cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Pleso (Tatry a Nízke Tatry)
Fauna a flóra plies
Väčšina tatranských jazier sa vyznačuje vysokou čírosťou vôd. Napríklad viditeľnosť vo Veľkom Hincovom plese dosahuje do hĺbky 19 metrov, v Czarnym Stawie pod Rysami do hĺbky, v Morskom oku 12 metrov. Na príčine je malý výskyt živých organizmov a planktónu. Nižšie položené plesá sú na vodnú faunu bohatšie, napríklad Päť Spišských plies, Czarny Staw Gąsienicowy a ďalšie plesá v Doline Gąsienicowej, ale aj Smreczyński Staw alebo Toporowe Stawy.
Kým nižšie položené plesá majú bohatú flóru a hojnú faunu, ba v niektorých – Štrbské pleso, Popradské pleso a Morské oko sa vyskytujú ryby, plesá vo vyšších polohách sú chudobné, na vegetáciu a živočíchy sa v nich vyskytujú len skromne. Zaujímavé je, že žijú v nich glaciálne relikty, ktoré sa do nich dostali zo severu v ľadovej dobe. Tak napríklad ráčik žiabronôžka arktická (Branchinecta paludosa) žije v dvoch plesách v kosodrevinovom vegetačnom stupni. U nás vo Furkotskej doline a v Poľsku v Doline Gąsienicowej. Vo Vyšnom Wahlenbergovom plese žije ďalší vzácny živočích, červ Trichodrilus tatrensis. .
Rozmanitý kolorit
Vysoko položené a neprístupné tatranské plesá mávajú rozmanitú farbu. Špecifická farba plies závisí od rozličných látok rozpustených vo vode, vplýva však na ňu i farba okolia, vodná vegetácia alebo farba a hĺbka dna. Zaujímavé je, že farbu plies ovplyvňuje aj počasie. Jasnozelené škvrny na dne prezrádzajú pramene pod vodou, napríklad Zelené pleso, v Červenom plese žijúci mikroorganizmus Cyclopsstrenuus sfarbuje vodu na červeno, Czarny Staw pod Rysami má svoju čiernu farbu od mikroorganizmu Pleurocapsa polonica. Vplyvom absorpcie svetla hlboké jazerá majú čierne odtiene. Keď sa na plesá pozeráme z výšky, možno vidieť rôzne odtiene, závisí to od hĺbky dna. Czerwony Staw Pańszczycki vďačí svojej farbe siniciam Pleurocapsa aurantica, ktoré na hnedočerveno farbia kamene ležiace na jeho dne. Voda tatranských plies je celkom mäkká pre žulové prostredie, zväčša kryštálove čistá.
Teplota plies
Na základe meraní teploty v plesách možno usúdiť, že sú v nich veľmi ostré teplotné prechody medzi jednotlivými vrstvami. Od toho závisia aj životné podmienky pre rôzne druhy živočíchov. Rôznorodosť tepelných vrstiev vody závisí na prírodných pomeroch nad hladinou plies. Niektoré sú zatienené vysokými bralami, iné majú slnečnú polohu, sú vystavené vetrom, alebo viac uzavreté. Teplota vody sa mení podľa ročných období a v malej miere, len na povrchu, podľa denného času. V lete sú vrchné vrstvy teplejšie ako spodné a teplota nadol pomaly klesá. V zime je to naopak.
Meranie, ktoré bolo vykonané 2. augusta 1937 v Morskom oku ukázalo, že vlnami premiešaná trojmetrová horná vrstva vody mala teplotu 12,1 °C. V hĺbke teplota klesla o 1 °C/m, od 10 do  oveľa menej (približne 0,25 °C/m). Od hĺbky až po dno sa ustálila na 4 °C. Teplota hladiny plies kolíše. Napríklad v Toporowom Stawe Niżnom sa pohybuje od 10,5 °C do 21,5 °C, v Morskom oku od 9,4 °C do 21,5 °C, v Czarnym Stawe pod Rysami od 7 °C do 11,5 °C.
Ľadová pokrývka
Čím vyššie sú položené, tým dlhší čas sú pokryté ľadovou vrstvou. Najvyššie položené Modré pleso niekedy vôbec nerozmrzne alebo len na krátky čas. Tiež veľmi záleží na rozmeroch plesa, na tom či je zatienené i na jeho polohe. Na nezatienených južne položených plesách sa ľadová prikrývka rozpúšťa rýchlejšie. Morské oko zamŕza v novembri a roztápa sa v máji – júli. Zadni Staw Gąsienicowy zamŕza v septembri – októbri, rozmŕza v júli – auguste.
Samotný proces roztápania sa ľadu napríklad v neveľkom, ale vysoko položenom Zadnim Stawe Gąsienicowom trvá 5 – 9 týždňov, ale v podstatne nižšie položenom Toporowym Stawie Wyżnim 2 – 3 týždne. Tatranské vysokohorské plesá pokrýva veľmi hrubá vrstva ľadu. Na konci zimy dosahuje približne. Rekordná hrúbka ( bola zaznamenaná na Zadnim Stawie v Dolinie Pięciu Stawów Polskich. Hrúbka ľadu v plesách závisí od každoročne meniacich sa prírodných podmienok. Napríklad v zime roku 19501951 Morské oko zamrzlo iba v januári a rozmrzlo už v marci.
Rekordéri
Spomedzi nevysychajúcich stálych plies je najnižšie položené Pleso pod Zverovkou a najvyššie je Modré pleso. Obidve plesá sú na slovenskej strane Vysokých Tatier. V poľských Tatrách najnižšie položené pleso je Toporowy Staw Niżni a najvyšším je Zadni Mnichowy Stawek.
V porovnaní s ostatnými poľskými jazerami, plocha tatranských je neveľká, niektoré charakterizuje veľká hĺbka, nížinné jazerá sú oproti tatranským plytšie. Najväčšie tatranské plesá sú na poľskej strane Tatier. Sú to:
Niektoré pramene udávajú, že najväčšie pleso je Wielki Staw Polski. Najhlbším v Tatrách je Wielki Staw Polski. Je tretím najhlbším jazerom v Poľsku. Na území Tatier je osem jazier, ktoré majú väčšiu plochu ako (z nich päť je v poľských Tatrách), 49 jazier je väčších ako, z nich 11 je na poľskej strane. Najpočetnejšou skupinou plies v Tatrách sú plesá vo Veľkej Studenej doline.
Jazerá majú väčšinou zaoblený tvar a nízke brehy. Niektoré majú malé ostrovčeky. Vytvorili ich sutinové zosuvy (Zmrzlé pleso, Vyšné Bielovodské Žabie pleso). Brehy plies väčšinou strmo klesajú ku dnu, ktoré býva zvyčajne ploché.
Niektoré plesá úplne zanikli. Stalo sa to zasypaním a sčapovaním Lievikovému plesu pod Lomnickým štítom v poslednej štvrtine 19. storočia, zmenšuje sa Dlhé pleso, mohutná lavína z Javorového štítu na jar roku 1940 zasypala tri štvrtiny Malého Žabie Javorového plesa, sčapovaním znížilo svoju hladinu Zelené pleso, Štrbské pleso, takmer úplne sa sčapovalo Kvetnicové pliesko, ktoré z hľadiska botanického je jedno z najzaujímavejších terénov vo Vysokých Tatrách.
Mohutné prúdy Studeného potoka prelomili už v dávnych časoch morénovú hrádzu bývalého asi najväčšieho tatranského plesa v Studenej doline po ktorom zostala asi 60-hektárová panva Christlovej s rašeliniskami a nimi pretekajúcim Studeným potokom. Šesť už úplne zrašelinovatelých, sčapovaných plies je v okolí Štrbského plesa. Nižšie položených plesách zanikajú vplyvom vegetácie, napríklad Slepé pleso). Vinou stavebných aktivít začalo vysychať Skalnaté pleso. Na poľskej strane Tatier napríklad vyschol Lejkowy Staw. Ďalšia možnosť je pri morénových plesách porušenie tesnosti hradiacej morény (príklad v minulosti).
Najväčšie plesá Západných Tatier
thumb|Druhé a tretie Roháčske pleso
História vedeckých bádaní
Dobrým znalcom Tatier bol Dávid Fröhlich, ktorý vo svojom spise Viatorium z roku 1664 uvádza podľa mena len sedem plies, Popradské pleso, (Rybie (dnešné Morské oko), Kolové pleso, Lievikové pleso, Zelené pleso, „Studenovodské“ (nevedno ktoré) a nejaké „Stampsee“ (nemožno ho identifikovať). Juraj Buchholtz st., ktorý bol na tie časy dobrým znalcom Tatier, v diele Das weit und breiterschollene Zipser Schnee-Gebürh z roku 1719, menuje až 16 plies podľa mena a spomína ďalších 28 bez mena. V roku 1806 hĺbku Czarnego Stawu pod Rysami zmeral Stanisław Staszic. Prvé osobitné pojednanie o tatranských plesách napísal Jakub Meltzer. Uverejnené bolo v Čaplovičovom topografickom zborníku roku 1821. Na mapu sa dostali plesá po prvý raz v roku 1715.
Názov „pleso“ sa po prvý raz objavil v literatúre v roku 1736, a to v spise Notitia Hungariae novae historico–geographica zásluhou Mateja Bela, keď spomína „Rybie pleso“. Tatranské plesá boli dlho nepreskúmané, opradené tajomstvami. V roku 1813 švédsky botanik Göran Wahlenberg prvý systematicky skúmal rastlinstvo celých Tatier. Vo svojej knihe Flora Carpathorum principalium z roku 1814 sa zmieňuje o niekoľkých morských okách („oculis maris“) tatranských. Sústavný a podrobnejší prieskum jazier sa začal v roku 1875.
Uhorský karpatský spolok a poľské Towarzystwo Tatrzańskie začali im venovať väčšiu pozornosť. Ludwik Zejszner roku 1849 premeral a zverejnil prvé vierohodné údaje Morského oka. Systematicky ako prvý začal merať ich hĺbku v roku 1875 viedenský prírodovedec a vysokoškolský pedagóg maďarského pôvodu Dezső Dénes. Na Nižnom Temnosmrečinskom plese zistil najväčšiu hĺbku. Aj on pre plesá používal nemecké a maďarské označenie „morské oká“, i keď vedel, že nie sú spojené s morom. Zmeral hĺbku a plochu Štrbského a Popradského plesa. O výskum plies v Doline Pięciu Stawów Polskich sa zaslúžil v rokoch 18781880 Eugeniusz Klemens Dziewulski. Prvé merania teploty vody v plesách v rôznych hĺbkach urobil v roku 1876 Leopold Świerz (pokračoval aj v neskorších rokoch), v rokoch 1890 a 1893 Ludwik Birkenmajer systematicky skúmal termiku tatranských plies počas rôznych ročných období (1600 meraní).
Na konci 19. storočia sa vedci systematicky začali venovať výskumu flóry a fauny tatranských plies. Medzi prvými sa zoologickému výskumu venoval Antoni Wierzejski, ktorý v roku 1882 našiel v Dwoistom Stawe Gąsienicowom žiabronôžku arktickú (Branchinecta paludosa). V tom istom roku urobil prvú chemickú analýzu vôd (Karol Olszewski). V roku 1909 Ludomir Sawicki spolu s Stanisławom Minkiewiczom podrobne preskúmali (tepelné pomery a farbu vody) 15 jazier na obidvoch stranách Tatier odobrali vzorky vody na biologické testy. Významným tatranským limnológom bol Alfred Lityński. Jeho vedecké výskumy sa zamerali na faunu, termiku. O zaľadnení Tatier a s tým súvisiacim vznikom plies písal v diele Die Hohe Tatra zur Eiszait v roku 1923 glaciológ J.Partsch. E. Romer sa v roku 1929 v diele Epoka Lodowa w Tatrach zaoberá okrem iného tiež tatranskými plesami. K.A.Sedlmeyer, J.Schaffer a F. Stummer v rokoch 1928 – 29 preskúmali rad tatranských plies, mapoval, merali ich hĺbku a tvar dna, opravili nesprávne údaje skorších výskumníkov, najmä o rozlohe jazier, vypracovali rad profilov dien a hipsografických kriviek. Výskumy opísali v dielach Atlas der Seen der Hohen Tatra a Die Formen der Seebecken der Hohen Tatra, ktoré boli vydané v rokoch 1929 a 1930. Boli aj ďalší výskumníci, ktorí sa venovali tatranským plesám.
V tomto čase vo výskumoch pokračujú vedci Výskumnej stanice a Múzea TANAPu v Tatranskej Lomnici a na poľskej strane výskumníci TANAPu.
Názvy plies
Najviac plies je pomenovaných podľa farby: Biele, Sivé, Žlté, Čierne, Červené, Modré, Zelené, ale ich názvy nie sú vždy v súlade s ich skutočným zafarbením. Iné plesá dostali názvy od susedných štítov, veží, výšin, dolín, obcí: Batizovské, Ťažké, Furkotské, Hincovo, Velické, Strelecké, Krivánske, Štrbské, Popradské pleso atď. Iné majú mená zvierat: Dračie, Žabie, Rybie, Kozie, Capie. Niektoré podľa osobných mien: Wahlenbergove, Rumanovo, Sontagovo, Sobkow, Stasziców. Podľa tepelných pomerov: Studené, Zamrznuté, Ľadové, Lodowy Stawek atď. Podľa podoby: Dlhé, Okrúhle, Trojrohé.... Podľa rastlín: Litvorové, Temnosmrečinské..... Podľa rozličných vlastností: Pusté, Skalnaté, Tiché..... Podľa rozmerov: Malé pliesko, Mały Staw, Wielki Staw.... Podľa polohy: Zadni a Przedni Staw.....atď.
Jean-Marie Lehn
Jean-Marie Lehn (* 30. september 1939, Rosheim, Francúzsko) je francúzsky chemik.
Po otcovi organistovi zdedil lásku k hudbe a popri chémii sa od mladosti zaujímal aj o humanitné odbory.
Vyštudoval univerzitu v Štrasburgu, kde získal aj doktorát. V roku 1965 sa oženil so Sylviou Lederer, majú dvoch synov. Po ročnom pobyte na Harvarde sa vrátil v roku 1996 učiť do Štrasburgu. Od roku 1980 do roku 2010 bol profesorom na Collège de France.
V roku 1987 získal Nobelovu cenu spolu s D. J. Cramom a Ch. J. Pedersenom za objav syntetických makrocyklických látok so selektívnymi vlastnosťami pre väzbu iónov a molekúl.
Ľudovít Benický (radca)
Ľudovít Benický (🇭🇺; * ?† 1835, Budín) bol radca Uhorskej dvorskej kancelárie. Je autorom historicko-geografického spisu Historisch-topographische Beschreibung des Ribarer oder Szliacser Baades im Sooler Comitate (1824), ktorý sa zachoval v rukopise.
Carisey
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Épernon
Épernon je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Eure-et-Loir, v regióne Centre-Val de Loire.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Vojenská kancelária prezidenta Slovenskej republiky
Vojenská kancelária prezidenta Slovenskej republiky zabezpečuje úlohy súvisiace s úlohou prezidenta Slovenskej republiky ako hlavného veliteľa Ozbrojených síl Slovenskej republiky. Podieľa sa aj na iných úkonoch súvisiacich s výkonom ústavných právomocí prezidenta. Podradenou jednotkou Vojenskej kancelárie je Čestná stráž prezidenta SR.
Náčelník Vojenskej kancelárie prezidenta
Náčelníkom kancelárie je od roku 2023 brig. gen. Ladislav Dovhun. Náčelník Vojenskej kancelárie prezidenta sa zúčastňuje rokovaní Bezpečnostnej rady SR. Náčelníka menuje prezident, ktorému sa náčelník zodpovedá za výkon funkcie.
Prvá stavebná sporiteľňa
Prvú stavebnú sporiteľňu, a. s. založili tri renomované európske bankové domy: Slovenská štátna sporiteľňa, š. p. ú. - v súčasnosti pôsobí pod názvom Slovenská sporiteľňa, a. s., nemecká Bausparkasse Schwäbisch Hall AG a rakúska Raiffeisen Bausparkassen Managementservice und Beteiligungsges.m.b.H. - v súčasnosti pôsobí pod názvom Raiffeisen Bausparkassen Holding GmbH. Vďaka nim sa do strednej a východnej Európy dostalo stavebné sporenie, ktoré sa tu zakrátko udomácnilo. Dokázalo tak, že je jedným z najefektívnejších nástrojov financovania bytovej výstavby nielen vo vyspelých západoeurópskych ekonomikách. Prvým oficiálnym dňom, počas ktorého začala Prvá stavebná sporiteľňa, a. s., vykonávať svoju činnosť, bol 16. november 1992.
Prvá stavebná sporiteľňa, a. s., bola prvou špecializovanou bankou tohto druhu v strednej a východnej Európe. Poskytuje výhodné sporenie so štátnou prémiou a úrokmi. Exkluzívnou ponukou je špeciálne sporenie pre deti s extra istotou a online Sporenie Lišiak. Popri výhodnom zhodnocovaní finančných prostriedkov ponúka aj niekoľko typov úverov, napr. na kúpu, výstavbu alebo obnovu bývania, ale aj na vybavenie domácnosti. Na financovanie opráv a rekonštrukciu bytových domov slúži špeciálny program určený pre spoločenstvá vlastníkov bytov a nebytových priestorov, bytové družstvá a iných správcov bytových objektov. Pre UNIQA poisťovňu, a.s., sprostredkuvávame niekoľko druhov výhodných poistení (napr. bytu, domu či domácnosti, kapitálové životné poistenie ale aj poistenie úveru).
Prvá stavebná sporiteľňa (od r. 1992):
PSS, a. s., si dlhodobo udržiava 73 % podiel na trhu stavebného sporenia.
Spišská nemecká strana
Spišská nemecká strana (nemecky Zipser deutsche Partei) bola regionálna politická strana Karpatských Nemcov na Slovensku, hlavne na historickom území Spiša, v období medzivojnového Československa.
Charakteristika
vľavo|náhľad|145x145bod|Andor Nitsch, poslanec a najvýznamnejší predstaviteľ strany Išlo o menšiu politickú stranu, ktorá, ako už vyplývalo z jej názvu, sa sústreďovala na zastupovanie záujmov Karpatských Nemcov na Slovensku. Podobne ako maďarské politické strany mala odmietavý postoj k vzniknutej Československej republike. Jej politika bola promaďarská a zakladala na veľkouhorských pozíciách. Počas celej svojej histórie pôsobila ako autonómna súčasť maďarských politických strán – spočiatku Krajinskej kresťansko-socialistickej strany a od roku 1925 Maďarskej národnej strany. Jej členskú základňu tvorili obyvatelia nemeckej národnosti a spišskonemecká inteligencia.
Z programového hľadiska sa strana zameriavala na presadzovanie požiadaviek Spišských Nemcov, ktorí daný región obývali vyše 800 rokov. Obce, kde prevažovalo nemecké obyvateľstvo, požadovala spojiť do jedného politického okresu a na danom území zabezpečiť pomerne rozsiahlu autonómiu (administratívnu, hospodársku, kultúrnu a školskú). Najmä v oblasti školstva strana presadzovala vznik, resp. obnovu nemeckých škôl na Spiši, otvorenie nemeckých odborných škôl pre potreby poľnohospodárstva a lesného priemyslu. Veľkú pozornosť strana venovala aj rozvoju cestovného ruchu.
Censy
Censy je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Yonne, v regióne Burgundsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Regulácia kvality
Regulácia kvality alebo regulácia akosti môže byť:
Vojtech Danko
Vojtech Danko (* 6. september 1919, Ladomerská Vieska† 25. december 1991, Bad Wörishofen) bol slovenský vojenský dôstojník a technik, účastník Slovenského národného povstania.
Život
Narodil sa 6. septembra 1919 v Ladomerskej Vieske v rodine Gabriela Danka a jeho manželky Augusty, rod. Urblíkovej. Vyštudoval gymnázium a v roku 1943 úspešne ukončil štúdium na vojenskej akadémii. Od roku 1943 tak pôsobil ako vojenský dôstojník v Slovenskej armáde, spočiatku v hodnosti poručíka a od roku 1944 v hodnosti nadporučíka. Zapojil sa do domáceho odboja a Slovenského národného povstania (15. augusta 1944 prešiel k partizánom v Sklabini). Vo februári až septembri 1945 pôsobil v radoch Československej armády. Za svoje zásluhy bol vyznamenaný Československým vojnovým krížom 1939. Po roku 1945 pracoval ako notár v Detve.
Po februárovom prevrate bol perzekvovaný komunistickým režimom. V rokoch 19481949 bol väznený až napokon v roku 1949 emigroval do Západného Nemecka, kde v 50. rokoch pôsobil ako veliteľ slovenských strážnych oddielov pri United States Army, Europe. V Nemecku absolvoval štúdium na technickej škole a následne odišiel do Spojených štátov, kde pôsobil ako technický odborník. Po návrate do Nemecka pracoval v spoločnosti Siemens v Mníchove. Pôsobil tiež ako administrátor slovenského časopisu Horizont vydávaného v Zürichu. Po odchode do penzie žil v Bad Wörishofene, kde zomrel 25. decembra 1991.
Kapsička pastierska
Charakteristika
Kapsička pastierska je jednoročná alebo dvojročná rastlina. Rozkonárená alebo rovná, 10-30 cm vysoká byľ vyrastá z prízemnej ružice perovito delených listov. Listy sú sediace a kopijovité. Malé viacpočetné kvety bielej farby sú v riedkych strapcoch navrchu stonky. Plochý plod - šešuľka - obsahujúci niekoľko semien tvarom pripomína kapsu, ktoré kedysi nosievali pastieri. Kvitne od marca do novembra.
Výskyt
Táto burina sa vyskytuje po celom svete od nížin až po horské oblasti, nevyskytuje sa iba napríklad v odľahlých novovzniknutých ostrovoch. Rastie najmä pri cestách, na medziach, úhoroch, rumoviskách a lúkach.
Využitie
Používa sa na zastavenie vnútorného krvácania (zvy­šuje zrážavosť krvi), na zastavenie krvácania z nosa, pri hemoroidoch, na rany, ekzémy a pri chorobách močových orgánov. V minulosti sa používala aj na zastavenie krvácania pri pôrode či otvorených ranách. Je mierne jedovatá, preto sa jej nemôže vnútorne užívať veľké množstvo.
Épeautrolles
Épeautrolles je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Eure-et-Loir, v regióne Centre-Val de Loire.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zoznam kardinálov vymenovaných pápežom Františkom
Pápež František počas svojho doterajšieho pontifikátu vymenoval v deviatich konzistóriách 142 kardinálov. Z okolitých krajín boli dosiaľ vymenovaní len dvaja kardináli Konrad Krajewski a Grzegorz Ryś z Poľska a kanadský kňaz pochádzajúci z Československa Michael Czerny.
Cérilly (Yonne)
Cérilly je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Yonne, v regióne Burgundsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Ermenonville-la-Grande
Ermenonville-la-Grande je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Eure-et-Loir, v regióne Centre-Val de Loire.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Žďárské vrchy
náhľad|Centrálna oblasť Žďárských vrchov náhľad|Pohľad na Žďárské vrchy od obce Rosička Žďárské vrchy sú vrchovina na rozhraní Čiech a Moravy, ide o geomorfologický podcelok Českomoravskej vrchoviny. Približne 60 % územia je zalesnených. To je jeden z dôvodov, prečo tu v roku 1970 bola zriadená CHKO. Územím prechádza hranica európskeho rozvodia Labe – Dunaj. Z hornín prevládajú kryštalické bridlice, ktorými miestami prenikajú rulové veže. V starších štvrtohorách, v pleistocéne, na Žďárské vrchy pôsobila vplyvom mrazu denudácia, ktorá rozrušila granitový povrch a vytvorila kamenné moria. Odolnejšie miesta denudáciu prečkali a dodnes zostali rôzne skalné útvary napríklad Čtyři palice, Dráteníčky, Zkamenělý zámek alebo najvyšší vrchol Žďárských vrchov, Devět skal, čo je skutočne skupina deviatich skál, tvoriacich malé skalné mesto. Vrchol bol upravený tak, aby poslúžil ako vyhliadka. Okolité stromy ho však prerástli.
Klíma tejto oblasti patrí medzi najdrsnejšie v Česku, pretože je toto nevysoké pohorie vystavené severozápadným vetrom z Polabí.
Dejiny
Najvýznamnejšou pamiatkou je pútnický kostol svätého Jána Nepomuckého na Zelenej hore pri Žďári nad Sázavou.
Chránená krajinná oblasť
Chránená krajinná oblasť Žďárské vrchy bola slávnostne vyhlásená 25. mája 1970 prezidentom Ludvíkom Svobodom. Ako pramenná oblasť niekoľkých českých a moravských riek a ako oblasť s početnými rybničnými sústavami bolo územie CHKO vyhlásené za chránenú oblasť prirodzenej akumulácie vôd.
Z rozlohy CHKO zaberajú 46 % lesy (v centrálnej časti územia) a 44 % tvorí poľnohospodárska pôda. Poslaním chránenej krajinnej oblasti je zachovanie harmonicky vyváženej kultúrnej krajiny s významným zastúpením prirodzených ekosystémov.
Významné vrcholy
Zoznam najvyšších vrchov, ktoré majú viac ako :
Významné mestá a obce
Žďárské vrchy (aj rovnomenná CHKO) sa nachádzajú prevážne v okrese Žďár nad Sázavou, čiastočne potom v okresoch Havlíčkův Brod, Chrudim a Svitavy. Najvýznamnejšie:
Rieky a rybníky
Žďárskými vrchmi prechádza hlavné európske rozvodie Čierneho a Severného mora. Pramení tu niekoľko riek – Svratka, Sázava, Oslava, Doubrava a Chrudimka. V pramennej oblasti Sázavy a Doubravy sa nachádzajú rybníky Velké Dářko (najväčší rybník na vysočine) a Malé Dářko, rieka Oslava pramení v rybníkoch Matějovskom a Babíne a následne preteká Veselským rybníkom. Najvyššie položené sú na Vysočine rybníky Sykovec a Medlov.
Maov kult osobnosti
náhľad|Obraz Mao Ce-tunga na námestí Brány nebeského pokoja Maov kult osobnosti bol dôležitou súčasťou politiky Mao Ce-tunga od roku 1945 až do jeho smrti v 1976. Médiá, propaganda a Červená knižka vyzdvihli jeho osobu do výšky hrdinu, poloboha, ktorý prinesie blahobyt a komunizmus do Číny.
Jeho meno sa stalo známym počas Dlhého pochodu, jeho moc sa skonsolidovala v rámci Komunistickej strany. Počas jeho pobytu v Jen-anu sa mohol venovať tvorbe písaniu prác, ktoré sa neskôr preslávili ako Mao Ce-tungove myšlienky alebo maoizmus. Tvorili základ na marxizmus-leninizmus prispôsobené čínskym podmienkam.
Situácia v KSSZ
Po troch rokoch smrti Stalina, prvý tajomník ÚV KSSZ, Nikita Sergejevič Chruščov, predviedol svoj prejav v uzavretej spoločnosti na XX. zjazde Komunistickej strany Sovietskeho zväzu. Odhalil zločiny bývalého vodcu a vyzýval stranu na odstránenie kultu osobnosti.
Mao Ce-tung s Odborom propagácie Komunistickej strany Číny a viacerými členmi strany spolupracovali na odstránení otázok okolo prejavu, vydali a preložili viac článkov o udalosti. Z týchto spisov vyplývalo, že Čína sa nepotrebuje zaoberať kultom osobnosti.
Táto udalosť značne ovplyvnila Mao Ce-tunga a celú stranu, potom dávali väčší pozor na dôležité detaily, ako výber a distribúcia portrétov a sloganov Maa, kontrola ilegálnej tlače a zákaz šírenia stranou neschválených plagátov a obrazov.
Veľká proletárska kultúrna revolúcia
Počas kultúrnej revolúcie popularita kultu osobnosti prevýšila všetky očakávania. Každá domácnosť mala portrét vodcu, čítali a učili sa naspamäť jeho spisy Citáty predsedu Maa a obyvatelia nosili odznaky. Odznaky neboli výtvorom kultúrnej revolúcie, ale vtedy sa rozšírili medzi ľuďmi najviac. Boli vyrobené z rôznych materiálov, zvyčajne v strede bola tvár Mao Ce-tunga a okolo neho rôzne slogany, prírodná scenéria.
Po smrti Mao Ce-tunga
Po jeho smrti 9. septembra 1976 si viacerí mysleli, že jeho osoba bude „prehlásená za boha“. Po návrate Teng Siao-pchinga bolo jeho postavenie „degradované na úroveň starých revolucionárov“, jeho moc už nebola taká veľká ako počas jeho života. Komunistická strana Číny sa rozhodla, že časom zníži počet vystavených portrétov.
Na konci 80. rokoch sa oživil kult osobnosti Mao Ce-tunga. Ľudia začali kupovať nielen jeho knihy, memoáre, vybrané eseje, ale aj tričká, obrazy, kalendáre s jeho obrazom. Študenti na vysokých školách si vypožičali všetku literatúru ohľadom Veľkého kormidelníka, spravili výlety do Mauzólea Mao Ce-tunga, kupovali odznaky s jeho podobizňou.
Ružinovská poliklinika
náhľad|Vľavo poliklinika, vpravo [[Univerzitná nemocnica Bratislava – Nemocnica Ružinov|Nemocnica Ružinov.]] náhľad|Trojrozmerný počítačový model budovy polikliniky. Ružinovská poliklinika, a.s. (obchodné meno v rokoch 20042005 Poliklinika Ružinov, akciová spoločnosť, v rokoch 20052006 Ružinovská poliklinika, akciová spoločnosť ) je akciová spoločnosť prevádzkujúca polikliniku na Ružinovskej ulici 10 v mestskej časti Ružinov v meste Bratislava, ktorá poskytuje ambulantnú zdravotnú starostlivosť na základe rozhodnutia Bratislavského samosprávneho kraja zo dňa 17. marca 2008 číslo 100815/2008-ZDR/4 na poskytovanie zdravotnej starostlivosti o neštátnom zdravotníckom zariadení.
Nachádza sa tu lekárska služba prvej pomoci pre dospelých.
Monastier Ostrog
Monastier Ostrog alebo Kláštor Ostrog je pravoslávny monastier Srbskej pravoslávnej cirkvi v Čiernej Hore nachádzajúci sa medzi mestami Danilovgrad a Nikšić. Je najvýznamnejším pútnickým miestom v Čiernej Hore, a je navštevovaný kresťanmi i moslimami. Oficiálne bol založený v 17. storočí metropolitom Vasilijom Ostroškým (svätý Bazil z Ostrogu), no je pravdepodobné, že tu mnísi sídlili už skôr. Dnešnú podobu získal po rekonštrukcii v 20. storočí. Kláštorný komplex sa skladá z dvoch častí - vyššie položeného Horného kláštora a väčšieho, nižšie položeného Dolného kláštora. Horný monastier je sčasti vytesaný do hory vypínajúcej sa nad bjelopavlićským údolím rieky Zety. Obsahuje dva chrámy (prvý chrám je zasvätený Vstupu presvätej Bohorodičky do chrámu, druhý Svätému Krížu). Okrem relikvií miestneho patróna svätého Vasilija Ostroškého sa v monastieri nachádza niekoľko fresiek od srbského umelca Zografa Radula. Dolný monastier leží na svahoch pohoria asi tri kilometre od Horného kláštora. Je väčší a zoskupený okolo Chrámu Najsvätej Trojice. Nachádza sa v ňom aj moderný konak poskytujúci ubytovanie pre turistov a nový kostol zasvätený mučeníkovi Stankovi. K obom kláštorom sa dá dostať peši aj autom.
História
Horný kláštor založil v roku v 60. rokoch 17. storočia hercegovinský zachlumský biskup Vasilije Ostroški (Svätý Bazil z Ostrogu, Vasilije Jovanović), ktorý v ňom v roku 1671 zomrel. Pôvodne sa mal kláštor nachádzať nad dedinou Zagorak, no podľa legendy mal Bazil pod vplyvom mystického zážitku rozhodnúť o jeho premiestnení k útesu, kde v jaskyniach založil Kostol predstavenia Najsvätejšej Matky Božej, kaplnku a obývacie priestory. Mníšska komunita na čele s pustovníkom Izaiášom z Onogošta však v ostrogských jaskyniach zrejme pôsobila už pred tým.
Dátum vzniku Dolného kláštora nie je presne známy. Podľa legendy sa na mieste jeho súčasnej polohy nachádzala obec, v ktorej svätý Bazil postavil malý domček na spracovanie pšenice a bývanie mladých mníchov. Už v tomto období stál neďaleko Kostol svätého Juraja, ktorý bol podľa cirkevnej tradície postavený už v dobe srbského kráľa Štefana Uroša II. Milutina Nemanjića. Počas tureckej éry bol niekoľkokrát zbúraný a znovu prestavaný. V roku 1770 bol výrazne poškodený a definitívne sa zrútil kvôli zosuvu pôdy v roku 1895. Dodnes existujú vedľa starého kláštorného cintorína pozostatky jeho múrov. Nový kláštorný kostol bol zasvätený Najsvätejšej Trojici a bol postavený v roku 1820 archimandritom Josifom Pavićevićom z Ostrogu. V roku 2004 bol na náhornej plošine nad dolným kláštorom vystavaný nový kostol zasvätený miestnemu mučeníkovi Stankovi, ktorý bol v mladom veku popravený Turkami. V chráme sú uložené aj pozostatky plukovníka Baja Stanišića a 25 četnikov, ktorí v októbri 1943 v kláštore zahynuli počas boja s komunistickými partizánmi.
V roku 1995 bol kláštorom pri meste Nikšić založený Skit Jovan Do. Hlavný kostol zasvätený Jánovi Krstiteľovi bol vysvätený v roku 2000, okrem neho k pustovni prislúchajú aj dve menšie kaplnky. V rokoch 20132014 kláštor prešiel čiastočnou rekonštrukciou.
Sejko Stančev Daskalov
Sejko Stančev Daskalov (🇧🇬; * 26. február 1919, Pobit Kamak† 13. február 1945, Orovnica) bol bulharský študent medicíny, partizán, účastník domáceho druhého česko-slovenského odboja a Slovenského národného povstania.
Od roku 1940 študoval medicínu na Lekárskej fakulte Slovenskej univerzity v Bratislave. Bol členom ilegálneho marxistického krúžku v Bulharskom všeobecnom národnom študentskom zväze. Pridal sa k partizánskemu internacionálnemu oddielu kpt. Jozefa Mičudíka, ktorý sa včlenil do Nitrianskej partizánskej brigády ako 3. oddiel (prápor). Daskalov u partizánov slúžil ako zdravotník. Zomrel 13. februára 1945 pri obci Orovnica počas pokusu Nitrianskej partizánskej brigády prebiť sa cez frontovú líniu z obkľúčenia. Akcia bola úspešná, ale jednotka utrpela ťažké straty – v nepriateľskej paľbe a rozvodnenom Hrone zahynulo 50 až 80 mužov, vrátane viacerých bulharských partizánov.
Ermenonville-la-Petite
Ermenonville-la-Petite je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Eure-et-Loir, v regióne Centre-Val de Loire.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Biatlon na Zimných olympijských hrách 2010 – Preteky s hromadným štartom mužov na 15 km
Preteky s hromadným štartom mužov na 15 kilometrov bola jedna z 5 mužských biatlonových disciplín na Zimných olympijských hrách 2010 vo Vancouvri. Súťažilo sa v stredisku Whistler Olympic Park nachádzajúcom sa vo Whistleri dňa 21. februára. S náskokom 10,5 sekundy vyhral Rus Jevgenij Usťugov pred Francúzom Martinom Fourcadeom. Tretí skončil prekvapujúco slovenský reprezentant Pavol Hurajt so stratou 16,6 sekundy na víťaza.
Open Handset Alliance
Open Handset Alliance je zoskupenie výrobcov mobilných telefónov, telekomunikačných operátorov a technologických firiem, ktoré stojí za vývojom operačného systému Android pre smartphone.
Biatlon na Zimných olympijských hrách 2010 – Preteky s hromadným štartom mužov na 15 km
Slovensko nemalo v súťaži ďalšie zástupenie.
British Academy Film Awards
British Academy Film Award, označovaná aj ako cena BAFTA (angl. BAFTA Award) je filmová cena udeľovaná každý rok Britskou akadémiou filmového a televízneho umenia. Ide o náprotivok amerického Oscara.
Euforión
Euforión (Euforión) môže byť:
British Academy Film Awards
Každoročná ceremónia sa pôvodne konala v apríli alebo máji, ale od roku 2002 sa koná už vo februári, aby predstihla Oscary. Ocenenie môžu získať filmy zo všetkých krajín, existujú ale kategórie Najlepší britský film, Najlepší debut britského scenáristu, producenta a režiséra. Okrem nich sú len pre britských tvorcov určené aj kategórie Krátky film a Krátka animácia. Od roku 2000 sa ceremoniál koná v Royal Opera House, predtým sa odohrával v kine Odeon na londýnskom Leicester Square.
Escorpain
Escorpain je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Eure-et-Loir, v regióne Centre-Val de Loire.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Fontána pre Zuzanu 2 (album)
Fontána pre Zuzanu 2 je názov soundtracku k rovnomennému filmu Dušana Rapoša z roku 1993. Album v tom istom roku ako vyšiel do kín film dalo na hudobný trh vydavateľstvo Tommü Records.
Na albume Fontána pre Zuzanu 2 je dvanásť originálnych piesní, ktoré okrem Pavla Haberu naspievali: Ibrahim Maiga, Lucie Bílá, Szidi Tobias a Jožo Ráž. Piesne otextoval Boris Filan a hudbu k nim zložili na polovicu, po šiestich skladbách Vašo Patejdl a Pavol Habera. Na konci albumu je trinásta nahrávka, coververzia úvodnej piesni albumu, „Niekto ma musí mať rád“, ktorá bola produkovaná pre rádiá.
Zoznam miest v Srbsku
náhľad|Mapa Srbska Toto je zoznam miest v Srbsku, vrátane Vojvodiny a Kosova, s viac ako 30 000 obyvateľmi.
Fains-la-Folie
Fains-la-Folie je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Eure-et-Loir, v regióne Centre-Val de Loire.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Ryan Martin Bradshaw
Ryan Martin Bradshaw (* 29. november 2006, Hainburg an der Donau) je slovensko-austrálsky detský hudobný virtuóz a klavirista. Od februára 2021 je prvým rezidenčným sólistom Symfonického orchestra Slovenského rozhlasu (SOSR). Je víťazom viacerých detských hudobných súťaží.
Životopis
Bradshaw sa narodil v roku 2006 v rakúskom Hainburgu ako dieťa austrálskeho otca a slovenskej matky Patricie Bradshaw, žije v Bratislave. Je pravnukom herca Martina Gregora. Na klavír začal hrať ako šesťročný a od ôsmich rokov hráva s orchestrom. . Od roku 2016 je tiež žiakom viedenskej Universität für Musik und darstellende Kunst v triede profesora Vladimira Kharina pre mimoriadne nadané deti.
Jozefína Bakhita
Josefína Margaréta Bakhita (* asi 1869, Olgossa, Dárfúrsky sultanát – † 8. február 1947, Schio, Taliansko) bola sudánsko-talianska kanosiánska rehoľná sestra, ktorá po tom, čo bola otrokyňou v Sudáne, žila 45 rokov v Taliansku. V roku 2000 bola ako prvá černoška vyhlásená za svätú.
Skorý život
Narodila sa okolo roku 1869 v Darfúre (teraz v západnom Sudáne) v dedine Olgossa, západne od Nyaly a blízko hory Agilerei. Jej vážený a primerane prosperujúci otec vlastnil plantáže a bol bratom náčelníka dediny. Bola obklopená milujúcou rodinou troch bratov a troch sestier. Ako hovorí vo svojej autobiografii: „Žila som veľmi šťastný a bezstarostný život, bez toho, aby som vedela, čo je utrpenie“.
Otroctvo
V roku 1877, keď mala 7 až 8 rokov, sa jej zmocnili arabskí obchodníci s otrokmi, ktorí pred dvoma rokmi uniesli jej staršiu sestru. Bola nútená prejsť naboso asi 960 km do El-Obeidu a bola dvakrát predaná a kúpená, kým tam prišla. V priebehu dvanástich rokov (18771889) ju predali ešte trikrát.
„Bakhita“ nebolo meno, ktoré dostala od svojich rodičov pri narodení. Trauma z únosu vraj spôsobila, že zabudla na svoje pôvodné meno. Vybrala si jedno, ktoré jej dali otrokári: bakhīta (بخيتة), arabsky „šťastný“ alebo „bohatý“. Bola tiež násilne konvertovaná na islam.
V El-Obeide kúpil Bakhitu bohatý Arab, ktorý ju používal ako slúžku pre svoje dve dcéry. Správali sa k nej pomerne dobre, až kým neurazila jedného zo synov majiteľky. Vtedy ju syn bičoval a kopal tak silno, až upadla do bezvedomia a následne sa viac ako mesiac nemohla pohnúť zo slamenej postele. Jej štvrtým majiteľom bol turecký generál. Musela slúžiť jeho svokrovcom, ktorí boli krutí k svojim otrokom. Bakhita hovorí: „Počas všetkých tých rokov, čo som bývala v tom dome, si nespomínam na deň, ktorý by prešiel bez nejakej rany. Keď sa rana od biča začala hojiť, sypali sa na mňa ďalšie údery.“
Jozefína Bakhita raz povedala, že najdesivejšie zo všetkých jej spomienok bolo, keď bola (spolu s ďalšími otrokmi) poznačená procesom pripomínajúcim skarifikáciu (zjazvovanie) a tetovanie, čo bola tradičná prax v celom Sudáne. Majiteľka ju sledovala s bičom v ruke počas toho, ako žena doniesla misku bielej múky, soľ a žiletku. Žena múkou nakreslila vzory na koži. Potom hlboko rezala pozdĺž línií a rezné rany vypĺňala soľou, aby zabezpečila trvalé zjazvenie. Celkovo jej do pŕs, brucha a pravej ruky vyrezali 114 zložitých vzorov.
Koncom roku 1882 sa El-Obeid dostal pod hrozbu útoku mahdistických revolucionárov. Turecký generál začal robiť prípravy na návrat do vlasti a predal svojich otrokov. V roku 1883 v Chartúme Bakhitu kúpil taliansky vicekonzul Callisto Legnani, ktorý ju nebil ani netrestal. O dva roky neskôr, keď sa sám Legnani musel vrátiť do Talianska, Bakhita prosila, aby išla s ním. Koncom roku 1884 utiekli s priateľom Augustom Michielim z obliehaného Chartúmu. Prešli riskantnú 650 km cestu na ťave do Suakinu, ktorý bol najväčším prístavom Sudánu. V marci 1885 odišli zo Suakinu do Talianska a o mesiac neskôr dorazili do prístavu vJanove. Stretla ich tam Michieliho manželka Maria Turina Michieli, ktorej Legnani dal Bakhitu do vlastníctva. Jej noví majitelia ju vzali do svojej rodinnej vily v Zianigo, neďaleko mesta Mirano (oblasť Veneto), asi 25 km západne od Benátok. Žila tam tri roky a stala sa opatrovateľkou Michieliho dcéry Alice, známej ako „Mimmina“, narodenej vo februári 1886. Michieliovci priviezli Bakhitu so sebou späť do Sudánu, kde zostali deväť mesiacov a potom sa vrátili do Talianska.
Obrátenie na katolícku vieru a sloboda
Aj keď bol Suakin na Červenom mori obliehaný, zostal v anglo-egyptských rukách. Augusto Michieli tam získal veľký hotel a rozhodol sa predať svoj majetok v Taliansku a natrvalo presťahovať svoju rodinu do Sudánu. Predaj jeho domu a pozemkov trval dlhšie, ako sa očakávalo. Do konca roku 1888 chcela Turina Michieli vidieť svojho manžela v Sudáne, hoci transakcie s pozemkami neboli ukončené. Keďže vila v Zianigu už bola predaná, Bakhita a Mimmina potrebovali dočasné miesto na pobyt, kým Micheli odišiel do Sudánu bez nich. Na radu ich obchodného agenta Illuminata Cecchiniho nechal Michieli 29. novembra 1888 obe ženy v starostlivosti kanosiánskych sestier v Benátkach. Tam sa Bakhita, o ktorú sa sestry starali a vzdelávali, po prvý raz stretla s kresťanstvom. Vďačná svojim učiteľkám spomínala: „Tieto sväté matky ma poučovali s hrdinskou trpezlivosťou a predstavili mi Boha, ktorého som od detstva cítila vo svojom srdci bez toho, aby som vedela, kým je.“
Keď sa Michieli vrátila, aby vzala svoju dcéru a slúžku späť do Suakinu, Bakhita rozhodne odmietla odísť. Počas troch dní sa Michieli pokúšal vynútiť jej odchod, až sa nakoniec obrátil na generálneho prokurátora talianskeho kráľa. Medzitým predstavený Inštitútu kandidátov na krst (katechumenát), ktorý Bakhita navštevovala, kontaktoval benátskeho patriarchu ohľadom problému jej chránenkyne. Dňa 29. novembra 1889 taliansky súd rozhodol, že Bakhita nikdy legálne nebola otrokom, pretože Briti zakázali otroctvo v Sudáne pred narodením Bakhity a pretože talianske zákony nikdy neuznávali otroctvo ako legálne. Prvýkrát vo svojom živote sa Bakhita mohla sama rozhodovať. Chcela zostať u kanosiánok. Dňa 9. januára 1890 bola Bakhita pokrstená ako Jozefína Margaréta s prímením „Fortunata“ (latinský preklad arabského Bakhita). V ten istý deň bola aj birmovaná a prijala sväté prijímanie od arcibiskupa Giuseppe Sarta, kardinála patriarchu Benátok a neskoršieho pápeža Pia X.
Kanosiánska sestra
náhľad| Kostol [[Svätá rodina|Svätej Rodiny, Schio]] Jozefína Bakhita vstúpila 7. decembra 1893 do noviciátu sestier kanosiánskych a o tri neskôr, 8. decembra 1896 zložila sľuby v prítomnosti kardinála Sarta. V roku 1902 bola pridelená do kanosiánskeho kláštora v Schiu v severotalianskej provincii Vicenza, kde strávila zvyšok svojho života. Jej jediný dlhší čas mimo konventu bol medzi rokmi 1935 až 1939, keď zostala v misijnom noviciáte vo Vimercate pri Miláne. Bakhita väčšinou navštevovala iné kanosiánske komunity v Taliansku, rozprávala o svojich skúsenostiach a pomáhala pripravovať mladé sestry na prácu v Afrike. Celý jej rehoľný život bol sprevádzaný silným misionárskym pudom – „jej myseľ vždy smerovala k Bohu a jej srdce ku Afrike“.
Počas 42 rokov v Schiu bola Bakhita zamestnaná ako kuchárka, kostolníčka a vrátnička. Bola v častom kontakte s miestnou komunitou. Jej jemnosť, upokojujúci hlas a všadeprítomný úsmev sa stali dobre známymi a Vicenzania ju dodnes označujú ako Sor Moretta („sestrička černoška“) alebo Madre Moretta („čierna matka“). Jej zvláštnu charizmu a povesť svätosti si všimol už jej rád. Prvé vydanie jej príbehu (Storia Meravigliosa od Idy Zanoliniovej) v roku 1931 ju preslávilo po celom Taliansku. Počas druhej svetovej vojny zdieľala obavy a nádeje obyvateľov mesta, ktorí ju považovali za sväticu a cítili sa chránení jej prítomnosťou. Bomby Schio neušetrili, no vojna prebehla bez jedinej obete.
Jej posledné roky boli poznačené bolesťou a chorobou. Postupne sa jej zhoršovalo zdravie, trpela artritídou, astmou, zápalmi priedušiek a pľúc či artrózou. Používala invalidný vozík, ale zachovala si svoju veselosť a na otázku, ako sa má, sa vždy usmiala a odpovedala: „Ako si Majster želá.“ Počas posledných hodín života sa jej myseľ vrátila do otroctva a zvolala: „Reťaze sú príliš tesné, trochu ich povoľte, prosím!“ Po chvíli sa znova otočila. Niekto sa jej opýtal: „Ako sa máš? Dnes je sobota,“ pravdepodobne dúfajúc, že ju to povzbudí, pretože sobota je dňom v týždni zasväteným Márii, Ježišovej matke. Bakhita odpovedala: „Áno, som taká šťastná: Panna Mária... Panna Mária!“ Toto boli jej posledné počuteľné slová.
Bakhita zomrela 8. februára 1947 o 20:10. Jej telo tri dni vystavené verejnej úcte, čo využili tisíce ľudí. Jej telesné pozostatky boli v roku 1969 prenesené do kostola Svätej rodiny kanosiánskeho kláštora v Schiu.
Uctievanie
Jeden mladý študent sa raz spýtal Bakhity: „Čo by si urobila, keby si sa stretla so svojimi únoscami?“ Bez váhania odpovedala: „Ak by som sa mala stretnúť s tými, ktorí ma uniesli, a dokonca aj s tými, ktorí ma mučili, pokľakla by som a pobozkala by som im ruky. Lebo keby sa tieto veci nestali, nebola by som dnes kresťankou a rehoľníčkou.“
Žiadosti o jej kanonizáciu začali okamžite po smrti. Proces otvoril pápež Ján XXIII. v roku 1959, dvanásť rokov po jej smrti. Pápež Ján Pavol II. vyhlásil 1. decembra 1978 Jozefínu za ctihodnú, čo bol prvý krok ku kanonizácii. Dňa 17. mája 1992 bola vyhlásená za blahoslavenú.
Dňa 1. októbra 2000 pápež Ján Pavoll II. vyhlásil Jozefínu Bakhitu za svätú na námestí sv. Petra vo Vatikáne. Je uctievaná ako moderná africká svätica a ako odpoveď proti brutálnej histórii otroctva. Jozefína Bakhita je prvou osobou zo Sudánu vyhlásená za svätú. Stala sa patrónkou moderného Sudánu a obetí obchodovania s ľuďmi.
Bakhitin odkaz spočíva v tom, že transformácia je možná prostredníctvom utrpenia. Jej príbeh vyslobodenia z fyzického otroctva je symbolickým pre všetkých, ktorí v jej živote nachádzajú zmysel a inšpiráciu pre vyslobodenie z vlastného duchovného otroctva. V máji 1992 boli správy o jej blahorečení zakázané Chartúmom, ktorý o deväť mesiacov neskôr navštívil pápež Ján Pavol II. Dňa 10. februára 1993 ju pápež vyzdvihol priamo v jej rodnej krajine: „Raduj sa, celá Afrika! Bakhita sa k vám vrátila. Sudánska dcéra predaná do otroctva ako živý kus tovaru, a predsa stále zadarmo. Slobodní so slobodou svätých.“
Rímske martyrológium uvádza jej sviatok na 8. februára, v deň jej úmrtia. Jozefína Margaréta Bakhita je pripomínaná malým sviatkom v liturgickom kalendári episkopálnej cirkvi Spojených štátov, taktiež 8. februára.
Uctievanie na Slovensku
Relikvia svätej Bakhity bola vystavená k ucteniu a modlitbe v kaplnke sv. Kataríny v Bratislave počas modlitieb za obete obchodovania s ľuďmi. Veriaci sa tiež môžu modliť novénu k tejto svätici.
Cerisiers (obec)
Cerisiers je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Yonne, v regióne Burgundsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Mobilné zariadenie
náhľad|[[Mobilný telefón]] Mobilné zariadenie je malý prenosný elektronický bezdrôtový prístroj s vlastným napájaním a rôznymi aplikáciami. Často je vybavený dotykovým displejom a/alebo miniatúrnou klávesnicou.
Faverolles (Eure-et-Loir)
Faverolles je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Eure-et-Loir, v regióne Centre-Val de Loire.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Cézy
Cézy je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Yonne, v regióne Burgundsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Yahya Jammeh
Yahya (Abdul-Aziz Jemus Junkung) Jammeh (* 25. máj 1965, Kanilai, Gambia) bol prezidentom Gambie v rokoch 1994 až 2017.
Životopis
Yahya Jameh získal základné a stredné vzdelanie v rodnej Gambii. Po maturite vstúpil v roku 1984 do armády. Ako príslušník mierových zborov v hodnosti seržanta pôsobil v Libérii. Po návrate do vlasti spolu so skupinou mladých veteránov, ktorí libérijskú misiu nedostali zaplatenú, zvrhol v júli roku 1994 nekrvavým, ale zjavne nie príliš vopred plánovaným spôsobom prezidenta Dawda Jawara.
Prezidentovania
Jammeh stál na čele štátu najprv ako predseda päťčlennej Armed Forces Provisional Ruling Council (Dočasná vládnuca rada ozbrojených síl), vydržal niekoľko pokusov o svoje zvrhnutie, vrátane snahy o prevrat zo strany niektorých ostatných členov Rady. Uplatňoval značne autoritársky spôsob vlády, zároveň však bolo zrejmé, že mu chýba hlbšia koncepcia politického programu.
Kapitán Jammeh (všetci členovia Rady sa povýšili na kapitána) sa rozhodol z armády odísť (pri tej príležitosti bol povýšený na plukovníka), aby sa vo voľbách roku 1996 mohol uchádzať o prezidentský úrad. Ústavné podmienky pre uchádzačov o úrad prezidenta boli Jammehovi napísané na mieru - kandidát musel byť vo veku medzi 30 a 65 rokmi. Takáto veková hranica znemožnila kandidatúru rade politických veteránov, ktorí sa mohli stať Jammehovými vážnymi súpermi. Prezidentské voľby Jammeh skutočne vyhral, ​​avšak ich poctivosť bola medzinárodne spochybňovaná. Svoj úrad obhájil vo voľbách v októbri 2001, ktoré už boli medzinárodnými pozorovateľmi, na rozdiel od Gambie opozície, označené za celkom spravodlivé. Avšak po voľbách sa Jammeh do značnej miery vrátil k autoritatívnemu spôsobu vládnutia s represívnym postojom voči opozícii. 22. septembra 2006 bol už tretíkrát zvolený za prezidenta, keď získal 67.3% hlasov.