cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Himarë
Nachádza sa medzi mestami Sarandë a Vlorë a je osídlené prevažne Grékmi. Mnohí Gréci v 90. rokoch minulého storočia odišli hľadať prácu do susedného Grécka a preto bolo mesto ešte nedávno vyľudnené. Až v posledných rokoch sa z neho stalo pokojnejšie letovisko. Pochádza odtiaľto grécky futbalista Sotirios Ninnis.
Kostol Povýšenia svätého Kríža
Kostol Povýšenia svätého Kríža môže byť:
Eratos
Eratos bol v polovici ôsmeho storočia pred Kr. argejský kráľ.(pravdepodobne mýtický)
Tibor Molek
Životopis
Narodil sa v Banskej Bystrici roku 1930 ako jediný syn úradníka. Koncom 30. rokov sa jeho rodina presťahovala do Senca, odkiaľ sa jeho rodina vysťahovala po záboru južného Slovenska do Bratislavy, kde Tibor Molek študoval na gymnáziu.
Švihovská vrchovina
Švihovská vrchovina je geomorfologický celok, tvoriaci južnú časť Plzeňskej pahorkatiny.
Poloha
Rozkladá sa na juhozápade Čiech, kde zaujíma väčšiu časť okresu Plzeň-juh a priľahlé oblasti okolitých okresov (juhozápad okresu Rokycany, juhovýchodnú polovicu okresu Plzeň-mesto, severozápad okresu Klatovy a východný okraj okresu Domažlice). Najvyšší vrchol tvorí hora Koráb pri meste Kdyně.
Na území Švihovskej vrchoviny ležia dve stredne veľké mestá, Klatovy a Rokycany, z ďalších menších sídel napr. Přeštice (pri hranici s Plaskou pahorkatinou), Holýšov, Nýrsko, Janovice nad Úhlavou, Starý Plzenec, Blovice, Spálené Poříčí, Mirošov a Hrádek.
Tibor Molek
Kariéra v Slobodnej Európe
Pracoval ako hlásateľ kultúrnych a hudobných programov. Užíval krycie meno Tibor Dolina. To však nezabránilo vyšetrovaniu jeho rodiny v Česko-Slovensku. Roku 1968 sa mohol v Mníchove (po prvý a posledný raz) stretnúť so svojou matkou. Potom bol vyslaný do Lisabonu, aby tam pomáhal vybudovať slovenské oddelenie pre vysielanie na územie Slovenska na iných frekvenciách. V Lisabone pôsobil až do roku 1991.
Švihovská vrchovina
Poloha
Švihovská vrchovina ako celok spadá do povodia rieky Berounky, ktorá však sama preteká mimo popisovaného územia. V rámci celku sa vodné toky všeobecne zbiehajú k jeho severnému okraju, za ktorým leží Plzeňská kotlina; vyčleňujú sa tak tri významnejšie čiastkové povodia: Najväčšie v juhozápadnej a centrálnej časti Švihovskej vrchoviny vytvára rieka Radbuza so svojimi pravými prítokmi Merklínkou a Úhlavou. Z juhovýchodu územia zbiera vody rieka Úslava a severovýchodný okraj Švihovskej vrchoviny odvodňuje riečka Klabava.
Členenie
Švihovská vrchovina sa z hľadiska českého geomorfologického členenia delí na päť podcelkov a štrnásť okrskov:
Marlène Jobertová
Marlène Jobertová (* 4. november 1940, Alžír, Alžírsko), je francúzska herečka, výtvarníčka, speváčka, textárka a autorka kníh pre deti.
Životopis
Je matkou herečky Evy Greenovej a tetou herečiek Josephine Jobert a Elsy Lunghini.
Pôvodne chcela byť výtvarníčkou, alebo módnou návrhárkou. Ešte počas štúdia výtvarného umenia začala hrať amatérsky divadlo a vystupovať v krátkych skečoch na koncertoch hudobnej skupiny svojho brata. Herectvo sa jej nakoniec zapáčilo natoľko, že ho neskôr študovala na Štátnom konzervatóriu v Dijone a v Paríži. Počas štúdií pracovala ako filmová štatistka, fotomodelka a reklamná výtvarníčka.
V roku 1963 debutovala ako divadelná herečka po boku svojho učiteľa Yvesa Montanda v hre Tisíc klaunov v Théâtre Montparnasse. Pre francúzsky film ju objavil režisér Jean-Luc Godard. Jej jemný pôvab, pehavá tvár a hrdzavé vlasy spolu s jemným a neokázalým civilnom herectvom spôsobili, že bola obsadzovaná do mnohých ďalších filmov. Spočiatku hrala najmä v kriminálnych filmoch a thrilleroch a pred kamerou sa stretla napríklad s Linom Venturom, alebo Jean-Paulom Belmondom. Neskôr začala byť obsadzovaná aj do jemnejších melodrám, z ktorých vyniká najmä snímka Nahá láska z roku 1981.
Basiliskos
thumb|Basiliskova minca Basiliskos alebo Flavius Basiliscus bol uzurpátor byzantského trónu v rokoch 475 – 476.
Bol konzulom pre rok 465 a velil neúspešnej kampani proti vandalskému kráľovi Geiserichovi v roku 468. Jeho sestrou bola Verina, manželka cisára Lev I.
Nepriateľstvo medzi ním a novým cisárom Zenónom vyústilo v palácový prevrat, po ktorom Zenón ušiel a Basiliskos bol dosadený na trón. Keď sa Zenón vrátil z exilu a obliehal Konštantínopol, privedla Basiliskova neschopnosť a všeobecné nepriateľstvo voči nemu senát k rozhodnutiu otvoriť brány mesta jeho predchodcovi a dovoliť mu opäť nastúpiť na trón.
Pramene uvádzajú, že Basiliskos sa potom uchýlil do bezpečia kostola, neskôr však vydal seba a svoju rodinu Zenónovi pod prísľubom, že nebude preliata žiadna krv. Zenón svoj sľub dodržal: Uväznil svojich zajatcov do prázdnej vodnej nádrže, kde sa neskôr udusili.
Weikersdorf am Steinfelde
Weikersdorf am Steinfelde je obec v Rakúsku v spolkovej krajine Dolné Rakúsko v okrese Viedenské Nové Mesto-vidiek.
Žije tu 1 066 obyvateľov (1. 1. 2010).
Marcellin Berthelot
Marcellin Pierre Eugène Berthelot (* 25. október 1827, Paríž, Francúzsko – † 18. marec 1907, Paríž) bol francúzsky chemik, politik a historik. Jeden zo zakladateľov syntetickej organickej chémie.
Bol profesor (École supérieure de pharmacie (18591876) a Collège de France), v roku 1881 senátor, potom roku 1886 krátko aj minister školstva a štyri mesiace minister zahraničných vecí. Zhrnul základy syntézy v organickej chémii. Zaoberal sa aj termochémiou, chémiou výbušných látok a fyziologickou chémiou.
Jaroslav Tvrdík
Ing. Jaroslav Tvrdík (* 11. september 1968, Praha) je bývalý minister obrany Českej republiky v rokoch 2001 až 2003 vo vláde Miloša Zemana a vláde Vladimíra Špidlu.
Detstvo strávil v Havlíčkovom Brode. Vyštudoval strednú ekonomickú školu v Chotěboři, potom Vysokú vojenskú školu vo Vyškove, kde promoval v roku 1990. V roku 1992 absolvoval misiu UNPROFOR v bývalej Juhoslávii. Od roku 1996 pracuje v ministerstve obrany, od roku 2000 ako námestník ministra obrany. V roku 2001 - 2003 bol ministrom obrany.
Od roku 1993 je ženatý, s manželkou Janou sa im v roku 2000 narodila dcéra Jana.
Fuzáč žltočierny
Fuzáč žltočierny (Pachyta lamed) je druh chrobáka z čeľade fuzáčovité.
Vyskytuje sa najmä v smrekových lesoch, kde sa vyvíja približne tri roky v koreňoch starých smrekov.
Zdroj
Pachyta lamed UiO Naturhistorisk museum
Orchester
thumb|Filharmonický orchester Orchester je inštrumentálne teleso, zvyčajne s veľkým počtom hudobníkov so sláčikovou, dychovou a niekedy aj perkusnou sekciou. Slovo orchester je odvodené z názvu pre priestor pred starogréckou scénou, kde bol umiestnený zbor. Orchester sa zväčšoval výrazne počas osemnásteho a devätnásteho storočia, v dvadsiatom storočí sa v zložení zmenil len veľmi málo.
Menší orchester (okolo štyridsať hudobníkov a menej) sa nazýva komorný orchester.
Orchester s plným obsadením (okolo 100 hudobníkov) zvyčajne voláme symfonický orchester alebo filharmonický orchester, hoci tieto prídavné mená neoznačujú presný počet hudobníkov ani inštrumentálne rozloženie. Aktuálny počet hudobníkov môže kolísať aj v závislosti od predstavenia a veľkosti sály, v ktorej práve hrajú.
Inštrumentácia
Typický symfonický orchester pozostáva zo štyroch skupín (sekcií) podobných hudobných nástrojov, vo všeobecnosti idúcich v notovom zápise v tomto poradí:
Hudobné nástroje (a ich minimálny počet) označené hviezdičkou sú považované za „kľúčové“ symfonické nástroje a iba vo výnimočných prípadoch sa nevyskytujú vo väčšine symfonickej literatúry. Ostatné nástroje uvedené vyššie považujeme za „pomocné“ nástroje a používajú sa menej často, ale stále o nich hovoríme ako o „štandardnej“ súčasti symfonického orchestra. Symfonické diela neskorého 19. storočia používajú všetky pomocné nástroje, ako aj veľký počet sláčikov, väčšinou ich plný názov obsahuje spojenie "pre veľký orchester", napríklad dielo Ein Heldenleben od Richarda Straussa.
Významné symfonické orchestre
Vo svete:
Na Slovensku:
Knight Rider (seriál z roku 2008)
Knight Rider je americký televízny akčný seriál z rokov 20082009, ktorý je založený na televíznom seriáli rovnakého mena z rokov 19821986.
Praskolesy
Praskolesy sú obec v Česku v okrese Beroun v Stredočeskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 874 obyvateľov, z toho 454 mužov a 420 žien, pričom priemerný vek v obci bol 41,0 roka (muži 38,8 roka, ženy 43,3 roka).
Vyšehradská skupina
Vyšehradská skupina alebo Vyšehradská štvorka (nesprávne: Visegrádska skupina, Visegrádska štvorka ), skrátene V4, je od roku 1993 spoločenstvo štyroch stredoeurópskych štátov: Česka, Maďarska, Poľska a Slovenska, pôvodné založené 15. februára 1991 tromi štátmi, z ktorých jedným bolo dnes už neexistujúce Česko-Slovensko.
Ciele
Vyšehradská skupina je výrazom úsilia krajín stredoeurópskeho regiónu o spoluprácu na viacerých úsekoch spoločného záujmu v rámci celoeurópskej integrácie. Česko, Maďarsko, Poľsko a Slovensko vždy boli súčasťou tej istej civilizácie založenej na rovnakých kultúrnych a intelektuálnych hodnotách a spoločných koreňoch náboženských tradícií, ktoré chcú uchovávať a ďalej posilňovať.
Všetky krajiny V4 sa usilovali o členstvo v Európskej únii, pričom svoju integráciu do EÚ chápali ako ďalší krok vpred v procese prekonávania umelých deliacich čiar v Európe prostredníctvom vzájomnej spolupráce. Tento cieľ dosiahli roku 2004 (1. mája), keď sa všetky stali členmi EÚ.
Skupina V4 nevznikla ako alternatíva k úsiliu o celoeurópsku integráciu, ani sa nepokúša súťažiť s existujúcimi funkčnými európskymi štruktúrami. Jej aktivity nijakým spôsobom nesmerujú k izolácii alebo oslabeniu vzťahov s inými krajinami. Naopak, cieľom tejto skupiny je povzbudzovať optimálnu spoluprácu so všetkými krajinami, najmä so svojimi susedmi. Jej najvyšším záujmom je demokratický rozvoj všetkých častí Európy.
Skupina V4 si želá prispieť k vybudovaniu európskej bezpečnostnej architektúry založenej na účinnej, funkčne komplementárnej a vzájomne posilňujúcej spolupráci a koordinácii v rámci existujúcich európskych a transatlantických inštitúcií. V záujme zachovania a podpory kultúrnej súdržnosti sa v rámci skupiny V4 zintenzívni vzájomné odovzdávanie hodnôt na úseku kultúry, vzdelávania, vedy a výmeny informácií.
Všetky aktivity Vyšehradskej skupiny sú zamerané na posilňovanie stability v stredoeurópskom regióne. Členské krajiny chápu svoju vzájomnú spoluprácu ako výzvu pre seba a jej úspech ako najlepší dôkaz svojej schopnosti integrovať sa aj do takých štruktúr,  ako je napríklad Európska únia.
Dejiny
Názov a symbolika Vyšehradskej skupiny historicky pochádza z roku 1335, keď sa konalo stretnutie českého (Ján Luxemburský), poľského (Kazimír III. Veľký) a uhorského (Karol I. Róbert z Anjou) kráľa v uhorskom (dnes maďarskom) meste Vyšehrad.
Geoffrey Chaucer
Geoffrey Chaucer (* asi 1343, Londýn, Anglické kráľovstvo – † 25. október 1400, Londýn) bol anglický básnik, ktorého diela, najmä Canterburské poviedky sa považujú za prelom v anglickej literatúre. Chaucer pôsobil aj ako diplomat a filozof.
Vyšehradská skupina
Dejiny
Hlavným cieľom vzájomnej spolupráce bolo podporiť proces európskej integrácie a transformáciu ekonomík. Vstup členských štátov V4 do Európskej únie, ktorý bol v týchto štátoch odsúhlasený v referendách sa uskutočnil 1. mája 2004.
Geoffrey Chaucer
Canterburské poviedky, cyklus 24 príbehov, ktoré si rozprávajú pútnici na ceste z Londýna, začal písať v roku 1387.
Vyšehradská skupina
Dejiny
Jedinou inštitúciou Vyšehradskej skupiny je Medzinárodný vyšehradský fond so sídlom v Bratislave, schválený v roku 1999.
Pri príležitosti 30. výročia organizácie vydala vo februári 2021 Slovenská pošta v spolupráci s poštami Česka, Maďarska a Poľska známku v hodnote 1,70 eur. Autorom návrhu je Agnieszka Sobczyńska.
Predsedníctvo
Rotujúce jednoročné predsedníctvo, kde predsednícka krajina pripraví program V4 na rok svojho predsedania. Ročné predsedníctvo začína 1. júla a končí sa 30. júna nasledujúci rok.
Gancourt-Saint-Étienne
Gancourt-Saint-Étienne je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Seine-Maritime, v regióne Horná Normandia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Weinburg
Weinburg je obec v Rakúsku v spolkovej krajine Dolné Rakúsko v okrese Sankt Pölten-vidiek.
Štefan Šimák
Štefan Šimák (* 27. marec 1948, Turzovka – † 26. január 2021, Bratislava ) bol slovenský novinár, vydavateľ a publicista.
Životopis
Vyštudoval žurnalistiku na Filozofickej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave. Začínal ako redaktor v okresných novinách na Kysuciach a od roku 1969 pracoval na rôznych postoch v Československom rozhlase. V rokoch 1982 až 1987 bol zahraničným spravodajcom v Sovietskom zväze a tiež vedúcim moskovskej pobočky Československého rozhlasu. Dominantnou témou jeho spravodajských a publicistických príspevkov boli najmä spoločenské premeny v období Gorbačovovej „glasnosti“ a „perestrojky“. Za túto prácu mu udelili v roku 1986 jedno z najvyšších rozhlasových vyznamenaní Zlatý mikrofón Československého rozhlasu.
Po návrate do Československa, od roku 1987 až do roku 1990, pôsobil ako zástupca šéfredaktora Hlavnej redakcie spravodajstva Slovenského rozhlasu. Patril k účastníkom revolučných zmien v rozhlase a v nasledujúcom období absolvoval manažérsky kurz vedúcich rozhlasových pracovníkov v Deutsche Welle v Kolíne nad Rýnom a zastupoval Slovenský rozhlas v Európskej vysielacej únii v Ženeve. Podieľal sa na založení Združenia vydavateľov periodickej tlače na Slovensku a bol dlhoročným viceprezidentom tejto organizácie.
Po roku 1989 založil so spoločníkmi nezávislý týždenník Plus 7 dní a neskôr Spoločnosť 7 PLUS s viac ako tridsiatimi periodikami a webovými portálmi. Po predaji vydavateľstva finančným investorom v roku 2014 sa začal v roku 2015 venovať vinohradníctvu a výrobe vína. V roku 2015 kúpil s rodinou Pezinský zámok, ktorý sa po rozsiahlej rekonštrukcii a vybavení modernou technológiou stal sídlom Zámockého vinárstva. Po rozsiahlej obnove je zámok jedným z najvýznamnejších kultúrnych a spoločenských centier Slovenska.
Strečno (obec)
Strečno je obec v okrese Žilina, nachádzajúca sa na prielome Váhu cez Malú Fatru.
Poloha
Nachádza sa na ľavom brehu rieky Váh, pod hradom Strečno. Leží vo výške a susedí s obcou Nezbudská Lúčka, ktorá leží na pravom brehu rieky. Nachádza sa na rozhraní Turčianskej a Žilinskej kotliny v mieste prechodu rieky Váh cez pohorie Malá Fatra. Hranice katastrálneho územia obce sú ohraničené medzi okresmi Žilina a Martin. Z juhovýchodu smerom od Martina sa hranica obce začína horskou lokalitou Čierny potok smerom na najvyšší kopec Grúň, pokračuje Javorinou, Lipovou, Javorom, Paprudou na Zlatné po potoku tečúcom cez túto časť obce. Z východnej a severnej strany tvorí hranicu rieka Váh s protiľahlými obcami Varínom a Nezbudskou Lúčkou. Celková výmera obce je. Krásna príroda spolu s dvoma susediacimi hradmi (hrad Strečno a Starhrad) tvoria výnimočný obraz v rámci Slovenska.
Dejiny
náhľad|left|Pohľad na hrad Obec sa prvý raz písomne spomína v roku 1321, keď tu bola mýtnica, no je viac ako isté, že tu ľudia žili už dávno pred týmto rokom, o čom hovoria nálezy predmetov z obdobia púchovskej kultúry. Stopy po pobyte človeka sa našli už z počiatku nášho letopočtu, slovanské sídlisko tu bolo v 9. storočí. Strategickú polohu obce poznali úž dávni predkovia. Vrch Bieda, na ktorom bolo postavené prvé opevnenie a neskôr aj kamenný hrad, dával záruky bezpečnosti pred nepriateľom a umožňoval kontrolu širokého okolia a rieky Váh. Pred niekoľkými storočiami Strečno patrilo medzi podhradské obce zemepanskeho typu.
Práve rieka Váh umožňovala pomerne bezpečne a rýchlo sa dopraviť do vzdialených miest. Umožnila prevážať aj tovar, najmä drevo na pltiach. Život na rieke bol rušný a záznamy už od roku 1230 hovoria o pltníctve ako o remesle, ktoré živilo ľudí severného Slovenska plných osem storočí.
Prvá písomná zmienka o obci z roku 1321 je listina kráľa Karola Róberta, v ktorej sa Strečno spomína ako Locus tributorum. V ďalšej listine z roku 1358, ktorú napísal župan Trenčína, sa píše o de Strychen, čiže opäť sa hovorí o mieste, kde sa vyberalo mýto. V roku 1384 sa už píše o hrade, ktorý ma vežu a hradbami uzatvorený priestor. Aj v listine z roku 1384 sa píše o castro Strechyn a vrchnosť v ňom nariaďuje kastelánovi hradu, aby nevyberal mýto od Žilinčanov, ktorí prechádzali vozmi alebo na pltiach popod hrad Strečno. Záznam z roku 1395 hovorí o tom, že poľský kráľ Vladislav útokom dobyl hrad a dal ho svojmu prívržencovi Sudivojovi z Ostrorogu. No po niekoľkých rokoch hrad opäť získal do svojich rúk uhorský kráľ Žigmund. Ostatná história hradu, čiže tá od roku 1397, sa dá charakterizovať ako boj rôznych majiteľov o jeho získanie. Stalo sa to preto, lebo tento hrad začali panovníci dávať svojim prívržencom do daru alebo nájmu za dobré služby.
Strečno bolo od roku 1848 súčasťou Strečnianského hradného panstva
Po zbúraní opevnenia a strhnutí striech sa hrad po roku 1895 začal rozpadávať a dostal sa do rúk obchodníka s drevom Leopoldovi Popperovi. Hrad sa nedal obnoviť a ďalej pustol. 1904 sa Samuel Hahn (ďalší majiteľ) rozhodol strhúť zvyšky hradu a predať kameň na stavbu domov. V roku 1909 sa z hradného brala začal ťažiť vápenec. Práce boli neefektívne a hrad sa dostal do rúk Československého klubu turistov. Hrad následne prežil desaťročia bez povšimnutia.
V Strečnianskej úžine sa uskutočnili počas 2. svetovej vojny prudké boje medzi účastníkmi SNP a nemeckými jednotkami. Bojov sa zúčastnilo okrem slovenských a sovietskych partizánov i 155 Francúzov pod vedením kapitána Georgesa de Lannuriena. Na ich počesť bol v roku 1956 odhalený pamätník na vrchu Zvonica, ktorého autorom bol Ladislav Snopek.
V roku 1977 sa začalo s obnovou hradu, ktorá mala skončiť v roku 1989. Hrad bol pre návštevníkov otvorený až 12. júla 1995, po 18 rokoch rekonštrukčných prác.
Obyvateľstvo sa okrem poľnohospodárstva a spracovania dreva zaoberalo aj pltníctvom a lovom rýb, čoho dôkazom je i obecná pečať zobrazujúca rybu. Súčasťou Strečna bola od stredoveku malá osada Zlatné. V roku 1598 mala obec 34 domov. V roku 1784 to bolo už 76 domov (92 rodín a 536 obyvateľov). 1930 to bolo 964 obyvateľov a 190 domov. Ku 31. decembru 1996 v obci žilo 2449 obyvateľov, z toho 1225 žien. Priemerný vek v obci bol 32,3 rokov. V roku 2009 mala obec 2674 obyvateľov, 793 domov a 93 iných objektov.
O obyvateľoch obce sa v minulosti hovorilo, že sú to „smrtiari“. Hovorí sa, že toto pomenovanie vzniklo, keď išli raz ľudia z kostola a malé dieťa sa pred všetkými opýtalo matky, čo navarila na obed. Tá povedala, že navarila „smrte“. Menej známe je pomenovanie obyvateľov, že sú to ľudia „od vody“. Bolo to asi tým, že ľudia sa v obci v minulosti živili prácou na vode – pltníctvom a rybárstvom.
Kultúrne a historické pamiatky v obci a v okolí
Medzi kultúrne a historické pamiatky, ktoré sa nachádzajú v obci, alebo jej okolí, môžeme zaradiť
Z prírodných hodnôt sa v katastrálnom území nachádza prírodná pamiatka Domašínsky meander.
Doprava
Obec má železničné spojenie osobnými vlakmi s mestom Žilina, pretože cez blízku obec Nezbudská Lúčka (kde je zastávka Strečno) prechádza elektrifikovaná dvojkoľajná trať Žilina – Košice. Popri obci vedie cesta I. triedy číslo 18 zo Žiliny do Vrútok. Občania obce môžu využívať mimo vlakov aj autobusovú dopravu, zaisťovanú SAD Žilina. Za obcou v Strečnianskej tiesňave sa často tvoria dlhé kolóny automobilov a autobusov. Situáciu ma vyriešiť až výstavba diaľnice D1 s tunelom Višňové.
Rpety
Rpety sú obec v Česku v okrese Beroun v Stredočeskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 479 obyvateľov, z toho 248 mužov a 231 žien, pričom priemerný vek v obci bol 39,1 roka (muži 36,9 roka, ženy 41,4 roka).
Klos
Klos alebo Klosi je malé mestečko ktoré sa nachádza v centrálnom Albánsku v okrese Mat. V roku 2004, malo toto mesto približne 800 obyvateľov. Klos leží 28,5 kilometrov od hlavného mesta Tirana a 14 kilometrov od mesta Burrel.
Scy-Chazelles
Scy-Chazelles je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Moselle, v regióne Lotrinsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Rouvres-sous-Meilly
Rouvres-sous-Meilly je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Côte-d’Or, v regióne Burgundsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
John Kendrew
Sir John Cowdery Kendrew (* 24. marec 1917† 23. august 1997) bol anglický biochemik a kryštalograf, nositeľ Nobelovej ceny za chémiu spoločne s Maxom Perutzom, ich skupina v Cavendishovom laboratóriu v Cambridge ako prvá zistila štruktúru niektorých proteínov.
Životopis
Narodil sa v Oxforde ako syn Wilforda George Kendrewa, ktorý prednášal klimatológiu na tamojšej univerzite, a Evelyn May Graham Sandburgovej, historičky umenia. Po prípravke na Dragon School v Oxforde študoval na Clifton College v Bristole v rokoch 19301936. Pokračoval na Trinity College v Cambridge v roku 1936, kde promoval v odbore chémia v roku 1939. Prvé mesiace druhej svetovej vojny strávil výskumom reakčnej kinetiky a potom sa stal členom Air Ministry Research Establishment, kde pracoval na výskume radaru. V roku 1940 bol zamestnaný operačným výskumom na veliteľstve Royal Air Force a dostal čestnú hodnosť podplukovníka letectva. Počas ďalších rokov vojny sa začal čoraz viac zaujímať o biochemické problémy a rozhodol sa pracovať na štruktúre proteínov.
Kryštalografia
V roku 1945 začal spolupracovať s Dr. Maxom Perutzom v Cavendishovom laboratóriu v Cambridge. Podľa návrhu fyziológa Josepha Barcrofta začal pracovať na porovnávacej štúdii kryštalografie proteínov dospelého človeka a fetálneho hemoglobínu oviec.
V roku 1947 sa stal členom Fellow of Peterhouse a Medical Research Council (MRC) odsúhlasila vytvorenie výskumného oddelenia pre štúdium molekulárnej štruktúry biologických systémov na pokyn sira Lawrence Bragga. V roku 1954 sa stal profesorom Davy-Faradayových laboratórií pri Royal Institution v Londýne.
Kryštálová štruktúra myoglobínu
náhľad|John Kendrew pri vytváraní modelu myoglobínu (laboratóriá molekulárnej biológie v Cambridge) V roku 1962 získal spolu s Maxom Perutzom Nobelovu cenu za chémiu za určenie prvých štruktúr atómov proteínov za použitia röntgenovej kryštalografie. Pracovali v miestach, kde sa teraz nachádzajú MRC laboratória molekulárnej biológie v Cambridge. Kendrew určil štruktúru proteínu myoglobínu, ktorý viaže kyslík v svalových bunkách.
V roku 1947 MRC súhlasila s vytvorením výskumného oddelenia pre štúdium molekulárnych štruktúr biologických systémov. Pôvodná štúdia prebiehala na štruktúre hemoglobínu u oviec, ale s postupom práce a len čo boli k dispozície dosiahnuteľné zdroje, začal sa Kendrew venovať štúdiu myoglobínu, ktorého molekula dosahuje len štvrtinu veľkosti molekuly hemoglobínu. Počiatočným zdrojom materiálu bolo konské srdce, ale takto získané kryštály boli príliš malé pre rtg analýzu. Uvedomil si, že lepšie vyhliadky by mohlo ponúkať tkanivo zachovávajúce kyslík u cicavcov, ktorí sa potápajú pod vodu a náhodou sa mu podarilo získať veľkú časť veľrybieho mäsa z Peru. Veľrybí myoglobín mu poskytol veľké kryštály s čistými röntgenovými difrakčnými obrazcami. Avšak stále zostával problém neprekonaný, až v roku 1953 Max Perutz objavil, že problematická fáza analýzy difrakčných obrazcov by mohla byť vyriešená viacnásobným izomorfným nahradením – porovnaním zákonitostí z niekoľkých kryštálov; jedného z natívneho proteínu, a ďalšieho, ktorý by bol naložený v roztoku ťažkých kovov a mal ióny kovov dosadené na rôznych, presne stanovených pozíciách. Potom bola v roku 1957 získaná mapa elektrónov s hustotou rozlíšenia 6 angströmov (0,6 nanometra) a do roku 1959 mohol byť vytvorený atómový model o rozlíšení 2 angströmov (0,2 nm).
Neskoršie kariéra
V roku 1963 sa stal jedným zo zakladateľov European Molecular Biology Organization a tiež bol po mnoho rokov šéfredaktorom časopisu Journal of Molecular Biology. Stal sa členom American Society of Biological Chemists, v roku 1967 čestným členom Medzinárodnej akadémie vied. V roku 1974 sa mu podarilo presvedčiť vlády, aby založili European Molecular Biology Laboratory v Heidelbergu a stal sa ich prvým riaditeľom. Od roku 1974 do roku 1979 bol kurátorom Britského múzea, od roku 1974 do roku 1988 bol postupne generálnym tajomníkom, potom viceprezidentom a nakoniec prezidentom International Council of Scientific Unions.
Po jeho odchode do dôchodku z European Molecular Biology Laboratory sa stal prezidentom St. John's College na univerzite v Oxforde a tento post zastával od roku 1981 do roku 1987. Jeho záznam v zozname who'se Who obsahuje desiatky ďalších dôležitých národných a medzinárodných výborov, ktorých bol buď členom alebo im predsedal.
Kavajë (mesto)
Kavajë alebo Kavaja (po taliansky: Cavaia) je mesto na západe Albánska a centrum okresu Kavajë v kraji Tirana. Žije tu viac ako 40 000 obyvateľov.
Kavajë sa leží nad morom a má pobrežie približne  dlhé pobrežie s hlavnou plážou „Golem“.
Sídli tu miestny futbalový klub Besa Kavajë ktorý hrá v prvej albánskej lige.
Thymilos
Thymilos (Thymilos) môže byť:
Weinzierl am Walde
Weinzierl am Walde je obec v Rakúsku v spolkovej krajine Dolné Rakúsko v okrese Krems-vidiek.
Žije tu 1 276 obyvateľov (31. 3. 2009).
Zmes
Zmes je sústava dvoch alebo viacerých látok. Na rozdiel od zlúčeniny, jednotlivé častice látok zmesi netvoria medzi sebou navzájom chemickú väzbu. Zmesi sa dajú oddeliť fyzikálnymi separačnými metódami.
Rôznorodá zmes
Niektoré heterogénne zmesi sa dajú klasifikovať ako koloidná disperzia. Určujúcim kritériom je veľkosť rozptýlených častíc a prítomnosť a charakter interakcií medzi nimi.
Mobilizácia
Mobilizácia alebo mobilizovanie môže byť:
Studená vojna
Studená vojna bola skrytým konfliktom medzi Západom (Spojené štáty a ďalšie západné krajiny) a komunistickým blokom (resp. východným blokom, vedeným Sovietskym zväzom), keď sa Spojené štáty a Sovietsky zväz po víťazstve v druhej svetovej vojne stali súperiacimi superveľmocami.
Acubens
Acubens ( az-zubáná – klepeto) alebo Sertan ( saratán – rak, krab, α Cnc / α Cancri / Alfa Cancri) je hviezda v súhvezdí Rak. Napriek označeniu α nie je najjasnejšou hviezdou tohto súhvezdia; tou je β Al Tarf (Tarf).
Studená vojna
Namiesto otvoreného vojenského konfliktu o svetovú nadvládu medzi vojenskými zoskupeniami NATO a Varšavská zmluva sa konfrontácia odohrávala hlavne v ideologickej (Trumanova doktrína), politickej, propagandistickej, hospodárskej (Marshallov plán) a vedecko-technickej rovine. Osobitosťou bola skutočnosť, že táto konfrontácia sa prenášala do kultúry, vedy, športu i medziľudských vzťahov a prejavovala sa ako súperenie, bez priameho vojenského stretnutia oboch superveľmocí. Súperenie sa najviac prejavilo v boji o sféry vplyvu a o prevahu v zbrojení. Sféry vplyvu sa rozširovali vedením tzv. zástupných vojen, teda ozbrojených konfliktov v menej rozvinutých krajinách, pri ktorých bloky podporovali spriaznené strany v danej krajine (napríklad Kórea, Vietnam, Angola, Afganistan). Podstatnú úlohu v získavaní priaznivcov a spojencov (aj na strane protivníka a nezúčastnených krajín) zohrávala ideologická propaganda, špionáž a tajné služby.
Acubens
Acubens je dvojhviezda, ktorej zložky majú zdanlivú jasnosť 4,26m a 11m a sú od seba vzdialené 11,5". Jasnejšia zložka patrí do spektrálneho typu A5m. Vzdialenosť oboch zložiek od Zeme je približne 174 ly.
Studená vojna
V roku 1947 USA stratili monopolné postavenie jedinej nukleárnej veľmoci, čím sa znížila pravdepodobnosť vedenia americkej preventívnej (nukleárnej) vojny a začali preteky (o prevahu) v zbrojení. Predovšetkým tzv. jadrové zastrašovanie (pozri dejiny vývoja jadrových zbraní, atómová bomba a jadrová vojna) viedlo k rovnováhe strachu založenej na zaručenom vzájomnom zničení (anglicky mutually assured destruction), čo postupne otvorilo cestu k rokovaniam o obmedzení a znížení počtu strategických zbraní v 60. a 70. rokoch 20. storočia.
Súperenie vo vedecko-technickej (napr. vesmírne preteky) oblasti, do ktorého sa investovali rozsiahle materiálne, finančné i ľudské zdroje prinieslo v priebehu krátkeho obdobia významný vedecko-technický pokrok napriek tomu, že jeho primárny cieľ bol vojenská prevaha (balistické rakety, špionážne satelity a pod.)
Názov studená vojna patrí medzi pomenovania typu blesková vojna, čudná vojna, železná opona atď., ktoré sa nepovažujú za vlastné mená, a preto sa píšu s malým začiatočným písmenom.
Príčiny konfliktu, narastanie napätia
Už od roku 1945 môžeme hovoriť o permanentnom zvyšovaní napätia medzi USA a ZSSR. Problémy sa objavili ešte počas vojny na jaltskej konferencii 4. až 11. februára 1945. Nezhody sa týkali hlavne hraníc Poľska so ZSSR a povojnového usporiadania Nemecka a výšky vojnových reparácie pre ZSSR. Západné mocnosti navrhovali federáciu Nemecka a Sovietsky zväz presadzoval jednotný nemecký štát, čo sa nakoniec vyriešilo v lete 1945 na Postupimskej konferencii rozdelením Nemecka na štyri okupačné zóny. Stalin súhlasil s rozdelením britskej zóny na dve už na Jalte, za to požadoval vysoké reparacie. Záujmy veľmocí boli protichodné aj v Iráne (v rokoch 1945 a 1946 sa tam Sovietsky zväz pokúsil vytvoriť pro-sovietske štáty na územiach obývaných Kurdmi a Azerbajdžancami), Kórei (severná časť oslobodená ZSSR), v budúcom Izraeli ako aj v strednej Európe. Sovietom sa, naopak, nepáčilo odsúvanie komunistických strán na vedľajšiu koľaj vo Francúzsku, Taliansku či v Grécku.
Začiatok otvoreného nepriateľstva
thumb|left|Jaltská konferencia: Churchill, Roosevelt a Stalin
Okrem rozdielnych mocenských záujmov veľmocí bolo nepriateľstvo založené na ideologických rozdieloch. USA hovorili o boji demokracie s diktatúrou a ZSSR o boji kapitalizmu so socializmom. Rozdelenie na dva nepriateľské bloky sa udialo v rokoch 1946 a 1947 keď vznikla tzv.. železná opona medzi blokmi. Do dnešného používania tento termín uviedol Winston Churchill v máji roku 1945 v liste prezidentovi USA H. Trumanovi na vyjadrenie vznikajúcej všestrannej bariéry medzi obomi blokmi. Všeobecne sa termín začal používať až po Churchillovom fultonskom prejave v marci 1946, v ktorom vyzval na spoluprácu anglosaských národov proti komunizmu.
Mesiac predtým, 9. februára 1946, vystúpil Stalin s prejavom, v ktorom zopakoval leninistickú tézu, podľa ktorej, kým existuje kapitalizmus, sú vojny nevyhnutné. Na základe nového politického smerovania KSSZ z roku 1946 dostal v apríli 1947 Ždanov poverenie jej Ústredného výboru zorganizovať takzvanú filozofickú debatu, ktorá sa uskutočnila 16. až 25. júna 1947. Diskusiu 500 účastníkov ovplyvnila kniha vedúceho oddelenia propagandy a agitácie ''G. F. Alexandrova História západnej filozofie'' z roku 1946. Ždanovovo delenie sveta na Západ (kapitalizmus) a Východ (socializmus) ideologicky vyhovovalo Stalinovi. Stalin Churchillov protisovietsky prejav síce verbálne odsúdil v moskovskej Pravde ale zároveň stiahol svoje jednotky z Mandžuska a dánskeho ostrova Bornholm.
V záujme odvrátenia hrozby pričlenenia Grécka a Turecka do sovietskej sféry vplyvu vyhlásil americký prezident Harry S. Truman 12. marca 1947 nové smerovanie zahraničnej politiky USA (takzvaná Trumanova doktrína) podľa ktorého sa USA majú stať garantom slobody a demokracie všade vo svete a majú poskytovať pomoc krajinám ohrozených diktátormi, totalitou, či už zvonka alebo zvnútra. Pomoc má byť finančná, hospodárska, ale aj vojenská. V tom období, v americkom ponímaní, boli krajiny ohrozované najmä možným komunistickým prevratom. V roku 1947 prišli USA s ponukou ekonomickej obnovy zničeného európskeho hospodárstva. Iniciatíva dostala názov Marshallov plán, ktorý bol schválený na konferencii v Paríži (12. júla až 22. septembra 1947). Plán definitívne rozdelil Európu na dva mocenské bloky. Štáty, ktoré plán hospodárskej pomoci odmietli, ostali v mocenskom bloku Sovietskeho zväzu. V. Molotov začiatkom júla 1947 zamietol plán a predpovedal budúcu konfrontáciu s krajinami, ktoré sa stali alebo stanú spojencami USA (prijmú Marshallov plán) a označil ich za nepriateľov ZSSR. V septembri 1947 v Szklarskej Porube v Poľsku sa uskutočnila konferencia vodcov komunistických strán, na ktorej bola založená nástupnícka organizácia Kominterny Informbyro a tiež v roku 1947 Sovieti predstavili alternatívny plán pomoci, z ktorého sa v januári 1949 v Moskve stala Rada vzájomnej hospodárskej pomoci (RVHP).
Studená vojna sa dotkla aj Česko-Slovenska, ktoré malo spoločnú hranicu s neutrálnym Rakúskom a Západným Nemeckom. V ČSR sa uvažovalo o prijatí Marshallovho plánu. V Júli 1947 bol minister zahraničných veci Jan Masaryk predvolaný do Moskvy, kde protirečil Stalinovi, ktorý zakazoval prijatie plánu. Nakoniec železná opona oddelila napríklad Bratislavu od Viedne, pričom ešte pred vojnou boli vzájomne spojené takzvanou električkou.
Priebeh
[[Súbor:Cold War Map 1959.svg|náhľad|Svet v roku 1959
]]
Konflikt prechádzal horúcejšími a chladnejšími fázami, rovnako ako aj pokojnejšími a konfliktnejšími obdobiami. Kríza sa vyhrotila prvýkrát do nátlakových akcií počas Berlínskej blokády, ktorá začala 23. júla 1948. K ďalšiemu významnému, teraz už vojenskému stretu došlo na Kórejskom polostrove. Vojnu medzi juhom podporovaným USA a severom podporovaným ZSSR a Čínou, ktorá sa začala v roku 1950 ukončila v máji 1954 konferencia v Ženeve.
Po Stalinovej smrti (5. marec 1953) predstavitelia ZSSR (Malenkov a Chruščov) začali uplatňovať nový kurz smerovania medzinárodnej politiky a prejavili ochotu rozmraziť vzťahy medzi ZSSR a západnými mocnosťami.
Dohodou z 23. októbra 1954 z Paríža bolo Západné Nemecko prijaté do NATO. Táto dohoda ukončila okupačný štatút Nemecka a uznala Spolkovú republiku Nemecka za suverénny a nezávislý štát s vlastnou armádou (Bundeswehr) s určitými obmedzeniami. ZSSR a jeho satelity považovali Parížsku zmluvu za ohrozenie svojej bezpečnosti. Reakciou na ňu bolo založenie vojensko-politického zoskupenia Varšavská zmluva v roku 1955, do ktorej zapojilo ZSSR aj východnú časť Nemecka – NDR.
Studená vojna sa dostala do ozajstnej vojny aj v rokoch 1957 až 1975 počas vojny vo Vietname. Ďalším horúcim okamihom studenej vojny bolo odhalenie na Kube v tajnosti budovaných odpaľovacích zariadení pre sovietske atómové rakety, ktoré boli schopné zasiahnuť ciele na území USA (Kubánska kríza v októbri 1962). 24. decembra 1979 začala invázia Sovietskeho zväzu do Afganistanu. USA v nej podporovali mudžahedínov.
==== Zástupné konflikty ====
náhľad|Počet jadrových zbraní (hlavíc) v USA a ZSSR / Rusku v rokoch 1945 - 2006
Taurosthenes z Aiginy
Taurosthenes alebo Taurosthenés (Taurosthenes, iný prepis: Taurosthenés) bol v roku 444 pred Kr. olympijský víťaz v zápasení.
Studená vojna
Pád „Ríše zla“
Glasnosť nakoniec umožnila vznik silnejšej občianskej spoločnosti a mierový zánik Sovietskeho zväzu a tým aj ukončenie studenej vojny.
Prebehnutie niektorých krajín východného bloku do NATO
12. septembra 1990 podpísali ministri zahraničných vecí Nemeckej spolkovej republiky, NDR, Francúzska, Ruska, Spojeného kráľovstva a USA zmluvu, ktorá spečatila zahraničnopolitické aspekty znovuzjednotenia. 15. marca 1991 nadobudla platnosť „Zmluva dva plus štyri“ oficiálne nazývaná Zmluva o konečnom usporiadaní vo vzťahu k Nemecku, ktorá umožnila znovuzjednotenie Nemecka. Podľa zmluvy sa mali všetky sovietske jednotky do konca roku 1994 stiahnuť z východného Nemecka a zjednotené Nemecko získa úplnú suverenitu a nemecké jednotky budú patriť do NATO. Nemecko potvrdilo nedotknuteľnosť existujúcich hraníc (najmä s Poľskom na riekach Odra Nisa) a tiež, že žiadne zahraničné ozbrojené sily nebudú umiestnené na východonemeckom území. Bundeswehr sa zredukoval na 370 000 vojakov. Okrem toho sa Nemecká spolková republika vzdala jadrových, biologických a chemických zbraní.
Taurosthenes z Aiginy
Taurosthenes z Aiginy zvíťazil v zápasení na 84. olympijských hrách v roku 444 pred Kr.. Zápasenie (palé) sa podobalo nášmu „gréckorímskemu"; aby súťažiaci zvíťazil, musel súpera trikrát zvaliť na zem, takže sa jej dotkol kolenom, alebo ho prinútiť, aby sa vzdal. Súperi sa od prvého až do posledného kola určovali žrebom a zápasili vylučovacím systémom.  Staroveký grécky cestovateľ a spisovateľ Pausanias o olympijskom víťazstve Taurosthena uvádza: „Hovorí sa, že Cheimón premohol v zápasení aiginskeho Taurosthena, Taurosthenes že premohol na nasledujúcej olympiáde tých, ktorí sa dostavili k zápaseniu, a že zjavenie podobné Taurosthenovi oznámilo ešte v ten istý deň na Aigine jeho víťazstvo."
Studená vojna
Prebehnutie niektorých krajín východného bloku do NATO
Britský premiér John Major v marci 1991 povedal, že členstvo Poliakov, Čechov a Maďarov v NATO neprichádza do úvahy. John Major, francúzsky prezident Mitterand, americký prezident George Bush starší naozaj nečíhali začiatkom 90. rokov na to, aby do Aliancie nahnali bývalých členov Varšavskej zmluvy za chrbtom Ruska ale Poliaci, Česi, Maďari (a potom aj Slováci) sa začali sami do NATO pýtať. Tieto krajiny museli v Spojených štátoch niekoľko rokov lobovať, aby dosiahli prijatie NATO.
Tajné služby
KGB bol názov hlavnej sovietskej tajnej služby, ktorá súčasne plnila úlohy špionáže, kontrašpionáže a tajnej polície v Sovietskom zväze. Okrem týchto odborov pod ňu ešte spadali i niektoré odvetvia sovietskeho vojenského výskumu. Organizácia vznikla 13. marca 1954 a zanikla 6. novembra 1991.
Taurosthenes z Aiginy
Podľa iných antických zdrojov olympionik Taurosthenes odoslal túto zprávu do svojho rodiska prostredníctvom poštového holuba.
Studená vojna
Tajné služby
Príkladom špionážneho konfliktu bol Francis Gary Powers, pilot amerického špionážneho lietadla U-2, ktoré 1. mája 1960 zostrelili nad sovietskym územím. Sovieti ho vo februári 1962 vymenili za uväzneného sovietskeho špióna Rudolfa Abela.
Vojna v Kórei
thumb|Kórejskí civilisti počas vojny
25. júna 1950 sa jednotky Severnej Kórei priblížili k hraniciam a po sérii ozbrojených zrážok na hraniciach podnikli rozsiahlu inváziu do Južnej Kórei. Severná Kórea bola čiastočne podporovaná sovietskym letectvom, jadro jej útočiacich jednotiek tvorili tanky T-34 dodané zo ZSSR. Začiatkom júla severokórejské vojská dobyli Soul a prenikali aj ďalej na juh. Už 2 dni po napadnutí juhu Bezpečnostná rada OSN v neprítomnosti predstaviteľov ZSSR vyhlásila za agresora vojny Severnú Kóreu a rozhodla sa podporiť juh. Medzitým však zasiahla armáda USA, ktorá najprv pomohla Juhokórejcom udržať oblasť Pusanu a potom sama podnikla 15. septembra obojživelnú operáciu pri Inčone. V nasledujúcich bojoch americké jednotky porazili severokórejskú armádu, dobyli Pchjongjang a prenikli až k čínskym hraniciam. Keď už bolo severokórejské územie skoro celé pod kontrolou amerických vojakov, zasiahla do konfliktu Čína, ktorá sa cítila prítomnosťou amerických vojsk ohrozená. 25. októbra miliónová armáda „dobrovoľníkov“ pod velením Peng Dehuaia prekročila napriek očakávaniam Spojených štátov hranice a rozvrátila útok síl OSN. Nová komunistami vedená ofenzíva zatlačila jednotky OSN opäť na juh. 4. januára 1951 dobyli komunisti Soul. Otrasené jednotky OSN spolu s Američanmi sa však znovu sformovali a po sérii bojov v polovici marca dobyli mesto späť. Už 22. apríla však severokórejské vojská začali nový protiútok a zatlačili vojská OSN o niekoľko desiatok km späť. V tej istej dobe bol dovtedajší veliteľ amerických vojsk v oblasti generál Douglas MacArthur pozbavený velenia, pretože sa vyhrážal čínskej strane použitím atómových zbraní. Jeho konanie vyvolalo odpor a zhrozenie po celom svete. Svetu po prvýkrát hrozila nukleárna vojna, keďže ČĽR malo spojeneckú zmluvu so ZSSR. Onedlho pozemné boje uviazli na mŕtvom bode. Frontová línia sa vtedy nachádzala mierne na sever od 38. rovnobežky. Do konca roku 1951 sa začali v Kesongu rozhovory o zastavení paľby. 12. novembra 1951 sa rokovania premiestnili do mesta Pchanmundžon, kde trvali do 27. júla 1953, kedy bolo podpísané prímerie platné dodnes. Obe strany mali po vojne veľké množstvo vojnových zajatcov, ktorým obe strany umožnili rozhodnúť sa, v ktorej časti krajiny chcú zostať. Celkovo si kórejská vojna vyžiadala dovedna 1 300 000 obetí.
Kubánska kríza
thumb|Rozmiestnenie sovietskych zbraní na Kube počas Kubánskej krízy
Na Kube v roku 1959 po dvojročnej partizánskej vojne zvrhli povstalci vládu proamerického diktátora Batistu, keď pod vedením Ernesta Che Guevaru dobyli 1. januára Havanu. Nová revolučná vláda pod vedením Fidela Castra vyhlásila pozemkovú reformu, znárodnila továrne, bane aj banky. Nová revolučná vláda sa začala orientovať na Sovietsky zväz. Spojené štáty, ktoré predtým na Kube investovali veľa kapitálu hneď od začiatku plánovali vykoreniť komunizmus z tejto krajiny.
Prvá Kubánska kríza vypukla po tom, čo sa 17. apríla 1961 vylodilo asi 1500 kubánskych kontrarevolucionárov podporovaných Spojenými štátmi v zátoke Chiron (známej tiež ako Zátoka svíň). Pokus zvrhnúť Castrovu komunistickú vládu sa však nepodaril. Väčšina z kontrarevolucionárov bola zajatá.
Vojna vo Vietname
Po skončení druhej svetovej vojny sa začal pomaly rúcať aj koloniálny systém európskych mocností. Obyvatelia mnohých kolónii cez druhú svetovú vojnu bojovali proti mocnotiam Osi, no po ich porážke sa znovu dostali do područia koloniálnych mocností. Vo Francúzskej Indočíne bola obodobná situácia, tamojší obyvatelia boli v tej dobe už do značnej miery zunovaní Francúzskou nadvládou a za svoje právo na samostatnosť boli rozhodnutí bojovať. Podzemné hnutie, ktoré kládlo odpor Japoncom sa teraz postavilo i Francúzom. Veľkou posilou mu bolo aj víťazstvo komunizmu v Číne, pretože Čína bola podobne ako ZSSR rozhodnutá podporovať komunistické strany aj v okolitých krajinách. Komunisti síce neboli jediní, kto vzdoroval Francúzom, ale boli zárukou, že povstalci majú aspoň čiastočne podporu aj mimo územia Indočíny. Medzitým vznikol 1. júla 1949 na juhu Indočíny čiastočne samostatný Vietnamský štát na čele s cisárom Bao Dajom. Ten sa však o správu krajiny nijak zvlášť nestaral a nebol ani trochu populárny. Väčšina obyvateľov Indočíny si predstavovala budúcnosť inak a rozhodla sa viesť proti Francúzom ozbrojený boj. Následne sa podarilo podobný štatút samostatnosti dosiahnuť aj Laosanom na čele s princom Souphanouvungom, ktorí ju dosiahli na základe vzájomnej dohody s Francúzskom 22. októbra 1951. 9. novembra sa po oficiálnom odchode francúzskych vojsk z Kambodže stala nezávislou aj Kambodža. Onedlho po tom sa však v krajine začali zrážky medzi rôznymi frakciami povstalcov. Samostatnosť týchto krajín tak v konečnom dôsledku nebola celkom skutočná. A Francúzi naďalej udržiavali v oblasti svoje koloniálne jednotky Cudzineckej légie. Pri tom veľmi podcenili sily povstalcov a v bojoch, v rámci ktorých sa v cudzineckej légii účastnilo aj mnoho bývalých členov Waffen-SS, stavili na jednu kartu – pevnosť blízko dnešnej Laosko-Vietnamskej hranice menom Dien Bien Phu. Tu opevnili svoje najsilnejšie jednotky a plánovali na seba prilákať povstalcov a potom ich zničiť intenzívnym bombardovaním. Povstalci ale pevnosť najprv obkľúčili a potom s pomocou ťažkého delostrelectva, dodaného z Číny a ZSSR, prinútili francúzske jednotky 7. mája 1954 kapitulovať. Súčasne s tým prebehli aj rokovania medzi povstalcami a francúzskou vládou, ktoré sa uskutočnili v Ženeve. 21. júla 1954 bola vyhlásená samostatnosť Laosu, Kambodže aj Vietnamu.
Vietnam v tomto delení získal akési zvláštne miesto, pretože bol rozdelený 17. rovnobežkou na severnú časť, v ktorej mala moc komunistická frakcia Viet Minhu a južnú časť, ktorej oficálnou hlavou bol až do referenda 23. októbra 1955 cisár Bao Daj. Predsedom vlády a fakticky aj hlavou nového štátu na juhu Vietnamu sa stal Ngo Dinh Diem. Moci na severe sa zatiaľ pevne chopila komunistická strana na čele s Ho Či Minom. Diem sa pokúšal viesť krajinu vlastnou cestou za podpory Spojených štátov, bez toho aby zasahoval do suverenity svojho severného suseda. Komunisti sa sprvu pokúšali zorganizovať celoštátne voľby, ktoré by krajinu zjednotili mierovou cestou. Ale po tom, čo sa na juhu žiadne voľby nekonali, rozhodli sa spojiť krajiny násilne, ale pomerne nenápadne, tým že začali podporovať ozborojené akcie komunistickej opozície, ktorá žiadala sociálnu spravodlivosť. V prevažne poľnohospodárskej krajine plnej chudobných roľníkov si komunisti získali čoskoro veľkú obľubu. Nová partizánska armáda, ktorá by bez podpory severného Vietnamu nevznikla sa nazývala Vietkong. Na to aby bolo možné tieto oddiely podporovať však museli Severovietnamci obchádzať krátku, ale dobre stráženú hranicu na 17. rovnobežke a prenikať do južného Vietnamu cez Laos a Kambodžu. V priebehu nasledujúcich 20 rokov získali tieto zásobovacie cesty spoločný názov Ho Či Minova cesta.
Echolokácia
Echolokácia môže byť:
Studená vojna
Vojna vo Vietname
thumb|vľavo|Stroje F-105 nad Vietnamom
Ako rástlo a silnelo partizánske hnutie na juhu krajiny, tak klesala podpora a dôvera juhovietnamského obyvateľstva v Diemovu Saigonskú vládu. Nespokojnosť vyvrcholila vojenským prevratom, v dôsledku ktorého bol Ngo Dinh Diem zavraždený. V tej dobe však už mali Američania v krajine 16 000 svojich vojenských poradcov, ktorí dozerali na výcvik a činnosť juhovietnamskej armády. Prezident Kennedy ako aj jeho nástupca boli naďalej pevne rozhodnutí pokračovať v pomoci južnému Vietnamu ako strategickému spojencovi v oblasti juhovýchodnej Ázie. Vojenskí analytici však vyhodnotili situáciu v krajine ako krajne kritickú a navrhli zvýšenie vojenskej pomoci ako aj priameho angažovania sa Spojených štátov do vojny. Vážne totiž hrozilo to, že bude južný Vietnam rozdrvený partizánmi.
Vojna eskalovala po incidente v Tonkinskom zálive, kde boli lode Amerického námorníctva napadnuté severovietnamskými torpédovými člnmi. Americkou odpoveďou boli silné nálety na niektoré časti severného Vietnamu ako aj príchod pozemných vojsk a námornej pechoty do južného Vietnamu. Začala sa otvorená vojna medzi americkými ozbrojenými silami, ktoré v tej dobe už fakticky prevzali zodpovednosť za ochranu južného Vietnamu a severným Vietnamom podporovaných partizánov Vietkongu. Už vtedy sa prejavili prvé chyby, ktorých sa Američania dopustili, keď umožnili preriedeným jednotkám ustúpiť do Kambodže, kde boli fakticky v bezpečí, pretože Kambodža (podobne ako Laos) boli oficiálne neutrálne krajiny. Skutočnosť však bola taká, že východne oblasti Kambodže a Laosu mala plne pod kontrolou Severovietnamská armáda, ktorá ich využívala ako bezpečné nástupiská pre útoky na južný Vietnam.