cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Spišská Kapitula
Kňazský seminár biskupa Jána Vojtaššáka
vľavo|náhľad|Kňazský seminár Kňazský seminár vznikol spolu so vznikom spišskej diecézy. Ešte pred vznikom seminára a diecézy tu existovala počas celého stredoveku a novoveku veľmi významná kapitulská škola. Kapitulskú školu viedol kanonik, lektor a kantor už od čias spišského prepošta Mateja. Od roku 1647 pôsobili v Kapitule jezuiti, ktorí si tu postavili, na darovanom pozemku bývalého hostinca, konvent s gymnáziom. Gymnázium v roku 1673 presťahovali do Levoče. Potreba vzniku spišského seminára začali až po zriadení diecézy na žiadosť cisárovnej Márie Terézie pápežskou bulou Pia VI. Romanus Pontifex z 13. marca 1776. Povinnosť zriadiť diecézny kňazský seminár vyplývala z predpisov Tridentského snemu (15451563), ktorý nariaďoval každému biskupovi mať vlastný seminár pre diecézu. Potreba zriadenia spišského seminára sa komplikovala ďalšou dôležitou potrebou a síce zriadiť kňazský domov pre starých kňazov. Keďže chýbala budova vhodná na umiestnenie domu pre starých kňazov a seminár, cisárovná Mária Terézia udelila dekrétom z 29. októbra 1779 na tento účel prvému spišskému biskupovi Karolovi Salbeckovi budovu bývalej jezuitského kláštora a jezuitské majetky v Studenci a želiarstvo vo Vyšnom Slavkove. náhľad|Priečelie vchodu do seminára z roku 1647. Vznik spišského seminára však prerušilo nariadenia cisára Jozefa II., ktorým zrušil diecézne semináre zriadil tzv. generálne semináre (pre územie dnešného Slovenska bol v Bratislave). Po smrti cisára generálne semináre zanikli a opäť vynorila snaha o vlastný seminár. Spišský biskup Ján Révayi zvolal dňa 24. októbra 1802 kňazskú radu do kaštieľa v Spišskom Štiavniku (letné sídlo spišského biskupa). Rada sa dohodla na vytvorení tzv. seminárskeho fondu aby sa mohlo začať s výstavbou seminára. Po smrti biskupa Jána Révaya prevzal stavebné práce nový spišský biskup Michal Brigia. V roku 1810 poveril riadením stavby seminára kanonika Juraja Paleša (tvorca prvej slovensky písanej pedagogiky). Začiatok stavby prezrádza nápis na tympanóne: FRANCISCUS I. RELIGIONI ET SCIENTIIS MDCCCX. Práce na seminári sťažovala zložitá finančná situácia. Na naliehanie sa práce ukončili pomerne rýchlo a 12. novembra 1815 bolo slávnostné otvorenie spišského seminára, do ktorého prišlo študovať prvých 27 spišských bohoslovcov z trnavského seminára. Patrónom seminára sa stal svätý Ján Nepomucký. Prvým rektorom seminára bol Daniel Udránsky, ktorý dal smer, ako aj personálne obsadenie profesorov. Dňa 17. novembra 1815 rektor otvoril prvý akademický rok.
vľavo|náhľad|Neobarokový stĺp so sochou svätého Jána Nepomuckého.z roku 1866. V rokoch 18101815 objekt klasicisticky upravili pre potreby novozaloženého seminára a medzi rokmi 18191950 tu existoval prvý slovenský aj uhorský ústav pre výchovu učiteľov základných škôl. V rokoch 18151849 tu bolo bohoslovecké učilište. Profesori seminára boli veľmi progresívni a to vďaka vplyvom nemeckých teológov a preto sa často dostávali do konfliktu. V roku 1822 profesor dogmatiky Anton Majdon bol v spore s kardinálom a ostrihomským arcibiskupom Alexandrom Rudnayom v otázke učenia o dedičnom hriechu. Podobne to bolo aj v prípade profesora biblických vied Dominika Bijacovského, ktorý spochybnil autorstvo Izaiáša v 3639. kapitole. Maďarizačnému tlaku zo strán úradov v roku 1841 odporoval rektor seminára Dominik Bijacovský argumentáciou potreby zachovania latinčiny pre terminologickú nepresnosť maďarčiny. Záujem o umenie a pamiatky v druhej polovici 19. storočia podnietili vznik predmetu kresťanskej archeológie, ktorú prednášal Dr. Ján Vajdovský a vznikol aj Krajciarový spolok. Seminárska knižnica do roku 1890 mala 4 000 zväzkov a bola obohatená zbierkou teologických kníh bývalého špirituála a neskôr administrátora vo Vyšnom Slavkove Alojza Kavača, ktorou spišský seminár získal väčšiu časť Migneho patrológie. Biskup Alexander Párvy v roku 1905 zrušil predmet filozofie, ktorý bol zavedený v roku 1858. Po skončení prvej svetovej vojny nastal nová situácia pre seminár, kedy sa novým rektorom stal Ján Vojtaššák, ktorý aj po menovaní na biskupa v roku 1920. Po reforme štúdia v seminári v roku 1922 sa filozofia študovala jeden rok a štyri roky teológia. Na popud pápeža Pia XI., ktorý encyklikou Studiorum Ducem z roku 1923 nariadil zasvätiť deň 7. marca všetkým učiteľom na katolíckych školách. Od roku 1924 zaviedol seminár slávnostnú akadémiu svätého Tomáša Akvinského. Biskup Ján Vojtaššák 12. apríla 1933 nariadil zriadiť seminárnu knižnicu a sústrediť do nej všetky knihy Spišskej Kapituly. Po násilnom zrušení v roku 1950 mala až okolo 30.000 zväzkov, čím sa radila medzi najbohatšie knižnice na Slovensku. V roku 1937 biskup Ján Vojtaššák zadovážil pre seminár nový orgán od firmy Rieger. V roku 1937 vykonal vizitáciu spišského seminára apoštolský vizitátor, profesor Cyrilometodskej bohosloveckej fakulty v Olomouci, neskorší olomoucký biskup Josef Matocha.
V seminári fungovalo viacero spolkov. Medzi najvýznamnejšie patril Literárny spolok svätého Pavla na šírenie teológie v slovenskej reči. V roku 1939 profesorom Jánom Jaloveckým založený Liturgický krúžok svätého Gregora Veľkého, ktorý vydával liturgický časopis Svetlo a Liturgické zošity, ktoré boli priekopníkmi liturgického predkoncilovej reformy na Slovensku. V roku 1935 bola založená aj Mariánska kongregácia bohoslovcov (Congregatio Immaculatae Conceptionis B.V.M et S. Joannis Vianney). Nemeckí bohoslovci sa v roku 1935 zapojili do spolku nemeckých vzdelaných katolíkov Akademische Bonifatius-Einigung zur Pflege des religiösen Lebens katholischer Gebildeter a s ňou spojenú knižnicu, ktorá mala okolo 200 titulov. V seminári bolo aj sídlo redakcie časopisov vysokej kultúrnej úrovne ako: Rozvoj, Kultúra, Obroda, Svetlo, Svätá Rodina, Kráľovná mája a Spišské noviny.
Tento vývoj však hrubo zastavili spoločensko-politické udalosti v Československu. Seminár bol zrušený krátko po vypuknutí SNP, nakoľko v seminári bol zriadený nemecký vojenský špitál. Komunistický režim po puči vo februári 1948 začal svoj otvorený boj proti katolíckym kňazom a celej cirkvi. V roku 1949 bol dosadený vládny zmocnenec na biskupský úrad a biskup Ján Vojtaššák sa dostal do domáceho väzenia. Rektor seminára bol v roku 1950 odvlečený do tábora pre kňazov v Mučeníkoch a vrhnutý do väzenia. Zákonom č. 58/ z 18. 5. 1950 boli kňazské semináre vylúčené z pôsobnosti zákonov o vysokých školách a vládnym nariadením č. 112/ 1950 zo 14. 7. 1950 boli všetky diecézne kňazské semináre zrušené. Jediným seminárom pre bohoslovcov sa stal Kňazský seminár sv. Cyrila a Metoda v Bratislave.
V budove seminára bola spočiatku zriadená vojenská hudobná škola a neskôr škola Verejnej bezpečnosti. Budova najstaršieho učiteľského ústavu v Uhorsku bola zmenená na ústredný archív štátnej bezpečnosti. Po páde režimu sa podarilo obe budovy získať pre znovuobnovenie spišského kňazského seminára. Prvým rektorom znovu obnoveného seminára sa stal Jozef Jarab a vicerektorom Štefan Sečka, neskorší spišský diecézny biskup. Seminár vo období po prevrate zriadil vlastné vydavateľstvo s bohatou publikačnou činnosťou. Veľké úspechy zožal aj zbor Schola cantorum, ktorý vystupoval na viacerých koncertoch doma i v zahraničí. Najväčším úspechom bolo vystúpenie na Bratislavských hudobných slávnostiach v roku 1996.
Hodinová veža
vľavo|náhľad|Hodinová veža Baroková hodinová veža bola postavená v roku 1739. Veža tvorí vstupnú bránu do biskupskej záhrady. Ide o dvojposchodovú hranolovitú stavbu so zaobleným nárožím, ktoré doplňujú vystupujúce štukové pilastre. Stavba je ukončená zastrešením cibuľovitého tvaru s lucernou na vrchu a pokrytá šindľom. Prízemiu dominuje kamenný barokový portál, ku ktorému vedie z hlavnej ulice kamenné schodisko. Nad portálom je prvé poschodie rozdelené na každej strane vysokými oknami so žalúziami, ktoré slúžili ako kazateľnica. Prvé poschodie od druhého oddeľuje profilovaná rímsa. Druhé poschodie je osvetlené oválnymi oknami v kamenných rámoch. Pod strechou sú na všetkých štyroch stranách umiestnené hodiny. Po stranách boli pristavané balkóny, ktoré slúžili ako vyhliadkové terasy. Dnes slúži ako informačné centrum pre turistov. V roku 2019 sa uskutočnila výmena šindľovej krytiny, oprava krovu a latovania.
Kanónie
náhľad|Kanónia č. 3 Kanonici ako poradný zbor Spišského prepoštstva najprv bývali v prepoštskom paláce. Postupne sa ich počet zvyšoval, s funkciou získali aj oprávnenie na hospodársku činnosť a začali si budovať samostatné kanónie po oboch stranách cesty smerujúcej do Spišského Podhradia. Kanónie mali väčšinou tvar L. Do ulice je orientovaný obytný objekt a vstupná brána, na druhej strane boli priestory pre služobníctvo. Hospodárske budovy sa nachádzali vo dvore. Priečne postavená stodola tvorila zároveň obranný prvok kanónií. Prvé z nich vznikli na konci 14. a začiatku 15. storočia, ostatné zo 17. storočia. Datované portály sú znakom prestavieb v 17. a 18. storočí, no aj tak si zachovali pôvodné stavebné prvky. Výzdobu kanónií tvoria kamenné erby, plastiky a nástenné maľby. Objekty sú ukončené nízkou manzardovou šindľovou strechou. Kanónie zo severnej strany cesty majú rozsiahle záhrady. Pred vybudovaním opevnenie kanóne plnili obrannú funkciu.
Kanónia č. 2
Kanónia č. 2 je zo 14. storočia, upravená v 15. storočí. V roku 1657 ju nechal prestavať kanonik Michal Solesáni. Dnešný barokový charakter získala až v roku 1748. Na kanónií sa nachádzajú rôzne prvky, ktoré dokumentujú architektonický vývoj ako združené okná, gotické portály, renesančné klenby, trámový stropy, barokový portál a manzardová strecha. Pred rokom 2010 prebehla oprava krovu a výmena šindľovej krytiny.
Kanónia č. 3
Kanónia č. 3 je neskororenesančná stavba z roku 1662, ktorú postavil kanonik Ondrej Ondrejkovič. Pôvodne bola postavená na základoch staršej gotickej kanónií. Fasádu dvojpodlažnej kanónií spája s hospodárskou budovou múr, v ktorom je brána pre vozy a malá vstupná bránka. Na fasáde medzi neskororenesančnými oknami je nika s kamennou sochu Panny Márie s Ježiškom. Barokovú úpravu kanónie zdôrazňuje aj manzardová strecha s vikiermi. V roku 2011 sa uskutočnila výmena strešnej krytiny.
Kanónia č. 4
Kanónia č. 4 bola prestavaná v 19. storočí z dvoch pôvodne gotických kanónií zjednotením fasád obytnej a hospodárskej časti. vľavo|náhľad|Kanónia č. 5
Kanónia č. 5
Kanónia č. 6 je gotická, renesančne prestavaná stavba z 15. storočia. V roku 1746 bola kanónia bola mierne barokizovaná a neskôr upravená v 18. storočí. Hospodárska časť pochádza z roku 1863. Na kanónií sa nachádzajú rôzne prvky, ktoré dokumentujú architektonický vývoj ako gotické štrbinové strieľne, renesančné okná, valené klenby, baroková brána a manzardová strecha. Na priečelí kanónie sa nachádzajú fragmenty nástenných malieb i obraz svätého Michala z konca 18. storočia. Kanónia bola reštaurovaná v rokoch 19791981 pre kultúrnospoločenské potreby okresu Spišská Nová Ves. Medzi rokmi 20102012 prebehli práce na úprave dvora, záhrady, statické zabezpečenie, sanácia, kanalizácia a obnova interiéru i stodoly.
Kanónia č. 7
Kanónia č. 7 je pôvodne stredoveká, s čiastočne zachovaným obvodovým múrom. V 17. a druhej polovici 18. storočia bola niekoľkokrát prestavaná, doplnená o bohatú plastickú výzdobu klasicizujucého priečelia z roku 1874. Objekt je zastrešený sedlovou strechou s hrebeňom súbežným s fasádou dokresľuje ráz objektu. Medzi rokmi 20122014 prebehli práce na oprave krovu, klampiarskych prvkov, komína, výmene strešnej krytiny a obnove uličnej fasády kanónie. náhľad|Kanónia č. 14 (Lektorská kanónia)
Kostolníkov dom (Kanónia č. 8)
Kostolíkov dom bol postavený pôvodne ako kaplánsky byt, neskôr známy ako kostolníkov dom. Na jeho stavbu použili koncom 17. storočia hospodársku časť susednej kanónie. V období baroka ho prestavali a dostal novú fasádu s bohato maľovanými slnečnými hodinami z druhej polovice 18. storočia. Na rozdiel od ostatných kanónií nemá hospodársku časť.
Kanónia č. 14 (Lektorská kanónia)
Kanónia č. 14 bola pôvodne gotická stavba zo 14. storočia. V roku 1616 bola renesančne prestavaná, roku 1762 mierne barokizovaná. Počas 19. storočia bola kanónia prefasadovaná. Charakteristickými prvkami sú gotické priestory v suteréne, zamurovaná renesančná arkáda v krídle, datované portály a klasicistické schodisko. Obytná a hospodárska časť je osovo orientovaná po stranách dvora vedúceho do hospodárskeho dvora kanónie. Býval tu väčšinou kanonik alebo lektor, preto sa zvykne označovať ako Lektorská kanónia. V roku 2019 prebehli reštaurátorské práce na drevenej bráne, bránky a obnova interiéru kanónie.
Kanónia č. 15
Kanónia č. 15 bola postavená na základoch gotickej kanónie. Po renesančnej a barokovej prestavbe sa z nej stal palácový typ. V 18. storočí získala barokovú fasádu, ktorá je v prízemí horizontálne členená, poschodie rámované lizénami. Vchod lemuje barokový portál s rozoklaným tympanónom, nad ktorým je erb a nika so súsoším Korunovania Panny Márie. Manzardová strecha zjemňuje strohú fasádu i vzhľad celej kanónie. Dnes sa v týchto priestoroch nachádza hotel. V roku 2019 bola zreštaurovaná hlavná fasáda kanónie. V roku 2019 sa uskutočnili reštaurátorské práce na hlavnej fasáde. vľavo|náhľad|Kanónia č. 17
Delut
Delut je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Meuse, v regióne Lotrinsko.
Spišská Kapitula
Kanónia č. 17
Kanónia č. 17 je pôvodne gotická stavba zo 14. storočia s renesančnými úpravami v 17. storočí. Zložitý stavebný vývoj dokladá gotické prízemie, renesančné okná, maľovaný strop, datované barokové portály, manzardová strecha, iluzívne maľby na múroch záhrady alebo romantické maľby v salóne na poschodí rizalitu. Vystupujúci rizalit mohol slúžiť pred vybudovaním opevnenia Spišskej Kapituly ako veža pri individuálnej obrane kanónie. Múr s bránou a bránkou spája objekt s hospodárskymi budovami. Rozľahlá záhrada kanónie bola upravená v 18. storočí na spôsob barokových francúzskych záhrad. Územie kanónie ukončuje hradobný múr so zvyškami iluzívnej barokovej maľby, ktoré mala dotvoriť priestor záhrady. Medzi rokmi 19761980 bol objekt reštaurovaný pre expozíciu výtvarného umenia na Spiši. Kanónia č. 17 je považovaná za najkrajšiu kanóniu v Spišskej Kapitule.
Delut
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Spišská Kapitula
Nálezy georadarom
Georadarový prieskum historického jadra Spišskej Kapituly bol medzi rokmi 20092013. Interiérové merania v roku 2009 boli vykonané pre potreby archeologického prieskumu. Meranie odhalilo viaceré časti základového muriva zo starších stavebných fáz katedrály a niekoľko podzemných krýpt. Sondy odhalili taktiež v západnej časti katedrály zamurovaný priestor so schodiskom, ktorý je vnútri samotnej západnej steny. Exteriérové merania odhalili zaniknuté stavebné objekty okolo Katedrály svätého Martina. Archeologický výskum z roku 1975 odkryl severozápadne od Katedrály svätého Martina časť muriva zaniknutej rotundy a mylne určili ako kaplnku Panny Márie. Podľa nového prieskumu sa jedná o kaplnku svätého Ondreja.
Delut
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Spišská Kapitula
Nálezy georadarom
Kaplnka Panny Márie sa nachádzala na východe. Základy veže a nadväzujúcich murív kaplnky boli objavene georadarovým prieskumom v roku 2013. Spomína sa v testamente prepošta Mutimíra v roku 1273. Pôvodné patrocínium Panne Márie sa zmenilo na svätého Valentína v súvislosti s prístavbou severnej gotickej kaplnky ku katedrále v prvej polovici 14. storočia. K výrazným stavebným úpravám došlo ešte koncom 17. storočia a podľa jednoduchého popisu mala malú vežičku a tri oltáre. Kaplnka bola zbúraná v roku 1781 kvôli jej schátranému stavu. Prieskum odhalil aj neznámy kruhovitý objekt, ktorý bol postavene východne od katedrály. Jeho funkcia je neznáma. Možno sa jednalo osárium, karner alebo cisternu. Na západe medzi Hornou bránou a katedrálou sa našli fragmenty muriva a hroby.
Delut
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Spišská Kapitula
Nálezy georadarom
Na Katedrále svätého Martina bola použitý ďalší georadarový prieskum a to 3D meranie štruktúr v murive alebo štrukturálne skeny pomocou inšpekčného systému CX11 a 1,6GHz antény. Nejednalo sa ucelený prieskum skôr to bolo pokusné testovanie na malých plochách na západnej fasáde katedrály nad portálom. Toto meranie prinieslo niekoľko ďalších poznatkov o stavebnom vývoji katedrály.
Kaplnka svätého Ondreja
V roku 1975 odkryl archeologický výskum vedený Adriánom Vallašekom severozápadne od Katedrály svätého Martina časť muriva zaniknutej rotundy. Pri odkrytí bola stavba mylne stotožnená druhou zaniknutou stavbou a to kaplnky Panny Márie datovanú do rozmedzia od polovice 11. storočia až do polovice 13. storočia. Rotunda nachádzajúca sa medzi katedrálou a biskupským palácom je známa zo správy Samuela Matza z druhej polovice 18. storočia. Novým georadarovým prieskumom v rokoch 20092013 sa podarilo určiť že šlo o jednoduchú valcovú stavbu bez apsidy (rotunda) menších rozmerov, keď jej priemer bol približne 460 cm s hrúbkou muriva 120 cm. Bola postavená z bielych travertínových kvádrov. Jedná sa pravdepodobne o kaplnku svätého Ondreja, ktorá bola postavená v prvej polovici 13. storočia a zbúrali v roku 1780, keď musela ustúpiť stavebným úpravám a rozširovaním biskupského paláca. Novým výskumom boli vyvrátené hypotézy o tom, že kaplnka plnila funkciu karnera. Základy kaplnky su však založené na starších hroboch.
Opevnenie
náhľad|Horná bránaOpevnenie Spišskej Kapituly bolo postavené v dvoch etapách. Základ fortifikácie tvoril hradobný okruh okolo Katedrály svätého Martina a prepoštského paláca, vo vnútri ktorého sa v minulosti nachádzali dnes už neexistujúce stavby z prvej polovice 13. storočia. Začiatok výstavby opevnenia sa stotožňuje s gotickou a neskorogotickou prestavbou katedrály a prepoštského paláca v 14. storočí. Opevnenie tvorí jednoduchá hradba s murovanou ochodzou a predprsňou s cimburím, so vstupom cez bránu zo západu bez akejkoľvek veže. Vstup bol cez jednoduchú gotickou bránou, v smere cesty od Levoče a staršej lokality Pažice, s lomeným oblúkom vytvorenou z opracovaných kamenných blokov travertínu. Na základe nových zistení georadarovým prieskumom sa zistilo predpokladané pôvodné románske opevnenie obopínalo  z juhovýchodu a východu na mieste terajšieho múrika. V mieste prevýšenia terénu na strane presbytéria a upínalo sa k záveru Kaplnky Panny Márie a svätého Valentína, ktorý stál v osi medzi chrámom a prepoštským palácom. Tieto nové poznatky vyvracajú pôvodnú hypotézu o ceste, ktorá mala viesť pomedzi chrám a prepoštský palác. Výstavbou opevnenia sa stala pre verejnosť neprejazdnou, a teda aj predmetom sporu so Sasmi zo Spišského Podhradia, riešenom v spomínanej listine z roku 1274. Koncom 16. storočia došlo k menším úpravám a to dostavaním veže nad západnou bránou. Z tohto najstaršieho úseku sa dodnes zachovalo opevnenie s mladšou úpravou už iba v juhozápadnej a západnej časti súčasného opevnenia. V rokoch 16621665 opevnili celú Kapitulu. Opevnenie sa tu skladá z jednoduchého hradobného múru doplneným o strieľne. Malé kruhové bašty boli prístupne priamo zo záhrad jednotlivých kanónií. Na východe strane stojí poschodová vstupná brána, ktorá je prepojená hlavnou osou mesta so západnou bránou. Z juhozápadu je vstup možný menšou bránou prelomenou priamo v hradbe. Neskôr opevnenie stratilo svoj význam a niektorí kanonici prebudovali bašty na svojich záhradách na záhradné altánky. náhľad|Dolná brána|vľavo
Horná brána
Horná brána alebo tzv. západná brána bola prestavaná počas úradu spišského prepošta Martina Petheho v rokoch 15871593 k staršiemu gotickému hradbovému múru s cimburím. Ide od dvojposchodovú prejazdnú vežu, štvorcového pôdorysu na prízemí s krížovou klenbou. Brána je zastrešená nízkou stanovou šindľovou strechou. Prístup na ňu je po točenom schodisku s portálom datovaným z roku 1593. Z vonkajšej strany lemuje vjazd gotický portál zo 14. storočia a z vnútornej strany je okovaná dvojkrídlová brána. Zachovaná časť ochodze od veži k biskupskému palácu na severnej strane je krytá šindľovou strechou. Brána bola reštaurovaná v rokoch 19771978.
Dolná brána
Dolna brána alebo tzv. východná brána bola postavená v rokoch 16621665 a 18. storočí ju upravili. Ide o dvojposchodovú hranolovú vežu s prejazdom a nízkou manzardovou strechou. Pôdorys má takmer v tvare štvorca. Na prízemí je plytká krížová klena a na poschodí drevený trámový strop. Prístup na ňu je cez bočné schodisko. Zamurované otvory v poschodí viedli predtým z veže na drevenú ochodzu hradieb. Brána bola reštaurovaná v rokoch 19761977 a 20172020, kedy bola obnovená strecha objektu, výmena strešnej krytiny, stropu schodiskovej časti a revitalizácia priľahlého úseku hradieb i cisterny.
Tlač z hĺbky
Tlač z hĺbky alebo hĺbkotlač je tlačiarenská metóda používaná hlavne v grafike. Tlač je charakteristická tým, že tlačové prvky sú zahĺbené pod úrovňou netlačiacich miest. Po nanesení a zotretí prebytočnej farby je táto v tlačovej forme nesená v priehlbinách. Vyvýšené miesta sú teda netlačiace a na podklade sa javia ako biele. Odtlačok sa získa priamym prenosom na podklad za účinku tlaku. Jej opakom je tlač z výšky.
Mechanické postupy tlače z hĺbky sú len o málo mladšie než tlač z výšky. Podstata tlače z hĺbky spočíva v tom, že línie alebo body kresby sú vyhĺbené pod úroveň povrchu tlačovej formy, obvykle hladkej kovovej dosky. Do týchto priehlbín vniká hlbokotlačová farba, ktorá sa potom z ostatného povrchu formy stiera. Pri tlači je veľkým tlakom tlačového stroja papier pri tlači vtlačený do rýh, odkiaľ prijíma farbu. Hlbokotlačová forma býva najčastejšie vyrobená z medenej, alebo zinkovej dosky, menej často sú používané aj iné materiály ako oceľ, železo, mosadz, hliník dnes hlavne plast.
Techniky tlače z hĺbky sa delia na mechanické a chemické.
Tlač voľných grafických listov sa vykonáva na ručnom meditlačovom lise. Pre tlač z hĺbky je charakteristické, že po zložení papiera ostáva farba na jeho povrchu v miernom reliéfe. Do povrchu papiera je vtlačená tiež fazeta, čiže opracované okraje formy.
Rozdelenie hĺbkotlačových rytín
Hlbokotlačové lepty sú rozsiahla skupina hlbokotlačových techník lineárnej aj tónovej kresby, pri ktorých je obraz do hladkého povrchu kovovej dosky vyhĺbený pomocou leptadla. Tieto postupy sa môžu súhrnne nazývať tiež „mokré“. Techniky leptu sú pre svoju rozmanitosť označované za jedno z najvďačnejších a najpôsobivejších odvetví grafického umenia. Okrem samostatného uplatnenia sa jednotlivé postupy môžu aj kombinovať.
Dolinka (okres Veľký Krtíš)
Dolinka (🇭🇺) je obec na Slovensku v okrese Veľký Krtíš.
Bohdalín
Bohdalín je obec v Česku v okrese Pelhřimov v kraji Vysočina. 1. januára 2012 tu žilo 193 obyvateľov, z toho 102 mužov a 91 žien, pričom priemerný vek v obci bol 43,3 roka (muži 42,1 roka, ženy 44,7 roka).
Acetylid
thumb|Všeobecný vzorec „kovového“ acetylidu, kde M je kov s oxidačným stupňom +1 Acetylidy sú chemické zlúčeniny, soli alkínov. Patria medzi karbidy, binárne zlúčeniny uhlíka s kovmi. Niektoré sú výbušné. Najjednoduchší acetylid je acetylid (karbid) vápenatý.
Použitie
Predovšetkým v organickej syntéze na výrobu zlúčenín s trojitou väzbou.
NGC 5630
NGC 5630 je galaxia v súhvezdí Pastier, ktorú objavil britsko-nemecký astronóm William Herschel 9. apríla 1787.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 13.
Ternay (Rhône)
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Léda (mesiac)
Léda alebo Leda alebo Jupiter XIII je malý nepravidelný satelit planéty Jupiter. 14. septembra 1974 ho objavil Charles T. Kowal v observatóriu Palomar na hore Palomar. Kowal navrhol meno podľa postavy Léda z gréckej mytológie, ktoré IAU schválila v roku 1975.
Polykleitos z Argosu
náhľad|Doryforos z Pompejí, rímska kópia Polykleitos (Polykleitos) (* okolo 480 pred Kr., Sikyón alebo Argos – † okolo 410 pred Kr.) je považovaný za jedného z najvýznamnejších sochárov starovekého Grécka.
Léda (mesiac)
Leda patrí do rodiny Himalia, 5 mesiacov obiehajúcich medzi 11 a 13 Gm od Jupitera v inklinácii 27,5°. Informácie obehu tu poskytnuté sú z roku 2000, ale sa stále menia slnečným a planetárnym poruchám.
Polykleitos z Argosu
Bol známy ako majster monumentálnej harmónie. Preslávil sa elegantnou triezvosťou svojich diel, najmä krásou svojich sôch atlétov. Bol autorom prvej knihy o sochárstve. náhľad|Diadumenos, Národné archeologické múzeum v Aténach
Biografia
Narodil sa v Argu alebo v Sikyóne. Podobne ako slávnych sochárov Feidia a Myróna aj jeho pokladali za žiaka argejského sochárskeho majstra Agelada, čo je chronologicky dosť nepravdepodobné. V Argu a krátko aj v Aténach tvoril predovšetkým diela, určené na odlievanie do bronzu. Zomrel okolo roku 410 pred Kr. na neznámom mieste.
Sochárske diela
Z približne z dvoch desiatok jeho z väčša bronzových sôch, o ktorých vieme z písomných správ, sa zachovalo šesť, a to len v mramorových kópiach. Všetky okrem jednej zobrazujú atlétov. Bolo objavených aj niekoľko podstavcov sôch s nápismi, ktoré sa mu môžu pripísať.náhľad|Rímska kópia Polykleitovej Amazonky, [[Kapitolské múzeá|Kapitolské múzeum v Ríme]]
Najznámejšou jeho sochou je Doryforos (nositeľ darov ), mladý muž s kopijou. Je to rímska kópia nájdená v Pompejach, dnes uložená v Národnom archeologickom múzeu v Neapole. Socha Doryfora je krásna a zaslúži si slávu, ktorej sa tešila už zrejme aj v antike. Pri tvorbe tohto diela v nej autor podľa odborníkov zasvätil svoj talent hľadaniu ideálnej krásy. Doryforos nemá v sebe nič z eféba (mladíka) alebo chlapca, ktorého sochári kedysi tak radi stvárňovali, ani ťažký život s netvoreným telom, ale nesie v sebe už klasický vzor zobrazenia mladého muža s dokonalým zvládnutím anatómie a proporcií ľudského tela. O reputácii tejto sochy svedčí aj to, že sa zachovala vo vyše tridsiatich antických kópiach.
Uchvacujúce je aj ďalšie jeho dielo zvané Diadumenos, postavy atléta priväzujúceho si na čelo stefanos (veniec) alebo stuhu, ktorú dostával víťazný pretekár. Zdvihnuté ruky mladíka ešte stupňujú heroizačný účinok, jeho telesné proporcie sú vyvážené priam dokonale. Aj z tohto diela existuje niekoľko kópií z mramoru, ale s nezachovanou stuhou, ktorú drží v rukách. V bronze bolo možné oveľa ľahšie dodatočne pripojiť stuhy, ktoré dopĺňali pohyb sochy. Iná Polykletova socha zachovaná v niekoľkých kópiach znázorňuje stojacu Amazonku, ktorá bola pôvodne zhotovená pre Artemidin chrám v Efeze. Podľa historky bola socha tejto Amazonky víťaznou v súťaži, ktorú vyhlásili správcovia chrámu na jej vytvorenie. Polykleitova Amazonka vraj v tejto súťaži prekonala krásou dielo sochárskeho majstra Feidia, ako aj diela sochárov Krésila a Fradmóna. Polykleitova socha Amozonky je medzi dielami Amazoniek od iných autorov ľahko rozpoznateľná podľa symetrie, vyváženosti postoja a podľa striedavých pohybov, príznačných pre majstra. Na rozdiel od Feidia (ktorý zobrazil Amazonku ženskejšie) je ale Polykleitos pokračovateľom dórskej tradície prísne atletického typu. Obrovskú Polykleitovu sochu bohyne Héry uliatu z drahého kovu, umiestnenú v argejskom chráme, už v staroveku pokladali za protiklad obrovských sôch božstiev, ktoré Feidias zhotovil pre Olympiu a Akropolu v Aténach. Polykleitovi sa pripisuje aj socha Hérakles, známa hlavne z kópie v Rímskom národnom múzeu v Termách. Jeho diela sú známe tiež z opisov antických autorov, najmä z Pausaniových, ktorý ich v druhom storočí na svojich cestách po Grécku videl a zaznamenal. V Olympii ho zaujali sochy olympijských víťazov, medzi ktorými bola aj Polykleitova socha olymionika Pithokla z Élidy. Z opisu Pausania je známe aj slávne Polykleitove dielo sochy bohyne Héry z Argu. Pausanias o nej zaznamenal: „''Veľká socha Héry sedí na tróne, je dielom Polykleita zo zlata a slonoviny. Má veniec s vyobrazeniami Charitiek a Hór, v jednej ruke drží granátové jablko, v druhej žezlo. Pokiaľ ide o granátové jablko, dôvod vynechám, povesť o ňom je akási tajuplná. Na žezle sedí kukučka, na pamiatku toho, že sa Zeus, zamilovaný do panenskej Héry, premenil na tohto vtáčka, ktorého Héra polapila ako hračku."''
Kniha o sochárstve
Polykleitos sa preslávil nielen ako sochár, ale aj ako autor prvej knihy o sochárstve zvanej Kánon (gr. κανών, kanón – pravidlo, norma), v ktorej uviedol normy zobrazovania ľudského tela. Jeho Kánon, ktorý sa (okrem izolovaných citátov) stratil, bol smerodajný pre všetky neskoršie učenia o proporciách a to až do čias renesancie. Polykleitos svoj Kánon ilustroval na príklade svojej bronzovej sochy atléta Doryfora s oštepom, ktorá sa zachovala v mnohých rímskych kópiach.
Odraz v kultúre
Vplyv majstra Polykleita a jeho žiakov, medzi ktorými boli Kanachos, Aristeides alebo Alexis, zasiahol všetky oblasti starovekého Grécka Polykleitos a Myrón otvorili dvere do klasickej doby sochárstva. Polykleitov Kánon je aj v mramorových reprodukciách veľmi dôležitou výpoveďou o jednej z najvýznamnejších etáp gréckeho umenia.
Kulík riečny
Kulík riečny (lat. Charadrius dubius) je druh z čeľade kulíkovité. Žije v palearktickej, orientálnej a v austrálskej oblasti, kde obýva brehy riek a štrkové ostrovy. Na Slovensku bolo dokázané alebo predpokladané hniezdenie v 57,80 % mapovacích kvadrátov. Podľa Medzinárodnej únie na ochranu prírody a prírodných zdrojov kulík riečny patrí medzi najmenej ohrozené druhy, stavy celkovej populácie sú stabilné, v Európe je predpokladaný pokles o 25% za obdobie troch generácií (15 rokov).
Výskyt a stav na Slovensku
Odhadovaný počet hniezdiacich párov je 2 000 - 3 000. Veľkosť populácie i územie na ktorom sa vyskytuje sú stabilné, maximálna zmena do 20%. Ekosozologický status v roku 1995 žiadny. V roku 1998 LR:lc, LR - menej ohrozený druh, lc - najmenej ohrozený taxón. V roku 2001 LR - menej ohrozený. V roku 2014 LC - menej dotknutý. Európsky ochranársky status nezaradený SPEC. Stupeň ohrozenia S - vyhovujúci ochranársky status.
Ochrana
Je zákonom chránený, spoločenská hodnota je 920 € (Vyhláška MŽP č. 24/2003 Z.z. v znení č. 492/2006 Z. z., 638/2007 Z. z., 579/2008 Z. z., 173/2011 Z. z., 158/2014 Z. z., účinnosť od 01.01.2015).
Dune
Dune je nemecký rave/techno/happy hardcore hudobný projekt, ktorý vznikol v roku 1995. Jeho názov pochádza z sci-fi noviel Duna od Franka Herberta. Medzi rokmi 1995 až 2003 fungoval v 3- až 4-člennej zostave, avšak dnes jediný člen Oliver Froning používa názov Dune ako svoj pseudonym.
Saint-Pierre-du-Mont (Calvados)
Saint-Pierre-du-Mont je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Calvados, v regióne Dolná Normandia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 76 obyvateľov (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
A Real Live Dead One
A Real Live Dead One je koncertný dvojalbum britskej heavy metalovej skupiny Iron Maiden. Vznikol spojením albumov A Real Live One a A Real Dead One a vydaný bol roku 1998.
Prokofievova ulica
Prokofievova ulica je ulica v Bratislave, v mestskej časti Petržalka. Nachádza sa v miestnej časti Dvory.
Základné informácie
Vznikla v prvej polovici 80. rokov 20. storočia. Je pomenovaná po ruskom hudobnom skladateľovi Sergejovi Prokofievovi (1891 – 1953).
Na Prokofievovej 12 má sídlo Okresný súd Bratislava V. Jeho budova, súčasť pôvodnej petržalskej zástavby, bola v 90. rokoch modernizovaná.
Na Prokofievovej 5 sa nachádza základná škola. Bola otvorená v septembri 1986. V jej priestoroch má sídlo aj Súkromná základná umelecká škola a miestna knižnica.
Phoebe Halliwellová
Phoebe Halliwellová je jedna z hlavných fiktívnych postáv amerického televízneho seriálu Čarodejnice. Jej postavu stvárnila herečka Alyssa Milanová.
Phoebe je jednou zo štyroch sestier, ktoré sú obdarovené magickou silou a spolu bojujú proti silám zla – zabíjajú démonov a ochraňujú nevinných. Na začiatku seriálu je Phoebe najmladšou sestrou a po smrti najstaršej sestry Prue sa stala prostrednou. Nakoľko nemá žiadnu aktívnu schopnosť, tak sa venovala bojovým umeniam, ktoré používala v boji proti démonom. Na konci seriálu sa vydala za kupida Coopa (anjela lásky), s ktorým mala tri dcéry.
Život Phoebe
Počas prvých troch sérií je Phoebe najmladšie dieťa z troch sestier, ale neskôr sa stáva prostrednou sestrou po smrti Prue.
Prvá séria
Na začiatku prvej série (1998 – 1999), šesť mesiacov po smrti svojej babičky, Penny Halliwellovej sa Phoebe vracia do starého rodinného sídla, potom čo stráca prácu v New Yorku. V noci jej príchodu nájde knihu kúzel v podkroví. Potom, čo prečíta zaklínadlo z knihy, tri sestry z ktorých každá dostane magickú silu zistia, že ich osud je byť najmocnejšie dobré čarodejnice, ktoré svet kedy poznal. Phoebe získava schopnosť vidieť budúcnosť. V prvej sérii je Phoebe považovaná za rebela. Kvôli svojej voľnomyšlienkárskej a neporiadnej povahe prichádza mnohokrát do konfliktu s Prue. Spočiatku ju Prue dokonca nenávidí za to, že jej prebrala v minulosti snúbenca Rogera. Hneď v prvej sérii sa ale ich vzťah napraví.
Druhá séria
V druhej sérii (1999 – 2000) Phoebe opäť nastupuje na univerzitu na odbor psychológie. Stále však pokračuje vo svojom osude byť čarodejnicou. Zdokonaľuje sa tiež v písaní zaklínadiel, ktoré píše najlepšie spomedzi sestier. Keďže Phoebe nemá žiadnu bojovú schopnosť začne sa tiež venovať bojovým umeniam. Počas tejto série Phoebe stále nestretáva muža svojich snov. Až ku konci série v jednej epizóde spoznáva svojho ideálneho muža Billyho, ktorého démon vyslobodí z filmu.
Tretia séria
Počas tretej série (2000 – 2001) objavuje svoju novú schopnosť levitácie. Už v prvej časti sa spoznáva so štátnym žalobcom Coleom Turnerom. Neskôr si uvedomuje, že sa do neho zamilovala. Cole je však v skutočnosti démon Balthazor, ktorý bol najatý aby zabil sestry. Keď sa to Phoebe dozvedá, musí si vybrať medzi svojou lojalitou voči svojim sestrám a jej láska k Coleovi. Medzitým sa jej stále darí absolvovať vysokú školu. Sestrám napokon zatají, že je Cole nažive, aby ho nevyhľadali a nepokúsili sa ho zničiť. Nakoniec sa však jej tajomstvo prevalí a Cole sa vracia. Stále ju miluje a tak sa snaží byť dobrým. Na konci série ho však démoni opäť prilákajú na stranu zla, no Phoebe sa nevzdáva, vydáva sa do podsvetia a chce ho zachrániť. Kým je v podsvetí netuší že na zemi sa rozpútalo peklo a jej sestry odhalili totožnosť čarodejníc. Po sérií katastrofálnych udalostí umiera jej sestra Piper. Phoebe urobí obchod so zdrojom zla a vráti čas. No pri útoku démona Shaxa aj tak jej sestra zomiera, no tentoraz je to Prue.
Štvrtá séria
Phoebe je na začiatku štvrtej série (2001 – 2002) zničená po smrti Prue, no jej sestra Piper to prežíva ešte viac. Na pohrebe Prue Phoebe stretáva dievča, a má víziu o jej zabití. Keď sa jej ju podarí zachrániť, postupne odkrývajú tajomstvo o tom, že je to ich mladšia nevlastná sestra Paige Matthewsová. Phoebe ju od začiatku akceptuje a prijíma viac ako jej sestra Piper. V prvých častiach, keď sa Paige iba zaúča kúzlám si s ňou dokonca Phoebe omylom vymení telo. Okrem toho je Phoebe stále s Coleom, ktorý už je zdá sa definitívne na strane dobra. Dokonca ju požiada o ruku. Najskôr Phoebe odmieta, no jeho druhú ponuku v neskoršej časti prijíma. V polovici série sa Pheobe aj jej sestry dostávajú na pokraj smrti keď bojujú zoči voči proti Zdroju všetkého zla. Porážajú ho, no Phoebe ešte netuší, že novým zdrojom je Cole. O pár častí prichádza svadba Phoebe a Cola. Phoebe stále ani nemá potuchy, že si vzala Zdroj všetkého zla. V ďalších častiach sa hrá Cole stále na dobrého a pomaly začína manipulovať s Phoebe. Keď s ním ostáva ku konci série Phoebe tehotná a dieťa, ktoré čaká je čisté zlo, začína ju ovládať a aj samotná Phoebe sa stáva zlou. Nakoniec ju ale sestry presviedčajú o tom, že musia Cola zničiť a tak sa aj stane. Phoebe má zlomené srdce. Na konci série ju jej nenarodené démonické dieťa zvnútra stále viac a viac ovláda. Nakoniec však o neho prichádza, keďže jej ho ukradne zlá čarodejnica Seer, no aj tá je napokon s nenarodeným dieťaťom zničená.
Piata séria
V prvých častiach piatej série (2002 – 2003) sa snaží žiť svojim životom bez Cola. To jej však trochu zkomplikuje fakt, že sa Cole vracia živý späť do San Francisca a chce sa s ňou zmieriť. V prvej polovici série sa ju snaží stále zúfalo získať, dokonca aj previesť na stranu zla. Phoebe však v tejto sérii už odoláva. Cole je nadobro zničený v polovici série v 100. epizóde seriálu. V tejto sérii sa Phoebe aktívne venuje svojej novej práci v novinách, ktorú získala ešte v štvrtej sérii. Taktiež pomáha Piper s rôznymi tehotenskými problémami a prípravami na pôrod. Dokonca nakoniec pomáha pri samotnom pôrode. Neskôr si začína romantický vzťah s jej novým šéfom, multi-milionárom Jasonom Deanom.
Šiesta séria
V sérii šiestej (2003 – 2004) pokračuje jej vzťah s Jasonom a vyvíjajú sa aj jej schopnosti. Získava novú schopnosť empatiu. vzťah s Jasonom je ešte vážnejší, keď sa s ním dokonca nakrátko sťahuje do Hong Kongu. Neskôr sa Jason dozvedá, že je čarodejnica, no tento fakt nedokáže zvládnuť a tak sa rozchádzajú. Phoebe sa sťahuje späť k sestrám. Neskôr spolu s Paige zisťujú, že chlapec z budúcnosti Chris je syn Piper, ktorý sa ešte len narodí. Vzťah medzi Leom a Piper je však stále rozbitý po tom, čo sa stal Leo starším a odišiel, a tak sa sami snažia dopomôcť k tomu, aby sa zblížili a počali Chrisa. Napokon sa tak aj stane. Na konci série sú sestry postavené pred magický súd a Phoebe je napokon dočasne zbavená svojich magických schopností. Vo finálnych častiach série Phoebe a sestry zisťujú, že starší Gideon chce zabiť Wyatta. Keďže Piper bude čoskoro rodiť, je iba na Phoebe a Paige aby ho zachránili. Cesta k záchrane je však tŕnistá, keďže zostávajú uviaznuté v alternatívnom svete a neskôr sú začarované. Phoebe a Paige ale zachránia situáciu, Wyatt je v poriadku a Phoebe sa v poslednej časti narodí druhý synovec Chris Perry Halliwell.
Siedma séria
Na začiatku siedmej série (2004 – 2005) je Phoebe stále zbavená svojich schopností. Stráca aj schopnosť empatie a tak sa bojí, že už nebude dávať také dobré rady čitateľom v novinách a tak si nachádza záskok, Leslieho St Claire. Neskôr majú Phoebe a Leslie krátky románik. Netrvá to však dlho, pretože Leslie sa sťahuje do Los Angeles. Ešte v prvých častiach tejto série získava späť svoju schopnosť predtúch. V polovici série má víziu o živote bez démonov ak nastane Utopia. Na základe toho sa napokon sestry spájajú s Avatarmi (mocné neutrálne bytosti, ktoré sa snažia vytvoriť utopický realitu) a pomôžu im s vytvorením Utópie. Ako sa však ukazuje, bola to chyba a tak sa spájajú s démonom Zankouom, aby Utópiu odvrátili. Po zvrhnutí Avatarov Phoebe spoznáva dobrého démona Drakea, ktorý ju presvedčí aby nezanevrela na lásku. Vo finále siedmej série ide sestrám naozaj o život, keď bojujú s démonom Zankouom. Phoebe aj jej sestry Paige a Piper ale napokon démona zničia a využijú situáciu, aby si všetci mysleli, že zahynuli v dome. Všetci démoni aj smrteľníci si teraz myslia, že sú mŕtve a tak môžu žiť normálnym životom.
Ôsma séria
V prvých častiach ôsmej a poslednej série (2005 – 2006) žije Phoebe ako aj jej sestry pod inými identitami. Phoebe spoznáva pod touto identitou umelca Dexa, s ktorým si začína vzťah. Pod kúzlom Billie (mladá čarodejnica, ktorú si vzali v prvej časti série pod ochranné krídla) sa nakoniec aj vezmú. Po niekoľkých častiach si Phoebe aj jej sestry uvedomujú, že životy pod inými identitami sa im začínajú komplikovať a tak sa opäť vracajú do normálneho života. Phoebe sa rozhodne povedať Dexovi úplnú pravdu, no to ukončí ich krátky vzťah. V druhej polovici série jej Starší vyšlú kupida Coopa, aby jej našiel lásku. Ako sa ale neskôr pri konci série ukazuje, sám Coop je jej láskou. Pri závere série a celého seriálu sestry zisťujú, že Chrity, sestra Billie je zlá a proti Phoebe, Piper a Paige navedie aj Billie. Vo finále seriálu tak prichádza k veľkému súboju medzi ňou so sestrami a Billie a Christy. Phoebe pri boji zomiera, tak ako aj Paige a Christy. Jej život aj život Paige je v rukách Piper, ktorá cestuje v čase, aby ich zachránila.
Iľjušinova ulica
Iľjušinova ulica je ulica v Bratislave, v mestskej časti Petržalka. Nachádza sa v miestnej časti Dvory.
Vznikla 1. apríla 1991 po oddelení od Tupolevovej ulice. Je pomenovaná po Sergejovi Vladimirovičovi Iliušinovi (1894 – 1977), ktorý bol rovnako ako Tupolev, sovietsky letecký konštruktér. Tvorí ju zástavba panelových domov, ktoré boli postavené v prvej polovici 80. rokov 20. storočia.
Duma bratislavská
Duma bratislavská je príležitostná báseň, ktorú napísal Janko Kráľ v roku 1844. Prvýkrát vyšla v roku 1847 v Orle tatranskom II. Je považovaná za prvú báseň v Štúrovej slovenčine.
Téma
Báseň je reakciou na suspendovanie Ľudovíta Štúra z katedry profesora evanjelického lýcea. Zachytený je v nej aj demonštratívny odchod 18 slovenských študentov 5. marca 1844 z Bratislavy, 13 ich dorazilo do Levoče. Kráľ napísal aj variácie na túto tému a to Dve staré pesničky, Pieseň a Praktiká tohto života.
Vysvetlivky
Kráľ pripojil k básni aj vysvetlivky:
Vesel (priezvisko)
Vesel je slovenské priezvisko, rozšírené predovšetkým v meste Banská Bystrica. V Česku sa vôbec nevyskytuje.
Známi nositelia
Pozri v článku Vesel.
NGC 5631
NGC 5631 je galaxia v súhvezdí Veľká medvedica, ktorú objavil William Herschel 17. apríla 1789.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 11,4.
The Peel Session
The Peel Session je prvá sólová živá nahrávka britského speváka a gitaristu Syda Barretta, bývalého lídra skupiny Pink Floyd, ktorá vyšla na EP albume na jar roku 1988.
EP album The Peel Session bol nahraný 24. februára 1970 pre rozhlasový program BBC Top Gear, moderovaný Johnom Peelom. Nhrávky stanica odvysielala 14. marca toho istého roku. Bolo jedným z mála živých vystúpení Syda Barretta po jeho odchode zo skupiny Pink Floyd v roku 1968. Na EP, ktoré vyšlo až na konci 80. rokov, so Sydom hrá David Gilmour a Jerry Shirley, ktorí s ním spolupracovali aj na ostatných sólových albumoch.
Na EP je päť skladieb: tri vyšli na albume Barrett, jedna z The Madcap Laughs a jedna, „Two of a Kind“, ktorá je originálnou nahrávkou albumu The Peel Session. Skladbu „Two of a Kind“ ako jedinú z EP pravdepodobne nenapísal Barrett, ale klávesista Richard Wright, ale Barrett ju označil za svoju kompozíciu.
V roku 2004 vyšiel album The Radio One Sessions, ktorý obsahuje okrem skladieb z The Peel Session ďalšie tri piesne.
Bořetice (okres Pelhřimov)
Bořetice je obec v Česku v okrese Pelhřimov v kraji Vysočina. 1. januára 2012 tu žilo 70 obyvateľov, z toho 36 mužov a 34 žien, pričom priemerný vek v obci bol 46,9 roka (muži 44,9 roka, ženy 49,1 roka).
Theizé
Theizé je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Rhône, v regióne Auvergne-Rhône-Alpes.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Emanuel Moravec
Emanuel Moravec (* 17. apríl 1893, Praha – † 5. máj 1945, Praha; pseudonym Stanislav Yester) bol český politik, legionár, vojak z povolania, vojenský teoretik, publicista a minister školstva a ľudovej osvety protektorátnej vlády. Patril k najaktívnejším predstaviteľom českej kolaborácie s nacistickým okupačným režimom počas Protektorátu Čechy a Morava v rokoch 1939–1945.
1. svetová vojna a légie
Emanuel Moravec sa narodil 17. apríla 1893 v Prahe. Otec Jan Petr bol pražským obchodníkom. V roku 1911 vystúpil demonštratívne z rímskokatolíckej cirkvi, aby dal najavo svoj odpor k vládnucim Habsburgovcom. Vyštudoval priemyslovku. Zmaturoval v roku 1912.
Theizé
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Emanuel Moravec
1. svetová vojna a légie
V deň vypuknutia prvej svetovej vojny 28. 7. 1914 bol odvedený do rakúsko-uhorskej armády. Odišiel do školy jednoročných dobrovoľníkov v Salzburgu a potom sa zúčastnil bojov na srbskom fronte a v Haliči. V roku 1915 Emanuel Moravec padol pri Medzilaborciach do ruského zajatia. V Rusku požiadal o ruské občianstvo, aby mohol vstúpiť do Českej družiny, ale jeho žiadosti nebolo vyhovené a preto sa dobrovoľne prihlásil k 1. srbskej dobrovoľníckej divízii, kde pôsobil ako veliteľ guľometnej čaty.
V septembri 1916 bol zranený v bitke pri Amzači a po skončení rekonvalescencie bol v marci 1917 na vlastnú žiadosť zaradený do česko-slovenských légií. Moravec nastúpil k 6. československému pluku, nazvanému Hanácký, do Borispolu. Pri evidencii sa však dopustil podvodu a nahlásil nepravdivú informáciu, že je strojným inžinierom a má vyštudovanú polytechniku, čím sa snažil vylepšiť si svoje postavenie v armáde. Na tento podvod sa prišlo až po jeho návrate do Česko-Slovenska. Zúčastnil sa tiež bitky pri Zborove.
Demange-aux-Eaux
Demange-aux-Eaux je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Meuse, v regióne Lotrinsko.
Emanuel Moravec
1. svetová vojna a légie
V roku 1920 sa Moravec podrobil lekárskej prehliadke a pre celý rad psychosomatických ťažkostí bol označený za neschopného vojenskej služby. V januári 1920 sa oženil s Ruskou Helenou Grigorijevnou Bekovou, ktorá mala 17 rokov a čakala s ním dieťa.
Demange-aux-Eaux
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Emanuel Moravec
V Československej armáde
Po návrate do novovzniknutého československého štátu zostal ako profesionálny vojak v tvoriacej sa československej armáde. Od roku 1920 slúžil ako spravodajský dôstojník na štábe zemského vojenského veliteľstva v Užhorode. Potom nastúpil ako frekventant na Vysokú školu vojenskú v Prahe a ešte pred jej skončením ho v roku 1923 povýšili do hodnosti majora. V rokoch 1923 – 1927 pôsobil Emanuel Moravec na štábe zemského vojenského veliteľstva v Prahe.
Demange-aux-Eaux
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Emanuel Moravec
V Československej armáde
V roku 1926 odhalila hĺbková kontrola na Moravcovom oddelení finančné nezrovnalosti a roku 1927 Moravca preložili a stal sa veliteľom 1. poľného práporu 24. pešieho pluku v Znojme. Tu sa dostalo jeho manželstvo do krízy. Moravca prevelili na Slovensko do Michaloviec, kde sa zoznámil s Ilonou Emmou Pavlou Szondyovou, ktorá bola o 21 rokov mladšia než on. V roku 1932 sa rozviedol so svojou prvou manželkou a v rovnakom roku sa oženil s osemnásťročnou Szondyovou, ktorá sa stala matkou jeho syna Pavla Emanuela. Od roku 1931 vyučoval na pražskej Vysokej škole vojenskej.
Publicista
Moravec sa začal literárnej činnosti a publicistike aktívne venovať už ako legionár v Rusku. V týchto aktivitách pokračoval počas návratu do Československa, keď písal do lodného časopisu Návrat ľavicovo orientované články. Za prvej Československej republiky bol považovaný za odborníka na vojenstvo a medzinárodné vzťahy. Väčšinu svojich článkov v prvorepublikovom období publikoval pod pseudonymom Stanislav Yester.
Nani
Nani môže byť:
Emanuel Moravec
Publicista
Od roku 1928 písal do Přítomnosti, ktorú vydával Ferdinand Peroutka, a v roku 1932 nadviazal spoluprácu s Lidovými novinami. Za článok k dvadsiatemu výročiu bitky pri Zborove dokonca získal Baťovu cenu za najlepší novinársky článok. Moravec však nechcel byť len obyčajným novinárom a vždy túžil po kariére spisovateľa. Inšpirovaný prezidentom Masarykom napísal knihu Obrana státu, v ktorej už vtedy tvrdil, že najväčším nepriateľom ČSR je nacistické Nemecko. Kniha Obrana státu vyšla v roku 1934 a vzbudila rozpaky i odpor, lebo Moravec sa v diele prikláňal k autoritatívnej demokracii a myšlienkovo sa stotožňoval s princípmi talianskeho fašizmu.