cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Majstrovstvá sveta v bejzbale mužov 2003
Kvalifikácia
Pozn: V apríli 2003 sa uskutočnil oceánsky kvalifikačný turnaj v Guame za účasti Austrálie a Guamu. Víťazom sa stala Austrália a postúpila na MS. Tá neskôr kvôli nemožnosti získať svojich profesionálnych hráčov z amerických líg stiahla svoju účasť z MS. Namiesto Austrálii mal preto na MS postupovať Guam. Ten však neskôr toto právo rovnako nevyužil.
Dominika Cibulková
Dominika Navara Cibulková (* 6. máj 1989, Bratislava) je bývalá slovenská profesionálna tenistka. Známa je svojím rýchlym a agresívnym štýlom hry. Počas kariéry vyhrala osem turnajov kategórie WTA a dva turnaje kategórie ITF.
Mladosť a štúdium
Dominika Cibulková sa narodila v roku 1989 v Bratislave, no vyrastala v Piešťanoch na sídlisku Adama Trajana. Jej matka Katarína Cibulková je právnička a bývalá poslankyňa NR SR, jej otec Milan Cibulka je bývalý vodný lyžiar. Nemá súrodencov. Cibulková sa v mladosti venovala tiež vodnému lyžovaniu. Základnú školu dokončila v Piešťanoch. Kvôli športovej kariére nedokončila strednú školu, maturitu sa v roku 2019 chystala dokončiť v roku 2020.
Začiatky
Tenis hrala prvýkrát ako sedemročná, keď sa zúčastnila dvojtýždňového tenisového kurzu v Piešťanoch. Potom ho rok nehrala. Vo veku osem rokov ju rodičia prihlásili do tenisových kurzov, ktoré viedol otec Lukáša Lacka Ladislav Lacko. Spočiatku trénovala jeden až dvakrát do týždňa, neskôr v lete každodenne. V deviatich rokoch ju rodičia oficiálne zaregistrovali v piešťanskom tenisovom klube Kúpele Piešťany. Dôvodom bol najmä fakt, že len ako registrovaná hráčka mohla hrať súťaž Hľadáme tenisových olympionikov. O rok neskôr odišla do českého mesta Rožnov pod Radhoštěm, kde ju trénoval Martin Kavan a navštevovala športovú triedu na ZŠ Videčská. Ostala tam jeden rok a následne sa vrátila na Slovensko, kde prestúpila do TK Slovan. Rodičia museli zaplatiť piešťanskému klubu 40 tisíc slovenských korún ako formu výchovného.
Medzi juniorkami bola na svete jednou z piatich najlepších. K 23. máju 2005 dosiahla najvyššie umiestnenie v podobe tretieho miesta na juniorskom rebríčku ITF.
2004
V novembri 2004 odohrala svoj vôbec prvý tenisový zápas na profesionálnom okruhu. Dňa 13. novembra v kvalifikácii turnaja s dotáciou 25 000 amerických dolárov v českých Průhoniciach vyhrala nad Petrou Novotníkovou z Česka 2:0 na sety (6:2, 6:1). V druhom kole kvalifikácie však prehrala s Chorvátkou Darijou Jurakovou 1:2 na sety (6:7 (4:7), 6:2, 2:6). Viac zápasov v roku 2004 už neodohrala. náhľad|vľavo|Dominika Cibulková pri dobiehanom beckhende počas [[French Open 2009.]]
2006
V roku 2006 vyhrala svoje prvé dva tituly kariéry, najprv v portugalskom Amarante zdolala Paulu Fondevilovú-Castrovú a na turnaji Retro Slovak Open v Bratislave Nemku Kristinu Barroisovú. Na turnaji v americkom Charlottesville postúpila do finále, na ktoré kvôli zranenie nenastúpila, v semifinále porazila japonskú tenistku Akiko Morigamiovú. Na turnaji WTA v Istanbule sa dostala do 2. kola. V ankete o najlepšiu tenistku Slovenska skončila na druhom mieste.
2012
Ako sedemnásta nasadená v Australian Open, skončila Dominika v druhom kole. Na Sony Ericsson Open v Miami, bola Cibulková blízko k víťazstvu nad vtedajšou svetovou jednotkou Victoriou Azarenkovou, keď už viedla 5 – 2 v rozhodujúcom sete. Potom dosiahla finále v Barcelone, v ktorom podľahla Sare Eraniovej z Talianska. Na French Open 2012, Cibulková vrátila porážku bieloruske Viktorii Azarenkovej pomerom 2 – 0 na sety v štvrtom kole. Nakoniec sa dostala až do štvrťfinále Rolland Garros, po druhýkrát v kariére, kde ju zastavila austrálčanka Samantha Stosur.undefinedPred Wimbledonom hrala iba na UNICEF Open, kde dosiahla štvrťfinálovú účasť vyradená víťazkou celého podujatia Naďou Petrovovou. Na tráve vo Wimbledone skončila už v prvom kole s češkou Klárou Zakopalovou. Neskôr porazila francúzku Marion Bartoliovú 2 – 0 na turnaji Mercury Insurance Open Carlsbad v Kalifornii, čím dosiahla svoj druhý titul. Na US Open vypadla v treťom kole s Robertou Vinciovou.
2013
Na Apia International v Sydney, Cibulková postupne zdolala hráčky TOP 10 : Petru Kvitovú, Saru Erraniovú, ako aj Angeliku Kerberovú na jej ceste do finále. Až tam prehrala s Aggou Radwańskou veľmi jednoznačne 6 – 0 6 – 0. Zrejme otrasená z toho výsledku potom na Australian Open prehrala už v druhom kole s priemernou hráčkou Valeriou Savinykh. Ale prehru s Agnieszkou si vynahradila na Bank of the West Classic, kde ju porazila vo finále, čím získala svoj ďalší titul vo dvojhre. Predtým na turnaji postupne vyradila Stefanie Vögele, Urszulu Radwańsku, menej slávnu sestru Aggy i Soranu Cîrsteovú z Rumunska.
2014
Toto bola pre Dominiku Cibulkovú prelomová sezóna v kariére. Rok začala turnajom v austrálskom Brisbane, kde vyradila Heather Watsonovú, Kimiko Dateovú Krummovú, no vo štvrťfinále vypadla s najvyššie nasadenou Američankou Serenou Williamsovou po setoch dvakrát 3:6. V prvom kole turnaja WTA v Sydney prehrala s Nemkou Angelique Kerberovou 0:2 na sety. náhľad|vpravo|Dominika Cibulková počas rozohrávky pred zápasom tretieho kola [[French Open 2012 so Španielkou María José Martínezovou Sánchezovou. Slovenka zápas vyhrala 2:0 na sety (6:2, 6:1).]]
Australian Open
Dominika Cibulková nastúpila na Australian Open ako dvadsiata nasadená hráčka. V prvom kole vyhrala nad Taliankou Francescou Schiavoneovou 2:0 na sety (6:3, 6:4). Po turnaji sa vyjadrila, že najťažší zápas odohrala práve v prvom kole. V druhom kole zdolala Švajčiarku Stefanie Vögeleovú rovnako 2:0 na sety (6:0, 6:1). V treťom kole vyradila šestnástu nasadenú Carlu Suárezovú Navarrovú zo Španielska tiež 2:0 na sety (6:1, 6:0). V osemfinále vyhrala nad piatou nasadenou Ruskou Marijou Jurievnou Šarapovovou 2:1 na sety (3:6, 6:4, 6:1). Vo štvrťfinále porazila jedenástku nasadenú Rumunku Simonu Halepovú 2:0 na sety, prvý set vyhrala 6:3 a druhý set 6:0, čo bol jej tretí kanár, ktorý dala súperke počas turnaja. V semifinále vyhrala nad piatou Agnieszkou Radwańskou z Poľska 2:0 na sety (6:1, 6:2). Vo finále podľahla čínskej tenistke Li Na 0:2 na sety (6:7 (3:7), 0:6).
Na úspech Dominiky Cibulkovej zareagovala aj slovenská verejnoprávna rozhlasová a televízna spoločnosť RTVS, ktorá po štvrťfinálovom úspechu kúpila vysielacie práva na semifinálový a finálový zápas. Finálový zápas sledovalo 496 tisíc divákov, čo je oproti 48 tisíc divákov, ktorí sledovali semifinálový zápas nárast o 448 tisíc divákov. Finálový zápas je takisto rekordom v televíznej sledovanosti slovenského športovca v individuálnej súťaži. Zápas sa vysielal aj na veľkoplošnej obrazovke na Hviezdoslavovom námestí v Bratislave.
Dominika Cibulková sa po Miloslavovi Mečířovi stala druhým slovenským tenistom vo finálovom zápase grandslamového turnaja vo dvojhre a od vzniku samostatného Slovenska v roku 1993 vôbec prvým. Takisto sa stala aj prvou tenistkou zo Slovenska vo finále dvojhry grandslamového turnaja v histórii.
Pohár federácie
Dominika Cibulková reprezentovala Slovensko ako tímová jednotka vo fedcupovom stretnutí prvého kola Svetovej skupiny proti Nemecku. V sobotu 8. februára nastúpila na úvodný zápas stretnutia proti nemeckej tímovej dvojke Andrei Pekovicovej, ale prehrala 1:2 na sety (6:2, 6:7 (7:9), 2:6). V druhom sete nevyužila mečbal v tajbrejku za stavu 7:6 na podaní súperky. V nedeľu nastúpila na prvý zápas dňa v súboji tímových jednotiek proti Angelique Kerberovej. Prehrala 0:2 na sety (3:6, 6:7 (5:7)). Nemecký tím vďaka tejto výhre definitívne postúpili do semifinále Pohára federácie.
Abierto Mexicano Telcel
Vyhrala ženskú dvojhru na turnaji Abierto Mexicano Telcel v Mexiku.
2015
Na Australian Open vypadla v štvrťfinále.
2017
Dominika Cibulková sa rozhodla vynechať všetky zápasy v Pohári federácie v roku 2017. Svoje rozhodnutie oznámila v januári počas Australian Open.
Podľa správ z júla 2017 Cibuľková v doterajšej kariére na turnajoch zarobila viac než 11 miliónov dolárov. Začala uvažovať o sťahovaní sa zo Slovenska: „Slovensko mám strašne rada, ale pri biznise pociťujem, že som z malej krajiny, ktorá nie je až taká zaujímavá. Ale nesťažujem sa, mám podpísané zaujímavé reklamné zmluvy, s ktorými som spokojná,” poznamenala. Ďalším dôvodom sú vysoké zdravotné a sociálne odvody.
Ukončenie kariéry
12. novembra 2019 oznámila ukončenie kariéry pri vydaní svojej knihy Tenis je môj život. Avizovala zotrvanie pri športe so zameraním sa na deti cez jej športovú akadémiu a občianske združenie Aby hviezdy nezhasli.
Tréneri
Od roku 2013 ju trénoval Matej Lipták, jej fyzioterapeutkou bola Iveta Stanková a kondičným trénerom Róbert Bereš. Medzi jej obľúbené povrchy patril tvrdý povrch a antuka. Hrávala s raketou Dunlop Biomimetic 600 Lite, oblečenie nosila značky Lacoste a obuv značky Nike. Jej vzorom bola bývalá belgická tenistka Kim Clijstersová. Od roku 2005 bola členkou slovenského fedcupového tímu. Od roku 2015 spolupracovala s mentálnym trénerom Radkom Šefčíkom.
V minulosti ju trénovali Peter Miklušičák, Chorvát Željko Krajan , Čech Jaroslav Bulant , Vladimír Pláteník , Peter Hrunčák , Leo Majernik , Čech Jan Kukal , jej kondičným trénerom boli Ivan Gabovič , Srb Dejan Vojnović , Maroš Molnár , fyzioterapeutom bol Talian Stefano de Pirro.
Život po skončení aktívnej kariéry
V októbri 2019 jej vyšla autobiografická kniha Tenis je môj život, ktorú vydala so spisovateľkou Andreou Coddington.
V januári 2021 počas pandémie koronavírusu vyvolala kontroverzie tým, že bola aj s manželom Michalom Navarom zaočkovaná proti koronavírusu v prvej fáze očkovania napriek tomu, že obaja nepatrili do skupiny kritickej infraštruktúry. Podľa očkovacieho plánu sa v dobe jej zaočkovania mali očkovať iba zdravotníci, zamestnanci DSS a kritická infraštruktúra. Cibulková sa následne za túto aktivitu na svojom profile na sieti Instagram ospravedlnila s odôvodnením, že sa k vakcíne dostala len náhodne počas sprevádzania blízkej osoby v nemocnici a netušila, že sa dopúšťa pochybenia. Zároveň vyzvala ľudí, aby sa očkovania nebáli a dúfa, že týmto očkovanie spropaguje. K téme očkovania sa však vyjadrila až po prvotnej kritike o jej uprednostnení.
Ministerstvo zdravotníctva následne vydalo stanovisko, v ktorom (okrem iného) navrhlo Dominike Cibulkovej dobrovoľnú prácu v nemocnici, na základe ktorej by mohla informovať verejnosť o vážnosti ochorenia COVID-19 a dôležitosti očkovania. Cibulková ponuku využila a v danej veci ministerstvo kontaktovala. Následne nastúpila na jedno doobedie ako administratívna výpomoc na odberovom mieste v NÚDCH v Bratislave.
Osobný život
V minulosti tvorila pár s francúzskym tenistom Gaëlom Monfilsom či takisto s tenistom, s Rakúšanom Jürgenom Melzerom. V súčasnosti tvorí pár s Michalom Navarom.
Dominika Cibulková sa 9. júla 2016 vydala za Michala Navaru, jej manažéra a partnera od roku 2010. Svadba sa konala v katedrále svätého Martina v Bratislave. V máji 2018 si Cibulková zmenila trvalý pobyt zo Slovenska do Dubaja pre tréningové možnosti, lekársku starostlivosť a výhodnejšie daňové prostredie. 14. júla 2020 sa manželom narodil syn Jakub.
Účinkovala v reklamných kampanich spoločnosti Tipos, Partners Group.
Spoločne s basketbalistkou Bronislavou Borovičkovou založili občianske združenie Aby hviezdy nezhasli.
Dňa 3. februára 2014 predstavila vlastnú kolekciu oblečenia značky Domi. Na ceremónii sa zúčastnila aj bývalá francúzska tenistka Marion Bartoliová.
Ocenenia
(Poznámka: Uvádzané sú iba umiestnenia v TOP 15.)
Zaujímavosti
Dominika Cibulková počas zápasu ovoniava loptičky, najmä po ich výmene, keď sú čerstvo vybalené z tuby.
Chlebovník
Chlebovník (lat. Artocarpus) je rod rastlín z čeľade morušovitých s veľkými plodmi. Známych je asi 50 druhov z Polynézie a juhovýchodnej Ázie. Najznámejší je chlebovník obyčajný. V Indonézii rastie chlebovník Artocarpus odoratissimus.
90P/Gehrels
90P/Gehrels je periodická kométa, ktorú objavil Tom Gehrels.
Miloš Soboňa
Miloš Soboňa (* 25. november 1975, Levice ) je bývalý slovenský futbalový reprezentant. Hrával na poste obrancu. Svoju kariéru ukončil vo veku 28 rokov zo zdravotných dôvodov.
V roku 1995 odohral reprezentačné stretnutie proti 🇦🇿, vo veku 19 rokov a 264 dní sa stal najmladším reprezentantom v histórii samostatného Slovenska. Tento rekord však prekonal ešte ten istý rok Miroslav Karhan. Je tiež bývalým reprezentantom 🇸🇰.
4668 1987 DX5
4668 1987 DX5 je planétka s priemerom 64 km, ktorú objavil Henri Debehogne 21. februára 1987.
Onville
Onville je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Meurthe-et-Moselle, v regióne Lotrinsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Ľudovít XIV.
Za jeho vlády vrcholil vo Francúzsku kráľovský absolutizmus a barokové umenie. Jeho expanzívna zahraničná politika zatiahla do vojny väčšinu vtedajšej Európy. Za jeho vlády obsadilo Francúzsko Lotrinsko, Alsasko a Štrasburg. V rokoch 1701 – 1714 bojoval aj v slávnej vojne o španielske dedičstvo. Vo Francúzsku dal vybudovať architektonické skvosty ako zámok vo Versailles, Invalidovňu – nemocnicu a domov pre vojnových veteránov. Nákladný život a neustále konflikty Ľudovíta XIV. s väčšinou európskych mocností priviedli Francúzsko v 18. storočí na pokraj štátneho bankrotu.
Životopis
Narodil sa ako dlhoočakávané dieťa Ľudovíta XIII. a Anny Habsburskej, dcéry španielskeho kráľa Filipa III. a Margaréty Habsburskej.
Na kráľovskom tróne
Ľudovítova matka a kardinál spravovali krajinu až do roku 1651, keď Ľudovít dosiahol vek trinásť rokov. Bol vyhlásený za plnoletého a regentstvo jeho matky oficiálne skončilo. Na samostatnú vládu bol však primladý a preto menoval Mazarina prvým ministrom (premiérom) vlády. Po Mazarinovej smrti v roku 1661 zostal tento post neobsadený a kráľ prebral všetky práva i povinnosti a vládol sám. Korunovaný bol však 7. júna 1654 v katedrále Notre-Dame v Reims.
Na trón zasadol v čase vrcholiacej tridsaťročnej vojny, ktorá napriek obrovskému ľudskému utrpeniu priniesla pre mladého kráľa a jeho krajinu územný zisk a posilnenie jeho pozície v medzinárodnom meradle. Uzavretím vestfálskeho mieru v roku 1648 Francúzsko získalo Alsasko a zvrchovanosť nad troma biskupstvami – Metz, Verdun a Toul. Navyše v roku 1658 posilnilo svoju prevahu nad habsburskou monarchiou, keď drobné nemecké štáty vytvorili tzv. Rýnsky spolok pod ochranou Francúzska. V roku 1659 skončila vleklá vojna so Španielskom uzavretím tzv. pyrenejského mieru, ktorým Francúzsko získalo na severe grófstvo Artois a na juhu Roussillon. Gestom mierového urovnania sporu sa stal i Ľudovítov sobáš so španielskou infantkou Máriou Teréziou, ktorá sa však musela zriecť dedičských nárokov po svojom otcovi. Pyrenejský mier znamenal začiatok konca dovtedajšieho výsadného medzinárodnopolitického postavenia Španielska.
Ľudovítova expanzívna politika
left|thumb|Kardinál Mazarin V roku 1665 zomrel španielsky kráľ Filip IV. a ako nástupcu zanechal iba štvorročného syna Karola. Francúzsky kráľ situáciu okamžite využil a pod zámienkou nevyplatenia manželkinho vena vzniesol požiadavku na Slobodné grófstvo burgundské a niekoľko belgických miest. 24. mája 1667 vpadol do Flámska. Rozpútal tak tzv. devolučnú vojnu (z „ius devolutionis“, t. j. dedičné právo), v ktorej spočiatku dosiahol značné úspechy. Bezohľadnosť, s akou riešil svoje územné požiadavky, však v európskych panovníckych kruhoch vyvolala veľkú nevôľu. Holandsko a Španielsko získali významného spojenca v Anglicku. Spojeneckou zmluvou z 23. januára 1668 sa vytvorila tzv. prvá protifrancúzska koalícia, ktorej Ľudovít nedokázal čeliť. Ešte v máji toho roku bol francúzsky kráľ prinútený vydať zabraté územia.
Napriek tomu však francúzsky kráľ túto záležitosť nepovažoval za uzavretú. Vedel, že situáciu zvráti vo svoj prospech iba rozdelením protivníkov. Získal na svoju stranu anglického kráľa Karola II. a švédskeho kráľa Karola XI. Osamotené Holandsko sa v roku 1672 stalo jeho ľahkou korisťou. Porážka Holandska však nebola definitívna. Jeho miestodržiteľ Viliam III. Oranžský sa v druhej protifrancúzskej koalícii spojil s Dánskom, Španielskom a habsburskou monarchiou a v roku 1674 vyhlásil Ľudovítovi XIV. vojnu. Francúzske jednotky napriek drvivej prevahe protivníka triumfovali. Výsledkom bolo uzavretie mieru v roku 1678 v Nijmegene, ktorým Francúzsko získalo opäť Burgundsko, takmer celé Lotrinsko a od habsburskej monarchie Freiburg a rozšírilo tak svoj vplyv až po rieku Rýn.
Napriek ohromnému úspechu sa však Ľudovít neuspokojil s dosiahnutým. V roku 1679 začal násilne obsadzovať územia patriace kedysi ku krajom, ktoré mu teraz patrili. Tak v roku 1681 získal Štrasburg a Luxembursko. Francúzsko sa na konci 17. storočia stalo najsilnejšou a najobávanejšou európskou krajinou. thumb|Adam Frans van der Meulen:Ľudovít XIV. pri obliehaní Besançonu v r. 1674, okolo 1674, olej na plátne, [[Musée du Louvre|Louvre, Paríž]] Ľudovítovi na ceste k veľmocenskému postaveniu priala i medzinárodná situácia. Habsburská monarchia musela odolávať tureckému obľahnutiu Viedne a preto ťažko mohla hájiť svoje záujmy na západe Európy. Tento fakt Ľudovít využil a začal vojenské operácie proti okolitým krajinám: v decembri 1683 obsadil Katalánsko a v júli 1684 Luxembursko. V auguste 1684 boli cisár Leopold I. Habsburský a Španielsko nútení uznať francúzske výboje.
V snahe o elimináciu expanzívnej francúzskej politiky a v obave z jeho očakávaného útoku v ríši uzavrel cisár Leopold I. so Španielskom, Švédskom, Falckom, Saskom a ďalšími štátmi 9. júla 1686 v Augsburgu spojenectvo (tzv. Augsburskú ligu). Účel vzniku tohto spojenectva potvrdili nasledujúce roky. Francúzske vojská i napriek jednoznačnej prevahe štátov združených v protifrancúzskej koalícii v septembri roku 1688 vpadli do Falcka a nemilosrdne ho vyplienili. V novembri vyhlásilo Francúzsko vojnu severnému Nizozemsku. Koaličné krajiny, od mája 1689 posilnené o Holandsko, Anglicko a Savojsko (vznik tzv. Veľkej aliancie), vyhlásili Francúzsku vojnu.
V priebehu prvého polroku 1690 dosahovali francúzske jednotky výrazné úspechy na väčšine bojísk; najvýznamnejšie bolo víťazstvo v bitke pri Fleuruse 1. júla 1690. Počas nasledujúcich rokov sa však prejavilo finančné vyčerpanie Francúzska a bojové sily sa vyrovnali. Sedem ďalších rokov pokračovala ničivá vojna nerozhodne. Až v septembri 1697 uzavrelo Francúzsko pod tlakom nepriaznivých okolností mier, ktorým odstúpilo Španielsku všetky územia, získané po nijmegenskom mieri.
Druhé obdobie vlády
left|thumb|Socha Ľudovíta XIV. od Antoina Coysevoxa na nádvorí paláca Carnavalet Osemdesiate roky 17. storočia sa niesli v znamení vrcholiacej moci Ľudovíta XIV. Kráľovský dvor posilňoval svoje postavenie i na úkor cirkvi. V novembri 1681 Ľudovít vydal nariadenie označované ako Deklarácia o duchovenstve Francúzska (Déclaration clergé de France), ktorej cieľom bolo obmedzenie pápežskej moci na území kráľovstva. Na základe tohto nariadenia prišlo k výraznému obmedzeniu vplyvu kléru a jeho podriadeniu sa moci korune. Bez kráľovho súhlasu nesmel žiadny duchovný opustiť Francúzsko a žiadny štátny úradník nesmel byť exkomunikovaný za skutky vykonané pri plnení svojich povinností.
Obrat v dovtedajšej úspešnej politike Ľudovíta XIV. nastal pred rokom 1690. V roku 1685 jeho nešťastné rozhodnutie, odvolanie nantského ediktu, krajinu veľmi vnútorne oslabilo. V dôsledku tohto rozhodnutia bolo viac ako dvestotisíc hugenotov nútených opustiť Francúzsko.
V roku 1683 zomrel Colbert, veľký strojca hospodárskeho vzrastu Francúzska. Napriek úsiliu priviesť krajinu na pozíciu prvej európskej veľmoci, svoj cieľ nedosiahol. Colbert bol ešte svedkom založenia rozsiahlej francúzskej osady pri ústí rieky Mississippi, nazvanej po Ľudovítovi XIV. Louisiana. Nahradil ho minister Louvois, ktorého politika viedla krajinu k novým vojnám a novým výdavkom. V dôsledku ním podporovaných Ľudovítových vojenských dobrodružstiev a následkom nákladného života kráľovského dvora bola štátna pokladnica vyčerpaná a na obzore sa črtali ďalšie vojny vyžadujúce ďalšie náklady. Ale tvrdenie, že Ľudovít XIV. priviedol krajinu takmer na pokraj štátneho bankrotu, je vzhľadom na historickú realitu nespravodlivé. Po vysiľujúcej vojne o španielske dedičstvo bolo síce Francúzsko veľmi zadlžené, ale stále prosperujúce. Štátny dlh v roku 1715 nebol výsledkom prehnanej obľuby luxusu a veľkých stavieb, ale najmä vleklého vojnového konfliktu, ktorý si vyžiadal obrovské finančné náklady. Dvakrát dal kráľ všetko striebro v krajine skonfiškovať, roztaviť a vyrobiť z neho mince, aby mohol zaplatiť vojsko. Až Lawov finančný systém od roku 1716, špekulácie v Amerike a nasledujúci kolaps bánk vo veľkej miere spôsobil takmer štátny bankrot.
1. novembra 1700 zomrel bezdetný Karol II., posledný Habsburg na španielskom tróne. O španielske dedičstvo sa prihlásil Ľudovít XIV. i rímskonemecký cisár Leopold I. Obaja túžili po španielskej korune – Leopold chcel na trón dosadiť druhorodeného syna Karola VI. a Ľudovít vnuka Filipa. Práve Filipa určil vo svojom závete umierajúci Karol II. na Ľudovítov nátlak svojim nástupcom. Dodatkom k závetu bola Karolova požiadavka, aby sa Filip zriekol nárokov na francúzsku korunu. Keď Ľudovít XIV. s týmto vyhlásením otáľal, habsburská monarchia s Anglickom a Holandskom na jednej strane a francúzsko-španielska koalícia na strane druhej vstúpili proti sebe do vojny, ktorá od roku 1701 trvala s kratšími či dlhšími prestávkami trinásť rokov, stála obe bojujúce strany veľké obete a priniesla nesmierne utrpenie ľudí.
Atomic
Spoločnosť založil v roku 1955 Alois Rohrmoser. Vo svojich začiatkoch, keď mala spoločnosť štyroch zamestnancov, vyrobila ročne okolo 40 párov lyží. Začiatkom 60. rokov sa produkcia zvýšila na 5000 ročne. V súčasnosti vyrobí spoločnosť Atomic 600 000 párov lyží ročne.
Ľudovít XIV.
Na sklonku života
thumb|Nicolas de Largillière:Ľudovít XIV. a jeho rodina, 1715, olej na plátne, Wallace Collection, Londýn. Ľudovít XIV. (sediaci) so synom Ľudovítom (vpravo), vnukom Ľudovítom (vľavo), malým pravnukom Ľudovítom a jeho guvernantkou, madame de Ventadour V závere svojej vlády musel Ľudovít čeliť tzv. povstaniu camisardov (la Guerre des camisards), ktoré v rokoch 17021704 postihlo juhozápadné územia krajiny. Jeho aktéri sledovali prevažne protifeudálne ciele, i keď podnetom k ich odboju bolo prenasledovanie nekatolíkov po zrušení nantského ediktu. Kráľ musel vynaložiť veľké úsilie a nasadiť ohromné vojenské sily na potlačenie vzbury.
Už začiatkom augusta 1715 sa u Ľudovíta objavili prvé bolesti v ľavej nohe. Ukázalo sa, že práve tie boli príčinou vzniku gangrény, ktorej Ľudovít XIV. 1. septembra 1715 vo veku sedemdesiatsedem rokov po vláde, ktorá trvala neuveriteľných sedemdesiattri rokov, podľahol. Pri lôžku umierajúceho kráľa bola iba jeho druhá manželka madame de Maintenon.
Osobnosť Ľudovíta XIV.
left|thumb|[[Hyacinthe Rigaud, Portrét Ľudovíta XIV., 1701, olej na plátne, Zámok Versailles. Jedno z najznámejších Ľudovítových vyobrazení, vystihujúce osobnosť a postavenie kráľa]] Osobnosťou, ktorá na mladého kráľa mala, najmä v počiatkoch jeho vlády, najväčší vplyv, bol kardinál Mazarin. Najmä jednou jeho radou sa riadil celý život: záleží veľmi na ľuďoch, ktorým zverí moc. Ľudovít bol nedôverčivý, opovrhoval ľuďmi a podliehal vlastným predstavám o moci. Hoci jeho všeobecné vzdelanie bolo v mladosti zanedbané a Ľudovít sa v dospelosti snažil dohnať tento nedostatok usilovnosťou a vytrvalosťou, predsa jeho inteligencia sa nikdy nepovzniesla nad priemer a iniciatíva mu chýbala úplne. Všetkým vlastnostiam dominovala jeho bezmedzná pýcha. Ľudovít veril, že poddaní sú iba preto, aby vzdávali úctu kráľovi, ktorý môže konať, čo sa mu zachce a poddaní mu musia byť bezvýhradne poslušní. Veril, že kráľ je Bohom vyvolený a ustanovený, že je jeho zástupcom na zemi a iba jemu sa zodpovedá. Veril, že v jeho osobe je stelesnené celé Francúzsko. Všeobecne mu prisudzovaný výrok „L'Etat c'est moi“ (Štát som ja) je však historicky nepodložený. Na druhej strane je nespochybniteľne doložený jeho výrok „Odchádzam, ale Francúzsko ostáva naveky“ vystihujúci druhú stránku jeho osobnosti. Ľudovít bol úprimne presvedčený, že panovník je nadradený nad všetkými smrteľníkmi. Kým z tohto presvedčenia odvodzoval pre svojich poddaných požiadavku absolútnej poslušnosti, pre seba potom vedomie mimoriadnej zodpovednosti, prejavom ktorej bola jeho enormná pracovitosť.
Ľudovít vo svojej márnomyseľnosti obdivoval sám seba a dospel až k istému stupňu sebazbožňovania, čoho odrazom sa stal i Ľudovítov prívlastok, ktorým vošiel do histórie – le Roi Soleil (Kráľ Slnko). Trval na tom, aby tak ako on, i jeho rodina zachovávala kráľovské dekórum a aby celá spoločnosť a svet okolo neho žili presne podľa vytýčených spoločenských predpisov. Sám seba postavil do pozície centrálneho bodu, okolo ktorého sa pohyboval život celého štátu. Napriek tomu, že sa úplne odlúčil od poddaných, bol všeobecne populárnym panovníkom.
Štátny systém
thumb|Jean-Baptiste Colbert, Ľudovítov minister financií, mal veľký podiel na raste prosperity Francúzska Základnou zásadou vlády Ľudovíta XIV. bola úplná koncentrácia moci v panovníkových rukách. Iba kráľ mal rozhodovať nielen o vnútornej a zahraničnej politike, ale i o vydávaní zákonov či o slobode a neslobode svojich poddaných, ku ktorým počítal všetkých obyvateľov kráľovstva vrátane vysokej šľachty a kléru. Na to, aby mohol zodpovedne rozhodovať o takom rozsiahlom okruhu problémov, potreboval však rozsiahly aparát pomocníkov, ktorí vykonávali administratívne práce a pripravovali preňho informácie o záležitostiach, ktoré sa práve prerokúvali. Z toho vyplývalo, že výsledok konkrétneho rozhodnutia vo veľkej miere závisel od podkladov, ktoré k danej záležitosti dostal. I keď teoreticky o všetkom rozhodoval kráľ, nešlo o systém postavený na úplnej subjektívnej vôli vladára, ani o osobnú vládu v plnom slova zmysle. Skutočnú politickú moc mala nepočetná skupina radcov a pomocníkov – Conseil d'Etat (Štátna rada) – ktorých si kráľ vybral a vybavil ich špecifikovanou plnou mocou.
Prvým rozhodným činom jeho vlády bolo odstránenie dosiaľ všemocného vrchného intendanta financií Nicolasa Fouqueta. Bol prvým finančníkom krajiny a čelil obvineniu, že sa obohacoval na úkor celého národa. V roku 1661 bol zatknutý, postavený pred súd a odsúdený k doživotnému väzeniu. Vo väzení, kde strávil takmer dvadsať rokov, zomrel. Jeho úrad zveril Ľudovít XIV. Jeanovi-Baptistovi Colbertovi, mimoriadne vzdelanému mužovi, ktorý sa v ekonomických otázkach stal ozajstným odborníkom a v menovaní ktorého mal Ľudovít šťastnú ruku. Jeho zásluhou nastal hospodársky rast Francúzska a prílev štátnych financií.
Na tomto hospodárskom rozvoji a plnej štátnej pokladnici bola založená vojenská sila Ľudovíta XIV. Na čele vojenskej organizácie stál minister Louvois, ktorý v armáde zaviedol potrebné reformy. Treťou najdôležitejšou osobnosťou štátnej rady bol minister zahraničia Hugues de Lion, jeden z niekdajších najbližších spolupracovníkov kardinála Richelieua a vynikajúci znalec európskej politiky. I s jeho pomocou získaval mladý kráľ úspechy počas prvých desiatich rokov svojej vlády. left|thumb|Markíz Louvois, minister vojny počas vlády Ľudovíta XIV. Zákonodarnú moc si Ľudovít uzurpoval úplne tým, že v roku 1665 odňal parlamentu hlavného mesta i provinčným zákonodarným orgánom právo vznášať pripomienky voči kráľovským rozhodnutiam. Do budúcnosti mali parlamenty novoprijaté zákony a nariadenia iba registrovať. V šesťdesiatych až osemdesiatych rokoch 17. storočia prebehli právne a hospodárske reformy. Zaviedli sa nové spôsoby vedenia civilných z trestných procesov, nové druhy daní a ciel – napr. soľná daň (gabelle), daň z nápojov (aides), daň vyberaná na hraniciach medzi provinciami (traites) a i. Bez zmeny však ostali základné právne normy feudálnej spoločnosti – oslobodenie od daní šľachty a cirkvi. Výsledkom hospodárskych opatrení bolo zavedenie poriadku do štátnych financií a získanie nových príjmov.
Ak štátna pokladnica v priebehu vlády Ľudovíta XIV. zaznamenávala neustály rast, na jej konci sa financie v dôsledku nerealistickej zahraničnej politiky a neúmerných výdavkov kráľovského dvora dostali do katastrofálnej situácie. Vyriešiť problém mala novozavedená daň z hlavy, v roku 1694 najskôr stanovená ako jednorazová, ale od roku 1701 pravidelná. V roku 1710 bolo v krajine okrem toho zavedené platenie tzv. desatiny (dixième), podľa ktorej mal každý obyvateľ Francúzska platiť ročnú dávku vo výške jednej desatiny príjmu. Ani toto opatrenie však zhoršujúcu sa situáciu nezachránilo. Na dokumentáciu zúfalej situácie štátnych financií môže poslúžiť príklad z obdobia po skončení vojny o španielske dedičstvo: príjmy štátneho rozpočtu činili šesťdesiatdeväť miliónov livrejov, naproti tomu výdavky až stotridsaťdva miliónov. Štátny dlh vo výške 3,5 miliardy činil päťnásobok ročného štátneho príjmu.
Ľudovít a život pri dvore
V osemdesiatych rokoch 17. storočia bol Ľudovít XIV. na vrchole svojej moci. Paríž bol prvým mestom sveta. Francúzska metropola zažívala obrovský rozmach – vznikali nové bulváre a mohutné stavby, ulice boli po prvý raz osvetľované svietidlami. Nastal nebývalý nárast počtu jeho obyvateľov. Každý, kto v krajine niečo znamenal, žil v Paríži alebo v jeho bezprostrednej blízkosti. Na vidieku žili iba bezvýznamní či skrachovaní šľachtici a chudoba. Stredom dvorného života však nebol Paríž, ale Versailles.
Dvor Ľudovíta XIV. bol v celej Európe obdivovaný a napodobňovaný. Veľkolepé slávnosti, sprevádzajúce najmä prvú polovicu Ľudovítovej vlády, inšpirovali i panovnícke dvory ostatných európskych monarchií.
Život vo Versailles riadila prísna Ľudovítova etiketa. Bola premysleným systémom zákazov, hierarchie hodností, povinností a výsad, ale aj účinným nástrojom na ovládanie šľachty žijúcej pri dvore. Preslávené boli Ľudovítove „lever“ a „coucher“, verejné vstávanie a ukladanie sa na spánok, ktoré zamestnávalo veľké množstvo dvoranov. Počas dňa takmer nebolo chvíle, kedy by mal kráľ úplné súkromie. Početné zástupy služobníctva ho obklopovali neustále.
V duchu kráľovho videnia sveta sa riadil i život spoločnosti, stredobodom ktorej bola osoba panovníka. Jeho priazeň bola cenená nadovšetko. Ľudia túžili iba po tom, aby si ich kráľ všimol, a mnohí strávili veľa rokov v kráľovských predsieňach v nádeji, že ich kráľ poctí aspoň svojím pohľadom. Pri dvore žili nielen tí, ktorí k tomu boli nútení kráľovým rozhodnutím – vysoká aristokracia a úradníci, ale i tí, ktorí túžili po lepšom spoločenskom postavení. Kto nežil pri dvore, alebo nebol kráľovi neustále na očiach, nemal nádej na spoločenský rast. Pri dvore žili obdivovatelia a pochlebovači ale i kráľovi tajní nepriatelia. Dvorania sa združovali do komplotov a klík, ktoré sa na smrť nenávideli. Celý dvor bol presiaknutý škandálmi a klebetami, súbojmi ale i úkladnými vraždami. Neraz sa vyskytli i travičské aféry.
Favoritky Ľudovíta XIV.
left|thumb|Jean-Pierre Franque:Portrét vojvodkyne de la Vallière, olej na plátne Osobitnou kapitolou Ľudovítovej vlády bol jeho vzťah k ženám, ktoré sa tešili mimoriadnej priazni kráľa. Jeho náklonnosť k nim bola u neho povestná, rovnako ako aj množstvo žien, ktoré sa vystriedali po jeho boku. Ľudovít ich striedal často a, okrem jednej výnimky, žiadnej nedovolil, aby si niektorá dlho zakladala na jeho priazni. Ľudovítove milostné škandály boli často ústrednou témou klebiet na panovníckych dvoroch celej Európy. Ženy preňho predstavovali zdroj rozptýlenia a zábavy a neskrývane to dával i najavo. Napriek tomu si ženy veľmi vážil a zvlášť si zakladal na svojej zdvorilosti voči nim.
V roku 1661 ho zaujala manželka jeho mladšieho brata Filipa, krásna Henrieta Anna, a aby zahladil podozrenie, začal sa dvoriť jej dvornej dáme, skromnej a prostej Louise de la Vallière, ktorá sa stala prvou z trojice najznámejších Ľudovítových favoritiek. Vzťah k Ľudovítovi jej neskôr vyniesol menovanie vojvodkyňou. Kráľa mala úprimne rada a porodila mu štyri deti. Vo svojej prostoduchosti jej boli cudzie škandály a dvorné intrigy, čo ju napokon stálo postavenie kráľovej milenky. Keď poznala, že jej hviezda pohasína, sama odišla od dvora a vstúpila do rádu karmelitánok. Jej dcéra, neskoršia kňažná de Conti, bola oficiálne uznaná za Ľudovítovu dcéru. Z troch synov ostal nažive iba jediný, najmladší, gróf de Vermandois; starší dvaja zomreli v detskom veku. thumb|Markíza de Montespan na obraze od neznámeho maliara Louisino miesto zaujala krásna a duchaplná madame de Montespan, ktorá svojím podmaňujúcim pôvabom vládla nad dvorom i kráľom dvanásť rokov. Počas tohto času získala na dvore nesmierny vplyv (dokonca sama kráľovná ju niekedy žiadala o príhovor u kráľa). Napriek tomu, že už päť rokov bola vydatá za Louisa-Henriho de Gondrin, markíza de Montespan, neprekážalo jej, aby sa v roku 1668 stala oficiálnou Ľudovítovou milenkou. Už v nasledujúcom roku mu porodila prvé dieťa; do konca vzťahu ich nasledovalo ešte šesť, z ktorých však ostali nažive iba štyri. V sedemdesiatych rokoch 17. storočia sa jej meno spájalo s travičskou aférou, ktorej podľahlo niekoľko významných šľachticov. Aby Ľudovít odvrátil podozrenie od svojej osoby, v roku 1680 ju zapudil.
Trojicu najznámejších Ľudovítových favoritiek dopĺňali ďalšie ženy, ktoré sa na krátky či dlhší čas objavovali po jeho boku: Olympia Manciniová, Mária Manciniová, Hortensia Manciniová, Henrieta Anna Stuartová, Catherine-Charlotte de Gramont, Marie Angélique de Fontanges a Charlotte-Eléonore Madeleine de la Motte Houdancourt, vojvodkyňa z Ventadour.
Rodinné pomery
right|180px|thumb|[[Diego Rodríguez de Silva y Velázquez|Diego Velázquez, Portrét infantky Márie Terézie, prvej manželky Ľudovíta XIV., 16521653, olej na plátne, Kunsthistorisches Museum, Viedeň]] right|180px|thumb|Markíza de Maintenon, druhá manželka Ľudovíta XIV.V roku 1660 sa Ľudovít XIV. oženil so španielskou infantkou a svojou sesternicou Máriou Teréziou, najstaršou dcérou kráľa Filipa IV. a jeho prvej manželky Izabely Bourbonskej. Jej súčasníci ju opisovali ako malú prostoduchú osobu, bez akéhokoľvek intelektu. Sobáš to však bol výslovne dynastický, uzavretý ako potvrdenie pyrenejskej mierovej zmluvy z roku 1659. Napriek pozlátku, ktoré ich zväzok navonok zahaľovalo, bolo zrejmé, že láska je v tomto vzťahu neznámym pojmom. Mladá kráľovná, zvyknutá na prísnu španielsku etiketu, nevedela dobre po francúzsky a nevyznala sa v umení byť roztomilou manželkou. Ľudovítovi, nachádzajúcemu rozptýlenie v náručí početných favoritiek, to však neprekážalo. V manželstve sa narodilo šesť detí:
Po smrti Márie Terézie sa pravdepodobne v roku 1684 tajne oženil s markízou de Maintenon, ktorá ho prežila o takmer štyri roky. Toto morganatické manželstvo ostalo bezdetné.
Nemanželské deti
1. s Louisou de la Vallière
2. s madame de Montespan
3. s Claude de Vin, mademoiselle des Oeillets
4. s Marie Angélique, vojvodkyňou do Fontanges
Veda a umenie za Ľudovíta XIV.
right|200px|thumb|Zámok vo Versailles je najskvelejšou stavebnou pamiatkou Ľudovíta XIV. right|200px|thumb|Parížska Invalidovňa bola postavená na popud Ľudovíta XIV. right|200px|thumb|Louvre. Významná prestavba paláca sa udiala počas Ľudovítovho panovaniaObdobie panovania Ľudovíta XIV. bolo dobou veľkého rozkvetu francúzskej literatúry, vied, umenia a architektúry a patrilo k najvýznamnejším kultúrnohistorickým epochám v dejinách krajiny. Už v roku 1635 založil kardinál Richelieu Francúzsku akadémiu, ktorá mala združovať najväčších vtedajších spisovateľov. Ľudovít XIV. v pozdvihovaní kultúrnej a vedeckej úrovne krajiny pokračoval, keď v roku 1663 dal vzniknúť Akadémii maliarstva a sochárstva, v roku 1666 Akadémii vied a Akadémii historickej a archeologickej a v roku 1671 založil Akadémiu architektúry. Francúzsko bolo preslávené nielen svojím dvorom, ale i týmito ústavmi, na ktoré boli pozývaní najväčší učenci a umelci z celej Európy.
Éra Ľudovíta XIV. priniesla zrod významných dramatických diel, ktorými vynikli takí umelci ako Pierre Corneille, Jean Racine či Jean Baptiste Molière.
Za Ľudovíta XIV. sa vo francúzskej architektúre, maliarstve a sochárstve udomácnilo barokové umenie. Na začiatku jeho vlády žili ešte veľkí architekti francúzskej renesancie François Mansart a Louis Levau, významným maliarom epochy bol Hyacinthe Rigaud, najvýznamnejší Ľudovítov portrétista, a Charles Le Brun, ktorého dielom nastal zrod novej epochy vo francúzskom výtvarnom umení.
S Ľudovítovým menom je spojená i prestavba zámku Louvre v šesťdesiatych rokoch 17. storočia (architekti Louis Le Vau, André Le Notre), výstavba Invalidovne (architekti Libéral Bruant a Jules Hardouin Mansart), ústavu pre vyslúžilých a nezaopatrených vojakov (na konci Ľudovítovej vlády tu žilo okolo šesťtisíc ľudí).
Doba Ľudovíta XIV. bola i obdobím nových poznaní vo filozofii a organizácii vedeckej práce. Kým v tejto epoche pretrvával vplyv učenia starších filozofov – Reného Descarta a Huga Grotiusa, Ľudovítovým súčasníkom bol židovský mysliteľ Baruch Spinoza.
Hodnotenie doby Ľudovíta XIV.
left|thumb|Hrobka Ľudovíta XIV. v [[Bazilika Saint-Denis|bazilike Saint-Denis v Paríži]] V histórii nie je veľa príkladov, kedy by bola krajina tak stotožnená s osobou svojho kráľa, ako je to v prípade Francúzska Ľudovíta XIV. Možno povedať, že Ľudovít XIV. predstavuje synonymum Francúzska druhej polovice 17. a začiatku 18. storočia.
Napriek všetkému Francúzsko na konci vlády Ľudovíta XIV. predstavovalo najsilnejšiu európsku monarchiu. Toto obdobie sa tiež považuje za začiatok éry moderného francúzskeho štátu.
Vplyv Francúzska v Európe pretrval i po Ľudovítovom odchode. Francúzsko začalo udávať tón spoločenského života v Európe. Prenikanie francúzskej kultúry, rozmach ktorej je spojený práve s obdobím Ľudovíta XIV., je badateľné v mnohých oblastiach života. Francúzsky spôsob života sa stal vzorom životného štýlu, francúzština vyberaným jazykom európskej elity. Francúzska architektúra, umenie a v neposlednom rade i móda mali rozhodujúci vplyv na utváraní životného štandardu zvyšku kultúrnej Európy.
Osobitnú pozornosť zasluhuje absolutizmus Ľudovíta XIV. Jeho dvor sa stal strediskom duchovného života krajiny a poznačil ho svojou atmosférou. Kráľovo počínanie nadobúdalo čoraz výraznejšie črty despotizmu. V západnej Európe nebolo od čias rímskeho impéria štátnej moci, ktorá by mala takú neobmedzenú právomoc, akú mal francúzsky kráľ. Upevnením kráľovskej moci sa francúzsky absolutizmus premenil zo sily namierenej proti zvyškom feudalizmu na moc, ktorá hatila národný vývoj vo Francúzsku a napokon, na konci 18. storočia, viedla ku kríze.
Jihomoravské Karpaty
Jihomoravské Karpaty (-po česky; po slovensky Juhomoravské Karpaty, po nemecky zriedkavo Südmährische Karpaten) je podľa aktuálneho geomorfologického členenia Česka geomorfologická oblasť na južnej Morave v geomorfologickej subprovincii Vonkajšie Západné Karpaty. Jediný celok, ktorý do tejto oblasti patrí, je Mikulovská vrchovina.
Priame pokračovanie Mikulovskej vrchoviny na území Rakúska sa volá Waschbergzone (alebo Weinviertler Klippenzone alebo veľmi zriedkavo Niederösterreichische Inselbergschwelle). Niekedy sa Mikulovská vrchovina (t. j. Jihomoravské Karpaty v užšom zmysle) spolu s jej rakúskym pokračovaním uvádzajú ako jedna jednotka pod (českým) názvom Rakousko-jihomoravské Karpaty (do nemčiny umelo prekladaným ako Österreichisch-Südmährische Karpaten, v samotnom Rakúsku sa tento názov nepoužíva) resp. Jihomoravské Karpaty v širšom zmysle, alebo pod nemeckým názvom Waschbergzone (Weinviertler Klippenzone, veľmi zriedkavo Niederösterreichische Inselbergschwelle) v širšom zmysle.
Existuje aj odchylný systém členenia (pozri ), podľa ktorého Mikulovská vrchovina siaha od južnej Moravy po severný okraj Leiser Berge v Rakúsku (na tomto mieste v Rakúsku je potom aj hranica Karpát), čiže siaha len zhruba do polovice Waschbergzone.
Charakteristika Mikulovskej vrchoviny
Mikulovské vrchy sú členitá pahorkatina až vrchovina. Z mäkkých flyšových vrstiev s vystupujúcimi bradlami jurských vápencov. Najvyšší vrch je Děvín.
Mikulovská vrchovina sa delí na 2 podcelky:
4853 Marielukac
4853 Marielukac je planétka s priemerom 41 km, ktorú objavil C. Torres 28. júna 1979.
Winkel (Haut-Rhin)
Winkel je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Haut-Rhin, v regióne Alsasko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Cesta II. triedy 502 (Slovensko)
'''Cesta II. triedy číslo 502''' je cesta II. triedy na Slovensku, ktorá vedie z Bratislavy do Vrbového. Cesta poskytuje hlavné spojenie miest a obcí na východnej strane Malých Karpát (Svätý Jur, Pezinok, Modra, Limbach) s Bratislavou. Na svojej trase sa križuje s cestou I/51 v Trstíne. Jej celková dĺžka je 78,824 km.
Úseky prechádzajúce Bratislavou spravuje Magistrát hl. mesta SR Bratislavy, od Bratislavy až po hranicu medzi Doľanmi a Dolnými Orešanmi Regionálne cesty Bratislava a od Dolných Orešian až do Vrbového Správa a údržba ciest Trnavského samosprávneho kraja.
Priebeh
Cestná komunikácia začína v Bratislave na Račianskom mýte, kde sa zároveň križuje s II/572. V Bratislave pokračuje ďalej po Račianskej, Žitnej a Púchovskej. V Bratislave v Rači sa križuje s III/1015. Potom opúšťa Bratislavu a prechádza cez Svätý Jur do Pezinka, kde sa križuje s III/1083, III/1085, II/503 a III/1086. Následne pokračuje do Modry, kde sa križuje s III/1046, III/1093, II/504 a s III/1087. II/502 opúšťa Modru, križuje sa s III/1088, prechádza Častou (III/1092 a III/1089), pokračuje križovatkou s III/1090 a vchádza do Dolian, kde križuje III/1295. Ďalej prechádza Dolnými (III/1298) a Hornými Orešanmi (III/1297) a následne opúsťa Horné Orešany. Naleduje križovatka s III/1290. II/502 potom prechádza cez Smolenice, kde sa križuje s III/1290 ,s III/1277, mimo obce s III/1092, a v Trstíne  sa križuje s  I/51. S cestou I/51 ide v peáži .Po chvíli sa od nej odpája. Ďalej pokračuje križovatkami s III/1299, III/1275 a III/051024, obcou Dechtice (II/560), Chtelincou (III/1265), križovatkami s III/1255 a III/1256 a končí vo Vrbovom križovatkou s II/499.
Obchvat Pezinka
V osemdesiatych rokoch bol kvôli už neúnosnej vysokej kamiónovej preprave cez stred intravilánu mesta Pezinok vybudovaný východný obchvat v dĺžke 1,716 km. Pôvodne cesta II/502 viedla cez centrum mesta ulicou M. R. Štefánika a Trnavskou ulicou. Súčasťou stavby bolo vybudovanie mimoúrovňovej križovatky s cestou II/503 pred obcou Vinosady s tromi vetvami a úrovňovej križovatky s tou istou cestou rovnako s tromi vetvami južnejšie. Opustené úseky cesty II/502 v intraviláne boli vyradené zo siete cestných komunikácií a zaradené do siete miestnych komunikácií mesta Pezinok.
Paul Haarhuis
Paul Vincent Nicholas Haarhuis (* 19. február 1966, Eindhoven, Holandsko) je bývalý holandský profesionálny tenista. Počas svojej kariéry vyhral 1 turnaj ATP v dvojhre a 54 turnajov vo štvorhre.
Letisko Cam Ranh
Letisko Cam Ranh je letisko sídliace na západe Cam Ranhu, v mestskej časti Nam Trung Bo, Vietnam. Počas vietnamskej vojny sa tu nachádzala veľká vojenská letecká základňa amerických leteckých síl.
Magdaléna Rybáriková
Magdaléna Rybáriková (* 4. október 1988, Piešťany) je bývalá slovenská profesionálna tenistka. Počas svojej kariéry vyhrala štyri turnaje WTA v dvojhre. Jej doterajšie najlepšie umiestnenie je 17. priečka v svetovom rebríčku. Jej najlepší výsledok na grandslamových turnajoch je semifinále vo Wimbledone 2017.
Vyhrala 9 turnajov kategórie ITF. Vo Wimbledone 2006 sa prebojovala do finále juniorskej dvojhry. Rybáriková bola členkou slovenského družstva v Billie Jing Cupe.
Magnetar
Magnetar je neutrónová hviezda, ktorej hlavným prejavom je extrémne silné magnetické pole. Rozpad nestabilnej kôry magnetaru doprevádzajú mohutné vysokoenergetické výboje, najmä röntgenových lúčov a gama žiarenia.
Vplyv extrémne silného magnetického pola
Magnetické pole magnetaru silné cca 10 GT (gigatesla) dokáže na vzdialenosť 1 000 km deformovať elektrónové obaly atómov živej hmoty a zapríčiniť tak smrť živých organizmov v dôsledku narušenia biochemických procesov.
Otto Rank
Otto Rank vlastným menom Otto Rosenfeld (* 22. apríl 1884, Viedeň, Rakúsko-Uhorsko – † 31. október 1939, New York, New York, USA) bol rakúsky psychológ, predstaviteľ psychoanalýzy.
Vypracoval teóriu pôrodnej traumy. V diele Trauma zrodenia z roku 1923 sa postavil proti Freudovi.
Elektrónvolt
Elektrónvolt (značka eV) je fyzikálna jednotka energie. Jeden elektrónvolt je rovný kinetickej energii, ktorú získa jeden neviazaný elektrón pri prechode medzi dvomi bodmi s rozdielom elektrostatického potenciálu rovným jednému voltu, vo vákuu.
Jeden elektrónvolt je veľmi malé množstvo energie:
Použitie elektrónvoltu ako jednotka hmotnosti
Na základe známeho Einsteinovho vzťahu medzi (pokojovou) hmotnosťou a energiou E=mc² sa vo fyzike častíc často zamieňa energia s hmotnosťou, takže sa tam používa eV/c² alebo dokonca jednoducho len eV ako jednotka hmotnosti (samotný eV je prísne vzaté správne len ak sa používa prirodzená sústava jednotiek, kde c=1.)
Napríklad, elektrón a pozitrón, každý s hmotnosťou 0,511 MeV/c², môžu anihilovať pri vzniku energie 1,022 MeV. Protón (zo skupiny častíc zvaných baryóny) má hmotnosť 0,938 GeV, čím GeV sa stáva vhodnou jednotkou hmotnosti vo fyzike častíc.
V niektorých starších dokumentoch sa vyskytuje symbol „BeV“, skr. z „billion-electron-volt“; je to ekvivalent GeV.
Elektrónvolt a kinetická energia
Pre porovnanie:
Elektrónvolt a teplota
V niektorých vedných odboroch, napr. v plazmovej fyzike, sa dá výhodne použiť elektrónvolt ako jednotka teploty. Prevod medzi energiou a teplotou je definovaný pomocou Boltzmannovej konštanty k:
Napríklad, typická teplota plazmy pri fúzii v magnetickom poli je 15 keV, čo zodpovedá 174 megakelvinom.
Regionálny rýchlik
Regionálny rýchlik bola kategória vlakov Železničnej spoločnosti Slovensko. Na Slovensku sa používalo od GVD 2015/2016. Vznikli preradením vybraných spojov z kategórie rýchlik. Spravidla majú rovnaké zastávky a idú v takte s rýchlikmi, ale majú oproti nim skrátenú trasu. Dôvodom bolo použitie vozňov obstarávaných formou eurofondov na tieto spoje, keďže po novom sa vlaky RR považujú za regionálne, nie diaľkové spoje, na ktoré sa spravidla eurofondové vozne použiť nemôžu.
Radenie regionálnych rýchlikov je podobné ako pri rýchlikoch - až na niekoľko málo výnimiek je radený vozeň prvej triedy (s povinnou rezerváciou miest na sedenie) i vozeň umožňujúcie prepravu bicyklov, opäť na základe povinnej rezervácie.
Spoje
Linka Bratislava – Trenčín – Žilina
Linka Bratislava – Žilina – Košice