cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Metropolitan Opera
Metropolitná opera predstavuje pre USA najväčšiu organizáciu klasickej hudby a každoročne uvádza približne 220 operných predstavení. Je považovaná za jednu z najdôležitejších svetových operných scén a patrí medzi najväčšie na svete.
Gorod
Gorod je technická death metalová skupina z francúzskeho mesta Bordeaux. Gorod vznikli pod názvom Gorgasm v roku 1997, ale v USA kapela v podobnom žánri pod rovnakým menom už existovala, tak sa premenovali na Gorod. Skupinu založili basgitarista Barby, gitarista Mathieu a bubeníčka Sandrine. Za hlavné vplyvy tejto kapely patria hlavne skupiny Death, Suffocation, Spawn of Possession v menšej miere počuť v ich skladbách inšpirácie od kapiel Carcass, Atheist Coroner a Meshuggah. Veľkú rolu v ich progresívnom a technickom štýle hrania má aj džez. Prvý radový album Neurotripsicksbol vynovený v roku 2005 o dve bonusové skladby, ostatné skladby na ňom boli remastrované skladby, ktoré už vyšli predtým rok pod starým názvom – Gorgasm. Album z 2006 Leading Vision je považovaný kritikmi za jeden z najoriginálnejších albumov v podžánri technický death metal, ktoré boli vydané v roku 2006.. Ich posledný album Process of a New Decline je obohatený o umelecké hudobné elementy vo vyšších a vysokých tempách, ktoré súvisia s príchodom nového bubeníka Sama.
NTSC
right|thumb|Rozšírenie jednotlivých kódovaní
NTSC (National Television System(s) Committee) je štandard kódovania analógového televízneho signálu, ktorý vznikol v USA a používa sa v prevažnej väčšine amerického kontinentu, v Japonsku, Kórejskej republike a na Filipínach. Toto kódovanie bolo vyvinuté v americkej FCC (Federal Communications Commission).
NTSC – National Television System(s) Committee (Národný Televízny Systémový Výbor) je analógový televízny systém používaný vo väčšine severoamerických krajín a vo väčšine juhoamerických krajín (okrem Brazílie a Argentíny), v Mjanmarsku, Kórejskej republike, Taiwane, Japonsku, na Filipínach a v niektorých tichomorských územiach (pozri na mape).
NTSC je taktiež označenie amerického štandardizovaného orgánu ktorý zlepšil kvalitu vysielacieho štandardu.
História
NTSC bol prijatý Americkou Federálnou Komunikačnou Komisiou (FCC) v roku 1940 na riešenie konfliktov, ktoré vznikali medzi spoločnosťami pred zavedením národne rozšíreného analógového televízneho systému v Spojených štátoch amerických. V Marci 1941 výbor vydal technický štandard pre čierno-bielu televíziu.
NTSC štandard bol prijatý v iných krajinách, vrátane USA a Japonsko. S príchodom digitálnej televízie, analógové vysielanie bolo postupne zrušilo. Väčšina amerických NTSC vysielaných FCC vypli analógové vysielače v roku 2009.
Technické detaily
NTSC farebné kódovanie je používané s televíznym systémom M signál, ktorý sa skladá z 29,97 prekladaných snímkov videa za sekundu, alebo takmer totožných systémov J v Japonsku. Každá snímka sa skladá z celkom 525 scanlines, z ktorých 486 tvoria viditeľný raster /grafická technika/. Zvyšok (zvislé strihanie) sa používa pre synchronizáciu. Avšak, niektoré z týchto liniek teraz môžu obsahovať ďalšie dáta, ako uzavreté titulky a vertikálny intervalný Timecode /pracovný kód/ (VITC).
Pre porovnanie, 576i systémy ako PAL-B / G SECAM používa 625 liniek (576 viditeľných), takže majú vyššie vertikálne rozlíšenie, ale menšie časové rozlíšenie 25 snímok alebo 50 polsnímkov za sekundu.
Originálna farba NTSC definuje kolorimetrické hodnoty systému nasledujúco: Originálna NTSC kolorimetria (1953)	CIE 1931 x CIE 1931 y
Základná červená	0.67	0.33 Základná zelená	0.21	0.71 Základná modrá	0.14	0.08 Biely bod (CIE illuminant C) 0.310	0.316
Prve farebné televízne prijímače, ako RCA CT-100, boli verné tejto špecifikácii, ktorá má väčšiu stupnicu ako väčšina dnešných monitorov. Ich nízka-efektívna fosforitosť však bola tmavá a dlho-trvalá
Japonský NTSC používa rovnaké farebné hodnoty pre červenú, modrú a zelenú, ale používa iný biely bod. D93 (x = 0,285, y = 0,293). Obaja PAL a SECAM systémy do roku 1970 používali pôvodnú 1953 NTSC Kolorimetriu. Na rozdiel od NTSC sa však Európska vysielacia únia (EBU) v roku 1970 vyvarovala farebným korekciám v prijímači a štúdiových monitoroch a namiesto toho vyslovene požadovala priamo zakódovať signály.
Pre spätnú kompatibilitu s čiernobielou televíziou, NTSC používa jas-chrominančný systém kódovania, ktorý vynašiel v roku 1938 Georges Valens. Luminancia /popis sily svetla/ (pochádzala matematicky od zloženého farebného signálu) zaberie miesto pôvodného monochromatického signálu. Chrominancia nesie informáciu o farbe. To umožňujú čiernobiele prijímače pre zobrazenie NTSC signálu jednoducho tým, že ignorujú chrominanciu /hodnota televízneho signálu/.
V NTSC, chrominancia je kódovaná pomocou dvoch 3.579545 MHz signálov. Tieto dva signály sú modulované. Amplitúdy sa potom sčítajú dokopy. Fáza predstavuje okamžitý farebný odtieň zachytený televíznou kamerou, a amplitúda predstavuje okamžitú sýtosť farieb.
NTSC-M Je NTSC farebné kódovanie vždy používané s M vysielacím systémom, dávajúcim NTSC-M.
NTSC-J Je Japonský variant "NTSC-J" je mierne odlišný od NTSC. V Japonsku, úroveň čiernej a zatemňovacej úrovne signálu sú totožné (na 0 IRE), ako sú v PAL, zatiaľčo v americkej NTSC, úroveň čiernej je mierne vyššia (7,5 IRE ) ako zatemňovacej úrovne.
môžeme vidieť v systéme identifikácie ITU, ktorá je vyobrazená tu:
Ako je možné vidieť, okrem počtu riadkov/linkov a snímok za sekundu, systémy sú zhodné. NTSC-N/PAL-N/PAL-Nc sú kompatibilné so zdrojmi, ako sú herné konzoly, VHS / Betamax VCR, a DVD prehrávače. Avšak, nie sú kompatibilné s pásmom vysielania (ktoré sú prijímané cez anténu), aj keď niektoré novšie súpravy majú pásma NTSC 3,58.
NTSC 4.43 môže byť považovaný za opak PAL-60, NTSC 4,43 je pseudo farebný systém, ktorý prenáša NTSC kódovanie (525/29.97) s farebným postranným pásmom 4,43 MHz namiesto 3,58 MHz. Výstup je možný iba na televízoroch, ktoré podporujú výsledný pseudo-systém (zvyčajne multi-štandardné TV). NTSC 4,43 systém, aj keď nie je formát vysielania, sa javí najčastejšie ako funkcia prehrávania kazety videorekordérov formátu PAL.
NTSC film standard ma obnovovaciu frekvenciu 23,976 snímok / s.
Cushingov syndróm
Cushingov syndróm, známy tiež ako hyperadrenokorticizmus alebo hyperkorticizmus, je endokrinná porucha spôsobená vysokou hladinou kortizolu v krvi. Syndróm môže byť spôsobený príjmom glukokortikoidov alebo nádormi produkujúcimi kortizol či adrenokortikotropným hormónom (ACTH). Príčinou ochorenia môže byť adenóm hypofýzy, ktorý produkuje veľké množstvo ACTH, ktoré následne spôsobí nadprodukciu kortizolu v nadobličkách.
Medzi prejavy ochorenia patria zvýšená chuť do jedla, obezita, únava, zmeny nálad, depresie, zvýšenie krvného tlaku (hypertenzia) a diabetes mellitus, zvýšenie krvného cukru (hyperglykémia), zníženie hustoty kostnej hmoty (osteoporóza), zníženie sexuálneho pudu či poruchy menštruácie.
Cushingov syndróm sa nevyskytuje len u človeka, ale je tiež pomerne častý u domestikovaných psov a koní. Popísaný bol v roku 1932 Američanom Dr. Harveyom Cushingom.
Patofyziologicky sa rozlišuje:
Hviezdna brána (seriál)
Hviezdna brána (, skratka SG-1) je vedecko-fantastický televízny seriál, ktorý ideovo vychádza z filmu Hviezdna brána. Bol nakrúcaný v kanadskom meste Vancouver a jeho okolí.
Vo svete seriálu sa nachádza sieť antických zariadení, nazývaných hviezdne brány, ktoré spájajú vzdialené kúty Mliečnej dráhy a ponúkajú takmer okamžité medzihviezdne cestovanie. Hviezdna brána zobrazuje dobrodružstvá SG-1, najlepšieho tímu spomedzi ďalších najmenej 25 tímov, ktoré preskúmavajú galaxiu, hľadajú nových spojencov a technológiu na obranu Zeme proti Goa’uldom, Replikátorom a neskôr služobníkom Ori.
Paralelne k začiatku 8. série naň dejovo nadväzuje prvá séria seriálu Stargate: Atlantis. V roku 2007 bol seriál Hviezdna brána ukončený a Stargate: Atlantis bol ukončený v roku 2009 5. sériou. V roku 2008 boli nakrútené dva filmy, v ktorých je zavŕšený nedokončený dej zo seriálu a to Stargate: The Ark of Truth a Stargate: Continuum.
Seriál vznikol v roku 1997 a vyrobilo sa 214 epizód v desiatich sériách. Je to najdlhšie vysielaný sci-fi seriál bez prerušenia vysielania. Je oficiálne zapísaný do Guinessovej knihy rekordov. V roku 2007 sa Hviezdna brána umiestnila na 28. priečke v rebríčku časopisu TV Guide o najkultovejšiu televíznu šou všetkých čias.
V roku 2009 sa začal vysielať nový seriál s názvom Stargate: Universe.
Zápletka
Seriál Hviezdna brána rozširuje egyptskú mytológiu prezentovanú vo filme Hviezdna brána. V Stargate vesmíre je ľudská rasa, nazývaná Tau'ri, potomkom Antikov, rasy vysoko vyspelých bytostí. Zem bola prvým miestom, kde sa vyvinuli ľudia. Ľudia boli po tisícročia zotročovaní a prenášaní na iné obývateľné planéty Goa’uldami, ako napríklad Raom alebo Apofisom. Dôsledkom toho existujú pozemské kultúry ako aztécka, mayska, mongolská či grécka aj na iných planétach v Galaxii, ktoré majú vhodné podmienky pre život. Mnoho mýtických miest ako Avalon, Camelot a Atlantída existujú, alebo aspoň určitý čas existovali.
Pozemská hviezdna brána (objavená na nálezisku pri Gíze v roku 1928) sa nachádza v americkom, prísne tajnom vojenskom zariadení nazývanom SGC (Stargate Command) pod Cheyenskou horou. Pôvodní členovia tímu SG-1 boli Jack O’Neill, Samantha Carterová, Daniel Jackson a Teal’c. V neskorších sériách niektorí pôvodní členovia odišli, novými členmi sa stali Jonas Quinn, Cameron Mitchell a Vala Mal Doran. Ich úlohou bolo preskúmavať vzdialené planéty a hľadať obranné prostriedky proti Goa’uldom, vo forme nových technológií alebo spojenectiev s vyspelejšími rasami.
Tatranská Javorina
Tatranská Javorina je severotatranská podhorská obec neďaleko poľských hraníc. K obci patrí i osada Podspády a Lysá Poľana. Od Ždiaru je Tatranská Javorina vzdialená 11 kilometrov a od hraničného priechodu do Poľska na Lysej Poľane 2,5 kilometra.
Názov obce
Obec vyrastala v lesoch, ktorých významnú zložku tvoril v minulosti javor. Možno predpokladať, že názov dediny nebol vlastne prvý svojho druhu v oblasti Javorovej a Bielovodskej doliny, kde azda niektoré poľany a lesy dostali zásluhou pastierov už skoršie „javorové“ mená. Ale aj naopak: názov Tatranskej Javoriny bol neskoršie sekundárne prenášaný na ďalšie objekty pozdĺž pretekajúceho potoka (Javorinky), resp. v okruhu priľahlej doliny (Javorovej doliny). Ba popri vlastníckom termíne „javorinský veľkostatok“ zaužíval sa v medzivojnových rokoch aj geografický pojem Javorinské Tatry, ktorý sa bez presnejšieho vymedzenia pripisoval nielen časti slovenských Vysokých Tatier, ale aj priľahlým oblastiam Belianskych Tatier. Podstatný úbytok javorov zavinilo holorubné hospodárstvo, pálenie drevného uhlia, rozsiahla spotreba dreva v železiarňach a ako základnej suroviny v lepenkárňach.
História
Obec sa vyvinula zo sezónneho majera lendackého veľkostatku. Poľany a hole okolo majera spásali stáda neďalekých podtatranských obcí. Roku 1759 založili majitelia veľkostatku Horváthovci z Plavča železné huty a hámre v Javorine. Zamestnanci železiarní a uhliari, ktorí podnik zásobovali dreveným uhlím z blízkych lesov, boli prví stáli obyvatelia Javoriny. Pred rokom 1879 javorinský chotár s obcou Lendak vlastnila rodina Salomonovcov. Železné štôlne v Javorovej doline už neprinášali veľa úžitku, ale aj napriek tomu Salomonovci v roku 1837 železiarsky podnik rozšírili. Pokus o zintenzívnenie výroby železa bol márny. Drahý a náročný dovoz rudy zo vzdialenejších špišských a gemerských baní viedol k úpadku a k likvidácii podniku. Preto železiarne prebudovali na lepenkárne a po šesťdesiatročnej prevádzke zrušili. V roku 1879 od Salomonovcov odkúpil ich majetky Christian Hohenlohe.
V rokoch 17891936 patrila javorinská oblasť aj s dedinou pruskému kniežaciemu rodu Hohenlohe. Pretvoril Javorinu na lesnícku osadu a sídlo tatranských a tokajských častí svojho veľkostatku. Založil tu zverník a nechal si tu vybudovať poľovnícky kaštieľ. V roku 1936 prešlo javorinské panstvo do vlastníctva československého štátu a dnes tvoria značnú časť obyvateľstva zamestnanci Štátnych lesov TANAPu a ľudia pracujúci v cestovnom ruchu. V predvečer 2. svetovej vojny Poľsko v dôsledku Mníchovskej dohody a Viedenskej arbitráže obsadilo severné časti Slovenska okolo Suchej Hory, Hladovky a Javoriny, ako aj územie okolo Lesnice v Pieninách, malé územia okolo Skalitého a tiež malé územia okolo hraníc (oficiálne získali tieto územia 1. novembra 1938).
27. sep­tem­bra 1938 poľ­ské voj­ská vstú­pili do Javo­riny, anek­tu­júc v mene Poľ­skej repub­liky úze­mie s roz­lohou okolo 110 km² v oblasti sever­ných sva­hov Vyso­kých a Belian­skych Tatier a ich bez­pro­stred­ného okolia. Od 27. novembra 1938 do 1. septembra 1939 tvo­rila Javo­rina (od roku 1993 Tatranská Javo­rina) s osa­dami Lysá Poľana, Podspády a Voj­ta­sová s pri­ľah­lou oblas­ťou Vyso­kých a Belian­skych Tatier teri­to­riálnu súčasť Poľ­skej republiky. Po vypuknutí 2. svetovej vojny Slovensko spolu s Nemeckom a Sovietskym zväzom napadlo Poľsko, hoci úloha Slovenskej armády bola len symbolická. Výmenou za to získalo späť územia, stratené roku 1938 a tiež územia, stratené v roku 1920. K opätovnému pripojeniu územia oficiálne došlo 24. novembra 1939 podpísaním dohody Ribbentropp-Černák. V januári 1945 bolo toto územie oslobodené Červenou armádou.
Nad obcou bol v roku 1977 postavený hotel Poľana (neskôr Kolowrat, teraz Montfort), účelové zariadenie Ústredného výboru Komunistickej strany Československa.
Knieža Christian Kraft Hohenlohe a Tatry
náhľad|Erb vojvodu von Ratibor Z hlavnej rodovej línie rodu Hohenlohe, z ktorej pochádza Christian Hohenlohe, sa odvíja vetva Hohenlohe-Ingelfingen a z nej Hohenlohe-Öhringen. Knieža Christian Hohenlohe (vlastným menom Christian Kraft, Princ Hohenlohe-Öhringen, vojvoda von Ujest) sa narodil 21. marca 1848 v Oehringene a zomrel 14. mája 1926 v Somogyszobe. Jeho otcom bol Hugo Hohenlohe-Öhringen a matkou Paulina von Furstenberg. Nemal potomkov.
Princ, generál, politik, bol vlastník pozemkového vlastníctva v Dolnom a Hornom Sliezsku a v Maďarsku, vrátane Tatier. Ako priemyselník Horného Sliezska mal v roku 1912 ročný príjem 7 miliónov mariek a imanie 151 miliónov mariek, čím bol jedným z najbohatších nemeckých šľachticov. Oženil sa s Otýliou, vojvodkyňou Lubraniec-Dąmbski.
Absolvent rytierskej školy v Legnici (vtedy Liegnitz) neďaleko Vroclavu (vtedy Breslau) v Sliezsku, absolvent právnickej fakulty univerzity v Bonne, generál major pruskej armády a najlepší podnikateľ svojho rodu, odkúpil v roku 1879 od Salomonovcov časť Dunajeckého panstva – Nedeca a to oblasť Javoriny a Lendaku za pol milióna korún. V rokoch 1895 až 1898 k tomu prikúpil od Mariássyovcov Vyšné Hágy s priľahlou Batizovskou, Štôlskou a Mengusovskou dolinou. Jeho majetok tu dosiahol 15 tis. ha prevažne lesnej pôdy, na ktorej choval poľovnú zver. V rokoch 1889 až 1902 sa snažil o odkúpenie a obhájenie nároku na dolinu Rybieho potoka s Rybím plesom, dnes Morským okom, avšak neuspel. Okrem iných mal majetky i v Nemecku (Hohenlohe Werke A.G.), v Sliezsku v baniach a hutách okolo 10 000 pracovníkov, v Uhorsku vinice v Bodrogkeresztre, lesy a polia v Somogyszobe, vinice v Zemplíne, lesy v Malých Karpatoch, polia a liehovar v Krížovej Vsi a odkúpené Salomonovské majetky. V Javorine zriadil pekáreň, v ktorej sa piekol "chlieb" pre zver z rôznych dovážaných komponentov.
Po desiatich rokoch chovu a hájenia zveri začal poľovať. Na poľovačkách sa zúčastňovala aristokracia z celej Európy. Za 22 rokov padlo na území veľkostatku oficiálne 252 kusov čiernej, 251 srnčej a 52 jelenej zveri, 194 kamzíkov, 11 medveďov, 34 rysov, 251 líšok, 838 zajacov, 13 jazvecov, 274 kún, 34 lasíc, 54 tchorov, 150 vydier, 50 hlucháňov, 3 tetrovy, 54 orlov skalných, 19 orlov krikľavých a tisícky kusov rôznych iných zvierat. Maximálna poľovnícka aktivita bola v rokoch 1896 až 1900. Hohenlohe veľmi rád strieľal kamzíkov. Prvé tri kusy zastrelil 3. septembra 1879 na Muráni. Najaktívnejšie sa na ne poľovalo v rokoch 1886, 1895 a 1900, kedy zastrelil 121 capov a 73 kôz. Stávalo sa, že zabil 5 kamzíkov za deň. náhľad|Poľovnícky zámoček kniežaťa Hohenlohe V Javorine zriadil riaditeľstvo svojich európskych revírov a 20. júla 1885 dostaval a otvoril svoj javorinský poľovnícky zámoček. Zriadil tu aj oboru s chovom cudzokrajnej zveri. Na svojom území najprv v roku 1887 celkom zakázal vstup turistom a neskôr, po spore s Uhorským karpatským spolkom, do ktorého sa angažovala aj uhorská vláda, stanovil turistické trasy a termíny návštevnosti. Vylúčil však možnosť budovať chaty. Zato na okrajoch jeho revírov vyrástla turistická útulňa Pod Spádami a 30 lôžkový hotelík na Nižných Hágoch a v roku 1898 dal postaviť chatu pri Popradskom plese. Knieža bol tiež podporovateľom Uhorského karpatského spolku a v roku 1902 sa stal jeho čestným členom. V roku 1891 knieža na radu svojho správcu, lesného inžiniera Eduarda Kégela, ktorý bol správcom majetku už u Salomonovcov a na vlastné náklady sprevádzkoval v Javorine lepenkáreň na výrobu preglejky v nerentabilnej hornej železiarni, rozšíril výrobu preglejky i v dolnej železiarni. Dňa 24. augusta 1903 dal knieža, síce evanjelik ale patrón, vysvätiť novopostavený katolícky drevený kostol sv. Anny v Javorine, patriacej cirkevne k Dunajeckému (Nedeckému) dištriktu, kapitulským vikárom Spišskej kapituly Ferdinandom Ferčekom. Evanjelik Kristián Kraft bol rovnako patrónom i ždiarskeho katolíckeho kostola.
Princ, evanjelik dokázal bez potomstva prežiť celý život so svojou mladšou družkou, neurodzenou katolíčkou, poľskou umelkyňou Otýliou Lubraniec-Dambskou. Ako bolo v tých dobách obvyklé, najprv ju vydal za grófa Dambského a v zápätí zobral k sebe do Javoriny. Od tej doby žila s ním, v ústraní pred jeho urodzenými príbuznými, možno z lásky, možno zo súcitu, zato však v žiari jeho priazne. Bola dobrodinkou pre miestnych ľudí a veľa pre nich u svojho manžela dokázala vybaviť. Keď v roku 1922 zomrela, dal ju pochovať na javorinskom cintoríne. Ďalšie štyri roky prežil väčšinou v klimaticky príhodnejšom Szomogyszobe a jeho posledné želanie bolo, aby ho pochovali spolu s Otýliou. Keď v Szomogyszobe dňa 14. mája 1926 vo veku 78 rokov knieža Kristián zomrel, previezli jeho telo do Javoriny a pochovali vedľa Otýlie. Na jeho pohrebe sa zúčastnilo viacero európskych kniežat a ďalších aristokratov, zástupcov Československej štátnej moci a rôznych spolkov, ako aj krojované delegácie miestnych obyvateľov z Jurgova, Podspádov, Javoriny, Ždiaru, Lendaku, Rakús, Batizoviec, Mengusoviec a Štôly.
Turizmus
Dolnou časťou Javorovej doliny vedie modro značený bezbariérový turistický chodník, vhodný pre ľudí so zníženou mobilitou a imobilných. Začína v Tatranskej Javorine, končí pri horárni Podmuráň, má dĺžku 1,9 km a jeho povrch tvorí zhutnený štrk.
Ourdon
Ourdon je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Hautes-Pyrénées, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
NGC 4679
NGC 4679 je galaxia v súhvezdí Kentaur, ktorú objavil anglický astronóm John Herschel 22. apríla 1835.
2681 Ostrovskij
2681 Ostrovskij je planétka s priemerom 46 km, ktorú objavila Tamara Michailovna Smirnovová 2. novembra 1975.
Mladé Nemecko
Mladé Nemecko môže byť:
Chihuahua (štát)
Chihuahua [čiuaua] je jeden z 32 štátov Mexika. Zaberá plochu 247 460 km². Hraničí s americkými štátmi Texas a Nové Mexiko na severe, s mexickým štátom Coahuila na východe, so štátom Durango na juhu a so štátmi Sonora a Sinaloa na západe. Podľa sčítania ľudu v roku 2010 v štáte Chihuahua žilo 3 406 465 obyvateľov. Hlavné mesto nesie rovnaký názov ako štát, Chihuahua.
Mladá Európa
Mladá Európa bolo medzinárodné republikánske a demokratické združenie založené Giuseppem Mazzinim vo Švajčiarsku v roku 1834. Tvorili ho tajné spolky Mladé Nemecko, Mladé Poľsko, Mladé Taliansko a ďalšie. Jej členovia sa snažili vytvoriť federáciu európskych národných štátov, koncom 30. rokov 19. storočia sa rozpadla. Veľký vplyv mala na štúrovskú generáciu.
Samuil
thumb|right|Samuil Samuil alebo zriedkavo Samuel či Samoil (po bulharsky: Самуил) (cca *958 – 6. október 1014) bol v rokoch 997 až 1014 (v rokoch 976 – 997 spolu s Romanom) cár prvej bulharskej ríše, ktorej centrum tvorilo dnešné Severné Macedónsko.
Ilan Ramon
thumb|250px|right|Hrob Ilana Ramona v mošave Nahalal
Samuil
Syn Petra I., cár Boris II., dal svojou vládou najavo, že je neschopným panovníkom. Počas jeho panovania sa Byzantíncom podarilo obsadiť hlavné mesto Preslav a celé severovýchodné Bulharsko. Boris II. bol zajatý a po krátkej dobe nútenej práce v Konštantínopole bol náhodne zabitý. Jeho mladšieho brata Romana taktiež držali ako rukojemníka v Konštantínopole. Preto bol v roku 978 nútený dať všetky kompetencie Samuilovi – jeho vojenskému nadriadenému.
Ilan Ramon
Ilan Ramon (rodným menom Ilan Wolferman; * 20. jún 1954, Ramat Gan, Izrael – † 1. február 2003, nad Texasom, USA) bol vojenský pilot izraelských vzdušných síl a neskôr prvý a zatiaľ jediný izraelský astronaut. Bol špecialistom pre užitočné zaťaženie na palube raketoplánu Columbia (pri misii STS-107) a zahynul pri jej deštrukcii počas pristávania.
Životopis
Ramon sa narodil 20. júna 1954 v Tel Avive a vyrastal v meste Be’er Ševa. Jeho matka aj babička prežili vyhladzovací tábor Osvienčim. V roku 1972 ukončil maturitnou skúškou stredoškolské vzdelanie. Začal študovať na vysokej škole a zároveň dostal rozkaz na povinnú vojenskú službu. Narukoval k letectvu, z ktorého odišiel až v roku 1998, pretože sa pridal ku kozmickému programu. V roku 1973 získal prvú leteckú bojovú skúsenosť v Jomkipurskej vojne. V roku 1974 dokončil štúdium na Leteckej škole izraelského letectva, ako bojový pilot a v rokoch 1974 -76 sa zúčastnil základných cvičení a operácií na strojoch Douglas A-4 Skyhawk. Následne sa preškolil na Mirage IIIC. Kdeď v roku 1980 izraelské letectvo vytvorilo prvú letku stíhacích lietadiel F-16, zúčastnil sa základných cvičení a operácií na základni amerického letectva Hill Air Force Base v Utahu. V rokoch 1981 – 1983 slúžil ako zástupca veliteľa F-16 Letky B. V priebehu roku 1990 dokončil veliteľský letecký kurz. V rokoch 1990 – 1992 bol veliteľom letky strojov F-16, v rokoch 1992 – 1994 zastával funkciu veliteľa Leteckej sekcie v Oddelení operačných požadaviek.
Na F-16 nalietal dokopy vyše 1000 hodín, na ostatných strojoch ďalších 3000 hodín.
Veľký Slavkov
Veľký Slavkov je obec na Slovensku v okrese Poprad a jedna z najstarších obcí pod Tatrami.
Samuil
Samuilovi sa darilo odbíjať byzantské nájazdy dovtedy, kým Byzantská ríša nedosiahla svoju najväčšiu slávu – na konci obdobia panovania cára Samuila. V dôležitej bitke o prežitie cár Samuil dosiahol jedno z najvyšších ocenení – ľudia ho vyhlásili za nebojácneho vodcu a politika, ktorý mal veľký rešpekt aj u svojich poddaných: „Bol nespokojným vojnovým mužom...“ čítame v jednej byzantskej kronike. Časom sa Bulharsko naozaj zdvíhalo a pripomínalo si svoju prachom zapadnutú slávu. Ľudia v oblasti Trácie stavali pevnosť za pevnosťou a čoskoro ovládali aj oblasť okolo mesta Adrianopol.
Ilan Ramon
Životopis
V júni roku 1981 sa vo svojej stíhačke F-16 pod velením Aviho Sely zúčastnil bombardovania nedokončeného irackého jadrového reaktora Osirak v Al Tuwejte. Osem F-16 istila päťčlenná letka F-15. Skupina letela v zomknutej formácii, aby znemožnila identifikáciu nepriateľským radarom. Ramon bol najmladším zo zúčastnených pilotov. Za svoju účasť v Jomkipurskej vojne a pri ťažení v Libanone dostal vysoké vyznamenania. V roku 1987 dokončil aj vysokú školu University of Tel Aviv.
Veľký Slavkov
Z histórie
Jej chotár bol osídlený už v praveku. Dokazujú to vykopávky na neďalekom pahorku Burich (medzi Veľkým Slavkovom a Dolným Smokovcom), ktoré svedčia o tom, že obec, pravdepodobne, ležala severnejšie, bližšie k Vysokým Tatrám ako dnes. Stálo tu hradisko z laténskej doby, jedno z prvých spomínaných v odbornej literatúre. Jeho význam tkvie v dokonalej, na svoju dobu mimoriadne vyspelej fortifikačnej technike. Obyvatelia pahorku na vyvýšenine, ktorú dodnes obteká Anenský potok, mali nehatený výhľad na Popradskú kotlinu. Výšina bola osídlená už v predpúchovskom období, ale tesne pred začiatkom nášho letopočtu ju zmenili na mohutnú pevnosť. Pravdepodobne ani mohutné valy pravekú osadu neochránili, a keď ľahla popolom už sa do nej nikto nevrátil. Archeológovia tu našli keramiku, spony, železné klince, kovania a mnohé iné predmety.
Samuil
Toto víťazstvo dodalo Bulharom sebavedomie. Aj po tejto bitke pokračovali ďalej vo svojom víťaznom ťažení – tentoraz smerom na južnú oblasť Macedónska, kde dobyli pevnosti Verea, Ser a Drač. Takto sa cár Samuil dostal k Egejskému moru. Ďalej pokračovali smerom na Srbsko. Úspešné zavŕšenie vojenského pochodu prinútilo srbského princa, aby prijal bulharského cára so všetkými poctami – tak ako sa patrí. Tento pochod, uskutočnený 17. augusta 986 bol posledným pochodom, ktorý ukončil bujné desaťročie vzťahov medzi Bulharmi a Byzantíncami. Počas vlády cára Samuila bolo Bulharsko znova tam, kde bolo za vlády Simeona. Jeho krajina sa znova zaradila medzi najsilnejšie krajiny na Balkánskom polostrove: ''„Cár Samuil aj naďalej viedol vojny proti Grékom, ktorých sa mu podarilo odsunúť z krajiny. Gréci sa v tom čase potom už nikdy neusadili na bulharskom území...“'' napísal raz jeden z byzantských kronikárov.
Ilan Ramon
Životopis
V roku 1994 bol povýšený do hodnosti plukovníka (Aluf Mišne) a vymenovaný veliteľom Oddelenia operačných požiadaviek a vývoja zbraní. Na tomto poste zostal do roku 1998, kedy bol vybraný a ustanovený prvým izraelským astronautom. Izrael pri spolupráci s NASA sám uskutočnil výber vhodných kandidátov. Z bezpečnostných dôvodov najprv nebolo zverejnené jeho plné meno, svet sa ho dozvedel až v roku 1998. Vtedy Ramon začal výcvik v Houstone. Jeho náhradníkom bol Jicchak Majo.
Veľký Slavkov
Z histórie
Najstaršia zmienka o obci však pochádza z roku 1251, kde sa v listine Belu IV. spomína ako súčasť panstva turčianského konventu. Osadu kolonizovali nemeckí kolonisti, ktorí ju začlenili do Spoločenstva spišských Sasov z roku 1271. V rokoch 13441412 bol Veľký Slavkov súčasťou Provincie 24 spišských miest, ktorá  sa v roku 1412 v dôsledku spišského zálohu rozpadla na Provinciu 11 spišských miest a Provinciu 13 spišských miest. Od roku 1465 bol Veľký Slavkov majetkom Zápoľskovcov a Spišského hradu. Obyvatelia sa zaoberali roľníctvom a pastierstvom, tkaním plátna, výrobou dreveného uhlia a pálením liehu. Veľkému Slavkovu patrila značná časť územia Vysokých Tatier. Z celkovej rozlohy 2695 kat. jutár slavkovských pozemkov bolo 839 kat. jutár neužitkov v horách.
Samuil
Keď sa Basileus II. spamätal z porážky, ktorú utrpel pri Trajanskom priesmyku, znova sa pobral proti Buharom. V novej bitke bol Samuilov syn Roman odvedený do zajatia v Konštantínopole, kde neskôr umrel. Bol to posledný člen rodiny Samuilovcov. Po jeho smrti sa mohol Samuil korunovať za cára Bulharska. Krátke obdobie mieru medzi Bulharskom a Byzantskou ríšou využil cár na svoje vnútorné záujmy v jeho krajine, ktorú za jeho vlády historici volali Západné Bulharsko.
Veľký Slavkov
Z histórie
Po obci dostal meno tatranský Slavkovský štít, ktorý sa týči nad obcou. Výstup na jeho vrchol opísal Juraj Bucholtz v opise z roku 1718. Vo Veľkom Slavkove žil Tomáš Mauksch, ktorý sa zaslúžil o vznik Starého Smokovca. Meno obce majú aj mnohé iné tatranské objekty.
Nástroj internetu
Nástroj internetu je Internetová sieťová aplikácia.
Veľký Slavkov
Z histórie
Pred druhou svetovou vojnou obec obývali prevažne Karpatskí Nemci. Po jej skončení bola prevažná väčšina z nich odsunutá do pracovných táborov a do Nemecka. Niektorí sa vrátili, ale svoje usadlosti našli obývané presídlencami z 20 slovenských dedín. V obci sa nachádzajú evanjelický kostol a. v. a katolícky kostol. V tejto obci pôsobí centrum evanjelickej diakonie. Rímskokatolícky kostol sv. Andreja Apoštola postavili v 13. storočí ako ranogotický, neskôr ho slohovo upravili. Najväčšou prestavbou prešiel v roku 1861. Dva pôvodne gotické oltáre sú v súčasnosti v zbierkach Národného múzea v Budapešti. Barokovo-klasicistický evanjelický kostol je z roku 1788.
Turistika
Cez Veľký Slavkov premáva Tatranská elektrická železnica a cez obec vedie prístupová cesta z Popradu do Vysokých Tatier.
Ilan Ramon
Životopis
Ramon bol ženatý a s manželkou Ronou mal 4 deti.
Ramon a misia STS-107
Kvôli prítomnosti izraelského astronauta na palube sprevádzali misiu mimoriadne bezpečnostné opatrenia. Nebolo zverejnené napríklad číslo hangáru OPF, v ktorom prebiehala príprava orbitera Columbia. Vlastné nalodenie do posádky raketoplánu strážila ozbrojená jednotka SWAT s nepriestrelnými vestami. Raketoplán úspešne odštartoval na svoju 28. misiu STS-107. STS-107 bola označovaná za prvú mierovú misiu v Ramonovom živote. Zaujímavosťou je niekoľko vecí, ktoré si Ramon zobral na palubu:
Vedecké experimenty
STS-107 bola vedecká misia zameraná na mikrogravitačné experimenty v laboratóriu Spacehab. Tu sú niektoré z experimentov, na ktorých sa zúčastňoval aj Ramon:
Kvôli poškodenej tepelnej izolácii Columbia po návrate havarovala. Do jej ľavého krídla vnikla plazma, ktorá spôsobila deštrukciu. Stroj sa rozpadol vo výške 63 kilometrov nad štátom Texas pri rýchlosti /s. Nikto z posádky nemal šancu na prežitie.
Na jeho počesť pomenovali asteroid s číslom 51828 ako 51828 Ilanramon. Jeden z vrcholov marťanského pohoria Columbia Hills navyše nesie meno Ramon Hill. V Izraeli bolo po ňom pomenovaných aj niekoľko škôl, parkov a inštitúcií.
Samuil
Počas cárovej vlády sa jeho krajina rozprestierala od severovýchodných oblastí Bulharska až k južnému Macedónsku. Novovybudované pevnosti po celej krajine boli symbolom Samuilovej autority. Cár bol známy tým, že veľmi často menil hlavné mestá svojej krajiny v závislosti od toho, aké boli vzťahy s Byzantíncami. Zo Serdiky (Sofia) najprv do Vidinu, potom do Prespy a nakoniec do Ochridu.
V Ochride cár Samuil obnovil systém a fungovanie svojho štátu. Tento systém vymyslel ešte cár Simeon a bol už zastaraný. Funkcia cárovho pomocníka Kav-Chan ostala a na čele bulharskej cirkvi stál patriarcha.
Cárovou záľubou boli drevorezby a obrazy. Zachovali sa na stenách kostolov v mestách Ochrid, Prespa a Kostur. Dokumentujú záujem cára o duchovný život bulharského ľudu v krajine.
Rozhodujúci moment a rozhodujúca bitka sa uskutočnila v lete roku 1014, keď bola bulharská armáda porazená Byzantíncami pri rieke Strumica v dedine Kľuč v Macedónsku. Po obrovskej porážke Samuilovej armády Basileios II. oslepil 14 000 bulharských vojakov. „Rozdelil ich do skupín po sto vojakoch a ku každej skupine postavil jedného vojaka s jedným okom, aby ich zaviedol naspäť do Ochridu.“
Keď sa cár Samuil pozrel do tváre jedného z jeho vojakov, vctom okamihu umrel. Cárov syn – Gavril Radomir – bol na tróne iba jeden rok. O rok na to ho jeho brat Ivan Vladislav zabil. Vôbec nebral do úvahy ten fakt, že práve svojej obeti pred 36 rokmi zachránil v Konštantínopole život. Chcel totiž na tróne vystriedať Gavrila. Aj on však vládol veľmi krátko, a to iba tri roky. V roku 1018 bol zabitý v bitke proti Basilejovi II. V tomto momente už cára nič nemohlo zastaviť na ceste do Ochridu. Za to, čo tento byzantský panovník spravil Bulharom si vyslúžil prezývku Bulgarooktonus – vrah Bulharov.
Cár Samuil bol posledným panovníkom v prvom bulharskom cárstve. Po jeho vláde sa Bulharsko na 167 rokov stalo súčasťou Byzantskej ríše.
Bitka v zátoke Vigo
Bitka v zátoke Vigo (španielsky: Batalla de Ría de Vigo, anglicky: Battle of Vigo Bay, francúzsky: Bataille de la Baie de Vigo, holandsky: Slag bij Vigo Baai) bolo námorné stretnutie medzi spojenými loďstvami Anglicka a Holandska na jednej strane a Francúzska a Španielska na strane druhej, ktoré sa odohralo 23. októbera 1702, v počiatočných rokoch Vojny o španielske dedičstvo. Bitka nasledovala po tom, čo sa v septembri spojené anglo-holandské loďstvo v bitke pri Cádize pokúsilo dobyť tento španielsky prístav v snahe zaistiť si námornú základňu na Pyrenejskom polostrove, z ktorého by následne Angličania a Holanďania riadili operácie v západnom Stredomorí, najmä proti francúzskej základni v Toulon. Obojživelný útok na Cándiz sa skončil fiaskom, ale ako admirál George Rooke začiatkom septembra ustupoval späť do Anglicka, doniesli sa k nemu správy, že španielska Strieborná flotila, prevážajúca z Ameriky veľké množstvo striebra a ďalších cenností, vstúpila do zátoky Vigo v španielskej Galícii. Rooke sa okamžite rozhodol flotilu napadnúť.
Historické pozadie
Námorné ťaženie roku 1702 sa preto odohrávalo na dvoch rozdielnych scénach: v Amerike a Španielsku. Boje v Amerike, hlavne anglický admirál John Benbow a bitka pri Santa Marte v auguste 1702, sa natoľko preslávili, že na dlhú dobu našli odozvu v anglickej kultúrnej tradícii. Hlavný záujem britského kráľovského loďstva neležal v španielskych kolóniách v Amerike, ale v samotnom španielsku. Za vlády kráľa Viliama III. Oranžského sa námorné mocnosti Anglicko a Holandsko uzniesli na spoločnej stredomorskej stratégii a spoločných operáciách loďstiev; táto aliancia s Holandskom pokračovala i po Vilhelmovej smrti v marci 1702. Cieľom tohto spojenectva bolo prinútiť Portugalsko, aby sa pripojilo k Veľkej Aliancii, čím by sa pre Anglicko otvoril Gibraltársky prieliv a Anglicko by tak mohlo zaistiť svoju veľmocenský pozíciu v Stredomorí. Rakúsko, ďalší člen Veľkej aliancie, si taktiež udržiavalo svoju námornú prítomnosť v Stredozemnom mori, ktorá sledovala prvoradý rakúsky cieľ – dobytie španielskych dŕžav v Taliansku. Na dosiahnutie svojich cieľov muselo anglicko-holandské loďstvo získať prístav na Pyrenejskom polostrove, ktorý by slúžil ako základňa pre ďalšie operácie. Spojenci sa preto rozhodli vyslať expedíciu, ktorej velenie zverili admirálovi Georgeovi Rookeovi a ktorej cieľom bolo dobytie juhošpanielskeho prístavného mesta Cádiz, čo by okrem iného odrezalo španielsky transatlantický obchod.
Predohra
thumb|upright|left|Španielske dŕžavy na americkej pevnine a v Karibiku
Španielska strieborná flotila
11. mája 1702 vyplávala z prístavu Veracruz v Novom Španielsku najskôr do Havany a potom do Španielska flotila, nazývaná Strieborná, pod velením dona Manuela de Valesco, jedného z najschopnejších španielskych admirálov. Flotilu tvorilo dvadsať dva fregát a galeón, medzi nimi napríklad Capitana de Barlovento, San Diego, San Juan, Santísima Trinidad, Tojo, Sacra Familia, či San Cristo de Buen Viaje, sám Manuel de Valesco velil z lode Jesus-María-José. Keďže na bohatstve mal záujem aj francúzsky kráľ Ľudovít XIV., nechal Striebornú flotilu sprevádzať loďstvom dvadsiatich dvoch vojnových lodí pod velením Françoisa Louisa de Rousselet Châteaurenaulta na fregate Le Fort, ktoré celkovo nieslo 283 diel. Celý konvoj vyrazil z Havany 7. júla, 17. dní pred stretom v zátoke Vigo a pozostával z celkovo 56 lodí; okrem vojnových tu bolo tiež veľa obchodných lodí, ktoré sa ku koncu plavby oddelili a doplávali do Francúzska akurát včas, aby boli ušetrené útoku Angličanov a Holanďanov. .
Spojenecké prenasledovanie
V polovici októbra anglická vláda zistila prítomnosť Striebornej flotily v zátoke Vigo a okamžite vyslala poslov, aby našli Rookea a admirála Cloudesleyho Shovella, ktorý so svojou eskadrou operoval pri Ouessante. V tom čase sa admirál Rooke vracal do Anglicka, keď bol na konci septembra nútený ukončiť ťaženie proti Cádizu v dôsledku zlej koordinácie a bojovej morálky. Rooke už v tom čase vedel o španielskom konvoji; anglický kapitán Thomas Hardy na lodi Pembroke, ktorý zostal vzadu, aby sa plavil do portugalského prístavu Lagos. Kaplán na Pembroke, ktorý sa volal Beauvoir, pôvodom z Jersey, sa dozvedel od urečneného francúzskeho konzula o loďstve s pokladom prístave, túto správu Beauvoirovi potvrdil i posol z cisárskej ambasády v Lisabone. Kapitán Hardy sa okamžite pustil za admirálom Rookom, ktorého dohnal 17. októbra, aby mu zabránil prekročiť Biskajský záliv Rooke sa rozhodol proti Španielom vyraziť.
Rooke vyslal lode, aby preskúmali ústie zátoky Vigo. Vyloďovacia skupina získala od jedného zajatého mnícha informácie, že časť pokladu patriaca španielskemu kráľovi Filipovi už bola vyložená na pevninu, ale že sa na palubách španielskych lodí aj tak nachádzalo ešte značné bohatstvo.
Bitka
thumb|left|Bitka v zátoke Vigo, neznámy maliar Večer 22. októbra anglicko-holandská flotila vstúpila do zátoky a preplávala okolo dvoch pevností mesta Vigo, ktoré strieľali na lode plávajúce okolo. Na konci zálivu kotvili v redondelskom prístave španielske lode s pokladom a ich francúzsky sprievod, obklopený galicijskými horami. Admirál Châteaurenault prevzal velenie nad obranou a zablokoval úzky prístup barikádou z dreva a reťazí pevne zviazaných dohromady. Na severnom konci námornej barikády bola umiestnená delostrelecká batéria, ktorá, podľa Rookeovho denníku, bola zložená z "15 alebo 16" diel; na južnom konci vysoko nad úrovňou mora stála pevnosť Randa, pozostávajúca z mohutnej kamennej veže s platformami pre delá. Priestor medzi pevnosťou a brehom bol opevnený, v spodnej časti stála delostrelecká batéria kontrolujúca úžinu. Celkom sa vo výzbroji pevnosti Randa nachádzalo viac ako 30 diel. Francúzske jednotky z flotily navyše posilnili jednotky princa barbanzonského, guvernéra a generálneho kapitána Galície.
Na palube HMS Royal Sovereign diskutovala vojnová rada o možnostiach útoku. Plán nakoniec znel zničiť anglickými a holandskými loďami námornú barikádu, zatiaľ čo pechota z lodí zničí pobrežnú obranu. Stretnutie na mori by aj tak nepredstavovalo klasickú námornú bitku lodí vyrovnaných v rade proti sebe, pretože zátoka nedovoľovala rozvinúť bojovú líniu; Rooke tak musel svoju taktiku prispôsobiť situácii. Admirál vo svojom denníku zaznamenal:
Prelomenie blokády
thumb|Schéma bitky, opevnené mesto Vigo sa nachádza približne v polovici na južnej strane zálivu V pondelok 23. októbra skoro ráno viceadmirál Thomas Hopsonn na HMS Torbay začal útok na barikádu, tesne nasledovaný silnou eskadrou anglických a holandských lodí, ktorým velil viceadmirál Van der Goes. V blízkosti každého konca bariéry nechal Châteaurenault ukotviť svoje najväčšie vojnové lode, Bourbon a Esperance. Pozdĺž barikády bolo ukotvených ďalších päť veľkých vojnových lodí so sústredenou paľbou pripravenou smerom na stred.
Medzitým sa James Butler, druhý vojvoda z Ormonde vylodil s dvoma tisícmi mužov v blízkosti Teisu a vyrazil na pevnosť Randu. Ormonde vyslal Lorda Shannon s predvojom granátnikov napadnúť nepriateľské pozície, bránené jednotkami o sile niekoľko stoviek mužov. Hradba uzatvárajúca stranu bola zničená a batéria namierená na more utíchla včas, aby neohrozovala útok lodí na barikádu. Veža bránená približne troma stovkami francúzskych a španielskych vojakov vzdorovala o niečo dlhšie, ale nakoniec posádka podľahla Shannonovým granátnikom. Pretože delá na južnom pobreží boli napadnuté Ormondovými jednotkami, deväťdesiatdelová Association zaútočila a umlčala severnú batériu na opačnej strane pobrežia zátoky.
Fregata Torbay s priaznivým vetrom v plachtách narazila do barikády, ktorá tak bola prelomená a Torbay vplávala medzi francúzsku eskadru. Ale náhly pokles sily vetra zabránil tomu, aby ďalšie spojenecké lode nasledovali Torbay a Hopsonn tak dočasne čelil presile. Francúzska ohnivá loď vzápätí Torbay napadla, ale plne naložená nákladom tabaku zo španielskej Indie náhle explodovala. Hustý mrak dymu zahalil anglickú loď a tak jej posádka mohla uhasiť oheň na svojej lodi. Podľa denníka admirála Rooka sa pri incidente utopilo 53 mužov, ale keď sa vietor znovu oprel do ďalších spojeneckých lodí, tie narazili do bariéry a tiež ju prerazili.
Hneď ako bola bariéra prelomená a pobrežné pevnosti vyradené, bola pozícia francúzsko-španielskeho loďstva stratená. Španielsky admirál Manuel de Velasco vydal rozkaz lode s pokladmi potopiť, aby nepadli do rúk nepriateľa.
Angličania a Holanďania sa celú noc snažili zachrániť svoju korisť; do rána boli všetky španielske a francúzske lode buď zajaté, alebo skončili na dne mora. Ešte počas bitky sa Angličania a Holanďania snažili z dna zátoky vyzdvihnúť poklady z potopených lodí, ale neúspešne.
Dôsledky
thumb|left|Ilustrácia z knihy [[Dvadsaťtisíc míľ pod morom]] Zátoka Vigo znamenala pre Francúzsko veľkú námornú porážku : zo 156 francúzskych vojnových lodí, dvoch fregát a jednej ohnivej lode sa nepodarilo vyviaznuť ani jednej. Angličania zajali 5 lodí a Holanďania jednu, zvyšok francúzskych lodí zhorel (čiastočne rukou samotných Francúzov, aby nepadli do rúk nepriateľa). Zo španielskej Striebornej flotily prežili iba tri galeóny a trinásť obchodných plavidiel, ďalších päť španielskych lodí zajali Spojenci (tri Angličania, dve Holanďania). Čo nezničili Spojenci pod velením admirála Rooka, dokonala eskadra admirála Shovella, ktorá sa na mieste objavila o tri dni neskôr, 27. októbra, a zničila ostatné lode a pobrežné opevnenia.
Straty španielskeho námorníctva boli také citeľné, že Španielsko zostalo úplne závislé na francúzskom loďstve, aby mohlo udržiavať kontakt so svojimi kolóniami v Amerike. Španielsko zároveň utrpelo veľkú finančnú ranu, zostali mu iba dve alebo tri veľké galeóny a ani jedno obchodné plavidlo; výsledkom bitky najviac utrpeli súkromní priekupníci s americkým tovarom a to nielen tým, že lode Striebornej flotily skončili na dne zátoky, ale predovšetkým to boli obrovské straty tovaru na ich palubách, ako napríklad korenie, šarlát, tabak, indigo, kožušiny atď. Väčšina amerického striebra však bola z lodí vyložená ešte pred spojeneckým útokom a uložená v segovijskom hrade. V júni 1703 anglický minister mincovne Isaac Newton uviedol, že objem všetkého kovu, ktorý mu bol odovzdaný, činil 4504 libier a 2 unce striebra (~) a 7 libier 8 uncí a 13 hrubých nosností zlata (~) v odhadovanej hodnote 14 000 libier šterlingov.
Počiatočné správy o šťastnom zakotvení Striebornej flotily boli obchodníkmi v Holandsku prijaté s nadšením, ale správy o následnej bitke boli v Amsterdame prijaté s rozpakmi, rovnako ako o pokladoch zničených alebo ukoristených a to ako v Španielsku, tak aj v Anglicku a Holandsku. Vo februári 1703 vydal španielsky kráľ Filip V. represívne nariadenie, aby všetko zlato a striebro patriace anglickým a holandským obchodníkom, ktoré prišlo so Striebornou flotilou zničenou v zátoke Vigo, bolo skonfiškované; celkovo boli zabavené kovy v hodnote asi štyroch miliónov španielskych pesos. Navyše sa španielsky kráľ rozhodol požičať si striebro od španielskych obchodníkov a sevillského konzulátu; celkovo španielsky kráľ získal asi sedem miliónov pesos, čo predstavovalo viac než polovicu hodnoty striebra zo Striebornej flotily a predstavovalo najväčšiu sumu získanú španielskym kráľom z amerického obchodu.
Metheunská dohoda
Námorné víťazstvo v zátoke Vigo malo značný vplyv na ďalšie smerovanie Veľkej aliancie. Po nástupe Filipa V. z bourbonovskej dynastie na španielsky trón sa portugalský kráľ Peter II. úzkostlivo snažil s mocným susedom udržiavať dobré vzťahy a v júni 1701 uzavrel spojenectvo s Francúzskom. Ale pre Portugalcov bola dôležitejšia bezpečnosť zámorských kolónií v Amerike, ako domáci front. Aby mohli ubrániť svoje námorné cesty do Južnej Ameriky, portugalská vláda kládla dôraz na to, aby sa portugalské námorníctvo dokázalo merať aj s námornými mocnosťami dominujúcimi v Atlantiku. Po Rookeovom víťazstve bolo zrejmé, že námorná prevaha sa posunula na stranu spojencov.
V máji 1703 Portugalsko podpísalo s Anglickom Metheunskú dohodu (pomenovanú podľa baróna Metheuna, ktorý bol vodcom anglických diplomatov). Odtrhnutie Portugalska od Francúzska bolo veľkým triumfom pre Spojencov; s námornou základňou v Lisabone mohlo spojenecké loďstvo ovládnuť Gibraltársky prieliv a ochromiť francúzsku námornú aktivitu v Stredomorí. Na druhej strane ale musela Veľká aliancia na strane s Portugalskom prehodnotiť svoju stratégiu: námorné mocnosti boli teraz značne zamestnané ťažením proti Španielsku, proti ktorému stála jedna spojenecká armáda so základňou v Lisabone a druhá na východe v Katalánsku. Táto stratégia sa ukázala ako veľká záťaž a príčina katastrofálneho ťaženia na polostrove, ale z dlhodobého hľadiska sa obchodné zisky z metheunskej dohody ukázali ako jeden zo základných kameňov budúceho britského bohatstva. Námorná bitka v zátoke Vigo tak mala značný nepriamy podiel na britskej prosperite v 18. storočí.
Osud potopeného pokladu
Poklad, ktorý skončil i s loďami na dne zátoky Vigo sa ešte počas bitky pokúsili vytiahnuť Angličania a Holanďania, neskôr aj Španieli a Francúzi pod velením synovca admirála Châteaurenaulta, ale neúspešne. Potom sa španielska vláda rozhodla hľadanie sprístupniť súkromníkom pod podmienkou, že 90 percent nájdeného zlata odovzdajú štátu. nasledovali pokusy, pri ktorých sa postupne darilo vyzdvihovať časť potopeného zlata: ako prvý zaznamenal úspech roku 1720 Švéd Sjöheln a v roku 1732 Španiel Juan Antonio Rivero so skupinou malajských lovcov perál. V 19. storočí sa o vytiahnutie pokladov zo zátoky pokúšalo množstvo podnikateľov, ktorých úspechy boli striedavé. Pokusy prebiehali aj v 20. storočí ale vo všeobecnosti neúspešne. Napriek tomu, že mnohým lovcom pokladov sa v zátoke Vigo nepodarilo z lodí vytiahnuť nič, alebo boli nálezy veľmi malé, niektorí sa preslávili literárnou činnosťou s tematikou hľadania pokladov.
Bouisse
Bouisse je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Aude, v regióne Languedoc-Roussillon.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 93 obyvateľov (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Mladé Poľsko
Mladé Poľsko môže byť:
NGC 4680
NGC 4680 je galaxia v súhvezdí Panna, ktorú objavil anglický astronóm John Herschel 27. mája 1835.
2682 Soromundi
2682 Soromundi je planétka s priemerom 23 km, ktorú objavil E. F. Helin, S. J. Bus 25. júna 1979.
NGC 4680
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 12,8.
Beto Carrero World
Park bol otvorený v roku 1991. V roku 2009 mal viac ako 150 atrakcií pre návštevníkov všetkých vekových kategórií.
Externé odkazy
Oficiálna stránka parku
Kobylka zelená
Kobylka zelená (Tettigonia viridissima) je druh rovnokrídleho hmyzu z čeľade kobylkovité (Tettigoniidae). Kobylka zelená žije v tráve na lúkach a patrí medzi veľmi rozšírený hmyz. Kobylka zelená má dlhé tykadlá.
2 Brothers on the 4th Floor
2 Brothers on the 4th Floor (doslova Dvaja bratia na štvrtom poschodí) je holandská tanečná eurodance skupina ktorú založili dvaja bratia Martin a Bobby Boerovci. Skupina bola úspešná v niekoľkých krajinách ako Holandsko, Belgicko, Nemecko, Česko, Nórsko, Fínsko, Južná Afrika, Čile, Izrael, či v Spojenom kráľovstve a Spojených štátoch.
Od roku 1993 skupinu vo väčšine ich skladbách reprezentovala speváčka Des'Ray a raper D-Rock.