cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Náboženstvo v Byzantskej ríši
Kresťanské herézy
Spory o kresťanskom učení vznikali v Rímskej ríši už pred tým, než bol umožnený slobodný verejný kresťanský kult. Po Milánskom edikte však rozdiely v zmýšľaní niektorých mysliteľov vyšli na povrch ešte rýchlejšie a početnejšie. V 4. storočí tak existovalo vyše 40 heréz. Spory sa viedli ohľadne viacerých tém. Už za vlády Konštantína I. prepukla donatistická schizma (neskôr heréza) v Severnej Afrike. Hlásala cirkevný purizmus a dištancovala sa od hriešnikov. Vyriešiť sa ju podarilo až o sto rokov neskôr. Ďalším zásadným problémom v 4. storočí bola otázka Božskej Trojice, ktorú otvorilo ariánstvo. V 5. storočí spôsobila rozkol otázka Kristovej podstaty (nestoriánstvo, monofyzitizmus a ďalšie). Hlavnou cirkevnou autoritou bol v tomto období koncil, ktorý však ním odsúdení heretici spravidla neuznávali. Významnú úlohu v otázke koncilov a heréz zohrávali cisári, ktorí koncily zvolávali a predsedali im. V cisárskej dikcii sa taktiež realizovalo potláčanie heréz. Problémom však bolo, že niektorí cisári boli sami vyznávačmi náuk označených za heretické.
Vplyv cisárov na náboženskú otázku bol tak silný, že napr. obrazoborecká heréza bola istý čas uznávaná za pravý (ortodoxný smer) uznaný Koncilom v Hiereii. Neskôr bol zvolaný nový koncil, ktorý označil predošlý za neplatný a obrazoborectvo odsúdil. Od roku 843 (definitívna porážka obrazoborectva) bolo v Byzancii vedené tzv. synodikon, ktoré obsahovalo mená heretikov nad ktorými bola vyrieknutá cirkevná kliatba (anathema). Tento zoznam bol následne dopĺňaný a každý rok sa čítal na Sviatok ortodoxie.
Nebezpečnými herézami v neskoršom období boli dualistické hnutia paulikánov a bogomilov. Tieto hnutia spojené so sociálnym protestom mali veľký úspech u chudobnejších vrstiev a vyústili až do ozbrojených stretov. Palikánstvo sa spájalo najmä s Arménmi a bogomilstvo bolo zo značnej časti úspešné v Bulharsku. Spolu s rozvojom heréz sa v Byzancii rozvíjala aj teologická literatúra zameraná proti heretikom. Významnými hereziológmi boli napr. Epifanios z Cypru, Epifanios zo Salamíny, Euthymios Zigabénos, Ján Damaský a ďalší.
náhľad|Mapa rozšírenia donatistickej schizmu (neskôr herézy) Od heréz boli rozlišované schizmy a Bazil Veľký ďalej spomína aj nelegálne zbory rebelujúcich klerikov, či laikov (parasynagogai). Takéto skupiny podľa Bazila vznikali pre osobné alebo administratívne dôvody, napríklad ako následok sporných biskupských volieb. Kým heretici museli byť podľa Bazila pri vstupe do cirkvi pokrstení, schizmatici sa i napriek niektorým názorovým rozdielom stále nachádzali v množine cirkevného spoločenstva a pri zmierení pokrstení byť nemuseli. Parasynagogai mali pri návrate do cirkevného spoločenstva iba učiniť ľútosť.
Podstata byzantských heréz je častým predmetom diskusií byzantológov. Niektorí z nich upozorňujú na to, že heréza nebola v Byzancii len otázkou doktrinálnou, ale že odzrkadľovala aj sociálnu a ekonomickú situáciu a miestny partikularizmus. Chudobní a bezmocní obyvatelia svojim prívrženstvom k heréze demonštrovali svoju nespokojnosť a odpor voči krajine, resp. jej vláde. Ďalšie názory zase otázku heréz spájajú s otázkou národných ašpirácií, t.j. že sa k určitým herézam hlásili zväčša obyvatelia určitých častí ríše s určitou národnosťou, ktorá sa snažila dištancovať od centrálnej vlády (napr. Arméni, Sýrčania, Kopti, Slovania, Severoafričania,...). Ďalším faktorom vplývajúcim na vznik a vývoj heréz mohla podľa niektorých názorov byť aj reflekcia starších pohanských filozofických a náboženských myšlienok a tradícií. Zrejme z rozličného pomeru týchto dôvodov mohol mať napr. v orientálnych lokalitách vplyv monofyzitizmus, v ktorom okrem teologických rozdielov videli alexandrijskí Kopti a antiochijskí Sýrčania odlíšenie od ortodoxných konštantínopolských Grékov na čele s cisárom. Podobne zase mohlo uspieť bogomilstvo u chudobnejších Bulharov.
Židia
náhľad| Významné židovské obce koncom 12. storočia v Byzantskej ríši a okolí. Židia tvorili v Rímskej a Byzantskej ríši početnú a trvalú menšinu. Istý stupeň autonómie mali Židia v rámci Byzantskej ríše v Galilei, kde im toto postavenie im vydržalo až do 7. storočia, keď územie obsadili moslimovia. Šlo však zároveň o náboženskú komunitu, ktorá vytvárala svoje spoločenstvá (diaspóry) vo väčších mestách v rámci celej ríše. Po zničení Jeruzalemského chrámu a porážkach židovských povstaní boli Židia v prvých storočiach nášho letopočtu vysídlení z Jeruzalema a ich náboženstvo sa spolu s nimi rozšírilo po celej ríši.
V antickej Rímskej ríši bol judaizmus považovaný za religio licita a tento status explicitne nebol zrušený. Židia však boli aj napriek tomu považovaní za obyvateľov druhej úrovne a zákonmi im bolo bránené zastávať významné úrady vyhradené Rimanom, resp. neskôr kresťanom. Tieto obmedzenia často pochádzali ešte z neskoro-rímskych (či rano-byzantských) zákonníkov rímskeho práva akými boli Codex Theodosianus či Corpus iuris civilis. Neskoršie zákonníky ako Ekloga (a v rámci nej Nomos mosaikos - Mojžišovský zákon) či Baziliky ich jednoducho prebrali.
Okrem prístupu k funkciám bolo Židom bránené vlastniť kresťanských otrokov a bolo prísne zakázané obracať kresťanov na judaizmus. Cisár Konštantius II. v 4. storočí zase zakázal sobáše Židov a kresťanov. Židia sa mohli slobodne zhromažďovať za účelom modlitby, nemohli však slobodne stavať synagógy (nedodržiavalo sa úplne striktne). Mohli vykonávať svoje rituály a nemohli byť nútení k práci v ich posvätné dni. Takisto si mohli slobodne vyberať povolanie. Často pracovali ako lekári, pisári, prekladatelia, či remeselníci. Významné postavenie mali v hodvábnictve. Celkovo bolo postavenie Židov v Byzantskej ríši lepšie než vo väčšine krajín západnej (latinskej) Európy. Židia mali vlastné súdy pre spory v rámci komunity, nesmeli však svedčiť v spore, kde boli zúčastnení kresťania. Mali aj vlastné školy na ktorých pôsobili početní židovskí učenci.
náhľad|Cesta židovského cestovateľa [[Benjamín z Tudely|Benjamína z Tudely (12. storočie) po Oriente, zelenou sú zvýraznené oblasti s veľkou židovskou populáciou, oranžovou oblasti so stredne veľkou židovskou populáciou a fialovo s malou židovskou populáciou. Benjamínove záznamy sú cennou informáciou o židovských komunitách nielen v Byzancii.]] Vzťahy medzi kresťanmi a vyznávačmi židovskej viery boli neraz problematické a na miestach so zmiešanou populáciou dochádzalo nezriedka k potýčkam. Po zrovnoprávnení kresťanstva vážnejšie sympatie voči Židom z východorímskych/byzantských panovníkov vyjadril iba posledný pohanský cisár Julián Apostata, ktorý v ňom videl spojenca proti kresťanstvu. Toto zblíženie však nakoniec ešte viac prispelo k vzájomnému odcudzeniu kresťanov a Židov.
V neskoršom období boli ich významné komunity zaznamenané napr. v Konštantínopole, Solúne, v Tébach, no i na gréckych ostrovoch a v južnej Itálii. V Konštantínopole žili spočiatku najmä v bohatej štvrti Chalkoprateia, kde mali mať aj synagógu, po štvrtej križiackej výpravy žili aj v bohatej benátskej a janovskej štvrti (Pera, Galata, dnes Beyoğlu).
Okrem tradičného prúdu judaizmu, ktorý v Byzancii zastupovali Romanioti v krajine existovali aj ďalšie komunity. Patrilo medzi ne hnutie samaritánov, ktorí spočiatku tiež patrili medzi religio licita. Samaritáni často povstávali proti rímskej/byzantskej nadvláde a boli kruto potláčaní (napr. za Justiniána I,). Sídlili najmä v okolí Náblusu, no kolónie mali i v Sýrii, Egypte, Solúne, či Konštantínopole. Ďalším judaistickým hnutím bolo hnutie karaitov, v rámci ktorého v Byzancii pôsobili mnohí učenci ako Jakub ben Reuben, Júda Hadassi, Tobiáš ben Moše, Áron ben Jozef a ďalší.
Islam
náhľad|Raná (arabská) expanzia islamu zastihla Byzantskú ríšu v období vlády volených kalifov (632661), ich zisky na úkor Byzancie a Perzskej ríše (ktorá v ich dôsledku zanikla) sú na mape zvýraznené oranžovou farbou. Byzantská ríša bola jedným z prvých štátov, ktoré prišli do kontaktu s islamom. Po tom, čo začal prorok Mohamed zjednocovať arabské kmene pod vlajkou nového náboženstva, vznikol Byzancii nový, relatívne nečakaný mocenský a ideologický oponent. S moslimami krajina následne zvádzala boje až do svojho zániku v roku 1453.
Už čoskoro po prvotnej expanzii islamu začali kresťanskí teológovia polemicky diskutovať s moslimskými teológmi. Prvé teologické strety a reflekcie sa odohrali na obsadenom arabskom území, kde bol kontakt najvýraznejší. Medzi prvé grécke osobnosti, ktoré sa témou islamu zaoberali patril Ján Damaský. Islamu vyčlenil jeden oddiel vo svojom diele O herézach. Neštudoval však priamo moslimské pramene, ale pracoval iba s informáciami, ktoré sa k nemu dostali z počutia. Na Damaského dielo nadviazal jeho žiak Theodóros Abú Kurra, ktorý bol arabského pôvodu. Charakter diel tvorených na dobytom území bol skôr opatrný a apologetický. Ostrejšiu formu vyjadrovania spravidla volili teológovia žijúci na byzantskom území, ktorí islam priamo vyvracali. Významnú diskusiu v tomto smere započal cisár Lev III., ktorý písomne komunikoval s kalifom Umarom II. List sa zachoval v arménskom preklade.
Neskôr sa diskusiám venoval cisár Michal III., ktorý v reakcii na islamské útoky na doktrínu Najsvätejšej Trojice poveril vytvorením polemiky Niketu Byzantského. Niketas priamo študoval Korán (zrejme grécky preklad) a vytvoril trojdielne knižné dielo v ktorom okrem obhajoby Trojice vyvracal postavenie Mohameda ako pečate prorokov. Na Niketu následne nadviazal Bartholomaios z Edessy. Podobný príbeh o apologéze Najsvätejšej Trojice pochádza aj z legendy Život Konštantína Filozofa, podľa ktorej Konštantín Filozof obhajoval kresťanskú vieru pred samotnými Arabmi v kalifáte. Moslimsko-kresťanské vzťahy reflektovali v 9. storočí aj ďalšie byzantské legendy ako Život 42 mučeníkov z Amoria, či Život svätého Theodora z Edessy. Po macedónskom období polemiky medzi náboženstvami ustali a nové oživenie zažili až tesne pred zánikom Byzantskej ríše. V 15. storočí polemické diela tvorili napríklad samotní cisári Ján VI. a Manuel II. (dielo Dialóg kresťanskej viery s jedným Peržanom). Zásadnou otázkou v období úpadku Byzantskej ríše bolo, prečo kresťanská ríša upadá, kým krajiny nepravej viery zažívajú úspech. Odôvodnenie hľadali autori vo vyvracaní islamu a odôvodňovaní úpadku svojimi hriechmi.
Samotná moslimská menšina v Byzancii je málo prebádanou témou a známe sú skôr osudy jednotlivcov, než celých skupín. Menšina pôvodne nebola príliš veľká, pretože islam ako náboženstvo nepodporovalo proselytizmus v cudzích krajinách. Šíreniu islamu na byzantské územia nepriala ani prevládajúca nedôvera, či nepriateľstvo medzi oboma náboženskými svetmi a cisárska náboženská politika. Hranice moslimského sveta sa preto posúvali najmä spolu s hranicami moslimských krajín. V prípade obnovy byzantskej moci však boli mešity zatvorené a moslimské (spravidla menšinové) obyvateľstvo bolo buď vyhnané, alebo odstránené.
Moslimskú populáciu v ríši tak tvorili najmä uprchlíci, väzni, azylanti a vojaci. Čiastočne iná situácia prevládala v Konštantínopole, kde bolo možné stretnúť aj slobodných moslimských obchodníkov. V 10. storočí v meste stála minimálne jedna mešita, o ktorej sa dozvedáme z diela cisára Konštantína VII. De administrando imperio. Pôvod mešity je nejasný. Jednou z najpravdepodobnejších hypotéz je, že bola postavená pre moslimských zajatcov. Po tom, čo Egypt v druhej polovici 10. storočia ovládli Egypt Fátimovcami, prevzali patronát nad mešitou. Namiesto sunnitského kalifa sa pri modlitbách spomínalo meno fátimovského šiítskeho ismá'ílíjskeho kalifa). Mešita bola striedavo otvorená a striedavo zatvorená podľa vzťahov medzi krajinami. Ďalšia dohoda bola s Fátimovcami uzavrená v roku 1027, keď bolo cisárovi Konštantínovi VIII. výmenou za znovuotvorenie mešity umožnené obnoviť Baziliku Božieho hrobu v Jeruzaleme. Mohol tiež slobodne dosádzať miestneho patriarchu. Príklon k sunnitskému islamu mešita zažila za vlády Theodory, keď o to požiadal seldžucký sultán Tugril Beg. Fátimovský kalif al-Mustansir následne vyplienil Baziliku Božieho hrobu. Nová mešita bola vystavaná za vlády cisára Izáka II. a jej protektorom bol sultán Saladin. Zničená bola počas štvrtej križiackej výpravy. Ďalšia mešita bola v meste doložená v 14.15. storočí. V tomto období sa v Konštantínopole zväčšil aj počet moslimských obchodníkov.
Ostatné kulty a náboženstvá
Antické polyteistické náboženstvo (z pohľadu abrahámovských náboženstiev pohanstvo) bolo v Rímskej a Byzantskej ríši hybnou silou najmä do 4. storočia. Jeho hlavnými prívržencami boli staré rímske senátorské rody (najmä na Západe), intelektuáli (napr. na Akadémii v Aténach) a vidiecka populácia. Najvýznamnejšou snahou o oživenie starého náboženstva bola vláda Juliána. Okrem neho mali prívrženci rímskeho náboženstva účasť napr. na Eugeniovom povstaní. Napriek zvyšujúcemu sa tlaku kresťanstva pohanstvo prežívalo aj v 4. a 5. storočí. Aj v tomto období pôsobilo dokonca viacero významných neskoroantických učencov ako Themistos, Symmachus, Proklos, či Zósimos.
Významnou ranou pre intelektuálne orientovaných pohanov bola vláda Justiniána I., ktorý nechal v roku 529 zatvoriť platónsku Akadémiu a vydal sériu zákonných opatrení. Hoci pohanské kulty postupne upadli, ich vplyv možno badať v niektorých oblastiach života kresťanského obyvateľstva i naďalej. Nové chrámy často vznikali na miestach starších pohanských svätýň, na tradície pohanských slávností zase nadviazali nové kresťanské sviatky. Pohanské posvätné miesta nahradili pútnické miesta a kult miestnych bôžkov kult miestnych svätých. Podobne v Byzancii prežívalo veštenie, astrológia či viera v mágiu. Určité zvyšky pohanských kultov sú v Byzancii isté do 9. storočia. V kritikách kresťanských klerikov či križiakov sa zmienky o pohanstve, resp. jeho zvykoch v Byzancii vyskytujú i neskôr.
Ďalším náboženstvom, ktoré istý čas prežívalo v rímsko-byzantskom svete bol mitraizmus. Staré iránske synkretické náboženstvo uctievalo Boha Slnka Mitru. V Rímskej ríši bolo obľúbené najmä u vojakov, no s príchodom kresťanstva začalo upadať. O jeho revitalizáciu sa za účelom oslabenia kresťanstva pokúsil Julián, no neuspel. V 5. storočí postupne vymizlo. Ďalším perzským náboženstvom, ktoré malo v antickej Rímskej a Byzantskej ríši istý vplyv bol manicheizmus, ktorý však podobne ako mitraizmus neskôr mizne. Pre jeho dualistický charakter a niektoré spoločné prvky s kresťanstvom boli v Byzancii neskôr týmto pojmom označované aj kresťanské dualistické herézy ako paulikánstvo či bogomilstvo. Ich priame prepojenie na manicheizmus však nie je spoľahlivo dokázané.
Mercè Rodoreda
Mercè Rodoreda (* 10. október 1908, Barcelona, Španielsko – † 13. apríl 1983, Girona) bola španielska spisovateľka povojnovej éry.
Benzoan sodný
Benzoan sodný je organická zlúčenina, ktorá sa používa ako konzervačná látka. E číslo tejto látky je E211. Je to sodná soľ kyseliny benzoovej. Pripraviť sa dá pomocou reakcie medzi hydroxidom sodným a kyselinou benzoovou.
Výroba
Priemyselne sa benzoan sodný vyrába neutralizáciou kyseliny benzoovej, ktorá sa vyrába čiastočnou oxidáciou toluénu s kyslíkom
Konzervačná látka
Benzoan sodný sa najčastejšie používa v kyslých jedlách ako napríklad sýtené nápoje (obsahujú kyselinu uhličitú), lekváry a ovocné džúsy (kyselina citrónová), nakladané uhorky (kyselina octová). V kyslých jedlách sa používa, pretože sa v nich ľahšie reaguje a vytvára kyselinu benzoovú, ktorá bráni rastu baktérií a plesní. Takisto sa používa ako konzervačná látka v niektorých kozmetických výrobkoch a liekoch. Kyselina benzoová sa priamo používa málokedy, kvôli jej nízkej rozpustnosti vo vode. Podľa oficiálneho vyjadrenia výboru pre ústavné veci EÚ sa v jedle pre zvieratá môže najviac nachádzať 0,1% benzoanu sodného. V Británii bolo používanie benzoanu sodného v perlivých nápojoch nahradené sorbanom draselným.
Ostatné využitia
Benzoan sodný sa pridáva do palivovej zmesi pre ohňostroje, ktorý pri horení vydáva piskľavý zvuk.
Mechanizmus konzervácie jedla
Po tom ako sa kyselina benzoová absorbuje do bunky mikroorganizmu znižuje sa tým vnútrobunkové pH. Keď pH klesne pod 5 alebo nižšie, anaerobné kvasenie glukózy sa prudko zníži, čo spomaľuje rast mikroorganizmov, ktoré sú zodpovedné za skazenie jedla.
Tvorba benzénu v perlivých nápojoch
Pokiaľ sa v nápoji nachádza benzoan sodný alebo benzoan draselný spolu s kyselinou askorbovou (E300, vitamín C), može dojsť ku dekarboxylácii kyseliny benzoovej čím vzniká benzén, ktorý je karcinogénny. Keď ale FDA testovala rôzne nápoje, ktoré obsahovali benzoan aj kyselinu askorbovú zistili, že vo väčšine neboli hladiny benzénu vyššie než tie, ktoré svetová zdravotnícka organizácia považuje za nebezpečné. Bolo takisto zistené, že tvorba benzénu je rýchlejšia pri vyššej teplote a vystavení nápoju svetlu. stred|náhľad|570x570bod|Mechanizmus dekarboxylácie kyseliny benzoovej a tvorby benzénu
Spojitosť s hyperaktivitou
Podľa štúdia, ktoré v 2007 uverejnila FSA je možné, že určité umelé farbivá v kombinácii s benzoanom sodným môžu byť spojené s hyperaktívnym správaním. Keďže, ale boli výsledky ohľadom benzoanu sodného nejasné FSA odporúčali spraviť ďalší výskum.
Klemensova ulica (Bratislava)
Klemensova ulica je ulica v Bratislave, v mestskej časti Staré Mesto. Je pomenovaná podľa Jozefa Božetecha Klemensa (1817 – 1893), slovenského maliara, sochára, technika a prírodovedca.
Tiahne sa zo severu na juh od Dunajskej ulice po Dostojevského rad, križuje Grösslingovú, Gajovu a Dobrovičovu, prechádza popri Jakubovom námestí, je rovnobežná s Lomonosovovou a Lazaretskou, jej predĺžením je Krupkova ulica.
Na Klemensovej 8 ma sídlo Generálne riaditeľstvo Železníc Slovenskej republiky.
Národné kultúrne pamiatky
Na Klemensovej 4 a 6 stojí budova bývalého stavebného družstva Slovenský domov, postavená v roku 1924 podľa projektu Jindřicha Merganca, ktorej prevládajúci sloh je kubizmus. Riaditeľstvo Železníc Slovenskej republiky sídli v budove na Klemensovej 8, ktorá bola postavená v rokoch 1925 – 1927 v štýle funkcionalizmu.
Na Klemensovej 10 sa nachádza secesný nájomný dom z roku 1903. V rovnakom štýle je postavený dom na Klemensovej 12, z rokov 1904 – 1905, ktorý si dal postaviť stavebný podnikateľ Anton Durvay. Autorom architektonického projektu bol Ludwig Baumann (1853 – 1936).
Na Klemensovej 15 a 17 stojí "Družstevný obytný dom zamestnancov SND", známy ako "Herecký dom". Bol postavený v rokoch 1922 – 1923 v štýle kubizmu pre zamestnancov SND. Architektom stavby bol Jindřich Merganc.
Budova na Klemensovej 19 bola postavená v štýle moderny v roku 1921, sídlia v nej Ústavy spoločenských vied SAV. Autorom reliéfu nad portálom do budovy je Alojz Rigele.
Škrečok zlatý
Škrečok zlatý (iné názvy: chrček zlatý, ľudovo: zlatý škrečok , škrečok sýrsky, chrček sýrsky  , sýrsky škrečok ; ) je druh hlodavca z čeľade chrčkovité (alebo z čeľade myšovité v širšom zmysle).
Výskyt
Vyskytuje sa po celom svete ako domáce zvieratko a výskumný živočích. V prírode sa vyskytuje len v Sýrii a menej vo východnom Turecku, a to na savanách, v trávnatých oblastiach a v poľnohospodárskych oblastiach.
Základná charakteristika
Základné údaje: dĺžka bez chvosta: 13,5 cm, dĺžka chvosta: 1,5 cm, hmotnosť: 100-150 g. Tak ako mnohé škrečky, majú aj škrečky zlaté tupý ňufák, širokú tvár, pomerne malé oči, veľké uši a krátky chvost. Divo žijúca forma škrečka zlatého má zlatý kožuštek, ktorého farba na bruchu prechádza do sivej či bielej farby; niektoré divo žijúce jedince majú aj tmavý fľak na hlavovej časti a čierny pásik od líca po hornú časť krku. Chované formy škrečka zlatého môžu mať rôzne iné farby.
Dožívajú sa v prírode v priemere 1,5 až 2 roky, v zajatí môžu žiť až dvakrát dlhšie.
Počet mláďat je od 4 až do 15. Dĺžka tehotenstva je približne 16 dní. Po 1 mesiaci mláďatá pohlavne dospejú.
Potrava
Škrečok zlatý je všežravec. V prírode jedia najmä semená, orechy a hmyz (mravce, muchy, šváby, bzdochy). Pri chove sa odporúča dávať im okrem semien aj zelené krmivo, zeleninu, trochu ovocia, sušené garnely, múčne červy, syr a odstredený jogurt.
Spôsob života
Sú to veľmi samotárske živočíchy, ktoré si úzkostlivo chránia a značkujú svoje územie a sú veľmi agresívne k ostatným príslušníkom rovnakého druhu (okrem obdobia párenia). Vyhrabávajú si nory (do hĺbky 2 m), v ktorej spia cez deň a ktorú opúšťajú len v noci, keď idú hľadať potravu, ktorú potom hromadia v nore.
Lekársky test
Lekársky test je lekársky postup vykonávaný na zistenie, diagnostikovanie alebo monitorovanie chorôb, chorobných procesov, náchylnosti alebo na určenie spôsobu liečby. Lekárske testy, ako napríklad fyzikálne a vizuálne vyšetrenia, diagnostické zobrazovanie, genetické testy, chemické a bunkové analýzy týkajúce sa klinickej chémie a molekulárnej diagnostiky, sa zvyčajne vykonávajú v lekárskom prostredí.
Podľa účelu
Lekárske testy možno rozdeliť podľa ich účelu, z ktorých najbežnejšie sú diagnostika, skríning a hodnotenie.
Diagnostické
Diagnostický test je postup vykonávaný na potvrdenie alebo určenie prítomnosti ochorenia u jedinca s podozrením na ochorenie, zvyčajne po nahlásení príznakov alebo na základe výsledkov iných lekárskych testov. Patrí sem aj posmrtná diagnostika. Príklady takýchto testov sú:
Skríning
Skríning sa vzťahuje na lekárske vyšetrenie alebo sériu vyšetrení, ktoré sa používajú na zistenie alebo predpovedanie prítomnosti ochorenia u rizikových osôb v rámci definovanej skupiny, ako je populácia, rodina alebo pracovná sila. Skríning sa môže vykonávať na monitorovanie výskytu ochorenia, riadenie epidemiológie, pomoc pri prevencii alebo výlučne na štatistické účely.
Medzi príklady skríningov patrí meranie hladiny TSH v krvi novorodenca v rámci novorodeneckého skríningu vrodenej hypotyreózy, kontrola rakoviny pľúc u nefajčiarov, ktorí sú vystavení pasívnemu fajčeniu v neregulovanom pracovnom prostredí, a skríning Papovho steru na prevenciu alebo včasné odhalenie rakoviny krčka maternice.
Monitoring
Niektoré lekárske testy sa používajú na monitorovanie priebehu alebo reakcie na liečbu.
Podľa metódy
Krvné testy
Detekcia a kvantifikácia
Najmä pri odoberaní anamnézy nie je jasná hranica medzi zisťovacím alebo kvantifikačným testom a skôr popisnými informáciami o jednotlivcovi. Napríklad otázky týkajúce sa povolania alebo sociálneho života jednotlivca možno považovať za testy, ktoré možno považovať za pozitívne alebo negatívne z hľadiska prítomnosti rôznych rizikových faktorov, alebo ich možno považovať za "len" opisné, hoci tie druhé môžu byť minimálne rovnako klinicky dôležité.
Pozitívne alebo negatívne
Výsledok testu zameraného na odhalenie určitej entity môže byť pozitívny alebo negatívny: nemá to nič spoločné so zlou prognózou, ale skôr to znamená, že test fungoval alebo nie a určitý parameter, ktorý sa hodnotil, bol prítomný alebo nie. Napríklad negatívny skríningový test na rakovinu prsníka znamená, že sa nepodarilo nájsť žiadne známky rakoviny prsníka (čo je v skutočnosti pre pacientku veľmi pozitívne).
Klasifikácia testov na pozitívne alebo negatívne poskytuje binárnu klasifikáciu s výslednou možnosťou vykonávať bayesovské merania pravdepodobnosti a výkonnosti testov vrátane výpočtov citlivosti a špecifickosti.
Spojité hodnoty
Testy, ktorých výsledky majú spojité hodnoty, ako napríklad väčšina krvných hodnôt, sa môžu interpretovať tak, ako sú, alebo sa môžu previesť na binárne definovaním hraničnej hodnoty, pričom výsledky testu sa označia ako pozitívne alebo negatívne v závislosti od toho, či je výsledná hodnota vyššia alebo nižšia ako hraničná hodnota.
Interpretácia
Pri náleze patognomonického znaku alebo príznaku je takmer isté, že cieľový stav je prítomný, a pri absencii nálezu sine qua non znaku alebo príznaku je takmer isté, že cieľový stav nie je prítomný. V skutočnosti však subjektívna pravdepodobnosť prítomnosti stavu nikdy nie je presne 100% alebo 0%, takže testy sú skôr zamerané na odhad pravdepodobnosti stavu alebo inej entity po teste.
Indikácie
Každý test má svoje vlastné indikácie a kontraindikácie. Indikácia je platný lekársky dôvod na vykonanie testu. Kontraindikácia je platný lekársky dôvod, prečo test nevykonať. Napríklad základný test na cholesterol môže byť indikovaný (medicínsky vhodný) pre osobu stredného veku. Ak však bol ten istý test u tejto osoby vykonaný nedávno, potom je existencia predchádzajúceho testu kontraindikáciou testu (medicínsky platným dôvodom na jeho nevykonanie).
Informačné skreslenie je kognitívne skreslenie, ktoré spôsobuje, že poskytovatelia zdravotnej starostlivosti objednávajú testy, ktoré prinášajú informácie, ktoré reálne neočakávajú alebo nemajú v úmysle použiť na účely prijatia lekárskeho rozhodnutia. Lekárske testy sa indikujú vtedy, keď sa informácie, ktoré poskytujú, použijú. Napríklad skríningové mamografické vyšetrenie nie je indikované (nie je medicínsky vhodné) u ženy, ktorá zomiera, pretože aj keby sa zistila rakovina prsníka, zomrie skôr, ako by sa mohla začať akákoľvek liečba rakoviny.
Zjednodušene povedané, to, nakoľko je test pre jednotlivca indikovaný, závisí najmä od jeho čistého prínosu pre daného jednotlivca. Testy sa vyberajú vtedy, keď je očakávaný prínos väčší ako očakávaná škoda. Čistý prínos možno približne odhadnúť podľa:
, kde:
Niektoré ďalšie faktory, ktoré ovplyvňujú rozhodnutie, či sa má lekársky test vykonať alebo nie, zahŕňali: náklady na test, dostupnosť ďalších testov, potenciálne interferencie s následným testom (napríklad palpácia brucha potenciálne vyvolávajúca činnosť čriev, ktorých zvuky interferujú s následnou auskultáciou brucha), čas potrebný na test alebo iné praktické alebo administratívne aspekty. Možné prínosy diagnostického testu možno tiež porovnať s nákladmi na zbytočné testy a z nich vyplývajúce zbytočné následné kontroly a prípadne aj zbytočnú liečbu náhodných nálezov.
V niektorých prípadoch sa očakáva, že vykonávané testy nebudú mať pre testovanú osobu žiadny prínos. Namiesto toho môžu byť výsledky užitočné pre stanovenie štatistík s cieľom zlepšiť zdravotnú starostlivosť pre iných jednotlivcov. Pacienti môžu dať informovaný súhlas na podstúpenie lekárskych testov, ktoré budú prospešné pre iné osoby.
Očakávania pacientov
Okrem vyššie uvedených úvah o povahe lekárskeho testovania môžu k nesprávnym predstavám a neopodstatneným očakávaniam pacientov viesť aj iné skutočnosti. Medzi ne patria napr: Rôzne laboratóriá majú rôzne normálne referenčné rozsahy; opakovaním testu sa dosiahnu mierne odlišné hodnoty; "normál" je definovaný spektrom pozdĺž zvonovej krivky, ktorá je výsledkom testovania populácie, a nie "racionálnymi, vedecky podloženými fyziologickými princípmi"; niekedy sa testy používajú v nádeji, že sa niečo objaví, čo lekárovi napovie o povahe daného stavu; a zobrazovacie testy podliehajú chybnej ľudskej interpretácii a môžu ukázať "incidentalómy", z ktorých väčšina "je benígna, nikdy nespôsobí symptómy a nevyžaduje si ďalšie hodnotenie", hoci lekári vypracúvajú usmernenia na rozhodovanie o tom, kedy sa majú diagnostikovať incidentalómy.
Štandard pre hlásenie a hodnotenie
K dispozícii je revízia QUADAS-2.
Trigonálne planárna molekulárna geometria
Trigonálne planárna molekulárna geometria popisuje geometriu (priestorové usporiadanie) molekuly, v ktorej je jeden atóm v strede viazaný na tri ďalšie atómy, ktoré ležia vo vrcholoch rovnostranného trojuholníka, pričom všetky štyri atómy ležia v rovine. V ideálnej molekule s touto geometriou sú všetky tri atómy (alebo ligandy) identické a všetky väzbové uhly sú 120°. Takéto molekuly patria do bodovej grupy D3h. Molekuly, ktoré nemajú tri identické ligandy, napríklad H2CO, sa líšia od tejto idealizovanej geometrie (majú rôzne väzbové dĺžky a uhly, ale sú stále planárne). Medzi príklady molekúl, ktoré majú trigonálne planárnu štruktúru, patria fluorid boritý (BF3), formaldehyd (H2CO), fosgén (COCl2) a oxid sírový (SO3). Niektoré ióny majú takisto trigonálne planárne usporiadanie, napríklad dusičnan (NO3-), uhličitan (CO32-) a guanidínium (C(NH2)3+). V organickej chémii sú uhlíkové atómy s tromi väzbami v trigonálne planárnom usporiadaní často popísané sp2 hybridizáciou.
Dusíková inverzia popisuje skrivenie pyramidálnych amínov cez tranzitný stav, ktorý je trigonálne planárny.
Pyramidalizácia je skrivenie trigonálne planárnej molekulárnej geometrie smerom k tetrahedrálnej molekulárnej geometrii. Tento prípad možno pozorovať u pyramidálnych alkénov.
Molekuly, ktoré majú ideálnu trigonálne planárnu štruktúru (majú identické ligandy), nemajú dipólový moment. Ak ligandy nie sú zhodné, molekula môže mať dipólový moment.
Hľuza
Hľuza môže byť:
Pastúšok krasový
Pastúšok krasový (Mentocrex beankaensis) je nelietavý vták z čeľade páperochvostovité (Sarothruridae).
Bol objavený v roku 2011. Vyskytuje sa hlavne národnom parku Tsingy de Bemaraha na západe Madagaskaru. Obýva lesné kaňony vo vápencovom krase.
Marginocefalovce
Marginocefalovce alebo goliernaté dinosaury (lat. Marginocephalia) je taxón vtákopanvých dinosaurov zahŕňajúci pachycefalosaury a rohaté dinosaury (ceratopsy). Ide o bylinožravé, po dvoch aj po štyroch končatinách sa pohybujúce dinosaury, charakterizované prítomnosťou kosteného "goliera" na zadnom okraji lebky. Skupina vznikla v období jury a najväčšieho rozkvetu dosiahla až vo vrchnej kriede.
Pastúšok krasový
Opis
Sú to stredne veľké až veľké vtáky, žijúce spravidla pri vode alebo na vode, ale aj na stepiach. Mnohé žijú skrytým spôsobom. Väčšinou majú dlhé nohy, tenký zobák, zaokrúhlené krídla a nenápadné sfarbenie. Nikdy nemajú hrvoľ. Mnohé sú sťahovavé, pričom hniezdiská a zimoviská bývajú od seba vzdialené. Objavených je 69 druhov Chriašteľov. Najznámejší sú poľný, vodný a bodkovaný. Novo objavený 70-ty druh je chriašteľ krasový.
Morfologicky a geneticky sa líši od druhých, ktoré majú celkovo väčšiu veľkosť, najmä v tarzuse, krídle a chvoste. Vyznačujú sa menšou náplasťou z bieleho krku siahajúcou až po líce a chrániče. Druhou identifikačnou zložkou je aj matnejšie sfarbenie tváre a koruny.
Chapelle de la Résurrection (Brusel)
Kaplnka Vzkriesenia (Chapelle da la Résurrection; hol. Verrijzeniskapel) patrí rímskokatolíckej cirkvi, má ekumenické zameranie. Nachádza sa v štvrti Európskych inštitúcii (zbor centrum Bruselu). Jej predchodca, ktorého začiatky sa datujú na zač. 15. storočia, sa pôvodne nachádzal v strede mesta, časom, rôznymi mestskými premenami Bruselu, bol v roku 1907 zbúraný. Na miesto neho bol na dnešných miestach postavený ako presná napodobenina dnešný priestor. Na jeseň 2001, po rozsiahlej vnútornej rekonštrukcii a po pastorálnom posvätení dostala kaplnka svoje dnešné meno a zameranie, jej program má silné ekumenické rysy. Pastorálnu zodpovednosť za kaplnku prevzal rád Jezuitov.
História
Stavba kostola, ktorá naväzuje na predchádzajúce staršie stavby a ktorý bol v 18. stor. rozsiahle obnovený, stála pôvodne na mieste dnešnej hlavnej železničnej stanice. V čase urbárnych a dopravných zmien Bruselu bola zrúcaná a na dnešnej ulici nanovo postavená. Stavba bola spojená so stavbou Konventu Rádu sestier večného uctievania (Dames de l´adoration perpétuelle). Tento stavebný komplex je vo svojej forme zachovaný podnes, aj keď s mnohými vnútorno-funkčnými zmenami, nakoľko Rád sestier v r. 1999 svoje priestory predal. Dnes sa v hlavnej budove Rádu sestier nachádza Centrum pre návštevníkov a knižnica európskej komisie. Kaplnka bola predaná podľa belg.zákona medzinárodnému spolku, ktorého zakladateľmi a členmi sa stali spolupracovníci európskych inštitúcii, aby týmto spôsobom zachovali kaplnku pre modlitebný priestor. Rôznymi darmi a príspevkami, hlavne od Biskupskej konferencie Európy (rím.-kat. cirkev), Konferencie Európskych cirkví (KEK-CEC), Jezuitským rádom a rôznymi sponzormi bola nakoniec kaplnka v r. 1999 a 2000 nanovo obnovená. 25 septembra 2001 bola vtedajším biskupom Bruselu, Gotfriedom kardinálom Danneelsom oficiálne posvätená.
Architektúra
Kým vonkajšia fasáda ostala v neorenesančnom štýle aj napriek rekonštrukciám v nezmenenej podobe, vnútro kaplnky prešlo v r.2001 úplnou rekonštrukciou a bolo nanovo zrekonštruované podľa plánov architektov z kancelárie Marionex. Dnes má vnútro kaplnky na využitie prekvapivo až štyri poschodia. Vstup do kaplnky je zároveň vstupné foajé, vytvorené na prízemí, ktoré je využívané k uvítaniu, k rôznym podujatiam a k výstavám. V pivničných priestoroch je Krypta, ktorá slúži k modlitbám jednotlivcov a bohoslužobným stretnutiam. Pozlátený kríž je práca maliara Philippa Denisa. Hlavný liturgický priestor sa dnes nachádza na prvom poschodí, prístup k nemu je umožnený vnútorným schodiskom a výťahom. Postrannému chóru lode dominuje organ z dielne Etienna Debaisieuxa, ktorý darovala Evanjelická cirkev v Nemecku (EKD). Kostol stratil svoju pôvodnú výšku, preto boli dodané nové okná od viedenského umelca Thomasa Reinholda. Bočné okná hlavnej lode zobrazujú témy: stvorenie sveta, stvorenie človeka, horiaci ker a zoslanie Ducha Svätého. Okná hlavnej fasády (pohľad z ulice) stvárňujú hlavne tému vzkriesenia. Na ďalších poschodiach sa nachádzajú zborová, spoločenská sieň a kancelárie.
Pastorálny koncept
Kaplnka Vzkriesenia nie je cirkevný zbor. Vzhľadom na jej výnimočnú polohu v strede kancelárii, obchodných centier a blízkosti EÚ inštitúcií (rada, parlament, komisia atď.) je kaplnka otvorená hlavne v pracovné dni a ponúka alternatívne bohoslužobné ponuky, ktoré sú prispôsobené pracovnému rytmu a rôznym kresťanským konfesiám. Kaplnka je vedená pastorálnym tímom ordinovaných a laikov. Rím.-katolícke, evanjelicko-luteránske a ortodoxné služby Božie, (čas obeda) sú ponúkané v rôznych rečiach, hlavne však anglicky a francúzsky.
Mount Shuksan
Meno Shuksan pochádza z jazyka indiánskeho kmeňa Lummijov a znamená „vysoký vrch“.
Vrch tvoria metabazalty, slabo premenené oceánske čadiče (staré asi 150 miliónov rokov), ktoré boli premenené asi pred 120 miliónmi rokov v kriede, keď sa Eastonský teran zrazil so západným pobrežím Severnej Ameriky. Vrch je erodovaným zvyškom násunového zlomu, ktorý vznikol kolíziou teranu s kontinentom.
Mount Shuksan je jedným z najčastejšie fotografovaných vrchov Kaskádových vrchov. Najznámejšie a najbežnejšie sú fotografie s jeho odrazom v jazere Picture Lake neďaleko lyžiarskeho strediska Mount Baker. Štátna cesta 542 známa ako Mount Baker Highway je otvorená aj v zime a vedie k lyžiarskemu stredisku, v lete sa dá po ceste dostať aj ďalej.
Na juhovýchodnom svahu vrchu sa nachádzajú vodopády Sulphide Creek Waterfalls, ktoré sú jednými z najvyšších v Severnej Amerike. Ďalšie štyri vysoké vodopády, Mount Shuksan Waterfalls, pochádzajú z malých snežných polí.
Jedným z vedľajších vrcholkov vrchu je Seahpo Peak.
Theo van Gogh (filmový režisér)
Theodoor van Gogh (* 23. júl 1957, Haag – † 2. november 2004, Amsterdam) bol holandský filmový režisér, známy najmä pre film Podvolenie, podľa scenára spisovateľky a političky somálskeho pôvodu Ayaan Hirsi Ali, ktorý expresívnym spôsobom kritizuje zaobchádzanie so ženami v islame. Pre tento film ho 2. novembra 2004 zavraždil islamský radikál Mohammed Bouyeri. Vo svojom poslednom filme, ktorý Van Gogh dokončil krátko pred tým, ako bol zavraždený, 06/05, sa venoval skúmaniu okolností atentátu na holandského politika Pima Fortuyna (19482002). Film vyšiel posmrtne v decembri 2004, mesiac po Van Goghovej a dva roky po Fortuynovej smrti.
Život
Theodoor van Gogh sa narodil 23. júla 1957 v Haagu Anneke a Johanovi van Goghovým. Jeho otec slúžil v holandskej tajnej službe ( AIVD, vtedy BVD ). Meno dostal po svojom strýkovi z otcovej strany Theovi, ktorého ako člena protifašistického odboja zajali a popravili počas druhej svetovej vojny. Theo van Gogh bol pravnukom Thea van Gogha, obchodníka s umením, ktorý bol bratom maliara Vincenta van Gogha.
Po prerušení štúdia na právnickej fakulte Amsterdamskej univerzity začal Van Gogh pracovať ako pódiový manažér. Jeho vášňou však podľa jeho vlastných slov bola filmárčina, a v roku 1981 debutoval ako režisér filmom Luger.
Získal holandské filmové ocenenie Gouden Kalf za film Rande naslepo (1996) a In het belang van de staat („V záujme štátu“, 1997). Druhý spomenutý film dostal aj ocenenie „Certificate of Merit“ od Medzinárodného filmového festivalu v San Franciscu. Ako herec sa objavil vo filme De noorderlingen („Severania“, 1992). Nakrútil množstvo ďalších filmov (pozri nižšie), mnohé s politickou tematikou. Od 90. rokov pôsobil Van Gogh aj v televízii.
Jeho poslednou knihou (2003) bola Allah weet het beter („ Alah vie najlepšie“), v ktorej ostro odsúdil islam. Bol známym kritikom islamu, najmä po Iránskej revolúcii a útokoch z 11. septembra 2001. Podporil úspešnú kandidatúru Ayaan Hirsi Ali na poslankyňu do holandského parlamentu. Pôvodom zo Somálska, spisovateľka emigrovala do Holandska aby unikla dohodnutému manželstvu. Kandidovala ako liberálna kandidátka za holandskú Stranu práce (Partij van de Arbeid, PvdA).
V 80. rokoch sa Van Gogh stal novinárom a dlhé roky v komentároch vyjadroval frustrácie z politikov, hercov, filmových režisérov, spisovateľov a iných ľudí, ktorých považoval za súčasť „establišmentu“. Rád provokoval a stal sa kontroverznou postavou, ktorá často kritizovala islamské kultúry. Svoju webovú stránku De Gezonde Roker („Zdravý fajčiar“) použil na vyjadrenie tvrdej kritiky multikultúrnej spoločnosti. Povedal, že Holandsko je také plné sociálnych nepokojov, že hrozí, že sa zmení na „niečo podobné Belfastu “.
Podvolenie
Podľa scenára, ktorý napísala Ayaan Hirsi Ali, vytvoril Van Gogh desaťminútový krátky film Podvolenie (Submission). Film sa zaoberá násilím páchaným na ženách v niektorých islamských spoločnostiach; využitím taktiky vizuálneho šoku rozpráva príbehy štyroch týraných moslimských žien. Názov Podvolenie, Submission, je prekladom slova „islam“ do angličtiny. Vo filme sú zobrazené nahé telá žien, na ktorých sú henou napísané pasáže z Koránu. V narážke na tradičné svadobné rituály v niektorých kultúrach sú telá zahalené polopriehľadnými rubášmi. Ženy kľačia v modlitbe a rozprávajú svoje príbehy akoby hovorili priamo k Alahovi.
Po odvysielaní filmu dostali Van Gogh aj Hirsi Ali vyhrážky smrťou. Van Gogh nebral vyhrážky vážne a odmietol akúkoľvek ochranu. Podľa Hirsi Ali povedal: „Nikto nezabije dedinského idiota,“ čo je výraz, ktorý o sebe často používal.
Smrť
Van Gogh bol zastrelený počas jazdy na bicykli do práce 2. novembra 2004 okolo 9. hodiny ráno. Strelec Mohammed Bouyeri tiež zranil niekoľko okoloidúcich a po vražde zabodol Van Goghovi do brucha nôž s pripnutým odkazom obsahujúcim vyhrážky smrťou Ayaan Hirsi Ali, ktorá sa následne musela začať skrývať. Odkaz obsahoval tiež vyhrážky západným krajinám a Židom a odvolával sa na ideológie egyptskej organizácie Jama'at al-Muslimin.
Dedičstvo a pamiatka
18. marca 2007 bola v Amsterdame odhalená socha na počesť Thea van Gogha s názvom De Schreeuw („Výkrik“). Nachádza sa v Oosterparku, kúsok od miesta, kde bol Van Gogh zavraždený. Po vražde bola založená súkromná Nadácia pre slobodu vyjadrovania (Foundation for Freedom of Expression), s cieľom financovať ochranu kritikov islamu a moslimov.
Roman
Roman môže byť:
VyVolení - Ide o život
VyVolení - Ide o život je kompilačný album z reality show VyVolení, ktorý vydalo hudobné vydavateľstvo Brjan Music 13. decembra 2005.
Album otvára titulná pieseň k reality show VyVolení, ktorú naspievala Dara Rolins. Má názov „Ide o život“, čo bol aj ústredný slogan celej show prvých dvoch sérií.
Ďalšou pravidelnou skladbou tejto relácie bola pieseň „Musím už ísť“, ktorú naspieval bývalý finalista zo Slovensko hľadá SuperStar Martin Kelecsényi. Tá zaznela vždy pri odchode jedného z VyVolených z domu. Na albume sa však neobjavila.
Na albume sa nachádza „Vila song“, ktorý zložil pre VyVolených hudobník Marián Čekovský.
Kompilácia obsahuje aj skladbu „Ide o život“ v karaoke verzii, česko-slovenskú verziu v podaní VyVolených „Vánoce přicházejí - Vianoce prichádzajú“ i videoklip Vila songu.
Album pokrstili traja vyradení finalisti - Rišo, Lenka a Veronika, ale aj moderátor Michal Hudák.
Lazy (vrch v Stolických vrchoch)
Lazy alebo Domošky je názov vrchu v Stolických vrchoch, krajinnom celku Slovenského rudohoria. Leží nad Krokavou, približne západne od Revúcej.
Poloha
Nachádza sa v strednej časti Stolických vrchov, v geomorfologickom podcelku Tŕstie. Leží na území Banskobystrického kraja, okresu Rimavská Sobota a na katastrálnom území obce Krokava. Najbližším sídlom je juhovýchodne situovaná Krokava, východne sa nachádza Hrlica, Ratkovské Bystré a Revúca, severozápadne Tisovec, západne Rimavská Píla a Hačava a južne Polom.
Opis
Vrch leží v strednej časti pohoria, v hrebeni, vedúcom z vrchu Salašiská južným smerom cez Nižný vrch. Západne sa nachádza Čelo, Paseka a Kvakov vŕšok ), južne leží Veľký Žiar , Kudlašovo  a Šagulová , východne Rovienky , Michalová  a Dutková  a severne Predné Tŕstie , Nižný vrch , Salašiská , Holcková  a Tŕstie . Východnú časť hrebeňa odvodňuje Bystrý potok do Západného Turca v povodí Slanej, voda zo západných odteká riečkou Blh do Rimavy. Na vrchol nevedie značený turistický chodník.
Výhľady
Vrchol pokrýva súvislý lesný porast, ktorý neumožňuje rozhľad. Z vhodných lokalít s redšou vegetáciou je možné vidieť najmä okolité vrchy Stolických vrchov, Poľanu, Kráľovu hoľu v Nízkych Tatrách, Spišsko-gemerský kras, Volovské vrchy, Revúcku vrchovinu a prihraničné vrchy v Maďarsku.
Prístup
Na vrchol nevedie značený turistický chodník, no traverzom východným úbočím vedie zeleno značený chodník od juhu z Krokavy na rázcestie Tŕstie, kde sa pripája na Chodník Márie Széchy.
Villa d'Adda
Villa d'Adda je mesto v provincii Bergamo na severe Talianska. Počet obyvateľov je 4 757.
Externé odkazy
Oficiálna stránka
Absalon
Absalon (* október 1128, Fjenneslev, Dánsko – † 21. marec 1201, Sorø) bol dánsky štátnik, vojvodca a cirkevný hodnostár.
Absces mozgu
Absces mozgu alebo mozgový absces je ložiskový zápal v mozgovom tkanive. Väčšinou vzniká opuzdrením rozpadnutého tkaniva pri neohraničenom zápale mozgu – cerebritíde. Infekcia sa do mozgového tkaniva môže dostať priamo (pri strelnom alebo otvorenom poranení hlavy, pri operácii, pri hnisavom zápale prínosových dutín alebo stredného ucha a pod.) alebo tam môže byť zanesená krvným obehom, najmä z pľúc.
Absces mozgu je veľmi závažným ochorením s vysokou úmrtnosťou. Liečba je chirurgická.
Scarborough (Toronto)
Scarborough je najvýchodnejšia územná jednotka kanadského mesta Toronto a bývalé mesto v provincii Ontário. Ku roku 2016 tu žilo 632 098 obyvateľov.
Fenrir
náhľad|175px|"Spútanie Fenrisa" (1909) Dorothy Hardy. Fenrir (starosev. „obyvateľ močiara“), Fenrisúlfr (starosev. „vlk Fenris“), Hródvitnir (starosev. „slávny vlk“), alebo tiež Vánagandr (starosev. „príšera rieky Ván“) je v severskej mytológií hrôzostrašný vlk. Je spomenutý v Poetickej Edde, Prozaickej Edde a Heimskringle. V oboch Eddách je Fenrir otec vlkov Skölla a Hatiho Hródvitnisson, synom Lokiho a je predurčený zabiť boha Odina počas udalostí Ragnaröku, avšak bude zabitý Odinovým synom Vídarrom.
V Prozaickej Edde sú ďalšie informácie o Fenrirovi, vrátane jeho rýchleho rastu a spútania zato, že ukúsne Týrovi pravú ruku. Fenrirova podobizeň je zobrazená na rôznych predmetoch a v literatúre.
Scarborough (Toronto)
Scarborough má veľké množstvo priemyselných závodov a nachádza sa tu torontská Zoo, ktorá v roku 1974 bola premiestnená z údolia rieky Rouge. Nachádza sa tu veľa škôl, z ktorých jednou je aj University of Toronto.
Fenrir
Poetická Edda
Fenrir sa spomína v troch strofách básne Völuspá a dvoch strofách básne Vafþrúdnismál. V 40. strofe básne Völuspá prezrádza völva Odinovi, že na východe sedí stará žena v lese Járnvidr „a chová tam Fenrirových potomkov. Jeden z nich bude naháňať mesiac v trollej koži “. Neskôr v básni völva predpovedá, že Odina zje Fenrir počas Ragnaröku: náhľad|300px|"Bitka bohov" (1882) Friedrich Wilhelm Heine. V nasledujúcich strofách völva opisuje, že Odinovo „vysoké dieťa Triumfu Otca“ (jeho syn Vídarr) príde a zabije beštiu a s jeho rukami zabodne meč do srdca „Hvedrungrovho syna" – pomstí tak smrť svojho otca. V prvej z dvoch strof spomínajúcich Fenrira vo Vafþrúdnismály sa Odin pýta múdreho jötunna Vafþrúdnira: V nasledujúcej strofe Vafþrúdnir odpovedá, že Sól (tu spomínaná ako Álfrödull) ponesie dcéra pred Fenrirovým útokom na ňu, a že dcéra by mala pokračovať v púti jej zosnulej matky po nebesiach.
Prozaická Edda
V Prozaickej Edde sa Fenrir spomína v troch knihách: Gylfaginning, Skáldskaparmál a Háttatal.
R-77 (raketa vzduch-vzduch)
Vympel R-77 (RVV-AE) (s kódovým označením NATO AA-12 Adder) je protilietadlová riadená strela stredného dosahu s aktívnym radarovým navádzaním, vyvinutá v konštrukčnej kancelárii Vympel. V súčasnosti je to najlepšia ruská raketa na stredné vzdialenosti. Je to ruská odpoveď na americkú protilietadlovú raketu AIM-120 AMRAAM, vďaka čomu získala prezývku "Amraamski", a to aj napriek tomu, že sa na túto strelu vôbec nepodobá. Vo svojich schopnostiach prekonáva všetky staršie typy, vrátane najnovšej verzie osvedčenej rakety R-27 (R-27AE).
Vývoj
Vývoj tejto strely siaha až do roku 1982 k projektu RVV-AE. Tento projekt bol v Rusku známy pod prototypovým označením Izdelije 170. Na verejnosti sa prvýkrát predstavila na výstave leteckej techniky v Minsku vo februári 1992. Zaslúženú pozornosť, nielen laickej verejnosti, ale aj západných odborníkov, získala najmä vďaka netradičným konštrukčným prvkom, ktoré sa dovtedy neobjavili na žiadnej inej protilietadlovej rakete. Predovšetkým išlo o použitie zadných riadiacich prvkov v tvare mriežky, ktoré radikálnym spôsobom zvyšujú manévrovateľnosť rakety. Pri prudkých manévroch vo vysokej rýchlosti sa vynára ďalšia silná stránka tejto rakety a tou je maximálne povolené preťaženie, ktoré predstavuje až 45g. Ďalšou prednosťou netradičných riadiacich prvkov je údajné zníženie efektívnej rádiolokačnej odrazovej plochy. Táto fundamentálne nová konštrukcia vytvára výborné predpoklady na úspešné zasiahnutie aj extrémne manévrujúceho cieľa za nepriaznivých poveternostných podmienok a to aj na pozadí zeme, prípadne vodnej plochy.