cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Sylvia Lacková
Filmové začiatky
Film bol jej vášňou a aj preto sa mladá maturantka vybrala na riaditeľstvo opýtať, či by tam nemohla pracovať. Riaditeľstvu sa myšlienka asistenta réžie-ženy nepozdávala. Nakoľko ich prekvapila obsahmi a vlastným názorom na krátke dokumentárne a vedecko-populárne filmy, tak ju prijali na pozíciu skriptky vo filme Priehrada. Tu prvýkrát stretáva známe tváre hercov ako Františka Dibarboru, Júliusa Pántika, Gustáva Valacha či Máriu Kráľovičovú. Po tomto filme prišla hneď ďalšia ponuka skriptky vo filme o industrializácii Slovenska Dúha nad Slovenskom (1952). Ďalšou jej spoluprácou bolo nakrúcanie hudobno-tanečného a farebného filmu s režisérom Josefom Machom Rodná zem (1953), s ktorým sa spája úsmevná historka:
50. roky
Toto obdobie odštartovalo spoluprácu Sylvie Lackovej s legendou slovenskej kinematografie Paľom Bielikom. Hneď prvý film, ktorý nakrúcala bol film Paľa Bielika Priehrada (1950), hymnus na poctivú prácu a pozitívne zmeny v myslení ľudí. Napriek tomu, že stavba dôležitej priehrady v zaostalom kraji prinesie niekoľko pokrokových zmien, mení nielen svojich staviteľov, ale aj roľníkov v neďalekej dedine. Táto vzorová agitka, v ktorej sa príbeh otvára príchodom troch úradníkov. Tí prichádzajú na stavbu ponúknuť pomoc, aby sa priblížili ľudu. Po tomto filme sa ich cesty rozišli. Bielik medzitým nakrútil filmy ako Lazy sa pohli (1951) o živote na chudobných slovenských kopcoch, lazoch, kde je poľnohospodárstvo na primitívnej úrovni, zatiaľ čo socialistická industrializácia v údoliach dosahuje ohromný rozmach a V piatok trinásteho (1953). Po odchode do penzie sa Jozef Rebro, bývalý vrchný štátny kancelársky zriadenec, ocitne v novej životnej situácii. Už nemôže preháňať podriadených, nudí sa, a tak začne terorizovať svoju rodinu manželku, aj dcéru Oľgu a syna Františka. Domáci tyran neznesie odpor, všetko chce riadiť a kontrolovať. Príde však na psa mráz a proti Rebrovi sa dokonca vzbúri aj ustrašená manželka... Lacková zase Rodnú zem (1953) - prvý slovenský farebný film rozprávajúci príbeh dievčat a chlapcov objavených v rôznych krajoch Slovenska inštruktorom profesionálneho národopisného súboru ľudových piesní a tancov a Štvorylku (1955) so scenáristom Maximiliánom Nitrom a kameramanom Karolom Krškom o ironickom pohľade na malomeštiacke časy pred prvou svetovou vojnou. Dámy miestnej smotánky sú potrestané za svoje chvíľkové poblúznenie k dôstojníkom vojenského oddielu, ktorý príde do malého slovenského mestečka v roku 1910, v čase konania mestského plesu... Pôvodne ho mal režírovať režisér Krejčík, ktorý sa ale nepohodol s vedením podniku a z Bratislavy odišiel. Film potom dokončil absolvent z FAMU Jozef Medveď, ktorému sekundovala práve Sylvia Lacková. Na všetkých filmoch, ktoré potom Bielik nakrútil sa Lacková podieľala najskôr ako skriptka, neskôr ako pomocná alebo druhá režisérka. Spolupracovali spolu aj na vojnových drámach Štyridsaťštyri (1957) o vzbure slovenských vojakov 71. pešieho pluku rakúsko-uhorskej armády proti ich veliteľom a Kapitán Dabač (1959) o mladom dôstojníkovi slovenskej armády, ktorý si počas bojov na Ukrajine postupne uvedomuje hrôzy fašizmu. Po návrate na Slovensko sa zapojí do SNP. Nedokáže však prekonať postoj samotára, ani pochybnosti o zmysle partizánskej činnosti.
60. roky
Obdobie 60. rokov bolo veľmi významné nielen pre Paľa Bielika, ale aj pre Sylviu Lackovú, ktorá mu sekundovala. Ich ďalšou spoluprácou bola snímka Jánošík I a II (1962) o zbojníkovi, krotý bohatým bral a chudobným dával. Bol to veľkorysý projekt natáčaný v exteriéroch slovenských hôr s veľkou účasťou komparzu, náročnými scénickými stavbami a s účasťou plejády vynikajúcich slovenských hercov. Nasledovala krutá historická melodráma z 18. storočia Majster kat (1966) pojednávajúca o priateľstve a zrade rybára a mestského kata a Bielik zvolil pre nakrúcanie tejto snímky úplne novú generáciu filmárov, počnúc Vladimírom Ješinom z Prahy a jeho druhým kameramanom, cez architekta Vaníčka, až po dovtedy rozhlasového zvukára Ondra Polomského. Asistentku réžie robila Lacková Paľovi Bielikovi až do jeho posledného filmu nakrúteného v roku 1968 Traja svedkovia.
70. roky
70. roky znamenali obdobie stagnácie Koliby. Rozkrútené filmy sa síce dokončili, no nič nové sa nezačalo. Cenzúrne zásahy normalizačného obdobia sa Sylvie Lackovej dotkli len v prípade jedinej snímky, filmu Letokruhy (1972) režiséra Ľudovíta Filana. A to z prostého dôvodu. Že nebol režijne zvládnutý. Hrdinom formálne detektívneho príbehu je bývalý partizán, ktorý pátra po skutočnom vrahovi svojej ženy a do rozprávania náhle zasahujú udalosti, ktoré sa zdanlivo uzavreli už v minulosti. Film sa tvári experimentálne, pohráva sa s temnou osudovosťou. Hľadá modelové, nadčasové konflikty týkajúce sa ľudskej neznášanlivosti. Toto ozvláštnenie bolo možno príčinou podozrenia z ideologickej odchýlky. V tomto čase začala spolupracovať s režisérom Vidom Horňákom a nakrúcala aj film o Majstrovi Pavlovi s Vladimírom Bahnom. V 70. rokoch natáča Sylvia Lacková aj svoj posledný film. Ide o snímku Trofej neznámeho strelca z roku 1974. Na medzinárodnej poľovníckej výstave vylúčia zo súťaže jasného favorita - nádherné parožie jeleňa, zastreleného v roku 1944 počas Slovenského národného povstania len preto, že jeho lovec je neznámy partizán. Ak má byť táto výnimočná trofej po zásluhe ocenená, je nutné vypátrať meno šťastného strelca. Takto sa začína zaujímavý kolibský film režiséra Vladislava Pavloviča, nakrútený v roku 1974 (po jeho smrti dielo dokončil kameraman snímky Vincent Rosinec). Na výzvu sa prihlási viacero pamätníkov so svojím svedectvom. Vypočujeme si niekoľko verzií, sledujeme rôzne príbehy. Po tridsiatich rokoch sa opäť vynárajú spomienky na krutosť vojny a tvrdý partizánsky život. Vo filme Trofej neznámeho strelca, ponúkajúcom osobitý pohľad na veľké dejiny cez osudy drobných, anonymných, všedných hrdinov povstania, účinkuje celá plejáda vynikajúcich obľúbených hercov. Je to posledný film Vladislava Pavloviča, ktorý po jeho smrti dokončil kameraman filmu Vincent Rosinec. Lacková mala s režisérom priateľský vzťah a cez skutočnosť, že si pod tlakom zhora siahol na život sa už nedokázala preniesť. V tom čase odchádza z Koliby a začala pracovať v Slovenskom filmovom ústave.
Saint-Pierre-Bois
Saint-Pierre-Bois je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Bas-Rhin, v regióne Alsasko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Logický klam
Logický klam alebo chyba argumentácie je tvrdenie porušujúce zásady logického dôkazu. Pretože pri máloktorom je to na prvý pohľad zreteľné, bývajú logické klamy obľúbenou súčasťou argumentácie propagandy a manipulátorov.
Logické klamy a ich rôzne druhy boli rozlišované už Aristotelom. Tento článok uvádza rozdelenie použité v <span id="ref_koukolik">[deprivanti].
Falošná dilema
Falošná dilema vyvoláva dojem, že existujú iba dve (alebo tri či viac) možností tam, kde ich je v skutočnosti celá škála.
Argument oslovujúci nevedomosť
Tvrdí, že nedokázateľnosť nejakého výroku znamená, že platí opak.
Šikmá plocha (slippery slope); Argument Ad Absurdum
Tvrdí, že zavedenie opatrenia povedie ešte k ďalšiemu, a to vo svojom dôsledku spôsobí celú reťaz čím ďalej, tým menej pravdepodobných následkov, ktoré spôsobia totálnu katastrofu.
Zlúčená otázka
Jedna otázka obsahujúca v skutočnosti dve otázky tak, že akákoľvek odpoveď dostane reagujúceho do nežiadúcej situácie. Sú obľúbené najmä u právnikov.
Falošná stopa (red herring)
V angličtine výraz znamená pôvodne údený sleď, obrazne (často v detektívkach) falošná stopa. Druhý význam je zjavne odvodený od triku pri hone na líšku, keď údený sleď ťahaný jazdcom cez územie lovu dokázal psy ľahko zviesť zo stopy. V diskusiách ide o odvedenie pozornosti od merita veci k podružnostiam.
Argument sily (argumentum ad baculum)
Cieľ klamu: Namiesto zdôvodnenia presvedčíme nepríjemnými dôsledkami, ktoré vyvstanú, ak nebude oponent súhlasiť.
Argument poukazujúci na dôsledky
Tvrdí, že z presvedčenia alebo teórie vyplývajú (údajne) neprijateľné dôsledky a z toho vyvodzuje, že musí byť mylná.
Kvalifikujúci jazyk
Spája žiadúci výrok s pozitívnym označením a vyvoláva dojem, že jeho odmietnutím sa poslucháč automaticky zaraďuje do opačnej skupiny.
Spoločenský apel (argumentum ad populum, bandwagon fallacy)
Zdôvodňuje tvrdenie tým, že s ním ostatní, väčšina alebo všetci s ním súhlasia alebo veria v jeho pravdivosť. To, že je tvrdenie známe pritom nemá na jeho faktickú správnosť podstatný vplyv. Časté tiež bývajú odvolania sa na zdravý (sedliacky) rozum, demokraciu, konsenzus, vox populi a pod.
Útok na človeka (argumentum ad hominem)
Namiesto argumentácie hodnotí jej predkladateľa alebo spolieha na vnem jedného človeka.
Neuvedenie kvantifikátora
Kvantifikátor určuje, či sa vlastnosť spája so všetkými alebo aspoň s jedným objektom (každý/aspoň jeden). Správne by mal byť prvý výrok: Aspoň jeden človek vstúpil na mesiac.
Dovolávanie sa autority
Každé odvolávanie sa na autoritu nemusí byť nevyhnutne klamom. Klamom také tvrdenie je, pokiaľ odkazovaná autorita je autoritou v inom odbore, alebo pokiaľ existuje autorita iná, rovnako dôležitá, ktorá tvrdí opak.
Anonymná autorita
Klam sa odvoláva na nepomenovaný, ale údajne dobre informovaný zdroj. Elegantný spôsob šírenia vymyslených faktov (faktoidov).
Zdanie klame
Vzhľad rečníka, rovnako aj záber kamery v televízii alebo hudba v pozadí ovplyvňuje, do akej miery mu budú poslucháči dôverovať.
4048 Samwestfall
4048 Samwestfall je planétka s priemerom 16 km, ktorú objavil Indiana University 30. októbra 1964.
Logický klam
Ekvivokácia
Ekvivokácia využíva nejednoznačnosť slov. Používame v dvoch vetách rovnaké slovo, ale s odlišným významom v každej z nich. Záver: Sväté mesto je mestom nevraživosti a násilia medzi náboženstvami. V prvom prípade sme hodnotili Jeruzalem z náboženského, kým v tom druhom z hľadiska bezpečnosti. V prvom prípade myslíme syr vrátane dier, v druhom iba hmotu syra.
Induktívne klamy
Induktívna úvaha spočíva v odhade vlastností celku na základe skúseností s jeho časťou. Induktívne klamy vyplývajú z nedodržovania základných štatistických pravidiel.
Unáhlené zovšeobecnenie
Usudzovanie o vlastnostiach celku na základe príliš malej vzorky.
Nereprezentatívna vzorka
Vzorka, na ktorej znalosti zakladáme svoju úvahu, je síce dostatočne veľká, ale nezodpovedá rozloženiu celku.
Klamná analógia
Klamná analógia porovnáva dva celkom nesúvisiace javy a tvrdí, že ak má jeden nejakú vlastnosť, musí ju mať aj druhý.
Lenivá indukcia
Záver induktívneho úsudku je odmietnutý, napriek existencii dôkazov na jeho podporu.
Klam daný vylúčením
Aby sme dosiahli žiaduci úsudok, je niekedy nutné nevyhovujúce skutočnosti z úvahy vylúčiť, a to napríklad ich zamlčaním.
Petitio principii; Argumentácia kruhom (begging the question)
Výrok, ktorý dokazujeme, je už zahrnutý do predpokladov.
Štatistické sylogizmy
Klamy vyplývajúce zo zámeny platnosti všeobecných pravidiel a ich výnimiek.
Znásilnenie pravdepodobnosti a štatistiky
Klamy vyplývajúce z použitia termínu „pravdepodobnejšie“, pričom tvrdenie nebolo skúmané matematickým aparátom pravdepodobnosti a štatistiky, či dokonca skúmateľné ani nie je. Vzniká tak falošný dojem, že niečo je bližšie pravde, lebo je to údajne pravdepodobnejšie.
Chybná časová následnosť (post hoc ergo propter hoc)
Z toho, že dva javy nasledujú po sebe sa mylne usudzuje, že medzi nimi existuje príčinná súvislosť. (O príčinnej súvislosti hovoríme, pokiaľ druhý jav nastane vtedy a len vtedy, keď dôjde predtým k prvému. Príkladom príčinnej súvislosti môže byť rozsvietenie lampy nasledujúce po stlačení vypínača.)
Spoločný efekt
Oba zdanlivo závislé javy majú nepozorovanú spoločnú príčinu.
Nevýznamná príčina
Prvá príčina je skutočne príčinou druhého javu, ale v porovnaní s ostatnými príčinami je nevýznamná. Za klam sa nepovažuje, pokiaľ všetky príčiny druhého javu majú rovnakú dôležitosť (napríklad vo voľbách).
Chybný smer
Zámena príčiny a následku.
Väčší počet príčin
Jav má väčší počet príčin, ale je označená iba jedna z nich.
Irelevantný záver
Dôkaz dokazuje niečo iné, než predmetné tvrdenie. Niekedy sa do tejto kategórie zahŕňajú aj argumenty ad hominem a im podobné.
Variantom tohto klamu je klam irelevantného cieľa, ktorý niečo spochybňuje tvrdením, že to nedosiahlo cieľ, o ktorý ale v skutočnosti nikdy nešlo.
Podsunutý argument (straw man)
Podstatou klamu je nájst veľmi slabý až hlúpy argument, ktorý by mohla zastávať protistrana (ale spravidla ho nezastáva). Následne podsunutý argument poraziť a tváriť sa, že so všetkými argumentami protistrany se dá takto ľahko vysporiadať.
To nevyplýva!
Klamy založené na znásilňovaní implikácie.
Doloženie vyplývajúceho
Predpokladá, že automaticky platí aj opačná implikácia.
Zamietnutie predošlého
Hovorí sa, že v prípade neplatnosti predpokladu nemôže platiť záver. Implikácia (tvrdenie ak A, tak B) pritom nič nehovorí o tom, čo sa stane, keď predpoklad neplatí.
Deska roku
Deska roku je 4. radový album skupiny Rybičky 48 vydaný v roku 2011.
Klokočský potok
Klokočský potok môže byť:
Hliny (sedlo)
Sedlo Hliny sa nachádza na štátnej hranici s Poľskom v pohorí Oravské Beskydy. Končí tu cesta I/78, prichádzajúca z Námestova a Oravskej Polhory a smerujúca do mesta Żywiec.
4049 Noragalʹ
4049 Noragalʹ je planétka s priemerom 55 km, ktorú objavila Tamara Michailovna Smirnovová 31. augusta 1973.
Jakubík
Jakubík je priezvisko, pozri Jakubík (priezvisko), napr.:
Junior Eurovision Song Contest 2013
Junior Eurovision Song Contest 2013 bola jedenásta edícia hudobnej súťaže Junior Eurovision Song Contest. Konala sa v Kyjeve, na Ukrajine 30. novembra 2013.
Zúčastnené krajiny
center|náhľad|450px| {{Legend|#FFC20E|Krajiny ktoré sa v minulosti zúčastnili, ale v roku 2012 odmietli účasť.}} {{Legend|#22b14c|Krajiny s vybratým reprezentantom.}}
Severodvinská gubernia
Spočiatku sa gubernia delila na 5 okresov, neskôr (18. apríl 1924) sa ich počet zvýšil na 18. O rok neskôr (1925) dva z nich stali súčasťou ostatných okresov, ktoré vznikli v roku 1924. Gubernia zanikla 15. júla 1929, keď sa jej územie včlenilo do Severodvinského okruhu Sibírskeho kraja.
Saint-Céneré
Saint-Céneré je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Mayenne, v regióne Pays-de-la-Loire.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Salenthal
Salenthal je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Bas-Rhin, v regióne Alsasko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Uhliarsky potok
Uhliarsky potok môže byť:
Tibor Gašpar
Život
Tibor Gašpar absolvoval v roku 1981 Strednú priemyselnú školu elektrotechnickú v Michalovciach, odbor technická obsluha prostriedkov výpočtovej techniky. V rokoch 1982 – 1987 študoval učiteľský smer na Fakulte telesnej výchovy a športu Univerzity Komenského. Po absolvovaní pracoval ako učiteľ na základnej škole v Nitre. V rokoch 1990 až 1993 pracoval ako odborný asistent na Pedagogickej fakulte Univerzita Konštantína Filozofa v Nitre.
Policajný zbor
Do služobného pomeru policajta bol prijatý 1. decembra 1993. V tom istom roku začal na Akadémii Policajného zboru v Bratislave špecializačné policajné vzdelanie. V rokoch 1993 až 1996 pôsobil ako vyšetrovateľ v Nitre, v rokoch 19961999 bol zástupcom riaditeľa Okresného úradu vyšetrovania PZ v Nitre. Následne pôsobil na Krajskom riaditeľstve PZ v Nitre, postupne prešiel až do funkcie I. zástupcu riaditeľa Krajského riaditeľstva v Nitre a súčasne riaditeľa Úradu justičnej a kriminálnej polície KR PZ v Nitre, v rokoch 20032005.
Počas Dzurindovej druhej vlády bol v roku 2005 vymenovaný za riaditeľa Úradu boja proti korupcii. V tomto poste ostal aj počas nasledovnej vlády Roberta Fica. Do hodnosti generála bol 2. septembra 2008 menovaný prezidentom Ivanom Gašparovičom. V rokoch 2010 až 2011 bol opäť v službe Úradu justičnej a kriminálnej polície KR PZ v Nitre.
Policajný prezident
Tibor Gašpar bol 15. mája 2012 vymenovaný za prezidenta Policajného zboru ministrom vnútra Robertom Kaliňákom. Vo funkcii nahradil Jaroslava Spišiaka.
V septembri 2013 sa stalo kontroverzným Gašparovo menovanie nového riaditeľa Národnej kriminálnej agentúry. Novovymenovaný Daniel Goga mal byť spoluzodpovedný za nevydarenú policajnú akciu v Leviciach, pri ktorej v auguste 2008 zomreli dvaja ľudia, civilista Ivan Rigo a policajt Róbert Vida. Po akcii Goga odstúpil z funkcie zástupcu krajského riaditeľa Policajného zboru v Nitre, odstúpil tiež krajský riaditeľ Ján Štark a riaditeľ krajskej kriminálky Mário Machovec. Po vyšetrení incidentu vtedajší policajný prezident Ján Packa povedal: „Akciu v Leviciach sme dôkladne vyšetrili a vyšlo nám, že osoby prítomné priamo na akcii niesli 70 percentný podiel viny a ich nadriadení 30 percentný podiel.“ Iné kontroverzné opatrenie bolo, že vyšetrovanie ohovárania ministra Jána Počiatka novinárom Martinom Daňom nebude vykonávať vyšetrovateľ okresného policajného zboru, ale priamo vyšetrovateľ Národnej kriminálnej agentúry.
Ako policajný prezident tiež podpísal vyhlásenie NEF Hospodárskeho klubu o migrácii. Vo vyhlásení sa hovorí: „Dnes sme dokonca svedkami ako sa Európania stávajú nevoľníkmi vo vlastnej krajine aj vďaka uplatňovaniu „ľudskoprávnemu imperializmu“ zo strany protinárodne orientovaných štruktúr.“ Autori vyhlásenia plánujú politickú činnosť, ako predstaviteľ polície by mal Gašpar byť apolitický. Vyjadrenie od neho žiadali predseda MOST – HÍD Béla Bugár a ministerka spravodlivosti Lucia Žitňanská. 23. januára 2017 sa Gašpar stretol s prezidentom Andrejom Kiskom, ktorý od neho tiež požadoval vysvetlenie. Ministrovi vnútra Robertovi Kaliňákovi (SMER-SD) Gašparov podpis neprekážal. Gašpar sa k vyhláseniu odmietol vyjadriť.
Ako prezident Policajného zboru získaval v roku 2017 priemerne 4435 eur.
Koniec vo funkcii policajného prezidenta
Tibor Gašpar je švagrom majiteľa nitrianskej bezpečnostnej firmy Bonul Miroslava Bödöra. Ján Kuciak v článku z apríla 2017 upozornil na firmy personálne prepojené na Bödörovho syna Norberta, ktoré získali dotácie a štátne zákazky za niekoľko miliónov eur. Aj preto po vražde Kuciaka žiadali v marci 2018 účastníci protestov Za slušné Slovensko odchod Gašpara z vedenia polície. Okrem pochybení na začiatku vyšetrovania vraždy ich znepokojoval aj fakt, že na mieste činu sa nachádzal šéf Národnej kriminálnej agentúry NAKA Róbert Krajmer, o ktorom Kuciak priamo písal.
Po tlaku verejnosti sa od vtedajšieho ministra vnútra Tomáša Druckera očakávalo, že vyvodí dôsledky aj v Policajnom zbore a prispeje k odstúpeniu Tibora Gašpara. Drucker sa v apríli 2018 zotavoval v nemocnici a odďaľoval rozhodnutie vo veci policajného prezidenta. Nakoniec sám odstúpil a Tibor Gašpar sa s predsedom vlády Petrom Pellegrinim dohodol, že do 31. mája 2018 rezignuje z postu policajného prezidenta. Na margo svojej vlastnej rezignácie sa Gašpar vyjadril nasledovne: „Jasné, že som počítal s tým, že k tomuto kroku dôjde, nie som naivný, mám dosť rokov“ (23. apríla 2018 oslávil svoje 56 narodeniny). Vo svojej funkcii bol teda 2207 dní, čím sa stal najdlhšie slúžiacim prezidentom zboru. Nová ministerka vnútra Denisa Saková potom oznámila, že nástupcom Gašpara bude šéf policajnej inšpekcie Milan Lučanský, ktorý bol menovaný dočasným prezidentom PZ 1. júna 2018.
Po odchode z funkcie policajného prezidenta
Tibor Gašpar od 1. augusta 2018 do 31. januára 2019 pôsobil ako poradca (odborník ústavného činiteľa v oblasti legislatívy a v oblasti sociálne vylúčených komunít) ministerky vnútra Denisy Sakovej. Z funkcie bol odvolaný po tom, ako médiá zverejnili údajné lustrovanie zavraždeného novinára Jána Kuciaka.
Obvinenie z trestnej činnosti
Dňa 5. novembra 2020 bol v skorých ranných hodinách v Janíkovciach zadržaný Národnou kriminálnou agentúrou v rámci akcie „Očistec“. Vyšetrovateľom NAKA bolo vznesené obvinenie pre viaceré trestné činy, okrem iného pre zločin založenia, zosnovania a podporovania zločineckej skupiny, korupčné trestné činy a trestný čin zneužívanie právomoci verejného činiteľa. Deň pred zadržaním, 4. novembra, bol na špeciálnej prokuratúre podať trestné oznámenie na Bernarda Slobodníka a ďalšie osoby v súvislosti s pripravovanou kriminalizáciou jeho osoby.
Prokurátor podal návrh na väzobné stíhanie Gašpara na všetky tri väzobného stíhania – útekovú, kolúznu aj preventívnu väzbu. 7. novembra sudca pre prípravné konanie Špecializovaného trestného súdu rozhodol o väzobnom stíhaní, aby nemohol ovplyvňovať svedkov. Podľa obvinenia chodil aj s ďalšími policajnými funkcionármi na tajné stretnutia s Norbertom Bödörom, kde im odovzdával úplatky a dával pokyny. Svoju vinu poprel a voči rozhodnutiu o vzatí do väzby podal sťažnosť. Zároveň tvrdí, že ide o kriminalizáciu jeho osoby na základe politickej a mediálnej objednávky. 23. novembra Najvyšší súd zamietol jeho sťažnosť proti uzneseniu Špecializovaného trestného súdu. 5. novembra 2021 bola väzba ukončená, ale naďalej ostáva stíhaný.
Moldavčania
Moldavčania alebo Moldavci (po moldavsky/po rumunsky Moldoveni; v azbuke používanej v Podnestersku Молдовень) môžu byť:
Národ žijúci najmä v súčasnom Moldavsku
Moldavci hovoria po moldavsky resp. po rumunsky (označenie jazyka je sporné, a to aj v samotnom štáte Moldavsko). Moldavčina/rumunčina patrí medzi románske jazyky. Väčšina z Moldavcov sú pravoslávni kresťania.
Románski obyvatelia súčasného Moldavska a Podnesterska nemajú svoju vlastnú národnú príslušnosť ujednotenú. Časť z nich sa považuje za Moldavcov, časť za Rumunov. Rumuni z Rumunska väčšinou nerozlišujú rumunský a moldavský národ.
Obyvatelia historického Moldavska
Územie historického Moldavska je v súčasnosti rozdelené medzi Rumunsko (42 %), Ukrajinu (24 %, vrátane Severnej Bukoviny, mesta Gerca, Severnej Besarábie a Budžaku), a súčasné Moldavsko (34 %).
Chodský pes
Chodský pes je od roku 1985 oficiálne uznané české národné plemeno. Bol šľachtený tak, aby sa čo najviac podobal zachovaným vyobrazeniam, ale musel sa tiež líšiť od už schválených plemien z iných štátov. Farbu srsti má čiernu s hrdzavým pálením, dlhá srsť tvorí okolo krku hrivu. Stredná veľkosť, temperament a učenlivosť ho predurčuje pre služobný výcvik, výcvik záchranársky, agility, ale aj ako ťažný alebo sprievodný pes môže nájsť svoje uplatnenie. Chodský pes pribudol na zoznam uznaných plemien FCI v máji roku 2019.
Severný prieliv
thumb|320px|right|Reliéfna mapa Írskeho mora so Severným prielivom Severný prieliv (angl. North Channel, ír. a škót. Sruth na Maoile) je prieliv v severnej časti Atlantického oceánu. Spája Írske more na juhovýchode s Hebridským morom na severozápade. Zároveň oddeľuje ostrovy Írsko a Británia, z administratívneho hľadiska vytvára hranicu medzi Škótskom na východe a Severným Írskom na západe.
Zápal hrubého čreva
Zápal hrubého čreva môže byť:
Palmas
Palmas môže byť:
Chodský pes
Na Slovensku plemeno aktuálne zastrešuje Klub málopočetných plemien psov.
Severný prieliv
Najužšie miesto prielivu sa označuje ako Straits of Moyle a spája mysy Fair Head v Severnom Írsku (grófstvo Antrim) a Mull of Kintyre v Škótsku (polostrov Kintyre v Argyll and Bute).
Prieliv začína severozápadne od ostrova Man, medzi škótskym mysom Mull of Galloway a polostrovom Ards Penninsula v Severnom Írsku a prebieha v smere juhovýchod - severozápad. Do Hebridské mora vyúsťuje približne na spojnici škótskeho ostrova Islay a polostrova Inishowen.
Súčasťou prielivu je hlboký záliv Firth of Clyde na škótskej a záliv Belfast Lough na severoírskej strane. Na pobreží prielivu ležia prístavné mestá Belfast, Bangor, Carrickfergus, Larne, Port Ellen, Campbeltown a Stranraer.
Staurakios
Cisárom sa Staurakios stal po prehranej bitke s Bulharmi v priesmyku Vărbica, pri ktorej jeho otec prišiel o život a on sám bol v nej ťažko zranený na krku, čo mu prakticky znemožňovalo efektívne vládnuť. To využila Prokopia, ambiciózna cisárova sestra, aby sa pokúsila získať trón pre svojho muža Michala. Staurakios sa síce pokúsil vymenovať za následníka trónu svoju ženu Theofano, ale 2. októbra 811 nasledoval štátny prevrat, pri ktorom sa k moci dostali Michal a Prokopia. Zomierajúceho Staurakia poslali do kláštora, kde po niekoľkých mesiacoch zomrel.
Prítomnosť (terajšok)
náhľad|Grafické znázornenie prítomnosti (tmavomodrá rovina) oproti [[minulosť|minulosti a budúcnosti (svetlomodré kužele) v 2D (dvojdimenziálnom univerze)]] Prítomnosť (iné názvy: súčasnosť, terajšok, prítomno; najmä ako dlhší časový interval: terajší/súčasný/prítomný/dnešný čas, terajšie/súčasné/prítomné/dnešné obdobie, terajšie/súčasné/prítomné/dnešné časy, dnešok; jazykovo menej vhodne: terajšia/súčasná/prítomná/dnešná doba; hovorovo: dneskajšok) je moment okamžitej skutočnosti alebo istý interval, ktorý sa práve utvára a prežíva, predstavujúci na ireverzibilnej časovej osi následnosti javov priesečník uskutočneného diania (minulosť) s ešte neuskutočneným dianím (budúcnosť).
Prítomnosť je inak povedané časový úsek, v ktorom práve žijeme. Vymedzenie tohto časového úseku obyčajne rešpektuje špecifikum nositeľa tohto života, pokiaľ ide napríklad o filozofov, vymedzuje sa súčasnosť ako interval medzi viac alebo menej polovicou minulého storočia a dnešným dňom (pozri súčasná filozofia).
Menares
Meno Menarea zaznamenal historik Herodotos v ôsmej knihe História v rodokmeni kráľa Leótychida II. z kráľovského rodu Eurypontovcov a uviedol ho tu ako otca Leótychida. Menoslov Leótychidovho rodokmeňa poslúžil mnohým historikom ako vodidlo pri zostavovaní zoznamu kráľov Sparty kráľovského rodu Eurypontovcov, aj keď jeho dôveryhodnosť je často spochybňovaná nakoľko existuje aj zoznam kráľov Sparty od Pausania a ten nie je celkom s týmto menoslovom identický.
Hoci je Menares v rodokmeni zaznamenaný, kráľom nebol, lebo Herodotos píše, že v tomto období spartských dejín vládol Aristón a Pausanias tvrdí to isté. Tá istá zhoda vládne aj na následníkoch Aristóna. Následníkom Aristóna sa stal Démaratos, ktorý bol ale po obvinení spolukráľom Kleomenom, že nie je synom kráľa a preto vládne nelegitímne (čo sa nakoniec s istotou nepotvrdilo) zosadený a jeho miesto zaujal Menareov syn Leótychidas (pravdepodobne bratranec Démarata).
Študijný predmet
Študijný predmet je didaktická úprava určitého vedného odboru či úseku spoločenskej činnosti na vysokej škole. Študijný predmet je určovaný študijným odborom, učebnými plánmi, učebnými osnovami.
Pidgin
Pidgin (kedysi známy ako Gaim pôvodne GTK+ AOL Instant Messenger) je instant messaging klient. Užívateľské rozhranie využíva knižnicu GTK+, o podporu protokolov sa stará knižnica libpurple, vyvíjaná v rámci projektu (ktorého súčasťou je aj textový klient Finch). Je šírený pod licenciou GNU GPL a dostupný pre operačné systémy Linux a Microsoft Windows. Priamo v inštalácii je niekoľko zásuvných modulov, napríklad na kontrolu slovenského pravopisu, automatické znovupripojenie, priehľadnosť, nahradzovanie textu, ukladanie histórie, ikona v notifikačnej oblasti a iné.
Pidgin je slobodný softvér, čo umožňuje jeho použitie ako základnú softvérovú súčasť mnohých linuxových distribúcií, ako napríklad Ubuntu alebo Fedora. Možno ho nájsť prakticky v každej distribúcii používajúcej prostredie Gnome alebo XFCE. Pre Mac OS X existuje IM klient Adium, využívajúci knižnicu libpurple.
Theo Walcott
Theo James Walcott (* 16. marec 1989, Londýn, Spojené kráľovstvo) je anglický futbalista hrajúci za Southampton. Do Liverpoolu prestúpil po dlhých rokoch strávených v londýnskom Arsenale, kam prišiel zo Southamptonu 20. januára 2006. Walcott je známy hlavne pre svoju bleskovú rýchlosť.
Životopis
Vyrastal v malej dedinke Compton blízko Newbury v Berkshire, kde v detstve hrával za miestny klub AFC Newbury. Walcott dokázal v jedinej sezóne za Newbury nastrielať viac ako 100 gólov. Hneď si to všimol Swindon Town, odkiaľ sa nakoniec sťahoval do Southamptonu. V sezóne 2004-05 hral za dorastenecký tým Southamptonu. Theo sa stal najmladším hráčom histórie, ktorý nastúpil za rezervný tým Southamptonu - mal 15 rokov a 175 dní, keď nastúpil v zápase proti Watfordu v septembri 2004. Firma Nike s ním dokonca podpísala sponzorskú zmluvu vo veku 14 rokov. Theo však išiel ďalej a stal sa najmladším hráčom, ktorý kedy nastúpil za prvý tým Southamptonu. Stalo sa tak vo Football League Championship v zápase proti Wolverhamptonu, keď mal 16 rokov a 143 dní. Svoj prvý celý zápas odohral v lige proti Leedsu United 18. októbra 2005 a v tom istom zápase dal svoj prvý gól za seniorov.
Po nekonečnom špekulovaní britských bulvárnych novín a zdĺhavých ponúk Chelsea, podpísal Theo zmluvu s Arsenalom. Prestup prebehol 20. januára 2006 a Arsenal stál 5 mil. liber + dodatok o zvýšení tejto čiastky na 12 mil. liber podľa počtov odohraných zápasov. Táto zmluva urobila z Thea najdrahšieho 16-ročného futbalistu v dejinách britského futbalu.
7. februára 2006 si Walcott odbyl svoj debut za rezervu Arsenalu v zápase proti Portsmouthu a aj keď Arsenal prehral 3-2, on stačil dať svoj prvý gól za tento klub. V druhej fáze Ligy majstrov sa proti Realu Madrid dostal do 18-člennej nominácie na zápas, avšak svoj debut v Lige majstrov si schoval až na september 06, kde nastúpil do zápasu v odvete proti Dynamu Záhreb v 3. predkole LM. 16. marca 2006 oslávil Theo svoje 17. narodeniny a v tento deň dostal asi svoj najlepší darček - podpísal svoju prvú profesionálnu zmluvu, ktorá mu zaisťovala 1 mil. liber ročne a trvala pôvodne do roku 2008.
Dňa 8. apríla 2008 v druhom zápase štvrťfinále Ligy majstrov proti Liverpoolu nastúpil ako náhradník. Po desiatich minútach sa presadil sólom dlhým takmer 70 metrov zakončeným finálnou gólovou prihrávkou na Emmanuela Adebayora. Napriek tomuto gólu Liverpool nakoniec vyhral 4-2 a postúpil do semifinále.
Montevideo
Montevideo je hlavné a najväčšie mesto Uruguaja. Pôvodný názov mesta je: San Felipe y Santiago de Montevideo. Tento názov sa neskôr skrátil na súčasné Montevideo. Mesto sa nachádza pri pobreží Alantického oceánu pri severovýchodnom okraji zálivu La Plata, spoločného ústia riek Uruguaj a Paraná, približne 230 km východne od argentínskej metropoly Buenos Aires. Mesto je súčasťou departmentu Montevideo, pričom je jeho hlavným mestom a prakticky zaberá celé jeho územie. Metropolitná oblasť Montevideo presahuje department, žije v nej až 1 947 604 obyvateľov (kým v departmente 1 319 108 a v celom Uruguaji 3 427 000 obyvateľov). Samotné mesto má 1 305 082 obyvateľov.
Montevideo bolo založené v roku 1724 ako opora Španielskeho kráľovstva pri vtedajších sporoch o región povodia La Plata. V roku 1807 bolo krátko pod britskou nadvládou. Montevideo je sídlom viacerých medzinárodných organizácií, ako napríklad Mercosur, čo je regionálna obchodná organizácia združujúca niektoré štáty Južnej Ameriky, alebo ALADI, čo je ďalšia regionálna obchodná organizácia združujúca viaceré krajiny Latinskej Ameriky.
Montevideo je vysoko hodnotené pre kvalitu života, ktorá je najvyššia v Latinskej Amerike a 79. najvyššia na svete. Mesto je 8. najnavštevovanejšie v Latinskej Amerike a je známe bohatým kultúrnym a spoločenským životom.
Názov
thumb|left|Mapa zo 17. storočia ukazuje oblasť Rio de la Plata. Pôvod názvu Montevideo nie je v súčasnosti celkom presne známy. Existuje niekoľko teórií vzniku. Časť názvu "Monte" však má odkazovať na neďaleký kopec Cerro de Montevideo, no pôvod druhej časti slova "video" je sporný.
Počiatky osídlenia
thumb|left|Loď Nuestra Señora de Lencina priviezla prvých osadníkov z [[Kanárske ostrovy|Kanárskych ostrovov.]] Medzi rokmi 1680 a 1683 založili Portugalci mesto, ktoré nazvali Colonia do Sacramento, v regióne zálivu La Plata oproti mesta Buenos Aires. Nové mesto sa nestretlo so žiadnym odporom zo strany Španielov až do roku 1723, kedy títo začali stavať opevnenia na pahorkoch okolo zátoky Montevideo. 22. novembra 1723 portugalský poľný maršal Manuel de Freitas da Fonseca postavil pevnosť Montevieu. Z Buenos Aires bola vyslaná expedícia, ktorú zorganizoval španielsky guvernér Bruno Mauricio de Zabala. 22. januára 1724 prinútili Španieli Portugalcov opustiť danú oblasť a začali osídľovať miesto, kde dnes stojí Montevideo, najprv so šiestimi rodinami, ktoré prišli z Buenos Aires. No už čoskoro potom prišli rodiny z Kanárskych ostrovov, ktorých miestni nazývali "guanches", "guanchos" alebo "canarios". V tej dobe bol na mieste aj prvý taliansky osadník Jorge Burgues.
V roku 1724 bolo vykonané sčítanie obyvateľstva, ktoré žilo v meste. Následne bol spísaný plán, ktorý vymedzil nové mesto a pomenoval ho San Felipe y Santiago de Montevideo, čo bolo neskôr skrátené na Montevideo. Sčítanie napočítalo spolu 50 rodín pôvodom z Galície a Kanárskych ostrovov a viac ako 1 000 pôvodných obyvateľov a množstvo Afričanov ako otrokov. thumb|upright= 2.2|Mesto na konci 18. storočia. Niekoľko rokov po založení sa mesto stalo hlavným sídlom v regióne severne od ústia La Plata a východne od rieky Urugua j, pričom bolo schopné súťažiť s Buenos Aires o dominanciu nad námorným obchodom. Dôležitosť Montevidea ako hlavného prístavu Vicekráľovstva Río de la Plata ho priviedol do konfrontácie s Buenos Aires pri rôznych príležitostiach, vrátane niekoľkých prípadov, keď bolo použité ako základňa na obranu východných provincií Vicekráľovstva Río de la Plata pred nájazdmi Portugalcov. V roku 1776 ustanovilo Španielsko Montevideo ako svoju hlavnú námornú základňu (Real Apostadero de Marina) pre južnú časť Atlantického oceánu s vládou nad pobrežím súčasnej Argentíny, Falklandskými ostrovmi a ostrovom Bioko v Afrike. Do konca 18. storočia zostalo Montevideo opevnenou oblasťou, ktorá je v súčasnosti známa ako Ciudad Vieja.
19. storočie
thumb|left|Generál Elio bol guvernérom Montevidea a posledným vicekráľom [[Laplatské vicekráľovstvo|Vicekráľovstva Río de la Plata.]] Vo februári roku 1807 sa uskutočnila Bitka o Montevideo, v ktorej Briti porazili miestne španielske oddiely a obsadili Montevideo. Španieli však už v septembri toho istého roku Britov z mesta vytlačili. Po úspešnej bitke sa guvernér Montevidea Francisco Javier de Elío rozhodol postaviť voči novému vicekráľovi Santiagovi de Liniers a vytvoril novú vojenskú vládu (chuntu) hneď po tom, ako v Španielsku začala vojna o nezávislosť. Po tom, čo bol Santiago de Liniers vymenený novým vicekráľom Baltasarom Hidalgo de Cisneros, rozhodol sa Francisco Javier de Elío zrušiť miestnu vojenskú vládu.
Počas májovej revolúcie v roku 1810 a následnom povstaní obyvateľov provincií La Platy sa španielska koloniálna vláda presunula z Buenos Aires do Montevidea. Ešte v ten istý a nasledujúci rok sa uruguajský revolucionár José Gervasio Artigas spojil s revolucionármi z Buenos Aires proti Španielom. V roku 1811 sa vylodili vojenské oddiely Spojených provincií La Platy spolu s pastiermi z celého regiónu nazývanými Gaučo neďaleko mesta a začalo sa obliehanie Montevidea. Títo však odmietli poslúchnuť príkazy novej vlády, ktorá vzišla po úspešnej Májovej revolúcií a tak sa obliehanie mesta skončilo už nasledujúci rok. K odchodu vojska prispela aj zhoršujúca sa situácia v regióne Horného Peru.
Španielsky guvernér opustil Montevideo v roku 1814. V roku 1816 napadli oslobodené územie Portugalci. V roku 1821 bolo toto územie obsadené vojenskými oddielmi z Brazílie nazývanými Banda Oriental. Nezávislosť regiónu obnovil Juan Antonio Lavalleja v roku 1825 spolu so svojimi vojenskými oddielmi nazvanými Treinta y Tres Orientales, teda Tridsaťtri Orientálcov. V roku 1828 bol vytvorený nový nezávislý štát s názvom Uruguaj, pričom Montevideo sa stalo jeho hlavným mestom. V roku 1829 začala demolácia mestských opevnení a boli vytvorené plány na rozšírenie mesta za pôvodne opevnené mesto Ciudad Vieja. Nová časť sa mala nazývať "Ciudad Nueva", teda nové mesto. Rozširovanie mesta však prebiehalo veľmi pomaly z dôvodu udalostí, ktoré mali nastať v ďalšom období. thumb|upright= 2.2|Mesto z pohľadu kotviska lodí pred miestnym prístavom (1820). 30. roky 19. storočia boli v Uruguaji v znamení konfrontácie medzi dvoma revolucionármi Manuelom Oribem a Fructuosom Riverom. Títo pred tým bojovali proti Brazílskemu cisárstvu a po bojoch sa stali tzv. caudillo, teda de facto vládcami svojich frakcií. Politika krajiny bola rozdelená medzi Blancos (Bieli) vedených Oribem, ktorých reprezentovala politická strana Partido Nacional a Colorados (Červení), ktorých zas reprezentovala strana Partido Colorado. V roku 1838 bol Oribe donútený rezignovať z postu prezidenta, následne vytvoril povstaleckú armádu, čím sa začala dlhá občianska vojna, ktorá skončila až v roku 1851.
Montevideo bolo v tomto období sužované dlhým obliehaním, ktoré trvalo od roku 1843 až do roku 1851, teda do samotného konca občianskej vojny. Mesto bolo počas tejto doby zásobované iba po mori Britmi a Francúzmi. Oribeho podporoval konzervatívny guvernér Buenos Aires Juan Manuel de Rosas. Vďaka tomu sa Oribemu podarilo obkľúčiť stúpencov strany Colorado v Montevideu, kde boli na druhej strane títo podporovaní légiami z Francúzska, Talianska, Baskicka a jednotkami z Brazílie. Až v roku 1851, keď obkľúčeným oddielom pomohli opozičné jednotky z Argentíny, ktoré bojovali proti de Rosasovi, sa obliehanie mesta skončilo a Oribe bol porazený. Avšak boje pokračovali v roku 1855, keď Blancos znova získali silu. V krajine sa tak bojovalo až do roku 1865. Potom už strana Colorado získala znova moc, ktorú si udržala až do polovice 20. storočia.
Po ukončení bojov nastalo obdobie rastu a konečne začalo dlho plánované rozšírenie mesta. Už v roku 1853 bola zriadená pravidelná dostavníková linka, ktorá spájala Montevideo s vtedajším mestom Unión (toto je v súčasnosti už štvrťou samotného Montevidea), zároveň bolo vytvorené prvé pouličné osvetlenie v meste. Medzi rokmi 1854 a 1861 bola vybudovaná prvá verejná kanalizácia. V roku 1856 bolo postavené divadlo Teatro Solís. V roku 1861 boli k mestu pripojené osady Aguada a Cordón. V roku 1866 bola zriadená telegrafná linka spájajúca Montevideo s Buenos Aires. V roku 1867 bola postavená tzv. socha mieru La Paz na námestí Plaza Cagancha a most Paso Molino.
V roku 1868 bola otvorená konská dráha (predchodca električky ťahaná koňmi), ktorá spájala Montevideo s mestom Unión, plážovým rezortom Capurro a priemyselnou osadou Villa del Cerro, vtedy nazývanou Cosmopolis. V tom istom roku bol otvorený aj prístavný trh Mercado del Puerto. V roku 1869 bola spustená železničná trať spájajúca štvrť Bella Vista s mestom Las Piedras. Súčasne boli v tom istom roku vytvorené nové štvrte Colón Sudeste, Nuevo París a La Comercial. Verejná vodáreň bola postavená v roku 1871, v roku 1878 bol otvorený bulvár Circunvalación, ktorý išiel skoro cez celé mesto. V roku 1885 dostal svoje súčasné meno bulvár Artigas. V roku 1881 bola pripojená ďalšia oblasť, Los Pocitos.
Prvé telefónne linky boli zapojené v roku 1882 a elektrikou napájané verejné osvetlenie vystriedalo plynové v roku 1886. O dva roky neskôr bola otvorená aj dostihová dráha Hipódromo de Maroñas. O ďalší rok neskôr boli vytvorené ďalšie tri nové štvrte mesta. V roku 1891 bola vytvorená štvrť Peñarol. V nasledujúcom roku boli vytvorené štyri nové štvrte. V roku 1894 bol otvorený nový väčší prístav a v roku 1897 bola otvorená nová hlavná železničná stanica Estación Central General Artigas.
20. storočie
thumb|[[Palacio Salvo, jeden zo symbolov rastu mesta zo začiatku 20. storočia.]] Na začiatku 20. storočia imigroval do mesta veľký počet nových prisťahovalcov. Títo prichádzali predovšetkým zo Španielska a Talianska, no desaťtisíce ich prichádzali aj zo strednej Európy. V roku 1908 bolo až 30% z vtedajšej populácie mesta (ktorú tvorilo 300 000 obyvateľov) narodená v zahraničí. V tejto dekáde sa mesto rýchlo rozširovalo do všetkých strán, boli vytvorené ďalšie nové štvrte a viaceré osady a mestečká, ktoré boli vtedy samostatné, boli pohltené rozširujúcim sa Montevideom.
Počas prvých dekád 20. storočia prechádzal Uruguaj rozsiahlymi sociálnymi zmenami, ktoré mali vplyv predovšetkým na mestské prostredie. Spolu s týmito zmenami sa v roku 1907 uzákonilo právo na rozvod a v roku 1932 volebné právo pre ženy.
V roku 1910 sa začalo so stavbou tzv. Rambla de Montevideo, čo je najdlhší chodník na svete, ktorý meria až 22,2 kilometra. Rambla de Montevideo prechádza po celý čas popri pobreží mesta. V tomto období boli spustené elektrikou poháňané električky. V rovnakom roku prebehol aj veľký štrajk vodičov električiek, pracovníkov bánk a prístavných robotníkov. Zároveň sa zaviedol inštitút intendancie, čo je pomenovanie pre departmenty v krajine. Na ich čele stojí intendant departmentu. Intendanti sú volení občanmi. Veľmi dôležitým bolo tiež otvorenie nového prístavu v meste.
V roku 1913 dosahovali hranice mesta už okraj celého miestneho zálivu. V priebehu 20. rokov bola postavená budova uruguajského parlamentu Palacio Legislativo, v meste pristálo prvé lietadlo - hydroplán zo Španielska a bol položený základný kameň štadióna Estadio Centenario, kde uruguajská reprezentácia, ako aj miestne kluby získali najväčšie úspechy. Počas druhej svetovej vojny sa stal neďaleko Montevidea známy incident, keď priplával nemecký ťažký krížnik Admiral Graf Spee do 200 kilometrov vzdialeného plážového mestečka Punta del Este. Tam sa odohrala námorná bitka s britskými loďami, po ktorej musel poškodený nemecký krížnik odplávať do prístavu v Montevideu, keďže Uruguaj bol neutrálna krajina. Aby nemecký kapitán zabránil strate posádky v bitke, o ktorej bol presvedčený, že ju prehrá, rozhodol sa potopiť vlastnú loď. Vrak lode leží do súčasnosti v blízkosti Montevidea, niektoré jeho časti však už boli vyzdvihnuté a nachádzajú sa na rôznych miestach v Montevideu.
V polovici 50. rokov sa Uruguaj dostal do ekonomických problémov. Pokles zaznamenalo aj Montevideo. Situácia sa zhoršila v roku 1968, kedy bol zlý stav v krajine ešte viac negatívne ovplyvnený sociálnymi a politickými násilnosťami. Krajinu sužovali incidenty ľavicovej organizácie Tupamaros a neskôr v 70. a 80. rokoch vláda vojenskej chunty. Od 60. rokov do konca vlády vojenskej chunty v roku 1985 boli vládou zavraždené stovky ľudí, prípadne stovky iných zmizli. Od roku 1974 zmizli ďalšie stovky Uruguajčanov v susednej Argentíne, kde sa k moci dostala taktiež vojenská chunta. V roku 1980 prisľúbila chunta prijatie novej ústavy. Tieto zmeny však záviseli od výsledkom referenda, ktoré však nedopadlo podľa predstáv chunty, čo ju začalo postupne oslabovať, až kým sa nezrútila, čo viedlo k návratu k demokracií. V 80. rokoch navštívil Montevideo dvakrát pápež Ján Pavol II.
21. storočie
V roku 2002 Montevideo negatívne ovplyvnila banková kríza. Po fámach o možnej insolvencii niektorých bánk nastala panika medzi občanmi Uruguaja, ktorí si začali hromadne vyberať svoje vklady. Tým vznikla hrozna krachu bánk a kolapsu celého bankového systému, na čo reagovala vláda a zmrazila všetky bankové operácie v krajine. Kríza vznikla z dôvodu veľkej závislosti ekonomiky Uruguaja na susednej Argentíne, ktorá sa sama dostala do ekonomickej krízy v roku 2001. Až 33% všetkých vkladov v krajine bolo vybraných z finančného systému. Z tohto dôvodu zostalo päť bankových inštitúcií insolventných. Montevideo, ale aj celá krajina, sa však postupne z krízy dostali, v roku 2017 mesto zaznamenalo 15 rokov nepretržitého ekonomického rastu, čím sa Montevideo stalo konzistentne mestom s najvyššou kvalitou života v celej Latinskej Amerike, keď bolo takto hodnotené desať rokov po sebe.
Poloha mesta
Montevideo je situované na severovýchodnej strane zálivu La Plata, čo je v podstate výbežok Atlantického oceána, ktorý oddeľuje južné pobrežie Uruguaja od severného pobrežia Argentíny. Buenos Aires leží 230 kilometrov západne na argentínskej strane. Rieka Santa Lucía vytvára prírodnú hranicu medzi Montevideom a departmentom San José na západe. Na severe a východe mesta sa rozprestiera department Canelones s potokom Carrasco, ktorý tvorí východnú hranicu mesta. Morské pobrežie vytvára južnú hranicu mesta a je pokryté kamennými výčnelkami a piesočnatými plážami. Záliv Montevideo tvorí prírodný prístav, najväčší v Uruguaji a jeden z najväčších a najlepších v Južnej Amerike. Mesto križujú viaceré potoky a menšie vodné toky, ktoré sa vlievajú do Zálivu Montevideo. Všetky vodné toky sú však veľmi znečistené. 600px|thumb|center|Celkový pohľad na metropolitnú oblasť Montevideo (2011).
Chvalová
Chvalová je obec na Slovensku v okrese Revúca.
Montevideo
Vláda a politika
Formálne bolo Montevideo ako mesto vytvorené zákonom zo dňa 18. decembra 1908. Prvým starostom mesta (1909-1911) sa stal Daniel Muñoz. Mestá vo forme, v akej boli zriadené v roku 1908, boli zrušené prijatím uruguajskej ústavy z roku 1918. K ich efektívnemu obnoveniu došlo počas roku 1933 vojenskou chuntou vedenou Gabrielom Terrom, formálne však v roku 1934, keď bola prijatá nová ústava. K opätovnému zrušeniu miest došlo prijatím ústavy z roku 1952. Táto zmena však nastala až vo februári 1955. Mestá boli v zmysle novej ústavy nahradené departmentnými výbormi, na čele ktorých bola rada, ktorá pozostávala zo siedmych členov z Montevidea a piatich z ostatných regiónov. Avšak v roku 1967 došlo k opätovnému obnoveniu miest prijatím ďalšej novej ústavy, pričom tieto vydržali v prijatej forme až do súčasnosti.
Chvalová
Polohopis
Uprostred vrchov Revúckej vrchoviny leží v doline rieky Západný Turiec obec Chvalová. Jej územie bolo osídlené už v neolite, z ktorého pochádzajú nálezy jaskynného sídliska ľudu bukovohorskej kultúry. Prvýkrát sa spomína v roku 1343 ako Felsewfalu. Znamená to „horná obec“, čo súvisí s tým, že bola vyčlenená z katastra susedného Skerešova. Najväčšmi sú s históriou Chvalovej spätí Hanvayovci.
Montevideo
Vláda a politika
Montevideo bolo v roku 1990 čiastočne decentralizované do 18. oblastí. Správu každej oblasti vykonáva Zónové komunitné centrum (Centro Comunal Zonal), ktoré je podriadené Mestu Montevideo. Hranice mestských štvrtí boli vytvorené 12. júla 1993 a zákonne prijaté v rokoch 1993 a 1994. Mestská vláda Montevidea vykonáva viacero funkcií, vrátane udržiavania komunikácie s verejnosťou, propagácie kultúry, organizovania spoločenských podujatí, ochrany prírody a regulácie dopravy. Sídlom tejto vlády je Palacio Municipal z roku 1941.
Ďalšie úrady ako Junta Departamental či mestský parlament vládnu departmentu Montevideo. Juntu Departamental tvorí 31 neplatených volených členov, je zodpovedná za rôzne záležitosti, od občianskych práv občanov, cez kultúrne aktivity, až po pomenovávanie ulíc. Tento orgán je tiež zodpovedný za návrhy intendanta.
Na čele Mesta Montevideo stojí intendant Montevidea, ktorý je volený na päťročné funkčné obdobie. Prvý intendant bol zvolený už v roku 1909. Funkcia intendanta je v podstate na druhom mieste po centrálnej vláde krajiny. Zaoberá sa predovšetkým otázkami týkajúcimi sa departmentu a koordinuje prácu samosprávy.
Územné členenie
V roku 2010 bolo Montevideo rozdelené na 8 politických častí, tzv. "Municipios", ktoré sú rozdelené podľa písmen od A po G (v rámci španielskej abecedy). Na čele každej časti stojí starosta ("alcalde"), ktorý je volený občanmi, ktorí sú registrovaní v príslušnom volebnom obvode. Toto členenie sa podľa vyjadrenia predstaviteľov mesta Montevideo zameriava na podporu politickej a administratívnej decentralizácie v meste, s cieľom prehĺbiť demokratickú účasť občanov na riadení mesta a jeho častí.