cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
William Godwin
William Godwin sa považuje za zakladateľa anarchistického komunizmu, ktorý mal byť postupne nastolený mierovou cestou a to presvedčovaním apelom na svedomie, na pravdu. Považoval štát za ťarchu ľudstva a človeka ktorý je dotlačený práve spoločnosťou organizovanou v štáte k trestnému činu a páchaniu zla. Dielom Skúmanie politickej spravodlivosti a jej vplyvu na morálku a šťastie (1793) za začal radiť medzi tých myšlienkových revolucionárov, medzi odporcu toho, čo bolo zaužívané vlastne niekoľko tisíc rokov vznikom štátu a občianskej spoločnosti. Jeho myšlienky boli pre vtedajšiu spoločnosť kacírske tým že sa snažil postaviť zákon mimo zákon, vládu mimo moc a prezentoval ich ako základ na ktorom môže zlo budovať. Ale nehlásal ich zničenie a potlačenie na základe ozbrojenej násilnej revolúcie, ale na základe mierumilovnej ale radikálnej reforme či skôr revolúcie ľudského myslenia a morálky. Zákon, práva a povinnosti považoval za zbytočné na to aby človek využil všetky svoje kapacity v prospech všeobecného dobra stačí rozum. Jeho ideálom boli sebestačné komunity, združenia na lokálnej úrovni, v ktorých každý rešpektuje zákon rozumu, vnímajúc všeobecné dobro. Je to akási forma libertínskeho individualizmu, ktorá ohlasuje smrť štátu a spontánny socializmus malých osvietenských skupín. V novom svete pastora Godwina nie je priestor problémy práce, výroby, či výmeny. Na regeneráciu spoločnosti je však nutné zrušiť súkromné vlastníctvo, pretože je podľa neho prameňom nerovnosti, egoizmu a odcudzenia.
Iné projekty
.
Saint-Germain-de-Lusignan
Saint-Germain-de-Lusignan je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Charente-Maritime, v regióne Poitou-Charentes.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
NGC 6601
NGC 6601 je galaxia v súhvezdí Drak, ktorú objavil americký astronóm Lewis A. Swift 4. augusta 1883.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 14,7.
Cuiry-lès-Iviers
Cuiry-lès-Iviers je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Aisne, v regióne Pikardia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Expanzívnosť
Expanzívnosť alebo expanzivita môže byť:
Lediny
Lediny je ulica v Lamači, mestskej časti Bratislavy, nachádzajú sa na nej rodinné domy.
Pod násypom
Pod násypom je ulica v Lamači, mestskej časti Bratislavy, nachádzajú sa na nej rodinné domy a kúpalisko.
Joan Miró
Joan Miró i Ferrà (* 20. apríl 1893, Barcelona, Španielsko – † 25. december 1983, Palma de Mallorca) bol španielsky maliar, sochár a keramik.
Mladosť
Narodil sa v starobylej katalánskej rodine zručných remeselníkov. Jeho otec bol majetným zlatníkom v srdci starej Barcelony, matka pochádzala z Malorky.
Už v mladosti oznámil rodine, že sa chce stať maliarom. Jeho otec všetkému naliehaniu odolával a tak musel mladý Miró v sedemnástich rokoch nastúpiť ako úradník v kancelárii. Navštevoval tiež školu Escuela de Bellas Artes, kde dvanásť rokov pred ním študoval Pablo Picasso. Jeho učitelia boli v úžase nad jeho talentom. Miró sa ale nemohol venovať umeniu s takou intenzitou, s akou by chcel. Bol taký nešťastný, že v nasledujúcom roku vážne nervovo ochorel. Jeho otec ho poslal na zotavenie na ich vidiecky statok na juh od Tarragony, odkiaľ pochádzali jeho predkovia. Tento pobyt na statku bol inšpiráciou pre veľa jeho raných malieb katalánskej krajiny.
Po návrate z vidieka začal študovať na Škole umenia v Barcelone, kde bol jeho učiteľom Francesc d'Assís Galí. Galí mal na Miróa veľký vplyv, naučil ho ozajstne milovať a rozumieť umeniu, pozorovať a tvoriť s citom a láskou. Miró bol inšpirovaný poňatím francúzskeho umenia, poézia a maliarstvo sa pre neho stávajú jednou neoddeliteľnou veličinou. Bol silne priťahovaný Francúzskom, je však vojna a tak musel Miró zostať v Španielsku. Nepokoj a frustrácie ho nútili maľovať v malej podkrovnej komôrke v Pasaje del Credito.
V roku 1918 Miró usporiadal prvú samostatnú výstavu v Galerias Dalmau. Vzbudil úžas u všetkých návštevníkov nevšedným použitím farieb a originalitou svojho štýlu. V tej dobe bol ešte silne ovplyvnený fauvizmom a kubizmom. Aj keď nezdieľal presne rovnakú techniku ​​analýzy ako Picasso a Braque, používal geometrické tvary na podporu dojmu pohybu vedúceho oko diváka hlboko do farieb obrazu. Vo svojich zátišiach a krajinách otváral nové a prekvapujúce možnosti zobrazenia krajiny a vidieka, využíval nevšedné prvky na zvýraznenie emocionálneho efektu typického pre katalánske umenie. Najvýraznejším prínosom na výstave boli však jeho nevšedné akty a zobrazenia žien. Miró ospevoval novú osobné mystickú analýzu ženskej formy, ktorá sa neskôr stala reprezentáciou a symbolom ženskej prítomnosti a kúzla v jeho obrazoch.
Výstava však nebola úspešná, jeho obrazy urobili dojem len na malú skupinku ľudí, väčšina návštevníkov nebola schopná pochopiť a rozoznať jeho nevšedný talent. Apatia a nevšímavosť ľudí v Barcelone ho presvedčila opustiť domov a odísť do Paríža v roku 1919.
V Paríži
náhľad|[[Dona i ocell|Žena a vták (Barcelona)]] Prvá návšteva Paríža nebola pre Miróa úspechom, pretože predaj jeho malieb bol v Paríži ešte riskantnejší než doma. Miró dokonca ani nemal peniaze na jedlo a žil vo veľkej chudobe. Stretol sa však s Picassom, ktorému predal svoj autoportrét, ktorý si Picasso vo svojej zbierke veľmi cenil až do konca života.
Leto 1919 trávil Miró v Mont-roig del Camp. Zdokonaľoval sa vo svojom štýle s detailným precíznym rytmom tradičného harmonického katalánskeho umenia vidieka. Svoje obrazy maľuje v jasne definovanej geometrickej štruktúre dvoch rozmerov. Začína rozvíjať nový štýl slobody, fantázie a harmónie kompozície.
Aillières-Beauvoir
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Joan Miró
V Paríži
Miró sa myšlienky surrealizmu vo svojom umení chápe s nadšením. Kde však ostatní surrealisti využívajú vidín snov, halucinácií, hystérie a šialenstva k preniknutiu do hĺbky podvedomia, Miró sa necháva viesť svojou predstavivosťou. V Paríži nemá peniaze ani na jedlo, za deň sa živí len niekoľkými suchými figami. Je príliš pyšný, aby žiadal svojich priateľov o pomoc, tak len sedí hodiny vo svojom štúdiu, zíza do steny a potom len maľuje na kus papiera alebo plátna vedený predstavivosťou vyvolanou hladom.
Aillières-Beauvoir
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Joan Miró
V Paríži
V roku 1923 sa Miró zoznamuje s Ernestom Hemingwayom, Jacquesom Prévertom a Henry Millerom. Dochádza k zlomu v jeho chudobe – jeho diela sa stávajú slávnejšie a tak pomaly začína predávať svoje maľby. V marci 1926 je dokonca na zozname novej Galéria Surrealisti spoločne s umelcami ako Yves Tanguy, Giorgio de Chirico, Man Ray, Rose Selavy (Marcel Duchamp), Francis Picabia, Pablo Picasso a Max Ernst. Miró zjednodušuje svoje maľby, nachádza lyrickú slobodu výrazu a ducha v hlbinách svojho povedomia. André Breton o jeho štýle dokonca vyhlasuje, že je najsurrealistickejší zo všetkých surrealistov.
Snová maľba
Zjednodušením štruktúr obrazu sa Miró dostáva do obdobia tzv. snových malieb. Potláča dokonca symboly, vytvára nový štýl abstrakcie, opisuje svoje sny z pamätí. Jeho maľby sú plné napätia mysterióznej kozmickej udalosti, neodvolateľného stretnutia foriem, ktoré približujú katastrofu alebo zjavenie, všetko sa stáva bez predstierania. Jeho maľby sú často zjednodušené až do použitia obyčajnej čiernej a bielej, pozadie robí dojem atmosférickej vzdialenosti, snových stretnutí, tanca v nekontrolovateľných hrúbkach prírody. Miró tiež vo svojich snových maľbách používa pod vplyvom Apollinaira kaligram.
V roku 1927 sa Miró sťahuje do nového ateliéru na Rue Blomet. Na dvere si pribíja tabuľu s nápisom train passant sans arrêt – vlak prechádzajúci bez zastavenia. Priatelí sa s Arpeom, Eluardom aj Ernstom. Z tejto doby pochádza historka, ktorá mohla skončiť nešťastím. Ernst ukazoval Miróovi svoje najnovšie obrazy, s dovtedy nevídanou kolážou. Na oplátku potom po Miróovi chcel, aby mu ukázal jeho obrazy. Miró mu však povedal, že mu ich jeho díler zakázal komukoľvek ukazovať. Ernstovi to vadilo, a tak pozval k sebe do ateliéru ostatných surrealistov a opili sa vínom. V nálade sa rozhodli navštíviť Miróa a vymámiť z neho, aby im ukázal svoje diela. Miró si však len maľoval na zemi a nevšímal si ich. Ale Ernst a jeho priatelia sa v opitosti správali agresívne – odtiahli Miróa na schodisko, kde Ernst našiel Miróov horolezecký povraz, a chceli ho obesiť. Miró sa zachránil tým, že medzi slučku a svoj krk dal ruky, vytrhol sa im a utiekol. Nikto ho nevidel celé tri dni. Miró a Ernst zostali aj po tejto trochu drastickej udalosti dobrými priateľmi.
30. roky a vojna
Leto 1929 trávil Miró v Katalánsku, 12. októbra si vzal za manželku Pilar Juncosu zo starobylej majorskej rodiny. Dva roky po svadbe sa im narodila jediná dcéra Maria Dolores. V tomto období šťastia bol Miró nesmierne produktívny a vytvoril veľké množstvo obrazov.
Jeho technika snovej maľby sa pre neho však stáva nedostačujúcou, a tak Miró absolútne odmieta olej a temperu. Jeho maľby sú absolútne abstraktné, používa koláže a jednoduché konštrukcie v presne vypočítanom vzťahu formy a farby. Politická situácia v Španielsku sa začína meniť, a tak Miró svojou technikou reaguje na politické udalosti. Jeho plátna sú plné monštier vyvedených v drásavých farbách na čiernej alebo červenej oblohe konfliktov absurdít vojny. Násilie Miró vyjadruje maximálnou abstrakciou, v maľbách využíva abstraktné prvky ako odstrihnuté nechty, staré zubné kefky, hrdzavé reťaze, pružiny a zmotané povrazy.
Povojnové obdobie
náhľad|Hrob Joana Miró v Barcelone Po vojne v roku 1947 Miró odišiel na osem mesiacov do New Yorku, kde bola na jeho počesť usporiadaná výstava v Múzeu moderného umenia. Jeho práca vzbudila taký ohlas, že bol požiadaný, aby robil rozsiahle nástenné maľby. Úspech mal aj v sochárstve a tak sa jeho návšteva USA stala rozšírením jeho umeleckých obzorov.
Na jeho diela napísal zbierku veršov básnik Rafael Alberti.
Our Happy Hardcore (album)
Our Happy Hardcore je druhý album nemeckej techno skupiny Scooter. Bol vydaný 28. marca 1996 v Nemecku, vydavateľstvom Edel Records. Tento album je prvým albumom skupiny Scooter na ktorom sa okrem hudobnej stopy nachádza aj multimedálny obsah. Z albumu boli vydané tri single: "Back In The UK", "Let Me Be Your Valentine" a "Rebel Yell".
Album
Na albume pracovali v zostave H.P. Baxxter (Hans-Peter Geerdes), Rick Jordan (Hendrik Stedler), Ferris Bueller (Sören Bühler) a Jens Thele. Autormi textu a hudby k skladbe Rebell Yell sú Billy Idol a Steve Stevens. Všetky ostatné skladby sú dielom skupiny Scooter. Návrhom designu brožúry bol poverený Marc Schilkowski. Fotografie pre brožúru nafotil Andreas Kess. Brožúra albumu obsahuje aj formulár pre objednávanie oblečenia a predmetov s logom skupiny.
Multimédiá
Okrem zvukovej stopy obsahuje tento album prvýkrát aj mutlimediálny obsah. Na albume sa nachádzajú fotografie, videoklip k skladbe Let Me Be Your Valentine a počítačová hra: KART (preteky motokár). Bonusový materiál je možné prezerať na počítačoch s operačným systémom Windows, alebo MAC.
Dejiny Spojených štátov
náhľad|Štátny znak USA Dejiny Spojených štátov amerických počínajú príchodom prvých obyvateľov (Indiánov a Eskimákov) cez Beringiu, zaniknutú pevninu v oblasti dnešného Beringovho prielivu zhruba 10 000 rokov pred naším letopočtom. Niektoré archeologické objavy nasvedčujú možnosť, že na Coloradskej plošině žila neznámá ľudská kultúra už v dobe pred asi 37 000 rokmi.
Prvé ľudské populácie sa postupne rozčlenili na stovky kmeňov a osídlili celé severoamerické územie. Po prvých prieskumných cestách Európanov v 15. a 16. storočí sem v 17. storočí začali prichádzať európski, predovšetkým anglickí kolonisti. Okrem Angličanov na severovýchode sem prichádzali Španieli, budujúci malé osady na Floride a juhozápade, a Francúzi, ktorí sa usadzovali pozdĺž rieky Mississippi a na pobreží Mexického zálivu. Do sedemdesiatych rokov 18. storočia v trinástich britských kolóniách žilo dva a pol milióna ľudí. Po skončení francúzsko-indiánskej vojny v šesťdesiatych rokoch britská vláda uložila rad nových daní a odmietla argumenty kolonistov, že nové zdanenie musia schváliť oni sami. Odpor voči novým daniam, najmä Bostonské pitie čaju (1773), viedlo anglický parlament k uverejneniu trestných zákonov, ktoré mali viesť k ukončeniu samosprávy v kolóniách. Americkí Patrioti (ako sa sami nazývali) sa priklonili k politickej ideológii zvanej republikánstvo, ktoré zdôrazňovalo občiansku povinnosť, cnosť a opozíciu voči korupcii, luxusu a aristokraciu.
Ozbrojený konflikt začal v roku 1775, keď Patrioti vypudili zo všetkých kolónií kráľovských úradníkov a usporiadali masové zhromaždenia. V roku 1776 vyhlásil Druhý kontinentálny kongres nový nezávislý národ, Spojené štáty americké. S pomocou rozsiahlej finančnej a vojenskej pomoci Francúzska a pod vedením generála Georgea Washingtona zvíťazili americkí Patrioti vo vojne za nezávislosť. Parížska zmluva z roku 1783 prisúdila novému štátu územie na východ od rieky Mississippi, s výnimkou Floridy a Kanady. Centrálna vláda zriadená články Konfederácie nedokázala zabezpečiť stabilitu, pretože nedisponovala právomocou vyberať dane a nemala žiadneho výkonného predstaviteľa. V roku 1787 Kongres zvolal Ústavný konvent vo Philadelphii. Ten dal vzniknúť novej ústave, ktorá bola ratifikovaná v roku 1789. V roku 1791 k nej bola doplnená Charta práv, zaručujúca neodňateľné práva. S Washingtonom ako prvým prezidentom a Alexandrom Hamiltonom, jeho hlavným politickým a finančným poradcom, vznikla silná ústredná vláda. Keď sa stal prezidentom Thomas Jefferson, zakúpil od Francúzska Louisianske teritórium, čím sa zdvojnásobila veľkosť Spojených štátov. Druhá a posledná vojna s Britániou bola vybojovaná v rokoch 1812 – 1815.
Pod vplyvom presvedčenia o zjavnom predurčení (Manifest Destiny) sa federálne územia začali rozširovať na západ, k Pacifiku. Územie Spojených štátov bolo vždy veľké, ale počet obyvateľov bol spočiatku pomerne malý, iba 4 milióny v roku 1790. Populačný rast však bol rýchly, v roku 1810 dosiahol 7,2 milióna obyvateľov, v roku 1860 32 miliónov, v roku 1900 76 miliónov, 132 miliónov v roku 1940 a 321 miliónov v roku 2015. Hospodársky rast z hľadiska celkového HDP bol ešte rýchlejší. Ale v porovnaní s európskymi mocnosťami bola vojenská sila národa relatívne obmedzená až do začiatku druhej svetovej vojny. Teritoriálna expanzia bola motivovaná úsilím o získanie lacnej pôdy pre slobodných farmárov a otrokárov. Rozširovanie otroctva sa stávalo čoraz viac kontroverzné a vyvolávalo politické a ústavné boje, ktoré boli vyriešené kompromisom. Otroctvo bolo do roku 1804 zrušené vo všetkých štátoch severne od Mason-Dixonovej línie, ale Juh pokračoval v profitovaní na práci otrokov, predovšetkým pre vysoko ziskové vývozy bavlny, vďaka veľkom dopyte v Európe. V roku 1860 bol zvolený za prezidenta republikán Abraham Lincoln, ktorý svoju kampaň postavil na téme obmedzenia šírenia otroctva a jeho postupnej likvidácii.
Sedem južných štátov, závislých na produkcii bavlny, sa štyri mesiace pred Lincolnovou inauguráciou odtrhlo a neskôr založilo konfederáciu, ktorá však nedosiahla medzinárodného uznania od žiadneho štátu. Konfederácia v roku 1861 začala vojnu so Severom útokom na pevnosť Sumter. Nacionalistické pobúrenie na severe živilo dlhú a vyčerpávajúcu americkú občiansku vojnu (1861 – 1865). Bojovalo sa z veľkej časti na juhu, lebo ohromné materiálne a ľudské zdroje Severu sa ukázali v dlhej vojne ako rozhodujúce. Výsledkom vojny bolo obnovenie Únie, zbedačenia Juhu a zrušenie otroctva. V následnej ére rekonštrukcie (1863 – 1877) boli zákonné a hlasovacie práva rozšírené na oslobodených otrokov. Federálna vláda získala oveľa väčšiu moc a vďaka štrnástemu dodatku Ústavy v roku 1868 dostala výslovnú povinnosť chrániť individuálne práva. Keď však v 70. rokoch 19. storočia bieli Demokrati znovu získali moc na juhu, často vďaka zastrašovaniu čiernych voličov polovojenskými skupinami, došlo k prijatiu tzv. "Zákonov Jima Crowa", zachovávajúcich nadradenosť bieleho obyvateľstva a prijatie ustanovenia, zbavujúce volebného práva väčšinu Afroameričanov a mnoho chudobných bielych. Táto situácia pokračovala po celé desaťročia až do vzniku hnutia občianskych práv v šesťdesiatych rokoch 20. storočia a prijatie federálnej legislatívy k presadzovaniu ústavných práv.
Na prelome 20. storočia sa Spojené štáty stali poprednou svetovou priemyselnou veľmocou vďaka prudkému rozvoju podnikania na severovýchode a stredozápade a príchode miliónov prisťahovaleckých robotníkov a poľnohospodárov z Európy. Celoštátna železničná sieť bola dokončená za pomoci práce čínskych prisťahovalcov, rozsiahle ťažobné a priemyselné podniky industrializoval severovýchod a stredozápad. Masová nespokojnosť s korupciou, neefektívnosťou a tradicionalistickej politiky dala vzniknúť progresívnemu hnutiu, ktoré počas 90. rokov 19. storočia až 20. rokov 20. storočia iniciovalo mnoho sociálnych a politických reforiem. V roku 1920 devätnásty dodatok Ústavy zaručil volebné právo žien. Potom nasledoval 16. a 17. dodatok z roku 1913, ktoré stanovili prvý národný daň z príjmov a priamu voľbu amerických senátorov do Kongresu. Hoci boli Spojené štáty počas prvej svetovej vojny spočiatku neutrálne, v roku 1917 vyhlásili vojnu Nemecku a prispeli k víťazstvu Spojencov v nasledujúcom roku.
Éra prosperity 20. rokov skončila krachom na newyorskej burze v októbri 1929 a následným nástupom celosvetovej hospodárskej krízy trvajúcej celé ďalšie desaťročie. Demokratický prezident Franklin D. Roosevelt ukončil obdobie republikánskej dominancie v Bielom dome a realizoval svoje programy nazývané "Nový údel" pre pomoc, obnovu a reformu. Nový údel, ktorý definoval moderný americký liberalizmus, zahŕňal pomoc pre nezamestnaných, podpory pre poľnohospodárov, systém sociálneho zabezpečenia a minimálnu mzdu. Po japonskom útoku na Pearl Harbor v decembri 1941 vstúpili Spojené štáty do druhej svetovej vojny po boku Británie, Sovietskeho zväzu, Číny a ďalších spojeneckých národov. USA financovali spojenecké vojenské úsilie a pomohli poraziť nacistické Nemecko na európskom bojisku. Vojnové úsilie vyvrcholilo použitím novo vynájdených jadrových zbraní na japonské mestá, čo prispelo k porážke cisárskeho Japonska.
Spojené štáty a Sovietsky zväz vyšli z druhej svetovej vojny ako vzájomne súperiace superveľmoci. Počas studenej vojny sa USA a ZSSR nepriamo konfrontovali v pretekoch v zbrojení, vo vesmírnom pretekaní, v rôznych zástupných vojnách a propagandistických kampaniach. Americká zahraničná politika bola počas studenej vojny založená na podpore Západnej Európy a Japonska spolu s politikou zadržiavaniia, ktorá mala brániť šíreniu komunizmu. To bol aj hlavný dôvod vstupu Spojených štátov do vojen v Kórei a vo Vietname. V šesťdesiatych rokoch, z veľkej časti vďaka sile hnutia za občianske práva, bola prijatá ďalšia vlna sociálnych reforiem presadzovaním ústavných práv voľby a slobody pohybu pre Afroameričanov a iné rasovej menšiny. Studená vojna skončila s rozpadom Sovietskeho zväzu v roku 1991 a Spojené štáty zostali jedinou svetovou superveľmocou.
Po studenej vojne sa Spojené štáty zamerali na medzinárodné konflikty na Blízkom východe v reakcii na vojnu v Zálive na začiatku 90. rokov. Počiatok 21. storočia poznačili útoky al-Kájdy z 11. septembra 2001, ktoré nasledovali vojny vedenej USA v Iraku a Afganistane. V roku 2008 postihla Spojené štáty najhoršia hospodárska kríza od čias Veľkej krízy 30. rokov, po ktorej nasleduje obdobie pomalšieho tempa rastu ekonomiky v priebehu 10. rokov 21. storočia. náhľad|Teritoriálna expanzia Spojených štátov 1776 – 1959. Rozdelenie podľa vstupu štátu do únie. náhľad|Animácia časovej osi vstupu štátov do únie
Predkolumbovská éra
náhľad|Mapa zobrazujúca približnú pozíciu nezaľadneného koridoru a špecifických paleoindiánskych sídlisk ([[Kultúra Clovis|teória kultúry Clovis)]] Nie je s určitosťou známe, ako alebo kedy domorodí Američania prvýkrát osídlili americký kontinent a územie dnešných Spojených štátov. Podľa prevažujúcej teórie ľudia migrovali z Eurázie cez Beringiu, pozemný most, ktorý počas doby ľadovej spájal Sibír s dnešnou Aljaškou, a potom sa rozšírili na juh po všetkých amerických kontinentoch a pravdepodobne dorazili až k hraniciam Antarktického polostrova. Táto migrácia snáď začala už pred 30 000 rokmi a pokračovala až do doby pred približne 10 000 rokmi, kedy pozemný most zaplavilo stúpanie morskej hladiny, spôsobené ukončením poslednej doby ľadovej. Títo ranní obyvatelia, nazývaní Paleoameričania, sa čoskoro rozčlenili do mnohých stoviek kultúrne odlišných národov a kmeňov.
Predkolumbovská éra zahŕňa všetky podrobnejšie delenie histórie a prehistórie Ameriky pred významnejšou prítomnosťou Európanov na amerických kontinentoch, počnúc obdobím pôvodného osídlenia v období mladého paleolitu až k európskej kolonizácii v ranom novoveku. Kým z technického hľadiska sa vzťahuje na obdobie pred plavbami Krištofa Kolumba v rokoch 1492 – 1504, v praxi tento termín zvyčajne zahŕňa históriu amerických domorodých kultúr až do ich podmanenia alebo významného ovplyvnenia Európanov, aj keď sa to stalo po desaťročiach alebo dokonca storočiach po prvom Kolumbovom pristáti.
Vývoj pôvodného osídlenia pred príchodom Európanov
Kultúra domorodých američanov (indiánov) mladšej doby kamennej sa obvykle necharakterizuje ako "neolitická" (na rozdiel od kultúr v Eurázii, Afrike a inde) ale člení sa do piatich fáz, a iba do troch v prípade Severnej Ameriky:
Severnú Ameriku obsadili početné paleoindiánske kultúry. Niektoré sa rozkladali okolo Veľkých planín a Veľkých jazier, na území moderných Spojených štátov amerických a Kanady, rovnako ako na priľahlých oblastiach na západe a juhozápade. Podľa orálnych dejín mnohé domorodé národy Ameriky žijú na tomto kontinente od svojho vzniku, ktorý je opísaný širokou škálou tradičných príbehov o stvorení sveta. Iné kmene majú príbehy, ktoré popisujú migráciu dlhou krajinou a cez veľkú rieku, ktorá je považovaná za rieku Mississippi. Genetické a lingvistické dáta spájajú pôvodné obyvateľstvo tohto kontinentu s pravekými obyvateľmi severovýchodnej Ázie. Archeologické a lingvistické údaje umožnili vedcom objavenie niektorých migrácii v rámci kontinentu.
Hlavné kultúry
Adenská kultúra: bola to domorodá americká kultúra, ktorá existovala v čase od 1000 pred Kr. až 200 pred Kr., V období známom ako rané obdobie Woodland. Adenská kultúra zahŕňa pravdepodobne väčší počet príbuzných indiánskych spoločenstiev, ktoré zdieľali pohrebné komplexy a ceremoniálne systémy.
Kultúra Coles Creek: táto kultúra sa rozvíjala v údolí dolného toku Mississippi, časovo sa radí medzi poslednú fázu obdobia Woodland a následné obdobie kultúry Plaquemine, ktorej je jej predchodcom. Obdobie je charakterizované vzrastajúcim užívaním plochých násypov ako základov pod obydlia, usporiadaných okolo centrálneho námestia, zložitejšie politické inštitúcie a stratégie obživy, ktoré boli stále zakotvené v pestovaní pôvodných domestikovaných plodín a lovu namiesto nepôvodnej kukurice, ktorá prevládla v následnom období mississippskej kultúry Plaquemine. Kultúru pôvodne definoval podľa jedinečnej výzdoby šamotovej keramiky archeológ James A. Ford počas svojich prieskumov na archeologickom nálezisku Mazique.
Hohokamská kultúra: bola to kultúra sústredená okolo amerického juhozápadu. Ľudia ranej kultúry Hohokam založili rad malých osád pozdĺž stredného toku rieky Gila. Pestovali kukuricu, tekvicu a fazuľu. Komunity sa nachádzali v blízkosti kvalitnej ornej pôdy, pričom v skorších dobách tejto kultúry bolo bežné suché poľnohospodárstvo. Charakteristickým znakom tejto kultúry je hrnčiarska technika paddle-and-anvil. Klasické obdobie kultúry zaznamenalo vzostup architektúry a keramiky. Budovy na vyvýšených zemných mohylách boli zoskupené do dvorcov, obohnaných múrom. Ploché mohyly boli stavané pozdĺž toku rieky, rovnako ako zavlažovacie kanály, čo naznačuje, že tieto lokality boli správnymi centrami, ktoré rozdeľovali vodu a koordinovali práce na kanáloch. Začala vznikať polychrómovaná keramika a pochovávanie do zeme nahradilo predchádzajúce spaľovanie mŕtvych. Obchodovalo sa s mušľami a iným exotickým tovarom. Sociálne a klimatické faktory viedli k úpadku a opusteniu územia po roku 1400 n. L.
Kultúra Starých Pueblanov (anasaziovia): táto kultúra pokrývala súčasný americký región štyroch rohov, zahŕňajúce južný Utah, severnú Arizonu, severozápadne Nové Mexiko a juhozápadne Colorado. Predpokladá sa, že kultúra Pueblanov sa aspoň z časti vyvinula z Osharskej tradície, ktorá sa zase vyvinula z kultúry Picos. Žili v obydliach rôznych typov, medzi ktoré patrili malé rodinné zemnice, väčšie klanové stavby, veľká puebla ("dedina") a domy v skalných previsoch. Pueblani vytvorili komplexnú sieť osídlenia, ktoré sa tiahli cez Koloradsku plošinu a spájala stovky komunít a populačných centier. Kultúra je pravdepodobne najlepšie známa vďaka kamenným a zemným obydliam postavených v stenách skalných previsov, najmä počas obdobia Pueblo II a Pueblo III. náhľad|Monks Mound v Cahokia (Zoznam svetového dedičstva UNESCO). Umiestnenie betónového schodiska sleduje približný priebeh pôvodných drevených schodov. Mississippská kultúra: rozšírila sa v údoliach riek Ohio a Mississippi, jej stavby sa vyskytovali po celom juhovýchode. Vytvorila najväčšiu územnú plochu v Severnej Amerike severne od Mexika, najvýznamnejším z nich v Cahokia, na prítoku rieky Mississippi v dnešnom štáte Illinois.
Kultúra Irokézov: Irokézska liga národov alebo tiež "Ľudia z dlhého domu" so sídlom v dnešnej severnej a západnej časti štátu New York mala v polovici 15. storočia podobu konfederácie. Podľa niektorých názorov táto kultúra prispela k formovaniu politickej podoby neskorších Spojených štátov, vzhľadom na to že sa Irokézsky systém podobný federácii odlišoval od silných, centralizovaných európskych monarchií, táto myšlienka však nie je všeobecne akceptovaná.
Počas vojen Irokézovia donútili niekoľko kmeňov k odchodu na západ, na území, ktoré bolo ich tradičnou krajinou západne od rieky Mississippi. Kmene pochádzajúce z údolia rieky Ohio a ktoré sa presťahovali na západ, zahŕňali ľud Osage, Kaw, Ponca a Omaha. Do polovice 17. storočia sa znovu usadili vo svojich historických krajinách na území dnešného Kansasu, Nebrasky, Arkansasu a Oklahomy. Kmeň Osage bojoval s domorodcami jazyka Caddo, do polovice 18. storočia ich vytlačil a ovládol svoje nové historické územie.
Domorodý vývoj na Havaji
História domorodých obyvateľov na Havaji začína osídlením Polynézanmi medzi 1. a 10. storočím. Oblasť okolo roku 1200 objavili tahitskí prieskumníci, ktorí sa tu tiež začali usadzovať. Tým začal vzostup havajskej civilizácie, ktorá bola izolovaná od zvyšku sveta ďalších 500 rokov až do príchodu Britov. Európania zastúpení britským objaviteľom kapitánom Jamesom Cookom dorazili na Havajské ostrovy v roku 1778. Počas piatich rokov kontaktu európska vojenská technológia pomohla Kamehameohovi I. podrobiť si väčšinu obyvateľstva a prvýkrát v histórii zjednotiť ostrovy založením Havajského kráľovstva.
Koloniálne obdobie
náhľad|Európske územné nároky v Severnej Amerike, okolo roku 1750 {{legend|#666633|Francúzsko}} {{legend|#D4A71D|Veľká Británia}} {{legend|#D18563|Španielsko}} Po období prieskumu sponzorovaného významnými európskymi štátmi bolo prvé úspešné osídlenie založené Angličanmi v roku 1607 vo Virginii (Jameston). Európania do novej krajiny priviedli kone, dobytok a ošípané, odtiaľ naopak priviezli do Európy kukuricu, zemiaky, tabak, fazuľu, tekvice a morky. Mnohí prieskumníci a ranní osadníci Ameriky zomreli kvôli nákaze novými chorobami. Oveľa horšie účinky však mali kolonistami zavlečené euroázijské choroby, predovšetkým osýpky a kiahne, na domorodých Američanov, pretože tí voči nim nemali imunitu. Následkom toho boli rozsiahle epidémie a hromadné vymieranie domorodcov, obvykle ešte pred začiatkom rozsiahlejšieho európskeho osídľovania. Ich spoločenstvá boli touto mierou úmrtia zdevastované a ich jadrá zanikli.
Španieli
Španielski prieskumníci boli prvými európskymi zástupcami v Amerike. Dorazili s druhou expedíciou Krištofa Kolumba, ktorá 19. novembra 1493 dosiahla brehy Portorika. Ďalší Španieli dorazili v roku 1513 na Floridu. Španielske expedície rýchlo postúpili až do Appalačských vrchov, k rieke Mississippi, do Grand Canyonuu a na Veľké prérie. V roku 1540 podnikol Hernando de Soto rozsishly prieskum juhovýchodu.
Toho istého roku 1540 Francisco Vásquez de Coronado uskutočnil prieskumnú cestu z Arizony do centrálneho Kansasu. Malé španielske osady sa postupom času stali dôležitými mestami, ako San Antonio v Texase, Albuquerque v Novom Mexiku, Tucson v Arizone alebo Los Angeles a San Francisco v Kalifornii.
Holanďania
Nové Holandsko bola holandská kolónia založená v 17. storočí s jadrom na mieste dnešného New York City a v údolí rieky Hudson. Holanďania obchodovali s kožušinami s indiánmi na severe. Kolónie slúžili ako prekážka v expanzii britských osadníkov z Nového Anglicka. Napriek tomu že holandskí osadníci boli kalvinisti a zaviedli v Amerike Reformovanú cirkev, tolerovali aj iné náboženstva a kultúry.
Holandské kolónie v roku 1664 obsadila Británia, napriek tomu zanechali trvalý vplyv na americký kultúrny a politický život. Medzi významných Američanov holandského pôvodu patrili napríklad Martin Van Buren, Theodore Roosevelt alebo Franklin Delano Roosevelt.
Britská kolonizácia
náhľad|vľavo|Loď [[Mayflower, ktorá dopravila Pútnikov do Nového sveta. Počas prvej zimy v Plymouthe zomrela asi polovica Pútníkov. ]] Pás krajiny pozdĺž východného pobrežia bol počas 17. storočia osídlený prevažne anglickými kolonistami, spolu s ďaleko menším počtom holandských a švédskych kolonistov. Podobu koloniálnej Ameriky utváral jednak silný nedostatok pracovných síl, čo viedlo k zavedeniu foriem neslobodnej pracovnej sily, ako je otroctvo a smluvná služba, a jednak politická tolerancia materskej krajiny, ktorá nevynucovala striktnú poslušnosť kolónií (tzv. „Blahodárne zanedbávanie“, anglicky Salutary neglect). Viac než polovica všetkých európskych prisťahovalcov do amerických kolónií prišla ako zmluvní služobníci. „Blahodárne zanedbávanie“ umožnilo vytvoriť svojbytný americký duch, odlišný od svojich európskych zakladateľov. náhľad|vpravo|Indiánsky masaker osadníkov v [[Jamestown (Virgínia)|Jamestownu v roku 1622. Čoskoro sa kolonisti na juhu obávali všetkých domorodcov ako nepriateľov.]] Prvá úspešná anglická kolónia, Jamestown, bola založená v roku 1607 na rieke James vo Virgínii. Jamestown zkomieral po celé desaťročia, pokiaľ v 2. polovici 17. storočia nedorazila nová vlna osadníkov, ktorá zaviedla komerčné poľnohospodárstvo založené na pestovaní tabaku. Od neskorých 10. rokov 17. storočia až do Americkej revolúce deportovali Briti do svojich amerických kolónií zhruba 50 000 odsúdzencov. Jedným z vážnych prípadov konfliktu medzi domorodcami a kolonistami bolo povstanie Powhatanov vo Virgínii v roku 1622, pri ktorom indiáni zabili stovky anglických osadníkov. Nasledovala ju druhá anglo-powhatanská vojna. Najväčšími konfliktami medzi domorodými indiánmi a anglickými osadníkmi v 17. storočí bola vojna kráľa Filipa v Novom Anglicku a Yamaseeska vojna v Južnej Karolíne v 2. desaťročí 18. storočia.
Nové Anglicko bolo pôvodne osídlené predovšetkým puritánmi. Otcovia pútnici založili v roku 1620 Plymouthsku kolóniu, po ktorej nasledovalo vytvorenie kolónie v zátoke Massachusetts v roku 1630. Tieto stredné kolónie, skladajúce sa zo súčasných štátov New York, New Jersey, Pensylvánia a Delaware sa vyznačovali veľkou rozmanitosťou. Prvým pokusom o anglické osídlenie na juh od Virgínie sa stala provincia Carolina, v ktorej bola v roku 1733 založená posledná z trinástich amerických kolónií, Georgia.
Kolónie boli charakteristické náboženskou rozmanitosťou, s kongregacionalistami v Novom Anglicku, nemeckými a holandskými reformistami v stredných kolóniach, katolíkmi v Marylande, a škótsko-írskými presbyteriánmi na západě. Medzi pôvodnými osadníkmi v mestách Nového Anglicka a na juhu boli aj Sefardskí Židia. Mnoho prisťahovalcov prišlo ako náboženskí utečenci: francúzski hugenoti sa usadili v New Yorku, Virgínii a v Severnej a Južnej Karolíne. Mnohí kráľovskí úradníci a obchodníci boli Anglikáni.
Religiozita v kolóniách sa značne rozšírila po takzvanom „Prvom veľkom prebudení“ v 40. rokoch 18. storočia, vedenom kazateľmi ako Jonathan Edwards a George Whitefield. Americkí evanjelikalisti zasiahnutí Prebudením kládli zvýšený dôraz na vyliatí Ducha svätého a konverziu nových veriacich. Ďalšie náboženské obrodenie tieto charakteristické znaky zachovala a preniesla novo vytvorený evanjelikalizmus do ranej republiky a pripravila pôdu pre „Druhé veľké prebudenie“, ktoré začalo koncom 90. rokov 18. storočia. V raných fázach hlásali evanjelikáni na juhu, ako metodisti a baptisti, náboženskú slobodu a zrušenie otroctva; konvertovali mnoho otrokov a niektorých z nich uznávali ako kazateľov. náhled|Otroci na tabakových plantážach vo Virgínii, cca 1670 Každá z 13 amerických kolónií mala trochu inú vládnu štruktúru. Najvyšším predstaviteľom kolónie bol guvernér menovaný z Londýna, ktorý riadil výkonnú správu a spoliehal na miestne volenú legislatívu pri hlasovaní o daniach a vydávaní zákonov. Od 18. storočia americké kolónie veľmi rýchlo rástli v dôsledku nízkej úmrtnosti spolu s dostatočným množstvom dostupnej pôdy a potravín. Kolónie sa stali bohatšími než väčšina častí domácej Británie a priťahovali neustály tok prisťahovalcov, hlavne dospievajúcich, ktorí prichádzali ako zmluvní služobníci.
Pre prácu na tabakových a ryžových plantážach sa dovážali africkí otroci z britských kolónií v Západnej Indie. Do 70. rokov 18. storočia africkí otroci predstavovali pätinu americkej populácie. Kolónie neuvažovali o nezávislosti od Británie do tej doby, pokiaľ potrebovali britskú vojenskú podporu proti francúzskym a španielskym mocnostiam. Tieto hrozby však po roku 1765 pominuli. V duchu merkantilizmu považovala britská vláda americké kolónie predovšetkým ako prostriedok k zaisteniu blahobytu materskej krajiny.
Kolónie počas 18. storočia
V Južnej Karolíne a vo Virgínii vznikla vyššia vrstva s bohatstvom založeným na veľkých plantážach obhospodarovaných otrokmi, ktorá mala významnú politickú moc a dokonca disponovala aj kontrolou nad kostolmi. Iba v severnej časti štátu New York existoval unikátny spoločenský systém, kde holandskí farmári pracovali na pôde prenajatej od bohatých holandských držiteľov, ako bola rodina Rensselaerov. Ostatné kolónie, predovšetkým Pensylvánia, boli viac rovnostárske. V polovici 18. storočia bola Pensylvánia v podstate kolóniou strednej triedy, ktorá mala len malý rešpekt ku svojej nepočetnej vyššej triede.
Politická integrácia a autonómia
náhľad|„Spojiť sa alebo zahynúť“ (Join or Die), politická karikatúra z roku 1756 od Benjamina Franklina, nabádajúca kolónie k spojeniu počas francúzsko-indiánskej vojny. Francúzsko-indiánska vojna (1754–63) – súčasť väčšieho globálneho konfliktu, sedemročnej vojny – bola prelomovou udalosťou v politickom vývoji kolónií. Vplyv hlavných konkurentov britskej koruny v severnej Amerike, Francúzov a severoamerických indiánov, sa výrazne znížil a územie trinástich kolónií expandovalo na úkor území Nového Francúzska, a to ako aj v Kanade, tak aj na teritóriu Louisiana. Vojnové úsilie naviac viedlo k väčšej politickej integrácii kolónií, ktorej odrazom bol kongres v Albany a symbolom výzva Benjamina Franklina k tomu, aby sa kolónie „spojili alebo zahynuli“ (Join or Die). Franklin bol mužom mnohých vynálezov – jedným z nich bol koncept Spojených štátov amerických, ktorý vznikol po roku 1765 a dosiahol uskutočnenie v júli 1776.
Po britskej akvizícii francúzskeho územia v Severnej Amerike vydal kráľ Juraj III. v roku 1763 dekrét s cieľom usporiadať novú severoamerickú ríšu a chrániť domorodých indiánov pred koloniálnou expanziou na západ od Appalačských vrchov. Počas nasledujúcich rokov začalo vznikať napätie vo vzťahoch medzi kolonistami a Korunou. Britský parlament schválil v roku 1765 tzv. Kolkový zákon, uvaľujúci daň na kolónie, bez toho aby prešiel koloniálnou legislatívou. Tým vznikla otázka, či má Parlament toto právo zdaniť Američanov, ktorí v ňom nie sú zastúpení. Pod heslom „Žiadne zdanenie bez zastúpenia“ ("No taxation without representation"), kolonisti odmietali platiť dane, pričom napätie v neskorších šesťdesiatych a na počiatku sedemdesiatych rokov naďalej stúpalo.
vľavo|náhľad|Maľba z roku 1846 zobrazujúca Bostonský čajový večierok v roku 1773. náhľad|vpravo|Hustota obyvateľstva na území amerických kolónií v roku 1775 (obyvatelia na km²)
Bostonský čajový večierok v roku 1773 bol priamou akciou aktivistov v meste Boston, ktorí tak protestovali proti novej dani na čaj. Parlament reagoval nasledujúceho roku vydaním tzv. Donucovacích zákonov (Coercive Acts), ktoré zbavili Massachusetts jeho historického práva na samosprávu a nastolili v ňom vojenskú správu, čo vyvolalo pobúrenie a odpor vo všetkých trinástich kolóniách. Vodcovia Patriotov zvolali zo všetkých kolónií prvý kontinentálny kongres, aby koordinovali svoj odpor voči Donucovacím zákonom. Kongres vyzval na bojkot britského obchodu, vydal súpis práv a sťažností a žiadal kráľa o nápravu týchto krívd. Odvolanie sa ku Korune nemalo žiadny účinok a následne bol v roku 1775 zvolaný druhý kontinentálny kongres, s cieľom zorganizovať obranu kolónií proti britskej armáde.
Obyčajní ľudia povstali proti Britom aj napriek tomu, že nechápali úplne ideologické dôvody svojich predstaviteľov. Mali silné cítenie pre „práva“, ktoré podľa ich mienky Briti zámerne porušovali – práva na samosprávu, spravodlivé jednanie a vládu založenú na všeobecnom súhlase. Boli veľmi citliví na známky tyránie, ktorú videli v príchode britskej armády do Bostonu, aby potrestala tamojších obyvateľov. Tým rástol ich pocit bezprávia, čo viedlo k hnevu a túžbe po odplate. Kolonisti verili, že Boh je na ich strane.
Pokiaľ ide o politické hodnoty, Američania boli do značnej miery zjednotení pod ideou republikánstva, ktoré odmietalo aristokraciu a kládlo dôraz na občiansku povinnosť a morálnu čistotu. Pre Otcov zakladateľov, podľa mienky niektorých historikov, ''„republikánstvo reprezentovalo viac než určitú formu vlády. Bol to spôsob života, základná ideológia, nekompromisný záväzok k slobode a úplné odmietnutie aristokracie.“''
Americká revolúcia
náhľad|vľavo|Washingtonovo prekvapivé prekročenie rieky Delaware v decembri 1776 bolo významným obratom po strate New York City; jeho armáda porazila Britov v dvoch bitkách a obsadila New Jersey. ([[Washington prekračuje rieku Delaware|Obraz Emanuela Leutzeho z roku 1851)]] Trinásť kolónií zahájilo v roku 1775 povstanie proti britskej vláde a v roku 1776 vyhlásilo svoju nezávislosť ako Spojené štáty americké. Americká revolučná vojna (1775–83) začala bitkou o Lexington a Concord v apríli 1775, keď sa Briti snažili zabaviť zásoby munície a zatknúť vodcov Patriotov. V roku 1777 Američania zajali britskú inváznu armádu v bitke pri Saratoge, zaistili severovýchod a prinútili Francúzov na vytvorenie vojenskej aliancie so Spojenými štátmi. Francúzsko si priviedlo ako spojencov Španielsko a Holandsko, čím vyrovnalo vojenské a námorne sily na oboch stranách, pretože Británia žiadnych spojencov nemala.
náhľad|[[Declaration of Independence (Trumbull)|Vyhlásenie nezávislosti na obraze Johna Trumbulla]]
Boj za nezávislosť
Zásahy materskej krajiny do pomerov v kolóniach vyvolali protibritskú opozíciu, ktorá vyvrcholila v roku 1775 vypuknutím otvorenej vojny medzi kolóniami a Veľkou Britániou. V roku 1776 vydal druhý Kontinentálny kongres Deklaráciu nezávislosti, ktorá vyhlasovala vznik Spojených štátov amerických. Podľa Konfederačných článkov z roku 1781 si každý zo štátov únie zachoval samostatnú vnútornú a ekonomickú politiku. Vojna za nezávislosť skončila v roku 1783 britským uznaním nového štátu. V roku 1787 bol konfederatívny charakter USA nahradený systémom federatívnym.
V tom čase tvorilo USA iba 13 štátov na východe a severovýchode krajiny medzi pobrežím Atlantického oceánu a Apalačskými vrchmi (13 červených a bielych pruhov na zástave). Postupne sa rozširovali najmä smerom na západ. Dialo sa to postupným osídľovaním, vojenskými operáciami (Mexiko) aj kupovaním územia, napr. lousianské územia od Francúzska, Floridy od Španielska, Aljašky od Ruska.
Občianska vojna
Rozpory medzi otrokárskym Juhom a slobodným Severom viedli v rokoch 1860 – 1861 k odtrhnutiu 11 južných štátov (Južná Karolína, Mississippi, Florida, Alabama, Georgia, Louisiana, Texas, Virgínia, Arkansas, Severná Karolína, Tennessee), ktoré vyhlásili Konfederované štáty americké, a následne k občianskej vojne. Vojna medzi Juhom (Konfederáciou) a Severom (Úniou) trvala do roku 1865 a skončila víťazstvom Severu. Mohutný hospodársky rozvoj po skončení vojny bol sprevádzaný ďalšou expanziou na západ.
Dogme 95
Dogme 95 (po slovensky Dogma 95, vo svete sa často používa dánska podoba) je filmárske hnutie, ktoré v roku 1995 založili (resp. spísali jeho manifest) dánski režiséri Lars von Trier, Thomas Vinterberg, Kristian Levring a Søren Kragh-Jacobsen. Deklarovaným cieľom hnutia je návrat k jednoduchosti filmu, zbavenie sa produkčných úprav a sústredenie sa na postavy a príbeh.
K dosiahnutiu týchto ideálov vytvorili von Trier a Vinterberg desať bodov, ktoré musia filmy spĺňať, nazývané Sľub čistoty (Vow of Chastity):
Zoznam filmov Dogme
Ďalšie filmy sú uvedené na oficiálnych stránkach hnutia.
STS-51-A
STS-51-A bola misia raketoplánu Discovery. Celkovo išlo o 14. misiu raketoplánu do vesmíru a 2. pre Discovery. Cieľom letu bola záchrana dvoch komunikačných satelitov Palapa B-2 a Westar 6 na obežnej dráhe. Satelity boli vynesené na obežnú dráhu počas misie STS-41-B. Počas misie STS-51-A uskutočnili astronauti dva výstupy do otvoreného vesmíru (EVA).
Posádka
V zátvorkách je uvedený celkový počet letov do vesmíru vrátane tejto misie.
Jokohama FC
Jokohama FC (横浜FC) je japonský futbalový klub, ktorý bol založený 12. decembra 1998 v Jokohame.
AC
AC môže byť skratka pre:
Nezamyslice (okres Prostějov)
Nezamyslice je mestečko v Česku v okrese Prostějov v Olomouckom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 1 453 obyvateľov, z toho 752 mužov a 701 žien, pričom priemerný vek v obci bol 39,0 roka (muži 38,1 roka, ženy 39,8 roka).
AC
AC je aj:
Cuissy-et-Geny
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
AC
Ac alebo ac alebo ac. môže byť skratka pre:
Cuissy-et-Geny
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
AC
Ac je aj iný názov pre runu ansuz
Cuissy-et-Geny
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
AC
aC môže byť skratka pre:
.ac môže byť:
a.C. môže byť skratka pre:
a.c. môže byť skratka pre:
A.C. môže byť skratka pre:
A/C alebo a/c môže byť skratka pre:
NGC 6602
NGC 6602 je galaxia v súhvezdí Herkules, ktorú objavil francúzsky astronóm Guillaume Bigourdan 1. júla 1886.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 13,8.
Marija Serhijivna Korytcevová
Marija Serhijivna Korytcevová (, ; * 25. máj 1985, Kyjev, Ukrajina) je súčasná ukrajinská profesionálna tenistka. Počas svojej kariéry vyhrala 5 turnajov WTA vo štvorhre.
Klíčny list
náhľad|Klíčne listy - [[jednoklíčnolistové a dvojklíčnolistové]] Klíčny list je v botanike označenie pre prvý list na stonke mladých semenných rastlín. Ich zárodky sú veľmi často viditeľné už v semene. Klíčne listy sú vynášané nad povrch len u niektorých rastlín (epigeické klíčenie), u ostatných zostávajú pod zemou (hypogeické klíčenie).
Nahosemenné rastliny majú spravidla väčší počet klíčnych listov (8-15), dvojklíčnolistové obvykle dva, jednoklíčnolistové jeden. Existujú však aj výnimky. U vstavačovitých rastlín úplne chýba. U dvojklíčnolistových niekedy zase môže dôjsť k zakrpateniu jedného klíčneho listu (blyskáč, chochlačka, kotvica). Paraziti ako imelo alebo kukučina nemajú klíčne listy vôbec.
Klíčne listy mávajú rôzny tvar aj konzistenciu, často sú veľmi odlišné od pravých asimilačných listov. Najčastejšie však sú vajcovité alebo čiarkovité. Ak obsahuje semeno živné pletivo endosperm, klíčne listy z neho v prvej fáze čerpajú živiny (škrob). Neskôr vystupujú nad zem a na svetle zozelenejú. Ak semeno endosperm nemá, bývajú klíčne listy hrubé a nezelené a obsahujú zásobné látky (škrob, olej) a zostávajú pod zemou (napr. dub, orech, hrach).
Klíčne listy väčšinou vzápätí z rastliny opadávajú, ale napr. u pŕhľavy malej a fazule zostávajú aj niekoľko mesiacov. Fazuľa ma 7-10 klíčnich listov.
Saint-Germain-de-Marencennes
Saint-Germain-de-Marencennes je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Charente-Maritime, v regióne Poitou-Charentes.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Farmaceutická pomocná látka
Liek je len vo veľmi zriedkavých prípadoch tvorený len liečivými látkami. Za normálnych okolností obsahuje zmes liečivých a pomocných látok. Farmaceutické pomocné látky plnia v lieku najrôznejšie úlohy, ale samé nemajú terapeutický účinok. Konštitutívne pomocné plátky tvoria spravidla väčšinový podiel lieku, umožňujú jeho výrobu, dávajú mu tvar. Ďalšie úlohy, ktoré môžu plniť pomocné látky sú chrániť liek pred rozkladom pri skladovaní, uľahčovať jeho podanie, riadiť uvoľnenie, vstrebanie liečiva a ďalšie.
Legislatíva
Pomocná látka je chemicky jednotná alebo nejednotná látka, ktorá v množstve použitom na výrobu alebo na prípravu lieku sama nemá terapeutický účinok, ale umožňuje alebo uľahčuje výrobu alebo prípravu lieku, jeho podávanie, zlepšuje jeho kvalitu alebo stabilitu a biologickú dostupnosť.
Slovenský liekopis
Farmaceutická pomocná látka (excipient) je ľubovoľná zložka lieku, iná ako liečivo, prítomná v lieku alebo použitá na výrobu alebo na prípravu lieku. Farmaceutická pomocná látka nemá terapeutický účinok, ale má funkciu nosiča (vehikula alebo základu). Môže byť zložkou nosiča alebo liečiva, ktorá dáva lieku vlastnosti, ako napríklad stabilitu, biofarmaceutický profil, vzhľad a znášanlivosť pre pacienta, a umožňuje výrobu lieku. Na výrobu lieku sa zvyčajne používa viac pomocných látok.
Konštitutívne pomocné látky
Konštitutívne pomocné látky definujú tvar a umožňujú výrobu liekovej formy. Často sa nazývajú základy alebo vehikulá.
Základy roztokov
Základným rozpúšťadlom kvapalných roztokov je voda a vo vzťahu k nej delíme rozpúšťadlá na hydrofilné a oleofilné.
Plynné zložky aerodisperzií
Aerodispezie sú systémy, v ktorých je disperzným prostredím plyn, zvyčajne vzduch. V mnohých prípravkoch sa využíva hnací plyn v tlakovej nádobke.