cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Neskorá rímska republika
Od Grakchovcov po vznik Prvého triumvirátu (133 – 60 pred Kr.)
Nasledovalo obdobie častých občianskych vojen (132 – 31 pred Kr.). V rokoch 123 – 121 bol zvolený za ľudového tribúna Gaius Sempronius Grakchus, brat zavraždeného Tibéria, ktorý sa pokúsil o ešte ďalekosiahlejšie reformy. Okrem zákona podobného zákonu jeho brata navrhol o. i. aj predať zlacnené obilie plebejcom v Ríme a previesť súdy na rytierov, no aj jeho roku 121 spolu s 3000 prívržencami zavraždili a zákonom z roku 111 agrárnu reformu úplne zablokovali.
Zlyhanie optimátov vo Vojne s Jugurtom a Vojne s Kimbrami a Teutónmi (pozri Vonkajší vývoj) viedlo k vzostupu vodcu populárov Gaia Maria, ktorý bol dokonca protiústavne 5-krát zvolený konzulom (104 – 100). Marius urobil roku 104 vojenskú reformu: nahradil ad-hoc zvolávanú armádu profesionálnou armádou tvorenou hlavne bezzemkami, ktorí mali dostať ako žold pozemky (čo však optimáti potom prekazili).
Nasledovala Spojenecká vojna (91 – 89 pred Kr., tiež: Marsická vojna), čiže v podstate vojna Italikov mimo Ríma (najmä Marsovia, Samniti, Paelingovia) proti Rímu. Italikovia už boli nahnevaní od zákona z roku 95 pred Kr., ktorí vykázal z Ríma všetkých cudzincov s „neprávoplatným“ občianstvom. Roku 91 potom ľudový tribún Livius Drusus o. i. požadoval, aby sa občianstvo poskytlo všetkým spojencom, ale Senát to zamietol a na tribúna bol spáchaný atentát. Nato začali Italikovia zabíjať úradníkov z Ríma a vypukla vojna. Výsledkom bola porážka Italikov (hoci niekoľko miest ešte pokračovalo v odboji), priznanie Rímskeho občianskeho práva všetkým slobodným občanom polostrova a následná definitívna romanizácia Apeninského polostrova.
V rokoch 88 – 82/80 došlo k občianskej vojne medzi vodcom optimátov konzulom Cornéliom Sullom a vodcom populárov Gaiom Mariom, resp. jeho nástupcami. Spor sa začal roku 88 pred Kr., kedy senát poveril Sullu vedením vojny proti Mithradatovi (pozri Vonkajší vývoj). Žiarlivý Marius však dosiahol, že za veliteľa bol zvolený on sám. Nato Sulla obsadil s rímskym vojskom Rím, Marius bol vyhnaný a Sulla sa vybral na východ (úspešne) bojovať proti Mithradatovi. Marius sa zatiaľ roku 87 s pomocou novozvoleného konzula L. Cornélia Cinnu zmocnil Ríma, bol zvolený za konzula, ale v januári 86 zomrel. Roku 83 sa Sulla vrátil do Itálie, zavraždil despotického Cinnu, roku 82 porazil Mariovho syna, dal povraždiť Samnitov (vtedy spojencov populárov), skonfiškovať majetok svojich nepriateľov a stal sa doživotným diktátorom (prvýkrát v rímskych dejinách). Zaviedol prvýkrát proskripcie, t. j. zoznamy nepohodlných ľudí (tu Mariových prívržencov), ktorých môže každý zabiť. Posledných Sullových nepriateľov porazil vojvodca Pompeius v rokoch 81 až 80 na Sicílii a v Afrike. Hispánia pod vedením Mariovho straníka prétora Sertoria, ktorý tam vytvoril protivládu Ríma, však dlho vzdorovala. Po nerozhodných bitkách medzi Pompeiom a Sertoriom v Hispánii (75 – 72) bol Sertorius porazený až pomocou sprisahania v Hispánii roku 72.
Za Sullovej diktatúry (82 – 79) došlo k viacerým reformám, ktoré najmä zvýšili moc optimátov (senátu) a obmedzili moc ich protivníkov – tribúnov ľudu. Roku 79 sa Sulla vzdal moci.
Nasledovalo Spartakovo povstanie (73 – 71 pred Kr.), povstanie asi 70 000 otrokov, ktoré bolo spočiatku úspešné, ale pre nejednotnosť porazené roku 71 najväčším rímskym boháčom Liciniom Crassom. Zvyšok otrockého vojska, ktorý utiekol do severnej Itálie, bol porazený Pompeiom vracajúcim sa z Hispánie.
V roku 70 konzuli Pompeius a Licinius Crassus zrušili aj posledné prvky Sullových reforiem a hlavne obnovili práva tribúnov ľudu. V roku 63 konzul a znamenitý rečník Marcus Tullius Cicero odhalil sprisahanie (prevzatie moci) pripravované šľachticom Catilinom. Catilina nato utiekol z Ríma a jeho prívrženci boli na príkaz Cicerona popravení, pričom ale v príslušnej debate v senáte vysvitlo, že Caesar je proti poprave a proti nemu stojí okrem Cicerona aj Cato, vodca odporcov veľkostatkárov. Roku 62 bol Catilina porazený pri Pistorii.
Prvý triumvirát (60 – 53 pred Kr.)
Caesar bol potom v rokoch 58 – 49 správcom celej Galie, kde výrazne posunul rímske hranice (pozri Vonkajší vývoj). Doma v Ríme Caesarove záujmy zastupoval Clodius, bojovný straník, ktorému Caesar dopomohol k funkcii tribúna ľudu. Tento roku 58 hneď niekoľkými zákonmi odpratal Caesarových odporcov, najmä Cicerona (bol vyhnaný, pretože prikázal popravu Catilinovych prívržencov – občanov Ríma) a Catona (poslali ho anektovať Cyprus). Cicero sa síce po zásahu Pompeia mohol roku 57 pred Kr. vrátiť, ale už sa politike venoval len málo. V tom čase – počas svojho pobytu v Galii a inde – Caesar neustále nepriamo zasahoval do situácie v Ríme, kde sa Pompeius a Crassus pokúšali dosiahnuť Caesarovu úroveň vplyvu a oligarchia na čele s Catonom sa snažila zrušiť Caesarove velenie v Galii. Senát však Caesarovo poverenie fakticky legalizoval roku 57 pred Kr. usporiadaním dvojtýždňových slávností na počesť Caesarových víťazstiev v Galii. V roku 56 bol na Caesarov popud obnovený triumvirát. Výsledkom bolo, že Pompeius a Crassus sa stali konzulmi na rok 55 pred Kr., Pompeius potom mal ísť na päť rokov do provincie Hispánia (aby mohol tak ako Caesar ukázať svoje vodcovstvo), Crassus zas do Sýrie (bojovať proti Partom) a Caesarovi predĺžili poverenie v Gallii o ďalších päť rokov. Pompeius však nakoniec do Hispánie neodišiel, poslal tam svojich legátov a ostal v blízkosti Ríma. Crassa zas Partovia roku 53 zabili, čím sa triumvirát rozpadol.
Anarchia, občianska vojna medzi Caesarom a Pompeiom a boj o Egypt (53 – 44 pred Kr.)
V roku 53 vypukol v Ríme obrovský korupčný škandál kvôli konzulátnym voľbám, vypukla anarchia, Pompeiova žena (čiže Caesarova dcéra) zomrela, Pompeius nezasiahol a znova odložil odchod do Hispánie. Medzi Caesarom a Pompeiom narastalo odcudzenie. Pompeius prešiel na stranu optimátov. Vo všeobecnom chaose (bola podpálená budova senátu a Clodius zavraždený svojimi protivníkmi) napokon všetky vrstvy obyvateľstva roku 52 zvolili Pompeia za jediného konzula. V decembri roku 50 potom iný konzul prenechal Pompeiovi svojvoľne „ochranu republiky“.
Medzitým (od r. 51) Caesar v Galii, stojac na čele najväčšieho a najlepšieho vojska aké dovtedy Rím zažil, požadoval úrad konzula, senát ovládaný Pompeiom zas v januári 49 požadoval, aby rozpustil svoje vojsko a vrátil sa do Ríma. Keď potom vysvitlo, že senát navyše vyhlásil Caesara za nepriateľa štátu, prekročil Caesar začiatkom roku 49 dnes povestnú rieku Rubikon (s výrokom „Kocky sú hodené“), tvoriacu hranicu medzi Itáliou a Galiou.
Prekročením Rubikonu začala občianska vojna (49 – 45 pred Kr.) medzi (populárom) Caesarom a (optimátom) Pompeiom, resp. po jeho smrti jeho synmi. Roku 49 konzuli, Pompeius a senátori-optimáti utiekli do Dyrrhachionu v Macedónii (dnes Drač v Albánsku) a úspešný Caesar sa po krátkom pobyte v Ríme pobral do Hispánie (v snahe zabezpečiť si tylo pred útokom na Dyrrhachion), kde roku 49 porazil Pompeiových legátov. Na spiatočnej ceste primäl ku kapitulácii Massiliu (dnes: Marseille) a usporiadal pomery v južnej Galii. Potom sa zastavil v Ríme ešte roku 49, kde ho o. i. prétor M. Aemilius Lepidus vymenoval za diktátora, usporiadal voľby a bol zvolený za konzula. Potom sa pustil na východ za Pompeiom, ktorého vojsko 9. augusta 48 pred Kr. porazil pri Pharsalose (dnes Farsala). Pompeius utiekol do Egypta, lebo tam kedysi pomohol na trón Ptolemaiovi XII. Auletovi, otcovi súčasných dvoch vládcov Egypta. Netušil však, že v Egypte práve bojovali proti sebe strany podporujúce týchto dvoch vládcov – Ptolemaia XIII. Philopatora a jeho sestru Kleopatru. Navyše z túžby zavďačiť sa víťazovi dvorania Ptolemaia XIII. Caesarovi, ktorý dorazil krátko po Pompeiovi, predložili na privítanie Pompeiovu hlavu. Pompeiovci utiekli do provincie Africa. Caesara, na ktorého strane medzitým stál celý Rím, ktorý ho preto zvolil za diktátora na jeden rok a zavalili rôznymi poctami, sa potom v Egypte zapojil do bojov o trón na strane Kleopatry (tzv. Alexandrijská vojna 48 – 47). Po príchode posíl z Malej Ázie a Sýrie Caesar Ptolemaia XIII. porazil. Egypt potom (rok 47) ostal nezávislý pod vládou Kleopatry a jej druhého brata Ptolemaia XIV. (ktorý sa formálne stal Kleopatriným manželom).
Potom sa Caesar vybral späť do Ríma, kde sa za jeho neprítomnosti vyskytli rôzne formy poburovania. Cestou v Sýrii preukázal služby Židom a v dnešnom Turecku roku 47 pred Kr. pri Zele (dnes Zile) porazil Farnaka (Caesarov výrok, že len „prišiel, uvidel a zvíťazil“), ktorý sa od predošlého roku snažil zo svojej Bosporskej ríše dobyť späť územia svojho otca Mithradata. Späť v Ríme potom Caesar rýchlo usporiadal pomery, dosadil všade svojich ľudí a ponáhľal sa (r. 47) do provincie Africa, kde roku 46 pri Thapse (dnes: Henchir ed-Dimas) porazil Pompeiovcov (t. j. republikánov). Pompeiovi synovia utiekli do Hispánie, republikán Cato spáchal samovraždu a Numídia v Afrike bola rozdelená: časť pripadla Mauritánii, časť bola pripojená k provincii Africa. Po návrate do Ríma roku 46 Caesara triumfálne privítali, predĺžili mu diktatúru o desať rokov, senát bol zväčšený do roku 44 z 300 na 900 poslancov (pričom tí noví boli samozrejme odvtedy Caesarovi priaznivci), zaviedol Juliánsky kalendár a uskutočnil mnohé iné reformy. Cicerovi, ktorý bol v občianskej vojne na strane Pompeia, a mnoho jeho priaznivcom udelil Caesar milosť. Roku 45 potom ešte Caesar porazil Pompeiových synov v Hispánii pri Munde (dnes Montilla). Tým sa občianska vojna skončila.
Caesar ostal neobmedzeným vládcom obrovskej ríše, diktatúra mu bola predĺžená na doživotie, bol mu pridelený dedičný titul Imperator (po slovensky imperátor alebo cisár) a uskutočnil mnohé ďalšie reformy, napr. založil mnoho kolónií ako stredísk romanizácie, mnohých úradníkov určoval de facto on sám, čokoľvek vyhlásil malo silu zákona, vystaval Rím atď. Podriadenosť Egypta bola zabezpečená tým, že Kleopatra sídlila v Ríme, žila s Caesarom de facto v manželskom zväzku (hoci mali obaja oficiálne iných partnerov) a mali spolu syna Caesariona (Kaisariona), ktorý bol roku 44 vymenovaný za spoluvládcu Egypta (vládol 44 – 30) pod menom Ptolemaios XV.
Kleopatra po Caesarovej smrti utiekla do Egypta.
Posledná občianska vojna, Druhý triumvirát a koniec republiky (44 – 30 pred Kr.)
Po zabití Caesara v Ríme bojovali o moc:
Sprisahancom sa nepodarilo získať spontánny súhlas ľudu so zabitím Caesara. Antonius zatiaľ získal štátnu aj Caesarovu pokladnicu a Caeasarom zanechaný archív. So sprisahancami šikovne uzavrel kompromis, podľa ktorého títo získali beztrestnosť výmenou za pravidlo, že všetky Caesarove nariadenia (aj dosiaľ nevyhlásené) zostávajú v platnosti. Keďže mal Antonius v rukách archív, mohol čokoľvek vydávať za Caesarove opatrenie. V apríli 44 pred Kr. si sprisahanci uvedomili, že sú v ofenzíve a niektorí opustili Rím (sčasti išli do provincií, ktoré im pridelil ešte Caesar), napr. Decimus Iunius Brutus (nepliesť si s M. Brutusom!) sa stal miestodržiteľom Gallie Cisalpiny. V máji 44 zatiaľ do Ríma dorazil Octavius (predtým čakal v Grécku na Caesara, aby ho sprevádzal na plánovanej výprave proti Partom) a prihlásil sa k svojmu dedičstvu. V júni sa Antonius vzdal provincie Macedónia, ktorú mu pridelil Caesar, a dostal namiesto nej Galliu Cisalpinu a Galliu Comatu. Potom tam odcestoval, ale v novembri musel obkľúčiť D. Brutusa v Mutine (dnes Modena), pretože nechcel odovzdať svoju provinciu. V tom čase si Octavianus vybudoval v Arrentiu (dnes: Arezzo v Taliansku) súkromnú armádu. Jeho hlavnými prívržencami sú rytieri Q. Salvidienus Rufus, M. Vipsanius Agrippa a C. Maecenas. M. Brutus a Cassius odišli zatiaľ v auguste na základe mimoriadneho poverenia senátu do provincií Asia a Sicilia inkasovať obilie.
Začiatkom roku 43 senát však pričinením Cicera legitimoval vojská Octaviána aj D. Brutusa, urobil z Octaviána senátora, vyhlásil Antonia za nepriateľa vlasti a Octaviana s konzulmi poveril ochranou štátu (proti Antoniovi). Zatiaľ bol v apríli 43 Antonius pri Mutine porazený (pričom zomreli obaja konzuli), ale spojil sa potom s vojskami Lepidovho syna a iných. V auguste Oktavianove vojsko dorazilo do Ríma, Octavianus bol pod nátlakom zvolený za konzula a Caesarovi vrahovia boli odsúdení.
Medzitým bol Sextus Pompeius na Cicerove odporúčanie senátom poverený velením flotíl a pobreží a ovládal Tyrrhenské more a Sicíliu, M. Brutus a Cassius v provinciách (vtedy už Macedónia a Sýria) zorganizovali obrovské vojská a Antonius stál so svojim vojskom v Galii. Čeliac týmto protivníkom sa rozhodol Octavianus podľa Caesarovho vzoru predbežne spojiť s najsilnejším – s Antoniom. Preto prostredníctvom M. A. Lepida uzavrel 11. novembra 43 pred Kr. pri Bononii (dnes Bologna) súkromnú dohodu, tzv. Druhý triumvirát, medzi Octavianom, M. Antoniom a M. A. Lepidom, ktorú potom 27. novembra schválili ľudové zbory. Podľa tejto dohody uzavretej na päť rokov sa má Octavianus vzdať konzulátu, konzuli do roku 40 sa majú stanoviť vopred, Antonius dostane provincie Gallia Cisalpina + Gallia Comata, Lepidus Galliu Narbonensis + Hispaniu, Octavianus Africu+ Sicíliu +Korziku a Octavianus sa ožení s nevlastnou Antoniovou dcérou. V decembri nasledovali proskripcie, ktorými bolo 130 senátorov postavených mimo zákona. Senátor Cicero bol zavraždený, mnohí senátori utiekli na východ a senát bol doplnený prívržencami triumvirov. Celkovo sa vyše 2000 občanov stalo obeťou týchto proskripcií. V roku 42 Caesara prehlásili za boha, čím sa jeho syn Octavianus stal „divi filius“ (syn zbožšteného). Vrahovia Caesara – Brutus a Cassius – sa v tom istom roku „usadili“ pri Filipách (pri Kavale v Macedónii). V októbri ich Antonius – každého v inej bitke – porazil, pričom zomrelo veľa bývalých senátorov, a republikánske vojsko aj strana sa rozpadli. Brutus a Cassius spáchali samovraždu.
Antonius potom išiel na východ, aby tam zaobstaral peniaze, kým Octavianus mal v Itálii v prospech veteránov triumvirátskych vojsk vyvlastňovať pozemky. V roku 41 mestá v Itálii však proti vyvlastňovaniu vzbúrili a ich hovorcami sa stali Antoniova manželka Fulvia a Antoniov brat L. Antonius, ktorí obaja Antonia nenávideli. V nasledujúcom roku Octavianus obkľúčil L. Antonia v Perusii (dnes Perugia), ale Octavianus mesto po tzv. Perusijskej vojne (zima 41 – 40) v marci roku 40 pred Kr. dobyl, mesto dal vyplieniť a dal popraviť 300 senátorov a rytierov. Antonius bol zatiaľ na východe, kde do mesta Tarsos (dnes Tarsus) zavolal egyptskú kráľovnú Kleopatru a zaľúbil sa do nej (Antonius Kleopatru zavolal z Egypta, aby sa zodpovedala za to, že predtým podporovala Cassia). Ale v lete 40 pred Kr. už Antonius, ku ktorému sa pridal Sextus Pompeius, obkľúčil v Itálii Brundisium (dnes Brindisi). Po nátlaku z radov vojakov Antonia i Octaviana sa obaja protivníci dohodli a v septembri roku 40 pred Kr. uzavreli tzv. Brundiský pakt, ktorým si rozdelili ríšu. Podľa neho Itáliu budú vlastniť spoločne (de facto pod Octavianov správou), Octavianus dostane západ, Antonius východ, Lepidus provinciu Africa a Antonius si (po Fluviinej smrti) oficiálne vzal Octavianovu sestru, ale naďalej udržoval styky s Kleopatrou, s ktorou čoskoro mali tri deti.
Na západe bola roku 39 pred Kr. so Sextom Pompeiom, ktorý ešte stále ovládal ostrovy, uzavretá tzv. Misenská zmluva, ktorou Sextus dostal navyše ešte Grécko (provincia „Achia“). V roku 38 pred Kr. sa Octavianus prvýkrát nazval Imperator Caesar a oženil sa s Liviou Drusillou, ktorá mu zabezpečila kontakty u Rímskej šľachty. V tom istom roku Octavianovi nevyšla invázia na Sicíliu proti Sextovi Pompeiovi a navyše v samotnom Ríme vypukol hlad a následne vzbury obyvateľstva. Preťažený Octavianus požiadal o pomoc Antonia. Stretli sa preto v Tarente, kde predĺžili Druhý triumvirát o päť rokov a Octavianus dostal lode na boj proti Sextovi Pompeiovi. S takouto posilou Octavianov výborný námorný stratég M. Vipsanius Agrippa porazil roku 36 pred Kr. S. Pompeia pri Naulochu. Octavianus sa stal skutočným pánom západu: vylúčil Lepida z triumvirátu a ponechal mu len hodnosť veľkého pontifika, usídlil veteránov z bojov pri Mutine a Filipách v kolóniách, odpustil dane a dlhy, hladomor v Ríme sa skončil a Octavianus získal nedotknuteľnosť ľudových tribúnov (sacrosanctitas). V rokoch 35 až 34 pred Kr. ešte na dôvažok uskutočnil výpravy proti panónskym kmeňom (dobyl Sicias (Šišak)) a definitívne ovládol pobrežie Dalmácie.
Na východe zas od zimy 37/36 Antonius, sídliaci v Alexandrii, riešil záležitosti provincií a vazalských štátov. Svadba s Kleopatrou v roku 36 síce zostáva sporná, Egypt však bol zväčšený o územie Cypru, Cilície (dnes juhovýchodné Turecko) a Koilesýrie. Kleopatrinho syna Caesariona Antonius určil za nástupcu Kleopatry na tróne. Ďalší problém predstavovali ešte stále Partovia. Paralelne k Perusijskej vojne v roku 41 pred Kr. totiž prenikli na východe do Malej Ázie pod vedením Pacora a rímskeho renegáta Labiena, ktorý sám seba nazýval Parthicus imperator (Partský imperátor). Po Brundijskom pakte porazili v rokoch 39 – 38 rímske vojská pod vedením Antoniovho legáta P. Ventidia Bassa Partov v troch veľkých bitkách. Až roku 36 sa bojov ujal sám Antonius, prenikol víťazne do Parthie, ale jej hlavné mesto odolalo a na ústupe Rimania utrpeli ťažké straty. Pokiaľ ide o ostatné oblasti, z Arménie (získaná roku 34 ako rímska provincia), Kyreny a Sýrie Antonius vytvoril akési sekundogenitúry a vládu nad nimi s kráľovským titulom zveril deťom Kleopatriným (deťom Antonia aj Ceasara). V Judei však nechal vládnuť edomskú dynastiu, ktorá bola síce oddaná Antoniovi, ale nepriateľská voči Kleopatre. Z Médie vytvoril vazalský štát. Celkovo mal v pláne ovládnuť východné územia prostredníctvom dynastickej únie s Egyptom (Kleopatrou). Sám zatiaľ neprijal kráľovský titul, hoci na svojich minciach bol zobrazený spolu s Kleopatrou.
V roku 33 podnikol Octavianus v senáte v Ríme propagandistické výpady proti Antoniovi, kritizujúc jeho spojenie s Kleopatrou (ktorej vlastne odovzdal niektoré rímske územia) ako aj celú politiku na východe. V roku 32 sa napokon zmocnil Antoniovho testamentu uloženého u Vestálok, zverejnil ho a využil túto príležitosť na to, aby Antoniovu politiku vyložil ako vlastizradu. Itália a západné provincie mu nato prisahali osobnú vernosť, Kleopatre a Egyptu bola vypovedaná vojna a Antonius (ktorému ako rímskemu občanovi nemohli vyhlásiť vojnu) bol zbavený všetkých hodností a označený za nepriateľa vlasti. Antonius sa nato rozviedol s Octavianovou sestrou (ktorú už roku 37 bol poslal späť do Ríma).
V zime 32 – 31 sa Octavianus s celým senátom presunul na východ. 2. septembra 31 pred Kr. sa hneď prvé vážne stretnutie medzi oboma stranami – námorná bitka pri Actiu (západné grécke pobrežie) – vďaka Agrippovej stratégii skončilo ráznym víťazstvom Octaviana. Kleopatra utiekla na svojej lodi a Antonius ju nasledoval. Potom kapitulovalo nie len Antoniove vojsko v Grécku, ale aj zbory v Kyréne, o ktoré chcel oprieť nový odpor. V Alexandrii sa Kleopatra pokúsila o útek na východ, ale bol zmarený a ostala s Antoniom v Alexandrii. Antoniovu následnú depresiu sa snažila riešiť usporadúvaním hlučných hier.
V lete roku 30 pred Kr. však dorazil do Egypta Octavianus, porazil Antonia a 3. augusta dobyl Alexandriu aj s kráľovským pokladom. Antonius na základe falošnej správy o Kleopatrinej smrti spáchal samovraždu. Kleopatre určili, aby bola ozdobou Octavianovho rímskeho triumfu. Podarilo sa jej však 12. augusta takisto spáchať samovraždu a uniknúť tak tejto potupe. Octavianus sa stal jediným vládcom Rímskej ríše. V Egypte sa skončila éra Ptolemajovcov a Egypt sa stal rímskou provinciou. Zatiaľ sa stal akýmsi korunným majetkom Octaviana spravovaným rytierskym prefektom Corneliom Gallom. Senátori mali do Egypta zakázaný vstup. Antoniove usporiadanie východu však Octavianus ponechal nezmenené a vymenil len miestodržiteľov. Po zime strávenej na ostrove Samu sa Octavianus roku 29 vrátil do Ríma a oslávil tri triumfy (za víťazstvá pri Actiu, Alexandrii a v Dalmácii).
Sto rokov trvajúce občianske vojny sa skončili a Rím mal už len jedného de facto neobmedzeného vládcu – Octaviana, od 16. júna 27 pred Kr. zvaného „Imperator Caesar divi filius Augustus“ (Imperátor Caesar syn zbožšteného Vznešený). Obdobie od roku 31 pred Kr. (prípadne už od roku 44 pred Kr.) nazývame cisárstvo (čo je slovo neskôr odvodené od slova „Caesar“), a jeho prvú fázu principát. Štátne zriadenie nazývané republika sa de facto definitívne skončilo, hoci oficiálne a formálne Octavianus spočiatku práve inštitúcie republiky obnovil, lebo to sľuboval už od roku 36 pred Kr. Sám bol v rokoch 31 – 23 pred Kr. nepretržite konzulom.
Vonkajší vývoj
Vo vonkajších vzťahoch Rimania roku 121 dobyli južnú Galiu (neskoršiu provinciu Gallia Narbonensis; pozemné spojenie s Hispániou v dnešnom Francúzsku). Roku 113 boli potom Rimania v Štajersku porazení germánskymi Kimbrami a ich spojencami keltskými Teutónmi. Kimbrovia sa potom usadili v Galii a ohrozovali tak nerímsku, ako aj rímsku časť Galie. Nasledovala vojna s Kimbrami a Teutónmi (105 – 101 pred Kr.), ktorú Rím vyhral, až keď konzul Gaius Marius uskutočnil vojenskú reformu.
Na juhu došlo k bojom o územie Numídie v severnej Afrike, ktorá bola už od čias vládcu Masinissu (vládol 238 – 149) spojencom Ríma. Roku 118 pred Kr. jej vládca pred smrťou rozdelil územie medzi dvoch synov a jedného inteligentného synovca Jugurtu. Ten na seba strhol vládu, dal jedného syna zavraždiť a druhý syn utiekol do Ríma. Nasledovala tzv. Vojna s Jugurtom (111 – 105), ktorá sa skončila víťazstvom Ríma, ale až keď sa roku 107 velenia ujal vodca populárov (t. j. nie člen skorumpovaných optimátov) Gaius Marius. Časť územia potom pridelili Gaudovi, polobratovi Jugurtu, a časť kráľovi susednej Mauritánie.
Roku 98 pripadla Rímu testamentárne Cyrenaica (Kyrenaika;vo východnej Líbyi).
Spojenecká vojna (pozri hore) umožnila kráľovi Mithradatovi VI. Pontskému zmocniť sa roku 88 rímskej Malej Ázie (provincia Asia) a dať povraždiť všetkých tamojších Rimanov a Italikov. Vypukla Prvá vojna s Mithradatom (88 – 85), na ktorej konci musel porazený Mithradatas mierom v Dardane (Troas) vrátiť Malú Áziu Rímu. V rokoch 83 – 81 nasledovala ešte Druhá vojna s Mithradatom, ktorú svojvoľne začal maloáziský miestodržiteľ Ríma, a ktorá len potvrdila predošlý mier.
V rokoch 78 – 75 boli porazené pevnosti v poslednej dobe sa rozmohnuvších námorných pirátov v Malej Ázii a ich aktivity pokračovali z Kréty. V rokoch 74 – 71 piráti na Kréte porazili vojská Marca Antonia. Pirátov porazil až Pompeius v rokoch 67 – 64. Z Kréty bola vytvorená provincia (67). V sedemdesiatich rokoch došlo aj k čiastočnému podmaneniu Thrákie a roku 77 boli podmanení Salluviovia v Provence.
Tretia vojna s Mithradatom (74 – 63 pred Kr.) vznikla, pretože kráľ Bithínskej ríše v záveti odkázal svoju krajinu Rímu, na ktorú však roku 75/74 zaútočil Mithradatos. Obrat vo vojne nastal až keď sa roku 66 pred Kr. velenia ujal Pompeius, ktorý roku 63 zvíťazil. Ešte roku 64 Pompeius anektoval Sýriu a Palestínu s okolím. Sýria (64 pred Kr.), Bithínia a Pontos (63 pred Kr.) sa stali rímskou provinciou. V rokoch 65 – 63 pred Kr. Pompeius zriadil na ich okolí rôzne vazalské územia. Pobrežie Malej Ázie a Sýrie celé patrilo Rímu.
V Galskej vojne (58 – 51 pred Kr.) sa Caesarovi podarilo roku 58 zatlačiť Helvétov späť do dnešného Švajčiarska a germánskeho kráľa Ariovista späť na pravú stranu Rýna (t. j. do Germánie). Nasledujúceho roku dobyl dnešné severné a západné Francúzsko, porazil Belgov a potom odišiel do provincie Illyricum. Späť v Galii roku 56 porazil vzburu Venétov. V roku 55 porazil pri rieke Mosele dva germánske kmene, ktoré prekročili Rýn, potom druhýkrát prešiel do Germánie, aby postrašil Germánov, a nakoniec bezúspešne prvýkrát prenikol do Británie. V nasledujúcom roku na druhej výprave do Británie (po Temžu) porazil Britov vedených Cassivellaunusom, ale potom sa stiahol a Briti museli len odvádzať dane. V rámci veľkého povstania galských kmeňov (54 – 53) Caesar o. i. roku 53 pred Kr. zničil Eburónov a druhýkrát prešiel do Germánie, aby zastrašil Svébov, roku 52 pred Kr. porazil vodcu jedného veľkého povstania Vercingetorixa (knieža Arvernov) a dobyl dnešný Orleans, Bourges a Paríž, a napokon roku 51 pred Kr. ďalšími výpravami dokončil dobývanie Galie.
V roku 58 pred Kr. Cato anektoval Cyprus, ktorý patril Egyptu. Na východe bol zas roku 53 pred Kr. zabitý Crassus vo vojne s Partami v severnej Mezopotámii pri Karrhách. Partovia potom útočili na rímske územie (Sýriu), ktoré opustili až keď ich porazil Ventidius Bassus roku 39 pred Kr. Definitívne boli porazení pri Gindarose roku 38 pre Kr.
Kupec benátsky
thumb|Shakespearov Kupec benátsky Kupec benátsky je Tragikomédia anglického renesančného dramatika Williama Shakespeara, ktorú napísal v rozmedzí rokov 1596 a 1598.
Mladý Lord Besanio chce požiadať o ruku krásnu Portio. Ale momentálne nedisponuje majetkom. Preto príde poprosiť o pomoc svojho zámožného priateľa Antonia, aby mu požičal 3000 dukátov. Ten ale bohužiaľ nedisponuje peniazmi. Všetko jeho imanie je v lodiach, ktoré sú na cestách. Ale prisľúbi svojmu dobrému priateľovi Besaniovi že bude ručiť za jeho pôžičku. Besanio zájde za lichvárom Shylokom. Ten si je vedomý, že Antonio je dobrý ručiteľ. Ale aj ručenie takého zámožného muža, akým je Antonio, môže byť vrtkavé. Shylokovi sa zapáči ich dohoda. Požičia Besaniovi 3000 dukátov a ak mu ich nevráti Antonio do troch mesiacov, môže si zobrať libru bezcenného mäsa z tela Antonia, za ktoré na trhu nedostane ani dukát. Z pohľadu kupca Shyloka je ľudské mäso bezcenné, nemajúce žiadnu hodnotu. Antonio súhlasí s dohodou a u notára podpíšu dlžobný úpis. Znie na 3000 dukátov na tri mesiace bez úroku. V prípade nezaplatenia úpisu do troch mesiacov bude Shylokovi patriť libra mäsa z Antonia.
Portia, krásna, mladá a vzdelaná žena, očakáva mužov, ktorí ju požiadajú o ruku. Portia má na výber. Môže dať prednosť svojmu srdcu a nájsť si mladého ženícha, ale nezíska dedičstvo, ktoré jej zanechal otec, alebo sa jej uchádzač musí zúčastniť lotérie, kde si pytač musí vybrať z troch truhlíc práve tú, v ktorej sa ukrýva možnosť získať dcéru Portiu spolu s dedičstvom, alebo si nezvolí tu správnu truhlicu a musí odísť a už nikdy nesmie požiadať o ruku inú ženu. Sila peňazí a vidina dedičstva priláka pytačov spoza hraníc Benátok. Ale jeden túži vlastniť to, po čom túžia muži, a druhý by pre svoju vyvolenú neriskoval svoj majetok. Až mladému Besaniovi sa pošťastí vybrať si spomedzi zlatej, striebornej a oceľovej tú správnu. Siahne po oceľovej truhlici, ktorú mu určí srdce a nie pýcha a honba za peniazmi a bohatstvom. Otvorí truhlicu a v nej je ukrytý portrét krásnej Portie i voľba  vziať si Portiu za manželku. Besanio a Portia sa zamilujú a chcú sa zobrať. Pri zásnubách Portia daruje svojmu vyvolenému prsteň, ktorý ale musí strážiť ako oko v hlave. Nesmie ho ani predať, ani darovať a ani stratiť. Popri zásnubách požiada o ruku aj Garnito, sluha Besania, peknú Nerrisu, komornú Portie. A tak v jeden deň sa konajú dve svadby.
thumb|Portia a Shylock Po troch mesiacoch sa po Benátkach začínajú šíriť správy, že Antonio stratil svoje lode. Shylock, ktorému utiekla dcéra za mladým mužom a stala sa kresťankou, okradla ho o majetok, Shylock ktorý požičal dukáty Antoniovmu priateľovi a za ktoré Antonio ručil zmenkou, Shylock ktorý cítil posmech kresťanskej komunity, vzplanul po pomste. Rýchlo rozchýril po Benátkach, že chce splatenie svojej zmenky a svoj kus mäsa z Antoniovho tela. Shylock poženie celý prípad až pred súdny benátsky tribunál, kde sa dožaduje splatenia zmenky. Antoniovi priatelia predložia na súde truhlicu s dvojnásobkom toho, čo Shylock požičal. Pomstychtivý Shylock varuje súd, že ten sa musí rozhodnúť spravodlivo.Ak niekto podpíše zmenku, musí naplniť jej obsah. Súd apeluje na Shylocka, snaží sa ho presvedčiť, aby si vzal dvojnásobok požičaného a upustil od krutej spravodlivosti. Antoniovi priatelia sú pobúrení. Vtom do siene vchádza mladý doktor so svojím asistentom a kladie dôraz na spravodlivosť. Shylock požičal dukáty, Antonio ručil zmenkou a zároveň súhlasil s podmienkami. To súhlasne podpísali u notára. Preto má Shylock nárok na libru Antoniovho mäsa. Shylock pripravený uťať kus hrude brúsi nôž. Antonio vie, že jeho osud je spečatený. No mladý doktor zastaví celý ten nezmyselný proces. V zmenke nie je ani slovo o krvi. Shylock si môže vziať svoju libru mäsa, no tak, aby Antoniovi neublížil a neprelial ani kvapku krvi. Ináč by došlo k ublíženiu na zdraví a to je v rozpore s benátskym právom. Shylock pochopil celú situáciu, a tak si rozmyslel svoje konanie, upustil od pomsty a prejavil nárok na dvojnásobok požičanej sumy. Lenže už bolo neskoro. Kto siaha inému na zdravie, musí byt potrestaný, argumentoval mladý doktor. Shylock musel ako odškodné zaplatiť Antoniovi značnú sumu.
Po súde Besanio bežal za mladým doktorom a jeho asistentom. Bol taký dojatý, že sa im chcel odvďačiť. Doktor ale odmietol odmenu. No Besanio trval na svojom a vyriekol, že môže od neho žiadať čokoľvek. Vtom doktor požiadal Besania o prsteň. Ten však znamenal pre neho viac, ako bola jeho skutočná hodnota. Bol to sľub. Predmet, ktorý znamenal puto s jeho milovanou manželkou. No po Antoniovom vyjadrení, že je to iba kus kovu, Besanio daroval prsteň doktorovi.
Po návrate domov Besanio zistil, že mladým doktorom bola jeho milovaná manželka Portia a tá mu vrátila prsteň.
Odkazy
|Shakespeare: The merchant of Venice, 1750 Zdroj: Google book (Kniha vydaná v originálnom znení, Angl.)
Za trnkovým keřem
Dej
Aj tento film hovorí o vzťahu samotárskeho horára Straku (Gustáv Valach) a jeho vnuka Vaška (Tomáš Holý). Bezprostredný a zvedavý chlapec s kladným vzťahom k prírode i zvieratám opäť zažije množstvo zážitkov. Svojou prítomnosťou úplne zmení život v horárni a je neodlúčiteľnou súčasťou prázdnin pre všetkých v okolí. Neraz však v dobrej viere spôsobí viac starostí, ako radostí.
Činčila vlnatá
thumb|Činčila vlnatá Činčila vlnatá je druh z čeľade činčilovité.
NGC 7454
NGC 7454 je galaxia v súhvezdí Pegas, ktorú objavil britsko-nemecký astronóm William Herschel 15. októbra 1784.
Činčila vlnatá
Charakteristika
Je to stredne veľký hlodavec s krátkym splošteným telom a veľkou hlavou, na ktorej sú dlhé, zaokrúhlené ušnice. Má pomerne veľké oči, dlhé, svetlé a riedke fúzy a dlhší chlpatý chvost. Telo ma pokryté jemnou, asi dva centimetre dlhou, nezvyčajne mäkkou a hustou srsťou, ktorá má sivasto čierno biele zafarbenie so strieborným nádychom. Telo má dlhé do 30 cm. Žije v suchých stepných oblastiach vo vrchoch Južnej Ameriky. Vyskytuje sa vo väčších skupinách. Ľudia ju chovajú ako domáce zviera, na farmách sa chová pre veľmi vzácnu a kvalitnú kožušinu.
Činčila vlnatá sa živí prevažne rastlinnou potravou. Potravu konzumuje postojačky na zadných nohách a drží ju v predných labkách. Keď sa cíti ohrozená, napriami sa a začne prskať.
NGC 7454
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 11,8.
Échevannes (Côte-d’Or)
Échevannes je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Côte-d’Or, v regióne Burgundsko.
Zoznam kultúrnych pamiatok v obci Horovce (okres Púchov)
Toto je zoznam kultúrnych pamiatok v obci Horovce (okres Púchov) v okrese Púchov.
Échevannes (Côte-d’Or)
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Svätopluk I. (Veľká Morava)
Svätopluk (I.) (v dobových textoch o. i. Sventopulk, Zventapu, Zwentibald, Zuendibolch, Suatopluk; okolo 830 – 894) bol od 50. rokov 9. storočia kniežaťom Nitrianskeho kniežatstva a Rastislavovým spoluvládcom a od roku 871 do roku 894 tretím a najvýznamnejším panovníkom Veľkej Moravy (podľa niektorých zdrojov mal titul rex, čo znamená kráľ). Dátum jeho narodenia nie je známy, zomrel v roku 894. Pochádzal z rodu Mojmírovcov.
Knieža a spoluvládca
Svätopluk v 60. rokoch paktoval s Karolmanom, synom kráľa Ľudovíta Nemca, a pravdepodobne pripojil na východe niekoľko území do Veľkej Moravy.
Za kráľa Svätopluka jadro Veľkej Moravy zaznamenalo nebývalý hospodársky a civilizačný vzostup, remeselníci zhotovovali dokonalejšiu výzbroj (predovšetkým meče) a šperkári si osvojili zložité výrobné postupy pri zhotovovaní honosných šperkov. Postupujúca christianizácia sa prejavila nielen vo výstavbe kamenných chrámov, ale aj vo výrobe drobných sakrálnych predmetov (krížiky, kaptorgy).
Cesta k moci
V roku 870 Svätopluk zveril Nitrianske kniežatstvo pod ochranu Východofranskej ríše a Rastislavovi vypovedal poslušnosť. Ten sa pokúsil Svätopluka zabiť na hostine a obnoviť svoj vplyv v Nitrianskom kniežatstve. Celá pripravovaná vražda však vyšla najavo a Svätopluk sa dozvedel o všetkých krokoch Rastislava proti nemu. V zúfalej situácii Rastislav so svojimi ľuďmi sa snažil chytiť Svätopluka, padol však do svojej pripravovanej pasce. Svätoplukovi sa podarilo Rastislava zajať a následne ho predal do rúk východofranského kráľa Ľudovíta Nemca, dlhoročného Rastislavovho oponenta. Rastislava oslepili a až do smrti väznili v niektorom z bavorských kláštorov.
Svätopluk v Nitrianskom kniežatstve, ktorý dúfal, že sa teraz sám stane vládcom aj v Rastislavovej časti ríše, odmietol uznať túto východofranskú okupáciu, za čo ho (spolu so svätým Metodom) uväznili. V roku 871 v lete vypuklo veľkomoravské povstanie proti východofranským regentom pod vedením Slavomíra. Frankovia Svätopluka prepustili pod podmienkou, že im pomôže poraziť povstanie. Prepustený Svätopluk sa však obrátil proti Frankom, porazil ich a stal sa novým vládcom Veľkej Moravy. Svätoplukovo víťazstvo znamenalo definitívny koniec akejkoľvek východofranskej nadvlády vo Veľkej Morave.
Svätopluk ako veľkomoravský panovník
V 70. rokoch 9. storočia Svätopluk reorganizoval veľkomoravskú spoločnosť, ako aj vojsko. Jeho model potom neskôr použili aj štáty Čechy, Poľsko a Uhorsko.
thumb|Pápežská bula Scire vos volumus adresovaná Svätoplukovi v roku 879 V roku 880 došlo k prvému pokusu rozdeliť ríšu na diecézy. Jediné známe biskupstvo (podliehalo arcibiskupovi Metodovi) vzniklo v Nitre na čele s biskupom Vichingom. Ďalšie diecézy však Svätopluk napriek pápežovej výzve nevybudoval. Po Metodovej smrti (885) sa veľkomoravskej cirkvi zmocnil Viching a ten dal v roku 886 vyhnať Metodových žiakov z Veľkej Moravy. Vo Veľkej Morave sa znova presadila latinská liturgia a bavorskí kňazi. Svätopluk síce vždy podporoval latinských kňazov (vedených Vichingom) a preto toleroval aj ich boj proti slovanským kňazom, čoskoro ale zistil, že Viching sa proti nemu opakovane spolčoval s Arnulfom Korutánskym.
V roku 882 vpochodoval Svätopluk ako spojenec Karla III. Tlstého do Východnej Marky a vyhnal odtiaľ grófov Viliama a Engelšalka. Títo utiekli k ich spojencovi v Panónii Arnulfovi Korutánskemu, ktorý potom presvedčil Bulharsko, aby si vydobylo späť územia, ktoré v predošlom roku v dnešnom východnom Maďarsku dobyl Svätopluk. Svätopluk však Bulharov porazil a v rokoch 883 a 884 dokonca pripojil k Veľkej Morave Panóniu, čiže územie Arnulfa Korutánskeho. Toto dobytie mu v lete v roku 884 potvrdil Karol III. Tlstý na vrchu Chuomberg (mons Comianus) pri Viedenskom lese. Zároveň bol znova vyjednaný trvalý mier medzi Východofranskou ríšou a Veľkomoravskou ríšou. Arnulf Korutánsky pri týchto rokovaniach získal Bavorsko a istý slovanský knieža Braslav získal územie medzi riekami Drávou a Sávou. V roku 885 Svätopluk uzavrel mier aj s Arnulfom Korutánskym a to jednak preto, že už bolo jasné, že sa Arnulf stane novým východofranským kráľom (887), a jednak preto, lebo Svätopluk bol krstným otcom Arnulfovho nemanželského syna Zwentibolda (Zuentibolda, čiže Svätopluka), neskoršieho kráľa Lotrinska. Prostredníctvom Zuentibolda sa dostal aj dnešný slovenský znak (ktorý priniesli Cyril a Metod na Slovensko) do Lotrinska ako tzv. lotrinský kríž. Napriek mieru vznikli v rokoch 888889 medzi Arnulfom Korutánskym a Svätoplukom konflikty kvôli Panónii.
V roku 888 zomrel Bořivoj I., knieža Český a Svätopluk sa stal aj vládcom Čiech v mene neplnoletých Bořivojových synov. V roku 890 uznal Arnulf Korutánsky na "Omuntesperch"u (dnes Amandhegy-Pannonhalma alebo Omuntesdorf) Svätoplukovu nadvládu nad Čechami. Svätopluk nato pripojil k svojej ríši aj Lužice. V júli 892 vznikol nový veľký konflikt, pri ktorom Arnulf poslal proti Svätoplukovi bavorské, franské a švábske vojská, ako aj vojská Braslava. Keď sa ukázalo, že tieto vojská nestačia, najal si Arnulf aj staromaďarské vojská. Napriek tomu však Veľká Morava všetky tieto vojská porazila. Konflikty s Arnulfom znova vypukli v rokoch 892 a 893.
Smrť
Svätopluk zomrel v roku 894. Datovanie je založené na zmienkach v dvoch dôveryhodných a súvekých písomných prameňoch – Reginovej kronike a Fuldských letopisoch. Dobové pramene však neuvádzajú okolnosti smrti, miesto a ani spôsob pohrebu.
Neskoršie písomné pramene prinášajú tri rôzne verzie o jeho smrti. Najstaršou a najrozšírenejšou je verzia uvedená byzantským cisárom Konštantínom Porfyrogenetom v diele O spravovaní ríše z 10. storočia. Podľa nej Svätopluk pred svojou smrťou rozdelil krajinu na tri časti a každú zanechal jednému zo svojich troch synov. Jedného potom ustanovil za hlavného vládcu. Aby im vysvetlil dôležitosť svornosti, dal im postupne zlomiť tri zviazané prúty. Keď sa im to nepodarilo, prúty rozdelil a po jednom dal synom, ktorí ich ľahko zlomili. Napriek otcovmu napomenutiu k svornosti však rok po jeho smrti medzi synmi nastali rozbroje a začali spolu bojovať. Vtedy prišli do krajiny Maďari, ktorí sa jej zmocnili. Samotný motív príbehu je písomne doložený z iránskej oblasti už z doby pred Kristom.
Z troch údajných synov spomínaných legendou (ktorá však nespomína mená), sú bezpečne v písomných súvekých zdrojoch doložení prví dvaja: Mojmír II. a Svätopluk II., zrejme ako nevlastní bratia, sa dostali do sporu až tak, že keby sa jeden dostal druhému do moci, zrejme by ho zabil. Mojmír II. obľahol Svätopluka II. s jeho priaznivcami (sprievodu zrejme bavorskej matky) v kronikách nemenenovanej pevnosti, odkiaľ ho oslobodilo až vyslané vojsko franským kráľom. Po jeho oslobodení ako píšu súveké kroniky chlapca zo súcitu zobrali so sebou. Obsadená pevnosť bola zrejme Bratislava, kde po odchode zanechal zrejme trvalú posádku a zveril ju zrejme správcovi Panónie keďže už o pár rokov neskôr (v roku 906) sa spomína pod názvom Breslawaspurch (Braslavov hrad) a z toho neskorší názov Pressburg, Prešporok, resp. dnes Braslav – Bratislav-a
Podľa druhej verzie, uvedenej českým kronikárom Kosmasom (približne r. 1125), Svätopluk zmizol zo stredu svojho vojska. V ľútosti na tým, že bojoval proti svojmu pánovi Arnulfovi, tajne zabil svojho koňa, zakopal meč a v prezlečení sa uchýlil k pustovníkom na svahu Zobora. Nepoznaný prežil zvyšok života a až v čase smrti im prezradil, kto je. Tento príbeh je pravdepodobne prevzatý z Ostrihomského prostredia, ktoré Kosmas osobne navštívil, ale jeho jadro nie je možné pokladať za hodnoverné. nakoľko franskí kronikári presne zaznamenali tak skon Svätopluka I. a Svätopluk II. bol chlapcom odvedeným do Franskej ríše.
Treťou verziou je príbeh z kroniky Šimona z Kézy (1282 – 1285), ktorá uvádza, že Maďari prepadli a porazili nevyzbrojené Svätoplukovo vojsko neďaleko rieky Rakus pri Bánhide. Z textu ďalej vyplýva, že pri útoku zahynul Svätopluk alebo jeho syn. Jadro príbehu môže mať historický základ v skutočnej bitke. Svätopluk ani jeho syn Svätopluk II. sa na nej však ani jeden nemohli zúčastniť, pretože územie pred rokom 900 tvorilo časť Východofranského kráľovstva a v danej dobe bol už po smrti.
Macedónske národné hádzanárske mužstvo na Majstrovstvách sveta v hádzanej mužov 2009
vpravo|250 px
Svätopluk I. (Veľká Morava)
Titul
Po latinsky písané (t. j. najmä franské či pápežské) pramene Svätopluka označujú či oslovujú ako rex (kráľ), dux (vojvoda, knieža, vládca, vodca), princeps (knieža)  alebo comes (vladár, druh). Jeho štát sa opakovane označuje ako regnum (kráľovstvo alebo niekedy voľnejšie ponímané ako ríša/územie len jedného, t. j. suverénneho, panovníka). Napr.:
Macedónske národné hádzanárske mužstvo na Majstrovstvách sveta v hádzanej mužov 2009
Macedónske národné hádzanárske mužstvo na Majstrovstvách sveta v hádzanej mužov 2009 reprezentovalo Severné Macedónsko na Majstrovstvách sveta v hádzanej mužov 2009, ktoré sa uskutočnili v Chorvátsku.
Svätopluk I. (Veľká Morava)
Titul
Arabský učenec Ibn Rusta píše výslovne, že je Svätopluk korunovaný, že je to „vladár, ktorý má hodnosť ra'ís ar-ru'asá“ (vládca vládcov, vodca vodcov, náčelník náčelníkov, knieža kniežat a pod.) a ďalej ho v texte označuje aj priamo ako kráľ (vo voľnejšom preklade vládca). Perzský učenec Gardízí tituluje Svätopluka ako malik (kráľ) a aj výslovne píše, že „nosí na hlave korunu“.
V slovanskom texte Život Konštantína a Metoda je titul Svätopluka kъnędzь. Týmto slovom, ktoré sa obyčajne prekladá ako „knieža“ a ktorého význam sa časom menil, sa u Slovanov označovali rozliční vyšší aj nižší vládcovia – panovník, knieža, urodzený veľmož a podobne.
Aj keby sa ignorovala skutočnosť, že je Svätopluk vo viacerých prameňoch výslovne označovaný ako „kráľ“ a ako korunovaný panovník, bol kráľom už svojim postavením tak v štáte ako aj (najneskôr od roku 880) voči pápežovi. Preto napr. Ratkoš (Cambel 1986) píše „Svätopluk, ktorého už po roku 880...možno označovať aj ako kráľ“, Kronika Slovenska I (Kováč 1998) píše „už súčasníci ho považovali za kráľa“. Napr. M. Kučera (Kučera 2008) označuje Svätopluka najprv ako knieža a od prevzatia vlády Veľkej Moravy ako kráľa.
Nemecký historik Eduard Mühle uvádza: „Sám Svätopluk a jeho družina začali dávať prednosť bohoslužbe v latinskom jazyku, zatiaľčo pápež a ním ako rex do kráľovskej hodnosti povýšený moravský knieža už dávno ustúpili pred východofranským tlakom.“ … „Presvedčivejšie pramene dokazujú, že si moravská ríša podrobila panónsko-západouhorské oblasti a že do svojho mocenského priestoru zahrnula aj Čechy. Svätopluk nakoniec dosiahol nie len to, že cisár tieto výboje potvrdil, ale ako svojho lénnika ho povýšil aj do kráľovského stavu.“.
Miesto pochovania
Problémom stále ostáva miesto odpočinku Svätopluka. Keďže žiadny súveký kronikár či letopisec detailne nerozoberá dôsledky, príčiny, alebo miesto úmrtia a pochovania Svätopluka, historici si pomáhajú tvrdeniami od iných, neskorších kronikárov. Podľa českého kronikára Kosmu, ktorý čerpal ešte z tvrdení miestnych ľudí na súčasnom území Slovenska, Svätopluk zomrel v Nitre, na Zobore, kde vraj vtedy bol kláštor. Posledné archeologické výskumy vskutku ukazujú, že kláštor pod Zoborom naozaj stál a jeho existencia sa približuje k existencii Veľkej Moravy. Iné teórie sa opierajú o dochovaný bohatý archeologický materiál z oblasti Starého Města a Mikulčíc.
Svätopluk v umení
Svätopluk inšpiroval ako málo iných postáv slovenských dejín. Od obdobia národného obrodenia zohral významnú úlohu pri formovaní slovenského, ale i českého národného povedomia, hoci často na základe mýtov a legiend.
Významné umelecké diela:
Böheimkirchen
Böheimkirchen je obec v Rakúsku v spolkovej krajine Dolné Rakúsko v okrese Sankt Pölten-vidiek.
Žije tu 4 903 obyvateľov (1. 1. 2010).
Kalhausen
Kalhausen je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Moselle, v regióne Lotrinsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Pamätník osloboditeľom
Pamätník osloboditeľom v Prešove pripomína obete vojakov Červenej armády, ktorí padli počas Druhej svetovej vojny, pri oslobodzovaní mesta od nacistických nemeckých okupantov. Odhalený bol v roku 1945. Autorom architektonického návrhu je kapitán Červenej armády A. I. Gurjanov.
Thusy
Thusy je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Haute-Savoie, v regióne Rhône-Alpes.
Pamätník osloboditeľom
Poloha
Pamätník stojí v centre historickej časti, v južnom parku na Hlavnej ulici a je turistickým cieľom mnohých návštevníkov mesta Prešov.
Pamätník
Pôvodne niesol pamätník názov „Pomník vojakom Červenej armády (Sovietskej armády)“. a skutočne tam boli aj hroby 65 padlých. V súčasnosti je používaný názov „Pamätník osloboditeľom“ a pozostatky 48 padlých boli z Prešova presťahované na verejný cintorín v Košiciach. Ostatné boli prevezené na neznámy cintorín. Samotný pamätník tvorí plateau, odkiaľ sa do výšky dvíha štvorboký pylón obložený mramorovými doskami. Na vrchole pylónu je kovový držiak, v podobe hranatého kalicha, ktorý tvorí základňu pre 4 hviezdy s piatimi cípmi. Pod nimi sú pripevnené 4 kovové symboly robotníckeho hnutia: kosák a kladivo. V dolnej časti pylóna sú na jeho východnej, severnej a západnej stene upevnené kovové reliéfy, s nápisom v ruskom jazyku. Pod nimi je na každej stene pylóna upevnená jedna mramorová tabuľa s nápismi v slovenskom a ruskom jazyku. V spodnej časti základne pamätníka je po jeho obvode pripevnených 20 tabuliek s menami padlých vojakov Červenej armády. Nápisy na týchto mramorových tabuľkách potvrdzujú, že v deň oslobodenia Prešova - 19.1.1945, nepadol ani jeden z tých vojakov ČA, ktorých mená sú na tabuľkách vyryté.
Thusy
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Pamätník osloboditeľom
Oslobodenie mesta
Mesto Prešov bolo oslobodené 19. januára 1945 vojskami 4. ukrajinského frontu Červenej armády, ktorým velil armádny generál I. J. Petrov. Ich súčasťou bol aj 320. gardový pluk s veliteľom, podplukovníkom A. F. Fokinom, ktorý sa priamo podieľal na oslobodení mesta.