cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kostol svätého Ladislava (Necpaly)
Interiér
Najvzácnejšou pamiatkou sú zachované fresky v sanktuáriu, ako aj na povale kostola. Predpokladá sa, že fresky sa nachádzajú aj pod maľovkou v lodi kostola, podrobný umelecko-historický prieskum však nebol vykonaný. Tieto fresky boli vyhlásené nariadením vlády Slovenskej republiky z 11. júna 1991, spolu s freskami v iných kostoloch, ako súbor stredovekých nástenných malieb za národnú kultúrnu pamiatku.
Súčasťou interiéru bola gotická socha Madony, ktorá bola začiatkom 20. storočia prevezená do Múzea krásneho umenia v Budapešti (🇭🇺 Szépművészeti múzeum). Po reorganizácii múzea sa socha stala súčasťou zbierok Maďarskej národnej galérie v Budapešti (🇭🇺 Magyar nemzeti galéria)
2108 Otto Schmidt
2108 Otto Schmidt je planétka s priemerom 23 km, ktorú objavil P. F. Shajn 4. októbra 1948.
Ferdinand Gregorovič
Ferdinand Gregorovič (* 15. júl 1845, Rzegocinac - † 12. jún 1912, Trnavá Hora-Jalná) bol rímskokatolícky kňaz, náboženský spisovateľ.
Životopis
R.1870 vyštudoval teológiu v B. Bystrici. Roku k. kaplán v Kláštore pod Znievom, potom farár v Jalnej. Autor náboženských prác a niekoľkých článkov o školskej výchove detí, náboženskými prácami prispieval do Kazateľne, Kazateľa, Kráľovnej sv. Ruženca, Katolíckych novín.
Charmont-sous-Barbuise
Charmont-sous-Barbuise je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Aube, v regióne Champagne-Ardenne.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 1017 obyvateľov (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Elektrický zdrojový agregát
Elektrický zdrojový agregát (EZA) alebo dieselagregát alebo elektrocentrála je elektrické zariadenie premieňajúce mechanickú prácu na elektrické napätie. Patrí medzi generátory elektrického napätia
Konštrukcia
EZA sa skladajú z troch základných častí, a to hnacieho motora, alternátora a rozvádzača. Ako hnací agregát sa používajú benzínové, naftové alebo plynové motory.
Princíp činnosti
Elektrické zdrojové agregáty využívajú fyzikálny jav elektromagnetizmus.
Základným princípom elektromagnetizmu je vzájomné silové pôsobenie elektromagnetických polí vytváraných elektrickými vodičami ktorými preteká elektrický prúd, resp. interakcia týchto polí s magnetickým poľom permanentného magnetu. Túto silu nazývame Lorentzova sila.
V bežnom elektrickom zdrojovom agregáte posobí rotor krútiacim momentom tak, aby magnetické pole vytvárané vo vodičoch rotora a magnetické pole statora vytvárali elektrický potenciál na vinutiach statora. Toto napätie je z vinutí odoberané a usmerňované a pomocou rozvádzača a elektrickej siete, privádzané k elektrickým spotrebičom.
Wernher von Braun
Dr. Wernher Magnus Maximilian Freiherr von Braun (* 23. marec 1912, Wirsitz – † 16. jún 1977, Alexandria) bol pôvodne nemecký a neskôr americký raketový vedec a priekopník kozmonautiky. Počas druhej svetovej vojny skonštruoval nemecké vojenské rakety V2, ktoré boli prvými balistickými raketami na svete. Na konci vojny sa vzdal americkej armáde a s celým svojim tímom odišiel do USA, kde spočiatku viedol konštrukciu vojenských, a neskôr aj kozmických nosičov, pričom jeho práca vyvrcholila vývojom rakiet typu Saturn pre mesačný program Apollo.
Detstvo a mladosť
Wernher bol druhým z troch synov nemeckého baróna Magna von Brauna (ktorý bol od júna 1932 do januára 1933 ministrom výživy a poľnohospodárstva Weimarskej republiky) a Emmy von Quistorp. Už v mladosti bol očarený myšlienkou vesmírneho cestovania, objavovaním nových svetov. To ho priviedlo k čítaniu sci-fi od takých velikánov ako bol Jules Verne, či Herbert George Wells. Neskôr sa začal o celý problém zaujímať aj z vedeckého hľadiska, a zoznámil sa tak s prácou Hermanna Obertha, ktorý napísal v roku 1923 štúdiu Raketa do planetárnych priestorov (Die Rakete zu den Planetenräumen). Vzhľadom na von Braunove znalosti z oblasti matematiky a fyziky nebolo pre neho zložité princípu raketových nosičov porozumieť.
Už ako mladík sa vďaka svojmu záujmu o vesmír aktívne zapojil do nemeckého Spolku pre kozmické lety (Verein für Raumschiffahrt, ktorý bol označovaný VfR), a to niekedy okolo roku 1929. Tento krok mu umožnil získavať podporu a finančné prostriedky pre budovanie väčšej a schopnejšej rakety. V roku 1930 začal mladý Wernher študovať technický inštitút v Berlíne a v roku 1932 získal titul bakalára. V roku 1932 vstúpil do služieb nemeckej armády, kde rozpracoval a navrhol myšlienku balistickej rakety, ktorú neskôr úspešne navrhol. Aj napriek tomu, že bol zaneprázdnený prácami, 27. júla 1934 von Braun získal doktorát v obore kozmického inžinierstva. Jeho doktorandská práca na berlínskej univerzite, ktorú vypracoval ako 22-ročný, sa dočkala z vojenských dôvodov prísneho utajenia.
Kariéra v Nemecku
Wernher von Braun bol vedúcim predstaviteľom skupiny známej ako „raketový tím“, ktorá stojí za vývojom balistickej rakety V2 vyvinutej pre nacistické Nemecko. V tridsiatych rokoch vstúpil do NSDAP a SS. V rámci svojej spolupráce s nemeckou armádou pracoval von Braun vo vojenskom stredisku v Kummersdorfe pri Berlíne, ktoré však pomaly prestávalo vyhovovať požadovaným nárokom.
Už v roku 1937 vypustili Nemci raketu A3, ktorá vyletela do výšky 800 až 1000 metrov a dala podnet ku konštrukcii rakety A4 známej skôr pod názvom V2.
Vzhľadom na to, že nemecká generalita bola fascinovaná vojenským potenciálom, ktorý V2 ponúkala, a investovala do programu vývoja raketových nosičov značné úsilie a peniaze, bola v roku 1937 vybudovaná raketová základňa v Peenemünde na pobreží Baltského mora (toto miesto bolo údajne vybrané na odporúčanie von Braunovej matky). Tu prebiehal výskum i montáž.
V2
thumb|left|Wernher von Braun v [[Peenemünde, marec 1941]]
Rakety V2 boli vyrábané v laboratóriách Mittelwerk, a to prostredníctvom nútených prác väzňov z koncentračného tábora Dora. Úloha von Brauna v tomto kontroverznom podniku, v priebehu ktorého boli väzni za neľudských podmienok nútení vyrábať raketové nosiče, je dodnes otázkou sporov – hoci nemusel byť aktívne zapojený do plánovania a prípravy systému využívania práce väzňov, je vylúčené, aby s touto skutočnosťou nebol bližšie oboznámený. V liste zo dňa 15. augusta 1944 adresovanom Albinovi Sawatzkimovi, ktorý mal dohľad nad montážou V2, Wernher von Braun priznáva, že osobne vyberal pracovníkov z väzňov v Buchenwalde.
Von Braunova raketa V2 bola schopná doletieť približne 300 kilometrov a niesť jednu tonu užitočného zaťaženia. Raketa mala dĺžku 14 metrov a vážila. Pohybovala sa rýchlosťou 5 632 kilometrov za hodinu, a tak ju bolo nemožné dohnať vtedajšími lietadlami a zostreliť ju pred dopadom a následnou explóziou.
thumb|Štart [[raketa|rakety V2 z Peenemünde, 1943]]
Raketa po prvýkrát vzlietla v októbri roku 1942, ale na skutočné bombardovanie cieľov v Európe bola po prvýkrát použitá až 7. septembra 1944. Na európske ciele bolo odpálených vyše 1 000 rakiet, prevažne z okupovaného Francúzska.
Po dopade prvej rakety na Londýn mal von Braun údajne predniesť vetu: „Raketa fungovala perfektne, len pristála na nesprávnej planéte“, ale o tomto výroku panujú pochybnosti, pretože von Braun ako člen nacistickej strany musel vedieť, na čo jeho výskumy pôjdu a ako budú využité. Na druhej stranu je pravda, že bol v roku 1944 zatknutý Gestapom a obvinenia vznesené proti nemu boli založené aj na jeho údajných prejavoch nespokojnosti s vojenským zameraním jeho výskumov. Len jeho nenahraditeľnosť v projekte a príhovor Alberta Speera mu vtedy zrejme zachránili život.
Napriek tomu, že V2 bola technicky najvyspelejšou zbraňou použitou v 2. svetovej vojne, zo striktne vojenského hľadiska bola neúspechom – postrádala dostatočne presné navádzanie na konkrétne ciele a jej výroba a prevádzka boli veľmi nákladné. Vzhľadom na časté sabotáže vo výrobnom procese, ktoré boli v podstate na dennom poriadku, malo tiež mnoho rakiet konštrukčné chyby, čo sa prejavilo v ich poruchovosti. Niektoré odhady dokonca uvádzajú, že rakety V2 zabili menej ľudí, než koľko ich zomrelo pri ich výrobe. Výhodou týchto rakiet však bol psychologický efekt, pretože proti nim prakticky neexistovala žiadna obrana. Jediným opatrením, ktoré mali Spojenci k dispozícii, bolo zničenie ich odpaľovacích rámp.
Raketa však bola nasadená príliš neskoro a v malom počte, než aby mohla nejako zásadne rozhodnúť o priebehu už prehranej vojny Nemecka. To ostatne vedel aj von Braun, a tak sa na začiatku roku 1945 začal zameriavať na plánovaní využitia rakiet v povojnovom svete.
Koniec vojny a presun do USA
thumb|170px|Dr. von Braun pózuje pri motoroch [[F-1 (raketový motor)|F-1 ťažkej nosnej rakety Saturn V v U.S. Space & Rocket Center v Huntsville v Alabame]]
Keďže V2 bola zbraňou, ktorou Spojenci nedisponovali, stala sa čoskoro predmetom ich záujmov. Na konci vojny Sovieti a Američania zabavili ako vojnovú korisť dokumentáciu k výrobe rakety, hotové či čiastočne pripravené rakety a pozatýkali aj príslušníkov raketového tímu. S týmito zajatcami nebolo zaobchádzané ako s vojnovými zajatcami, ale bolo im prevažne umožnené pracovať ďalej na programe a na vývoji nových a silnejších rakiet v úplnom utajení.
Ešte pred obsadením raketového komplexu Spojencami, navrhol von Braun, že sa vzdá Američanom do zajatia aj s poprednou päťstovkou vedcov, spoločne s plánmi a testovacími prototypmi. Nevybral si Američanov náhodou, ale z čisto praktického dôvodu, pretože boli okrem SSSR jedinými, kto mal dostatok kapitálu na raketový výskum. Rozhodol sa vtedy v ukradnutom vlaku previesť svoj tím cez vojnou zničené Nemecko do amerického zajatia. Po zajatí bolo Peenemünde okamžite preskúmané Američanmi. 100 rakiet V2 bolo prevezených do Ameriky a komplex bol po preskúmaní vyhodený dvomi explóziami do vzduchu, aby Sovieti nemohli získať ďalšie informácie. Tým sa však podarilo zatknúť časť vedcov von Brauna.
20. júna 1945 bol schválený presun von Brauna do Ameriky. Presunutý bol ako časť vojenskej operácie s názvom Project Paperclip. Spolu s ním bol transportovaný aj jeho raketový tím z územia porazeného Nemecka na americkú základňu Fort Bliss v Texase. 14 rokov po Druhej svetovej vojne von Braun pracoval pre Armádu Spojených štátov na výrobe balistických rakiet, ktoré boli spočiatku testované v Novom Mexiku. Tu bolo vypustených takmer 70 rakiet V2. V roku 1950 sa von Braunov tím presunul do Redstone Arsenal neďaleko Huntsville v Alabame, kde postavili Army's Jupiter ballistic missile a jeho práca tu vyústila stavbou rakety Redstone, ktorá vyniesla do vesmíru prvú americkú družicu Explorer.
V roku 1960 jeho raketový výskum prešiel z armádnych rúk do novo vzniknutej agentúry NASA, pre ktorú neskôr zostrojil raketu Saturn V, ktorá napríklad mimo iného pomohla Američanom dobyť Mesiac. Nemecký vedec sa stal v Spojených štátoch v 50. rokoch dvadsiateho storočia jedným z prominentov. V roku 1970 bol požiadaný agentúrou NASA, aby sa presťahoval do Washingtonu, kde mal riadiť práce na stavbách rakiet, ale na poste pôsobil len dva roky. Potom sa rozhodol odísť pracovať do Fairchild Industries of Germantown v Marylande. Wernher von Braun zomrel v Alexandrii vo Virgínii 16. júna 1977 vo veku 65 rokov. Bol pochovaný na miestnom Ivy Hill Cemetery.
So svojou sesternicou Mariou von Quistorp, s ktorou sa oženil 1. marca 1947, mal tri deti – Iris (* 19. decembra 1948), Margrit (* 21. októbra 1952) a Peter (* 2. júna 1960).
Codemasters
Codemasters (predtým Code Masters) je britská softvérová spoločnosť, založená v roku 1986 Richardom Darlingom, jeho bratom Davidom Darlingom a ich otcom Jimom Darlingom. Od mája roku 2005 je výkonným riaditeľom Rod Cousens. Vyrába počítačové hry.
Vývoj spoločnosti
Už od roku 1982 vlastnila Darlingova rodina spoločnosť Galactic Software, ktorá ale nezaznamenala taký úspech ako Codemasters. V úplných začiatkoch po roku 1986 spoločnosť Codemasters vyvíjala hry pre osembitové počítače ZX Spectrum. Jedným z výrobkov Codemasters pre túto platformu bola aj obľúbená séria Dizzy.
Od roku 1997 až do súčasnosti tvoria a vydávajú Codemasters pravidelne na niekoľkých platformách (PC, PlayStation 3 a Xbox 360) ich sériu pretekárskych simulátorov Race Driver, ktorá v súčasnosti s najnovším TOCA Race Driver 3: The Ultimate Racing Simulator má 6 dielov, navyše v lete roku 2008 pribudol ďalší, a to Race Driver: GRID. Ďalším realistickým závodným simulátorom, tentoraz špecializovaným na rally, je séria Colin McRae Rally (6 dielov), najnovším je Colin McRae: DiRT 3, ktorý obsahuje cez milión možných zvukových kombinácií, a tým ponúka najviac zvukov v závodných hrách vôbec. Codemasters boli tiež vydavateľom FPS hry od českej spoločnosti Bohemia Interactive Studio Operation Flashpoint, ale tiež vyvíja FPS, napríklad Turning point: Fall of liberty.
V súčasnosti Codemasters pracujú prevažne na projektoch pre PC a hracie konzoly (PS2...) ako sú napríklad Race Driver: GRID a Operation Flashpoint 2 (ktorý už však nebude kvôli právnym sporom dielom Bohemia Interactive Studio) a pokračovanie úspešnej série Dirt: Showdown.
Česko-slovenská hokejová liga 1981/1982
Hokejová sezóna 1981/1982 bola 39. ročníkom Česko-slovenskej hokejovej ligy, ktorá sa hrala pod názvom I.liga. Štartovalo v nej 12 účastníkov, hralo sa štvorkolovo, každý tím teda odohral 44 zápasov. Titul získalo družstvo Dukla Jihlava. Vypadlo družstvo Dukla Trenčín. Nováčikom pre nasledujúcu sezónu sa stalo družstvo Slovan ChZJD Bratislava. V tejto sezóne neplatili nerozhodné výsledky. Ak sa stretnutie skončilo po 60-tich minútach nerozhodne, predlžovalo sa o 10 minút s pravidlom náhlej smrti. Ak žiadne družstvo nestrelilo gól ani v predĺžení rozhodovalo sa v samostatných nájazdoch. Víťaz získal 2 body porazený 0 bodov.
Ulica Jána Smreka
Ulica Jána Smreka je ulica:
Chavot-Courcourt
Chavot-Courcourt je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Marne, v regióne Champagne-Ardenne.
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Lučenec
right|thumb|Kubínyiho námestie s reformovaným a katolíckym kostolom náhľad|Námestie Republiky Lučenec je okresné mesto na Slovensku ležiace v Banskobystrickom kraji. Počtom obyvateľov je tretie najväčšie v kraji. Leží priamo v centre historického regiónu Novohrad.
Ulice
Významné ulice: Masarykova, Haličská, Vajanského, Gemerská, Fiľakovská, Zvolenská, L. Novomeského, Štvrť M. R.Štefánika, Komenského, Timravy
Vodné toky
Mestom pretekajú Krivánsky a Tuhársky potok. Na juhovýchodnom okraji mesta sa spájajú.
Vodné plochy
Na západnom okraji mesta (smerom na Halič) je vodná nádrž Ľadovo na Tuhárskom potoku, využívaná najmä pre rybolov. Rekreácia je na vlastné riziko už niekoľko rokov vzhľadom na znečistenie vody.
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov podľa sčítania ľudu v r. 2021: 25 902 obyvateľov. === Etnické zloženie obyvateľstva ===
=== Náboženské zloženie obyvateľstva === a iní
Dejiny
Archeologické nálezy ukazujú na osídlenia v miestach, kde sa dnes nachádza Lučenec, už v praveku. Medzi obcou Vidiná a časťou Lučenca Opatovou boli nájdené pracovné nástroje z doby kamennej vyrobené z chalcedónu. Z obdobia staršieho eneolitu (4. tisícročie pred Kr.) pochádza medený sekeromlat, nájdený v Lučenci. Nálezmi z doby bronzovej sú džbánok (staršia doba bronzová), osem bronzových mečov z Opatovej a meč z Lučenca-Tuhára. V lučenskom lese bola nájdená súčasť konského postroja z doby bronzovej. Z obdobia sťahovania národov pochádzajú urny nájdené v miestnej časti Parný mlyn. V tomto období sa na území Lučenca striedali kmene Jazygov, Kvádov, Ossov, Svévov, Hunov, Avarov, Cottinov a ďalších. V 6. a 7. storočí sem prichádzajú Slovania ako prví stáli obyvatelia. V 10. storočí sa k nim pridávajú Maďari. V roku 1128 postavil Lambert kaplnku na počesť Panny Márie, údajne v Lučenci. Je to prvá (neoverená) správa o Lučenci. V roku 1190 sa po prvýkrát spomína kláštor Valis lucida v dnešnej Opatovej. Patril cistercitom a bol založený na pozdvihnutie poľnohospodárstva v oblasti Horného Ipľa, ktorá bola málo kolonizovaná. Kláštor ležal na križovatke obchodných ciest (Horné Uhorsko – Dolné Uhorsko, západ – východ), preto sa usudzuje aj na jeho obchodnú funkciu. Pôvodná osada Lučenec sa nachádzala niekde medzi Opatovou a Vidinou. Lokalitu, ktorá sa nazývala Eb hát, sa dosiaľ nepodarilo presne identifikovať.náhľad|Kasárne v Lučenci, cca rok 1900 V 13. storočí boli pánmi Lučenca rôzne šľachtické rody, napríklad Zaah (Zach), Szemere Kačič, Tomaj a ďalšie. Z rokov 1239 – 1240 máme ďalšiu zmienku o cistercitoch v Lučenci a v Lučenci-Tuhári. Samotný názov Lučenca (ako TERRA LUCHUNCH) je však uvedený prvýkrát až v listine kráľa Bela IV. z 3. augusta 1247. V roku 1262 sa zas uvádza názov LOSUNC, v roku 1271 (in) LUSUNCH, v roku 1275 (in) LOSUNCH, TERRA LOSUNCH, v roku 1277 a v roku 1280 POSESSIO LUSUNCH, v roku 1299 TERRA LUSUNCH. Z roku 1299 údajne pochádza aj listina, v ktorej sa už Lučenec uvádza ako mesto, ale nevedno, kde by sa táto listina mala nachádzať. Z roku 1327 je zmienka „VILLA SEU CIVITATIS LUCHUNCH“ – „dedina či mesto Lučenec“, obkolesené priekopou a ohradou (palánkom). V 30. rokoch 14. storočia sa Lučenec uvádza ako farnosť (lat. plebania).
V 13. až 14. storočí sa Lučenec hospodársky nerozvinul natoľko, aby sa mohol stať slobodným mestom. Vyplývalo to z jeho polohy mimo hlavných tranzitných ciest. Lučenec bol pôvodne poddanskou obcou, patriacou k divínskemu hradnému panstvu (Dyen, Dyuen). V roku 1393 kráľ Ľudovít Veľký daroval panstvo rodu Lossonczyovcov (Lučenských) a Lučenec (LOCHON) daroval šiestim bratom Lossonczyovcom. V roku 1406 im kráľ Žigmund držbu Lučenca potvrdil. V roku 1404 sa uvádza názov LOSONCZ.
V polovici 16. storočia sa tu rozšírilo silné reformačné hnutie. Roku 1608 zabrali rímskokatolícky kostol kalvíni a väčšina obyvateľov Lučenca sa stala kalvínmi. Roku 1622 Lučenec vypálili vojaci Gabriela Betlena. Zhoreli aj listiny s mestskými privilégiami. Ďalšiu brzdu pre rozvoj mesta predstavovali aj vojny s Turkami. Od 17. po 18. storočie vznikali remeslá. Roku 1695 získal Lučenec od cisára Leopolda I. právo organizovať trhy.
V roku 1846 vznikla v Lučenci prvá banka a prvé noviny. V roku 1847 bolo zriadené kalvínske gymnázium. Počas revolučných udalostí roku 1849 bol Lučenec vypálený ruskou cárskou armádou. Vyhorel aj kalvínsky kostol, a preto musel byť roku 1853 prestavaný (v neogotickom štýle). V 2. polovici 19. storočia sa začalo spriemyselňovanie, keď tu vznikla garbiareň, dve smaltovne, závod na výrobu poľnohospodárskych strojov a tehelňa. Roku 1871 sa stavala železnica z Budapešti cez Lučenec na Žilinu a Ostravu. V 90. rokoch 19. storočia bola postavená nová radnica. Roku 1899 zasiahla mesto povodeň. V roku 1910 vzniklo prvé stále kino. Roku 1919 boli z Lučenca komandované maďarské ozbrojené skupiny, usilujúce sa o nastolenie boľševického režimu. Boje medzi česko-slovenskou armádou a boľševikmi prebiehali na prelome mája a júna a Maďari boli napokon prinútení ustúpiť. Lučenec definitívne zostal súčasťou Česko-Slovenska. Roku 1925 bola postavená synagóga. V tom istom roku Lučenec napojili na energetickú sieť vysokého napätia a zároveň sa začala budovať mestská vodovodná sieť. Roku 1938 sa Lučenec na základe Viedenskej arbitráže stal súčasťou horthyovského Maďarska. Po skončení druhej svetovej vojny sa mesto rozvíjalo (boli postavené nové byty, nemocnica, závody, školy), ale za pridrahú cenu zničenia architektonicky cenných budov, ako bolo napr. secesné Café Corso. Roku 1968 na územie mesta vstúpili vojská Varšavskej zmluvy. Roku 1982 bol Lučenec v pozornosti sveta pre konanie Majstrovstiev sveta v parašutizme v neďalekých Boľkovciach; na tento účel bol postavený Hotel Pelikán. V 90. rokoch 20. storočia bola otvorená Zlatá ulička s butikmi a pohostinstvom.
Politika
Novou primátorkou Lučenca na roky 2018 – 2022 je Alexandra Pivková (ZA ĽUDÍ) už v treťom volebnom období. Zároveň bola aj poslankyňou NR SR do 13. septembra 2022.
Mestské zastupiteľstvo
Mestské zastupiteľstvo má 25 poslancov. Relatívnu väčšinu tvoria nezávislí kandidáti, okrem nich sú zastúpené strany SNS, koalícia SDKÚ-DS s KDH, SMER, SZ, OKS, SMK, SF a SLNKO. Siedmi poslanci MsZ tvoria Mestskú radu.
Kultúra a zaujímavosti
right|thumb|Socha "Obranca Novohradu" na Kubínyiho námestí
Múzeá
www.nmg.sk Otvorené ut – pia: 9 – 17, ne: 14 – 17 hod.
Hudba
Z Lučenca pochádza nu-metalová skupina Forma a grindcorová skupina Mizar, funková skupina Lucky Brown Stripe, rapper Karlo.
Mestský park
náhľad|Novohradská knižnica náhľad|Rybník v mestskom parku v roku 1925 right|thumb|Rybník v mestskom parku Rozprestiera sa na juhozápade mesta. Bol založený v roku 1884. Patrí k najväčším a najkrajším parkom na Slovensku. Blízko neho sa nachádza jazierko, ktoré v minulosti slúžilo na člnkovanie. Umožňuje posedenie a nerušené prechádzky pomedzi nádhernú prírodu. Možno tu nájsť plávať kačky či biele labute. Medzi zvieracie atrakcie parku patria pávy, rôzne druhy vtákov, ale aj lamy a viacero druhov párnokopytníkov. Deti majú k dispozícii detské ihrisko alebo tzv. fit cestu. Okrajom parku preteká Tuhársky potok.
Šport
Lučenec má extraligový basketbalový tím BK E.S.O Lučenec. V roku 2003 vyhral Česko-slovenský pohár a v rokoch 2004 a 2006 tituly majstra Slovenska.Teraz hrá Lučenec prvú ligu s menom OZ DASKIT Lučenec. Futbalový klub FC LAFC Lučenec hrá štvrtú najvyššiu súťaž pod názvom Majstrovstvá regiónu STRED. Pôsobí tu aj hokejový klub, ktorý nesie názov HC Lučenec; všetky kategórie hrajú 1. ligu.náhľad|Mestská tržnicanáhľad|Reduta
Osobnosti mesta
== Partnerské mestá ==
Janáčkova ulica
Janáčkova ulica je ulica:
Alobárna holoprozencefália
thumb|Vypreparovaný mozog postihnutý alobárnou holoprozencefáliou Alobárna holoprozencefália je najťažšia forma holoprozencefálie, vrodenej chyby centrálnej nervovej sústavy. Je spojená s ťažkými deformitami strednej časti tvárekyklopiou so spojením očníc, cebocefáliou a ďalšími.
Porucha vývinu mozgu má charakter úplného splynutia oboch mozgových pologúľ, s absenciou interhemisferickej ryhy a mozgového kosáka (falx cerebri). Chýba svorové teleso (corpus callosum; niekedy rudimentárne stopy), predná spojka (commisura anterior) i priezračná priehradka (septum pellucidum). Namiesto dvoch bočných komôr sa v takto zmenenom mozgu centrálne nachádza jedna veľká spoločná komora tvaru polmesiaca. Bazálne gangliá a talamy môžu byť úplne alebo čiastočne splynuté, dokonca môžu niekedy i úplne chýbať. Bežným nálezom je veľká dorzálna cysta, ktorá zaberá viac ako polovicu objemu lebečnej dutiny.
Prognóza je zlá, absolútna väčšina takto postihnutých detí zomiera krátko po narodení.
Poznámky
V odbornej lekárskej praxi sa používa prakticky výlučne latinská terminológia uvádzaná v zátvorkách a nie vyššie uvedené slovenské názvy.
Charles Friedel
Charles Friedel (* 12. marec 1832, Štrasburg – † 20. apríl 1899, Montauban) bol francúzsky chemik.
Životopis
Friedel študoval od roku 1850 v Štrasburgu prírodné vedy a po prerušení roku 1852 pokračoval v štúdiu na parížskej Sorbonne. V rokoch 1856 až 1870 pracoval ako správca zbierok minerálov univerzity École de Mines. V tom čase bol tiež činný v laboratóriu školy École de Medicine kde si pod vedením C. A. Wurtza prehĺbil svoje znalosti chémie. Roku 1860 sa tu zoznámil s J. M. Craftsom a po svojej doktorskej promócii roku 1869 nastúpil od roku 1871 na miesto docenta na École Normale Supérieure. V roku 1876 sa stal profesorom mineralógie na Sorbonne. Roku 1884 po smrti C. A. Wurtza prevzal jeho miesto profesora organickej chémie.
Od roku 1889 bol súčasne predsedom komisie ktorej cieľom bolo previesť reformu názvoslovia organických zlúčenín.
Jeho synom bol mineralóg a kryštalograf Georges Friedel (18651933).
Adervielle-Pouchergues
Adervielle-Pouchergues je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Hautes-Pyrénées, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Polorajotvaré
thumb|vpravo|Polorajotvaré
Polorajotvaré alebo squatinotvaré je rad žralokov s jedinou čeľaďou polorajovité alebo squatinovité  a jediným recentným rodom poloraja alebo squatina.
Zahŕňa 16 recentných druhov ktoré sa vyznačujú plochým telom, ústami na konci rostra a tým, že im chýba análna plutva. Poloraje sú ploché ako raje. Na rozdiel od nich však nemajú prsné plutvy celistvé a žiabrové štrbiny nemajú na spodnej časti tela. Žijú prevažne na morskom dne a preto vodu na dýchanie nasávajú veľkými otvormi (spirakulami) ktoré majú na temeni hlavy. Keby ich nasávali ústami, obsahovala by viac kalu, ktorý by im mohol upchať žiabre. Ich prsné plutvy pripomínajú anjelské krídla preto sa anglicky nazývajú angel shark čiže anjelský žralok.
Charmoy (Aube)
Charmoy je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Aube, v regióne Champagne-Ardenne.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 59 obyvateľov (2009).
Vlajka Uruguaja
right|thumb|250px|Vlajka Uruguaja left|thumb|120px|Vlajúca vlajka Uruguaja
Vlajka Uruguaja – podľa dekrétu z roku 1830 tvoria vlajku štyri modré vodorovné pruhy na bielom poli, teda deväť rovnako širokých pruhov striedavo bielych a modrých; ich počet pripomína deväť vtedajších uruguajských departementov. V bielom štvorci v ľavom hornom rohu, ktorý má šírku päť pruhov, je umiestnené populárne juhoamerické žlté májové slnko slobody s ôsmimi rovnými a ôsmimi zvlnenými lúčmi (sú žlté s čiernou kresbou).
Uruguajská vlajka bola inšpirovaná modrobielou vlajkou Argentíny (Argentína viedla v rokoch 1825-1828 vojnu za uruguajskú nezávislosť proti Brazílii), ale v jej usporiadaní je vidieť zreteľne aj vzor vlajky USA.
Vlajka v dnešnej podobe (až na kolísajúcu kresbu slnka) sa používa od roku 1830, ale podobný vzhľad mala už úprava vlajky z roku 1828 (deväť modrých pruhov).
Sandy Bridge
Sandy Bridge je kódové označenie pre mikroarchitektúru procesorov, ktoré vyvíja firma Intel. Vývoj bol začatý v roku 2005 s cieľom vytvoriť mikroprocesory 32nm výrobným procesom. Vývoj začal pod pracovným názvom "Gesher" (hebrejsky most), neskôr bol produkt premenovaný na Sandy Bridge a prvé procesory z tejto rodiny boli vydané 9. januára 2011. Sandy Bridge na trhu nahradil starší, 45nm procesor Nehalem, a jeho nástupcom sú 22nm procesory s kódovým označením Ivy Bridge.
Ľudovít Grenčík
Prof. Ing. Ľudovít Grenčík, CSc. (* 14. august 1924, Bešeňová - † 19. apríl 1986, Bratislava) bol slovenský stavebný inžinier, projektant a vysokoškolský pedagóg.
Pôsobil na Stavebnej fakulte SVŠT (1950-1986), špecializoval sa na železobetónové konštrukcie. Autor celoštátnej učebnice Betónové konštrukcie, vysokoškolských učebných textev, patentu a iných prác. Spoluautor projektu Pamätníka SNP v Banskej Bystrici.
R-7A (balistická raketa)
R-7A (v azbuke Р-7А) je vojenské označenie prvej operačnej sovietskej medzikontinentálnej balistickej rakety, bežne známej pod prezývkou Semjorka (Семёрка), ktorá vznikla vylepšením pôvodnej verzie Semjorky, balistickej rakety R-7. Výrobné typové označenie je 8K74. Kódové označenie používané ministerstvom obrany USA je ''SS-6 Mod. 2, v rámci vojenskej zložky organizácie NATO (ASCC) bola nazývaná kódovým menom Sapwood'' (rovnako ako pôvodný typ R-7).
Raketu vyvinulo oddelenie č. 25 konštrukčnej kancelárie OKB-1 (Opytno-konstruktorskoje bjuro, Опытно-конструкторское бюро № 1, ОКБ-1) vedenej D. I. Kozlovom, v roku 1960 premenované na filiálku č. 3 OKB-1 a ešte neskôr (30. júla 1970) reorganizované na samostatnú konštrukčnú kanceláriu CSKB (Centralnoje specializirovannoje konstruktorskoje bjuro, Центральное специализированное конструкторское бюро, ЦСКБ). Toto oddelenie bolo zriadené v meste Kujbyšev (teraz Samara), aby bolo v úzkom kontakte s kujbyševským Štátnym leteckým výrobným závodom č. 1 (Государственный авиационный завод № 1, teraz CSKB Progress, ЦСКБ Прогресс), ktorý zabezpečoval sériovú výrobu balistických medzikontinentálnych rakiet tohto aj predchádzajúceho typu.
Raketové motory pre obidva stupne rakety R-7A boli takmer identické, ako pri predchádzajúcej verzii R-7, iba mali zlepšené charakteristiky, čím sa dosiahlo ich vyššej účinnosti. Vyvinula a vyrobila ich konštrukčná kancelária OKB-456 pod vedením hlavného konštruktéra, akademika V. P. Gluška a riadiace systémy vedecko-výskumný ústav NII-885 (Научно-исследовательский институт № 885, НИИ-885), riadený N. A. Piljuginom. Raketa bola schopná dopraviť bojovú hlavicu s hmotnosťou okolo 3 ton na vzdialenosť viac ako 10 000 km, pričom rozptyl od bodu zacielenia nemal prevyšovať 5 km. Vo výzbroji Sovietskej armády bola v rokoch 1960 až 1968.
R-7A bola už schopná zasiahnuť celé územie USA, ale stále trpela podobnými nedostatkami ako jej predchodkyňa R-7: vyžadovala relatívne dlhú prípravu na štart (minimálne 8 až 12 hodín), rozsiahle technické zázemie (výrobný závod na skvapalňovanie kyslíka zo vzduchu), veľké montážne haly pre jej prípravu a veľkú vypúšťaciu rampu na úrovni terénu, ktorú nebolo možno skryť pred fotografickým prieskumom z vysokolietajúcich špionážnych lietadiel (napr. U-2) a neskôr ani pred fotoprieskumnými družicami. V bojovej pohotovosti na rampe aj po ďalších vylepšeniach nemohla byť udržovaná viac ako jeden mesiac.
Konštrukcia
Raketa R-7A je jedenapolstupňová (dvojstupňová) raketa, s paralelným usporiadaním stupňov. Konštrukcia stupňov bola oproti verzii R-7 odľahčená. Prvý stupeň (niekedy označovaný ako nultý alebo vzletový stupeň) tvoria štyri bočné kužeľovité bloky označované ako bloky B, V, G, a D (podľa druhého až piateho písmena azbuky), umiestnené do kríža okolo druhého stupňa, označovaného ako blok A. Vo všetkých blokoch sú používané štvorkomorové vysokotlakové kvapalinové raketové motory s otvoreným cyklom, s dodávkou komponent pohonných látok do spaľovacích komôr turbočerpadlovými agregátmi. Do zostavy motorov prvého stupňa RD-107 (výrobné typové označenie 8D74K) patria vždy po dvoch pomocných riadiacich tryskách, používaných na udržovanie smerovej stability rakety a na riadenie smeru jej letu; motor druhého stupňa RD-108 (8D75K) má tieto riadiace trysky štyri. Ako kvapalné pohonné látky sa v obidvoch stupňoch používajú kerozín T-1 ako palivo a podchladený kvapalný kyslík ako okysličovadlo. Trup druhého stupňa sa nad bodom horného upevnenia blokov prvého stupňa mierne rozširuje. Paralelné usporiadanie Koroljov zvolil z dôvodu dosiahnutia čo najmenšej celkovej dĺžky zostavenej rakety, pričom maximálny priemer aj dĺžka jednotlivých blokov bola obmedzená požiadavkami na možnosť prepravy dielov z výrobného závodu na bojové stanovište železnicou.
Motory prvého a druhého stupňa sa zapaľujú pyronábojmi vo všetkých 30 spaľovacích komorách súčasne, a to približne 4 sekundy pred vlastným vzletom rakety. Raketa je do momentu vzletu pomocou štvordielnej rozklápacej konštrukcie zavesená nad šachtou pre odklon spalených plynov.
História
Konštrukčná kancelária OKB-1 S. P. Koroljova v mestečku Podlipki presunula práce na ďalšom vývoji medzikontinentálnej balistickej rakety R-7 koncom roka 1957 na svoje detašované oddelenie č. 25 v Kujbyševe, aby sa sama mohla intenzívne venovať vývoju pilotovanej kozmickej lode v rámci projektov 1K a 3K (Vostok) a družice typu Zenit-2 pre fotografickú rozviedku. Vývoj nového variantu medzikontinentálnej balistickej rakety so zväčšeným doletom, ktorá dostala vojenské označenie R-7A, bol Radou ministrov ZSSR schválený 2. júla 1958.
Rad modifikácií bol vyskúšaný predprototypoch v období od 24. decembra 1958 do 27. novembra 1959. Pri testovaní skutočných prototypov rakety R-7A, ktoré prebiehalo od 24. decembra 1959, sa uskutočnilo celkom 8 vzletov, z ktorých hneď prvý skončil haváriou, 3 boli v podstate úspešné a 4 dosiahli plánovaného doletu okolo 9500 km. Podmienečne bol tento typ prevzatý do vojenskej služby už krátko po začatí letových skúšok, 31. decembra 1959. V plnej službe boli od 12. septembra 1960.
Strategické raketové sily RVSN (Raketnyje vojska strategičeskogo naznačenia) mali k dispozícii štyri vypúšťacie rampy v rámci svojej základne Angara a to komplexy 16 a 41 s jednou a komplex 43 s dvoma rampami. Prvá z rámp (43/1) bola uvedená do bojovej pohotovosti v januári 1960. V zálohe bola ešte jedna rampa komplexu 16 na Bajkonure. Plánovala sa tiež výstavba ďalšej raketovej základne blízko mesta Krasnojarsk, ale ta nebola realizovaná.
Rakety na základni Angara boli zamierené na veľké americké mestá: Washington, New York, Chicago a Los Angeles. V dobe tzv. kubánskej krízy (11. september až 21. november 1962) bola dokonca jedna z rakiet v rámci bojovej pohotovosti vyzbrojená ostrou hlavicou s termonukleárnou náložou; inak boli hlavice skladované oddelene, aby nedošlo k ich prípadnému zneužitiu.
V roku 1968 boli rakety typu R-7A stiahnuté z výzbroje RVSN.
W-CDMA
Definuje aj terestrickú (pozemnú) aj satelitnú mobilnú službu. Tej pozemnej sa hovorí UTRA (UMTS Terrestrial Radio Access). Satelitná S-UMTS alebo USRA sa zatiaľ ani vzdialene neblíži implementácii.
Z dôvodu širšej kompatibility je tu definovaný frekvenčne delený duplex (FDD či UTRA FDD) pre párové spektrum a časovo delený duplex TDD pre spektrum nepárové, nazývaný aj TD-CDMA alebo UTRA TDD. Šírka pásma je štandardne 5 MHz, zvažujú sa aj časti a násobky tejto základnej šírky pásma.
Prvá sieť založená na W-CDMA odštartovala v Japonsku v roku 2001 a išlo o sieť Foma spoločnosti NTT DoCoMo.
Kostnický koncil
náhľad|Zasadanie koncilu v kostnickom dóme (z [[Kostnická kronika| Kostnickej kroniky Ulricha von Richentala)|278x278bod]] Kostnický koncil alebo koncil v Kostnici (5. november 141422. apríl 1418) bol snemom cirkevných predstaviteľov v meste Kostnica, ktorý na žiadosť rímskonemeckého kráľa Žigmunda zvolal protipápež Ján XXIII. Hostiteľom bol vtedajší kostnický biskup Otto III. z Hachbergu.
Koncil v Kostnici mal ukončiť od roku 1378 trvajúcu Západnú schizmu, a tak znovu obnoviť jednotu katolíckej cirkvi (causa unionis). Tiež sa malo diskutovať o nevyhnutných reformách niektorých vnútrocirkevných záležitostí (causa reformationis). A v rámci causa fidei mal koncil objasniť určité otázky týkajúce sa hlásania evanjelia a cirkevnej náuky o sviatostiach, a tak súčasne jasne pomenovať herézy.
Historický kontext
Kardináli, nespokojní so spôsobom vládnutia pápeža Urbana VI., zvolili v roku 1378 v meste Fondi, neďaleko Ríma, za protipápeža Roberta zo Ženevy, ktorý si zvolil meno Klement VII. Jeho zvolením však zapríčinili tzv. Západnú schizmu, rozkol vo vnútri západnej (latinskej) cirkvi. Vzniknuvšie konkurenčné cirkevné tábory však nemali rozličné názory len v náboženských, ale veľmi často aj v politických otázkach, čo následne vyústilo do mnohých ozbrojených konfliktov. Ani smrť jedného z pápežov v nasledujúcich rokoch neviedla k zmiereniu týchto táborov, keďže prívrženci toho-ktorého pápeža si vždy spomedzi seba zvolili jeho nástupcu. V roku 1409 počas koncilu v Pise vyhlásila skupina "neutrálnych" kardinálov oboch konkurujúcich si pápežov za oficiálne zosadených a zvolila si ďalšieho pápeža – Alexandra V. Rozkol v cirkvi sa však neukončil – namiesto dvoch mala cirkev teraz už troch pápežov ...
V čase nástupu kráľa Žigmunda na rímskonemecký trón (1411) sa tak v katolíckej cirkvi sporili o legitímny primát traja pápeži: Gregor XII. (Rím), protipápež Benedikt XIII. (Avignon) a protipápež Ján XXIII. (Pisa). A každý z nich bol podporovaný odlišnými európskymi panovníkmi s odlišnými záujmami! Žigmund však vedel, že takýto politicko-cirkevný chaos ohrozuje jeho ríšu, a tak sa – ako advocatus et defensor ecclesiae (obhajca a obranca viery) – rozhodol, že sa bude snažiť docieliť zvolanie cirkevného snemu, ktorý by ukončil Západnú schizmu. Ján XXIII. navrhol ako miesto konania koncilu Bolognu (mesto svojho súčasného útočiska). Nakoniec však Ján XXIII., po zdĺhavých vyjednávaniach a pod Žigmundovým tlakom, súhlasil, že sa koncil bude konať na neutrálnej pôde – v Kostnici.
Priebeh
Protipápež Ján XXIII. teda prišiel do Kostnice a otvoril tu 5. novembra 1414 koncil, na ktorom boli spočiatku prítomní len jemu naklonení biskupi. Koncom roku 1414 prišiel do Kostnice aj kráľ Žigmund a po porade s niekoľkými vplyvnými teológmi sa mu podarilo presadiť taký rokovací poriadok koncilu, ktorý stanovil, že sa bude hlasovať na princípe národov (nationes) a nie, ako zvyčajne, na princípe jednotlivcov. Zabránilo sa tak tomu, aby koncil ovládala majorita talianskych biskupov. Na Kostnickom koncile sa zúčastnilo päť nationes: Italica, Gallicana, Germanica (kam patrili aj účastníci zo Škandinávie, Poľska, Litvy, Chorvátska, Uhorska a Česka), Anglica a Hispanica.
Vo februári 1415 podpísal Ján XXIII. pod tlakom účastníkov koncilu vyhlásenie, že odstúpi, ak to isté urobia aj pápež Gregor XII. a protipápež Benedikt XIII. A okrem toho sa musel ešte zaprisahať, že neopustí Kostnicu. Ján XXIII. však tento svoj sľub nedodržal a v snahe udržať sa pri moci, podporovaný habsburským vojvodom Friedrichom IV. Tirolským, utiekol z Kostnice v noci z 20. na 21. marca 1415, prezlečený za paholka, do mesta Schaffhausen a ďalej do Freiburg im Breisgau.
Bez prítomnosti pápeža však koncil nebol uznášaniaschopný. Snem sa 6. mája 1415 túto problematickú situáciu rozhodol vyriešiť prijatím dekrétu Haec sancta, spoluautorom ktorého bol aj kardinál Guillaume Fillastre (vymenovaný za kardinála ešte Jánom XXIII.). Obsahom dekrétu bolo slávnostné vyhlásenie, že koncil konaný v Kostnici má svoju moc bezprostredne od Krista, a preto je každý, akéhokoľvek stavu a hodnosti, aj keby to mal byť pápež, povinný ho poslúchať.
V meste Freiburg im Breisgau sa Ján XXIII. začal medzičasom venovať podvratnej činnosti. Rýchlo si vynútil uznanie legitimity svojho pápežského úradu a, aby si zabezpečil finančné zdroje, začal predávať cirkevné funkcie. Okrem toho sa pustil aj do hľadania zahraničných politických spojencov, ktorých napokon našiel vo vojvodoch z Burgundska a Orleánsu. Ale, keď sa Ján XXIII. pokúsil 29. apríla 1415 prekročiť pri meste Breisach rieku Rýn, bol zatknutý jednotkou ríšskeho kráľovského vikára Ľudovíta z Pfalzu. Kráľ Žigmund prikázal, aby Jána XXIII. zadržiavali až do času, kedy už bude zvolený nový pápež. V zmysle dekrétu Haec sancta nakoniec koncil 29. mája 1415 zosadil Jána XXIII. z pápežského trónu.
V Ríme sídliaci pápež Gregor XII. neuznával legitimitu koncilu konaného v Kostnici. Ešte pred svojím zvolením za pápeža sa však oficiálne zaviazal, že, ak to bude nevyhnutné pre ukončenie schizmy, odstúpi. Po zosadení Jána XXIII. poslal Gregor XII. ku kráľovi Žigmundovi posla s odkazom, že je pripravený odstúpiť, ak Rímu verní kardináli zvolajú nový koncil. Začiatkom júla 1415 tak formálne otvoril Gregorov splnomocnenec, kardinál Giovanni Dominici, nový koncil, čím bola de facto uznaná autorita rímskeho biskupa – pápeža Gregora XII. A tak 4. júla 1415 Gregor XII. abdikoval, čo koncil následne oficiálne potvrdil. (Gregorovi sa toto potvrdenie zo strany koncilu priečilo, pretože za danej situácie považoval svoje odstúpenie, ako to vopred sľúbil, za dobrovoľné.)
Následne sa účastníci koncilu spolu s novým pápežom v slávnostnej procesii odobrali do kostnického dómu.
Slávnostná korunovácia nového pápeža sa uskutočnila 21. novembra 1417. Pápež Martin V. oficiálne ukončil Kostnický koncil dňa 22. apríla 1418. náhľad|Kostnický dóm Cirkev vždy učila, že hoci by bol nositeľ duchovného úradu tohto svojho úradu nehodný, úkony, ktoré vykonáva, nie sú neplatné (princíp ex opere operato). A tak zostáva zosadenie pápeža na základe dekrétu Haec sancta diskutabilným. Okrem toho boli cirkevní hodnostári, ktorí rozhodovali o týchto záležitostiach, vymenovaní jedným z troch spomínaných zosadených pápežov! Ani v neskoršom období žiaden pápež neuznal princíp nadradenosti všeobecného koncilu nad pápežom (tzv. otázka superiority), na rozdiel od mnohých európskych biskupov a teológov, ktorí túto myšlienku s veľkou vervou obhajovali až do konca 16. storočia.
A čo sa týka iných tém, je potrebné zmieniť, že Kostnický koncil odsúdil náuku Johna Wyclifa, Jana Husa a Hieronyma Pražského. Jan Hus bol 28. novembra 1414, teda ešte v čase neprítomnosti kráľa Žigmunda, zatknutý a uväznený ako heretik a napokon 6. júla 1415 upálený. Hieronym Pražský, ktorý chcel Husovi pomôcť, bol tiež zatknutý a nakoniec upálený 30. mája 1416. John Wyclif (13301384) bol v čase konania koncilu už tridsať rokov mŕtvy. Jeho ostatky však boli po niekoľkých rokoch exhumované a spálené.
Dňa 9. októbra 1417 vydal Kostnický koncil edikt Frequens, ktorým sa nariaďuje, aby sa po skončení Kostnického koncilu konali takého všeobecné koncily aspoň každých desať rokov. No od ukončenia koncilu v Kostnici až do súčasnosti sa konalo len päť koncilov.
Výsledky a následky
Z troch v úvode spomínaných causae vyriešil Kostnický koncil zosadením troch pápežov len causa unionis. V roku 1429 abdikoval Klement VIII. (nástupca protipápeža Benedikta XIII.) a zo strany jeho prívržencov bol následne uznaný za pápeža Martin V. Tým sa definitívne ukončila západná schizma.
Jedným zo zámerov dekrétu Haec sancta bolo umožniť vznik kolegiálneho vzťahu medzi pápežom a koncilom, na základe čoho by sa vytvorila vhodná klíma pre uskutočnenie potrebných cirkevných reforiem. No nakoniec sa v Kostnici ani napriek tomu o causa reformationis nejako serióznejšie nehovorilo. Téma reforiem bola otvorená až na koncile v Bazileji – ale len v zmysle nástroja potrebného na posilnenie vplyvu už aj tak značne oslabeného pápežského úradu. O sto rokov neskôr bude na tému zanedbaných reforiem cirkvi veľmi dôrazne upozorňovať Martin Luther... náhľad|179x179bod|Upálenie Jana Husa (z Kroniky Ulricha von Richentala) Čo sa týka causa fidei, nielenže sa nedosiahol pokrok, ale celá situácia sa nerešpektovaním glejtu a upálením Jana Husa ešte zhoršila. V Čechách viedlo upálenie Jana Husa a odsúdenie jeho učenia k národnému povstaniu, ktoré vyvrcholilo až v tzv. Husitských vojnách (14191434). No ani po skončení týchto bojov nedošlo k zmiereniu katolíkov a Husových prívržencov. V priebehu 16. storočia sa veľká časť husitov pridala k protestantom, ktorých náuka bola koniec koncov ovplyvnená aj myšlienkami Jana Husa. Dôležitú úlohu zohrala tzv. Jednota bratrská, nasledovníci husitov, ešte aj v roku 1618 v českom stavovskom povstaní, ktoré bolo jednou z príčin vypuknutia Tridsaťročnej vojny.
Ulica Janka Alexyho
Ulica Janka Alexyho je ulica:
Kostnický koncil
Mesto Kostnica ako miesto konania koncilu
V čase konania koncilu stála Kostnica štyri roky v centre európskeho cirkevno-politického diania. V meste a jeho bezprostrednom okolí sa zdržiavali kráľ, pápež, vrcholní cirkevní predstavitelia a ich celý sprievod. Spolu to bolo 29 kardinálov, 33 arcibiskupov, 150 biskupov, 100 opátov, 50 prepoštov, 546 predstavených a členov jednotlivých rádov, 2 148 odborníkov z rôznych disciplín, 1 700 komediantov a 700 evidovaných prostitútok. K týmto údajom je ešte potrebné prirátať početný sprievod každého z účastníkov. No a musíme si uvedomiť, že všetci prišli na koňoch. Mesto Kostnica, ktoré malo pôvodne len 6000 obyvateľov, tak praskalo vo švíkoch. Koncil priniesol Kostnici počas týchto štyroch rokov nebývalý hospodársky a kultúrny rozmach, no zároveň predstavoval pre mesto obrovskú záťaž.
Medzi domácimi obyvateľmi koncil, samozrejme, mimoriadne rezonoval. Svedčí o tom aj Kostnická kronika - kronika koncilu, ktorej autorom je Ulrich von Richental (* 1360; † 1437). Ten vo svojom dome dokonca ubytoval niekoľkých účastníkov koncilu. Richental prevádzkoval pisárstvo a notariát pre potreby koncilu, zhromaždil kópie rôznych dokumentov, a tak nám vlastne zanechal jedno z najdôležitejších svedectiev o priebehu Kostnického koncilu. Jeho kronika obsahuje veľké množstvo správ o rôznych udalostiach, zoznamy účastníkov koncilu a rozsiahly cyklus ilustrácií.
Významné osobnosti koncilu
Je potrebné si uvedomiť, že rôzne zachované, i keď veľmi podrobné, zoznamy účastníkov koncilu v rokoch 14141418 si niekedy sčasti odporujú. Isté však je, že nasledujúce osobnosti zohrali počas Kostnického koncilu dôležité úlohy:
2109 Dhotel
2109 Dhotel je planétka s priemerom 55 km, ktorú objavil Sylvain Julien Victor Arend 13. októbra 1950.
Planá (okres Tachov)
Planá je mesto v Česku v okrese Tachov v Plzenskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 5 522 obyvateľov, z toho 2 725 mužov a 2 797 žien, pričom priemerný vek v meste bol 40,3 roka (muži 39,1 roka, ženy 41,5 roka).
Sum 41
Sum 41 je kanadská rocková skupina z mesta Ajax v Ontáriu. Skupina vznikla v roku 1996 a v súčasnosti sú jej členmi Deryck Whibley (spev, rytmická gitara), Tom Thacker (sólová gitara, sprievodný spev), Dave Baksh (sólová gitara, sprievodný spev), Jason McCaslin (basová gitara, sprievodný spev) a Frank Zummo (bicie). V januári 2013 bývalý bubeník Steve Jocz ohlásil odchod zo skupiny.
Pôvodne sa skupina volala Kaspir, ale rozhodli sa zmeniť názov dňa 28. septembra 1996, čo bol 41. deň letných prázdnin. V roku 1999 podpísala skupina nahrávaciu zmluvu s vydavateľstvom Island Records. V roku 2001 vydala svoj debutový album All Killer, No Filler. Najväčší úspech skupina dosiahla vydaním singlu „Fat Lip“, ktorý dosiahol 1. miesto v americkom rebríčku Modern Rock Tracks a dodnes je ich najúspešnejším singlom. Samotný album získal platinovú platňu v USA, Kanade a v Spojenom kráľovstve.
Skupina neskôr v roku 2002 vydala album Does This Look Infected?, ktorý bol tiež komerčne úspešný. Single „The Hell Song“ a „Still Waiting“ dosiahli vysoké pozície v rebríčkoch pre moderný rock. V roku 2004 vydala skupina ďalší album Chuck, z ktorého boli vydané single „We're All To Blame“ a „Pieces“. Album Chuck bol úspešný a dosiahol 10. miesto v rebríčku Billboard 200 a predalo sa 5 miliónov jeho kópií po celom svete. V roku 2007 vydala skupina album Underclass Hero, ktorý bol ešte úspešnejší a v rebríčku Billboard 200 dosiahol 7. miesto. Po štyroch rokoch vydala v roku 2011 album Screaming Bloody Murder, ktorý však nedosiahol taký úspech ako predchádzajúce albumy.
Skupina bola sedemkrát nominovaná na cenu Juno Award, ktorú vyhrala dvakrát (v kategóriách Group of the Year v roku 2002 a Rock Album of the Year z album Chuck v roku 2005). Tiež bola nominovaná na cenu Grammy za najlepší metalový výkon za skladbu „Blood In My Eyes“, avšak prehrala so skupinou Foo Fighters.
V roku 2013 skupinu opustil bubeník Steve Jocz. V júli 2015 vystúpil gitarista Dave Baksh so skupinou na Alternate Press Awards. Krátko na to oznámila skupina jeho oficiálny návrat. Novým bubeníkom sa stal Frank Zummo.