cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jicchak Šamir
Vodca Lechi, väzenie a internácia
thumb|Oznámenie palestínskej polície ponúkajúce odmenu za dolapenie vodcov Lechi. Jicchak Šamir je uprostred.|alt=Policajný leták s fotkami vodcov Lechi Druhý raz Šamira zadržali Briti v októbri 1946, tentoraz však nie vlastným pričinením. V júli toho istého roku totiž Irgun uskutočnil bombový útok na hotel kráľa Davida v Jeruzaleme (v hoteli boli vládne budovy a riaditeľstvo odboru kriminálneho vyšetrovania), pri ktorom zahynulo 91 ľudí. Briti následne spustili veľkú pátraciu akciu, pri ktorej sa im podarilo vystopovať atentátnikov až do Tel Avivu. Potom uzavreli celé mesto a každý Žid musel prísť na policajné veliteľstvo na identifikáciu. Aj keď sa Šamir prezliekol za ortodoxného rabína, spoznali ho. Po zatknutí ho spoločne s ďalšími príslušníkmi Irgunu a Lechi internovali do Eritrei v Afrike. Z internačného tábora sa pokúsil niekoľkokrát ujsť. Prvý raz sa v septembri 1945 s dvoma ďalšími väzňami ukryli do vodných nádrží a podplatili sudánskeho vodiča, aby ich odviezol. Cez celý Sudán cestovali s falšovanými certifikátmi britskej spravodajskej služby. Certifikáty boli podozrivé až sprievodcovi v Chartúme, ktorý zavolal políciu, a tá utečencov chytila o šesť dní po úteku. Šamirov ďalší pokus v roku 1947 už bol úspešný. Zajatci pri ňom ušli cez vykopaný tunel. Ešte pred útekom kontaktovali táborového rabína, talianskeho Žida, Dr. Giuseppe Leviho, ktorý im pomohol nájsť úkryt Talianov žijúcich v neďalekom meste. Po viac ako mesiaci skrývania a strádania dorazili utečenci do Addis Abeby. Šamir sa potom spoločne so svojim spoluväzňom Arje Ben Eliezerom z Irgunu vypravil do Džibutska, požiadať o pomoc miestneho rabína. Džibutsko bolo v tom čase francúzskym zámorským územím, vďaka čomu ich nevydali britským úradom. Následne získali politický azyl vo Francúzsku, kam odplávali na lodi. Do mandátnej Palestíny sa však Šamir vrátil až šesť dní po vyhlásení izraelskej nezávislosti v roku 1948. V apríli 1948, v čase, keď bol ešte vo Francúzsku (stále však bol vodcom Lechi), spáchala Lechi spolu s Irgunom masaker v arabskej dedine Dejr Jásin. V priebehu ôsmich hodín povraždili príslušníci týchto dvoch skupín guľometmi, samopalmi a granátmi mužov, ženy aj deti, celkom približne 200 až 250 ľudí.
thumb|upright|left|V roku 1948 nariadil triumvirát Lechi (ktorého členom bol aj Šamir) zavraždiť vyslanca OSN pre Blízky východ [[Folke Bernadotte|Folke Bernadotta|alt=Hlava a poprsie Folke Bernardotta]] Na jeseň 1948 vykonala Lechi atentát, ktorý šokoval novo vzniknutý štát aj celý svet. Jehošua Kohen z Lechi pri ňom 17. septembra 1948 v západnom Jeruzaleme zabil švédskeho diplomata a vyslanca Organizácie spojených národov pre Blízky východ grófa Folke Bernadotta, ktorý sa v mene OSN pokúšal medzi izraelskou a arabskou stranou prvej arabsko-izraelskej vojny dohodnúť mier. Bernardotteho vraždu schválil triumvirát Lechi, ktorého členom bol aj Šamir. V súvislosti s touto akciou Šamir poznamenal, že: „židovská etika ani židovské tradície nemôžu vyradiť terorizmus ako spôsob boja.“ Na atentát rázne a okamžite reagovala izraelská dočasná vláda, na čele s premiérom Davidom Ben Gurionom. Lechi vyhlásili za teroristickú organizáciu a Ben Gurion rozkázal zatknúť všetkých jej vodcov, zabaviť všetky zbrane a zastreliť každého, kto by sa bránil. Gilbert (2002) uvádza, že „zabitie Bernadotteho znamenalo koniec akejkoľvek tolerancie židovských podzemných aktivít.“ Zároveň Ben Gurion vydal „dvadsaťštyrihodinové ultimátum Irgunu, aby odovzdal zbrane a bezpodmienečne sa rozpustil,“ k čomu nakoniec došlo; Irgun tak prestal byť vojenskou organizáciou. Spolu s vodcami Lechi zatkli aj Šamira, ktorému sa však podarilo ujsť z väzby. Žiadna z osôb, zodpovedných za Bernardotteho vraždu, nebola nikdy súdená a izraelská vláda nakoniec udelila všetkým členom Lechi amnestiu.
Súkromný život a Mosad
Po zákaze Lechi sa Šamir snažil zostaviť zoskupenie pre prvé parlamentné voľby, zložené z bývalých príslušníkov organizácie, ale jeho snahy nakoniec neboli úspešné. Na zhruba sedem rokov sa stiahol z verejného života a nie príliš úspešne podnikal (okrem iného riadil združenie majiteľov kín). V roku 1955 Šamira naverboval do spravodajskej služby Mosad jej vtedajší riaditeľ Iser Harel. V rámci „politiky kooptácie bývalých disidentov“ chcel využiť skúsenosti ľudí, ktorí sa v priebehu protibritského odboja dostali do kontaktu so spravodajskou činnosťou. Počas svojho pôsobenia v Mosade mal kľúčovú úlohu v operácii s kódovým názvom Damokles. Táto operácia bola reakciou na egyptský raketový program, na ktorom priamo pracovali nemeckí raketoví odborníci, ktorí sa počas druhej svetovej vojny podieľali na nacistickom programe rakiet V-2. Súčasťou operácie Damokles bolo zasielanie listových bômb, únosy a rad „nehôd.“ Šamir v rámci operácie riadil „špeciálne operácie, ktorých súčasťou boli zvyčajne atentáty.“ V rámci misie ho v roku 1965 poslali do Paríža, kde naverboval bývalých členov Lechi, ktorí sa podieľali na rôznych operáciách, vrátane atentátov. V Mosade pôsobil až do roku 1965. Potom sa znova vrátil k súkromnému životu a podnikaniu. Jedinou verejnou aktivitou bola jeho snaha zvýšiť židovskú imigráciu zo Sovietskeho zväzu.
Politická kariéra
V roku 1970 vstúpil Šamir na popud Menachema Begina do strany Cherut (v tom čase bol Cherut súčasťou aliancie Gachal), pokračovateľkou revizionistického Irgunu. V 70. rokoch patril v strane medzi skupinu ľudí (ako aj Ariel Šaron a Benjamin Netanjahu), ktorá považovala Jordánsko za Palestínu. Šamirov kolega Šaron, v tom čase izraelský generál, dokonca uvažoval o zvrhnutí jordánskej vlády počas Čierneho septembra v roku 1970. Ako Čierny september sa označuje konflikt medzi palestínskymi Arabmi a kráľom Husajnom, počas ktorého zahynuli tisíce ľudí, a následkom ktorého bolo vyhnanie Organizácia za oslobodenie Palestíny (OOP) z Jordánska. Zvrhnutím vlády by totiž palestínski Arabi získali vlastný štát, čím by sa izraelsko-palestínsky konflikt preniesl za hranice.
V Cherute bol Šamir členom výkonného výboru a riaditeľom jeho imigračného oddelenia. Pred parlamentnými voľbami v roku 1973 sa Cherut spojil s niekoľkými pravicovými stranami a vytvoril novú stranu Likud, ktorá získala vo voľbách 39 poslaneckých mandátov. Jedným zo zvolených poslancov bol aj Šamir, ktorý sa po voľbách stal členom niekoľkých výborov Knesetu. Šlo o štátny kontrolný výbor, vplivný výbor zahraničných vecí a obrany a výbor pre vnútorné záležitosti a životné prostredie. V rámci strany riadil organizačný výbor a v roku 1975 bol zvolený za predsedu výkonného výboru strany.
Historické víťazstvo Likudu a predseda Knesetu
Parlamentné voľby v roku 1977 boli historické a znamenali predel v izraelských dejinách. Pravici, na čele s Likudom, sa prvý raz podarilo prerušiť hegemóniu labouristických vlád a vedenia, ktoré sa datovalo dlho pred založením štátu v roku 1948. Premiérom sa stal vodca Likudu Menachem Begin, ktorý zostavil pravicovú vládu. V júni toho roku bol Šamir vymenovaný za predsedu Knesetu a stal sa prvým pravicovým politikom, ktorý túto funkciu zastával. V čase, keď pôsobil v tejto funkcii, sa odohrali dve zásadné udalosti, na ktoré mal úplne odlišný názor než predseda vlády; šlo o mierové rokovania s Egyptom a podpis dohôd z Camp Davidu z roku 1978 a podpísanie egyptsko-izraelskej mierovej zmluvy z roku 1979. Dôsledkom tohto mierového dohovoru sa totiž Izrael musel vzdať Sinajského polostrova, opustiť tamojšie vojenské základne a vypratať tamojšie židovské osady. Sinaj bol navyše vnímaný ako nárazníková zóna proti prípadnej egyptskej agresii a okrem Šamira sa proti podpísaniu mierových dohôd ohradzovali aj ďalší čelní politici Likudu ako Moše Arens a Ariel Šaron. Pri hlasovaní Knesetu o mierovej zmluve sa Šamir nakoniec zdržal hlasovania.
Prvý raz ministerským predsedom
Ako premiér mal pred sebou celý rad úloh. Medzi hlavné patrila stabilizácia izraelskej inflačnej ekonomiky, ktorá sa potýkala s ťažkou krízou a zaistenie bezpečnosti na severnej hranici. Keď sa stal premiérom, spolupracoval s ministrom obrany Moše Arensom, americkým prezidentom Ronaldom Reaganom a americkým ministrom obrany Casparom Weinbergerom na rámcovej dohode o americko-izraelskej strategickej spolupráci a americko-izraelskej dohode o voľnom obchode. V otázkach mierového usporiadania Šamirova vláda zásadne odmietala akékoľvek územné ústupky na Západnom brehu. Nakoniec však ako premiér nepôsobil dlho. Vládu totiž opustila malá orientálna strana Tami (mala 3 poslancov), ktorá sa kvôli nezhode s Likudom ohľadom sociálnej a ekonomickej politiky rozhodla podporiť Maarach vo vyvolaní hlasovania o nedôvere vlády konané 4. apríla. Šamirova koalícia nemala dostatok hlasov a Kneset sa tak rozpustil a 23. júla 1984 sa konali predčasné parlamentné voľby. Ako hlavné dôvody pádu vlády však Terner (1991) uvádza „nezdar v libanonskej vojne, krízu v poľnohospodárstve, nadmerné výdaje pri osídľovaní obsadených území a iné.“
Volebný pat a ministrom zahraničných vecí
thumb|left|Bankovka starej meny v hodnote 100 šekelov. Na [[averznej strane bankovky je vyobrazený Šamirov ideologický vzor Vladimir Žabotinskij.|alt=Obe strany starej 100 šekelovej bankovky s hlavou Vladimira Žabotinského]] Nová vláda bola v zložitej pozícii, pretože ľavica a pravica vždy zastávali v Izraeli odlišné postoje. Napriek tomu sa však našli témy, na ktorých sa oba subjekty zhodli. Šlo o oblasti, kde panoval široký konsenzus; ukončiť izraelskú prítomnosť v Libanone, bojovať s ekonomickou krízou, pokúsiť sa o mierovú dohodu s Jordánskom a konsolidovať mierovú zmluvu s Egyptom. V rámci koaličnej dohody sa obmedzila výstavba izraelských osád (v prvom roku vlády malo ísť o stavbu 5 až 6 osád). Peres po nástupe do funkcie poveril ministra obrany Jicchaka Rabina, aby vypracoval plán na stiahnutie izraelských vojsk z Libanonu.
V novembri 1984 bola zahájená tajná operácia presťahovania etiópskych židov (známych ako spoločenstvo ) zo Sudánu po tom, ako v Etiópii v roku 1984 vypukol hladomor. Počas operácie s kódovým názvom Mojžiš od novembra 1984 do januára 1985 prepravili letecky do Izraela okolo 8000 etiópskych Židov.
V januári 1985 vláda schválila trojstupňový plán stiahnutia izraelských vojsk z Libanonu a v lete toho roku boli izraelskí vojaci v jednotlivých etapách sťahovaní do nárazníkovej zóny v prihraničnej oblasti južného Libanonu, kde zostala len časť izraelských síl spolupracujúcich s Juholibanonskou armádou. Vláda bojovala aj s ekonomickou krízou, zadlženou izraelskou ekonomikou a cválajúcou infláciou, ktorá na jar 1985 presahovala 400 %. Na zlom stave ekonomiky sa podpísala predchádzajúca vláda Likudu, ako aj vysoké ceny ropy, poľnohospodárska depresia, nízky dopyt po izraelských poľnohospodárskych produktoch, ale aj veľký armádny rozpočet a budovanie nových osád. Peres v spolupráci s ministrom financií Jicchakom Modaiom zaviedol v júli 1985 úsporný ekonomický balíček, ktorého súčasťou bola 25% devalvácia šekelu a trojročné zmrazenie platov, cien a úrokovej miery. 1. januára 1986 bola zavedená nová mena; izraelský šekel nahradil nový izraelský šekel, pričom pomer novej k starej mene bol 1:1000. Rok po zavedení opatrení sa podarilo infláciu znížiť na 20 %.
Rotácia s Peresom a druhý raz ministerským predsedom
21. októbra 1986 si Peres so Šamirom vymenili funkcie a Jicchak Šamir sa stal druhý raz premiérom. Počas jeho vlády došlo k úplnému zmrazeniu mierových aktivít, keďže nebol ochotný pristúpiť na akékoľvek územné ústupky v prospech Arabov. Rovnako zablokoval snahy ministra zahraničných vecí Peresa usporiadať medzinárodnú mierovú konferenciu, ktorú Peres v roku 1987 dohodol s jordánskym kráľom Husajnom v takzvanej Londýnskej dohode. Proti dojednanej dohode sa Šamir postavil z dvoch dôvodov; jednak sa mu nepáčilo, že Peres rokoval za jeho chrbtom (dokonca odmietol Šamirovi odovzdať kópiu dojednanej dohody) a jednak zásadne odmietal koncept medzinárodnej konferencie, na ktorej by sa zúčastnili svetové mocnosti. O medzinárodnej mierovej konferencii dokonca vyhlásil, že je pre neho ako „prasa v Chráme.“ Za jeho vlády došlo aj k výraznej podpore osadníckej politiky.
V čase Šamirovho pôsobenia vo funkcii premiéra zasiahla Izrael prvá intifáda (: انتفاضة, „precitnutie“, doslova „ľudové povstanie“), inak aj „vojny kameňov“, ktorá vypukla 9. decembra 1987 v Pásme Gazy. Jej rozbuškou sa stala dopravná nehoda izraelského a palestínskeho automobilu, pri ktorej zahynuli štyria palestínski Arabi. Podľa palestínskej strany Izraelec spôsobil nehodu zámerne ako pomstu za vraždu Izraelca spáchanú v Gaze o niekoľko dní skôr. Sprvu intifáda prebiehala v podobe demonštrácií, nepokoje sa však zakrátko rozšírili aj na Západný breh. Násilnosti nepokojov a hlavne ich rozsah, zaskočil izraelských vojakov, ktorí neboli vycvičení na potieranie ľudových povstaní, ale na boj proti cudzej armáde. Do mnohých palestínskych dedín mali zablokovaný prístup a vo väčšine miest a sídiel v Gaze a na Západnom brehu im Arabi nadávali a útočili na nich kamením a zápalnými fľašami. Súčasťou nepokojov boli aj generálne stávky, bojkoty, zapaľovanie pneumatík, grafity, vyvesovanie palestínskych vlajok, barikády a len občas boli zaznamenané skutočné teroristické akcie, pri ktorých sa používali tzv. Molotovové koktejly či granáty. V dôsledku násilností konali vojaci podráždene a obzvlášť razantne. Samotné povstanie prekvapilo aj Organizáciu pre oslobodenie Palestíny (OOP) v Tunisku, ktorá mala povstanie „oficiálne viesť“. Fakticky výraznú moc však v jeho rámci získala palestínska militantná islamistická skupina Hamás, ktorá vznikla na začiatku prvej intifády. Nepokoje sa rozrástli a ukončilo ich až podpísanie mierovej dohody z Osla roku 1993.
Voľby a premiér bez rotácie
Kampani pred voľbami v novembri 1988 sa nevyhla intifáda, obe strany sa v nej však venovali aj zahraničným témam a obe artikulovali svoje postoje k mierovému procesu. Tak ako voľby pred štyrmi rokmi, aj tieto voľby ukázali nejasnú preferenciu volebných elektorátov oboch strán, keď voľby skončili tesným víťazstvom Likudu o jeden poslanecký mandát (40 vs. 39). Naopak malé radikálne strany posilnili v oboch častiach politického spektra. Na volebnom výsledku sa značne podpísala intifáda. Vo voľbách sa totiž stretli populárny Peres (v čase, keď skončilo jeho dvojročné pôsobenie v úrade premiéra dosahovala jeho popularita 80 %) so zástancom tvrdej línie Šamirom. Zároveň sa uplatnila rovnica, podľa ktorej Izraelci chápali boj Arabov za sebaurčenie ako terorizmus, a pravidlo, že s teroristami sa nevyjednáva. Väčšina Izraelcov preto bola podľa Ternera (1991) za to, aby sa „proti bojujúcim Palestíncom postupovalo veľmi tvrdo“ a odmietala rokovania s OOP. Zostavením vlády bol poverený Šamir, ktorý sa najprv pokúšal vytvoriť vládnu koalíciu s pravicovými a náboženskými stranami. Náboženské strany však kládli prehnané požiadavky a tak nakoniec vytvoril koaličnú vládu s Maarachom a náboženskými stranami, avšak už bez rotačného princípu vo funkcii premiéra. Tentoraz však post ministra zahraničných vecí prenechal Moše Arensovi z Likudu a Šimon Peres sa stal ministrom financií. V Izraeli doznievala ekonomická kríza, ktorá však bola stále viditeľná; napríklad v štátnom rozpočte na finančný rok 1988/1989 pripadlo celých 48 % na splatenie dlhov.
Štyri dni po izraelských parlamentných voľbách, 15. novembra 1988, sa konalo mimoriadne zasadanie Palestínskej národnej rady (tzn. najvyššieho palestínskeho zákonodárneho orgánu) v Alžíre, na ktorom predseda OOP Jásir Arafat vyhlásil nezávislosť palestínskeho štátu a uznal rezolúciu Rady bezpečnosti OSN č. 242 a 338. Celý rad štátov sveta, vrátane Česko-Slovenska, nezávislosť uznali. Arafat sa zriekol terorizmu a Palestínska národná rada uznala existenciu Izraela a rezolúciu Valného zhromaždenia OSN č. 181 z roku 1947, ktorá rozdeľovala mandátnu Palestínu na židovský a arabský štát. V reakcii na to Šamir v máji 1989 navrhol konanie slobodných volieb na Izraelom obsadených územiach (Západnom brehu a v Pásme Gazy), „aby pre dojednanie mierového riešenia získal palestínskeho partnera.“ Šamirova iniciatíva vzbudila ohlas v Spojených štátoch, aj v Egypte a obidva štáty vypracovali návrh na konanie medzinárodnej konferencie, ktorú však Šamir z princípu odmietal už od Londýnskej dohody dojednanej Peresom.
Pád vlády, alija a vojna v Zálive
V priebehu absorpcie nových prisťahovalcov a rokovaní o zárukách na pôžičku Izrael zasiahla vojna, ktorej sa nezúčastnil. V auguste 1990 iracký diktátor Saddám Husajn zaútočil a obsadil susedný Kuvajt. Proti Husajnovi vznikla medzinárodná koalícia 28 štátov, ktoré so súhlasom OSN hodlali Kuvajt oslobodiť. Hromadenie spojeneckých armád však Saddáma nezastrašilo a namiesto toho sa pokúsil alianciu rozdeliť hrozbami napadnutia Izraela svojimi balistickými strelami a letectvom. V prípade izraelskej odvety by totiž arabské štáty zrejme spojeneckú alianciu opustili. Spojené štáty preto žiadali Izrael, aby v žiadnom prípade nereagoval. V rámci Husajnovho zastrašenia „začala izraelská vláda hmlisto naznačovať možnú jadrovú odvetu.“ Zároveň Spojené štáty v Izraeli rozmiestili protiraketové batérie Patriot s americkou obsluhou (prvý raz v dejinách Izraela na jeho územie vstúpil americký vojak v aktívnej službe) a Izraelu za jeho neútočenie prisľúbili „podstatnú finančnú pomoc na opravy a obnovu.“ Ako reakcia na Husajnove hrozby sa v Izraeli začali distribuovať ochranné masky, utesňovali sa okná a vykonávali úpravy pre prípadné napadnutie. 16. januára 1991 zahájili spojenci operáciu Púštna búrka a už o dva dni neskôr dopadli na Tel Aviv prvé iracké rakety typu Scud. Do konca februára na územie Izraela dopadlo celkom 39 rakiet, najmä do husto obývaného okolia Tel Avivu. Všetky rakety, ktoré Izrael zasiahli boli konvenčné a Husajn nakoniec nepoužil chemické zbrane, ako sa Izrael obával. Táto vojna bola historicky jediná, ktorá Izrael zasiahla a v ktorej Izrael zostal pasívny.
Mierová konferencia
Po porážke Saddáma Husajna prebiehali od jari 1991 rokovania amerického ministra zahraničných vecí Jamese Bakera so štátmi Blízkeho východu a po naliehaní všetky štáty súhlasili, že sa zúčastnia na medzinárodnej konferencii. Šamir sprvu odmietal zúčastniť sa na Madridskej mierovej konferencii, nakoniec však prijal ponuku, pretože dúfal, že Sýria sa konferencie nezúčastni. Keď však Sýria súhlasila s účasťou, už nemohol cúvnuť. Podmienkou však bolo, aby na konferencii nebola prítomná OOP. Palestínska delegácia (bez OOP) bola na konferencii v rámci jordánskej delegácie. Madridská konferencia začala za účasti ZSSR, USA, Jordánska, Libanonu, Sýrie a Izraela, 1. novembra 1991 v Palacio Parcen v Madride. V januári 1992 prebiehali multilaterálne rokovania v Moskve na tému ekonomického rozvoja, životného prostredia, vody a utečencov. Medzi Izraelcami a Palestíncami sa uskutočnilo celkom desať kôl rokovaní, avšak bez akéhokoľvek prelomu. Hlavným problémom boli izraelské osady na obsadených územiach. Ďalším problémom bola platnosť izraelského zákona, ktorý zakazoval priamy kontakt izraelských občanov s príslušníkmi OOP. Táto mierová konferencia však odštartovala sériu priamych schôdzok medzi Izraelcami a Arabmi, ktoré sa v roku 1992 uskutočňovali v rôznych mestách po celom svete.
Začiatkom roku 1992 prebehla v Izraeli vnútorná politická kríza. Šamirova koalícia sa rozpadla, keď strany Techija a Moledet vystúpili z vlády, na protest proti Šamirovej zdanlivej ochote rokovať o palestínskej autonómii. Šamir bol preto nútený vypísať predčasné voľby o 5 mesiacov skôr oproti pôvodnému termínu. V predvolebnom boji použil nebezpečnú taktiku tvrdých postupov, pri ktorej viac ako na Stranu práce, útočil na americkú administratívu, ktorú obvinil, že podkopáva izraelskú bezpečnosť a ekonomiku.
Volebná porážka a dôchodok
Po konferencii vyzval minister vlády Ariel Šaron Šamira na súboj o funkciu predsedu a v Likude sa tak konali vnútrostranícke voľby, ktoré mali rozhodnúť o tom, kto povedie stranu do volieb v júni 1992. Okrem dvoch spomínaných kandidátov sa volieb zúčastnil aj David Levy. Z primárok však vzišiel víťazne Šamir so ziskom 42 % hlasov (Levy získal 31 % a Šaron 21 %). Napriek tomu bol Likud na rozdiel od Strany práce vnútorne rozdelený, čo mu vo voľbách uškodilo.
V parlamentných voľbách porazil Jicchak Rabin zo Strany práce (predtým Maarach) Šamirov Likud. Po volebnej prehre Šamir vyhlásil, že ústupky z Madridskej konferencie nikdy nemyslel vážne, a že svojou účasťou na konferencii chcel „len získať čas.“ Volebná porážka mala celý rad príčin. Šlo o ekonomické dôvody – takmer 18 % populácie bolo pod hranicou chudoby (náhly prudký príliv imigrantov), ale aj o dôvody súvisiace s novými imigrantmi (zanedbávanie bytových a zamestnaneckých podmienok imigrantov na úkor výstavby osád na Západnom brehu). Potvrdzuje to aj Freedman (1993), ktorý pripisuje porážku Likudu čiastočne aj neúspechu Šamirovej vlády poskytnúť novým sovietskym prisťahovalcom vhodné ubytovanie a zamestnanie. Až po víťazstve Jicchaka Rabina a záväzku k odklonu od Šamirovho teritorializmu, prisľúbili Spojené štáty Izraelu záruku na desať miliardovú pôžičku.
Šamir v marci 1993 rezignoval na post predsedu Likudu, ale ponechal si poslanecký mandát, ktorý vykonával až do volieb v roku 1996. Často kritizoval svojho nástupcu vo vedení strany Benjamina Netanjahua za to, že je príliš nerozhodný v rokovaní s Arabmi. Šamir zašiel tak ďaleko, že v roku 1998 odišiel z Likudu a podporil odštiepeneckú frakciu Likudu a novú pravicovú stranu Benny Begina, Cherut - Národné hnutie, ktorá sa zúčastnila spoločne s Národnou jednotou volieb v roku 1999. Po Netanjahuovej porážke sa Šamir vrátil do Likudu a podporoval Ariela Šarona v premiérskych voľbách v roku 2001. Po tomto roku prestal dávať verejné vyhlásenia.
Šamirovo meno sa znovu objavilo v izraelskej tlači v roku 2004, keď úrady zamietli žiadosť jeho rodiny o zvláštne štátne financovanie jeho hospitalizácie v ošetrovateľskom dome Queen Juliana. Predstavitelia ministerstva financií sa obávali, že by vznikol precedens, ktorý by mohol následne vážne zaťažiť izraelskú ekonomiku. Navrhli, aby sa na liečbu použila Šamirova štátna penzia. Jeho manželka Šulamit zomrela 29. júla 2011 vo veku 88 rokov.
Smrť a odkaz
Jicchak Šamir zomrel 30. júna 2012 v opatrovateľskom dome Bejt Juliana v meste Herzlija. Štátny pohreb sa konal na Har Herzl v Jeruzaleme 2. júla 2012. Predseda vlády štátu Izrael Benjamin Netanjahu v smútočnom príhovore ocenil jeho zásadový postoj vo veci národných záujmov izraelského národa, aliju etiópskych Židov, diplomatické schopnosti, ktoré mu umožnili nadviazať diplomatické styky s Čínou, Sovietskym zväzom a Indiou a účasť na Konferencii v Madride. Rovnako ocenil, že Šamir neodpovedal na útok Iraku na Izrael v rámci Vojny v Zálive a diplomatickú ofenzívu voči Spojeným štátom, vďaka ktorej vojna skončila skôr, než do nej vstúpil Izrael. Šamirove zásadové postoje ocenil aj predseda Knesetu Reuven Rivlin a zmierlivú pochvalnú reč predniesol aj celoživotný Šamirov ideový odporca, prezident štátu Izrael Šimon Peres. Satirická skupina Latma si pripomenula pamiatku Jicchaka Šamira krátkym filmom.
Vo voľbách v roku 2013 bol jeho syn Jair Šamir zvolený do Knesetu za alianciu Likud Jisrael bejtejnu.
Ocenenie
V roku 2001 Šamirovi udelili Izraelskú cenu za celoživotný prínos a zvláštny príspevok spoločnosti a Štátu Izrael. Cena sa udeľuje od roku 1953 a patrí medzi najvyššie izraelské štátne vyznamenania. V roku 2005 bol v internetovej súťaži 200 najväčších Izraelcov denníka Ynet zvolený za 29. najväčšieho Izraelca všetkých čias.
Mortzwiller
Mortzwiller je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Haut-Rhin, v regióne Alsasko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Haigneville
Haigneville je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Meurthe-et-Moselle, v regióne Lotrinsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Aflenz
Aflenz je trhová obec v Rakúsku v spolkovej krajine Štajersko v okrese Bruck-Mürzzuschlag. Obec vznikla 1. januára 2015 spojením trhovej obce Aflenz Kurort a obce Aflenz Land.
Zoznam predsedov vlády Austrálie
190px|náhľad|vpravo|[[Edmund Barton, historicky prvý predseda vlády (1901 – 1903)]] 190px|náhľad|vpravo|[[Kevin Rudd, bývalý predseda vlády (2007 – 2010, 2013)]] 190px|náhľad|vpravo|[[Tony Abbott, súčasný predseda vlády (od 18. septembra 2013)]]
Aflenz
Trhová obec má rozlohu a  obyvateľov.
Zoznam predsedov vlády Austrálie
Toto je zoznam predsedov vlád Austrálie.
U.S. Bank Center (Milwaukee)
U.S. Bank Center je mrakodrap v Milwaukee. Bol dokončený v roku 1973 na 777 East Wisconsin Avenue so 42 poschodiami a 20 výťahmi. Budovu vytvorili architekti Bruce Graham a James DeStefano zo spoločnosti Skidmore, Owings and Merrill spolu s inžinierom Fazlurom Khanom.
Tripartitum
thumb|Titulná strana Tripartita z viedenského vydania z roku 1545 Tripartitum (iné názvy: Opus tripartitum, krajinský zákonník, orsácke právo; plným oficiálnym názvom Tripartitum opus iuris consuetudinarii inclyti Regni Hungariae partiumque adnexarum = Trojdielne spracovanie obyčajového práva slávneho Uhorského kráľovstva a pripojených krajín) bol uhorský zákonník (právna kniha), ktorý spísal a vydal krajinský sudca a neskorší palatín Štefan Verbőci.
Vzniklo v rokoch 1500 - 1514 z poverenia kráľa Vladislava II. Jagelovského. Jeho cieľom bola kodifikácia feudálneho právneho systému a odstránenie stavu právnej neistoty, ktorá postihovala najmä nižšie vrstvy šľachty.
Jeho autor zozbieral, zapísal a spracoval vtedajšie platné uhorské súkromné ale aj verejné obyčajové právo.
Tripartitum hovorilo o jednotnej šľachte, čím zvýhodňovalo postavenie nižšej šľachty a zemianstva. Po Dóžovom povstaní upevnilo tiež závislosť poddaných na zemepánoch.
Do rozpadu Rakúsko-Uhorska malo Tripartitum 46 vydaní, prvé vyšlo vo Viedni v r. 1517, na Uhorsku v Bardejove v r. 1632. Slovenský preklad časti Tripartita, ako aj slovenské marginálne poznámky, obsahuje však aj pomerne nedávno objavený prevažne latinský rukopisný kódex z polovice 16. storočia uložený v Maďarskej krajinskej knižnici v Budapešti. Je to jedinečná jazyková pamiatka slovenčiny a doklad o používaní zbierky v slovenskom prostredí.
Tripartitum na Slovensku s určitými zmenami vyvolanými zmenenými spoločensko-politickými pomermi platilo až do roku 1950.
Sósikles
Sósikles alebo Sósiklés (Sósikles/iný prepis Sósiklés) môže byť:
4460 Bihoro
4460 Bihoro je planétka s priemerom 92 km, ktorú objavil Kin Endate, Kazurō Watanabe 28. februára 1990.
Masarykova kolónia bankových úradníkov
Masarykova kolónia bankových úradníkov bol oficiálny názov obytného bloku, ktorý podľa projektu brnianskeho architekta Josefa Poláška postavili v Košiciach v roku 1931.
Okolnosti vzniku komplexu
Trojkrídlový blok štvorpodlažných domov postavilo družstvo, v ktorom bolo organizovaných 48 rodín úradníkov českých, slovenských a maďarských bánk v Košiciach. Rozhodne nepatrili medzi chudobné vrstvy, ale aj napriek tomu sa rozhodli pre bývanie s radom kolektivistických čŕt. Josef Polášek, ktorý o svojom projekte napísal do časopisu Slovenský staviteľ (i do ľavicovej Novej Bratislavy), sa odvolával na vzory v Holandsku, Nemecku a Sovietskom zväze, ako boarding house, alebo dom-komúna. Vyzdvihuje výhodnosť kolektívneho varenia, obsluhy, zásobovania, starostlivosť o deti, spoločenský život a telesnú kultúru, „ako sa tým sústavne zaoberá nekapitalistické Rusko“. Uznáva, že v kapitalistických krajinách z toho ťažia bohatšie vrstvy.
Architektúra bloku
Kolóniu tvorí čiastočne uzavretý blok štvorpodlažných domov. Jednotlivé, na seba nadväzujúce sekcie sú zoradené do tvaru písmena U. Nad úrovňou troch obytných podlaží je strešné podlažie, v ktorom boli pôvodne strojové práčovne. Blok pozostáva z ôsmich schodiskových sekcií s jedno – až trojizbovými bytmi pre 48 rodín. Nachádza sa tu 21 trojizbových, 21 dvojizbových, 6 štvorizbových a 5 jednoizbových bytov. Byty majú racionálnu dispozíciu – iba štvorizbové musia mať priechodnú obývaciu izbu, vo väčších bytoch je miestnosť pre slúžku (resp. pre dieťa). Použili sa tu iba tri typy okien, dva typy dverí, a tri normalizované typy skríň na šaty a bielizeň. Byty majú množstvo výhod kolektívneho bývania, napríklad ústredné kúrenie, dodávku studenej a teplej vody, spoločné práčovne a centrálnu správu. Vo dvore bloku bolo ihrisko pre deti s bazénom a záhradky pre obyvateľov domov. Zeleň pôvodne vysadili aj na strešných terasách. Architekt, ako sám hovorí, sa usiloval zbaviť stavbu „mŕtveho materiálu“ – vyvaroval sa hrubých múrov a komplikovaného pôdorysu. Architektúra kolónie je charakteristická ortogonalitou. Jej striedmy ráz oživuje kompozícia zasklených schodiskových objemov a uvoľnenie hmoty v nárožiach bloku, kde vznikli podjazdy a lodžie.
Kvalita architektonického návrhu
Realizácia kolónie mala veľký úspech, o čom svedčil aj záujem ďalších 60 úradníckych rodín o podobný systém bývania.
Ján Frýdecký
Ján Frýdecký (* 6. január 1916, Viedeň† jún 1993, Kanada) bol slovenský slavista a vysokoškolský pedagóg, prekladateľ srbskej a srbochorvátskej literatúry, publikoval v časopise Knižnica.
Životopis
Navštevoval ľudovú školu, v roku 1935 maturoval na reálnom gymnáziu. V rokoch 1935 – 38 študoval slovenčinu a nemčinu na Filozofickej fakulte UK v Bratislave, 1938 – 41 slavistiku na univerzitách v Belehrade a v Záhrebe.
V roku 1941 sa vrátil do Bratislavy, 1942 PhDr. V rokoch 1942 – 44 profesor na učiteľskej akadémii v Modre a v Bratislave, súčasne externý lektor srbochorvátskeho jazyka na VŠE a na Filozofickej fakulte SU, v 1944 – 46 učil na priemyselnej škole, v 1945 – 46 pracoval na Povereníctve školstva.
V roku 1946 bol krátko zamestnaný v Slovanskom ústave SAVU, v rokoch 1946 – 55 bol vedúci knižnice SAVU, resp. SAV, súčasne od 1953 súdny tlmočník, v 1955 – 63 pracovník Novinárskeho študijného ústavu, od 1963 odborný asistent na Katedre slavistiky a indoeuropeistiky Filozofickej fakulty UK v Bratislave.
Venoval sa výskumu chorvátsko-dalmátskej literatúry, najmä dráme, skúmal život, tvorbu a pôsobenie B. Šuleka v chorvátskej kultúre. V oblasti slovenských dejín sa zaoberal problematikou štúrovskej generácie, jej odkazom a portrétmi najvýznamnejších predstaviteľov. Zaujímal sa aj o jazykové otázky, informoval slovenskú verejnosť o zmenách v srbochorvátskom pravopise, o slavistike v Bulharsku a v Juhoslávii. V rámci pedagogickej činnosti viedol semináre z gramatiky chorvátskeho a srbského jazyka, napísal učebnice a zostavil čítanku srbochorvátčtiny, prednášal o dejinách južných slovanských literatúr.
Love Lust Faith + Dreams
Love, Lust, Faith and Dreams je v poradí štvrtý štúdiový album americkej hudobnej skupiny 30 Seconds to Mars. Vyšiel v máji 2013 vo vydavateľstve Virgin Records.
NGC 5361
NGC 5361 je galaxia v súhvezdí Poľovné psy, ktorú objavil britsko-nemecký astronóm William Herschel 16. mája 1787.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 13,9.
Coulonces (Calvados)
Coulonces je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Calvados, v regióne Dolná Normandia.
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 716 obyvateľov (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zoznam poslancov NR SR (1998 – 2002)
Zoznam poslancov Národnej rady Slovenskej republiky vo volebnom období 1998 – 2002 má tri časti: V zátvorke za menom poslanca je uvedená strana, za ktorú kandidoval vo voľbách.
Chránený režim
Chránený režim alebo chránená virtuálna adresácia je prevádzkový režim CPU kompatibilných s x86.
Prvýkrát bol pridaný do architektúry x86 v roku 1982, vydala ho spoločnosť Intel ako procesor 80286 (286), ale až od procesora 80386 (386) v roku 1985 sa začal využívať v operačných systémoch a aplikáciách. Chránený režim dovoľuje systémovým programom využívať mnoho nových rysov navrhnutých k zlepšeniu multitaskingu (spracovanie viacerých úkonov naraz) a k lepšiemu ovládaniu aplikačných programov, napr. systém stránkovania, ochrana pamäti a podpora pre virtuálnu pamäť.
Po zapnutí procesoru, ktorý podporuje x86 chránený režim, sa začnú vykonávať príkazy v reálnom režime, aby sa zaručila spätná kompatibilita so staršími procesormi. Chránený režim môže byť zavedený až potom, čo systémový program nastaví niekoľko deskriptorových tabuliek a umožní "Povolenie ochrany" bit v Kontrolnom registri 0 (CR0).
Kvôli pridaným zlepšeniam sa chránený režim stal základom pre všetky nasledujúce vylepšenia na architektúre x86.
História
8086, predchodca 286, bol pôvodne navrhnutý s 20-bitovou pamäťovou adresovou zbernicou. Toto dovoľovalo procesoru prístup 220 bajtov pamäte, ekvivalentné k 1 mebibajtov. V tej dobe bol 1 mebibajt považovaný za relatívne veľké množstvo pamäte, a tak návrhári z IBM Personal Computer rezervovali prvých 640 kilobajtov pre aplikácie a použitie operačného systému a zvyšných 384 kilobajtov bolo rezervovaných pre základný vstupno-výstupný systém (BIOS) a pamäť pre prídavné zariadenia.
Ako plynul čas, cena pamäti sa nepretržite znižovala a využitie sa zväčšovalo. Limitovanie 1MB sa nakoniec stalo významným problémom. Intel zamýšľal riešit tuto limitáciu spolu s inými vydaním 286.
286
Prvotný chránený režim, vydaný s 286, sa nedočkal širšieho využitia. Bránili tomu nedostatky, ako neschopnosť prístupu k BIOS-u a neschopnosť prepnúť späť do reálneho režimu bez resetovania procesoru. Toto bolo brzdené faktom, že 286 dovoľovala prístup k pamäti v 16 bitoch, 216 bajtov, ekvivalent k 64 kilobajtom, prístupných v čase.
Spätná kompatibilita s predchodcami 8086 bola zachovaná tým, že pri štarte sa inicializoval reálny režim. Reálny režimu umožňoval starším programom bežať bez modifikácie na novších 286. Pre prístup k doplňujúcim funkciám 286, operačný systém nastavoval procesor do chráneného režimu. Toto umožnilo 24 bitovú adresáciu, ktorá dovoľovala procesoru pristupovať k 224 bajtov pamäti, teda 16 megabajtov.
386
150px|thumb|Intel 80386 microprocesor
S vydaním 386 v roku 1985, mnoho problémov zabránilo rozsiahlemu prijatiu predchádzajúceho chráneného režimu.
386 vydali s adresovou zbernicou veľkosti 32 bitov, ktorá dovoľuje prístup do 231 bajtov pamäti, ekvivalent ku 4 gigabajtom. Pre zmapovanie segmentov pamäte využíva procesor Global Descriptor Table (GDT) alebo Local Descriptor Table (LDT), sú v nich obsiahnuté 64 bitové (8 bajtové) záznamy v ktorých je zapísaný typ, pozícia, limit segmentu a prístupové práva (Protection Rings). Do segmentových registrov sa presúva len ofset záznamu od začiatku tabuľky. Po presunutí hodnoty do seg. registra procesor automaticky načíta záznam z GDT/LDT do neviditeľnej časti segmentového registra (base, limit). Ak je popisovač chybný, alebo ak sa aplikácia vo väčšom ochrannom kruhu snaží pristúpiť k segmentu s nižším procesor aktivuje prerušenie 10 (Invalid TSS), 11 (Segment Not Present), 12 (Stack-segment fault) alebo 13 (General Protection Fault). Navyše k zvýšeniu veľkosti adresovej zbernice a segmentom registrov, mnoho iných nových rysov bolo pridaných so zámerom väčšej operačnej bezpečnosti a stability. PAE PSE NX bit
Chránený režim je teraz využívaný doslova vo všetkých moderných operačných systémov, ktoré fungujú na x86 architektúre, napr. Microsoft Windows, Linux, a mnoho iných.
386 Dodatky k chránenému režimu
S vydaním 386, nasledujúce ďalšie prvky boli pridané k chránenému režimu:
Vstupy a výstupy chráneného režimu
Až do vydania 386, chránený režim neposkytoval priamu metódu na vrátenie sa do reálneho režimu hneď ako už raz bol prepnutý do chráneného režimu. IBM vytvorilo obkľučku, ktorá zahrňovala resetovanie CPU a ukladanie systémových registrov, ukazovateľ zásobníka a často aj masku prerušení v real-time hodinách čipu RAM. Toto dovoľovalo BIOS-u navrátiť CPU do rovnakého stavu a začať vykonávať kód pred resetom.
Pre vojdenie do chráneného režimu, musela byť vytvorená globálna tabuľka deskritporov (GDT) s minimálne troma záznamami: nulový deskriptor, kódový segmentový deskriptor a dátový segmentový deskriptor. 20. adresový riadok (A20 riadok) taktiež musel dovoľovať použitie všetkých adresových riadkov takže CPU mohol pristupovať za 1MB pamäti (iba prvých 20. bolo povolených použivať až po spustení kvôli garantovaniu kompatibility so starším softvérom). Po uskutočnení týchto dvoch krokov, PE bit musel byť nastavený v CR0 registri a druhý skok sa musel uskutočniť k vyčisteniu vstupnej fronty.
; nastav PE bit mov eax, cr0 or eax, 1 mov cr0, eax ; druhý skok (cs = selektor časti kódu) jmp cs:@pm @pm: ; teraz sme v chránenom režime.
Vydaním 386 mohol chránený režim vyjsť načítaním segmentových registrov s hodnotami reálneho režimu, vyradením A20 riadku a čistením PE bitu v CR0 registra, bez potreby vykonávať počiatočné nastavovacie kroky ako v 286.
Črty
Chránený režim má množstvo nových čŕt navrhnutých k zlepšeniu kontroly operačného systému nad aplikačným softwarom, aby zväčšil bezpečnosť a stabilitu systému. Tieto bonusy dovoľujú operačnému systému fungovať spôsobom, ktorý by inak bol významne ťažší alebo dokonca nemožný bez poriadnej hardwarovej podpory.
Privilegované úrovne
thumb|right|250px|Príklad použitia privilegovaných prstencov v klasickom operačnom systéme.
V chránenom režime existujú 4 privilegované úrovne alebo prstence, začínajú od 0 po 3, kde prstenec 0 je najprivilegovanejší a 3 najmenej privilegovaný. Používanie prstencov dovoľuje programovému vybaveniu obmedziť úlohy z prístupneních dát, volacie brány alebo vykonávať privilegované inštrukcie.
Vo väčšine prostredí, operačné systémy a niektoré ovládače zariadení bežia v prstenci 0 a aplikácie bežia v prstenci 3.
Aplikačná kompatibilita reálneho režimu
V skutočnosti takmer všetky DOS aplikačné programy porušili tieto pravidlá. Kvôli týmto obmedzeniam bol vytvorený virtuálny 8086 režim a povolený s 386. I napriek takýmto potencionálnym prekážkam, Windows 3.x a jeho nástupcovia môžu využívať binárnu zlučiteľnosť s reálnym režimom pri spustení aplikácii Windows 2.x, ktoré bežali v reálnom režimu vo Windows 2.x.
Virtuálny 8086 režim
S vydaním 386, chránený režim predviedol niečo, čo manuály Intel-u nazvali virtuálny 8086 režim. Virtuálny 8086 režim je navrhnutý, aby dovoľoval kódu predtým písanému pre 8086 fungovať bez prevádzkových modifikácii a súbežne s inými úlohami, bez znižovania bezpečnosti alebo stability systému. Virtuálny 8086 režim nie je spätne zlučiteľný so všetkými programy. Programy, ktoré vyžadujú manipuláciu segmentu, privilegované inštrukcie, priamy hardwarový prístup alebo používajú samomodifikačný kód, budú vytvárať výnimky a nebudú spustiteľné. Navyše, aplikácie bežiace vo virtuálnom 8086 režime vytvárajú pasť s použitím inštrukcií, ktoré zahrňujú vstup/výstup (I/O), ktorý môže záporne ovplyvniť výkon.
Kvôli týmto obmedzeniam mnoho programov pôvodne navrhnutých k behu na 8086 nemohli bežať vo virtuálnom 8086 režime. Dôsledkom čoho bol systémový program nútený buď ku kompromisnej sys-témovej bezpečnosti alebo k spätnej kompatibilite, ktorou sa zaoberá softwarové dedičstvo. Príklad takýchto kompromisov môže byť videný napríklad u Windows NT, ktorý vylúčil spätnú kompatibilitu pre mnoho DOS aplikácií.
Stránkovanie
thumb|250px|Bežný spôsob použitia stránkovania na vytvorenie priestoru virtuálnej pamäte
Okrem pridania do virtuálneho 8086 režimu, 386 pridal stránkovanie aj ku chránenému režimu. Napriek stránkovaniu, systémový program môže obmedzovať a riadiť úlohový prístup ku stranám, ktoré sú súčasťou pamäte. V mnohých operačných systémoch, stránkovanie je používané k vytvoreniu nezávislého virtuálneho adresového priestoru pre každú úlohu. Toto bráni jednej úlohe v manipulovaní pamäte inej úlohy. Stránkovanie taktiež počíta s odstraňovaním strán z primárnej pamäte a na ukladanie na pomalejšiu a väčšiu druhotnú pamäť, ako pevný disk. Architektúra x86 dovoľuje kontrolu nad stranami cez dve sady: adresár strany a tabuľky strany.
Multitasking
Od použitia prstencov, privilegované volacie brány a segmentu na uloženie stavu úlohy (TSS), predstavených spolu s 286, preemptive multitasking bol vyvíjaný na architektúre x86. TSS dovoľuje uni-verzálnym registrom, segmentovým selektorovým poliam a radom modifikáciu bez ovplyvňovania ďalších úloh. TSS taktiež dovoľuje úlohy privilegovaných úrovni a I/O portu byť nezávislý od ďalších úloh.
V mnohých operačných systémoch nie sú použité plné črty TSS. Ako výsledok mnoho operačných systémov používa ako hardware tak aj software na vybudovanie multitaskingového systému.
Operačné systémy
Operačné systémy ako OS/2 1.x sa pokúšajú prepínať procesor medzi chránenými a skutočnými režimami. Oboje je pomalé a nebezpečné, pretože program reálneho režimu môže rýchlo spadnúť. OS/2 1.x definuje obmedzujúce programovacie pravidla dovolením Rodiny API alebo veľkým skokom. Tým pádom program môže bežať buď v reálnom alebo chránenom režime.
Niektoré skoršie Unix operačné systémy, OS/2 1.x a Windows používali tento režim. Windows 3.0 bol schopný spúšťať v reálnom režime programy v 16-bitovom chránenom režime. Windows 3.0, keď prepína na chránený režim, udržiava jedinú privilegovanú úroveň modelu, ktorý bol používaný v reálnom režime, ktorý je dôvodom prečo windowsové aplikácie a knižnice DLL môžu zaháknuť prerušenie a urobiť priamy hardwarový prístup. To trvalo až po Windows 9x sériu. Ak je Windows 1.x alebo 2.x program písaný vhodne a vyhýba sa aritmetickému segmentu, bude fungovať rovnako v obidvoch režimoch. Windows programy sa obecne vyhýbajú aritmetickému segmentu, pretože Windows implementuje software virtuálnej pamäťovej schémy, pohyblivý kód programu a dát v pamäti, keď programy nebežia, takže manipulácia absolútnej adresy je nebezpečná; programy by sa mali len pridržiavať kľučky k blokom pamäti, keď nebežia. Spúšťanie starého programu pokým Windows 3.0 beží je ošetrené v chránených režimoch spustením upozornenia, navrhne buď spustenie Windows v reálnom režime alebo aktualizovanie na novú verziu aplikácie. Nie je možné aby niektoré GUI programy bežali v 16-ti bitovom chránenom režime a iný GUI program bežal v reálnom režime. Vo Windows 3.1 reálny režim zmizol.
Dnes, 16-ti bitový chránený režim je ešte využívaný na spustenie dedičných aplikácií, napr. DPMI kompatibilný s DOS rozširovacími programami (cez virtuálne DOS stroje) alebo Windows 3.x aplikácie (cez Windows na Windows podsystém) a isté triedy ovládačov zariadení v OS/2 2.0 a neskoršie, všetky pod kontrolou 32 bitového jadra.
Hviezdy magického neba 1987
Hviezdy magického neba 1987 je dvojdielny televízny záznam Slovenskej televízie Bratislava Gála programu Magicfestivalu Bratislava 1986. Program v roku 1986 vyrobila Slovenská televízia Bratislava.
Hviezdy magického neba 1987 I.
Stopáž:	00:39:06
Hviezdy magického neba 1987 II.
Stopáž:	00:53:05
Zdroje
Archív Slovenskej televízie Bratislava
Flatulista
thumb| [[Joseph Pujol (1857 – 1945) – známy francúzsky flatualista]] Flatulista je zabávač, ktorého vystúpenie pozostáva výlučne alebo prevažne z vypúšťania vetrov predvádzaného tvorivým, hudobným alebo zábavným spôsobom.
História
V mytológii kmeňa Innu v Kanade sa najmocnejší duch nazýval Matshishkapeu, v preklade „prdiaci muž“. Ide o legendárneho šamana schopného spôsobiť gastrointestinálnu bolesť alebo úľavu.
Existuje množstvo roztrúsených zmienok o flatulistoch v časoch antiky a stredoveku. Svätý Augustín v diele De civitate Dei (14.24) spomína niektorých účinkujúcich, ktorí mali takú kontrolu nad svojimi útrobami, že dokázali kontinuálne produkovať vetry podľa vlastnej vôle, aby tak vytvorili ilúziu spevu.
Flatulisti v stredovekom Írsku sa nazývali braigetori. V Tech Midchúarda, diagrame Banqueting Hallu na nálezisku Hill of Tara z 12. storočia sú uvedení spolu s ostatnými umelcami a hudobníkmi. Ako zabávači boli zaradení na koniec stupnice, na ktorej vrchole stáli bardi, fili a harfisti.
Jeden neskorostredoveký flatulista je uvedený v zázname z 13. storočia v anglickej Liber feodorum. Kniha uvádza istého "Roland the Farter", ktorý vlastnil v Hemingstone kaštiel, a ktorý bol povinný každé Vianoce vykonávať na dvore kráľa Henricha II. Unum saltum et siffletum et unum bumbulum (jeden skok, jedno zapískanie a jeden prd).
V Japonsku, počas obdobia Edo boli flatulisti známi ako „heppiri otoko“ (屁放男), t. j. „prdiaci muži“
Za najvýznamnejšieho flatulistu novodobých dejín je považovaný francúzsky zabávač Joseph Pujol, ktorý mal prezývku Le Pétomane.
Súčasnosť
Najvýznamnejším flatulistom súčasnosti je Paul Oldfield známy ako Mr. Methane. Flatulisti Terrance a Phillip sa vyskytli v animovanom seriáli South Park. Fiktívnu postavu Fartman stvoril známy zabávač Howard Stern.
Jaroslav Uhlíř
Jaroslav Uhlíř (* 14. september 1945, Praha) je skladateľ populárnej a filmovej hudby, herec, spevák, komik, klavirista.
Životopis
Najskôr bol členom skupiny Faraon, neskôr bol zamestnaný ako skladateľ v Československom rozhlase, kde sa zoznámil so Zdeňkom Svěrákom. Vystupoval aj v pravidelnom televíznom programe Hitšaráda, ktorý úspešne moderoval spoločne s hudobným textárom a komikom Karlom Šípom, na tento program potom priamo nadviazala zábavná show Galašaráda. Zložil hudbu napríklad k filmom Ať žijí duchové!, Vrchní, prchni!, S čerty nejsou žerty. So Zdeňkom Svěrákom už roky spolupracuje na hudobnej tvorbe pre deti.
Knihy
Zoznam nie je úplný
Kunčina
Kunčina je obec v Česku v okrese Svitavy v Pardubickom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 1 344 obyvateľov, z toho 698 mužov a 646 žien, pričom priemerný vek v obci bol 38,1 roka (muži 37,1 roka, ženy 39,3 roka).
Karol Bogdányi
Karol Bogdányi (* 1774, Veszprém - † 18. november 1842, Slovensko?) bol  rímskokatolícky kňaz, cirkevný hodnostár a pedagóg.
Životopis
Študoval teológiu, 1790 vysvätený za rokuk kňaza. Od 1797 vikariálny protokolista, potom kaplán v Banskej Bystrici, od 1802 farár v Hájnikoch, 1807-1816 prednášal Sv. písmo a orientálne jazyky na lýceu, od 1816 diakon, od 1819  konzistoriálny asesor v Banskej Bystrici, od 1821 titulárny, od 1823 riadny kanonik, súčasne kustód, 1842 prodirektor lýcea vo Veszpréme. Popredný mecén Spolku milovníkov reči a literatúry slov., napriek tomu neprijal venovanie do Hollého Básňí.
Tenuto
Tenuto je štýl hudobného prednesu, v ktorom sú tóny hrané v celej svojej dĺžke (na rozdiel od štýlu prednesu staccato), ale pritom zreteľné oddeľovanie (na rozdiel od štýlu prednesu legato). Ide o bežný „neutrálny“ štýl hry, ktorý obvykle nie je v notovom zázname nijako vyznačovaný. Pokiaľ je treba zvýrazniť rozdiel medzi staccatovým a tenutovým tónom, značí sa tenuto vodorovnou čiarkou nad alebo pod notu.
Ukážka zápisu hry tenuto: center|ukážka zápisu tenuto
Gerry Sorensenová
Gerry Sorensenová (* 15. október 1958, Kimberley, Kanada) je bývalá kanadská lyžiarka. Špecializovala sa na kĺzavé disciplíny, zjazd a super-G. Svoje prvé víťazstvo vo Svetovom pohári dosiahla 8. februára 1981. Celkovo vyhrala 5 pretekov Svetového pohára.
Muespach
Muespach je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Haut-Rhin, v regióne Alsasko.