cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Národný park Los Glaciares
Los Glaciares je miestom medzinárodného turistického ruchu a je hojne navštevované. Východiskovým bodom je malé mesto El Calafate ležiace pri Lago Argentino, ako aj ešte mladá dedina EL Chaltén.
V severnej časti parku sú žulové vrchy Cerro Fitz Roy a Cerro Torre, ktoré tvoria pre turistov a horolezcov zaujímavý cieľ.
Billie Joe Armstrong
Billie Joe Armstrong (* 17. február 1972, Rodeo, Kalifornia, USA) je americký spevák a gitarista americkej punk rockovej skupiny Green Day.
Vyrástol v Rodeo v Kalifornii. Má 5 súrodencov, z ktorých on je najmladší. Jeho otec zomrel na rakovinu, keď mal Billie len 10 rokov. (Pieseň Wake Me Up When September Ends je spomienkou na otca.) Billie Joe nahral svoju prvú pieseň ako päťročný a volala sa Look for love a druhú zložil v dvanástich - „Why Do You Want Him?“. Na základnej škole sa stretol s Mikeom Dirntom a keď mali obaja 15 rokov založili kapelu Sweet Children, ktorú neskôr premenovali na Green Day.
Od 2. júla 1994 je ženatý s Adrianne Armstrongovou, s ktorou má dve deti: Josepha Marciana a Jakoba Dangera.
Die Zeit
Die Zeit je nemecký celoštátny týždenník, ktorý vychádza od 21. februára 1946.
Je najčítanejším týždenným periodikom v Nemecku, týždenne sa predá vyše 480 tisíc výtlačkov a počet čitateľov sa odhaduje asi na 1,4 milióna (3.Q 2006, IVW). Jeho vydavateľa, Zeitverlag Gerd Bucerius so sídlom v Hamburgu, vlastní od roku 1996 skupina Verlagsgruppe Holtzbrinck.
Sídlo periodika je od založenia v Hamburgu. Cieľovou skupinou sú predovšetkým ľudia s akademickým, poprípade s vyšším vzdelaním. Politickým postojom je priraďovaný k liberálnym.
História
Prvé vydanie vyšlo 21. februára 1946 v náklade 25.000 exemplárov ako noviny takzvanej Licencovanej tlače. Podľa mediálnych prieskumov z roku 2005 má dnes okolo 1,43 milióna čitateľov, predajný náklad dosahoval v treťom kvartáli roku 2006 podľa spoločnosti IVW 479 498 exemplárov.
Prvými vydavateľmi časopisu boli Gerd Bucerius, Lovis H. Lorenz, Richard Tüngel a Ewald Schmidt di Simoni. Plánovali vydávať občianske noviny už pred poslednými fázami Druhej svetovej vojny. Prvým šéfredaktorom sa stal Ernst Samhaber. Prvého marca 1946 sa redaktorkou Die Zeitu stala Marion Gräfin Dönhoff, ktorá na rôznych postoch - od roku 1972 až do jej smrti v roku 2002 už ako vydavateľka - spoluvytvárala celé noviny.
Ako autorov získal Die Zeit viaceré významné osobnosti, napríklad filológ a kritik Walter Jens písal pod pseudonymom Nomos, alebo tiež spisovateľ a žurnalista Ben Witter. Od 1. júla 1996 patrí Die Zeit k vydavateľstvu Verlagsgruppe Georg von Holtzbrinck GmbH. Obchodný riaditeľ vydavateľstva je Rainer Esser.
Spolupracovníci a sekcie
Súčasní vydavatelia sú bývalý Spolkový kancelár Helmut Schmidt (od roku 1983), Josef Joffe a bývalý Štátny minister kultúry Michael Naumann. Avšak, Die Zeit stále označuje dnes už zosnulú Marion Gräfin Dönhoff za svoju vydavateľku.
Šéfredaktorom je Giovanni di Lorenzo, zastupujúcimi šéfredaktormi sú Matthias Naß (Matthias Nass) a Bernd Ulrich. Redakcia má toho času 115 trvalých zamestnancov a je rozčlenená do desiatich podredakcí (sekcí). Sekcie: Politika so šéfom Martinom Klingsom, Spravodajstvo vedie Hanns-Bruno Kammertöns, Ekonomika je vedená Uwe Heuserom, Vede šéfuje Andreas Sentker, Fejtóny vedie Jens Jessen, Literatúra na čele s Ulrichom Greinerom, Spoločenský život vedie Christoph Amend, Cestovaniu šéfuje Dorothée Stöbener a Šance sú pod vedením Thomasa Kerstana. Ukončenie vydania na zadnej strane je vždy ohliadnutie sa na historickú tému, ktorá má vzťah k súčasnosti, pod titulom "Beh času" (Zeitläufte), ktoré vedie Benedikt Erenz. Každá sekcia má od siedmich do desiatich redaktorov. Časopis si udržuje redakčné kancelárie v Berlíne, Londýne, Bruseli, Paríži, Moskve, vo Washingtone DC a má zahraničných korešpondentov v Ålburgu, Jeruzaleme, Johannesburgu, New Yorku a Pekingu.
Die Zeit sa tlačí v nasledujúcich tlačiarňach: Frankfurtská Societäts-Druckerei v Mörfelden-Walldorfe, Axel Springer AG v Essen-Kettwig a Axel Springer Verlag v Ahrensburgu. O distribúciu sa stará firma Gruner + Jahr, Hamburg.
Po tom, ako bola v roku 1999 vytvorená farebná príloha ZEIT-Magazin, bola následne založená sekcia Spoločenský život, ktorú viedol Andreas Lebert, dnes šéfredaktor časopisu Brigitte. Obzvlášť známe v tejto sekcí sú víkendové stĺpčeky od Haralda Martensteina, vačšinou dosť sarkastické, ale súčasne vtipné filozofovaním na tému "Boh a svet", taktiež je známa aj Wolfram Siebeckova Kuchárska strana. Od 1. júla používa Die Zeit vlastnú ortografiu (takzvanú "Hausorthografie") vytvorenú Dieterom E. Zimmerom, redaktorom sekcie Fejtóny, ktorá sa v niektorých bodoch odchyľuje od úradnej nemeckej ortografie
Doplnkové projekty vydavateľstva
Okrem vydávania týždenníka vydalo vydavateľstvo ďalšie magazíny:
ZEIT Wissen (Zeit Veda) - vedie: Christoph Drösser, Gero von Randow a Andreas Sentker
ZEIT Geschichte (Zeit História) - vedie: Moritz Müller-Wirth, Benedikt Erenz a Dr. Volker Ullrich
ZEIT Studienführer (Zeit Sprievodca štúdiom) - vedie:Thomas Kerstan, Martin Spiewak, Moritz Müller-Wirth
V októbri roku 2006 začal vychádzať nový študentský magazín s titulom ZEIT Campus, ktorý vedie Thomas Kerstan, Martin Spiewak a Moritz Müller-Wirth.
Na základe 15 zväzkovej encyklopédie Brockhaus Enzyklopädie a spolupráce s vydavateľstvom Brockhaus-Verlag vydali rozšírené 20 zväzkové vydanie (spolu s indexom).
Zeit online
Je to verzia časopisu vychádzajúca na internete. Samostatná online redakcia funguje od roku 1996, zaoberá sa informovaním o dennom dianí. Toho času v nej pracuje 30 kmeňových redaktorov, grafikov a technikov a je to 100% dcérska spoločnosť vydavateľstva Zeit-u. Šéfredaktorom je bývalý redaktor tlačeného časopisu Gero von Randow, ktorý je súčasne aj vydavateľ časopisu ZEIT Wissen.
Od septembra 2006 existuje časť stránky ZEIT News, ktorá preberá informácie z online verzie berlínskeho denníka Tagesspiegel. Tagespiegel tiež patrí do vydavateľstva Verlagsgruppe Holtzbrinck.
Rovnianska gaštanica
Rovnianska gaštanica je chránený areál v správe štátnej ochrany prírody Cerová vrchovina.
Nachádza sa v katastrálnom území obce Rovňany v okrese Poltár v Banskobystrickom kraji. Územie bolo vyhlásené v roku 1990 na rozlohe 2,0500 ha. Ochranné pásmo nebolo určené.
Predmetom ochrany je: ''Chránený areál je zriadený na ochranu cca 100 vzácnych jedincov gaštanu jedlého (Castanea sativa), dôležitých z vedecko-výskumného, biologického, ekologického, historického a esteticko-rekreačného (turisticky atraktívna plocha v blízkosti nádrže Uhorské) hľadiska. Priemerný vek kultúry je asi 200250 rokov.''
Kari
Kari alebo karri môže byť:
Kari môže byť aj:
Ernest Lawrence
Ernest Orlando Lawrence (* 8. august 1901, Canton, Južná Dakota, USA – † 27. august 1958, Palo Alto, Kalifornia) bol americký fyzik a laureát Nobelovej ceny známy pre vynájdenie, využitie a vylepšenie cyklotrónu na začiatku roku 1929, a jeho neskoršiu prácu pri získavaní izotopov uránu pre projekt Manhattan. Dlhú dobu spolupracoval ako profesor fyziky na Kalifornskej Univerzite.
Životopis
Narodil sa v Cantone v Južnej Dakote. Navštevoval fakultu sv. Olafa v Minnesote, ale po prvom roku prestúpil na Univerzitu Južnej Dakoty (University of South Dakota). V roku 1922 získal bakalársky titul. Titul Ph.D. vo fyzike získal na Yalovej univerzite v roku 1925. Zostal na Yalskej univerzite ako výskumník na fotoelektrický efekt. V roku 1927 sa stal pomocným profesorom.
V roku 1928 bol ustanovený spolupracujúcim profesorom fyziky na Kalifornskej univerzite v Berkeley a dva roky sa stal profesorom, najmladším v histórii tejto univerzity. Tu získal prezývky „Atom Smasher“ (drvič atómov) a „muž, ktorý má kľúč od atómovej energie“. Chcel robiť „veľkú fyziku, prácu, ktorá môže byť uskutočnená len vo veľkom rozsahu a s množstvom pracujúcich ľudí“, povedal Herbert York, prvý riaditeľ Lawrenceovho laboratória v Livermore (Lawrence Livermore laboratory).
Vynález, ktorý priniesol Lawrenceovi medzinárodnú slávu začal ako skica na kuse papiera. Jedného večera sediac v knižnici, Lawrence narazil na článok v časopise a zaujal ho jeden z diagramov, ktorý znázorňoval, ako vyrobiť vysokoenergetické častice potrebné na rozloženie atómov pomocou za sebou nasledujúcich malých tlakov. Lawrence povedal svojím kolegom, že našiel spôsob na získanie častíc s veľmi vysokou energiou bez použitia vysokého napätia.
Prvý model Lawrenceovho cyklotrónu bol vyrobený z drôtu a tesniaceho vosku a stál možno celkovo 25 dolárov. A fungovalo to: keď Lawrence pustil 2 000 voltov do je ho provizórneho cyklotrónu, dostal 80 000 voltové strely krúžiace dookola. Svojimi čoraz väčšími strojmi, bol Lawrence schopný poskytnúť rozhodujúcu výbavu potrebnú na jeho pokusy vo vysokoenergetickej fyzike. Okolo tohoto zariadenia Lawrence postavil jeho radiačné laboratórium (Radiation Laboratory), ktoré sa stalo jedným z popredných laboratórií na výskum fyziky. V roku 1934 získal patent na cyklotrón, ktorý pridelil Výskumnej Spoločnosti (Research Corporation).
V roku 1936 sa stal riaditeľom univerzitného radiačného laboratória (University's Radiation Laboratory) kde pracoval až do svojej smrti.
V novembri 1939 bol Lawrence ocenený Nobelovou cenou za fyziku za jeho prácu na cyklotróne. Keďže bola vojna, ceremónia sa konala v Berkeley v Kalifornii. Obrovské (calutron) zariadenia vytvorené v Lawrenceovom laboratóriu boli použité v Zóne X (Site X) počas druhej svetovej vojny na vyčistenie uránu do prvej atómovej bomby. Počas druhej svetovej vojny, Lawrence dychtivo pomáhal pri americkom výskume možnosti vyrobiť zbraň na základe štiepenia atómu. Jeho Radiačné laboratórium (Radiation Laboratory) sa stalo jedným z hlavných miest vojnového jadrového výskumu. Bol to práve Lawrence, kto uviedol J. Roberta Oppenheimera do toho, čo sa neskôr stalo projektom Manhattan. Skorý šampión elektromagnetickej separačnej metódy na obohatenie uránu, Lawrence vyrobil jeho (calutrons) - špeciálne formy spektrometrov hmoty - pre masívne zariadenia na čistenie uránu v Oak Ridge v Tennessee.
Po vojne Lawrence viedol rozsiahle kampane za vládne sponzorstvo veľkých vedeckých programov. Bol mocný zástupca "veľkej vedy" s jeho požiadavkami na veľké mašiny a veľké peniaze.
V júli 1958 ho prezident Eisenhower poslal do Ženevy do Švajčiarska aby prerokoval zastavenie jadrových testov so Sovietskym zväzom. Lawrence v Ženeve ochorel a bol donútený vrátiť sa do Berkeley. Zomrel o mesiac neskôr v Palo Alto v Kalifornii.
23 dní po jeho smrti regenti kalifornskej univerzity odsúhlasili, aby Lawrence Livermore laboratory a Lawrence Berkeley Laboratories niesli jeho meno.
Ján Krištof Stengel
Ján Krištof Stengel (*  Slovensko) bol zvonolejár.
Životopis
Príslušnosť k banskobystrickým zvonolejárom potvrdzuje nápis na zvone zhotovenom pre Zvolen (1712).
3895 Earhart
3895 Earhart je planétka s priemerom 42 km, ktorú objavil C. S. Shoemaker 23. februára 1987.
Rémalard (kantón)
Rémalard je francúzsky kantón v obvode Mortagne-au-Perche v departemente Manche v regióne Dolná Normandia. Tvorí ho 12 obcí.
Alžbeta Kristína Brunšvicko-wolfenbüttelská
Alžbeta Kristína Brunšvicko-wolfenbüttelská (* 28. august 1691, Braunschweig, Nemecko – † 21. december 1750, Viedeň, Rakúsko) bola brunšvicko-wolfenbüttelská princezná, česká a uhorská kráľovná z rodu Welfovcov, dcéra vojvodu Ľudovíta Rudolfa (* 1671 – † 1735) a Kristíny Lujzy Öttingenskej (* 1671 – † 1747), vnučky významného brunšvicko-wolfenbüttelského vojvodu Antona Ulricha.
Manželstvo
V lete roku 1708 sa vydala za habsburského arcivojvodu Karola, ktorý v tom čase pod menom Karol III. bojoval vo vojne o španielske dedičstvo. Sobáš mal posilniť protifrancúzsku koalíciu. Zásnuby sa uskutočnili v apríli 1708 vo Viedni, svadba však prebehla 1. augusta 1708 v Barcelone, kam Alžbeta za svojim nastávajúcim pricestovala.
Mladý pár žil potom v Španielsku až do roku 1711, kedy zomrel Karolov starší brat, cisár Jozef I. Alžbetin manžel ako bratov nástupca sa potom pod menom Karol VI. ujal vlády nad habsburskou monarchiou a získal i trón rímskeho cisára. Opustil Španielsko a Alžbetu Kristínu nechal v krajine ako svoju miestodržiteľku. Až v roku 1713, keď bolo jasné, že Karol svoj boj o španielske kráľovstvo v dôsledku zmenených mocensko-politických podmienok v Európe prehral, i ona opustila španielske územie a zvyšok života prežila v Rakúsku.
Korunovácie
18. októbra 1714 bola v bratislavskom Dóme sv. Martina korunovaná za uhorskú kráľovnú. V septembri 1723, deväť rokov po uhorskej korunovácii, bola spolu s manželom v Prahe korunovaná svätováclavskou korunou českých kráľov.
Rodinné pomery
Cisárovná prežila so svojím mužom dlhé a spokojné manželstvo, ktoré však bolo poznamenané nenaplnenou túžbou po dedičovi trónu. Alžbeta Kristína dlho nemohla mať deti, až osem rokov po svadbe, v roku 1716, sa jej narodil syn Leopold Ján, ktorý však žil iba niekoľko mesiacov (* 13. apríl 1716 – † 4. november 1716). Po ňom už nasledovali iba tri dcéry:
Po manželovej smrti v roku 1740 žila ovdovená cisárovná vo Viedni u svojej najstaršej dcéry Márie Terézie, ktorá sa na základe pragmatickej sankcie Karola VI. stala dedičkou habsburskej monarchie. Po smrti bola pochovaná v kapucínskej hrobke vo Viedni.
Virpi Kuitunenová
Virpi Kuitunenová (* 20. máj 1976, Kangasniemi, Fínsko) je fínska bežkyňa na lyžiach.
Ocenenia
Je držiteľkou bronzovej medaily zo zimnej olympiády 2006, ktorú získala spolu s Aino Kaisou Saarinenovou v tímovom šprinte. Na majstrovstách sveta v klasickom lyžovaní 2007 sa stala najúspešnejšou športovkyňou. Získala 3 zlaté medaily, ku ktorým pridala jednu bronzovú. V zbierke má aj jednu zlatú medailu z Lahti z roku 2001 a jednu striebornú z  Oberstdorfu z roku 2005. Vyhrala prvý ročník Tour de Ski. V tom druhom obsadila druhé miesto. V roku 2007 získala ocenenie najlepšia športovkyňa Fínska.
Larchamp (Mayenne)
Larchamp je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Mayenne, v regióne Pays-de-la-Loire.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Libethenit
Libethenit je minerál kryštalizujúci v rombickej sústave, chemicky hydroxofosforečnan meďnatý - Cu2(PO4)(OH).
Prvýkrát bol opísaný v Ľubietovej (nem. názov Libethen) pri Banskej Bystrici, podľa čoho dostal aj meno. Minerál pomenoval v roku 1823 August Breithaupt.
Charakteristika
Libethenit sa vyskytuje najčastejšie v podobe drobných zelených až čiernozelených kryštálov, ktoré majú oktaédrom podobný tvar. Býva však aj obličkovitý, guľovitý, radiálnolúčovitý, vláknitý alebo celistvý. Je to priesvitný minerál so skleným alebo mastným leskom.
Vznik
Vzniká ako sekundárny minerál v oxidačnej zóne medených ložísk.
Poznávanie
Na rozdiel od podobného malachitu sa ťažko rozpúšťa v kyseline chlorovodíkovej. Väčšinou sa vyskytuje v podobe drobných kryštálikov, len zriedka nad 1 mm.
Ferdinand Šteller-Šteliar
Ferdinand Šteller-Šteliar, tiež Steller (* 10. január 1897, Jasenie - † 18. november 1982, Košice) bol jazykovedec, prekladateľ, literárny historik, hudobný skladateľ, pedagóg. Pseudonym: Hradovan, Učbár slovenčiny v Martine
Životopis
Študoval na gymnáziu v Banskej Bystrici (1907-1909), vo Vacove a v Kecskeméthe, matematiku, fyziku, slavistiku a hudbu na univerzite v Budapešti (1915-1918). Učiteľ na meštianskej škole, stredošk. prof., riaditeľ na Učiteľskej akadémii v Turč. Tepliciach, prekladateľ, archivár a korektor. Venoval sa problematike kodifikácie slov. spisovnej normy. Vystupoval proti čechoslovakistickým postojom v otázkach slov. spisovného jazyka. Autor jazykovedných a literárnohist. prác. Interpret hry na violončele, husliach a na klavíri. Upravoval ľudové piesne, dirigent spevokolov v Košiciach. Hudobný recenzent a kritik. Člen pravopisnej komisie, jazykovedného a literárnovedného odboru MS.
Niederhaslach
Niederhaslach je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Bas-Rhin, v regióne Alsasko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Infekčná peritonitída mačiek
Infekčná peritonitída mačiek (, zaužívaná skratka FIP) je infekčné ochorenie mačiek spôsobujúce smrť. Názov je mierne zavádzajúci, pretože nejde o zápal pobrušnice (čiže peritonea), ale o zápal ciev (vaskulitída). Klinické príznaky FIP sa však často prejavujú vo forme zápalu pobrušnice. Vírus FIP napáda však aj pohrudnicu – z toho dôvodu je niekedy choroba označovaná tiež ako Infekčná mačacia polyserozitída (Feline infectious polyserositis).
Niederhaslach
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Infekčná peritonitída mačiek
Vírus
Pôvodcom ochorenia je virulentný koronavírus. Mačací koronavírus (FCoV) bol do 90tych rokov 20. storočia považovaný za dva rôzne víry:
Mutácia vírusu na malígnu formu spočíva v zmene informácií vírusového genómu génu 3C. Vírus sa deaktivuje pri teplotách 20 °C až 48 °C, je však schopný prežiť až 7 dní mimo hostiteľa. Väčšina dezinfekčných prostriedkov vírus ničí.
Sú známe dva vírusové serotypy:
K prenosu dochádza priamym kontaktom mačiek, vírus sa do organizmu najčastejšie dostáva nosnou sliznicou. Infekcia sa môže do chovu dostať aj prostredníctvom predmetov, ktoré sa dostali do styku so výkalmi, v ktorej sa nachádza vírus. Imúnne teda nie sú ani mačky chované bez možnosti výbehu.
Najčastejšie sa u mačiek prejavuje benígna forma infekcie, ktorá sa nemusí u zvieraťa klinicky prejavovať (napr. skrytá črevná infekcia). Vtedy sa nezmutovaný vírus vylučuje najmä črevnou cestou v truse po dobu až 10 mesiacov. V ranej fáze nákazy sa vírus vylučuje tiež slinami a močom. Zmutovaná, malígna forma vírusu nemá schopnosť vylučovať sa z organizmu, nakaziť sa však môžu plody v tele nakazenej matky (transplacentárny prenos).
Črevná koronavírusová infekcia je u mačiek rozšírená vo veľkej miere. Štúdie dokladajú až 50% populácie mačiek chovaných doma sérologicky pozitívnych na koronavírus, u mačiek chovaných vo väčších skupinách je to až 90% (zdroj). V Spojenom kráľovstve bola koronavírusová nákaza preukázaná u 84% vystavovaných mačiek (zdroj).
Čínske písmo
Čínske písmo alebo čínske znaky je jeden z najstarších systémov písma. Je to logofonetické písmo. Z vyše 100 000 znakov sa používa bežne 5 – 6 tisíc.
Infekčná peritonitída mačiek
Patogenéza
Patogenéza ochorenia nie je dostatočne preskúmaná. Mutácia vírusu prebieha v čreve postihnutého zvieraťa a vedie k zmene povrchu vírusu. Táto zmena mu umožňuje vstup do makrofágov, kde sa ďalej rozmnožuje a rozširuje do celého organizmu zvieraťa.
Čínske písmo
Typ písma
Čínske písmo má od prvých nálezov až dodnes približne rovnaký charakter – je to písmo v širšom ponímaní logografické, presnejšie povedané je to logomorfémografické písmo a zároveň logofonetické písmo. Termín logomorfémografické zdôrazňuje, že má znaky tak pre celé slová, ako aj len pre morférmy, a termín logofonetické zdôrazňuje, že má znaky tak pre slová/morfémy, ako aj pre zvuky jazyka.
Infekčná peritonitída mačiek
Patogenéza
Vedci predpokladajú, že forma, v ktorej choroba prepukne, závisí vo veľkej miere od imunitného systému jedinca.
Čínske písmo
Typ písma
Čínske písmo sa časom menilo tak, že jednak klesal podiel logogramov (znaky vyjadrujúce slová) a stúpal podiel morfémogramov (znaky vyjadrujúce morfémy), a jednak stúpal podiel fonogramov. Prvý spomenutý vývoj je spôsobený tým, že v archaickej čínštine prevládali jednoslabičné a jednomorfémové slová, takže znaky korelovali so slovami, dnes už sú čínske slová dlhšie (zložené), takže znaky korelujú prevažne už len s morfémami.
Infekčná peritonitída mačiek
Patogenéza
U niektorých postihnutých jedincov s mutovaným vírusom neprepukne malígna forma ochorenia vďaka zvýšenej imunitnej reakcii. Imunitný systém je vďaka tomu schopný udržiavať infikované bunky pod kontrolou. Tým sa u zvieraťa choroba klinicky neprejaví, mačka sa však stáva prenášačom. Niektoré zvieratá sú dokonca schopné kompletného vylúčenia vírusu z organizmu, tým sa však nestávajú imúnnymi voči novej infekcii.
Čínske písmo
Typ písma
Treba dodať, že občas sa čínske písmo chybne klasifikuje ako slabičné písmo. Je to spôsobené tým, že čínske morfémy sa spravidla (kvázi náhodou) zhodujú so slabikami. V skutočnosti sa ale čínske znaky pri bližšom pohľade vzťahujú na morfémy, nie na slabiky.
Infekčná peritonitída mačiek
Patogenéza
Zvýšenú pravdepodobnosť ochorenia predstavujú tieto faktory :
Čínske písmo
Veľký počet znakov
Keďže ide o písmo logografické, v čínskych znakoch sa neodráža výslovnosť tak priamym spôsobom, ako je tomu napríklad v latinke. Tento fakt samozrejme značne sťažuje výučbu čítania a písania aj u cudzincov, aj u Číňanov, a je veľkou brzdou gramotnosti: na rozdiel od európskych jazykov, kde počet znakov zvyčajne nepresahuje 50, čínskych znakov sú tisíce. Najväčšie slovníky obsahujú vyše 100 000 znakov, drvivá väčšina z nich je však dávno nepoužívaná, prípadne ide o varianty (až 1/3), a v praxi sa používa zhruba len 5000 znakov. Na druhej strane sú tu aj nesporné výhody: v jazykovo roztrieštenej Číne sa veľa vzájomne nezrozumiteľných (hoci príbuzných) jazykov a nárečí píše tými istými čínskymi znakmi. Hovoriaci kantónčiny sa nedohovoria s hovoriacim štandardnej čínštiny, ale ak sú obaja gramotní, môžu si písať. Z podobného dôvodu čínske televízne stanice vysielajú filmy v čínskom znení s čínskymi titulkami.
Slovo v čínskom ponímaní
V čínskom písme sa nerobia medzery medzi slovami. Pojem slovo má v čínskom prostredí inú hodnotu: ide o koncept čisto jazykový, nie pravopisný. V znakovom zápise je jedinou jednotkou menšou ako veta znak; ten vo výslovnosti zodpovedá takmer vždy jednej slabike. Na významovej úrovni to potom spravidla býva morféma, hoci to zďaleka nie je univerzálne pravidlo. Existuje rad znakov, ktoré samy o sebe žiadny význam nenesú a získavajú ho až v spojení so znakom iným, existujú aj znaky, v ktorých sú obsiahnuté morfémy dve. Súčasná čínština už dávno nie je jazykom jednoslabičným, väčšina slov je dvojslabičná.
Čínske znaky
Podobne ako v iných významných historických písmach (egyptskom, sumerskom a podobne) aj v čínskom existujú v podstate tri druhy znakov:
Terminologická poznámka:
Podrobnejšie delenie čínskych znakov, tradične používané v sinológii, je delenie na 6 skupín, ktoré sa (neprávom) pripisuje Sü Šenovi:
V súčasnosti sa znaky skladajú zo štandardizovaných ťahov, ktorých býva 1 až 28. Platí pravidlo, že v texte každému znaku prislúcha rovnako veľká myslená plocha vykreslená štvorcom, do ktorého sú zapísané a to bez ohľadu na zložitosť.
Text sa píše vodorovne zľava doprava.
Dejiny čínskeho písma
V Číne existovali aj predstupne písma. Číňania napríklad kedysi používali šnúrové mnemotechnické pomôcky, známe aj z ostrova Rjúkjú. Okrem toho existovali napríklad odznaky hodností, ktoré sa nosili na opaskoch, tie možno tiež považovať za predchodcov písma. Existovalo aj predmetné písmo (zaslanie fyzického predmetu, ktorého názov znel rovnako ako slovo, ktoré je obsahom komunikácie).
Ako tradičné čínske znaky sa dnes označujú čínske písma staršie než zjednodušené čínske znaky, najmä vzorové písmo. Taiwan a rôzne čínske komunity po svete väčšinou trvajú na tradičnom čínskom písme.
Znaky sa pôvodne vyrývali do materiálu kovovými hrotmi a písalo sa aj bambusovým perom namáčaným do laku. Ešte na prelome letopočtov začali písať štetcom namáčaným do tušu a najbežnejším písacím materiálom sa stal papier. Písalo sa zhora nadol a sprava doľava v stĺpcoch. Koncom 6. stor. po Kr. poznali drevotlač a roku 1045 kováč Pi-Šeng vynašiel princíp tlače pohyblivými typmi, ale kníhtlač nespôsobila v čínskom písomníctve taký prevrat ako neskoršie v Európe, zrejme pre veľký počet základných grafických jednotiek.
Texty sa pôvodne písali zvislo sprava doľava, od roku 1956 sa záväzne píšu vodorovne zľava doprava.
Začiatkom 18. stor. bolo známych už 44 000 znakov. Dnes vyše 100 000.
Radenie v slovníkoch
Na nájdenie čínskeho znaku v slovníku je potrebné vedieť rozpoznať radikál znaku a vedieť spoznať, koľkými ťahmi sa znak píše. (Jednotlivé prvky, z ktorých sa čínsky znak skladá, majú jednotný počet ťahov, ktorými sa majú písať.)
Pri každom znaku je nakoniec odkaz na príslušné heslo v slovníku. Hoci by mohlo ísť o číslo stránky, väčšinou je odkazom prepis výslovnosti znaku - heslá sú totiž v slovníkoch radená nie podľa počtu ťahov, ale práve podľa prepisu výslovnosti. V čínskych slovníkov vydaných v ČĽR a kdekoľvek mimo Číny sa výslovnosť zapisuje pomocou pchin-jinu. Na Taiwane na rovnaký účel slúži staršie čínska abeceda vymyslená špeciálne na zápis výslovnosti, nazývaná ču-jin fu-chao či bopomofo. V Kórei sa používa hangul a v Japonsku kana. Pozor, ani zoradenie podľa pchin-jinu nie je úplne rovnaké s tým, ktoré sa používa v jazykoch píšucich latinkou.
Tradičné a zjednodušené znaky
V snahe priblížiť písmo širším vrstvám obyvateľstva prebehla v ČĽR v druhej polovici 20. storočia (1956, 1964 a 2009) postupná reforma, ktorá veľa znakov zjednodušila. Kritici však tvrdia, že sa tým narušila informácia o pôvode a príbuznosti jednotlivých znakov. Reformy boli plánované už od 20. rokov v súvislosti s veľkou vlnou modernizácie Číny (Májové hnutie roku 1919), a okrem toho oveľa ďalekosiahlejšie reformy, ktoré zastreli pôvodnú podobu znakov, ich stavbu, etymológiu aj príbuznosti a oddelili priemerne gramotných Číňanov od staršej tradície, prebehli približne v rokoch 300-0 pred Kr. Pôvodné znaky ilustrujú úzke spojenie medzi významami jednotlivých znakov a vierou prastarých Číňanov v nebesá.
Zjednodušené znaky sú dnes štandardom v ČĽR (s výnimkou Hongkongu a Macaa) a v Singapure. Na Taiwane sa naďalej používajú tradičné znaky.
Zjednodušenie najviac vynikne tam, kde bol zjednodušený radikál, a zásah sa teda dotkol veľkej skupiny znakov (napr. radikál v slove jü - "jazyk": 語 → 语). Zjednodušene možno povedať, že dnes používané čínske znaky sa delia na tri skupiny:
V skutočnosti je situácia zložitejšia. Rôzne varianty toho istého znaku existovali dávno pred vznikom ČĽR, ku zjednodušovania dochádzalo tiež, hoci v podstatne menšej miere. Napr. znak tchaj v slove Tchaj-wan (po slovensky Taiwan) má jednoduchý (台) a zložitý (臺) variant, napriek tomu sa aj na Taiwane (teda v doméne tradičných znakov) používa tá jednoduchšia.
Svoje vlastné reformy urobili aj Japonci, takže aj keď kandži možno skôr označiť za tradičné znaky, napr. znak pre štúdium (po čínsky Sue,' po japonsky gaku)'' sa v Japonsku zhoduje s tvarom v ČĽR (学), zatiaľ čo na Taiwane a v Hongkongu je zložitejší (學).
Retrospec
Retrospec je na internetová skupina programátorov, grafických umelcov a počítačových hudobníkov. Špecializujú sa na to, že zoberú obľúbenú hru zo 80. rokov 20. storočia a prepíšu ju za použitia dodatočného výkonu, ktorý je dostupný v moderných počítačoch, zatiaľ čo ostávajú vernými pocitu a duchu pôvodnej hry. Takáto hra je vo všeobecnosti známa ako rozšírené prepracovanie
Ich obľúbenou platformou pôvodných hier je ZX Spectrum. Prerobené hry sú spustiteľné a funkčné bez potreby emulátorov na systémoch Microsoft Windows, Linux a Apple Macintosh.
Niektoré pozoruhodné príklady hier, ktoré boli prerobené od Retrospec, sú Manic Miner, Jetpac, Head over Heels a Sabre_Wulf.
Mexiko (mesto)
Mexiko (normovaný slovenský názov; špan. Ciudad de México) je hlavné a najväčšie mesto Mexika. Leží vo vnútrozemí, vysoko v horách (2000 m n. m.) a je najväčším mestom v krajine. Počet obyvateľov hlavného mesta nie je úplne presný. V roku 1990 tu žilo 15 miliónov obyvateľov, v roku 1998 odhadom 20 miliónov. V súčasnosti sa odhad pohybuje medzi 25 – 28 miliónmi a to ako v samom meste, tak vo veľmi zaľudnených prímestských oblastiach.
Mexiko je mestom s najväčším počtom múzeí na svete, druhým je New York a tretím Londýn. Srdcom mesta je námestie Zócalo, pred ktorým sa týči monumentálna baroková katedrála, najväčšia na americkom kontinente. Symbolom mesta je pamätník nezávislosti (El Ángel).
Emil Makovický (maliar)
Emil Makovický (* 12. február 1908, Hrabušice † 25. december 1986, Banská Bystrica) bol slovenský maliar a grafik.
Životopis
Ľudovú školu vychodil v rodnej obci. V rokoch 1919 – 1923 študoval na strednej škole v Spišskej Novej Vsi, potom v rokoch 1931 – 1939 na Umeleckopriemyselnej škole v Prahe. V ďalších rokoch pôsobil ako učiteľ kreslenia na gymnáziách v Liptovskom Mikuláši, Kežmarku a v rokoch 1942 – 1948 ako výtvarník Matice slovenskej (MS) v Martine. V rokoch 1949 – 1986 slobodný umelec, od roku 1957 žil v Banskej Bystrici.
Prostriedky na štúdium si v Prahe obstarával ako zamestnanec pošty. Tu sa zoznámil s J. Nemčíkom, V. Stašíkom, J. Želibským, J. Mudrochom, V. Hložníkom a P. Matejkom. Inklinoval k realistickému maliarstvu. Prvým úspechom bola 2. cena v celoštátnej súťaži návrhov na plagát na Zemskú jubilejnú výstavu slovenskú Výstava východu 1938 v Košiciach. V roku 1942 prešiel na pozvanie MS do Martina. Tu ilustroval detský časopis Slniečko (1942 – 1946). Ilustroval aj časopis Slovensko a knihy pre deti a mládež vydávané v MS a neskôr v Mladých letách. Figurálne kresby a štúdie vynikajú decentnosťou a zmyslom pre kompozície a proporcie. Venoval sa aj ostatnej grafike (asi 70 obálok na knihy, vinety, portréty spisovateľov, knižné značky), navrhoval aj vianočné a veľkonočné pohľadnice a diplomy. Venoval sa olejomaľbe, akvarelom, kresbe a kompozíciám vyhotoveným ceruzkou.
Spoluzakladateľ a funkcionár spolku Trojštít a združenia slovenských výtvarníkov Tvar. Graficky navrhol prvý slovenský znak. Jeho diela sú uložené v Stredoslovenskej galérii v Banskej Bystrici, v MS v Martine a SNG v Martine. V roku 1945 obdržal vianočnú cenu MS za ilustrácie Slniečka, roku 1968 Za vynikajúcu prácu.
Kostol svätého Michala (Šarišské Michaľany)
História
Prvá zmienka o kostole sv. Michala Archanjela je zo 14. storočia - v roku 1314 tu stál románsky kostol. V roku 1961 bola pôvodná stavba úplne zničená. Súčasný kostol bola postavený na jej základoch v roku 1785 podľa románskeho vzoru - oblúkovité okná, klenby a polkruhové sanktuárium. Podľa zaužívaných zvyklostí mal patronát nad kostolom najvýznamnejší zemepán obce Gejza Pulszký. Terajšie zariadenie chrámu je zo 17. storočia a 20. storočia. Najstaršie sochy v chráme sú socha sv. Jána Krstiteľa so soškou Nepoškvrneného počatia Panny Márie. K umeleckým vzácnostiam kostola patrí baroková monštrancia a kalich z 18. storočia, z dielne levočského majstra Jána Szilassyho. Do roku 1916 bolo v kostole medené lavatórium z roku 1766, s vyobrazením Rákocziho erbu na držadle (teraz v Národnom múzeu v Budapešti). V podzemí kostola sú hrobky rodu Sirmajovcov (Szirmay), miestnych zemepánov.
Neskoršie rekonštrukcie
Okenné vitráže boli vyrobené za pôsobenia veľadôstojného pápežského preláta Msgr. Melichara Zeleného. Rekonštrukcie kostola, hlavne výmena strechy sa začala po príchode duchovného otca Antona Lesníka. 9.03.2002 a 26.09.2002 sa uskutočnila kolaudácia všetkých realizovaných prác.
Poriadok
Poriadok môže byť:
Umelecká beseda slovenská (budova)
Umelecká beseda slovenská je budova v Bratislave na Dostojevského rade 2, postavená v rokoch 1924-1926 pre účely spolku Umeleckej besedy slovenskej. Architektami stavby boli Alois Balán a Jiří Grossmann.
Charakteristika
Umelecká beseda slovenská je názov spolku, ktorý bol založený v roku 1921, aby združoval všetky umelecké odbory. Rovnomenný pavilón, slúžiaci ako výstavný a klubový objekt postavila dvojica mladých architektov Alois Balán a Jiří Grossman na pozemku v blízkosti Dunaja. Objekt spadá do prelomového obdobia ich tvorby. Približne od roku 1925 môžeme sledovať odklon od dekorativizmu a čoraz väčší vplyv funkcionalistických tendencií v tvorbe tejto dvojice.
Význam budovy
Spomínaná budova Umeleckej besedy slovenskej na Dostojevského rade je významná z hľadiska funkčného ale i konceptuálneho. Potreba typu takejto stavby reflektovala nové potreby v oblasti reprezentácie a združovania sa umelcov. Koncepcia celej budovy je založená na odlišnom princípe ako doteraz realizované projekty tejto dvojice architektov. Upustenie od ornamentu, pozdvihnutie formy ale aj materiálu, to sú znaky novej, modernej architektúry. V tomto novom výtvarnom programe je koncipovaný aj pavilón Umeleckej besedy slovenskej. Pavilón je postavený na mieste, ktoré bolo pred reguláciou rieky Dunaj často zaplavované, preto dalo mesto pozemok spolku zadarmo. K pozemku patrí aj veľká záhrada, ktorá sa po čase stala populárnou ako Záhrada umelcov.
Vnútorné usporiadanie budovy
Budova Umeleckej besedy je trojpodlažná, čiastočne podpivničená. Hlavný vstup do objektu je zo Šafárikovho námestia cez predložené schodisko, vystupujúce z hmoty budovy. Vedie priamo do priestrannej haly, slúžiacej ako zhromažďovací priestor, ale aj na menšie výstavy. Prízemie pozostáva z dvoch výstavných siení. Veľká sieň bola prednostne koncipovaná na výstavy obrazov a malá, takzvaná „kamenná sála“ na výstavy sôch. Obe sú presvetlené zhora. V polozapustenom suteréne sa nachádzali pomocné prevádzky ako hospodárske priestory, sklady, archív, ale aj menšia zasadacia sieň. Na prvom nadzemnom podlaží sú priestory klubu, prístupné samostatným bočným vstupom a na druhom veľká zasadacia sieň s priestrannou terasou.
Architektonický výraz
Architektonický výraz tejto stavby je postavený na jednoduchosti radenia kubických hmôt, charakteristickej farebnosti prírodných materiálov a ich kontraste s inými materiálmi. Tento výraz si Umelecká beseda zachovala dodnes. Hmotová diferenciácia je podčiarknutá farebným kontrastom bielych hladkých plôch a červeného režného muriva. Znaky funkcionalistickej architektúry sú umocnené pravidelne členenými oknami, ale predovšetkým hlavným dvojpodlažným kubusom, nad vstupom do ktorého citlivo presahuje výstavná časť so svetlíkmi, s pravidelným rastrom presvetľujúcich strešných okien.
Konštrukčné riešenie
Konštrukčne je stavba riešená ako kombinácia železobetónového skeletu a muriva. Skelet výstavných siení má vo veľkej sieni rozpon 9 m a 7,5 m v malej sieni. Prestrešené sú rámovou konštrukciou stropu. Spoločenská časť je z tehlového muriva. Celá stavba je založená na betónových pásoch.
Živorodky
Živorodosť (t.j. viviparia) je zoologický termín označujúci rodenie živých mláďat z tela samice bez vaječných obalov. Ide o protipól vajcorodosti (oviparia tiež ovoparia). Rovnakým termínom sa však tiež označuje špecifická schopnosť klíčenia semien rastlín priamo na materskej rastline.
Živorodky sú ryby, u ktorých dochádza k vnútornému oplodneniu ikier a následnému vývoju zárodkov vnútri tela samičky, ktorá potom rodí živé mladé rybky. Samčekovia majú ritnú plutvu premenenú v tzv. gonopodium, (resp. andropodium) pomocou ktorého dochádza k oplodneniu ikier vnútri tela samičky. Samičky majú ritnú (análnu) plutvu klasického tvaru, dorastajú do niečo väčších veľkostí ako samčekovia a majú inak tvarovanú chrbtovú alebo chvostovú plutvu.
Názov živo­rodky, ktorý sa bežne pou­žíva pre ozna­če­nie akváriových rýb je nepresný, lebo sku­pina rýb nazvaná „živo­rodky“ je umelo vytvo­rená a nemá jasné taxo­no­mické odô­vod­ne­nie.
Za živorodky sú považované ryby týchto 4 čeľadí :
3896 Pordenone
3896 Pordenone je planétka s priemerom 67 km, ktorú objavil J. M. Baur 18. novembra 1987.
Ľubomír Hurtaj
Ľubomír Hurtaj (* 28. november 1975, Topoľčany) je bývalý slovenský hokejový útočník, ktorý hrávalna pozícii centra.
Klubový hokej
S hokejom začínal v rodnom meste, v klube VTJ Topoľčany. Od ročníka 2000/01 hrával za Slovan Bratislava, v druhom roku jeho pôsobenia mužstvo získal extraligový titul. V priebehu sezóny 2002/03 prestúpil do českého mužstva HC Lasselsberger Plzeň. Od ročníka 2004/05 hral za HC Energie Karlovy Vary, niekoľko zápasov odohral aj vo fínskom HIFK Helsinki a švajčiarskom Lausanne HC. Pred sezónou 2006/07 sa opäť vrátil do Slovana, kde patril k oporám v útoku a získal ďalší extraligový titul. V sezóne 2007/08 pôsobil v nemeckej DEL v klube Wolfsburg Grizzly Adams. V ročníku 2008/09 hral za MHC Martin, následne za Duklu Trenčín. Od sezóny 2010/11 hrával za rumunský klub HSC Csíkszereda v maďarskej MOL Lige.
Štatistika na MS
(štatistické údaje v článku sú z 1. apríla 2013)
Rodina
Je ženatý, má dvoch synov a dcéru, starší syn chytá za Slovan v mládežníckych kategóriach.
Cigánka (národná prírodná rezervácia)
Cigánka je národná prírodná rezervácia v správe štátnej ochrany prírody Muránska planina.
Nachádza sa v katastrálnom území obce Muráň v okrese Revúca v Banskobystrickom kraji. Územie bolo vyhlásené v roku 1984 a naposledy novelizované v roku 1999 na rozlohe 44,25 ha. Ochranné pásmo nebolo určené.
Predmetom ochrany je: ''Národná prírodná rezervácia je vyhlásená na ochranu geomorfologicky významného a krajinársky dominantného skalného masívu Cigánky, ktorý je biotopom pôvodnej flóry a fauny a súčasne predstavuje významnú kultúrnohistorickú lokalitu. Rastie tu paleoendemit Muránskej planiny - lykovec muránsky.''
Marija Jegorovna Gajdarová
Detstvo, rodina, príbuzenstvo
Je dcérou bývalého ruského premiéra Jegora Gajdara (1956-2009) a z otcovej strany pravnučkou spisovateľov Arkadija Gajdara (1904-1941) a Pavla Bažova (1879-1950).
Evolventné ozubenie
thumb|250px|Ozubený prevod s priamymi zubmi s evolventným ozubením. Evolventné ozubenie je ozubenie, ktorého činná časť boku zuba má tvar evolventy. Je to najčastejšie používaný typ ozubenia v technických zariadeniach.
Marija Jegorovna Gajdarová
Detstvo, rodina, príbuzenstvo
Rodičia sa rozviedli, keď mala tri roky. V roku 1990 začala používať mamine priezvisko Smirnovová. Na jeseň 1991 ako deväťročná odišla s mamou a jej novým manželom (umelcom) do Bolívie, kde žila päť rokov a navštevovala tam školy v mestách La Paz a Cochabamba, vďaka čomu sa naučila po španielsky. Po návrate do Moskvy v roku 1996 pokračovala v štúdiu na špeciálnej španielskej škole. V nasledujúcom roku (1997) obnovila svoje vzťahy s otcom a v roku 2004 sa vrátila aj k používaniu jeho priezviska Gajdar.
Bola vydatá, ale v roku 2008 sa rozviedla.
Evolventné ozubenie
Geometrický tvar ozubenia
Obrys boku zubov je tvorený časťou evolventy - špirálovitej krivky, ktorú vytvorí bod priamky, odvaľujúcej sa po základnej nehybnej kružnici. Názornejší príklad je dráha značky na niti, ktorá sa napnutá odvíja z nehybnej valcovej cievky.
Profil ozubenia
náhľad|Súkolie so šípovým evolventným ozubením Geometrický tvar profilu rezu ozubenia je definovaný nasledovnými hodnotami:
ostatné hodnoty sa z nich dajú dopočítať.
Profil ozubenia môže byť aplikovaný na plášti ozubeného kolesa ako jednoduchý - priamy - priame ozubenie, šikmý - šikmé ozubenie, alebo šípový - šípové ozubenie.
Modul ozubenia
náhľad|Evolventné súkolie. d1,d2-rozstupové kružnice; dg1,dg2-základné kružnice evolventy; α - uhol záberu; a - vzdialenosť osí ozubených kolies O1,O2; s1,s2 - evolventy Modulom ozubenia je definovaná veľkosť zubu a je základným predpokladom kompatibilného súkolia, teda kolesa a pastorku. Modul ozubenia je normalizovaný (viď. STN 01 4608) a prednostné rady sú v hodnotách: 0,5; 0,6;  0,8;  1; 1,25;  1,5;  2;  2,5; 3; 4; 5; 6; 8; 10; 12; ...
Modul m sa vypočíta ako:
kde:
Použitie
Optimálne pri prevode z rýchlych otáčok na pomalé. Pri prevode pomalého na rýchle je optimálne cykloidné ozubenie.
Pozri aj
Ozubené koleso
Čínska občianska vojna
Čínska občianska vojna je označenie:
Ozvláštnenie
Ozvláštnenie je prerušenie bežných vzťahov, čím sa známy jav zdá zvláštnym, neobvyklým, vyžadujúcim objasnenie. Ozvláštnenie je mechanizmus, ktorý v každodennom živote slúži na to, aby jedinec unikol zo stresu: jedinec prerušuje spojenie vlastného Ja s traumatizujúcim prostredím alebo aspoň zmenšuje jeho význam.
Termín ozvláštnenie zaviedol V. B. Šklovskij a často ho používal B. Brecht.
Heinrich von Kleist
Biografia
Pochádzal zo starej pruskej šľachtickej rodiny. Bol synom dôstojníka. Absolvoval francúzske gymnázium v Berlíne a v roku 1792 vstúpil do gardového pluku v sídelnom meste pruských kráľov Postupim. V roku 1796 sa zúčastnil na vojne proti Francúzskej republike. V roku 1799 armádu opustil a začal študovať právo, filozofiu, ale aj fyziku a matematiku v rodnom meste Frankfurt nad Odrou. Počas štúdia filozofie, najmä diel Immanuela Kanta, však prežil ťažkú vnútornú krízu, stratil náboženskú vieru i vieru v systém hodnôt vyznávaných dobovou spoločnosťou. Na základe tejto straty viery sa priklonil ku skepticizmu a iracionalizmu. Napokon sa vzdal aj pokračovania štúdia.
V roku 1800 sa presťahoval do Berlína, kde začal pracovať ako úradník na ministerstve financií. Zároveň sa tu stretával s mnohými literátmi, najmä prvými romantickými básnikmi (Friedrich de la Motte Fouqué, Ernst Moritz Arndt a ďalší). V roku 1801 podnikol cestu do Paríža. Počas spiatočnej cesty sa vo Švajčiarsku nadchol tamojšou krajinou a uvažoval nad tým, že by tam ostal žiť. Bol však bez finančných prostriedkov a navyše tu ochorel. Na jeseň 1802 po neho prišla jeho nevlastná sestra Ulrika, ktorá ho priviedla späť do Nemecka.
náhľad|vpravo|Náhrobný kameň von Kleista a H. Vogelovej na mieste ich samovraždy Vnútorne skľúčený svojimi neúspechmi v spisovateľskej i novinárskej činnosti, sklamaný aj politickými udalosťami v Nemecku, sa napokon rozhodol ukončiť život samovraždou. Na dobrovoľný odchod zo sveta prehovoril aj svoju dôvernú priateľku Henriettu Vogelovú, ktorá trpela rakovinou v poslednom štádiu. Na brehu jazierka Kleiner Wannsee neďaleko od mesta Postupim najprv Kleist zastrelil Henriettu Vogelovú a následne aj seba. Obaja boli pochovaní na druhý deň na mieste ich samovraždy.
Bratislavská župa (Uhorsko)
Bratislavská župa/stolica resp. Bratislavský komitát, alebo Prešporská župa/stolica resp. Prešporský komitát (staršie aj Prešpurská župa a podobne; iný názov: Prešporok, Bratislava , pre začiatky komitátu aj: Preslava ; , , ) bola jedným z komitátov, stolíc a žúp Uhorského kráľovstva.
Charakteristika
Bratislavská/Prešporská župa susedila s rakúskou krajinou Dolné Rakúsko, a uhorskými župami Nitra, Komárno, Ráb a Mošon. Župa bola na západe ohraničená Moravou, z východu Váhom, na juhu jej hranica prechádzala južne od Dunaja. Rozloha župy v r. 1910 bola 4370 km². V súčasnosti je územie župy takmer celé na Slovensku, malé časti sú v Maďarsku a Rakúsku. Názov župy sa nepoužíva ani pre názov príslušného regiónu, pre ktorý sa skôr používajú pomenovania Bratislava a okolie, Podunajsko, Trnava a okolie a Záhorie.
Na Slovensku je územie bývalej župy takmer totožné s okresmi Bratislava IV, Dunajská Streda, Galanta, Malacky, Pezinok, Senec a Trnava, malé časti zasahujú aj do okresov Šaľa a Senica.
náhľad|Bratislavská župa na juhozápade Slovenska
Centrum
Administratívnym centrom stolice do 17. storočia bol Bratislavský hrad a Šamorín. V 18. storočí sa centrom stolice stala Bratislava.
Župani Bratislavskej stolice v rokoch 1526 - 1918
Dedičnými županmi Bratislavskej stolice boli od roku 1580 Pálfiovci (historicky: Pálffyovci).
Dejiny
Určitý druh územnej jednotky podobný ako Bratislavský komitát existoval ešte v 9. storočí v časoch Veľkej Moravy.
Bratislavský komitát existoval ako jeden z prvých už v 10. storočí. Podľa niektorých maďarských historikov existovali od polovice 13. storočia na území Bratislavského komitátu dve stolice: Malá bratislavská stolica (Posonium minus) v západnej časti Žitného ostrova a Veľká bratislavská stolica (Posonium maius), zvyšné územie. Od konca 13. storočia však už určite existovala len jedna Bratislavská stolica. Tento názor je však asi mylný a územie Malej stolice bolo pravdepodobne len na úrovni slúžnovského okresu.
V roku 1385 zálohoval Žigmund Luxemburský Bratislavskú stolicu (podobne ako 13 spišských miest) spolu s Nitrianskou a Trenčianskou stolicou moravským markgrófom, aby získal prostriedky na presadenie svojho nároku na uhorský trón.
Vojčianska stolica predialistov
Osobitným územím bolo osem sídiel predialistov ostrihomského arcibiskupa na Žitnom ostrove. Strediskom stolice bola Vojka nad Dunajom, podľa ktorej mala stolica meno (Sedes praedialistarum Vajkensis, Sedes Archiepiscopalis Vajkensis). V prvej polovici sa delila na slúžnovské okresy: Horný (Processus sedis Vajkensis superior) s obcami Báč, Dobrohošť, Kyselica a Vojka a Dolný (Processus sedis Vajkensis inferior) s obcami Dolný Bar, Moravské a Pinkove Kračany a Petrovo.
Bratislavská stolica bola jednou z najbohatších v Uhorsku až do konca 18. storočia.
3897 Louhi
3897 Louhi je planétka s priemerom 37 km, ktorú objavil Yrjö Väisälä 8. septembra 1942.
Bratislavská župa (Uhorsko)
Bratislava a Trnava
Bratislava a Trnava patrili medzi najvýznamejšie mestá stolice, boli medzi poprednými strediskami kultúrneho života v Uhorsku. V Bratislave bola r. 1467 založená Academia Istropolitana, r. 1606 evanjelická škola, predchodkyňa lýcea, ktoré zohralo významnú úlohu v slovenskom národnom obrodení.
Trnava bola centrom rekatolizácie a univerzitným mestom. Univerzita, založená roku 1635 arcibiskupom Petrom Pazmáňom (Pázmánym), ktorá mala najmä náboženské poslanie, vyučovala právnikov a od roku 1769 ako prvá v Uhorsku aj lekárov.
1918súčasnosť
V r. 1918 sa Bratislavská župa stala súčasťou Česko-Slovenska, malé časti za Dunajom Maďarska a Rakúska (potvrdené r. 1920 Trianonskou zmluvou). Bratislavská župa existovala do konca roku 1927, kedy bolo župné zriadenie na Slovensku zrušené.
V Maďarsku sa časti bratislavskej župy stali v medzivojnovom období súčasťou župy Gyõr-Moson-Pozsony (Ráb-Mošon-Bratislava).
Po 2. svetovej vojne boli okupované časti opäť pripojené k Česko-Slovensku. V súčasnosti je územie Bratislavskej župy rozdelené medzi Bratislavský kraj a Trnavský kraj.
Národnosti
Národnostný ráz stolice bol dosť zmiešaný. Slováci obývali prevažne sever a západ stolice, Maďari žili na juhu, Nemci v Bratislave a iných mestách a Chorváti, ktorí sem utiekli z Dolnej zeme pred tureckým útlakom.