cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tank (vozidlo)
Vrstvený (kompozitný) pancier
Princíp vrstveného pancieru spočíva v striedaní vrstiev materiálu s rôznou hustotou (mernou hmotnosťou), pevnosťou a štruktúrou. Je účinný proti strelám s kumulatívnou náložou, podkalibrovým šípovým strelám a strelám s výtržným účinkom HESH. Pri hydrodynamickom prieraze – prebíjanie pancieru kumulatívnym lúčom alebo veľmi rýchlou strelou, sa uplatňujú pravidlá podobné pohybu svetelného lúča cez prostredia s rôznym indexom lomu. Smer pohybu kumulatívneho lúča sa mení a dráha predlžuje, lúč stráca homogenitu a rozptyľuje sa, čí výrazne klesá jeho prebíjacia schopnosť. Vonkajšia vrstva je takmer vždy z pancierovej ocele, ďalšie vrstvy môžu byť z tvrdého karbid, syntetického korundu alebo špeciálnej keramiky či z kevlaru, uhlíkových či iných vysokopevných syntetických vlákien alebo lacnejšie zo sklených vlákien. Vnútorná vrstva býva opäť z ocele. Celá zostavy vrstiev sa môže niekoľkokrát opakovať, s rôznou hrúbkou jednotlivých vrstiev. Na tomto princípe je založený napríklad pancier Chobham, ktorý bol prvýkrát použitý na britskom tanku Challenger, je použitý aj na americkom tanku M1 Abrams. Pancier „Chobham“ (podľa výskumného strediska, kde bol vyvinutý) je zostavený z ocele a špeciálnej keramiky. Takto zostavený pancier je rovnako odolný, ako niekoľkokrát hrubší homogénny oceľový pancier. Vlastnú verziu vyvinuli a zaviedli aj v Sovietskom zväze. Pre ľahšie obrnené vozidlá sa používa vrstvený pancier, v ktorom je miesto ocele použitá špeciálna hliníková zliatina – takéto panciere majú napríklad ruské BMD a americké M2 Bradley. Proti kompozitným pancierom tankov prestali byť účinné bežne používané pechotné protitankové zbrane (s kumulatívnymi hlavicami).
Aktívna neagresívna ochrana – rušenie
Rušenie je lacný a efektívny spôsob zníženia rizika zničenia tanku riadenými protitankovými strelami. Najbežnejším a najlacnejším spôsobom je použitie zadymovacích granátov. Ak detektory (alebo posádka) na tanku zaznamenajú odpálenie rakety, či ožiarenie tanku laserovým lúčom, výmetnice na veži vystrelia niekoľko granátov, ktoré vytvoria okolo tanku alebo len pred ním dymovú clonu, ktorá je nepreniknuteľná pre lúče, ktoré využívajú hlavice rakiet a navádzacie prístroje, tank za dymovú clonu zmení pozíciu, takže raketa spravidla minie. Ďalej existujú, podobne ako na lietadlách a helikoptérach, aj výmetnice klamných infračervených cieľov, ktoré zaberajú na rakety s infračerveným samonavedením.
Najkomplexnejším systémom aktívnej neagresívnej ochrany je v súčasnosti ruský systém Štora. Je účinný proti protitankovým raketám 2. a 2.5 generácie ako sú napríklad Tow, Fagot, Konkurz a iné, ktoré sledujú polohu vlastnej PTRS podľa stopovky a majú automatický alebo poloautomatický povelový systém navedenia. Jadrom systému sú dva infračervené žiariče. Tie vytvárajú infračervené impulzy, ktoré imitujú alebo rušia signály vysielané stopovkami na raketách. Riadiaci systém potom na základe chybných informácií o polohe rakety vydáva nesprávne povely pre korekciu dráhy rakety a odkloní raketu mimo cieľ. Okrem toho riadiaca jednotka systému Štora riadi odpálenie zadymovacích granátov.
Aktívna agresívna ochrana
Systémy aktívnej agresívnej obrany (Active protection systems – APS) ničia približujúce sa rakety a protitankové strely ešte pred dopadom na tank, ako napríklad ruské systémy Arena, Drozd 1, Drozd 2, Šatjor či izraelský Iron Fist, ten dokáže dokonca ničiť aj klasické tankové projektily vrátane kinetických APFSDS. Spočíva v účinnom detektore a zariadení, ktoré najrôznejšími spôsobmi likviduje prilietajúce strely.
Systém Arena používa napríklad protimuníciu, ktorá je princípom podobná smerovej míne. Protimunícia je vo vhodnom momente vystrelená šikmo hore a vo výške niekoľko metrov nad tankom exploduje, prúd črepín potom ničí riadené rakety, strely ručných protitankových zbraní alebo i delostrelecké granáty. Činnosť systému Arena je pri normálnej činnosti plne automatická, existuje ale aj možnosť odpáliť protimuníciu ručne, napríklad pri obrane proti nepriateľskej pechote v okolí tanku (črepiny zasahujú priestor do vzdialenosti od obrysu tanku). Schránky s protimuníciou sú rozmiestnené do venca okolo veže tanku alebo bojového vozidla pechoty (sektory pôsobenia sa dostatočne prekrývajú), rádiolokátor je umiestnený v telese nesenom nad vežou a v bojovom priestore je umiestnená riadiaca a ovládacia jednotka. Starší systém Drozd používa protimuníciu, ktorá princípom vychádza z neriadených rakiet. Na každom boku veže bývajú spravidla dve dvojnásobné odpaľovacie zariadenia namierené šikmo vpred.
Systémy aktívnej agresívnej obrany dokážu zachytiť a zneškodniť protitankové rakety, strely z ručných protitankových zbraní, delostrelecké granáty i riadené rakety odpálené z helikoptér, pohybujúce sa rýchlosťou od 70 do viac ako 700 ms−1.
Reaktívna ochrana
Tiež dynamická ochrana. Bloky dynamickej ochrany sú tvorené kovovými schránkami v ktorých je medzi dvomi kovovými doskami vložená vrstva trhaviny. Schránky sú rozmiestnené na veži a trupe tanku, predovšetkým v najviac ohrozených miestach a smeroch (obvykle nepokrývajú celý povrch tanku). Môžu byť integrované do povrchu tanku alebo namontované dodatočne. Výbušnina v schránke tesne po zásahu kumulatívnou strelou vybuchne (alebo je odpálená detektorovým systémom) a tlaková vlna výbuchu vymrští kovovú dosku proti kumulatívnej hlavici strely, kumulatívnemu lúču alebo penetrátoru kinetickej priebojnej strely. Kovová doska sa pohybuje šikmo voči kumulatívnemu lúču a ten ju musí prerezať „po dĺžke“, navyše v nevhodnej polohe, čo spolu so splodinami výbuchu narúša proces formovania kumulatívneho lúča a výrazne znižuje jeho prebíjaciu schopnosť voči pancieru tanku. Kinetická šípová strela je po zásahu kovovou doskou priamo zničená (zlomená, ohnutá), alebo odchýlená tak, že už nemá potrebný prierazný účinok. Reaktívna ochrana znižuje priebojnosť kumulatívnych striel 1,8 až 2,2-krát, kinetických striel 1,9 až 2,8-krát. Pokusy s konštrukciou reaktívnej ochrany začali v ZSSR v 50. rokoch, ale pri ukážke pre armádne velenie došlo po zásahu k nehode a explodovali všetky schránky súčasne. Tank bol zničený a tento neúspech zastavil bádanie na dlhé roky. V 60. rokoch prebiehal podobný výskum v Nemecku. Prvýkrát bola dynamická ochrana tankov prakticky použitá v Izraeli, počas vojny v roku 1982. Prvá generácia reaktívnej ochrany bola účinná len proti kumulatívnym strelám, druhá generácia je účinná aj proti kinetickým šípovým podkalibrovým strelám. V súčasnosti sa zavádzajú reaktívne ochrany tretej generácie, takzvané reaktívne pancierovanie.
Prebiehajú aj výskumné práce na inom ako výbušnom spôsobe vymrštenia kovovej alebo keramickej dosky v systéme reaktívnej ochrany. Jednou z možností je vymrštenie dosky proti strele pomocou elektromagnetického poľa. Iné výskumné a vývojové práce smerujú k systémom, ktoré kombinujú vlastnosti reaktívnej a aktívnej agresívnej ochrany, napríklad systémy, ktoré odpaľujú bloky reaktívnej ochrany v predstihu pred dopadom strely na základe povelov detektorového systému aktívnej agresívnej ochrany.
Ochrana proti účinkom zbraní hromadného ničenia
Veľmi skoro po zavedení jadrových zbraní sa ukázalo, že najodolnejšie bojové prostriedky pozemných vojsk proti účinkom jadrového výbuchu predstavujú tanky. Hrubý kovový pancier dobre pohlcuje röntgenové a gama žiarenie, výborne odoláva aj svetelnému a tepelnému žiareniu a vysoká hmotnosť tanku poskytuje istú ochranu aj proti tlakovej vlne jadrového výbuchu. Najväčšie ohrozenie pre posádku predstavujú potom neutróny, ale aj proti nim je tank čiastočne chránený pancierom a moderné tanky majú bojový priestor posádky obložený špeciálnym plastom, ktorý neutróny účinne zachytáva.
Tank, respektíve bojový priestor, v ktorom sa nachádza posádka, je možné pomerne jednoducho úplne zahermetizovať a vybaviť vetraním so zabudovanými účinnými protichemickými filtrami – tým sa tank stáva odolným aj proti účinkom chemických a biologických zbraní a aj proti rádioaktívnemu zamoreniu.
Niektoré moderné tanky sú vybavené systémom ochrany proti zbraniam hromadného ničenia, ktorý pracuje automaticky. Obsahuje detektory chemického zamorenia a rádioaktívneho žiarenia, vzduchové filtre a ventiláciu, ich nasávacie otvory, hermetizáciu bojového priestoru, kryty optických prístrojov a tak ďalej. V prípade zistenia blízkeho výbuchu jadrovej nálože systém okamžite uzavrie kryty optických prístrojov, aby nedošlo k ich poškodeniu, odpojí elektronické systémy a rádiostanice, aby neboli zničené elektromagnetickým impulzom jadrového výbuchu, uzavrie ventilačné a nasávacie otvory vzduchu a žalúzie chladenia motoru, aby tank lepšie odolal účinkom tlakovej vlny. Automaticky sú tiež do systému ventilácie zapojené filtre.
Prostriedky ochrany proti účinkom zbraní hromadného ničenia umožňujú tankom pôsobiť určitý čas v prostredí zamorenom chemickými, jadrovými a biologickými zbraňami bez výraznej straty bojaschopnosti, alebo takéto územia prekonávať.
Pohon
Pohon tanku má zabezpečiť jeho vysokú rýchlosť a dobrú priechodnosť v teréne. Pohon tankov zabezpečujú zážihové a vznetové spaľovacie motory a spaľovacie turbíny. Prenos hnacej sily z motoru na pásy je zabezpečený mechanickými alebo hydraulickými prevodovkami a riadenie umožňujú smerové mechanické alebo hydraulické spojky a brzdy. Jeden z prvých tankov St. Charmond mal dokonca pohon pásov elektromotormi, nebol príliš úspešný, ale experimenty s elektrickým prenosom hnacej sily na pásy sa stále opakujú, zatiaľ neúspešne.
Motor
Výkon a spoľahlivosť motoru, prevodového a pojazdového systému je kľúčová pre celkovú spoľahlivosť tanku. Prvé tanky mali zážihové motory, používali ako palivo benzín. V medzivojnovom období sa dokonca robili pokusy použiť na pohon tankov letecké zážihové motory na vysokooktánový benzín. Krátko pred začatím druhej svetovej vojny sa začali používať naftové vznetové motory, ktoré sa v bojoch plne osvedčili a používajú sa dodnes. Na konci 70. rokov 20. storočia sa objavujú ako motory tankov spaľovacie turbíny, ktoré umožňujú dosiahnuť vysoký výkon pri relatívne malom objeme motorovej jednotky. Dieselové motory sú ale stále vyvíjané a používané, v niektorých krajinách im tankový odborníci dávajú prednosť pred spaľovacími turbínami. Moderné tankové dieselové motory dosahujú výkon 7501 500 kW a sú riešené ako viacpalivové. Spaľovacie turbíny dosahujú výkon nad 1 000 kW. Tankové vznetové motory a predovšetkým spaľovacie turbíny majú vysokú spotrebu, preto sú niektoré moderné tanky vybavené doplnkovým motorom malého výkonu, ktorý poháňa dôležité elektrické a hydraulické systémy v dobe, keď hlavný motor tanku stojí.
Dôležitým parametrom tankového motoru je merný výkon, ktorý dáva prehľad o výkone motoru a hmotnosti tanku.
Pásy
Tank sa pohybuje na pásovom podvozku.
Tankový („húsenicový“) pás je starý vynález – v primitívnej podobe ho navrhol v už roku 1770 angličan Richard Lovell Edgeworth a patent na pásové vozidlo (pásový traktor) získal v roku 1836 George Cayley. V podobnom období boli pásy a pásové vozidlá patentované aj vo Francúzsku (1717 pás a v roku 1818 pásové vozidlo) a v Rusku (1837).
Pás je zložený z kovových dosiek (článkov pásu), pohyblivo spojených kovovými alebo kovovo-gumenými spojmi. Články pásu sú z vonkajšej strany uspôsobené tak, aby mali v teréne čo možno najlepší záber v teréne a z vnútornej strany vytvárajú dráhu, po ktorej sa pohybujú kolesá. V článkoch pásu sú otvory, do ktorých zapadá hnacie koleso. Na povrchu článkov sú niekedy pripevnené gumové telesá, ktoré znižujú hlučnosť pásov tanku pri pohybe, zlepšujú odpruženia tanku, znižujú vibrácie a chránia povrch betónových a asfaltových ciest pred poškodením kovovými článkami pásov. Na vnútornej strane článkov pásu sú vytvorené časti, ktoré vedú pás po kolesách a zabraňujú jeho zošmyknutiu pri pohybe alebo otáčaní. Spravidla majú tvar zaoblených trojuholníkov alebo lichobežníkov a sú umiestnené v jednom alebo dvoch radoch.
Dôležitou hodnotou pri posudzovaní priechodnosti tankov v teréne je merný tlak na terén, teda hmotnosť tanku rozložená na plochu pásov, ktorá je v styku z povrchom terénu. Čím je merný tlak nižší, tým menej únosným terénom (napríklad rozmoknutým) je tank schopný prejsť.
Pre porovnanie: človek má merný tlak asi /cm2
Kolesá
Na tankovom podvozku je niekoľko typov kolies:
Pruženie
Pruženie tankov má za úlohu umožniť lepšie rozloženie hmotnosti tanku na terén a znížiť hlučnosť a vibrácie pri pohybe. Nosné kolesá sú obvykle rôznym spôsobom odpružené a prepružené. Pruženie môže byt:
Spojka
Spojky sú zaradené medzi prevodovku a hnacie kolesá, obvykle sú spojené z brzdou. Umožňujú smerové riadenie tanku tak, že odpoja pohon a/lebo priamo zabrzdia hnacie koleso (a tým aj celý pás) na tej strane tanku, na ktorú chce vodič zabočiť. Spojky sú mimoriadne namáhané (sú v činnosti pri každej zmene smeru). Spojky sú obvykle riešené ako hydraulické či hydromechanické, čisto mechanické spojky boli opustené už dávno.
Kvalita motora bývala v minulosti opakovane podceňovaná. Kvôli pomalým tankom prehrali vojnu celé štáty a viackrát sa stalo, že rýchlejšie a obratnejšie tanky vymazali celé tankové armády aj keď tie mali lepší pancier a kanóny. Práve vyvážená kombinácia motora s adekvátnym pancierovaním, robí z tanku obávanú zbraň, prvými skvelými príkladmi boli tanky T-34 alebo Panther.
Kanón
Kanóny sa objavili už vo výzbroji prvých použiteľných tankov. Kanón je takmer vždy umiestnený vo veži a predstavuje hlavnú výzbroj tanku. Prvé tanky (z prvej svetovej vojny) mali kanóny umiestnené v pancierových nástavbách na bokoch trupu – takzvaných barbetach či sponsonoch. Existovali aj tanky, ktoré kanón umiestnený v prednej časti trupu – z prvej svetovej vojny St Chamond a Schneider CA1 (Francúzsko), A7V (Nemecko), z druhej svetovej vojny napríklad M3 Lee a M3 Grant (USA), tento tank mal ešte druhý kanón menšieho kalibru namontovaný vo veži, z povojnového obdobia je to bezvežový tank (presnejšie skôr ťažký stíhač tankov) Stridsvagn 103 / Strv-103 / S-Tank (Švédsko). Veľmi vzácne býva vo veži bojového tanku použitý viac ako jeden kanón. Všetky takéto pokusy skončili v štádiu prototypov. V minulosti existovali tiež konštrukcie tankov, ktoré mali niekoľko otočných veží s rôznou výzbrojou: britský prototyp Vickers A1E1 Independent, sovietske sériové T-28 a T-35 a prototyp T-100, nemecký Neubaufahrzeug. Viacvežové tanky sa v praxi vôbec neosvedčili, boli príliš ťažké, pomalé a neobratné.
V povojnovom období sa v oblasti tankových kanónov veľa experimentovalo, skúšali sa rôzne koncepcie, napríklad tankové kanóny kalibru až, automatické kanóny veľkých kalibrov, bezzáklzové kanóny, a podobne. Väčšina týchto pokusov skončila z rôznych príčin neúspešne.
V súčasnosti je hlavnou zbraňou takmer všetkých zavedených tankov výkonný kanón s hladkou hlavňou kalibru nad. V krajinách NATO je kaliber kanónu, výnimkou je britský kanón L7 s drážkovanou hlavňou kalibru , u moderných sovietskych, ruských a ukrajinských tankov je používaný hladkostenný kanón kalibru s deleným strelivom (strela a nábojka sa nabíja osobitne). Hladký vývrt hlavne moderných tankových kanónov je vynútený používaním kumulatívnej munície, u ktorej rotácia znižuje priebojnosť a dlhých podkalibrových striel, ktoré nie je možné stabilizovať rotáciou – strely sú stabilizované aerodynamicky, krídelkami. Tankový kanón je primárne určený na ničenie tankov a obrnenej techniky nepriateľa, ale vďaka rôznej munícii sa dá účinne používať aj proti pechote, neobrnenej technike, palebným ohniskám, poľným a stálym opevneniam a v poslednej dobe aj proti bojovým helikoptéram. Munícia pre tankové kanóny zahrňuje predovšetkým strelivo pre boj s obrnenými cieľmi, kumulatívne strely a podkalibrové šípové strely (bezjadrové alebo s jadrom z ťažkého kovu (volfrám, urán)), univerzálne sú použiteľné trieštivo-trhavé strely, vhodné pre použitie proti pechote, neobrnenej technike, palebným ohniskám, poľným a iným opevneniam. Úlohu trieštivo-trhavých striel dokážu v istom rozsahu nahradiť niektoré typy kumulatívneho streliva so zvýšeným črepinovým účinkom. Objavujú sa aj špeciálne strely pre boj s helikoptérami alebo mnohoúčelové strely, hodné pre boj s ľahšie obrnenými cieľmi, pechotou a neobrnenou technikou, použiteľné aj proti nízkoletiacim helikoptéram. Takéto strely majú pomerne zložité programovateľné zapaľovače.
Od začiatku 80. rokov sa vo výzbroji tankov objavujú protitankové riadené rakety odpaľované z hlavne tankového kanónu. Sú to predovšetkým rôzne sovietske ruské systémy a v poslednej dobe aj izraelský systém Lahat. Tieto rakety dokážu presne zasiahnuť aj na veľké vzdialenosti (až ) a zničiť tank s reaktívnym pancierom či bojovú helikoptéru. Prvý tank v možnosťou použitia PTRS opaľovaných z hlavne tankového kanónu bol T-64 so hladkostenným kanónom, neskôr bol pre použitie PTRS upravený aj T-55 so  drážkovaným kanónom (strela je vložená v štandardnej nábojnici)
Známe sovietske a ruské systémy riadenej tankovej výzbroje:
Za zmienku stojí, že skutočne prvým tankom, ktorý použil riadenú protitankovú muníciu, je americký ľahký tank M551 Sheridan, zavedený do výzbroje v roku 1968 a určený pre výsadkové vojská, ktorý zo špeciálneho nízkotlakového kanónu M81E1 kalibru vystreľoval riadenú strelu MGM-51 Shillelagh.
Túto strelu a podobný kanón rovnakého kalibru používal neskôr aj tank M60A2 Starship zavedený na v roku 1974 a vyradený na začiatku 80. rokov. Strela Shillelagh mala pomerne veľký minimálny dostrel a relatívne malý maximálny dostrel – u verzie MGM-51A, u neskorších verzií. Praktické prevedenia zbrane, predovšetkým samotného kanónu, sa príliš nevydarilo.
Guľomety
Guľomety na tankoch sú určené pre boj proti pechote a nízkoletiacim vzdušným cieľom, ako sú helikoptéry, lietadlá a bezpilotné prostriedky. V minulosti občas tvorili guľomety jedinú výzbroj tankov ľahších kategórií. Používajú sa guľomety všetkých kalibrov, zavedených do výzbroje armády. Konštrukčne vychádzajú tankové guľomety zo štandardných guľometov zavedených o výzbroje príslušnej armády, s niektorými úpravami pre použitie v tankoch – skrátenie, sklopenie alebo úplné odstránenie pažby, diaľkové ovládanie, odstránenie mieridiel a podobne. Jeden z guľometov je obvykle namontovaný ako súosový s tankovým kanónom (obsluhuje ho strelec), ďalší býval v zadnej časti veže (obvykle ho obsluhoval strelec alebo nabíjač), v prednej časti trupu (obsluhoval ho radista/strelec) a ďalšie sú namontované externe na veži tanku (obsluhoval ich veliteľ tanku, strelec alebo nabíjač). Jeden z guľometov namontovaných na veži tanku býva určený pre boj s nízkoletiacimi vzdušnými cieľmi a je často väčšieho kalibru ako ostatné guľomety, obvykle býva upevnený na otočnej lafete okolo veliteľského poklopu (občas je vybavený aj diaľkovým ovládaním z veže tanku). Najčastejšia kombinácia guľometov je (prípadne ) súosový guľomet a  protilietadlový guľomet. Takto to je na väčšine sovietskych tankov (T-55, T-72, T-80, T-90). Americký M1A1 Abrams má externe montovaný guľomet kalibru pre veliteľa tanku a  pre nabíjača. Izraelská Merkava 4 má podobne tri guľomety, všetky kalibru. Sovietske ťažké „prielomové“ tanky z tesne povojnového obdobia mali ako súosový namontovaný guľomet kalibru a kalibru  bol aj protilietadlový guľomet. Občas sa objavujú na tankoch ako doplnková zbraň miesto guľometu malokalibrové kanóny. Napríklad vyvíjaná slovenská verzia tanku T-72 – T-72M2 Moderna – má na bokoch veže dva automatické kanóny pre boj s ľahko pancierovanými pozemnými a vzdušnými cieľmi, predovšetkým bojovými helikoptérami. Kanóny sa ovládajú zvnútra veže, strelivo je v schránke na zadnej strane veže.
Mínomet
Zaujímavú výnimku vo výzbroji tankov predstavujú izraelské tanky (Merkava 2,3,4, Tiran 4,5). Majú vo veži integrovaný mínomet ovládaný z vnútra tanku. Môže odpaľovať výbušné a osvetľovacie granáty. Túto zvláštnosť si vynútil najčastejší spôsob nasadenia izraelských tankov – boj v zastavaných oblastiach proti pechote a gerilovým skupinám, kde je použitie tankového kanónu neefektívne alebo nemožné.
Västra Götaland
thumb|Poloha provincie Västra Götaland na mape Švédska. Västra Götaland alebo Västra Götalands län je provincia nachádzajúca sa na západnom pobreží Švédska. Susedí s provinciami Värmland, Örebro, Östergötland, Jönköping a Halland. Na západe tiež susedí s nórskou provincií Østfold. Provincia Västra Götaland je druhá najväčšia zo všetkých švédskych provincií. V provincie žije zhruba 1 500 000 obyvateľov. Centrum provincie je Göteborg, ktorý má 750 000 obyvateľov.
Tank (vozidlo)
Riadené rakety
Občas sa vyskytne pokus skombinovať tank so zatiaľ najúčinnejším protitankovým prostriedkov – protitankovou riadenou raketou. Jediným známym prostriedkom, v ktorom sa takéto spojenie podarilo doviesť do sériovej výroby a zasluhuje si meno tank, je sovietsky ťažký raketový stíhač tankov IT-1 „Drakon“ (ИТ-1, Объект 150, s PTRS 2К4 Дракон) na podvozku tanku T-62. Väčšina ostatných obrnených vozidiel vyzbrojených protitankovými riadenými strelami spadá do skôr do kategórie stíhačov tankov alebo bojových vozidiel pechoty.
Granáty a granátomety
Posádka každého tanku má k dispozícii osobné ručné zbrane a ručné granáty (až niekoľko desiatok kusov), okrem toho existujú špeciálne trieštivé granáty, ktoré je možné nabiť a vystreľovať z vrhačov dymových granátov. Automatický granátomet sa ako improvizovaná výzbroj objavil vo výzbroji tankov počas vojny vo Vietname i v Afganistane. Spravidla nahrádzal protilietadlový guľomet, oproti ktorému má v boji s pechotou a strelcami z ručných zbraní protitankových niekoľko výhod, predovšetkým väčší plošný účinok.
Posádka
Počas 2. svetovej vojny mali nemecké stredné a ťažké tanky 5 ľudí, prípadne 6 (dvaja nabíjači – pri veľkých kalibroch a najčastejšie v samohybných kanónoch) a len výnimočne bola posádka väčšia, predovšetkým u viacvežových tankov. Riadiť veľkú posádku je pre veliteľa veľmi komplikované.
Úvod
Elektronika dokázala enormne zvýšiť účinnosť tankových zbraní a zároveň skrátiť potrebný výcvik posádok. Na druhej strane však pridala tankom istú zraniteľnosť (pozri elektronická vojna). Preto popri sofistikovanej elektronike existuje zvyčajne aj možnosť plnej manuálnej kontroly. Táto máva zvyčajne absolútnu prioritu nad všetkými elektronickými systémami.
Komunikácia
Keďže tankové vojská sú vo väčšine armád potomkami jazdectva, od začiatku svojho nasadenia sa používali pri komunikácii zástavy a vlajky, rádiostanice mali spočiatku len niektoré veliteľské tanky. Systém signalizácie vlajkami nie je ešte ani dnes prekonaný, okrem iného sa nedá rušiť a len obťažne odpočúvať, navyše nemá demaskujúce príznaky činnosti. Najdôležitejším prvkom komunikácie tankov sa ale stala rádiostanica. V modernom tanku môže byť aj niekoľko rádiostaníc, pracujúcich v rôznych rádiových pásmach a rôznym určením. Používajú sa na prenos povelov a rozkazov, v poslednom období aj na prenos iných dát, často už aj v digitálnej forme.
Dnes to už sú aj hi-tech informačné systémy, kde veliteľ tanku alebo jednotky vidí na obrazovke počítača aj ciele, ktoré hlásia iné tanky v skupine do spoločnej siete, reliéf terénu, ciele za kopcami, GPS mapu atď., prenos dát je opäť zabezpečený hlavne rádiovým spojením.
Nasadenie jadrových zbraní a následný elektromagnetický impulz môže zničiť elektroniku, ktorá funguje na báze polovodičových prvkov. Tu opäť majú opodstatnenie „zastarané“ elektrónky, ktoré sú voči nemu značne imúnne.
Pozorovacie prístroje
Na najstarších tankoch pozorovala posádka okolie tanku štrbinami v pancieri. Takýto spôsob pozorovania bol samozrejme nešikovný, štrbiny poskytovali len malý výhľad a umožňovali zasiahnuť posádku paľbou alebo črepinami. Vylepšením boli štrbiny chránené pancierovým sklom a predovšetkým periskopy. Spočiatku boli periskopy jednoduché, nepohyblivé, neskôr sa objavili otočné, umožňujúce aj pohľad dozadu, postupne boli vybavené aj ďalekohľadmi. Moderné periskopy obsahujú aj prístroje pre nočné videnie. Pevné periskopy má stále napríklad vodič tanku.
Potreba posádok tankov pozorovať okolie a bojisko stále narastá, pre prežitie na bojisku musí byť tank schopný odhaliť iné tanky a aj jednotlivých strelcov a postavenia protitankových zbraní. Súčasne musí byť schopný činnosti a paľby v noci alebo za zníženej viditeľnosti, v dyme a prachu. Preto sa tanky vybavujú veľmi kvalitnými televíznymi, infračervenými a tepelnými kamerami.
Riadenie paľby
Kedysi potreboval priemerný tankista niekoľko nábojov, kým trafil cieľ. A aj to musel strieľať, len keď tank zastavil. Prvé tanky samozrejme bojovali a strieľali len na pomerne malé vzdialenosti a zväčša na nepohyblivé ciele. Zbrane zameriavali strelci, ciele vyhľadával veliteľ. Tento postup je pomerne nepresný a strelec nemusel vždy nájsť ciele, ktoré mu veliteľ určil. Čoskoro sa začali používať optické zameriavače, ktoré zlepšili možnosti sledovania a zamierenia cieľov strelcom, nasledovali optické diaľkomery, ktoré umožňovali presnejšie určenie diaľky cieľa. Nastavenie prvkov streľby námeru a odmeru kanónu bolo obvykle ručné, ako u normálnych poľných diel. Veža sa tiež otáčala ručne, pomocou kľuky a prevodov. Prvá mechanizácia sa objavila pri pohone veže – používali sa (a dodnes používajú) elektromotory alebo hydraulické motory, čo zjednodušilo prácu posádky a zvýšilo rýchlosť otáčania veže.
Vedenie paľby na väčšiu diaľku je pri pohybe tanku takmer nemožné – aj malé pohyby tanku spôsobujú veľké odchýlky. Problém bol riešený použitím stabilizátorov na kanóne a zameriavači. Stabilizátor tankového kanónu je pomerne zložité elektro-mechanické zariadenie, ktoré sníma pohyb a náklony tanku a vyhodnocuje ich. Pomocou výkonných silových mechanizmov – hydraulických alebo elektrických pohonov – nastavuje polohu kanónu voči jeho závesom (veži tanku) tak, aby kanón mieril stále do toho istého bodu. Rovnakým spôsobom je ovládaný aj pohyb obrazu cieľa v zameriavači kanónu. Tento spôsob umožnil spočiatku len zamierenie kanónu za jazdy, po zdokonalení aj paľbu.
Postupne sa zdokonalilo aj prepojenie medzi veliteľom tanku a strelcom, spočiatku optickým prepojením ich zameriavačov, dnes už elektronicky. Veliteľ teda vyhľadáva ciele a označuje ich strelcovi, strelec potom ciele presne zameriava a vedie na ne paľbu, veliteľ medzi tým vyhľadáva ďalšie ciele.
Postupne, ako boli do tanku pridávané ďalšie a ďalšie elektronické pozorovacie prístroje, boli tieto navzájom prepojované a vznikol ucelený systém, ktorý umožňuje pozorovanie a zamierenie. Dnešné moderné systémy riadenia paľby obsahujú televízne, infračervené a termálne kamery, laserové diaľkomery, gyroskopy a balistické počítače, ktoré uľahčujú vedenie paľby, vonkajšie senzory poskytujú údaje o teplote a vetre, dokážu odhaliť zameriavacie infračervené lúče nepriateľských zbraní, systémy vedenia paľby dokonca radia posádke, na ktoré ciele treba viesť prednostne paľbu, ale samotné riadenie a koordinácia činnosti ostáva na posádkach tankov a najmä na veliteľovi tanku.
Rozdelenie podľa hmotnosti
náhľad|[[LT-38|Ľahký tank vz. 38]] náhľad|Stredný tank T-44 náhľad|Ťažký tank IS-3 náhľad|Hlavný bojový tank [[T-72|T-72M4CZ]] Starší spôsob delenia tankov vychádzal z ich bojovej hmotnosti:
Rozdelenie podľa určenia
V období po druhej svetovej vojne vzniká postupne nové delenie tankov:
V Sovietskom zväze a v Rusku vznikli a boli zavedené do výzbroje aj dve celkom unikátne tankové konštrukcie. Prvou je raketový stíhač tankov IT-1 Drakon, postavený niekedy koncom 60. rokov na podvozku tanku a vyzbrojený veľmi výkonným systémom protitankových riadených striel. Predstavoval vlastne skutočný raketový tank. Druhou konštrukciou je bojové vozidlo podpory tankov – BMPT (bojevaja mašina podderžki tankov) – opäť ide o konštrukciu na tankovom podvozku. Vozidlo je vyzbojené štyrmi protitankovými riadenými strelami, dvomi automatickými kanónmi kalibru, niekoľkými guľometmi a automatickým granátometom. Je určené pre boj s nepriateľskými tankmi na veľké diaľky, boj s bojovými helikoptérami, boj proti nepriateľským postaveniam protitankových riadených striel a strelcom z ručných protitankových zbraní, ako aj iným prostriedkom, ktoré predstavujú zvýšenú hrozbu pre vlastné tanky.
V Izraeli vznikli na podvozkoch trofejných tankov (zväčša sovietskej výroby), po odstránení veže a ďalších úpravách, veľmi ťažké pásové obrnené transportéry pre prepravu pechoty. Výhodou je mimoriadna odolnosť voči nepriateľskej paľbe, čo významne znižuje straty.
K ženijným tankom patria aj
Samohybné delo
(Samohybné delo môže byť vytvorené aj na kolesovom – automobilovom – podvozku.) Tankový podvozok so svojou vysokou priechodnosťou a dobrou pancierovou ochranou je vhodnou platformou aj pre montáž rôznych druhov diel. Na druhej strane, bojový priestor tanku a predovšetkým využiteľný priestor vo veži tanku je silne obmedzený a použitý tankový kanón je obvykle najsilnejší, aký sa do daného priestoru podarilo namontovať pri zachovaní dobrých vlastností tanku. Použitie silnejšej zbrane vytvára vážne komplikácie – vo veži a bojovom priestore nie je dostatok priestoru pre muníciu (väčší kaliber kanónu = výrazne väčší a ťažší náboj), narastá hmotnosť tanku, klesá pohyblivosť… Existuje niekoľko možností riešenia týchto problémov:
Samohybné delá sa používajú ako náhrada za klasické ťahané delostrelectvo. Väčšina moderných typov má nabíjací automat a dostrel cez 30 kilometrov. Podľa taktického určenia možno samohybné delá rozdeliť na:
Spolupráca s inými zbraňami
Tanky nie sú a ani nebudú môcť samy bojovať proti všetkým druhom zbraní. Tank musí byť čo najsilnejší v svojej primárnej funkcii útočiť na hrote svojich vojsk. V prípade núdze ale musí byť schopný, prinajmenšom krátkodobo, operovať samostatne, či viesť obranu. Tank by mal byť čo najlacnejšie nahraditeľný, nezabúdajme že zbrane sa dnes zväčša kupujú a vyrábajú za peniaze daňových poplatníkov. Straty budú vždy, počas vojny dokonca aj v dobách mieru.
Každá zbraň má svoje slabiny, preto tanky musia spolupracovať:
Moderné tanky
náhľad|[[Leclerc (tank)|Leclerc]] Armáda USA je kompletne vyzbrojená tankom M1A2 Abrams. V rezerve pre prípad ohrozenia sa však nachádzajú aj tisíce tankov M60. Nemecko vyrába aj používa tanky Leopard a Leopard 2. Francúzsko má vo výzbroji vynikajúci Leclerc. Britská armáda ma vo výzbroji ako štandardný tank Challenger 2 alebo Chieftain. Najmodernejší ruský tank je T-90, prípadne modernizovaný T-80UM. V súčasnosti má Ruská federácia prototyp tanku 4. generácie T-95. Jeho sériová výroba je však otázna. Prakticky jediný typ tanku, ktorý je v Slovenskej armáde je T-72 a jeho varianty. Slovensko má však podobne ako väčšina bývalých krajín Varšavskej zmluvy uskladnené v zásobe aj tanky T-55. Izrael je vyzbrojený tankom vlastnej výroby Merkava.
Perspektívy ďalšieho vývoja tankov
Napriek rôznym prognózam o nevyhnutnom zániku tankov je zrejmé, že tanky alebo vozidlá tankom veľmi podobné budú existovať aj v budúcnosti.
Od skupiny hlavných bojových tankov sa pravdepodobne odčlení skupina, ktorú možno nazvať „tank pre boj v meste alebo v neprehľadnom teréne“. Takéto vozidlo bude vyzbrojené o niečo slabšie ako MBT, ale jeho pancierovanie bude mohutnejšie, predovšetkým preto, že hrozby pri boji v meste prichádzajú zo všetkých smerov.
Akým spôsobom sa budú hlavné bojové tanky bezprostredne vyvíjať ďalej? Jednu z pomerne jednoduchých ciest zvýšenia odolnosti tankov predstavujú tanky Merkava. Vyznačujú sa tým, že motor tanku je umiestnený v prednej časti vozidla a bojový priestor posádky sa nachádza za motorom, čo zvyšuje ochranu posádky. Inou cestou je vytvorenie tanku s bezposádkovou vežou a pancierovým modulu pre posádku. Bezposádková veža môže byť pancierovaná slabšie, alebo naopak môže byť menšia s normálnym pancierovaním. Nabíjanie kanónu zabezpečí nabíjací automat. Pancierový modul pre posádku môže byť vynikajúco pancierovaný a chránený, napríklad aj tým, že sa presunie do zadnej časti vozidla a motor sa presunie do prednej časti. Riadenie vozidla aj riadenie paľby bude zabezpečené kamerami.
Clesles
Clesles je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Marne, v regióne Champagne-Ardenne.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Hriňová
Hriňová je mesto na Slovensku, v okrese Detva.
Polohopis
Mesto leží na severovýchodnom okraji Detvianskej kotliny (patriacej do Zvolenskej kotliny), pričom okrajové časti na východe zasahujú už do Sihlianskej planiny, ktorá je súčasťou Veporských vrchov. Údolím preteká rieka Slatina, na ktorej je nad mestom vybudovaná Vodárenská nádrž Hriňová.
Prístup do mesta zabezpečuje najmä cesta II/526 (Kriváň – Kokava nad Rimavicou) a II/529 (Brezno – Hriňová). Centrum okresného mesta leží juhozápadným smerom, Brezno sa nachádza  severne, rovnako ďaleko je to i do južne ležiaceho Lučenca. Zvolen je vzdialený západne a do krajského mesta je z Hriňovej.
Dejiny
Najstaršie dôkazy osídlenia regiónu pochádzajú z lokality Kalamárka, kde sa našli artefakty z obdobia mladšieho paleolitu. Trvalejšie osídlenie je však doložené až nálezmi z neskorej doby bronzovej, kedy tu žil ľud lužickej kultúry. Pozoruhodný je nález unikátnej bronzovej dýky, ktorá bola nájdená na brehu potoka Slanec a predbežne je datovaná do mladšej alebo strednej doby bronzovej (je tak stará 3200 až 3600 rokov). Osídlenie z druhého storočia nášho letopočtu a teda doby rímskej dokladá nález pokladu 12 rímskych mincí, objavených v hlinenej nádobe na brehu Slatiny v Hriňovej v roku 1929. Obsahuje mince cisárov Trajána (98 – 117 po Kr.), Hadriána (117 – 138 po Kr.) a Antonina Pia (138 – 161 po Kr.).
Zoznam chránených území v okrese Galanta
Toto je zoznam chránených území v okrese Galanta aktuálny k roku 2017, v ktorom sú uvedené chránené územia v oblasti okresu Galanta.
Hriňová
Dejiny
Územie dnešnej Hriňovej bolo pôvodne súčasťou Vígľašského panstva a rozvíjala sa ako súčasť mesta Detva. V roku 1811 dostala Detva výsady mestečka. V tom čase sa začalo koncentrovať aj osídlenie v oblasti Hriňovej, čo súviselo s nárastom počtu roľníckeho obyvateľstva, ale aj s rozvojom sklárstva v tomto regióne.
Uhorské ministerstvo vnútra povolilo 21. októbra 1890 osamostatnenie sa Hriňovej od Detvy. Obec sa vytvorila v politickom okrese Veľkoslatinskom. Municipiálny výbor župy Zvolenskej schválil zriaďujúci štatút dňa 5. septembra 1891 pod číslom 322/1891. Od tohto dátumu existuje Hriňová ako samostatná obec. Okrem vlastnej osady Hriňová (pod maďarským názvom Herencsvölgy) boli do novej obce začlenené mnohé okolité osady a lazy: Krivec, Slanec, Mangútovo, Štoliansko, Gondova jama, Biele Vody, Vrch Slatina, Magura, Snohy a Vrch dobroč. Dňa 1. októbra 1895 bol v Hriňovej zriadený Štátny matričný úrad. V tom istom roku sa osamostatnila obec Detvianska Huta, ku ktorej sa pričlenili osady Bratkovica, Komárno a Vrch dobroč.
V čase vzniku mala Hriňová viac ako 6 000 obyvateľov. Osídlenie hriňovského chotára bolo riedke, nepravidelné. Na lazoch sa vytvárali samostatné poľnohospodárske jednotky, ktoré boli od seba značne vzdialené. Hlavným zdrojom obživy bolo obrábanie pôdy, chov dobytka, práca v lesoch, pálenie dreveného uhlia, práca v sklárskej hute a na parnej píle.
Hrebene Javoria, Poľany a Veporských vrchov boli pokryté hustými lesmi, ktoré poskytovali kvalitné smrekové, jedľové, bukové, jaseňové a javorové drevo. V roku 1860 boli v Hriňovej tri vodné píly (pri Bratkovskom moste, u Peťkov pod Klopotovom a v Krivci – Podjaseňove). Patrili Vígľašskému veľkopanstvu. Napílené dosky, hranoly a laty využívali miestni obyvatelia, no časť produkcie sa vyvážala do zahraničia.
Od prvej svetovej vojny aj v medzivojnovom období priemyselná výroba v obci a okolí upadala. Zánikom sklárne ubúdalo pracovných príležitostí. V činnosti zostala iba parná píla. Mnohí Hriňovčania sa zamestnali pri výstavbe ciest Kriváň – Kokava nad Rimavicou a Hriňová – Brezno. V rokoch hospodárskej krízy tu bolo viac ako 2000 nezamestnaných, ktorí často odchádzali za prácou za hranice vlasti, i do zámoria. Mnohodetné rodiny trpeli biedou, bytová kultúra a sociálne pomery boli podpriemerné, vysoká bola chorobnosť i úmrtnosť detí (lekár dochádzal z Detvy a pripadalo na neho viac ako 16 000 obyvateľov).
Do roku 1918 boli v Hriňovej dve štátne školy s maďarským vyučovacím jazykom. Na lazoch boli tzv. gazdovské školy, v ktorých skúsenejší gazdovia vyučovali deti po slovensky. Učilo sa iba počas zimných mesiacov so zameraním na čítanie a písanie. Tieto gazdovské školy vykonávali skutočne priekopnícku činnosť. Vďaka ním bolo z viac ako 6 000 obyvateľov Hriňovej len 7 % analfabetov. Po roku 1918 vybudovali nové štátne školy v Krivci, Slanci, na Blate, Bielych Vodách, v Dolnej Riečke a na Priehaline. Školy boli aj strediskami kultúrno-osvetovej práce (bývala v nich knižnica, organizovali sa rôzne kurzy, divadelné krúžky a pod.).
Od začiatku 20. storočia bolo rozšírené vysťahovalectvo, množstvo obyvateľov odišlo za prácou do zahraničia. Koncom 30. rokov 20. storočia našlo mnoho nezamestnaných pracovné príležitosti pri výstavbe komunikácií (dokončievala sa železnica Banská Bystrica – Diviaky, cesta cez Čertovicu a cesta Kriváň – Oremov laz). Tienistou stránkou bola vojna, do ktorej muselo narukovať mnoho Hriňovčanov. Počas SNP, na jeseň 1944, bolo rušno najmä v horách Poľany, kde sa sústredilo okolo 6 000 partizánov, povstaleckých vojakov a rasovo prenasledovaných. Za pomoc partizánom zastrelili Nemci 9 občanov Hriňovej. Napriek silným nemeckým opevneniam na Jaseňove a Javorinke už 31. januára 1945 sa objavili na okraji Hriňovej prvé hliadky Červenej armády a 11. februára Nemci Hriňovú definitívne opustili.
Po druhej svetovej vojne nastal nový rozvoj Podpoľania. V Hriňovej ho predstavuje predovšetkým výstavba Strojárenského závodu – Závodov ťažkého strojárenstva (ZŤS). V roku 1964 vybudovali nad obcou vodárenskú nádrž, ktorá je zásobárňou pitnej vody pre široké okolie. Nový život prenikol aj na podpolianske lazy. Nová výstavba zvýšila kultúru bývania, ale na druhej strane narušila tradičný kolorit tohto rázovitého kraja. 1. januára 1989 sa Hriňová stala mestom. K 31. 12. 2015 mala Hriňová 7 612 obyvateľov.
Mlyn
Až do výstavby vodnej nádrže sa v časti v Hornej Hriňovej u Štulerov nachádzal vodný mlyn. Patril Vígľašskému panstvu a bol vybavený 2 kameňmi. Mlela sa v ňom čierna žitná múka.
Píla
Vybudovaním parnej píly sa začal spracúvať aj drevný odpad (piliny, triesky). K vybaveniu píly patrilo osem rámových gátrov a šesť cirkulárok. Píla mala už v roku 1905 vlastnú úzkorozchodnú železnicu (760 mm). Dopravovalo sa po nej drevo z okolitých lesov ( z Perísk a z doliny Studená jama až pri sklone 40 %) a narezané výrobky na železničnú stanicu do Kriváňa. Odtiaľ sa kvalitné rezivo vyvážalo ďaleko za hranice našej krajiny (do Nemecka, Francúzska a Veľkej Británie). V roku 1962 úzkokoľajná železnica doslúžila, časť trasy a píla zanikli pri výstavbe priehrady.
Skláreň
V polovici 15. storočia vznikla sklárska huta v Skalisku. V roku 1840 postavili novú hutu v Hriňovej a do nej preniesli časť zariadení starej sklárne. Zo začiatku sa vyrábalo iba tabuľové sklo. Po požiari a následnej obnove v r. 1895 sa začalo s produkciou rôzneho jemného brúseného skla. Huta mala dve pece, ktoré sa vykurovali drevom. Kvalitný kremeň – "kvarc" – sa ťažil blízko huty. Lacnú výrobu umožňovali aj bohaté zásoby dreva a skutočnosť, že pri výrobe skla nebolo potrebné pridávať žiadne oxidy. Výrobky hriňovských sklárov sa dostali ďaleko do sveta (do Ruska, na Balkán, do Francúzska, Egypta, ba až do Ameriky, Japonska a Austrálie). Skláreň zamestnávala 500600 ľudí a viedli ju prvotriedni odborníci. Ročne vyprodukovala 50006000 q skla. Majiteľ huty (Vígľašské panstvo) dával skláreň do prenájmu. Keď sa v roku 1913 zvýšilo nájomné a zároveň vzrástla aj cena dreva, sklárska výroba sa stala nerentabilnou a 15. 2. 1914 sklárske pece vyhasli. Stroje rozpredali a na konci roka 1915 bola huta úplne prázdna. Pokusy o obnovenie výroby po 1. svetovej vojne neboli úspešné. Ako zaujímavosť spomeňme, že majiteľ huty vydal v roku 1879 vlastné peniaze, ktorými vyplácal zamestnancov, a ktoré platili iba v jeho obchode.
Mestská hromadná doprava
Mestskú hromadnú dopravu tvorí sieť liniek, ktorú prevádzkuje spoločnosť Krnáč preprava, s.r.o. od 1. apríla 2021. Tvoria ju tri autobusové linky (SlanecHroná Hriňov/Snohy, StrojárnePriehalina,  StrojárneZánemecká), ktoré spájajú centrum mesta s jednotlivými osadami, pričom premáva na nich jedno klimatizované vozidlo Ford Transit IV roku výroby 2020.
Kanagom
Kanagom je deviaty štúdiový album českej rockovej skupiny Olympic, ktorý v roku 1985 vydalo hudobné vydavateľstvo Supraphon. Po úspešnej koncepčnej art rockovej trilógii Prázdniny na Zemi, Ulice a Laboratoř sa skupina Olympic vrátila k pesničkovému albumu. Textárom albumu Kanagom bol Pavel Vrba. Na albume je nahrávka hitu „Jako za mlada“ ale aj zlatá lýrová pesnička „Co je vůbec v nás“.
Skladby albumu
Hudba Petr Janda,texty Pavel Vrba.
Matosinhos
Matosinhos môže byť v Portugalsku:
Bitka reťazí
Bitka reťazí bola ozbrojený konflikt medzi Spartou a Arkádiou okolo roku 550 pred Kr., v ktorom Arkádijci porazili Spartu. Podľa Herodota Sparťania pochodovali do bitky, nesúc so sebou tyče na vyznačenie územia, ktoré už videli dobyté a reťaze, v ktorých sa chystali odvliecť zajatých Arkádijcov. Nakoniec však boli porazení a skončili vo vlastných reťaziach.
Bystrina
Bystrina môže byť:
Antin
Antin je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Hautes-Pyrénées, v regióne Midi-Pyrénées.
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
2123 Vltava
2123 Vltava je planétka s priemerom 67 km, ktorú objavil N. S. Černych 22. septembra 1973.
Natália Hejková
Natália Hejková (* 7. apríl 1954, Žilina) je slovenská basketbalová trénerka a bývalá basketbalistka, od roku 2019 je členkou siene slávy FIBA.
Hráčska kariéra
Natália Hejková hrala počas aktívnej kariéry v kluboch Slávia VŠ Praha (1972-1979, v roku 1976 vyhrala druhú najvýznamnejšiu klubovú trofej Pohár Lliliany Ronchettiovej) a TJ SCP Ružomberok (1979-1986), obvykle na poste rozohrávačky.
SCP Ružomberok
Najúspešnejšie a najdlhšie pôsobenie trénerky Natálie Hejkovej je spojené s Ružomberkom. Z klubu regionálneho významu vybudovala v pomerne skromných podmienkach jeden z najsilnejších klubov na európskom kontinente.
Prvý úspech zaznamenala v sezóne 1989/1990, kedy v československej lige získal Ružomberok 4. miesto. V tíme už bola rozohrávačka Iveta Bieliková, hrajúca v klube Ružomberka až do roku 2003. Vo federálnej lige klub až do rozdelenia Československa dominoval a v poslednom ročníku získal titul majstra bez jedinej prehry. Nasledovalo 10 titulov majstra Slovenska v rade. Po vnútro-klubových problémoch v roku 2003 opustila Ružomberok ešte pred skončením sezóny a 11. titul získalo SCP pod vedením Jeleny Mozgovej.
Najvýraznejšie úspechy dosiahla Natália Hejková na medzinárodnej scéne, keď 2 krát zvíťazila s Ružomberkom v Európskej lige (1999, 2000) a 6 krát sa dostala medzi najlepšie 4 družstvá, tzv. turnaj Final Four (1993, 1996, 1997, 1999, 2000, 2002). Na Golden Cup-e, neoficiálnych majstrovstvách sveta klubov v brazílskej Londrine v roku 1998 získal SCP Ružomberok pod jej vedením druhé miesto.
Spartak Moskovská oblasť
Spartak Moskovská oblasť sa pod jej vedením stal dvojnásobným víťazom Európskej ligy (2007, 2008), získal 2 ruské tituly, v roku 2008 bol víťazom základnej časti ruskej ligy a v roku 2007 sa dostal do semifinále Ruského pohára.
Dinamo Moskva
S Dinamom Moskva postúpila v sezóne 2008/2009 do semifinále ruskej ligy a v tej istej sezóne do semifinále Európskeho pohára FIBA, kde ruský klub vypadol s talianskym Cras Basket Taranto.
Milosrdné sestry
Milosrdné sestry môže byť:
Haiming
Haiming môže byť:
Natália Hejková
Ros Caseres Valencia
Trénerskou španielskeho teamu Ros Caseres Valencia sa stala v marci 2011 a postúpila s ním do Final Four Európskej ligy. V španielskej lige získala 2. miesto. Zmluvu s vicemajstrom Španielska predĺžila aj na sezónu 2011/2012. Koncom roka 2011 bol z pozície trénerky španielskeho teamu po tesnej prehre na palubovke Vilniusu odvolaná, napriek tomu, že Valencia v tom čase bola na čele domácej súťaže bez prehry a v Európskej lige viedla svoju skupinu.
ZVVZ USK Praha
Do Prahy na post hlavnej trénerky bola angažovaná v novembri 2012, pričom hneď v prvej sezóne v Prahe získala s družstvom 16. národný titul a postúpila do play-off Euroligy. S teamom získala titul národného šampióna aj v nasledujúcej sezóne 2013/2014 a v najprestížnejšej kontinentálnej súťaži, Európskej lige postúpila medzi 8 najlepších teamov. V sezóne 2014/2015 získala senzačne titul v Eurolige. S USK získala od svojho príchodu 6 titulov domáceho šampióna a okrem víťazstva v Európskej lige si v dvoch nasledujúcich sezónach pripísala s teamom aj 4. miesto v Európskej lige.
Reprezentácia Slovenska
Ako asistentka trénera Tibora Vasiľka získala v roku 1997 na Majstrovstvách Európy v Budapešti 2.miesto. Ako hlavná trénerka reprezentácie Slovenska obsadila so Slovenskom 8. miesto na majstrovstvách sveta v roku 1998 a 4. miesto na ME v Poľsku, čím si reprezentácia zaistila postup na Olympijské hry v Sydney 2000. Po spore SBA s manažérom reprezentácie Jozefom Smolekom a jeho odvolaní odmietla reprezentáciu v Austrálii viesť.
Od roku 2009 pracovala ako športová riaditeľka reprezentácie Slovenska. V marci 2011 sa opätovne stala trénerkou slovenskej ženskej reprezentácie a team viedla aj na Majstrovstách Európy v Poľsku.
Reprezentácia Ruska
S reprezentáciou Ruska získala ako asistentka trénera Igora Grudina titul majsteriek Európy v 2007 a bronzovú medailu na olympijských hrách v Pekingu 2008.
Funkcionárska kariéra
Od roku 2010 pôsobila ako prezidentka ženského klubu BK Petržalka, kde zároveň trénovala žiačky.
Slnko v sieti 2012
4. ročník odovzdávania cien Slnko v sieti sa konal 17. apríla 2012 v novej budove SND v Bratislave. Členovia Slovenskej filmovej a televíznej akadémie vyberali tituly z 8 celovečerných, 25 dokumentárnych, 8 animovaných a 11 krátkych filmov, uvedených do distribúcie v rokoch 2010 až 2011. Zo 130 akademikov ich hlasovala 67% prevažná väčšina, presnejšie 87 členov. Nemalé zastúpenie medzi nominovanými i výhercami mali českí umelci.
Najväčší počet nominácií získali filmy Cigán (2011) Martina Šulíka a Dom (2011) Zuzany Liovej. Každý v dvanástich kategóriách a každý i v rovnocennom výhernom pomere 50:50 (tj. 6 celkových výhier na titul). Zatiaľ čo Najlepšou domácou snímkou sa stal Dom, ktorý okrem Najlepšieho scenára zozbieral všetky herecké kategórie, Cigán pre zmenu triumfoval na poli Najlepšej réžie, kamery, hudby, strihu, zvuku a kostýmov. Samotný Šulík zaznamenal úspech aj v rámci dokumentárneho filmu. Marhuľový ostrov (2012) Petra Bebjaka s ôsmymi predbežnými nomináciami, respektíve Občiansky preukaz (2011) Ondřeja Trojana v piatich kategóriách, tieto snímky obišli na ceremónii bez ocenenia. Osobitná cena Najlepšieho nového umelca nebola v roku 2012 udelená a za celoživotný prínos slovenskej kinematografii akademici odmenili Eduarda Grečnera a Tibora Biatha.