cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Epos o Gilgamešovi
Stručná dejová línia
Gilgameš bol z dvoch tretín boh - po matke, bohyni Ninsun a z jednej tretiny človek - po otcovi, kráľovi Lugalbandovi. Napriek tomu, že mal aj božské korene, bol smrteľný, ale bol oveľa mocnejší, ako obyčajní ľudia a v mýte ho vykresľujú ako despotu, ktorý síce vystaval nádherné stavby, ale nadmerne zaťažoval obyvateľov Uruku. Bol vládcom v Uruku a mesto dal obohnať vysokou hradbou. Panoval tvrdo, preto ľud volal k bohom, aby stvorili bytosť, ktorá by sa mu vyrovnala. Tá by ho skrotila a ľud Uruku by si vydýchol. Bohyňa Aruru si vypočula ich prosby a stvorila Enkidua, divocha, ktorý žil v stepi a škodil lovcom. Tí vymysleli lesť. Priviedli z Uruku chrámovú prostitútku (akkad. náditú, gr. hierodule) a ona z Enkidua spravila ľudskú bytosť a odviedla ho do mesta. Tam Enkidu vyzval Gilgameša na súboj, ktorý sa skončil ich spriatelením, lebo obidvaja uznali kvality súpera.
Spoločne sa vybrali do ďalekého cédrového lesa zabiť obludu Chuvavu, príčinu všetkého zla na svete. S pomocou bohov sa im ju podarilo poraziť. Po tomto hrdinskom skutku samotná bohyňa Ištar zatúžila stať sa Gilgamešovou manželkou, ale keďže bola prelietavá, Gilgameš ju odmietol. Ohrdnutá Ištar z pomsty pustila na zem strašného nebeského býka, ktorý rozdupal všetko čo mu stálo v ceste. No Gilgameš a Enkidu ho zabili.
Po tomto čine znel výrok bohov: Enkidu musí zomrieť. Enkidu prekľaje Ištar a ten ochorie. Po niekoľkých dňoch choroby zomrel a odišiel do temného podsvetia. Gilgameš veľmi smútil a rozhodol sa, že on sa smrti vyhne a získa pre seba večný život. Rozhodol sa vyhľadať Utanapištima, jediného človeka, ktorý prežil potopu sveta.
Tu sa začína jeho cesta za nesmrteľnosťou. Gilgameš počas svojej púte prechádza rozličnými skúškami iniciačného rázu.
Na tejto dlhej ceste na koniec sveta stretáva ľudí-škorpiónov, strážcov vrchu Mašu, krčmárku Siduri, ktorá podáva nápoje bohom a napokon Uršanabiho, prievozníka cez more smrti. Gilgameš napokon nájde Utanapištiho v krajine Dilmune. Tam mu Utanapišta rozpovie príbeh o potope sveta, počas ktorej dal spolu so svojou ženou obeť bohom, vďaka ktorej ich bohovia nenechali v potope umrieť. Utanapišta potom Gilgameša vyzve, aby šesť dní a sedem nocí nespal, no Gilgameš zlyhá a zaspí. Utanapišta sa ho spýta, že ako chce zvíťaziť nad smrťou, keď nevie zvíťaziť ani nad spánkom. Keď sa majú rozlúčiť, Utanapištova manželka poprosí manžela, aby dal Gilgamešovi na cestu dar. Utanapišta mu teda povie o rastline nachádzajúcej sa na dne mora, ktorá v starobe vracia mladosť.
Gilgameš rastlinu nájde a vracia sa s ňou domov. Neďaleko Uruku sa chce okúpať vo vode a pred tým, ako sa ide okúpať, položí rastlinu na zem. Priplazí sa ale had a rastlinu zoberie. Tak Gilgameš definitívne prichádza o nesmrteľnosť.
This (Ardennes)
This je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Ardennes, v regióne Champagne-Ardenne.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 207 obyvateľov (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Jaroslav Kocian
Jaroslav Kocian (* 22. február 1883, Ústí nad Orlicí – † 8. marec 1950, Praha) bol český huslista, hudobný skladateľ a pedagóg pražského konzervatória.
Detstvo a štúdium
vľavo|náhľad|Dekanstvo v Ústí nad Orlicí – sídlo Cecilskej hudobnej jednoty Narodil sa do rodiny husľového pedagóga a dirigenta Cecilskej hudobnej jednoty Juliusa Kociana. Ten už v ranom veku rozpoznal synov talent a záujem o husľovú hru. Naučil ho preto klásť prsty na struny a zahrať ľudovú pieseň Když jsem husy pásala. Odvtedy sa takmer každý deň naučil celkom sám hrať novú pieseň, ktorú počul interpretovať otcových žiakov, a iba pri ťažších častiach požiadal otca o inštruktáž. Len postupne sa učil hrať aj z nôt. Svoj prvý verejný koncert absolvoval ako štvorročný – počas sviatku patrónky hudby svätej Cecílie na výročnom zhromaždení Cecilskej hudobnej jednoty za gitarového sprievodu otca bezchybne predviedol 24 národných piesní. V ďalšom hudobnom vzdelávaní pokračoval od roku 1888 u žiaka A. Bennewitza Josefa Zábrodského. Popritom naďalej s úspechom koncertoval v rodnom meste. Pamätné bolo zhromaždenie ceciliánov v roku 1892. Kocian na ňom predniesol Fantáziu na motívy Nemej z Portici a Trubadúra od Alarda, okrem toho hral ako primárius v Kässmayerových Českých národných piesňach pre sláčikové kvarteto. Zanechal taký hlboký dojem, že Cecilská hudobná jednota vymenovala deväťročného chlapca za svojho čestného člena.
V marci roku 1893 sa Kocian prvýkrát pokúsil stať študentom Pražského konzervatória. Prijímaciu skúšku síce poľahky zvládol, ale napriek jeho evidentnému husľovému nadaniu riaditeľ Antonín Bennewitz otcovi odporučil so štúdiom kvôli slabej telesnej konštitúcii počkať: "Prijatý je. Ale ak ho chcete dať priamo do rakvy, tak ho tu nechajte." Kociana toto podmienečné odmietnutie neodradilo a po troch rokoch si prijímací pohovor zopakoval. Neskôr naň spomínal: vľavo|náhľad|Otakar Ševčík – učiteľ Jaroslava Kociana ([[1901)]] „Pri klavíri sedel pán profesor Ševčík a skoro ma vyzval, aby som zahral. Na skúšku ma pán Zábrodský pripravil veľmi dobre. Vecí som mal „hotových“ plno, a tak som v tichu, ktoré tu teraz bolo, spustil siedmy koncert G dur Bériota. Sotva som prehral štyri takty, vztýčila sa pri piane ruka a pán profesor Ševčík zvolal: „Ten je môj!“ A bolo po prijímačkách.“
Popri husľovej hre študoval Kocian aj kompozíciu u Antonína Dvořáka a od roku 1898 vystupoval na verejných koncertoch a večierkoch konzervatória. Sám Ševčík mu vtedy prorokoval skvelý štart kariéry:
„Tento rok bude u mňa absolvovať znamenitý husľový talent Jan Kubelík. Mám však o dva ročníky mladšieho žiaka, malého blondiačika Jaroslava Kociana, a ten bude ešte lepší!“
Významný bol symfonický koncert 28. marca 1901 v Stavovskom divadle, na ktorom najskôr Orchester Pražského konzervatória predniesol Brahmsovu II. symfóniu a Goldmarkovu ouvertúru Na jar a potom Kocian s obrovským úspechom zahral Joachimov koncert v uhorskom slohu. Kritici ho porovnávali s Janom Kubelíkom a predpovedali mu veľkú budúcnosť. O niekoľko mesiacov pristúpil ku trom absolventským koncertom počas troch dní: 5. júla predviedol Paganiniho koncert D dur. Kritika ani tentoraz nešetrila chválou:
„Kocian ku skvelému výcviku technickému, ktorý sa naučil ako výborný žiak od znamenitého svojho majstra, pridružuje niečo, čo sa nedá naučiť a čo ho odlišuje od mnohých už svetové meno požívajúcich virtuózov, to jest vrúcny cit, ktorý vanie z jeho hry, muzikálna duša, ktorá dokáže svojím obsahom naplniť hotový tvar lesklého povrchu…“
Ďalší deň sa Kocian predstavil ako skladateľ. Jeho absolventskou skladbou bola Romanca pre husle a orchester, ktorú predniesol jeho spolužiak Bohumír Feist. Kocian pritom orchester aj sám dirigoval. Napokon sa 7. júla prezentoval ako komorný hráč, keď spoločne s Rudolfom Frimlom (klavír) a Františkom Pourom (violončelo) zahrali absolventskú skladbu Josefa Straku Trio g moll pre husle, violončelo a klavír. Kocian tak bol ako jeden z najlepších a najvšestrannejších husľových odchovancov konzervatória pripravený presadiť sa vo svete.
náhľad|Husľový virtuóz Jaroslav Kocian so svojim nástrojom, venovaním a podpisom - K laskavé upomínce 4.VII.1925
Kariéra huslistu
V lete sa spoločne s priateľom Františkom Špindlerom (klavír) venoval príprave repertoáru pre nadchádzajúce koncertné zájazdy. Jeho kariéra rýchlo akcelerovala, všade, kam prišiel, žal úspechy. Po jesenných vystúpeniach v Česku debutoval v tom istom roku vo Viedni, čo mu otvorilo bránu do Londýna, kde boli uveličení jeho jemným, ušľachtilým a poetickým prejavom. Po tom, čo svojím výkonom ovládol začiatkom roku 1902 aj francúzsku Riviéru, Nice a Monte Carlo, absolvoval dňa 22. novembra 1902 v newyorskej Carnegie Hall ako sólista Newyorskej filharmónie pod vedením Waltera Damroscha americký debut. Následne pokračoval v turné po ďalších amerických a kanadských mestách, počas ktorého odohral do 10. apríla 1903 spoločne s F. Špindlerom 58 koncertov. O ich fenomenálnej pamäti svedčí fakt, že si na zájazd nevzali žiadne noty, aj keď disponovali takým širokým repertoárom, že sa takmer neopakoval. Odozva bola výborná – americké časopisy Kociana jednomyseľne zaradili medzi najpoprednejších svetových huslistov. náhľad|Paganiniho guarnerky ([[1743), na ktorých hral aj Kocian]] Po návrate zo Spojených štátov koncertoval postupne v Rusku, Uhorsku, severnom Taliansku, Pruskom Sliezsku, opäť v Uhorsku, Poľsku, Nemecku a znova v Rusku. V roku 1905 sa mu v Taliansku dostalo veľkej pocty – janovská mestská rada mu ako prvému huslistovi v histórii dovolila zahrať na husle N. Paganiniho.
Potom vystupoval ešte v Česku, Anglicku, Severnej Amerike, Rakúsko-Uhorsku, Taliansku a v severnej Afrike, až kým v roku 1907 neprišla ponuka od jeho bývalého spolužiaka Františka Stupku, aby prijal miesto pedagóga na hudobnej škole v Odese (Odeská pobočka Cárskej hudobnej spoločnosti) a zároveň ako primárius doplnil Odeské kvarteto. Kocian ponuku akceptoval, a keďže už predtým boli súčasťou kvarteta traja Česi, odvtedy pôsobilo výlučne v českom zložení bývalých študentov Pražského konzervatória: Jaroslav Kocian (1. husle), František Stupka (2. husle), Josef Permann (viola) a Ladislav Zelenka (violončelo). Preto sa niekedy nazývalo aj odeské České kvarteto. Osou jeho repertoáru boli diela ruských, českých a svetových majstrov (napr. Arenskij, Borodin, Čajkovskij, Glazunov, Glière, Grečaninov, Tanejev, Franck, Dvořák, Fibich, Ravel, Beethoven, Novák a i.). Kocian sa uviedol ako vynikajúci primárius s bezchybnou intonáciou, dokonalou technikou a obdivuhodným zmyslom pre komornú hru. Aj vďaka nemu kvarteto počas dvoch rokov svojej činnosti nadobudlo legendárnu povesť.
Kocian nato odišiel do Petrohradu, kde pôsobil ako prvý huslista kvarteta meklenburského vojvodu, ale ani tam dlho nevydržal a opäť sa venoval sólistickej kariére už ako svetovo preslávený virtuóz. V roku 1911 tretíkrát s úspechom koncertoval v USA. Na klavíri ho tentoraz sprevádzal Maurice Eisner a na jednom pódiu vystupoval napr. s Newyorským symfonickým orchestrom. Počas vojny hral v zázemí v prospech Rakúskeho Červeného kríža.
Po vojne obnovil svoju masívnu koncertnú aktivitu, ovácie zožal napríklad v Londýne, Juhoslávii, Sofii, Taliansku, viackrát vystupoval aj v Bratislave (napr. v rokoch 1919, 1921, 1922, 1924, 1927 a 1928 ). Štvrtýkrát a naposledy sa odhodlal predstaviť aj v Spojených štátoch (1922). Na parníku Olympic sa zišla pestrá umelecká spoločnosť, a tak spoločne s huslistom Bronislawom Hubermanom, klaviristom Josefom Hofmannom, operným spevákom (bas) Fjodorom Šaljapinom a inými usporiadal v posledný deň plavby benefičný koncert v prospech vdov a sirôt po námorníkoch. Na pevnine podstúpil triumfálne ťaženie, keď sa noviny ako New York Times, Chicago Tribune či Washington Herald predháňali v obdivných titulkoch (Mimoriadna udalosť sezóny, Básnik svojho nástroja, Strieborná fontána tónov, Majster a povolaný interpret slovanskej hudby) a kritiky boli bezvýhradne priaznivé: „To už nebola hra, to bolo pravé čarodejníctvo. Obecenstvo načúvalo, uchvátené grandióznym zjavom oslňujúceho umenia…“ Cestu okolo sveta zakončil na prelome rokov s rovnakým úspechom v Japonsku, kde budila veľkú pozornosť a nadšenie najmä jeho interpretácia diel českých skladateľov (Dvořák, Smetana).
Kocian ako jeden z mála virtuózov dokázal odísť na vrchole síl. Keď v roku 1928 ukončil kariéru, mal iba 45 rokov. Jeho hra sa tak do poslednej chvíle vyznačovala neomylnou technikou, totálnou intonačnou čistotou s pregnantným rytmom a vyprecizovanými detailami. Disponoval obrovským záberom repertoáru, azda najväčším spomedzi súčasníkov, ktorého základ tvorili diela Bacha, Mozarta, Haydna, Beethovena, Čajkovského, Smetanu a Dvořáka. Jeho výhodou bola aj vycibrená schopnosť memorácie, nepotreboval hrať z nôt, naspamäť ovládal napr. všetky Bachove sonáty pre sólové husle. Obľúbeným Kocianovým nástrojom boli Pressendove husle z roku 1830.
Pedagogické obdobie a filmová anabáza
náhľad|Josef Suk mladší ([[1929 – 2011), jeden z najlepších študentov Jaroslava Kociana]] Onedlho (1929) sa stal riadnym profesorom Pražského konzervatória, kde v rokoch 19391940 zastával aj funkciu rektora. Ako pedagóg dôsledne uplatňoval Ševčíkovu metódu, jeho prednosťou bol praktický prístup ku riešeniu technických problémov. Najväčší dôraz kládol na dokonalú techniku a bezchybnú intonáciu: „Huslista, ktorý nehraje dokonale čisto, nevie vlastne nič!“
Medzi jeho študentov okrem Václava Snítila patrili Schlomo Bor, Tomáš Hála, Karel Heusler, Marie Hlouňová, Zdeněk Kolářský, Viliam Kořínek, František Krejčí, Jaroslav Kučera, Egon Ledeč, Rudolf Muzika, Dušan Pandula, Alexandr Plocek, Julius Remeš, Josef Suk ml., Jaroslav Svoboda, Antonín Šlajs, Karel Šnebergr, Otilie Ungermannová, Karel Vronský, Albín Vrteľ, František Vohanka, Jan Šedivka, Ede Zathureczky a ďalší.
Popri pedagogickej činnosti si v roku 1930 zahral v prvom českom domácom zvukovom filme Když struny lkají. Stvárnil v ňom postavu tuláka Marka, v skutočnosti záhadne zmiznutého husľového virtuóza Hanuša. Napriek neveľkému úspechu filmu kritika ocenila individuálny Kocianov výkon: „Najlepším hercom je neherec Kocian s fotogenickou tvárou, umiernenou mimikou a prostotou výrazu. Jeho prednesy patria k najlepším zvukovým prvkom filmu…“
V roku 1943 bol pre svoje protinemecké postoje penzionovaný. Zomrel 8. marca 1950 na srdcovú chorobu v pražskom Borůvkovom sanatóriu vo veku 67 rokov. Pochovaný bol na svoje výslovné prianie v rodinnej hrobke v Ústí nad Orlicí, odkiaľ boli jeho ostatky po ôsmich rokoch prenesené na vyšehradský Slavín. Na jeho pohrebe v Rudolfine zazneli aj tieto slová:
Hormuzský prieliv
thumb|Hormuzský prieliv, satelitná snímka thumb|Mapa Hormuzského prielivu
Jaroslav Kocian
Pedagogické obdobie a filmová anabáza
„O Paganinim sa vraví, že jeho slákom pohyboval sám diabol. Kocianovou rukou, jeho umením, rozprávalo však úplne niečo iné, predovšetkým vrúcny vzťah k človeku a prírode…“
Hormuzský prieliv
Hormuzský prieliv, (, po perzsky: تنگه هرمز - Tange-je Hormoz) je názov prielivu medzi Perzským zálivom a Ománskym zálivom, ktorý je časťou Arabského mora. Oddeľuje tiež ománsky výbežok Arabského polostrova od ázijskej pevniny (Iránu).
Jaroslav Kocian
Kocianovo kvarteto
V roku 1955 bolo z členov niekoľkých pražských orchestrov na umelcovu počesť založené sláčikové kvarteto v zložení Bohuslav Purger (1. husle), Jiří Hanzl (2. husle), Soběslav Soukup (viola) a František Halma (violončelo). Svoju premiéru absolvovalo pri oslavách 75. výročia Kocianovho narodenia v Rudolfine. Po niekoľkých rokoch sa však rozpadlo.
Hormuzský prieliv
Prieliv je dlhý, v najužšom bode má šírku  a jeho hĺbka sa pohybuje od 10 do 220 m. Pre lodnú dopravu predstavuje strategicky dôležitú námornú cestu, po ktorej sa prepravuje významná časť svetovej ťažby ropy z oblasti Perzského zálivu.
Jaroslav Kocian
Kocianovo kvarteto
V roku 1972 sa sformovalo z členov Symfonického orchestra hl. mesta Prahy FOK Nové sláčikové kvarteto v zložení Pravoslav Kohout (1. husle), Jan Odstrčil (2. husle), Jiří Najnar (viola), Václav Bernášek (violončelo). Keď sa v roku 1975 stal primáriom Pavel Hůla, kvarteto sa premenovalo na Kocianovo a postupne sa vypracovalo medzi popredné európske komorné združenia.
Kocianova husľová súťaž
Od roku 1959 sa z iniciatívy huslistu Václava Šmerdu a violončelistu Bohuša Herana koná v Ústí nad Orlicí každoročne v máji medzinárodne uznávaná Kocianova husľová súťaž pre huslistov do 16 rokov. V roku 1962 sa prvý raz zúčastnili mladí hudobníci zo Slovenska a v roku 1965 aj zo zahraničia. Počas jej histórie sa na nej predstavilo mnoho osobností, či už ako interpreti alebo porotcovia, medzi inými Václav Snítil, Bohuš Heran, Ivan Štraus, Václav Hudeček, Ivan Ženatý, Pavel Šporcl, Jindřich Pazdera, Pavel Hůla či Jaroslav Svěcený.
Kocianova ulica
V mestskej časti Praha 13 (katastrálne územie Stodůlky) bola po Jaroslavovi Kocianovi pomenovaná ulica.
Dielo
Kocian nebol len výkonný umelec, ale aj skladateľ a pedagóg, pričom po sebe zanechal rozsiahle dielo.
Mužská štvorhra na Barcelona Open Banco Sabadell 2009
Mužská štvohra na Barcelona Open Banco Sabadell 2009 sa hrala ako súčasť Barcelona Open Banco Sabadell 2009 od 20. do 27. apríla 2009. Titul získali Kanaďan Daniel Nestor a Srb Nenad Zimonjić, ktorí vo finále porazili indicko-bahamský pár Maheš Bhupáthí, Mark Knowles 6-3 7-69. Pre D. Nestora to bol 57. a pre N. Zimonjića 25. titul vo štvorhre na okruhu ATP.
Bidarray
Bidarray je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Pyrénées-Atlantiques, v regióne Akvitánsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Haligovce
Polohopis
Haligovce sa nachádzajú na okraji Pieninského národného parku, blízko poľských hraníc. Obec patrí Zamagurskému okoliu, a preto sa v obci rozpráva okrem slovenčiny aj goralským jazykom typickým pre toto územie. V katastrálnom území obce sa nachádzajú vápencové bradlá nazývané Haligovské skaly. V nich sa nachádza aj jaskyňa Aksamitka, ktorá je verejnosti neprístupná.
Erb
Erb obce pochádza z roku 1790 a zobrazené sú na ňom na pažiti stojace dve k sebe otočené, objímajúce sa ženy. Tento jav zobrazuje Navštívenie Panny Márie u Alžbety.
Vojtech Bernolák
Vojtech Bernolák de Haraszt (* 1. september 1875, Banská Bystrica – † 1954, Budapešť, Maďarsko) bol slovenský úradník a železiarsky odborník.
Jeho otec Ján Bernolák (18271893), jeho matka Karolína rod. Walterová
Životopis
Príslušník zemianskeho rodu Bernolák de Haraszt. Študoval na gymnáziu v Banskej Bystrici. Účtovník Štátnych železiarní v Podbrezovej, Diósgyőri, Varadíne, Vajdahunyadvári a v Budapešti. Autor viacerých patentov a návrhov, kt. sa uplatnili pri stavbe železníc a pri zriaďovaní telefónnych sietí, napísal publikáciu o uhorskom železiarstve (1904).
Kov
Kov (alebo zriedkavo metál) je z chemického hľadiska kryštalická, elektropozitívna látka s voľnými valenčnými elektrónmi. Tieto elektróny sú spoločné pre všetky atómy kovu a môžu sa v ňom voľne pohybovať. Vlastnosť kovov viesť elektrický prúd prostredníctvom voľných elektrónov sa volá elektrónová vodivosť kovov.
Vlastnosti
Vysoká elektrická a tepelná vodivosť je závislá od teploty kovu. Stúpajúca teplota spôsobí zvýšenie elektrického odporu, klesajúca teplota zlepšuje vodivosť. Pri teplotách blízkych 0 K vedie kov elektrickú energiu absolútne (bez elektrického odporu). Tento jav sa nazýva supravodivosť. V pevnom skupenstve majú kovy plasticitu (kujnosť, tvarovateľnosť), sú schopné odrážať svetlo a sú nepriehľadné (neprechádza cez ne svetlo). Tieto vlastnosti súvisia s prítomnosťou voľných elektrónov.
V prírode sa kovy vyskytujú prevažne v zlúčeninách - rudách. Niektoré kovy, ktoré ťažšie vytvárajú zlúčeniny, sa dajú nájsť aj v rýdzej forme. Kovy, ktoré ľahko vytvárajú zlúčeniny naopak nemôžu existovať v rýdzej forme, na vzduchu postupne korodujú (obvykle kyslíkatá zlúčenia, alebo zlúčenina s väzbou na voľné plyny - sírová, dusíková ...). Koróziu kovov výrazne podporuje voda.
Toxické kovy sú kovy majúce toxické účinky (sú pre ľudský organizmus jedovaté) napr. kadmium, ortuť, olovo, ťažké kovy.
Feromagnetické kovy sú kovy s magnetickými vlastnosťami (Co, Ni, Fe).
Materiály ktoré sú zložené z atómov (molekúl) viacerých kovov (alebo kovov s nekovami pri zachovaní vlastností kovu) nazývame zliatiny.
Najbežnejšie zliatiny:
Medzi známe čisté kovy (z chemického hľadiska) patria:
Kategória procesuality
Kategória procesuality je jeden z fundamentálnych významových útvarov súčasného významového univerza, ktorý je výsledkom poznania procesuality.
Le Mesnil-Opac
Le Mesnil-Opac je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Manche, v regióne Dolná Normandia.
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
NGC 4004
NGC 4004 je galaxia v súhvezdí Lev, ktorú objavil britsko-nemecký astronóm William Herschel 11. apríla 1785.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 13.
Richard III. (Anglicko)
Richard III. (* 2. október 1452, Fotheringhay, Anglicko – † 22. august 1485, Market Bosworth) bol posledný anglický kráľ z rodu Yorkovcov, vyrástol uprostred vojny ruží, a stal sa tiež jedným z jej najaktívnejších účastníkov. Richard bol posledným anglickým kráľom, ktorý padol v bitke.
Detstvo a mladosť
Richard bol predposledným z trinástich detí vojvodu Richarda z Yorku a jeho ženy Cecily Nevillovej. Prvých sedem rokov života trávil na zámku Fotheringhay. V roku 1460 padol v bitke pri Wakefielde Richardov otec a aj starší brat Edmund. Richardova matka utiekla i s deťmi do Flámska a potom do Burgundska, kde sa rodiny ujal Filip Burgundský. Situácia v Anglicku sa však počas vojny ruží neustále menila a tak už 28. júna 1461 bol ďalší Richardov starší brat Eduard korunovaný ako Eduard IV. za anglického kráľa. V deviatich rokoch sa tak malý Richard stal bohatým šľachticom, keď ho brat Eduard IV. urobil roku 1461 vojvodom z Gloucesteru. Nasledujúce roky strávil Richard na hrade Middleham, kde dostal patričné vzdelanie pod dohľadom Richarda Nevilla, grófa z Warwicku. Roku 1465 presídlil k dvoru do Westminsteru a tu sa stal najvernejším priateľom svojho brata Eduarda IV. V rokoch 1469 a 1470 sa pokúsil opakovane zmocniť trónu ďalší Richardov a Eduardov brat Juraj, vojvoda z Clarenceu, podporovaný Richardom Nevillom. Eduard IV. s Richardom utiekli do Francúzska. Všetci traja bratia sa ale nakoniec pomerili a 21. mája 1471 vstupujú triumfálne do Londýna. Richard sa potom oženil s dcérou zradcu Richarda Nevilla, ktorú miloval už od detstva. So svojou manželkou Annou Nevillovou sa presťahoval na hrad Middleham v kraji Yorkshire, ktorý veľmi miloval. Tu sa Richard prejavil ako zdatný správca panstva a spravodlivý sudca, ktorého si poddaní vážili a ctili pre jeho múdrosť a miernosť.
Od lorda protektora k titulu kráľa
Po smrti Eduarda IV. roku 1483 sa stal Richard lordom protektorom a poručníkom nad svojimi dvomi synovcami, najmä neplnoletým následníkom trónu Eduardom. V tej dobe bol Richard u obyvateľov veľmi populárny. Vôbec ho však nemala rada vdova po Eduardovi IV. Alžbeta Woodvillová a jej príbuzní, ktorí sa snažili moc v zemi strhnúť na svoju stranu. Kráľovná-vdova a jej radcovia sa rozhodli, že neplnoletý Eduard bude korunovaný čo najskôr a za deň korunovácie určili 4. máj 1483. Lord protektor Richard, vojvoda z Gloucesteru, sa rozhodol neodkladne konať. Mužov zo sprievodu malého Eduarda nechal zatknúť a neskôr popraviť. Zajal i svojho synovca Eduarda. Po príjazde do Londýna privítali Richarda s jasotom a potvrdili v úrade protektora. Z právneho hľadiska sa Richard nedopustil ničoho nezákonného, pretože len plnil poslednú vôľu svojho zosnulého brata Eduarda IV. a snažil sa viesť štátne záležitosti za svojho synovca až do doby jeho plnoletosti. Korunovácia trinásťročného následníka trónu bola odložená na 22. júna 1483. Richard si iste uvedomoval, že korunováciou svojho synovca stratí časť moci, pretože i neplnoletý korunovaný kráľ si už mohol vyberať sám svojich radcov. A bolo jasné, že Eduard si určite za radcu nezvolí nenávideného strýka Richarda. Richard sa teda rozhodol k tvrdému a radikálnemu riešeniu. Priaznivcov kráľovnej-vdovy Alžbety Woodvillovej a niektorých členov jej rodiny nechal zatknúť. Uväznil i samotnú Alžbetu a jej dvoch synov – Eduarda a jeho mladšieho brata Richarda. Plánovaná korunovácia bola zrušená. Svojho zosnulého brata Eduarda IV. obvinil z bigamie a jeho manželstvo s Alžbetou Woodvillovou nechal vyhlásiť za neplatné. Tým boli i synovia Eduarda IV. Eduard a Richard označení za nemanželských. 6. júla 1483 sa nechal Richard slávnostne korunovať ako Richard III. za kráľa Anglicka. Mladý, trónu zbavený Eduard a jeho brat Richard boli od roku 1483 väznení na hrade Tower, kde nevedno kedy a ako zomreli. Jedna z dosiaľ nepotvrdených teórií hovorí, že ich nechal Richard III. zavraždiť. Parlament potvrdil v januári 1484 právo Richarda III. na trón. V Anglicku ale postupne narastal značný odpor proti Richardovi ako uchvatiteľovi trónu, a do čela odporu sa postavili Henrich Tudor (potomok Lancasterov) a vojvoda z Buckinghamu, bývalý Richardov spojenec, ktorý sa s ním v zlom rozišiel.
Buckinghama roku 1483 zajali a popravili, ale Henrich Tudor utiekol do Francúzska a s francúzskou pomocou sa vrátil do Anglicka a v bitke pri Bosworthe 22. augusta 1485 porazil Richarda III. Ten bol v bitke, ktorej bol smelým a odvážnym účastníkom, zabitý. Kráľovská koruna, ktorú si Richard nasadil na hlavu do boja, zapadla do krovia, po bitke sa však našla a lord Stanley ju položil na hlavu svojho nevlastného syna, ktorý sa tak stal kráľom Henrichom VII. (tým začala vláda dynastie Tudorovcov).
V septembri 2012 našli Richardove telesné pozostatky archeológovia pod parkoviskom v Leicesteri na mieste niekdajšieho františkánskeho kostola. Pravosť pozostatkov potvrdila analýza DNA.
Zlá povesť Richarda III.
V neskoršej tradícii žil Richard ako krvilačný netvor a podľa nej je opisovaný v Shakespearovej tragédii. Všeobecne sa usudzuje, že Shakespearovo podanie je silne prehnané a ovplyvnené tým, že tento dramatik žil v dobe vlády Tudorovcov, ktorí svojich kráľovských predchodcov z rodu Yorku nemali príliš v láske. Pravdou je, že Richard III. bol panovník rázny a obratný, ktorý sa nevyhýbal žiadnej ukrutnosti ani zločinu, keď ich považoval za užitočné pre svoj prospech. Tým sa však vôbec nelíšil od ostatných šľachticov svojej doby.
Existujú skupiny obhajujúce Shakespearovu verziu Richarda III. ako zakomplexovaného tyrana, hrbáča s uschnutou rukou, ktorý bol v matkinom lone dva roky miesto deviatich mesiacov a pri narodení už mal zuby a dlhé vlasy, tak i ľudia, ktorí argumentujú proti takým klebetám a obvineniam. Bránia Richarda III. najmä týmito argumentmi: V dobových záznamoch (z doby Richarda III., nie pol storočia a viac po jeho smrti) neexistujú žiadne doklady o tom, že bol Richard tyran alebo neobľúbená komplotujúca ohava, či nejako telesne indisponovaný.
Richard III. bol posledný Plantagenet, nastupujúci Henrich bol Tudor, musel teda nejako ospravedlniť uzurpáciu trónu právoplatnému dedičovi. Henrichov dvorný pisateľ Thomas More svojmu chlebodarcovi vyšiel v ústrety a Shakespeare potom vychádzal práve z neho.
Dvaja mladí princovia neboli jediní, kto mal nárok na anglický trón, v hre boli ešte ďalší Richardovi príbuzní, ktorí mali k trónu bližšie než on. Zabitím dvoch chlapcov by sa teda k trónu nijako zvlášť nepriblížil. Napokon smrť oboch princov prišla vhod i Henrichovi VII. Tudorovi.
Zaniknuté súhvezdie
right|thumb|Bývalé súhvezdie Loď Argo
Anup
thumb|Anup Anup (🇪🇬, ; iné egyptské názvy a prepisy: Anúpev, Anpu, Anupu, Anbu, Wip, Ienpw, Inepu, Jinepu, Inpu, Jnpw, Sechem Em Pet) alebo Anubis (🇬🇷), je staroegyptský boh smrti, podsvetia, mumifikácie, balzamovania a posmrtného života so šakalou hlavou a vládca Podsvetia. Modlitby k Anupovi sa našli vyryté do väčšiny staroegyptských hrobov. V Pyramídových textoch je stotožňovaný s Anchom a je zároveň sprievodcom zosnulých a strážcom mŕtvych.
Zaniknuté súhvezdie
Zaniknuté súhvezdie je súhvezdie, ktoré v súčasnosti Medzinárodná astronomická únia neuznáva za platné.
Anup
Podoby
Anup bol zobrazovaný ako muž so šakalou hlavou alebo ako šakal ovenčený stuhami a držiaci bič v záhybe svojej laby. Podľa niektorých Anupova podoba nemala pripomínať šakala, ale psa, líšku, vlka alebo ich miešancov. Len zriedkavo sa objavuje v plnej podobe človeka. Anup bol vždy zobrazovaný ako čierny šakal (alebo pes), aj keď šakal má zvyčajne béžovú alebo svetlohnedú srsť. Pre Egypťanov bola čierna farba farbou obnovy, smrti a noci. Bola to tiež farba, do ktorej sa sfarbilo telo počas mumifikácie. Dôvod, prečo bola za Anupovo posvätné zviera považovaná psovitá šelma, vyplýva z pozorovania týchto zvierat – psy a šakaly často lovili na okraji púšte, obzvlášť v blízkosti pohrebísk, kde boli pochovaní mŕtvi. Dokonca sa predpokladá, že Egypťania mohli začať stavať prepracované hrobky a pohrebné komory, aby chránili pochovaných mŕtvych pred znesvätením šakalmi. Socha Anupa v jeho šakalej podobe sa našla aj v hrobke kráľa Tutanchamóna.
Anup v egyptskom panteóne
Anup bol pôvodne jedným z členov Ogdoady a bohom podsvetia. Hovorilo sa o ňom, že má manželku Anput, ktorá predstavovala vlastne jeho ženský aspekt (-t je bežná egyptská koncovka feminín). Na iných miestach sa uvádza, že si za ženu vzal Kebauet, bohyňu studených vôd, alebo že to bola jeho dcéra.
V mnohých záznamoch pochádzajúcich z obdobia pyramíd bol za Anupovho otca považovaný ešte Ré (Anup mal byť jeho štvrtým synom), ale v neskorších obdobiach bol za jeho otca považovaný Usir, keďže ten bol vládcom mŕtvych, a jeho matkou bola Nebthet. Anubisovi bolo prisúdené otcovstvo Kebechet, bohyne očistenia telesných orgánov, ktoré mali byť uložené do kanôp počas mumifikácie.
Anup ako boh podsvetia
thumb|Boh Anup podáva [[Thutmose IV.|Thumossemu IV. anch, symbol života. Z nástennej výzdoby hrobky KV43 v Údolí kráľov (18. dynastia).]] Po zlúčení Ogdoady a Eneady, po tom, ako bol boh Ra stotožnený s Atumom, Anup musel uvoľniť miesto boha Podsvetia populárnejšiemu Usirovi a stal sa nižším bohom. V Legende o Usirovi a Eset sú Anupovi ako dar dané Usirove orgány, po tom, ako boh zomrie. Pretože Anup bol spojený s predstavou o vážení sŕdc silnejšie než Usire, zachoval si túto črtu a bol považovaný za strážcu brán Podsvetia a „Strážcu závoja (smrti)“. Preto bol považovaný za ochrancu duší, ktoré sa vydávajú na putovanie Podsvetím a patróna stratených duší (obzvlášť sirôt). Viac než bohom smrti bol Anup bohom umierania, a preto aj pohrebných obradov. V tejto funkcii jeho pôsobnosti obsiahli iného boha so šakalou hlavou, Wepwaweta, ktorý bol uctievaný ako božstvo pohrebných obradov v Hornom Egypte. Kult boha Anupa sa sústredil prevažne v Dolnom Egypte.
Staroveké záznamy opisujú Anupa ako toho, ktorý kráča ticho medzi tieňmi života a smrti a číha na temných miestach. Jeho bdelosť neopadala cez deň ani v noci. Jeden z dôvodov, prečo venovali starovekí Egypťania toľko pozornosti uchovaniu mŕtvych za pomoci vonných bylín, bola predstava, že Anup bude kontrolovať každého mŕtveho svojim citlivým psím nosom. Iba tým, ktorí voňajú čistotou, dovolí vstúpiť do Kráľovstva mŕtvych.
Žiadna verejná procesia v starovekom Egypte sa neobišla bez Anupa, ktorý „kráča“ na jej čele ako prostredník medzi bohmi a ľuďmi. Staroveký Egypťania prisahali „pri Psovi“, keď sa zaväzovali dodržať slovo.
Anup ako boh balzamovač
thumb|Anup v roli balzamovača mŕtvych. Motív zo Sennedžemovej hrobky (TT1) v Dér el-Medíne (19. dynastia). Keďže za jednu z najdôležitejších súčastí starostlivosti o mŕtvych v Egypte bola považovaná mumifikácia, prijal Anup aj úlohu boha mumifikácie. Pri tom dostával mená „Ten, ktorý patrí k obväzom múmie“ a „Ten, ktorý je pred božskou schránkou“. Veľkňazi obvykle nosili na tvári Anupovu masku počas obradných úkonov mumifikácie. V Knihe mŕtvych sa tiež často opakuje, že to Anup zabalzamoval telo Usira (čo by znamenalo, že je Horov starší súrodenec) s pomocou ďalších významných pohrebných božstiev – Nebthet a Eset. V roli boha balzamovača bol Anup spojený tiež s tzv. fetišom Imjut (tiež Anupovým fetišom), ktorý figuroval v pohrebných obradoch, ale jeho presný význam je dosiaľ neobjasnený. Existovali aj asociácie medzi Anupom a Bastet, bohyňou vonných mastí, ktorá pôvodne bola niekedy považovaná za jeho matku.
Anup v neskorších dobách
Za vlády Ptolemaiovcov bol Anup stotožnený s Hermom, gréckym bohom s podobnými funkciami a stal sa z neho Hermanubis. Strediskom jeho kultu bolo mesto Saka, v gréčtine Kynopolis, čiže „Mesto psov“. V deviatej knihe Apúleiovho Zlatého osla sa objavuje zmienka o tom, že tento boh bol uctievaný Rimanmi minimálne do 2. storočia po Kristovi. Hermanubis sa objavuje aj v alchymistickej a hermetickej literatúre stredoveku a renesancie.
Hoci sa Gréci a Rimania vysmievali egyptským bohom so zvieracími hlavami ako primitívnym (Anupa nazývali žartom „Štekáč“), Anupa tiež niekedy spájali s hviezdou Sírius a s Kerberom v Podsvetí.
Prví kresťania boli tiež odpudzovaní Anupom. Tertulliánus tvrdil, že Egypťania praktikovali „pohŕdaniahodné náboženstvo“, v ktorom je veriaci „vedený ako otrok pažravým hrdlom a špinavosťou psa“. Hoci boli obe zvieratá spájané s Anupom, pes i šakal, známe ako mrchožrúti, jedna z najdôležitejších funkcií Anupa bola oslobodiť ľudské telo od jeho nečistoty. Telá umýval, balzamoval, natieral vonnými živicami a olejmi, balil do čistého plátna a prijímal ich pri vchode do hrobky. Pre Egypťanov bol „Pánom očistnej miestnosti.“ Gréci a kresťania, ktorí svojich zosnulých nemumifikovali a smrť považovali za niečo odstrašujúce, si Anupa spojili s chorobami a rozkladom.
1598 Paloque
1598 Paloque je planétka s priemerom 14 km, ktorú objavil L. Boyer 11. februára 1950.
Drahý kov
Drahý kov alebo ušľachtilý kov je kov, ktorý sa na vzduchu nemení a vyskytuje sa v rýdzej forme alebo vo forme zlúčenín (napr. zlato, platina).
V dnešnom ponímaní je drahý kov materiál používaný v šperkárstve (čisté kovy, alebo zliatiny) - zlato, striebro, platina, meď.
Powiat białogardzki
Powiat białogardzki je powiat v Poľsku vo Západopomoranskom vojvodstve.
Žije tu 48341 obyvateľov (30.6.2007).
NGC 4005
NGC 4005 je galaxia v súhvezdí Lev, ktorú objavil americký astronóm Otto Struve 16. marca 1869.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 13.
Mazák (záhradkárska osada)
Mazák je záhradkárska osada v obci Povina.
Vznikla v roku 1985 pod názvom „Slovenský zväz záhradkárov, základná organizácia č.18 Povina - Mazák“. Od toho roku bol prvým predsedom Ing. Marián Braciník. Pod jeho vedením vznikla osada so 186 parcelami a 128 chatami. S týmto počtom sa osada radí medzi najväčšie záhradkárske osady na Slovensku. Druhým predsedom osady v r. 1995 – 1997 (ing. Braciník sa vzdal funkcie) bol Anton Kavacký. V roku 1998, po mimoriadnych voľbách, sa stal predsedom osady Ing. Pavol Novotný, ktorým je do dnešného dňa. Osada úzko spolupracuje s obecným úradom, či ide o sťažnosti občanov obce a taktiež vo veciach, ktoré môžu pomôcť obci Povina.
V roku 1997 zomrel prvý predseda Ing. Braciník, záhradkári od r. 1998 na jeho počesť organizujú futbalový zápas STARÍ PÁNI POVINA – ZÁHRADKÁRI POVINA. Po jeho skončení pokračuje podujatie tanečnou zábavou.
Chórová lavica
Chórové lavice bývajú rozostavené po obidvoch stranách chóru, zväčša v dvoch nerovnako vysokých radoch, aby na nich mohli sedieť a kľačať duchovní v kláštorných, biskupských a v nadačných kostoloch (počnúc 13. stor.). Bohato vyrezávané. Jednoltivé sedadlá sa nazývajú stally, sú navzájom oddelené bočným operadlom (accoudoir). Zadná stena sa nazýva dorsalle.
Bidart
Bidart je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Pyrénées-Atlantiques, v regióne Akvitánsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Rastislav Bero
Rastislav Bero (* 7. jún 1935, Brezno) je slovenský architekt a fotograf.
Hippodameia (manželka Diokorysta)
Hippodameia (Hippodameia) je v gréckej mytológii dcéra líbyjského kráľa Danaa a a jednej z jeho manželiek Hamadryád. Podľa antického autora Apollodora z Atén bola Hippodameia jedna z päťdesiatich dcér líbyjského kráľa Danaa a jeho manželky Hamadryády Foiby, alebo Atlanteie. Apollodoros ale uvádza, že Danaos mal s nimi dve dcéry, ktoré sa volali Hippodameie. O dcéry Danaa sa uchádzalo päťdesiat synov jeho brata Aigypta, ktorý vládol v susednom Egypte. Keďže Danaos so svadbou nesúhlasil, Aigyptos mu vypovedal vojnu a porazil ho. Danaos nato ušiel s dcérami do Argu na Poloponéze, ale Aigyptos sa so svojimi synmi za ním vypravil a k svadbe ho prinútil.
Rastislav Bero
Životopis
V roku 1953 ukončil štúdium na gymnáziu v Brezne, 1960 štúdium na Fakulte architektúry SVŠT v Bratislave, Ing. Bol zamestnaný ako projektant na Projektovom ústave kultúry v Banskej Bystrici. Fotografuje od roku 1972. Ťažiskom jeho práce je krajina, hlavne vysokohorská, zaujíma sa aj o živú fotografiu a o portréty, najmä zo sveta hudby. Ilustroval knihy vydavateľstva Slovenský spisovateľ.
G.A.S. Anagennisi Artas (hádzaná)
G.A.S. Anagennisi Artas je grécky ženský hádzanársky klub z mesta Arta. Hádzanársky oddiel je jeden z oddielov multišportového klubu G.A.S. Anagenisi Artas a vznikol v roku 1987. Je 12-násobný víťaz Grécka a 10-násobný víťaz Gréckeho pohára. Z medzinárodných úspechov sú najhodnotnejšie osemfinálová účasť v Lige majstrov či aj účasť v hlavnej fáze Ligy majstrov. V roku 2012 hrá najvyššiu domácu súťaž, Protathlima Illadas Hirosferis Gynekon.
Úspechy
Grécka najvyššia súťaž:
Sára (román)
Sára je názov štvrtého detektívneho románu slovenského autora Dominika Dána z roku 2006.
G.A.S. Anagennisi Artas (hádzaná)
Európske súťaže
Liga majstrov:
Sára (román)
Detektívi Richard Krauz a Jozef Fischer vyšetrujú vraždu vplyvného riaditeľa konzorcia bánk. Našli ho v jeho pracovni s prestrelenou hlavou. Nie je jasné, ako vrah prekonal dômyselný zabezpečovací systém bankárovej vily a ako je možné, že na mieste činu nezanechal jedinú stopu. Prípad nenapreduje, pokým neznámy dobrodinec nepošle na Oddelenie vrážd záhadný balíček. Je v ňom videokazeta s nahrávkou bankárovej vraždy. Aj tvár muža, čo strieľa… A všetci ho dobre poznajú! Ale zatne sa a nechce prehovoriť, hoci vie, že mu hrozí najťažší trest. Je však muž z videokazety naozaj vrah? Prípad sa začína komplikovať a detektívi zisťujú, že nielen páchateľ je neistý, ale ani zavraždený nemusí byť ten, kto mal naozaj zomrieť… (zdroj:www.slovart.sk)
G.A.S. Anagennisi Artas (hádzaná)
Európske súťaže
Pohár víťazov pohárov:
Kalorimeter
Kalorimeter je prístroj na meranie merného tepla látok alebo tepelného množstva premeneného pri chemických a fyzikálnych procesoch. Na meranie tepelnej kapacity sa ako najjednoduchší typ používa zmiešavací kalorimeter.
Zmiešavací kalorimeter
Zmiešavací kalorimeter je tepelne izolovaná nádoba s miešačkou (kovová alebo plastová palička so slučkou na konci) a teplomerom, ktorá sa používa na experimentálne určenie mernej tepelnej kapacity. V roku 1892 ho zostrojil nemecký vynálezca a konštruktér Hugo Junkers.
Cagny
Cagny môže byť:
Cabrières
Cabrières môže byť:
Powiat choszczeński
Powiat choszczeński je powiat v Poľsku vo Západopomoranskom vojvodstve.
Peter Osuský
MUDr. Peter Osuský, CSc. (* 11. október 1953, Bratislava) je poslanec Národnej rady Slovenskej republiky, poslanec miestneho zastupiteľstva bratislavskej mestskej časti Staré Mesto, vysokoškolský pedagóg a lekár, bývalý prodekan Lekárskej fakulty Univerzity Komenského a bývalý prorektor Univerzity Komenského v Bratislave. Je spoluautorom viacerých odborných monografií a člen autorského kolektívu Encyklopédia Beliana, nositeľ Zlatej Jánskeho plakety. Je členom Slovenskej olympijskej akadémie a Slovenského olympijského výboru. V rokoch 19911995 bol predsedom Zväzu slovenských filatelistov. Peter Osuský je ženatý a má 4 deti.
Profesionálna kariéra
Peter Osuský je spoluautorom viacerých odborných monografií a členom autorského kolektívu Encyclopaedia Beliana.
1599 Giomus
1599 Giomus je planétka s priemerom 43 km, ktorú objavil L. Boyer 17. novembra 1950.
Calès
Calès môže byť:
Curie
Curie môže byť:
Valkýra
thumb|right|Socha Valkýry v [[Kodaň|Kodani.]]
Valkýry sú podľa severskej mytológie dísy, ktoré s nornou Skuld vyberajú na bojových poliach duše padlých vojakov hodných Valhally, ktorým sa potom hovorí Einherjovia.
Podľa povestí ide o krásne, ale nebezpečné ženy – bojovníčky, ktoré sú ozbrojené štítmi, oštepami a prilbami, a ktoré slúžia svojmu bohu Odinovi. Valkýry, jazdiace do boja na okrídlených koňoch, podľa Odinových pokynov riadili boj, strážili bojovníkov alebo ich nechávali padnúť. Majú moc vyvolávať tých, ktorí zahynú a určovať víťazstvo. V časoch mieru obsluhujú a rozptyľujú padlých bojovníkov vo Valhalle. Zbierka Edda obsahuje báseň Sigrdrifomál (Pieseň o Sigrdríde), v ktorej Valkýra prezradí z vďačnosti kúzlo hrdinovi, svojmu záchrancovi.
Mená Valkýr sú zmienené v Piesni o Grímnim (Grímnismál) a sú to Hrist, Mist, Skeggjöld, Skögul, Hild, Trúd, Hlökk, Herfjötur, Göll, Geirahöd, Randgríd, Rádgríd, Reginleif.
Pôvod slova
Severské slovo valkyrja (množné číslo valkyrjur), je zložené z dvoch slov. Z podstatného mena valr (odkazujúceho na zabitého v boji) a slovesného kjósa (v zmysle „vybrať“). Spoločne tak znamená doslova „vybrať zo zabitých“.
Lekno
Lekno (staršie: leknín ; ľudovo: vodná ruža; lat. Nymphaea) je rod vodných rastlín z čeľade leknovité (Nymphaeaceae). Zahrnuje približne 50 botanických druhov a množstvo kultivarov.
Známe druhy:
Le Mesnil-Ozenne
Le Mesnil-Ozenne je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Manche, v regióne Dolná Normandia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
NGC 4006
NGC 4006 je galaxia v súhvezdí Panna, ktorú objavil anglický astronóm John Herschel 15. apríla 1828.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 12,8.
Piotr Lavrovič Lavrov
Piotr Lavrovič Lavrov (po rusky: Пётр Лаврович Лавров; alias - Миртов, alebo Mirtov) (* 14. jún 1823, Melechovo, Rusko – † 6. február 1900, Paríž, Francúzsko) bol ruský filozof, antropológ a ideológ národníctva.
Callian
Callian môže byť:
Šigeru Mijamoto
Šigeru Mijamoto (* 16. november 1952, Kjóto, Japonsko) je japonský dizajnér a producent videohier, ktorý od roku 1977 pracuje v spoločnosti Nintendo. Je tvorcom jedných z najznámejších a najvplyvnejších hier na svete.
Mijamoto vytváral hry pre všetky konzoly od Nintenda. Zaslúžil sa o vznik herných sérií ako Super Mario, The Legend of Zelda, Star Fox, Donkey Kong, a Pikmin.
Hry
Šigeru Mijamoto pracoval v istej kapacite na viac než 100 hrách. Tu sú niektoré z nich:
Zvěřina
Zvěřina môže byť:
Diokorystes
Diokorystes alebo Diokorystés (Diokorystes/iný prepis Diokorystés) je v gréckej mytológii syn egyptského kráľa Aigypta a jeho arabskej manželky. Diokorystes bol jedným z päťdesiatich synov egyptského kráľa Aigypta. Jeho otec sa rozhodol, že svojich synov ožení s päťdesiatimi dcérami svojho brata Danaa, ktorý bol kráľ susednej Líbye. Keďže Danaos s týmto rozhodnutím nesúhlasil, Aigyptos mu vypovedal vojnu a porazil ho. Danaos nato ušiel s dcérami do Argu na Poloponéze, ale Aigyptos sa so svojimi synmi za ním vypravil a k svadbe ho prinútil.
Diokorystovi potom za manželku vybrali Hippodameiu, dcéru Danaa a jednej z jeho manželiek Hamadryád, podľa antického autora Apollodora z Atén, Foiby, alebo Atlanteie. Danaos, ktorý sa s tým ešte stále nevedel zmieriť, svojim dcéram následne prikázal, aby svojich manželov počas svadobnej noci zavraždili. Okrem najmladšej Hyperméstry, príkaz otca splnili všetky a po smrti si v podsvetí vyslúžili od bohov večný trest nalievať do deravého džbána vodu.
Branislav Obžera
Branislav Obžera (* 29. august 1981, Bystričany) je slovenský futbalový reprezentant, v súčasnosti hráč klubu ŠK Slovan Bratislava, kde prestúpil z Artmedie Petržalka v septembri 2008. Obžera je schopný hrať na pozícií útočníka alebo krídelného stredopoliara.
Powiat drawski
Powiat drawski je powiat v Poľsku vo Západopomoranskom vojvodstve.
Branislav Obžera
Životopis
Rodák z Bystričian futbalovo vyrastal v drese Novák a Baníka Prievidza. Keď mal 19 rokov dostal ponuku zo Slovana a v lete 2001 ju prijal. Za Slovan odohral tri sezóny, keď zostúpil v roku 2004 do druhej Obžera zmenil dres; prestúpil do Artmedie Petržalka. O rok neskôr bol súčasťou tímu, ktorý viedol Vladimír Weiss a ktorý hral v hlavnej súťaži Ligy majstrov. V roku 2006 prestúpil spoločne s Petrom Petrášom a Martinom Jakubkom do klubu ruskej najvyššej súťaže Saturn Ramenskoje, ktorý v tom čase viedol Vladimír Weiss. Za Saturn odohral v ruskej lige 14 stretnutí, v ktorých dvakrát skóroval.
Powiat drawski
Žije tu 58016 obyvateľov (30.6.2007).
Branislav Obžera
Životopis
Na jar 2007 sa vrátil do Petržalky, kde pôsobí aj v súčasnosti. V prvom zápase proti FC Nitra strelil víťazný gól. V tejto sezóne skončila Artmedia na druhom mieste a kvalifikovala sa do Pohára UEFA. V druhom predkole sa stretla s arménskym klubom FK MIKA Aštarak, práve Obžera bol dôležitým hráčom odvety, keď strelil dva góly, ktoré rozhodli o postupe. V prvom kole Pohára UEFA, ale podľahli gréckemu klubu Panathinaikos Atény.
Počas sezóny 2007-08 bojovala Artmedia o prvé miesto so Žilinou, nakoniec získala titul. Obžera v tejto sezóne strelil sedem gólov.
Calmont
Calmont môže byť:
Špeciálnovedná kategória
Špeciálnovedná kategória je kľúčový pojem istej špeciálnej vedy (napr. fyziky); špeciálnovedné kategórie sú nosnými piliermi, určovateľmi a usmerňovateľmi vedeckého hľadania, ukazovateľmi ciest formovania vedeckých hypotéz a výstavby vedeckých teórií. Všetky ostatné pojmy špeciálnej vedy sa musia vyjadriť (definovať) prostredníctvom špeciálnovedných kategórií. Sú základnou podmienkou možnosti špeciálnej vedy.
Hyperbola (literatúra)
Hyperbola alebo zveličenie je slovné spojenie, tróp, vyznačujúce sa expresívnym (zveličovacím) významom. Zveličuje sa určitý rys s cieľom jeho emocionálneho alebo významového zvýraznenia.
Opakom hyperboly je litotes.
Zoznam chránených území v okrese Liberec
Toto je zoznam chránených území v okrese Liberec aktuálny k marcu roku 2016, v ktorom sú uvedené chránené územia v oblasti okresu Liberec.
Tie územia, ktoré status postupne z rôznych dôvodov stratili, boli odtiaľ vyradené a sú v uvedené druhej tabuľke. Tabuľka č.2 - Zrušené chránené územia
Alois Eliáš
Generál Ing. Alois Eliáš (* 29. september 1890, Praha – † 19. jún 1942, Praha) bol český vojak, politik, predseda vlády Protektorátu Čechy a Morava
Životopis
V rokoch 1908-1912 študoval zememeračské inžinierstvo na Cisárskej a kráľovskej českej vysokej škole technickej (dnešné ČVUT). Po vypuknutí prvej svetovej vojny narukoval a bojoval na východnom fronte v Haliči, kde v septembri 1914 prebehol do ruského zajatia. Tu pôsobil ako vojenský technický úradník ruskej vlády pri stavbe železnice. Neskôr sa prihlásil do česko-slovenských légií a v októbri 1917 odišiel s transportom legionárov do Francúzska. Tu absolvoval dôstojnícku školu v Saint Maixent l'Ecole. Zúčastnil sa bojov 21. streleckého pluku vo Francúzsku, vrátene ofenzívy pri Verdune v lete 1918 a bitky pri Terrone v októbri toho istého roku.