cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Parížske hradby
Thiersove hradby
V rokoch 1840 - 1845 boli za vlády Ľudovíta Filipa postavené nové hradby vo väčšej vzdialenosti (asi 5 km od mesta), ktoré presadil politik Adolphe Thiers. V roku 1860 boli hranice Paríža posunuté až k týmto hradbám a bolo začaté odstránenie múru Fermiers généraux. Nové hradby boli dlhé 33 km a mali 94 bášt a 17 mestských brán. Za hradbami sa ešte ťahal pás voľného priestranstva tzv. zone non aedificandi, kde mohli byť v prípade potreby umiestnené ťažké zbrane. Avšak už v dobe svojho vzniku bol tento druh obrany mesta zastaraný, čo sa ukázalo počas prvej svetovej vojny, kedy vojnová technika, najmä delá tzv. Tlstá Berta alebo Parížanka mohli ostreľovať Paríž z veľkej vzdialenosti. 19. apríla 1919 vstúpil do platnosti zákon podľa ktorého mesto odkúpilo hradby za 100 miliónov frankov s podmienkou zákazu výstavby v zone non aedificandi. V tom istom roku bola začatá ich postupná demolícia.
Prstenec pevností
Súbežne s výstavbou Thiersových hradieb bol budovaný systém opevnení vo vzdialenosti asi 5 km od nich. Išlo o 16 pevností okolo Paríža.
Pretože sa počas prusko-francúzskej vojny ukázalo opevnenie Paríža ako neúčinné, bol v rokoch 1874 – 1885 vybudovaný okolo Paríža ďalší pás pevností vo vzdialenosti asi 20 km. Išlo o 196 stavieb (58 malých pevností a 278 delostreleckých batérii):
Morestel (kantón)
Morestel je francúzsky kantón v departemente Isère v regióne Rhône-Alpes. Skladá sa z 18 obcí.
Miklós Szabó
Miklós Szabó môže byť:
Zoznam kultúrnych pamiatok v obci Čaka
Toto je zoznam kultúrnych pamiatok v obci Čaka v okrese Levice.
LG Optimus Pro
LG Optimus Pro je smartfón, ktorý navrhla a vyrába juhokórejská spoločnosť LG Electronics. Predstavený bol v júli 2011 a uvedený v septembri 2011. Operačný systém používa Android 2.3.3 Gingerbread a obsahuje QWERTY klávesnicu.
Vybavený je jednojadrovým procesorom ARM11 s frekvenciou 800 MHz, použitý systém na čipe je Qualcomm MSM7227T Snapdragon. Telefón má 256 MB RAM a 512 MB vnútorného úložiska, z ktorých je použiteľných 150 MB a ktoré je možné rozšíriť microSD kartou do 32 GB, pričom karta s kapacitou 2 GB je súčasťou telefónu. Grafický procesor je Adreno 200.
Použitý displej je veľkosti 2,8 palcov, s rozlíšením 240x320 bodov (143 dpi). Primárna kamera má rozlíšenie 3,15 Mpix a dokáže nahrávať video v rozlíšení 480p, sekundárna kamera chýba. Telefón je vybavený konektivitou Wi-Fi, Bluetooth, GPS a FM rádiom a kapacita batérie je 1500 mAh.
Mono
Mono môže byť:
Prvočíslo
Prvočíslo je prirodzené číslo, ktoré je väčšie ako 1 a ktorého jedinými deliteľmi sú 1 a ono samo. Prirodzené čísla, ktoré nie sú prvočíslami sa s výnimkou čísla 1 nazývajú zložené čísla.
Čísla 0 a 1 nie sú považované ani za prvočísla ani za zložené čísla. Každé prirodzené číslo väčšie ako 1 je buď prvočíslom, alebo zloženým číslom. Skúmaním vlastností prvočísel sa zaoberá teória čísel.
right|thumb|500px|Rozloženie prvočísel nie väčších než 400.
Mersennove prvočísla
Istou skupinou prvočísel sú takzvané Mersennove prvočísla. Takéto prvočíslo sa dá zapísať v tvare 2p-1, kde p je tiež prvočíslo. Príkladmi na Mersennove prvočísla môžu byť prvočíslo 3=22-1 alebo 7=23-1. Čo je na nich také zaujímavé je skutočnosť, že takýchto prvočísel je zatiaľ odhalených pomerne málo, presne 51. Zatiaľ posledné bolo objavené 21. decembra 2018 a skladá sa z 24 862 048 číslic. Toto číslo je zároveň najvyšším známym prvočíslom. Je výsledkom 282 589 933-1.
Hľadanie prvočísel
Na vytvorenie zoznamu prvočísel existujú rôzne algoritmy, napr. Eratostenovo sito.
Využitie
Veľký praktický význam majú prvočísla v kryptológii.
Čerešňový potok (prítok Žitavy)
Čerešňový potok je vodný tok na Podunajskej nížine, preteká územím okresov Zlaté Moravce a Nitra. Je to pravostranný prítok Žitavy a má dĺžku 24 km. Na strednom toku napája vodnú nádrž Velčice, na dolnom vodnú nádrž Slepčany. Medzi obcami Velčice a Sľažany meandruje.
Smer toku: prevažne severojužný, na strednom toku viac na juhojuhovýchod
Geomorfologické celky: 1.Tribeč, podcelok Veľký Tribeč, časť Zlatnianske predhorie, 2.Podunajská pahorkatina, podcelok Žitavská pahorkatina, časť Žitavská niva
Prítoky: sprava spod Medvedieho vrchu (719,4 m n. m.), spod Malého Tribča (769,4 m n. m.), spod Veľkého Tribča (829,6 m n. m.), Velčický potok, zľava prítok spod Čierneho hradu (573,1 m n. m.) a Sľažiansky potok
Moháč
Moháč je mesto v Maďarsku v Baranskej župe v Moháčskom okrese. Leží na pravom brehu Dunaja v blízkosti hraníc s Chorvátskom a Srbskom.
Čerešňový potok (prítok Žitavy)
Ústie: do Žitavy v priestore Žitavskej nivy pri obci Nová Ves nad Žitavou v nadmorskej výške okolo 150 m n. m.
Moháč
Má rozlohu 11 223 ha a žije tu obyvateľov .
Sándor Szabó
Sándor Szabó môže byť:
Moháč
Dejiny
Mesto sa zapísalo do dejín dvomi bitkami:
Čerešňový potok (prítok Žitavy)
Obce: osada Kľačany, Velčice, Sľažany, Choča, okrajom obcí Slepčany a Nová Ves nad Žitavou
NGC 1697
NGC 1697 je otvorená hviezdokopa v súhvezdí Mečiar, ktorú objavil anglický astronóm John Herschel 2. novembra 1834.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 12,6.
Moháč
Kultúra
Moháč je medzinárodne známy svojim karnevalom. Šesťdňová fašiangová slávnosť je najväčšia v Maďarsku a každoročne privádza do mesta desaťtisíce návštevníkov.
Saint-Gervais-de-Vic
Saint-Gervais-de-Vic je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Sarthe, v regióne Pays-de-la-Loire.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Polychares z Messénie
Polychares alebo Polycharés (Polychares/iný prepis:Polycharés) bol v roku 764 pred Kr. víťaz olympijských hier v behu na jedno stadion.
Saint-Gervais-de-Vic
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Polychares z Messénie
Podľa antického autora Pausania bol Polychares zapletený do nepríjemného sporu so Sparťanom Euaifnom, ktorý ho okradol a navyše mu zabil aj syna. Keď potom v Sparte odmietli vinníka potrestať, z pomsty zabil niekoľko Sparťanov. Sparťania sa po tomto a po predchádzajúcom incidente, keď im Messénčania zabili kráľa Télekla, rozhodli viesť proti Messénii vojnu.
Pécsvárad
Pécsvárad je mesto v Maďarsku v Baranskej župe v Pécsváradskom okrese.
Má rozlohu 3 603 ha a žije tu obyvateľov .
Alfred Nobel
Alfred Bernhard Nobel (* 21. október 1833, Štokholm – † 10. december 1896, San Remo) bol švédsky chemik, inžinier a patril k najvýznamnejším vynálezcom 19. storočia. Svojím závetom založil v súčasnosti najprestížnejšie ocenenie ľudskej činnosti v oblasti fyziky, chémie, literatúry, fyziológie alebo medicíny a mierotvorby, Nobelovu cenu.
Životopis
Pochádzal z rodiny švédskeho chemika, podnikateľa, vynálezcu a inžiniera Immanuela Nobela, ktorý mal stavebnú firmu v Štokholme. Jeho stavebná firma zbankrotovala a celá jeho rodina i s ním odišla do Ruska. Začal sa zaoberať výrobou výzbroje pre armádu. Presvedčil aj cára, jeho generálov o jeho užitočných vynálezoch. Tam vďaka svojím vynálezom dosiahol váženého postavenia a finančná situácia jeho rodiny sa zlepšila.
Alfréd Nobel mal súkromných učiteľov a vo svojich 17 rokoch hovoril plynule švédsky, rusky, francúzsky, anglicky a nemecky. Mal široké záujmy. Zaujímal sa najmä o poéziu, literatúru, ale aj chémiu a fyziku. Na prianie svojho otca sa vybral do sveta, aby si rozšíril vedomosti, získal skúsenosti a zdokonalil sa v chemickom inžinierstve. Neskôr sa mal vrátiť a pomáhať mu v podniku. Počas dvoch rokov navštívil Švédsko, Nemecko, Francúzsko a USA. V Paríži pracoval v súkromných laboratóriách známeho chemika, profesora Pelouza. Tam sa tiež zoznámil s mladým talianskym chemikom Adamom Sokolovským, vynálezcom technológie výroby vysoko výbušnej kvapaliny nitroglycerínu. Začal sa tým zaoberať a lákala ho predstava praktického využitia.
V roku 1852 sa na žiadosť svojho otca vrátil do podniku, aby otcovi pomohol. Po skončení krymskej vojny bola opäť firma na pokraji bankrotu. V roku 1863 sa časť rodiny opäť vrátila do Švédska, kde ich otec založil továreň na výrobu nitroglycerínu v mestečku Heleneborg. O rok neskôr sa stala nehoda, došlo k výbuchu v továrni a o život prišlo niekoľko ľudí vrátane mladšieho Alfredovho brata. Ich otec to neuniesol a následne nato umrel. Po tejto udalosti začal mať Alfred výčitky svedomia ohľadom výbušnín.
Dynamit
Alfred bol síce hlboko otrasený, ale stále ho lákala túžba podmaniť si silu nitroglycerínu. Neodradil ho ani zákaz švédskej vlády postaviť opäť továreň. Svoju experimentálnu činnosť presunul na starú loď ukotvenú v strede jazera. Nezanedbával pritom bezpečnosť. V roku 1867 začala jeho firma Alfred Nobel & Co vyrábať výbušninu pod názvom dynamit. Tým sa odštartovala jeho kariéra vynálezcu. Čoskoro bol po dynamite veľký dopyt.
Alfred Nobel založil továrne a laboratóriá v 20 krajinách 5 kontinentov. Jeho patent zakúpilo množstvo vlád, pretože šetril mnoho peňazí. Stal sa jedným z najbohatších ľudí na svete. Žil v Paríži, ale prakticky bol stále na cestách a nemal súkromný život. Nikdy sa neoženil. Udržiaval veľmi priateľský vzťah s rakúskou kňažnou Berthou von Suttner, ktorá mu na krátko robila asistentku. Bola v roku 1905 odmenená Nobelovou cenou za mier. K jeho ďalším objavom patrila výbušná želatína (nie tá na tortu z roku 1875), ktorá tvorila základ všetkých druhov strelného prachu.
Posledné roky
Za svoj život zaregistroval 355 patentov. Vykonávateľmi závetu boli dvaja mladí inžinieri Ragnar Sohlman a Rudolf Lilljequist, ktorí patrili medzi zakladateľov Nobelovej nadácie ako organizácie, ktorá dbá na hospodárenie s jeho finančnými prostriedkami poskytnutých Nobelom na tento účel.
Nobelova cena
Nobelovo meno stále žije a to v názve medzinárodného fyzikálneho ústavu v Štokholme a v umelom rádioaktívnom prvku nobélium, objavenom v roku 1957. Nobelove ceny sa udeľujú 10. decembra, v deň úmrtia A. Nobela, v Štokholme a zároveň v Osle. Jej súčasťou sú prednášky laureátov Nobelovej ceny.
Testament
Obrovskú senzáciu vyvolal testament Alfreda Nobela. Toto je jeho skrátená verzia:
Svojím závetom poveril švédsku Akadémiu vied rozdeľovaním cien a obdaril ju čiastkou 32 miliónov švédskych korún. Jeho testament vtedy pritiahol pozornosť celého sveta. Množstvo ľudí tiež kritizovalo medzinárodný charakter cien, presadzovali obmedzenie len na Švédsko. Ale to by sa v žiadnom prípade nehodilo k postave svetoobčana, akým Alfred Nobel nepochybne bol. Vyriešenie pozostalostí sa natiahlo do roku 1900, pretože niektorí jeho dediči sa snažili spochybniť platnosť testamentu. Nastali problémy taktiež s tým, ktoré je skutočné bydlisko Nobela a váhavému postoju inštitúcií, ktoré mali podľa testamentu prevziať zodpovednosť za udelenie cien a peňazí.
Založenie Nobelovej nadácie schválil švédsky kráľ 29. mája 1900 a prvé Nobelove ceny boli udelené o rok neskôr.
Národný park Vápencové Alpy
Národný park Vápencové Alpy je národný park v Rakúsku, ktorý sa rozkladá na rozlohe  v pohorí Hornorakúske predhorie. Skladá sa z dvoch častí lesnej oblasti Reichraminger Hintergebirge a z horského masívu Sengsengebirge.
Dejiny
Územie bolo osídlené už v dobe kamennej, čo dokazujú nálezy kamenných nástrojov z tohto obdobia (65 000 - 30 000 pred Kr.) v jaskyni Rameschhöhle.
V roku 1976 bola na tomto území zriadená rezervácia Sengsengebirge. V roku 1983, vznikali plány pre národný park v Reichraminger Hintergebirge. Národný park Vápencové Alpy sa začal plánovať v roku 1990. 21. júla 1997, začalo platiť nariadenie národného parku s rozlohou. Dňa 25. júla 1997 bol park otvorený a rovnakom roku dostal park označenie podľa IUCN ako kategória II. V 2001, bol národný park rozšírený na rozlohu 18 400 hektárov a v 2003 na súčasných. Od roku 2004 je Národný park Ramsarskou lokalitou a lokalitou Natura 2000.
Geológia
Najvyšším vrcholom je hora Hoher Nock s výškou Štyri pätiny územia tvorí lesný porast s dominantným výskytom smreka, jedle a buka. V národnom parku sa nachádza viac ako nedotknutých tokov a 800 vodných zdrojov. V oblasti bolo objavených viac ako 70 jaskýň. Najväčší jaskynný systém v národnom parku je Klarahöhle, objavený v roku 2005.
Fauna a Flóra
V parku žije 30 druhov cicavcov, 80 hniezdiacich vtákov, 1 600 druhov motýľov a 1 000 kvitnúcich rastlín. V logu parku sa nachádza Orol skalný. Z viac ako 850 druhov rastlín v parku je 102 v Červenom zozname ohrozených rastlín v Hornom Rakúsku.
Velké Karlovice
Velké Karlovice je obec v Česku v okrese Vsetín v Zlínskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 2 578 obyvateľov, z toho 1 276 mužov a 1 302 žien, pričom priemerný vek v obci bol 42,1 roka (muži 40,3 roka, ženy 43,8 roka).V obci Veľké Karlovice bolo nakrúcanie seriálu Doktor Martin.
Kvark d
Kvark d alebo dolný kvark je kvark prvej generácie s elektrickým nábojom of -(1/3) e. Je to druhý najľahší zo všetkých kvarkov. Jeho čistá hmotnosť nie je presne určená, no pravdepodobne leží v rozsahu od 4 do 8 MeV. Podľa Štandardného modelu fyziku častíc, je to jedna z fundamentálnych zložiek nukleónov, protón obsahuje jeden kvark d a dva kvarky u, zatiaľ čo neutrón dva kvarky d a jeden kvark u. Prevažná časť hmotnosti nukleónov pochádza z energie v gluónovom poli, ktoré drží kvarky pohromade, a nie z hmotností samotných kvarkov.
Kvarky d boli pomenované, keď Murray Gell-Mann a George Zweig vytvorili kvarkový model v roku 1964 a prvá evidencia bola dokázaná v experimentoch hlbokého neelastického rozptylu v Stanford Linear Accelerator Center v roku 1967.
Dukelské bojisko a pamätníky na Dukle a vo Svidníku
Duklianske bojisko a pamätníky na Dukle a vo Svidníku sú národné kultúrne pamiatky, venované Karpatsko-duklianskej operácii, ktorá sa odohrala počas 2. svetovej vojny v oblasti Duklianskeho priesmyku a pamiatke tu padlým vojakom.
Duklianske bojisko
Duklianske bojisko je národná kultúrna pamiatka zapísaná v Ústrednom zozname pamiatkového fondu (na základe uznesenia predsedníctva Slovenskej národnej rady č. 24 z 27. 2. 1961). Územne je rozdelená do dvoch lokalít:
Pamätník Česko-Slovenského armádneho zboru
Pamätník sa nachádza v katastrálnom území obce Vyšný Komárnik. Jeho vybudovaním v priestore bojov vláda Česko-Slovenskej republiky vzdala padlým vojakom 1. česko-slovenského armádneho zboru. Pamätník bol postavený v roku 1949 a jeho autorom je Ing. architekt Josef Grus. Pri pamätníku leží vojenské pohrebisko – cintorín, na ktorom je pochovaných 565 príslušníkov zboru.
Pamätník tvorí vysoký pylón a kolumbárium. Uzatvára južnú stranu cintorína a spolu s obradnou sieňou je vysoký. Svojím tvarom pylón symbolicky znázorňuje úder oslobodzovacích vojsk do nepriateľskej obrany na poľsko-československom pomedzí. V roku 1949 bola súčasťou pamätníka ''socha čs. vojaka, ktorý vzdáva na poctu zbraň svojim mŕtvym spolubojovníkom, dielo sochára Jana Vítka a vtedajsi statny znak - lev s dvojkrizom. Tato socha bola v roku 1964 odstranena spolu s povodnym statnym znakom a v roku 1964 bol pamätník doplnený o bronzové súsošie Žalujem'' od národného umelca Jána Kulicha: matka ďakuje sovietskemu vojakovi za oslobodenie a zároveň žaluje fašizmus za príkoria a utrpenie, ktoré spôsobil. Ďalej bol pôvodný štátny znak nahradený štátnym znakom vtedy platným.
Na kolonáde vedúcej k pamätníku sú umiestnené bronzové tabule s vygravírovanými menami 1265 príslušníkov 1. čs. armádneho zboru v ZSSR, ktorí padli v Karpatsko-duklianskej operácii. Nie všetci sú pochovaní na Dukle; väčšina hrobov sa nachádza na poľskej strane hraníc, predovšetkým v meste Dukla a v osade Nowosielce.
V kolumbáriu pamätníka (žulové čierne oválne teleso s výklenkami na ukladanie urien) je uložená prsť zo všetkých miest bojov 1. čs. armádneho zboru v ZSSR. Portál kolumbária zdobia reliéfy znázorňujúce jeho bojovú cestu od Buzuluku do Prahy.
Pri štátnej ceste, asi od štátnej hranice, je žulový pamätník Rozpuknuté srdce. Postavený je na mieste tragickej smrti generála Jaroslava Vedrala-Sázavského, veliteľa 1. čs. samostatnej brigády v ZSSR, ktorý tu zahynul 6. októbra 1944. Generálovo auto nabehlo na nástražnú mínu. Spolu s generálom zahynul aj jeho vodič a osobná stráž.
Vľavo od štátnej cesty asi od štátnej hranice, na mieste, kde bol pôvodný cintorín príslušníkov čs. armádneho zboru, je od roku 1967 umiestnená žulová plastika – symbol ženijného vojska v Karpatsko-duklianskej operácii. Plastika zobrazuje ruku ženistu pri zneškodňovaní protitankovej míny.
Pri štátnej hranici je postavená na mieste pôvodnej pozorovateľne veliteľa zboru generála L. Svobodu vyhliadková veža. Pôvodná veža bola drevená, súčasná bola odhalená v roku 1974. Rozhľadňa je postavená v nadmorskej výške a je vysoká. Vo vstupnej hale vyhliadkovej veže je inštalované audiovizuálne zariadenie, ktoré umožňuje návštevníkovi získať podrobnejšie informácie o Karpatsko-duklianskej operácii. Z plošiny je výhľad na duklianske bojisko na poľskej i slovenskej strane. V interiéri rozhľadne je inštalovaná lipová ratolesť – symbol slovanskej vzájomnosti a zároveň označenie československej generálskej vojenskej hodnosti.
V roku 1981 bola v severovýchodnej časti areálu pamätníka vytvorená aleja Hrdinov Dukly. Na kamenných žulových blokoch sú umiestnené busty 15 hrdinov Sovietskeho zväzu a Československej republiky, aktívnych účastníkov Karpatsko-duklianskej operácie. Busty v nadživotnej veľkosti tu majú maršali Sovietskeho zväzu Ivan Stepanovič Konev, K. S. Moskalenko a A. A. Grečko, armádni generáli L. Svoboda a K. Klapálek, generálmajori A. Sochor a R. Tesařík, podplukovníci J. Kholl a F. Vrána, kapitáni R. Jasiok a V. Opatrný, gardoví seržanti P. A. Kondyra, V. N. Golovaň a D. Karakulov a mladší seržant I. V. Babin.
Areál Duklianskeho bojiska sa rozprestiera od rázcestia obce Kapišová až po slovensko-poľský hraničný priechod Dukla. Jeho súčasťou je vojenské prírodné múzeum, ktoré bolo sprístupnené verejnosti v roku 1959. Nachádza sa tu expozícia v prírode s rozmiestnenou bojovou technikou v katastrálnom území obci Nižného Komárnika a Vyšného Komárnika. Sprístupnené sú aj zrekonštruované delostrelecké palebné postavenia a bunkre jednotiek 1. čs. armádneho zboru v ZSSR i veliteľské stanovište veliteľa 3. čs. brigády, z ktorého velitelia zabezpečovali ďalšiu útočnú činnosť na slovenskom území po prekročení štátnej hranice.
Údolie smrti
Údolie smrti je súčasťou Prírodného duklianskeho múzea. Zaoberá plochu obcí Dobroslava, Kapišová, Kružlová, Nižná Pisaná, Svidnička, Vápeník a Vyšná Pisaná, kde je osadená vojenská technika z obdobia Karpatsko-duklianskej operácie z bojov počas 25. až 27. októbra 1944 a to:
Pamätník Červenej armády
Vo Svidníku stojí monumentálny mramorový pamätník Červenej armáde, národná kultúrna pamiatka. Bol odhalený 3. októbra 1954 pri príležitosti osláv 10. výročia karpatsko-duklianskej operácie. Autormi projektu boli českí architekti Ing. Karel Lodr, Jan Krumprecht a Václav Šedivý. Sochárske práce realizovali sochári – národní umelci Oskár Kozák, Jan Hana a zaslúžilý umelec František Gibala.
Pomník má výšku. Päťramenná hviezda na jeho vrchole meria. Čelné steny ohrady pamätníka výtvarne symbolizujú Slovenské národné povstanie a príchod Červenej armády. Na ľavej strane pamätníka je súsošie Útok Sovietskej armády, na pravej strane reliéf Partizánska hliadka v Slovenskom národnom povstaní. Pred širokým schodišťom pamätníka je bronzová socha sovietskeho seržanta; symbolizuje čestnú stráž, ktorá vzdáva hold nad mohylou padlých. Jej výška je a jej autormi sú Jan Bartoš a Jan Hana. Po bokoch sokla, na ktorom je postavená socha, sú vysekané položené mramorové lipové vence.
Architektonický komplex pamätníka dotvárajú dve pieskovcové súsošia: Hanovo Stretnutie a Gibalovo Smelý pohľad do budúcnosti. Na štvorcovom piedestáli, obelisku a pylóne pamätníka sú osadené veľkorozmerné mramorové reliéfy: Zdvihnutie zástavy na slávu víťazstva, ''9. máj 1945, Ľudia vítajú svojich sovietskych osloboditeľov, Zvítanie partizánov so Sovietskou armádou a Dedina víta sovietskych vojakov''. Pri pamätníku pri stene sú vytvorené symbolické mramorové hrobky padlých príslušníkov sovietskej pechoty, tankistov, delostrelcov a letcov. Na hrobkách sú vytesané symboly rozlišovacích znakov týchto druhov sovietskych zbraní. V štyroch spoločných hroboch je pochovaných vyše 9 000 sovietskych vojakov. V roku 1974 bol vytvorený na pravej strane pamätníka v blízkosti vojenského múzea Park bojovej techniky, v ktorom je rozmiestnená vojenská bojová technika používaná v čase Karpatsko-duklianskej operácie.
Spravovanie duklianskeho bojiska a pamätníkov
Pamätníky a celý areál vojenského prírodného múzea do roku 1959 spravoval ONV vo Svidníku, potom do roku 1965 Krajské pamiatkové stredisko v Prešove a od 1965 Duklianske múzeum vo Svidníku. Po vzniku samostatnej Slovenskej republiky v roku 1993 bolo múzeum premenované na Vojenské múzeum vo Svidníku. Stalo sa samostatnou organizáciou, ktorá spravovala celý areál Vojenského prírodného múzea a pamätníky.
Duklianske múzeum bolo v roku 2004 transformované na múzejné oddelenie Svidník a je pričlenené pod novozriadené Vojenské múzeum Piešťany zriadené Vojenským historickým ústavom Bratislava.
Od roku 1994 až do 2004 bolo Duklianske múzeum priamo v riadení Vojenského historického ústavu v Bratislave.
NGC 1698
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 12,1.
Eggenbergovci
thumb|Znak Eggenbergovcov Eggenbergovci boli rakúsky šľachtický rod. Pôvodne to boli kupci v Radkesburgu (dnešný Ehrenhausen), neskôr zbohatli a stali sa dôverníkmi cisára.
Prvým známym členom rodiny je Ulrich Eggenberger, ktorý bol od roku 1432 mestským sudcom v Grazi. V roku 1448 zomrel. Jeho majetok bol rozdelený medzi dvoch synov, Ján založil líniu Ehrenhausen a Baltazár hlavnú líniu v Grazi. Baltazár viedol výnosný obchod a Eggenbergovci sa stali jedným z najbohatších rodov v Grazi. Naopak, Ruprecht z Eggenbergu z druhej línie bol vo vojsku a preslávila ho úspešná výprava proti Turkom.
Najvýznamnejším Eggenbergom je Johann Ulrich von Eggenberg (1568 – 1634). V roku 1621 získal od cisára Prachatice, o rok neskôr zámok Český Krumlov, a Netolice, v roku 1623 kúpil hrad Zvíkov a zámok Orlík a v roku 1630 získal Vimperk. Po predčasnej smrti jeho syna Johanna Antona I. sa panstvo znova rozdelilo. Panstvo v Čechách dostal Johann Christian I. (1641 - 1710) a Rakúske panstvo Jan Seifried. Po smrti Johanna Christiana I. dostal české panstvá jeho brat. Syn Johanna Seyfrieda, Johann Anton II. zomrel v roku 1716 a o rok neskôr zomrel na zápal slepého čreva aj Johann Christian II., syn Johanna Antona. V roku 1774 po smrti Márie Eleonory z Eggenbergu rod zanikol a majetok prešiel hlavne do rúk Schwarzenbergovcov.
Saint-Gervais-en-Belin
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Maissemy
Maissemy je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Aisne, v regióne Pikardia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Ailyn
Pilar Giménez García (*29. máj 1982, Esplugas de Llobregat, Španielsko), Ailyn, je španielska speváčka. Do roku 2016 pôsobila ako vokalistka nórskej goticko-metalovej skupiny Sirenia. V minulosti sa zúčastnila na španielskej verzii hudobnej súťaže X Factor.
Jalognes
Jalognes je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Cher, v regióne Centre-Val de Loire.
Ailyn
Začiatky
Jej hudobná kariéra začala v 15 rokoch, keď študovala spev na Escuela de Albéniz. Pôsobila v ženskom triu „Charm“. Po ich prvom albume skúšala šťastie ako sólová speváčka a pod prezývkou An Ling (neskôr sa z toho stalo Ailyn) začala nahrávať vlastné skladby.
Jalognes
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Ailyn
Sirenia
9. apríla 2008 sa Ailyn zúčastnila na konkurze na post vokalistky v skupine Sirenia, kde v konkurencii 500 speváčok zvíťazila. So skupinou Sirenia nahrala album The 13th Floor (23. január 2009)
Jalognes
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Podivný kvark
Podivný kvark alebo kvark s je kvark druhej generácie s elektrickým nábojom -(1/3) e a podivnosťou -1. Je to tretí najľahší kvark, má hmotnosť od 80 do 130 MeV. Prvá podivná častica (častica, ktorá obsahuje podivný valenčný kvark) bola objavená v roku 1947, s identifikáciou kaónu, no samotný podivný kvark nebol identifikovaný až do vytvorenia kvarkového modelu, ktorý vytvorili Murray Gell-Mann a George Zweig v roku 1964.
Sásd
Sásd je mesto v Maďarsku v Baranskej župe v Hegyhátskom okrese.
Má rozlohu a žije tu  obyvateľov .
Staatliches Bauhaus
right|thumb|Logo Bauhaus thumb|right|Sklenená závesená fasáda na [[Bauhaus Dessau]]
Staatliches Bauhaus (doslova "štátny stavebný dom") alebo skrátene Bauhaus bola nemecká vysoká škola, v ktorej bola skombinovaná výuka umeleckej tvorby s výukou remesiel.
James Gray
James Nicholas Gray (* 12. január 1944, San Francisco, Kalifornia, USA - † stratil sa na mori 28. januára 2007), známy aj ako Jim Gray, bol americký informatik. Zaoberal sa predovšetkým databázovými systémami a spracovaním transakcií. Za prácu v tejto oblasti dostal v roku 1998 Turingovu cenu.
Staatliches Bauhaus
Škola bola prevádzkovaná v rokoch 1919 až 1933 vo Weimare, neskôr v Dessau a posledný rok svojej existencie v Berlíne. Napriek tomu, že Bauhaus kládol architektúru na najvyššie miesto i napriek názvu a profesii jeho zakladateľa, architekta Waltera Gropiusa, samostatné oddelenie architektúry vzniklo ako posledné a to až v roku 1927. Bauhaus výrazne ovplyvnil modernú architektúru a moderný dizajn.
Pojem Bauhaus sa spája s počiatkom moderny a vyvoláva nasledujúce asociácie: základné farby (červená, žltá, modrá), základné formy (štvorec, trojuholník, kruh), nábytok z oceľových trubiek a funkcionalizmus. Pre architektúru Bauhausu bola charakteristická absencia zdobnosti a funkčne premyslené asymetrické pôdorysy so starostlivo umiestnenými hmotami. Využívali sa priemyselné materiály ako betón, oceľ, sklo.
Vznik
Korene Bauhausu tkvejú v umeleckopriemyselnej škole, ktorú založil Henry Van de Velde v roku 1906 vo Weimare. Pri svojom odchode zo školy belgický umelec rozmýšľal nad voľbou svojho nástupcu, ktorým sa mal stať mladý architekt Walter Gropius. V roku 1916 bolo jednanie o nástupníctve prerušené a pokračovalo sa v ňom až po skončení 1. svetovej vojne. Ešte v roku 1915 zavreli Školu umeleckých remesiel, existovala už len Akadémia výtvarných umení, na ktorej malo vzniknúť miesto pre výuku architektúry. Gropius žiadal o zlúčenie oboch škôl do jednej inštitúcie. Obe školy jeho žiadosti vyhoveli. V roku 1919 vznikol Bauhaus vo Weimare a Walter Gropius sa stal jeho prvým riaditeľom.
Forma výučby
Tradičná výučba architektúry vychádzala zo štúdia dejín architektúry a nemalý dôraz kládla na kresličské zručnosti študentov. Štúdium stavebných konštrukcií bolo okrajovou záležitosťou. Pedagógovia Bauhausu naopak zaviedli koncepčne nový prístup k projektovaniu, zdôrazňujúci význam konštrukcií a technológie. Neskoršie sa Bauhausu vyčítalo, že kreslenie a štúdium dejín architektúry bolo považované za zbytočnosť.
Weimar (1919 – 1925)
Walter Gropius chcel vytvoriť novú architektúru odrážajúcu dobu, ktorá nastala po skončení 1. svetovej vojny. V roku 1919 vydal manifest Bauhausu, ktorý sa týkal protiakedemicky zameraných reforiem na umelecké školy. Požiadavkou manifestu bola spolupráca umelcov a remeselníkov.
V ranom období Bauhausu bola zavedená organizácia štúdia, od ktorej sa v zásadných rysoch nikdy neupustilo: po úspešnom vykonaní prijímacích skúšok všetci študenti absolvovali jednoročnú prípravku, počas ktorej si cibrili zmysel pre farby, materiály, štruktúry a nadobúdali určité zručnosti. Po absolvovaní prípravky sa rozdelili do ateliérov jednotlivých odborov (maľba, keramika, textil, nábytkárstvo).
V období 1919 až 1923 bol Bauhaus silne ovplyvnený expresionizmom. Neskoršie, keď Gropius hovoril o škole, túto fázu prehliadal a vplyv hnutia De Stijl úplne odmietal. Roku 1923 Bauhaus smeroval k funkcionalizmu (spolupráca s protiexpresionisticky zameraným hnutím Neue Sachlichkeit).
Vo februári 1924 Sociálni demokrati, ktorí podporovali Bauhaus, stratili vedúce postavenie v parlamente v prospech národniarov. Gropius bol pri podpise zmluvy v roku 1925 nútený súhlasiť so skráteným finančným rozpočtom. Následkom čoho sa rozpočtové prostriedky ukázali ako nedostačujúce, príjmy z produkcie dielní a školného boli nižšie ako sa predpokladalo a výdaje na budovu Bauhaus príliš vysoké. Gropius bol nútený hľadať alternatívne zdroje financií. Koncom marca 1925 Gropius oznámil zatvorenie Bauhausu.
Dessau (1925 – 1932)
Keď sa Bauhaus pod tlakom konzervatívcov a pravičiarov musel z Weimaru vysťahovať (1924) do Dessau pod novým názvom Vysoká škola priemyselného tvarovania, vchádza do nového obdobia. Program Bauhausu bol preformulovaný a väčší dôraz sa kládol na spojenie tvorby a priemyslu (oproti dôrazu na remeslá).
Počas pôsobenia Meyera vo funkcii riaditeľa sa v dielňach začali produkovať „štandardné produkty“. Nové štandardné produkty boli vyvíjané tak, aby boli dostupné pre široké vrstvy obyvateľstva. Meyer zvýšil počet študentov na 200, čím škola stratila svoj elitný charakter. Bauhaus sa mal stať prístupný pre proletariát.
Meyer vyvolával veľa konfliktov. Ako extrémny funkcionalista nemal trpezlivosť s estetickým programom, a tak boli H. Bayer a M. Breuer donútení k abdikácii. Meyer udržoval mimomanželské vzťahy so študentkami, čo vyvolávalo nevôľu. Tiež mu bola vyčítaná strata autority. V roku 1930 bol nakoniec Meyer prepustený a za nového riaditeľa ustanovený Mies van der Rohe.
Mies van der Rohe si udržoval odstup od akéhokoľvek politického postoja. Ako riaditeľ Bauhausu bol vystavený množstve problémov. Neprichádzali verejné stavebné zákazky a ešte k tomu mesto zredukovalo finančné prostriedky určené pre Bauhaus. Tiež musel čeliť narastajúcemu nepriateľstvu voči Bauhuasu v Dessau.
Berlín (1932 – 1933)
V roku 1932 sa opakujú pomery známe z Weimaru a Bauhaus je nútený presťahovať sa do Berlína, kde už je školou iba súkromnou (predtým bola školou štátnou). Existencia školy trvala len niekoľko mesiacov. Po nástupe nacizmu bola škola obvinená z „boľševickej rozvratnej činnosti“. Okolnosti prinútili učiteľský zbor v apríli 1933 Bauhaus rozpustiť.
Pokusy o obnovu
Po rozpustení Bauhausu sa uskutočnili pokusy o jeho obnovu. Najdôležitejším z nich je bývalá Vysoká škola výtvarná v juhonemeckom meste Ulm, založená v roku 1950 švajčiarskym študentom Bauhausu Maxom Billom. Sľubne sa vyvíjajúca škola sa po kríze v učiteľskom zbore stala súčasťou technickej univerzity v Stuttgarde v roku 1968. Z podnetu Waltera Gropiusa bol v roku 1960 založený archív výskumného a dokumentačného strediska Bauhaus v Darmstadtu. László Moholy-Nagy sa tiež pokúsil o obnovu školy, čo sa mu podarilo na jeden rok v meste Chicago pod názvom Nový Bauhaus.
Filozofia a význam Bauhausu
Význam Bauhausu spočíva hlavne vo vynikajúcej výukovej metóde, ktorá dnes zovšeobecnela takmer na všetkých architektonických školách ako výborné uvedenie do moderných výtvarných a konštruktívnych princípov; tiež vo výuke a výchove poslucháčov na konkrétnych úlohách pre reálnu prácu. Významná bola aj publikačná činnosť pedagógov ako boli Marcel Breuer, Paul Klee, Ludwig Hilberseimer, ale tiež aj séria Bauhausbücher, ktorá značnou mierou prispela k šíreniu nových výtvarných koncepcií.
Prípravný kurz
Hannes Meyer spochybnil kurz a od roku 1930 ho začal nahradzovať kurzmi Gestalpsychologie („tvarová psychológia“), sociológie a sociálnej ekonómie.
Prípravný kurz sa stal nepovinným od roku 1930, po nástupe Mies van der Roha do funkcie riaditeľa. Paralelne k tomu Rohe doplnil prípravný kurz pre architektov o voľnú kresbu, pretože chcel rozvíjať vizuálne schopnosti študentov. Ďalšou inováciou bolo zavedenie skúšok na konci každého semestra, ktoré rozhodovali o spôsobilosti k ďalšiemu štúdiu.
Riaditelia Bauhausu
Škola existovala pod vedením troch riaditeľov (Walter Gropius 1919 – 1927, Hannes Meyer 1928 – 1930, Ludwig Mies van der Rohe 1930 – 1933), ktorí boli silnými konkurentmi v oblasti duchovného vplyvu na Bauhaus. Každý z nich vytváral vlastný Bauhaus. Napriek tomu existovala kontinuita, ktorá spočívala v tom, že Bauhaus viedli ako inštitúciu s reformnými ambíciami, stojacu v protiklade k existujúcim akadémiám.
Vila Kacura
náhľad|Šókintei a záhrada Vila Kacura je cisárská vila, ležiaca na okraji japonského mesta Kjóto.
História
Cisárskú vilu nechal vybudovať v roku 1620 cisársky princ Hačidžo no Mija, ktorú neskôr rozšíril jeho syn Tošitada.
Cisárska záhrada
Prekrásna japonská záhrada ktorá bola určená prechádzkam cisárovej rodine. Niektoré záhradné prvky sú použité aj z čínskych záhrad. Záhrada sa preslávila svojimi chodníčkami, z ktorých je zaujímavý výhľad do ostatných zákutí záhrady. Z čajového altánku Šókintei je údajne najkrajší výhľad do záhrady. V cisárskej záhrade je viacero čajových altánkov, najznámejšie sú: Šókintei, Šókatei a Šóiken.
Plantagenetovci
Plantagenetovci (pôvodne – a dnes častejšie – Anjouovci/ z Anjou) je počnúc anglickým kráľom Henrichom II. (angl. kráľ od 1154), resp. počnúc už jeho otcom normanským vojvodom menom Geoffroi (11441151 normanský vojvoda), tradičné označenie rodu, ktorý pôvodne od 10. storočia vládol vo francúzskom Anjou (prví "Anjouovci"). Plantagenetovci vládli okrem iného Anglicku v rokoch 11541399.
Pôvodná dynastia zvaná z Anjou bola založená vikomtmi a grófmi z Angers začiatkom desiateho storočia. V mužskej línii vymrela v roku 1060, ale jej dedičstvo prešlo po praslici pod dynastiu Gâtinaisovcov, ktorá vládla Anjou a Maine do začiatku dvanásteho storočia, keď sa stala kráľovskou dynastiou Anglicka, od 15. storočia spätne známou ako Plantagenetovci. Tí vládli (vrátane vetvy Lancasterovcov a Yorkovcov) Jeruzalemu (11311205), Anglicku (11541485), Normandii (11441204 a 14151450), Gaskonsku a Guyenne (11531453), ale v roku 1206 prišli o Anjou v prospech Francúzska.
Meno Plantagenet je odvodené od klenotu na helmici zakladateľa rodu Geoffroia z Anjou/Plantageneta, ktorým bol kručinkový ker (latinsky planta genesta), a používalo sa na zdôraznenie spojenia anjouovskej a normanskej dynastie, pretože Geoffrey si vzal za manželku Matildu, dedičku normanskej dynastie.
V Anglicku vládli títo panovníci z dynastie Plantagenetovcov:
Vetva Lancasterovcov:
Vetva Yorkovcov:
Po meči dynastia vymrela popravou Eduarda, grófa z Warwicku a synovca Eduarda IV. a Richarda III., v roku 1499. V ženskej línii vymrela Eduardovou sestrou Margarétou, ôsmou grófkou zo Salisbury, ktorá bola popravená Henrichom VIII. v roku 1541.
Významnou nemanželskou líniou tohto rodu boli Beaufortovci, potomkovia Jána z Gentu a jeho milenky Kataríny Swynfordovej. Beaufortovcom patril titul vojvodov zo Somersetu a boli jednou z prominentných lancasterovských rodín vo vojne ruží. Po meči vymreli v roku 1471. Boli predkami Henricha VII. Tudora, ktorý sa v roku 1485 stal anglickým kráľom. Vetva Beaufortovcov odvíjajúca sa od nemanželského syna Henricha Beauforta, tretieho vojvodu zo Somersetu, prežíva dodnes pod menom Somersetovci a sú nositeľmi titulu vojvoda zo Somersetu.
NGC 1699
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 13,9.
Zoznam kultúrnych pamiatok v obci Demandice
Toto je zoznam kultúrnych pamiatok v obci Demandice v okrese Levice.
Mono (platforma)
Mono je projekt vedený firmou Novell (predtým Ximian). Jeho cieľom je vytvoriť sadu nástrojov kompatibilných s prostredím .NET, ktoré splňujú štandardy ECMA (Ecma-334 a Ecma-335). K týmto nástrojom patrí i prekladač jazyka C# a Common Language Runtime. Mono môže bežať na počítačoch s operačnými systémami Linux, FreeBSD, UNIX, Mac OS X, Solaris a Microsoft Windows.
Za projektom stojí Miguel de Icaza, ktorý bol zakladateľom spoločnosti Ximian a dnes pôsobí v spoločnosti Novell.
Vidče
Vidče je obec v Česku v okrese Vsetín v Zlínskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 1 685 obyvateľov, z toho 842 mužov a 843 žien, pričom priemerný vek v obci bol 40,1 roka (muži 38,7 roka, ženy 41,5 roka).
Bourgoin-Jallieu-Nord
Bourgoin-Jallieu-Nord je francúzsky kantón v departemente Isère v regióne Rhône-Alpes. Skladá sa zo šiestich obcí.
Place du Châtelet
thumb|Place du Châtelet v noci Place du Châtelet (námestie Châtelet) je námestie v Paríži. Nachádza sa na hraniciach 1. a 4. obvodu na pravom brehu rieky Seiny pri Pont au Change.
Dejiny
Námestie bolo postavené na mieste pevnosti Grand Châtelet zbúranej v roku 1808 na rozkaz Napoleona Bonaparteho. V roku 1854 námestie rozšírili.
Významné stavby
Stred námestia je vyhradený chodcom a stojí tu Palmová fontána z roku 1808.
Na oboch stranách námestia pozdĺž nábrežia stoja dve divadlá, ktoré postavil Gabriel-Jean-Antoine Davioud na žiadosť baróna Haussmanna: Théâtre du Châtelet a Théâtre de la Ville.
Pod námestím sa nachádza rozsiahla stanica metra Châtelet, kde sa krížia linky 1, 4, 7, 11 a 14. Je prepojená s podzemným nádražím RER Châtelet – Les Halles s linkami A, B a D.
Gettierov problém
Gettierov problém je epistemologický problém poukazujúci na to, že definícia poznania ako zdôvodneného pravdivého presvedčenia môže byť nepresná alebo neúplná.
Je pomenovaný podľa Edmunda Gettiera, ktorý v roku 1963 zverejnil vo filozofickom periodiku Analysis (Vol. 23, No. 6) trojstránkový článok „Je zdôvodnené pravdivé presvedčenie poznanie?“, kde argumentuje, že tomu nie je nevyhnutne tak.
Poznanie ako zdôvodnené pravdivé presvedčenie
Podľa tradičnej definície poznania subjekt S vie, že výrok (propozícia) P je pravdivý vtedy a len vtedy, ak sú splnené nasledovné tri nevyhnutné podmienky:
Gettierove protipríklady
Gettier vo svojom článku použil dva protipríklady, v ktorých dokazuje, že existujú prípady, v ktorých sú splnené všetky tri podmienky vymedzujúce poznanie, tak ako je definované vyššie. Predsa však nemôže byť povedané, že by osoby vystupujúce v týchto protipríkladoch vedeli, že P je pravdivé.
Prípad I
O prácu sa uchádzajú dvaja muži: Smith a Jones. Smith má silné dôvody pre nasledovné tvrdenie:
Prvú časť tohoto výroku má Smith zdôvodnenú napríklad tým, že prezident spoločnosti Smitha uistil, že vybraný bude Jones a druhú časť zdôvodňuje to, že Smith desať minút pred výberovým konaním spočítal, koľko mincí má Jones vo vrecku.
Slapy
Slapy môžu byť:
Gettierov problém
Prípad I
Z výroku (a) vyplýva:
Výberové konanie dopadne tak, že prijatý nebude Jones, ale Smith. Smith však taktiež nevie, že vo svojom vrecku má aj on desať mincí. Teda, hoci Smithovo presvedčenie o pravdivosti (b) bolo nakoniec správne (všetky tri podmienky v hore uvedenej definícii poznania sú splnené), nemôžeme povedať, že Smith vedel, že (b) je pravdivé, pretože jeho pravdivosť závisí od počtu mincí v jeho vrecku a Smith nevedel koľko mincí má vo svojom vrecku. Svoje presvedčenie zakladal na počte mincí vo vrecku Jonesa, o ktorom nesprávne predpokladal, že dostane prácu.
Prípad II
Smith má silné dôvody pre nasledujúce tvrdenie:
Toto tvrdenie má Smith zdôvodnené tým, že Jones vlastnil auto odkedy ho pozná (a pozná ho už dlho) a vždy to bol Ford. Smith má ďalšieho priateľa menom Brown, o ktorom nevie, kde sa práve nachádza. Vymyslí si tri ľubovoľné mestá a vytvorí nasledovné logické výroky:
Smith akceptuje správnosť (b), (c), (d) na základe presvedčenia o platnosti výroku (a), ktorý je s nimi logicky v spojení. Gettier napokon uvádza, že Jones v skutočnosti Ford nevlastní (má ho len prenajatý) a že Brown sa skutočne nachádza v Barcelone. Smith teda nevie, že (c) je pravdivé a to aj napriek tomu, že i) (c) je pravdivé, ii) verí, že (c) je pravdivé a iii) má zdôvodnenie o (c).
Diaľnica A2 (Nemecko)
Diaľnica A2 je diaľnica v Nemecku, ktorá spája Porýnie na západe s mestami Hannover a Magdeburg a s hlavným mestom Berlínom na východe krajiny. Diaľnica tvorí jednu z hlavných západo-východných tepien a je súčasťou európskych ciest E34 (po križovatku Kreuz Bad Oeynhausen) a E30 (ďalej po Berlín). Na celej dĺžke diaľnice boli vybudované tri jazdné pruhy v každom smere a povrch diaľnice je v prevažnej miere z betónu. Miestni obyvatelia diaľnica A2 nazývajú aj Warschauer Alee, teda Varšavská alej, keďže je využívaná značným počtom vozidiel z Poľska.
NGC 1700
NGC 1700 je galaxia v súhvezdí Eridanus, ktorú objavil britsko-nemecký astronóm William Herschel 5. októbra 1785.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 11,2.
Krížová procesia v Kurskej gubernii
Krížová procesia v Kurskej gubernii (rus. Крестный ход в Курской губернии) je názov obrazu ruského maliara I. J. Repina namaľovaného v rokoch 1880 – 1883.
I. J. Repin, významný predstaviteľ ruského výtvarného realizmu druhej polovice 19. storočia, sa viackrát vo svojich dielach sústredil na zachytenie sociálneho postavenia prostého vidieckeho ľudu. Repinov realizmus bol príznačný predovšetkým tým, že aj ten technicky najdokonalejší obraz bol zároveň z umeleckého hľadiska dielom s nesmiernou duchovnou hĺbkou. Po svojom prvom veľkolepom obraze Burlaci na Volge tému ostrých spoločenských protikladov zachytil na monumentálnom plátne Krížová procesia v Kurskej gubernii.
Vznik diela
Keď sa v roku 1876 vrátil z trojročného zahraničného pobytu, usadil sa načas v Petrohrade a v rodnom Čugujeve. Tu hľadal nové motívy pre svoje diela. Pri jednej z vychádzok do okolia uvidel krížovú procesiu. Po návrate domov ju zachytil na niekoľkých skicách; vtedy v ňom dozrelo rozhodnutie namaľovať veľký obraz na túto tému.
Aby získal dostatok podnetov na namaľovanie diela rozhodol sa vycestovať do Kurskej gubernie, známej svojimi veľkolepými krížovými procesiami. Tu začal tvoriť súčasne na dvoch obrazoch. Vznikli tak dve varianty na jednu tému. Prvá z nich je Zjavenie ikony, ktorú však neskôr premaľoval. Významnejšia je druhá verzia – Krížová procesia v Kurskej gubernii, pri tvorbe ktorej strávil tri roky.
Námet a kompozícia
Námet obrazu je veľmi jednoduchý, dá sa vyrozprávať niekoľkými slovami. Počas veľkého sucha po prašnej zemi rozpálenej dlhými horúčavami putuje nekonečný zástup ľudí. Nesú do kostola zázračnú ikonu, pričom aspoň naoko sa usilujú zachovať všetky obradné zvyklosti takej procesie.
Viac ako samotný námet však zaujme kompozičná stránka diela. Jednoznačnej jej dominuje takmer nekonečné množstvo postáv. Každá z nich je odpozorovaná zo života, presne charakterizovaná a typizovaná. Aj tie najdrobnejšie postavy a hlavy v pozadí, ktoré sú ledva rozoznateľné prachom zvíreným stovkami párov nôh, sú presne videné, i keď naznačené sotva znateľnými ťahmi štetca.
Vpredu kráčajú urastení sedliaci, ktorí, hrdí na svoju úlohu, nesú ohromné tabernákulum. Za nimi idú dve ženy s puzdrom na ikony nasledované skupinou spevákov. Stred obrazu tvoria, trocha v pozadí, traja predstavitelia miestnej honorácie. Tučná a vyparádená žena drží v rukách bohato zdobenú zázračnú ikonu. Jej dôležitý výraz tváre dáva tušiť ako sa cíti povznesená nad ostatnú ľudskú masu. Presne v strede obrazu dôstojne kráča fúzatý a strapatý kňaz s kadidlom v ruke. Komparz obrazu tvorí dav ľudí, ktorý sa pod vplyvom stáročného cirkevného a feudálneho útlaku fanaticky vinie dopredu v nádeji, že im zázračná ikona prinesie úľavu v ich zbedačenom živote.
Zástup je pestrý, ako je mnohoraké Rusko. Divák medzi ľuďmi spoznáva množstvo typov, pováh a ľudských psychológií. V jednej chvíli sa zdá, že to nie je húf ľudskej masy, ale prúd samého života, plný najostrejších protikladov, sociálnej nevraživosti, ktorý neustále pulzuje v nikdy nekončiacom kolobehu času. V množstve ľudí divák na jednej strane vidí sedliacke haleny proti sviatočným drahým šatám, dlhým pochodom znavených vidiečanov proti na koňoch sa nesúcim členom honorácie. Repin akoby chcel jasne charakterizovať triedne a majetkové rozdiely pútnikov. Zároveň z diela jasne badať správanie ľudí a ich vzťah k samotnej procesii – od chladnej ľahostajnosti šľachty až po bigotných mužíkov, reprezentovaných otrhaným, ustaraným hrbáčom vľavo v popredí, ktorý sa pokúša predrať sa na čelo procesie.
Celý obraz je zaliaty slnečným jasom, ktoré s lazúrovým nebom dokresľujú horúcu atmosféru letného dňa.
Po dokončení diela
V obraze Repin zhrnul všetky svoje doterajšie ľudské a umelecké poznatky a právom patrí Krížová procesia medzi jeho najlepšie diela. Repin obrazom dokázal výraznejšie než kdekoľvek inde skĺbiť kompozičnú a obsahovú stránku. Divák má pocit akoby sa sám ocitol v tomto mohutnom životnom dave.
Po dokončení obrazu ho Repin vystavil v roku 1883 na XI. putovnej výstave Zruženia peredvižnikov. To už bol v majetku P. M. Tretiakova, ktorý ho po skončení výstavy umiestnil vo svojej galérii. Týmto dielom nastúpil Repin cestu k vrcholnej sláve.
Tatra
Tatra môže byť:
Saint-Hilaire-le-Lierru
Saint-Hilaire-le-Lierru je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Sarthe, v regióne Pays-de-la-Loire.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Butler Lampson
Butler W. Lampson (* 23. december 1943, Washington D.C., USA) je americký informatik. V roku 1992 dostal Turingovu cenu za svoj prínos pri vývoji osobných počítačov, je považovaný za pôvodcu tohto konceptu.
Frenulotómia
Frenulotómia je chirurgické odstránenie uzdičky penisu pri obriezke alebo aj samostatne. thumb|right|[Frenulotómia
Bourgoin-Jallieu-Sud
Bourgoin-Jallieu-Sud je francúzsky kantón v departemente Isère v regióne Rhône-Alpes. Skladá sa z 12 obcí.