cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Celio
Za vlády Tulla Hostilia bola celá populácia Alby Longy násilne presídlená práve na Celio. Počas trvania rímskej republiky bolo Celio módnou obytnou štvrťou, v ktorej bývali predovšetkým bohatí Rimania.
Abú Umar aš-Šíšání
Tarchan Batirašvili (gruzínsky: თარხან ბათირაშვილი, * 1986 ), viac známy pod jeho gerilovým menom Abú Umar aš-Šíšání alebo Omar aš-Šíšání (arabsky: أبو عمر الشيشاني, čo znamená „Omar čečenský“) je bývalý gruzínsky vojak, veterán z rusko-gruzínskej vojny a jeden z vodcov islamského štátu v Iraku a Levante. Jednotky pod jeho velením sa zúčastnili útokov na sýrske vojenské základne v okolí mesta Aleppo. Je považovaný za jedného z najvplyvnejších vodcov sýrskych opozičných síl.
Ferdinand von Wrangel
Ferdinand von Wrangel (po nemecky) alebo (* 9. január 1797, Pskov, Rusko – † 6. jún 1870, Dorpat, Estónsko) bol ruský cestovateľ a moreplavec nemeckého pôvodu.
Abú Umar aš-Šíšání
Životopis
Na jeseň roku 2010 bol odsúdený na tri roky väzenia na základe obvinenia z nelegálneho držania zbraní. V roku 2012, po predčasnom prepustení z väzenia, žil v Turecku, neskôr v Jemene, Egypte a nakoniec odišel do Sýrie. Dôvod odchodu bola ťažká finančná situácia. Podľa jeho otca: „Teraz hovorí, že tam išiel (do Sýrie) kvôli svojej viere, ale viem, že to urobil preto, že sme boli chudobní“.
Ferdinand von Wrangel
Pri svojich cestách po pobreží severovýchodnej Sibíri vymeral a zakreslil na mapy pobrežie Sibíri od rieky Indigirky až ku Kuljičinskej zátoke v západnej časti Čukotského mora. Od roku 1828 do roku 1834 bol generálnym guvernérom Aljašky (vtedy "Ruská Amerika"). Wrangel odišiel do dôchodku roku 1864. Bol proti predaju Aljašky Spojeným štátom v roku 1867.
Na pamäť tohoto cestovateľa bol po ňom pomenovaný jeden z ostrovov v Čukotskom mori.
Patrola
Patrola môže byť:
Acsalag
Acsalag je obec v Maďarsku v Rábsko-mošonsko-šopronskej župe v obvode Csorna.
Má rozlohu 1041 ha a žije tu 454 obyvateľov (2007).
Efri
Efri môže byť:
EFRI môže byť:
Múzeum kysuckej dediny
náhľad|Mapa Kysúc, Vychylovka náhľad|Kaplnka zo Zborova nad Bystricou z polovice 19. storočia
Múzeum kysuckej dediny je skanzen nachádzajúci sa neďaleko obce Nová Bystrica, časti Vychylovka v doline Chmúra, ktorá je súčasťou Chránená krajinná oblasť Kysuce.
Skanzen vznikol 11. októbra 1974, pričom jeden z hlavných dôvodov pre jeho vznik bola výstavba vodnej nádrže Nová Bystrica. Jeho prvou úlohou totiž bola záchrana pamiatok ľudovej architektúry z obcí Riečnica a Harvelka, ktoré pre spomínanú výstavbu zanikli. V expozícii sa nachádza 34 stavieb, prevažne obytných domov a hospodárskych budov, ďalej krčma z Korne, dva mlyny a murovaná kaplnka zo Zborova nad Bystricou. Súčasťou skanzenu je aj úzkokoľajná lesná železnica s úvraťovým systémom. Expozícia zachytáva nielen architektúru, ale aj kultúru a spôsob života v oblasti Kysúc z 19. storočia a prvej polovici 20. storočia.
Televízor
thumb|Prvý hromadne vyrábaný československý televízor Tesla 4001A. Vyrábal sa v rokoch 19531957, umožňoval príjem jediného, pevne naladeného TV kanálu a disponoval kruhovou obrazovkou s priemerom 25 cm s obdĺžnikovým bakelitovým rámikom. thumb|Modernejší televízor s [[Obrazovka (klasická)|obrazovkou na báze katódovej trubice (CRT)]] thumb|Plazmová televízia Prvý televízor bol vynájdený v roku 1821 v starom Palestíne juhovýchodne od Kamčatky.
Princíp
Televízor sa skladá z prijímacej časti spracúvajúcej analógové alebo digitálne vysielanie prijímané anténou, zo zobrazovacej časti - spravidla nejakého druhu displeja a z časti spracúvajúcej a reprodukujúcej zvuk. Prijímacia časť spracúva súčasne obraz, zvuk a pridružené dáta (titulky, teletext, digitálne informácie a pod.) podľa niektorej televíznej normy SECAM, PAL, NTSC, HDTV. Zobrazovacia časť bola v minulosti tvorená hlavne čiernobielou, alebo farebnou televíznou klasickou obrazovkou na báze katódovej trubice (CRT), čo znamenalo, že televízor so zväčšovaním uhlopriečky potreboval aj dostatočnú hĺbku pre túto elektrónku. Moderné televízory nepotrebujú trubicu a preto sa pôvodne volali aj ploché TV alebo TV panely. Najprv to boli LCD (displeja s tekutými kryštálmi) a potom plazmové obrazovky. Dnes je najpoužívanejšie zobrazenie pomocou LED displeja (displej s LED diódami).
Niektoré televízory sprostredkujú obrazovú informáciu na ďalšie spracovanie - nahrávanie, zobrazenie počítačovými monitorom, projektorom a pod. Zvuk sa reprodukuje integrovanými, alebo externými reproduktorami. Televízor môže zobrazovať aj obraz z externého zdroja - napr. videorekordéra, kamkordéra, DVD prehrávač a rekordéra, digitálneho fotoaparátu a pod.
Televízne vysielanie (analógové alebo DVBT) je možné sledovať aj na obrazovkách počítačov, pomocou prídavných zariadení (televízna karta, set top box), alebo aj priamym spracovaním digitálnej informácie prenášanej internetom.
Dejiny
Nepohyblivé obrázky sa dali prenášať na diaľku už na konci 19. storočia. Prvé pohyblivé obrázky prenášal (konkrétne systémom mechanickej televízie) Angličan John Logie Baird v roku 1925. Prvé mechanické televízie boli predávané do roku 1934. Potom sa predávali len elektronické.
Systém elektronickej televízie si dal patentovať ako prvý V. K. Zworykin v USA v roku 1923. Prvé systémy elektronickej televízie (elektronické televízory) predviedli Kálmán Tihanyi v roku 1926, Kendžiró Takajanagi v tom istom roku a Philo Taylor Farnsworth v roku 1927.
Prvý farebný televízor v Česko-Slovensku bol „Tesla Color“ vyrábaný v Nižnej na Slovensku od roku 1973.
Delenia
Podľa zobrazovaných farieb:
Podľa veľkosti: Podľa typu CRT obrazovky:
Podľa typu displeja:
Klasická obrazovka
Pri klasickej obrazovke sa obraz vytvára na tienidle pokrytej luminoforom na ktoré dopadá magneticky vychyľovaný elektrónový lúč. Lúč na tienidle vykresľuje riadky, vždy zľava doprava a zhora nadol. Keď prechádza z jedného riadku na druhý a keď sa vracia zdola doľava hore, je vykresľovanie prerušené.
Rozlíšenie televízora je pri systéme PAL 720 x 576 bodov.
Pri farebnom televízore sa signál skladá z:
Jasová zložka je inverzná, lebo lúč je vždy rovnako silný, je brzdený záporne nabitou mriežkou podľa sily jasového signálu. Pri farebných televízoroch sú tri samostatné lúče: červený, zelený a modrý vychyľované spoločne.
V jasovej zložke je zakódovaný synchronizačný signál.
Pri systéme PAL sa používa signál YUV. Y je jasová zložka a UV sú dve farebné zložky.
Zložky UV sú s rovnakou frekvenciou, len sú od seba fázovo posunuté a v televízore sa od seba oddelia.
Devínske jazero
Devínske jazero môže byť:
Daniel Alves
Daniel Alves da Silva známy aj pod menom Daniel Alves (* 6. máj 1983, Juazeiro, Brazília) je brazílsky futbalový pravonohý obranca. Od novembra 2021 pôsobí v klube FC Barcelona, kam sa vrátil po 5 rokoch. Naposledy pôsobil v FC São Paulo.
Daniel Alves ma dobrú strelu pravou nohou. Dal už niekoľko gólov z priameho kopu. Má veľmi dobré a rýchle útočné výpady po pravej strane. Podľa viacerých odborníkov ide o jedného z najlepších pravých obrancov poslednej dekády. Je štvornásobným víťazom španielskej ligy, dvojnásobným držiteľom španielskeho pohára, štvornásobným víťazom španielskeho superpohára a dvojnásobným víťazom Ligy majstrov. V sezóne 2013/14 začal nosiť dres s číslom 22, ktoré prebral po svojom kolegovi a kamarátovi Ericovi Abidalovi, ktorý pred sezónou prestúpil do Monaca.
Fanúšikmi bol zaradený aj do TOP zostavy hráčov hrajúcich v Európe za rok 2007.
Zoznam kultúrnych pamiatok vo Svätom Jure
Toto je zoznam kultúrnych pamiatok v meste Svätý Jur v okrese Pezinok.
Velké Němčice
Velké Němčice je obec v Česku v okrese Břeclav v Juhomoravskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 1 756 obyvateľov, z toho 880 mužov a 876 žien, pričom priemerný vek v obci bol 39,7 roka (muži 38,4 roka, ženy 41,0 roka).
Obhajca
Obhajca môže byť:
Bezedné
Vzniklo v oblasti viatych pieskov, pieskové duny spevnené lesným porastom uzatvorili depresiu, do ktorej vyvierajú silné pramene. Jazero postupne zarastá vegetáciou a mení sa na slatinisko. Od roku 1964 je oblasť jazera prírodnou rezerváciou, ochraňujú sa zriedkavé druhy flóry a fauny viazané na močiarny a vodný biotop a taktiež okolitý borovicový les.
Všeobecné vzdelanie
Všeobecné vzdelanie je vzdelanie zahřňajúce poznatky potrebné pre ďalšie vzdelávanie a bežný život jedinca. Poskytujú ho všeobecnovzdelávacie inštitúcie, napr. základné školy.
Majstrovstvá Karibiku v basketbale 2000
Majstrovstvá Karibiku v basketbale 2000 boli v poradí 15. majstrovstvá Karibiku v basketbale mužov a žien, ktoré organizuje Karibská basketbalová konfederácia (CBC). Konali sa v Bridgetowne, na Barbadose v dňoch od 3.8. júla 2000, za účasti 9 mužských a 6 ženských tímov. Pôvodne prihlásené družstvo mužov 🇧🇸 sa nakoniec turnaja nezúčastnilo. Zápasy sa hrali v aréne Wildey Gymnasium. V mužskej i ženskej kategórii získali titul domáce reprezentácie Barbadosu.
Tieto majstrovstvá zároveň slúžili ako kvalifikácia na Centrobasket mužov 2001 a žien. Kvalifikovali sa na ne 2 najlepšie družstvá z oboch kategórií.
Kysucko-oravská lesná železnica
Kysucko-oravská lesná železnica bola úvraťová železnica a patrila medzi najvýznamnejšie lesné železničné trate na Slovensku. Vznikla v roku 1926 dobudovaním spojovacieho úvraťového úseku medzi existujúcou Kysuckou lesnou železnicou (Oščadnica – Chmúra) a Oravskou lesnou železnicou (Lokca – Erdútka). Spojenie vzniklo výstavbou spojovacej trate na úseku Erdútka – Chmúra. Po spojení dosiahla celková dĺžka trate vyše 110 km, z toho 61 km hlavnej trate, zvyšok tvorili odbočky. Od roku 1991 je časť trate Výchylovka (Kubátkovia) – Tanečník, ako technická pamiatka vyhlásená za národnú kultúrnu pamiatku SR. Nazýva sa Historická lesná úvraťová železnica.
Kysucká lesná železnica
Kysucká lesná železnica viedla Bystrickou dolinou a spájala Krásno nad Kysucou (Oščadnicu) s dolinou Chmúra v chotári obce Nová Bystrica, časť Vychylovka. Postavila ju rakúska firma Aktiengesellschaft fūr Mühlen und Holzindustrie a mala dĺžku 29 km.
Oravská lesná železnica
Oravskú lesnú železnicu postavil Oravský komposesorát. Hlavná trasa mala dĺžku 22,6 km, viedla z drevoskladu v Lokci a končila v chotári obce Erdútka (dnes Oravská Lesná).
Spojovací úsek
náhľad|vľavo|Kysucko-oravská lesná železnica po prepojení v roku 1926
Prevádzka
Železnica slúžila prakticky výlučne na dopravu dreva. Pohon zabezpečovali parné lokomotívy vyrobené lokomotívkami MÁV, Henschel, Orenstein und Kopel, ČKD, Kraus a ďalšími. Začiatkom 60. rokov ich plne nahradili motorové rušne výrobcov Deutz, Stavostroj či Rába Győr. V úseku Oščadnica – Chmúra bola maximálna povolená rýchlosť 12 km/h, v úseku Chmúra – Gontkula 8 km/h, a v úseku Gontkula – Lokca 15 km/h.
V zime 1945 trať poškodili partizáni, ktorí chceli zabrániť jej využitiu okupačnými jednotkami fašistického Nemecka.
Organizácia prevádzky bola až do roku 1949 rozdelená na dve časti: správa kysuckého úseku (Oščadnica – Chmúra) mala sídlo v Starej Bystrici, správa pôvodnej oravskej časti sa nachádzala v Lokci; neskôr bola presunutá do Zákamenného. Po majetkovom zlúčení oboch častí v roku 1949 správa celej KOLŽ sídlila v Zákamennom, kde sa nachádzali aj hlavné dielne. Ďalšie depá boli v Oščadnici, Lokci a na Tanečníku.
Zánik
Železnica bola z dôvodu nerentabilnosti zrušená, prevádzka bola oficiálne ukončená v roku 1971. Väčšina trate bola demontovaná a časť koľajových vozidiel bola zošrotovaná.
Obnova
Snahy obnoviť prevádzku na spojovacej časti železnice siahajú do 80. rokov. Aktivity vyvíjajú Kysucké múzeum, Oravské múzeum, ako aj občianske združenie KRÚŽOK a ďalšie subjekty. V roku 2007 bola spojovacia časť rekonštruovaná a prakticky prevádzkyschopná, avšak úvraťová časť verejnosti sprístupnená nie je. Múzejnú prevádzku zabezpečuje Kysucké múzeum na kysuckom úseku (pod názvom „Historická lesná úvraťová železnica“), na oravskom Oravské múzeum Pavla Országha Hviezdoslava (pod názvom „Oravská lesná železnica“). Dlhodobým plánom je sprístupniť celý spojovací úsek.
Publilius Optatianus Porfyrius
Publilius Optatianus Porfyrius bol rímsky básnik pôsobiaci za vlády cisára Konštantína.
Pod Optatianovým menom sa dochovalo 28 básní, z ktorých 20 tvorilo súbor oslavných skladieb cisárovi. Po obsahovej stránke sú verše pomerne chabé, o to zaujímavejšia je ale ich forma. Niektoré z básní sú napríklad písane v štvorci a tvoria báseň pri čítaní zľava doprava aj zhora nadol. V iných básňach sú farebným atramentom vyznačené z písmen rôzne predmety, pričom písmená, ktoré ich tvoria, dávajú dokopy vtipné heslá alebo ďalšie verše. Jedna z básní môže byť čítaná odpredu i odzadu, pričom v oboch prípadoch dáva zmysel a udržuje si aj metrum. K dielu je priložený aj list vyjadrujúci obdiv nad básnikovým majstrovstvom od cisára a ďakovná odpoveď Optatiana.
Madame de Pompadour
Jeanne-Antoinette Poisson, markíza de Pompadour, známa ako Madame de Pompadour (* 29. december 1721, Paríž, Francúzsko – † 15. apríl 1764, Versailles) bola milenka francúzskeho kráľa Ľudovíta XV. a, aj po tom ako s kráľom prestala udržiavať milenecký pomer, zostala jeho blízka priateľka.
Rodičia
Podľa úradných dokumentov bol jej otcom parížsky mešťan, ktorý pochádzal z chudobnej rodiny, ale stal sa z neho zdatný obchodník, zásobovateľ francúzskej armády, François Poisson, a matkou jeho druhá manželka Luisa-Madeleine La Motte (za skutočného otca je ale niektorými historikmi považovaný finančník Charles-François Paul Le Normant de Tournehem, ktorý sa neskôr stal jej poručníkom). Až do svadby sa Luisa-Madeleine živila ako tzv. une femme galante ("spoločníčka" pre muža z vyšších spoločenských kruhov), no jej rodičia sa snažili chrániť česť rodiny a chceli ju čo najrýchlejšie vydať. Manželstvo z nej malo spraviť váženú ženu, ale údajne sa naďalej venovala prostitúcii.
Detstvo
Roku 1721 sa Jeanne-Antoinetta narodila ako prvé dieťa. Vzdelanie získala v kláštore uršulíniek v Poissy, kam ju poslal jej otec, pretože od roku 1727 bol stíhaný ako dlžník a mal obavy o jej budúcnosť. Keď musel emigrovať do Nemecka, jeho žena a deti Jeanne-Antoinetta a mladší Abel Francois, ktorí zostali vo Francúzsku, sa dostali do finančných ťažkostí. Majetok zhabali, Luisa-Madeleine bola nútená prepustiť služobníctvo a presťahovať sa do lacnejšieho bytu. Problémy však netrvali dlho, pomoc jej poskytol Le Normant de Tournehem (údajný otec Jeanne-Antoinetty). Keď sa finančná situácia zlepšila, Jeanne-Antoinetta sa vrátila späť domov. Jej matka požiadala o manželskú rozluku, súd jej vyhovel a dokonca jej vrátil časť zabaveného majetku.
Mladosť
Le Normant de Tournehem sa zrejme postaral o ďalšiu budúcnosť Jeanne-Antoinetty a financoval aj jej súkromnú výučbu. Učila sa spievať, hrať na hudobné nástroje, tancovať, vzdelávala sa v oblasti literatúry, o ktorú sa celý život zaujímala. Dostala vzdelanie, aké mali v tej dobe len dievčatá z aristokratických rodín. Duchaprítomná, vzdelaná a krásna mladá dáma vďaka de Tournehemovi vstúpila do popredných parížskych salónov, kde sa stretávala s najvplyvnejšími osobnosťami kultúry a umenia. Zoznámila sa s umelcami ako boli Voltaire alebo Montesquieu. Ale v očiach aristokratov aj tak zostávala len meštiačkou, pretože jej chýbal manžel – šľachtic (v polovici 18. storočia bol pôvod dôležitejší ako peniaze). V roku 1736 sa vrátil François Poisson z Nemecka a opäť nadviazal s rodinou styky, ale na ďalšie udalosti nemal žiadny vplyv. De Tournehem sa rozhodol vydať Jeanne-Antoinettu za svojho synovca Charlesa-Guillauma d'Étiolles, ktorý síce nebol aristokrat, ale pochádzal z bohatej úradníckej šľachty, Jeanne-Antoinettu miloval a rozmaznával ju. Svadba sa konala 9. marca 1741.
Madame d'Étiolles
Vydajom za Charlesa-Guillauma d'Étiolles sa meštianske dievča Jeanne-Antoinetta Poisson stala príslušníčkou nižšej šľachty. So svojím manželom žila na panstve v Étiolles, ktoré ležalo v údolí Seiny. De Tournehem ustanovil svojho synovca a jeho manželku za svojich budúcich dedičov. Deväť mesiacov po svadbe sa manželom narodil syn, ktorý zomrel pár mesiacov po pôrode. Ďalšie dieťa sa narodilo až roku 1744 – dcéra Alexandrina, ktorú jej matka z celého srdca milovala. Mladá novomanželka viedla bohatý spoločenský život. Žila v Étiolles a v Paríži, navštevovala divadlá, chodila na plesy a večierky, hostila významných umelcov a finančníkov. Vo svojom vidieckom sídle v Étiolles vybudovala vlastný salón a divadlo, v ktorom často aj sama účinkovala. Salón sa stal miestom, kde sa stretávali básnici a spisovatelia.
Kráľova milenka
thumb|[[Ľudovít XV.]] Do blízkosti kráľa Ľudovíta XV. sa mladá Jeanne-Antoinette d'Étiolles dostala niekoľkokrát (kráľ v blízkosti jej panstva často lovil a pozýval potom šľachtu z blízkeho okolia na krátke stretnutia). Už vtedy kráľa zaujala a podporovali ho v tom ľudia z jeho okolia, najviac asi jeho komorník Binet, ktorý bol príbuzným Jeanne-Antoinetty. Osudovou udalosťou sa stala zrejme až svadba kráľovho syna (začiatok roku 1745), kedy sa počas slávnostného plesu kráľ a Jeanne-Antoinetta spoznali bližšie a už v apríli roku 1745 jej bola v kráľovskom paláci vo Versailles pridelená súkromná komnata.
Každá žena, ktorá sa mala stať súčasťou kráľovského dvora, však musela najskôr podstúpiť formálnu procedúru a stať sa dvornou dámou kráľovnej, alebo niektorej z princezien. Podmienkou bola príslušnosť k vyššej šľachte. De Tournehem vtedy donútil na kráľovo prianie svojho synovca, aby súhlasil s rozlukou manželstva. Charles-Guillaum d'Étiolles bol v šoku, zúril a vyhrážal sa samovraždou, ale nakoniec sa podvolil. Jeanne-Antoinette už nestálo nič v ceste. Kráľ kúpil vtedy uvoľnený titul a meno de Pompadour, a od princa de Conti odkúpil aj zámok Pompadour. Všetko potom daroval svojej milenke Jeanne-Antoinette.
14. septembra 1745 bola Jeanne-Antoinette markíza de Pompadour oficiálne predstavená na kráľovskom dvore. Kráľovná Mária Leszczyńska ju prijala napodiv veľmi vľúdne, ale počas ceremoniálu jej kráľov syn Ľudovít vyplazil jazyk, aby dal najavo svoj odpor k otcovej milenke. Musel sa jej za to samozrejme ospravedlniť, čo bolo pre hrdého dauphina dosť potupné. No nielen on bol pobúrený. Markíza vyvolala v celom Francúzsku obrovský ohlas – šľachta bola jej osobou pohoršená a urazená a aj obyčajný ľud dráždila meštiacka milenka. Jediní, kto boli novou favoritkou nadšení, boli umelci, spisovatelia, básnici a vedci – konečne sa totižto kráľovou dôverníčkou stala bystrá žena, ktorá podporovala umelcov.
Markíza de Pompadour žila odvtedy vo veľkom byte na druhom poschodí paláca Versailles. Naďalej sa venovala svojím obľúbeným činnostiam – spevu, tancu, herectvu a čítaniu, navštevovala divadlá a salóny. Vzdelávala sa tiež v oblasti politiky – chcela vedieť všetko o politickom systéme v krajine a tiež o histórii kráľovského rodu svojho kráľovského milenca. No postarala sa aj o svojich blízkych. Najskôr o svoju chorú matku, o otca, ktorého meno kráľ očistil, zaplatil za neho dlhy a spravil z neho pána de Vandières et de Marigny, a zvlášť o Charlesa-Françoisa Paula Le Normant de Tournehem, ktorý sa na jej príhovor stal správcom kráľovských budov (nástupcom v tejto funkcii sa potom stal jej brat Abel François Poisson – markíz de Marigny). Jeanne-Antoinette mala od začiatku na kráľa veľký vplyv vo vnútropolitických otázkach. Vyhovela dlhoročným priateľom rodiny, ktorými boli obchodníci, bratia Pârisovci, a podarilo sa jej prehovoriť kráľa, aby zbavil funkcie generálneho kontrolóra financií Philiberta Orryho.
Lisa Edelsteinová
Lisa Edelsteinová (* 21. máj 1966, Boston, Massachusetts) je americká herečka a dramatička. Známa je predovšetkým ako Dr. Lisa Cuddyová v kritikmi uznávanom seriáli televízie FOX, Dr. House.
Mladosť
Lisa Edelsteinová sa narodila židovským rodičom Alvinovi a Bonnie Edelsteinovým v Bostone Jej otec je momentálne pediatrom v New Jersey. Najmladšia z troch detí vyrastala vo Wayne v New Jersey a bola prijatá na strednú školu Wayne Valley High School, kde v roku 1984 spromovala. V osemnástich sa presťahovala do New Yorku, kde študovala divadlo na New York University's Tisch School of the Fine Arts.
Madame de Pompadour
Postavenie na dvore
thumb|left|Madame de Pompadour, pastel od Maurice Quentin de La Tour (1755) Otvorene podporovala osvietenstvo a finančne napomáhala vydaniu slávnej Encyklopédie, aj keď sa tým vystavila hrozbe, že upadne do kráľovej nemilosti, ktorý mal k tomuto projektu veľkú nedôveru. Nielen finančnú pomoc ponúkala aj svojim priateľom z radov umelcov - medzi jej favoritov patril Voltaire alebo aj Jean-Jacques Rousseau. Vďaka jej štedrosti a vplyvu bola vybudovaná École Militaire, vojenská akadémia na Martovom poli, z ktorej potom vzišla pre Napoleona najlepšie riadená a vycvičená armáda v Európe. Markíza takisto presvedčila kráľa, aby investoval do neveľmi úspešnej porcelánky vo Vincennes (neskôr sa presťahovala do Sèvres), z ktorej sa časom stala svetoznáma dielňa na výrobu vysokokvalitného značkového porcelánu. Spolu s kráľom naviedla dvoranov a šľachtu, aby nový porcelán nakupovali len zo Sèvres. Pamiatkou na ňu dodnes zostáva názov sýtej svetloružovej farby na porcelán, ktorá je známa ako rose Pompadour.
Lisa Edelsteinová
Kariéra
Edelsteinová použila jej znovu nájdenú osobnosť na písanie, komponovanie a účinkovanie v originálnom muzikáli Positive Me ako odpoveď na zvyšujúcu sa AIDS krízu v 80. rokoch. Začiatkom 90. rokov sa objavila v hosťovských roliach niektorých populárnych komédií ako Mad About You, Wings, The Larry Sanders Show and Seinfeld, kde hrala frustrovanú priateľku Georga Costanzu.
Madame de Pompadour
Postavenie na dvore
Za svojho života získala aj značný majetok. Okrem panstva a zámku Pompadour jej kráľ venoval aj zámok Crécy v Normandii - na úpravu jeho vzhľadu použila vlastné peniaze a neskoršie ho zverila svojmu otcovi. V roku 1748 kúpila v Paríži Elyzejský palác, ktorý prerobila a v súčasnosti je sídlom francúzskeho prezidenta. Jej najobľúbenejším zámkom bol Bellevue, ktorý nechala postaviť neďaleko Meudonu v údolí Seiny. V roku 1760 si kúpila svoje posledné sídlo Ménars na brehu rieky Loiry. Väčšinu života ale aj tak prežila vo Versailles.
Jeanne-Antoinette našla sebarealizáciu v úpravách a prestavbách mnohých jej zámkov. S rekonštrukciami začala za pomoci najlepších umelcov, ktorých poznala už ako madame d´Etoiles, a tak vytvorili nový, ľahší, hravý štýl - rokoko, ktorý nahradil ťažkopádny barok.
Zbierala sochy, obrazy a rôzne kuriozity, vybudovala si rozsiahlu knižnicu, venovala sa charitatívnej činnosti, podporovala cirkev a na svojich panstvách organizovala sobáše dievčat, ktorým dávala veno, aby sa mohli vydať. Na zámkoch organizovala divadelné predstavenia, opery a balet. V rokoch 1747 – 1750 organizovala tiež množstvo divadelných predstavení v malom divadle vo Versailles (určené boli len pre štrnásť divákov, ktorých vyberal sám kráľ). Markíza si často zahrala niektorú z hlavných úloh. Aktívne sa venovala výtvarnému umeniu. Maľovala, vyrábala šperky, venovala sa kovorytectvu a vyrezávaniu do dreva. V záhradách svojich zámkov a palácov organizovala slávnosti a zábavy pre rozptýlenie kráľa.
Politika markízy Pompadour
thumb|François Boucher: Madame Pompadour (1759) Postupne sa čoraz viac začala miešať do politiky. Kráľ nenamietal, milenka ho rozptyľovala večierkami a slávnosťami, takže mu vôbec neostal čas pre politiku. Čoskoro mala v rukách takmer neobmedzenú moc - za kráľa myslela i jednala. Vládu nad krajinou odovzdal svojej rade, ktorú ovládala. A preto, kto chcel niečo dosiahnuť, musel sa podlizovať markíze, zatiaľ čo kráľovná bola pre všetkých len bezvýznamná starnúca matróna.
Markíza sa však dlho netešila zo svojich zdanlivých zásluh. 26. augusta 1756 vpadli Prusi bez vypovedania vojny do Saska, spojeného s Rakúskom a hneď nasledujúcu jar prenikli do Čiech. Začala tzv. Sedemročná vojna (1756 – 1763), v ktorej sa prejavili tienisté stránky spojenectva s Rakúskom. Na čelo armády sa postavili neschopní vojvodcovia, privilegovaní markízou de Pompadour, ktorí prepásli najpriaznivejšie príležitosti pre rozhodujúcu bitku. Francúzska šľachta síce videla v tom čase vojnu ako príjemné spestrenie monotónneho života, ale vojaci nemali chuť položiť život kvôli rozmarom kráľovej milenky, a tak sa stalo, že už 5. novembra  1757 utrpelo Francúzsko zničujúcu porážku v Rossbachu. Francúzsko však muselo čeliť aj ďalšiemu nepriateľovi - Anglicku v kolóniách a svetových moriach. Napriek pomoci Španielov sa nemohli vyrovnať anglickému loďstvu a nepomohli ani narýchlo budované lode. Vo februári 1763 sa skončilo krviprelievanie uzavretím dvoch mierových dohôd. Mier z Hubertsburgu obnovil v Európe stav z roku 1756 a podľa Parížskeho mieru sa muselo Francúzsko zmieriť s ťažkými stratami na mori: stratili takmer všetky kolónie v Severnej Amerike a Indii a významné oporné body v Afrike.
Najviac tým utrpel prostý ľud. V očiach ľudu nebol kráľ apatický a nerozhodný ničomník, vinu za všetky vojnové neúspechy a finančnú krízu,, ktorá vznikla z vedenia vojny, brali len ako prečin madame Pompadour, čo ju veľmi trápilo. Až taký vplyv na vtedajšie politické udalosti skutočne nemala a nenávisť bežných Francúzov voči nej bola prehnaná. Stala sa najnenávidenejšou osobou Francúzska. Na jej kočiar zúrivý dav neraz zaútočil kameňmi a blatom. Musela sa zmieriť aj s urážkami a pamfletmi.
Posledné roky
thumb|left|Madame de Pompadour Cena, ktorú zaplatila Jeanne-Antoinetta za svoj vzostup, bola vysoká. Po celých devätnásť rokov, keď žila markíza de Pompadour vo Versailles, sa musela stretávať s množstvom intríg. Mnohí dvorania jej nikdy neodpustili jej nízky spoločenský pôvod a vplyv, ktorý mala na kráľa. Pohŕdanie pociťovala aj zo strany kráľovej rodiny. Udržať si postavenie prvej favoritky bolo obzvlášť namáhavé pre ženu krehkého zdravia ako bola ona. Ich milenecký pomer skončil zrejme niekedy okolo roku 1750, vtedy ju kráľ verejne označil za „chladnú“. V tom období trpela častými gynekologickými zdravotnými problémami, čo ich mileneckému vzťahu takisto neprospelo.
V roku 1754 sa dožila hneď niekoľkých tragických udalostí. 15.júna zomrela jej milovaná dcéra Alexandrine-Jeanne vo veku 10 rokov a o desať dní neskôr aj otec François Poisson. Po dcérinej a otcovej smrti sa jej zdravotný stav zhoršil, trpela búšením srdca, závratmi a ani psychicky na tom nebola najlepšie. Začala sa viac venovať náboženskému životu, postila sa, na svojom sídle v Crécy založila nemocnicu a lekáreň. Napísala aj pápežovi, že jej cudzoložné styky s kráľom prestali, a žiadala ho, aby mohla prijímať Sviatosť Oltárnu. Pápež jej však nevyhovel.
5. januára 1756 bol na kráľa Ľudovíta XV. spáchaný atentát, keď sa ho pokúsil dýkou zabiť Robert-François Damiens. Kráľ bol zranený, ale útok prežil. Kráľov syn sa rozhodol využiť túto situáciu a vyhnať markízu z Versailles. Prostredníctvom strážcu pečate a ministra námorníctva Machaulta d´Arnouville odkázal dauphin markíze, aby opustila Versailles. Situáciu zachránil až sám kráľ, ktorý asi týždeň po atentáte zišiel zo svojich komnát k markíze a ospravedlnil sa jej za to, že po ňu po celý čas nenechal poslať, aby mohla byť počas liečenia s ním. Machaultovi d´Arnouville sa markíza pomstila tak, že donútila kráľa, aby ho zbavil všetkých funkcií. V decembri 1763 pozvala do Elyzejského paláca Leopolda Mozarta a jeho osemročného geniálneho syna Wolfganga Amadea Mozarta.
Predčasná smrť
thumb|Portrét dokončený posmrtne, od jej obľúbeného portrétistu Françoisa-Huberta Drouaisa Duševná záťaž, ktorú musela znášať, sa zničujúcim spôsobom prejavila na jej beztak krehkom zdraví. V roku 1763 mala 42 rokov, ale vyzerala omnoho staršie. Schudla, jej pleť zožltla a ani hrubá vrstva líčidla už nedokázala prekryť tmavé kruhy pod očami a hlboké vrásky okolo úst. Oslabovala sa i častými potratmi. Pretože na rozdiel od svojich predchodcov Ľudovít XV. keď videl, že jeho milenka je v druhom stave, dostala síce zaopatrenie, ale musela okamžite odísť. A tak vzrastal obchod s pochybnými prípravkami a krvavými zákrokmi, ktoré často končili i keď nie smrťou, aspoň veľkou ujmou na zdraví.
29. februára 1764 ju na zámku Choisy postihla ťažká migréna. Dostala vysokú horúčku a zápal pľúc. V marci sa jej stav zlepšil a preto sa 7. apríla vrátila do Versailles a v chladnom a vlhkom počasí dostala ďalšie záchvaty kašľa. 13. apríla ju naposledy navštívil kráľ Ľudovít XV. O dva dni neskôr na Kvetnú nedeľu 15. apríla 1764 sa už pred smrťou neubránila. Ako vždy i v poslednej hodine preukázala obdivuhodné sebaovládanie. Trochu namaľovaná prijala naposledy návštevy, nadiktovala svoj závet a rozlúčila sa s priateľmi. Po udelení posledného pomazania zomrela vo veku 42 rokov (podľa toho, že čoraz častejšie pľula krv, sa predpokladá, že umrela na tuberkulózu). Pretože vo Versailles mohli zomrieť len osoby z kráľovského rodu, muselo byť telo mŕtvej markízy prevezené do jej domu v Paríži.
Kráľa jej smrť bolestne zasiahla a niekoľko dní sa ani nepokúsil vykonávať svoje úradné povinnosti. Dva dni po smrti markízy - 17.4 prebehol v kostole Matky Božej vo Versailles pohrebný obrad, ktorý bol na kráľov rozkaz vykonaný s poctami, ktoré prináležia vojvodkyni. Po obrade pohrebný sprievod odprevadil markízu na poslednej ceste do parížskeho kláštora kapucínok na námestí Vendôme, kde bola pochovaná do hrobky, v ktorej už ležala jej dcéra a matka. Táto hrobka bola neskôr za Veľkej francúzskej revolúcie značne poškodená a v modernej dobe úplne zničená. Pozostatky markízy de Pompadour dnes ležia niekde pod rue de la Paix.
Zhrnutie
Jeanne-Antoinette Poisson, vydatá madame d´Etoiles, markíza de Pompadour sa nezmazateľne zapísala do histórie nielen ako milenka kráľa, ale aj ako politička európskeho formátu, mecenáška umení, ktorá určovala epochu i ako intrigánka a nehanebná vykorisťovateľka ľudu, ktorá úplne ožobráčila francúzsky národ. Bola človekom s vynikajúcimi prednosťami a priepastnými neresťami, ženou stelesňujúcou všetky dobré i zlé stránky ľudskej prirodzenosti.
Uviedla do pohybu mnohé veci, prispela ku zvýšeniu úrovne divadla vo Francúzsku, pomohla encyklopedistom k presadeniu, inšpirovala celý umelecký smer, vošla do dejín ako zakladateľka vojenskej školy École militaire. Založila porcelánku v Sèvres a ryteckú dielňu vo Vincennes. Svojím vplyvom na kráľa dosiahla, že sa preklenulo storočné nepriateľstvo s Habsburgovcami a priaznivo si naklonila Máriu Teréziu. Prispela však tiež k ožobráčeniu Francúzska. Jej vinou stratili obrovské územia v kolóniách v prospech Anglicka. Ľud hladoval a preklínal nádheru zámkov, krásu obrazov, jemnosť porcelánov a uhladené slová básnikov - nesmrteľné dielo markízy pre neskoršie časy.
Lisa Edelsteinová
Kariéra
Väčšie roly v televíznych drámach prišli čoskoro (Relativity v 1996, The West Wing v 1999, Ally McBealová v 2000 a Felicity v roku 2001). Tiež pokračovala v hraní hosťovských rolí v show ako Pohotovosť, Frasier, Just Shoot Me, Without a Trace a Sudkyňa Amy. Edelsteinovej filmografia zahŕňa aj filmy Po čom ženy túžia s Melom Gibsonom, Kňaz, rabín a blondínka s Benom Stillerom, Tak dobre ako sa len dá s Jackom Nicholsnom a Bláznivá škôlka s Eddiem Murphym.
Černé jezero (Šumava)
náhľad|Černé jezero z karovej steny pod Jezerní horou blízko Svarohu Černé jezero je najväčšie karové ľadovcové jazero na Šumave a zároveň aj najväčšie prirodzené jazero v Česku – ak nepočítame vodné plochy vzniknuté s prispením človeka. Má rozlohu. Vzniklo v poslednej dobe ľadovej. Nachádza sa 6 km severozápadne od Železnej Rudy, menej ako od česko-nemeckej štátnej hranice. Leží v nadmorskej výške a dosahuje hĺbku až.
Pobrežie, dno
Jazero leží pod severným svahom Jezerní hory, ktorá sa nad ním dvíha vysokou Jezerní stěnou. Čierna farba jazera je spôsobená odrazom tmavých lesov, ktoré ho obklopujú. Dno jazera tvorí skala na ktorej je v súčasnosti asi kalu. Tvorí ho peľ z okolitých stromov, ukladajúci sa tu tisíce rokov.
Ochrana prírody
Ochrana Černého aj neďalekého Čertovho jazera začala už v roku 1911 a od roku 1933 sú obe súčasťou národnej prírodnej rezervácie Černé a Čertovo jezero s rozlohou. V jazere rastie Šidlatka jazerná a rašelinník. Z fytoplanktónu sú tu panciernatky Peridinium umbonatum a Gymnodinium uberrimum a riasa Dinobryon pediforme. Zo zooplanktónu potom perloočka Ceriodaphnia quadrangula a larvy potočníka Molanna nigra.
Dejiny
Jazero je tiež opradené mnohými povesťami.
Využitie
náhľad|Vodná elektráreň Černé jezero v Údolí Úhlavy
Vodná elektráreň
V údolí Úhlavy bola v rokoch 1929 až 1930 postavená prvá prečerpávacia elektráreň v Česko-Slovensku. Jej súčasťou sú dve Peltonove turbíny (1 500 kW a 370 kW) a menšia (40 kW) Kaplanova turbína s horizontálnym prietokom.
Doprava a turistika
Po roku 1950 bolo jazero zahrnuté do pohraničného pásma a verejnosti neprístupné. V šesťdesiatych rokoch bolo pod dozorom pohraničnej stráže opäť sprístupnené, na začiatku 70. rokov tu začala byť sezónne zabezpečovaná aj autobusová doprava ČSAD. K nej bol o víkendoch využívaný napríklad autobus z Klatovskej mestskej hromadnej dopravy, neskôr autobus Škoda 706 RTO mestského úradu v Železnej Rude. Prevádzkovanie linky bolo ukončené okolo roku 1989 v súvislosti so zvýšením režimu ochrany tunajšej prírody.
Na objednávku mesta Železná Ruda je obnovená autobusová doprava spoločnosťou ČSAD autobusy Plzeň od 7. do 28. augusta 2010 zvláštnou autobusovou linkou pod číslom 439040 od parkoviska na Špičáckom sedle. Je vykonávaná štyrmi pármi plynových autobusov SOR CN 12 EKOBUS. Platí na nej tarifa a prepravné podmienky vyhlásené mestom Železná Ruda. Prevádzku linky umožnila výnimka a podmienky stanovené Správou CHKO Šumava, platné po štyri roky na obdobie od júna do septembra. Mesto rokovalo s CHKO o zavedení dopravy už od roku 2008, spočiatku rokovalo s iným dopravcom o prevádzke turistického vláčika, tento zámer bol však odsunutý na neurčito.
V súčasnosti okolo jazera vedie pešia, červene označená hrebeňová trasa KČT (Klub českých turistov) od Malého Špičáku a pokračuje ďalej na severozápad, žlto označená pešia trasa a cyklistická hrebeňová trasa 2055 zo Špičáckého sedla.
Tatra 148
náhľad|Tatra 148 v prevedení autožeriav
Tatra T 148 (1972 – 1982) je česko-slovenský nákladný automobil s podvozkom 6 × 6, prípadne 4 × 4 s nosnosťou 12 ton. V roku 1969 bola zahájená overovacia séria modernizovaného automobilu s označením T148 ako inovačný stupeň typovej rady T138, ktorú nahradila a v mnohých variantoch rozšírila. Konštruktéri si dali za cieľ odstrániť príčiny niektorých porúch T138, zvýšiť výkon motora, prepravnú rýchlosť a spoľahlivosť. Prevádzku v teréne umožňuje najmä dostatočná svetlá výška, na otočenie postačoval priemer.
Podvozok
Základ vozidiel tvoril pre Tatru typický podvozok Tatra-concept, nesúci prednú nápravu odpruženú skrutnými tyčami s nastaviteľným predpätím, ďalej nasledovala hlavná a prídavná prevodovka (obidve v jednom bloku), medzikus, rozvodovka prvej zadnej nápravy s medzikusom a druhá zadná náprava. Obidve zadné nápravy boli odpružené pozdĺžne uloženými pololeliptickými listovými perami. S výnimkou návesového ťahača boli všetky typy trojnápravové s trvalým pohonom obidvoch zadných náprav a možnosťou zaradenia pohonu prednej nápravy a majú uzávierky nápravových diferenciálov. Novinkou oproti T138 bol vypínateľný medzinápravový diferenciál.
Pohonná jednotka
Pohonnú jednotku tvoril naftový, vzduchom chladený, do "V" usporiadaný osemvalcový motor s ventilovým rozvodom OHV rady T 928, ktorý bol značne modernizovaný a dostal nové označenie T2 – 928E. Zmenil sa zdvih z pôvodných na, vŕtanie ostalo nezmenené. Celkový zdvihový objem sa zväčšil na. Maximálny výkon stúpol na 148,6 kW (202 koní) pri 2000 otáčkach za minútu. Rôzne prevedenia automobilu mali rôzne motory, ktoré boli konštrukčne rovnaké, ale napr. vojenské verzie sa líšili prevedením vstrekovacích čerpadiel (výkonnostný alebo obmedzovací regulátor). Vojenské verzie mali tiež úpravu motora, ktorá umožňovala prevádzku na rôzne palivá (nafta, benzín alebo letecký benzín) a v kabíne mali namontované zariadenie, ktoré slúžilo na vstrekovanie ľahko zápalnej zmesi do nasávacieho potrubia a uľahčilo tak štartovanie motora pri veľmi nízkych teplotách. Na boku motora bol, rovnako ako u T138, namontovaný vypínateľný chladič motorového oleja. Základná spotreba bola 31,2 litrov nafty na. Objem palivovej nádrže sa zväčšil na 200 litrov nafty.
Spojka a prevodovka
Spojka bola suchá, dvojkotúčová, hydraulicky ovládaná. Námahu vodiča znižoval aj vzduchotlakový posilňovač. Prevodovka je s motorom spojená kĺbovým hriadeľom, čím sa zjednodušila demontáž, ale tento spôsob uloženia bol nutný aj vzhľadom na to, že motor je pružne uložený. Hlavná prevodovka je namontovaná za kabínou nad centrálnou rúrou a svojou zadnou časťou je pripevnená k prídavnej prevodovke. Prevodovka je päťstupňová, ozubené kolesá v prevodovke majú šikmé ozubenia. Súkolesia jednotlivých prevodových stupňov sú v stálom zábere. Druhý až piaty prevodový stupeň sú istené blokovou synchronizáciou uľahčujúcou radenie. Väčšina vozidiel bola vybavená pomocným pohonom, ktorý bol vyvedený práve z prevodovky. Pohon bol prevodovaný buď do rýchla, alebo do pomala. Prídavná prevodovka je prírubami spojená s centrálnou nosnou rúrou. Má dva prevodové stupne, a to normálny (cestný) a redukovaný (terénny). Obidva stupne v prídavnej prevodovke sa radili elektropneumaticky pomocou predvoliča na rýchlostnej páke, a to tak, že sa príslušný "polstupeň" predvolil na rýchlostnej páke a po zošliapnutí spojkového pedála sa pneumaticky zaradil, takže k dispozícii bolo 10 plynule odprevodovaných stupňov pre jazdu vpred a 2 pre jazdu vzad.
Brzdy
Prevádzkové brzdy boli dvoj okruhové, vzduchotlakové a pôsobili na všetky kolesá. Núdzová a parkovacia brzda pôsobila na poháňané kolesá. Vozidlo bolo vybavené aj odľahčovacou motorovou brzdou, ktorá slúžila k pribrzďovaniu automobilu pri jazde z tiahlych klesaní.
Kabína
Kabína sa od typu T138 veľmi nelíšila, iné boli len predné blatníky a celá predná kapota. Rovnako ako u jej predchodkyne bolo možné kabínu vykurovať nezávislým naftovým kúrením, ktorým sa však mohol v zime nahrievať aj motor pred štartom. Špeciálne verzie v úprave "Arktik" mali lepšie izolovanú kabínu proti unikaniu tepla, vylepšené bolo aj kúrenie.
Druhy prevedení
Produkcia vozidla bola ukončená 14. decembra 1982, kedy zišiel z linky posledný typ s označením T148. Celkom sa v Kopřivnici vyrobilo 113 647 týchto dodnes veľmi dobre slúžiacich automobilov. Z tohto počtu bolo 63 700 automobilov exportovaných do 43 štátov piatich kontinentov. Najviac automobilov tradične odobral bývalý ZSSR. Vyrábal sa nemalý počet druhov prevedení, napr.:
Épinac (obec)
Épinac je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Saône-et-Loire, v regióne Burgundsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Východofranská ríša
Územné rozdelenie Verdunskou zmluvou z roku 843 (Východofranská ríša je žltou farbou)|thumb Východofranská ríša (lat. Regnum Francorum orientalium – doslova "Kráľovstvo východných Frankov") je v historiografii označenie pre štát, ktorý vznikol rozdelením Franskej ríše v roku 843 (a ďalšími zmluvami v roku 870 a 880), a ktorého koniec sa spravidla symbolicky udáva k roku 911 (koniec vlády Karolovcov) či 919 (nástup Saskej dynastie), odkedy už hovoríme o Nemeckom kráľovstve.
V súdobých textoch sa však:
Nemecké kráľovstvo tvorilo od roku 962, teda od pripojenia Talianskeho kráľovstva, jadro tzv. Rímsko-nemeckej ríše a zaniklo spolu s touto ríšou v roku 1806. V roku 1032 bolo k nemu pripojené Burgundské kráľovstvo (najprv voľne, od druhej polovice 11. storočia integrálne). O dejinách Nemeckého kráľovstva po roku 962 pozri článok Rímsko-nemecká ríša.
Východofranská ríša
Utváranie Východofranskej ríše zasahuje až do vlečúcich sa sporov o nástupníctvo medzi potomkami Karola Veľkého. Cisár Ľudovít I., Pobožný, (778 – 840) bojoval proti jeho synom o nadvládu nad Franskou ríšou, ktorú na začiatku roku 830 definitívne stratil. Jeho syn Ľudovít II. (Nemec), ktorý už od roku 831 vládol vo Bavorskom vojvodstve, Durínsku, Franskom vojvodstve a Saskom vojvodstve, prevzal v roku 833 regentstvo vo východnej časti Franskej ríše.
Potom vybudoval kráľovstvo a združil kmene resp. kmeňové vojvodstvá vo svojom vladárskom dosahu. Verdunskou zmluvou z roku 843 zapísal Ľudovít Nemec do dejín Európy Východné Fransko ako samostatné kráľovstvo.
Meno regnum Francorum orientalium sa však objavuje až o niečo neskôr, presnejšie v roku 920, keď Karol Dobrý a Henrich I. Vtáčnik uzavreli tzv. Bonnskú zmluvu. Karol smel svoju ríšu nazývať regnum Francorum occidentalium („Kráľovstvo západných Frankov“) – Západofranská ríša.
Germánska Východofranská ríša bola trochu odlišná od romanizovanej Západofranskej ríše. Bola z väčšej časti položená mimo antické Imperum Romanum a jej podobu jej vtlačili najmä sebavedomé kmene a kmeňoví vojvodovia. Táto vlastnosť sa výrazne tiahne celými nemeckými dejinami.
Nemecké kráľovstvo
Od 10. storočia sa dnes zvykne ríša označovať ako Nemecké kráľovstvo (regnum Teutonicorum). Toto označenie sa však v súdobých textoch vyskytuje až od 11. storočia, teda od čias Sálskej dynastie.
Výraz regnum označoval najskôr všeobecne „vládu, dosah moci, kráľovstva“ a samotné jednotlivé vojvodstvá sa v oných časoch označovali ako regnum. Ako „Teutonici“ (spoločný výraz pre nemecky hovoriace kmene) bola ríša chápaná hlavne iba, keď vojsko zložené z germánskych vojakov tiahlo cez Alpy do Talianska. Okolo panovníka sa zoskupili Frízi, Starosasi, Lotringovia, Durinkovia, Frankovia, Alemani a Bavori.
Slovenská abeceda
náhľad|46 písmen slovenskej abecedy, z toho 26 základných latinských písmen ( sivou ) a 20 modifikovaných latinských písmen a zložiek (čiernou)
Slovenská abeceda alebo slovenské písmo je abeceda (resp. písmo), ktorá sa používa na zápis slovenčiny.
Prehľad znakov
Slovenskou abecedou tu primárne myslíme súbor všetkých písmen grafickej sústavy slovenského jazyka. Slovenská abeceda pozostáva zo 46 písmen. Každé z nich má dve podoby, tzv. malé písmeno a tzv. veľké písmeno (kedy sa má použiť malé a kedy veľké písmeno určujú pravidlá pravopisu). Tieto písmená okrem toho majú určité predpísané poradie. Nasleduje zoznam spomínaných 46 písmen v spomínanej malej a veľkej podobe a v spomínanom predpísanom poradí v ich tlačenej podobe:. V niektorých slovách je možné nájsť písnená prevzaté z iných jazykov. napr. ö (röntgen). Tieto písmená nie sú zahrnuté v slovenskej abecede. Dvojhlásky ia, ie, iu (na rozdiel od dvojhlásky ô) sa nepovažujú za samostatné písmená, a teda ani za súčasť abecedy. Považujú sa za dve písmená.
V písme sa popri písmenách abecedy používajú interpunkčné znamienka.
Delenia
Písmená slovenskej abecedy možno rozdeliť nasledovne:
delenie 1:
delenie 2:
delenie 3:
delenie 4:
Abeceda, názvy písmen a zodpovedajúce hlásky
Podrobnejšia verzia hláskovej časti tejto tabuľky je uvedená v článku Fonetika a fonológia slovenčiny; podrobnejšia verzia obsahuje aj fonémy, transkripciu podľa IPA, sčasti aj iné transkripcie a obsahuje aj hlásky vznikajúce v skupinách d/t/n/l+e/e/í, pri spodobovaní a pod.
Zložky
V slovenskej abecede, a teda aj vo vyššie uvedenej tabuľke, sú – ako vidno – obsiahnuté aj zložky, t. j. ch, dz, dž. Podrobnejšie o problematike slovenských zložiek (teda dz, dž a ch) pozri v článku zložka (jazykoveda).
Dvojhláskové písmená
Dvojhláskové grafémy (písmená) v slovenčine sú (v hranatých zátvorkách sú uvedené zodpovedajúce hlásky, teda samohlásky v pravom slova zmysle):
Abecedár
Abecedár môže byť:
Ágfalva
Ágfalva je obec v Maďarsku v Rábsko-mošonsko-šopronskej župe v obvode Sopron–Fertőd.
Quai de la Rapée
náhľad|Quai de la Rapée, v pozadí budova ministerstva financií, na brehu oproti Bibliothèque nationale de France, úplne vpravo Cité de la mode et du design Quai de la Rapée je nábrežie v Paríži. Nachádza sa v 12. obvode na pravom brehu Seiny.
Ágfalva
Má rozlohu 1308 ha a žije tu 2042 obyvateľov (2007).
Quai de la Rapée
Poloha
Nábrežie vedie na pravom brehu Seiny od Quai de Bercy a pokračuje pozdĺž prúdu až k prieplavu Bassin de l'Arsenal, kde končí pri Boulevard de la Bastille. Nachádza sa tu prístav Port de la Rapée.
Dejiny
Názov nábrežia vznikol z mena majiteľa vtedajšieho léna. De la Rapée bol vojnový komisár kráľa Ľudovíta XV., ktorý vlastnil miestne pozemky a preto nábrežie nesie jeho meno.
Od roku 1978 nábrežie tvorí súčasť rýchlostnej cesty voie Georges-Pompidou.
V roku 1994 toto nábrežie inšpirovalo spisovateľa Michela Gastina k napísaniu románu Quai de la Rapée, za ktorý o rok neskôr dostal Prix du Quai des Orfèvres.
Významné stavby
Od roku 1914 neďaleko pont d’Austerlitz sídli Institut médico-légal de Paris (Ústav súdneho lekárstva). Na nábreží má tiež sídlo dopravný podnik RATP.
Cena Petra Dubovského 2009
Cena Petra Dubovského 2009 bol 10. ročník ocenenia pre slovenského futbalistu do 21 rokov. Vyhlásenie sa uskutočnilo 1. marca 2010 v žilinskom hoteli Holiday Inn. Ocenenie pre mladých futbalistov sa odovzdáva za uplynutý rok, súbežne s oceneniami Futbalista roka, Futbalistka roka, Tréner roka a Najlepší rozhodca. S počtom 19 bodov vyhral 20- ročný stredopoliar Miroslav Stoch, kmeňový hráč anglického klubu Chelsea FC pôsobiaci na hosťovaní v holandskom klube FC Twente Enschede. Na druhom mieste skončil Vladimír Weiss ml. pôsobiaci v klube Manchester City, z 10 bodmi. Na treťom mieste sa umiestnili dvaja hráči: Erik Grendel z MFK Dubnica/ŠK Slovan Bratislava a Jakub Sylvestr z Artmedia Petržalka/ŠK Slovan Bratislava získali po jednom bode.
NHL Winter Classic 2011
NHL Winter Classic 2011 je hokejový zápas ligy NHL, ktorý sa odohral pod holým nebom. Zápas sa uskutočnil 1. januára 2011 na štadióne Heinz Field medzi Pittsburgh Penguins a Washington Capitals.
Kapitol
thumb|Piazza de Campidoglio – Kapitolské námestie s pohľadom na fasádu Palazzo Senatorio thumb|Sedem pahorkov Ríma Kapitol (lat. Colis Capitolinus, tal. Campidoglio) je najvyšším a najznámejším zo všetkých siedmich pahorkov, na ktorých bol postavený staroveký Rím. Pôvodne na ňom bolo stredisko náboženského života. Pahorok tvoria dva kopce, medzi ktorými je v súčasnosti Kapitolské námestie.
Poloha a opis
Na druhom pahorku, kde je teraz bazilika Santa Maria in Aracoeli (Panny Márie na oltári nebies) bol chrám zasvätený jeho manželke Juno a ich dcére Minerve.
K pahorku sa viaže veľké množstvo udalostí z histórie starovekého Ríma. Práve tu sa skryl Brutus a jeho komplicovia po vražde Caesara. Počas galských nájazdov na Rím v roku 390 pred Kr. bol Kapitol jedným z miest, ktoré sa vyhli barbarskému drancovaniu.