cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Prvá bulharská ríša
Vrcholné obdobie Bulharského štátu
Už po nástupe na trón sa musel Simeon vysporiadať s prvými zahraničnopolitickými problémami. Minister byzantského cisára Leva VI. Stylianos Zautzes odovzdal právo na obchod s Bulharskom dvom obchodníkom, ktorí centrum výmeny tovaru preniesli z Konštantinopolu do Solúna, aby boli ďalej od cisárskej autority a mimo kontroly byzantských úradov. Následne títo obchodníci uvalili na obchod s Bulharskou ríšou vysoké dane, vďaka ktorým sa obohacovali. Simeon po márnom vyjednávaní s cisárom vyhlásil Byzancii vojnu a jeho vojsko počas invázie na Byzantské územie a v Trácii porazil proti nim vyslanú byzantskú armádu. Cisár, ktorý mal zviazané ruky kvôli bojom s Arabmi na východnej hranici ríše, sa rozhodol poštvať proti Bulharom kočovných Maďarov. Tí bulharské územie kruto spustošili, ale Simeonovi sa ich podarilo s pomocou ďalšieho nomádskeho kmeňa Pečenehov odraziť. Pečenehovia potom Maďarov vyhnali do Panónskej nížiny a sami si pôvodné maďarské územie medzi Besarábiou a Karpatmi privlastnili. Knieža potom znovu zaútočil na Byzanciu a roku 896 na hlavu porazil jej armádu v bitke pri Bulgarofygu. Vzhľadom k maďarskému nebezpečenstvu v Panónii uzavrel s Levom VI. mierovú zmluvu, v ktorej sa cisár zaviazal k zrušeniu pôvodných daní a plateniu poplatku. Simeon aj naďalej venoval pozornosť byzantským územiam a po arabskom nájazde v roku 904 na Solún sa pokúsil novou vojnou toto mesto získať. To sa mu síce nepodarilo, ale na druhú stranu pripadli bulharskému štátu iné, rozsiahle územia v Macedónsku a tiež Albánsku, ktoré sa takmer celé okrem oblasti okolo mesta Drač dostala pod bulharskú kontrolu. Po úspešnom zakončení týchto výbojov sa Simeon venoval upevneniu štátu. Ako znamenie rozchodu s pohanskou vierou vybudoval knieža nové hlavné mesto Preslav, kam sa presťahoval z doterajšieho sídla kniežat v Pliske, a ktoré sa malo svojou nádherou vyrovnať Konštantínopolu. Preslav sa stal vedľa Ochridu centrom kultúry a sídliskom ďalšej literárnej školy.
vľavo|náhľad|Bulharská armáda poráža byzantské vojská v bitke pri Acheloje Mier s Byzanciou trval len niekoľko rokov. K moci sa tu po Levovej smrti dostal jeho brat Alexandros, ktorý vládol ako spolucisár za príliš mladého Konštantína VII. Porfyrogenneta. Alexandros odmietol platiť Bulharskej ríši poplatky, čím poskytol Simeonovi zámienku k novej vojne. V lete 913 sa Simeonove vojská ocitli pred Konštantínopolom, to však bol už pôvodný spolucisár po smrti a hlavné slovo získala regentská rada vedená patriarchom Nikolaosom Mystikosom. Vzhľadom k zlej vnútropolitickej situácii sa Nikolaos rozhodol viesť s bulharským kniežaťom tajné rokovania za doprovodu mladého cisára Konštantína. Na základe týchto rokovaní sa patriarcha rozhodol zaplatiť skôr odmietnuté poplatky a prisľúbil tiež sobáš Simeonovej dcéry za Konštantína. Zároveň Simeona tajne korunoval vlastnou korunou patriarchov na cisára Bulharov (basileus ton Bulgaron). Simeon, spokojný s týmito ústupkami, sa potom vrátil do Bulharska. Korunovanie bulharského vládcu však zdvihlo medzi byzantskou vládnucou triedou rozhodný odpor, ktorý viedol k nastoleniu vlády Konstantinovej ​​matky Zoe. Tá naopak začala vystupovať voči Bulharsku silne nepriateľsky a dohodu o zasnúbení svojho syna zrušila. Tým vypukla ďalšia vojna, v ktorej sa Bulharom podarilo zmocniť významného thráckeho mesta Adrianopol a jadranskej pevnosti Drač. Byzantská armáda, ktorá sa vydala na odvetnú výpravu, potom bola porazená v bitke pri rieke Acheloj. Nasledovalo ďalšie bulharské víťazstvo blízko Konštantínopolu, napriek tomu akékoľvek pokusy o získanie samotného mesta boli vďaka jeho mohutným hradbám márne. Cez veľké vojenské víťazstva sa Simeon dočkal vysokého politického neúspechu - roku 919 získal dominantné postavenie v Byzancii admirál Romanos Lakapenos, ktorý oženil svoju dcéru s Konštantínom VII. a ako spoluvládca nastúpil na byzantský trón. Tým prišli navnivoč Simeonove plány na prepojenie bulharskej a byzantskej dynastie a prípadné neskoršie vytvorenie slovansko-byzantskej ríše. Simeon nato začal novú vojnu a aby sa jeho postavenie oficiálne vyrovnalo byzantskému cisárovi, prijal titul cára a samovládcu (podľa gréckeho basileus kai autokratór) a preslavského arcibiskupa povýšil na patriarchu.
náhľad|Simeon pred hradbami Konštantínopolu Bulharský cár podnikol sériu ničivých nájazdov na byzantské územie a opakovane odmietal uzavrieť mier, na čo Byzancia reagovala tým, že proti nemu poštvala Srbov. Simeon tento útok odrazil a snažil sa naopak získať pre spoločný útok proti Konštantínopolu egyptských Arabov. Po zmarení týchto pokusov byzantskou diplomaciou došlo v roku 924 k Simeonovmu ťaženiu na Konštantínopol, čím byzantsko-bulharský konflikt vyvrcholil. V Konštantínopole došlo k stretnutiu medzi Simeonom a Romanom I. Byzantský cisár bol ochotný uznať Simeona za cára (cisára) Bulharov, odmietal mu však priznať aj titul cisára Rimanov. Konflikt pokračoval teda naďalej, ale bulharské sily sa už začali vyčerpávať. Keď byzantskí spojenci Srbi utrpeli ešte toho istého roku (924) porážku, podarilo sa Bulharom počas odvetného ťaženia pripojiť k svojej ríši oblasť Rašky. Pri útoku chorvátskeho kráľa Tomislava ale už bulharská armáda prehrala. Simeon napriek zdrvujúcej porážke plánoval ďalšie ťaženie proti Byzancii, ale počas príprav v roku 927 zomrel. Jeho syn Peter čoskoro po svojom vyhlásení za bulharského cára uzavrel so svojimi protivníkmi mier. Bulharsko bolo vyčerpané opakujúcimi sa vojnami a rozkrádaním majetku stále mocnejšou šľachtou. Ukončenie vojny tak znamenalo aj koniec bulharských pokusov o ďalší mocenský vzostup a zmierenie sa s prenikaním byzantského vplyvu na bulharské územie.
Pozvoľný úpadok
vľavo|náhľad|Maďari porážajú Bulharov Mierom s Byzanciou získal Peter výmenou za Adrianopol územia na pobreží Egejského mora v smere na východ od Solúna a spolu s tým mu bola priznané takmer celé Albánsko, okrem menšieho územia okolo mesta Drač. Dovŕšením mierových rokovaní bol sobáš bulharského cára s dcérou cisára Romana Lakapena Máriou. Na základe tejto zmluvy bol Peter nazývaný iba cárom Bulharov, na rozdiel od svojho otca, ktorý sa tituloval aj cisárom Rimanov. Týmto síce prestíž titulu čiastočne poklesla, avšak titul priznaný Byzanciou mal zhruba rovnakú váhu ako hodnosť kráľa v západnej Európe, čím si Peter oproti pôvodnému titulu kniežaťa značne polepšil. Napriek pôvodným výhodám mieru sa začal za vlády cára Petra už dostavovať úpadok. Okrem rastúcej závislosti na Byzantskej ríši sa odohralo niekoľko pokusov o uzurpáciu trónu, čo využili Srbi v Raške a znovu sa osamostatnili. Ďalším problémom sa stala rastúca moc bojarov, ktorí by neváhali v prípade potreby Petra z trónu zvrhnúť.
Krajina ďalej trpela nájazdmi kočovníkov zo severu. Najskôr do Bulharska v rokoch 934 a 943 vtiahli Maďari, ktorým sa Bulhari zaviazali platiť poplatky a v tom istom roku aj Pečenehovia, sprevádzajúci kyjevské knieža Igora počas jeho útoku na Konštantínopol. Pečenehov sa neskôr podarilo v severnej Dobrudži poraziť, takže sa z bulharského územia stiahli. Podobne prestali aj nájazdy Maďarov po tom, čo ich v roku 955 v bitke na rieke Lech porazil nemecký kráľ Oto I.. Ich lúpežné nájazdy a plienenie spôsobili, že oslabené Bulharsko už nedokázalo kontrolovať územie na sever od Dunaja a postupne ho stratilo. Bulharský cár zároveň prehodnotil doterajšiu probyzantskú politiku a uzavrel zmluvu s Maďarmi, ktorá stanovila, že v prípade vojny medzi nimi a Byzanciou zostane Bulharsko neutrálne.
Vzťahy medzi Byzantskou ríšou a Bulharským štátom boli naďalej priateľské, a to až do chvíle, kedy na byzantský trón nastúpil cisár Nikefor II. Ten nielenže odmietol platiť poplatok stanovený po uzavretí mieru v roku 927, ale rozhodol sa podniknúť proti Bulharsku i vojenské akcie. Ku zrážke medzi oboma štátmi ale nedošlo, pretože na východe opäť vzplanula vojna medzi Byzanciou a moslimskými štátmi, ktoré sa tu po rozpade kalifátu počas 10. storočia vytvorili. Nedostatok síl na západnom fronte sa pokúsil cisár kompenzovať tým, že poštval proti Bulharom kyjevské knieža Svjatoslava. Ten sa roku 968 vydal s mohutnou armádou k ústiu Dunaja a hodlal zaútočiť na bulharské územie, napokon však uzavrel s Bulharmi spojenectvo. Svjatoslav sa potom kvôli nebezpečenstvu útoku Pečenehov stiahol, avšak ďalší rok ťaženie na Bulharsko zopakoval. Správa o Svjatoslavovom príchode spôsobila Petrovi mŕtvicu. Bulharský cár ju síce prežil, ale nebol už schopný ďalej vládnuť a odišiel preto do kláštora, kde vzápätí nato zomrel.
náhľad|Smrť [[Peter I. (Bulharsko)|Petra I.]] V dobe Petrovej smrti sa Bulharská ríša rozpadla na dve časti. Kým v západných oblastiach sa chopili moci bojari David, Mojžiš, Áron a Samuel, nazývaní komitopulovia (synovia kométa, čiže správcu oblasti), vo východnej časti zasiahol nový byzantský cisár Jan I. Tzimiskes a poslal sem Petrových synov Borisa a jeho mladšieho súrodenca Romana, ktorí predtým žili nejakú dobu v konštantínopolskom zajatí. Starší z bratov sa potom stal novým cárom. Do východnej časti Bulharska však vtrhol opäť Svjatoslav a oboch bratov zajal. V Preslave zanechal silnú posádku, vypravil sa ďalej smerom na Konštantínopol a žiadal, aby mu Byzantínci odovzdali všetky balkánske územia. V bitke pri Arkadipole ale boli jeho vojská porazené a následne vytlačené späť do Bulharska. Keď potom Ján I. oslobodil z Preslavy oboch bratov a obliehal Svjatoslava v meste Dorostol, požiadal kyjevský vládca o mier. Po uzatvorení zmluvy sa vydalo kyjevské knieža späť domov, počas cesty však zvyšky jeho armády napadli Pečenehovia a Svjatoslav v boji s nimi podľahol.
Komitopulovia a pohltenie Bulharska Byzantskou ríšou
vľavo|náhľad|Územný rozsah Bulharska za Samuelovej vlády
Štyria bratia, ktorí si udržali vládu v západných častiach Bulharska, si neskôr správu územia rozdelili medzi seba. V nasledujúcich rokoch postupne traja najstarší z nich umreli a najmladší Samuil prevzal vládu aj na ich územiach. Keď v roku 976 zomrel aj Ján Tzimiskes, obaja synovia cára Petra unikli z Konštantínopolu a pokúsili sa dostať na bulharské územie, pričom cestu prežil iba mladší Roman, zatiaľ čo Boris II. bol zabitý pri prechode hraníc bulharskými hliadkami. Pretože Roman nebol schopný splodiť žiadne deti, vykonával za neho v skutočnosti vládu Samuel a po Romanovej smrti v roku 997 sa počas opätovného zajatia v Konštantínopole nechal vyhlásiť cárom. Samuel počas svojej vlády ďalej rozširoval svoju moc na území, ktoré predtým tvorilo súčasť Bulharského štátu, a Bulharsko sa tak počas jeho vlády na krátku dobu opäť v rámci Balkánu stalo veľmocou. V poslednom období ríše sa však zmenila vnútorná situácia krajiny, pretože centrum kultúrneho a politického diania sa presunulo do západnej časti, najmä do Ochridu.
náhľad|Bitka pri Belasici a následná Samuelova smrť Medzitým na byzantský trón nastúpil cisár Basileios II., Ktorý si stanovil za svoj cieľ zničiť Bulharskú ríšu. Vypravil sa teda dobyť dôležité mesto Serdika (dnes Sofia), tvoriace spojnicu medzi západnými a východnými časťami ríše, ktoré Samuel počas obdobia vnútropolitickej nestability v Byzancii získal naspäť. Tento jeho pokus však Samuel prekazil a keď sa cisár vracal so svojou armádou späť, bulharský cár naň v blízkosti Trajánovej brány zaútočil a byzantské vojsko porazil. Kým v Byzancii vypuklo proti cisárovi po jeho porážke povstanie, Bulhari prenikli do Srbska a podriadili tunajšie kniežatá svojej vláde.
Pomer síl sa napriek tomu začal postupne vychyľovať v prospech Byzancie, kde medzitým Basileios upevnil svoju pozíciu a začal dlhú etapu vojen s cieľom definitívne dobyť Bulharský štát a pričleniť ho k svojej ríši. K prvej veľkej bitke došlo v roku 1004 pri Skopje. Tá sa ukázala byť aj rozhodujúcim stretnutím, ktoré sa skončilo bulharskou porážkou a pobitím väčšiny Samuelovho vojská. Ďalší neúspech nasledoval nasledujúci rok, keď Byzantínci získali opäť mesto Drač a Samuel tak stratil prístup k moru. V nasledujúcich rokoch boli systematicky dobývané všetky bulharské územia. Najväčšiu porážku bulharské vojsko utrpelo v roku 1014 v bitke pri Belasici, kde padlo do byzantských rúk 14 000 bulharských bojovníkov. Tých nechal Basileios oslepiť a len jednému zo sto ponechal jedno oko, aby mohol svojich spolubojovníkov doviesť domov, čo cisárovi vynieslo titul Bulgaroktonos (Bulharobijec). Keď Samuel pozrel na zvyšky svojej armády keď sa vrátila späť, ranila ho mŕtvica a o niekoľko dní neskôr zomrel.
Novým cárom sa stal Gabriel Radomír, ktorý síce ponúkol cisárovi mier, ale Basileios ho odmietol a pokračoval v dobývaní bulharského územia. Nespokojnosť s dlhou a stále horšie sa vyvíjajúcou vojnou využil syn komitopula Árona Ivan Vladislav, ktorý Gabriela zavraždil. Nový cár sa pokúsil ešte zvrátiť situáciu a zaútočil v roku 1018 na Drač, pri dobývaní mesta však padol a zvyšky Bulharskej ríše sa rýchlo rozpadli, aby boli vzápätí nato obsadené Byzanciou. Na ďalších viac ako 150 rokov sa Bulharsko stalo súčasťou Byzantskej ríše.
Kultúra
náhľad|Rozsah kultúry prvej Bulharskej ríše
Najstaršie pamiatky
Vo svojich prvotných formách sa prabulharská a slovanská kultúra postupne prelínali a prechádzali rôznymi etapami vývoja, na ktorého konci dospela bulharská spoločnosť cestou poslovančenia turkickej časti obyvateľstva a prijatie kresťanstva k vytvoreniu kultúrno homogénneho štátu. Najvýznamnejšou zachovanou pamiatkou tejto doby je reliéf takzvaného maďarského jazdca v blízkosti mesta Šumen.
Mlok dunajský
Má menšie a štíhlejšie telo ako ostatné mloky z rodu Triturus. Rovnako ako u ostatných z rodu, u samcov sa v období rozmnožovania vyvinie na chrbte a chvoste nápadný zubatý hrebeň, najvyšší z rodu Triturus. Brucho je oranžové až červené s malými čiernymi škvrnami. Samce majú veľkosť do 14 cm, samice do 18 cm.
Polovicu roka alebo dlhšie žijú dospelé jedince v pomaly tečúcich okrajoch riek, jazerách alebo rybníkoch, kde sa rozmnožujú. Sexuálne dospieva v 2 až 3 roku, dožíva sa približne 8 rokov. Samce predvádzajú vábenie a samice kladú okolo 200 vajíčok jednotlivo na listy vodných rastlín. Larvy sa vyvíjajú vo vode dva až štyri mesiace než dosiahnu metamorfózu. Po zvyšok roka mloky žijú v tienistých suchozemských biotopoch, väčšinou v lesoch. Napriek tomu, že populácia mloka chocholatého ešte nie je považovaná za ohrozenú, výrazne poklesla, dôvodom je predovšetkým strata biotopu. Tento druh je v Európskej únii chránený zákonom. Ekosozologický status na Slovensku od roku 2001 EN - ohrozený.
Foulenay
Foulenay je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Jura, v regióne Franche-Comté.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Prvá bulharská ríša
Najstaršie pamiatky
Centrom politického diania bola v dobe pred prijatím kresťanstva Pliska, pôvodne opevnený vojenský tábor, ktorý sa počas vývoja po usadení Protobulharov zmenil na rozsiahlejšie mesto, dosahujúce rozlohu 23 km², ktorého budovy kvalitou spracovania a technikou zodpovedali v tej dobe iba mestám byzantským. Archeologické výskumy tu objavili výstavný palác, pravdepodobne postavený v dobe chána Omurtaga. Pod ním bol nájdený ešte jeden, rozsiahlejší, ktorý mohol byť zničený počas vypálenia Plisky byzantským cisárom Nikeforom I. Z doby bulharských vládcov Omurtaga a Malamira sú zachované aj početné grécke nápisy, pretože gréčtina sa v tej dobe používala ako jazyk štátnej správy. Z tohto obdobia pochádza aj takzvaný Imennik, zoznam bulharských chánov písaný po grécky vo forme kroniky.
Gmina Siekierczyn
Gmina Siekierczyn je vidiecka gmina v Poľsku v Dolnosliezskom vojvodstve.
Prvá bulharská ríša
Stav po prijatí kresťanstva
vľavo|náhľad|Vchod do pozostatkov Zlatého kostola v Preslave Po prijatí kresťanstva z Byzancie v roku 864 sa ako litrugický jazyk používala gréčtina. Chán (od roku 864 knieža) Boris sa obával prípadného byzantského vplyvu, a preto prijal na svojom území žiakov vierozvestcov Cyrila a Metoda, ktorí boli vyhnaní v roku 885 z Veľkej Moravy. Vedúcimi osobnosťami medzi týmito žiakmi boli Kliment a Naum, ktorí sa stali zakladateľmi dvoch literárnych škôl. Kým Kliment založil jednu v kláštore Svätého Panteleimona pri Ochridskom jazere, Naum sa usídlil v Pliske a založil školu i tu. Obe miesta (a neskôr aj Preslav) sa stali centrom vzdelanosti a kultúry, pričom tu došlo k modifikácii pôvodného písma hlaholiky, vytvorenej Cyrilom pre potreby staroslovienčiny, čím vznikla jej zjednodušená a upravená verzia - cyrilika; obdoba tohto písma sa presadila aj v Srbsku, Rusku a ďalších krajinách, kde sa používajú dodnes. Staroslovienčina sa vďaka činnosti oboch škôl vzápätí v bulharskej spoločnosti presadila ako literárny a liturgický jazyk.
Gmina Siekierczyn
Má rozlohu 49,55 km² a žije tu 4517 obyvateľov (2006), priemerná hustota zaľudnenia je 91,16 osôb/km².
Prvá bulharská ríša
Stav po prijatí kresťanstva
náhľad|Kláštor svätého Klimenta a Panteleimona, Ochrid O rozvoji staroslovienskej literatúry svedčia diela už z prelomu 9. a 10. storočia, napríklad O písmenách černorizca Chrabra alebo Proglas k evanjeliu a Abecedná modlitba Konštantína Preslavského. Už v tejto dobe vznikali aj prvé beletristické diela - jednou z nich je poviedka Zázrak s Bulharskom. Najväčší rozkvet bol dosiahnutý za vlády Simeona, ktorý získal vynikajúce vzdelanie v Konštantínopole. Do tejto éry patrí zborník Zlatostruj, zostavený skupinou učencov, zhromaždených okolo cára. Medzi nich sa radí zakladateľ Ochridskej školy Kliment, Konštantín Preslavský, Černorizec Chrabr či Ján Exarcha. Od nich sú dochované početné správy, pojednávajúce o Simeonovi a živote na jeho dvore. Ján Exarcha je tiež autorom rozprávania Šestodnev a prekladateľom tvorby Jána z Damašku.
Gmina Siekierczyn
Sídlom powiatu, v ktorom sa gmina nachádza, je mesto Lubań.
Prvá bulharská ríša
Stav po prijatí kresťanstva
Po prenesení dvora do Preslava tu nechal Simeon postaviť množstvo chrámov. Už pred i za bránami mesta sa nachádzal rad ďalších budov, často zdobených mramorom, meďou, striebrom a zlatom. Vytvorili sa tu kvalitné umelecké diela, najmä v oblasti kamenného sochárstva, keramiky a keramických ikon. Navzdory tomuto kultúrnemu vývoju nedosiahol Preslav nikdy rozsahu Plisky. Aj neskoršie obdobia nadväzovali na doterajší rozvoj - stavali sa nové kláštory, vyvíjala sa tvorba ikon a písomníctva, ktoré malo väčšinou náboženský charakter, napríklad Beseda proti Bogomilom Presbytera Kozmu alebo Zografski evanjelium, Asemanovo hlaholské evanjelium, Sinajský hlaholský zborník alebo Suprasalský zborník. Tvorba vzniknutá ešte za Simeona tak dala základ bulharskej literárnej tradícii, ktorá sa v nasledujúcich storočiach ďalej dotvárala.
Pomery v Bulharskom štáte
Prvotný Bulharský štát na Balkáne sa vytvoril ako obranný zväz Protobulharov a Slovanov proti okolitým nepriateľom, najmä Avarom a Byzanciou. Vzťahy medzi oboma etnikami neboli rovnoprávne - Prabulhari zaobchádzali so Slovanmi ako s podmaneným národom. Vládca štátu až do roku 864 nosil titul chán, potom knieža alebo cár. Ten stál na vrchole sociálnej pyramídy a pred prijatím kresťanstva zastával úlohu nielen vládcu, ale aj najvyššieho kňaza a veliteľa vojska. Jeho družina, vzniknutá z protobulharskej šľachty, sa stala základom jeho dvora a politickou elitou nového štátu. Časom sa ale do vyšších kruhov dostali aj príslušníci pôvodných slovanských šľachtických rodov a dochádzalo k vzájomnému miešaniu medzi oboma národnosťami, ktoré sa skončilo asimiláciou Prabulharov a ich pripojením do slovanského etnika, na ktoré sa v nasledujúcich storočiach označenie Bulhari tiež prenieslo. Tento proces postupoval pomaly a bol zavŕšený až na prelome 9. a 10. storočia.
Spolu s usadením Protobulharov sa začali vytvárať aj feudálnej vzťahy, kedy sa z pôvodne slobodných roľníkov postupne stali nevoľníci, závislí na prabulharskej alebo slovanskej šľachte. Okrem nevoľníkov existovali v Bulharsku tiež otroci, ich počet bol však neveľký a využívali sa najmä ako služobníctvo v palácoch šľachty. Sami šľachtici sa označovali výrazom boil, čo sa neskôr vyvinulo v slovo boljar, čiže bojar, čo sa po slavonizácii turkických Bulharov prenieslo aj na slovanských veľmožov. Naproti tomu slobodní neurodzení Bulhari boli známi pod termínom bagajn. Až do doby chána Omurtaga existovalo v Bulharsku kmeňové zriadenie, Omurtag ale zaviedol novú správu, založenú na správnych obvodoch, komitétoch čiže župách, v čele ktorých stáli vládni úradníci, kométi (župani).
Vo svojich prvopočiatkoch mal Bulharský štát, vplyvom permanentne pokračujúcich bojov, často premenlivé hranice, tvorené niekedy iba vytýčením hlavných bodov. Neustále boje a pôvodný kočovný život Protobulharov sa odrazili aj vo vojsku, v ktorom panovali tvrdé pomery a disciplína. Kapitáni vojenských jednotiek boli boilovia a bagajni.
Väčšina obyvateľov pracovala v poľnohospodárstve, pričom sa na bulharskom území pestovala väčšina obilnín, raž, pšenica, proso, rôzne ovocie a hrozno. Choval sa dobytok, kone a drobnejšie domáce zvieratá. Od 9. storočia dochádza k rozvoju miest, v ktorých dochádzalo k rozvoju remesiel, predovšetkým kováčstva, hrnčiarstva, zlatníctva a kamenárstva. Pretože sa v krajine nenachádzali žiadne väčšie zdroje vzácnych kovov, Bulharsko nepoužívalo vlastnú menu a udržiaval sa výmenný obchod (najmä v naturáliách), hoci je na území Bulharska doložené obmedzené používanie byzantských mincí.
Zákonodárstvo
náhľad|Svätý Ivan Rilský Vznik slovanského písma po prijatí kresťanstva umožnil bulharským vzdelancom preložiť pre potreby štátu pôvodné byzantské právne zbierky, zvlášť eklogu, poľnohospodársky zákon a nomokanon. Súpisom a zjednotením slovanského zvykového práva s byzantským zákonodarstvom vznikol na konci 9. storočia Zakon sudnyj ľudem. Knieža bol v podaní zákonníka absolútnym vládcom s mocou exekutívnou, legislatívnou i súdnou. Štátnym náboženstvom bolo na základe zákonov kresťanstvo, ktoré bolo jediným povoleným náboženstvom, zatiaľ čo pôvodné pohanstvo bolo zakázané. Podobne ako v niektorých ďalších častiach Európy, aj v Bulharsku existoval rozdiel medzi pôdou vlastnenou šľachticmi a pôdou, ktorú mali roľníci pre vlastné živobytie.
Náboženstvo
Až do prijatia kresťanstva sa v Bulharsku udržali pôvodné pohanské kulty. Kým Slovania vychádzali z vlastnej mytológie a ich najvyšším bohom bol pravdepodobne Perún, v prípade Protobulharov išlo o rad rôznych náboženských praktík, ako kult predkov, kult nebeských telies, či totemizmus. Neskôr sa však najvyšším a jediným bohom stal boh Tengri, spojený s obrazom Slnka. S ​postupom christianizácie potom obe náboženstvá postupne vymizli. Po rôznych peripetiách a konflikte medzi západnou a východnou cirkvou, do ktorej sféry sa Bulharsko začlení, sa ríša priklonila k východnej byzantskej civilizácii; bulharský chán prijal ortodoxné kresťanstvo, ktoré sa stalo aj štátnym náboženstvom. V Bulharsku bola vytvorená autonómna cirkevná provincia na čele s arcibiskupom, v rámci ktorej existovalo zhruba sedem biskupstiev. Pomer medzi štátom a cirkvou však v tejto dobe nie je známy. V ďalších storočiach sa vytvoril aj okruh svätcov bulharského pôvodu, z ktorých najvýznamnejší je pustovník Ivan Rilský.
V dobe úpadku Bulharska počas 10. storočia zlé sociálne podmienky najnižších vrstiev a neschopnosť cirkvi na ne reagovať, vzhľadom ku zle pochopiteľným pravidlám a dogmám, sa začali vytvárať predpoklady pre vznik heretického hnutia. Podľa zakladateľa jedného z takých hnutí, popa Bogomila, sa jeho prívrženci začali označovať ako bogomilovia. Bogomilovia verili, že všetko duchovné pochádza od Boha, zatiaľ čo všetko hmotné od diabla (dualizmus) a z tohto dôvodu odmietali akékoľvek svetské inštitúcie, od liturgie až po sociálnu nerovnosť. V čase prvej Bulharskej ríše neboli zásahy štátu alebo cirkvi na potretie bogomilskej herézy príliš časté ani tvrdé. Ostrejšie opatrenia proti nim prišli až v ďalších storočiach.
Foulenay
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Prvá bulharská ríša
Poznámky
<references group="pozn." />
Gmina Siemiątkowo
Gmina Siemiątkowo je vidiecka gmina v Poľsku v Mazovskom vojvodstve.
Má rozlohu 112,07 km² a žije tu 3567 obyvateľov (2006), priemerná hustota zaľudnenia je 31,83 osôb/km².
Fraisans
Fraisans je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Jura, v regióne Franche-Comté.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Gmina Siemiatycze
Gmina Siemiatycze je vidiecka gmina v Poľsku v Podleskom vojvodstve.
Má rozlohu 227,14 km² a žije tu 6451 obyvateľov (2006), priemerná hustota zaľudnenia je 28,4 osôb/km².
Sídlom powiatu, v ktorom sa gmina nachádza, je mesto Siemiatycze.
Pavol Skalický
Pavol Skalický (* 9. október 1995, Gelnica) je slovenský hokejový reprezentant hrajúci na pozícii útočníka.
Klubový hokej
So seniorským hokejom začínal v tíme HK Spišská Nová Ves v 1. hokejovej lige. V extralige hral za tímy HK Orange 20 a HC Košice, s ktorými získal v sezóne 2013/2014 titul majstra najvyššej slovenskej hokejovej súťaže. Časť sezóny 2014/2015 pôsobil so Švédsku. 15 zápasov odohral za juniorský tím Örebro HK J20. Jeden zápas odohral aj za seniorský tím Örebro HK v najvyššej švédskej lige SHL.
Od sezóny 2015/2016 pôsobí v slovenskom tíme HC Slovan Bratislava hrajúcom medzinárodnú Kontinentálnu hokejovú ligu. Prvý zápas v KHL odohral 26. augusta 2015 proti Admiralu Vladivostok. Svoj prvý gól v KHL zaznamenal 17. októbra 2015 v zápase proti Jugre Chanty-Mansijsk. V priebehu sezóny 2015/2016 odohral 4 zápasy play-off aj za juniorský tím HC Slovan Bratislava U20 a stal sa majstrom extraligy juniorov.
V sezóne 2016/2017, po skončení základnej časti KHL, v ktorej sa nepodarilo Slovanu Bratislava postúpiť do play-off odohral zvyšok sezóny na hosťovaní v tíme slovenskej najvyššej súťaže HC 05 Banská Bystrica. V play-off bol vďaka 14 bodom (7+7) štvrtým najproduktívnejším hráčom tímu a výraznou mierou sa tak podieľal na zisku historicky prvého titulu pre HC 05 Banská Bystrica, ktorý získali 22.apríla 2017 po víťazstve nad HK Nitra 4:1 na zápasy.
Reprezentácia
V reprezentačnom drese debutoval v sezóne 2013/2014 na Majstrovstvých sveta hráčov do 20 rokov vo švédskom Malmö, kde slovenský tím skončil na 8. mieste.
Premiéru na Majstrovstvách sveta seniorov absolvoval v sezóne 2015/2016, keď ho tréner Zdeno Cíger nominoval na MS hraných v Moskve a Petrohrade. Prvý zápas na nich odohral 12.mája 2016 proti Bielorusku. 17.mája 2016 strelil v zápase proti USA svoj prvý gól na seniorských Majstrovstvách sveta.
Slovensko reprezentoval aj na nasledujúcich Majstrovstvách sveta 2017 v nemeckom Kolíne, kde za slovenský tím odohral všetkých 7 zápasov a na Majstrovstvách sveta 2018.
Po dvoch sezónach opäť dostal pozvanie a hral za Slovensko na Majstrovstvách sveta 2021. Z osobných dôvodov však neodohral celý turnaj.
Gmina Siemień
Gmina Siemień je vidiecka gmina v Poľsku v Lubelskom vojvodstve.
Má rozlohu 110,93 km² a žije tu 4825 obyvateľov (2006), priemerná hustota zaľudnenia je 43,5 osôb/km².
Sídlom powiatu, v ktorom sa gmina nachádza, je mesto Parczew.
Prieložník stepný
Prieložník stepný alebo prieložník obyčajný (Glareola pratincola) je druh vtáka z čeľade prieložníkovité (Glareolidae). Obýva orientálnu oblasť, etiópsku oblasť a južnú časť palearktídy. Súvislé hniezdiská má na východ od Čierneho mora. Hniedzi v okolí Stredozemného mora a najbližšie ku Slovensku hniezdi v Maďarsku. Podľa Medzinárodnej únie na ochranu prírody a prírodných zdrojov prieložník stepný patrí medzi najmenej ohrozené druhy, trend celkovej populácie je klesajúci, u európskej populácii bol zaznamenaný kolísavý trend.
Ochrana
Je zákonom chránený, spoločenská hodnota je 1840 € (Vyhláška MŽP č. 24/2003 Z.z. v znení č. 492/2006 Z. z., 638/2007 Z. z., 579/2008 Z. z., 173/2011 Z. z., 158/2014 Z. z., účinnosť od 01.01.2015).
Recyklácia skla
náhľad|Fľaše z farebného skla
Výroba skla
Základnou surovinou na výrobu skla je roztavený kremeň. Výroba skla spočíva v úprave črepov zo zberu a v pridaní surovín, akým je piesok, uhličitan sodný, vápenec a niektoré farbiace suroviny. Do špeciálnych druhov skla sa pridávajú rôzne prímesi, najmä oxidy (cínu, bóru, antimónu, arzénu alebo medi), ktoré menia fyzikálne vlastnosti skla. Tieto špeciálne druhy, však pre svoje prídavky nie sú vhodné na následnú recykláciu, recyklovať sa dá iba bežné kremenné sklo s prísadou oxidu sodno-vápenatého. Z toho vznikne zmes (sklársky kmeň), ktorá sa dávkuje do taviacej pece. V taviacej peci pri teplote okolo 1 600°C vzniká tavenina, ktorá po tepelnej úprave smeruje do tvarovacieho stroja. V tomto zariadení sa výrobky, najmä sklenené fľaše, vyfukujú a tvarujú. Následne výrobky prechádzajú ochladením a kontrolou kvality.
Triedenie skla
náhľad|Zelený kontajner určený na sklo Vytriedené sklo sa spracováva priamo v sklárňach a je nutné, aby malo presné vlastnosti (ako napr. veľkosť, farba či obsah prímesí). Pri samotnom triedení sa väčšinou rozlišuje farba skla (triedi sa biele a farebné sklo). Sklo ide po vytriedení na triediacu linku, kde sa oddeľujú časti, ktoré do triedeného skla nepatria. Triedi sa podľa farieb a následne ide do zariadenia, v ktorom sa bez ľudskej práce vyrába potrebná surovina pre konkrétne výrobky.
Kontajner na triedenie skla
Čím ďalej, tým viac je praktizovaný oddelený zber číreho a farebného skla. Najčastejšie sa používa delený kontajner, kde je jedna polovica pre číre a druhá pre farebné sklo. Číre sklo (biely kontajner): iba číre fľaše, poháre a iné číre sklo bez sfarbenia. Farebné sklo (zelený kontajner): hnedé, zelené, šedé, modré fľaše, fľaštičky od liekov, tabuľové sklo (aj číre kvôli jeho chemickému zloženiu), biele (mliečne) sklo. Pokiaľ je iba jeden kontajner na sklo tak sa nerozlišuje na číre a farebné sklo ale všetko patrí do jedného kontajnera.
Magnus Carlsen
Sven Magnus Øen Carlsen (* 30. november 1990, Tønsberg, Nórsko) je nórsky šachista, od roku 2002 majster FIDE (FM), od roku 2003 medzinárodný majster (IM) a od roku 2004 šachový veľmajster (GM). Po Karjakinovi je Carlsen druhým najmladším veľmajstrom šachovej histórie. Víťazstvom nad Višvanátanom Ánandom roku 2013 sa stal majstrom sveta v šachu, pričom titul niekoľkokrát obhájil v rokoch 2014 (CarlsenÁnand), 2016 (CarlsenKarjakin), 2018 (CarlsenCaruana) a 2021 (CarlsenNepomňaščij). V júli 2022 oznámil, že na ďalších Majstrovstvách sveta v roku 2023 už svoj titul majstra sveta obhajovať nebude.
FIDE ELO rating má 2856, čo z neho robí prvého hráča svetového rebríčka (k 28. 12. 2021).
Gmina Siemkowice
Gmina Siemkowice je vidiecka gmina v Poľsku v Lodžskom vojvodstve.
Má rozlohu 97,4 km² a žije tu 5016 obyvateľov (2006), priemerná hustota zaľudnenia je 51,5 osôb/km².
Sídlom powiatu, v ktorom sa gmina nachádza, je mesto Pajęczno.
Francheville (Jura)
Francheville je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Jura, v regióne Franche-Comté.
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Monika Bagárová
Monika Bagárová (* 5. júl 1994, Brno) je česká speváčka.
Životopis
Spievala rada už od detstva. Roku 2009 sa zúčastnila súťaže Česko Slovenská SuperStar. Svojim dobrým hlasom a hudobnou vyzretosťou si rýchlo získala sympatie divákov i poroty a postúpila do finále. O niekoľko mesiacov po tejto súťaži, roku 2010, začala spolupracovať s Robom Opatovským a ich duet, pieseň Prší, mal obrovský úspech ako na serveri YouTube, tak aj vo vysielaní MTV, kam sa prebojoval.
Nasledujúci rok 2011 sa stal pre Moniku zlomovým, vydáva svoj debutový album Shining, na ktorom je 11 sólových piesní. Na albume sa tiež nachádza pieseň z rozprávky Čertova nevěsta, ktorú režíroval Zdeněk Troška, ​​s názvom Ve Dvou. Ďalšia pieseň z tejto rozprávky, song Chci, naspievala Monika s Benom Cristovao. Jej celoročná snaha bola po zásluhe odmenená a Monika získala titul Skokan roka 2011, na odovzdávaní cien Český slavík Mattoni. Roku 2012 ju obsadil režisér Ján Sebechlebský do romantického filmu Definícia lásky.
Roku 2013 vydáva Monika nový song Let Me Love U, ktorý je predzvesťou ďalšieho, druhého albumu. K tejto piesni natáča tiež, v spolupráci s Kunes video production, videoklip. Roku 2014 prišla na niekoľko dní na Slovensko, kde so svojím kamarátom Igorom Kmeťom natočila duet k piesni Skús zabudnúť. Stala sa tiež tvárou letnej súťaže Európy 2 o zájazdy na ostrov Ibiza. V tom roku natáča aj letnú mix k svojej piesni Let Me Love U, s DJ Brianom.
Monika Bagárová účinkovala tiež v mnohých reláciách, napr. v Show Jana Krausa, Všechnopárty, StarDance aneb když hvězdy tančí. V roku 2020 sa stala porotkyňou v SuperStar.
Od decembra 2018 bol partnerom Moniky Bagárovej zápasník Machmud Muradov. Počas Vianoc v roku 2019 verejne oznámili, že čakajú dieťa. Dňa 27. mája 2020 sa im narodila dcéra Rumia. V decembri 2021 Bagárová oznámila koniec ich vzťahu.
Kim Tong-ni
Kim Tong-ni (* 24. november 1913, Gyeongju – † 17. jún 1995, Soul) bol kórejský spisovateľ.
Životopis
Kim Tong-ni je autorom preferovaný pseudonym podľa LTI Kórea Narodil sa ako Kim Sijong 24. novembra 1913 v Gyeongju, v Gyeongsangbuk-do, Kórea. Kim navštevoval strednú školu v Gyeseongu v Daegu, neskôr prešiel na strednú školu Kyungshin v Soule. Potom, čo ho rodinné okolnosti prinútili školskú dochádzku prerušiť, oddal sa čítaniu namiesto klasickej výučby. Čítal obrovské množstvo kníh, vrátane filozofie, svetovej literatúry a východnej klasiky. Kimov najstarší brat, Kim Beom-bu, učenec expert na čínsku klasiku a filozof, mal veľký vplyv na jeho rozsiahle čítanie a jeho vyhliadky stať sa spisovateľom kórejskej literatúry.
Kim bol od detstva tak chudobný, že hlad bol takmer súčasťou jeho života. Raz napísal, že niekedy, ak v miske zostal nejaký likér po tom, čo z nej otec pil, prehltol aj ten zvyšný alkohol, aby si uľavil od hladu. V roku 1928 odišiel zo školy, aby sa venoval písaniu. Svoju literárnu kariéru začal vydávaním básní v rôznych novinách vo veku 16 rokov. V kórejskom literárnom svete si urobil meno svojimi krátkymi poviedkami. Za tie roky získal množstvo literárnych ocenení. Kim Dongri debutoval ako básnik v roku 1934 s vydaním básne "Biela volavka" (Baengno) v Chosun Ilbo a další rok sa ukázal ako spisovateľ beletrie, keď jeho príbeh "Hwarangiský potok" (Hwarangui huye) bol publikovaný v JoongAng Ilbo.
Kim bol ženatý so spisovateľkou Son So-hui (1917-1987). Kim zomrel 17. júna 1995.
Tvorba
Kimova tvorba sa zaoberá tradičnými a pôvodnými kórejskými témami z pohľadu 20. storočia. Kim Dongri ako pravicový spisovateľ a obhajca „čistej literatúry“ vytvoril sériu kritických esejí, ktoré sú proti ideologickej literatúre, vrátane "Pravý význam čistej literatúry" (Sunsu munhagui jinui, 1946) a "Teória národnej literatúry" (Minjok munhangnon, 1948).
Literárny svet Kim Dong-ni, charakterizovaný zmesou tradičného mysticizmu a humanistického realizmu, skúmal myšlienku osudu a miesta človeka vo vesmíre prostredníctvom duchovného sveta kórejskej tradície, v konflikte so zahraničnou kultúrou. Jeho rané diela ako "Portrét šamana" (Munyeodo, 1936), "Prekliatie poštového kona" (Yeongma ) a "Legendsa žltej zeme" (Hwangtogi ) pramenia z prvkov tradičných mýtov, aby preskúmali vzťahy medzi šamanizmom a konfucianizmom, kresťanstvom a budhizmom, fatalizmom a naturalizmom.
"Prekliatie poštového koňa" vyobrazuje mužove povstanie proti a konečné prijatie jeho osudu ako tuláka. „Portrét Šamana“, ktorý bol neskôr rozšírený na kompletný román s názvom Eulhwa, vyobrazuje konflikt medzi šamanskou matkou a kresťanským synom. V samovražde matky rozprávanie predpovedá úpadok šamanizmu a prevahu novo-prineseného kresťanstva.
Niektoré z Kimových poviedok boli preložené do angličtiny a vydané v zbierke Loess Valley. Poviedka "Údolie Loess" by mohla byť interpretovaná ako podobenstvo o ochromujúcom vplyve Číny na Kóreu, v ktorom čínsky generál "zavraždí" miestnu horu, aby sa ubezpečil, že žiadny miestny Herkules nemôže nikdy ohroziť Čínu, ale zdá sa, že je to hlavne o dvoch silných, tak trochu bigamistických opitých kórejských hlupákoch.
V "Table šamanskej čarodejnice" je šamanka, ktorý žije so svojou nepočujúcou a nemou dcérou. Dcéra je znovu spojená so svojím synom, ktorý je teraz kresťanom a bojujú za náboženskú nadvládu s tragickými výsledkami. Rovnako ako v "Údolie Loess", je to dlhotrvajuca trauma a násilie. Rovnako ako vo väčšine Kimovej tvorby príbeh končí vojnou. "Skala" a "Dvaja záložníci" sú krátke poviedky, prvá je ďalší tragický rodinný príbeh (opäť vracajúci sa k pokusom o vraždu) a druhá o tom, ako narastajú rodinné pocity (vrátane lásky a hnevu, ale aspoň násilie sa udržiava na minime až na prepadnutie) medzi dvoma záložníkmi, oboma prepustenými z armády. Ďalšie dve, posledné príbehy ktoré Kim napísal, "Stračí plač" a Deungshi-bul, boli neskôr vydané KLTI a Jimoondangom.
Gmina Siemyśl
Gmina Siemyśl je vidiecka gmina v Poľsku v Západopomoranskom vojvodstve.
Má rozlohu 107,44 km² a žije tu 3582 obyvateľov (2006), priemerná hustota zaľudnenia je 33,34 osôb/km².
Sídlom powiatu, v ktorom sa gmina nachádza, je mesto Kołobrzeg.
Gmina Sieniawa
Gmina Sieniawa je mestsko-vidiecka gmina v Poľsku v Podkarpatskom vojvodstve.
Má rozlohu 127,31 km² a žije tu 6806 obyvateľov (2006), priemerná hustota zaľudnenia je 53,46 osôb/km².
Sídlom powiatu, v ktorom sa gmina nachádza, je mesto Przeworsk.
Zázraky slnečnej sústavy
Zázraky slnečnej sústavy (angl. Wonders of the Solar System) je britský dokumentárny seriál vyrobený televíziou BBC a Science Channel. Ide o 5-dielny populárno-vedecký seriál, ktorý bol vyrobený v roku 2010. Vystupuje v ňom aj známy britský fyzik Brian Cox. V každej z epizód sa seriál zameriava na jeden zo "zázračných" aspektov slnečnej sústavy. Nepriamym pokračovaním seriálu je seriál Wonders of the Universe.
Seriál získal prestížne ocenenie George Foster Peabody Award za dokumentárnu tvorbu.
Fraroz
Fraroz je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Jura, v regióne Franche-Comté.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Patrik Kuril
Patrik Kuril (* Partizánske) je slovenský cyklista. Na letnej paralympiáde 2020 v Tokiu (konanej v roku 2021) získal zlatú medailu v cestnej paracyklistike. Je tiež dvojnásobným majstrom sveta v paracyklistike.
Šport
Patrik Kuril sa stal majstrom Európy aj víťazom Svetového pohára v zimnom triatlone. Počas cyklomaratónu v roku 2005 sa zranil a ochrnulo mu pravé predkolenie.
Majstrovstvá sveta
Na Majstrovstvách sveta v 2015 vo švajčiarskom Nottwille získal zlatú medailu. Na rovnakom podujatí získal z časovky bronz. V júni 2021 zvíťazil na 92,4 km trati v portugalskom Estorile s časom 2:05:49. V roku 2019 získal tretie miesto na cestných pretekoch v holandskom Emmene.
2016
Na letnej paralympiáde 2016 v Riu získal bronzovú medailu v cyklistickej časovke.
2020
Na letnej paralympiáde 2020 v Tokiu získal zlatú medailu v cestnej paracyklistike v kategórii C4-5. Na 32-kilometrovej trati dosiahol čas 45:47,10 min. Jeho kolega Jozef Metelka získal striebornú medailu so stratou 17,95 s.
Osobný život
Kuril sa narodil v Partizánskom a žije v Tatranskej Štrbe. V Liptovskom Mikuláši prevádzkuje cyklistický obchod. V odbore trénerstvo - cyklistika absolvoval Fakultu telesnej výchovy a športu Univerzity Komenského. Magisterský titul z učiteľstva získal na Univerzite Mateja Bela v Banskej Bystrici.
Bazilika svätého Prokopa
náhľad|Celkový pohľad na areál baziliky Bazilika svätého Prokopa je románsko-gotický kresťanský kostol v Třebíči. Bol vybudovaný na mieste pôvodnej mariánskej kaplnky pri benediktínskom kláštore približne v rokoch 1240 až 1280. Ako súčasť objektu „kláštora s kostolom sv. Prokopa“ sa stal v roku 2002 národnou kultúrnou pamiatkou a o rok neskôr bol spoločne so židovskou štvrťou zapísaný na zoznam svetového dedičstva UNESCO.
Pôvodným patrociniom baziliky bolo Nanebovstúpenie Panny Márie. Svätý Prokop sa stal patrónom baziliky v roku, kedy sa pripomínalo päťstoročné výročie jeho svätorečenia, teda v roku 1704; v tomto roku dal Jan Karel, hrabě z Valdštejna, vytvoriť z presbytéria baziliky zámockú kaplnku sv. Prokopa.
Svojim účelom je bazilika svatého Prokopa farským kostolom farnosti Třebíč-zámo a je tiej jej vlastnictvom. <!--
Dejiny
Klášter bohatl a nabýval na významu. Asi v polovině 13. století byl přebudován na pevnosť, klášterní hrad. Tato přestavba byla započata zhruba kolem roku 1240, hotova byla kolem roku 1260. Přestavba sice znamenala zánik původních románských objektů kláštera, avšak zároveň dala vzniknout dnešní bazilice. Ta se ve svém půdorysu a architektonické výstavbě dochovala dodnes.
Členění interiéru
náhľad|Pohled na hlavní loď, v pozadí oltář Bazilika svatého Prokopa má tři lodi, na západě se tyčí dvě věže. Předsíně jsou dvě: severní je vnější, jižní je vnitřní. Příčná loď je poněkud potlačena. Hlavní loď je nejširší a má šest klenebních polí, dvě boční lodi mají devět klenebních polí; přitom jedno klenební pole hlavní lodi je dvojnásobného rozměru klenebního pole boční lodi. Chrám na délku měří 65,7 m, na šířku pak 20,2 m.
Hlavní loď je vyšší než boční lodi a od nich obou ji dělí šest pilierov, střídavě silnějších a slabších, vytvářející lomené oblouky. Síťová klenba hlavní lodi pochází až z doby barokovej. Původní klenba měla být kopulová, téhož osmidílného typu jako v chóru a západní předsíni. Během stavby se však stavitelé rozhodli pro šestidílnou žebrovou klenbu s pasy. Na slabší pilíře jsou připojeny pilasterové přípory zakončené hlavicí s barokními plastikami českých svetcov. Výběhu původní žebrové klenby zakončují jednoduché konzoly. Původní klenbu hlavní lodi zřejmě poškodily boje s korvínovskými obléhateli roku 1468. Poškozená byla snesena (1679) a posléze ji nechal nahradit novou – barokní – obnovovatel kostela, architekt František Maxmilián Kaňka.
Chór
Do chóru přechází hlavní loď víťazným oblúkom. Na jeho nárožích obrácených do lodi jsou pieskovcové kvádry zdobené reliéfním křížovým květem. Jde pravděpodobně o součást bočních vchodů do lektoria. Latinský nápis na vítězném oblouku znamená: „K poctě Boží a Panny Marie obnovil ze znesvěcených ruin Jan Josef Svaté říše římské hrabě z Valdštejna“, letopočet 1730; tento nápis je připomínkou celkové obnovy kostela provedenou Františkem Maxmilianem Kaňkou v letech 1726–1733.
Chór má dvě velká čtvercová klenební pole; sama klenba je zde kopulová, osmidílná, s žebry klínového vyžlabeného profilu. Pak následuje apsida tvaru pěti stran osemuholníka, zaklenutá osmidílnou klenbou s žebry obloukového profilu. náhľad|vľavo|Výzdoba opatské kaple
Opátska kaplnka a južná kaplnka
Obě boční lodi na východě zakončovaly kaple oddělené zdí. Tato kaple se dochovala jen v lodi severní: jde o kapli opátsku, mající rozsah jednoho samostatného klenebního pole (komora) a tří klenebních polí s křížovou klenbou a půlválcovou apsidou s konchou. Severní kaple byla pravděpodobně zničena roku 1468, když Třebíč a baziliku dobývala vojska kráľa Maeja Korvína; obnovena byla společně s vchodem do krypty až v roce 1956; dnes slouží jako sakristia. Obě boční lodi zaklenuje pravidelná křížová žebrová klenba s pásmi.
Z vnější strany obvodní zdi jižní boční lodi je zachován původní jižní portál do kostela z bývalé krížovej chodby; jeho plastická úprava zobrazuje rastlinné motivy.
Opatská kaple je významná tím, že se v ní dochovaly staré nástěnné malby biblické tematiky. Nákladná restaurace byla skončena roku 1999.
Okná
Do vnitřku kostela proudí světlo z každé strany hlavní lodi šesti lomenými horními okny. Tentýž počet oken mají i boční lodi. Třístěnná velká apsida hlavní lodi je zdobena třemi kruhovými okny. Z nich je nejcennější okno prostřední, ružicové, svým ztvárněním (avšak nikoli velikostí) podobné tomu v katedrále Notre-Dame v Reims. Zajímavostí je, že všechna tato okna byla až do roku 1871 zazděna, současně s odkrytím těchto oken dostala obě boční okna jednoduchou plaménkovou kružbu. náhľad|vľavo|Kazatelna a P. Puchnar
Velká apsida
Vnitřkem velké apsidy obíhá lichá arkáda. Skládá se z třiatřiceti pískovcových sloupků držících lomené obloučky arkád. Talířovité patky a hlavica jsou zdobeny. Na rímsu pak shora navazuje okenní patro. V úhlech polygonálního závěru apsidy jsou sloupky nesoucí na hlavicích přípory klenby. Nad trojicí kruhových oken je tzv. trpasličí, triforiová galerie, tedy nízký arkádová ochodza. Její prostor obíhající apsidu ze všech pěti stran oddělují od vnitřku chóru okna s malovanými skly, osazená roku 2007. Ke vstupních točitým schodům se přichází na stranách apsidy v místech, kde se stýká s přilehlým čtvercovým polem chóru. Tento přístup byl dlouhou dobu zazděn a nevědělo se, kde vůbec je.
V apsidě jsou dva vstupní portály: první vede do opatské kaple (nápis na tympanóne udává letopočet předpokládaného data stavby baziliky, rozuměj však stavby původního klášterního kostela), druhý do jižní kaple (na tympanonu je nápis o obnově apsidy v 19. století).
Nápis na oblouku nad apsidou znamená: „Pod ochranou narození svaté a Boží rodičky Panny Marie.“
Dnešní pseudogotický oltár je zasvěcen sv. Vojtechovi a jeho autory jsou Jan Kastner, Štěpán Zálešák a Viktor Förster. V bazilice byl umístěn roku 1935 na doporučení architekta Kamila Hilberta.
Hraběcí oratórium na jižní straně kněžiště pochází z druhé poloviny 19. století a je přístupná ze zámku.
Exteriér
Vnějšek baziliky odpovídá jejímu vnitřnímu členění. Kolem celé lodi i s chórem obíhá římsa, na apsidách a chóru se zuborezom a obloučkovým vlysem. Boční průčelí hlavní lodi zdobí jen hladké lizény. Trpasličí galerie apsidy se ven otevírá po všech pěti stranách vždy pěti půlkruhově zakončenými arkádami. Nad touto částí je ještě stěna s menšími kruhovými okénky.
Západní průčelí, dnes barokní, bylo při obléhání kláštera těžce poškozeno. Původně mělo pravděpodobně povahu westwerku, tj. západní obranné části s hranolovými postranními věžemi. Dnešní věže zčásti pojaly věže staré. náhľad|Severní předsíň