cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Staroveký Egypt
Literatúra
Staroegyptský text sa prvýkrát objavil na štítkoch výbavy v kráľovských hroboch ranodynastického obdobia. Za písomné zaznamenávanie informácií zodpovedali pisári, ktorí pracovali v inštitúcii nazývanej peranch („dom života“ – archív). V neskoršom období peranch zahrňoval kancelárie, knižnice („domy kníh“), laboratóriá a observatóriá.
Niektoré z najznámejších diel staroegyptskej literatúry, ako napr. Texty pyramíd alebo Texty rakiev, boli napísané v klasickej staroegyptčine. Obdobie tejto jazykovej fázy trvalo približne do roku 1300 pred Kr. Neskorá staroegyptčina sa používala v období od Novej ríše. Je možné ju nájsť v oficiálnych dokumentoch 19. a 20. dynastie, ľúbostnej poézii a textoch príbehov, rovnako ako v démotických a koptských textoch. V literatúre tohto obdobia sa objavili nové formy: pohrebný životopis, ako napr. Harchufov a Veniho, alebo sebajt (ponaučenie), ktoré malo úlohu vysvetliť učenie a návody slávnych a vznešených postáv histórie. Napr. Ipuetov papyrus (P. Leiden I 344) je zbásnený nárek nad prírodnou katastrofou a spoločenskou revolúciou.
Sinuhetov vlastný životopis, ktorý bol napísaný počas Strednej ríše, je klasickým dielom staroegyptskej literatúry. Westcartov papyrus (P. Berlin 3033), nazývaný aj Ponaučenie princa Džedefhora, z rovnakého obdobia podáva príbehy o korupcii a skazenosti kňazov, ktoré rozprávajú synovia faraóna Chufua svojmu kráľovskému otcovi. Amenemopovo ponaučenie sa pokladá za majstrovské dielo starovekej blízkovýchodnej literatúry. Postupne ako končilo obdobie Novej ríše, pribúdalo stále viac populárnych diel napísaných bežným jazykom, napr. Venamonov príbeh a Aniho ponaučenie. Text podáva príbeh aristokrata, ktorého okradnú počas cesty do Libanonu za obchodom s cédrovým drevom a o jeho návrate do Egypta. Približne od roku 700 pred Kr. sa začínajú objavovať príbehy a ponaučenia písané, podobne ako osobné a obchodné záznamy, v démotickom písme a démotickou staroegyptčinou, napr. populárna náučná Zbierka Anchšešonkovych výrokov. Veľa textov v démotčine pochádzajúcich z grécko-rímskeho obdobia bolo v skutočnosti napísaných skôr, keď bol Egypt silnou a nezávislou ríšou, ktorej vládol slávny panovník, akým bol napr. Ramesse II.
Denný život
náhľad|250px|Egyptský roľník s pluhom zo Sennedžemovej hrobky [[TT1 (19. dynastia, Dejr el-Medína)|left]]Väčšina Egypťanov bola roľníkmi pripútanými k pozemku a vo svojom príbytku bývali len s najbližšou rodinou. Domy boli stavané z nepálených tehál, aby interiér ostával chladný aj počas horúceho dňa. Každý dom mal kuchyňu s otvorenou strechou, kamenným mlynom na obilie a malou pecou na pečenie chleba. Steny boli natreté na bielo a mohli byť pokryté farbenými textilnými závesmi. Na dlážke ležala trstinová rohož a na nej mobiliár, ktorý tvorili drevený stôl, stoličky a posteľ odsadená od podlahy.
Hygiena a zovňajšok boli pre starých Egypťanov dôležité súčasti života. Väčšina sa kúpala v Níle a používala kašovité mydlo zo zvieracieho tuku a kriedy. Ľudia si kvôli čistote holili celé telo. Nepríjemné telesné pachy potláčali voňavkami a aromatickými olejmi, ktoré zároveň zjemňovali pokožku. Oblečenie bolo jednoduché, vyrobené z bieleného kusu plátna. Muži aj ženy z vyšších vrstiev nosili parochňu, šperky a kozmetické doplnky. Deti chodili nahé až do 12. roku. Potom boli muži obrezaní a oholili im hlavu. Matky boli zodpovedné za opatrovanie a výchovu detí, muži za rodinný príjem.
Egypťania si v priebehu histórie vybudovali kultúrne bohatstvo, ktorého súčasťou bolo množstvo sviatkov a slávností sprevádzaných hudbou a tancom. Hudba a tanec boli populárne formy zábavy pre tých, ktorí si ich mohli dovoliť. Medzi najstaršie hudobné nástroje patrili flauty a harfy, neskôr sa rozšírili aj nástroje podobné trúbkam, hobojom a píšťalám. Počas Novej ríše sa hralo na zvoncoch, čineloch, tamburínach, bubnoch a ázijských lutnách a lýrach. Sistrum bol jednoduchý hudobný nástroj patriaci medzi perkusie, ktorý sa používal pri náboženských rituáloch.
Vďaka vykopávkam dediny remeselníkov v Dejr el-Medíne máme dnes relatívne dobre zdokumentovaný staroveký komunitný život v časovom rozsahu štyroch storočí. Nejestvuje porovnateľná lokalita, kde by bola preskúmaná v podobnom detaile organizácia, sociálne vzťahy a pracovné a životné podmienky jednotlivých obyvateľov a celej komunity, ako je v tomto prípade.
Kuchyňa
Súčasná moderná egyptská kuchyňa si zachováva niektoré nápadné podobnosti so starovekou, nepočítajúc nápoje obsahujúce alkohol. Základom stravy bol chlieb a pivo, doplnené zeleninou akou je cibuľa a cesnak, alebo ovocím ako datle a figy. Víno a mäso konzumovali všetci obyvatelia hlavne počas sviatočných dní, vyššia spoločenská vrstva častejšie. Ryby, mäso a hydinu buď nakladali do soli alebo sušili, pripravovali ich dusením alebo pečením na rošte.
Odievanie
Egyptský odev zostal po celé storočia nezmenený. Ako celok, tak aj časti boli do detailov premyslené a celé jeho usporiadanie bolo veľmi vyvážené. Často sa používali geometrické tvary, najmä trojuholník. Odev bol prispôsobený podmienkam, v ktorých jeho nositelia žili. Prvoradou bola funkčnosť, až potom ozdobnosť. Mužský a ženský odev boli presne určené. V období Starej a Strednej ríše nosili muži len jednoduchú bedrovú zásterku. Slúžila ako pracovný odev, časom sa však z nej stal komplikovaný kus oblečenia. Samotná zásterka sa nezmenila, len sa začala jemne riasiť a zdobiť farebnými pásmi. Ženský odev bol z tesne priliehavého plátna, tvoriaceho akýsi obal okolo celej postavy (neskôr nazývaný kalasiris). Odev sa delil na úzku sukňu siahajúcu do polovice lýtok, ktorá bránila v chôdzi, a na živôtik s dvoma širokými ramienkami. Oproti neskorším obdobiam sa rozdiely medzi spoločenskými vrstvami vyjadrovali len šperkami a zdobením šiat. Vidno to najmä na maľbách, kde popri odievaní bola pevne stanovená aj farba pleti postáv – muži sa zobrazovali zásadne s hnedočervenou pleťou, aby na nich vynikla belosť zásterky, a ženy a otroci mali vždy žltú farbu pleti. Ideálna žena bola v tomto období vysoká, plochá, štíhla, s úzkymi bokmi a širokými ramenami. Odev bol založený na kontraste farieb a materiálov, pričom šaty mali väčšinou biely základ a farebné zdobenie. K celkovému výzoru žien i mužov patrilo aj líčenie zvýrazňujúce oči, obočie a ústa a nosenie bohatých čiernych parochní.
Luxusnejší a farebnejší odev sa objavuje až v období Novej ríše, keď sa pôvab stal povinnosťou a pravidlom, a odevy dovtedy nosené len ženami (ako kalasiris) začali nosiť i muži. Taktiež sa začala objavovať nová časť oblečenia – vrchný plášť v podobe šálu, ktorá bola nariasený a prekrížený na živôtiku, a tým vytváral aj krátke rukávy. Sukňa sa predĺžila a dostala zvonový strih. Pôvodné trojuholníkové tvary ostali, no miesto geometrického významu sa stali štylizáciou lotosového kvetu.
Neodmysliteľnou súčasťou módy boli aj šperky. V Egypte znikli všetky typy šperkov ako ich dnes poznáme: prstene, náušnice, brošne, náramky i čelenky. Boli vytvárané cizelovaním, tepaním alebo rytím, vo veľkej obľube bolo používanie pravých i umelých drahokamov.
Architektúra
Medzi výtvory staroegyptskej architektúry patria niektoré najznámejšie stavby antického sveta: pyramídy v Gíze alebo chrámy v Karnaku. Stavebné projekty boli organizované a financované štátom, hlavne pre náboženskú alebo pamätnú funkciu, a panovník nimi upevňoval moc svojho úradu. Starovekí Egypťania boli zruční stavebníci, ktorí používali jednoduché ale účinné nástroje, a dokázali so starostlivosťou a presnosťou postaviť veľké kamenné objekty.
Domáce obydlia roľníkov, rovnako ako elity, boli z materiálu s dočasnou trvanlivosťou, najmä z nepálenej tehly a dreva. Roľníci žili v jednoduchých domoch, paláce vyššej spoločenskej vrstvy boli obydlia so zložitejšou štruktúrou. Ich vzácne pozostatky z Novej ríše, akými sú nálezy z Malkaty alebo Amarny, ukazujú bohato zdobené steny a podlahy s výjavmi ľudí, vtákov, jazier, božstiev alebo geometrických obrazcov. Dôležité stavby ako chrámy alebo hrobky, ktoré mali stáť večne, boli postavené namiesto tehál z kamenných blokov. Architektonické prvky niesli prírodné domáce motívy rastlín papyrusu alebo lotosu. Tento spôsob stvárnenia architektúry sa prvýkrát objavil s Necerichetovou Stupňovitou pyramídou v Sakkáre, ktorá je dnes najstaršou známou stavbou z opracovaného kameňa.
Dnes najstaršie známe chrámy, napr. v Gíze, pozostávali z jednoduchej uzatvorenej siene – svätyne, so strešnou doskou, ktorú podopierali stĺpy. V Novej ríši architekti pridali pylón, otvorené nádvorie a uzatvorenú stĺpovú sieň pred vstupom do chrámovej svätyne, ktorá patrila do štandardnej dispozície ešte aj v grécko-rímskom období. Hypostyl v Karnaku pozostáva z radov úzkych stĺpov, ktoré podopierajú stropné preklady.
Medzi najstarší a najrozšírenejší funerálny architektonický typ v Starej ríši patrila mastaba. Mala obdĺžnikový pôdorys s plochou strechou a bola postavená z nepálenej tehly a kameňa, pod ktorou sa nachádzala šachta s pohrebnou komorou. Stupňovitá pyramída v Sakkáre je v skutočnosti veľká mastaba, ktorá má na streche základného objektu navŕšené ďalšie v pôdoryse zmenšujúce sa stupne. Pyramídy sa stavali hlavne počas Starej a Strednej ríše. Neskorší panovníci tento druh pohrebného objektu opustili a nahradili ich skalnými hrobkami, ktoré neboli tak nápadné. Panovníci kušitskej 25. dynastie si tiež stavali hrobky v tvare pyramíd. Ležia na území dnešného Sudánu.
Umenie
Umenie v starovekom Egypte podliehalo idealizácii, ktorá súvisela s jeho previazanosťou s náboženským životom. Hoci umelci boli považovaní iba za remeselníkov, dostávalo sa im väčšej úcty, pretože ich diela mali moc pretrvať večne a sprostredkovávali kontakt so svetom bohov. Egypťania verili, že umelecké predmety, obzvlášť sochy, tým, že boli vytvorené, sa stávajú živými a prislúcha im patričná nadprirodzená moc. Preto dostávala každá socha svoje meno, tak ako živá osoba, ktorú reprezentovala na tomto svete. V egyptských hrobkách jestvovala špeciálna komora – serdáb, určená pre sochu jej majiteľa. V tejto soche podľa Egypťanov sídlilo ka, keď sa vracalo do hrobu odpočívať.
Starovekí Egypťania vytvárali funkčné umenie. Umelci počas obdobia trvajúceho viac ako 3500 rokov striktne dodržiavali umelecké formy a ikonografiu vyvinutú počas Starej ríše. Zabránili tým prieniku cudzích prvkov a vnútorným zmenám. Tieto umelecké štandardy ako jednoduché čiary, tvary a farebné plochy kombinované s charakteristickou plošnou projekciou postáv, v ktorej nebolo miesta pre hĺbku zobrazovanej scény, vytvorili kompozíciu so zmyslom pre poriadok a rovnováhu. Zobrazenia a texty sa v chrámoch, hrobkách, rakvách, na stélach a sochách vzájomne prepletali. Napr. Narmerova paleta zobrazuje postavy, ktoré je možné zároveň čítať ako hieroglyfy. Staroegyptské umenie slúžilo dôsledne a jednoznačne politickému a náboženskému účelu prostredníctvom prísnych pravidiel štylizácie a symbolizmu.
Staroegyptskí sochári používali kameň pre špičkové diela a drevo ako jeho lacnejšiu a ľahšiu alternatívu. Farebné pigmenty sa získavali z minerálov, napr. zo železných rúd červený a okrový pigment, z medených rúd modrý a zelený, zo sadzí alebo dreveného uhlia čierny a z vápenca biely. Farbivá sa miešali s arabskou gumou do hmoty, ktorá sa lisovala do koláčov. Tie mohli neskôr zarobiť s vodou a pripraviť na použitie.
Egypťania pomocou reliéfov zaznamenávali víťazstvá v bitkách, kráľovské dekréty a náboženské scény. Bežné obyvateľstvo malo prístup k drobnému pohrebnému umeniu, napr. k vešebtom alebo zvitkom umelecky stvárnených náboženských textov, o ktorých verili, že ich dokážu ochrániť po smrti na druhom svete. Počas Strednej ríše sa stali obľúbenou súčasťou pohrebnej výbavy drevené alebo hlinené modely výjavov z každodenného života. Pravdepodobne vyjadrovali snahu zosnulého opakovať tieto scény alebo činnosť aj v záhrobí. Modely zobrazujú robotníkov, domy, lode alebo formácie vojska a sú to pravdepodobne zmenšeniny ideálneho posmrtného života.
Staroegyptský umelecký štýl aj napriek svojej výraznej súrodosti vykazoval rozdiely v detailoch, ktoré boli prejavom zmien kultúrnych alebo politických nálad. Po invázii Hyksósov v Druhom prechodnom období sa v meste Avaris (dnes Tell el-Dab’a) našli fresky v mínojskom štýle. Najvýznamnejším príkladom ako sa politickou situáciou menili umelecké výrazové prostriedky a formy je amarnské obdobie, počas ktorého sa umelecký výraz radikálne zmenil ako odraz Achnatonových revolučných náboženských myšlienok. Tento štýl, ktorý je dnes známy ako amarnský, bol po Achnatonovej smrti rýchlo zotretý a nahradený tradičným výrazom.
Náboženstvo
Viera v božské bytosti a posmrtný život bola v staroegyptskej civilizácii už od jej počiatkov. Kráľovská moc pramenila z božského práva panovníka. Staroegyptský panteón zapĺňali božstvá, ktoré vládli nadprirodzeným silám a mohli byť povolané na pomoc a ochranu. Bohovia ale neboli vždy ústretoví a podľa Egypťanov vyžadovali tiež uzmierovanie obetami a modlitbami. Zloženie panteónu sa stále menilo, kňazi sa ho však neusilovali žiadnym spôsobom organizovať a vytvárať z neho koherentný systém. Dokonca v niektorých prípadoch si náboženské legendy a príbehy protirečili. Viaceré božské koncepty neboli brané ako rozporuplné, skôr boli chápané ako rôzne vrstvy mnohotvárnej skutočnosti.
Božské kulty boli uctievané v chrámoch spravovaných kňazmi na kráľov pokyn. Ústredným priestorom chrámu bola svätyňa s kultovou sochou. Chrámy neboli miestami verejnej úcty a zhromaždení, len zriedka počas určitých sviatkov v niektorých dňoch roku bola socha vynesená von z chrámu pre verejnú pobožnosť. Božská sféra bola obyčajne uzavretá vonkajšiemu svetu a vstupovať mohli len predstavitelia chrámu. Obyčajný človek mohol uctievať božstvo prostredníctvom sochy, ktorú mal vo svojom obydlí. Od konca Novej ríše sa koncept kultu zmenil. Faraón už nebol jediný božský sprostredkovateľ medzi ľuďmi, nový náboženský zvyk umožňoval jednotlivcom priame uctievanie božstva. Výsledkom bol okrem iného systém orákulí, pomocou ktorého bola priamo ľuďom komunikovaná vôľa bohov.
Egypťania verili, že každá ľudská bytosť sa skladá z fyzických a duchovných častí. Každý má okrem tela svoj tieň, ba – osobnosť alebo dušu, ka – životnú silu a meno. Sídlom myšlienok a emócií nebol mozog ale srdce. Duchovné časti boli po smrti uvoľnené z tela a mohli sa naďalej pohybovať podľa vlastnej vôle. Potrebovali však ako svoj stály príbytok fyzické pozostatky, prípadne sochu, ktorá pozostatky nahradzovala. Konečným cieľom bolo spojenie ba a ka, tým sa zosnulý stal „ospravedlneným“ a žil ako anch. Musel však podstúpiť súd, pri ktorom sa jeho srdce vážilo s maat – pravdou. Ak jeho srdce bolo ťažšie ako maat, mohol pokračovať vo svojom jestvovaní ako duchovná bytosť, inak bol zničený.
Božský pôvod panovníka sa zdôvodňoval niekoľkými náboženskými konštrukciami, ktoré sa stali bežnou súčasťou každodenného života spoločnosti. Tradične bol stelesnením boha Hora, vznášajúceho sa nad krajinou. Panovník bol od 5. dynastie považovaný za syna boha Rea, slnečného božstva zosobňujúceho poriadok. Ako taký bol povinný udržovať na zemi maat – princíp pravdy, spravodlivosti a poriadku. Okrem iného to znamenalo zabezpečovať každoročne dostatočné nílske záplavy, na ktorých záviselo egyptské poľnohospodárstvo. Ako sa vyvíjali staroegyptské filozoficko-náboženské koncepty, boh Hor (a s ním aj panovník) sa stal synom boha Usira. Hor nastúpil na kráľovský trón po pohrebe svojho zavraždeného otca a pomstení sa jeho vrahovi Sutechovi. Podobne nový egyptský faraón mohol vykonávať svoj úrad až po pohrebe svojho predchodcu. Ako Hor mal navyše úlohu ochraňovať nílske údolie pred votrelcami zosobňovanými bohom Sutechom prichádzajúcim z púšte.
Pohrebné zvyky
Starovekí Egypťania si v priebehu dejín vytvorili zložitý systém pohrebných zvykov, ktorý, ako verili, potrebovali k zaisteniu večného života po svojej smrti. Podmienkou k úspešnému posmrtnému životu bolo zachované telo, vykonané pohrebné obrady a milodary, ktoré by zosnulý prijímal v záhrobí. Telá sa v obdobiach pred Starou ríšou ukladali do jám v púšti, v ktorých sa uchovali prirodzenou disikáciou. Suché aridné podnebie bolo pre egyptské pohrebné zvyky veľmi výhodné, vďaka čomu sa mohli zachovať aj telá chudobných, ktorí si nemohli dovoliť nákladné mumifikačné procedúry. Zámožnejší Egypťania pochovávali mŕtvych do kamenných hrobiek a umelo ich mumifikovali. Súčasťou mumifikácie bolo vybratie vnútorných orgánov a obalenie tela do plátenných ovínadiel. Potom pripravené telo uložili do kamenného sarkofágu alebo drevenej rakvy. Od začiatku 4. dynastie niektoré časti tela ukladali osobitne do kanop.
Začiatkom Novej ríše najlepší mumifikačný postup trval 70 dní a zahŕňal vybratie orgánov, odstránenie mozgu cez nos a vysušenie tela soľami nátronu. Potom bolo telo zavinuté do plátna s amuletmi vkladanými pomedzi vrstvy. Nakoniec bolo uložené do dekorovanej truhly v tvare ľudskej postavy. Múmie z Neskorého obdobia boli ukladané do maľovaných obalov. V grécko-rímskom období mumifikačné zvyky upadli a dôraz sa viac kládol na vonkajší zjav zosnulého ako na samotné zachovanie jeho telesnej schránky.
Aj napriek dojmu z dokladov egyptskej kultúry, ktoré sú dnes k dispozícii, Egypťania neboli morbídne zaujatí smrťou. Na zvitkoch, reliéfoch a nástenných maľbách sa nachádzajú dôkazy o tom, ako si radi užívali život, osamote alebo pri spoločenských príležitostiach. Starí Egypťania boli už v staroveku známi svojím zmyslom pre humor.
Vojsko
Armáda zodpovedala za obranu ríše proti vpádom cudzincov a mala za úlohu tiež udržať prevahu v oblasti Blízkeho východu. Chránila expedície na Sinajský polostrov v období Starej ríše a bojovala v občianskej vojne počas Prvého a Druhého prechodného obdobia. Starala sa o pevnosti pozdĺž dôležitých obchodných trás, akou bola napr. pevnosť na ceste na juh do Núbie neďaleko mesta Buhen. Niektoré pevnosti boli budované ako vojenské základne, napr. pevnosť pri Sile slúžila ako základňa pre operácie do Levanty. Počas Novej ríše armáda na príkaz niekoľkých faraónov zaútočila a nakoniec dobyla ríšu Kuš v Núbii a časť Levanty.
Súčasťou typického armádneho vybavenia boli luky so šípmi, kopije a štíty so zaokrúhlenými vrchmi, spevnené zvieracou kožou napnutou na drevenom ráme. Začiatkom Novej ríše za začal používať vojnový voz, ktorý priviezli Hyksósi. Zbrane a pancier sa viac zdokonalil po zavedení bronzových prvkov. Štíty boli celé z dreva spevnené v strede bronzovou puklicou, kopije mali bronzový hrot. Staroegyptské vojsko prevzalo ázijskú sečnú zbraň chopeš. Predpokladá sa na základe väčšiny vyobrazení, že faraón viedol vojsko do boja a stál na jeho čele. Je to pravdepodobné napr. v prípade faraóna Sekenenreho Taa a jeho synov, ktorí aktívne bojovali v stretoch s ázijskými Hyksósmi. Jestvujú však aj opačné názory. Vojakov odvádzali z bežnej populácie, no už počas Novej ríše a hlavne v neskôr vojsko tvorili žoldnieri z Núbie a Líbye.
Technika, medicína, matematika a astronómia
Egypťania dosiahli v technike, medicíne a matematike relatívne vysoký štandard produkcie a majstrovstva. Kládli veľký dôraz na skúsenosť, možno vôbec ako prví v dejinách. Svedčia o tom nálezy zvitkov Papyrusu Edwina Smitha a Ebersovho papyrusu približne z roku 1600 pred Kr. Používali vlastné písmo a desiatkovú sústavu.
Fajansa a sklo
Ešte pred obdobím Starej ríše Egypťania vynašli sklovitý materiál, ktorý je dnes známy ako egyptská fajansa a zaobchádzali s ňou ako s polodrahokamom. Fajansa je „keramický materiál z rozdrveného kremeňa a piesku so sodno-vápenato-silikátovou glazúrou.“ Farbila sa zvyčajne meďou. Egypťania ju používali na výrobu korálikov, dlaždíc, figúrok a ďalších malých predmetov. Známe sú viaceré výrobné postupy, pri typickom sa rozmiešal práškový materiál do pasty, ktorou sa obalilo hlinené jadro a to sa vypálilo. S technikou výroby fajansy je späté farbivo nazývané egyptská modrá. Vznikala roztavením alebo spečením siliky, medi, vápna a alkaloidu, ako napr. nátronu. Výrobok sa mohol pomlieť a použiť opäť ako pigment.
Medicína
Strava zámožných Egypťanov bola bohatá na cukor, čo spôsobovalo ochorenia ďasien. Obezita dodnes viditeľná na niektorých zachovaných múmiách ukazuje, že časť spoločnosti žila v prebytku pôžitkársky život. Priemerný vek bol u mužov 35 rokov a u žien 30. Dosiahnuť dospelosť však nebolo jednoduché, až tretina populácie umierala v detskom veku.
Staroegyptskí lekári boli na Blízkom východe povestní svojimi schopnosťami a niektorí, ako napr. Imhotep, ostávali známymi dlho po smrti. Hérodotos poznamenáva, že medzi egyptskými lekármi bola vysoká miera špecializácie – jeden sa staral len o hlavu, iný o žalúdok, ďalší o oči alebo bol zubár. Egypťan obyčajne zašiel do Domu života (peranch) a tam mu bola poskytnutá zdravotná starostlivosť. Známe sú takéto zariadenia v meste Perbastet (Bubastis, D18) počas Novej ríše, alebo v Abdžu (Abydos, H08) a Saji (Sais, D05) počas Neskorého obdobia. Lekárske zvitky ukazujú empirické poznanie anatómie, zranení a praktického liečenia.
Podľa záznamov sa zranenia ošetrovali obväzmi napr. zo surového mäsa, bieleho plátna alebo tampónmi nasiaknutými medom na zabránenie infekcie. Ópium používali ako anestetikum. Cesnak a cibuľu odporúčali na udržanie dobrého zdravia a na zmiernenie prejavov astmy. Staroegyptskí chirurgovia zašívali rany, naprávali kosti a amputovali choré končatiny. Vedeli tiež rozoznať, kedy je zranenie natoľko vážne, že jediné, čo môžu pre pacienta urobiť, je uľahčiť mu čas až kým nezomrie.
Lodiarstvo
Egypťania vedeli stavať lode už na začiatku svojich písaných dejín, t. j. približne od roku 3000 pred Kr. Jednými z najstarších známych lodí vôbec sú tie, ktoré sa našli v lokalite mesta Abdžu (Abydos, H08) Tvorili skupinu 14 lodí postavených zo spájaných drevených fošní tkanými remeňmi, medzi ktorými bola vložená na utesnenie trstina alebo tráva. Lode boli pochované spolu v blízkosti hrobky faraóna Chasechemueja z konca 2. dynastie a predpokladá sa, že až na jednu patrili práve jemu. Ostatná je staršia a podľa keramiky, ktorá s ňou súvisí, je z obdobia okolo roku 3000 pred Kr. Pravdepodobne patrila faraónovi Ahovi zo začiatku 1. dynastie.
Staroegyptskí lodiari poznali spôsob, ako drevenými klinmi spojiť dosky lodnej konštrukcie. Škáry zatierali smolou. Vedeli tiež spájať drevené súčasti pomocou čapov a drážok. Dodnes sa zachoval exemplár 44-metrov dlhej lode faraóna Chufua približne z roku 2500 pred Kr., ktorý bol ešte nedávno uložený v podzemnom priestore pri základni Veľkej pyramídy. Pravdepodobne loď mala faraónovi slúžiť ako slnečná bárka, ktorá by ho po smrti odviezla na druhý svet. O námorných aktivitách ríše a schopnostiach staroegyptských lodníkov sa vie len veľmi málo napriek tomu, že Egypt dokázal postaviť aj veľké plavidlá. Plaviť sa v prehľadnom prostredí rieky Níl vyžadovalo iný druh majstrovstva ako námorná plavba cez Stredozemné alebo Červené more, kadiaľ viedli námorné obchodné cesty k partnerom, s ktorými Egypt obchodoval.
Matematika
Číselná sústava bola desiatková, vyjadrená hieroglyfickými znakmi pre každý číselný rád od jednotky po milión. Každý zo znakov mohol byť zaznamenaný toľkokrát, koľko bolo treba, aby počet dosiahol požadovanú hodnotu. Napr. pre hodnotu 80 sa opakoval osemkrát znak pre 10, pre 800 osemkrát znak pre 100. Staroegyptský matematický systém nevedel narábať s väčšinou zlomkov, ktorých čitateľ bol väčší ako 1, zložitejšie zlomky sa preto písali ako súčet jednoduchších. Napr. ²⁄₅ počítali ako ¹⁄₃ + ¹⁄₁₅. Jestvovali tabuľky s hodnotami zlomkov, ktoré urýchľovali výpočty. Pre najbežnejšie zlomky boli vyhradené špeciálne hieroglyfické znaky.
Starovekí Egypťania prakticky využívali princíp, ktorý dnes popisuje Pytagorova veta. Vedeli napr., že trojuholník má uhol protiľahlý k prepone pravý, ak pomer odvesien a prepony bol 3:4:5. Približnú plochu kruhu vypočítali tak, že odčítali ¹⁄₉ z jeho priemeru a výsledok umocnili na druhú:
V neskorších démotických matematických textoch sa objavili zložitejšie úlohy, napr. pre geometrické obrazce a telesá ako výpočet kruhovej úseči alebo vpísaných obrazcov. „V textoch sa používali postupy, ktoré neskôr všeobecne definovali a dokázali grécki matematici – Pytagorova veta a Horonov postup pre aproximáciu iracionálnej odmocniny.“ Aj keď časovo egyptské texty vznikli pred gréckymi, nie je možné dokázať, či zdrojom gréckych matematikov bola egyptská alebo grécka matematika.
Astronómia
Egypťania vnímali okolité prírodné deje ako prejavy jedného celku, preto sa podľa oblohy a nebeských telies snažili zosúladiť náboženské a štátne aktivity. Uvedomovali si rozdiel v rýchlosti pohybov objektov a ich periodicitu. Porovnávali astronomické javy, napr. cyklus Mesiaca alebo východy najjasnejších hviezd, s každoročnými nílskymi záplavami. Rozoznávali lineárny čas džet a cyklický neheh. Množstvo sviatkov bolo založených na opakujúcich sa astronomických dejoch, ktoré prebiehali napr. každý rok. Podobne každodenné chrámové rituály boli vyvolané určitou denne sa opakujúcou astronomickou udalosťou. Niektoré astronomické objekty boli vďaka svojej dôležitosti v bežnom a sviatočnom živote zbožštené, napr. Slnko ako boh Re alebo hviezda Sírius ako bohyňa Sopdet. Takto personifikované sa dostali do legiend a náboženských a mytologických príbehov.
Chrámoví astrológovia počas dejín starovekého Egypta generáciami zhromažďovali praktické informácie z pozorovaní, vďaka ktorým ''„sa naučili merať čas, zostavovať kalendáre, správne orientovať svoje budovy a mapovať oblohu. Praktické využitie ich astronomických znalostí patrí medzi to najvýznamnejšie, čím prispeli modernému svetu: … Starí Egypťania ako prvá civilizácia na svete zaviedla rok s 365 dňami, ktorý sa stal základom Juliánskeho kalendára. … Egypťania tiež ako prví rozdelili deň a noc na dvanásť dielov, dostali tým dvadsaťštyrihodinový deň.“'' Počítali čas na hodiny, dni, týždne, mesiace, sezóny a roky, čo sú jednotky súvisiace s astronomickými javmi a používame ich dodnes.
Nebeská klenba (a podľa novších hypotéz Mliečna cesta) bola personifikovaná bohyňou Nut, ktorá sa nahá klenula z východu na západ ponad zem predstavovanou bohom Gebom. Medzi nimi stál vzduch ako boh Šu. Starovekí Egypťania poznali okrem Slnka a Mesiaca Merkúr, Venušu, Mars, Jupiter a Saturn a zobrazovali ich minimálne od Strednej ríše. Oblohu so súhvezdiami delili ekliptickou rovinou na severnú a južnú. Konkrétne súhvezdia však väčšinou ostávajú stále neidentifikované. Jediné súhvezdie, ktoré sa podarilo s určitosťou stotožniť s názvom „predná noha býka“ je Veľká medvedica. Najstaršie známe kompletné zobrazenie oblohy je v Senenmunovej horbke z 18. dynastie. Jediné známe kruhové zobrazenie schémy oblohy z Egypta je svetoznámy „zvieratník“ z Dendery z neskorého ptolemaiovského obdobia.
Pri stálom pozorovaní nočnej oblohy si egyptskí astronómovia uvedomili prítomnosť cirkumpolárnych hviezd na oblohe a jej severného pólu. Ten sa kvôli precesii v preddynastickom období nachádzal pri hviezde Thuban (α Dra) a okolo roku 1900 pred Kr. pri Kochabe (β UMi). Egypťania určovali nočný čas pomocou radu východov niekoľkých južných hviezd, ktoré sa v ptolemaiovskom období nazývali „dekany“. Dnes sú známe mená niektorých pozorovaných hviezd, s určitosťou je však stotožnený len Sírius (α CMa) – Sopdet a súhvezdie Orión – Sah. Sírius bol pre staroegyptskú civilizáciu najdôležitejšou hviezdou, ktorá prinášala nílske záplavy a nový rok. Okrem toho niektorí bádatelia sa domnievajú, že boha Sopdua je možné spojiť s hviezdou Canopus (α Car), ktorá je po Síriu druhou najjasnejšou hviezdou na nočnej oblohe.
Svätý Bernard
Svätý Bernard môže byť:
Staroveký Egypt
Astronómia
V súčasnosti najstaršou známou staroegyptskou pamiatkou spätou s astronómiou je lokalita Nabta Playa, ktorú tvorí niekoľko megalitických štruktúr. Leží v Západnej púšti od Abú Sumbulu a jej vznik sa kladie do obdobia približne medzi rokmi 5300 a 3400 pred Kr. Napr. jedna zo štruktúr sa nazýva „kalendárový kruh“ a pomocou nej bolo možné určiť príchod obdobia dôležitých letných dažďov.
Dedičstvo
Kultúra a pamiatky starovekého Egypta znamenajú pre svet dedičstvo s trvalou hodnotou. Kult bohyne Eset sa v starovekej Rímskej ríši stal populárnym. Záujem Rimanov bol stále veľký a z Egypta boli do Ríma privezené napr. niektoré obelisky. Dovážali tiež stavebný materiál určený pre objekty, ktoré napodobňovali svojím stvárnením egyptský štýl. Antickí dejepisci, ako Hérodotos, Strabón a Diodoros Sicílsky, sa o Egypt zaujímali a písali o ňom, vďaka čomu Rimania o ňom vedeli a vnímali ho ako záhadný kraj.
Egyptské pohanské kulty koncom staroveku dožívali, ich miesto zastalo kresťanstvo a neskôr islam. Záujem o Egypt však pretrvával, o čom svedčia diela stredovekých učencov, napr. súfiho Dhúl-Núna al-Misrího alebo dejepisca al-Makrízího. Európski cestovatelia v 16. a 17. storočí prinášali starožitnosti a písali príbehy zo svojich ciest, čím vyvolali v Európe módnu vlnu zvanú „egyptománia“. Obnovený záujem prinútil zberateľov ísť do Egypta a priviesť množstvo významných artefaktov.
V 21. storočí si egyptská vláda uvedomuje celosvetový význam staroegyptskej histórie a kultúry, a tým aj dôležitosť jej komplexného odkrývania. Najvyššia rada pre pamiatky Egypta (SCAE) schvaľuje a dozoruje všetky vykopávky, ktorých prvoradým cieľom nie je hľadať poklady, ale nájsť vedecké informácie. Rada spravuje múzeá a reštaurátorské projekty, ktoré naďalej uchovávajú historické dedičstvo starovekého Egypta.
Konvekcia
Konvekcia (z neskorolatinského výrazu convectio = zvážanie, znášanie, privážanie, prinášanie  ) môže byť:
Mužská štvorhra na South African Open 1978
Mužská štvohra na South African Open 1978 sa hrala ako súčasť South African Open 1978 od 4. do 31. decembra 1978. Titul získali Američan Peter Fleming a Juhoafričan Raymond Moore, ktorí vo finále porazili juhoafrický pár Bob Hewitt, Frew McMillan 6-3 7-6.
Samuel Zoch
Samuel Zoch (* 18. december 1882, Cerovo - † 4. január 1928, Bratislava, pochovaný v Modre) bol slovenský evanjelický kňaz, verejný činiteľ, politik, cirkevný hodnostár, náboženský spisovateľ. Autor textu Martinskej deklarácie. Pseudonym: Bojovník.
Jeho otec bol Stanislav Zoch, matka Paulína, rodená Leustachová, brat Gustáv Zoch, manželka Mária, rodená Staneková a syn Stanislav Zoch.
Životopis
Študoval na evanjelickom gymnáziu v Banskej Bystrici (1893-1897) a neskôr v Šoproni. Tu začal študovať Teológiu, ktorú absolvoval vo Viedni v roku 1905. Po skončení štúdia sa stal kaplánom v Novom Sade, Cerove. Potom pôsobil ako administrátor v Kysáči. V roku 1907 bol zvolený za farára v Modre (po smrti svojho strýka Pavla Zocha), kde bol inštalovaný 6. januára 1908. Tu nadviazal na pôsobenie svojho strýka, prevzal správu evanjelického sirotinca a postaral sa o vybudovanie jeho novej budovy (projektoval ju Dušan Jurkovič), pre ktorú organizoval zbierky.
Už ako študent bol známy svojimi národoobrannými článkami, spolupracoval s národne orientovanou mládežou a študentskými spolkami. Počas pôsobenia v Modre sa ako redaktor časopisu Stráž na Sione zastával slovenských učiteľov, ktorí boli v čase maďarizácie často predmetom trestného stíhania. Jeho fara v Modre sa stala centrom cirkevného, ale i národného a politického diania. Medzi jeho priateľov patrili Štefan Krčméry, Kornel Stodola, Milan Ivanka, Martin Rázus. Udržiaval korešpondenciu s Milanom Hodžom, Matúšom Dulom, Antonom Štefánkom. Počas prvej svetovej vojny sa modranskej fare skoncipovali základné články Martinskej deklarácie a budúceho politického usporiadania Slovenska. V roku 1918 sa stal členom Slovenskej národnej rady.
Po vzniku ČSR pôsobil v rokoch 1918-1919 najskôr ako správca SNR pre Bratislavu a okolie, neskôr ako župan a vládny komisár Bratislavskej župy a mesta Bratislavy. Ako prvý slovenský župan bratislavskej župy a mesta Bratislavy sa zaslúžil o usporiadanie národnostných pomerov, riadny chod zásobovania a výroby, zriaďoval a podporoval kultúrne a školské inštitúcie. Zaslúžil sa o zaistenie Žitného ostrova pre ČSR. Roku 1919 sa vzdal županského úradu pre nesúhlas s niektorými krokmi vlády. Začal sa venovať cirkevným záležitostiam. Od roku 1919 bol administrátorom biskupstva a od roku 1922 biskupom Západného dištriktu evanjelickej cirkvi. Bol členom agrárnej strany, ktorú zastupoval ako poslanec v Národnom zhromaždení v rokoch 1925-1928.
Vo funkcii biskupa sa pričinil o založenie evanjelickej bohosloveckej fakulty v Bratislave. Osobitnú pozornosť venoval mládeži, bol organizátorom Zväzu evanjelickej mládeže. Bol priekopníkom ekumenizmu a propagátor sokolstva na Slovensku. Zaslúžil sa o novú koncepciu školskej politiky. Ako správca sirotinca sa staral o výchovu sirôt (postaral sa o výchovu a štúdium básnika Jána Smreka). Bol autorom mnohých článkov a statí s cirkevnou a svetskou tematikou. Zúčastnil sa viacerých svetových konventov a konferencií. náhľad|Hrob Samuela Zocha v [[Modra|Modre]]
Conteville (Calvados)
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 103 obyvateľov (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Loris Francesco Capovilla
Loris Francesco Capovilla (* 14. október 1915, Pontelongo, Talianske kráľovstvo – † 26. máj 2016, Bergamo, Taliansko ) bol rímskokatolícky biskup, arcibiskup a kardinál. Vo svojej dobe bol najstarším členom Kolégia kardinálov keď bol v roku 2014 ako 98-ročný kreovaný za kardinála. Bol známy tým, že dlhé roky pôsobil ako osobný sekretár sv. Angela Guiseppeho Roncalliho, ktorý bol neskôr zvolený za pápeža ako Ján XXIII.
Rané pôsobenie a kňaz
Loris Capovilla sa narodil 14. októbra 1915 v Pontelongu ako syn Rodolfa Capovillu a Letizie Calegarro. Mal jednu sestru Liu. Bol pokrstený v Pontelongu. Jeho otec zomrel v roku 1922. Toto spôsobilo, že sa Capovilla v roku 1929 usadil v Mestr po období neistoty a potulovania sa.
Capovilla študoval v Patriarchálnom seminári v Benátkach a 23. mája 1940 bol vysvätený za kňaza Benátskej arcidiecézy Adeodatom Giovannim kardinálom Piazzom, benátskym patriarchom. Stal sa kapitulným majstrom ceremónií v Baziliky svätého Marka v Benátkach a tiež slúžil ako katechéta na stredných školách. Bol tiež kaplánom mladých väzňov a v infekčnej nemocnici. Počas Druhej svetovej vojny pracoval Capovilla vo vojenskom letectve, po vojne, v rokoch 1945 až 1953 nedeľným kazateľom rádia „Radio Venezia“. V roku 1949 bol vymenovaný za riaditeľa diecézneho týždenníka Benátskej arcidiecézy „La Voce di San Marco“.
Sekretár svätého Jána XXIII.
V Benátkach si vytvoril blízky priateľský vzťah ku Angelovi Giuseppemu kardinálovi Roncallimu, ktorý bol v tom čase patriarchom Benátok. 15. marca 1953 začal vykonávať službu sekretára u kardinála Roncalliho. Tvrdil však, že nikdy nenazýval kardinála svojim priateľom, ale svojím biskupom, otcom a patriarchom. Roncallimu ostal slúžiť ako pápežský sekretár aj po jeho zvolení za pápeža (Ján XXIII.) 28. októbra 1958 až do jeho smrti 3. júna 1963.
Imrich Hamarčák
Imrich Hamarčák (* 5. november 1954) je bývalým poslancom Národnej rady Slovenskej republiky.
Imrich Hamarčák bol poslancom NR SR vo volebnom období 2002-2006 za ANO. Najskôr pôsobil v období od 5. novembra 2002 do 10. septembra 2003 ako náhradník namiesto poslanca Roberta Nemcsicsa a od 24. septembra 2003 do 25. augusta 2005 namiesto poslanca Pavla Ruska. Bol členom Výboru NR SR pre financie, rozpočet a menu a Osobitného kontrolného výboru NR SR na kontrolu činnosti Vojenského spravodajstva.
Loris Francesco Capovilla
Sekretár svätého Jána XXIII.
Capovilla slúžil kardinálovi Roncallimu ako jeho konklávista (= asistent) na Konkláve v roku 1958, na ktorom bol zvolený kardinál Roncalli, čiže mal možnosť vidieť celý priebeh voľby. Hneď v noci voľby bol potvrdený vo funkcii sekretára teraz už Jána XXIII. ako pápežský sekretár. Pápež Ján XXIII. ho vymenoval za domáceho preláta Jeho Svätosti 12. decembra 1958. Po smrti Jána XXIII. ho pápež Pavol VI. vymenoval za preláta di anticamera a odborníkom na Druhý vatikánsky koncil.
V roku 1964 vydal svoje spomienky na Jána XXIII. v knihe The Heart and Mind of John XXIII: His Secretary’s Intimate Recollection vydanú v angličtine (voľný preklad názvu: Srdce a myseľ Jána XXIII.: osobné pamäte jeho sekretára).
Biskup
Capovilla bol pápežom Pavlom VI. 26. júna 1967 ustanovený za arcibiskupa chietijského. Biskupskú vysviacku dostal od samotného Svätého Otca, spolusvätiteľmi boli Augusto Gianfranceschi, biskup cesenský a Jacques-Paul Martin, úradník Rímskej kúrie. Biskupské motto si zvolil rovnaké, aké mal sv. Ján XXIII.: Obœdientia et Pax (Poslušnosť a mier). 25. septembra 1971 bol ustanovený za teritoriálneho preláta loretského a za titulárneho arcibiskupa Mesembrie (toto tiulárne sídlo mal aj sv. Ján XXIII.). 10. decembra 1988 pápež Ján Pavol II. akceptoval jeho rezignáciu z tohto postu.
V roku 2013 vydal knihu Moje roky s pápežom Jánom XXIII. (orig. ).
Kardinál
12. januára 2014 pápež František oznámil, že ho vymenuje za kardinála na konzistóriu 22. februára 2014. Capovilla povedal, že to bol „znak pozornosti všetkým tým tisícom kňazov po celom svete, ktorí strávili svoje životy v tichu, v chudobe, poslušnosti, šťastným, že môžu slúžiť Bohu a naším skromným ľuďom, ktorí potrebujú, ako pápež František hovorí, nehu, priateľstvo, úctu a lásku.“
Capovilla obdržal dišpenzáciu a nezúčastnil sa na konzistóriu, na ktorom bol kreovaný za kardinála. Povedal: „Nie som dostatočne silný a cítim sa nepríjemne pri myšlienke stretnúť sa s toľkými ľuďmi.“ Bol vymenovaný za kardinála-kňaza s titulárnym kostolom Santa Maria in Trastevere. Biret a kardinálsky prsteň udelil Capovillovi Angelo kardinál Sodano, dekan Kolégia kardinálov, 1. marca 2014 vo farskom kostole v Sotto il Monte Giovanni XXIII.
Kardinál Loris Capovilla mal sídlo v Sotto il Monte Giovanni XXIII neďaleko Milána; v tejto usadlosti sa narodil aj sv. Ján XXIII.
Zomrel 26. mája 2016 vo veku 100 rokov.
4803 Birkle
4803 Birkle je planétka s priemerom 51 km, ktorú objavil J. M. Baur 1. decembra 1989.
Lunapark
Lunapark môže byť:
ADS
ADS môže byť:
NGC 5339
NGC 5339 je galaxia v súhvezdí Panna, ktorú objavil francúzsky astronóm Guillaume Bigourdan 14. mája 1887.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 14,1.
Burleson County
Burleson County je americký okres v strednom Texase. Je súčasťou aglomerácie Bryan-College Station metropolitan area. Je pomenovaný podľa Edwarda Burlesona, generála a štátnika Texaskej revolúcie.
Adršpašsko-teplické skály
Adršpašsko-teplické skály je národná prírodná rezervácia s rozlohou 1772 ha na území Česka, v Broumovskej vrchovine. Chránená je od roku 1933. Nachádza sa tu najväčší eróziou vytvorený pieskovcový skalný komplex v Česku. Pieskovce sedimentovali koncom geologického obdobia kriedy v tektonickej zníženine v rámci Českého masívu.
Štefan Verbőci
Štefan Verbőci alebo Štefan Verbóci alebo Štefan z V(e)rbovca (staršie aj Štefan Verbőczy; po maďarsky Verbőczi/Verbőczy/Werbőczy/Werbőczí István; po latinsky Stephanus de Werbőcz/Werboecius; * 1458 Verbovcy, Uhorsko (dnešná Ukrajina)† 13. október 1541, Budín) bol personál, krajinský sudca a uhorský palatín (v r. 1525 - 1526) slovenského pôvodu.
Študoval právo na univerzite v Krakove a pravdepodobne aj na Academii Istropolitane v Bratislave.
Začiatkom 16. storočia sa stal stúpencom Zápoľskovcov a vďaka nim získal rozsiahle majetky. V r. 1514 sa zúčastnil vojenských akcií proti Dóžovmu povstaniu; po jeho potlačení bol jedným z hlavných autorov zákona o pripútaní poddaných k pôde (nevoľníctve).
Chotěnov
Chotěnov je obec v Česku v okrese Svitavy v Pardubickom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 127 obyvateľov, z toho 61 mužov a 66 žien, pričom priemerný vek v obci bol 41,0 roka (muži 38,4 roka, ženy 43,4 roka).
Gorcy
Gorcy je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Meurthe-et-Moselle, v regióne Lotrinsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
1983
Narodenia
thumb|upright|[[Carolina Klüftová (* 2. február)]] thumb|upright|[[Matej Tóth (* 10. február)]] thumb|upright|[[Rafael van der Vaart (* 11. február)]] thumb|upright|[[Roberta Vinciová (* 18. február)]] thumb|upright|[[Emily Blunt (* 23. február)]] thumb|upright|[[Mo Farah (* 23. marec)]] thumb|upright|[[Ilia Valerievič Kovaľčuk|Ilia Kovaľčuk (* 15. apríl)]] thumb|upright|[[Tina Maze (* 2. máj)]] thumb|upright|[[Daniel Alves (* 6. máj)]] thumb|upright|[[Kim Clijstersová (* 6. jún)]] thumb|upright|[[Philipp Lahm (* 11. november)]]
Úmrtia
thumb|upright|[[Garrincha († 20. január)]] thumb|upright|[[George Cukor († 24. január)]] thumb|upright|[[Louis de Funès († 27. január)]] thumb|upright|[[Tennessee Williams († 25. február)]] thumb|upright|[[Albert Claude († 22. máj)]] thumb|upright|[[Joan Miró († 25. december)]]
Severoamerický a karibský turnaj v hádzanej mužov 2014
Severoamerický a karibský turnaj v hádzanej mužov 2014 bol hádzanársky turnaj, v ktorom súťažili hádzanárske družstvá mužov Severnej Ameriky a Karibiku a ktorý organizovala Panamerická hádzanárska federácia (PATHF). Konal sa v Mexiko City, v Mexiku od 25. februára1. marca 2014, za účasti 5 tímov. Pôvodne sa na turnaji malo predstaviť aj družstvo 🇩🇴. Zvíťazilo Grónsko, ktoré vyhralo všetky zápasy.
Turnaj slúžil výhradne ako kvalifikácia družstiev na Panamerické majstrovstvá 2014, ktoré sa uskutočnia v Uruguaji. Kvalifikovali sa na ne 4 najlepšie družstvá.
Výsledky
Play-off sa nehralo.
NGC 5340
NGC 5340 je galaxia v súhvezdí Malá medvedica, ktorú objavil americký astronóm Lewis A. Swift 6. mája 1886.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 14,7.
Kaťuša (raketomet)
thumb|Raketomet Kaťuša BM-13 na podvozku [[ZiS-6.]]
Kaťuša bolo slangové pomenovanie sovietskych raketometov BM-8 kalibru a BM-13 kalibru  (BM je skratkou ruského označenia bojevaja mašina – bojové vozidlo).
Sovietska armáda tieto raketomety používala od druhej svetovej vojny. Meno dostali podľa populárnej ruskej vojnovej piesne Kaťuša. Hovorilo sa im aj Stalinov organ (nem. „Stalinorgel“) pre kvílivý zvuk ich rakiet, ktoré boli navyše zoradené na raketomete podobne ako organové píšťaly. Nemecko nasadilo podobnú zbraň Nebelwerfer, Američania zase T40 Whisbang, montovanú na tanku M4 Sherman.
Vývoj
Kaťušu navrhli inžinieri Georgij E. Langemak, Vladimir Artemiev, Boris Petropavlovskij, Jurij Pobedonoscev a ďalší pod Langemakovým vedením. V roku 1937 bol Langemak uväznený, mučený, odsúdený v zinscenovanom procese a popravený.
V priebehu vojny došlo k vylepšovaniu rakiet aj ich odpaľovacích zariadení. Základná raketa M-13 (dolet ) a jej subverzie boli najpoužívanejšími typmi. Žiadna z rakiet rovnakej kategórie nedosiahla taký dostrel, ani stupeň bojového nasadenia. V priebehu vojny bolo s využitím pôvodného raketového motora pripravených niekoľko ďalších variantov rakiet. V porovnaní s pôvodnými leteckými raketami RS-132 boli dlhšie a množstvo ich pohonnej látky vzrástlo na, mali tiež väčší dolet a mohutnejšiu bojovú hlavicu. Zatiaľ čo porovnateľné nemecké rakety boli stabilizované rotáciou pomocou šikmých plynových dýz, sovietske, britské aj americké rakety mali výrobne menej náročné a lacnejšie šípové stabilizátory s malými krídlami. To síce uľahčovalo ich použitie, ale stabilita i presnosť týchto rakiet bola oproti nemeckým nižšia. Preto kaťuše odpaľovali strely postupne, keďže pri hromadnej salve by sa mohli zraziť a explodovať.
Súbežne s vývojom nových rakiet, pokračovalo aj zdokonaľovanie odpaľovacích zariadení a vozidiel, na ktorých sa prevážali. Prvá zmena sa uskutočnila pre nízku priechodnosť automobilu ZIS-6 už koncom leta 1941. Odpaľovacie zariadenia sa začali montovať na tanku T-40 a T-60 s označením BM-8-24 a tiež na pásový traktor STZ-5-NATI. V apríli 1943 sa začali používať najmä nákladné automobily dodané od západných Spojencov v rámci lend-lease. Od polovice roku 1944 sa začali rozširovať nové odpaľovacie zariadenia pre rakety M-30 a M-31. Nové zariadenie dostalo názov BM-31-12, keďže mohlo niesť 12 rakiet. Čas potrebný na zaujatie palebného postavenia sa znížil z priemerných 3 až 4 hodín na 7 až 13 minút.
Po skončení vojny vývoj raketového delostrelectva pokračoval. Nástupníkmi kaťuší sa stali zariadnia BM-20 a BM-21 Grad.
Eva Perónová
María Eva Duarteová Perónová alebo Eva María Duarteová Perónová, rodená María Eva Duarteová alebo Eva María Ibargurenová, známa ako Eva Perónová a Evita  (* 7. máj 1919, Los Toldos, statok La Unión alebo Junín – † 26. júl 1952, Buenos Aires ) bola argentínska politička, herečka, aktivistka a spisovateľka. Bola prvá dáma Argentíny v období rokov 1946 až 1952 a druhá manželka argentínskeho prezidenta Juana Peróna. Spolu s ním je považovaná za zakladateľku a súčasne hlavnú predstaviteľku politickej filozofie nazvanej Peronizmus.
Kaťuša (raketomet)
Bojové nasadenie
Prvýkrát boli kaťuše skúšobne nasadené v bitke o Smolensk v lete 1941, kde zaznamenali úspech. 14. júla 1941 vypálila pokusná batéria zariadení BM-13 na podvozkoch automobilov ZIS-6 salvu reaktívnych striel na jednotky nemeckej 5. pechotnej divízie v meste Rudnia. 16. júla 1941 vystrelila pokusná batéria salvu reaktívnych striel na železničný uzol a križovatku v Orši. Salva spôsobila Nemcom ťažké straty a silný požiar, ktorý horel niekoľko dní. Ich úspech sa stal čoskoro legendárny. Každé nové nasadanie kaťuší vyvolávalo medzi nemeckými vojskami veľké znepokojenie.
Michelbach-le-Bas
Michelbach-le-Bas je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Haut-Rhin, v regióne Alsasko.
Eva Perónová
Pôsobila ako predsedníčka tzv. Ženskej peronistickej strany a prezidentka Nadácie Evy Perónovej. Už pred sobášom s Juanom Perónom v roku 1945 sa aktívne zapájala do jeho politickej činnosti, po svadbe sa však jej politická činnosť ešte zintenzívnila, pričom sa stala prvou argentínskou ženou, ktorá sa aktívne venovala celoštátnej politike. V roku 1947 presadila spolu s Juanom Perónom všeobecné volebné právo aj pre ženy, keďže toto mali v Argentíne do tej doby iba muži. Následne presadila zavedenie rovnoprávnosti mužov a žien v manželstve a rodičovských právach, čo bolo taktiež legislatívne upravené v novej ústave schválenej v roku 1949. Prostredníctvom svojej nadácie vytvorila a financovala projekty na pomoc najviac znevýhodneným skupinám spoločnosti, budovala nemocnice, školy, poskytovala štipendiá pre študentov z chudobných rodín a zameriavala sa na posilnenie postavenia žien vo všetkých oblastiach. Stala sa fakticky spojením medzi prezidentom Perónom a odborovými zväzmi, aktívne sa venovala podpore pracovných a sociálnych práv pracujúcich. V roku 1951 bola vážnou kandidátkou na viceprezidentku Argentíny, no v auguste daného roka svoju kandidatúru vzdala pre veľké nezhody v Peronistickej strane a spoločnosti, ktoré jej kandidatúra vyvolala.
Kaťuša (raketomet)
Bojové nasadenie
Hoci na začiatku bojov na východnom fronte operovala len 1 batéria týchto raketometov, za rok už na fronte bolo 216 oddielov vyzbrojených gardovými mínometmi, ako sa kaťuše oficiálne nazývali. Koncom roku 1944 už Červená armáda disponovala viac ako 10 000 raketometmi kaťuša.