cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Strednica (vrch)
Opis
V tieni majestátneho hrebeňa Belianskych Tatier je Strednica len nevýrazným pahorkom, plytkým sedlom prepojeným s južne susediacim masívom Javorinky. Severne prechádza sedlom Pod Príslopom v koridore cesty I/66 Cesta Slobody, vedúca zo Ždiaru do Tatranskej Javoriny. Západne sa nachádza Kôň, Kýčera a Chovancov vrch , severne Suchý vrch , Repisko , Príslop  a Okrúhla , východne Prehrštie , Magurka , Slodičovský vrch  a Javorinka  a južne Žľabina , Ždiarska vidla , Havran , Javorinka , Nový vrch  a Muráň. Východné svahy odvodňuje Strednický potok do Bielej v povodí Popradu, voda zo západných odteká Goliášovým potokom a Havranom do riečky Javorinka v povodí Dunajca. Na vrchol nevedie značený turistický chodník a na východnom úpätí je rovnomenné lyžiarske stredisko.
Výhľady
Nevýrazný vrchol pokrýva nesúvislý mladý lesný porast, ktorý umožňuje len obmedzený rozhľad. Z vrcholu sú viditeľné najmä okolité vrchy hlavného hrebeňa Belianskych Tatier a západná časť Spišskej Magury, nezriedka aj Babia hora v Oravských Beskydách.
Stredná odborná škola drevárska a umeleckopriemyselná (Bratislava, Tokajícka 24)
Stredná odborná škola drevárska a umeleckopriemyselná Tokajícka 24 je spojená stredná škola na Tokajíckej ulici, Bratislava – mestská časť Ružinov, sídlisko Štrkovec.
Študijné odbory
Medzi poskytovanými odbormi sú:
Parný rušeň 486.0
Parný rušeň radu 486.0 (prezývaný tiež Zelený Anton) je česko-slovenská parná rýchliková lokomotíva. Bola najvýkonnejšou medzivojnovou československou lokomotívou a priamym predchodcom neskoršieho typu 498.0. Vychádzala z úspešného typu 387.0, vyrábaného od 20. rokov 20. storočia, ktorý však výkonovo nepostačoval pre vozbu ťažkých rýchlikov v horských oblastiach. Nový rušeň bol určený pre trate z Prahy do Přerov a Bratislavy, no tiež severný ťah bývalej Košicko-bohumínskej železnice medzi Žiliny do Košíc. Medzi rokmi 1933 – 1938 bolo vyrobených 9 kusov rušňov, ktoré boli v prevádzke až do začiatku 70. rokov, kedy ich nahradili elektrické rušne. Zachovali sa dve lokomotívy, označené číslami 007 a 008.
Vznik a vývoj
Krátko po vzniku Česko-Slovenska bola poštátnená Buštěhradská aj Ústecko-teplická železnica, a tak poslednou väčšou neštátnou zostala Košicko-bohumínska železnica. Česko-slovenské štátne dráhy ju prevzali 1. februára 1921 spoločne s celým vozovým parkom. Oproti iným súkromným železniciam disponovala, vzhľadom na dĺžku svojich tratí, ako aj na náročné sklonové pomery, pomerne výkonnými rýchlikovými strojmi radov 345.9 a 455.0, ktoré patrili v tom čase medzi najmodernejšie a najvýkonnejšie rušne, prevádzkované v Česko-Slovensku. Šlo však iba o malú sériu, v roku 1924 doplnenú o 10 kusov rušňov radu 445.1, ktoré už onedlho prestali výkonnostne postačovať pre potreby Košicko-bohumínskej železnice. Pôvodne zamýšľané nové rušne radu 387.0, napriek dostatočnému výkonu, kvôli iba 3 sprahnutým nápravám nedokázali na tiahlych stúpaniach udržiavať požadovanú rýchlosť. Preto Česko-slovenské štátne dráhy začiatkom 30. rokov požiadali Škodové závody a ČKD o dodávky nových výkonnejších štvorspražných rušňov.
V decembri 1933 poskytli Škodové závody prvý prototyp rušňa 486.001 typu "Mountain" s usporiadaním náprav 2´D´1 a následne, v apríli 1934 dodala svoje lokomotívy 486.101 – 103 s usporiadaním náprav 1´D´2 aj ČKD. Hoci oba typy rušňov mali podobné parametre aj výkon, porovnávacie testy na Košicko-bohumínskej železnici a trati Praha – České Velenice ukázali, že škodovácke rušne 486.0 mali oproti rušňom z ČKD nižšiu spotrebu paliva, vody aj maziva, pokojnejší chod pri vyšších rýchlostiach a nižšiu cenu. Preto ČSD objednali ďalšie 4 rušne tohto typu, s tým, že rušne s poradovými číslami 4 a 5 vyrobila ako odškodné ČKD, ale podľa dokumentácie zo Škodových závodov v Plzni. Posledné dva kusy boli dodané v roku 1938.
Blandy (Essonne)
Blandy je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Essonne, v regióne Île-de-France.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Tom Odell
Thomas Peter Odell (* 24. november 1990, Chichester, West Sussex, Anglicko) je britský spevák-skladateľ a klavirista. Jeho debutový album Long Way Down sa v roku 2013 umiestnil na vrchole britského rebríčka. Na Brit Awards 2013 mu udelili Cenu kritikov, čím sa stal historicky prvým mužom, ktorý získal toto ocenenie a v roku 2014 bol nominovaný na dve Brit Awards v kategóriách najlepší nováčik a najlepší britský mužský sólový umelec. Je držiteľom ceny Ivor Novello Award 2014 pre najlepšieho textára-skladateľa.
Raný život
Thomas Peter Odell sa narodil v Chichesteri, West Sussexe, do rodiny komerčného pilota a učiteľky na základnej škole. Svoje detstvo opísal ako „hlboko traumatizujúce“ a vďaka otcovej práci časť z neho strávil na Novom Zélande. So skladaním hudby začal v trinástich rokoch a prvý hudobný text, ktorý napísal, bol o pavúkovi. V Anglicku navštevoval internátnu školu, neskôr študoval na Britskom a írskom inštitúte modernej hudby. V tom čase vystupoval ako spevák skupiny Tom & the Tides, po dovŕšení štúdia sa však presťahoval do Londýna s cieľom vydať sa na sólovú dráhu.
Kariéra
Svojím štvrtým štúdiovým albumom Monsters, ktorý vyšiel v júli 2021, sa Odell odklonil od predchádzajúcej tvorby a v skladbách sa venuje témam duševného zdravia (má diagnostikovanú úzkostnú poruchu), kapitalizmu aj streľbám na školách. Uviedol: „Mám dojem, akoby sa odo mňa očakávalo, že poviem, že mi úzkostné stavy spôsobila trauma z detstva, ale v skutočnosti ich mám, pretože svet je v p***.“ Album sa rovnako ako všetky jeho predošlé albumy umiestnil v prvej päťke britského rebríčka.
Iné
V roku 2014 mu bola udelená cena Ivor Novello Award pre najlepšieho textára-skladateľa.
Odell v roku 2019 moderoval na BBC 2 štvordielnu hudobnú reláciu Around the Piano, ktorá sa venovala tomu, ako klavír ovplyvnil vývoj hudby za posledných 60 rokov.
Jeho skladby sa často používajú v televíznych seriáloch, reklamách, na módnych prehliadkach, objavili sa aj na soundtrackoch k filmom ako napr. Na vine sú hviezdy či If I Stay.
Všešportový areál
Všešportový areál (skrátene VŠA), bol viacúčelový štadión v Košiciach. Štadión mal kapacitu 30 312 osôb a bol postavený v roku 1976. Rozloha areálu bola zhruba 60 hektárov.
História
Začiatkom 60. rokov sa prvýkrát diskutovalo o výstavbe Všešportového areálu (VŠA). Športový komplex mal vyrásť na mieste, kde sa nachádzalo aj mestské smetisko. S prípravnými prácami sa začalo koncom 60. rokov a s reálnou výstavbou o niekoľko rokov neskôr. Prispieť na výstavbu štadióna mohli aj obyvatelia Košíc a okolia, ktorí si mohli kúpiť tzv. "tehličky" (poukážky), ktoré dokazovali, že ich majiteľ prispel na výstavbu VŠA. Časť predstaviteľov VSS Košice v roku 1970 odletela do Mexika na svetový futbalový šampionát, kde skúmali tamojšie štadióny. Centrálny štadión sa mal spočiatku podobať na olympijský štadión v Mníchove, no nakoniec sa z pôvodných zámerov zrealizovalo veľmi málo.
Všešportový areál bol oficálne otvorený zápasom proti ZVL Žilina 29. februára 1976. Štadión bol primárne používaný na futbalové zápasy. Bol zbúraný v roku 2011. Za svoju existenciu bol šesťkrát domácim štadiónom Česko-slovenského národného mužstva a štyrikrát Slovenského národného mužstva. Klub VSS Košice, neskôr premenovaný na ZPS Košice a 1. FC Košice, na štadióne hral až do roku 1997. Na štadióne si zahrali aj mužštvá ako: Juventus Turín, Sparta Praha a Celtic Glasgow. Komplex sa skladal aj z niekoľkých futbalových tréningových ihrísk, basketbalových a hádzanárskych ihrísk a miesta pre zápasenie v interiéri. Posledný zápas sa na štadióne odohral v roku 2004. V roku 1994 štadión navštívil aj brazílsky futbalista Pelé. Slovenská liga sa na ňom prestala hrávať najmä kvôli nutnej prestavbe, ale aj kvôli miliónovým dlhom klubu 1. FC Košice. Na demoláciu štadióna dalo povolenie Mesto Košice už v roku 2010, no s búraním sa začalo až o rok neskôr. Na štadióne mala 21. septembra 1991 koncert aj britská hardrocková hudobná skupina Deep Purple.
Nový štadión
Klub plánoval výstavbu nového štadióna pre 20 000 divákov v susedstve starého nepoužívaného Všešportového areálu. Odhadované náklady na štadión predstavovali 28 miliónov eur. Konštrukcia však spustená nebola a namiesto štadióna v tomto areáli vznikla v roku 2020 Košická futbalová aréna pri Obchodnom centre Cassovia.
Medzinárodné stretnutia
Všešportový areál hostil jeden priateľský a tri kompetetívne zápasy Slovenského národného futbalového mužstva.
Parížska zmluva (1323)
Parížska zmluva z roku 1323 bola podpísaná 6. marca 1323.
Zmluva bola dohodou medzi Francúzom Ľudovítom I. z Flámska a Holanďanom Viliamom III. Oranžským.
Ľudovít I. sa vzdal nárokov na Zéland (provincia v Holandsku), zatiaľčo sa Viliam III. vzdal nárokov na Flámsko.
Cena Meeting Point Europe
Cena Meeting Point Europe je hlavnou cenou udeľovanou na Medzinárodnom filmovom festivale Cinematik v Piešťanoch. Je určená pre najlepší európsky film za uplynulý rok a o jej udelení rozhoduje porota zložená z 15 európskych filmových kritikov z 15 rôznych krajín. Prvýkrát bola udelená v roku 2006.
Ishikawov diagram
náhľad|Príklad zhotovenia Ishikawovho diagramu Ishikawov diagram spájaný aj s názvami ako Diagram príčin a následkov alebo aj ako „rybia kosť“  je diagram, ktorý má tvar kostry ryby alebo stromčeku. Jedná sa o analytickú techniku, ktorá sa zameriava na hľadanie príčin, ktoré spôsobili určitú nekvalitu vo firme. Použitie Ishikawovho diagramu je široké, to znamená, že je ho možné použiť v rozličných odvetviach, ako napríklad vo výrobe, ale aj v zdravotníctve či poľnohospodárstve. Tento diagram napomáha identifikovať konkrétne problémy, ktoré sa zapisujú do tela tohto diagramu a do hlavy je napísaný konkrétny problém zapríčinený týmito chybami vo firme.
Za tvorbou tohto diagramu je, už podľa názvu diagramu identifikovateľný, Kaoru Išikawa, ktorý vyvinul tento diagram v roku 1982. Jedná sa o významnú osobu v manažmente kvality, ktorý pochádza z Japonska. Kaoru Išikawa bol univerzitný profesor na Tokijskej univerzite, ktorý získal aj ocenenie Shewhart Medal. Okrem tohto diagramu je známy aj pre koncept nazývaný „Krúžky kvality“ (Quality circle).
Využitie
Môžeme ho využívať v prípadoch, keď za problémom, teda zlou akosťou, stojí viacej príčin, keď chceme nájsť možné korene, odkiaľ tkvie tento problém, ďalej keď chceme identifikovať a usporiadať súvislosti medzi faktormi spôsobujúci negatívny efekt a taktiež keď chceme nájsť vhodné riešenie na korekciu už vzniknutého problému alebo jeho predídeniu. Z tohto hľadiska môžeme vypracovať Ishikawov diagram vo forme ex post, čiže hľadanie príčin už vzniknutej neakosti alebo vo forme ex ante, čo znamená zabezpečenie akosti určitého výrobku alebo služby do budúcna.
Postup spracovania diagramu
Na vypracovanie diagramu postupujeme tak, že si najprv viditeľne znázornime problém do „hlavy ryby“, ktorý sa vo firme vyskytol a je potrebný ho riešiť. Následne si spravíme „chrbticu a rebrá“ – na tieto „rebrá“ si zaznačíme jednotlivé možné príčiny vzniku problému. Pri tomto vypracovávaní je najproduktívnejšie použitie skupinového brainstormingu, kde sa pýtame na otázku „prečo?“ na každú príčinu problému. Počas tímového brainstormingu je nápomocné, keď použijeme známe kategórie, v ktorých sa môžu nájsť pramene narušujúce akosť.
Medzi najznámejšie kategórie, ktoré môžeme použiť na vypracovanie Ishikawovho diagramu je 8M (alebo aj 5M). Táto kategória obsahuje osem oblastí, v ktorých môžu nastať potenciálne alebo reálne chyby. Jedná sa o oblasti, ktoré je možné využiť predovšetkým vo výrobe. Vďaka týmto oblastiam je jednoduchšie nájsť problémy pri brainstormingu a následne ich v týchto oblastiach riešiť.
8M
Pri tvorbe diagramu sa môžu naskytnúť rôzne komplikácie, a to keď sa doň uvádza neoverená príčina vzniku alebo aj keď namiesto príčiny zakomponujeme do diagramu následok. Preto je potrebné mať určitú zručnosť, vďaka ktorej bude Ishikawov diagram spracovaný naozaj kvalitne.
Po brainstormingu (keď skupine už dôjdu nápady) je vhodné vyhodnotiť celý tento diagram. Je prínosné, keď sa skupina pozrie bližšie na jednotlivé príčiny, aby mohla vypracovať a následne prijať opatrenia vo firme, ktoré by zamedzili vzniku problému alebo ak už problém vznikol, odstránili jeho negatívne dôsledky na firmu.
Marek Marušiak
Mgr. Marek Marušiak (* 27. marec 1991, Bratislava) je slovenský športový komentátor, moderátor a novinár. Zameriava sa na hokej a cyklistiku.
V RTVS je od roku 2012, keď začínal ako redaktor hlavného spravodajstva. V tom čase študoval Katedre žurnalistiky Filozofickej fakulty Univerzity Komenského v Bratislave. Členom športovej redakcie RTVS sa stal v januári 2018. Zúčastnil sa na troch olympijských hrách a štyroch majstrovstvách sveta v ľadovom hokeji.
Ako študent Gymnázia Ladislava Novomeského v Bratislave hrával hokej za HK Ružinov 99. Koncom roka 2008 ukončil hokejovú kariéru. Následne sa stal súčasťou florbalového klubu Hurikán Bratislava do konca sezóny 2013-14.
Johan Cruijff Schaal
Johan Cruijff Schaal je holandská futbalová trofej pomenovaná po známom futbalistovi Johanovi Cruijffovi.
O víťazovi sa rozhoduje medzi víťazom ligy Eredivisie a KNVB Cupu. Zápas sa už tradične koná týždeň pred začiatkom ligy v auguste. V prípade, že nejaký klub vyhral obe súťaže (Eredivisie aj KNVB Cup), zápas sa odohrá medzi víťazom pohára a klubom, ktorý sa umiestnil na druhom mieste v lige.
Superpohár
Prvý zápas Superpohára sa odohral 25. júna 1949 na Stadion de Goffert v Nijmegene. Trofej si domov odviezol tím víťaza ligy SVV, ktorý porazil víťaza pohára Quick Nijmegen 2–0.
Holandská kráľovská futbalová asociácia obnovila trofej v roku 1991 pod názvom PTT Telecom Cup. Do 1996 sa zápasy odohrávali na štadióne De Kuip v Rotterdame, v 1994 na Olympijskom štadióne v Amsterdame. Po troch rokoch, kedy odstúpil sponzor PTT Telecom, sa trofej opäť premenovala na Superpohár.
Johan Cruijff Schaal
V roku 1996 sa formát trofeje zmenil a platí doteraz. Trofej sa premenovala na Johan Cruijff Schaal, zápasy sa odohrávajú v Amsterdam Aréne a časť výťažkov zo zápasu putuje do Johan Cruyff Foundation, ktorá podporuje športové projekty pre postihnutých, deti a mládež a výstavbu moderných futbalových ihrísk (tzv. Cruyff Court).
Od roku 2014 sa v prípade remízového stavu v riadnom hracom čase rozhoduje zápas v penaltovom rozstrele. KNVB k tomuto kroku pristúpila, aby sa hráči vyhli prílišnej únave po zápase.
Friedrich Wetter
Friedrich Wetter (* 20. február 1928, Landau in der Pfalz) je nemecký kardinál, emeritný mníchovský arcibiskup.
Životopis
Narodil sa v Landau in der Pfalz. Študoval teológiu vo Frankfurte nad Mohanom a na Pápežskej univerzite Gregoriana v Ríme. Počas pobytu v Ríme ho 10. októbra 1953 vysvätil za kňaza kuriálny kardinál Clemente Micara. V roku 1956 bol promovaný na doktora teológie. Po štúdiách v Ríme sa vrátil do speyerskej diecézy, kde pôsobil najprv v pastorácii a neskôr v akademickej oblasti ako profesor fundamentálnej a dogmatickej teológie na univerzitách v Eichstätte a Mainzi.
Biskup a kardinál
V roku 1968 ho pápež Pavol VI. vymenoval za speyerského biskupa. Biskupské svätenie mu udelil jeho predchodca, speyerský biskup Isidor Markus Emanuel 29. júna 1968. Po tom, ako bol mníchovský kardinál Joseph Ratzinger menovaný za prefekta Kongregácie pre náuku viery, menoval pápež Ján Pavol II. za jeho nástupcu biskupa Wettera. Úradu sa ujal 12. decembra 1982. Pápež ho 25. mája 1985 vymenoval za kardinála s titulárnym kostolom Santo Stefano al Monte Celio. Kardinál Wetter sa zúčastnil v role voliča konkláve, ktoré vybralo Benedikta XVI. V roku 2003 požiadal pápeža o uvoľnenie z funkcie, čomu však pápež vyhovel až 2. februára 2007.
Kostol svätého Jána z Boha a kláštor Milosrdných bratov
Kostol svätého Jána z Boha a kláštor Milosrdných bratov je pôvodne renesančný rímskokatolícky kostol a kláštor zo 14. storočia nachádzajúci sa na Hviezdoslavovej ulici v centre mesta Spišské Podhradie v tradičnom regióne Spiš v Prešovskom kraji na Slovensku. Má priznaný štatút národnej kultúrnej pamiatky.
Dejiny a charakteristika
Kláštor vznikol v priebehu 14. storočia a v rokoch 1396 - 1397 bol pri ňom zriadený mestský špitál, ktorý fungoval ako charitatívne zariadenie. Od roku 1399 bol kláštor so špitálom pod správou augustiniánov. Pod správu rehole Milosrdných bratov kláštor prešiel v druhej polovici 17. storočia v roku 1672. V období pod správou Milosrdných bratov bol mestský špitál sídliaci v kláštornom komplexe premenený na nemocnicu a neskôr v roku 1731 bol celý komplex rozšírený o v susedstve stojace meštianske domy. Pod správou Milosrdných bratov bol komplex až do roku 1950, kedy bol zoštátnený a bol v ňom zriadený ústav sociálnej starostlivosti pre duševne choré ženy.
Kláštorný komplex bol pôvodne vystavaný v renesančnom slohu, ale pri neskorších rekonštrukciách dostala budova čiastočne barokový charakter.
Celý kláštorný komplex je súčasťou mestskej pamiatkovej zóny a nachádza na Hviezdoslavovej ulici 1 - 2 a pozostáva zo šiestich samostatných kultúrnych pamiatok:
Samotný kláštor Milosrdných bratov - vyhlásený za kultúrnu pamiatku 15. októbra 1963 (Číslo ÚZPF: 768/1). Sídli na Hviezdoslavovej ulici 1. Kláštor bol postavený v priebehu 14. storočia v renesančnom slohu ako dvojposchodová štvorkrídlová uzatvorená budova. Budova prešla rekonštrukciami v roku 1658 a v rokoch 1727 - 1736.
Kláštorný kostol svätého Jána z Boha - vyhlásený za kultúrnu pamiatku 15. októbra 1963 (Číslo ÚZPF: 768/2). Sídli na Hviezdoslavovej ulici 1. Budova bola postavená v priebehu 14. storočia v renesančnom slohu ako jednoloďový kláštorný kostol. Budova prešla rekonštrukciami v roku 1658 a v rokoch 1727 - 1736. Kostol bol pôvodne postavený ako kaplnka, v dnešnej podobe je po prestavbe tejto kaplnky v roku 1736 reholou Milosrdných bratov.
Meštianský dom - vyhlásený za kultúrnu pamiatku 15. októbra 1963 (Číslo ÚZPF: 768/3). Sídli na Hviezdoslavovej ulici 1. Jedná sa o jeden z meštianskych domov, ktoré patria ku kláštornému komplexu. Postavený bol v empírovom slohu v priebehu 18. storočia. V 19. storočí prešla budova rekonštrukciou.
Meštianský dom - vyhlásený za kultúrnu pamiatku 15. októbra 1963 (Číslo ÚZPF: 768/4). Sídli na Hviezdoslavovej ulici 2. Jedná sa o jeden z meštianskych domov, ktoré patria ku kláštornému komplexu. Postavený bol v empírovom slohu v priebehu 18. storočia. V 19. storočí prešla budova rekonštrukciou.
Meštianský dom - vyhlásený za kultúrnu pamiatku 15. októbra 1963 (Číslo ÚZPF: 768/5). Sídli na Hviezdoslavovej ulici 2. Jedná sa o jeden z meštianskych domov, ktoré patria ku kláštornému komplexu. Postavený bol v empírovom slohu v priebehu 18. storočia. V 19. storočí prešla budova rekonštrukciou.
Opevnenie kláštorného komplexu - vyhlásené za kultúrnu pamiatku 15. októbra 1963 (Číslo ÚZPF: 768/6). Chráni budovy komplexu nachádzajúce sa na Hviezdoslavovej ulici 2. Bolo vystavané v priebehu 18. storočia a v 19. storočí prešlo rekonštrukciou.
Dnešné využitie
Kostol je funkčný a konajú sa v ňom pravidelné nedeľné bohoslužby.
Zvyšok kláštorného komplexu vrátane nemocničných budov je sídlom Domova sociálnych služieb svätého Jána z Boha. Pod týmto názvom ústav funguje od roku 2002, kedy prešiel pod správu Prešovského samosprávneho kraja.
Pythagoras (sochár z Rhégia)
náhľad|Delfský vozataj, dielo, ktorého autorom môže byť Pythagoras z Rhégia, Archeologické muzeum v Delfách Pythagoras bol grécky sochár z Rhégia v 5. stor. pred Kr.
Pythagoras z Rhégia, sochár pochádzajúci zrejme z ostrova Samos, tvoril v 5. storočí pred Kr. Podľa Pausania bol žiakom sochára Klearcha z Rhégia (táto písomná správa je však sporná ). Preslávil sa realizmom svojich sôch. Žiadne jeho dielo (alebo jeho kópia) sa zrejme nezachovalo, alebo nie je s určitosťou identifikovateľné. Niektorí znalci sa domnievajú, že bol autorom bronzovej sochy Delfského vozataja z obdobia okolo ruku 475 pred Kr., ktorú objavili francúzski archeológovia v Delfách. Túto sochu pôvodne pripisovali sochárovi Onatovi, ale neskôr sa dospelo k názoru, že môže byť aj dielom Pythagora z Rhégia. Plínius ho výslovne odlišoval od sochára Pythagora zo Samosu (Nat. hist. XXXIV. 59,60) a tiež aj Diogenes Laertios (VIII. 1. 47), ktorý uvádza: „Niektorí spisovatelia však tvrdia, že bol ešte iný Pythagoras, sochár z Rhégia, ktorého pokladajú za vynálezcu teórie a symetrii, a ešte iný, sochár zo Samosu...“ Pausanias uvádza, že sochár Pythagoras z Rhégia bol autorom sôch olympijských víťazov umiestnených v Olympii, a to zápasníka Leontiska z Messény (VI.4.3), Prótolaa z Mantineie, víťaza dorastencov v boxe (VI.6.1), Mnasea z Kyrény, víťaza v behu ťažkoodencov (VI.13.7) a bronzovej sochy Kratisthena z Kyrény (víťaza v tethrippe), ktorá stála vedľa bohyni Niké na kovovom voze (VI.18.1). Pausanias tiež zaznamenal, že Pythagoras (hoci Pausanias v týchto pasážach neuvádza Pythagorovu domovskú krajinu, zdá sa, že má na mysli toho istého umelca, ktorého dielo opisuje a chváli ) bol autorom sochy Dromea zo Stymfélu, dvojnásobného olympijského víťaza v dolichu, Astyla z Krotónu, trojnásobného víťaza v behu a trojnásobného víťaza v boxe Euthyma z Lokier (Lokroi Epizefyrioi, archeologická lokalita neďaleko talianskeho mesta Gerace v Kalábrii ). Podstavec Euthymovej sochy so zachovaným nápisom (so signatúrou Pythagora zo Samosu) sa našiel oproti severovýchodnému rohu Diovho chrámu: Tento epigrafický nález z Olympie (zrejme) objasnil, že sochár Pythagoras z Rhégia pochádzal z ostrova Samos a tým sa spochybnili písomné správy od Plínia a Diogena Laertia, že tu ide o dvoch odlišných sochárov (niektoré novoveké písomné zdroje ich stále odlišujú ). Jeho rodina pravdepodobne patrila k odídencom zo Samosu, ktorí prišli do Rhégia a Messiny krátko po roku 496 pred Kr. (vládol tam tyran Anaxilas z Rhégia), a je možné, že sa počas svojej kariéry na svoje diela podpisoval ako rodák zo Samosu, hoci väčšina autorít ho už označovala ako sochára z Rhégia (je ale možné, že sa neskôr sám označoval za sochára z Rhégia ). Pravdepodobne práve táto zmena bydliska dala podnet k tradícii, že tu boli dvaja sochári menom Pythagoras, jeden zo Samosu a druhý z Rhégia.
Plínius uváza, že Pythagoras z Rhégia v prevedení svojej sochy pankratistu, umiestneného v Delfách, prekonal Myróna, a že bol aj autorom sochy bežca Astyla, sochy mladého Líbyjčana a nahého muža držiaceho jablko, sôch, ktoré bolo možné vidieť v Olympii. V Syrakúzach ohúrila prizerajúcich jeho socha chromého muža, zhotovená tak realisticky, že pri pohľade na jeho rany doslova pociťovali bolesť. Stála tam aj socha boha Apolóna strieľajúceho šípy na Pythóna. Pythagoras z Rhégia bol podľa Plínia prvým sochárom, ktorý na svojich sochách venoval pozornosť najjemnejším detailom (stvárnil aj šľachy, žily, dôkladnejšie znázornil vlasy). Ešte aj Tatiana, ranokresťanského apologéta fascinovali Pythagorove sochy, a to bratov Eteokla a Polyneika. Tatianos si údajne chcel vymazať z pamäti spomienku na ne, ale márne zatracoval sochy i autora.
Krtko
Krtko môže byť:
Vysoká škola medzinárodného podnikania ISM Slovakia v Prešove
Vysoká škola medzinárodného podnikania ISM Slovakia v Prešove je súkromná vysoká škola v Prešove, akreditovaná Ministerstvom školstva, vedy, výskumu a športu Slovenskej republiky.
Je to vysoká škola zameraná na štúdium ekonómie, obchodu a tvorivé bádanie v oblasti spoločenských vied.
Méjannes-le-Clap
Méjannes-le-Clap je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Gard, v regióne Languedoc-Roussillon.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zoznam biologických článkov/5
Tento index bol automaticky vygenerovaný podľa tejto kategorizácie. Obsahuje 8 článkov. Aby sa nové články zobrazili v tomto indexe, musia byť zaradené aspoň do jednej z vymenovaných kategórii. Nové a upravené kategórie sa zohľadnia pri nasledujúcom generovaní.
5?
5'-Fosforibozyl-4-karboxy-5-aminoimidazol - 5'-Fosforibozylformylglycínamidín
5-
5-Aminoimidazol-4-karboxamidribonukleotid - 5-Aminoimidazolribotid - 5-Formamidoimidazol-4-karboxamidribotid - 5-Metylcytidín - 5-Metyluridín - 5-Metyluridíntrifosfát
Méjannes-lès-Alès
Méjannes-lès-Alès je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Gard, v regióne Languedoc-Roussillon.
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Lujza Lotrinská
Životopis
Lujza bola najmladšia dcéra vaudémontského grófa a vojvodu z Mercoeur Mikuláša s Margarétou z Egmontu. Ako ročná prišla o matku a pre otca bola len dievča a teda sobášny tovar, ako bolo v tej dobe bežné. Nevlastná matka Jana Savojská sa postarala, aby Lujza dostala klasické vzdelanie a ako desaťročnú ju poslala na dvor do Nancy. Druhá matka, len o tri roky staršia Katarína Lotrinská, ju však neznášala a držala ju od rodiny čo najďalej. Z týchto dôvodov z Lujzy vyrástla tichá a veľmi zbožná mladá žena, ale veľmi pôvabná. Lujza mala blond vlasy, svetlú pleť, svetlo hnedé oči a štíhlou postavu.
Svadba
thumb|Kráľovná Lujza s manželom Henrichom III. V roku 1574 sa prvý raz stretla s vojvodom z Anjou a novo zvoleným poľským kráľom Henrichom z Valois. Henrich bol na ceste do svojej novej rezidencie v Krakove a cestou v Nancy navštívil svoju sestru Klaudiu vydatú za Lujzinho bratanca Karola III. Lujza na neho veľmi zapôsobila, pretože bola nielen blond, krásna a elegantná, ale aj veľmi podobná jeho veľkej láske Márii de Clèves (1553 – 1574), ktorá sa však už vydala za princa Henricha I. z Condé.
Po smrti svojho brata Karola XI. sa Henrich vrátil späť do vlasti, aby sa ujal vlády nad Francúzskom. Jeho manželkou sa po rozvode mala stať Mária de Clèves, tá však krátko na to zomrela a tak sa rozhodol oženiť s Lujzou nielen preto, že sa veľmi podobala jeho veľkej láske, ale aj preto, že bola láskavá a jemná. Kráľ mal strach z dominantných žien ako jeho matka. Henrich III. vyslal k Lujzine rodine i napriek matkinmu nesúhlasu Filipa Huraulta, grófa zo Cheverny, a Michela du Guasta, aby s nevestinou rodinou uzavreli svadobnú zmluvu. Keď vyslanci prišli, nebola Lujza doma, pretože konala púť do Saint-Nicolas-de-Port. Otec na jej návrat nečakal a dal svoj súhlas.
Kráľ navrhol šaty pre seba i pre svoju budúcu manželku a osobne jej upravil vlasy, čím sa svadba, pôvodne plánovaná na ráno, presunula na popoludnie. Pár 15. februára 1575 v Katedrále Notre Dame v Reims zosobášil kardinál Karol Bourbónsky. Sobáš sa tak uskutočnil len dva dni po Henrichovej korunovácii francúzskym kráľom.
Francúzska kráľovná
Manželstvo nebolo zo začiatku ľahké, pretože jej svokrou bola Katarína Medicejská, ale kráľovná matka časom ocenila nevestinu vľúdnosť a pokoru. Navyše Lujza manžela zbožňovala, hoci jeho to rozčuľovalo. Nemohli spolu mať deti, čím sa dedičom stal Henrichov bratanec a švagor Henrich IV. Navarrský, čo vrhalo na manželstvo tieň. Lujza chudla a trpela depresiami, spolu s manželom prinášala zbožné obete a konala prosebné púte za narodenie synov, najmä do Chartres. Lujza verila, že na jar 1576 prekonala potrat a ak to tak bolo, je možné, že jeho následky zabránili ďalšiemu tehotenstvu.
Hoci bol Henrich svojej manželke často neverný, úprimne ju miloval a Lujza sa jeho života zúčastnila viac než ktorákoľvek iná kráľovná. Objavovala sa po jeho boku na množstve obradov, ceremoniálov a osláv, dokonca bola prítomná aj na štátnických zasadnutiach (napr. na zasadnutí Kráľovskej rady 2. decembra 1576). 31. mája 1578 sa spolu s Katarínou Medicejskou zúčastnila položenia základného kameňa mostu Pont Neuf.
Biela kráľovná vdova
Po smrti svokry v roku 1589 zdedila zámok Chenonceau, kde 2. augusta dostala smutnú správu o zavraždení svojho manžela dominikánom Jacquesom Clémentom. Vojvodkyňa z Berry, ako znel jej nový titul, si obliekla biele šaty a svoje úsilie sústredila na rehabilitáciu manželovej pamiatky (bol exkomunikovaný pápežom). Najprv sa obrátila na nového kráľa Henricha IV. a potom sa 1. októbra 1589 vybrala do Ríma k pápežovi.
Curtiss C-46 Commando
Curtiss C-46 Commando bolo americké dvojmotorové lietadlo, ktoré bolo používané vo vojenskom letectve od 2. svetovej vojny. Pôvodne sa malo jednať o civilné lietadlo pre 36 cestujúcich, avšak po vstupe USA do bojov 2. svetovej vojny bolo zrejmé, že lietadlo potrebuje armáda, a tak bol vyrábaný výhradne na vojenské účely. Od pilotov si vyslúžil prezývku „The Whale“ (veľryba), v US Navy dostal označenie R5C. Lietadlo získalo svoju slávu najmä pri podporných transportoch cez Himaláje v trojuholníku Čína - Barma - India, v Európe sa preslávil pri výsadkových operáciách. Stroj mohol vliecť v závese až štyri klzáky. Po skončení druhej svetovej vojny jeho služba ešte zďaleka nekončila, zúčastnil sa vojny za nezávislosť, kórejskej vojny aj vojny vo Vietname. Niekoľko lietadiel prežilo až do dnešnej doby.
Bema
náhľad|Tmavo je vyznačené umiestnenie bemy v pôdoryse východokresťanského chrámu Bema alebo béma  (zriedkavo aj: bima ;, , ) je architektonický prvok kresťanskej sakrálnej architektúry. Môže ísť o vyvýšený chrámový priestor pre kňaza prevažne v apside v ranokresťanskom, byzantskom, sýrskom či ruskom chráme.
V staroveku to bolo kruhové vyvýšené miesto v divadle alebo tribúna, z ktorej rečníci oslovovali občanov i súdy. Neskôr sa stala štandardnou súčasťou kresťanskej architektúry. V ranokresťanských bazilikách je bema vyvýšené miesto, ku ktorému vedie niekoľko schodov. Zvyčajne šlo o vyhradené miesto pre biskupa a kňazov, najskôr sa nachádzala v presbytériu a neskôr v apside chrámu. V byzantskej architektúre tvorí spoločne s kňazišťom a odsadenou apsidou z dvoch postranných vysunutých pastofóriach (diakonikon a prothesis) uzáver chrámu, ale niekedy zasahuje až do naosu chrámu. Vstup bol povolený výhradne len duchovným. Priestor medzi bemou a naosom bol zvyčajne oddelený templom, neskôr ikonostasom. Na Západe sa v neskorom stredoveku a novoveku bema transformovala na svätyňu. V Pravoslávnej cirkvi sa táto časť chrámu nazýva svätyňa, veľsvätyňa alebo oltárny priestor. Napravo od nej sa nachádza diakonikon a naľavo prothesis. V západnom a východnom sýrskom ríte je bema ohradené miesto uprostred lode, kde sa nachádzajú celebranti a odkiaľ sa predčítavajú texty z Biblie. Bema alebo almemor sa objavuje aj v synagógach, kde sa z nej čítajú texty z Tóry. Nemá ale pevne stanovenú pozíciu.
Terminológia
Termín bema sa všeobecne používa, ako zastrešujúci výraz pre vyvýšené miesto v chráme. V ranokresťanskej bazilike označuje vyvýšené miesto s vyhradenými miestami pre kňazov a biskupa. Vo východokresťanských chrámoch bema označuje rovnako vyvýšené miesto, ale aj svätyňu oddelenú templom a neskôr ikonostasom, v apside chrámu s dvoma postrannými pastofóriami (diakonikon a prothesis), spoločne tvoria uzáver chrámu. V ruských chrámoch termín bema označuje ruské slovo алтарьaltar alebo алтарное пространствоaltarnoe prostranstvo (svätyňa, veľsvätyňa či oltárny priestor). V judaizme sa vyvýšené miesto označuje ako bema alebo bima či dokonca charakteristickým termínom almemor.
Etymológia
Termín bema pochádza z starogréckeho slova βῆμα (béma), čo znamená krok, odvodené z gréckeho slova βαίνειν (bainein)kráčať. V gréckom preklade Biblie sa objavuje hebrejské slovo מִגְדַּל-עֵץ (migdal-etz), čo znamená vyvýšená plošina alebo drevená veža. Ďalšia etymológia pochádza z hebrejského slova בימה (bima) od aškenázských Židov, čo znamená plošina alebo kazateľnica, ktoré je odvodené zo starogréckeho slova βῆμα (béma). Priamo odkazuje na starohebrejské slovo בּמה (bama), čo znamená vysoké miesto. Ďalšou etymológiou je hebrejské slovo השגחה (almemor), čo znamená platforma, ktoré je odvodené z arabského slova منبر (mimbár). Ďalšou navrhovanou etymológiu je hebrejské slovo תֵּבָה / תֵּיבָה (tevah) od sefardských Židov, čo doslovne znamená schránka.
Antika
vľavo|náhľad|Bema v Pnyxe, z ktorej rečníci oslovovali ľudové zhromaždenie, [[Atény, Grécko]] V starovekom Grécku bema označovala pôvodne podnož Dionýzovho oltára (thymele), alebo vyvýšené kruhové miesto v strede antického divadla. Ďalej toto vyvýšené miesto plnilo funkciu tribúny, z ktorej rečníci oslovovali ľudové zhromaždenie (napríklad v Pnyxe), kde obidve strany sporu predložili svoje argumenty. Označovala tiež vyvýšené miesto, na ktorej sedel héliastes (sudca), ktorý predsedal pojednávaniu na héliaie (ľudový súd) v Aténach.
Judaizmus
náhľad|Bima v interiéri starej [[Synagóga|synagógy v Krakove, Poľsko]] Starogrécke slovo bema preberá judaizmus v podobe bimy alebo almemoru, ktoré rovnako označuje vyvýšené plošinu alebo kazateľnicu. Rovnako sa tento termín používa v gréckom preklade Biblie (Septuaginta) na vyjadrenie hebrejského výrazu מִגְדַּל-עֵץ (migdal-etz), ktorý znamená vyvýšená plošina alebo drevená veža. Odtiaľ Ezdráš v 5. storočí pred Kr. v Jeruzalemskom chráme, ktorý podľa židovskej tradície zozbieral a upravil knihy Zákona (Tóry). Bima sa stala štandardným vybavením synagógy, z ktorých sa čítajú texty Tóry a Haftary. Spravidla je vyvýšená o dva alebo tri stupne a má zábradlie. V ortodoxných židovských synagógach býva bima umiestená podľa tradičných zvyklostí v geometrickom strede chrámu, oddelená od aron ha-kodeš (svätá schránka). Naopak v neologických (reformovaných) synagógach od druhej polovice 19. storočia je spojená dohromady vo východnej časti chrámu.
Kresťanstvo
vľavo|náhľad|Bema v [[Apsida (architektúra)|apside Baziliky San Apollinare v Classe, Ravenna, Taliansko]] V prenesenom význame bema označovala tiež miestom súdu, ktoré bolo rozšírením tribúnu súdu, ako je to napríklad opísané v Novom zákone (Mt 27, 19 a Jn 19, 13). Ďalej vo význame sídla rímskeho cisára (Sk 25, 10 alebo v Liste Rimanom 14, 10). Termín bema prenesený z judaizmu preberá ranokresťanská sakrálna architektúra.
V ranokresťanskej bazilike sa jedná o vyvýšené miesto vyhradené miesto pre biskupa a kňazov, najskôr sa nachádzala v presbytériu a neskôr v apside chrámu. Pôvodne to bolo vyvýšené miesto s rečníckym pultom, z ktorého sa čítali texty z Biblie a predniesla sa kázeň. V západokresťanskej sakrálnej architektúre sa bema v neskorom stredoveku a v novoveku transformovala na svätyňu (presbytérium) alebo na kazateľnicu.
Bema v byzantskej architektúre označuje tiež presbyterion alebo hierateion (svätyňa). V byzantskom chráme sa nachádza východnom konci naosu, priamo pred apsidou, aj keď v niektorých prípadoch sa rozšírila do bokov. Tvorí spoločne s kňazišťom a odsadenou apsidou z dvoch postranných vysunutých pastofóriach (diakonikon a prothesis) uzáver chrámu, ale niekedy zasahuje až do naosu chrámu. Vstup bol výhradne len pre duchovných. Priestor medzi bemou a naosom bol zvyčajne oddelený templom, neskôr ikonostasom. V Sýrii je bema ohradené miesto uprostred lodi, kde sa nachádzajú celebranti (synthronon) a odkiaľ sa predčítavajú texty z Biblie. Rané chrámy mali zvyčajne vyvýšené miesto len o jeden stupeň ohradený zábradlím a neskôr templom. Z teologického hľadiska sa bema považovala za kresťanský ekvivalent santa sactorum v starovekom židovskom chráme. Slovo bema na druhej strane označovalo miesto anagnostai, čo bol iný názov pre dnešnú ambónu, z ktorého podľa tradície kázal sediac uprostred veriacich Ján Zlatoústy. V pravoslávnych chrámoch sa jedná o vyvýšené miesto, ktoré tvorí svätyňu. Táto časť chrámu nazýva (svätyňa alebo veľsvätyňa či oltárny priestor), napravo sa nachádza diakonikon a naľavo prothesis. Skladá sa z priestoru za ikonostasom a polkruhového výbežku (ambóna) zo soley v strede pred cárskymi dverami ikonostasu.
Národný park Dunaj-Dráva
Národný park Dunaj-Dráva (Duna–Dráva Nemzeti Park) je jedným z národných parkov v Maďarsku. Bol vytvorený v roku 1996. Pôvodne bol plánovaný ako spoločný s bývalou Juhosláviou už v roku 1990. Pre zmeny, ktoré v tých rokoch nastali, sa to už nedalo uskutočniť.
Národný park sa rozprestiera vo viacerých župách - v Baranskej, Tolnianskej, Šomodskej a Báčsko-malokumánskej župe. Takmer celé územie parku sa nachádza v pôvodnom záplavovom území riek Dunaj a Dráva.
Oblasť národného parku pri rieke Dunaj začína od ústia kanála Sió na severe a tiahne sa na juh až k štátnej hranici. V tejto oblasti rieka Dunaj mení sklon, rýchlosť toku je pomalšia. Mení sa charakter toku a začínajú sa vytvárať mohutné meandre. Protipovodňové hrádze sú tak ďaleko od seba, že tu vzniklo jedno z najväčších súvislých záplavových území v Európe - Gemenc, lokalita zaradená medzi Ramsarské mokrade. Ľudia v tejto oblasti zaujímavým spôsobom využívali až do konca 18. storočia povodňové vody Dunaja. Pomocou stupňov odvádzali vodu do veľkej vzdialenosti od toku a napĺňali tak rôzne depresie vhodné na chov rýb vodou, zavlažovali pasienky, kosné lúky i sady. Úlohou národného parku je chrániť zbytky tohto unikátneho a rozsiahleho prírodného aluviálneho systému.
Oblasť národného parku pri rieke Dráva začína pri obci Őrtilos, je daná nielen samotnou riekou ale aj štátnou hranicou, pretože Dráva a hranica sa často prekrývajú ale aj prekrižujú. Táto rýchla alpská rieka tu stráca sklon a rýchlosť a tým začína usadzovať transportovaný materiál. Dráva je v úseku národného parku typická vytváraním nových ostrovov, ich opätovnou deštrukciou a presúvaním na nové miesto. Preto sú tu typické pionierske rastlinné spoločenstvá. V tejto oblasti žije 4500 živočíšnych druhov. O čistote vody svedčí aj zrejme najväčšia životoschopná populácia potočníka druhu Platyphylax frauenfeldi na svete. Žijú to chránené druhy rýb maďarska ako hlavátka podunajská, kolok veľký, lipeň tymiánový a jeseter hladký.
Čierna skala
Čierna skala môže byť:
Vlkanovský potok
Vlkanovský potok je potok v geomorfologickom celku Zvolenská kotlina. Má dĺžku. Je tokom III. rádu.
Začiatok
Začína sa na sútoku dvoch zdrojníc v v premiešanom lesnom extraviláne a poľnohospodárskom extraviláne v centrálnej časti územia obce Badín na severnom svahu vrchu Hrádok v okrese Banská Bystrica v Banskobystrickom kraji. Kratšia, severná, zdrojnica pramení v Dlhšia, južnejšia, zdrojnica pramení v  Obe zdrojnice pramenia v extraviláne na území obce Badín severne od vrchu Hrádok. Pramení a preteká územím geomorfologického podcelku Sliačska kotlina.
Opis toku
Od sútoku zdrojníc tečie juhovýchodovýchodným smerom v zmiešanom lesnom extraviláne a poľnohospodárskom extraviláne na území obce Badín, ľavým brehom obmýva južné úpätie chrbta Krásny vŕšok a pravým brehom severovýchodné úpätie vrchu Hrádok s. V mení smer na východ a pokračuje v krátkom úseku po obecnej hranici medzi obcou Badín a mestom Banská Bystrica. Vracia sa späť na územie Badína, ľavým brehom obmýva južné úpätie intravilánu Rakytoviec (mestskej časti Banskej Bystrice, ktorej zástavba expandovala i na okrajové územie Badína), tečie v tesnej blízkosti športového štadióna v Badíne, v podteká cestu RI Nitra – Banská Bystrica, ďalej podteká starú cestu Sliač – Banská Bystrica, tečie pri južnom okraji čističky odpadových vôd v Badíne a v  ústi do Hrona ako jeho pravostranný prítok. Rieka Hron tvorí obecnú hranicu medzi obcami Badín a Vlkanová. . Pramení, preteká a ústi v juhozápadnom kúte regióna Horehronie. Nemá dôležitejšie prítoky. .
Vladimír Čebotarev
Profesor, JUDr. Vladimír Čebotarev (pôvodným menom Vladimír Petrovič Čebotarev; * 15. marec 1895, Liski, Voronežská oblasť, Rusko – † 29. máj 1980, Bratislava) bol filológ, právnik, odborný publicista a vysokoškolský pedagóg. Venoval sa najmä výučbe ruského jazyka, bol popredným rusistom na Slovensku. Bol autorom mnohých vysokoškolských učebníc a odborných publikácii.
Osobný život
Jeho otec Piotr Čebotarev sa aktívne zúčastnil v ruskej revolúcii 1905. Bol väznený v Orlovskej pevnosti pre politických väzňov. Zomrel v roku 1908 pred vynesením, rozsudku. Matka Mária, rod. Ivanová. Manželka Nadežda, rod. Šramkovová (1897 – 1981), syn Doc. PhDr. Boris Čebotarev.
Ráztocký potok (prítok Marikovského potoka)
Ráztocký potok je potok v regióne Horné Považie, na území obce Horná Mariková v okrese Považská Bystrica v Trenčianskom kraji. Nachádza sa v geomorfologickom celku Javorníky. Ústi do Marikovského potoka. Má dĺžku. Rád toku IV.
Vladimír Čebotarev
Štúdiá
V roku 1915 absolvoval klasické gymnázium vo Voroneži. Na jeseň 1915 začal študovať na Právnickej fakulte Štátnej ruskej univerzity v Charkove. Na základe nariadenia ruskej vlády bol v januári 1916 poslaný na Vojenskú akadémiu do Odesy, kde ju toho istého roku absolvoval a bol povýšený na podporučíka. Krátku dobu slúžil ako mladší dôstojník v 34.záložnom pluku v Simferopoli. Začiatkom roku 1917 bol odvelený do Oranienbaumu, kde absolvoval Dôstojnícku streleckú školu a bol zapísaný do evidencie ruského generálneho štábu ako odborník na automatické zbrane.
Ráztocký potok (prítok Marikovského potoka)
Opis toku
Od prameňa preteká v lesnom extraviláne južným smerom, pravým brehom obmýva samotu Hrkotovci, v celom priebehu toku neopustí územie obce Horná Mariková, jej časť obce Ráztoka, v  vteká do intravilánu osady – časti obce Ráztoka, v  ústi do Marikovského potoka ako jeho pravostranný prítok. Ráztocký potok patrí do okresu Považská Bystrica v Trenčianskom kraji. Nachádza sa v geomorfologickom celku Javorníky v geomorfologickom podcelku Vysoké Javorníky. Nemá prítoky. .
Pôvod názvu
Názov vodného toku Ráztocký potok má pôvod v názve najsevernejšej osady obce Horná Mariková, dnes časti obce Ráztoka, na území ktorej pramení, preteká a ústi. Je zrejmé, že pôvodne bol pomenovací akt primárne smerovaný na vodný tok v podobe Ráztoka a sekundárne bol názov potoka bez zmeny prenesený na osadu (dnešnú časť obce). Z toponyma Ráztoka bolo po rozšírení o formant -ský, -cký a po kombinácii so všeobecným podstatným menom potok s významom menší prirodzený vodný tok utvorené dvojčlenné hydronymum atributívneho typu (dvojčlenný determinatívny názov so zhodou) zložené z prídavného mena a z podstatného mena Ráztocký potok ako súčasť veľmi početnej skupiny názvov v slovenskej toponymii, najmä hydronymii. Názov vodného toku bol štandardizovaný v roku 2019. V priestore slovenskej hydronymie vodných tokov hydronymum Ráztocký potok nie je jedinečným hydronymom (august 2022).
Vladimír Čebotarev
Vojnové roky
Po skončení školy pravdepodobne koncom mája 1917 bol poslaný na juhozápadný front proti Rakúsko – Uhorsku. V júli 1917 v boji pri mestečku Orinin bol ťažko ranený. Začiatkom júla 1919 ochorel na týfus a evakuovali ho do Turecka. V Turecku s manželkou Nadeždou a trojročným synom Borisom prežil veľmi ťažkú dobu. Pracoval v prístave ako robotník a manželka prala bielizeň v gréckych domácnostiach. V Rusku Vladimír Čebotarev nebol v žiadnej politickej strane.
Emigrácia
Na jeseň 1922 z Ruska emigroval. Výber Československej republiky ako novej domoviny bol ovplyvnený projektom československej vlády Ruskou pomocnou akciou realizovanou od roku 1921, ktorej cieľom bolo morálne a finančne pomôcť migrantom z bývalého cárskeho Ruska. Medzivojnové Československo sa tak stalo domovom pre státisíce migrantov z bývalého cárskeho Ruska. Centrom migrantov sa stala Praha. V Prahe ruskí, ale aj ukrajinskí a bieloruskí migranti zakladali svoje kultúrno-spoločenské spolky, vydávali svoje noviny a časopisy, realizovali svoje vedecko-výskumné aktivity. Utiekol so svojou rodinou pred boľševickou revolúciou do Československa a študoval v rokoch 1922 - 1926 na Ruskej právnickej fakulte v Prahe. Na tejto fakulte, ktorú vytvorila československá vláda pre ruských emigrantov, mala vyštudovať ruská elita, ktorá po porážke revolúcie v Rusku mala zaujať miesta po porazených boľševikoch. Po vykonaní všetkých štátnych záverečných skúšok bol vyznamenaný diplomom školy. Okrem toho na fakulte zložil skúšku zo všeobecných dejín a ruskej literatúry.
Pedagogická a právnická činnosť
Po dokončení štúdia vykonával rôzne práce. Napríklad bol prekladateľom, ale pracoval aj ako robotník na stavbách. Dňa 8. apríla 1929 bol prijatý do justičnej služby Vrchným súdom v Košiciach. Tu pôsobil na mnohých okresných súdoch vo funkcii vedúceho komisií pre zakladanie nových pozemkových kníh. Od roku 1938 do 31. augusta 1946 pracoval na Okresnom súde v Poprade.
Do školských služieb bol prijatý 1.septembra 1946 a bol ustanovený za profesora ruského jazyka a právnej náuky na Štátnej obchodnej akadémii v Poprade. V čase učiteľského pôsobenia v Poprade bol predsedom závodného výboru Revolučného odborového hnutia všetkých škôl v Poprade a vedúcim ruského hudobného a speváckeho súboru pri Obchodnej akadémii v Poprade. Počas Slovenského štátu bol zapojený do ilegálneho hnutia proti  fašistickému režimu.
Po oslobodení Popradu Červenou armádou ho orgány armády zapojili do spolupráce ako prísažného tlmočníka a sprostredkovateľa medzi veliteľstvom Červenej armády a slovenskými úradmi.
Ako profesor na Obchodnej akadémii v Poprade súčasne vyučoval ruský jazyk a literatúru v rôznych kurzoch ruštiny na školách I., II, a III. stupňa, ktoré boli organizované Povereníctvom školstva a osvety. Okrem toho prednášal ruskú gramatiku a literatúru na doškoľovacom kurze Pedagogickej fakulty Univerzity Komenského v Bratislave, v pobočke v Spišskej Novej Vsi.
Dňa 1.septembra 1952 bol služobne preložený na Ruské gymnázium Humennom, kde vyučoval ruštinu a filozofickú propedeutiku až do roku 1953. Dňa 14. decembra 1953 bol prijatý do služieb Univerzity Komenského v Bratislave. Dňa 1.augusta 1953 bol menovaný vedúcim Katedry jazykov na Právnickej fakulte a Fakulte telesnej výchovy a športu Univerzity Komenského. Okrem účinkovania na univerzite prednášal v rokoch 1946 – 1953 na Vysokej pedagogickej škole v Bratislave poslucháčom – rusistom. V roku 1964 sa stal docentom a bol navrhnutý na menovanie za profesora. V roku 1967 vláda Československej socialistickej republiky mu za dlhoročnú prácu vo výchove a vzdelávaní mládeže udelila titul Zaslúžilý učiteľ. Pri príležitosti 50.výročia Univerzity Komenského mu udelili striebornú a pri príležitosti 60. výročia univerzity zlatú medailu. Počas svojej činnosti na univerzite preložil približne 5000 strán vedeckých prác a článkov pre učiteľov. Bol činný aj vedecky.
Meynes
Meynes je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Gard, v regióne Languedoc-Roussillon.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Boigneville
Boigneville je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Essonne, v regióne Île-de-France.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.