Miloš_Urbásek
Počiatok tvorby
Prvé zrelé Urbáskovo tvorivé obdobie možno vymedziť rokmi 1960 – 1964. Jeho záujem sa vtedy sústredil na nové uplatnenie materiálových štruktúr- primárnym cieľom nie je demonštrácia autorského subjektu, jeho prítomnosť je viac-menej podriadenou súčasťou, do popredia vystupuje estetická aktualizácia materiálu, maximálne zhodnotenie jeho imanentných kvalít, ktoré umelec chápe ako svojbytné posolstvo. Čiže významovosť nie je predovšetkým výsledkom projekcie autorovho subjektu do matérie, ale skôr jeho podielom na objavovanie kvalít, ktoré sú v nej latentne prítomné. Urbáskovo dielo vtedy výrazne tendovalo k monochrómii a predstavuje v kontexte bratislavským a pražských Konfrontácií prístup mimoriadne autentický, výrazne odlišný od zámerov i výsledkov jeho priateľov i kolegov. Niektorými črtami – monochrómiou, zámerným uplatňovaním imanentných materiálových daností štruktúry – má azda najbližšie k obrazom jedného z pražských solitérov, Róberta Piesena, doceneného až v posledných rokoch. Urbásek však neprijíma Piesenovo smerovanie k symbolickým významom, naopak, je materialistom štrukturálnej maľby, pre ktorého je dôležité najmä to, čo je dané hmotou samou. Z roku 1962 pochádza prvý závažný súbor monochrómnych litografií. Jednotlivé listy vznikli rôznou farebnou interpretáciou východiskovej štruktúry, ale nájdeme v ňom i niekoľko násobné pretlače, zrkadlové sútlače a podobne. Takmer všetky jeho tlače z obdobia 1962 – 1964, vychádzajú z možností netradičnej grafickej matrice ako nájdené a ďalšími zásahmi spracúvané dosky, ale jeho prístup je menej subjektívny ako Boudníkov. Nepravidelné tvary nájdených skorodovaných plechov niekedy iba nepatrne upravuje, ale najmä odtláča ako veľké monochrómne plochy. Sútlač niektorých takýchto plôch artikuluje celý grafický list. Možno, že svojim vzťahom k nájdenému a k prírodným procesom majú tieto tlače, ktoré sú svojou podstatou monotypie, najbližšie k Budníkovej myšlienke k exhumovaných grafík, ktorým matrice autor zámerne zahrabával do zeme, ale Urbáskov výsledok je iný – sútlač dovoľuje uplatniť rýdzo estetickej kvality farebných valérov, každá jednotlivá doska je predovšetkým rôzne tvarovanou plochou, nie záznamom... Miloš Urbásek prvý u nás chápal monochrómiu ako konštitutívnu zložku obrazu, tak ako umelci z okruhu hnutia ZERO. Najradikálnejšie jeho obrazy z obdobia 1963 – 1964 tvoria iba dve štruktúry, napr. hladká a zvrstvená, alebo lesklá a matná. Obrazy sú úzke, formáty na výšku, kompozícia dôsledne vertikálna. Tam, kde sa obe matérie stretávajú, vzniká hranica, nehmotná kolmica, oddeľujúca dve rôzne široké plochy. Striktne plošné členenie môžeme považovať za predzvesť umelcových ďalších tvorivých období, v ktorých používa jazyk geometrie. Rovnako pozoruhodný je aj súbor grafických listov z roku 1964, v ktorom je nenápadná informálna štruktúra (vznikajúca použitím zadnej strany rôznych hĺbkotlačových dosák) konfrontovaná s lineárnych minimalistickým členením, raz v podobe vyrysovaných diagonál, inokedy horizontály a vertikály a pod. Najneskôr sa v Urbáskovej štrukturálnej tvorbe objavili koláže z trhaných a vrstvených papierov. Takisto v nich spočiatku dominovala monochrómia, ale používanie nájdených tlačených materiálov logicky viedlo k vizuálnemu zhodnoteniu v nich obsiahnutých citácií obrázkov, či textov – tak sa stali najdôležitejšími prechodnými dielami, naznačujúcimi už umelcove záujmy v ďalšom období.