cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Artemis (bohyňa)
Vedľajšie mýty
Polyfónta bola mladá žena, ktorá utiekla z domu v snahe o slobodný, panenský život s Artemídou, na rozdiel od konvenčného života v manželstve a s deťmi, ktorý preferovala Afrodita. Za trest ju Afrodita prekliala a spôsobila, že mala deti s medveďom. Artemis, keď to videla, bola znechutená a poslala na ňu hordu divých zvierat, čo prinútilo Polyfontu utiecť do domu svojho otca. Jej potomkovia Agrius a Oreius boli divokí kanibali, ktorí si vyslúžili Diovu nenávisť. Nakoniec sa celá rodina premenila na vtáky, ktoré sa stali zlými znameniami pre ľudstvo.
Coronis bola princezná z Tesálie, ktorá sa stala Apolónovou milenkou a otehotnela. Kým bol Apolón preč, Coronis si začala románik so smrteľníkom menom Ischys. Keď sa to Apolón dozvedel, poslal Artemidu, aby tehotnú Coronis zabila, alebo Artemida mala mať iniciatívu zabiť Coronis z vlastnej vôle za urážku, ktorej sa dopustila na svojom bratovi. Nenarodené dieťa, Asklépia, neskôr vytiahla z lona jeho mŕtvej matky.
Keď sa dvaja z jej loveckých spoločníkov, ktorí prisahali, že zostanú cudní a budú jej oddaní, Rodopis a Euthynikus, do seba zamilovali a porušili svoj sľub v jaskyni, Artemis za trest premenila Rodopis na fontánu vnútri jaskyne. Tí dvaja sa do seba nezamilovali sami od seba, ale až po tom, čo ich Eros zasiahol svojimi šípmi lásky, čo prikázala jeho matka Afrodita, ktorú urazilo, že Rodopis a Euthynikus odmietli lásku a manželstvo v prospech cudného života.
Keď kráľovná Kosu Echémia prestala uctievať Artemidu, zastrelila ju šípom; Persefoné potom ešte živú Eutemiu uchmatla a odviedla do podsvetia.
Počas theomachie sa Artemis ocitla oproti Hére, o ktorej scholium k Iliade tvrdí, že predstavuje mesiac oproti vzduchu okolo zeme. Artemis vyčítala svojmu bratovi Apolónovi, že nebojuje s Poseidónom, a povedala mu, aby sa už nikdy nechválil; Apolón jej neodpovedal. Nahnevaná Héra vynadala Artemide za to, že sa odvážila s ňou bojovať:
Héra potom chytila Artemidine ruky za zápästia, držala ju na mieste a bila ju vlastným lukom. Artemida s plačom nechala luk a šípy ležať a utekala na Olymp, aby plakala pri kolenách svojho otca Dia, zatiaľ čo jej matka Léto vzala luk a šípy a nasledovala plačúcu dcéru.
Trójska vojna
Artemis mohla byť zobrazovaná ako podporovateľka Tróje, pretože jej brat Apolón bol patrónom mesta a ona sama bola v západnej Anatólii v historických dobách veľmi uctievaná. Artemis zohráva v trójskej vojne významnú úlohu; podobne ako Léto a Apolón, aj Artemis stála na strane Trójanov. Na začiatku cesty Grékov do Tróje Artemis potrestala Agamemnóna po tom, čo v posvätnom háji zabil posvätného jeleňa a chválil sa, že je lepší lovec ako bohyňa.
Keď sa grécke loďstvo pripravovalo v Aulise na odchod do Tróje, aby začalo trójsku vojnu, Artemis privolala vietor. Veštec Kalchas mylne poradil Agamemnónovi, že jediný spôsob, ako Artemidu upokojiť, je obetovať svoju dcéru Ifigéniu. V niektorých verziách mýtu Artemis potom Ifigéniu strhla z oltára a nahradila ju jeleňom, v iných Artemis dovolila, aby bola Ifigénia obetovaná. Vo verziách, v ktorých Ifigénia prežila, sa rozpráva viacero rôznych mýtov o tom, čo sa stalo po tom, čo ju Artemis vzala; buď ju priviedli na Tauros, alebo sa stala Artemidinou nesmrteľnou spoločníčkou.
Aeneovi pomáhali aj Artemis, Léto a Apolón. Apolón ho našiel po tom, ako ho zranil Diomédes a vyzdvihol ho do neba. Tam ho tri božstvá vo veľkej komnate tajne uzdravili.
Uctievanie
náhľad|Bronzová socha Artemidy v Archeologickom múzeu v [[Pireus (mesto)|Pireu (Atény). Pochádza z polovice 4. storočia pred Kr.]] Artemis, bohyňa lesov a vrchov, bola uctievaná v celom starovekom Grécku. Jej najznámejšie kulty sa nachádzali na ostrove Dilos (jej rodisku), v Atike v Braurone a Mounikhii (pri Pireu) a v Sparte. Na maľbách a sochách bola často zobrazovaná v lesnom prostredí, s lukom a šípmi a v sprievode jeleňa.
Starovekí Sparťania jej zvykli obetovať ako jednej zo svojich bohyň patrónok pred začiatkom nového vojenského ťaženia.
Medzi aténske slávnosti na Artemidinu počesť patrili Elaphebolia, Mounikhia, Kharisteria a Brauronia. V Sparte sa slávil sviatok Artemis Orthia.
Predpubertálne a dospievajúce aténske dievčatá boli posielané do Artemidinej svätyne v Braurónii, aby tam jeden rok slúžili bohyni. Počas tohto obdobia boli dievčatá známe ako arktoi alebo malé medvieďatá. Mýtus vysvetľujúci túto službu hovorí, že medveď si zvykol pravidelne navštevovať mesto Brauron a tamojší obyvatelia ho kŕmili, takže medveď sa časom stal krotkým. Isté dievča ho dráždilo a podľa niektorých verzií mýtu ho zabilo, zatiaľ čo podľa iných verzií mu vyškriabalo oči. Tak či onak, bratia dievčaťa medveďa zabili a Artemis sa rozzúrila. Žiadala, aby mladé dievčatá "hrali medveďa" v jej svätyni ako odčinenie medvedej smrti.
Artemis bola uctievaná ako jedna z hlavných bohyň pôrodu a pôrodníctva spolu s Eileithyou. Zasvätenie šiat jej svätyniam po úspešnom pôrode bolo v klasickom období bežné. Artemis mohla byť božstvom, ktorého sa mali tehotné ženy báť, keďže jej boli pripisované úmrtia v tomto období. Keďže pôrod a tehotenstvo boli veľmi častou a dôležitou udalosťou, spájalo sa s nimi množstvo ďalších božstiev, z ktorých mnohé boli lokalizované do konkrétnej geografickej oblasti, okrem iného Afrodita, Héra a Hekaté. vľavo|náhľad|Artemis s polmesiacom a vlajúcim plášťom, pieskovcový medailón z Arbeithausu v Brémach, 1830. Považovalo sa za dobré znamenie, keď sa Artemis zjavila v snoch lovcov a tehotných žien, ale nahá Artemis sa považovala za zlé znamenie. Podľa Pseudo-Apollodora pomáhala matke pri pôrode dvojičiek. Staršie pramene, napríklad Homérov Hymnus na Délskeho Apollóna (v riadku 115), majú príchod Eileithyie na Délos za udalosť, ktorá umožňuje Léto porodiť svoje deti. Rozporuplné je Hésiodovo podanie mýtu v Teogónii, kde uvádza, že Léto porodila svoje deti pred svadbou Dia s Hérou, pričom žiadnu drámu spojenú s ich narodením nekomentuje.
Napriek tomu, že bola známa predovšetkým ako bohyňa lovu a divočiny, bola rovnako ako jej brat Apolón spojená aj s tancom, hudbou a spevom. Často ju vidíme spievať a tancovať so svojimi nymfami alebo viesť zbor múz a grácií v Delfách. V Sparte dievčatá v manželskom veku na jej počesť predvádzali partheneiu (zborové dievčenské piesne). Starogrécke príslovie, ktoré zapísal Ezop, znelo: "Veď kde Artemis netancovala?", čo znamenalo spojenie bohyne s tancom a oslavami.
Počas klasického obdobia v Aténach ju stotožňovali s Hekaté. Artemis si tiež prisvojila Karyatis (Karya).
V Kyziku existoval ženský kult uctievajúci Artemidu, ktorý sa nazýval Dolon (Δόλων).
V taxonómii
Taxonomický rod Artemia, ktorý celý zahŕňa čeľaď Artemiidae, je odvodený od Artemis. Artemia sú vodné kôrovce známe ako slaná krevetka, z ktorých najznámejší druh, Artemia salina alebo morské opice, prvýkrát opísal Carl Linné vo svojom diele Systema Naturae v roku 1758. Artémie žijú v slaných jazerách, a hoci sa takmer nikdy nenachádzajú v otvorenom mori, objavujú sa na pobreží Egejského mora v blízkosti Efezu, kde kedysi stál Artemidin chrám.
V moderných vesmírnych letoch
Program Artemis je prebiehajúci program robotických letov a letov s posádkou, ktorý realizuje NASA, americké komerčné spoločnosti zaoberajúce sa letmi do vesmíru a medzinárodní partneri, ako napríklad ESA, Japonská agentúra pre výskum vesmíru a Kanadská vesmírna agentúra. Cieľom programu je pristátie "prvej ženy a ďalšieho muža" v oblasti južného pólu Mesiaca najskôr v roku 2025.
Iné projekty
.
Bourdeau
Bourdeau je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Savoie, v regióne Rhône-Alpes.
Frédéric Kanouté
Frédéric Kanouté (* 2. september 1977, Sainte-Foy-lès-Lyon, Francúzsko) je malijský futbalista, ktorý v súčasnosti hráva za španielsky klub FC Sevilla. Do tohto klubu prestúpil v roku 2005 z premierleagového klubu Tottenham Hotspur. V apríli 2009 predĺžil zmluvu do leta roku 2011.
2. februára 2008 ho vyhlásili za Afrického futbalistu roka 2007 a stal sa tak prvým hráčom, ktorý vyhral túto cenu a nenarodil sa v Afrike.
Bourdeau
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Pozri aj
náhľad|left|Bourdeau (2007).
NGC 6844
NGC 6844 je galaxia v súhvezdí Páv, ktorú objavil anglický astronóm John Herschel 22. júna 1835.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 12,7.
Wisconsin (štát)
Wisconsin je severo-centrálny štát USA. Má rozlohu a takmer 5 711 767 obyvateľov. K Únii sa pripojil v poradí ako 30. štát 29. mája 1848. Wisconsin je ohraničený západnou časťou Horného jazera a vyššie položeným polostrovom štátu Michigan na severe, jazerom Lake Michigan na východe, štátom Illinois na juhu, štátom Minnesota na západe a štátom Iowa na juhozápade.
Dejiny
Oblasť známa ako Wisconsin bola pred viac ako 12 000 rokmi pokrytá obrovskými ľadovcami. Prehistorická migrácia ľudí bola počas tohto posledného obdobia ľadovcov výrazne ovplyvnená. Archeológovia nazývajú prvých ľudí, ktorí obývali túto oblasť ako Paleo-indiánov. Rané kultúry sa formovali, ako napríklad národy Hopewell a Woodland či civilizácia nazývaná Mississippian. Stavali obrovské kopce, ktoré sa aj dnes dajú nájsť po celom Wisconsine.
Do konca 18. storočia žili v oblasti rôzne domorodé kmene pôvodných Američanov ako Chippewa, Menominee, Oneida, Potawatomi a Ho-Chunk. Prvý európsky prieskumník, ktorý sa dostal do Wisconsinu bol francúz Jean Nicolet (1598 - 1642). Z kanadského mesta Quebec sa cez jazero Lake Michigan v roku 1634 doplavil k brehom, kde žili domorodci z kmeňa Ho-Chunk. Bývali v klenutých útulkoch zvaných vigvamy, ktoré boli vyrobené z drevených stĺpov a pokryté boli kôrou a trávou. Za potravu lovili jelene a byvoly, pestovali fazuľu a kukuricu, ale najmä mali kožušiny z bobrov. Nicolet začal s domorodcami obchodovať s kožušinami, ktoré potom predával do Kanady a Európy. Založil tu prvé mesto pri rieke River Fox, ktoré nazval „La Baie des Puants“ (z franc. „páchnuca zátoka“), čo je súčasné mesto Green Bay. Kožušiny a nová oblasť prilákali do Wisconsinu ďalších francúzskych obchodníkov (Pierre Radisson, Nicholas Perrot) a misionárov ako boli Louis Jolliet a Jacques Marquette (16371675), ktorý je pôvodca geografického pomenovania Wisconsin. Keď sa Marquette plavil niekoľko míľ cez močiare a dubové planiny, prišiel k neznámej rieke, ktorú pomenoval Meskousing (súčasná rieka River Wisconsin). Tento názov pochádzal z jazyka Algonquin, starého dialektu miestnych domorodcov, ktorý Marquette ovládal a v preklade znamená niečo ako „rieka od červenej skaly“. V roku 1869 už bola oblasť formálne pod Francúzskom a názov Meskousing sa zmenil na Ouisconsin, až napokon v roku 1763 sa opäť menil z Ouisconsin na Wisconsin, v čase keď bola oblasť ovládaná Angličanmi. Tento názov sa neskôr legalizoval v roku 1845. Veľká Británia, ktorá vyšla ako víťaz z francúzskej a indiánskej vojny držala oblasť pod kontrolou dvadsať rokov (1763-1783). Formálne však boli Briti úplne vytlačení až v roku 1812. V roku 1783 sa Wisconsin po americkej revolúcii stáva súčasťou Spojených štátov.
V 19. storočí začal upadať obchod s kožušinami ale od roku 1822 vo veľkej miere začala rásť ťažba olova na juhozápade, čo malo za následok obrovský nárast prisťahovalcov z okolitých oblastí a štátov. Noví prisťahovalci sa usadili v oblasti mesta Milwaukee. Americká armáda začala stavať mosty, chodníky a cesty po celom regióne. Nepriateľstvo medzi domorodými Američanmi a novými agresívnymi osadníkmi vyvrcholilo vojnou známou pod menom Black Hawk (1832). Vzbura domorodcov bola brutálne rozdrvená a zanechala vážne následky. V roku 1836 bol Wisconsin vyhlásený za teritórium a územní zákonodarcovia zvolili za hlavné mesto Madison. Do roku 1840 počet obyvateľov na území stúpol nad 130 000, ale ľudia, ktorí sa obávali vyšších daní od vlády štyrikrát odmietli návrhy na štátnosť. Napokon po sľuboch vlády o lepšej budúcej prosperite dosiahol štátnosť v roku 1848. Ústava štátu zabezpečovala ochranu zadlžených poľnohospodárov, obmedzovala zakladanie bánk a udeľovala liberálne volebné právo. Tieto opatrenia lákali aj prisťahovalcov z Európy, najmä z Nemecka, Írska a Škandinávie. Prílev prisťahovalcov z Európy spôsobil nárast populácie na 300 000. Okrem pracovnej sily priniesli Európania do Wisconsinu aj vzdelanosť. Predovšetkým časť nemeckých prisťahovalcov prispela k intelektuálnemu rozvoju štátu, keď tu začala zakladať školy. Poľnohospodárstvo postupne rástlo, obzvlášť napredovala výroba mlieka a mliečnych výrobkov ako syr a maslo. Počas Americkej občianskej vojny (1861-1865) zostal Wisconsin členom Únie a zachovával si svoju industrializáciu. Stavali sa železnice ako komunikačné prostriedky, ktoré úzko spojili Wisconsin s východom krajiny. Aj keď sa tu v tejto vojne nevybojovali žiadne významné väčšie bitky, štát Wisconsin vyslal približne 90 000 vojakov, aby bojovali za sever. Po vojne pokračoval dynamický rast hospodárstva aj populácie.
Na začiatku 20. storočia prevládalo vo Wisconsine popri liberálnych politických názoroch aj sociálne myslenie a niekoľko zákonov, ktoré prijal slúžili ako vzory pre národné sociálne zabezpečenie (reformný zákon o starobnom dôchodku a zákon o kompenzácií v nezamestnanosti). Počas druhej svetovej vojny prosperoval lodný priemysel a pokračovala urbanizácia a rýchly priemyselný rast. Dokonca aj pri celonárodnom hospodárskom prepade z konca 80. rokov minulého storočia sa štátny wisconsinský výrobný sektor ukázal ako odolný.
Referencie
https://www.britannica.com/place/Wisconsin https://www.ducksters.com/geography/us_states/wisconsin_history.php https://www.infoplease.com/encyclopedia/places/north-america/us/wisconsin-state-united-states/history
Antikles
Antikles alebo Antiklés (Antikles/iný prepis:Antiklés) môže byť:
Martigues-Est
Martigues-Est je francúzsky kantón v departemente Bouches-du-Rhône v regióne Provence-Alpes-Côte d'Azur. Skladá sa iba z východnej časti mesta Martigues.
Celotónová stupnica
Celotónová stupnica je stupnica, v ktorej je medzi každými po sebe idúcimi tónmi interval celého tónu. Takáto stupnica je hexatonická, tzn. má 6 tónov. V podstate existujú len 2 celotónové stupnice a všetky ostatné celotónové stupnice sú iba ich enharmonické od rôzneho stupňa.
Celotónová stupnica od C obsahuje tóny: c-d-e-fis-gis-ais-c Celotónová stupnica od H obsahuje tóny: h-cis-dis-f-g-a-h
Celotónová stupnica, najmä ak zahraná na klavíri alebo harfe pod pedálom, vyvoláva snový dojem. Často sa používa vo filmoch na odlíšenie prechodu z reality do sna, alebo naspäť.
Použitie celotónovej stupnice môžeme nájsť už u Mozarta. V 19. storočí bola obľúbená u ruských romantikov, objavuje sa napríklad v Glinkovej opere Ruslan a Ľudmila alebo v úvodnej téme k Šeherezáde Rimskeho-Korsakovova.
Claude Debussy, tak ako ostatní Impresionisti, ovplyvnený ruskými skladateľmi hojne využíval efekt celotónovej stupnice. Medzi ďalších skladateľov používajúcich celotónové stupnice patria napríklad Alban Berg, Béla Bartók, Olivier Messiaen a Ferruccio Busoni.
Celotónová stupnica sa používa aj v mnohých džezových skladbách a improvizáciách. Celotónová stupnica sa takisto objavuje v tradičných indických rágach.
Stephen Smale
Stephen Smale (* 15. júl 1930, Flint, Michigan, USA) je americký matematik, nositeľ dvoch významných ocenení v odbore: Fieldsovej medaily (1966) a Wolfovej ceny za matematiku (2007). Roku 1996 tiež obdržal americké Národné vyznamenanie za vedu.
Bol profesorom matematiky na Kalifornskej univerzite v Berkeley (1960-61, 1964-1995). Spočiatku sa venoval najmä topológii (h-bordizmus, aplikácia Morseovej teórie do ekonómie), neskôr tzv. dynamickým systémom (na tomto poli zase hojne aplikoval do oblasti informatiky). Roku 1998 zverejnil text, ktorý definuje 18 matematických problémov, ktoré bude musieť vyriešiť 21. storočie, známe sú dnes ako Smaleove problémy. Známa je jeho zbierka minerálov, o ktorej vydal aj knihu: The Smale Collection: Beauty in Natural Crystals.
Leicester Square (stanica metra)
250px|thumb|[[Leicester Square.]]
[vyslov: les-ter skwair] je jednou zo staníc londýnskeho metra, ktorá sa nachádza v londýnskej mestskej časti City of Westminster. Východy zo stanice sa nachádzajú na ulici Charing Cross Road, kúsok na východ od Leicester Square. Stanicu obsluhujú Northern a Piccadilly Line a nachádza sa v tarifnej zóne 1.
Dejiny
Na prvých mapách bola zamýšľaná stanica označovaná ako „Cranbourn Street“, no nakoniec keď stanicu 15. decembra 1906 otvorili pre verejnosť, niesla svoj súčasný názov – „Leicester Square“.
Podobne ako ostatné stanice na Northern a Piccadilly Line, aj na Leicester Square boli najprv namontované výťahy zabezpečujúce prístup na nástupištia. S predlžovaním Northern Line ďalej na juh do Morden a na sever do Edgware začal rásť počet cestujúcich na stanici. Ďalší nárast cestujúcich na Piccadilly Line nakoniec viedol k prestavbe celej stanice počas 30. rokov. Boli vybudované nové vchody do stanice, nové vestibuly a výťahy nahradili eskalátory.
Eskalátory na nástupištia Piccadilly Line boli najdlhšími v sieti (54 m) až do prebudovania stanice Angel v roku 1992, kde osadili eskalátory s dĺžkou 60 m.
Praktická rada
Stanice Leicester Square a Covent Garden sú od seba vzdialené necelých 260 metrov, čo je najkratšia vzdialenosť medzi stanicami v celej sieti.
Stanica Covent Garden je jednou z najrušnejších staníc londýnskeho metra a počas večerov a víkendov je nápor cestujúcich takmer neudržateľný. Ak sa chcte vyhnúť davom, použite stanicu Leicester Square, cesta do Covent Garden trvá len niekoľko minút.
Linky
Stanicu v súčasnosti obsluhujú dve linky:
Portikus
thumb|Portikus [[National Gallery (Londýn)|National Gallery v Londýne.]]
Portikus je stĺpová predsieň pred hlavným vchodom do budovy. Bol používaný často v antickej architektúre, potom znovu aj v novovekom staviteľstve v monumentálnych budovách.
Pri jednoduchších stavbách máva podobu otvoreného prístrešku pred dverami so sedlovou strieškou s nízkym trojuholníkovým štítom neseného dvoma stĺpmi.
Pronaos
Pronaos je vnútorná časť portika v gréckych a rímskych chrámoch. Je situovaná medzi kolonádou alebo stenou a vstupom do celly, alebo svätyne. Rímske chrámy mali často otvorený pronaos, bez stien iba so stĺpmi a mohol byť rovnako dlhý ako cella. Slovo pronaos je v gréčtine pred chrámom. V latinčine je pronaos označovaný aj ako antikum alebo prodomos.
FC Luzern
FC Luzern je švajčiarsky futbalový klub sídliaci v meste Luzern. Bol založený 12. augusta 1901 a o 2 roky začal hrať prvú sezónu v tretej divízii. Momentálne je účastník Švajčiarskej superligy.
Domáce zápasy hrá od augusta 2011 na štadióne Swissporarena, ktorý má kapacitu 17 800 miest. Ten nahradil Stadion Allmend, ktorý bol domovským od roku 1934. Najväčšími úspechmi tímu je víťazstvo v najvyššej lige z roku 1989 a trojnásobné víťazstvo vo Švajčiarskom pohári v rokoch 1960, 1992 a 2021.
FC Luzern v európskych súťažiach
zdroj: kassiesa.net
Gian Lorenzo Bernini
Gian Lorenzo Bernini, tiež Giovanni Lorenzo Bernini (* 7. december 1598, Neapol† 28. november 1680, Rím) bol taliansky barokový sochár, architekt a maliar, jedna z popredných osobností európskeho umenia 17. storočia.
Gianlorenzo Bernini sa svojím širokým umeleckým záberom zaradil medzi popredné osobnosti svojej doby. Patril k tým umelcom, ktorým sláva a priazeň sveta bola dopriata ešte počas života. Možno povedať, že úspech žiadneho z jeho predchodcov neprekonal dobovú slávu Berniniho: osem pápežov ho uznávalo a vzdávalo mu hold (niektorí ho dokonca považovali za svojho priateľa); v dvadsiatichtroch rokoch sa stal prezidentom rímskej Akadémie a čoskoro nato rytierom pápežského rádu.
Mladosť a umelecké začiatky
Jeho otec, sochár Pietro Bernini, pôvodom z Florencie, sa v roku 1605 kvôli umeleckej zákazke presťahoval i s rodinou z Neapola do Ríma. Veľmi zavčasu spoznal nesmierny talent vo svojom synovi. Začal sa mu venovať aj ako sochársky učiteľ.
Mladý Gianlorenzo sa okrem sochárstva priúčal i maliarskemu umeniu. Študoval Raffaelove fresky vo Vatikáne, očarila ho tvorba Caravaggia či Carraciho. Najväčší vplyv však naň zanechali výtvory antických sochárov a diela renesančného génia Michelangela.
Mladý Bernini predčasne vyspel o čom svedčí jeho súsošie Koza Amalteia s malým Diom a satyrom, ktoré vytesal ako šestnásťročný (dnes sa dielo nachádza v rímskej galérii Borghese). Dielo vytvorené pod vplyvom helenistických predlôh dokazuje, akú mal Gian Lorenzo už v tomto veku fantáziu a ako majstrovsky ovládal techniku práce s mramorom.
left|thumb|190px|Únos Proserpiny, 16211622, mramor, [[Galleria Borghese, Rím]] left|thumb|190px|Apolón a Dafné, 16221625, mramor, [[Galleria Borghese, Rím]]V tomto čase na seba upozornil svojou prvou podobizňou – poprsím monsignora Santoniho, majordóma pápeža Sixta V. Kardinál Scipione Borghese, horlivý obdivovateľ starovekých gréckych a rímskych sôch, založil z nich vo svojej vile cennú zbierku; ako reštaurátora prijal do svojich služieb mladého Berniniho (v Scipioneho službách pracoval Bernini v rokoch 16181624).
Už prvými prácami bolo zrejmé, že v Berninim rastie geniálny umelec. Z obdobia okolo roku 1620 je známych viacero diel naznačujúcich jeho umelecké smerovanie – Svätý Vavrinec ležiaci na rošte (v galérii Collezione Contini Bonacossi vo Florencii), portrétne diela – Notár Montoya (v Kostole Santa Maria in Monserrato degli Spagnoli v Ríme), Pápež Pavol V. (v galérii Borghese), Poprsie kardinála Bellarmina (pôvodný kardinálov náhrobok v Kostole del Gesù).
Tieto práce znamenali dôležitý medzník nielen v Berniniho umeleckej dráhe ale aj barokovej plastiky všeobecne. Nastáva prechod od manierizmom ovplyvnených skulptúrnych štylizácií k dokonalému citlivému prepracovaniu a čo najdokonalejšiemu zdôrazneniu detailov.
V roku 1620 sa začala písať významná kapitola Berniniho umeleckého života. Pápež Pavol V. ho poveril vyhotovením sochy biblického kráľa Dávida. Bernini mal vtedy dvadsaťdva rokov a vedel vyjadriť energiu a pohyb ako ani jeden zo súvekých sochárov. Esovito natočená postava Dávida v energickom rozkroku, chystajúceho sa vystreliť z praku, predstavuje výrazný protipól ideálnej krásy Dávidov od Verrocchia a Donatella a je dokonca životnejší ako slávny Michelangelov Dávid. Predpokladá sa, že ako predloha hnevlivej Dávidovej grimase poslúžila Berninimu štúdia vlastného portrétu.
V rokoch 16211622 vytvoril Bernini súsošie Únos Proserpiny (v Galérii Borghese). Jeho pôsobivosť tkvie v kontraste medzi šľachovitou, mohutnou postavou vládcu podsvetia a pôvabom unášanej bohyne. Dokonalosť diela tkvie v jeho detailoch (zovretie Plutových mocných prstov, zabárajúcich sa do poddajného tela krásnej Proserpiny).
Vykreslenie dramatičnosti zachytené v Dávidovi a Únose Proserpiny dosiahlo vrchol v diele Apolón a Dafné (z rokov 16221625, v Galérii Borghese), ktoré Berniniho preslávilo. Umelec zanechal divákom takmer živý obraz, divadelný výjav ilustrujúci povesť, ktorú opísal Ovidius vo svojich Metamorfózach. Nymfu Dafné, prenasledovanú Apolónom, zachráni otec tým, že ju premení na vavrínový strom. Apollón, tvárou pripomínajúci slávneho Apolóna Belvederského, už má dievčinu na dosah, upiera na ňu túžobný pohľad, vtom ona vykríkne hrôzou a vlasy sa jej premieňajú na lístie, ramená na vetvy, na nohách jej narastajú korene a pružné telo, hladké a jemné, začína obrastať kôrou. Súsošie Apolón a Dafné, podmaňujúce pôvabom a ľahkosťou, bolo posledným a najlepším dielom, ktoré Bernini vytvoril pre kardinála Scipiona Borgheseho. Dielo bolo po dohotovení vystavené v záhrade Borgheseho paláca a obdivované celým Rímom. V snahe odvrátiť pozornosť od senzuálnych vnemov bolo súsošie z iniciatívy pápeža Urbana VIII. doplnené mravokárnym nápisom: „Ktokoľvek v láske hľadá premenlivé rozkoše tvarov, lístie uloví len alebo olivy horké.“
Putnok
Putnok je mesto v Maďarsku v Boršodsko-abovsko-zemplínskej župe v Putnockom okrese.
Má rozlohu 3 473 ha a žije tu obyvateľov .
Gian Lorenzo Bernini
Zrelým umelcom
Roku 1622 menoval pápež Gregor XV. Berniniho „Kristovým rytierom“. Ďalšia významná epocha pre Berniniho začala v roku 1623, keď jeho veľký obdivovateľ Maffeo Barberini zasadol na pápežský stolec ako Urban VIII. „Veľké je vaše šťastie rytier, že vidíte pápeža kardinála Maffea Barberiniho, ale My máme väčšie šťastie, že rytier Bernini žije za nášho pontifikátu“, boli slová, ktorými podľa pápežovej biografie oslovil Urban VIII. Berniniho po svojom nástupe. Tieto slová akoby naznačovali ďalší umelcov život. Z tohto obdobia pochádza viacero monumentálnych diel svedčiacich o Berniniho všestrannosti. Popri pápežskom oltári nad hrobom svätého Petra v Bazilike svätého Petra sa Bernini prejavil aj ako architekt (od roku 1629 bol hlavným architektom svätopeterskej baziliky) i maliar (podobizne svätcov vytvorené na priamy pápežov popud).
right|thumb|200px|[[Berniniho baldachýn patrí k umelcovým najvýznamnejším dielam]]Práve v baldachýne (16241633) dal Bernini naplno vyniknúť svojmu zmyslu pre dokonalosť a proporcie. Do obrovitého priestoru pod hlavnou kupolou chrámu sa mu podarilo vhodne zakomponovať túto stĺpovitú stavbu dodávajúcu dôstojný vzhľad miestu nad hrobom prvého Kristovho apoštola. Prvý raz sa na práci podieľala Berniniho umelecká dielňa, v ktorej okrem umelcovho otca a brata pracovali mladší žiaci i starší rímski sochári.
V roku 1629 bol Bernini menovaný hlavným architektom svätopeterskej baziliky. I keď ním navrhované (a čiastočne i zrealizované) priečelie sa nezachovalo (od plánovanej výstavby dvoch postranných veží sa kvôli narušeniu statiky jednej z nich muselo upustiť), veľký prínos znamenala umelcova sochárska výzdoba chrámového interiéru. Viacero sôch a náhrobkov dodáva interiéru chrámu priam umelecký dojem. Prvou prácou bola socha svätého Longina z rokov 16301639 umiestnená v jednom zo štyroch veľkých výklenkov pod hlavnou kupolou. Socha rímskeho vojaka v pevnom postoji a prudkom rozpažení rúk je stelesnením činorodých pocitov. Jedným z vrcholných prejavov umelcovej tvorby tohto obdobia a zavŕšením tzv. barberinského obdobia Berniniho tvorby bola realizácia honosného náhrobku Urbana VIII. v bazilike. Náhrobok vznikal v dvoch etapách v rozpätí dvadsiatich rokov (16271631 a 16391647) a bol dokončený až po pápežovej smrti. Socha predstavujúca pápeža ako sebavedomého panovníka žehnajúceho okoloidúcim natiahnutou pravicou. Zaujímavým doplnkom podstavca sochy sú včely, symbol pápežovho rodu Barberiniovcov. Pomník je doplnený alegorickými sochami Lásky a Spravodlivosti, ktorých postavy sa nenútene prikláňajú k rakve kde Smrť píše pápežovo meno. S pápežovou sochou na náhrobku súvisí ďalšia sediaca postava Urbana VIII., mramorový pomník v interiéri Paláca Konzervátorov na Kapitole (z roku 1640).
left|thumb|200px|[[Fontána štyroch riek na rímskom námestí Piazza Navona]]Od tridsiatych rokov 17. storočia čoraz významnejšiu úlohu zohrávala Berniniho umelecká dielňa. Jej zásluhou vznikla v rokoch 16421643 travertínová Tritónova fontána (Fontana del Tritone), dominujúca rímskemu námestiu Piazza Barberini. Fantastické spojenie delfínov, vzpierajúcich veľké mušle s postavou trúbiaceho Tritóna je dokonalým príkladom súsošia prevedeného do organicky zrasteného celku.
Na vrchole tvorby
Rokom 1655 sa skončilo desaťročné obdobie Berniniho tvorby poznačené úsilím o čisto barokové tlmočenie vnútorných predstáv a citových vnemov. Opäť sa dostal na výslnie, keď na pápežský stolec zasadol kardinál Fabio Chigi (ako Alexander VII.), vo vzťahu k Berninimu celkom podobný Urbanovi VIII. Ihneď po nástupe sa pápež obrátil na Berniniho s požiadavkou nových prác predovšetkým pre Vatikán. Predovšetkým išlo o prestavbu námestia pred bazilikou. Cieľom malo byť pretvorenie jestvujúceho, architektonicky nevyhovujúceho priestoru, novým námestím, ktoré by dalo tomuto priestoru dôstojnú formu. Táto zákazka vyžadovala viac času stráveného pri architektonických prácach a nutnosť posunúť sochársku tvorbu svojim spolupracovníkom.
right|thumb|260px|Blahoslavená Ludovika Albertoni, 1674, mramor, [[Kostol San Francesco a Ripa, Rím]]Aj napriek tomu však v tomto období vznikali jeho pozoruhodné sochárske diela: napr. skulptúry a štukové podobizne svätíc a anjelov pre pápežovu rodovú kaplnku v Bazilike Santa Maria Popolo alebo výzdoba Vojvodskej sály Apoštolského paláca štukovou drapériou nadnášanou anjelmi. Dekoratívny ráz má i výzdoba hrobovej kaplnky v Kostole Sant'Isidoro a Capo le Case.
V roku 1657 sa Bernini vrátil k umeleckému dotváraniu interiéru Baziliky sv. Petra. Všetky schopnosti a skúsenosti tvorivého ducha tu naplno pretavil v grandiózne dielo - Cathedru Petri, monumentálny relikviár, obsahujúci údajný stolec sv. Petra.
Bernini tu priniesol nové riešenie oltára, ktoré dosiaľ nemalo vo svete obdobu. Novosť tkvie predovšetkým v opustení tradičnej architektonickej väzby, kedy sochárstvo preberá princípy architektúry a vytvára veľkú obrazovú ilúziu.
V roku 1658 začal pracovať na svojom pravdepodobne najslávnejšom architektonickom diele - výstavbe Kostola Sant'Andrea al Quirinale. Práce trvajúce s prestávkami až do roku 1670 znamenali zrod skvostu rímskej sakrálnej architektúry. I tu sa Bernini prejavil ako majster detailu so zmyslom pre výsledný efekt. Dômyselná a zložitá hra priamych línií a kriviek sa takmer stráca v prítmí chrámového interiéru. Obdivuhodnú dynamickosť priečelia docielil Bernini kontrastom prísnych priamočiarych pilastrov so zakrivenými plochami stien a pôvabným, takmer polkruhovým portikom.
Z rokov 1663 - 1666 pochádza monumentálna Scala Regia (Kráľovské schody) vytvorené pre Apoštolský palác.
Petřkovice
Petřkovice môžu byť:
Gian Lorenzo Bernini
Na vrchole tvorby
V roku 1665 sa Bernini vydal na cestu do Paríža kam ho zlákala jedna z najväčších architektonických úloh. Na osobné pozvanie kráľa Ľudovíta XIV., v ktorom panovník nešetril slovami uznania, pricestoval do Paríža, kde však zažil najtrpkejšie sklamanie. Prestavba Louvru na najväčšiu palácovú rezidenciu nebola napokon zrealizovaná podľa jeho návrhu napriek tomu, že už boli po mnohých pripomienkach a prepracovaniach schválené plány a boli dokonca položené základy. Dielo, ktoré sa malo stať oslavou rímskeho baroka sa napokon stalo manifestáciou francúzskeho klasicizmu. Napriek tomu jeho takmer päťmesačný umelecký pobyt v Paríži nevyšiel naprázdno. Zapojil sa do návrhov a prestavieb parížskych palácov a chrámov. Z tohto obdobia pochádza o. i. známa Busta Ľudovíta XIV. v zbierkach zámku Versailles ako aj Jazdecká socha mladého Ľudovíta XIV., umiestnená na Napoleonovom nádvorí Louvru.
Keď sa Bernini vrátil do Ríma dokončil svätopeterskú Cathedru a spolu so spolupracovníkom Ercole Ferratom vytvoril slávny Sloní obelisk (v roku 1667) na námestí Piazza della Minerva. Ďalej pokračovali práce na zhotovení obrovského množstva sôch (až stoštyridsať) určených na zakončenie pripravovaného mohutného stĺporadia zvierajúceho plochu svätopeterského námestia.
left|thumb|180px|Anjel s tŕňovou korunou, 1668 - 1671, mramor, [[Bazilika Sant'Andrea delle Fratte, Rím]]Prelomom šesťdesiatych a sedemdesiatych rokov nastáva záverečné obdobie Berniniho umeleckej dráhy. Veľký príval objednávok ako aj ubúdajúce sily boli dôvodom čoraz intenzívnejšieho zapájania jeho dielne do vyhotovovania zákaziek. Táto skutočnosť však mala často negatívny dopad, kedy jeho pomocníci znehodnocovali Berniniho malebné modelácie na samoúčelný formalizmus, na míle vzdialený umelcovým predstavám o dokonalosti diela. Klasickým príkladom je dvojica anjelov určených pôvodne na výzdobu Anjelského mosta. Bernini sám v roku 1668 vytesal sochy anjela s tŕňovou korunou a anjela s nápisom z kríža, aby udal tón ostatnej výrobe, ktorej sa ujali jeho žiaci ale aj iní rímski majstri. Na most sa však dostali iba zjednodušené kópie oboch sôch od Pietra Naldiniho; originály boli uložené v Bazilike Sant'Andrea delle Fratte.
Berniniho posledným veľkým dielom bol skvostný Náhrobok Alexandra VII. (z rokov 1672 - 1678) v Bazilike svätého Petra, ktorým umelec vzdal hold svojmu veľkému mecenášovi. Bernini tu prevzal motívy s náhrobku Urbana VIII., kde napr. podobne sochu Alexandra VIII. umiestnil medzi alegorické sochy Lásky a Pravdy. Náhrobok o. i. v sebe ukrýva istú symboliku, kedy Pravda palcom ľavej nohy drví na glóbuse protestantské Anglicko.
Gian Lorenzo Bernini zomrel 28. novembra 1680 oplakávaný celým Rímom. Dnes jeho ostatky odpočívajú pod jednoduchým náhrobkom v rímskej Bazilike Santa Maria Maggiore.
Zhodnotenie diela
I keď výsledky umeleckej práce Gian Lorenza Berniniho možno, okrem malé výnimky, obdivovať iba v talianskom hlavnom meste a v jeho blízkom okolí, duchovný dosah umeleckej tvorby tohto barokového génia je citeľný na celom svete.
„Keď Bernini odišiel jeho dielo vskutku žilo“ - o máloktorom umelcovi táto vzletná veta pohrebnej reči platí do takej miery ako o Berninim. Jeho dielo si zachovalo a stále zveľaďovalo slohovú záväznosť.
Genialita Gian Lorenza Berniniho spočívala v jeho všestrannosti. Ako nikto pred ním svojimi kostolmi, palácmi, námestiami a fontánami dal Rímu podobu, ktorá dodnes tak výrazne dotvára obraz mesta. Jeho obdivovatelia ho nazvali „Michelangelom sedemnásteho storočia“. Bernini bol však viac než iba architekt a sochár. S obdivuhodnou precíznosťou navrhoval celé interiéry, v ktorých rozohral pôsobivé divadlo obsahovo i kompozične bohatých umeleckých diel. Okrem troch najvýznamnejších činností sa zaoberal mestským plánovaním, slávnostnými dekoráciami, ale aj tvorbou šperkov, písal a inscenoval divadelné hry.
Jeho najväčší prínos bol však v sochárskej tvorbe. „Od mladosti som hltal mramor a nikdy som neurobil nesprávny úder“ povedal raz Bernini keď tvoril postavu Dávida. S neporovnateľnou bravúrnosťou tvoril dynamické kompozície, v ktorých sa protiklady spájajú v harmonickom súzvuku. Sila Berniniho diela je v jeho časovosti, v aktualizácii tém, v uskutočnení plastiky vzrušenej pohybom a oživenej výrazom. Možno preto povedať, že Bernini bol „mužom, ktorý oživil mramor“.
Taliansky maliar a historik umenia (Berniniho súčasník) Filippo Baldinucci vo svojom diele ''Vita del Car. G. L. Bernini z roku 1682 zhodnotil Berniniho tvorbu lakonickou vetou, keď napísal, že Bernini bol muž, „ktorý bol v umení maľby, sochárstva a architektúry nielen veľký, ale výnimočný“''.
Andromenes
Andromenes alebo Andromenés (Andromenes/iný prepis:Andromenés) môže byť:
Beskydský potok (prítok Lipianskeho potoka)
Beskydský potok je potok v dolnom Šariši, v severozápadnej časti okresu Sabinov. Je to pravostranný prítok Lipianskeho potoka, meria 3,3 km a je tokom VII. rádu.
Prameň
Pramení v Spišsko-šarišskom medzihorí, v podcelku Ľubotínska pahorkatina, južne od sedla Pusté Pole (601,5 m n. m.) v nadmorskej výške cca 570 m n. m.
Opis toku
Od prameňa tečie juhovýchodným smerom, zľava najprv priberá prítok z juhojuhozápadného svahu Beskydka (729,8 m n. m.), ďalší z lokality Predné skálie, následne sprava prítok prameniaci severoseverovýchodne od kóty 686,3 m. Na strednom toku sa výraznejšie ohýba, z pravej strany priberá krátky prítok prameniaci juhovýchodne od kóty 686,3 m, zľava prítok prameniaci západne od obce Kamenica a pokračuje juhojuhovýchodným smerom. V blízkosti obce Kamenica sa v nadmorskej výške približne 458 m n. m. vlieva do Lipianskeho potoka.
Diokles z Messénie
Diokles (iné názvy: Dioklés, Daikles, Daiklés; (Diokles, Daikles, iný prepis:Dioklés, Daiklés) bol v roku 752 pred Kr. víťaz olympijských hier v behu na jedno stadion.
Diokles z Messénie zvíťazil v behu na jedno stadion na 7. olympijských hrách, v jedinej disciplíne, v ktorej sa od ich založenia v roku 776 pred Kr. súťažilo až do roku 724 pred Kr., keď sa hry sa rozšírili o ďalšiu disciplínu, behu na dve stadiá. (diaulos) Prvým víťazom behu na dve stadiá sa stal Hypénos z Pisy. Vzdialenosť stadia sa pohybovala zhruba od 175 do 200 metrov. Podľa antického autora Flegóna z Trall, Messénčan Diokles bol prvý víťaz, koho v Olympii ovenčili olivovým vencom, upleteného z vetvičky posvätnej olivy pri Diovom chráme. Podľa legendy túto olivu zasadil Herakles, ktorý jej semeno priniesol z krajiny Hyperborejcov, obývajúcich zem vzdialenejšiu ako boh vetrov Boreas.
Gál (priezvisko)
Známi nositelia
Pozri v článku Gál.
Gálik
Gálik môže byť:
Sens-Beaujeu
Sens-Beaujeu je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Cher, v regióne Centre-Val de Loire.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
NGC 6845
NGC 6845 je galaxia v súhvezdí Ďalekohľad, ktorú objavil anglický astronóm John Herschel 7. júla 1834.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 13.
Nižní Lhoty
Nižní Lhoty sú obec v Česku v okrese Frýdek-Místek v Moravskosliezskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 266 obyvateľov, z toho 125 mužov a 141 žien, pričom priemerný vek v obci bol 41,9 roka (muži 39,9 roka, ženy 43,6 roka).
Doplnkové dôchodkové sporenie
Doplnkové dôchodkové sporenie alebo tretí pilier dôchodkového systému je na Slovensku (od roku 2005) zhromažďovanie príspevkov na doplnkové dôchodkové sporenie od jeho účastníkov, nakladanie s majetkom v doplnkovom dôchodkovom fonde a vyplácanie dávok doplnkového dôchodkového sporenia.
Predchádzajúci systém
V rokoch 1996 - 2004 sa podobný - ale v detailoch odlišný - systém na Slovensku nazýval doplnkové dôchodkové poistenie. Namiesto doplnkovej dôchodkovej spoločnosti (DDS; pozri nižšie) v tomto systéme figurovala doplnková dôchodková poisťovňa (DDP).
Základná charakteristika
Doplnkové dôchodkové sporenie je dobrovoľné sporenie, tzv. III. pilier slovenského dôchodkového systému. Finančné prostriedky účastníkov tejto formy dôchodkového sporenia s účinnosťou od 1. januára 2005 spravujú súkromné doplnkové dôchodkové spoločnosti (DDS) na základe zákona č. 650/2004 Z. z. o doplnkovom dôchodkovom sporení a o zmene a doplnení niektorých zákonov v znení neskorších predpisov.
Účastníci a účel
Účastníkom môže byť zamestnanec, ktorý uzatvoril zmluvu o doplnkovom dôchodkovom sporení s doplnkovou dôchodkovou spoločnosťou alebo aj iná fyzická osoba, ktorá ku dňu uzatvorenia účastníckej zmluvy dovŕšila najmenej 18 rokov veku. Ďalším účastníkom je aj zamestnanec, ktorý vykonáva práce zaradené na základe rozhodnutia orgánu na ochranu zdravia do kategórie 3 alebo 4 a zamestnanec, ktorý vykonáva práce tanečného umelca alebo hráča na dychový nástroj. Títo účastníci sú povinní uzatvoriť účastnícku zmluvu a ich zamestnávatelia sú povinní uzatvoriť zamestnávateľskú zmluvu, a to do ôsmich dní od začatia výkonu týchto prác.
Účelom doplnkového dôchodkového sporenia je umožniť účastníkovi získať doplnkový dôchodkový príjem v starobe a doplnkový dôchodkový príjem v prípade skončenia výkonu prác, ktoré sú zaradené na základe rozhodnutia orgánu na ochranu zdravia do kategórie 3 alebo 4, alebo skončenia výkonu prác zamestnanca, ktorý je tanečný umelec alebo hudobný umelec, ktorý vykonáva profesiu hráča na dychový nástroj.
Vznik, prerušenie a zánik
Každému účastníkovi vzniká doplnkové dôchodkové sporenie odo dňa dohodnutého v účastníckej zmluve. Účastníkovi sa preruší doplnkové dôchodkové sporenie spravidla odo dňa nasledujúceho po skončení vykonávania činnosti zamestnanca alebo odo dňa nasledujúceho po skončení vykonávania prác, ktoré sú zaradené na základe rozhodnutia orgánu na ochranu zdravia do kategórie 3 alebo 4. Doplnkové dôchodkové sporenie zanikne až vlastným zánikom účastníckej zmluvy, smrťou účastníka alebo vyhlásením účastníka za mŕtveho.
Výplata dávok
Účastníkovi, ktorý požiada doplnkovú dôchodkovú spoločnosť o vyplácanie doplnkového starobného dôchodku, sa tento dôchodok vyplatí vtedy, ak doplnkové dôchodkové sporenie trvalo aspoň minimálne obdobie určené dávkovým plánom a zároveň účastník dovŕši potrebný vek určený dávkovým plánom. Minimálne obdobie doplnkového dôchodkového sporenia nesmie byť kratšie ako 10 rokov a potrebný vek nesmie byť nižší ako 55 rokov. Po ukončení obdobia sporenia sa z doplnkového dôchodkového sporenia, podľa zákonom ustanovených podmienok vyplácajú tieto dávky: a) doplnkový starobný dôchodok, a to vo forme doživotného doplnkového starobného dôchodku alebo dočasného doplnkového starobného dôchodku, b) doplnkový výsluhový dôchodok, a to vo forme doživotného doplnkového výsluhového dôchodku alebo dočasného doplnkového výsluhového dôchodku, c) jednorazové vyrovnanie, d) odstupné.
Mosty u Jablunkova
Mosty u Jablunkova (do roku 1951 iba Mosty, , ) je obec v Česku v okrese Frýdek-Místek v Moravsko-sliezskom kraji. 1. januára 2013 tu žilo 3 899 obyvateľov. Väčšina obyvateľov hovorí po naszymu, nárečím používaným v česko-poľsko-slovenskom pohraničí. Podľa Sčítania ľudu, domov a bytov z roku 2001 približne 18 % obyvateľstva tvorí poľská menšina.
Polohopis
Obec leží v najvýchodnejšej časti Česka, v juhovýchodnej časti okresu Frýdek-Místek na území historického Těšínska, bezprostredne pri štátnej hranici so Slovenskom a asi 10 km od štátnej hranice s Poľskom. Väčšina zastavaného územia obce leží v južnom výbežku Jablunkovskej brázdy. Terén brázdy sa postupne dvíha a zužuje smerom k Jablunkovskému priesmyku, ktorý ju uzatvára južne od centra obce. Okolo brázdy sa dvíhajú hrebene Moravsko-sliezskych Beskýd na západe a Jablunkovského medzihoria na východe, ktoré sú iba sporadicky osídlené s výnimkou miestnej časti Šance.
Galeóna
náhľad|Španielska galeóna Galeóna je typ plachetnice španielskeho pôvodu, ktorý sa používal v 16. a 17. storočí na vojenské a dopravné účely. Slúžila v námorných vojnách medzi Anglickom a Španielskom
Orgon (kantón)
Orgon je francúzsky kantón v departemente Bouches-du-Rhône v regióne Provence-Alpes-Côte d'Azur. Skladá sa z ôsmich obcí.
Mosty u Jablunkova
Polohopis
Na západe obec susedí s Dolní Lomnou, na severe s Jablunkovom, na severovýchode s Pískom, na východe s Bukovcom, na juhu so Svrčinovcom a Milošovou (mestská časť Čadce) a na juhozápade s Rakovou.
Vodné toky
Väčšinu obce odvodňuje potok Ošetnice spolu s prítokmi v povodí Olše. Iba oblasť južne od Jablunkovského priesmyku je odvodňovaná potokom Renštok (na Slovensku Šľahorov potok) do Čierňanky. Jablunkovský priesmyk tvorí časť hlavného európskeho rozvodia medzi úmoriami Baltského a Čierneho mora.
Podhradský potok (prítok Váhu, Pruské)
Podhradský potok je potok na strednom Považí, preteká okresom Ilava.
Mosty u Jablunkova
História
Prvé správy o osídlení pochádzajú z 2. polovice 16. storočia. V roku 1578 tu bolo postavené opevnenie Šance, ktoré slúžilo proti nájazdom Tatárov, neskôr proti Turkom. Dnes sa tu nachádzajú len ich pozostatky. V roku 1870 bola vybudovaná Košicko-bohumínska železnica.
Galeóna
Konštrukcia
Galeóna nevznikla z Galéry ale z portugalskej karaky, preto nemala veslá. Jej pôvod je španielsky, názov pochádza z arabčiny: arabské „chalion“ znamená veľká loď. V tomto prípade väčšia než karaka, od ktorej sa líšila aj typickým malým ohnutým nosom. Nos bol zdobený rezbárskymi figúrami, tzv. galiónmi. Na čeleni bola stehová plachta alebo malá rahnová plachta. Loď niesla spočiatku štyri, neskôr tri sťažne, na ktorých boli rahnové plachty, iba na zadnom sťažni bola latinská plachta. Galeóna bola prvá loď, na ktorej sa hneď od jej vzniku začala používať aj košová plachta.
Mosty u Jablunkova
Šport
V centre obce sa nachádza lyžiarsky areál s troma zjazdovkami s možnosťou umelého zasnežovania. V obci sa nachádzajú aj upravované bežecké stopy. V rámci lyžiarskeho areálu sa nachádza horská vozíková dráha, ktorá je v celoročnej prevádzke. Od roku 2006 funguje malý letný akvapark.
Podhradský potok (prítok Váhu, Pruské)
Je to pravostranný prítok Váhu, meria 8,3 km a je tokom III. rádu. Pramení v Bielych Karpatoch, v podcelku Vršatské bradlá, na južnom úpätí Chmeľovej (925,4 m n. m.) v nadmorskej výške približne 600 m n. m., pri obci Vršatské Podhradie. Tečie prevažne juhovýchodným smerom cez Podhradskú dolinu. Zľava priberá prítok spod sedla Chotuč a vstupuje do Považského podolia, kde najprv preteká cez Bielokarpatské podhorie. Následne vstupuje do Ilavskej kotliny, tečie cez obec Pruské a okrajom osady Podvažie, kde na krátkom úseku tečie na juh. Južne od osady ústi v nadmorskej výške okolo 237 m n. m. do Váhu.
Galeóna
Využitie
Galeóna sa prvotne používala na prepravu zlata, striebra a iných drahých tovarov z Ameriky. Taký náklad sa nemohol prepravovať bez zbraní, ktoré zaberali vzácny lodný priestor. A tak sa galeónove lode začali špecializovať na obchodné a vojenské účely. Galeóny tvorili veľkú časť španielskej armády, ktorú Filip II. vystrojil proti Angličanom. Ale sedemnásť rokov po víťazstve v bitke pri Lepante (1571) však vyše 150 španielskych lodí s 2600 delami a s 30 000 mužmi utrpelo v tomto boji krutú porážku a definitívne prehralo v prieplave La Manche (1588) bitku o nadvládu nad svetovými morami. Príčinou ich porážky bolo zlé počasie, neskúsenosť veliteľa armády a tiež nevhodnosť galér a galeáz, ktoré v tejto bitke sekundovali španielskym galeónam.
Mosty u Jablunkova
Doprava
Obcou prechádza medzinárodná trať z Bohumína do Čadce. V centre sa nachádza železničná stanica a o ďalej, smerom v štátnej hranici, železničná zastávka.
Galeóna
Významné galeóny
Medzi najvýznamnejšie galeóny patria:
Mosty u Jablunkova
Doprava
Cez Mosty u Jablunkova prechádza cesta I.triedy číslo 11, ktorá je súčasťou európskej cesty E75. Do roku 2001 viedla centrom obce. V roku 2001 bol vybudovaný obchvat.
Galeóna
Pozri aj
Plachetnica
Mosty u Jablunkova
Doprava
Autobusovým spojením je obec spojená s Jablunkovom a Hrčavou.
Martigues-Ouest
Martigues-Ouest je francúzsky kantón v departemente Bouches-du-Rhône v regióne Provence-Alpes-Côte d'Azur. Skladá sa iba zo západnej časti mesta Martigues a obce Port-de-Bouc.
Kalinovský potok
Prameň
Pramení v pohorí Čergov západne od kóty 1 078,4 m v hlavnom hrebeni pohoria, v nadmorskej výške približne 990 m n. m., južne od lokality Lazy.
Caden
Caden je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Morbihan, v regióne Bretónsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Sajószentpéter
Sajószentpéter (Slovensky Slanský Svätý Peter) je mesto v Maďarsku v Boršodsko-abovsko-zemplínskej župe v Kazincbarcickom okrese.
Má rozlohu 3 485 ha a žije tu obyvateľov .
V obci sa nachádza gotický kostol reformovanej cirkvi.
NGC 6846
NGC 6846 je otvorená hviezdokopa v súhvezdí Labuť, ktorú objavil francúzsky astronóm Édouard Jean-Marie Stephan 17. augusta 1873.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 14,2.