cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Pop (hudobný žáner)
Štylistický vývin
V polovici 60. rokov robí pop opakované nájazdy na nové zvuky, štýly a techniky, čoho následkom je verejná debata medzi poslucháčmi. Hojne sa používa označenie „progresívny“, čím sa mienilo, že každá pieseň je „progresiou“ od tej predošlej. Hudobný kritik Simon Reynolds tvrdí, že počnúc rokom 1967 sa začala jasne vymedzovať hranica medzi „progresívnym“ popom a „masovým/hitparádovým“ popom, deliaca čiara bola podľa neho badateľná tiež medzi „chlapcami a dievčatami, či medzi strednou a pracujúcou triedou“. Pred príchodom progresívneho popu na konci 60. rokov sa interpreti obyčajne príliš nestarali o umeleckú stránku svojej hudby. Jedným z následkov ekonomického boomu polovice 60. rokov bol fakt, že nahrávacie spoločnosti začali väčšmi investovať do interpretov, dávajúc im väčšiu slobodu pri experimentovaní; umelcom bola dokonca umožnená čiastočná kontrola nad marketingovými aktivitami. Koncom 70. rokov tieto priaznivé okolnosti upadli do nemilosti a nenavrátili sa až do doby rozmachu Internetových hviezd. Indie pop, ktorý sa vyvinul koncom 70. rokov, znamenal ďalší odklon od graciózneho moderného popu, keď sa nezávislé gitarové kapely rozhodli aplikovať vtedy novú myšlienku, že môžu vydávať albumy aj bez toho, aby museli mať uzatvorenú zmluvu u niektorej z veľkých nahrávacích spoločností. V súčasnosti preniká do svetovej pop music elektronická tanečná hudba.
Podľa štúdie vedeckého internetového žurnálu Scientific Reports, ktorá skúmala 464 000 nahrávok populárnej hudby medzi rokmi 1955 a 2010, sa ukázalo, že populárna hudba, po tom čo koncom 60. rokov dosiahla svoj umelecký vrchol, upadá do uniformity, v inštrumentácii sa stáva čoraz väčšmi šablónovitejšia. John Matson z amerického populárne vedeckého časopisu Scientific American tvrdí, že „tento fakt očividne podporuje obľúbenú anekdotu, že pop music za starých dobrých čias bola lepšia, alebo prinajlepšom rozmanitejšia, než sú dnešné hity z top 40.“
Technológie a média
Technologické zdokonalenie mikrofónov v 40. rokoch 20. storočia umožnilo umelcom rozvíjať nové, intímnejšie spevácke techniky a v priebehu desiatich až dvadsiatich rokov nato nastala v dôsledku dostupnosti relatívne lacných a odolnejších 45-otáčkových platní obsahujúcich hitové single „revolúcia v šírení popu“ a pop začal väčšmi inklinovať k nahrávaciemu priemyslu, filmu a rozhlasu. Ďalším technologickým míľnikom bolo masové rozširovanie televízie v 50. rokoch. Začali vznikať televízne relácie, v ktorých vystupovali „popové hviezdy primäté vizuálne sa prezentovať“. V 60. rokoch sa na trh vo vyspelých ekonomikách dostávajú lacné, prenosné tranzistorové rádiá a tak môžu adolescenti počúvať hudbu už aj mimo svojich domovov. Medzi ďalšie nové techniky v oblasti spracovania a tvorby pop music možno zaradiť viacstopové nahrávanie (od 60. rokov) a digitálne samplovanie (od 80. rokov). Začiatkom 80. rokov 20. storočia bola propagácia populárnej hudby výrazne ovplyvnená vzostupom hudobných televíznych kanálov typu MTV, ktoré „uprednostňovali takých umelcov ako Michael Jackson či Madonna, ktorých vizáž neobyčajne priťahovala pozornosť divákov.”.
Hudobná kritika
Druhej polovici 20. storočia dominuje v americkej kultúre trend čoraz väčšieho stierania hraníc medzi umeleckou a populárnou hudbou. V období medzi rokmi 1950 a 1970 prebiehala verejná debata ohľadne vzťahu popu a umenia. Poniektoré hudobné publikácie vzali od tých čias na milosť legitimitu popu. Na začiatku 3. tisícročia sa v sociokultúrnej literatúre začali používať pojmy „rockizmus“ a „poptizmus“, mieniac tak hudbu zaseknutú v stereotypoch. Redaktor amerického internetového časopisu PopMatters Robert Loss zastáva názor, že v „hudobnej kritike jestvuje silný argument pre rockizmus—že jestvuje a že je škodlivý—a poptizmus sa vyprofiloval ako korektúra, protilátka. ... Všeobecne povedané, Stará garda rockových kritikov a novinárov sa vykresľuje ako partia murárov, ktorá položila základy Rockandrollovej siene slávy. Čo je však len sčasti pravda. Podobne ako filmové štúdie, rocková kritika prelomu 60. a 70. rokov bola pokusom spraviť populárnu hudbu hodnou štúdia; bola predchodcom poptizmu.“
Medzinárodné rozšírenie
V USA, a od 60. rokov aj v Británii, sa pop music dostala pod područie hudobného priemyslu, ktorého vplyvom sa z popu vytvorila medzinárodná jednoliata monokultúra. Napriek tomu jestvujú vo väčšine regiónov a krajín osobité formy popu; nezriedka vznikajú lokálne verzie opierajúce sa o svetové trendy obohatené o miestne črty. Niekedy takéto trendy (napríklad Europop) majú nemalý vplyv na vývoj žánru ako takého.
Podľa encyklopédie Grove Music Online „populárne štýly zo západu, či už vo forme koexistencie alebo marginalizácie osobitých miestnych žánrov, sa rozšírili po celom svete a stali sa spoločnými štylistickými menovateľmi v globálnych komerčných hudobných kultúrach.“ V niektorých krajinách mimo západnej Európy, ako napríklad v Japonsku, sa vyvinul prosperujúci hudobný priemysel popovej hudby. Tento priemysel, zväčša založený na pope západného strihu, už niekoľko rokov generuje kvantitu muziky, ktorej sa môže vyrovnať v globálnom meradle iba trh v Spojených štátoch. Rozširovanie pop music v západnom štýle sa interpretovalo rôznorodo: ako predstavujúce procesy amerikanizácie, homogenizácie, modernizácie, kreatívneho prijímania, kultúrneho imperializmu, alebo všeobecne povedané ako proces globalizácie.
thumb|Juhokórejská chlapčenská skupina [[EXO.]] V Južnej Kórei pod vplyvom popovej hudby vznikli chlapčenské (tzv. boy bandy) a dievčenské skupiny (tzv. girl groups), ktoré zožali v zámorí obrovský úspech, čomu vďačili jednak svojej hudbe, jednak svojmu vizuálnemu prejavu. Kórejské skupiny, ktorých členovia boli oboch pohlaví, také úspešné neboli. Najúspešnejšie Kpop (Korean pop) skupiny sú: BTS, BlackPink, EXO
Bralová skala
Bralová skala je vrch na západnom okraji Kremnických vrchov. Leží nad obcou Sklené, približne severovýchodne od Handlovej. Vrcholom prechádza značená turistická magistrála Cesta hrdinov SNP.
Poloha
Nachádza sa v severozápadnej časti Kremnických vrchov, v geomorfologickom podcelku Kunešovská hornatina. Vrch leží na hranici Žilinského a Trenčianskeho kraja a okresov Turčianske Teplice a Prievidza a zasahuje na katastrálne územia obcí Sklené a Ráztočno. Je súčasťou hrebeňa, ktorý vedie od juhu z Vysokej a pokračuje severozápadným smerom už pohorím Žiar.
Opis
thumb|left|Výhľad z Bralovej skaly smerom na [[Handlová|Handlovú ]] Bralová skala nevyniká výraznou nadmorskou výškou, no je rozpoznateľná podľa vysielača na vrchole. Skalnatý vrchol je obľúbeným cieľom turistov a ponúka zaujímavý výhľad na mesto Handlová a široké okolie. Masívom prechádza Bralský tunel, ktorý je súčasťou železničnej trate Prievidza – Horná Štubňa. Na južnom úpätí sa nachádza rekreačné stredisko Remata. Západným susedom je Veľký vrch, severozápadne sa nachádza Horeňovo , východne vrch Klobučník a južne Vysoká. Juhozápadnú časť hrebeňa a teda i svahy Bralovej skaly odvodňujú prítoky Hraničného potoka do Handlovky v povodí Nitry. Voda z východnej časti odteká menšími potokmi do rieky Turiec. Najbližším sídlom je južne situovaná osada Remata, patriaca obci Ráztočno a severne ležiace Sklené, juhozápadne sa nachádza Handlová a juhovýchodne obec Kunešov.
Výhľady
Nesúvislým porastom pokrytý vrchol a skalné bralo ponúkajú veľmi dobrý výhľad na okolie. Vidieť tak blízku Handlovskú a Turčiansku kotlinu, no tiež okolité Kremnické vrchy, pohorie Žiar, Strážovské vrchy, Vtáčnik, Veľkú a Malú Fatru.
Vysielač Bralová skala
vľavo|náhľad|Vysielač na vrchole Na vrchu sa nachádza vysielač rozhlasu, televízie a GSM signálu, ktorý je určený pre pokrytie Handlovskej kotliny a horného Turca signálom DVB-T. V FM pásme je vysielaný signál Rádia Lumen na 98,1 MHz.
Vysielač
Vysielač šíri digitálny signál verejnoprávnej televízie a druhého multiplexu zo stožiara vysokého 35 m.
Globalistika
Globalistika je teória skúmajúca základné otázky existencie a vývoja svetovej spoločnosti ako celku na základe multidisciplinárneho výskumu spoločenských vied a prírodných vied (zachovanie svetového mieru a otázky odzbrojenia, ekologická problematika, využívanie prirodného bohatstva, otázky populácie a zabezpečenie obyvatelstva potravinami, problém energie ap.).
Karpathia
Karpathia bola slovenská black metalová skupina, ktorá vznikla v roku 2006 a svoju činnosť ukončila v roku 2012.
Novokantovstvo
Novokantovstvo je poklasický filozofický smer, ktorý sa – na základe transcendentálnej logiky a epistemiológie Immanuela Kanta – vymedzuje voči materializmu. Vznikol v druhej polovici 19. storočia a za jeho iniciátorov sú považovaní nemeckí filozofi Otto Liebmann (1840 – 1912) a Friedrich Albert Lange (1828 – 1875).
Za vznikom novokantovstva je možné vidieť súdobú snahu vypracovať – práve prostredníctvom návratu ku Kantovi – takú filozofiu, ktorá by zodpovedala nárokom modernej vedy.
V rámci novokantovstva sa tradične rozlišujú dva hlavné prúdy: Marburská škola a Bádenská škola.
Charakteristickým znakom novokantovstva je záujem o vedecko-teoretické zdôvodnenie humanitných vied a filozofické zdôvodnenie politickej teórie. Napríklad, marburská vetva novokantovstva de facto poskytla teoretické základy pre revizionizmus Eduarda Bernsteina (1850 – 1932), ako aj pre austromarxizmus Maxa Adlera (1873 – 1937). A v neposlednom rade, začiatkom 20. storočia zohrávalo novokantovstvo významnú úlohu aj v ruskej filozofii, keďže predstavovalo akúsi strednú cestu medzi ortodoxnou mystickou metafyzikou a prísnym ateistickým materializmom.
Vznik
Samotný vznik novokantovstva v druhej polovici 19. storočia je potrebné vnímať predovšetkým na pozadí vážneho súdobého ideologického sporu medzi prírodnými vedami a náboženstvom. Prírodné vedy v tomto období postulovali absolútny primát matérie, v dôsledku čoho sa na duchovno ako také začalo hľadieť s dešpektom. Legitimita náboženského poznania bola systematicky spochybňovaná. Celý konflikt vyústil do generálneho útoku na koncept ducha v najširšom zmysle slova, čo napokon v roku 1854 vyvrcholilo v tzv. Spore o materializmus. Za akési „stelesnenie“ týchto názorových protikladov možno zaiste považovať dvoch nemeckých profesorov – göttingenského fyziológa Rudolfa Wagnera, ktorý považoval kresťanstvo za duchovný základ prírodných vied, a giessenského zoológa Carla Vogta, ktorý považoval existenciu tzv. „duchovných“ fenoménov len za jeden z dôsledkov štruktúry matérie. V nasledujúcich rokoch sa však spor o materializmus rozrástol až do podoby boja dvoch svetonázorov, k čomu v roku 1859 nepochybne prispelo aj Darwinovo epochálno dielo O pôvode druhov. Kresťanský svetonázor mal byť úplne nahradený radikálnym materialistickým svetonázorom.
Špekulatívna idealistická filozofia bola v čase prebiehajúceho sporu o materializmus v hlbokej kríze, čo bolo zaiste logickým dôsledkom celkového vývoja, ktorý napokon vyvrcholil v revolučných rokoch 1848/1849. Nepochybne, meruôsme roky pripravili pôdu pre nevídaný rozvoj prírodných vied a úspech s nimi spojeného materialistického svetonázoru, principiálne nezlučiteľného s, tým pádom prekonaným, špekulatívnym hegelovským systémom myslenia.
Novokantovstvo – de facto zvýhodnené aj tým, že sa nezaoberalo citlivými politickými otázkami, ale predovšetkým epistemiológiou – sa však tomuto materialistickému duchu doby postavilo na odpor. A tým pádom prekonalo nielen krízu idealistickej filozofie, ale aj radikálny materializmus ako taký. Novokantovská vedecko-teoretická metodika myslenia totiž – prostredníctvom svojej kritickej epistemiológie – relativizuje absolútny nárok materializmu. Novokantovstvo tak významnou mierou prispelo k upokojeniu či aspoň zmierneniu vyššie spomínaných svetonázorových sporov, následne na istý čas prenechaných akademickej pôde a napokon odložených ad acta.
Samotné prírodovedné poznanie nevylučuje existenciu skutočného, faktického duchovného poznania v najširšom zmysle slova. „Ducha“ zrejme nemožno odvodiť len z matérie. Počnúc Wilhelmom Windelbandom, zakladateľom bádenskej vetvy novokantovstva, sa tak začína presadzovať názor, že existuje „svet ducha“, popisovaný idiografickou vedou (nem. Geisteswissenschaft; duchovné resp. humanitné vedy, napr. história), a „svet prírody“, popisovaný nomotetickou vedou (nem. Naturwissenschaft; prírodné vedy). Z logiky tohto dodnes prevládajúceho názoru napokon vyplýva, že idiografická veda nemôže kolidovať s nomotetickou vedou, pretože sa líšia metodikami získavania poznatkov.
Kantovu filozofiu v prvej tretine 19. storočia úplne zatlačil do úzadia Hegelov idealizmus. Arthur Schopenhauer bol azda jediným filozofom, ktorý sa v tomto období – predovšetkým v diele Svet ako vôľa a predstava z roku 1819 – kriticko-kreatívne vysporadúval s gnozeológiou Immanuela Kanta. Faktom však zostáva, že Schopenhauerovej filozofii sa v týchto jej začiatkoch nedostalo nijakej väčšej pozornosti.
V roku 1832 – rok po Hegelovej smrti – publikoval Friedrich Eduard Beneke spis Kant a filozofické úlohy našej doby, ktorým v konečnom dôsledku podnietil návrat ku – v princípe kritickému – uvažovaniu o Kantovi. Spustil sa proces „znovuobjavovania“ Kantovej filozofie. V roku 1847 prednesie Christian Hermann Weisse reč s názvom „V akom zmysle sa dnes má nemecká filozofia znovu orientovať na Kanta“. Na Kanta sa veľmi často odvolával aj Jakob Friedrich Fries.
Predstavitelia
Lange vo svojom diele Dejiny materializmu z roku 1866 podrobil tézy materializmu detailnej, diferencovanej, no veľmi tvrdej a ráznej kritike.
Liebmann v spise Kant a epigóni z roku 1865 odmietol nemecký idealizmus a Herbartov realizmus, ako aj prírodovedný empirizmus, filozoficky reprezentovaný napríklad Friesom, a napokon i Schopenhauerovu transcendentálnu filozofiu. Liebmann v závere svojej knihy preto vyzýva: „Also muß auf Kant zurückgegangen werden!“ Musíme sa vrátiť späť ku Kantovi!
Helmholtz – významný nemecký prírodovedec, fyziológ a fyzik – sa v roku 1877 tiež postavil proti preceňovaniu materializmu nad rámec prírodovednej pracovnej hypotézy:"Nezabúdajte, prosím, že aj materializmus je len metafyzickou hypotézou. Hypotézou, ktorá sa síce v oblasti prírodných vied ukázala byť veľmi plodná, no stále zostáva len hypotézou. Ak sa na hypotetickú povahu materializmu jednoducho zabudne, tak sa z materializmu stane dogma, ktorá sa môže stať prekážkou pokroku vedy a viesť k fanatickej intolerancii rovnako, ako iné dogmy. Takéto nebezpečenstvo hrozí vždy vtedy, keď sa niekto snaží popierať alebo skrývať realitu."Ďalšími vplyvnými postavami novokantovstva boli Kuno Fischer, historik filozofie, ktorý sa usiloval o syntézu kantovského kriticizmu s Fichteho idealizmom, a Jürgen Bona Meyer, autor diela Kantova psychológia z roku 1870.
V odbornej literatúre sa výraz (novo)kantovstvo (nem. (Neu)Kantianismus) používa približne od roku 1875.
V rámci novokantovstva možno rozoznávať dve významné filozofické školy: Marburská škola a Bádenská škola (tiež nazývaná Juhozápadná nemecká škola). Ostatných filozofov, ktorých síce nemožno priradiť k ani jednej z týchto škôl, no zároveň ich nemožno nepriradiť ku novokantovstvu ako takému, zaraďujeme vo všeobecnosti ku kriticizmu.
Marburská škola
Zakladateľom výrazne matematicky a prírodovedne orientovanej Marburskej školy novokantovstva bol židovský filozof Hermann Cohen (1842 – 1918). Vo svetle Kantovej filozofie kritizoval Cohen predovšetkým psychologizmus. To, že existuje poznanie (nem. Wissen), ktoré je nezávislé od psyché, je podľa Cohena zrejmé už z toho, že matematika existuje v učebniciach nezávisle od subjektu. Poznanie resp. poznatky (nem. Erkenntnis) nie sú viazané výhradne na subjekt. Cohen bol spočiatku orientovaný výrazne filologicky, časom si však – samozrejme, so stálym zreteľom na Kanta – vytvoril samostatný filozofický systém, ktorý inklinoval skôr k idealizmu a za základ ľudského myslenia nepovažoval pojmy (nem. Begriffe), ale súdy (nem. Urteile).
Známy nemecký filozof Nicolai Hartmann (1882 – 1950) študoval filozofiu o. i. aj v Marburgu. Jeho myslenie v istých momentoch jasne svedčí práve o vplyve Marburskej školy novokantovstva.
Logickým základom exaktných vied sa venoval aj Paul Natorp (1854 – 1924). Odmietal existenciu vecí o sebe (známa Kantova téza o Ding an sich), ako aj existenciu od rozumu resp. rozvažovania (nem. Verstand) nezávislých názorov (nem. Anschauung).
Nemecký filozof Ernst Cassirer (1874 – 1945) bol zaiste naklonený filozofickej tradícii Marburskej školy, no na strane druhej sa výberom tém – filozofia jazyka, problematika významu (nem. Bedeutung), filozofia kultúry resp. tzv. filozofia symbolických foriem – radí skôr k typickým predstaviteľom filozofie 20. storočia. Vzťah ku svetu (nem. Bezug zur Welt) sa podľa Cassirera nerealizuje len prostredníctvom kategórií, ale prostredníctvom rôznych iných symbolických foriem, akými sú napríklad jazyk, náboženstvo, umenie, technika, dejiny či právo.
Rumunská filozofka Alice Voinescu rod. Steriade (1885 – 1961) sa tiež zvykne považovať za predstaviteľku Marburskej školy. V rokoch 1911 až 1912 študovala u Cohena a Natorpa. Vo svojej dizertačnej práci, ktorú obhájila na parížskej Sorbonne, sa venovala explicitne filozofii Marburskej školy. Mimochodom, bola to prvá Rumunka, ktorá získala doktorát z filozofie. Neskôr publikovala predovšetkým v oblasti estetiky a divadelných dejín.
Bádenská škola
Bádenská škola novokantovstva, tiež nazývaná Juhozápadná nemecká škola, sa na rozdiel od Marburskej školy zameriavala na filozofiu hodnôt. Hlavnými predstaviteľmi tejto školy boli Wilhelm Windelband (1848 – 1915) a Heinrich Rickert (1863 – 1936).
Windelband považoval filozofiu predovšetkým za náuku o všeobecných hodnotách (nem. allgemeingültige Werte) – o pravde v myslení, dobre vo vôli a konaní, kráse v cítení. Windelband videl principiálny rozdiel medzi prírodnými vedami (nem. Naturwissenschaft) a históriou (ako najtypickejšou z tzv. Geisteswissenschaft; viď vyššie). „Rozumieť Kantovi“ znamená podľa Windelbanda „nebáť sa ho prekročiť“.
Rickert zdôrazňoval rozdiel medzi Kulturwissenschaft (slov. kultúrne štúdiá) a Naturwissenschaft (slov. prírodné vedy). Okrem iného rozvinul aj vlastnú axiológiu.
Kriticizmus
Vychádzajúc z logiky tohto článku, možno ku kriticizmu priradiť v prvom rade rakúskeho filozofa Aloisa Riehla (1844 – 1924) a jeho krajana Roberta Reiningera (1869–1955), autora mnohých prác k axiologickej a psychofyzickej problematike.
Pre Riehla je filozofia predovšetkým kritikou poznania, nie vecou svetonázoru (sic!). Podľa Riehlovho názoru je, v princípe, nielen možné, ale aj potrebné, na základe reflexie najnovších matematických a prírodovedných poznatkov (napr. neeuklidovskej geometrie), „vylepšovať“ samotnú filozofiu: teda takpovediac „pokračovať v písaní Kantových diel“.
Neskorší predstavitelia kriticizmu už patria, podobne ako Cassirer, skôr k filozofii 20. storočia. Nemožno však nespomenúť ich previazanosť s novokantovskou filozofickou tradíciou.
Hans Vaihinger (1852–1933) sa stal známym ako komentátor Kantovej Kritiky čistého rozumu, v roku 1896 založil odborný filozofický časopis Kant-Studien. Vaihingerovu filozofiu – označovanú ako Philosophie „Als Ob“ (slov. filozofia „ako keby“) – však možno na základe jej chápania pravdy zaradiť aj k pragmatizmu: Poznanie stojí na hypotetických fikciách. Pravda je preto relatívny pojem, ktorý v prvom radi slúži praxi. Objektívna pravda je nedosiahnuteľná.
V centre filozofie Riehlovho žiaka Richarda Hönigswalda (1875 – 1947) sa nachádza problematika „toho, čo je dané“ (nem. des Gegebenen), ako aj problematika „všeobecnej metodiky“ (nem. allgemeine Methodenlehre) ľudského poznania. V protiklade k Marburskej škole, Hönigswald sa usiloval uchopiť vec o sebe (nem. Ding an sich) osobitou psychologickou metódou, pomocou ktorej popísal súvislosť medzi vedomím a predmetom. Pri tom sa, samozrejme, nemožno vyhnúť problematike jazyka. Objektivita predmetu sa podľa Hönigswalda vytvára až prostredníctvom jazyka.
Erich Kaufmann (1880 – 1972) bol významný nemecký právny filozof, ktorý novokantovstvu vyčítal, že nedokázalo k pozitivistickému empirizmu postaviť skutočnú alternatívu, a to konkrétne objektívnu metafyziku. Namiesto konzekventnej reflexie rozmanitosti našej skutočnosti sa novokantovstvo naďalej uchyľovalo len k abstraktným, priveľmi plochým a v podstate len čisto formálnym pojmom. Kaufmann sa tak napokon stal stúpencom novohegeliánskej filozofie.
Leonard Nelson (1882 – 1927) sa vo svojej filozofii, ako aj svojich spoločensko-politických aktivitách evidentne inšpiroval Friesom i Marburskou školou. Explicitne sa však k Marburskej škole nezaraďuje.
Ďalší filozofi inšpirovaní novokantovstvom
Spomedzi ďalších významných osobností, ktoré sa, viac či menej, inšpirovali novokantovskou filozofiou, možno spomenúť aj nasledujúce mená:
Charles Bernard Renouvier (1815 – 1903), francúzsky filozof. Vo svojom systéme, ktorý nazval néo-criticisme, vychádzal z Kanta. Renouvierova filozofia je však skôr transformáciou než pokračovaním tej Kantovej.
Hermann Lotze (1817 – 1881), nemecký lekár a filozof. Usiloval sa prepájať prírodné vedy s filozofiou, významne prispel k rozvoju vedeckej psychológie a estetiky. Svoj systém charakterizoval ako teleologický idealizmus, metafyzika má podľa neho základ v etike.
Wilhelm Dilthey (1833 – 1911), nemecký protestantský teológ, psychológ, historik a filozof – predstaviteľ tzv. filozofie života. Ústredným pojmom Diltheyho filozofie je pojem živého ducha, ktorý sa vyvíja v historických formách.
Afrikan Spir (1837 – 1890), rusko-nemecký filozof, špecializoval sa na logiku. Spir mal veľký vplyv na Friedricha Nietzscheho (1844 – 1900), Theodora Lessinga (1872 – 1933) a Réginalda Garrigou-Lagrangeho (1877 – 1964).
Benno Erdmann (1851 – 1921), nemecký filozof, logik, psychológ.
Émile Meyerson (1859 – 1933), poľsko-francúzsko chemik, novinár a filozof. Venoval sa predovšetkým teórii vedy. Americký fyzik, historik a filozof Thomas S. Kuhn (1922 – 1996) priznal, že pri písaní jeho slávnej knihy The Structure of Scientific Revolutions (1962) ho výrazne ovplyvnili práve Meyersonove myšlienky.
Ernst Troeltsch (1865 – 1923), nemecký protestantský teológ, filozof a liberálny politik. Jeho dielo je pokusom o syntézu teológie Albrechta Ritschla (1822 – 1889), sociologických koncepcií Maxa Webera (1864 – 1920) a bádenskej novokantovskej filozofie.
Jonas Cohn (1869 – 1947), nemecký filozof, pedagóg, psychológ.
Max Weber (1864 – 1920), nemecký sociológ, ekonóm a politik. Zakladateľ sociológie náboženstva, autor slávneho diela Die protestantische Ethik und der Geist des Kapitalismus. Je považovaný za jedného z klasikov sociológie a kultúrnych a sociálnych vied.
György Lukács (1885 – 1971), maďarský marxistický filozof a literárny kritik.
Aktuálna recepcia
Súčasný výskum novokantovstva si z niekoľkých odlišných perspektív kladie otázku o „jednote novokantovstva“ (nem. „Einheit des Neukantianismus“). Táto jednota sa prejavuje predovšetkým v samotných leitmotívoch novokantovskej filozofie, no nemožno nespomenúť aj historicko-sociologický aspekt filozofického smeru alebo tému novokantovstva a jeho prínos ku kultúre.
V rámci dnešnej recepcie novokantovstva sa tak v prvom rade spracováva charakteristický spôsob myslenia samotných novokantovských filozofov. Zvlášť dôležité je uvedomiť si skutočnosť, že u novokantovcov stojí v centre pozornosti kantovská syntéza, idea jednoty, ktorej cieľom „jednota vedomia a rozumu“ ako predpoklad pre „jednotu skúsenosti“.
Popri spracovávaní leitmotívov a snahe o porozumenie tomu, ako vnímali samých seba samotní novokantovci, sa dnes výskum novokantovstva venuje aj histórii tohto filozofického smeru. Kvôli logike veci je totiž pojem novokantovstvo dnes potrebné bližšie špecifikovať. Novokantovstvo ako také evidentne presahuje Marburskú a Bádenskú školu. S odstupom času a v dôsledku nových poznatkov tak dochádza aj k prehodnocovaniu celkovej tradičnej kategorizácie novokantovstva. Bola navrhnutá nová, fakticky a historicky presnejšia a diferencovanejšia koncepcia vnútorného členenia novokantovstva. Napríklad, nemecký filozof Traugott Konstantin Oesterreich (1880 – 1949) predstavil modifikovanú klasifikáciu, podľa ktorej je v rámci novokantovstva možné rozoznať sedem odlišných smerov:
Fyziologický
Metafyzický
Realistický (nazývaný aj kritický realizmus)
Axiologicko-kriticistický (nazývaný aj teoreticko-axiologický alebo Bádenská škola)
Relativistický
Psychologizujúci (nazývaný aj psychologický)
Novokantovstvo je nepochybne veľmi rôznorodé. Táto jeho vnútorná diverzita však zároveň vyvoláva otázku: „Čo je vlastne kritériom pre priradenie konkrétneho filozofa ku novokantovstvu samotnému?“ Alebo inak povedané: „Čo je ešte novokantovské?“ (nem. „Was steht innerhalb des Neukantianismus?“) a „Čo už nie je novokantovské?“ (nem. „Was steht außerhalb des Neukantianismus?“).
Novokantovstvo nepochybne ovplyvnilo aj kultúru 19. storočia. Svojím úsilím o praktické prepojenie kantovskej „kultúry rozumu“ s dobovou kultúrou prispelo k rozvoju samotného pojmu kultúry i kultúrneho povedomia.
Súčasné novokantovstvo
Termínmi novokantovstvo alebo novokantovský možno vo všeobecnosti označiť akúkoľvek filozofiu, ktorá – či už úplne alebo čiastočne – preberá Kantove filozofické tézy. Súčasná epistemiológia a ontológia sa tiež „vracia späť (aj) ku Kantovi“ a v konečnom dôsledku tak má nepochybne (aj) novokantovský charakter. V tomto kontexte nemožno nespomenúť dielo oxfordského filozofa Petra Strawsona (1919 – 2006) The Bounds of Sense z roku 1966, ktoré onen „návrat“ v podstate iniciovalo.
Významné miesto v rámci európskej filozofie zaujíma aj uvažovanie o vzťahu fenomenológie a transcendentálnej filozofie. Tu vyniká predovšetkým francúzsky filozof Jean-Luc Nancy (* 1940).
Filozofia Michaela Friedmana (* 1947) je explicitne novokantovská.
Zhrnutie
Novokantovstvo vo všeobecnosti inklinovalo k rigoróznemu vedeckému (až scientistickému) chápaniu Kantovej filozofie, pričom často zdôrazňovalo koncept na úrok intuície.
Novokantovská etika mala vo všeobecnosti veľmi blízko k socializmu. Novokantovstvo malo významný vplyv na austromarxizmus a revizionizmus Eduarda Bernsteina. Lange a Cohen na viacerých miestach zdôrazňovali vzájomnú previazanosť kantovského myslenia a socializmu.
Ďalším významným počinom novokantovstva bol pokus o nové chápanie judaizmu. Veľké zásluhy na tomto poli má nepochybne Cohen.
Vplyv nemeckého novokantovstva siahal a dodnes siaha ďaleko za hranice nemecky hovoriacich krajín.
Novokantovstvo zdôrazňovalo predovšetkým význam epistemiológie, ontológia sa stala sekundárnou záležitosťou.
Natorp mal výrazný vplyv na vývoj fenomenológie, Edmund Husserl (1859 – 1938) si vďaka nemu osvojil výrazové prostriedky transcendentálneho idealizmu. Mimochodom, Husserlove myšlienky ovplyvnili filozofiu Emila Laska (1875 – 1915), a ten mal zas výrazný vplyv na mladého Martina Heideggera (1889 – 1976).
Debata medzi Cassirerom a Heideggerom ohľadom interpretácie Kantovej filozofie napokon doviedla Heideggera k názoru, že Kant bol v podstate akýmsi predchodcom fenomenológie. Tejto problematike sa venoval aj nemecký filozof Eugen Fink (1905 – 1975).
Významným míľnikom novokantovského hnutia bolo založenie už spomínaného odborného časopisu Kant-Studien, ktorý vychádza dodnes.
V anglo-americkom svete vzbudilo záujem o novokantovstvo dielo britskej filozofky a sociologičky Gillian Rose (1947 – 1995). Vo svojich spisoch totiž kritizovala vplyv novokantovstva na modernú filozofiu. Veľká pozornosť sa venuje tiež odkrývaniu novokantovským aspektov v diele Maxa Webera.
Intencie Kantovej epistemiológie ovplyvnili koncom 19. storočia aj nemeckú antipozitivistickú sociológiu. V tomto kontexte nemožno nespomenúť Georga Simmela (1858 – 1918): jeho slávna otázka „Čo je spoločnosť?“ je priamou alúziou na Kantovu otázku „Čo je príroda?“.
Marijan Derenčin
Marijan Derenčin (* 24. september 1836, Rijeka – † 8. január 1908, Záhreb) bol chorvátsky dramatik, právnik a politik.
Grytviken
thumb|right|Thatcher Peninsula with King Edward Cove and Grytviken Grytviken je jediné sídlo zámorského územia Spojeného kráľovstva Južnej Georgii a Južné Sandwichove ostrovy.
Recoules-d’Aubrac
Recoules-d’Aubrac je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Lozère, v regióne Languedoc-Roussillon.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Imbrasos (otec Peiroa)
Imbrasos (Ibrasos) je v gréckej mytológii otec Peiroa, vodcu Trákov v trójskej vojne.
Recoules-d’Aubrac
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Imbrasos (otec Peiroa)
Imbrasos je postavou Homérovej Iliady. Žil v tráckom meste Ainos a bol otcom Peiroa, ktorý bojoval v trójskej vojne na strane Tróje. V druhom speve, ktorý obsahuje stovky veršov venovaných prehliadke ozbrojených síl bojujúcich v trójskej vojne, Homér uvádza, že jeho syn a Akamas velili vojskám Trákov. Peiroos vojnu neprežil. Zabil ho aitólsky vodca Thoas.
Josef Polášek
Josef Polášek môže byť:
Souilly
Souilly môže byť:
Vstrekový motor
Vstrekový motor je piestový spaľovací motor na kvapalné palivá, v ktorom sa zápalná zmes tvorí vstrekovaním paliva do valca alebo pred nasávacie ventily.
Speak & Spell (album)
Speak & Spell je debutový album skupiny Depeche Mode. Bol vydaný 5. októbra 1981. Toto je jediný album, na ktorom spolupracoval Vince Clarke (zložil taktiež väčšinu piesní), predtým než opustil skupinu, aby sa mohol realizovať v iných skupinách (napr. Yazoo a Erasure). Charakterizuje ho omnoho ľahší new romantic štýl (na rozdiel od stále sa stemnujúcej hudby Depeche Mode v nasledujúcich rokoch). To bolo spôsobené hlavne skladaním piesní Vincom Clarkom, ktorý mal byť už čoskoro nahradený Martinom Gorom.
Vstrekový motor
Ako vstrekové boli od začiatku konštruované vznetové motory a lietadlové motory. Zážihové vozidlové motory sa začali konštruovať ako vstrekové koncom 60.-tych rokov 20. storočia s rozvojom ich vstrekovacích systémov. Vďaka prísnejším požiadavkám na ekonomiku a ekológiu prevádzky vozidlových motorov sú v súčasnosti takmer všetky vozidlové motory vstrekové.
Valhuon
Valhuon je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Pas-de-Calais, v regióne Nord-Pas-de-Calais.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Paténa
Paténa je omšový tanierik na ktorom sa obetuje Božie telo. Používa sa pri cirkevných obradoch. Má zabrániť prípadnému pádu hostie na zem.
RSVP
RSVP alebo R.S.V.P. je skratka z francúzskej vety „Répondez, s’il vous plaît“, ktorá znamená „Odpovedzte, prosím“. Používa sa na pozvánkach (a v súčasnosti často aj v e-mailoch). Za textom RSVP býva uvedené telefónne číslo. Slušnosťou je oznámiť účasť, ale oznamuje sa aj neúčasť.
Éioneus
Éioneus (Éioneus) môže byť v gréckej mytológii:
Glosa (žurnalistika)
Glosa (gr.) je v publicistický útvar fejtonického a polemického charakteru; lyrická báseň španielskeho pôvodu, ktorá sa skladá zo štyroch decím osobitného významu a usporiadania.
Filip Neri
Svätý Filip Neri (* 21. júl 1515, Florencia, Taliansko – † 26. máj 1595, Rím) bol rímskokatolícky kňaz pochádzajúci z Florencie. V katolíckej cirkvi je uctievaný ako svätec. Je známy najmä svojou činnosťou medzi deťmi a mládežou. Je patrónom mesta Rím a detí. Patrí medzi najobľúbenejších rímskych svätých.
Život
Narodil sa 21. júla 1515 vo Florencii. V roku 1534 odišiel študovať do Ríma filozofiu a teológiu. Po rokoch štúdia založil v roku 1548 Bratstvo Najsvätejšej Trojice na pomoc chudobným a chorým pútnikom. O tri roky neskôr sa na naliehanie svojho spovedníka dal vysvätiť za kňaza. V Ríme založil oratórium. Zomrel v Ríme 26. mája 1595 a počas prehliadky jeho mŕtveho tela zistili lekári nepochopiteľnú zvláštnosť na jeho hrudníku. Dve rebrá na ľavej strane boli vypuklé a pod nimi bolo nezvyčajne veľké srdce. Táto zvláštnosť sa dáva do súvisu s istým mystickým zážitkom v jeho mladosti, keď sa mu na Turíce 1544 pri modlitbe v katakombách sv. Šebastiána zjavil Pán Ježiš v podobe žiarivej gule, ktorá mu prenikla do hrude. Pochovali ho v Santa Maria in Vallicella. V roku 1610 ho pápež Pavol V. vyhlásil za blahoslaveného a v 1622 Gregor XV. za svätého.
Chambonas
Chambonas je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Ardèche, v regióne Rhône-Alpes.
Poloha
Chambonas má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Chambonas má 627 obyvateľov (2009).
Spincourt
Spincourt môže byť:
Chambonas
Obyvateľstvo
Graf vývoja obyvateľstva:
Nowy Dwór Gdański
Nowy Dwór Gdański (🇩🇪) je mesto v Poľsku v Pomoranskom vojvodstve v okrese Powiat nowodworski v rovnomennej gmine.
Žije tu 9 928 obyvateľov (30. 6. 2007).
Papierové peniaze
Papierové peniaze sú:
Medzi papierové peniaze v širšom zmysle patria najmä bankovky (papierové peniaze vydávané bankou, dnes spravidla centrálnou bankou) a štátovky (papierové peniaze vydávané štátom, teda vládou). Najmä v minulosti existovali (ale niekedy aj v súčasnosti existujú) papierové peniaze vydávané mestami (obcami) alebo podnikmi. Na Slovensku v súčasnosti existujú len bankovky.
Prvé peniaze z papiera sa používali v Číne okolo roku 800 po Kr. (alebo podľa inej definície pojmu peniaze až okolo roku 1000 po Kr.). Už oveľa skôr sa však na rôznych miestach ojedinele používali "papierové" peniaze z kože (kožené peniaze).
Vrbica (Liptovský Mikuláš)
Vrbica je časť Liptovského Mikuláša, oficiálne súčasť mestskej časti Nábrežie-Vrbica. Je to pôvodne garbiarske a pltnícke mestečko v tesnej blízkosti Liptovského Mikuláša, priamo na pravom brehu Váhu, juhozápadne od centra mesta. Od roku 1923 je jeho súčasťou.
Dejiny
Podľa najstaršej písomnej zmienky z roku 1267, existovala už pred rokom 1235. Disponovala mestským právom starším ako susedný Liptovský Mikuláš (z roku 1412, podľa vzoru mestského práva mesta Krupina). Mestečko aj napriek tomu bolo poddanským mestom panstva Liptovský Hrádok. Ešte v roku 1600 bola Vrbica ľudnatejšia ako Liptovský Mikuláš (60 domov, hostinec a mlyn). V období 19. storočí sa tu rozvinul kožiarsky a drevospracujúci priemysel. V druhej polovici 20. storočia (60. a 70. roky) bolo mestečko v súvislosti s novou výstavbou takmer úplne asanované.
Urbanizmus
Z pôvodného centra mestečka sa ako jeho dominanta zachoval evanjelický kostol. Niekoľko pôvodných obytných domov dodnes stojí na Vrbickej ulici, v priestore ohraničenom z východu ulicou J. Janošku a z východu Kollárovou ulicou. V radovej zástavbe stál aj rodný dom súrodencov Rázusovcov, ktorý sa však nedochoval. Pamätná izba Martina Rázusa a jeho súrodencov (tzv. Rázusovie dom) je umiestnená v inom dome z druhej polovice 19. storočia. Pôvodná zástavba je až na niekoľko domov na Vrbickej ulici úplne zlikvidovaná, na jej mieste vyrástli rodinné domy (severne od Borbisovej ulice) a obytné bloky sídliska Nábrežie (južne od Borbisovej a Vrbickej ulice). Medzi Vrbickou a Kollárovou ulicou vyrástlo menšie sídlisko Vrbica-sever. Pôvodné obytné domy sú postupne asanované a ustupujú novšej výstavbe.
Stenay
Stenay môže byť:
Vakotarbík kultar
Vakotarbík kultar (Antechinomys laniger) je druh z čeľade kunovcovité. Poznáme ho podľa dlhých zadných nôh a podľa na konci husto ochlpeného chvosta, ktorý používa ako orgán rovnováhy a kormidlovania.
Výskyt
V suchých oblastiach strednej a južnej Austrálie, predovšetkým v oblastiach v buši.
Zaujímavosti
Rovnako ako jeho ostatný príbuzní je nočným zvieraťom živiacim sa hmyzom.
Caspar van Baerle
Caspar van Baerle (* 12. február 1584, Antverpy, Belgicko – † 14. január 1648, Amsterdam, Holandsko) bol holandský humanista, teológ, historik a básnik. Latinská podoba jeho mena je Casparus Barlaeus.
Rodné číslo
Podľa zákona č. 301/1995 o rodnom čísle, paragraf 2:
A zároveň podľa paragrafu 7 toho istého zákona ten, ktorého rodné číslo nespĺňa paragraf 2 (dokonca aj prevádzkovateľ systému, ktorý pracuje s rodnými číslami) sa má obrátiť na Ministerstvo vnútra SR, ktoré mu pridelí nové.
Varennes-en-Argonne
Varennes-en-Argonne môže byť:
Rodné číslo
Zákon č. 18/2018
Slovenská republika prijala novú úpravu spracúvania rodného čísla, len ako národného identifikátora (rodné číslo už nie je citlivým osobným údajom napríklad v zmysle GDPR) a to v § 78 ods. 4 zákona č. 18/2018 Z. z., a to na základe splnomocňujúceho ustanovenia nariadenia v čl. 87. Stále platí, že rodné číslo je zakázané zverejňovať, právo zverejniť rodné číslo ma iba dotknutá osoby, ktorej sa týka.
Prechod na iný systém
Podľa informácií z júna 2019 Ministerstvo vnútra navrhovalo, že sa namiesto rodného čísla bude používať bezvýznamový identifikátor fyzických osôb, tzv. BIFO. Bude obsahovať desať náhodne pridelených číslic bez súvislosti s dátumom narodenia a malo by sa zaviesť počas najbližších desiatich rokov.
Ľubovec
Ľubovec je obec na Slovensku v okrese Prešov. Obec sa v minulosti zlúčila s obcou Ruské Pekľany. V obci sa nachádza krásny grécko-katolícký kostolík.
Heinrich Heine
Christian Johann Heinrich Heine narodený ako Harry Heine (* 13. december 1797, Düsseldorf, Nemecko – † 17. február 1856, Paríž) bol nemecký básnik a prozaik vychádzajúci z romantizmu, autor teoretických spisov o kultúre a filozofii, revolučný demokrat, ústredná postava nemeckej literatúry po Goetheho smrti.
Slovenské preklady
HEINE, Heinrich: O náboženstve a filozofii (z pôvodného orignálu Zur Geschichte der Religion und Philosophie in Deutschland, 1834). Bratislava : Vydavateľstvo Spolku slovenských spisovateľov, 2022
Edguy
Edguy je power metalová skupina pochádzajúca z mesta Fulda v Nemecku.
História
Skupinu Edguy založili v roku 1992 vtedy len 14 ročný Tobias Sammet, Jens Ludwig, Dirk Sauer a Dominik Storch. Názov skupiny je odvodený od starogréckeho slova "Yugde". Až do roku 1998 nahraval vsetky bassgitarove party Tobias Sammet. V roku 1998 sa k skupine pridal Tobias Exxel ktorý začal hrať na basu miesto Sammeta.
Po dvoch demonahrávkach a jednom albume, ktoré neboli nikdy komerčne predávané získala skupina zmluvu s vydavateľstvom AFM Records. Ich prvý album vydaný týmto vydavateľstvom Kingdom of Madness zaznamenal úspech, ale ako zlomový album je možné označiť Vain Glory Opera (1998). Po vydaní ďalších dvoch štúdiových albumoch (Theater of Salvation a Mandrake) a jednom koncertnom albume (Burning Down the Opera) prešla skupina k novému vydavateľstvu Nuclear Blast.
V rokoch 2001/2002 bol zverejnený aj sólový projekt Tobiasa Sammetsa s názvom Avantasia. Išlo o "metalovú operu" na ktorej sa podieľalo vaľa hudobníkov so zvučnými menami. (okrem iných Michael Kiske, Kai Hansen, Eric Singer, David DeFeis a Timo Tolkki). Sammet uz od roku 2006 pracuje na pokračovaní tohoto projektu ku ktorému bolo znova prizvaných veľa známych hudobníkov na výpomoc.
Dňa 12. augusta 2011 vystúpili v Snine na festivale Rock pod Kameňom.
Štýl
Album vydaný v roku 2004 Hellfire Club skupina produkovala spolu s orchestrom. Albumom, ktorý skupina vydala v roku 2006 Rocket Ride sa štýl tvorby skupiny zmenil z typického power metalu na klasický metal 80´tych rokov.
Nowy Staw
Nowy Staw (🇩🇪) je mesto v Poľsku v Pomoranskom vojvodstve v okrese Powiat malborski v rovnomennej gmine.
Žije tu 4 434 obyvateľov (30. 6. 2007).
Volejbal na Stredozemných hrách 2013
Volejbal na Stredozemných hrách 2013 bol volejbalový turnaj v rámci multišportového podujatia Stredozemných hier 2013, ktorý sa konal v Mersine, v Turecku od 22. do 29. júna 2013, za účasti 7 mužských a 6 ženských tímov. Volejbalový turnaj sa na Stredozemných hrách koná od roku 1959, a toto bol jeho 15. vydanie. Zápasy mužov sa hrali v novo postavenej aréne Toroslar Spor Salonu pre 1 000 divákov, pričom finálový zápas sa odohral v Servet Tazegül Spor Salonu s kapacitou 7 500 divákov. Ženy odohrali svoje zápasy v Mesin Üniversity Nolu Salon s kapacitou 500 divákov. Finálový zápas žien sa odohral rovnako v Servet Tazegül Spor Salonu. V obidvoch kategória zvíťazili družstvá Talianska a pripísali si šiesty, resp. siedmy titul.
Účastníci
Pozn: V zátvorke je uvedené umiestnenie v medzinárodnom rebríčku FIVB k 23. januáru 2013.
Beňadín
Beňadín je potok na Strednom Považí, v západnej časti okresu Púchov. Je to pravostranný prítok Bielej vody, meria 10,4 km a je tokom IV. rádu.
Prameň
Pramení v Javorníkoch na južnom svahu Makyty, v lokalite Červená veža, v nadmorskej výške približne , neďaleko česko-slovenskej štátnej hranice.
Smer toku
Na hornom toku tečie severojužným smerom, od osady Dešná tečie juhojuhovýchodným smerom. Približne od sútoku s potokom Lysky sa stáča a pokračuje na východ, pričom sa až k ústiu viacnásobne vlní.
Ústie
Beňadín sa vlieva do Bielej vody na území obce Lúky, severozápadne od stredu obce, v nadmorskej výške 342,9 m n. m.
Prajzi
Prajzi môže byť:
Conflans-Sainte-Honorine (mesto)
Conflans-Sainte-Honorine je francúzske mesto v severozápadnej časti metropolitnej oblasti Paríža v departemente Yvelines, v regióne Île-de-France. Od centra Paríža je vzdialené. Má asi 33 000 obyvateľov.
Obdobie Heisei
Obdobie Heisei alebo éra Heisei alebo Heisei bolo obdobie japonských dejín. Táto éra začala vládou japonského cisára Akihita 8. januára 1989 a skončila jeho abdikáciou 30. apríla 2019. Jedná sa o prvú abdikáciu Japonského cisára po viac ako 200 rokoch. . Akihito sa narodil 23. decembra 1933 (86 rokov - 2019). Jeho abdikáciou sa začala Obdobie Reiwa, ktorej vládne jeho syn cisár Naruhito.
Pelplin
Pelplin je mesto v Poľsku v Pomoranskom vojvodstve v okrese Powiat tczewski v rovnomennej gmine.
Žije tu 8 445 obyvateľov (30.6.2007).
Dejiny Chorvátska
Tento článok je o dejinách Chorovátska a Chorvátov.
Stručný prehľad dejín
thumb|right|Mapa z roku 1941
Starovek, Stredovek a moderná história Chorvátska
V staroveku bolo územie Chorvátska osídlené ilýrskymi a keltskými kmeňmi. Od 1. storočia po Kr. ovládala toto územie Rímska ríša. Počas Veľkého sťahovania národov v 6. storočí sem došli Slovania. V ranom stredoveku bolo Chorvátsko pod nadvládou Frankov, koncom 9. storočia vzniklo samostatné Chorvátske kniežatstvo. V 10. storočí bolo vytvorené Chorvátske kráľovstvo.
V roku 1102 pripadlo vnútrozemie Chorvátska Uhorsku, bola vytvorená personálna únia. V 14. storočí sa Dalmácia okrem Dubrovníka (nezávislá Republika Dubrovník) dostala pod nadvládu Benátok. Od 15. storočia bolo územie sústavne napádané Turkami, ktorí koncom 16. storočia ovládli celý východ krajiny.
Prvá a druhá svetová vojna
Po nástupe protifašistickej vlády v roku 1941 vpadli nemecké vojská do Juhoslávie. Chorvátsko vyhlásilo samostatný štát NDH (Nezavisna država Hrvatska), do ktorého patrilo aj územie Bosny. Na čele tohto nacistického Nezávislého štátu Chorvátsko bol Ante Pavelić, ktorý mal titul vodca (poglavnik). Zvyšok územia Juhoslávie okupovali Nemci, Taliani, Bulhari a Maďari. Mladistvý kráľ ušiel do exilu do Londýna. Jeho prívrženci v krajine spolupracovali s okupantmi. Proti nacistom sa rozvinulo partizánske hnutie odporu, vedené komunistami na čele s Josipom Brozom Titom.
Vláda komunistov
Juhoslávia sa pod Titovým vedením sama osamostatnila, vďaka čomu nebola závislá na Sovietskom zväze. Tito zaviedol vlastnú formu socializmu, tzv. titoizmus. Vďaka tomu bola Juhoslávia najbohatší štát východného bloku. Vďaka politike nezávislej od Sovietskeho zväzu si Tito znepriatelil Stalina. Napriek tomu je obdobie Titovej vlády hodnotené ako obdobie pokoja a mieru, čo je pre túto časť Balkánu veľmi nezvyčajné.
Po druhej svetovej vojne bola zrušená monarchia a 29. novembra 1945 vznikla Federatívna Ľudová republika Juhoslávia, ktorú tvorilo šesť zväzových republík: Slovinsko, Chorvátsko, Bosna a Hercegovina, Srbsko, Čierna Hora a Macedónsko. Chorvátsko bolo druhou najrozvinutejšou zväzovou republikou (po Slovinsku), preto doplácalo na chudobnejšie republiky (napr. Macedónsko).
V roku 1963 sa Tito stal doživotným prezidentom a v skutočnosti to bol on, kto držal Juhosláviu pohromade. Keď v roku 1980 v Ľubľane zomrel, nastala v krajine hlboká hospodárska kríza. Zaviedlo sa tzv. rotujúce prezidentstvo. Prudko vzrástol nacionalizmus a začali sa prejavovať rozpory medzi Chorvátmi a chorvátskymi Srbmi.
Vojna v Chorvátsku
V prvých slobodných voľbách po páde komunistického systému v roku 1990 zvíťazila v Chorvátsku strana Chorvátske demokratické spoločenstvo (Hrvatska demokratska zajednica, HDZ) na čele s Franjom Tudmanom, ktorý sa stal prezidentom. Premiérom sa v máji 1990 stal Stjepan „Stipe“ Mesić. Pôvodným cieľom tejto vlády nebolo úplné osamostatnenie sa, ale len získanie väčšej nezávislosti od Juhoslávie.
V júni 1990 bol vyhlásený Suverénny štát Chorvátsko. Naproti tomu prijali chorvátski Srbi Deklaráciu suverenity a autonómie srbského ľudu. V auguste 1990 rezignoval Stjepan Mesić na post premiéra, aby mohol prijať post prezidenta Juhoslávie v rámci rotujúceho prezidentstva. V lete 1990 sa Srbi z hornatých oblastí vzbúrili a vyhlásili Autonómny okres Srbská Krajina, neskôr premenovaný na Republiku Srbská Krajina. Chorvátska vláda vyslala jednotky aby situáciu zmiernili, ale tieto jednotky boli porazené Juhoslovanskou ľudovou armádou (JLA). To prinútilo Chorvátsky parlament vyhlásiť úplnú samostatnosť krajiny, o ktorej sa 19. mája 1991 konalo referendum. V ňom sa 94% voličov vyslovilo za osamostatnenie a tak chorvátsky parlament vyhlásil 25. júna 1991 samostatnú Republiku Chorvátsko.
V roku 1993 začali v Bosne a Hercegovine bojovať proti sebe Chorváti, Srbi a Bosniaci (moslimovia žijúci v Bosne a Hercegovine). Prezident Tudjman sa osobne zúčastnil mierových rozhovorov medzi Chorvátmi a Bosniakmi, výsledkom ktorých bola v roku 1994 Washingtonská dohoda. Dohodou bola vytvorená oblasť Herceg-Bosny, ktorá je predchodcom dnešnej chorvátsko-bosniackej časti Bosny a Hercegoviny a ktorej názov je Federácia Bosny a Hercegoviny.
Na začiatku mája 1995 dobyla chorvátska armáda v operácii Záblesk späť veľkú časť územia v západnom Slavónsku. V auguste uskutočnila armáda operáciu Búrka, v ktorej sa podarilo získať väčšinu územia Republiky Srbská Krajina. Za teror, ktorý chorvátska armáda spáchala na Srboch, boli po operácii obvinení niektorí generáli, medzi nimi aj Ante Gotovina.