cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Schneider CA-1
Charakteristika
Základné rozmery tanku boli dĺžka 6,32, šírka 2,05 a výška 2,3 metra. Jeho dizajn sa zaraďoval do skupiny raného typu tzv. "krabicového tanku", v ktorom posádka, pohonný systém a všetka ďalšia výbava od seba neboli oddelené. Do veľmi stiesneného priestoru pre posádku, osvetleného tromi malými elektrickými lampami, sa vstupovalo cez dvojité dvere v zadnej časti tanku. Posádku tvorili veliaci dôstojník, ktorý bol zároveň vodičom (sedel vpredu v strede, vľavo bol uložený motor); poddôstojník s funkciou delostrelca (vpravo od vodiča), dvaja guľometníci, nabíjač, ktorý asistoval delu i guľometom, a mechanik, ktorý pomáhal v prípade potreby nabíjačovi. Štyria z týchto šiestich mužov mali na svojich určených miestach medzi podlahou a stropom tanku priestor s výškou iba. Pritom museli stáť v dvoch úzkych uličkách; jedna bola za sedadlom vodiča a používal ju delostrelec, druhá bola viac vzadu medzi súčasťami závesov, používaná nabíjačom a guľometníkmi. Väčšina priestoru mala výšku necelý meter medzi stropom a krytmi prevodov a závesov: ak chcel mechanik nabiť pravý guľomet, musel si ľahnúť na brucho. Časťou každej posádky tanku Schneider boli tiež traja pridelení vojaci s puškou, ktorí slúžili ako akýsi druh vonkajšieho družstva a počas bitky priamo sprevádzali vozidlo.
thumb|Prečnievajúci predný "nos" obmedzoval pohyblivosť. Netradičným prvkom bol šikmý presah prednej časti šasi formovaný do špicatého "nosa", zakončený šikmo nahor smerujúcou oceľovou ostrohou. Bol navrhnutý na prerážanie a ničenie zátarasov z ostnatého drôtu s cieľom vytvárať prechody ktorými by následne prenikala pechota; pôvodne to bola vlastne hlavná úloha vozidla.
Chladič i motor bol uložený v prednej časti tanku, vľavo od vodiča. Motor mal výkon 60 koní (podľa iného zdroja 55), bol to benzínový štvorvalec Schneider (135×170 9753 cc), špeciálne vytvorený pre Schneider CA. Maximálny výkon dosahoval pri 1000 otáčkach za minútu. Bol vybavený trojstupňovou mechanickou prevodovkou a dokázal udeliť tanku maximálnu rýchlosť /hod. Diferenciály, ktoré spolu s brzdami tank riadili, boli umiestnené na zadnej náprave. S motorom vpredu boli spojené hnacím hriadeľom a hlavnou spojkou. Sekundárna spojka bola spriahnutá s každým ozubeným kolesom a mohla byť odpojená pri ostrom odbočení. Hlavná spojka a hlavné brzdy sa spúšťali pedálmi, škrtiaca klapka pákou. Tank bol schopný i jazdy dozadu. Riadenie tanku bolo veľmi namáhavé, pričom mal sklon k poruche prevodovky, ak sa spojka stlačila príliš energicky. V teréne dosahovalo vozidlo praktickú rýchlosť okolo 2 až /hod. Prvý prevodový stupeň na 100 rpm zodpovedal rýchlosti /hod, druhý /h, tretí /h. Pri rýchlosti /hod dokázal tank vystúpať prevýšenie so sklonom 55%. Schopnosť prekonávať prekážky, obmedzená ich výškou do, bola vylepšená dvoma krátkymi nadstavcami, upevnenými vľavo a vpravo na zadnú dolnú časť trupu. Dolný okraj nadstavcov mal zakrivený tvar a umožňoval tak vozidlu plynulo nastúpať nad okraj zákopu, až kým sa jeho ťažisko nepresunulo a následne sa celý stroj neprehupol von. Tank dokázal prekonávať zákopy s max. širkou 1,75 metra. Brodivá schopnosť bola. Vybavený bol dvomi benzínovými nádržami, uloženými nad motorom pod stropom vpredu vpravo a v nose, s celkovou kapacitou 145 litrov. To umožňovalo praktický dojazd cca, hoci oficiálny údaj je. Závesy pozostávali so siedmych dvojitých cestných kolies pripojených k dvom podvozkom, predný niesol tri, zadný štyri kolesá. Zadný podvozok bol odpružený dvomi menšími vertikálnymi pružinami, predný väčšími. Predné podvozky, odpružené vertikálne uloženou pružinou s úzkym priemerom, sú vzájomne spojené jarmu podobným priečnym trámom, upevnenom na spodku trupu dvomi širokými vertikálnymi pružinami, tlmiace nežiaduce pohyby pri prechode ťažkým terénom. Svetlá výška je.
Výzbroj tvorilo delo a dva guľomety: Tank so sebou niesol 90 vertikálne uložených granátov. Vpravo od dela bol dobre dostupný zásobník na 20 granátov. Tri ďalšie zásobníky boli umiestnené v pravom zadnom rohu (14 granátov), naľavo od motora (32 granátov) a v ľavom zadnom rohu (24 granátov). Úplne v zadnom ľavom rohu bol vedľa neho umiestnený ďalší zásobník pre 4 000 nábojov do guľometu. V roku 1918 boli náboje uložené v podobe 50-tich pásov (každý s 96 nábojmi) s celkovým počtom 4800 nábojov.
Keďže pohyblivosť dela bola obmedzená, muselo byť najskôr namierené smerom na cieľ vodičom, a to otáčaním celého tanku. Aby sa tento proces zjednodušil, bol na pravú stranu nosa tanku pripevnený malý štvorcový rám. Pri pohľade cezeň mal vodič pohľad paralelný s delom v neutrálnej pozícii. V praxi mal však veliteľ cez malé poklopy príliš obmedzený výhľad, a často musel vykláňať hlavu cez štvorcový horný poklop, aby získal prehľad o nepriateľovi. Malé obdĺžnikovité poklopy s výhľadovou štrbinou sa nachádzali pred každým guľometom. Hlavné vetranie poskytovala dlhá strešná štrbina, prebiehajúca stredom vozidla. V neskorších verziách znečistený vzduch unikal cez širokú ventilačnú mriežku v nose, pod ktorou bol zapustený pancierový plát. Na streche boli po stranách obdĺžnikovité únikové poklopy.
Krivosť časopriestoru
Krivosť priestoročasu charakteristika priestoročasu vyjadrujúca jeho základné geometrické vlastnosti. Krivosť priestoročasu môže byť kladná, nulová (Euklidova geometria) alebo záporná a vyjadruje sa obyčajne indexom krivosti.
Schneider CA-1
Charakteristika
Jednotlivé tanky Schneider CA mali seriálové čislo od 61001 do 61399. Prvé taktické označenia pozostávali z jednoduchých čísiel, aby sa odlíšil jednotlivý tank od jednotky. Na začiatku roka 1917 používali bojové jednotky malé nenápadné symboly hracích kariet; každý zobrazoval jednu zo štyroch batérií v skupine (groupe). Tieto boli spejované bielou farbou na bok tanku, často v kombinácii s identifikačným číslom vozidla.
Modernizácia
thumb|Vystavený exemplár v Saumur ukazuje všetky neskoršie vylepšenia Počas výroby bol tank postupne vylepšovaný, čo spôsobovalo ďalšie výrobné odklady. Od 245-ho vyrobeného kusu malo každé vozidlo automatický štartér, spúšťaný pákou, keďže pôvodný manuálny systém neumožňoval dostatočne rýchlu odpoveď na meniacu sa situáciu na bojisku. Tiež sa zistilo, že vozidlo je nedostatočne chránené. Po prvom nasadení britských tankov Mark I 15. septembra 1916, Nemci začali práce na konštrukcii protitankových zbraní. Jedným z ich opatrení bolo nasadenie Kerngeschoss alebo „K-náboja“, s projektilom s jadrom z tvrdenej ocele a protipancierovým účinkom. Aby tomu Schneider odolal, od 210-ho vozidla bol každý tank dovybavený pancierovými plátmi v prednej časti a bokoch, pričom tieto pláty boli uložené tak, že medzi nimi a hlavným pancierom bol  široký priestor. No aj bez tohto vylepšenia malo byť predné plátovanie odolné voči paľbe K-nábojmi do vzdialenosti a väčšej, a to z dôvodu 60-stupňového sklonu, ktorý tak vytváral efektívnu hrúbku panciera v línii paľby. Počas jari 1917 bolo existujúcim vozidlám doplnené pancierovanie (na tzv. verziu surblindé) v armádnej manufaktúre v Champlieu. Niektoré vozidlá, napríklad tank so sériovým číslom 61213, boli vybavené dodatočnými pancierovými plátmi na kolmých predných plochách, vrátane prídavného štvorcového štítu okolo delovej hlavne. 1. apríla 1917 z 208 dostupných tankov bolo dovybavených iba sto. Žiadny zo starších tankov v tomto čase ešte nedostal nový štartér, táto časť modernizačného procesu trvala až do konca leta.
Prvé bojové nasadenia ukázali, že zásobníky paliva po zásahu delostreleckou paľbou často vybuchovali. Aby sa tomu zabránilo, zásobníky boli nahradené palivovými nádržami s dvojitou stenou, vyplnenou plsťou, zachytávajúcou úniky benzínu. Ďalej boli tieto nádrže, každá s objemom 80 litrov, presunuté na bezpečnejšie miesto, pod pancier ale mimo ale mimo samotné teleso tanku, do vertikálnych obdĺžnikovitých oceľových boxov vpravo a vľavo od zadných dverí. To si vyžiadalo konštrukciu dodatočného únikového východu na ľavej strane vozidla. 8. septembra 1917 dostalo túto novú konfiguráciu iba 12 tankov. 21. marca 1918 bolo všetkými tromi hlavnými vylepšeniami vybavených 245 tankov.
Počas testovacej fázy a produkcie boli vykonané ďalšie početné drobnejšie modifikácie. Prvá zahŕňala vylepšený chladiaci systém a lepšiu ventiláciu, ako prevenciu hromadenia oxidu uhoľnatého, ktorý by inak hrozil zadusiť posádku do jednej hodiny. Aby sa zabránilo vnikaniu nečistôt do šasi, na spodok vozidla bol pridaný pancierový plát. Neskoršie dodatky boli periskop, výfuk a komunikačná rúrka. V roku 1917, aby sa umožnil určitý stupeň komunikácie s vyšším velením, okolitými tankmi a pechotou, bol na okraj strešného okna pripevnený sklopný kovový štít. Jeho zadná časť bola natretá výraznou trojfarebnou horizontálnou červeno-bielo-červenou trikolórou. Keď sa tento štít pomocou oceľového kábla zvnútra tanku zdvihol, ukazoval spriazneným pozorovateľom vzadu pozíciu tanku. Existovalo viacero verzií tohto systému, líšiacich sa umiestnením a tvarom štítu. Špeciálne bol určený na signalizáciu pechote, že je bezpečné pokračovať potom, čo tank neutralizoval všetky guľometné postavenia nepriateľa.
Niektoré vylepšenia sa zvažovali, no neboli nakoniec aplikované. K tým jednoduchším patrili úpravy pásov na zlepšenie priľnavosti. Tiež sa pôvodne uvažovalo o použitý blokov peroxidu sodného ("oxylitu") na odstraňovanie oxidu uhoľnatého, no vzhľadom na riziko požiaru sa od toho upustilo.
Prvý test s vybavením francúzskeho tanku rádiostanicou sa konal v lete 1917, pričom tento bol vybavený 12-metrovou prútovou anténou s dosahom. Po druhom teste so 14-metrovou anténou 18. augusta 1917, kde sa otestovala možnosť kontaktu s lietadlom vzdialeným, (za predpokladu, že tank stál) rozhodlo sa o vybavení veliteľských tankov dvoch jednotiek, AS 11 a AS 12, rádiovým setom Émitteur 10.
Oveľa ďalej zachádzali rané návrhy na zásadnú zmenu dizajnu, implementovateľné počas výroby. Boli inšpirované nešikovným rozložením, v ktorom, aby sa obmedzila šírka tanku, bola hlavná zbraň inštalovaná do nevyhovujúcej pozície. 1. decembra 1916 istý poručík Saar odoslal náčrty ukazujúce vozidlo, na ktorom bolo 75-mm delo nahradené 47-mm delovou vežou, počet guľometov sa zvýšil na 6, počet priezorov na 11 a motor bol uložený v strednej časti tanku. 28. a 29. decembra 1916 Schneider uvažoval o presune 75-mm dela do oblasti nosa vozidla s horizontálnym uhlom 120°.
Výroba
V pôvodnom kontrakte z 25. februára 1916 bolo stanovené, že všetkých 400 kusov bude dodaných v tom istom roku: prvá stovka do 25. augusta a posledná do 25. novembra, teda všetky vozidlá do 9 mesiacov. Pretože Schneider nemal skúsenosti s produkciou pásových obrnených bojových vozidiel a chýbal i skutočný pilotný model, išlo o značne optimistický predpoklad. Schneider sa tiež domnieval, že bude schopný do výroby zapojiť ako subkontraktora iného veľkého francúzskeho armádneho producenta, Forges et Aciéries de la Marine et d'Homécourt. Ten však pokračoval vo vývoji alternatívneho prototypu objednaného Mourretom, ťažkého tanku Saint Chamond. Výsledkom bolo, že prvý prototyp mohol byť Ministerstvu výzbroje prezentovaný až 4. augusta. Sesterská spoločnosť Schneideru, Société d'outillage mécanique et d'usinage d'artillerie alebo SOMUA v Saint-Ouen blízko Paríža bola schopná dokončiť prvé šasi pre tank až 5. septembra. To bolo následne 8. septembra dopravené do tréningového centra v Marly. Prvé armádne testy prebehli 12. septembra. V deň pôvodnej konečnej dodávky 400 vozidiel ich bolo v skutočnosti vyrobených iba osem; 4. januára 1917 ich bolo tridsať dva. Čo bolo ešte horšie, išlo o tréningové vozidlá, nevybavené tvrdenou, ale iba boilerovou oceľou.
Koncom januára sa produkcia zvýšila na 3 až 4 kusy denne. Ale čoskoro došlo znovu k poklesu, pretože nový vrchný veliteľ Robert Nivelle vydal príkaz, aby dostala prioritu výroba vlečného traktora Schneider CD. Výsledkom bol pokles produkcie zo 70-tich tankov medzi 28. januárom a 27. februárom na 60 ďalší mesiac a na iba dvadsať v období medzi 28. marcom a 12. aprílom. 15. marca bol celkový počet tankov dodaných armáde 150; 1. apríla tento počet stúpol na 208, k 1. júnu na 322. Potom sa produkcia takmer zastavila, hlavne z dôvodu poklesu záujmu o tento typ a potrebe vyrábať dostatočný počet náhradných dielov. Počet vyrobených kusov dosiahol 340 30. septembra 1917, 370 1. decembra a 372 19. decembra. Kompletná objednávka bola dokončená až v auguste 1918. Celková cena projektu bola okolo 50 miliónov francúzskych frankov. Oficiálne továrenské dodávky boli 50 v roku 1916, 326 v roku 1917 a 24 v roku 1918. Z nich 397 bolo zaradených do francúzskej armády.
Tréning
Bojové nasadenie tankov vyžadovalo tréning posádky a vytvorenie operačných jednotiek či skupín. 14. júla 1916 začal Estienne pracovať na vytvorení tréningového centra vo Fort du Trou-d'Enfer, pevnosti pri Marly-le-Roi. Z dôvodu utajenia bolo toto miesto oficiálne pridelené k 81. regimentu ťažkého delostrelectva. 15. augusta bol tábor formálne otvorený a rýchlo naplnený odvedencami, väčšinou mladými dobrovoľníkmi z rôznych francúzskych armád. V Marly dostala posádka prvé inštrukcie: základy údržby a výdatný tréning jazdy so zameraním na prekračovanie zákopov, vyhýbanie sa kráterom po výbuchoch a prerážanie stromov a múrov. Pretože spočiatku neboli k dispozícii žiadne vozidlá Schneider, namiesto nich sa používali traktory Holt; neskôr bolo nasadené tréningové šasi s boilerovej ocele, s odstránenou nadstavbou nahradenou ochranným dreveným rámom. Od jari 1917 bolo na tieto účely používaných sedem vozidiel. Na tréning jednotiek a skúšky ostrej streľby, vyžadujúce rozsiahlejšiu plochu na manévre, bol 30. augusta 1916 založený tábor pri Cercottes. Ten dostal svoje prvé tréningové vozidlá 17. novembra 1916. Aby sa lepšie zoznámili s mechanickou stránkou tankov, väčšina posádky musela na približne mesiac Cercottes opustiť a pracovať ako stážisti v továrni SOMUA. Nové vozidlá boli normálne dodávané najskôr do Cercottes. V roku 1917 sa báza v Cercottes rozšírila až na 5000 mužov, pričom väčšina z nich sem bola vyslaná svojimi jednotkami s cieľom zbaviť sa nežiaducich elementov. To prinútilo vedenie bázy znížiť celkový počet opätovným presunutím časti mužov. 28. septembra 1916 bolo založené veľké inštruktážne centrum v Champlieu, južne od Compiègne. Toto miesto, blízko frontovej línie a oficiálne časť bojovej zóny, mohlo slúžilo pre konečný tréning a vysielanie vycvičených jednotiek armádam, ktoré ich potrebovali. Nachádzali sa tu tiež opravovne tankov. Bázy v Cercottes a Champlieu používali okolo 64 tankov čisto na tréningové účely, obmedzujúc tak opotrebovanosť bojových vozidiel.
Organizačné a bojové formácie
Francúzska armáda nemala v úmysle vytvoriť nezávislé tankové sily; jednotky mali byť súčasťou delostrelectva, čo sa odrážalo aj v organizačnej terminológii. Základné jednotky boli oficiálne nazývané Groupes (skupiny, prápory), ale mali označenie „AS“, ako Artillerie Spéciale. Každá skupina pozostávala zo štyroch batérií, batéria mala 4 tanky. Celkový oficiálny počet tankov skupiny tak bol teoreticky 16, no štvrtá batéria bola skôr záložná, určená primárne ako zdroj náhradných vozidiel a posádok pre ostatné tri batérie. Mala takisto oficiálne o jeden tank menej a tak kompletný počet skupiny AS bol 15 vozidiel. Aktuálna operačná sila sa však výrazne rôznila, hlavne pre časté poruchy. Personálnu zložku tvorilo 12 dôstojníkov – každý velil jednému tanku z troch štandardných batérií – 16 poddôstojníkov a 110 vojakov nižších hodností. V praxi boli často do boja nasadzované štyri batérie s tromi tankmi, čo umožňovalo väčšiu taktickú flexibilitu. Prvé jednotky Schneider CA sa formovali od 17. novembra 1916. Šesť AS skupín dolo vytvorených do konca januára 1917, tri ďalšie vo februári a tri v marci a ďalšie dve v apríli a dve v máji – celkovo teda 17 nasaditeľných Groupes, očíslovaných AS 1 – 17. Tri ďalšie boli vytvorené 2. júna 1917: AS 18, 19 a 20, ale boli takmer okamžite rozpustené, ich posádky precvičené na tankové jednotky Saint Chamond. Medzi 1. marcom a májom 1917 boli AS kombinované do piatich väčších jednotiek, nazývaných Groupements, s rôznou silou. V máji 1918 boli tri zo štyroch ešte existujúcich Groupements, I, II a IV, pripojené k trom bataliónom ľahkých tankov Renault FT a vytvorili tak väčšie Régiments de Artillerie Spéciale (RAS), s číslami 501e, 502e a 504e.
Berry-au-Bac
Groupement III, ktorej velil kapitán Henri Lefebvre, mala 17. apríla pri Moronvilliers podporovať útok Štvrtej armády. Pozostávala z dvoch skupín Schneiderov, AS 1 a AS 10, doplnenených niekoľkými tankmi Saint Chamond. Keď počiatočné útoky pechoty v značnom rozsahu neuspeli, tankový útok bol odvolaný, aj s prihliadnutím k udalostiam predchádzajúceho dňa.
Moulin-de-Laffaux
Napriek celkovému zlyhaniu Nivellovej ofenzívy a následným vzburám a dezerciám, francúzske najvyššie velenie sa v máji 1917 pokúsilo využiť koncentráciu síl pri Aisne aspoň na dobitie povestných pozícií pri Chemin-des-Dames. Časť plánu mala obmedzený, no strategicky dôležitý cieľ: nemecký saillant východne od Laffaux, kde sa časť Hindenburgovej línie obtáčala o Chemin-des-Dames, pomenovaná po návrší Moulin-de-Laffaux. Útok mal byť podporovaný Groupement Lefebvre. Na zlepšenie spolupráce s pechotou bol Groupement posilnený bataliónom pechoty 17e Bataillon de Chasseurs à Pied, špeciálne trénovaným v kombinovanej zbraňovej taktike. Koordinácia s delostrelectvom bola vylepšená špeciálnym pozorovacím lietadlom, chráneným šiestimi stíhačkami SPAD VII, ktorého úlohou bola identifikácia nemeckých protitankových batérií a ich následne zameranie pre protibatériovú delostreleckú paľbu; malo tiež hlásiť polohu tankov vyššiemu veleniu.
Generálna ofenzíva začala 5. mája. Kým väčšina útokov pechoty pozdĺž Chemin-des-Dames v tento deň skončili krvavými porážkami, útok tankov na Moulin-de-Laffaux z väčšieho rozsahu splnil svoje strategické ciele. Schneidery, postupujúce nie za sebou ale v rade vedľa seba, využili počiatočné dobitie prvej línie zákopov protivníka pechotou, prekročili druhú líniu a potom asistovali pechote v ťažkých bojoch s nemeckými rezervami. Nakoniec bola väčšina tankov vyradených z boja a musela byť ponechaná za postupujúcou pechotou. Ich vyzdvihnutie sa ukázalo problematickým, pretože búrky zmenili pôvodne pevný kriedový podklad na veľmi šmykľavý; navyše bol terén veľmi ťažký, pokrytý ruinami a krížený roklinami. Väčšina vozidiel bola opravená počas noci, ale pôda bola tak rozmáčaná, že šiesteho bola nasadená iba jedna batéria zo štyroch. Napriek tomu si Schneidery urobili dobré meno. Z 33 tankov bolo úplne zničených iba 5, z nich boli iba 3 Schneidery. Straty medzi posádkami sa vyšplhali na číslo 55, tri smrteľné.
La Malmaison
thumb|Bitka o La Malmaison V čase nástupu dezercií bol za hlavného veliteľa francúzskej armády ustanovený Philippe Pétain. Pokúsil sa vrátiť jej dôveru tým, že sa nepúšťal do prehnane ambicióznych útočných plánov. Až v roku 1918, kedy príchod amerických vojakov a nových obrnených vozidiel mohol nakloniť rovnováhu síl v prospech Dohody, začal uvažovať o veľkých ofenzívach. Jeho moto bolo: J'attends les Américains et les chars ("Čakám na Američanov a tanky"). No zostať úplne pasívny by podlomilo morálku; aby ju podporil, bola realizovaná séria veľmi starostlivo pripravených ofenzív malého rozsahu, pri ktorých bol zaručený úspech vďaka veľkej početnej a materiálnej prevahe, najmä v delostrelectve. 23. októbra 1917 Pétain jediným úderom zabral notoricky známy hrebeň Chemin-des-Dames, vrátane pevnosti La Malmaison. Útok bol podporovaný Groupement Chaubès, v tom čase pozostávajúcej z AS 8, 11 a 12. V dôsledku aprílových strát mala každá AS iba dvanásť tankov. Vrátane podporných vozidiel bol celkový počet Schneiderov 41. Útoku sa zúčastnila aj skupina dvadsiatich tankov Saint Chamond. Veliteľské tanky skupiny AS 11 a AS 12 boli v tento deň prvými francúzskymi tankmi vôbec, ktoré použili v boji rádiové spojenie.
V bitke tanky nezohrali rozhodujúcu úlohu. V dôsledku dopravnej zápchy mnohé z nich dokonca neboli schopné ani opustiť svoje vlastné línie; mnoho ďalších vyradili poruchy alebo zapadli v močiari skôr, ako sa dostali do kontaktu s nepriateľom. Ale tie, ktoré sa priamo zapojili do boja, efektívne spolupracovali s pechotou. Prízemná hmla kryla vozidlá pred delostrelectvom protivníka a vrstvené brnenie odolávalo nemeckým guľometným nábojom Kerngeschoss. Straty boli preto nízke; dva tanky zhoreli a padlo menej ako 10 % posádok. Šesť vozidiel, ktoré museli byť v máji opustené pri Moulin-de-Laffaux, bolo teraz možné zachrániť.
Napriek ich skromnému zapojeniu tak bola potvrdená efektivita nasadenia tankov, ktorá oprávňovala plánované rozšírenie tankových síl. Počas troch bitiek v roku 1917 tanky Schneider obsadili 175 cieľov protivníka. Straty zahŕňali v tom istom roku 86 vozidiel.
Boje v roku 1918
thumb|Bitka o Soissons, najúspešnejšia bojová akcia tankov Schneider Francúzske velenie sa rozhodlo zahájiť v lete 1918 ofenzívne akcie veľkého rozsahu, profitujúc s rastúceho počtu obrnených bojových vozidiel. V tomto bode vojny, menej ako rok po ich prvom nasadení, boli už tanky Schneider považované za zastarané. Napriek tomu stále tvorili zásadnú časť tankových síl: vývoj ich nástupcu na miesto stredného tanku, Schneider Modèle 1917, bol zastavený; ľahký Renault FT ešte nebol vyrábaný v dostatočnom počte, najmä verzia so kanónom; ťažký Saint Chamond mal obmedzené použitie, takže Schneidery museli dodať potrebnú palebnú silu. Ich trvajúca dôležitosť sa stala zrejmou v okamihu, keď boli 21. marca 1818, kedy bolo v operačnom nasadení 245 tankov Schneider, francúzske plány narušené nemeckou jarnou ofenzívou; masívnym útokom pechoty, ktorý bol umožnený uzatvorením Brestlitovského mieru dovoľujúcim Nemecku presunúť jadro svojich síl na západný front. V apríli došlo k malým protiútokom na rieke Somma, ktorých sa zúčastnil menší počet tankov Schneider: päť vozidiel piateho pri Sauvillers-Mongival (podpora útoku pechoty smerom na Adelpar, pri ktorom boli zničené dva tanky), šesť siedmeho pri Grivesnes (podpora protiútoku 355. pešieho pluku, ktorá zásadne prispela k jeho úspechu) a dvanásť osemnásteho apríla pri Bois de Sénécat, západne od Castelu (AS3, úspešný útok). 28. mája, takisto pri Somme, dvanásť vozidiel (AS 5) podporujúcich Americké expedičné sily zaútočilo v bitke o Cantigny; bolo to prvý raz v histórii, kedy americkí vojaci bojovali v súčinnosti s tankmi. Spočiatku bola nemecká ofenzíva smerovaná najmä proti Britskému expedičnému zboru, ale keď nakoniec v snahe o rozhodujúci prielom vo vojne zlyhala, koncom mája sa Nemci obrátili proti Francúzom v tretej bitke na Aisne. Nemecký postup ohrozoval základňu Champlieu, ktorá bola preto opustená, čo ťažko narušilo opravy a údržbu tankov Schneider. Na začiatku júna ofenzívy vytvorili vo francúzskych líniách veľké "výbežky" v okolí Compiègne a Erich Ludendorff sa rozhodol ich zničiť v tzv. operácii Gneisenau. Čoskoro sa situácia stala pre Francúzov kritickou, keďže nemecký úspech by otvoril cestu na Paríž. 11. júna boli tanky po prvýkrát masovo použité v mobilnom protiútoku v bitke o Matz. Hoci väčšina vozidiel boli tanky Saint Chamond, na útoku sa podieľali aj dve Groupements (II a III) tankov Schneider v celkovom počte 75 vozidiel. Koncentrácia francúzskych obrnencov, ktorá napadla bok nemeckého útočného klinu, úspešne zastavila nemecký postup a operácia Gneisenau tak bola zastavená. Úspech však stál vysokú cenu: Francúzi stratili 35 Schneiderov. Na západe "výbežku" došlo 9. júla k malému miestnemu protiútoku, pomenovanému po farmách Porte a Des Loges, ktorý bol podporovaný 15 tankmi Schneider z AS 16 a AS 17.
left|thumb|Tanky Schneider, tu s neskoršou verziou kamufláže, boli väčšinou premiestňované po železnici15. júla 1918 začali Nemci svoju poslednú veľkú ofenzívu, útok na Reims v druhej bitke na Marne. Ich postup sa čoskoro spomalil a dostal ich do veľmi zraniteľnej situácie, s príliš natiahnutými zásobovacími líniami a vyčerpanými vojakmi bez dobre opevnených pozícií. 18. júla začali francúzske a americké divízie spolupracujúce so značným počtom tankov veľkú ofenzívu, známu ako bitka pri Soissons, v ktorej prvý raz od roku 1914 sily Dohody na Západnom fronte zaznamenali významný postup a zredukovali výbežok frontu, ktorý Nemci získali počas tretej bitky na Aisne. Na tejto operácii sa podieľali tri Groupements Schneiderov (I, III a IV) spolu s ďalšími 123 vozidlami; bolo to ich druhé najväčšie nasadenie počas vojny. Bitka bola pre Nemcov strategickou katastrofou, viedla k zničeniu značnej časti ich síl a začala obdobie takmer neustále pokračujúcich ústupov. Hoci konečne nastal stav, ktorý vyhovoval ofenzívnej úlohe pre ktorú boli Schneidery vytvorené, nemohli významnejšie zasiahnuť z dôvodu zdecimovania svojich stavov. 1. augusta 1918 klesol počet do boja nasaditeľných tankov Schneider na 50. Keďže v rovnakom mesiaci bola zastavená ich produkcia, straty nemohli byť nahradené a naopak zintenzívnenie bojov viedlo k ich rýchlejšiemu opotrebovaniu. Následkom bolo to, že nasaditeľné počty tankov zostali nízke; 40 vozidiel k 1. septembru, 60 k 1. októbru, 51 k 1. novembru. Adekvátne k tomu v nasledujúcich operáciách nasadenie Schneiderov už nikdy nedosiahlo počty z júla 1918. 16. augusta tri skupiny s celkovým počtom 32 tankov útočili blízko Tilloloy; 20. augusta sa jedna skupina dvanástich tankov podieľala na bojových akciách v blízkosti Nampcel. 12. septembra Groupement IV s 24 tankmi podporila Američanov v bitke o Saint-Mihiel. Od 26. septembra, počas bitky o Argonský les, pokračovala Groupement IV v podpore Američanov s 22 tankmi, Groupements I a III podporovali francúzsku 4. armádu s 34 vozidlami. Počas októbra sa väčšina Schneiderov spamätávala s poškodení, pričom nemecká špionáž predpokladala, že tento typ už bol definitívne vyradený, nahradený novším a efektívnejším tankom Renault FT. V skutočnosti sa plánovalo znovu nasadiť približne 40 Schneiderov vo veľkej ofenzíve v Lotrinsku, ktorá mala začať 11. novembra. V tento deň však 1. svetová vojna skončila podpísaním prímeria s Nemeckom.
Počas bojov v roku 1918 tanky Schneider obsadili, resp.zničili 473 cieľov protivníka. Vo vojne boli ich celkové straty 308 kusov, 86 v roku 1917 a 222 v 1918: 301 bolo zničených delostrelectvom, tri mínami, tri protitankovými puškami a jeden neznámou príčinou.
Po vyradení z bojovej línie slúžili ešte ako tréningové vozidlá a pásové ťahače. Nadbytočné kusy sa Francúzsko snažilo predať do zahraničia, no bez veľkých úspechov. Taliansko sa dostalo k jedinému kusu, ktorý slúžil ako skúšobné a tréningové vozidlo.
Následníci
Prvé projekty s cieľom vytvoriť nové verzie tanku Schneider CA boli založené na jeho pôvodnom dizajne. 27. septembra 1916 Estienne napísal Hlavnému štábu memorandum, v ktorom načrtol svoje predstavy o podobe možného veliteľského tanku. Vzal do úvahy, že tankové jednotky neútočia iba na statické pozície protivníka ale musia tiež na bojovom poli manévrovať proti pohybujúcim sa nepriateľským vojakom. Preto predvídal, že ich velitelia budú potrebovať pohyblivejšie vozidlá s pancierom a výzbrojou koncentrovanou v prednej časti, aby mohli viesť prenasledovanie alebo kryť ústup. Pre tieto účely bol potrebný variant vybavený vežou s delom a jedným alebo dvomi guľometmi vpredu a nie na bokoch, chránený  pancierom, štvorčlennou posádkou a maximálnou rýchlosťou aspoň /hod. Malo by byť postavených 50 takýchto vozidiel. 2. októbra Joffre požadoval výrobu päťdesiatich voitures cuirassées de commandement. 13. októbra mal Schneider na papieri pripravený dizajn; 17. októbra bola objednávka potvrdená Mourretom. Do konca roku 1916 bola pripravená "napodobenina" pod označením Schneider CA2. 26. a 27. marca 1917 bol v Marly testovaný prototyp vyrobený z bojlerovej ocele, možno identický s "napodobeninou". Mal štandardný podvozok Schneider CA, ale jeho trup bol výrazne skrátený a typický "nos" zmizol. kanón bol nahradený cylindrickou vežou uloženou v zadnej časti trupu, ktorá mala byť vybavená delom a guľometom. Trup bol ďalej zmenšený čo sa týka rozmerov i váhy predovšetkým významným zúžením a stropnou strešnou štrbinou, ktorá znížila i jeho výšku. Výsledkom bol pokles váhy vozidla na 8 ton. Počas testovania sa ukázalo, že hoci sa už vozidlo nezasekávalo v priekopách o prečnievajúci nos, napriek tomu nebolo schopné výjazdu z rozbahnených kráteroch po bombách. Bolo rozhodnuté, že podvozok by mal byť predĺžený o a 13. apríla 1917 sa predpokladalo rýchle začatie produkcie. V skutočnosti sa Estienne už 22. marca rozhodol projekt zastaviť v prospech veliteľskej verzie Renault-u FT. Prototyp CA2 bol následne využívaný ako tréningové a testovacie vozidlo a okamžitá potreba veliteľských vozidiel bola saturovaná vybavením dvoch štandardných Schneiderov CA1 rádiovou súpravou. 29. decembra 1916 padol návrh vyvinúť z typu Schneider CA2 dva prototypy ľahkého tanku.
Na začiatku r. 1917 boli navrhnuté modifikácie niektorých vozidiel do podoby plameňometných tankov. Plameňometné zariadenie sa malo inštalovať do dvoch obrnených veží; jednej v ľavom prednom a druhej v pravom zadnom rohu. Každá z nich by pokrývala rozsah 180°. Nádrže s horľavinou mali byť umiestnené vnútri trupu. K výrobe nakoniec nedošlo.
Vo februári 1917 Schneider navrhol konštrukciu variantu s o širším trupom, vybaveným vpredu  delom a dvomi guľometnými vežami uloženými diagonálne za pozíciou vodiča. Motor bol preložený do zadnej časti vozidla.
2. apríla 1917 požiadalo Ministerstvo výzbroje Schneider o navrhnutie dizajnu dvoch vylepšených verzií tanku Schneider CA: jedného z delovou vežou, ktorej kaliber by nepresahoval ; druhého s dlhým delom v prednej časti trupu.
Časťami tanku Schneider CA boli vybavené i niektoré projekty širšieho výskumného rozsahu. V januári 1917 inžinier Louis Boirault navrhol kĺbový tank; vozidlo, ktoré by bolo dostatočne dlhé aby prekročilo široké zákopy a dostatočne flexibilné, aby si zachovalo mobilitu. Staršia literatúra niekedy uvádza, že spojil dva Schneidery koniec ku koncu, aby tento koncept vyskúšal. V skutočnosti to bolo iba 8. mája 1917 odporúčané komisiou, ktorá posudzovala podstatu návrhu, ako ľahšia alternatíva k Boiraultovým pôvodným plánom, ktorý predpokladal tri trupy s úplne novým dizajnom. Spoločnosť Schneider následne stroj odmietla postaviť a projekt potom pokračoval založený na trupe tanku Saint-Chamond.
Francúzsko
thumb|Prezentácia tanku Schneider CA-1 v [[Saumur, najstaršieho funkčného tanku na svete (2000)]] Ešte pred koncom vojny, 6. októbra 1918, navrhol Estienne vyradiť všetky všetky tanky Schneider z operačných jednotiek, odstrániť ich výzbroj a premeniť ich na inštruktážne a vyprosťovacie vozidlá. Dali sa odlíšiť od tých vozidiel, ktoré boli od začiatku určené ako podporné tým, že mali odstránené delo a otvor preň prekrytý pancierovým plátom. Skutočne na konci roku 1918 boli všetky použiteľné tanky Schneider zaradené ako pomocné vozidlá, hoci nie je známe, do akej miery a akým tempom boli prerábané. 1. decembra 1918 Groupements I a IV splynuli s jednotkami Renault FT a Groupement II a III, spolu s AS 9 z Groupement I, boli reformované do troch nových Groupements Lourds (I, II a III) vybavených britskými tankmi typ Mark V*. Niektoré so stále servisovateľných tankov Schneider boli prestavané na vyprosťovacie vozidlá a tankové transportéry, slúžiac s jednotkami Renault FT. V roku 1928 bol prezentovaný projekt vyprosťovacieho tanku Schneider CA Modèle 1928, s horným trupom nahradeným motorom poháňaným žeriavom, ktorý mohol byť stabilizovaný veľkým zdvihákom v zadnej časti vozidla.
Španielsko
Španielsko po skončení I. svetovej vojny získalo na urgentnú žiadosť svojej vlády 6 kusov tankov Schneider CA-1. Príčinou žiadosti bola séria ťažkých porážok, ktoré Španieli utrpeli od Berberov v Rífskej vojne. Keďže Francúzi mali takisto snahu vzburu a novo vyhlásenú Rífsku republiku potlačiť, predali 16. septembra 1921 svojmu susedovi 6 tankov. Tie vytvorili jednotku menom Bateria de Carros de Asalto (Carro de Asalto Schneider M16), ktorá sídlila v Madride. Tanky boli modifikované pridaním strieľne v priehľade pre vodiča. Do Maroka sa dostali 28. februára 1922.
Do boja sa po prvý raz zapojili 14. marca 1922, kedy poskytovali blízku podpornú paľbu. Účelovo boli považované za mobilné delostrelectvo a boli preto skombinované s útočnou delostreleckou batériou, ktorej velil kapitán Carlos Ruiz de Toledo, a ktorú podporoval jeden Renault FT. V septembri 1925 sa zúčastnili veľkého obojživelného výsadku v zálive in zálive Al Hoceima. Batéria sa zúčastnila obrany prístavu Melilla aj následnej protiofenzívy. Po zničení Rífskej republiky v roku 1929 sa tanky bez straty vozidla vrátili do Madridu a 4 z nich boli zakonzervované v sklade vojenskej techniky (Regimiento Ligero de Carros de Combate N° 1). Zvyšné dva sa stali časťou uskladnenej zálohy RLCC N° 2 v Zaragoze. Po vypuknutí Španielskej občianskej vojny boli v tom čase už beznádejne zastarané tanky opäť reaktivované: prvá skupina zostala pod velením Republikánov a určená k obrane mesta. Tanky sa v Madride aktívne zúčastnili krvavých bojov o Cuartel de la Montaña, hlavné vojenské budovy v meste. Niektoré z tankov mali posádku z členov milície Unión General de Trabajadores a Unión de Hermanos Proletarios. Po kapitulácii mesta sa ich zmocnila nacionalistická armáda, ktorá ich vzápätí vyradila. Aj tanky umiestené v Zaragoze sa zúčastnili v prvých fázach bojov. Dva kusy boli odoslané k obrane Toleda, pričom jeden ukoristili nacionalisti a druhý sa po čase vrátil do Madridu. Pravdepodobne všetky tanky Schneider sa stali počas roka 1936 nefunkčnými..
Taliansko
Taliansko v lete 1918 vytvorilo svoju prvú tankovú jednotku, Reparto speciale di marcia carri d'assalto. Bola tvorená jedným tankom Schneider a tromi Renaultmi FT; Schneider bol v v novembri 1918 nahradený Fiat-om 2000.
Súčasnosť
thumb|Dokiaľ nebol posledný tank Schneider reštaurovaný, múzeum v Saumur vystavovalo drevenú repliku Do súčasnosti sa zachoval jediný kus tanku Schneider CA1. Je vystavený v Musée des Blindés vo francúzskom meste Saumur a je to najstarší existujúci funkčný tank. Na konci vojny bol darovaný francúzskou vládou Spojeným štátom, kde bol uchovaný v Aberdeen Proving Ground Ordnance Museum v Marylande a v roku 1985 darovaný späť Francúzsku na reštaurovanie. Pôvodný štvorvalcový benzínový motor Schneider a prevodovky boli plne reštaurované do funkčnej podoby pracovníkmi Musée des Blindés. Toto konkrétne vozidlo bolo vybavené neskoršími vylepšeniami, ako napríklad palivovými zásobníkmi v jeho zadnej časti.
Le Val-de-Guéblange
Le Val-de-Guéblange je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Moselle, v regióne Lotrinsko.
Podozrivý
Podozrivý je osoba, ktorá má v rámci trestného konania procesné postavenie, voči ktorej u orgánu činnom v trestnom konaní vzniklo dôvodné podozrenie zo spáchania trestného činu, no voči ktorej doposiaľ nebolo začaté trestné stíhanie.
Le Val-de-Guéblange
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Podozrivý
V zmysle slovenského trestnoprávneho poriadku sa za podozrivého pokladá osoba, voči ktorej doposiaľ nebolo orgánom činným v trestnom konaní vznesené obvinenie, čím by sa z podozrivého stal obvinený. Podľa § 33 Trestného poriadku platí, že: „Toho, kto je podozrivý zo spáchania trestného činu, možno považovať za obvineného a použiť proti nemu prostriedky určené týmto zákonom proti obvinenému až vtedy, ak bolo proti nemu vznesené obvinenie.“
Fontaine-Française
Fontaine-Française je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Côte-d’Or, v regióne Burgundsko.
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Euratsfeld
Euratsfeld je trhová obec v Rakúsku v spolkovej krajine Dolné Rakúsko v okrese Amstetten.
Krivka rastu
Krivka rastu je závislosť ekvivalentnej šírky absorpčnej spektrálnej čiary od súčinu počtu atómov, ktoré čiaru vytvárajú, a sily oscilátora, ktorá je daný pravdepodobnosťou prechodu medzi dvoma hladinami energie v atóme. Pomocou krivky rastu sa určuje zastúpenie počtu atómov rôznych chemických prvkov v atmosfére hviezdy.
Giuseppe Meazza
Giuseppe Meazza (* 23. august 1910, Miláno, Taliansko - † 21. august 1979, Lissone ) bol taliansky futbalový reprezentant, považovaný za jedného z najlepších futbalistov svojej éry. Mnohými je považovaný za najlepšieho talianskeho futbalistu všetkých čias.
V 30. rokoch bol oporou Interu Miláno a 🇮🇹, s ktorou získal dva tituly majstra sveta (1934 a 1938).
Hlavný štadión San Siro v Miláne dnes nesie na jeho počesť názov Stadio Giuseppe Meazza.
Amfreville-les-Champs (Seine-Maritime)
Amfreville-les-Champs je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Seine-Maritime, v regióne Horná Normandia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zoznam kultúrnych pamiatok v Nemšovej
Toto je zoznam kultúrnych pamiatok v meste Nemšová v okrese Trenčín.
Falkenstein
Falkenstein je obec v Rakúsku v spolkovej krajine Dolné Rakúsko v okrese Mistelbach.
Žije tu 466 obyvateľov (1. 1. 2010).
Trenčiansky hrad
Trenčiansky hrad (-normovaný názov; ) alebo (hrad) Trenčín je pomerne rozsiahly zrenovovaný hrad, týčiaci sa na strmom vápencovom brale priamo nad mestom Trenčín. Je charakteristickou dominantou nielen Trenčína, ale aj celého Stredného Považia. Je národnou kultúrnou pamiatkou.
Správcom hradu je Trenčiansky samosprávny kraj.
Kirgizské národné futsalové družstvo mužov
Kirgizské národné futsalové družstvo mužov je národné družstvo mužov, ktoré reprezentuje Kirgizsko v medzinárodných futsalových súťažiach a priateľských zápasoch. Funguje pod záštitou Federacija Futbola Kyrgyzskoj Respubliki (FFKR). Prvý medzištátny zápas absolvovalo v roku 1999, na majstrovstvách Ázie. Jeho najväčším úspechom je zisk bronzovej medaily z majstrovstiev Ázie v roku 2005. V marci 2018 mu patrilo vo svetovom futsalovom rebríčku 42. miesto.
Vrcholné podujatia
Kirgizské družstvo sa 4-krát pokúšalo kvalifikovať na majstrovstvách sveta FIFA, ale ani raz sa mu to nepodarilo.
Majstrovstiev Ázie sa zúčastnilo 15-krát, prvýkrát už v roku 1999. Prvýkrát postúpilo zo základnej skupiny do vyraďovacích bojov na šampionáte v roku 2002. Veľký úspech dosiahlo v roku 2005 vo Vietname, kde sa prebojovalo zo základnej cez štvrťfinálovú skupinu až do semifinále turnaja. V ňom tesne prehralo s 🇯🇵, a keďže sa zápas o 3. miesto nehral, spolu s 🇺🇿 získalo bronz. Na ďalších dvoch šampionátoch sa opäť prebojovalo do semifinále. Po semifinálových prehrách nestačilo potom aj v súbojoch o 3. miesto. V roku 2006 podľahlo 🇮🇷 a v 2007 zase 🇺🇿. V ďalších turnajoch sa dostalo už len do štvrťfinálových bojov. V rokoch 2014 a 2018 vo Vietname, resp. na Taiwane nepostúpilo ani do štvrťfinále.
Družstvo sa predstavilo v rokoch 2005, 2007 a 2017 na Ázijských halových hrách, na ktorých skončilo najlepšie vo štvrťfinále.
Trenčiansky hrad
Exteriér
Areál Trenčianskeho hradu pozostáva z charakteristického súboru hradných palácov s dominujúcou Matúšovou vežou, ku ktorej priliehajú reprezentačné gotické paláce – Matúšov, Ľudovítov, Barborin, a kaplnka. Na nádvorí sa zachovali základy predrománskeho karnera a pozostatky kruhovej rotundy, ktorá zanikla pravdepodobne začiatkom 15. storočia. Budovy v dolnej časti hradu charakterizovala predovšetkým obranná a hospodárska funkcia. Dominuje tu delová bašta pristavaná ku kaplnke a zvyšky hospodárskych budov a mlyna, ktoré sa archeologicky zistili a v základoch vyznačili. Na nádvorí sa zachovala povestná Studňa lásky, ktorú však napriek povesti začali hĺbiť Katzianerovi vojaci okolo roku 1557 a dokončili ju v rokoch 1564 – 1570 (podľa iných prameňov studňu vykopali trenčianski poddaní). Na Matúšovej veži je kvádrovanie zo 14. storočia.
Interiér
Priestory Matúšovej veže dokumentujú bývanie šľachty z polovice 11. storočia, neskôr goticky upravené a sprístupnené novým schodišťom, ktoré koncom 13. storočia pristavali k staršej budove. Interiér Barborinho paláca a delovej bašty má moderne rekonštruovaný klenbový systém. V priľahlých palácoch je inštalované lapidárium kamenných architektonických článkov, nájdených v sekundárnej polohe počas pamiatkovej obnovy. Zvyšky palácov s nástennými maľbami z obdobia gotiky a renesancie. Postupne sa rekonštruujú ďalšie interiéry a sprístupňujú v nich jednotlivé expozície.
Súčasný stav
Hrad je po nespočetných rekonštrukciách, keďže ho v roku 1790 úplne zničil požiar a do polovice 20. storočia stál prakticky ako ruina nad mestom. Dnes sa na hrade nachádzaju stále expozície vzťahujúce sa na dejiny regiónu a samotného hradu. Vzácnou stálou expozíciou je rozsiahla rodová a obrazová galéria rodu Ilesházyiovcov, ktorá je umiestnená na dvoch podlažiach Zápoľského paláca a na prvom podlaží paláca Ľudovítovho. Táto obrazová galéria je jednou z najväčších rodových galérií na Slovensku. Na druhom podlaží paláca Ľudovítovho je inštalovaná expozícia cenných zbraní od 12. po 19. storočie. Pútavou expozíciou je časť venovaná predrománskej rotunde, kde sa nachádzajú archeologické nálezy, ktoré hovoria o histórii nielen hradu samotného, ale i mesta a jeho okolia. Návštevníci si môžu zvoliť prehliadku malého alebo veľkého okruhu. V rámci malého okruhu sa návštevník dozvie o historii hradu, navštívi expozíciu zbraní a vežu, v rámci veľkého okruhu sa navštevujú všetky sprístupnené expozície. Hrad je otvorený celoročne (okrem 3 dní v roku). Informácie o otváracích hodinách a cenách vstupného možno nájsť na oficiálnych webových stránkach Trenčianskeho múzea.
Výhľad z Matúšovej veže
Jedinečný je výhľad z ochodze Matúšovej veže. Otvorený je výhľad na Biele Karpaty – na Vršatské bradlá, západným smerom na Drietomský Žľab. K nim priliehajú terény a dediny na Považskom podolí, široká krajina Trenčianskej kotliny so vzdialeným bodom Beckovského hradu. Smerom na juh dominuje pohľad na siluetu Považského Inovca. V pohľade strmo nadol zaujmú rušné mestské architektúry Trenčína. Tie kontrastujú s pokojným lesnatým prostredím Lesoparku Brezina smerom na juh. Smerom na juh však upútavajú pohľad najmä mohutné gotické a renesančné opevnenia, vybiehajúce ďaleko do ticha lesa na Brezine.
Prístup
ŽSR, SAD Trenčín. Na hrad sa dostaneme priamo z centra mesta buď po Matúšovej ulici, alebo po zrekonštruovaných strmých hradných schodoch, ktoré vedú od mestskej brány ku gotickému kostolu na hradnom vrchu. Od železničnej stanice prejdeme cez park a podchod popri hoteli Elizabeth (z 1. poschodia hotela je vidno rímsky nápis na skale) k múzeu. Odtiaľ hore pomedzi staré mestské domy na hrad. Využiť môžeme aj trasu, ktorá ide od hotela Elizabeth popri múzeu ulicou Matúša Čáka až k farskému kostolu, kde opúšťa areál hradu a mestského opevnenia – pravdepodobne spomínaná pôvodná cesta popri hrade, kúsok vedľa prechodu opevnením na Brezinu je zamurovaný vstupný gotický portál – pozostatok pôvodnej cesty.
Dickinson (Severná Dakota)
Dickinson je mesto v Spojených štátoch amerických, na západe štátu Severná Dakota. Je sídlom Stark County, má rozlohu 24,6 km² a žije tu 16,010 obyvateľov (2000).
Mesto leží v oblasti Veľkých prérií, na rieke Heart River, východne od geomorfologicky pozoruhodného územia Badlands a národného parku Theodore Roosevelt National Park. V meste sídli Dickinson State University a múzeum Dakota Dinosaur Museum (s replikami dinosaurov), Dickinson je obsluhovaný regionálnym letiskom Theodore Roosevelt Regional Airport.
Z európskych prisťahovalcov sú dnes najpočetnejší Nemci (54,1 %), Nóri (14,2 %) a Česi (7,5 %). Viaceré sídla v okolí mesta nesú české názvy (napr. New Hradec).
Anceaumeville
Anceaumeville je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Seine-Maritime, v regióne Horná Normandia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Karélia
Karélia (po karelsky a po fínsky Karjala, rusky Карелия alebo Кoрелa, po švédsky Karelen) je všeobecné označenie pre krajinu Karelov. Nachádza sa v severnej Európe a v súčasnosti je rozdelená medzi:
Carélie Karelen tartomány Карелия
Fontaine-lès-Dijon
Fontaine-lès-Dijon je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Côte-d’Or, v regióne Burgundsko.
Rapid City
Rapid City môže byť:
Fontaine-lès-Dijon
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zoznam kultúrnych pamiatok v obci Omšenie
Toto je zoznam kultúrnych pamiatok v obci Omšenie v okrese Trenčín.
Kruskalov diagram
frame|Znázornenie prechodu do singularity (čiernej diery) na Kruskalovom diagrame, vyjadrujúcom časopriestor na dvojrozmernej ploche. Modré priamky - čiary konštantného času, červené hyperboly - čiary konštantnej vzdialenosti. V oblasti pod horizontom udalosti sa menia úlohy medzi priestorom a časom
Kruskalov diagram je plošné zobrazenie časopriestoru pomocou súradnicovej sústavy zavedenej M. D. Kruskalom. Udalosti časopriestoru s rovnakým časom (t = konšt.) sú na ňom znázornené priamkami smerujúcimi radiálne zo začiatku súradnicovej sústavy, udalosti v rovnakej vzdialenosti (r = konšt.) hyperbolami. Na Kruskalovom diagrame možno výhodne znázorniť napríklad celý priebeh pádu častice do čiernej diery vrátane prechodu cez gravitačný polomer až do singularity. Času t = 0 zodpovedá horizontálna priamka; priamka sklonená k nej pod uhlom 45° znázorňuje gravitačný polomer Schwarzschildovej sféry (zodpovedá času t = ∞).
Fallbach
Fallbach je obec v Rakúsku v spolkovej krajine Dolné Rakúsko v okrese Mistelbach.
Žije tu obyvateľov.
Andrej Červeňák
Prof. PhDr. Andrej Červeňák, DrSc. (* 22. máj 1932, Šarišský Štiavnik† 11. február 2012, Nitra) bol rusínsky literárny vedec, filológ, univerzitný profesor a spisovateľ (esejista). Za jeho hlavný prínos sa považuje rozpracovanie esteticko-antropologickej koncepcie literatúry.
Život
Andrej Červeňák sa narodil 22. mája 1932 v rusínskej roľníckej rodine v Šarišskom Štiavniku, kde aj navštevoval základnú školu. V rokoch 19441952 absolvoval štúdium na gréckokatolíckom cirkevnom gymnáziu v Prešove. Následne pokračoval v štúdiu na Filozofickej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave (FF UK), kde v roku 1957 získal titul promovaný pedagóg v odbore ruština – slovenčina.
V roku 1957 nastúpil na Katedru rusistiky Vysokej školy pedagogickej v Prešove, ktorá sa v roku 1959 transformovala na Katedru ruského jazyka a literatúry Filozofickej fakulty Univerzity Pavla Jozefa Šafárika v Prešove (FF UPJŠ). V roku 1964 získal vedeckú hodnosť kandidáta vied, úspešnou obhajobou svojej práce Vajanský a Turgenev, a v roku 1966 sa stal docentom (habilitačná práca Vajanský a ruská literatúra). V rokoch 19671969 zastával post prodekana FF UPJŠ.
Ale počas procesu normalizácie bol prepustený zo školstva za „antiruské a antisocialistické postoje v roku 1968“, čo malo súvis s jeho poznámkou pri preberaní knižného daru zo Sovietskeho zväzu vo fakultnej knižnici v roku 1969, keď v svojej ďakovnej reči povedal „книги да, танки нет“ (rus. – „knihy áno, tanky nie“). V rokoch 19711977 bol teda na nútenej publikačnej a pedagogickej odmlke, počas ktorej pracoval ako lektor v divadlách v Prešove a Košiciach.