvolen - Košice so zájazdom do Žiliny, Vrútok a ďalších destinácií. Hoci sa rušne osvedčili, ďalej rekonštrukcie nepokračovali a dopravca ZSCS stále vo veľkej miere používa v traťovej službe staršie rušne radov 751 a 752.
Prvá ópiová vojna
Prvá ópiová vojna (označovaná tiež prvá anglicko-čínska vojna) prebiehala v rokoch 1839 až 1842 medzi Spojeným kráľovstvom a čínskou mandžuskou dynastiou Čching. Vojna začala dňa 25. augusta 1839 bitkou pri Kau-lune a bola ukončená mierovou zmluvou uzatvorenou pri Nankingu dňa 29. augusta 1842. Jej príčinou bol spor o legalizáciu obchodu s ópiom v Číne, otvorenie čínskych prístavov západným obchodníkom a nastolenie rovných diplomatických stykov medzi britskými zástupcami, obchodníkmi a cisárskou Čínou. Briti v nej potvrdili materiálnu i profesionálnu prevahu v boji na súši i na mori a dosiahli rozhodné víťazstvo, ktoré zúročili radom veľmi výhodných mierových zmlúv.
Vojna je často interpretovaná ako ukončenie čínskej obchodnej aj kultúrnej izolácie a počiatok modernej čínskej histórie. Jej dôsledky zásadným spôsobom ovplyvnili vzťahy Číny k západným štátom na niekoľko desaťročí.
Britský obchod s Čínou
Prvá anglická loď doplávala do Číny už v roku 1626 a do konca 18. storočia Briti prostredníctvom Východoindickej spoločnosti, ktorá mala na základe rozhodnutia britského parlamentu monopol na obchod s Čínou až do roku 1834, prakticky ovládli všetok čínsky zahraničný obchod.
Od roku 1757 bol čínsky obchod s cudzincami obmedzený cisárskym dekrétom iba na prístav v Kantone, kam od roku 1715 pravidelne priplávali britské lode. Zo strany čínskej štátnej správy bol obchod fakticky veľmi limitovaný a obmedzovaný. V roku 1702 bol z Pekingu menovaný jediný kantonský kupec, ktorý mal realizovať všetky transakcie s cudzincami a kantonské obchodné domy mohli do styku s cudzincami prísť iba jeho prostredníctvom, čo vytváralo značný priestor pre korupciu.
Britskí obchodníci tieto podmienky považovali za ťaživé a nevýhodné, a preto sa britská vláda snažila s Pekingom nadviazať diplomatické styky s cieľom dosiahnuť recipročnú extrateritorialitu a otvorenie ďalších prístavov pre zahraničný obchod. Prvý britský vyslanec, ktorý sa stretol s cisárom Čchien-lungom, bol lord George Macartney, avšak jeho misia bola diplomaticky úplne neúspešná. Výrazne ekonomicky aj technicky zaostalí Číňania považovali naďalej Britov za "červených barbarov" a správali sa k nim ako k obyvateľom susedných podrobených vazalských štátov. Snáď jediným úspechom lorda Macartneyho bolo, že nebol prinútený podrobiť sa pred cisárom ponižujúcemu rituálu kou-tou pri ktorom musel vyslanec podriadených krajiny na znamenie pokory trikrát udrieť hlavou o zem v štyroch smeroch. Úspešná nebola ani misia ďalšieho britského vyslanca, lorda Williama Amhersta, ktorý do Číny dorazil v roku 1816 s cieľom získať osobné záruky cisára, že dohliadne na potrestanie skorumpovaných kantonských úradníkov.
Britský obchod navyše zaťažovala aj skutočnosť, že Briti (ani iní cudzinci) neboli schopní Číňanom za čaj a hodvábne látky ponúknuť dostatočne lukratívnu komoditu. Vlnené látky, tradičný britský vývozný artikel, sa ukázali v Číne prakticky nepredajné. Tento problém nevyriešil ani dovoz kožušín a tuleních koží, lebo tulene boli čoskoro na hlavných loviskách takmer vyhubené a zdroj zisku tak bol rýchlo vyčerpaný.
Ópium
Artiklom, ktorý nakoniec Britom pomohol vyrovnať obchodnú bilanciu, sa stalo ópium. Táto droga sa v Číne stávala rýchlo veľmi obľúbenou a rástol počet Číňanov, ktorí trpeli závislosťou na morfíne. V roku 1835 ich podľa odhadov mohlo byť už cez dva milióny. Pre Východoindickú spoločnosť sa obchod s ópiom stal zdrojom vysokých ziskov, pretože monopolne ovládala produkciu bieleho maku (rastliny, z ktorej sa droga vyrába) v Bengálsku a v Biháre, a tiež preto, že ópium bola jediná cudzia komodita, za ktorú boli Číňania ochotní platiť v hotovosti. Na tom profitovala najmä britská firma Jardine, Matheson & amp; Co., ktorá sa čoskoro stala hlavným importérom ópia.
Protiopatrenia
Boj s korupciou a pašovaním ópia zo strany štátnych čínskych úradov sa výraznejšie zaktivoval až 30. decembra 1838, kedy bol do mimoriadne zriadenej funkcie vysokého cisárskeho komisára menovaný neúplatný Lin Ce-sü, ktorý už v boji s ópiom slávil v predchádzajúcich rokoch viaceré úspechy. Do Kantonu prišiel 10. marca 1839 a okamžite začal konať. Predovšetkým vykonal rozsiahlu raziu na čínskych fajčiarov ópia a viac ako dvetisíc osôb uväznil. Nariadil tiež všetkým cudzím obchodníkom vydať všetky zásoby ópia, pričom ďalší import mal byť trestaný smrťou. Takto Lin zabavil a na mieste zničil 20 283 debien ópia v celkovej trhovej hodnote 2-3 miliónov libier. Dal tiež zatknúť britského obchodníka, Lancelota Denta, ktorého sa (podľa niektorých historikov) chystal pre výstrahu popraviť. Tomu však zabránil energický britský superintendent v Kantone, kapitán Charles Elliot, ktorý prenikol čínsku blokádou a vzal Denta pod svoju právnu ochranu. Nehodlal totiž pripustiť, aby britskí občania boli podrobovaní čínskej jurisdikcii v ktorej stále hralo veľkú úlohu mučenie a kde bujnela všadeprítomná korupcia. K tomu je ešte nutné pripočítať skutočnosť, že svedectvo Číňana malo pred súdom oveľa väčšiu váhu ako svedectvo západného "barbara".
V máji 1839 vydal Peking úplne nový a oveľa prísnejšie edikt vzťahujúci sa na fajčiarov a pašerákov ópia. Cudzí dovozcovia mali byť potrestaní sťatím a čínski priekupníci uškrtením.
Vojna
12. júla 1839 došlo k incidentu pri ktorom bol v zrážke s britskými námorníkmi zabitý Lin Wej-si, čínsky poddaný. Komisár Lin Ce-sü požadoval na kapitánovi Elliotovi vydanie vinníkov, ale britský superintendent z už spomínaných dôvodov toto odmietol. V reakcii na to dal čínsky komisár zastaviť všetky dodávky potravín pre Britov, ktorí sa stiahli z Kantonu do Macaa, portugalskej enklávy, čo viedlo k vyhroteniu celej situácie. Kapitán Elliot sa 4. septembra rozhodol využiť tri ozbrojené lode, ktoré mal k dispozícii (kuter Luisa, pinasa Volage a škuner Pearl) a získať zásoby potravín a vody silou. Po krátkom stretnutí s archaickými čínskymi vojnovými džunkami britské lode prerazili blokádu a ostreľovaní pobrežnými batériami sa Briti zmocnili životne dôležitého proviantu. Tento stret vstúpil do dejín ako bitka pri Kau-lune.
Správy o incidente sa doniesli aj do Londýna a britský parlament rýchlo rozhodol o vyslaní expedičných vojenských síl, ktoré sa podarilo presadiť predovšetkým vďaka obchodníkom zainteresovaným na čínskom obchode.
Komisár Lin Ce-sü tušil, že čoskoro dôjde k otvorenému vojenskému stretnutiu a tak začal zbierať všetky sily, ktoré mal k dispozícii. Z dedinčanov z okolia Kantonu začal organizovať a vyzbrojovať milíciu a od januára 1840 vybavil pevnosti v ústí Perlovej rieky 200 modernými dovezenými delami. Pre svoje služby získal aj akéhosi Američana, ktorý sa vo zlievarni vo Fa-šanu podieľal na výrobe diel pre čínske vojsko. Od americkej firmy Delano zakúpil komisár Lin aj prvú modernú loď, ktorú dal vyzbrojiť 38 delami, dovezenými zo Singapúru. Potom dal Britom ultimátum: buď sa podrobia a budú obchodovať za ním stanovených podmienok, alebo budú vyhostení z Číny. Vážnosť svojich slov potvrdil aj presunutím flotily admirála Kuana, ktorá čítala 15 vojnových džuniek a 14 zápalných lodí, do ústia Perlovej rieky.
Kapitán Elliot však neustúpil a podporený správou, že britské intervenčné sily sa už blížia z Indie, zviedol s Číňanmi bitku pri Čchuen-pi, ktorá trvala necelú hodinu a potvrdila absolútnu britskú prevahu v taktike, výcviku a disciplíne. Tri čínske džunky boli potopené, niekoľko z nich bolo zničených explóziou skladiska strelného prachu a ďalšie boli vážne poškodené.
Ako odpoveď na tento stret dal komisár Lin zastaviť obchodovanie s Britániou úplne a "navždy", čoho využili predovšetkým Američania, ktorí vyexportovali väčšinu čaju, pôvodne určeného Britom.
9. júna 1840 dorazila ku Kantonu prvá ozbrojená loď jej veličenstva, fregata HMS Alligator, a po nej nasledovala intervenčná britská flotila na čele s tromi radovými loďami so 74 delami (HMS Melville, HMS Wellesley a HMS Blenheim), nasledovaná dvoma fregatami I. triedy so 46 delami (HMS Druid a HMS Blonde), piatimi fregatami s 28 delami a ôsmimi korvetami a brigami. K týmto námorným silám sa pridali aj 4 nové ozbrojené kolesové parníky v majetku Východoindickej spoločnosti. Na palubách 28 transportných lodí bolo celkom 3 600 vojakov. Veliteľom tejto flotily bol admiralitou ustanovený kontraadmirál George Elliot, bratranec Charlesa Elliota. Pozemným expedičným silám velil generál sir Hugh Gough.
Briti dobyli najprv ostrov Čou-šan neďaleko Šanghaja a 11. augusta 1840 zakotvili pred pevnosťami v Ta-ku. V tom čase sa k cisárovi dostal list s britskými požiadavkami, čo viedlo k odvolaniu komisára Lin Ce-süa, ktorý bol Pekingom obvinený z vyprovokovania konfliktu. Číňania potom ponúkli mierovú zmluvu, ktorá sa však Britom zdala neuspokojivá. Požadovali predovšetkým väčšiu vojnovú náhradu a otvorenie viac prístavov pre zahraničný obchod, a tak na jar roku 1841 boli obnovené vojnové operácie. V auguste priplávalo ďalších 36 lodí a v zime roku 1842 Briti ovládli Hongkong a zmocnili sa aj prístavu Ning-po. Ten sa Číňania síce na jar pokúsili dobyť späť, ale ich útok úplne stroskotal. 19. júna dobyli Briti aj Šanghaj a v auguste 1842 sa objavili pred bránami Nankingu. Až vtedy cisár pristúpil na ďalšie rokovania, ktoré viedli k ustanoveniu nových mierových zmlúv.
Mier
29. augusta 1842 bol na palube britskej radovej lode HMS Cornwallis uzavretý mier, ktorý sa pre Britániu stal jedným z najvýhodnejších. Dosiahla v ňom otvorenie piatich čínskych prístavov (Guangzhou, Šanghaj, Sia-men, Fu-čou a Ning-po) v ktorých smeli pôsobiť britskí konzuli. Bol zrušený monopol Kohong a Čína sa zaviazala zaviesť jednotnú 5% colnú tarifu na všetok dovážaný tovar. Briti získali exteritoriálnu súdnu právomoc a dostali čínsky záväzok splátky celkovo 21 miliónov libier ako vojnových reparácii. Číňania ich tiež museli prestať považovať za barbarov a sľúbili, že s nimi budú jednať ako s rovnocennými partnermi, a že sa Briti nebudú musieť podrobovať ponižujúcemu ceremoniálu kou-tou. Jediný cieľ britskej intervencie, ktorý nebol dosiahnutý, bola legalizácie obchodu s ópiom, ktorú Číňania zásadne odmietli.
Kultúrne odkazy
O tomto konflikte pojednáva čínsky historický film Ópiová vojna z roku 1997.
ŽOS Zvolen
Železničné opravovne a strojárne Zvolen, a.s (ŽOS Zvolen a. s.) je slovenská akciová spoločnosť zameraná na opravy lokomotív a ďalších železničných koľajových vozidiel, revízie, servis a údržbu železničných a koľajových vozidiel, ako aj ich prestavby a modernizácie, výrobu a opravy podvozkov, opravy rôznych typov spaľovacích motorov, brzdových komponentov, dvojkolesí ako aj  kompletnej elektroinštalácie.
Obchodná spolupráca sa opiera o spoluprácu s najdominantnejšími partnermi, ktorými sú ŽSR, Železničná spoločnosť CARGO Slovakia a Železničná spoločnosť Slovensko, a. s., ČD, a. s., ČD Cargo, pre ktorých sa realizuje rozhodujúca časť produkcie firmy. Komerčné aktivity firmy sa rozširujú aj na európske teritóriá - prevažne do krajín EÚ, kam sú exportované komponenty a zvárané konštrukcie pre výrobcov vozidiel zo železničnej a inej oblasti. K ďalším stálym partnerom ŽOS Zvolen, a.s. patria spoločnosti Škoda Vagónka Ostrava, Solaris, USS Košice, TSS Grade, Slovnaft Bratislava, Kolprem, ID Woroclaw, Grupa Azoty, Rail Polska, Orlen, CTL.
Zameranie
Spoločnosť sa špecializuje na opravy železničných koľajových vozidiel a ich agregátov, modernizácie koľajových vozidiel, technológie spojené s ich opravami (lisovanie dvojkolesia nápravy a obruče, opracovanie a vyvŕtavanie skríň motorov), opravy naftových motorov (ČKD, LIAZ) a iné.
Realizuje sa tu aj povrchová úprava (tryskanie, lakovanie a sušenie) ŽKV do dĺžky 25 m, neželezničné vozidlá, výroba elektrických rozvádzačov a výroba, projektovanie, prehliadka, údržba, opravy, montáže, rekonštrukcie elektrických zariadení bez obmedzenia napätia.
Château de la Madeleine
náhľad|Château de la Madeleine náhľad|Vstupná brána hradu náhľad|Donžon Château de la Madeleine (slov. Magdalénin hrad) je hrad, ktorý sa nachádza v obci Chevreuse v departemente Yvelines, vo Francúzsku. Hrad sa vypína nad Chevreuseskym údolím. Je dobre zachovaný, patrí medzi malý počet stredovekých pevností regiónu Île-de-France, ktoré sa dochovali v uspokojivom stave.
Polymédes z Argosu
náhľad|Sochy Kleobia a Bitóna od sochára Polyméda z Argosu, Archeologické múzeum v [[Delfy|Delfách]] Polymédes bol grécky sochár v 6. storočí pred Kr. Sochár Polymédes pochádzal z Argosu, činný bol pravdepodobne v prvej polovici 6. storočia pred Kr. Od starovekých autorov sa o ňom nezachovala správa. V rokoch 1893 a 1894 sa však počas vykopávok v Delfách v blízkosti Aténskej pokladnice (boli to menšie stavby v podobe chrámu, kde vystavovali obetné dary jednotlivé mestá Grécka. ) našli dve mramorové sochy v nadživotnej veľkosti (podstavec druhej našli v roku 1907 v blízkosti námestia, v stene rímskych kúpeľov), ktoré zobrazovali mýtických bratov Kleobia a Bitóna (píše o nich grécky historik Herodotos ). Svojim stvárnením pripomínajú sochy kúrov.
Obe sochy, datované do roku 580 pred Kr., boli identifikované podľa poškodených nápisov, z ktorých prvý (na soche Kleobida) uvádza, že ju zhotovil Polymédes z Argosu.
Dolina Rybiego Potoku
Dolina Rybiego Potoku (Dolina Rybieho potoka,, ) je jedna z hlavných odnoží Bielovodskej doliny, ktorá sa oddeľuje od Doliny Roztoki a smeruje pod Mengusovské štíty a Rysy na poľskej strane Vysokých Tatier.
Poloha
Zaberá plochu a je približne  dlhá. Z pravej strany ju ohraničuje Opalone (zalesnený a trávnatý chrbát vybiehajúci z Opalonego Wierchu) a Miedziane. Jej záver vytvárajú Mengusovské štíty, cez ktoré prechádza štátna hranica so Slovenskom až na Rysy. Tu sa obracia na sever k Veľkému Žabiemu štítu cez Malý Žabí štít a Sedem Granátov. Má jedinú bočnú dolinku – Dolinu za Mnichem. Ostatné jej časti vytvárajú obrovské kotly: Kocioł Morskiego Oka, Czarnostawiański Kocioł, Kocioł pod Rysami, ktorý uzatvára na severe Bula pod Rysami. Okrem týchto vysokopoložených kotlov pod hlavným hrebeňom, kadiaľ vedie štátna hranica, je Mięguszowiecki Kocioł a Kocioł Czarnego Stawu. Na dne doliny sú dve plesá – Morské oko a Czarny Staw pod Rysami. Z Morského oka vyteká Rybi Potok, ktorý vteká do Białky (Bielej vody). Pod Morským okom potok vytvára tri malé plieska Rybie Stawki (Małe Morskie Oko, Żabie Oko a Małe Żabie Oko). Na moréne Morského oka stojí veľká turistická chata, ktorá nesie meno Stanisława Staszica.
Príroda
Dolinu vyformoval ľadovec. Zanechal po sebe morény, kotly, príkre svahy a vyhladené skaly. V doline sa nachádzajú všetky pre Vysoké Tatry charakteristické vegetačné poschodia. Veľmi cenné a zachované sú smrekové porasty. V doline je pestrá flóra, ktorá pozostáva z približne 350 druhov cievnatých rastlín, z ktorých približne 170 druhov sa zaraďuje medzi vysokohorské. V doline možno stretnúť raticovú zver, medvede, svište a kamzíkov.
Turistika
Dolina je obľúbeným cieľom turistov. Turistické trasy vedú na turistickú chatu i ku Morskému oku. Od nej cez chrbát Opalonego do Doliny Pięciu Stawów Polskich. Rovnako okolo Morského oka nad Czarny Staw a ďalej na Rysy alebo cez Kazalnicę na Mengusovské sedlo, cez Dolinu za Mnichem na Chałubińského bránu alebo cez Szpiglasowu Przełęcz a ďalej do Doliny Pięciu Stawów Polskich. Morské oko spája cez Lysú Poľanu cesta zo Zakopaným
Tibor Alexy
Tibor Alexy (* 22. júl 1929, Padarovce) je slovenský architekt, urbanista. Predstaviteľ Slovenskej urbanistickej školy.
Pedagogicky pôsobil v rámci predmetu Vývoj stavby miest, ktorému vtlačil osobitý ráz a novodobú interpretáciu. Zameriaval sa aj na problematiku urbanistickej rekonštrukcie, kde výsledky vlastného vedeckého bádania nových teórií priamo aplikoval v tvorivej praxi. Je autorom teórie vývoja a štrukturálneho pretvárania urbánneho prostredia. Výsledky tohto skúmania sa v podobe publikácií Rekonštrukcia sídel a Vývoj a premena ur- banistickej štruktúry premietli aj do študijnej literatúry a procesu vzdelávania. Viedol ateliérovú tvorbu a diplomový projekt. Osobitný bol najmä jeho prínos v oblasti metodiky ateliérovej tvorby, kde presadzoval formovanie konceptu prostredníctvom pracovného modelu.
Tibor Alexy je súčasťou trojice urbanistov - pod skratkou AKT - uznávanej aj v zahraničí (Tibor Alexy, Ján Kavan a Filip Trnkus).
Filip Trnkus
Filip Trnkus (* 30. máj 1938, Veľké Kozmálovce) je slovenský architekt, urbanista. Predstaviteľ Slovenskej urbanistickej školy.
Odbornú platformu užšie špecializuje na problematiku kompozície s praktickým dosahom na súdobú urbanisticko-architektonickú tvorbu, v jej obsahovej a výrazovo estetickej interpretácii. Príspevkom k teoretickým poznatkom je definovanie kompozičného skeletu urbanisticko-architektonického súboru a prezentovanie metodiky hodnotenia indikátorov kvality obrazových scenérií urbanistických priestorov.
V pedagogickej činnosti koncipoval osnovu a zabezpečoval prednášky pre študijný predmet Urbanistická kompozícia v I. a II. stupni štúdia, viedol ateliérovú tvorbu a diplomové práce. K študijným predmetom napísal skriptá Urbanistická kompozícia, Urbanistická tvorba (spoluautor Ján Kavan) a celoštátnu učebnicu Urbanistický priestor (spoluautor Ján Kavan) vo vydavateľstvách ALFA Bratislava, STNL Praha.
Filip Trnkus je súčasťou trojice urbanistov - pod skratkou AKT - uznávanej aj v zahraničí (Tibor Alexy, Ján Kavan a Filip Trnkus).
Je najdlhším odborným asistentom profesora Emanuela Hrušku.
Motorový rušeň 770/771
Motorový rušeň radu 770 bola pod pôvodným označením T 669.0 dodávaná lokomotíva ČKD Praha a podnikom Strojárske a metalurgické závody Dubnica nad Váhom (SMZ) pre potreby Československých štátnych dráh a priemyselných podnikov v Československu. Prototyp bol vyrobený v roku 1963, sériová výroba prebiehala v rokoch 1967 až 1969. Dodatočne bolo potom ešte vyrobených 10 rušňov na široký rozchod opäť v ČKD, a to roku 1983.
Vývoj a výroba
Impulzom pre vývoj a výrobu rušňov nového radu T669.0 (770) sa stala citeľná absencia výkonných motorových lokomotív určených pre ťažkú ​​posunovaciu službu, pre ktorú nemali lokomotívy T435.0 (720) a T 458.1 (721) postačujúci výkon. Tri prototypy novej rušňovej rady T669.0 boli vyrobené v roku 1963 - jedna lokomotíva bola normálnerozchodná a dve širokorozchodné pre rozchod 1 520 mm, vybavené centrálnym spriahadlom. Sériová výroba prebiehala v rokoch 1967 až 1969 v závodoch ČKD Praha a SMZ Dubnica nad Váhom. Roku 1968 bola v SMZ Dubnica vykonaná skúšobná rekonštrukcia uloženia skrine na rámoch podvozkov. Takto rekonštruovaná lokomotíva sa stala prototypom novej rady T 669.1 (771), sériovo vyrábanej v rokoch 1969 až 1972. V rovnakom závode boli tiež novo vyrábané širokorozchodné verzie týchto rušňov, značené ako T 669.5 (dnes 770.8) a T 669.51 (771.8). Rušne týchto sérií sú počtom cca 8 000 kusov dosiaľ najpočetnejšou sériou rušňov, vyrobených na území vtedajšieho Československa. Rušne sa totiž dodávali aj pre ZSSR, Poľsko, Albánsko, Irak, Sýriu a Indiu.
Prevádzka
Rušne radov 770 a 771 sú určené pre ťažké staničné posuny a nákladné preťahy. Ich širokorozchodné verzie pre ČSD boli určené pre východoslovenské prekladiská. V dnešnej dobe ČD rušne radu 770 rušia a predávajú ich do šrotu a priemyslu. Dôvodom je ich značná hmotnosť a trojnápravové podvozky so značnými deformačnými účinkami na trať.
Elektrická časť
Trakčný generátor je jednosmerný stroj typu TD 802 B, ktorý napája šesť jednosmerných štvorpólových trakčných motorov TE 006. Na reguláciu výkonu spaľovacieho motora je určený združený regulátor, umožňujúci regulovať výkon v 8 stupňoch, radených polkruhovým riadiacim kontrolórom. Rušeň umožňuje riadenie dvoch spriahnutých lokomotív z jedného stanovišťa. Rušeň je vybavený sklzovou ochranou, ktorú zaisťujú sklzové relé. Zdrojom elektriny pre palubnú sieť je batéria NKS 150 s kapacitou 150 Ah, napájaná zo siete s napätím 110 V. Vlakový zabezpečovač je typu LS IV.
Ján Kavan
Ján Kavan (* 31. júl 1934, Mříčná† 24. marec 2017, Bratislava) bol slovenský architekt, urbanista. Predstaviteľ Slovenskej urbanistickej školy.
Ťažiskovo sa venoval problematike mestských centier a funkčno-prevádzkovým koncepciám urbanisticko-architektonických súborov. V oblasti výskumu výrazne prispel k integrálnemu chápaniu obsahových a výrazových stránok urbanistických súborov na báze polyfunkčnosti.
Pedagogicky pôsobil v prvom aj druhom stupni štúdia, prednášal, viedol ateliérovú tvorbu a diplomový projekt so zameraním na tvorbu architektonicko-urbanistických súborov. Spracoval osnovy a metodiku výučby predmetu Zonálne štruktúry, ku ktorému pripravil aj študijnú literatúru Zonálne štruktúry a Urbanistická tvorba (spoluautor Filip Trnkus). Spolu s F. Trnkusom zostavil vysokoškolskú učebnicu Urbanistický priestor, ktorú vydala ALFA Bratislava a SNTL Praha.
Ján Kavan je súčasťou trojice urbanistov – pod skratkou AKT – uznávanej aj v zahraničí (Tibor Alexy, Ján Kavan a Filip Trnkus).
František Mestitz
prof. JUDr. František Mestitz (* 28. jún 1904, Roudnice nad Labem – † 21. júl 1994, Frankfurt nad Mohanom ) bol právnik a vysokoškolský pedagóg. Bol prvým profesorom pracovného práva na území Slovenska a popredným odborníkom na toto právne odvetvie. V rokoch 1950 až 1952 bol dekanom Právnickej fakulty Univerzity Komenského.
Životopis
Narodil sa v meste Roudnice nad Labem v okrese Litoměřice. Už čoskoro sa aj s rodinou presťahoval do Viedne, kde v roku 1928 ukončil Právnickú fakultu Viedenskej univerzity. V tom istom roku sa presunul do nemeckého mesta Frankfurt nad Mohanom, kde začal pracovať na miestnej Právnickej fakulte Frankfurtskej univerzity ako asistent. Tu boli jeho profesormi významní právnici ako Hans Kelsen, či Hugo Sinzheimer, ktorý je považovaný za jedného zo zakladateľov pracovného práva. Práve pod vplyvom profesora Sinzheimera sa začal zameriavať na pracovné právo. V tomto odbore habilitoval v roku 1930 vo Frankfurte nad Mohanom na docenta. V roku 1933 sa vrátil do Česko-Slovenska. Následne sa aj v Bratislave už na Právnickej fakulte Univerzity Komenského stal docentom. Zároveň sa stal vedúcim Katedry štátneho a správneho práva. V roku 1950 sa stal dekanom Právnickej fakulty Univerzity Komenského. V tejto funkcii zotrval do roku 1952, kedy bol zároveň vymenovaný za profesora v odbore správne a pracovné právo. V tomto roku však došlo k jeho vylúčeniu z KSČ, čo súčasne znamenalo ukončenie jeho pedagogického pôsobenia na Univerzite Komenského. V nasledujúcich rokoch pracoval v rôznych podnikoch. Na Právnickú fakultu Univerzity Komenského sa vrátil až po rehabilitácii v roku 1964. Už v roku 1965 sa stal vôbec prvým vedúcim Katedry pracovného a roľníckodružstevného práva. Vďaka uvoľneniu pomerov v krajine sa mu v roku 1968 podarilo prednášať na rôznych univerzitách v Európe. Po začiatku normalizácie musel z Univerzity Komenského opätovne odísť. V roku 1973 tak odišiel do Západného Nemecka. Okrem pôsobenia na vysokej škole bol tiež členom Legislatívnej komisie federálneho Ministerstva práce ČSSR, radil členom Legislatívnej rady federálnej vlády ČSSR a pod. V roku 1994 zomrel vo Frankfurte nad Mohanom, kde až do svojej smrti aktívne písal práce zamerané na pracovné právo.