cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tretia bitka o Ypres
Dôvod bitky
V tej dobe mali velitelia spojeneckých armád, poľný maršal Douglas Haig, nemecký generál Erich Ludendorff a francúzsky generál Philippe Pétain, o západnom fronte predstavu ako o jednej nekonečnej bitke, ktorá začala v júli 1916 bitkou na Somme, takže než skončili boje v jednom sektore, už sa začalo bojovať v inom. Poľný maršal Haig rozhodol o dobytí mostu severne od Ypres, ktorý bol stratený po prvej bitke o Ypres, výsledkom by nebolo iba obsadenie nemeckých ponorkových základní, ale tiež skrátenie spojeneckých línií a teda uľahčenie zásobovania a obrany, a okrem toho by sa v obkľúčení ocitla časť nemeckých jednotiek. Velením akcie bol poverený generál Sir Hubert Gough. Dnes je toto rozhodnutie považované za chybu, pretože Gough nemal ani skúsenosti, ani temperament pre zvládnutie takejto úlohy. Zhromažďovanie spojeneckých jednotiek pravdaže neušlo pozornosti nemeckého velenia, a generál Ludendorff poveril svojho stratéga, plukovníka von Lossberga, aby velil štábu 4. armády, ktorá líniu bránila. Von Lossberg stiahol jednotky zo zákopov do bunkrov.
Bitka o Messines
Po neúspechu Nivellovej ofenzívy a počtu vzbúr v radoch francúzskych vojakov, prevzali hlavnú úlohu bojov na západnom fronte definitívne Briti. Douglas Haig sa chystal prelomiť línie svojou dlho plánovanou ofenzívou pri Ypres. Najprv však ešte chcel získať malý frontový výbežok, ktorý mal poskytnúť nástupné územie pre nadchádzajúce boje, hrebeň pri Messines, na juh od Ypres. Útokom bol poverený generál Plumer, premýšľavý a starostlivý veliteľ ktorý bol pre túto úlohu ideálny, pretože oblasť Flámska veľmi dobre poznal.
Útok plánoval už rok a za tú dobu zhromaždil množstvo trhavín, ktoré oddiely Royal Engineers umiesttňovali pod nemecké zákopy a opevnenia, do podkopov - mín. Zvláštne ženíjne oddiely kopali podkopy celý vyše roka a za toto obdobie vybudovali 21 veľkých podkopov (resp. 24), v ktorých bola umiestnená väčšina výbušnín. Nemci síce o týchto aktivitách vedeli a podnikali proti nim protiakcie ale rozsah britskej činnosti výrazne podcenili.
7. júla o 3:10 ráno britského času časované nálože so 450 tonami výbušnín rozmiestnených pod viacerými hlavnými opornými bodmi nemeckej obrany explodovalo pod nemeckými zákopmi na hrebeni Messines. Explodovalo 19 z 21 mín. Výbuchy boli natoľko silné, že ich bolo počuť až za kanálom La Manche v Anglicku. Vzduchom lietali kusy zeminy a šľahali plamene. Vrchol hrebeňa sa na niektorých miestach zmenil na mesačnú krajinu zrovnanú so zemou. Výbuch okamžite usmrtil skoro 10 000 nemeckých vojakov. Jednotky BEF a ANZAC okamžite západnú časť hrebeňa obsadili prakticky bez boja. V nemeckých pozíciách našli len niekoľkých explóziou otrasených a dezorientovaných vojakov.
Väčšie straty však mali Dohodové vojská počas bojov na východnej časti hrebeňa, kde boli vystavené nemeckej delostreleckej paľbe. Celý následujúci týždeň sa pokúšali Nemci dobyť hrebeň späť, ale Briti ho dokázali obrániť. Pripísali si tak neobvyklé (na pomery prvej svetovej vojny) víťazstvo, kedy útočiace jednotky mali nižšie straty ako obrancovia. Briti počas boja stratili 17 000 vojakov, Nemci 25 000, z toho 7 500 ich padlo do zajatia.
Útok na Ypres
Nevyhnutná delostrelecká príprava trvala asi od 18. júla do konca mesiaca a samotná bitka začala na 18 km dlhom fronte 31. júla 1917 o 3:50 ráno. Ako už ale bolo známe z praxe, delostrelecká príprava predznamenávala útok, a tak Nemci začali posilňovať svoju obranu. Problém však nebol v dômyselnom obrannom komplexe, budovanom vlastne celú vojnu, ale tiež v samotnom teréne. Flámsko predstavuje rovinatú nízkopoloženú krajinu, ktorá by bez komplikovaného odvodňovacieho systému bola len jedným veľkým močiarom. Tento systém bol počas vojny neudržiavaný a silne narušený, navyše silná delostrelecká príprva, jedna z najväčších v doterajšej vojne, ktorá útokom Dohodových vojsk predchádzala, tento problém ešte zhoršila. Pri každom daždi sa tak krajina zmenila na nepriestupný močiar.
Britské jednotky 2. armády (Plummer), časť francúzskej 1. armády a časť britskej 5. armády pod vedením generála Gougha s vysokými stratami dobyl hneď prvý deň pomerne veľké územie vrátane Pilckemského hrebeňa. Obranný systém bol však prešpikovaný malými nemeckými železobetónovými opevneniami, ktoré presne s týmto vývojom udalostí počítali. Zatiaľčo vyčerpaní útočníci stratili dych, vrhol sa na nich nemecký protiútok. Nemci tak dobyli väčšinu strateného územia späť a Britov zatlačili späť. V noci sa navyše pustil dážď a premenil bojisko v bahnité jazero s krátermi plnými vody. 16. až 18. augusta museli Goughove jednotky na čas prerušiť boj a čakať kým blato trochu vyschne.
Maršal Douglas Haig vymenil neúspešného Gougha za Plumera, víťaza z Messines. Ten namiesto jedného veľkého, naplánoval sériu menších útokov typu „zahryzni sa a drž“, teda tú istú taktiku ako pri Messines. Cieľom bol hrebeň pri Passchendaele. Umúdrilo sa aj počasie a tak Briti postupovali pomaly vpred, bez toho aby hrali Nemcom do kariet. V priebehu septembra a októbra získali pomerne veľké územia a úspešne sa bránili nemeckým protiútokom. 20. až 15. septembra získali hrebeň cesty pri Menin. Následne 26. septembra obsadili Polygonový les a 4. októbra Broodseinde. Plummerove útoky boli vedené menšími údernými skupinami s podporou delostrelectva a ďalších jednotiek, ktorých úlohou bolo likvidovať obídené nemecké opevnenia. náhľad|Nemecké zákopy v auguste alebo septembri 1917. Maršalovi Haigovi tieto úspechy dodali odvahu a aj napriek neúspechu v prvej fáze bojov, vsadil opäť na väčšiu operáciu. Neodradil ho ani dážď. Prudké lejaky tak premenili terén zase v nepriestupný močiar. Jednotky Kanaďanov a ANZACu sa brodili na mnohých miestach až po pás v bahne, smerom k vrcholu posledného hrebeňa vo Flámsku a k dedine Passchendaele. Mnoho vojakov sa v kráteroch plných vody utopila, keď sa snažili dostať cez klzké steny von. Nemci, ktorí navyše proti Britom použili po prvýkrát novú zbraň - horčičný plyn, bojový plyn, známy aj ako yperit. Plyn dráždil sliznice spôsoboval pľuzgiere, poškodzoval pľúca a oči a spôsoboval silnú bolesť, ktorá napadnuté osoby bez ochranných prostriedkov rýchlo a účinne vyradila z boja.
Kanaďanom sa nakoniec úplne zničenú dedinu Passchendaele podarilo dobyť 6. novembra 1917 a tretia bitka o Ypres sa tak skončila.
Následky
Britom sa nepodarilo splniť všetky ciele. Nedosiahli belgické pobrežie ani nevyradili z činnosti nemecké ponorkové základne a navyše najsevernejší úsek hrebeňa Passchendaele zostal stále pevne v nemeckých rukách. Počas ofenzívy pri Ypres stratili Briti asi 310 000 vojakov, ktorí zahynuli, boli zajatí alebo ranení. Francúzi stratili 85 000 mužov. Nemecké straty predstavovali asi 260 000 mužov.
Briti v bitke dobyli územia, ktoré Nemci takmer nepretržite držali od začiatku vojny. Celkový význam dobytia pruhu územia širokého iba okolo 8 km za tak vysokých strát bol však prinajmenšom diskutabilný. Stalo sa tak za ťažkých strát a ohromného utrpenia - táto bitka sa tak právom stala symbolom utrpenia vojakov počas prvej svetovej vojny. Maršal Haig bol kritizovaný najmä za pokračovanie tretej fázy ofenzívy v jesennom období, kedy bolo jasné, že obsadenie Passchendaele, už nemá veľký význam.
Let JAT 367
Lietadlo
thumb|left|Počítačový model lietadla [[McDonnell Douglas DC-9|DC-9-32 (YU-AHT)]] Lietadlo s imatrikulačnou značkou YU-AHT bolo dvojmotorové prúdové lietadlo vyrobené v USA, McDonnell Douglas DC-9-32. Do flotily spoločnosti JAT Jugoslovenski aerotransport bolo zaradené vo februári 1971, v čase nehody bolo teda v prevádzke necelý rok. Ide o stroj, určený pre lety na krátke a stredné vzdialenosti, ktorý (v závislosti na konfigurácii sedadiel) pojme okolo sto cestujúcich. Bol poháňaný dvoma motormi Pratt & Whitney JT8D umiestnenými na zadnej časti. V čase nehody mal nalietaných cca 2 100 hodín, za tú dobu sa u neho nevyskytli žiadne vážnejšie závady, a okrem jednej mierne oneskorenej revízie, neboli ani v údržbe identifikované žiadne nedostatky. V čase nehody bola na lietadle nefunkčná pomocná energetická jednotka APU, čo nemalo na vznik, alebo priebeh nehody žiadny vplyv, mimo to, že lietadlo muselo byť štartované pozemným agregátom. Hoci obe posádky si boli závady vedomé, pokúsila sa predchádzajúca posádka APU v Štokholme spustiť.
Osudného dňa, po výmene posádky v Kodani, bol veliteľom lietadla 42-ročný L. Razdrih, druhým pilotom 37-ročný R. Mihić. Ďalej sa v lietadle nachádzal mechanik a traja palubní sprievodcovia, medzi nimi i dvadsaťdvaročná Vesna Vulovićová. Na palube cestovalo z Kodane iba 23 cestujúcich, s päťčlennou posádkou teda celkom 28 osôb.
Let
Lietadlo vyštartovalo zo štokholmského letiska o 13:30 hod. Keď za hodinu pristávalo, nová posádka na neho už v kodaňskom termináli čakala a pozorovala vystupujúcu posádku a cestujúcich. Medzi cestujúcimi bol jeden, ktorý upútal pozornosť Vesny Vulovićovej svojim "veľmi nepokojným" správaním. Neskôr uviedla, že už od predchádzajúceho večera sa správala nezvyčajne aj posádka, akoby všetci cítili, že sa niečo stane. Posledná vec, na ktorú si pamätá, je nástup zadnými dverami a niekoľko žien dokončujúcich upratovanie kabíny.
Lietadlo odštartovalo z kodaňského letiska Kastrup z RWY 22R o 15:20 hod. Pri prelete VOR MON (zrejme dnešný DME-VOR CODAN na odletovom smere MONAK, asi južne od kodaňského letiska), bol už v letovej hladine FL160 (cca ), a počas letu smerom na Berlín postupne naberal výšku až na plánovaných  (FL330). Let prebiehal pokojne, meteorologické podmienky boli priaznivé, vial zadný vietor, prevádzka nebola hustá. Lietadlo sa pohybovalo rýchlosťou asi /h južným smerom, v letovej ceste UA4. Podľa letového plánu malo nad Prahou zmeniť kurz mierne na východ a pokračovať ďalej koridorom UA15. thumb|right|Trajektória letu JAT 367
Nehoda
thumb|right|Miesta dopadu trosiek lietadla Na zemi bolo v tom čase okolo nuly, zamračené, slnko zapadlo pred viac ako štvrťhodinou, a už sa začínalo stmievať. Pre cestujúcich v letovej hladine však slnko zapadalo práve teraz, obloha bola čistá, oblačnosť bola hlboko pod nimi, dosahovala sotva do výšky. Piloti sa práve venovali príjmu meteorologických správ. V tú chvíľu otriasla lietadlom silná explózia, ktorá narušila trup a podlahu kabíny, v celej dĺžke od kokpitu pilotov, až k nábežnej hrane krídla. Silno poškodené lietadlo zrejme ešte chvíľu letelo vcelku, než sa rozlomilo na dva kusy – samostatný kokpit s prístrojovou sekciou a zadná časť s krídlami. Počas pádu bola zadná časť lietadla vystavená takému preťaženiu, že nevydržal úchyt ľavého motora, a ten sa odlomil od trupu.
Na obrazovke radaru v ATC Cottbus sa značka lietadla nezvyčajne rozžiarila a prestala pohybovať. Kým dispečeri aj práve prelietavajúci bulharský let TABSO LZ 103 sa márne pokúšali s lietadlom nadviazať spojenie, echo na radare pomaly slablo, ako sa ľudia a trosky postupne znášali k zemi. Niektorí obyvatelia obcí pod dráhou lietadla začuli mohutný výbuch a niekoľko minút nato začali z mrakov vypadávať rôzne predmety a ľudské telá. O 16:25 boli oficiálne zahájené pátracie a záchranné akcie.
Záchranné práce
Záchranné práce začali prakticky okamžite, po oznámení nehody očitými svedkami. Bol povolaný maximálny počet zdravotníkov z nemocnice a OÚNZ v Českej Kamenici, vyšli všetky sanitky, na miesto bolo vyslaných 500 príslušníkov ozbrojených síl, aby značne rozľahlú oblasť dvoch alebo troch desiatok km² podrobne prehľadali. Ešte toho večera a noci bolo nájdených 11 obetí, ľavý motor a zadná časť trupu, v ktorej dopadlo na zem 7 osôb, jednou z ktorých bola aj letuška Vesna. Utrpela veľa zranení, napr. fraktúru lebky a chrbtice, dolnú časť tela mala ochrnutú. Vesna visela prednou polovicou tela von z vraku, pod bezvládnym telom ďalšieho člena posádky (zrejme letuška Slobodanka Gavranovićová) a na nich ležal prevrátený cateringový vozík. Jedným z mužov, ktorí ju objavili a zachránili, bol lesník Bruno Henke, občan nemeckej národnosti, ktorý slúžil počas druhej svetovej vojny ako zdravotník v nemeckej armáde.
Neskôr bola nájdená aj pilotná kabína s prístrojovou sekciou, v zarastenom lese, takmer na vrcholku kopca. Obaja piloti zostali pripútaní v sedačkách, podľa neskoršieho lekárskeho posudku mali v čase nárazu ruky na riadení a nohy na pedáloch. Nemožno povedať, či si boli vedomí, že letia v oddelenej prednej časti, alebo či sa ešte snažili stroj riadiť. Zvuk výbuchu a škripot trhajúceho sa trupu však rozhodne nemohli prepočuť. V momente nárazu sa vytlačili ručičky hodín na stupnici v čase 16:09, teda 7 – 8 minút od výbuchu. Postupne bolo nájdených množstvo roztrúsených trosiek, osobných predmetov aj 19 ľudských tiel v niekoľkokilometrovej oblasti medzi Českou a Srbskou Kamenicou.
Záchranné práce komplikovala najprv tma a neprístupný terén, nasledujúceho rána sa pridalo silné sneženie a vietor. Len výnimočne bolo možné vykonávať prieskum z pripraveného vrtuľníku Mi-8. Museli byť vybudované provizórne prístupové cesty pre žeriavy a ťažkú techniku a vyklčované potrebné plochy. 28. januára bola vyzdvihnutá predná časť a vytiahnutí piloti. 29. januára boli objavené posledné dve telá. Nájdené trosky boli postupne zhromažďované a podľa potreby odosielané k ďalším znaleckých posudkom. Zvyšné trosky boli neskôr zošrotované, keďže juhoslovanská strana o ne nemala záujem.
Skúmanie trosiek
Po zhromaždení trosiek boli urobené tieto zistenia:
Letové zapisovače
Lietadlo bolo v súlade s predpismi vybavené dvoma čiernymi skrinkami. Zapisovačom hovorov a zvukov z pilotnej kabíny (CVR) a zapisovačom letových údajov (FDR). Oba prístroje boli nárazom poškodené, a pretože vyšetrovatelia nemali k dispozícii potrebné detailné znalosti a primerané technické prostriedky, obrátili sa so žiadosťou o spoluprácu na servisných partnerov výrobcov.
CVR
Zapisovač zvukov a hovorov v pilotnej kabíne bol nájdený v blízkosti zadnej časti trupu, pod krytom pravého motora. Do štyroch kanálov zapisoval z rôznych zdrojov, na magnetofónovú slučku dĺžky cca, rýchlosťou /s, zvuky posledných 30 minút. Bol prevezený do Amsterdamu, kde bol u firmy Allen Aircraft Radio Internacional CVR otvorený, páska vyňatá a za prítomnosti československých a juhoslovanských špecialistov na skúšobnom zariadení prehraný a boli urobené aj kópie pre účely vyšetrovania. Z analýzy a porovnaním s pozemnými nahrávkami rádiokorešpondencie vyplynulo, že po skončení komunikácie s ATC Cottbus pokračovali piloti v príjmu meteorologických správ VOLMET a o 16:01:29 došlo náhle, zjavne z dôvodu prerušenia dodávky elektrickej energie, k ukončeniu záznamu.
FDR
Zapisovač letových údajov zapisoval na tenkú fóliu z nehrdzavejúcej ocele, pohybujúcou sa rýchlosťou /min (asi 4 stotiny mm/s) iba 4 údaje: tlakovú nadmorskú výšku, indikovanú rýchlosť, magnetický kurz a vertikálne zrýchlenie. Zapisovač bol nájdený pred centroplánom, v značne poškodenom stave, s deformovaným a prerazeným krytom. Násilné otvorenie a vybratie kazety so záznamom sa uskutočnilo opäť v Amsterdame, v laboratóriách leteckej spoločnosti KLM, za prítomnosti odborníkov z Juhoslávie, ČSSR a zástupcu holandského leteckého úradu. Celková doba záznamu od okamihu vzletu predstavovala 42 minút, potom bol záznam opäť prerušený v dôsledku prerušenia napájania. V získaných údajoch nie sú zrejmé žiadne anomálie, len v posledných 2 sekundách je zaznamenaná zmena vertikálneho zrýchlenia z + 1,1 g na + 0,4 g a končí na – 0,1 g.
Záver vyšetrovania
Ako príčinu nehody komisia jednoznačne stanovila celkové rozrušenie lietadla, spôsobené explóziou nastraženej trhaviny. Trhavina, ktorej zloženie bolo presne stanovené, bola umiestnená spolu s časovacím zariadením v kufríku hnedočiernej farby, ktorý bol vložený do väčšieho, čierneho kufra a utesnený novinovým papierom a handrami. Trhavina bola zrejme obalená pyrozložou (analyzovaný čierny poprašok), ktorá však bola z väčšej časti rozmetaná a vznietila sa len lokálne (popálený koberec), v dôsledku čoho sa ale niektoré obete nadýchali oxidu uhoľnatého. Explózia ťažko poškodila spodnú polovicu trupu, podlahu kabíny cestujúcich a elektrické a lanové vedenia, prechádzajúce týmto priestorom. Poškodenia boli natoľko zásadné, že zostávajúca konštrukcia nebola schopná dlhodobo odolať. Po čase, ktorý vyšetrovatelia odhadli 3 – 20 sekúnd po výbuchu, sa lietadlo rozlomilo a pilotná kabína aj zadná časť lietadla padali k zemi samostatne. Zadná časť lietadla konala pri páde tak prudké pohyby, že došlo k odlomeniu ľavého motora a mohlo to mať vplyv aj na to, že celkovo 19 osôb z trupu vypadlo. Táto časť so 7 ľuďmi dopadla zrejme chvostovými plochami napred na zalesnený svah, kde sa postupne odlomili chvostové plochy, krídla a zostávajúci motor. Kĺzaním po svahu, lámaním stromov a konštrukcií lietadla sa trup postupne zabrzdil.
Zistením a chytením páchateľov sa vyšetrovatelia nezaoberali.
Konšpiračná teória
V januári 2009 Peter Hornung-Andersen, redaktor rozhlasovej stanice ARD, spolu s nemeckým novinárom Timom van Beverenom a českým kolegom Pavlom Theinerom spochybnil priebeh a výsledky vtedajšieho vyšetrovania a predložil teóriu s politickým pozadím, podľa ktorej bolo lietadlo zostrelené československou armádou. Podľa radarových fotografií sa im oblasť rozptylu trosiek zdá malá. Rozvíjajú teóriu, že podľa fotografií ide o telá, ktoré spadli z oveľa menšej výšky, údajne asi, teda z úrovne základne oblačnosti (v tom prípade by však ľudia už dopadali ustálenou rýchlosťou okolo /h, rovnakou, ako z výšky ). Ako by sa v takom prípade hlavné časti lietadla dostali o niekoľko kilometrov ďalej, ich teória neobjasňuje. Majú pochybnosti o autenticite záznamu z čiernych skriniek (v tom prípade by do konšpirácie museli byť zapojení aj holandskí technici a letecký úrad, juhoslovanskí vyšetrovatelia, bolo by treba pochybovať aj o nahrávkach z ATC Cottbus a Praha, komunikáciu aspoň čiastočne sledovali aj posádky letov IF 034, IF 621, IF 650, IF 751, LZ 103 a ďalšie). Ďalší argument, že svedkovia nemohli počuť hukot motorov lietadla, nachádzajúceho sa v letovej hladine, nemožno považovať z každodennej skúsenosti za úplne korektné ani dnes, kedy lietadlá musia spĺňať omnoho prísnejšie hlukové normy.
Sama Vesna údajne túto konšpiračnú teóriu označila za nezmyselnú a absurdnú, aj keď vzhľadom k jej mesačnej strate pamäti je to trochu irelevantné. Úrad pre civilné letectvo ČR neprejavil podľa vyjadrenia novinárov záujem o ich odhalenie a prešiel komentárom, že pri tejto nehode sú podobné teórie evergreenom.
Ernest Habsburský (1553 – 1595)
Ernest Habsburský (* 15. jún 1553, Viedeň, habsburská monarchia – † 20. február 1595, Brusel, habsburská monarchia) bol rakúsky arcivojvoda, syn cisára Maximiliána II. Habsburského a Márie Španielskej.
Životopis
Matka ho spolu s o rok starším bratom Rudolfom, neskorším cisárom Rudolfom II., ako desaťročného poslala na dvor svojho brata, španielskeho kráľa Filipa II. do Madridu. Tu bol vychovávaný až do 18-tich rokov a výsledkom tohto pobytu bolo pevné primknutie sa ku katolíckej viere a súčasne celoživotné priateľstvo s Rudolfom. Až do svojej smrti ostal jeho najobľúbenejším súrodencom a Rudolf mu ako jedinému so svojich bratov dôveroval. V Rudolfovej blízkosti ostával Ernest i po návrate do Viedne.
Otec využíval jeho služby v politickej oblasti (napr. v roku 1574 predsedal ako zástupca Maximiliána II. a Rudolfa českému snemu). Ako mladší syn však nemal žiaden nárok na nástupníctvo po otcovi a musel preto hľadať uplatnenie inde. Celkom trikrát (v rokoch 1573, 1575 a 1587) sa pokúšal zasadnúť na uprázdnený poľský trón, vždy však bol neúspešný.
Po Rudolfovom nástupe na čelo habsburskej monarchie pôsobil ako miestodržiteľ v Hornom a Dolnom Rakúsku a po smrti svojho strýka Karola Štajerského v roku 1590 vykonával poručnícku vládu za jeho dosiaľ neplnoletého syna Ferdinanda vo vnútrorakúskych krajinách.
Vzdelaný a umeniamilovný arcivojvoda sa nikdy neoženil a ostal bez legitímnych potomkov. V roku 1593 ho španielsky kráľ Filip II. menoval miestodržiteľom v Nizozemsku. Ernest pricestoval do Bruselu roku 1594, ale nestačil už splniť nádeje, ktoré do jeho pôsobenia kráľ vkladal. Zomrel po necelom roku pobytu v Bruseli a tam bol i pochovaný.
Heineken Open 2010
Heineken Open 2010 sa konal v dňoch 11. - 16. januára v novozélandskom Aucklanda na otvorených kurtoch s tvrdým povrchom. Rozpočet turnaja je 450 000 USD. Titul v dvojhre získal John Isner, ktorý vo finále porazil Arnauda Clémenta. Titul v štvorhre získal pár Marcus Daniell a Horia Tecău, ktorý si vo finále poradil s párom Marcelo Melo, Bruno Soares.
Dvojhra mužov
🇺🇸 John Isner vs. 🇫🇷 Arnaud Clément 6:3, 5:7, 7:6(2)
Štvorhra mužov
🇳🇿 Marcus Daniell / 🇷🇴 Horia Tecău vs. 🇧🇷 Marcelo Melo / 🇧🇷 Bruno Soares 7:5, 6:4
Slnečná plachetnica
frame|Umelecké stvárnenie plachetnice Cosmos 1 obiehajúcej okolo Zeme. Slnečná plachetnica je kozmické plavidlo, ktoré je poháňané tlakom dopadajúceho slnečného, alebo prípadne aj iného žiarenia na veľkú odrazovú plochu. Pretože plocha musí byť čo najväčšia, pripomína plachtu. Kozmické plavidlo je potom urýchľované v smere normály k plachte podobne, ako vietor poháňa klasické námorné plachetnice. Nakláňaním plachty možno regulovať zrýchlenie a smer letu. Vďaka fyzike letov na obežnej dráhe je možné letieť aj smerom k Slnku, stačí iba spomaliť.
Pretože tlak žiarenia je veľmi malý, je veľmi malé tiež zrýchlenie, pôsobí však neustále a to bez pohonných hmôt. Pre dosiahnutie využiteľného zrýchlenia okolo 1 mm·s−2 je potrebná veľkosť plachty rádovo stovky metrov až kilometrov pri veľmi malej hmotnosti plachty.
Je potrebné zdôrazniť, že plachetnica nie je poháňaná slnečným vetrom, ale v podstate iba žiarením. Tlak častíc slnečného vetra je asi 10 000-krát menší.
Plachetnica je vhodná najmä pre medziplanetárne lety a pre vysoké dráhy nad Zemou, a to skôr s ľahším nákladom. Nedá sa použiť pre štart zo Zeme a je veľmi nevhodná pre nízke obežné dráhy.
Prvé zmienky o možnosti „plachtenia“ sú už u Johannesa Keplera, neskôr u J. Verna, v 60. rokoch bola predstava plachty spopularizovaná Cordwainerom Smithom v poviedke The Lady who Sailed the Soul (1960) a Arthurom Charlesom Clarkom v poviedke The Wind from the Sun (1972).
Pokus o vypustenie slnečnej plachetnice Cosmos 1 21. júna 2005 sa nevydaril.
Tlak slnečného žiarenia
náhľad|Sila na plachte vyplýva z odrazu fotónového toku Slnečné žiarenia (slnečná konštanta) E=1361 W/m2 pri 1 au (vzdialenosť Zeme-Slnka) v znení revízie z roku 2011 :
p = E/c
E - slnečné žiarenie W/m2
c - rýchlosť svetla m/s
dokonalá absorpcia: p = 4,54 μN na meter štvorcový (4,54 μPa) v smere dopadajúceho lúča (neelastická kolízia)
dokonalá odrazovosť: p = 9,08 μN na meter štvorcový (9,08 μPa) v smere kolmom na povrch (pružná kolízia)
Výsledná sila pre dokonale odrazovú plachtu
F = 2 E/c S cos2 θ / R2
S - plocha plachty m2
θ - uhol dopadu svetla na plachtu, meraný od kolmice k plachte
Buzy
Buzy je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Pyrénées-Atlantiques, v regióne Akvitánsko.
Slnečná plachetnica
Tlak slnečného žiarenia
R - vzdialenosť Slnko - plachetnica v au
! Vzdialenosť od Slnka !! Tlak slnečného žiarenia μPa (μN/m2) ! 0.20 AU ! 0.39 AU (Merkúr ! 0.72 AU (Venusša) ! 1.00 AU (Zem) ! 1.52 AU (Mars) ! 3.00 AU (asteroid) ! 5.20 AU (Jupiter)
Buzy
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Električková doprava vo Varšave
thumb| Mapa siete električkové Varšave pred rokom 1945 (interaktívne verzia) Električková doprava vo Varšave je systém električkovej siete vo Varšave, ktorá má dĺžku a jazdí na nej 26 denných liniek s celkovou dĺžkou.
Dejiny
Prvý úsek ešte ako konská železnica, bol otvorený v roku 1866. V meste existovala aj verejná doprava koňmi ťahanými omnibusmi od roku 1822. Do 16 rokov bol systém vystriedaný modernou elektrickou trakciou. Pretože Varšava bola do roku 1914 súčasťou Rruska, električková sieť bola najprv širokorozchodná s rozchodom koľají.
Le Val-Saint-Père
Le Val-Saint-Père je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Manche, v regióne Dolná Normandia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Rudolf Bizoň
Životopis
Medzi jeho realizácie patrí Krajská polická škola v Banskej Bystrici (dnes Právnická fak. UMB, 1980), Kňazský seminár sv. Františka Xaverského v Badíne (1993), Úrad priemyselného vlastníctva v Banskej Bystrici (spoluaut., 1996), obytný dom Belveder, Banská Bystrica (2000) a i. prevádzkové budovy a rodinné domy.
1637 Swings
1637 Swings je planétka s priemerom 49 km, ktorú objavil J. Hunaerts 28. augusta 1936.
Balacet
Balacet je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Ariège, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 20 obyvateľov (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Laniakea
náhľad|Poloha
Laniakea je superzhluk galaxií, ktorá je domovom Mliečnej cesty, Slnečnej sústavy a Zeme. Patrí medzi najväčšie štruktúry v známom vesmíre. Definoval ju v roku 2014 tím astronóma Brenta Tullyho z Havajskej univerzity v Honolulu, ktorý pri tom využil databázu vzdialeností a pohybov viac ako 8 000 galaxií Cosmicflows-2. Tím využil pozorovanú rýchlosť pohybu jednotlivých galaxií a odpočítal od nich odhadnutú priemernú rýchlosť rozpínania vesmíru. Zvyšná rýchlosť potom vyjadrovala pôsobenia gravitačnej sily na galaxie. Tully a jeho tím tieto hodnoty prepočítali do trojrozmerného modelu hlbokého vesmíru s vyjadrením hustoty galaxií a ich pohybom. Názov pochádza z havajčiny a znamená "nesmierne nebesá."
Miestna superkopa galaxií je podľa tohto modelu iba výbežkom Laniakey. Laniakea meria naprieč 520 miliónov svetelných rokov a obsahuje hmotu zodpovedajúcu 100 biliardám Sĺnk. Zahŕňa približne 100 tisíc galaxií, z ktorých prakticky všetky plynú k jednej oblasti, ktorá má v tejto časti vesmíru najväčšiu gravitačnú príťažlivosť - k Veľkému atraktoru, ktorý leží v smere Centaura a Hydry.
Sambass
Sambass, Drum ’n’ Bossa alebo drum ’n’ sambass (spojenie „samba“ a „bass“) je regionálny subžáner drum and bassu väčšinou pochádzajúci z Brazílie, ktorý kombinuje rytmus drum and bassu s vplyvmi latinskoamerickej hudby.
Medzi populárnych umelcov tohto žánru patria DJ Marky, DJ Patife, XRS Land, Drumagick a Bungle, a štyri kompilácie nazvané Sambass Vol. 1 až Sambass Vol. 4 vydané s medzinárodným úspechom talianskym vydavateľstvom Cuadra.
NGC 4047
NGC 4047 je galaxia v súhvezdí Veľká medvedica, ktorú objavil William Herschel 9. februára 1788.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 12,3.
Gáfu Dálu
thumb Gáfu Alif (angl. Gaafu Alif alebo Gaafu Alif) je atol na Maldivách. Hlavné mesto atolu je Tinadú. Skladá sa zo 153 ostrovov, z toho 10 je obývaných. Počet obyvateľov je 18 767. Atol riadi Ali Shareef Mohamed. Tento administratívny atol sa rozkladá na juhozápadnej časti prírodného atolu Huvadhu.
Pretože sa nachádzal v izolácii od severnejších atolov, a hlavného mesta Malé, dialekt na Gáfu Dálu je starší a významne rozdielna forma maldivčiny, v ktorom sa odzrkadluje vplyv jazyka sinhala.
Neobývané ostrovy
Aakiraahuttaa, Athihuttaa, Badéfodiyaa, Barahuttaa, Baulhagallaa, Bodehuttaa, Bodérehaa, Bolimathaidhoo, Dhékanbaa, Dhérékudhéhaa, Dhigérehaa, Dhigulaabadhoo, Dhinmanaa, Dhiyanigilllaa, Dhonigallaa, Dhoonirehaa, Ehéhuttaa, Ekélondaa, Faahuttaa, Faanahuttaa, Faathiyéhuttaa, Faréhulhudhoo, Farukoduhuttaa, Fatéfandhoo, Femunaidhoo, Fenevenehuttaa, Féreythavilingillaa, Fonahigillaa, Gaazeeraa, Gan, Gehémaagalaa, Gehévalégalaa, Golhaallaa, Haadhoo, Hadahaahuttaa, Hakandhoo, Handaidhoo, Havoddaa, Havodigalaa, Hevaahulhudhoo, Hiyanigilihuttaa, Hoothodéyaa, Hulheddhoo, Hunigondiréhaa, Isdhoo, Kaadeddhoo Island, Kaafaraataa, Kaafénaa, Kaalhéhutta, Kaalhéhuttaa, Kaashidhoo, Kadahalagalaa, Kadévaaréhaa, Kalhaidhoo, Kalhéfalaa, Kalhehigillaa, Kalhéhuttaa, Kalhéréhaa, Kanandhoo, Kandeddhoo, Kannigilla, Kautihulhudhoo, Kélaihuttaa, Keraminthaa, Kereddhoo, Kéyhuvadhoo, Kodaanahuttaa, Kodédhoo, Kodégalaa, Koduhutigallaa, Kodurataa, Konontaa, Kudhé-ehivakaa, Kudhéhulheddhoo, Kudhélifadhoo, Kudhérataa, Kudhukélaihuttaa, Kurikeymaahuttaa, Laihaa, Lifadhoo, Lonudhoo, Lonudhoohuttaa, Maadhoo, Maaéhivakaa, Maagodiréhaa, Maahéraa, Maahutigallaa, Maarehaa, Maavaarulaa, Maaveddhoo, Maguddhoo, Mainaadhoo, Mallaaréhaa, Mariyankoyya Rataa, Mathaidhoo, Mathihuttaa, Mathikera-nanahuththaa, Meehunthibenehuttaa, Menthandhoo, Meragihuttaa, Meyragilla, Mudhimaahuttaa, Odavarréhaa, Oinigillaa, Olhimuntaa, Olhurataa, Raabadaaféhéreehataa, Rahadhoo, Ralhéodagallaa, Reddhahuttaa, Rodhevarrehaa, Thelehuttaa, Thinéhuttaa, Ukurihuttaa, Ulégalaa, Vairéyaadhoo, Vatavarréhaa, Véraavillingillaa, Villigalaa
Kchun-lun
Kchun-lun alebo Kuen-lun je horský systém v Číne, tiahnúci sa od Pamíru cez Tibetskú náhornú plošinu smerom na východ v dĺžke viac ako. Je to siedme najvyššie pohorie sveta. V súčasnosti sa za najvyšší vrch pohoria pokladá vrch Aksai Chin. Výška pôvodne najvyššieho vrchu Ulugh Muztagh bola nedávno upresnená z 7 723 na.
Geografia
K systému Kchun-lun patria aj pohoria Nan-šan, Altyn-tag, Čchi-lien-šan a niekedy sa k nemu zaraďuje aj Kašgarský chrbát z pohoria Pamír. Južný chrbát pohoria tvorí rozvodnicu medzi dvoma najväčšími čínskymi riekami Jang-c’-ťiang a Chuang-che, ktorá v pohorí aj pramení.
Geológia
Horské pásmo Kchun-lun začalo vznikať počas prvohôr, proces vrásnenia pokračoval až do kimerskej fázy alpínskej orogenézy počas vrchného triasu. Pohorie je tvorené prevažne rulami, granitoidmi a kryštalickými bridlicami.
Vulkanizmus
Západný okraj pohoria tvorí skupina približne 70-tich troskových kužeľov trachytického až andezitového zloženia. Ich vek sa odhaduje na pliocén až holocén. Do tejto skupiny patrí aj troskový kužeľ Aši šan, najmladší vulkán Číny. Erupcia tejto sopky bola pozorovaná pracovníkmi na cestnej stavbe 27. mája 1951. Detonácie, emisie popola a blokov hornín boli pozorované niekoľko dní.
Kaštieľ v Bytčici
thumb|Kaštieľ v Bytčici thumb|Erb rodu Revay na fasáde barokového kaštieľa.
Kaštieľ v Bytčici je pôvodne renesančná, neskôr barokovo prestavaná stavba v obci Bytčica, mestskej časti Žiliny.
Majitelia a dejiny kaštieľov v Bytčici
V Žiline - Bytčici stáli v histórii až tri kaštiele, z ktorých sa zachovali dodnes dva. Prvým, zrejme najstarším je renesančný kaštieľ dali postaviť zrejme Révaiovci už v prvej polovici 17. storočia. Na prelome 17. a 18. storočia bola jeho majiteľkou Alžbeta Révaiová, dcéra Imricha Révaia, prvýkrát vydatá za Štefana Petróciho, ktorý zomrel v roku 1713. Po jeho smrti sa vydala za baróna Filipa Henricha Kališa,s ktorým sa často zdržiavala v kaštieli v Bytčici. Alžbeta bola horlivá evanjelička a v kaštieli mala aj kaplnku v ktorej podľa matričných záznamov z rokov 1704 - 1706 krstil Daniel Krman deti narodené v Bytčici. Neskôr bol kaštieľ výraznejšie na prelome 18. a 19. storočia prefasádovaný do dnešnej podoby (objavujú sa erby vtedajších majiteľov, rodiny drevárskeho veľkopodnikateľa, baróna Poppera von Podhragy). Kaštieľ slúžil rodine Révai, neskôr pre správu lesov a spolu s ďalšími majetkami ho odkúpili Popperovci. Medzi neskorších majiteľov patrí český husľový virtuóz Jan Kubelík, ktorý vlastnil aj blízky, väčší barokový kaštieľ s parkom. Tento menší, renesančný predal Kubelík obci a bola tu zriadená obecná škola. V 70-tych rokoch minulého storočia kúpil kaštieľ a vedľajšiu sýpku Výskumný ústav mliekárenský, dnes je sídlom súkromnej firmy.
Kaštieľ - honosnejší, rozsahom väčší, druhý v Bytčici - dali v blízkosti renesančného kaštieľa zrejme postaviť  okolo roku 1725 Alžbeta Révaiová s Filipom Kališom. Je možné, že stavali na základoch staršej stavby, resp. dali prestavať, či rozšíriť staršiu stavbu do dnešného rozsahu (fasády ale nesú aj stopy neskoršej úpravy, zrejme už za Popperovcov). Po Alžbetinej smrti zdedila kaštieľ jej dcéra z prvého manželstva, Alžbeta Petrociová (†1771), ktorá sa vydala za syna baróna Filipa Kališa, Kristiána. Kristián Kališ s rodinou sa zdržiaval vo Sliezsku, kaštieľ sa medzitým prenajímal. V druhej polovici 18. storočia tu býval barón Jozef Pongracz s rodinou. Do Bytčice sa vrátil až Kristiánov syn Ján, ktorý mal s manželkou Johanou Pronayovou len dcéru Máriu Alžbetu (1779-1842). Táto sa vydala do rodiny Zayovcov, ktorá kaštieľ vlastnila až do polovice 19. storočia.
V rokoch 1788 - 1789 pôsobil v Bytčici ako učiteľ nemecký historik Karl Heinrich Ritter von Lang, ktorý spomína, že v kaštieli (väčšom, barokovom) bola veľká knižnica (fondy tejto Kališovskej knižnice tvoria dnes súčasť zachovaných fondov známej knižnice rodu Zay) a v parku bola postavená kolkáreň.
V druhej polovici 19. storočia kaštieľ často menil majiteľa (napr. rodina Popperovcov). Armin Popper predal panstvo s kaštieľom v 1904 kniežaťu Ottovi Windisch-Graetzovi po tom, čo Popperovci vlastnili kaštieľ niekoľko desať ročí. Windisch-Graetz ho dal zrekonštruovať 1905 s úmyslom bývať tu s manželkou a venovať sa poľnohospodárstvu, no zrejme tu dlhšie či trvalejšie nežil. Kaštieľ v roku 1916 kúpil český husľový virtuóz Jan Kubelík. Keď mu tu však zomrel ako dvojročný jeho najmladší syn (hrob má pri kostole v Bytčici) a vznikala hrozba aj ekonomických problémov (zoštátnenie majetkov po vzniku ČSR) nechcel tu už bývať a kaštieľ prenechal anglickej sekcii Červeného kríža pod vedením lady Muriel Paget, ktorá tu zriadila detskú nemocnicu. V roku 1921 prebral kaštieľ Česko-slovenský Červený kríž, ktorý tu zriadil detské oddelenie Štátnej nemocnice v Žiline.
Klasicistický prízemný kaštieľ (tretí v Bytčici) z roku 1821 menil často majiteľov, posledným bolo Stavebné učilište Pozemných stavieb v Žiline, ktoré ho využívalo ako internát. Po roku 1964 ho zbúrali a na jeho mieste postavili moderné budovy.
Gaius Licinius Mucianus
Gaius Licinius Mucianus bol vojvodca, štátnik a spisovateľ žijúci počas 1. storočia.
Životopis
Mucianovo meno dokladá, že pochádzal z rodu Muciov (gens Mucia) ale adopciou bol prijatý do rodu Liciniov (gens Licinia). Okolo roku 55 vyslal cisár Claudius Muciana kvôli podozreniu z dôverného styku s jeho manželkou Messalinou spolu s iným vojvodcom, Gnaeom Domitiom Corbulonom, do Arménie. Cisársku priazeň si získal nazad počas panovania cisára Nerona a roku 65 dokonca dosiahol úrad konzula.
V čase vypuknutia Židovského povstania (66) zastával úrad prokonzula v Sýrii. Po jeho neúspechu bol na východ vyslaný Flavius Vespasianus, aby ho vystriedal vo velení a povstanie potlačil. Obaja zaslúžili generáli, Mucianus aj Vespasianus, sa stále zdržovali na východe, keď k ním dorazila správa o smrti cisára Galbu (69). V politických nepokojoch po jeho smrti pôvodne Mucianus aj Vespasianus sľúbili vernosť Othonovi, ale keď sa proti tomu postavil iný kandidát o trón, Vitellius, Mucianus presvedčil Vespasiana, aby proti nemu vojensky zasiahol. Podľa dohody mal Vespasianus zostať na východe a postarať sa o situáciu tam, kým Mucianus tiahol rýchlo Malou Áziou a Trákiou, aby udrel na uzurpátora. Rím dosiahol deň po tom, čo Vitellius spáchal samovraždu. Prevzal mesto od Vespasianovho syna Domiciána a staral sa o záležitosti ríše až do príchodu Vespasiana.
Literárna dráha
Mucianus bol jedným z predchodcov neskorších encyklopedistov. Spísal zbierku podivuhodností (mirabilia), ktoré zažil sám vo východných provinciách alebo sa tu o nich dopočul. V jeho diele sa striedali seriózne geografické, historické a etnografické poznatky s fantastickými, v Ríme exoticky pôsobiacimi historkami, ktorými si Mucianus ako autor získal veľkú popularitu. Z Mucianovho zborníku sa zachovalo len niekoľko zlomkov – o zázračných fontánach, cvičených slonoch, lastúrach a vplyve mesiaca na správanie opíc.
Práca Gaia Licinia Muciana sa stala jedným z prameňov encyklopedistu Plínia Staršieho.
Ulrich Zwingli
Ulrich Zwingli (Huldreich) (* 1. január 1484, Wildhaus, Švajčiarsko – † 11. október 1531, Kappel am Albis) bol švajčiarsky humanistický teológ, katolícky kňaz, jeden z popredných predstaviteľov reformácie vo Švajčiarsku. Bol obeťou križiackej vojny katolíckych kantónov proti Zürichu.
Depo
náhľad|Rušňové depo s točňou ([[Olomouc, Česko)]]
Depo je miesto, kde sú deponované (odstavené) koľajové dráhové vozidlá, napríklad železničné vozne a rušne, súpravy metra alebo električky. Taktiež sa v priestoroch depa vykonávajú opravy týchto vozidiel. Zvyčajne sú depá vybavené aj vodnou pumpou a čerpacou stanicou na dopĺňanie paliva. V minulosti boli prítomné aj zásobníky uhlia, oleja alebo dreva na pohon parných lokomotív.
Ulrich Zwingli
Jeho základné dogmatické dielo bolo 67 téz o reformácii. V ňom:
Celé jeho učenie bolo ešte radikálnejšie ako Lutherovo. Vláda zűrišského kantónu prijala jeho 67 téz o reformácii a on svoje učenie a reformy začal prakticky uvádzať do života spolu s rovnako zmýšľajúcimi kňazmi a s pomocou mestskej rady:
Depo
História
náhľad|vpravo|Výtopňa so zásobníkom na uhlie ([[Nemecko)]] Počas začiatočných rokov železničnej prepravy neboli depá potrebné (z dôvodu, že na trase bola prítomná zväčša len jedna súprava) alebo ako jednoduché depo slúžila odstavná koľaj, niekedy s pribudovanou jednoduchou konštrukciou so zásobníkom uhlia a vody. Neskôr boli budované železničné depá v tvare poloblúka (tzv. rotunda) s mechanizmom na jednoduchší posun vozidiel (točňou). Rušňové depo sa nazývalo aj výhrevňa, lebo sa v nej pripravovali parné lokomotívy na službu, pred výjazdom z depa.
Typy depa
Železničné depá sa rozdeľujú podľa typov vozidiel v nich deponovaných.
Matúš Blaho
Matúš Blaho (* 18. marec 1772, Bystrička - † 21. marec 1837, Liptovský Mikuláš) bol slovenský evanjelický kňaz, náboženský spisovateľ a národný buditeľ
Životopis
V roku 1784-1787 študoval na gymnáziu v Kremnici, 1787-1789 v Banskej Bystrici, 1789-1794 na evanjelickom lýceu v Bratislave, 1794-1797 na univerzite vo Wittenbergu. Evanjelický kňaz v Liptovskom Mikuláši, 1819 liptovský senior. Už počas štúdia uvedomelý príslušník národnokultúrnych podujatí, v Liptovskom Mikuláši prispel k založeniu verejnej knižnice a prvého národného divadla - Divadla slovenského svätomikulášskeho. Propagoval slovenskú literatúru, založil základinu na jej vydávanie, podporoval slovenské evanjelické školstvo. Autor homiletickej literatúry.
Lenivosť
thumb|Lenivosť, Pieter Bruegel Lenivosť je opakom činorodosti,. Lenivosť je nečinnosť v duchovnej, pracovnej alebo inej oblasti. Lenivý človek nevyužíva potenciál svojich schopností, nie je ochotný konať, alebo sa starať. Duchovná lenivosť je odpor a nechuť k duchovným hodnotám. V rámci kresťanstva je lenivosť jedným zo siedmich hlavných hriechov.
Výrok M. Scotta Pecka
Morgan Scott Peck o lenivosti povedal:
Zdravie
Nedostatok pohybu z lenivosti môže viesť napríklad k obezite. Ale nechuť k fyzickým aktivitám môže byť dedičná.
Zack Fleishman
Zack Fleishman (* 17. marec 1980, Santa Monica, Kalifornia) je súčasný americký profesionálny tenista. Počas svojej kariéry nevyhral ani jeden turnaj ATP.
Pejsáž
Pejsáž môže byť:
Cabidos
Cabidos je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Pyrénées-Atlantiques, v regióne Akvitánsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Balaguères
Balaguères je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Ariège, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 200 obyvateľov (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Le Valdécie
Le Valdécie je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Manche, v regióne Dolná Normandia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Jozef Bakala
Doc. JUDr. Jozef Bakala, CSc. (* 29. december 1907, Sedliacka Dubová† 16. január 1974, Nitra) bol slovenský právnik, odborný spisovateľ a vysokoškolský pedagóg.
Le Valdécie
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Jozef Bakala
Životopis
Narodil sa ako jedno z 11 detí v rodine roľníka Mateja Bakalu (1871 – 1957) a Jolany, rod. Jelenčíkovej (1872 – 1929). Študoval na gymnáziach v Trstenej, Levoči a v Rožňave, kde v roku 1928 zmaturoval. Následne absolvoval štúdium práva na Karlovej univerzite v Prahe.
Le Valdécie
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Jozef Bakala
Životopis
V roku 1954 nastúpil do akademickej sféry. Najskôr pôsobil na Katedre účtovníctva, štatistiky a práva Prevádzkovo-ekonomickej fakulty Vysokej školy poľnohospodárskej (VŠP) v Nitre, následne založil a viedol tamojšiu Katedru poľnohospodárskeho práva. V roku 1964 získal vedecko-pedagogickú hodnosť docenta (doc.) a v roku 1967 sa stal kandidátom vied (CSc.). V rokoch 1957 – 1961 pôsobil i ako prorektor VŠP.
V Biografickom lexikóne Slovenska o jeho pedagogickom pôsobení uvádzajú, že „v pedagogickej práci i vo výskume využíval praktické skúsenosti z realizácie pozemkových reforiem a budovania socialistickej poľnohospodárskej výroby.“ Vypracovával návrhy v normatívnej oblasti týkajúcej sa tzv. roľníckeho družstevného práva (právna úprava fungovania tzv. jednotných roľníckych družstiev). Zúčastňoval sa tiež na riešení rôznych problematík v komisiách Ministerstva a Povereníctva poľnohospodárstva, bol riešiteľom výskumnej úlohy Zvyšovanie kultúrnosti práve v poľnohospodárstve.
Napísal a spolupracoval na viacerých vysokoškolských učebniciach, učebných textoch a príručkách z oblasti tzv. roľníckeho družstevného práva a bezpečnosti pri práci v poľnohospodárstve.
1638 Ruanda
1638 Ruanda je planétka s priemerom 67 km, ktorú objavil juhoafrický astronóm Cyril V. Jackson 3. mája 1935.
Jozef Lenárt
Pôvod a kariéra
Jozef Lenárt sa narodil v Liptovskej Porúbke do rodiny drevárskeho robotníka, ktorý sa angažoval v Červených odboroch, ktoré boli späté s komunistickou stranou. V roku 1934 jeho otec po krátkej chorobe zomrel. Napriek tomu, že Jozef Lenárt mal vzhľadom k svojim vynikajúcim školským výsledkom možnosť získať sociálnu podporu a študovať na reálnom gymnáziu v Liptovskom Mikuláši, radšej v roku 1939 nastúpil do učenia v chemičke Baťovho koncernu v Batizovciach pri Svit e. V rokoch 1941 až 1943 pokračoval na Baťovej majstrovskej škole v Zlíne, kde tiež súbežne pracoval v prevádzke ako robotník. Po návrate zo Zlína do Batizovcov v roku 1943 vstúpil do ilegálnej Komunistickej strany Slovenska (KSS) a v roku 1944 sa aktívne zúčastnil SNP.
V rokoch 1946-1947 bol tajomníkom KSS v okrese Poprad a od roku 1947 bol už v ústrednom výbore strany. V roku 1950 sa stal riaditeľom obuvných Závodov 29. augusta v Partizánskom a zároveň bol zvolený za člena ÚV KSS. V roku 1951 sa už stal námestníkom ministra ľahkého priemyslu.
V roku 1953 bol vyslaný na trojročné štúdium Vysokej školy straníckej pri ÚV KSSZ v Moskve, kde medzi jeho spolužiakov patrili napríklad Alexander Dubček, Miloš Jakeš alebo Jaromír Obzina. Po návrate v roku 1956 získal funkciu tajomníka krajského výboru KSS v Bratislave. Zároveň sa po štyroch rokoch v roku 1957 opäť stáva členom ústredného výboru KSS, v máji 1958 aj jeho tajomníkom a v júni 1958 členom ÚV KSČ. Ako člen ÚV KSS mal Lenárt na starosti školstvo a propagandu, neskôr dopravu a výstavbu.
V roku 1962 sa Lenárt bol jednomyselne zvolený predsedom Slovenskej národnej rady. Táto funkcia mu zaisťovala členstvo v predsedníctve ÚV KSČ.
V roku 1962 bol Lenárt členom Kolderovej komisie, ktorá mala preskúmať vykonštruované politické procesy s komunistickými funkcionármi v 50. rokoch. V komisii viedol skupinu, zaoberajúcu sa tzv. procesom s buržoáznymi nacionalistami. Výsledkom práce skupiny bol návrh na úplnú súdnu rehabilitáciu odsúdených. V rámci KSČ ale nebola plná rehabilitácia navrhnutá kvôli ich údajnému nacionalizmu. Mali sa stať iba radovými členmi strany. Vtedajší najvyšší stranícky predstaviteľ Antonín Novotný nakoniec pod tlakom usúdil, že prišiel vhodný čas obetovať skompromitovaného premiéra V. Širokého a odviesť tým pozornosť kritikov od vlastnej osoby. Do výberu nového predsedu vlády pritom zásadným spôsobom zasiahlo národnostné hľadisko, ktoré v duchu nepísaných pravidiel o zachovaní rovnováhy vo vedenie komunistickej strany a štátu vyžadovalo, aby sa premiérom stal Slovák, keď prezidentom a prvým tajomníkom ÚV KSČ je Čech (Novotný). Z takto zúženého okruhu kandidátov si Novotný vybral neskompromitovaného Lenárta. Zaujímavé je, že on o túto funkciu príliš nestál. Argumentoval predovšetkým svojou mladosťou a nedostatkom skúseností, pretože v roku 1963 mal iba štyridsať rokov. V deväťdesiatych rokoch spomínal na to, ako Novotný nakoniec zlomil jeho odpor k prijatiu nové funkcie odkazom na stranícku disciplínu, keď mu to doslova nariadil.
Pražská jar a normalizácia
Počas Pražskej jari bol začiatkom roku 1968 Lenárt ako konzervatívny politik (spojený s Novotného krídlom strany) odvolaný z postu predsedu vlády a nahradený proreformným Oldřichom Černíkom. O jeho obratnosti v rámci vnútrostraníckeho boja svedčí fakt, že napriek tomu zostal po celý rok 1968 tajomníkom ÚV KSČ.
Po okupácii vojskami piatich armád Varšavskej zmluvy 21. augusta 1968 Lenárt žiadal spoločne s Biľakom, Indrom a Kolderom prezidenta Svobodu o vytvorenie robotnícko-roľníckej vlády. Prezident Svoboda však takýto návrh, v čase, keď boli legálni predstavitelia vlády internovaní okupačnými vojskami, neakceptoval.
Lenárt sa jednoznačne postavil na stranu normalizátorov, vedených neskôr pôvodne proreformne vystupujúcim Gustávom Husákom. Vďaka svojmu rozhodnutiu strávil 70. a 80. roky v najvyšších straníckych funkciách - v r. 1970-1989 bol členom predsedníctva ÚV KSČ a zároveň 1. tajomníkom ÚV KSS.
Po roku 1989
Po Nežnej revolúcii v roku 1989 bol Lenárt najprv zbavený všetkých funkcií a v roku 1990 následne vylúčený z KSČ. Pri rozpade Česko-Slovenska si zvolil české občianstvo a žil v Prahe.
V roku 1996 bolo voči nemu vznesené obvinenie z vlastizrady v súvislosti so sovietskou okupáciou v roku 1968. Trestné stíhanie bolo v roku 1997 zastavené, ale po odvolaniach sa skončilo až rozhodnutím Vrchným súdom v Prahe 26. júna 2003, keď boli obaja stíhaní, Miloš Jakeš i Jozef Lenárt definitívne oslobodení.
Lenárt zomrel v roku 2004 vo veku 80 rokov v Prahe.
Pozorovateľný vesmír
thumb|Vizualizácia viditeľného vesmíru o priemere cca 93 miliárd [[Svetelný rok|svetelných rokov, teda 28 miliárd Parsek. Mliečna cesta je v centre]]