cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Metrobus (Havana)
Dejiny
V roku 2000 sa príchodom 12 autobusov Yutong čínskej výroby z roku 2005 obnovil systém verejnej dopravy v Havane. „Camellos“  boli nahradené v roku 2008.
Vybavenie vozidiel "camellos"
“Camellos“ disponovali len 58 plastovými sedadlami. Zvyšok cestujúcich musel stáť. Chaotickú verejnú dopravu ešte zhoršovali dlhé rady čakajúcich na autobusových zastávkach.
Kvôli chýbajúcim tlmičom bola cesta v „camellos“ pre cestujúcich chaotická a neznesiteľná. Nedostatok náhradných dielov a drahá údržba boli dôvodom kolapsu kvality týchto vozidiel po roku 1994.
Súčasnosť
Vládny projekt reorganizácie verejnej dopravy zahŕňal nákup 600 kĺbových autobusov značky Yutong (dve telesá vozidla spojené flexibilným systémom) a bol zahájený náhradou vozidiel „camellos“. Tie boli prevezené do provincií, ktoré čelili najvážnejším problémom v oblasti dopravy.
Vidlicová ulica
Vidlicová ulica je ulica v Bratislave, v mestskej časti Nové Mesto. Spadá do Katastrálneho územia Vinohrady. Nachádza sa v lokalite Stráže.
Križuje Chrasťovú a Vančurovu. Tvorí ju zástavba rodinných domov.
História
Už na leteckých snímkach z roku 1905 sa tvorí voľné usporiadanie domov, ktoré kopíruje dnešnú uličnú čiaru. Ulica bola prvýkrát zaznačená v mape v roku 1910, prechádza miestnymi časťami Kurze Theil a Lange Theil. Neskôr v roku 1930 boli tieto časti nazvané Kurzesta a Langeteil. Kopec nad ulicou mal názov Wachtmeisterberg (293m n.m.), po ktorom dostala názov Wachtmeisterská ul., dnešná Vančurova ulica. Dnes sa tento vrch nazýva Stráže.
V roku 1931 sa v mape nad vrchnou časťou Wachtmeisterskej ul. objavila ulica s názvom Vidlicová ulica. Táto ulica však z veľkej časti kopírovala dnešnú uličnú čiaru ulice Pod strážami a približne 150m dnešnej Vidlicovej ulice. O 2 roky neskôr ulicu v rovnako rozsahu môžeme nájsť pod názvom Vidličná ulica.
V roku 1944 ulica dosahovala dĺžku približne 550m z čoho 250m tvorilo dnešnú časť ulice a zvyšných 300m ulicu Pod strážami. Nachádzali sa tu záhrady a niekoľko rodinných domov. Taktiež sa v tomto roku prvýkrát objavila krátka východná časť ulice (Dnešné domy s označením 1 až 8). Dnes slangovo nazývaná ako "Malá Vidlička"
V roku 1960 sa ulica pretla s Chrasťovou ulicou. Časť ulice sa premenovala na Pod strážami, napriek tomu ulica dosahovala približne 420m
V 1964 už ulica dosahovala dnešnú dĺžku 560m a nachádzalo sa tu odhadom 26 domov.
Neskôr sa zvýšila zastavanosť ulice a dnes sa tu nachádza približne 70 domov.
Dostupnosť
V blízkosti Vidlicovej ulice sa nachádza občianska vybavenosť:
Komunita
Informácie sa uverejňujú na stĺpe uličného osvetlenia na križovatke ulíc Vidlicová a Vančurova.
Pod Strážami
Pod Strážami je ulica v Bratislave, v mestskej časti Nové Mesto. Nachádza sa v lokalite Stráže.
Križuje Matúškovu, je kolmá na Jaskový rad.
Varennes (Somme)
Varennes je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Somme, v regióne Pikardia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Vedecká grantová agentúra
Vedecká grantová agentúra Ministerstva školstva, vedy, výskumu a športu Slovenskej republiky a Slovenskej akadémie vied (skr. VEGA) je grantovou agentúrou v pôsobnosti Ministerstva školstva, vedy, výskumu a športu Slovenskej republiky a Slovenskej akadémie vied.
Agentúra vnikla v roku 1996 po dohode Ministerstva školstva a Predsedníctva SAV. Hlavným poslaním Vedeckej grantovej agentúry je rozhodovanie o prerozdelení finančnej podpory vedeckých projektov vedeckých pracovníkov v pôsobnosti Ministerstva školstva, vedy, výskumu a športu Slovenskej republiky a Slovenskej akadémie vied. Od roku 2017 je predsedom agentúry VEGA prof. František Gahér.
Spolu s agentúrou APVV a čiastočne aj KEGA tvoria základné grantové schémy pre podporu vedy a výskumu na Slovensku, kryté z vlastných štátnych zdrojov.
Na riešení projektov VEGA  je zapojený takmer každý druhý výskumník na Slovensku.
Organizačná štruktúra
Orgánmi VEGA sú: Členstvo v orgánoch VEGA je dobrovoľné a čestné. Funkčné obdobie trvá 4 roky.
Financovanie projektov
Ministerstva školstva, vedy, výskumu a športu Slovenskej republiky v ostatných rokoch zvyšuje každoročne finančné prostriedky na VEGA.
Hodnotenie projektov VEGA
Vstupné hodnotenie projektov je dvojkolové. V prvom kole komisia VEGA posúdi, či sa jedná o projekt základného výskumu, či kvalita publikačnej činnosti vedúceho a zástupcu vedúceho projektu spĺňa kritéria vstupného hodnotenia v jednotlivých komisiách a finančné požiadavky v návrhu projektu. V prvom kole bolo vyradených v ostatných rokoch 2009-2020 približne 10 % projektov.
V druhom kole hodnotenia posudzujú dvaja domáci a jeden zahraniční posudzovatelia bez konfliktu záujmov, ktorí projekt bodovo a slovne hodnotia. Na zasadnutí komisie prebehne diskusia k jednotlivým projektom. Prítomní členovia komisie hodnotia kvalitu projektu tajne bodovým hodnotením v rozsahu 0-100 b. Výsledné bodové hodnotenie spočíva v priemernom bodovom hodnotení po odstránení najvyššieho a najnižšieho bodového hodnotenia zo všetkých hodnotení projektu. Projekty sa usporiadanie zoradia podľa počtu bodov zostupne. Komisia určí bodovú hranicu, pod ktorou neodporúča projekty financovať. Priemerný počet vyradených projektov v 1. a 2. kole hodnotenia bol v rokoch 2009-2020 približne 20 %. Komisia projekty odporúča na základe výsledkov hodnotenia MŠVVaŠ SR a Predsedníctvu SAV na financovanie.
Budúcnosť VEGA
VEGA patrí k základným pilierom inštitucionálnej podpory základného výskumu na Slovensku.
V súvislosti s prijatím Plánu obnovy a odolnosti SR v roku 2021 vznikli obavy reprezentantov VEGA o ohrozenie podpory základného výskumu na Slovensku   , budúcnosť samotnej grantovej agentúry VEGA a jej prípadné nedobrovoľné pričlenenie k agentúre APVV. Rozšírené predsedníctvo VEGA dňa 31. 3. 2021 zverejnilo svoje stanovisko k podpore zachovania VEGA, kritizovalo plánovanú byrokraciu v dvojstupňovom riadení, zvýšenie politického vplyvu na samosprávny charakter VEGA a neefektívnu investíciu do obstarávania nového elektronického systému. Podporu VEGA vyjadrila Slovenská rektorská konferencia a Rada vysokých škôl SR. Predsedníctvo SAV vyzvalo MŠVVaŠ SR zachovať funkčnosť a nezávislosť agentúry VEGA.
Ministerstva školstva, vedy, výskumu a športu Slovenskej republiky následne deklarovalo podporu agentúre VEGA a odmietlo ohrozenie jej existencie.
Kritika
VEGA je občas kritizovaná pre svoju administratívnu náročnosť, dlhú dobu posudzovania žiadostí, nízku úroveň financovania projektov, transparentnosť hodnotenia , neskoré poskytnutie financií riešiteľom  alebo sa polemizuje o systéme hodnotenia projektov vo VEGA. VEGA reagovala na kritiku podrobným vysvetlením procesu hodnotenia. Najvyšší kontrolný úrad SR vykonal v roku 2021 kontrolu procesov hodnotenia vo VEGA. MŠVVaŠ SR v spolupráci s Najvyšším kontrolným úradom SR prijalo opatrenia na odstránenie nedostatkov.
Patrik Hrehorčák
Patrik Hrehorčák (* 18. marec 1999, Poprad) je slovenský hokejový útočník. Reprezentoval národné mužstvo Slovenska vo všetkých mládežníckych kategóriách, za 🇸🇰 debutoval v roku 2021. Pochádza z hokejovej rodiny, jeho otec a brat sú tiež hokejisti.
Klubový hokej
Hrehorčák je odchovancom popradského a třineckého hokeja. V sezónach 2017/18 a 2018/19 pôsobil v zámorí, v týme QMJHL Rouyn-Noranda Huskies. V sezónach 2020/21 a 2021/22 získal titul s HC Oceláři Třinec.
Vláda Antonína Švehlu
Vláda Antonína Švehlu môže byť vláda Československej republiky:
Vláda Františka Udržala
Vláda Františka Udržala môže byť vláda Československej republiky:
Slovan Duslo Šaľa
Slovan Duslo Šaľa môže byť:
Newtonova rovnica
Newtonova rovnica alebo Newtonov vzťah môže byť:
Valentinianus III.
Valentinianus III., celým menom Flavius Placidius Valentinianus bol rímsky cisár Západorímskej ríše v rokoch 425 – 455. Ako panovník bol slabý a neschopný, spočiatku za neho vládla jeho matka Galla Placidia, neskôr slávny rímsky generál Flavius Aetius. Počas jeho vlády Západorímska ríša prišla o mnohé územia a len vďaka rýchlym akciám generála Flavia Aetia, Valentinianus by bol pravdepodobne posledným rímskym cisárom. Na druhej strane, vďaka matke Gally Placidie zažila západorímska ríša veľký umelecký rozmach. Za vlády Valentiniana boli postavené mnohé kostoly s nádhernými mozaikami, hlavne v Ravenne.
Pôvod
Po svojej matke Galle Placidii bol Valentinianus III. potomkom veľkého cisára Theodosia, ktorého pôvod je v Hispánii. Valentinianov otec bol cisár Constantius III., ktorý uzurpoval moc od Valentinianovho strýka, cisára Honoria, brata Gally Placidie, ktorú si zobral za ženu. Constantius pochádzal z mesta Naissus (dnešný Niš, Srbsko). Valentinianus mal aj sestru menom Iusta Grata Honoria, ktorú však poslal do vyhnanstva, lebo viedla milenecký život so sluhom a pravdepodobne chceli cisára zvrhnúť.
Vláda
Po smrti cisára Constantia III. sa vzťahy medzi Gallou Placidiou a jej bratom cisárom Honoriom vyostrili, Gallu aj s malým Valentinianom a Honoriou vyhostili do Konštantinopola k cisárovi Theodosiovi II. Po Honoriovej smrti cisár Theodosius II. menoval cisárom západu ešte neplnoletého Valentiniana a dal mu za ženu svoju dcéru Liciniu Eudoxiu. Na západe ale vznikol problém – Johannes sa pokúsil o uzurpáciu, ale bol pri Aquilei porazený zásahom východorímskeho vojska, ktoré dorazilo zo Solúna. Na strane Johanna však stál rímsky generál Flavius Aetius, ktorý do Itálie dorazil po Johannovej smrti so 60 000 hunskými vojakmi. Galla Placidia, ktorá vládla ako regentka za Valentiniana sa s Aetiom spojila, aby sa vyhla ostrej zrážke s jeho vojskami.
Počas panovania Valentiniana pôsobili traja schopní generáli, Bonifacius, Flavius Constantius Felix a Flavius Aetius, ale tí viedli medzi sebou neustále spory. Za vlády Valentiniana sa prehĺbili konflikty s Germánmi, usadenými v ríši. Až rýchly zásah Aetia donútil Vizigótov, ktorí mali skoro nezávislé kráľovstvo v Hispánií k poslušnosti. Aetius zastavil prenikanie Frankov cez Rýn a obzvlášť tvrdo porazil Burgundov v Galii, ktorí definitívne stratili moc. Iná situácia však bola s Vandalmi, ktorí sa pod vedením kráľa Geisericha preplavili z Hispánie do Afriky a dobývali rímske územia. Proti nim sa statočne postavil generál Bonifacius, ale po tvrdých bojoch nakoniec Rimania museli Vandalom celú provinciu Africa prepustiť. Constantius Felix sa zaslúžil o znovudobytie Panónie, ktorú dovtedy ovládali Huni. Felixa však neskôr odstránil Aetius. Spory s Aetiom a Gallou Placidiou vyústili do vojny, kde Gallu podporoval Bonifacius, ktorý síce vyhral, ale podľahol zraneniam a tak musela Galla Placidia vymenovať Aetia za vrchného veliteľa vojska. Galla tak stratila vplyv a vládol fakticky Aetius, ktorý ovládal Valentiniana. Valentinianus nemohol Aetia odstrániť, lebo Aetius disponoval hunskými vojakmi a aj v prípade hunského útoku na ríšu bol Aetius jediný schopný generál, ktorý sa Hunom mohol postaviť na odpor. Moc Valentiniana tak zostala iba formálna, pričom skutočnú vládu držal v rukách Flavius Aetius, ktorý dokázal účinne spravovať zostávajúce rímske územia. Huni však zaútočili na Galiu, tu ale boli porazení rímsko-germánskou koalíciou vedenou Aetiom v bitke na Katalaunských poliach v roku 451. O rok neskôr Atila zaútočil na Itáliu, kde úplne zničil bohatú Aquileiu, vyplienil Mediolanum a Paviu, pričom cisár Valentinianus sa opäť nesnažil robiť žiadne účinné kroky. Obranou sa zaoberal iba Aetius, ktorý však nemal dostatok síl na priamu bitku a tak Rimania organizovali iba akési partizánske prepady hunských vojsk.
Moc Aetia náramne vzrástla, najmä po zastavení hunských vojsk v roku 451 v Galii. Aetius dokonca nútil Valentiniana, aby vydal svoju dcéru s jeho synom. Valentinianus strácal moc úplne a tak sa rozhodol sám Aetia zabiť. Legenda hovorí, že po tomto čine jeden Valentinianov radca povedal: Práve si si ľavou rukou odťal svoju pravicu. Po smrti Aetia ríša skolabovala, barbari vo vnútri impéria dosiahli úplnú nezávislosť a galský miestodržiteľ vyhlásil neobmedzenú vládu, nepodliehajúcu Valentinianovi.
Valentiniana zabili gótski prívrženci Aetia v roku 455 v Ríme, kde sa prizeral vojenskému cvičeniu na Martovom poli. Žiaden vojak mu neprišiel na pomoc. Vraždu cisára pravdepodobne inicioval hlavne bohatý rímsky senátor Petronius Maximus, ktorého manželku Valentinianus znásilnil. Naopak, bol to pravdepodobne Maximus, kto huckal cisára na vraždu Flavia Aetia. Jedinou dôležitou Valentinianovou akciou bolo uznanie právneho ediktu východorímskeho cisára Theodosia II. na západe ríše.
Vláda Milana Hodžu
Vláda Milana Hodžu môže byť vláda Československej republiky:
Vláda Jana Malypetra
Vláda Jana Malypetra môže byť vláda Československej republiky:
CityCenter
Komplex bol otvorený 16. decembra 2009 (okrem Veer Towers a Harmon Hotel). Počas výstavby sa vyskytli viaceré problémy. Na začiatku roku 2009 zažaloval Dubai World svojho partnera MGM, pretože nebol schopný financovať svoju časť nákladov. V marci 2009 sa obidve spoločnosti dohodli. Počas výstavby doteraz zahynulo až 6 robotníkov. Problém sa vyskytol aj pri výstavbe hotela Harmon, keď bola zistená kriticky nesprávne nainštalovaná nosná výstuž.
Iné projekty
.
LightSail
náhľad|LightSail
LightSail je viacročný projekt, ktorý demonštruje koncept riadenej slnečnej plachetnice na nízkej orbite Zeme pomocou cubesatov, vyvinutých The Planetary Society, globálnou neziskovou organizáciou, venujúcou sa prieskumu vesmíru. Do roku 2019 vyvinula The Planetary Society dva LightSail cubesaty – LightSail 1 a LightSail 2 – ako pokračovanie väčšej slnečnej plachetnice Cosmos 1, ktorú navrhli na začiatku 0. rokov 21. storočia a vypustili v roku 2005.
Nerozvinutá sonda LightSail 1 ako aj 2 meria 10 × 10 × 30 cm, rozprestretá solárna plachta má rozmer 5,6 x 5,6 m, plochu 32 m2, hmotnosť je 5 kg.
Dňa 20. mája 2015 bola vypustená prvá kozmická loď, cubesat LightSail 1 (predtým nazývaná LightSail-A, ) ktorá rozvinula svoju solárnu plachtu 7. júna 2015. LightSail 2 bola vypustená ako sekundárny užitočný náklad vesmírneho testovacieho programu (STP-2) na rakete Falcon Heavy 25. júna 2019.
História
V roku 2011 projekt LightSail prešiel kritickou revíziou dizajnu, ktorú realizoval tím, ktorý zahŕňal veteránov projektu JPL Buda Schurmeiera, Glenna Cunninghama a Viktora Kerzhanoviča, ako aj Dave Beardena z Aerospace Corporation. Pôvodné odhadované náklady na projekt LightSail boli 1,8 milióna USD, ktoré boli získané z členských príspevkov a súkromných zdrojov. Prototyp kozmickej lode LightSail 1 bol postavený v San Luis Obispo Stellar Exploration Incorporated, integrácia a testovanie pred vypustením prebehli v spoločnosti Ecliptic Enterprises Corporation v Pasadene v Kalifornii.
V marci 2016, The Planetary Society oznámila, že sa rozhodli použiť konvenciu o pomenovaní kozmickej lode s názvom programu nasledovaným sekvenčným číslom; Testovací let alebo LightSail-A sa stal LightSail 1 a druhá sonda sa teraz nazýva LightSail 2.
Japonská sonda IKAROS vypustená v roku 2010, je prvou medziplanetárnou sondou na svete, ktorá používa solárnu plachtu ako hlavný pohon.
Kaliňák (priezvisko)
Kaliňák je slovenské priezvisko, ktoré je najčastejšie rozšírené na východnom Slovensku v Medzilaborciach (okres Medzilaborce), meste Svidník (okres Svidník) a Prešove (okres Prešov) a v súčasnosti aj Bratislave. Nositelia majú rusínsky pôvod.
LightSail
Dizajn
Pohon LightSail 2 je rozvinutá plachta a jej ťah je závislý iba od slnečného žiarenia. Solárne fotóny vyvíjajú na plachtu radiačný tlak, spôsobujúci malý stupeň zrýchlenia. Takže slnečná plachta bude poháňaná tlakom zo samotného slnečného svetla a nie z nabitých častíc slnečného vetra. The Planetary Society očakáva, že sa dráha LightSail 2 zvýši až o kilometer za deň. Za predpokladu dokonalej odrazivosti vyžaruje Slnko silu na plachtu LightSail 2.91x10⁻⁴ N. Výsledné zrýchlenie je 0,058 mm/s². To je asi taká veľká sila ako kancelárska sponka na dlani..
Štruktúra
Modulárna konštrukcia LightSail 2 je založená na modulárnom 3U CubeSate Jeden modul CubeSat nesie kamery, senzory a riadiace systémy a ostatné dva moduly budú obsahovať solárne plachty a systém na ich rozvinutie.
Sonda obsahuje štyri trojuholníkové plachty, ktoré sa spoja do obdĺžnikového tvaru. Plachty sú vyrobené z 4,5 μm fólie Mylar, reflexného polyesterového filmu.
LightSail 1
Predbežná technologická demonštračná kozmická sonda, LightSail 1 bola vypustená ako sekundárne užitočné zaťaženie na palube lietadla United Launch Alliance Atlas V v 15:05 UTC dňa 20. mája 2015 z Cape Canaveral Air Force Station na Floride. Misia vyniesla satelit na obežnú dráhu, kde bol atmosférický odpor väčší ako sila vyvíjaná tlakom slnečného žiarenia.
Dva dni po štarte však sonda utrpela softvérovú poruchu, ktorá spôsobila, že nemohla rozvinúť solárnu plachtu alebo komunikovať. Dňa 31. mája 2015, The Planetary Society oznámila, že získali kontakt s LightSail 1. Po otvorení solárnych panelov 3. júna 2015 sa 4. júna opäť stratila komunikácia s kozmickou loďou. V tomto prípade bolo podozrenie na poruchu systému batérií. Kontakt bol obnovený 6. júna a rozmiestnenie plachiet sa začalo 7. júna. Na konferencii 10. júna 2015, po stiahnutí fotografií z rozvinutia, bol skúšobný let vyhlásený za úspešný. Kozmická loď sa vrátila do atmosféry 14. júna 2015 a ukončila skúšobný let.
LightSail 2
náhľad|LightSail 2 rozvinula slnečnú plachtu 23. júla 2019. náhľad|Orientácia plachty slnečnej plachetnice Lightsail 2, sily pôsobiace na plachtu a zvyšovanie obežnej dráhy. LightSail 2 štartovala 25. júna 2019 ako sekundárny užitočný náklad vesmírneho testovacieho programu (STP-2) na rakete Falcon Heavy a bola vypustená v satelitnom nosiči Prox-1, na oveľa vyššiu obežnú dráhu ako LightSail 1 a to 720 km. Predvedie riadenú solárnu plavbu na nízkej orbite Zeme. Riadením orientácie plachty vo vzťahu k Slnku sa letový tím pokúsi zdvihnúť obežnú dráhu a zvýšiť orbitálnu energiu po rozvinutí plachty.
7. júla 2019 vedci oznámili, že dostali prvé obrázky z LightSail 2. Sonda rozvinula svoje slnečné plachty 23. júla 2019 okolo 18:47 UTC.
Na Pažiti (Bratislava)
Na Pažiti je ulica v Bratislave, v mestskej časti Nové Mesto. Nachádza sa v lokalite Stráže.
Tiahne sa od Jaskového radu, je na ňu kolmá Matúškova ulica. Tvorí ju zástavba rodinných domov.
Vauchelles-lès-Authie
Vauchelles-lès-Authie je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Somme, v regióne Pikardia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Şehzade Mehmed
Život
Narodil sa v roku 1521 v paláci Topkapı v Istanbule, keď bol jeho otec na výprave pri obliehaní Rodosu (1522). V roku 1537 sa zúčastnil so svojim otcom na výprave pri obliehaní Korfu. A v roku 1541 sa on a jeho bratia, Şehzade Selim a Şehzade Bayezid, zúčastnili výpravy pri obliehaní Budína. Mehmed sa taktiež zúčastnil pri úspešnom obliehaní Ostrihomu v roku 1543.
V roku 1541 sa stal guvernérom Manisy, kde nahradil jeho nevlastného brata Şehzade Mustafu, ktorý bol poslaný do Amasye. Týmto Süleyman ukázal ako má viac rád Mehmeda než Mustafu, a zdalo sa, že ho sultán pripravuje na trón. Jeho jediné dieťa, Hümaşah Sultán, sa narodilo (v roku 1540 alebo 1541) v Manise.
Smrť
Zomrel 6. novembra 1543 v paláci v Manise, pravdepodobne na kiahne. Za zmienku stojí, že zomrel v tom istom roku, kedy išiel do boja so svojím otcom pri obliehaní Ostrihomu. Po jeho smrti bolo jeho telo prevezené do Istanbulu, aby ho pochovali. Neskôr v roku 1544 ho jeho mladší brat Selim (budúci Selim II.) nahradil v pozícii guvernéra Manisy.
Neskôr Süleyman nariadil ríšskemu architektovi Mimarovi Sinanovi, aby postil mešitu Şehzade na počesť Mehmedovej smrti.
V populárnej kultúre
V televíznom seriály Sultán zohral rolu Mehmeda herec Gürbey İleri.
M. Night Shyamalan
M. Night Shyamalan (* 6. august 1970, Mahé, India ako Manoj Nelliyattu Shyamalan) je americký filmový režisér, scenárista, producent a herec indického pôvodu, ktorý sa preslávil filmami Šiesty zmysel, Znamenia, Vyvolený, Osada.
Jair Bolsonaro
náhľad|Jair Bolsonaro pri volebnej kampani 6. septembra 2018 v okamihu atentát Jair Messias Bolsonaro (* 21. marec 1955, Glicério, Brazília) je brazílsky politik, armádny dôstojník vo výslužbe, ktorý slúžil ako 38. prezident Brazílie. Predtým bol od roku 1991 členom brazílskeho parlamentu ako zástupca štátu Rio de Janeiro. Je členom Sociálno-liberálnej strany (PSL). Svojho štvorročného prezidentského mandátu sa ujal 1. januára 2019, kedy nahradil Michela Temera.
Narodil sa v meste Glicério v štáte São Paulo. Promoval na Academia Militar das Agulhas Negras v roku 1977 a slúžil v zložkách poľného delostrelectva a parašutizmu brazílskych ozbrojených síl. Známym verejnosti sa stal v roku 1986, kedy napísal článok pre časopis Veja, v ktorom kritizoval nízke mzdy armádnych dôstojníkov, za čo bol následne zatknutý na 15 dní, hoci mu prišlo množstvo podporných listov od kolegov z armády; o dva roky bol zbavený obvinení.
V roku 1988 vstúpil s hodnosťou kapitána do vojenských záloh a v tom istom roku sa uchádzal o členstvo v miestnom zastupiteľstve v Rio de Janeire, bol úspešne zvolený ako člen Kresťanskodemokratickej strany. V roku 1990 bol zvolený do dolnej komory Národného kongresu a bol následne šesťkrát zvolený opätovne. Počas svojho 27-ročného mandátu ako kongresman sa Bolsonaro stal známym pre jeho silnú podporu národného konzervatizmu. Je hlasný kritik ľavicovej politiky, vrátane manželstiev pre homosexuálov, potratov, pozitívnej diskriminácie, liberalizácie drog, a sekularizmu. V zahraničnej politike obhajuje bližšie vzťahy s USA a Izraelom. Počas prezidentskej kampane v roku 2018 začal zastávať pro-trhové a ekonomicky liberálne postoje. Je považovaný za polarizujúceho a kontroverzného politika vzhľadom na jeho názory a komentáre, ktoré boli označené za krajne pravicové a konzervatívne, vyvolávajúce v Brazílii podporu aj kritiku. Stal sa tiež známy bagatelizovaním pandémie koronavírusu, predtým čo sa podrobil testom, ktoré uňho potvrdili ochorenia COVID-19.
Pôvod
Bolsonaro má po oboch rodičoch taliansky pôvod. Bol tretí krát ženatý, po dvoch rozvodoch, a má celkom päť detí.
Poslanec parlamentu
Od roku 1991 je poslancom brazílskej poslaneckej snemovne, odvtedy bol šesťkrát opätovne zvolený. Predtým bol tiež poslancom v Riu de Janeiru. Počas politickej kariéry vystriedal niekoľko politických strán, od januára 2018 je členom národno-konzervatívnej a pravicovej Sociálno-liberálnej strany, pričom sám je skôr krajne pravicový.
Prezidentské voľby 2018
V roku 2018 však opustil stranu a vstúpil do PSL, ktorá spustila jeho prezidentskú kampaň v auguste 2018 spolu s generálom vo výslužbe Hamiltonom Mourãom ako spolukandidátom na viceprezidenta. Prezentoval sa ako outsider a ochranca rodinných hodnôt. V priebehu volebnej kampane ho 6. septembra 2018 napadol útočník nožom. Bolsonaro útok prežil so značnou stratou krvi a poranením pečene, čriev a pľúc. Jeho stav bol krátko po útoku označený za stabilizovaný, ale najprv sa nepočítalo s jeho účasťou v zvyšku predvolebnej kampane.
Ešte pred prvým kolom volieb bol však Bolsonaro prepustený z nemocnice a vstúpil v súkromnej televíznej stanici v rovnakom čase, kedy ostatní kandidáti diskutovali na stanici TV Globo. Podľa prieskumov mal v posledných dňoch pred prvým kolom volieb podporu asi 35% voličov a bol považovaný za favorita pre druhé kolo. Proti nemu sa zároveň konali masové demonštrácie pod heslo #ele não (On nie).
V prvom kole volieb 7. októbra 2018 skončil pozoruhodne na prvom mieste so 46,7% hlasov, kým kandidát Strany pracujúcich Fernando Haddad skončil druhý. Oprávnených voličov bolo 146,7 miliónov, pritom je v Brazílii zavedená volebná povinnosť. Do druhého kola volieb, ľavicový protikandidát Haddad postúpil s 28,4% hlasov.
Dvaja kandidáti sa stretli v druhom kole 28.októbra 2018 a Bolsonaro zvíťazil s 55% hlasov.
Vláda Jana Syrového
Vláda Jana Syrového môže byť:
Axis
Axis môže byť:
Merný tepelný odpor
Merný tepelný odpor môže byť:
Ed Stafford
Stafford s priateľom Lukom Collyom z Veľkej Británie začali svoju cestu 2. apríla 2008 z južného pobrežia Peru. Po troch mesiacoch putovania Collye cestu vzdal. Neskôr sa k Staffordovi pridal peruánsky lesný robotník Gadiel „Cho“ Sanchez Rivera, s ktorým absolvoval zvyšok trasy.
Jiří Antonín Benda
Jiří Antonín Benda (* 30. jún 1722, Benátky nad Jizerou† 6. november 1795, Bad Köstritz) bol český hudobný skladateľ obdobia klasicizmu. Brat Františka Bendu.
Život
Študoval u piaristov v Kosmonosoch a u jezuitov v Jičíne. V oboch internátoch sa tradične pestovala hudba a Benda si odtiaľ odniesol tiež znalosť pôsobivého rečníckeho prejavu a zásad správnej deklamácie, čo veľmi ovplyvnilo jeho hudobné zameranie. V roku 1742 sa odsťahoval do Berlína, kam bol pozvaný aj s rodičmi pruským kráľom Friedrichom II., ktorý bol obdivovateľom jeho brata, skladateľa a husľového virtuóza Františka Bendu. Roku 1750 sa Jiří Antonín stal takisto kapelníkom a to u turínskeho vojvodu Friedricha v Gotei. Krátko bol riaditeľom hudby hamburského divadla. V roku 1781 navštívil Paríž, kde mala premiéru jeho opera Romeo a Júlia. V Nemecku sa zdržiaval až do roku 1778, kedy sa pokúsil získať vo Viedni miesto kapelníka u nemeckej opery, ktorú chcel zriadiť Jozef II. Vkusu viedenského publika však nevyhovel a roztrpčený neúspechom rezignoval na skladateľskú dráhu a zvyšok života strávil putovaním z miesta na miesto. Cez tento neúspech sa však Benda dočkal ocenenia u mnohých významných osobností umeleckého života, jeho skladby výrazne zapôsobili napr. na Mozarta, ktorý skladby Ariadna na Naxe a Medea zbožňoval natoľko, že ich neustále vozil so sebou.
Benda bol členom slobodomurárskej lóže.
Meno skladateľa Jiřího Antonína Bendu nesie český Bendův komorný orchester.
Dielo
Bol zakladateľom melodrámy. Zvlášť jeho prvé diela Ariadna na Naxe a Medea reprezentujú túto hudobnú formu. Myšlienku striedania hudby a hovoreného slova prebral od Jeana-Jacquesa Rousseaua a prakticky ju uviedol do života. Rousseau chcel však hudbou vytvárať podklad pre pohybovú stránku hercovho prejavu, Bendovou základnou požiadavkou bola dramatická pravdivosť. V najrozšírenejšej hudobnej dramatickej formácii tej doby - talianskej opere - dominovala hudba a všetky ostatné zložky sa jej podriaďovali. Benda spojil hudbu a slovo tak, aby bola slovu v najväčšej možnej miere uchovaná jeho oznamovacia schopnosť. Hudba sa tým však ocitla v postavení podriadenej zložky. Svoje kompozičné skúsenosti z dramatickej oblasti prenášal Benda aj do diel inštrumentálnych, skladal predovšetkým symfónie (30), cembalové koncerty, kantáty (cez 100), komorné skladby, opery, klavírne sonáty a scénickú hudbu.
Systém APG IV
Systém APG IV je molekulárny fylogenetický systém krytosemenných rastlín z roku 2016. Pre tento systém boli tiež navrhnuté slovenské mená.
Poznámka: Podobný systém bol navrhnutý pre výtrusné rastliny (PPG I).
Systém
krytosemenné rastliny (Angiospermae):
Celjskovci
Celjskovci (slovenská výslovnosť [ceľskovci] ; iné názvy: Cillský ; staršie: grófi z Celje alebo grófi Celjskí ;, , ), boli najvýznamnejším neskoro-stredovekým nemecky hovoriacim šľachtickým rodom na území dnešného Slovinska. Svoj pôvod odvodzovali od nemeckého rytierskeho rodu, ktorý žil na hrade Žovnek. Pôvodne vlastnili menšie panstvá v Štajersku a Korutánsku. Vďaka svojej sobášnej politike získali ako vazali Habsburgovcov rozsiahle panstvá vo východnej časti alpských habsburských dŕžav, v Uhorsku a najmä v Chorvátsku. V roku 1322 získali hrad a okolité panstvo Celje, z ktorého odvodzovali svoje meno. Neskôr v roku 1341 získali členovia rodu titul gróf a následne v roku 1436 boli povýšení do stavu ríšskych kniežat. Najväčšiu politickú moc mal rod počas vlády Žigmunda Luxemburského. Mnohí členovia rodu zastávali funkcie chorvátskych a slavónskych županov či bánov. Na začiatku 15. storočia založili spolu s Gorjanskovcami tzv. pánsku ligu, ktorá ovládla Uhorsko. Rod vymrel po meči v roku 1456 a vďaka zmluve navzájom upravujúcej dedičstvo z roku 1443, pripadli panstvá naspäť Habsburgovcom.
Dejiny rodu
náhľad|Dŕžavy a panstvá Celjskovcov Celjskovci patrili v strednej a juhovýchodnej Európe v období neskorého stredoveku k jedným z najvýznamnejších a najdravejších šľachtických rodov. Svoj pôvod odvodzovali od nemeckého rytierskeho rodu, ktorý sídlil na hrade Žovnek (tzv. Páni zo Žovneku), a vlastnili statky vo východnej časti habsburských dŕžav v južnom Štajersku a na rieke Savina. V 20. a 30. rokoch 13. storočia rástla prestíž rodu vďaka svojej sobášnej politike. Keď na začiatku 14. storočia, keď vymrel rod Vovbršskovcov, tak k pôvodným rodovým statkom Fridrich zo Žovneku (neskôr Celjský) pripojil aj hrad Celje spolu s podhradím. Na základe listiny cisára Ľudovíta IV. Bavorského v roku 1341 udelil Pánom zo Žovneku titul celjského grófa.
Celjskovci postupne rozširovali svoje územie okolo rieky Drávy a Sávy a ich moc tak rýchlo vzrástla. Ďalšie majetkové zisky rodu boli v Kraňsku. Výhodnými sobášmi s príslušníkmi európskych panovníckych dynastií sa Celjskovci vyniesli do popredia európskej politiky. Z tých najvýznamnejších bol sobáš Anny Celjskej s poľským kráľom Vladislavom II. Jagelom a sobáš Barbory Celjskej s uhorským kráľom, a neskôr rímskym cisárom Žigmundom Luxemburským. Ich rýchly vzostup začal po bitke pri Nikopole v roku 1396, kde Herman II. Celjský zachránil život Žigmundovi Luxemburskému. Ako odmenu dostal od kráľa Žigmunda mesto Varaždín s okolím, zagorské grófstvo a mnoho majetkov v dnešnom Chorvátsku. Sila rodu značne vzrástla, razili si aj svoje vlastné mince a výrazne podporovali výstavbu hradov a kostolov. Vzájomný vzťah Celjskovcov a Žigmunda Luxemburského posilnil sobáš s Barborou Celjskou. Barbora sa aktívne podieľala na politických a ekonomických záležitostiach. Bola tiež nápomocná pri vytváraní svetského rytierskeho Dračieho rádu pre vybranú šľachtu. V neprítomnosti manžela vládla ako regentka Uhorského kráľovstva. Synovia Hermana II. Celjského boli povýšení do stavu ríšskych kniežat, tým sa ich dŕžavy vymanili z lénnej závislosti od Habsburgovcov. Získali veľké majetky v priľahlých vojvodstvách Štajerska, Korutánska a Kraňska, ako aj na území Uhorska (Chorvátsko, Slavónsko), čím sa stali jednou z najmocnejších rodín v tejto oblasti. Ich moc bola navyše podporená sobášmi s vládcami Bosny. Táto nová situácia znemožnila Habsburgovcom prístup k Jadranskému moru. Po vzájomných bojoch však došlo v roku 1443 k zmiereniu strán tým, že sa Habsburgovci a Celjskovci dohodli na vzájomnom dedení v prípade vymretia jedného z rodov po meči. Po nástupe Ladislava V. Pohrobka na uhorský trón si Celjskovci upevnili svoju pozíciu v Uhorsku, a snažili sa obmedziť vplyv Huňadyovcov. Po smrti Jána Huňadyho sa síce jeho syn Ladislav Huňady stal oprávneným dedičom jeho funkcií a majetkov, najvýznamnejšie krajinské funkcie však od kráľa získal Ulrich II. Celjský.
Po neúspešnom nároku na bosniansku korunu získal Celjskovci niektoré územia v Chorvátsku a Slavónsku. Ulrichovi II. Celjskému sa podarilo prinútiť rímskeho cisára Fridricha III., aby prepustil Ladislava V. Pohrobka tým, že v roku 1452 spolu s Ulrichom z Eytzingu obliehali cisára vo Viedenskom Novom Meste, kde ho donútili Ladislava vydať. Novým ochrancom a regentom Ladislava sa stal práve Ulrich II. Celjský. V roku 1456 bol však Ulrich II. Celjský v Belehrade úkladne zabitý Ladislavom Huňadym a prívržencami huňadyovskej strany. Ladislava Huňadyho dal kráľ potrestať sťatím hlavy, čo vyvolalo také nepokoje v Uhorsku, že musel natrvalo presídliť do Prahy. Smrťou Ulricha II. od vymrel a jeho majetky zdedili Habsburgovci. Nemecky písaná Celjská kronika popisuje dejiny rodu až do ich vymretia v roku 1456 a boj o ich dedičstvo.
Známi príslušníci rodu
Medzi najvýznamnejších členov rodu patrili:
Kernov mlyn
Kernov mlyn (v minulosti Plankov mlyn, Pálffiho mlyn) bol druhý najvyššie položený vodný mlyn v Pezinku na umelo vytvorenom ramene Blatiny, na ktorom sa nachádzala viac ako desiatka mlynov. Nachádzal sa pri hlavnej ceste na Pezinskú Babu, dnešná Malacká cesta číslo 67, pred odbočkou na lokalitu Rudné bane a Stupy a zachoval sa z neho len domček mlynára.
Samotný mlyn sa už nezachoval, zostali po ňom len ruiny a suché koryto potoka, ktoré je plné odpadkov. O mlyne sa nezachovali žiadne informácie ani žiadne historické fotografie.
História
Na mape z roku 1889 je mlyn označený ako „Plank“, resp. Plankov mlyn a na mape z roku 1925 je mlyn pre zmeny označený ako „Pállfiho mlyn“.
Domček mlynára zrejme neskôr slúžil ako horáreň, na dvoch mapách okolo roku 1938 je tento objekt označený ako hájovňa a objekt sa nachádza aj na mape z roku 1955, na ktorej ešte vidno koryto potoka, ktoré poháňalo vodný mlyn.
Súčasný stav
V areáli sa nachádzajú zrejme zvyšky stavidla mlynu, ktorým sa reguloval prívod vody na mlynský náhon. Z pôvodnej mlynice zostali len ruiny a rozsypané tehly. V okolí zvyškov mlyna sa okrem odpadkov nachádzajú aj pôvodné tehly (tzv. machotky) z budovy. Pri mlyne sa nachádza koryto vyschnutého potoka, ktorý privádzal vodu do mlyna od mostu smerom do Rudných baní.
Mako Komurová
Mako Komurová (* 23. október 1991, Cisársky palác, Tokio) je bývalá japonská princezná, je najstaršou dcérou nasledovníka japonského cisárskeho trónu.
Skorší život
náhľad|left|Mako Komuro s rodičmi a sestrou (v 2000 rokoch) Narodila sa 23. októbra 1991. Jej otcom je korunný princ Fumihito, matkou korunná princezná Kiko.
Počas svojich teenagerských rokov sa stalo kontroverzné video Mako v školskom oblečení námorného štýlu.
Štúdium
Mako študovala na tokijskej International Christian University. V lete 2010 mala Mako študovať angličtinu na University College Dublin. Počas akademického roku 2012/13 strávila deväť mesiacov ako študentka na Edinburgh University v Škótsku. O rok neskôr žila na internáte University of Leicester v Anglicku počas štúdia na Master's in Art Museum and Gallery Studies. Počas štúdia praxovala v Coventry Museums a New Walk Museum v Leicestri. Magisterský titul získala v januári 2016.
Práca
V apríli 2016 začala pracovať ako výskumníčka v univerzitnom múzeu na Tokijskej univerzite a od septembra 2016 je doktorandkou v odbore muzeológia na ICU.
Verejné funkcie
left|náhľad|Princezná Mako a prezident El Salvadoru, [[Salvador Sánchez Cerén v roku 2015]] V roku 2017 bola patrónkou dvoch organizácií. Vykonávala tiež verejné funkcie a cestovala do zahraničia ako reprezentantka cisárskej rodiny. Od októbra 2015 je patrónkou japonskej tenisovej asociácie a od júna 2016 patrónkou organizácie japonských kógei (japonských umení). Medzi krajiny navštívené na oficiálnych cestách patria: Salvádor a Honduras (2015); Paraguaj (2016); Bhután (2017); Brazília, Peru a Bolívia (2019). Keďže v Japonsku nemôžu ženy vládnuť, jej mladší brat Hisahito je v poradí na trón po svojom otcovi Fumihitovi, bratovi Naruhita.
Na Pažiti
Na Pažiti je ulica:
Na pažiti je ulica v Šaštíne-Strážoch, pozri Na pažiti (Šaštín-Stráže)
Mako Komurová
Manželstvo
26. októbra 2021 sa Mako vydala čím stratila status princeznej a oficiálne opustila cisársku rodinu. Svatba sa uskutočnila bez tradičných rituálov. Mala oblečené svetlomoderé šaty.
Manželstvom získala priezvisko svojho manžela. Vzali sa 4 roky po zásnubách. Komurová sa s manželom plánuje usadiť v New Yorku.
Komurová trpí posttraumatickou stresovou poruchou.
Sexuálna preferencia
Sexuálna preferencia (iné názvy: pohlavná/erotická preferencia, sexuálne/pohlavné/erotické zameranie, sexuálne/pohlavné/erotické založenie, sexuálna/pohlavná/erotická inklinácia, sexuálny/pohlavný/erotický sklon, sexuálna/pohlavná/erotická náklonnosť) môže byť:
Poznámka: Text Ahlers, Schaefer und Beier: Spektrum der Sexualstörungen und ihre Klassifizierbarkeit in DSM-IV und ICD-10, Sexuologie 12 (3/4), 2005 navrhuje obmedziť pojem sexuálne zameranie na sexuálnu preferenciu veku partnera a pojem sexuálny sklon na sexuálne praktiky.
Ježura
Ježura môže byť:
Homosexuálna panika
Homosexuálna panika (z angl. homosexual panic, novšie aj gay panic) alebo v medicíne aj Kempfova choroba je (pôvodne v psychológii/medicíne, dnes aj v práve) nekontrolovateľný strach alebo úzkosť (panika) ako reakcia na vlastnú homosexualitu alebo homosexualitu inej osoby, najmä u mužov a najmä u heterosexuálnych mužov v prípadoch, kde homosexuálny muž dvorí heterosexuálnemu mužovi.
Termín "homosexual panic" sa prvýkrát vyskytol v texte E. J. Kempfa z roku 1921, ktorý spomína, že mechanizmus homosexuálnej paniky...je v psychopatológii vrcholne dôležitý.
V severnej Amerike sa termín najnovšie (prvýkrát v roku 1989) vyskytuje aj v spojení "homosexual panic defense/gay panic defense", čo je právna obhajoba založená na tvrdení obžalovaného, že údajne zavraždil homosexuálnu osobu len preto, že sa dostal do stavu homosexuálnej paniky.
Homofília
Homofília môže byť:
Jaskový rad
Jaskový rad je ulica v Bratislave, v mestskej časti Nové Mesto. Tiahne sa od Pražskej po Podkolibskú. náhľad Názov ulice je odvodený od železničného tunela, nad ktorým sa ulica tiahne. Jask je archaickým názvom pre tunel.
Vláda Viliama Širokého
Vláda Viliama Širokého môže byť:
Vláda Klementa Gottwalda
Vláda Klementa Gottwalda môže byť vláda Československej republiky (ČSR):
Cytokinéza
vpravo|náhľad|[[Nálevník podstupujúci cytokinézu, s jasne viditeľnou štiepnou brázdou]]
Cytokinéza je súčasťou bunkového procesu, počas ktorého sa cytoplazma z jednej eukaryotickej bunky rozdelí na dve dcérske bunky. Cytoplazmatické delenie začína počas alebo po neskorších štádiách delenia jadra v mitóze a meióze. Počas cytokinézy deliace vretienko rozdeľuje a transportuje duplikované chromatídy do cytoplazmy rozdeľujúcich sa dcérskych buniek. Tým zaisťuje, že počet chromozómov a komplementov sa zachová z jednej generácie na druhú. Dcérske bunky sa stanú funkčnými kópiami rodičovskej bunky. Po ukončení telofázy a cytokinézy sa každá dcérska bunka dostane do interfázy bunkového cyklu.
Jednotlivé funkcie vyžadujú rôzne odchýlky od procesu symetrickej cytokinézy; napríklad pri oogenéze u zvierat, vajíčko zaberá takmer celú cytoplazmu a organely. To ponecháva len veľmi málo cytoplazmy pre výsledné polárne telá, ktoré u väčšiny druhov zomierajú bez fungovania, hoci u iných druhov preberajú rôzne špeciálne funkcie. Iná forma mitózy sa vyskytuje v tkanivách, ako je pečeň a kostrové svalstvo ; vynecháva cytokinézu, čím sa vytvoria viacjadrové bunky.
Vláda Oldřicha Černíka
Vláda Oldřicha Černíka môže byť vláda Československej socialistickej republiky:
Cytokinéza
Rastlinná cytokinéza sa líši od živočíšnej, čiastočne kvôli pevnosti bunkových stien buniek rastlín. Namiesto toho, aby rastlinné bunky tvorili štiepnu brázdu, aká sa vytvára medzi živočíšnymi dcérskymi bunkami, v cytoplazme sa vytvára deliaca štruktúra známa ako bunková doska, ktorá rastie do novej, zdvojenej bunkovej steny medzi rastlinnými dcérskymi bunkami. Rozdeľuje bunku na dve dcérske bunky.
Cytokinéza do značnej miery pripomína prokaryotický proces binárneho štiepenia, ale kvôli rozdielom medzi štruktúrami a funkciami prokaryotickej a eukaryotickej bunky sa mechanizmy líšia. Napríklad bakteriálna bunka má iba jeden chromozóm vo forme uzavretej slučky, na rozdiel od lineárnych, zvyčajne viacnásobných, chromozómov eukaryotickej bunky. V súlade s tým baktérie pri delení buniek nekonštruujú žiadne mitotické vretienko. Duplikácia DNA prokaryotickej bunky prebieha počas samotnej separácie chromozómov; v mitóze dochádza k duplikácii počas interfázy pred začiatkom mitózy, hoci dcérske chromatidy sa pred anafázou úplne neoddelia.
Kragujevac
náhľad|V centre mesta Kragujevac (zo starého slovanského slova kraguj (jastrab, sokol)) je mesto v Srbsku, hlavné mesto administratívneho regiónu Šumadija. Je to štvrté najľudnatejšie mesto Srbska - má 193 390 obyvateľov (s predmestiami 211 580). Nachádza sa 120 kilometrov južne od Belehradu.
Kragujevac je priemyselným a vedeckým centrom. Je tiež makroregionálnym centrom pre Čačak, Kraljevo, Užice, Jagodinu, Kruševac a Smederevo, Požarevac a sever Kosova. Až do roku 1990 bol Kragujevac jedným z najrozvinutejších miest Juhoslávie (5. v poradí), pred ktorým boli len slovinské mestá. V deväťdesiatych rokoch sa však situácia v meste zhoršila.
Etymológia
Názov mesta pochádza z názvu vtáka. Po srbsky „kraguj“ znamená „jastrab“, ktorého vyobrazenie sa nachádza aj na erbe mesta. V oblasti mesta bolo mnoho lesov a tento vták bol využívaný na lov. Podľa inej verzie, názov pochádza z osobného mena „Kraguj“, známeho v Srbsku od 14. storočia a prekladá sa doslovne ako mesto Kraguja, ale táto verzia má malú podporu, pretože toto meno sa v Srbsku ako osobné prakticky nevyskytuje.
Dejiny
Mesto bolo oslobodené od tureckej vlády v roku 1815. Bolo prvým novodobým hlavným mestom Srbska (1818-1841). Tu sa nachádzalo prvé srbské gymnázium a lýceum (predchodca Belehradskej univerzity), prvý súd, prvé divadlo, prvé srbské noviny. V roku 1935 tu bola vyhlásená prvá srbská ústava. Od polovice 19. storočia sa tu rozvíjal priemysel (v roku 1853 bolo odliaté prvé delo).
V roku 1886 bolo mesto spojené železnicou s Belehradom a Nišom.
Počas prvej svetovej vojny sa Kragujevac kvôli okupácii Belehradu opäť na nejakú dobu stáva hlavným mestom.
21. októbra 1941 zastrelili nemeckí vojaci 7000 obyvateľov mesta, medzi ktorými bolo asi 300 študentov a 18 učiteľov v miestnom gymnáziu, ako pomstu za 70 nemeckých vojakov a dôstojníkov zabitých Titovými partizánskymi oddielmi. Ľudia boli unesení priamo z ulíc. Tejto udalosti je venovaná pieseň srbskej poetky Desanky Maksimovičovej „Krvavá rozprávka“, ktorá sa týka najmä okamihu, keď unášajú čističov topánok-cigánčatá vo veku 6-10 rokov. Tieto scény sa opakovane ukazovali vo filmoch venovaných vojne. Na mieste tragédie je teraz pamätník a múzeum.
Mesto bolo v roku 1999 bombardované jednotkami NATO, čo spôsobilo veľkú škodu automobilovému priemyslu.
Priemysel
V meste sa nachádza automobilka Zastava a zbrojársky závod Zastava.
Spoločnosť a kultúra
V meste sa nachádza 22 základných a 8 stredných škôl, okrem nich aj 3 špeciálne školy. Kragujevská univerzita bola založená 21. mája 1976. Je to štvrtá najväčšia univerzita v Srbsku. Má 12 fakúlt a dva inštitúty, ktoré sú umiestnené aj v susedných mestách (v Čačaku, Kraljevaci, Užiciach, Jagodine a Vrnjačkej Banji). V súčasnosti na nej študuje okolo 16 000 študentov a pracuje v nej 1 350 zamestnancov, z ktorých je 900 vyučujúcich a výskumníkov.
V meste sa nachádza aj Univerzitná knižnica, ktorá je zameraná vedecky a používajú ju predovšetkým študenti a vyučujúci. Rozprestiera sa na ploche 1 500 m² a zahŕňa aj čitáreň. Uchováva sa v nej okolo 100 000 kníh, 450 titulov domácich časopisov a 105 titulov zahraničných časopisov.
Kultúra
V meste sa nachádza niekoľko kultúrnych ustanovizní, z ktorých má viacero aj národný význam.
Šport
V meste sa nachádza Štadión Čika Dača, ktorý je tretí v poradí podľa počtu miest na sedenie v Srbsku. Najväčšie a najdôležitejšie športové združenie v meste sa volá Radnički, ktoré spája 19 klubov: futbalový, atletický, volejbalový, hádzanársky, boxerský, zápasnícky a podobne. FK Radnički 1923 je najúspešnejší mestský futbalový klub a súťaží v srbskej SuperLige. Kragujevac je známy tým, že v ňom sídli najstarší futbalový srbský klub založený ešte v Srbskom kráľovstve, FK Šumadija 1903.
Vauchelles-lès-Domart
Vauchelles-lès-Domart je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Somme, v regióne Pikardia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Drieňovský potok (prítok Štiavnice)
Drieňovský potok je potok v Honte v meste Banská Štiavnica a v obci Svätý Anton v okrese Banská Štiavnica. Je to ľavostranný prítok Štiavnice v povodí Ipľa; má dĺžku 3,8 km. Je vodným tokom IV. rádu. Hydrologické poradie (číslo povodia): 4-24-03-274. Geomorfologická kategorizácia: geomorfologický celok Štiavnické vrchy, geomorfologický podcelok Sitnianska vrchovina.
Prameň
Pramení v nadmorskej výške na juhovýchodnom okraji intravilánu mesta Banská Štiavnica v dolnej časti pasienka južne od materskej škôlky Guliver na Poľovníckej ulici a severovýchodne od súkromnej hotelovej akadémie na Drieňovej ulici.
Opis toku
Tečie východným smerom poľnohospodárskym extravilánom, v nadmorskej výške priberá ľavostranný bezmenný prítok a zároveň mení smer na juhovýchod, obteká pasienok a pole Drieňová ležiace v priestore medzi pravým brehom Drieňovského potoka a rovnobežne tečúcou Štiavnicou, vteká do lesa, zakrátko priberá v nadmorskej výške  ďalší ľavostranný bezmenný prítok pritekajúci spod severozápadných svahov zalesneného vrchu Drieňová  a zároveň mení smer na juh; preteká úzkou dolinou lesným extravilánom, obteká svojim ľavým brehom vrch Drieňová, v nadmorskej výške  priberá bezmenný ľavostranný prítok spod južných svahov zalesneného vrchu Drieňová, pokračuje zalesnenou úzkou dolinou, v nadmorskej výške  pretína obecnú hranicu, vteká na územie obce Svätý Anton a zároveň priberá bezmenný ľavostranný prítok, po krátkom úseku vteká do intravilánu, pokračuje južným smerom a v intraviláne v nadmorskej výške  ústi do Štiavnice ako jej ľavostranný prítok.
Vodný tok má štyri bezmenné ľavostranné prítoky; pramení, preteká a ústi v geomorfologickom celku Štiavnické vrchy, v geomorfologickom podcelku Sitnianska vrchovina.
Pôvod názvu
Hydronymum Drieňovský potok má pôvod v názve vrchu Drieňová ; zo slovného základu toponyma Drieňová systémovým utvorením prídavného mena formantom -ský a kombináciou so všeobecným podstatným menom potok s významom menší prirodzený vodný tok bolo utvorené dvojslovné hydronymum atributívneho typu (dvojčlenný determinatívny názov so zhodou zložený z prídavného mena a z podstatného mena) Drieňovský potok ako súčasť veľmi početnej skupiny názvov v slovenskej toponymii, najmä hydronymii. Názov vrchu Drieňová súvisí s drevinou z čeľade drieňovitých drieňom obyčajným (Cornus mas), ktorá sa charakteristicky vyskytovala v období pomenovania (i v súčasnosti sa vyskytuje) v priestore vrchu. Dôkazom schopnosti motivovať pomenovací proces geografických objektov je aj pasienok a pole s názvom Drieňová i Drieňovská ulica lokalizované v blízkosti prameňa Drieňovského potoka, aj samota Drieňová neďaleko horného toku Drieňovského potoka a les Drieňová na území obce Svätý Anton.
Názov vodného toku Drieňovský potok bol štandardizovaný v roku 2010.