cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Terorizmus
Alžírsko
V roku 1954 začal v Alžírsku boj za nezávislosť od Francúzska, ktorý v roku 1956 nadobudol formy regulárneho terorizmu. Teroristická ofenzíva začala v Alžírsku výbuchom dvoch bômb; o niekoľko dní neskôr vyleteli do povetria dve autá. Vodcovia alžírskeho oslobodeneckého boja na čele s Ferhátom Abbásom riadili operácie z exilu v Maroku. Priamo v Alžíri potom riadil operácie Jacev Sádí. Roku 1961 v Madride vznikla OAS (Organisation Armée Secréte), ktorá sa stavala proti akéjkoľvek myšlienke na to, že by Francúzsko opustilo svoju kolóniu. OAS bojovala aj proti francúzskej vláde. Spáchala niekoľko teroristických výbuchov vo Francúzsku aj Alžírsku a 21. apríla 1961 sa neúspešne pokúsila o štátny prevrat vo Francúzsku. Cieľ OAS vo Francúzsku bol paralyzovať ústrednú moc vytvorením atmosféry neistoty a strachu. Okrem prepadov v moslimskej štvrti Paríža a atentátov proti sídlam Komunistickej strany Francúzska sa OAS rozhodla zabiť samotného de Gaulla. Jej zámer sa jej však najmenej trikrát nepodaril. Proti OAS nakoniec zasiahla francúzska polícia, ktorej sa podarilo organizáciu rozvrátiť. Roku 1962 bola v Eviane podpísaná dohoda, kde bola dohodnutá alžírska nezávislosť a referendum 1. júna vojnu ukončilo, aj napriek niekoľkým zúfalým pokusom extrémnej pravice vo Francúzsku.
Blízky východ
Blízkovýchodný terorizmus má presný dátum narodenia. Vznikol roku 1967, presnejšie v období po šesťdennej vojne, ktorú viedol Izrael s Egyptom, Sýriou a Jordánskom. Od roku 1948 bol Izrael vo vojne so susednými krajinami a neúspech týchto krajín vo vojnách priviedol ich vlády (prakticky celá LAS), aby podporovali rodiace sa palestínske hnutie. K ich vystúpeniu došlo už na konferencii arabských krajín, ktorá podporila vznik OOP. V OOP sa spojili rôzne organizácie, z ktorých najvýznačnejší bol Fatah, riadený Jásirom Arafatom, Ľudový front za oslobodenie Palestíny, riadená Georgom Habášom a neskôr Wádím Haddádom, a Demokratický front za oslobodenie Palestíny. V roku 1969 bol Arafat zvolený výkonným predsedom OOP. O úspešnosti tohto boja svedčí aj fakt, že päť rokov potom, 13. septembra 1974, bol Arafat, takmer v úlohe štátnika, pozvaný do OSN, aby tu Valnému zhromaždeniu predostrel palestínsku otázku. Najvyšší počet atentátov bol v období medzi rokmi 1969 a 1986. Počas týchto osemnástich rokov bola frekvencia jeden atentát za dvanásť dní. Zároveň prebiehal systematický boj Izraela prostredníctvom Mossadu (tajná služba Izraela), ktorej bolo zverené vyhľadávánie a prenasledovanie teroristov po celom svete.
Aralsor
náhľad|Pohľad na jazero z [[Medzinárodná vesmírna stanica|ISS (2009)]] Aralsor je horkoslané jazero v Prikaspickej nížine na západe Západokazašskej oblasti Kazachstanu. Má rozlohu.
Oppenberg
Oppenberg bola do 31. decembra 2014 samostatná obec v Rakúsku v spolkovej krajine Štajersko v okrese Liezen. 1. januára 2015 bola obec Oppenberg spojená s mestom Rottenmann. Spojené mesto má názov Rottenmann.
Obec mala rozlohu a 1. januára 2014 v nej žilo 242 obyvateľov.
Frederiek Nolf
Frederiek Nolf (* 10. február 1987, Kortrijk, Belgicko – † 5. február 2009, Dauha, Katar) bol belgický cyklista. V čase úmrtia bol pretekárom belgického tímu Topsport Vlaanderen.
Smrť
Zomrel v noci po štvrtej etape cyklistických pretekov Okolo Kataru, po ktorej bol priebežne na 96. mieste. Predpokladá sa, že zomrel na infarkt. Pitvu neabsolvoval. Po tejto udalosti jeho tím odstúpil z pretekov na znak piety. Tím vylúčil doping, keďže každé štyri mesiace pretekári absolvujú dopingové kontroly a takisto vylúčil aj to, že by trpel zdravotnými problémami, lebo pretekári tohto tímu štyrikrát za rok absolvujú zdravotné prehliadky.
Aralsor
Využitie
Je na ňom rozvinutá ťažba soli.
Prístup
Neďaleko južného brehu vedie cesta, ktorá spája železničnú stanicu Sajkyn pri jazere Botkul s dedinou Kalmykovo na brehu rieky Ural.
Terorizmus
Blízky východ
Žiadny terorizmus nemal tak celoplanetárny rozmer, ktorý sa snažil zasahovať skôr krajiny stojace za „sionistami“. Veľakrát ale došlo k atentátom aj vnútri Izraela, ale v tomto prípade sa dá hovoriť už o občianskej vojne. Medzi rokmi 1968 a 1986 došlo k 565 teroristickým akciám mimo hranice Izraela. Svoj význam má aj rozmiestenie teroristických akcií: na prvom mieste je Taliansko, nasleduje Francúzsko, západné Nemecko, Grécko a Veľká Británia. Tento výskyt nie je náhodný, pretože Taliansko bolo vyberané za najčastejší cieľ hlavne pre svoju zvláštnu politicko – ideologickú protikladnosť. Taliansko vždy stálo jednoznačne na proizraelských pozíciach. Bolo však súčasne krajinou, ktorá jasne vyjadrovala neutrálny postoj a otvorenosť voči arabskému svetu. Najobľúbenejšími terčmi sa stali dopravné prostriedky, zvlášť lietadlá. K jednému z prvých medzinárodných únosov došlo 29. augusta 1969 na rímskom letisku Fiumicino, keď dvaja Palestínci uniesli lietadlo spoločnosti TWA do Damasku. 6. septembra 1970 došlo snáď k najkomplexnejšej akcii v celej histórii únosov lietadiel: boli unesené tri lietadlá (PanAm, TWA, Swissair) a jedno lietadlo El Al (požiadavkou teroristov bolo prepustenie Leily Cháledovej, palestínskej teroristky). Po skončení akcie boli prvé tri lietadlá vyhodené do povetria. Sedemnásteho decembra 1973 došlo na letisku Fiumicino k prepadnutiu lietadla spoločnosti PanAm a povraždeniu tridsiatichdvoch cestujúcich.
Za neúspešný možno považovať zásah v Entebbe, keď izraelská armáda rozvinula najväčšiu protiteroristickú akciu v histórii. Dvadsiateho ôsmeho júna 1976 skupina teroristov z LFOP uniesla na linke z Izraela do Francúzska lietadlo Air France s 248 cestujúcimi na palube. Lietadlo nakoniec pristálo v Entebbe v Ugande, ktorej vtedy vládol diktátor Idi Amin. Po márnych pokusoch o vyjednávanie sa izraelská vláda rozhodla vyslať záchrannú misiu. Útok trval len 90 minút a v jeho priebehu bolo zabitých 7 únoscov, bez toho, že by niektorý cestujúci prišiel o život.
K akcii, ktorá vzbudila najväčšie zdesenie však došlo na olympijských hrách v Mníchove, kde 5. septembra 1976 osem teroristov (z Fatah a Čierneho septembra) zajalo členov izraelskej výpravy. Na letisku vo Fürstenfeldbrucku bolo pri pokuse o záchrannú akciu zabitých 5 teroristov, ale aj deväť atlétov. Udalosť v Mníchove je najdesivejšou stránkou stredovýchodného terorizmu. Únosy lietadiel prakticky ustali až v roku 1988. Už pri udalosti v Mníchove sa prejavila spolupráca LFOP a RAF (Rote Armee Fraktion).
Ich spoločnou akciou potom bol únos jedenástich ministrov krajín OPEC, ku ktorému došlo 26. decembra 1975 vo Viedni. Celej akcii velil jeden z najznámejších teroristov tzv. Carlos. Akcia mala (zrejme na popud plukovníka Kaddáfího) prinútiť umiernené arabské krajiny k zaujatiu tvrdej protiizraelskej politiky. Palestínska otázka dala medzinárodnému terorizmu rozhodujúci impulz. Vypestovala v ňom mýtus násilia, ilúziu skratky vedúcej k riešeniu veľkých politických a spoločenských problémov.
Taliansko
Dejiny talianskeho terorizmu začali 12. decembra 1969, keď vybuchla v Ríme na Oltári vlasti bomba. Ešte toho dňa vybuchla druhá bomba v Poľnohospodárskej banke v Miláne, kde zabila šestnásť ľudí. Vinníci neboli nikdy nájdení. Tým začali dejiny talianskeho terorizmu, v ktorom vynikla organizácia zvaná Červené brigády. História tejto skupiny začala v roku 1969. Vtedy sa vytvorila organizácia nazvaná Metropolitný politický kolektív. Jeho duchovnými vodcami boli Renato Cucio a Margherita Cagolová. Červené brigády sa aktivizovali v roku 1970. Ich prvou veľkou akciou bol únos Idalga Macchiariniho, vedúceho pracovníka firmy Sit-Siemens, z 3. marca 1972. Nasledovali únosy čelných predstaviteľov veľkých talianskych firiem; potom sa Červené brigády začali špecializovať na únosy sudcov. Organizácia bola extrémne ľavicovo zameraná, o čom svedčia rovnaké názory s Talianskou komunistickou stranou (IKS). Niektorí ich členovia dokonca prejavovali s teroristami sympatie. IKS zvíťazila vo voľbách a postavila sa proti terorizmu. Vnútri strany sa však vytvorilo niekoľko zoskupení (Hnutia 1977), ktoré s teroristami naďalej sympatizovali. Taliansky systém sa ani po tejto udalosti nezrútil a terorizmus tak prišiel o svoju myšlienku (koho väčšieho zabiť). Proti brigádam sa navyše pridal aj odpor verejnosti.
Nemecko
Druhého júna 1967 v priebehu študentskej manifestácie (ktoré prebehli v týchto rokoch snáď celou Európou) zastrelila polícia pri zásahu jedného študenta. To sa pre jeho priateľov stalo impulzom k rozhodnutiu prejsť k ozbrojenému boju. Prvými vodcami skupiny sa stali Andreas Baader a Gudrun Ensslinová. Polícia ich však čoskoro zatkla pre podozrenie z únosu. 14. mája však na scénu vstúpila najznámejšia osobnosť skupiny Ulrike Meinhofová, ktorá veľmi riskantnou operáciou oslobodila Baadera z väzenia. Vedľa hnutia 2. júna tak súbežne vznikla Skupina Baader – Meinhofová. Ich strategická línia bola na rozdiel od talianskych teroristov internacionálnejšia. Preto sa tiež okamžite spojili s palestínskymi teroristickými hnutiami, od ktorých za poskytnutie základní získali zbrane a odpovedajúci výcvik. Nemecký štát sa voči teroristom ukázal ďaleko neústupnejším než taliansky. Pomerne rýchlo sa objavil zvláštny zákon, tzv. Berufsverbot, na ktorého základe bola možná veľmi prísna kontrola lojality štátnych zamestnancov. Došlo tiež k sprísneniu policajnej kontroly a rozšíreniu právomocí polície. To všetko pomohlo poriadkovým silám dosiahnuť skoro významných výsledkov: v máji 1971 po sérii atentátov polícia zadržala Andreasa Baadera. Ensslinová bola zatknutá 8. júna a do policajnej siete padla aj Ulrike Meinhofová. Nasledujúceho roka Frakcia Červenej armády uniesla predstaviteľa kresťanskodemokratickej strany v Berlíne Petera Lorenza. Nemecká vláda tak po prvýkrát (a tiež naposledy) ustúpila a prepustila šesť teroristov FRA. 9. mája 1976 bola vo svojej cele nájdená obesená Meinhofová, aj keď jej druhovia samovraždu úplne vylúčili. Začal sa tým najdramatickejší (ale aj posledný) rok nemeckého terorizmu. Akčná skupina Meinhofová spáchala vraždu generálneho prokurátora v Karlsruhe a nasledovala vražda prezidenta Dresdner Bank. 5. septembra došlo k únosu prezidenta Asociácie nemeckých priemyselníkov Hannsa-Martina Schleyera a udalosti dostali rýchly spád. Nemecká polícia začala rozsiahle represie. 13. októbra 1977 teroristi zaútočili znova: uniesli lietadlo spoločnosti Lufthansa. 18. októbra boli vo väznici v Stammheime nájdené mŕtve telá Baadera, Ensslinovej a Raspeho (v dôsledku samovraždy, ako sa vtedy tvrdilo). Nasledujúceho dňa bolo v Mylhúzach vo Francúzsku nájdené Schleyerovo mŕtve telo. K poslednej vražde došlo 1. februára 1985, keď bol zavraždený nemecký priemyselník Zimmermann. Potom stopa FRA mizne.
Rizikové miesta súčasného sveta
Irak postúpil z minuloročného piateho miesta na priečku prvú a za ním je hneď Pakistan, India, Izrael, palestínske územia, Saudská Arábia, Kolumbia, Nepál a Somálsko. Nemecko, Belgicko, Holandsko, Austrália, Egypt a Pobrežie Slonoviny, ktoré boli kedysi v skupine krajín s miernym rizikom sa presunuli teraz do sféry ohrozenejších krajín. Aj keď do tejto, teda tretej, kategórie patrí tiež Británia, Londýn podobne ako Bagdad, Jeruzalem či Kábul. Navzdory tejto pochmúrnej štatistike „spadlo“ niekoľko štátov do menej rizikových kategórií. Týka sa to napríklad Cyprusu, Východného Timoru, Burkiny Faso či Stredoafrickej republiky.
Teroristické skupiny
Medzi najznámejšie teroristické organizácie patrí:
Teroristické organizácie súčasnosti
V súčasnosti sú v správe za zahraničné teroristické organizácie označené:
V uplynulých rokoch sa na tomto zozname nachádzali aj:
Britský zákon o terorizme z roku 2000 na základe šiestich kritérií (podstata a rozsah skupiny, jej aktivity, hrozba pôsobenia skupiny vo Veľkej Británii, hrozba pôsobenia skupiny pre britských občanov vo svete, miera prítomnosti skupiny v Británii, potreba podpory iných krajín v globálnom boji proti terorizmu) zakazuje v krajine pôsobenie 21 zahraničných skupín, ktoré vyvíjajú politické násilie.
Ide o organizácie: Podľa ďalších britských zákonov sú proskribované všetky zoskupenia, ktoré sú spojené s IRA, alebo sa od nej odčlenili.
Na zozname teroristických skupín spracovanom v EÚ v roku 2001 sa uvádzajú:
Samozrejme ich je omnoho viac, tu nasledujú niektoré, ktoré majú len regionálnu pôsobnosť:
Štátmi podporovaný terorizmus
Niektoré štáty poskytujú finančnú pomoc teroristickým organizáciám v cudzích krajinách (prípadne pomoc rodinám samovražedných teroristov). Tieto štáty sú označované ako štáty sponzorujúce terorizmus. Ďalšie štáty môžu poskytnúť výcvik, útočisko, organizovať útoky vedené teroristickými spôsobmi atď. Vtedy hovoríme o štátnom terorizme.
Medzinárodná spolupráca boja proti terorizmu
Medzinárodný terorizmus v posledných desaťročiach dosiahol kvalitatívneho posunu vo vytváraní medzinárodne prepojených štruktúr. Medzinárodné spoločenstvo sa už niekoľko desaťročí viac-menej úspešne snaží spojiť svoje sily v boji proti tomuto fenoménu. To bol tiež hlavný dôvod, prečo OSN od 60-tych rokov prijala radu zmlúv, ktoré umožnili podstatne zdokonaliť medzinárodnú spoluprácu v tejto oblasti tým, že určili jej legislatívny rámec. Až dosiaľ bolo prijatých 11 hlavných medzinárodných konvencií, ktoré vymedzili zodpovednosť a záväzky jednotlivých štátov a prispeli tak k vyššej koordinácii spolupráce. Väčšina týchto konvencií bola podpísaná a následne ratifikovaná aj vládami Slovenskej republiky. Slovensko nie je zmluvnou stranou len v prípade Medzinárodnej zmluvy o potlačovaní teroristických bombových útokov. Nasledujúci prehľad základných zmlúv a ich stručného obsahu nasvedčuje, že medzinárodné spoločenstvo dokázalo presadiť spoločný záujem na potlačenie najzávažnejších prejavov medzinárodného terorizmu.
Spolupráca na úrovni štátov G8
Štáty skupiny G8 sa zameriavajú na spoluprácu proti teroristickým aktivitám od roku 1978. Experti z týchto krajín si vymieňajú informácie, diskutujú o slabých miestach medzinárodných teroristických dohôd a zvažujú možné spôsoby zdokonalenia spolupráce na obmedzenie vyzbrojovania teroristov a ich voľného pohybu. V júni 1995 na summite v Halifaxe sa predstavitelia štátov G8 dohodli na posilnení protiteroristickej spolupráce v oblasti výskumu a využití nových technológií. Na nasledujúcom stretnutí ministrov vnútra štátov G8 v decembri 1995 v Ottawe bol prijatý Akčný plán, založený na odporúčaniach expertov na terorizmus zo krajín G8. Tento plán predpokladá prijatie opatrení zameraných na prevenciu a vyšetrovanie teroristických aktivít. Tento plán okrem iného obsahuje požiadavky:
V Paríži sa potom v júni 1996 zišla ďalšia ministerská konferencia štátov G8 venovaná terorizmu. Konferencia prijala 25 odporúčaní, založených na Akčnom pláne z Ottawy. Následné parížske stretnutie expertov z krajín G8 v decembri 1996 podporilo vytvorenie Databázy protiteroristických skúseností a možných spôsobov reakcie. V máji 1998 sa ministri zahraničných vecí G8 zišli v Birminghame a potvrdili svoj záujem na spoločnom boji proti terorizmu vo všetkých jeho formách. Vyslovili sa proti akýmkoľvek ústupkom voči teroristom a pre skvalitnenie medzinárodnej spolupráce. Identifikovali štyri základné oblasti pre ďalší spoločný postup:
Špeciálne protiteroristické jednotky
Boj proti terorizmu na území terajšej Európskej únie mala až do svojho zániku pod drobnohľadom skupina TREVI. Tá zodpovedala za koordináciu európskych policajných akcií v boji proti teroristom. Okrem tejto skupiny existovala, a dodnes pracuje, Policajná pracovná skupina pre terorizmus (PWGT), ktorá rozvíja spoluprácu medzi orgánmi vynucovania práva nielen v rámci Európskej únie, ale aj mimo nej. Jej členmi sú všetky členské krajiny Európskej únie, Nórsko a Švajčiarsko. PWGT bola zriadená počas multilaterálneho stretnutia v Holandsku v roku 1979. Po vražde britského veľvyslanca v Haagu holandská Národná služba kriminálneho spravodajstva viedla diskusie s partnermi zo Špeciálneho oddelenia Metropolitnej polície v Londýne (MPSB), oddelenia terorizmu Bundeskriminalamtu vo Wiesbadene (BKA-AT) a belgického žandárstva. Ich stretnutie vyústilo do založenia pracovnej skupiny, ktorá by pracovala na permanentnej báze. Od svojho počiatku táto skupina pracovala nezávisle od skupiny TREVI a zameriavala sa na praktické aspekty boja proti terorizmu. Zasadá pravidelne každých šesť mesiacov za účasti delegátov rôznych služieb členských krajín tejto skupiny. Skupina sa zameriava na nadväzovanie a rozvíjanie užších kontaktov a vytváranie atmosféry dôvery medzi špecializovanými policajnými službami v krajinách Európy. Svoju činnosť smeruje na prevenciu a vyšetrovanie prípadov terorizmu. PWGT pracuje výhradne na základe osobných kontaktov, ktoré sa nadväzujú a prehlbujú na zasadnutiach a iných akciách tejto skupiny. Snaží sa o čo najefektívnejšiu medzinárodnú spoluprácu v boji proti terorizmu prostredníctvom výmeny informácií na základe vzájomnej osobnej dôvery zástupcov členských krajín.
K najznámejším protiteroristickým jednotkám patria:
Protiteroristické jednotky majú menší počet členov – spravidla niekoľko desiatok mužov, ktorí sa vyberajú na základe veľmi prísnych kritérií po niekoľkoročnej službe v polícii alebo armáde. Vybavené sú špeciálnymi zbraňami a inou vojenskou technikou a majú aj zvláštny výcvik. Jednotky sa často nasadzujú aj pri zákrokoch proti ťažkým a nebezpečným zločincom, najmä z oblasti organizovaného zločinu, čo čiastočne prispieva k tomu, že v laických kruhoch sa terorizmus často prirovnáva k organizovanej zločinnosti. Dôležitú úlohu v boji s terorizmom, ako i pri jednotlivých protiteroristických akciách zohráva aj ich spravodajské zabezpečenie. Za jednu z najefektívnejšie pôsobiacich služieb v tejto oblasti sa považuje nemecká rozviedka Bundesnachrichtendienst. Udalosti z 11. septembra boli často charakterizované ako zlyhanie amerických spravodajských služieb, najmä FBI, ale aj CIA. Okrem nich v USA existuje vyše 20 spravodajských služieb.
Tatry
náhľad|Pohľad na panorámu Tatier z [[Kojšovská hoľa (vrch)|Kojšovskej hole]]
Tatry sú geomorfologický celok Fatransko-tatranskej oblasti a tvoria najvyššiu časť Karpát. Nachádzajú sa v severnej časti Slovenska na hranici s Poľskom. Pohorie sa rozprestiera na ploche, z toho na Slovensku. Ich alpský charakter zvýrazňuje 30 štítov a veží s výškou nad
Etymológia
Pôvod a význam názvu Tatry nie je doteraz spoľahlivo objasnený. Historici ho pripisujú obyvateľom, ktorí sídlili na území Slovenska ešte pred príchodom Slovanov. Odvodzujú ho od árijského slova tamtra, tâtra s významom „temný“ alebo „tmavý“, pripisujú mu význam odvodený z ľudového slova tatra v zmysle kamenistej, neúrodnej zeme. Ako najpravdepodobnejšiu možno akceptovať mienku, že názov Tatry pochádza zo slovanského slova trtri, čo znamená bralá
Prvá zmienka tohto názvu je z roku 999, kedy české knieža Boleslav II. na svojej smrteľnej posteli spomína na dobu, keď České kniežatstvo siahalo až po Tritri montes. Samotný názov Tatry sa prvýkrát spomína v roku 1086 v donačnej listine nemeckého cisára Henricha IV., ktorý ohraničil Pražské biskupstvo aj horami Tritri.
Prvú veľmi stručnú zachovanú správu o pohorí Turtur, zachytil vo svojom historickom rukopise anonymný pisár uhorského kráľa Bela III.. Kronika, ktorú nazval Gesta Hungarorum a vznikla až po Belovej smrti, snaží sa oslavným spôsobom podávať dejiny maďarských výbojov siahajúcich až po naše hory. Obsahuje mnoho vybájených a skreslených správ, ale na druhej strane aj konkrétne informácie o živote slovanského obyvateľstva, konkrétne v údolí Vag (Váh) a v stolici Zepis (Spiš).
Pod súčasným názvom, v transkripcii Tatri, sa Vysoké Tatry po prvý raz spomínajú v latinskej kronike o Čechoch – Chronica Boemorum, napísanej v rokoch 1119 až 1125. Napísal ju český kronikár Kosmas (ok. 1045 – 1125), kanonik a dekan pražskej kapituly. Kronika cituje text tzv. zakladacej listiny pražského biskupstva s opisom severných hraníc Slovenska, prípadne Uhorska a pritom spomína aj Tatry a Považie (provincia Vag).
Keď Slovensko obsadili maďarské jazdecké družiny, stal sa prvým oficiálnym majiteľom Tatier uhorský panovník. Ten ich neskôr rozdal svojim obľúbencom. Najstaršou známou donáciou z roku 1209 získal spišský prepošt Adolf aj so svojou sestrou, manželkou komesa Rutkera (Rudigera), bývalou dvornou dámou kráľovnej Gertrúdy, darom od Ondreja II. rozsiahly majetok na území Spiša aj s oboma Studenými dolinami, Skalnatou dolinou a priľahlými vrchmi, vrátane Lomnického štítu. Pôvodná listina sa nezachovala. Jej overený opis je uložený v Maďarskom ústrednom archíve v Budapešti vo fonde Berzevici pod signatúrou D1 – 68752. Opisuje hranice lomického panstva, ktoré smerujú k „ad priores niveos montes“ (čiže na hrebene Tatier). Veľká Lomnica bola sídlom najstaršieho panstva, historicky doložená 1257, súčasne aj s Huncovcami. Potomkami Rutkera a jeho ženy boli spišskí šľachtici Berzeviciovci.
Geografia
Veľhory sú obklopené zo severu Podtatranskou brázdou, západne susedia Chočské vrchy, južným smerom leží rozsiahla Podtatranská kotlina a východným smerom nadväzuje hornatá Spišská Magura.
Reliéf Tatier je dielom vodných tokov a horských ľadovcov, ktoré rozčlenili pohorie na viacero rázsoch a rozoklaných chrbtov. Boli identifikované tri doby ľadové a dve medziľadové. Stopy najstaršieho známeho zaľadnenia sa našli v podobe veľmi zvetranej morénovej akumulácie pod ústím Studenej doliny v priestore nad Horným Smokovcom. Morény predposledného zaľadnenia sa vyskytujú častejšie. Ľadovec v Bielovodskej doline sa končil asi vo výške, bol dlhý a  hrubý. V Javorovej doline bol dlhý. V čase najväčšieho rozsahu mali ľadovce vo Vysokých Tatrách plochu asi a po ich rozpustení zostali vo Vysokých Tatrách, ale aj v iných častiach Tatier, sedimenty a jazerá. Najväčšie sú na severnej, poľskej strane Tatier. Územie Tatier patrí k úmoriu Čierneho mora (rieky Váh a Orava) a Baltského mora (Dunajec a Poprad). Hlavný hrebeň Tatier má dĺžku a ťahá sa od Hutianskeho sedla  na západe po sedlo Pod Príslopom na východe. Jeho najzápadnejším vrcholom je Sivý vrch, najvýchodnejším Muráň. Z hlavného tatranského hrebeňa vybiehajú rázsochy.
Geomorfologický celok Tatry sa člení na dva podcelky: Západné Tatry a Východné Tatry, oddelené Ľaliovým sedlom. Podcelok Východné Tatry sa člení na dve Vysoké a Belianske Tatry, oddelené Kopským sedlom. Hrebeň Vysokých Tatier meria a začína sa na západe Ľaliovým sedlom. Prvým končiarom na západe je Svinica, posledným na východe Jahňací štít. Vápencový hrebeň Belianskych Tatier meria takmer a Široké sedlo ho rozdeľuje na dve časti. Západná časť má silný členitý reliéf, východná časť má povrch členitý menej.
Rozdelenie
Západné Tatry
right|thumb|Belianske Tatry
Východné Tatry
náhľad|Vysoké Tatry – plastická mapa 1:50 000 náhľad|Pohľad z [[Kriváň (vrch)|Kriváňa]] náhľad|Dolina Kežmarskej Bielej vody náhľad|[[Ostrý Roháč z Plačlivého]]
Doliny
V Západných Tatrách je 150, vo Vysokých 135, v Belianskych 24 a v poľských Tatrách 90 dolín, kotlín a žľabov.
Významné doliny v Západných Tatrách
Významné doliny na poľskej strane Tatier:
Jaskyne
Na území Tatier sa pôsobením vody vytvorilo množstvo jaskýň, v súčasnosti ich je zmapovaných okolo 330. Sú prevažne krasové s kvapľovou výzdobou a jazierkami, no väčšina z nich je pre verejnosť uzavretá. Väčších jaskýň je v poľských Tatrách 33, v Belianskych 2, vo Vysokých 4 a v Západných Tatrách 37. Nie všetky sú verejnosti prístupné. Nové jaskyne boli objavené v oblasti Javorinskej Širokej.
Osady Vysokých Tatier
náhľad|[[Starý Smokovec|Osada Starý Smokovec]] náhľad|[[Tatranské Zruby|Osada Tatranské Zruby]] Na území Tatier sa nachádza mesto: Vysoké Tatry, ktoré je súčasťou okresu Poprad. Je zložené z troch katastrálnych území, ktoré sa ďalej skladajú z 15 osád:
Osady Nový Smokovec, Štrbské Pleso a Tatranské Matliare majú štatút kúpeľov, v ostatných osadách sa nachádzajú liečebné ústavy.
V TANAP-e leží aj Tatranská Štrba, Štôla a Tatranská Javorina (okres Poprad) a časť Pribyliny – Podbanské z okresu Liptovský Mikuláš.
Geológia
náhľad|Zjednodušený [[blokdiagram znázorňujúci geologickú stavbu Tatier. {{legend|#ffc010|Vrchnokriedové a paleogénne sedimenty}} {{legend|#888888|Subtatranské príkrovy (Fatrikum a Hronikum, hlavne mezozoické)}} {{legend|#363636|Obalová jadnotka tatrika (hlavne mezozoikum)}}
{{legend|#DA70D6|kryštalické jadro, predkarbónske}}]] Tatry patria do vonkajšej časti Tatransko-fatranského pásma jadrových pohorí. Sú budované horninami troch významných geologických megajednotiek: Tatrikum ako podklad tvoria kryštalinické horniny a ich sedimentárny obal, cez ktoré sú presunuté subtatranské príkrovy, spodný krížňanský (fatrikum) a vrchný chočský (hronikum). Príkrovy sú tvorené hlavne druhohornými karbonátmi – vápencami a dolomitmi. Tatry sa geologicky delia na dve zóny, južnú prevažne kryštalinickú roháčsko-vysokotatranskú a severnú subtatranskú zónu, budovanú druhohornými príkrovmi.
Najstaršie kryštalinické celky tatrika vystupujú hlavne v západnej časti pohoria. Predstavujú ich dve litotektonické jednotky, vrchná viac metamorfovaná (baranecký komplex) je tvorená migmatitmi a granitmi, spodná (jalovecký komplex) menej metamorfovaná viditeľná iba v tektonickom okne (Liptovské Tatry) je tvorená svormi a rulami, premenenými flyšovými horninami. Obe metamorfované jednotky sa stýkajú pozdĺž strižnej zóny, ktorej vek sa odhaduje na devón až karbón, čo zodpovedá neskorohercýnskym pohybom. Na kryštalinikum nasadá kontinentálna obalová tomanovská jednotka. Prítomné sú aj čiastkové príkrovy Červených vrchov, Giewontu a Širokej. V Západných Tatrách vystupuje jednotka Osobitej, ktorá má na rozhraní jury a kriedy vyvinuté bázické vulkanity – limburgity.
Príkrovy fatrika a hronika boli na tatrikum nasunuté vo vrchnej kriede. Príkrovy tvorené hlavne vápencami a dolomitmi sú zachované najmä na severnej a východnej strane Tatier. Krížňanský príkrov (fatrikum) tu tvorí niekoľko čiastokých príkrovov – bujačiansky, bobrovecký a čiastkový príkrov Suchego Wierchu. Z vyššieho chočského príkrovu (hronikum) je v Tatrách prítomná len bielovážska sekvencia. V paleogéne došlo k pohybom pozdĺž zlomových porúch, ktoré spôsobili poklesy Liptovskej a Podhalskej kotliny. V neogéne, najmä v spodnom a strednom miocéne došlo pri záverečných fázach alpínskeho vrásnenia k pohybom hornín, ktoré mali za následok vznik asymetrickej hraste v oblasti východotatransko-ružbašského a západotatransko-kôprovského zlomu. Tatry sa v tomto období vyzdvihli o 1 000 až oproti svojmu okoliu, pričom východná časť sa zdvihla viac ako západná. Kinematika týchto pohybov je dodnes predmetom odborných diskusii. Tatry sú obklopené mladými súvrstviami podtatranskej skupiny.
Veľhorský charakter reliéfu pohoria, najmä z východnej strany, je zapríčinený činnosťou horských ľadovcov, ktorých činnosť sa prejavovala počas viacerých ľadových dôb v priebehu pleistocénu. Najlepšie zachované sú však stopy najmä dvoch posledných ľadových dôb (ris a würm). Bolo tu dohromady 41 horských ľadovcov, ktoré stekali dolinami, pričom sa zarezávali do podložia a vytvorili tak charakteristické doliny tvaru U, tzv. trógy. Najväčší z nich bol až dlhý, nachádzal v Bielovodskej doline. Uloženiny tohto obdobia dosahujú miestami hrúbky okolo. Niekde možno v korytách potokov pozorovať zaujímavé geologické javy, tzv. obrie hrnce. Na viacerých miestach sú viditeľné ľadovcami nesené nevytriedené morénové valy, skladajúce sa z materiálu rôznej veľkosti, od obrovských balvanov, štrku, hliny až po jemnozrnný íl. Po oteplení začiatkom holocénu došlo k roztopeniu ľadovcov. Na niektorých miestach došlo k vzniku ľadovcových jazier – plies.
Geologické procesy mali výrazný vplyv na morfológiu a reliéf. V nižšej západnej časti došlo k vzniku hladko modelovaných dolín a chrbtov s tzv. hôľnym reliéfom, vo východnej časti, kde bolo zaľadnenie intenzívnejšie bol preformovaný do prevažne bralnatého glaciálneho reliéfu.
Tatranské nerasty
V niektorých súdobých cestopisných, botanických a prírodovedných dielach sú zmienky o rudných výskytoch v tatranských dolinách alebo na skalných masívoch. Niektoré boli najmä v 17. a 18. storočí prakticky využívané. Nešlo však o ložiská. Tie v Tatrách dodnes neboli objavené. Išlo o rudné výskyty, ktoré boli v minulosti sporadicky využívané, a to len vo veľmi malých množstvách na úrovni doby. Prvé zmienky o baníckej činnosti sú z 13. storočia. Vtedajší panovníci, ktorí boli majiteľmi nerastného bohatstva vydávali povolenia na kutanie. Prvá zmienka o konkrétnej banskej činnosti v oblasti Kriváňa je z rokov 1387 – 1437. Za kráľa Mateja I. Korvína boli v prevádzke štôlne podniku Glücksrad okolo Škaredého žľabu, kde ťažil Jakub Fuger.
Pri Štrbe boli bane na železnú rudu a na Patrii, ktorú nazývali Kupfenberg boli medené bane, ktoré patrili benediktínskemu kláštoru v Štôle. V 16. storočí sa o rudné výskyty zaujímali baníci zo Spiša i z poľskej strany Tatier. V Bielovodskej doline dolovala od roku 1524 spoločnosť s poľského Podhalia na čele s Michalom Spisom z Nového Targu. Väčšie rozmery mali aktivity v oblasti Kriváňa, kde sa vyskytovala antimónová ruda, na ktorú bolo viazané i zlato. Výťažok z baní nebol veľký. Preto sa striedali majitelia s nádejou, že objavia výdatné ložiská. Zakrátko sa však neperspektívnej činnosti snažili zbaviť.
Po mnohých vedeckých a geologických výskumoch možno konštatovať, že rudné výskyty majú len mineralogický význam a nezodpovedajú kritériám ložiska nerastných surovín.
Medené rudy
Ich známym výskytom sú Predné a Zadné Meďodoly. Zarudnenie je v Kopskom sedle a na severných zrázoch Jahňacieho štítu. Ide o drobné žilky kremeňa s chalkopyritom a pyritom. Podobné výskyty sú na severných úbočiach Veľkej Svišťovky a v lokalite Bielych plies. Medená ruda sa dobývala i v okolí Zlatinskej veže  a v Mengusovskej doline.
Železné rudy
Ide o hydrotermálny typ zarudnenia siderit meďnatých rúd, v ktorých sa sporadicky vyskytuje i minerál tetraedrit a pyrit. Takéto výskyty sú v Javorovom sedle na Jahňacom štíte, Prednej a Zadnej žeruchovej veže, v okolí Lomnického štítu a to v Ľadovom sedle a Baraních rohoch. Malé zvyšky sú i v Malej Studenej doline. Všetky sú z praktického hľadiska nevýznamné.
Zlaté rudy
Zlato bolo najväčším lákadlom prítomnosti baníkov v Tatrách. V literatúre je popisovaný výskyt zlata na Sedielku, v Medených lávkach a v Malej Studenej doline. Vyskytuje sa v oblasti Kriváňa. Ide o žilky kremeňa v mylonitoch. V žilkách vystupuje antimonit, galenit, sfalerit, arzénopyrit a rýdze zlato.
Vodné toky
Tatry sú súčasťou rozvodia medzi Čiernym a Baltským morom. Prietoky kulminujú v máji a júni. Najvýznamnejšou horskou bystrinou Tatier je Belá, ktorá odvodňuje Kôprovú, Tichú, Kamenistú, Bystrú, Račkovú a Jamnícku dolinu. Pri Liptovskom Hrádku potom vteká do Váhu. Okrem nej sú to aj Oravica a Studený potok, ktoré vtekajú do Oravy.
Ďalšími sú horské toky, ktoré tečú do rieky Poprad: Mlynica, Velický potok, Studený potok, Kežmarská Biela voda a Biela. Dunajec zásobujú vodou Biela voda podúplazská a Javorinka.
Plesá
náhľad|[[Štrbské pleso]] náhľad|[[Ždiarska vidla z Jahňacieho štítu]] Jazerá ľadovcového pôvodu v Tatrách majú svoje vlastné pomenovanie, na Slovensku pleso a v Poľsku staw. Nachádza sa tu viac ako 200 plies, najmä vo vyšších polohách, kde sa väčšinou utvorili v ľadovcových kotloch, alebo nižšie v zníženinách obklopených morénami. Najväčšie je Morské oko (poľ. Morskie oko) v Poľsku s rozlohou, hĺbkou , ležiace vo výške. Na Slovensku sú najväčšie Veľké Hincovo pleso v Mengusovskej doline ale aj Nižné a Vyšné Temnosmrečinské pleso, no najznámejšími sú Štrbské pleso, Popradské pleso , Zelené pleso a Skalnaté pleso.
Vodopády
Medzi najznámejšie vodopády patria:
Flóra
náhľad|vľavo|[[Stračonôžka tatranská (Delphinium oxysepallum)]] V Tatrách evidujeme okolo 1400 druhov rastlín, medzi nimi aj relikty a endemity.
Väčšina územia TANAP-u a TPN-u je pokrytá ihličnatými lesmi, vo vysokých polohách kosodrevinou (Pinus mugo) a v najvyšších sa už žiadne lesy nevyskytujú.
Fauna
V Tatrách žije množstvo živočíšnych druhov, ktoré nájdeme aj inde, ale aj endemity.
Z veľkých šeliem rys ostrovid (Lynx lynx), vlk obyčajný (Canis lupus), medveď hnedý (Ursus arctos), mačka divá (Felis silvestris). Medzi dravé vtáctvo patrí orol skalný (Aquila chrysaetus), sokol sťahovavý (Falco peregrinus), sokol myšiar (Falco tinnunculus). Zo sôv sa tu vyskytujú kuvik vrabčí (Glaucidium passerinum), výr skalný (Bubo bubo), sova lesná (Strix aluco).
Z riečnych živočíchov tu nájdeme vydru riečnu (Lutra lutra) a iné. V tatranských potokoch sa vyskytuje aj pstruh riečny (Salmo trutta).
Všetky rastliny a živočíchy sú na území TANAP-u celoročne prísne chránené.
Dňa 19. novembra 2004 zasiahla Tatry víchrica o rýchlosti 165 až /h, ktorá vyvrátila rozsiahle územia lesa od Podbanského po Tatranskú Kotlinu na rozlohe asi a bola najväčšou katastrofou v Tatrách od roku 1936.
Podnebie
náhľad|vpravo|300px|Polom v Tatrách Podnebie má prevažne horský až vysokohorský ráz, je teda chladné a vlhké, pričom je výrazne ovplyvnené členitosťou reliéfu. Snehová pokrývka v oblasť pretrváva 180 (v údoliach) až 250 (v najvyšších oblastiach) dní v roku. Miestami sa najmä na tienistých severných svahoch a žľaboch udržuje sneh po celý rok. Vo vyšších polohách dosahuje vrstva snehu hrúbky bežne 100 –. V členitom teréne preto dochádza k častým zosuvom lavín. K najvýdatnejším zrážkam dochádza v dôsledku prevládajúcich západných vetrov na západných a severných svahoch.
Pre Tatry je po celý rok typické veterné počasie (až 300 dní v roku). Na južnej strane dochádza často k tzv. padavým vetrom, ktoré spôsobujú vývraty a rozsiahle polomy, k akým došlo napríklad po víchrici 19. novembra 2004. Turisti musia počítať s jeho náhlymi zmenami, hlavne pri výstupoch na štíty či prechodoch dlhými dolinami, ktoré trvajú zvyčajne 8 – 10 hodín. Priemerná ročná teplota vo výške okolo je 5 °C, v júli 15 °C. Najvhodnejším obdobím pre turistické výstupy v Tatrách je jeseň, kedy je počasie najstabilnejšie a vďaka nižším teplotám je aj výborná viditeľnosť.
Neandertálske stopy
Prvú stopu po pravekých osídleniach Spiša zanechali neandertálci, ktorí sa usídlili v blízkosti prameňov minerálnej vody, ktorá nezamŕzala ani v najtuhších zimách. Svedčia o tom rozmanité archeologické nálezy z travertínovej kopy Hrádok, z čias neandertálcov spred vyše 100 tisíc rokov. Okrem výliatku mozgovne, ktorý sa našiel v travertínovej kope v Gánovciach, zostali po nich kamenné pracovné nástroje, štiepaná industria, z ktorej vyrábali nože, rydlá, hroty šípov a oštepov. V poľských Pieninách, len na skok od Vysokých Tatier, v neveľkej jaskyni na  kopci Obłazowa sa našli kamenné nástroje podobné spišským. V niektorých jaskyniach v Belianskych Tatrách, okolí Tatranskej Javoriny Samuel Roth, priekopník speleoarecheológie,  zaznamenal paleontologické nálezy vrátane medveďa jaskynného a mnohých iných zvierat  z obdobia pleistocénu,  napríklad v jaskyni pod Úplazom, v jaskyni na vrchu Nový, v Medvedej jaskyni, Muránskej jaskyni, Kamzičej pukline. Kolekciu štiepanej industrie našli archeológovia na Žltej stene, neďaleko Tatranskej Polianky. Najbližšie k nej bola vyvýšenina Burich medzi Dolným Smokovcom a Veľkým Slavkovom, kde bola doložená prítomnosť neskoropaleolitického táboriska świderiénskej kultúry spred 12 tisíc až 10 tisíc rokov. Jej nositelia sa pokladajú za typických lovcov sobov, ktorí prekročili hrebeň Karpát zo súčasného poľského územia a na Burichu a inde v Popradskej kotline zakladali táboriská. Výskum v jaskyni Suchá diera pri Spišskej Teplici ukázal, že lovili nielen soby, ale aj kamzíky. Aj ďalšie archeologické nálezy v okolí Starého Smokovca, kde sa našlo obsidiánové jadro, polotovar na výrobu nástrojov a rovnaké obsidiánové nálezy Burichu a ďalších neskoropaleoliotických lokalitách na Spiši či v neďalekom Poľsku, svedčia o prítomnosti človeka. V súčasnosti pribúdajú nálezy zo strednej doby kamennej z okolia Spišskej Belej, Spišskej Teplice, Štrby. Po ústupe ľadovcov nič nebránilo paleolitickým lovcom vyberať sa do vysokohorského prostredia.
Prvé roľnícke usadlosti
Počas mladšej doby kamennej  sa koristnícke hospodárstvo vtedajšieho obyvateľstva postupne menilo na hospodárenie produktívne. Pravekí ľudia sa postupne domestikovali a chovali domáce hospodárske zvieratá. Klíma atlantického obdobia bola približne o 2 až 3°C vyššia v porovnaní s dnešnou a aj vlhkejšia. Hranica lesa vo Vysokých Tatrách bola pravdepodobne vyššia ako dnes. Produkcia náradia, stavba obydlí v osadách pod Tatrami i klčovanie lesov pre zakladanie pastvín zakladanie polí si vyžadovali výrub  rozsiahlych plôch lesa. Predpokladá sa, že najstarší spišskí roľníci prišli do podtatranského kraja spoza severných Karpát – z územia dnešného Poľska cez priesmyky Vysokých Tatier. Jedna z komunikačných vetiev prechádza cez Pieniny, čo potvrdzuje rozbor kamenných surovín na výrobu sekier, neraz zhotovených z adhezitu pochádzajúceho z tamojšieho pohoria Wdżar. Ojedinelé neolitické čriepky kultúry s mladšou lineárnou keramikou sa našli na Hradisku neďaleko Dolného Smokovca – osady Pod lesom. Usudzuje sa však, že toto osídlenie bolo krátkodobé, lebo bolo začlenené do nehostinnej a neúrodnej krajiny.
Nález vo Veľkej Studenej doline
Nezáujem o vysokohorskú tatranskú prírodu sa zmenil v závere doby kamennej v eneolite. Pravekí ľudia stále viac využívali farebné kovy na zhotovovanie tepaných šperkov a iných ozdôb. Z medi vyrábali nástroje, sekeromlaty a sekery s krížovým ostrím. Bolo to v období spred asi 5800 – 5500 rokov, kedy bol Spiš riedko osídlený. Prekvapujúci je nález ťažkého medeného nástroja (sekery, sekeromlatu?), pôvodne azda zbrane a žezla zároveň,  ktorý objavil neďaleko Zbojníckej chaty v 60. rokoch 20. storočia vo Veľkej Studenej doline vtedajší chatár František Kelle. Nástroj s krížovým ostrím je dlhý a je najvyššie položeným pravekým nálezom. Podľa profesorky Márie Novotnej, špecialistky na kovovú industriu z neskorej doby kamennej a doby bronzovej slúžil na získanie medenej suroviny. Nevylučuje sa, že obyvatelia kraja pod Vysokými Tatrami mohli získavať medenú rudu, ktorú príležitostne spracovávali. Môže však to byť aj votívny predmet, artefakt venovaný bohom.
Eneolitické osady
V 3. tisícročí pred Kristom si eneolitickí obyvatelia založili riadne opevnenú osadu Hradisko, južne pod Starým Smokovcom, juhozápadne od Dolného Smokovca. Kopec je z poslednej doby ľadovej. Leží na strategicky výhodnom mieste, osem až desať metrov nad úrovňou potoka. Osadu obopínala kamenná hradba. Dodnes vidieť dve vozové cesty, ktoré vedú k osade po úbočí. Našla sa tu rozdrobená keramika badenskej kultúry a málo štiepanej industrie. Našla sa aj jediná kamenná sekera, zlomky hlinených cedidiel, hlinené prasleny. Ojedinelé nálezy svedčia o sezónnom osídlení. Pravdepodobne podobných eneolitických osád pod Vysokým Tatrami bolo viac.
Huta pod Novým Smokovcom
Prvé jasnejšie stopy života pravekého človeka v ťažko dostupných Vysokých Tatrách sa viažu k dobe železnej. Archeológovia našli neďaleko Nového Smokovca zvyšky pravekej železnej huty.V teréne vedúcom do Velôickej doliny skúmali zvyšky cesty, ktorá údajne mohla slúžiť na dopravu rudy. Geologické výskumy však nepotvrdili že sa tam nachádza vo väčšom množstve. Nie je však isté či huta vznikla v dobe železnej alebo v rímskych časoch. Poukazuje na to datovanie nálezov raz do doby laténskej inokedy rímskej. Okrem taviacej pece kruhového pôdorysu, pod veľkou kamennou nákovou, medzi bochníkmi vytaveného železa, blízko grafitovej odlievacej formy a nedbalo  vypálenej keramiky, zhotovenej v ruke, kostenej ihlice a kamenného dláta, ležala aureliánska minca. Nevedno ani to či táto minca (denár?) predstavovala Antonina Pia (138-161), Marka Aurélia (161-180)  alebo Aureliana (270-275). Železné trosky sa našli aj na Žltej stene pri Tatranskej Polianke. Archeológovia predpokladajú, že tu sídlil a spracovával železo ľud púchovskej kultúry. Iné nálezy na Hradisku, pod Burichom, na Zámčisku pri Poprade, Spišskej Teplici vo Veľkej Lomnici a ďalšie dokazujú prítomnosť ľudí, ktorí tu žili od staršej doby železnej až do predpúchovského horizontu doby železnej. Nositeľmi púchovskej kultúry, boli pravdepodobne keltsky hovoriaci Kotíni. Kotíni, podľa rímskeho historika Publia Cornelia Tacita pracovali pre Sarmatov a Kvádov v baniach na železo. Preto sídlili v rudonosnej oblasti stredného a severného Slovenska, vrátane podtatranského Spiša. Za markomanských vojen Germánov proti Rímskej ríši, za Marka Aurélia, Kotíni (asi v roku 172) nepomohli Rimanom proti Markomanom, preto ich cisár najskôr do roku 180 presťahoval do Dolnej Panónie. Koncom 2. storočia púchovská kultúra zanikla a celý podtatranský kraj sa vyľudnil. Uvažuje sa, v tejto súvislosti, že minca nájdená pod Novým Smokovcom mala podobizeň Marka Aurélia. Avšak aj o tom sú pochybnosti, lebo zánik púchovskej kultúry vo víre markomanských vojen je problematický. Nemožno si predstaviť, že by pod Vysoké Tatry prišli rímske légie a násilne vysťahovali púchovské obyvateľstvo do Dolnej Panónie. Nálezy z podstatného obdobia mladšej doby rímskej pod Tatrami chýbajú. Rímske mince sa pod Vysoké Tatry dostávali spolu s inými komoditami dokonca aj za severný hrebeň Karpát na územie dnešného Poľska. Mohli byť upomienkovými predmetmi alebo žoldom vojakov v cudzích službách. Ďaleko od svojej domoviny sa mohli dostávať na počiatku sťahovania sa národov na prelome 4. a 5. storočia. Takto sa datujú pamiatky severokarpatskej skupiny, ktorá sa zvykne pripisovať germánskemu kmeňu Vandalov. Nevylučuje sa, že práve oni prenikli spoza Karpát na takmer neobývaný Spiš. Boli to práve oni, ktorí pod Vysokými Tatrami v lokalite pri Matejovciach (Lósy nad Matejovcami) koncom 4. storočia pochovali svojho veľmoža (Hrobka je vystavená v Podtatranskom múzeu v Poprade).
Starí Slovania
Severoslovenské územie bolo pred polovicou 5. storočia opäť vyľudnené. Výskumy počas stavby diaľnice v okolí Spišského Štvrtka a Iliašoviec poodhalili prítomnosť starých Slovanov pražskej kultúry z prelomu 6. a 7. storočia. Pravdepodobne prišli opäť spoza severnej strany Karpát, z dnešného južného Poľska. Neusídlili sa však priamo pod Vysokými Tatrami. Vyhľadávali úrodnejšie nižšie položené časti Spiša. Preto o ich prítomnosti priamo pod Vysokými Tatrami neboli zatiaľ objavené žiadne stopy. Najstaršie však boli zaznamenané v okolí Popradu, prináležia do 8. storočia. V chotári Veľkej Lomnice sa našli železné sekerovité hrivny, pokladané za predmonetárne platidlá. Dominujú tu nálezy z veľkomoravakého obdobia s rámcovým datovaním do 9. a 10. storočia. Mnohé kovové artefakty dokladajú neprerušené osídlenie podhoria Vysokých Tatier od predveľkomoravského obdobia až do vzniku stredovekých osád. O nich už sú prvé písomné zmienky.
História turistiky
náhľad|Lomnický a Kežmarský štít náhľad|Slavkovský štít V roku 1565 vykonala Beata Laska, kežmarská hradná pani (pôvodom Poľka a nemanželská dcéra kráľa Žigmunda), prvý známy výlet do Vysokých Tatier v sprievode kežmarských mešťanov (pravdepodobne k Zelenému plesu).
Prvý tatranský výstup vykonali roku 1615 kežmarskí študenti na čele s Davidom Frölichom, pravdepodobne na Kežmarský štít. Kazateľ Juraj Buchholtz z Veľkej Lomnice napísal prvé dielo, ktoré sa zaoberalo výlučne Tatrami. Roku 1664 ešte ako študent vystúpil na Slavkovský štít. Tatry v monarchii preslávili aj jeho synovia. Výstupov do Tatier pribúdalo, francúzsky zemepisec Baltazar Hacquet, škótsky lekár Robert Townson (prvý doložený výstup na Lomnický štít) a zo Španielska Karol Gimbernat si začali vyberať svojich sprievodcov zo vzdelanejších vrstiev – správca Zakopanských železiarní Otto, kňazi T. Mauksch a J. Ursíny a statkár G. Berzevicz. Švédsky botanik G. Wahlenberg si so sebou vzal Maukscha i zlatokopa D. Fábryho. Nosičmi boli prostí obyvatelia spod Tatier. Na Kriváň vystúpil roku 1840 saský kráľ Fridrich August II., ktorého viedol lesmajster Juraj Münster.
Kriváň sa stal symbolom Slovákov, pretože bol dlho považovaný za najvyšší vrchol Tatier. O národných výstupoch naň písal už spisovateľ Gašpar Fejérpataky-Belopotocký – výstup „milovníkov reči a literatúry slovenskej“ z Liptovského Mikuláša na „Kriváň Liptowský“, ktorý sa konal 24. septembra 1835. Neskôr nadobudli výstupy na Kriváň masový charakter.
K rozvoju turistiky prispelo aj vybudovanie Košicko-bohumínskej železnice roku 1871, ktorá mala a má svoje stanice v Štrbe a Poprade. Významné zintenzívnenie nastalo po vzniku ČSR. Postupne začali v Tatrách vznikať horské chaty a útulne, z ktorých sa neskôr vyvinuli dnešné osady.
Turistika dnes
Dnes Tatrami okrem hlavnej cestnej spojnice – Cesty Slobody vedie aj Tatranská elektrická železnica – TEŽ – z Popradu do Starého Smokovca a odtiaľ do Tatranskej Lomnice resp. Štrbského Plesa a Ozubnicová železnica z Tatranskej Štrby na Štrbské Pleso.
Na Slovensku sú trate v Tatrách nad horskými chatami zatvorené od 1. novembra do 15. júna. Pre porušenie zákazu hrozby finančného trestu. V Poľsku sú chodníky otvorené po celý rok.
V Tatrách aj v podhorí sa nachádza množstvo hotelov, penziónov a privátnych ubytovní. Vysoké Tatry sú rovnako centrom zimných športov, v roku 1970 tu boli majstrovstvá sveta. Najznámejšími centrami zimných športov sú Štrbské Pleso a Zakopané, možnosti na lyžovanie či beh na lyžiach však nájdeme aj v Starom Smokovci, Tatranskej Lomnici, Ždiari a vo viacerých podtatranských dedinách.
Najvyšší bod v horách, na ktoré sa môžete dostať označeným chodníkom, sú Rysy, najťažšia cesta je Orlia prť.
Národné parky
thumb|Tatry z lietadla Na území Tatier ležia dva národné parky:
The Tree
Pozadie
Poviedka vznikla v začiatkoch Lovecraftovej spisovateľskej kariéry a je zaraďovaná do jeho tzv. "strašidelného" obdobia. Inšpiráciu pravdepodobne aspoň čiastočne získal z knihy The Great God Pan od Arthura Machena, vydanej v roku 1890. Za pozornosť stojí najmä Machenov popis Pana ako prírodnej sily.
Dej
thumb|right|200px|Olivovník na gréckom ostrove [[Ithaka, ktorého vek sa odhaduje na viac ako 1500 rokov.]] Poviedka má formu príbehu či povesti z čias starovekého Grécka, zapísanej neznámym autorom. Hovorí o dvoch bratoch, výnimočných sochároch, ktorí žili spoločne vo vile pod horou Menalus (obľúbené to miesto Pana) v Arkádii. Tyran zo Syrakúz ich požiadal o vytvorenie sochy Tyché, pričom o zákazku mali súperiť; obaja na svoju prácu vzájomne nežiarlili a tak sa očakávalo, že si budú pomáhať a víťazná socha prekoná všetko, čo bolo dovtedy z kameňa stvorené.
Jeden z bratov, Kalos, však začal postupne chorľavieť a jeho brat Musides sa začal obávať najhoršieho; práce na sochách, ktoré nik okrem bratov ešte nevidel, sa prakticky zastavili. Kalos sa čoraz častejšie uťahoval do svojho obľúbeného olivového hája, kde nakoniec napriek všetkým snahám brata i lekárov nakoniec zomrel. Želal si, aby s ním boli pochované niektoré vetvy s určitých stromov v tomto háji.
Na jeho počesť Musides vytvoril nádhernú kamennú hrobku a k hlave svojho brata uložil požadované vetvy. Potom sa vrhol na prácu na soche, aby tak zabudol na žiaľ. Pri bratovej hrobke vyrástol zvláštne pokrivený olivovník, ktorý však Musida napĺňal strachom a odporom.
Socha bola dokončená o tri roky; medzitým olivovník prerástol všetkých svojich súkmeňovcov. Keď si však poslovia zo Syrakúz prišli sochu odniesť, zastihla ich pod horou silná búrka; keď ráno dorazili na miesto, našli z vily iba trosky; dopadla na ňu jedna z vetiev toho zvláštneho, pokrútené ľudské telo pripomínajúceho, olivovníka. Nenašli ani stopu po soche, pre ktorú prišli, ani po Musidovi, ktorý ju pre nich vytesal.
Pécy
Pécy je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Seine-et-Marne, v regióne Île-de-France.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.