cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Dejiny Osmanskej ríše
Berlinský kongres
Z dlhodobého hľadiska sa napätie medzi Ruskom a Rakúsko-Uhorskom zintenzívnilo, rovnako ako otázka národnosti na Balkáne. Kongresu sa podarilo udržať Istanbul v osmanských rukách. Účinne sa dištancovalo od víťazstva Ruska. Berlínsky kongres sa vrátil k územiam Osmanskej ríše, ktoré predchádzajúca zmluva dala Bulharskému kniežatstvu, predovšetkým Macedónsku, a tak vytvoril v Bulharsku silnú revanšistickú požiadavku, ktorá v roku 1912 viedla k prvej balkánskej vojne, v ktorej boli Turci porazení a stratili takmer celú Európu. Keď sa Osmanská ríša postupne zmenšovala vo veľkosti, vojenskej moci a bohatstve, mnoho balkánskych moslimov migrovalo na zostávajúce územie ríše na Balkáne alebo do srdca v Anatólii. Moslimovia boli väčšinou v niektorých častiach Osmanskej ríše, ako je Krym, Balkán a Kaukaz, ako aj v južnom Rusku a tiež v niektorých častiach Rumunska. Väčšinu z týchto krajín stratila Osmanská ríša časom medzi 19. a 20. storočím. Do roku 1923 zostala moslimskou pôdou iba Anatólia a východná Trácia.
Arménsko
Arméni sa síce pokúsili Tanzimatskými reformami zabezpečiť vlastnú ústavu a národné zhromaždenie, avšak pokúsili sa od osmanskej vlády požadovať implementáciu článku 61, ako bolo dohodnuté na berlínskom kongrese v roku 1878. Po nátlaku európskych mocností a Arménov sultán Abdülhamid II. v reakcii na to pridelil pluky Hamidiye do východnej Anatólie (Osmanské Arménsko). Boli tvorené väčšinou nepravidelnými jazdeckými jednotkami verbovaných Kurdov. V rokoch 1894 až 1896 bolo pri takzvaných hamidiánskych masakroch zabitých 100 000 až 300 000 Arménov žijúcich v celej ríši. Arménski militanti sa v roku 1896 zmocnili ústredia Osmanskej banky v Istanbule, aby upriamili pozornosť Európy na masakry, nepodarilo sa im však získať nijakú pomoc.
Porážka a rozpustenie (1908–1922)
náhľad|Vyhlásenie [[Mladoturecká revolúcia|Mladotureckej revolúcie vodcami osmanských proso.]] Osmanská ríša bola dlho „chorým mužom Európy“ a po sérii balkánskych vojen v roku 1914 bola vytlačená z takmer celej Európy a severnej Afriky. Stále ovládala 28 miliónov ľudí, z ktorých 17 miliónov bolo v modernom Turecku, 3 milióny v Sýrii, Libanone a Palestíne a 2,5 milióna v Iraku. Ďalších 5,5 milióna ľudí bolo pod nominálnou osmanskou vládou na Arabskom polostrove.
Druhá ústavná doba sa začala po Mladotureckej revolúcií (3. júla 1908) oznámením sultána o obnove ústavy z roku 1876 a o znovuzvolení osmanského parlamentu. Znamenalo to začiatok rozpadu Osmanskej ríše. V tejto ére dominuje politika Výboru pre odbor a pokrok (CUP) a hnutia, ktoré by sa stalo známe ako Mladí Turci. Hoci začala ako zjednocujúca pokroková strana, CUP sa v roku 1911 rozpadol založením opozičnej strany Sloboda a dohoda (Liberálna únia alebo dohoda), ktorá miešala mnohých liberálnejších poslancov z CUP. Zvyšní členovia CUP, ktorí teraz čelili nepriateľstvu balkánskych vojen dominantnejšie nacionalistickým tónom, bojovali proti Slobode a dohode v sérii zvratov moci, čo nakoniec viedlo k vytvoreniu CUP (konkrétne k jeho vedeniu, „Trom pašom“). „) chopenie sa moci v rámci Slobody a dohody v Osmanskej vzbure z roku 1913 a vytvorenie úplnej dominancie nad osmanskou politikou do konca prvej svetovej vojny.
Rakúsko-Uhorsko, ktoré profitovalo z občianskych sporov, oficiálne pripojilo Bosnu a Hercegovinu v roku 1908, ale aby sa vyhlo vojne, stiahlo svoje jednotky zo Sanjaku v Novom Pazare, ďalšom spornom regióne medzi Rakúšanmi a Osmanmi. Počas taliansko-tureckej vojny (1911–12), v ktorej Osmanská ríša stratila Líbyu, vyhlásila Balkánska liga vojnu proti Osmanskej ríši. Ríša prehrala balkánske vojny (1912–1913). Počas vojny stratila svoje balkánske územia okrem Východnej Trácie a historického osmanského hlavného mesta Adrianopol. Asi 400 000 moslimov zo strachu pred gréckymi, srbskými alebo bulharskými zverstvami odišlo s ustupujúcou osmanskou armádou. Bagdadská železnica pod nemeckou kontrolou bola návrhom na vybudovanie železničných tratí do Iraku. Železnica nebola v skutočnosti postavená v tomto čase, ale jej vyhliadky znepokojovali Britov, kým sa táto otázka nevyriešila v roku 1914. Železnica nehrala v začiatkoch prvej svetovej vojny úlohu.
Prvá svetová vojna (1914–1918)
V roku 1915, keď ruská kaukazská armáda pokračovala v postupe na východe Anatólie pomocou arménskych dobrovoľníckych jednotiek z kaukazského regiónu Ruská ríša, sa osmanská vláda s pomocou niektorých osmanských Arménov rozhodla vydať teheránsky zákon, ktorým sa začali deportácie etnických Arménov, najmä z provincií blízko osmansko-ruského frontu, čo malo za následok tzv. arménsku genocídu. Arméni žijúci vo východnej Anatólii boli násilnými pochodmi a potýčkami gangov vyhostení zo svojich rodných domovov a poslaní na juh do osmanských provincií v Sýrii a Mezopotámii. Odhady sa líšia podľa toho, koľko Arménov zahynulo, ale vedci uvádzajú čísla v rozmedzí od 300 000 (za moderný turecký štát), 600 000 (za prvé odhady západných výskumníkov) až po 1,5 milióna (za moderných západných a arménskych učencov). náhľad|Január 1919: Memorandum britského ministerstva zahraničia zhŕňa vojnové dohody medzi Britániou, Francúzskom, Talianskom a Ruskom týkajúce sa osmanského územia. Arabské povstanie, ktoré sa začalo v roku 1916, zvrátilo príliv proti Osmanom na fronte na Strednom východe, kde sa zdalo, že mali počas prvých dvoch rokov vojny prevahu. Keď bolo 30. októbra 1918 podpísané prímerie Mudros, jediné časti Arabského polostrova, ktoré boli stále pod osmanskou kontrolou, boli Jemen, Asir, mesto Medina, časti severnej Sýrie a časti severného Iraku. Tieto územia boli odovzdané britským vojskám 23. januára 1919. Osmani boli tiež nútení evakuovať časti bývalej ruskej ríše na Kaukaze (v dnešnom Gruzínsku, Arménsku a Azerbajdžane), ktoré získali na konci prvej svetovej vojny po ústupe Ruska z vojny s ruskou revolúciou v roku 1917. vľavo|náhľad|[[Arabský polostrov v roku 1914]] Podľa podmienok Sèvreskej zmluvy sa rozdelenie Osmanskej ríše upevnilo. Počet nových krajín vytvorených z bývalých území Osmanskej ríše je v súčasnosti 39.
Turecká vojna za nezávislosť (1919–1923)
Okupácia Konštantínopolu spolu s okupáciou İzmiru zmobilizovala založenie tureckého národného hnutia, ktoré zvíťazilo v tureckej vojne za nezávislosť (1919–23) pod vedením Mustafu Kemala Pašu. Sultanát bol zrušený 1. novembra 1922 a posledný sultán Mehmed VI. Vahdettin (vládol v rokoch 1918–22) opustil krajinu 17. novembra 1922. Nové nezávislé Veľké národné zhromaždenie Turecka (GNA) bolo medzinárodne uznané Lausanskou zmluvou 24. júla 1923. GNA oficiálne vyhlásila Tureckú republiku 29. októbra 1923. Kalifát bol ústavne zrušený o niekoľko mesiacov neskôr, 3. marca 1924. Sultán a jeho rodina boli vyhlásení za nevítaných ľudí Turecka a boli vyhostení. náhľad|Odchod [[Mehmed VI.|Mehmeda VI., posledného sultána Osmanského štátu, 1922.]]
Osmanská dynastia po rozpustení
V roku 1974 bolo potomkom dynastie Veľkým národným zhromaždením Turecka udelené právo na získanie občianstva a bolo im oznámené, že sa môžu oň uchádzať. Mehmed Orhan, syn princa Mehmeda Abdula Kadira z Osmanskej ríše, zomrel v roku 1994 a vnuk osmanského sultána Abdülhamida II., Ertuğrul Osman, zostal najstarším žijúcim členom zvrhnutej dynastie. Osman dlhé roky odmietal nosiť turecký pas a označoval sa za občana Osmanskej ríše. Napriek tomuto postoju položil otázku osmanskej obnovy za nie, keď anketárovi odpovedal „nie“ na otázku, či si želá obnovenie Osmanskej ríše. Citovali ho slová, že „demokracia v Turecku funguje dobre“. Do Turecka sa vrátil v roku 1992 prvýkrát od exilu, v roku 2002 sa stal tureckým občanom s tureckým pasom.
Osman 23. septembra 2009 zomrel vo veku 97 rokov v Istanbule a jeho smrťou bol zomrel posledný z rodu narodený v Osmanskej ríši. V Turecku bol Osman známy ako „posledný Osman“.
Bayezid Osman, druhý syn mladšieho vnuka sultána Abdülmecida I., Yavuz Selim Özgür, je v súčasnosti najstarším žijúcim členom bývalej vládnucej dynastie, ktorý žije v austrálskom Melbourne.
Pád ríše
Okolnosti pádu Osmanskej ríše boli v mnohých ohľadoch výsledkom napätia medzi rôznymi etnickými skupinami ríše a neschopnosti rôznych vlád tieto napätia zvládnuť. Zavedenie väčších kultúrnych práv, občianskych slobôd a parlamentného systému počas tanzimatu sa ukázalo príliš neskoro na to, aby zvrátilo nacionalistické a secesionistické trendy, ktoré sa už začali pohybovať od začiatku 19. storočia.
Vojna o španielske dedičstvo
thumb|Karol II., posledný Habsburg na španielskom tróne Vojna o španielske dedičstvo bol vojnový konflikt medzi rakúskymi Habsburgovcami a ich spojencami a francúzsko-španielskou koalíciou o mocenské postavenie na Pyrenejskom polostrove.
Predohra vojny
1. novembra 1700 zomrel v Madride bezdetný španielsky kráľ Karol II. Skon chorľavého panovníka nebol prekvapením, skôr naopak. V dôsledku reálnej možnosti vymretia španielskej vetvy Habsburgovcov po meči sa v Európe už dávnejšie schyľovalo k veľkému diplomatickému i vojenskému konfliktu. Rímskonemecký cisár Leopold I. Habsburský i francúzsky kráľ Ľudovít XIV. mali za manželky španielske princezné a obaja si uplatňovali ešte počas života Karola II. svoje nároky na rozsiahle a bohaté španielske dedičstvo.
Súperenie o dedičstvo
Nároky Leopolda I. boli kvôli rodovej príbuznosti právne opodstatnenejšie. Predstava, že by Francúzsko z oboch strán susedilo s habsburskými dŕžavami, bola pre Ľudovíta XIV. neprijateľná. Preto chcel využiť vzniknutú situáciu a definitívne skoncovať s habsburskou hegemóniou. Ešte počas Karolovho života však prišlo medzi európskymi veľmocami a Francúzskom k dohode, že v záujme optimálneho rozloženia síl ani jedna z koalícií – španielsko-rakúska či španielsko-francúzska – nie je v záujme budúceho vývoja. Z tejto dohody vzišiel i budúci následník na španielskom tróne, bavorský princ Jozef Ferdinand z rodu Wittelsbachovcov. Tento plán však stroskotal, keď v roku 1696 Jozef Ferdinand nečakane zomrel. Francúzsko sa chopilo iniciatívy a prinútilo umierajúceho Karola II. spísať závet, v ktorom určil za svojho nástupcu v Španielsku a zámorských kolóniách princa Filipa z Anjou, vnuka Ľudovíta XIV. Rakúske nároky mali byť kompenzované územnými ziskami vedľajších krajín španielskej koruny (španielske Nizozemsko). Závet sa dostal do Versailles 9. novembra a Ľudovíta XIV. primäl k najzávažnejšiemu rozhodnutiu, ktoré v živote učinil. Pred zhromaždenou rodinou a najbližšími členmi kráľovského dvora predstavil svojho vnuka ako španielskeho kráľa: ''„Páni, tu je kráľ Španielska. Koruna mu patrí rodom i vôľou predchádzajúceho kráľa. Celý národ si to praje a žiada o to i mňa. Prijímam ho s radosťou.“'' Žiadna veta, ktorú dosiaľ Ľudovít vyslovil, nestála krajinu toľko utrpenia, i keď v konečnom dôsledku priniesla dynastii nový trón.
Nástup Filipa V. na španielsky trón
Po smrti Karola II. sa Filip z Anjou skutočne ujal vlády v Španielsku ako Filip V. V rozpore so závetom Karola II. však Ľudovít XIV. odmietol vzdať sa španielskeho Nizozemska, čím takmer okamžite vyvolal vznik silnej protifrancúzskej koalície – Anglicka, Holandska a habsburskej monarchie. Anglicko a Holandsko ako silné námorné veľmoci v obave nad očakávanou mocou francúzskeho kráľa vytvorili 7. septembra 1701 v Haagu spojenectvo, ku ktorému sa vzápätí pripojil i cisár Leopold I. túžiaci dosadiť na španielsky trón svojho druhorodeného syna Karola.
Pomer síl v prospech anglo-holandsko-habsburskej koalície výrazne stúpol po pripojení sa ríšskych kniežat. Jeden z nich, brandenburský kurfirst Fridrich III., ako protislužbu požadoval od Leopolda I. priznanie kráľovského titulu na území na ríši nezávislého pruského vojvodstva pre seba a svojich nástupcov. Pod tlakom okolností bol Leopold I. nútený súhlasiť a 16.11.1700 mu tzv. Korunným traktátom udelil kráľovský titul. 18. januára 1701 Fridrich III. v Kráľovci sám seba korunoval za prvého pruského kráľa v dejinách (ako Fridrich I.).
Priebeh vojny
Vojna vypukla v roku 1701 a s väčšími či menšími prestávkami trvala až do roku 1714. Bojové operácie sa z Európy preniesli i do španielskych zámorských kolónií a do východnej Indie. Rímskonemecká ríša, Taliansko, Španielsko a španielske Nizozemsko boli európskymi krajinami najviac vystavenými vojnovému besneniu. Spočiatku sa vojnové šťastie klonilo na stranu francúzsko-španielsko-bavorskej koalície, čoskoro však prevážila vojenská a ekonomická sila protivníka, ktorý vytlačil francúzske vojská z ríše, Talianska a španielskeho Nizozemska. V najväčšej sláve vynikla genialita veliteľa habsburských vojsk princa Eugena Savojského a veliteľa anglických zborov Johna Churchilla, vojvodu z Marlborough.
right|thumb|150px|Ľudovít XIV. right|thumb|150px|Leopold I.Vojna v ríši začala v roku 1703, keď francúzske vojská Louisa Josepha de Bourbon, vojvodu z Vendôme a generála Villarsa porazili na Rýne slabo vyzbrojené oddiely Ľudovíta Wilhelma Badenského a prenikli k hornému Dunaju, kde sa spojili s menej početným bavorským vojskom a pripravovali sa na ťaženie na Viedeň. Situácia habsburskej monarchie bola v tomto okamihu skutočne povážlivá, pretože zároveň vypuklo v Uhorsku povstanie Františka II. Rákociho. Čoskoro sa však pre Leopolda I. začala situácia meniť v jeho prospech, keď sa na návrh Anglicka vojnové operácie rozšírili do Španielska a severného Talianska. Pozitívnym signálom bolo i získanie vojenskej prevahy Angličanov a Holanďanov na mori, keď uštedrili sériu porážok španielskej a francúzskej flotile. Priaznivú situáciu využil Leopoldov syn Karol a z Portugalska začal boj za zvrhnutie Filipa V.
V roku 1704 habsburská mohutná armáda vyrazila proti nepriateľovi a v juhozápadnom Bavorsku sa spojila s anglickými zbormi. 13. augusta 1704 spojené vojská v bitke pri Höchstädte uštedrili Francúzom drvivú porážku, ktorá v konečnom dôsledku znamenala rozhodujúci obrat v doterajšom priebehu vojny. Vojská cisára vytlačili francúzske jednotky za strategickú líniu na Rýne, preniesli hlavné boje mimo územie ríše a obsadili nepriateľské Bavorsko.
thumb|left|230px|Európa po [[Utrechtský mier|utrechtskom mieri (územie Uhorska je zakreslené nesprávne, bolo v tom čase oveľa väčšie)]] Udalosti nabrali opačný kurz. Nečakaná smrť Jozefa I. v tom istom roku a povinnosť jeho brata prevziať vládu v habsburskej monarchii prinútili Angličanov a Holanďanov začať mierové rokovania s Francúzmi. Jozefova smrť totiž úplne zmenila pomer síl v Európe. Tentoraz si už nikto neprial, aby Habsburgovci v rukách nového cisára Karola VI. sústredili vládu nielen nad habsburskou monarchiou a ríšou, ale aj nad južným Nizozemskom, Talianskom a Španielskom (i s jeho kolóniami). Anglicko uznalo nástupníctvo Filipa V. na španielskom tróne. Protifrancúzska koalícia spela k rozpadu.
Cisár Karol VI. sa ešte raz pokúsil bojovať proti Francúzom na vlastnú päsť. Po sérii porážok pri Rýne však poveril Eugena Savojského pristúpiť na francúzske mierové návrhy a 7. marca 1714 bola v zámku v Rastatte podpísaná mierová zmluva, ktorou v konečnom dôsledku získal viac ako utrechtským mierom. Rakúski Habsburgovci získali zo španielskeho dedičstva Milánsko, Neapolsko, Sardíniu (neskôr, v r. 1718 – 1720, bola vymenená za Sicíliu), mantovské vojvodstvo a potvrdený im bol nárok na španielske Nizozemsko. Rastattský mier znamenal definitívny koniec vojny o španielske dedičstvo.
František Xaver Škarnicel
František Xaver Škarnicel (Skarniczl, Skarnitzl, Sskarnycl, Szkarnitzl, Škarnycl; * 24. november 1769, Skalica† 22. január 1841, Skalica) bol slovenský kníhtlačiar a vydavateľ, ktorý pôsobil v 18. a 19. storočí v Skalici.
Rodinné väzby
Jeho otec Josef Antonín Škarnicel bol kníhtlačiarom v Skalici. František X. Škarnicel mal 3 dcéry, 4 synov, z nich dvaja - Jozef a František Xaver - sa venovali kníhtlačiarstu.
Kariéra kníhtlačiara
V rokoch 17801798 pracoval v otcovej kníhtlačiarni v Skalici. V r. 1798 ju prevzal a viedol do smrti do roku 1841. Od r. 1828 ju viedol spoločne so synmi. Tlačiareň testamentárne rozdelil medzi synov a manželku.
Podnik zveľadil a priviedol k rozkvetu, keď v ňom sústredil produkciu z celého západného Slovenska i časti Moravy. Z typografického hľadiska sa u neho držali švabachové typy, tlačil v bibličtine, menej v latinčine, maďarčine a nemčine. Produkciu podniku podriadil slovenským národným záujmom, okrem náboženských tlačil aj svetské, zábavné i náučné spisy. Vyprodukoval spolu asi 185 kníh. Od začiatku 18. storočia vydával najmä literatúru pre najširšie vrstvy. V r. 1800 založil v rámci svojho podniku obecnú knižnicu a bol iniciátorom na podporu chudobných slovenských študentov.
Ján Janík (senátor)
Ján Janík (* 25. máj 1872, Valča† 25. jún 1951, Sučany) bol slovenský a československý politik a medzivojnový senátor Národného zhromaždenia za Hlinkovu slovenskú ľudovú stranu.
Biografia
Ján Janík bol výučný strojným zámočníkom. Narodil sa v rodine Františka Janíka a jeho manželky Anny, rodenej Budašinskej. Po pracovných skúsenostiach v Budapešti, odišiel za prácou cez nemecký Hamburg (na lodi S.S. Blücher) do Spojených štátov. Pristál v New Yorku 22. februára 1905 a bol zaregistrovaný ako „Johann Janik“. Následne sa prostredníctvom vzdialenej rodiny a komunity česko-slovenských krajanov v USA presunul do Chicaga, kde zotrval do júna 1907. Počas tohto obdobia prispieval rodine, ktorá žila v Sučanoch. Pracoval pre spoločnosť International Harvester, ktorá patrila rodine McCormick, a ako vyučený a zručný zámočník sa spolupodieľal na výrobe strojov pre agrárny sektor (predchodcovia dnešných traktorov). Po návrate z USA pôsobil ako železničiar v Vrútkach, následne ako funkcionár na železnici.
Po vzniku Československa sa zapojil do politiky. V prvých parlamentných voľbách v roku 1920 kandidoval za Slovenskú ľudovú stranu do poslaneckej snemovne. Vo voľbách do župných zastupiteľstiev v roku 1923 bol zvolený za poslanca Považskej župy. V parlamentných voľbách v roku 1925 získal senátorské kreslo za HSĽS v XI. volebnom kraji (južné Slovensko). V senáte zasadal v sociálno-politickom a technicko-dopravnom výbore. Šlo o druhé volebné obdobie Senátu ČSR. Mandát následne obhájil aj v roku 1929, tentoraz za X. volebný kraj (východné Slovensko) a senátorom ostal do roku 1935. V III. volebnom období senátu pokračoval v sociálno-politickom a technicko-dopravnom výbore, a okrem nich zasadal ešte aj v rozpočtovom výbore. O mandát senátora sa uchádzal aj v parlamentných voľbách v roku 1935, avšak už nebol zvolený.
Spoluzakladal Zväz slovenských železničiarov a agentúru HSĽS v robotníckom hnutí.
S manželkou (Mária Janíková rod. Chilová, 8. december 18814. august 1965) mal osem detí: Ján (1902), Mária (1904), Margita (1905), Belo (1908), Anna (1910), Jozef (1912), Ladislav (1912), Ladislav (1915).
Majstrovstvá Európy vo volejbale mužov 1955
Majstrovstvá Európy vo volejbale mužov 1955 bol v poradí 4. turnaj majstrovstiev Európy vo volejbale mužov, ktoré do roku 1963 organizovala Medzinárodná volejbalová federácia (FIVB). Konal sa v dňoch od 15.26. júna 1955 v Bukurešti, v Rumunsku, za účasti dovtedy rekordných 14 tímov. Nováčikom podujatia bola štvorica družstiev: Albánsko, Egypt, Fínsko a Rakúsko. Svoj druhý titul získalo, ktoré sa vo finálovej skupine umiestnilo pred domácim 🇷🇴 a 🇧🇬. Obhajca prvenstva zo obsadil 4.miesto. Strieborné Rumunsko získalo svoju prvú medailu. Spolu s turnajom mužov sa uskutočnil aj turnaj žien.
Zápasy sa odohrali na novopostavenom multišportovom štadióne Stadionul Naţional (Ľudový štadión), v prípade nepriaznivého počasia sa zápasy presunuli do haly Complexul sportiv Floreasca.
Charleston (tanec)
náhľad|Josephine Bakerová tancujúca Charleston v Paríži, 1926. Charleston je jazzový tanec charakteristický prudkými pohybmi rúk a nôh. Spočiatku bol populárny medzi černošským obyvateľstvom na juhu USA. Neskôr, najmä v dôsledku komerčnému úspechu skladby „The Charleston“ skladateľa a klaviristu Jamesa P. Johnsona, ktorá pochádzala z Broadwayskej show Runnin' Wild, sa stal po roku 1923 rýchlo populárny po celom svete.
Pomenovaný podľa amerického mesta Charleston v Južnej Karolíne. Tancoval sa na rytmy ragtime jazzu. Tanečníčky charlestonu sa nazývali flappers.
Leszek Soczewica
Leszek Wincenty Soczewica (* 6. marec 1960, Pionki, Poľsko) je poľský vojak, diplomat a politik, generálmajor v zálohe. V rokoch 2015 až 2018 pôsobil ako poľský veľvyslanec na Slovensku.
Životopis
V roku 1984 absolvoval Fakultu kybernetiky Vojenskej technickej univerzity vo Varšave. V roku 1994 absolvoval Naval Postgraduate School v USA a v roku 2004 NATO Defense College v Ríme. Bol riaditeľom Oddelenia vojenských zahraničných vecí Ministerstva národnej obrany Poľskej republiky. V rokoch 1999 až 2002 bol vojenským, leteckým a námorným pridelencom v Lisabone a v rokoch 2007 až 2011 vo Washingtone. V nasledujúcom roku sa stal šéfom Poľskej vojenskej misie v Dozornej komisii neutrálnych štátov v Južnej Kórei v ktorej pôsobil do roku 2014. V roku 2015 bol menovaný do funkcie štátneho tajomníka na Ministerstve zahraničných vecí Poľskej republiky. Mal na starosti bezpečnostnú politiku a vzťahy s USA.
Veľvyslanec Poľska na Slovensku
Veľvyslancom na Slovensku bol od novembra 2015. Svoje poverovacie listiny doručil 9. novembra 2015 prezidentovi Andrejovi Kiskovi. Za prioritu svojho pôsobenia vo funkcii Soczewica označil „ekonomickú a bezpečnostnú agendu“ a spolu s prezidentom sa zhodli na „dôležitosti spolupráce vo formáte V4“.
V januári 2017 vyznamenal dvoch slovenských vojakov, plukovníka Rudolfa Pástora a majora Igora Červeňa vyznamenaním „Hviezda Afganistanu“ za účasť s poľskými vojakmi na misii Resolute Support v Afganistane. Veľvyslancem bol do roku 2018.
Zimný melón
Zimný melón môže byť:
Ananásový melón
Ananásový melón môže byť:
Daryl Hannahová
Daryl Hannahová (* 3.december 1960, Chicago, Illinois, USA) je americká herečka známa z filmov ako Wall Street (1987), Kill Bill (2003) či Kill Bill 2 (2004). Od roku 2015 do roku 2018 hrala jednu z hlavných úloh v televíznom seriály Sense8.
Detstvo a mladosť
Hannahová sa narodila a Susan a Don Hannahovým ktorí sa rozviedli len pár mesiacov po jej narodení. Neskôr sa jej matka vydala za obchodníka Jerrolda Wexlera. Daryl je vegetariánka od jedenástich rokov a vyrastala s otcom, jej sestrou Page Hannahovou a jej nevlastnou sestrou Tanyouo Wexlerovou.
Kariéra
Svoju hereckú kariéru zahájila v roku 1978, vo filme Zúrivosť, ktorý režíroval Brian de Palma. Časom, sa z menších rolí vypracovala na väčšie úlohy, jedna z jej najznámejších je v sci-fi filme Blade Runner.
Po účasti na niekoľkých neúspešných filmoch, bola Hannahová obsadzovaná skôr do vedľajších postáv. Príklad vo filmoch Daj si pohov kamoš alebo Skutočná blondýnka. V priebehu nasledujúcich desiatich rokov sa objavila v neúspešných filmoch ako je rozprávka Jack a fazuľa alebo Smrť smrť. V roku 2003 bola obsadená do úlohy vrahyne Elle Driver v akčnom filme Kill Bill. Jej filmová postava sa objavila aj v druhej časti, ktorá bola natočená v roku 2004. Za svoj herecký výkon získala ocenenie Saturn Award. Jej herecký výkon v sérii filmov Kill Bill, rovnako ako v novších filmoch ako napríklad Northerfork sú popisované ako jej herecký comeback. náhľad|Daryl Hannahová a Jackson Browne na predávaní cien Academy Awards v roku 1988. Napísala scenár, režírovala a tiež produkovala krátky film Posledná večera, za ktorú bola nominovaná na cenu Berninale. Tiež sa objavila vo videoklipe Robbieho Williamsa.
V roku 2015 sa pripojila k natáčaniu seriálu Sense8, kde stvárňuje jednu z hlavných postáv. Natáčanie skončilo v roku 2018.
Súkromný život
Hannahová mala dlhodobé vzťahy s Johnom F. Kennedym Jr. a hudobníkom Jacksonom Browneom. Hannahová sa v roku 2018 vydala za hudobníka Neilom Younga.
Hannahová bola jednou z mnohých žien, ktoré podali obvinenia zo sexuálneho zneužívania proti Harveymu Weinsteinovi. Hannahová tvrdila, že ju Weinstein počas produkcie Kill Bill niekoľkokrát sexuálne obťažoval a že sa raz pokúsil vlámať do jej hotelovej izby. Ona, zo strachu, že ju má v úmysle znásilniť, utiekla z miestnosti požiarnym schodiskom.
Majstrovstvá Ázie v pozemnom hokeji mužov 1985
Majstrovstvá Ázie v pozemnom hokeji mužov 1985 bol v poradí 2. turnaj majstrovstiev Ázie v pozemnom hokeji mužov, ktoré organizuje Ázijská federácia pozemného hokeja (ASHF). Konal sa v dňoch od 20.28. januára 1985 v Dháke, v Bangladéši, za účasti 10 tímov. Nováčikmi podujatia boli družstvá Iránu, Japonska a Kórejskej republiky. Ďalšie 2 družstváMacao a Ománsa z turnaja odhlásili. Titul obhájil 🇵🇰, ktorý vo finálovom stretnutí zvíťazil nad 🇮🇳.
Vo finálovom stretnutí bol po vpáde indických fanúšikov na ihrisko zbitý do bezvedomia japonský rozhodca. Medzinárodná federácia pozemného hokeja po tomto incidente potrestala piatich indických hráčov 5-ročným trestom zákazu hratia.
Batón
Batón môže byť:
Michal Kozelský
Herectvo
Cez leto v roku 2017 prijal pozvanie do slovenskej verzie komisára Rexa, kde si zahral epizódnu postavu spoločne s hercami ako Lukáš Latinák alebo Juraj Bača. V októbri si zahral taktiež v trileri Ľudská tvár od ruského režiséra Andreia Konchalovského. Neskôr aj vo filme americko-slovenskej koprodukcie STAND UP a ukázal sa aj v 4. sérii seriálu Prázdniny. Na konte má aktuálne veľké množstvo filmov, seriálov, dokumentov, reklám.
Prequel
Prequel ([ˈpriːkwəl]) je názov umeleckého diela, ktorého dej predchádza v chronológii príbehu predtým publikovanej práce. Dejovo nenadväzuje, ale často objasňuje, alebo dovysvetľuje predchádzajúce dielo. Ide o anglický neologizmus skladajúci sa z predpony pre- („pred“ a slová sequel- („pokračovanie“). Tento postup rozprávania sa používa vo filmoch, TV seriáloch, literatúre, operách a PC hrách.
Dyňa červená
náhľad|Rozkrojená dyňa červená Dyňa červená (iné názvy: melón červený, melón vodný/vodový, vodový/vodný melón, arbus, červená dyňa, červený melón, dyňa, melón       ; lat. Citrullus lanatus, staršie: Citrullus vulgaris, Cucumis citrullus, Colocynthis citrullus, Cucurbita citrullus, Momordica lanata  ) je rastlina z rodu dyňa (Citrullus). Plody sa nazývajú melón alebo dyňa.
Výskyt
Rastlina je udomácnená najmä v južnej a západnej Ázii, Afrike. V strednej Európe je známa od 16. storočia.
Opis
Je to jednoročná husto chlpatá bylina s poliehavým rastom. Listy sú striedavé, stopkaté, sivé; čepeľ je v obryse vajcovitá až trojuholníkovitá, s 5-7 lalokmi. Kvety sú jednotlivé, pazušné, bledožltej farby. Bobule sú guľaté až elipsoidné, asi 20-40 cm dlhé, zvonka tmavozelené, svetlozelené alebo mramorované, hladké, jedlé; vnútorné oplodie je väčšinou červené, ale aj ružové, žlté, belavé; sladké, jedlé s čiernymi či hnedými vajcovitými semenami.
Význam
Výživná hodnota dyne červenej je nízka a obsah vitamínov a minerálií je malý. Bobule sa konzumujú. Ich dužina má výborné dietetické účinky a priaznivo pôsobí pri ochoreniach pečene. V niektorých krajinách sa z dužiny robia šťavy a sirupy, vonkajšie oplodie plodov sa nakladá v náleve. Mladé plody a listy sa používajú ako zelenina. Zo semien sa lisuje olej alebo sú prísadou k jedlám či do pečiva.
One-hit wonder
One-hit wonder (doslova zázrak jedného hitu, niekedy aj umelec jedného hitu ) je označenie pre umelca (speváka alebo hudobnú skupinu), ktorý počas svojej kariéry vytvoril iba jednu skladbu úspešnú v hitparádach, vďaka ktorej je známy medzi poslucháčmi. Mohol tvoriť aj ďalšie skladby, s ktorými však už nezopakoval podobný úspech.
Príklady
Zdroj
Aristogeitón
Aristogeitón môže byť:
Majstrovstvá Ázie v pozemnom hokeji mužov 1989
Majstrovstvá Ázie v pozemnom hokeji mužov 1989 bol v poradí 3. turnaj majstrovstiev Ázie v pozemnom hokeji mužov, ktoré organizuje Ázijská federácia pozemného hokeja (ASHF). Konal sa v dňoch od 20.28. decembra 1989 v Naí Dillí, v Indii, za účasti 7 tímov. Ďalšie 2 družstváSrí Lanka a Thajskosa z turnaja odhlásili. Titul obhájil 🇵🇰, ktorý vo finálovom stretnutí zvíťazil nad domácou 🇮🇳. Počas finálového zápasu zomrel jeden z hráčov Indieasistent kapitána tímu Sujit Kumar.
Tento turnaj slúžil zároveň ako kvalifikácia na Letné olympijské hry 1992, ktoré hostila Barcelona. Kvalifikovalo sa na ne iba víťazné družstvo.
Esteban Ocon
Esteban Ocon (* 17. september 1996, Évreux, Normandia, Francúzsko) je francúzsky pilot Formuly 1 v súčasnosti jazdiaci za tím Alpine. Vo Formule 1 debutoval na Veľkej cene Belgicka v roku 2016, kde nahradil Ria Haryanta v tíme Manor. Ocon je vo vývojovom programe jazdcov Mercedesu. Drží rekord za najviac dokončených pretekov od začiatku kariéry (27). V roku 2019 bol rezervným jazdcom Mercedesu.
Prehľad účastí
* Sezóna prebieha
Formula 1
* Sezóna prebieha
Majstrovstvá Ázie v pozemnom hokeji žien 1985
Majstrovstvá Ázie v pozemnom hokeji žien 1985 bol prvý turnaj majstrovstiev Ázie v pozemnom hokeji žien, ktoré organizuje Ázijská federácia pozemného hokeja (ASHF). Konal sa v dňoch od 20.25. septembra 1985 v Soule, v Kórejskej republike, za účasti 6 tímov. Zápasy sa odohrali na štadióne Hyochang undongjang (Hyochang Stadium). Titul získala domáca 🇰🇷, ktorá sa v jedinej hranej skupine umiestnila pred 🇯🇵 a 🇲🇾.
Black metal
Black metal je extrémna odnož heavy metalu. Medzi obvyklé črty patria rýchle tempá, mimoriadne skreslené gitary, tremolovanie, blast beaty, zlá kvalita zvuku a nekonvenčné štruktúry skladieb.
Majstrovstvá Ázie v pozemnom hokeji žien 1985
Majstrovstvá v roku 1985 boli prvým oficiálnym ženským turnajom, ktorý organizovala ASHF, ale nie prvým turnajom majstrovstiev Ázie. Ten sa konal v roku 1981 v Japonsku a organizovala ho ešte Ázijská dámska asociácia pozemného hokeja (ALHA), ktorá sa v roku 1983 zlúčila do ASHF. Nováčikom oproti prvému turnaju bolo družstvo Thajska.
Black metal
Počas 80. rokov niekoľko thrashmetalových kapiel vytvorilo prototyp black metalu. Táto tzv. „prvá vlna“ obsahovala kapely ako Venom, Bathory, Hellhammer a Celtic Frost. „Druhá vlna“ sa objavila začiatkom 90. rokov, vedená nórskymi skupinami ako Mayhem, Burzum, Darkthrone, Immortal a Emperor. Táto raná nórska blackmetalová scéna rozvinula štýl svojich predchodcov a vytvorila z neho samostatný žáner. Scény inšpirované nórskym black metalom sa objavili po celej Európe a v Severnej Amerike, avšak okrem toho vznikli aj scény bez akejkoľvek spojitosti s tou nórskou.
Pôvodne sa pod pojmom „black metal“ rozumel „satanistický metal“ a zo strany mainstreamovej kultúry sa stretával a stretáva s nepochopením a nepriateľstvom, predovšetkým kvôli mizantropickým a antikresťanským názorom mnohých umelcov. Viacerí priekopníci žánru boli navyše zapojení vo vypaľovaní kostolov a vraždách. Niektorí umelci boli dokonca spájaní s neonacizmom, hoci väčšina blackmetalových fanúšikov a najdôležitejší blackmetaloví interpreti sa stránia nacizmu a bránia sa jeho vplyvu na blackmetalovú subkultúru. Podobne ako punk, blackmetalová komunita sa vo všeobecnosti vyhýba pozornosti stredného prúdu a komerčnému úspechu, a namiesto toho uprednostňuje zotrvávanie v umeleckom podzemí.
Inštrumentálna stránka
Blackmetaloví gitaristi obyčajne obľubujú vysoko posadené gitarové tóny a silné skreslenie. Pri hre na gitare sa značne používa rýchly (nestlmený) tremolo picking. Gitaristi často využívajú nesúzvuk – spoločne so špeciálnymi stupnicami, intervalmi a akordovými progresiami—aby tak vytvorili pocit hrôzy. Nezriedka sa tiež používa tritonus. Gitarové sóla a nízke gitarové ladenia sú veľmi vzácne v black metale.
Na basovej gitare sa len zriedkakedy hrajú samostatné melódie. Nie je nezvyčajné, že basovú gitaru len sotva počuť alebo že len homofonicky sleduje basové linky gitary. Bicie sú obyčajne rýchle a používa sa dvojkopák a/alebo blast beaty.
Blackmetalové piesne sa zväčša nedržia konvenčných štruktúr skladieb a často im chýba jasné rozdelenie na verše a refrény. Namiesto toho mnohé blackmetalové skladby obsahujú rozvláčne a opakované inštrumentálne sekcie.
Spev a texty
Tradičné blackmetalové kapely zvyčajne používajú vysoko posadené a škriekavé vokály pozostávajúce z výkrikov, kričania a vrčania. Tento vokálny štýl bol ovplyvnený spevákom Quorthonon zo skupiny Bathory, a patrí medzi črty, ktorými sa tradičné blackmetalové vokály odlišujú od tých v death metale, kde sa zväčša využíva nízke chrochtanie.
Pôvodne sa pojem black metal používal pre extrémne metalové kapely so satanistickou a antikresťanskou tematikou; v súčasnosti patrí medzi najčastejšie motívy textov odpor voči kresťanstvu a iným organizovaným náboženstvám. Navyše, mnohí interpreti píšu texty, ktoré propagujú ateizmus, antiteizmus, pohanstvo alebo satanizmus. Antikresťanské postoje sekulárnych či pohanských umelcov nezriedka súvisia s christianizáciou krajín, z ktorých pochádzajú. Medzi ďalšie často rozoberané motívy patria depresia, nihilizmus, mizantrópia, smrť a iné temné námety. Avšak medzičasom sa mnohí umelci začali zameriavať na témy ako sú ročné obdobia (predovšetkým zima), príroda, mytológia, folklór, filozofia a fantasy. (Pre ďalšie informácie o blackmetalových textov viď kapitolu ideológia.)
Produkcia
Nízkonákladová produkcia, a s tým súvisiaca nízka kvalita, bola typická pre raných blackmetalových interpretov s obmedzenými rozpočtami; nahrávanie nezriedka prebiehalo priamo v ich domoch či pivniciach. Avšak aj keď existovala možnosť pozdvihnúť kvalitu produkcie, mnoho umelcov sa aj tak rozhodlo nahrávať svoje diela v zlej kvalite. Takto sa rozhodovali kvôli spätosti s undergroundovými koreňmi žánru, a aby dodali hudbe „surovejší“ a „chladnejší“ nádych. Jedným z najlepších príkladov tohto prístupu je album Darkthrone Transilvanian Hunger – skupiny, o ktorej Johnathan Selzer z časopisu Terrorizer vraví, že „reprezentuje prístup black metalu urob si sám“. Nejedni ľudia spätí so scénou tvrdia, že pôvodne nebolo zámerom black metalu upútať na seba veľkú pozornosť. Spevák Gaahl povedal, že v raných časoch žánru „black metal nikdy nemal zámer získať si publikum, existoval čisto pre naše vlastné potešenie“.
Symbolika a živé vystúpenia
Na koncertoch kapely hojne používajú rekvizity a teatrálnosť. Mnohé kapely, ako napríklad Mayhem a Gorgoroth, sú známe kontroverznými predstaveniami, na ktorých sa objavujú zvieracie hlavy nastoknuté na kôl, posmešné ukrižovania, stredoveké zbrane a muzikanti bývajú zmáčaní zvieracou krvou.
Blackmetaloví umelci často vystupujú oblečení v čiernom, s vojenskými topánkami, nábojovými pásmi, s náramkami so špicami a obrátenými krížmi/pentagramami na podporu svojich protikresťanských a protináboženských postojov. Napriek tomu všetkému najvýraznejšou črtou ostáva „corpse paint“ – čierny a biely mejkap (občas zmiešaný s pravou či falošnou krvou), ktorý sa používa na vytvorenie mŕtvolného vzhľadu.
Na začiatku 90. rokov väčšina priekopníckych blackmetalových umelcov používala jednoduché čiernobiele obrázky a písmo na svojich obaloch albumov. Mohlo to byť myslené ako reakcia voči deathmetalovým kapelám, ktoré v tom čase začali používať žiarivo sfarbené obálky albumov. Väčšina undergroundových blackmetalových interpretov sa aj naďalej držala tohto štýlu. Blackmetalové obaly albumov sú v prvom rade obyčajne atmosférické alebo provokatívne; niektoré obsahujú obrázky krajiny, či už skutočnej alebo vyfantazírovanej (napr. Filosofem od Burzum a In the Nightside Eclipse od Emperor), zatiaľ čo iné sú plné násilia, perverznosti, svätokrádeže a obrazoborectva (napr. Fuck Me Jesus od Marduk's a In Sorte Diaboli od Dimmu Borgir).
Prvá vlna
Pod prvou vlnou black metalu rozumieme tie kapely, ktoré počas 80. rokov ovplyvnili sound black metalu a vytvorili prototyp žánru. Zväčša išlo o speedmetalové alebo thrashmetalové kapely.
Pojem „black metal“ zaviedla anglická kapela Venom svojím druhým albumom Black Metal (1982). Aj keď podľa dnešných štandardov išlo skôr o thrash metal než black metal, texty a symbolika albumu sa zameriavali väčšmi na protikresťanskú a satanistickú tematiku než ktokoľvek predtým. Ich hudba bola rýchla, s neuhladenou produkciou a so škriekavými alebo chrochtavými vokálmi. Členovia Venom si osvojili pseudonymy; neskoršie sa táto praktika hojne rozšírila medzi blackmetalovými hudobníkmi.
Ďalšou skupinou, ktorá mala veľký vplyv na rozvoj black metalu, bola švédska skupina Bathory, vedená Thomasom Forsbergom (pod pseudonymom Quorthon). Nielenže bola hudba Bathory temná, rýchla, mimoriadne skreslená, nízkej kvality a s protikresťanskými textami a symbolikou, Quorthon bol navyše aj prvý, kto použil „škriekavé“ vokály, ktoré prispeli k definovaniu black metalu. Týmto štýlom sa kapela vyznačovala na prvých štyroch albumoch: Bathory (1984), The Return of the Darkness and Evil (1985), Under the Sign of the Black Mark (1987) a Blood Fire Death (1988). Albumom Blood Fire Death a dvoma nasledujúcimi albumami Hammerheart a Twilight of the Gods, Bathory ustanovili štýl, ktorý sa stal známy ako Viking metal.
Koniec prvej vlny
Keď vyšiel album Bathory Under the Sign of the Black Mark, bol považovaný za deathmetalovú nahrávku. V piatom čísle svojho fanzinu Slayer Metalion píše, že „tento posledný módny výstrelok v podobe black/satanistických kapiel zdá sa skončil“, v tejto tradícii však pokračuje niekoľko kapiel ako Incubus a Morbid Angel (zo Spojených štátov), Sabbat (z Japonska), Tormentor (z Maďarska) a Sarcófago (z Brazílie).
V dobe pred vznikom Nórskej blackmetalovej scény vydali dôležité nahrávky kapely Root a Master's Hammer (z Československa), Von (zo Spojených štátov), Blasphemy (z Kanady), Rotting Christ (z Grécka) a Samael (zo Švajčiarska).
V severoeurópskych krajinách sa kapely začali hlásiť k odkazu týchto a aj starších kapiel z prvej vlny. Vo Švédsku k nim patrili Marduk, Dissection, Nifelheim a Abruptum. Vo Fínsku vznikla scéna, ktorá miesila black metal s prvkami death metalu a grindcoru; patria do nej skupiny Beherit, Archgoat a Impaled Nazarene. V tomto období sa v Spojených štátoch objavili kapely ako Demoncy a Profanatica. V tej dobe bol medzi fanúšikmi extrémneho metalu populárnejší americký a švédsky death metal.
Druhá vlna
Druhá vlna black metalu odštartovala začiatkom 90. rokov a v jej čele stála Nórska blackmetalová scéna. V rokoch 1990-1994 začalo množstvo nórskych umelcov vystupovať a vydávať nový druh black metalu; patrili sem Mayhem, Thorns, Burzum, Darkthrone, Immortal, Satyricon, Enslaved, Emperor, Dimmu Borgir, Gorgoroth, Ulver a Carpathian Forest. Rozvinuli štýl svojich predchodcov z 80. rokov a vytvorili z neho samostatný žáner, osamostatnený od thrash metalu. Čiastočne má na tom zásluhu druh gitarovej hry, ktorý vyvinul Snorre „Blackthorn“ Ruch zo skupín Stigma Diabolicum a Thorns a Øystein „Euronymous“ Aarseth z Mayhem. Fenriz zo skupiny Darkthrone im túto inováciu pripisuje v mnohých rozhovoroch, ktoré poskytol. Opisuje ju slovami ako „odvodená od Bathory“ a poznamenáva, že „takéto riffy sa v 90. rokoch stali novým kánonom pre množstvo kapiel“. Niektorí členovia nórskych skupín boli zodpovední za hŕbu zločinov a kontroverzií ako bolo vypaľovanie kostolov a vražda. Protikresťanský spôsob myslenia sa v rámci scény stal nutnosťou pre akéhokoľvek umelca, ak chcel spadať pod pojem „black metal“. Ihsahn zo skupiny Emperor verí, že tento trend sa pravdepodobne rozvinul jednoducho z „opozície voči spoločnosti, z odporu voči všetkým normálnym veciam“. Temné námety svojej hudby vizuálne dopĺňali o „corpsepaint“, mŕtvolné líčenie, ktorým sa mnohé kapely snažili odlíšiť od ostatných metalových kapiel tej doby.
Takisto aj v ostatnej Európe začali počas 90. rokov vznikať blackmetalové scény inšpirované nórskou scénou alebo staršími kapelami. Na čele poľskej scény stáli kapely Graveland a Behemoth. Vo Francúzsku sa objavila úzko spätá skupina hudobníkov známa ako „Les Légions Noires“, do ktorej patrili interpreti ako Mütiilation, Vlad Tepes, Belketre a Torgeist. V Spojených štátoch sa v tej dobe objavili kapely ako Black Funeral, Grand Belial's Key a Judas. Významnou anglickou kapelou tej doby boli Cradle of Filth, ktorí vydali tri demá v black/deathmetalovom štýle so symfonickými prvkami, načo nasledoval štúdiový album, ktorý obsahoval na tú dobu nezvyčajný hybrid black a gothic metalu; potom zanechali black metal a stali sa v prvom rade gotickou kapelou, a stali sa jednou z najúspešnejších extrémnych metalových kapiel všetkých čias. O prvom albume kapely The Principle of Evil Made Flesh John Serba z AllMusic napísal: "Principle rozvíril hladinu ranej blackmetalovej scény, dostal Cradle of Filth do povedomia metalistov, ktorí jednak chválili bezočivé pokusy kapely o narušenie blackmetalových konvencií, alebo sa mu na druhej strane posmievali kvôli ‚komercializáciiʻ undergroundového fenoménu hrdého na svoje špinavé dedičstvo [...]“
Helvete a Deathlike Silence
V období mája–júna 1991, Euronymous z Mayhem otvoril nezávislý obchod s hudobnými nahrávkami nazvaný Helvete (nórsky výraz pre 'peklo') v Osle. Často sa tu stretávali hudobníci z Mayhem, Burzum, Emperor a Thorns a stal sa najvýznamnejšou predajňou s blackmetalovými nahrávkami. V suteréne zriadil Euronymous nezávislú nahrávaciu spoločnosť nazvanú Deathlike Silence Productions. S rastúcou popularitou jeho kapely a im podobných získal Euronymousov label úspech v podzemí, a pripisuje sa mu, že podnietil ďalšie spoločnosti, ktoré sa predtým black metalu stránili, že znovu zvážili tento blackmetalový materiál a začali ho vydávať.
Deadova samovražda
8. apríla 1991 spáchal spevák skupiny Mayhem Per Yngve Ohlin, nazývaný Dead, samovraždu, keď bol sám v spoločnom dome kapely. Síce podľa spoluhráčov bol v súkromí Dead čudák a introvert, no na pódiu bol úplne odlišný. Dal si veľmi záležať, aby vypadal ako mŕtvola a počas vystúpení si neváhal mrzačiť ruky.
Britvou si prerezal zápästia a brokovnicou si rozstrieľal hlavu; takto ho našiel gitarista Mayhem Øystein Aarseth, zvaný Euronymous. V liste na rozlúčku sa Dead ospravedlňuje za to, že strieľal vo vnútri a ukončuje ho slovami: „prepáčte všetku tú krv“. Ešte než zavolal políciu, Euronymous údajne išiel do neďalekého obchodu kúpiť fotoaparát, s ktorým si odfotil telo, po tom čo premiestnil niektoré veci. Jedna z týchto fotografií bol neskoršie použitá ako obal polooficiálneho koncertného albumu nazvaného Dawn of the Black Hearts.
Postupne sa začali šíriť reči, že Euronymous zobral niekoľko kúskov Deadovej lebky, aby si z nich nechal urobiť náhrdelník, a uvaril a zjedol dusenú zmes mäsa a zeleniny obsahujúcu niekoľko kúskov jeho mozgu. Reči o varení neskoršie kapela vyvrátila, avšak potvrdila, že tie o výrobe šperkov boli pravdivé. A čo viac, Euronymous tvrdil, že dal tieto šperky muzikantom, ktorí si ich podľa neho zaslúžili. Basgitarista Mayhem Jørn Stubberud, zvaný Necrobutcher, poznamenal, že „ľudia sa začali zaujímať väčšmi o [blackmetalovú] scénu po tom, čo sa Dead zastrelil [...] Podľa mňa to bola práve Deadova samovražda, čo naozaj zmenilo scénu“.
Neskoršie spáchali samovraždu ešte dvaja členovia ranej Nórskej scény: Erik Brødreskift, zvaný Grim (zo skupín Immortal, Borknagar, Gorgoroth) v roku 1999 a Espen Andersen, zvaný Storm, (zo skupiny Strid) roku 2001.
Vypaľovanie kostolov
Hudobníci a prívrženci Nórskej blackmetalovej scény vypálili medzi rokmi 1992 a 1996 viac než 50 kresťanských kostolov. Niektoré z nich boli stovky rokov staré a patrili medzi významné historické pamiatky. Najznámejším príkladom je Drevený kostolík vo Fantofte patriaci medzi prvé obete podpaľačov, ku ktorým podľa polície patril Varg Vikernes z jednočlennej kapely Burzum. Na obálke EP Burzum Aske (nórsky: ‚popol‘) je vyobrazená fotografia tlejúcich ruín dreveného kostolíka vo Fantofte. V máji 1994 bol uznaný vinným za vypálenie kaplnky v Holmenkollene, a kostolov v Skjolde a Åsane. Vikernes a Euronymous údajne kvôli vydaniu albumu Mayhem De Mysteriis Dom Sathanas plánovali vyhodiť do povetria Nidaroskú katedrálu, ktorej fotografia zdobí obal albumu. Euronymova vražda v auguste 1993 (viď nižšie) zhatila tieto plány a oddialila vydanie albumu. Hudobníci Samoth, Faust zo skupiny Emperor a Jørn Inge Tunsberg zo skupiny Hades Almighty boli taktiež odsúdení za vypaľovanie kostolov.
V dnešnej blackmetalovej komunite sa názory na vypaľovanie kostolov rôznia. Gitarista Infernus a bývalý spevák Gaahl zo skupiny Gorgoroth v rozhovoroch vychvaľujú vypaľovanie kostolov. Posledne spomínaný sa vyjadril, že „malo byť toho viacej a aj bude toho viacej“. Naproti tomu, Necrobutcher a Kjetil Manheim zo skupiny Mayhem vypaľovanie kostolov odsúdili; druhý spomínaný vyhlásil, že „išlo vlastne len o ľudí, ktorí chceli byť akceptovaní v rámci vyhranenej skupiny [blackmetalovej scény] ... chceli dosiahnuť určité uznanie a postavenie“.
Euronymova vražda
10. augusta 1993 Varg Vikernes zo skupiny Burzum zavraždil gitaristu Mayhem Øysteina Aarsetha, známeho pod prezývkou Euronymous. Ten deň v noci cestovali Vikernes a Snorre ‚Blackthorn‘ Ruch zo skupiny Thorns z Bergenu do Euronymovho bytu v Osle. Vikernes dobodal Euronyma na smrť. Jeho telo našli mimo jeho bytu s 23 reznými ranami – dve na hlave, päť na krku a 16 na chrbte.
Motív bol nejasný a rôzne fámy vysvetľovali zabitie ako následok mocenského boja, sporu o peniaze na nahrávky Burzum, či ako pokus o „prekonanie“ prípadu pobodania z Lillehammeru rok predtým, ktorý mal na svedomí ďalší blackmetalový hudobník, Bård ‚Faust‘ Eithun. Vikernes tvrdí, že Aarseth ho plánoval umučiť k smrti a nahrať to na videopásku – vylákať ho mal pod zámienkou stretnutia kvôli nepodpísanému kontraktu. Vikernes tvrdí, že v noci keď sa stala vražda mal v úmysle podať Euronymovi podpísaný kontrakt a „poslať ho do p***“, avšak Euronymous ho napadol. Vikernes taktiež tvrdil, že väčšina Euronymových rezných poranení bola spôsobená porozbíjaným sklom, na ktoré dopadol počas zápasu. Faust a iní členovia scény však túto verziu spochybňujú.
Bez ohľadu na okolnosti prípadu bol Vikernes v priebehu niekoľkých dní zatknutý a v máji 1994 bol odsúdený k trestu odňatia slobody po dobu 21 rokov (v Nórsku najvyšší možný trest) za vraždu a štyri prípady podpaľačstva kostolov. Počas čítania rozsudku sa Vikernes usmieval a takto zvečnený sa objavil v spravodajských médiách. V tom istom mesiaci vyšiel album Mayhem De Mysteriis Dom Sathanas, kde hrá na gitaru Euronymous a na basu Vikernes. Ešte než vyšiel album, Euronymova rodina požiadala bubeníka Mayhem, Hellhammera, aby odstránil skladby, kde hrá na basu Vikernes. Hellhammer sa vyjadril, že „myslel som si, že bolo vhodné, aby vrah a obeť boli na tom istom albume. Vymyslel som si teda, že som znova nahral basové linky, avšak nikdy som tak neurobil“. V roku 2003 sa Vikernes nevrátil do väzenia v Tønsberg, kde mal nastúpiť potom čo mu bol povolený krátky „opušťák“. Zanedlho bol zadržaný v ukradnutom aute, v ktorom sa našli rôzne zbrane. V roku 2009 bol Vikernes podmienečne prepustený na slobodu.
Rozpory medzi scénami
Medzi ranou nórskou blackmetalovou a švédskou deathmetalovou scénou existovala silná rivalita. Fenriz a Tchort sa vyjadrili, že nórski blackmetaloví hudobníci mali už „plné zuby celej deathmetalovej scény“, a že „death metal bol veľmi nepopulárny v Osle“ v tej dobe. Euronymous sa niekoľkokrát vyhrážal smrťou niektorým komerčnejším európskym deathmetalovým skupinám. Jedna skupina nórskych blackmetalových fanúšikov dokonca údajne plánovala uniesť a zavraždiť istých švédskych deathmetalových muzikantov.