cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Organ
Predchodcovia neskorších organov
V organe sa spájajú a prelínajú umelecké prvky s technickými. Sú rôzne typy, riešenia tvarov. Jeho rozličné koncepcie predstavujú pestré spoločenstvo, ako ľudia v rozličných epochách a krajoch, ktorí túto mozaiku vytvorili.
Základná myšlienka organa je však realizovaná v celom rade starých nástrojov:
Prvý organ – hydraulos
Najbližšie k vynálezu organa, aspoň zvukovo, mal starý grécky nástroj aulos – pozostával z dvoch hobojovitých píšťal. Jeho názov nachádzame skrytý v najstaršom označení prvého skutočného organa – hydraulos – čo znamená „vodný aulos". Okrem uvedených znakov sa vyznačoval navyše tým, že:
Zo zložitosti organa vyplýva, že na jeho vynáleze sa podieľal jediný človek, hoci k jeho zdokonaleniu iste prispeli viacerí neznámi. Bol ním alexandrijský Grék Ktésibios, v antickom svete vychýrený mechanik a vynálezca, ktorého citujú grécki a rímski autori aj po niekoľkých storočiach. Bol zároveň vynálezcom mechanických hračiek a automatov, poháňaných vodným tlakom, ako aj vojnových strojov. Ktésibios žil v treťom storočí pred Kr. v Alexandrii (dnešný Egypt) a hydraulos zostrojil okolo roku 246 pred Kr. Hoci sám nebol hudobníkom, naučil na tomto nástroji hrať svoju ženu Thais – prvú organistku na svete! Ktésibiov záujem tkvel v prvom rade v zúročení technického experimentu spojenia populárnych aulosov do väčšieho súboru.
Jeden z prvých opisov jeho vynálezu – hydraulosu – podáva grécky spisovateľ Athenaeus, ktorý žil v 2. stor. po Kŕ. Píše: ''„Hydraulos... je dychový nástroj, pretože vzduch je dodávaný činnosťou vody a narába ním mladý muž. Jazýčkové píšťaly (aulosy) sú obrátené smerom k vode... kanály naprieč nástroja privádzajú vzduch k píšťalám, ktoré vydávajú príjemný zvuk."''
Ktésibios
Vynález piestovej pumpy bol pre vznik hydraulosu dôležitý ako vyriešenie stálosti tlaku vzduchu. Dosiahol ju tak, že využil vodu, aby stláčala vzduch v ponorenej nádobe podoby zvona, do ktorej bol vzduch vháňaný piestovou pumpou. Takzvaný „vodný" organ mal teda s vodou spoločné iba to, že voda svojou váhou stláčala vzduch tak, aby sa dosiahol žiaduci stály tlak. Zo zásobníka, zvonovej nádoby ponorenej do vody, potom prúdil vzduch cez ventily do plochej skrine -vzdušnice na ktorej stáli píšťaly typu aulos. Kláves v spojení s dierovanou zásuvkou, zasahujúcou pod píšťaly, uvoľňoval prístup vzduchu k píšťale, čím zaznel tón.
Antický organ popisovali mnohí technici a spisovatelia:
Opisujú ho ako oltár z kovu (ára ex aere) na drevenom podstavci. Popisujú:
Antický hydraulos bol asi vysoký, široký asi, hĺbka bola rôzna podľa počtu radov píšťal (registrov). Najhlbší rad píšťal bol zrejme krytý, ďalšie rady zneli v kvinte a vrchnej oktáve. Nakoľko v staroveku nepoznali menzúry nemohol mať organ veľký rozsah – píšťala príliš dlhá a úzka nezneje, podobne píšťala príliš široká a krátka – aj tóny v pribehu stupnice zneli rôzne: hlboké – ostro, stredné – vyrovnane a vysoké piskľavo. Organista pri hre stál obrátený k píšťalám a v strede ich hlavou prečnieval. Z písomných i výtvarných správ vyplýva, že hral oboma rukami a mohol hrať aj rýchle pasáže.
Organ musel byť veľmi rozšíreným a obľúbeným nástrojom, pretože sa zachovali nesčíselné zmienky a citácie v starých textoch, aj početné výtvarné pamiatky, zobrazujúce organ. Sú to kresby, maľby, reliéfy, medaily, sošky, stély, vázy, zobrazenia na víťazných stípoch, náhrobkoch atď. Zo všetkých jednoznačne vyplýva, že v antike organ nebol kultovým, ale vyslovene svetským nástrojom, ktorý sa uplatňoval sólistický alebo v spoluúčinkovaní s inými nástrojmi, jednotlivo alebo v skupinách, ako súčasť ansámblu. Mnohé zobrazenia organa sú zjednodušené, mnohé zasa prinášajú aj dôležité detaily, ktoré sú poučné pre dnešné predstavy o hydraulose. Všetky sa však zhodujú v zobrazení troch podstatných zložiek organu:
Carcharodontosaurus
Carcharodontosaurus („jašter so žraločími zubami“) bol obrovský dravý dinosaurus žijúci približne pred 95 miliónmi rokov na území dnešnej severnej Afriky. S dĺžkou okolo 14 metrov a váhou približne patril tento živočích do veľkostnej kategórie slávneho rodu Tyrannosaurus. Známy je z neúplných pozostatkov zahrňujúcich skoro kompletnú značne veľkú lebku.
Stavba tela
Podobne ako iné dravé dinosaury jeho veľkosti, Carcharodontosaurus disponoval veľkou hlavou (lebka merala 1,8 metra), krátkym krkom, krátkymi prednými končatinami s troma prstami vybavenými pazúrmi a dlhým chvostom, ktorý však býval proporcionálne kratší než u malých dravých dinosaurov. Vzhľadom pripomínal blízko príbuzný rod Giganotosaurus, ktorý žil približne v rovnakom čase. Na rozdiel od giganotosaura však nemal výrazný kostený hrebeň medzi očnicami a nozdrami.
Spôsob života
náhľad|vľavo|Rekonštrukcia vzhľadu Vzhľadom na masívnu stavbu veľkého tela patril karcharodontosaurus pravdepodobne medzi relatívne pomalé dravce. Medzi jeho potencionálnu korisť patril. dlhý sauropod Aegyptosaurus, alebo takmer dvakrát väčší Paralititan. Je zaujímavé, že napriek enormnej veľkosti nebol Carcharodontosaurus neohrozeným hlavným predátorom – po jeho boku žil 18 a viac metrov dlhý Spinosaurus a 13 metrový Deltadromeus.
Antihistaminikum
Antihistaminikum je liek alebo liečivo, používané na zníženie alebo odstránenie účinkov vyvolaných histamínom (endogénny chemický posol uvoľnený počas alergických reakcií) na histamínovom receptore. Termín antihistaminikum sa používa iba pre látky, u ktorých je hlavný terapeutický účinok sprostredkovaný negatívnym ovplyvnením histamínových receptorov. Iné látky môžu mať antihistamínový účinok, ale nie sú pravými antihistaminikami.
Carcharodontosaurus
Dejiny
náhľad|vpravo|Zub Carcharodontosaura v porovnaní so zubom vyhynutého žraloka rodu [[Megalodon a štvrťdolárom]] Carcharodontosaurus bol opísaný už nemeckým paleontológom Ernstom Stromerem (autorom opisu Spinosaura) v roku 1931, ale prvý opis skamenelín tohto rodu mali na svedomí vedci Charles Depéret a J. Savornin už v roku 1927. Tí však nový druh teropóda chybne priradili k rodovému názvu Megalosaurus (ako druh Megalosaurus saharicus). Pozostatky holotypu (originálu) boli zničené počas 2. svetovej vojny v roku 1944, pretože sa vtedy nachádzali v bombardovanom mníchovskom múzeu. Až v roku 1996 potom objavil vedecký tím pod vedením známeho amerického paleontológa Paula Serena pozostatky ďalšieho jedinca tohto druhu.
Antihistaminikum
V bežnej reči sa pojem antihistaminikum používa len pre H1 antagonistov, tiež známych ako inverzní agonisti H1 receptoru, čo je presnejšie ako označenie H1 antagonisti.
Farmakológia
Pri alergickej reakcii alergén (ľubovoľný antigén) interaguje (a vzájomne sa viaže) s povrchovými IgE protilátkami žírnych buniek (mastocytov) a bazofilov. Vytvorením komplexu antigén-protilátka-bunka sa spustí komplikovaná séria reakcií, ktorá nakoniec vedie k degranulácii bunky a tým k uvoľneniu histamínu a iných chemických mediátorov zo žírnej bunky alebo bazofilu. Po uvoľnení histamín môže reagovať s receptormi v blízkych i vzdialených tkanivách.
Carcharodontosaurus
Nový druh
Už v roku 2005 publikovali paleontológovia Paul Sereno a Steve Brusatte objav nového druhu tohto rodu obrieho teropóda. O dva roky neskôr opísal Brusatte na základe fosílií lebky a cervikálnych stavcov nový druh Carcharodontosaura – C. iguidensis. Tento druh bol podľa autorov štúdie rovnako veľký, alebo dokonca ešte väčší ako C. saharicus (dĺžka je odhadovaná až na 14 metrov, samotná lebka meria asi ).
Olenivka (Vinnycký rajón)
Olenivka je dedina (село) na Ukrajine vo Vinnyckom rajóne Vinnyckej oblasti. Žije tu 685 obyvateľov.
Antihistaminikum
Farmakológia
Účinkom na H1 receptoroch vyvolá svrbenie (pruritus), vazodilatáciu (rozšírenie ciev), hypotenziu, červenanie, bolesti hlavy, tachykardiu (zrýchlený tep), bronchokonstrikciu (zúženie dýchacích ciest), zvýši prechodnosť cievnych stien, zvýši citlivosť na bolesť.
Aj keď H1 antihistaminiká zlepšujú tieto prejavy, sú účinné len ak sú podané pred pôsobením alergénu. Pri vážnych alergických reakciách ako je angioedém a anafylaktické reakcie, môžu byť prejavy také vážne, že ohrozujú život. U ľudí s takýmito reakciami je potrebné podať adrenalín, bežne injekčným perom (EpiPen).
Indikácie
H1 antihistaminiká sú v praxi užívané pri liečbe histamínom podmienených alergických stavov. Konkrétne môže ísť napríklad o nasledovné:
Antihistaminiká môžu byť podané topicky (na povrch kože iných telových povrchov), alebo systémovo v závislosti od charakteru alergického stavu.
Vedľajšie účinky
Vedľajšie účinky sú najčastejšie spájané s prvou generáciou H1 antihistaminík. Spôsobené sú ich pomerne malou selektivitou pre H1 receptory.
Najbežnejší vedľajší účinok je sedácia (útlm); tento vedľajší účinok je využívaný v mnohých voľnopredajných liekoch na spanie. Ďalšie bežné vedľajšie účinky prvej generácie H1 antihistaminík sú: točenie hlavy, pískanie v ušiach (tinitus), rozmazané videnie, eufória, poruchy koordinácie, nepokoj, nespavosť, tras, nevoľnosť až vracanie, zápcha, hnačka, sucho v ústach a suchý kašeľ. Zriedkavé vedľajšie účinky sú okrem iného: zadržiavanie moču, palpitácie, hypotenzia (pokles krvného tlaku), bolesti hlavy, halucinácie a psychózy.
Novšie H1 antihistaminiká druhej generácie sú oveľa selektívnejšie pre periférne H1 receptory a majú tak aj značne zlepšenú znášanlivosť v porovnaní s prvou generáciou. U druhej generácie sú najbežnejšie vedľajšie účinky: malátnosť, unavenosť, bolesti hlavy, nevoľnosť a sucho v ústach.
Prvá generácia H1 antihistaminík
Toto sú najstaršie antihistaminiká, sú pomerne lacné a bežne dostupné. Dobre potláčajú alergické prejavy, ale sú zvyčajne zároveň strední až veľmi silní antagonisti muskarínových acetylcholínových receptorov. Bežne majú tiež účinky na α-adrenergných receptoroch a/alebo sérotonínových 5-HT receptoroch. Nedostatočná receptorová selektivita je príčinou zlej znášanlivosti týchto liečiv, najmä v porovnaní s druhou generáciou H1 antihistaminík. Účinok ako aj výskyt vedľajších účinkov sú rôzne medzi skupinami liekov ale aj medzi liekmi tej istej skupiny.
Prvým H1 antihistaminikom bol piperoxán, objavený Ernestom Forneauom a Danielom Bovetom v roku 1933 pri pokuse vyvinúť zvierací model pre anafylaxiu na Ryerson University (Toronto, Kanada). Za svoj príspevok dostal Bovet v roku 1957 Nobelovu cenu za medicínu. V desaťročiach po ich objave boli vyvinuté ďalšie H1 antihistaminiká prvej generácie. Tieto môžu byť klasifikované podľa chemickej štruktúry, pričom liečivá jednej skupiny majú podobné vlastnosti.
Poznámka: dostupnosť liekov uvádzaná v nasledovnom texte je podľa zdroja (1. december 2012)
Etyléndiamíny
Etyléndiamíny boli prvou vyvinutou skupinou klinicky užívaných H1 antihistaminík. V súčasnosti sú na Slovensku registrované prípravky s obsahom antazolínu (Sanorin-Analergin, Spersallerg).
Etanolamíny (Aminoalkylétery)
Prototypom tejto skupiny bol difenhydramín. Pre túto skupinu je charakteristický značný anticholínergný účinok (vrátane sedácie) ale výskyt gastrointestinálnych vedľajších účinkov je pomerne nízky.
Alkylamíny
Pre aktivitu je v tejto skupine významná štruktúrna izoméria jednotlivých látok. E-triprolidín je napríklad 1000 krát účinnejší ako Z-triprolidín. Tento rozdiel má vzťah k umiestneniu a väzbe antihistaminika na väzbovom mieste histamínu pri H1 receptore.
Alkylamíny by mali mať pomerne menej sedatívnych a gastrointestinálnych vedľajších účinkov, ale majú relatívne väčší výskyt paradoxných stimulačných účinkov na CNS. V súčasnosti antihistaminiká tejto skupiny majú na Slovensku registrované prípravky s obsahom dimetindénu (Fenistil,Vibrocil) a dexbrómfeniramínu (Disophrol Repetabs).
Deriváty piperazínu
Liečivá tejto skupiny sú štruktúrne príbuzné etyléndiamínom a etanolamínom. Vyvolávajú značné anticholínergné vedľajšie účinky. Prípravky z tejto skupiny sú často používané na nevoľnosť (napr. pri cestovaní), a zvracanie. Chemicky sem patria aj H1 antihistaminiká druhej generácie cetirizín a levocetirizín.
Tricyklické (fenotiazínové) antihistaminiká
Tieto zlúčeniny sa líšia od fenotiazínových antipsychotík substitúciou cyklov a postranným reťazcom. Sú tiež štruktúrne príbuzné tricyklickým antidepresívam, čo vysvetľuje antihistamínové vedľajšie účinky týchto dvoch skupín, ako aj zlú znášanlivosť tricyklických H1 antihistaminík. Do tejto skupiny patrí aj antihistaminikum druhej generácie, loratadín.
Druhá generácia H1 antihistaminík
Do tejto skupiny patria liečivá s podstatne lepšou selektivitou pre periférne H1 receptory, ktorým dávajú prednosť pred histamínovými a acetylcholínovými receptormi centrálneho nervového systému. Táto selektivita významne znižuje výskyt vedľajších účinkov v porovnaní s prvou generáciou za súčasného zachovania dobrého účinku proti alergickým prejavom.
Spoločné štruktúrne znaky nesedatívnych antihistaminík
Štruktúra týchto liečiv je od prípadu k prípadu iná. Neexistuje žiaden spoločný štruktúrny znak pre druhú generáciu H1 antihistaminík.
Tretia generácia H1 antihistaminík
Sem sú zaraďované aktívne enantioméry (levocetirizín) alebo metabolity (desloratadín, fexofenadín) a ich deriváty H1 antihistaminík druhej generácie, s cieľom dosiahnuť zvýšený účinok a menšie vedľajšie účinky. Napríklad fexofenadín má menšie riziko srdcových arytmií oproti terfenadínu. Je však málo dôkazov pre výhodnosť levocetirizínu a desloratadínu oproti cetirizínu a loratadínu.
Inhibítory uvoľňovania histamínu
Tieto látky pravdepodobne stabilizujú žírne bunky, a tým predchádzajú degranulácii a uvoľneniu mediátorov.
H2 antihistaminiká
Pre lekársku prax sú významné najmä H2 receptory prítomné v parietálnych bunkách žalúdočnej sliznice. Podobne ako u H1 antihistaminík tu nejde v pravom zmysle slova o antagonistov, ale o inverzných agonistov. Sú používané na zníženie produkcie žalúdočnej kyseliny. Príklady sú cimetidín, ranitidín a famotidín.
H3 a H4 antihistaminiká
Ide o experimentálne látky, zatiaľ bez klinického uplatnenia.
Ďalšie látky s antihistamínovým účinkom
Rôzne liečivá užívané pri iných indikáciách majú nežiaduci antihistamínový účinok. Zahŕňajú tricyklické antidepresíva, antipsychotiká a i.
Staré Jesenčany
Staré Jesenčany sú obec v Česku v okrese Pardubice v Pardubickom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 374 obyvateľov, z toho 193 mužov a 181 žien, pričom priemerný vek v obci bol 37,7 roka (muži 36,4 roka, ženy 39,1 roka).
Ústava Slovenskej republiky (1939)
Ústava Slovenskej republiky, prijatá '''ústavným zákonom čís. 185/1939 Sl. z. zo dňa 21. júla 1939 o ústave Slovenskej republiky''', bola ústava 1. Slovenskej republiky prijatá Slovenským snemom 21. júla 1939, vyhlásená a účinná od 31. júla 1939. Ústava uzákonila nový oficiálny názov štátu („Slovenská republika“) namiesto od 14. marca 1939 používaného názvu „Slovenský štát“.
Po Mníchovskej dohode bol prijatý ústavný zákon 299/1938 o autonómii Slovenskej krajiny. 14. marca 1939 prijal Snem Slovenskej krajiny zákon o samostatnom Slovenskom štáte 1/1939 a 21. júla 1939 bola prijatá ústava Slovenskej republiky ako ústavný zákon 185/1939. Obsahovala 13 hláv a 103 paragrafov, bol v nej zakotvený vodcovský princíp, vedúca úloha HSĽS, rozhodujúci vplyv katolíckej cirkvi, štátnymi orgánmi boli prezident, vláda a snem Slovenskej republiky, povinnosti jednotlivca boli na úkor jeho práv a slobôd.
Poznámka
Uznaním neplatnosti mníchovskej dohody ab initio (tzn. od samého začiatku) zo strany jej signatárov (t. j. Francúzskym národným výborom de iure 29. septembra 1942, vládou Spojeného kráľovstva de facto 5. augusta 1942, vládou Talianskej republiky de iure 26. septembra 1944, vládou Nemeckej demokratickej republiky de facto 23. júla 1950 a de iure 17. marca 1967 a napokon vládou Spolkovej republiky Nemecko v plnom rozsahu de iure 11. decembra 1973 ) boli všetky právne akty prijaté po prijatí mníchovskej dohody uznané za de iure neplatné ab initio, t. j. vrátane Ústavy Slovenskej republiky z 21. júla 1939, ako aj zákona č. 1/1939 Sl. z. zo dňa 14. marca 1939 o samostatnom Slovenskom štáte, na základe ktorého vznikol Slovenský štát. Tento právny stav trvá do súčasnosti; súčasná Slovenská republika nie je právnym ani ideologickým nástupcom Slovenskej republiky rokov 19391945.
Flaxlanden
Flaxlanden je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Haut-Rhin, v regióne Alsasko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
André Le Nôtre
André Le Nôtre (* 12. marec 1613, Paríž, Francúzsko – † 15. september 1700, Paríž) bol významný francúzsky krajinný (záhradný) architekt, pôsobiaci u kráľa Ľudovíta XIV. od roku 1695 až do svojej smrti.
Životopis
Narodil sa v rodine Jeana le Nôtreho, dvorného architekta Ľudovíta XIII. Študoval matematiku, maliarstvo a architektúru, ktorú nejaký čas študoval aj u iných slávnych kolegov, ako boli napr. Charles Le Brun alebo François Mansart. 10. októbra 1661, po zatknutí Nicolasa Fouqueta, pre ktorého pracoval dovtedy, bol s niekoľkými ďalšími umelcami pozvaný na dvor kráľa Ľudovíta XIV., kde bol poverený nakresliť plány na visuté záhrady vo Versailles.
Neskôr naplánoval rekonštrukciu či založenie niekoľkých kráľovských parkov vo francúzskych mestách Fontainebleau, Chantilly, Saint-Cloud či Saint-Germain-en-Laye, vďaka čomu sa stal popredným francúzskym architektom svojej doby. Jeho záhrady sú podriadené dokonalému geometrickému poriadku, všeobecne sa tejto geometrickej podobe hovorí „francúzsky park“.
Craig Anderson
Craig Anderson (* 21. máj 1981, Park Ridge, Illinois, USA) je bývalý americký hokejový brankár, ktorý naposledy pôsobil v tíme Buffalo Sabres v National Hockey League.
Preslávil sa najmä svojím pôsobením v tíme Ottawa Senators, kde pôsobil deväť rokov (20112020).
V roku 2017 získal Bill Masterton Memorial Trophy za svoje majstrovstvo a oddanosť hokeju. V sezóne pomohol Ottawe postúpiť do finále konferencie napriek tomu, že v jej polovici odišiel tráviť čas so svojou ženou Nicholle, ktorej bola diagnostikovaná rakovina.
V roku 2001 bol vyhlásený za najlepšieho brankára elitnej kanadskej juniorskej ligy Ontario Hockey League.
Draftovaný bol dvakrát. Najskôr v roku 1999 tímom Calgary Flames (nedohodli sa však na vstupnom kontrakte) a následne v roku 2001 tímom Chicago Blackhawks (kde podpísal vstupný kontrakt).
Spojené štáty reprezentoval na dvoch turnajoch Majstrovstiev sveta (2006, 2008), ani na jednom však nezískal medailu.
Na drese nosil číslo 41 alebo 31.
Juniorský hokej a draft
Anderson hokejovo vyrastal v Chicagu, kde pôsobil v niekoľkých juniorských tímoch ako Jets alebo Freeze. Prvou výraznou skúškou jeho schopností bol jeho presun do elitnej kanadskej juniorskej ligy Ontario Hockey League, kde od sezóny 1998/99 pôsobil v tíme Guelph Storm.
Chaouilley
Chaouilley je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Meurthe-et-Moselle, v regióne Lotrinsko.
Craig Anderson
Juniorský hokej a draft
Dobrou výkonnosťou Anderson zaujal scoutov NHL a v roku 1999 bol v 3. kole (celkovo ako 77.) vybraný tímom Calgary Flames.
Chaouilley
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Craig Anderson
Juniorský hokej a draft
Nasledujúce dve sezóny odchytal na pozícii prvého brankára Guelph, pričom v každej sezóne svojho pôsobenia dokázal svoj tím dostať do Play-off. V sezóne 2000/01 tak dokonca získal cenu za najlepšieho brankára OHL. V 59 zápasoch si pripísal 30 výhier a 91,8% úspešnosť zákrokov.
Rokovania medzi Andersonom a Calgary však nedospeli k podpisu zmluvy, a tak sa Anderson vrátil medzi draftové prospekty. Na drafte 2001 po ňom z takmer totožného miesta siahli Chicago Blackhawks, s ktorými sa okamžite dohodol na vstupnom kontrakte.
Chicago Blackhawks a Norfolk Admirals
Od sezóny 2001/02 už Anderson pôsobil v seniorskom hokeji. Chicago ho umiestnilo do záložného tímu Norfolk Admirals hrajúceho v American Hockey League, kde mal hokejovo dospieť. Vo svojej prvej sezóne Anderson ako náhradník za Michaela Leightona odchytal 28 zápasov s nelichotivou % úspešnosťou zákrokov 88,6% a iba 9 víťazstvami.
V sezóne 2002/03 Anderson zažil aj svoj NHL debut, keď najskôr 30. novembra v druhej tretine zápasu proti Los Angeles Kings vystriedal Jocelyna Thibaulta a následne 1. decembra nastúpil proti Mighty Ducks of Anaheim na svoj prvý štart (ten Chicago prehralo 2:3, Anderson urobil 23 zákrokov). Do konca sezóny sa predstavil celkovo v 6 zápasoch NHL, z ktorých ani jeden nevyhral a pripísal si len 85,6% úspešnosť zákrokov.
V nasledujúcej sezóne 2003/04 Anderson znova začínal v Norfolku, kde sa predstavil v 37 zápasoch s udržaním si 91,4% úspešnosti zákrokov. Kvôli turbulentnej situácii v bránkovisku Blackhawks bol však znova povolaný do prvého tímu, kde tentokrát odchytal až 21 zápasov, z ktorých vyhral 6. Jeho % úspešnosť zákrokov sa zlepšila, keď napokon ostala vo výške 90,5%. Na záver sezóny sa ešte vrátil do Norfolku, kde odchytal 5 zápasov v Play-off so ziskom 2 výhier a 92,0% úspešnosti zákrokov.
V sezóne 2004/05 sa sezóna v NHL odložila kvôli Lockoutu a Anderson ju celú strávil v Norfolku, kde však nedostával veľa priestoru. To bolo spôsobené najmä návratom Michaela Leightona, ktorý sa taktiež rozhodol sezónu tráviť v Norfolku. Anderson nakoniec v 15 zápasoch získal 92,9% úspešnosť zákrokov a 1,83 priemer inkasovaných gólov. Norfolk si ho znova vybral aj do Play-off, kde odchytal 6 zápasov a udržal si 92,5% úspešnosť zákrokov.
Pred sezónou 2005/06 tak bolo jasné, že Anderson by už mal byť pripravený na vstup do NHL, a tak ho vymenovali na miesto brankárskej dvojky za ruským brankárom Nikolajom Chabibulinom. Anderson však Chicago sklamal a po tom čo v 29 zápasoch získal iba 6 výhier a 88,6% úspešnosť zákrokov bol 19. januára zapísaný na waiver listinu, z ktorej si ho vybral tím Boston Bruins. Bez toho aby za Bruins odohral jediný zápas bol znova zapísaný na waiver listinu, odkiaľ si ho 31. januára stiahol tím St. Louis Blues. St. Louis ho však taktiež zapísalo na waiver listinu odkiaľ si ho 3. februára znova stiahlo Chicago Blackhawks. Sezónu teda dokončil v rovnakom klube.
Po tom čo sa Chicago znova nedokázalo prebojovať do Play-off sa Anderson zúčastnil Majstrovstiev sveta 2006, kde zaujal post prvého brankára. V 5 zápasoch získal 5 výhier, 1 čisté konto a 90,8% úspešnosť zákrokov. Na medailu to však nestačilo a tím USA vypadol už vo štvrťfinále.
Florida Panthers
náhľad|Anderson v drese Floridy Panthers Po odchode dlhoročnej jednotky Roberta Luonga stavila Florida v bránkovisku na ostrieľaného veterána Eda Belfoura a do pozície dvojky dosadila Alexa Aulda, ktorého získala v rámci výmeny za Luonga. Anderson bol organizáciou Panthers vnímaný ako tretí brankár. Sezónu 2006/07 teda začínal v AHL, kde obliekal dres tímu Rochester Americans. Odchytal 34 zápas, v ktorých si pripísal 23 výhier a 91,9% úspešnosť zákrokov a s Rochestrom postúpil do Play-off, kde však vypadli v prvom kole. Na 5 zápasov bol odskúšaný aj v prvom tíme Panthers, keďže Auldove výkony boli hlboko pod tým ako sa od neho očakávalo. Anderson predviedol solídne výkony, keď si udržal až 93,1% úspešnosť zákrokov.
V lete 2007 sa Florida snažila oživiť svoje bránkovisko, a tak nepredĺžila zmluva ani s Belfourom ani s Auldom. Do pozície jednotky sa postavil skúsený Tomáš Vokoun a Anderson bol vnímaný ako nový náhradník. Túto pozíciu sa mu podarilo v 17 zápasoch potvrdiť, keď zaknihoval 2,25 priemer inkasovaných gólov na zápas a až 93,5% úspešnosť zákrokov.
V sezóne 2008/09 pokračoval v Tandeme s Vokounom. Tentokrát odchytal až 34 zápasov, čo bolo jeho dovtedajšie kariérne maximum, v ktorých si pripísal 15 výhier a 92,4% úspešnosť zákrokov. Začalo sa teda špekulovať o tom, že Anderson je pripravený na rolu jednotky.
V lete 2009 Andesonovi s Floridou vypršal kontrakt a Panthers sa rozhodli upísať si nového náhradníka - Scotta Clemmensena. vľavo|náhľad|Anderson v drese Colorado Avalanche
Colorado Avalanche
1. júla 2009 Anderson podpísal dvojročný kontrakt s tímom Colorado Avalanche v hodnote 3,625 miliónov amerických dolárov. Colorado sa trápilo s brankárskou dvojicou Peter Budaj a Andrew Raycroft a potrebovalo nového prvého brankára.
Experiment s Andersonom sa podaril a v sezóne 2009/10 sa Anderson etabloval medzi najlepších brankárov ligy. Odchytal až 71 zápasov (Petra Budaja pustil iba do 15-tich), z ktorých 38 vyhral a udržal si 91,7% úspešnosť zákrokov. Ozdobou jeho výkonu bolo aj 7 čistých kont. V záverečnom hlasovaní o Vezina Trophy pre najlepšieho brankára, skončil na 4. mieste (ocenenie v tom roku získal Ryan Miller).
Sezóna 2010/11, druhá z kontraktu, bola však pre Andersona nešťastná. Jeho výkonnosť sa rapídne prepadla. Odchytal len 33 zápasov a pripísal si 89,7% úspešnosť zákrokov. O miesto v bránkovisku sa delil s Petrom Budajom, ktorý sa postupne vrátil na post jednotky.
18. februára 2011 sa Colorado rozhodlo Andersona vymeniť do tímu Ottawa Senators. Ako protihodnotu dostali mladého kanadského brankára Briana Elliota.
Ottawa Senators
Sezónu 2010/11 Anderson dochytal v Ottawe, kde sa vrátil k výkonom z posledných sezón. Ottawa sa tak po tom čo vymenila Elliota, ktorý zastával post jednotky, vrátila k stabilite v bránkovisku (tá zmizla s odchodom Raymonda Emeryho). Anderson odchytal ešte 18 zápasov, v ktorých si udržal 93,9% úspešnosť zákrokov a získal 11 výhier. Zachránil tak svoju reputáciu pred podpisom novej zmluvy, ktorú s ním Ottawa podpísala ešte 21. marca 2011. Kontrakt vo výške 12,750 milióna dolárov stvrdili na obdobie štyroch rokov.
Anderson sa na obdobie nasledujúcich rokov stal skutočne stabilnou jednotkou tímu. Už v sezóne 2011/12 odchytal 63 zápasov, z ktorých vyhral 33 a Ottawu priviedol do Play-off, kde však v prvom kole nedokázali poraziť New York Rangers, ktorí ich porazili 3:4 na zápasy. Anderson v sérii exceloval, keď si pripísal až 93,3% úspešnosť zákrokov.
Ďalšou úspešnou sezónou pre Andersona bola rokovaniami o novej kolektívnej zmluve skrátená sezóna 2012/13, v ktorej stihol odchytať len 24 zápasov, ale s ohurujúcimi číslami ako 1,69 priemer inkasovaného gólu na zápas a 94,1% úspešnosťou zákrokov. Ottawa sa znova dostala do Play-off, kde však po porážke Montrealu Canadiens v prvom kole, prehrali v druhom kole s Pittsburghom Penguins 1:4 na zápasy. Anderson sa zúčastnil všetkých 10 stretnutí a udržal 91,8% úspešnosť zákrokov. V hlasovaní o Vezina Trophy sa znova umiestnil na štvrtom mieste (víťazom sa stal Sergej Bobrovskij).
Afrosoricida
Afrosoricida je rad cicavcov patriaci do taxónu Afrotheria. Zatiaľ nemá slovenské meno.
Craig Anderson
Ottawa Senators
náhľad|Anderson v drese Ottawy Senators V sezóne 2013/14 zažil Anderson jemný výkonnostný prepad, keď síce odchytal 53 zápasov, ale jeho priemer inkasovaného gólu prvýkrát v drese Ottawy presiahol úroveň 3,0. % úspešnosť zákrokov sa zastavila na 91,1. Ottawa sa do vyraďovacích bojov nedostala.
Afrosoricida
Afrosoricida zahŕňa 3 (alebo 2) recentné čeľade: tenrekovité, vydríkovité (tradične zaraďované pod tenrekovité) a zlatokrtovité. Do prelomu 20. a 21. storočia boli tieto čeľade považované za súčasť radu hmyzožravce (Lipotyphla alebo Insectivora [nie Eulipotyphla]).
Craig Anderson
Ottawa Senators
V sezóne 2014/15 Andersona sužovalo zranenie ruky, ktoré ho vyradilo z veľkej porcie zápasov. Stihol odchytať iba 35, v ktorých si však počínal dobre. Zneškodnil 92,3% súperových striel a priemer inkasovaných gólov sa vrátil na hodnotu 2,49. V bránkovisku ho zastúpil náhradník Andrew Hammond, ktorý mimoriadne zažiaril a zopakoval Andersonov výkon spred dvoch sezón (24 zápasov, 94,1% úspešnosť zákrokov). Ottawe sa vďaka výkonom oboch brankárov podarilo kvalifikovať do Play-off, kde sa na 4 zápasy do bránky postavil aj Anderson. Ani jeho výborné výkony (0,97 priemer inkasovaných gólov na zápas a 97,2% úspešnosť zákrokov) nestačili na Montreal Canadiens a Senators prehral 2:4 na zápasy.
25. augusta 2015 Ottawa, spokojná s výkonmi Andersona, predĺžila jeho kontrakt o ďalšie tri roky v hodnote 12,6 milióna amerických dolárov.
Afrosoricida
Systematika
Tenrecomorpha môže v závislosti od autora znamenať jednu z týchto možností: a) Tenrecoidea v užšom zmysle, b) Afrosoricida okrem Todralestidae, c) Afrosoricida okrem Todralestidae a okrem Chrysochloridea, d) Afrosoricida.
Craig Anderson
Ottawa Senators
V sezóne 2015/16 sa Anderson predstavil znova až v 60 dueloch, z ktorých 31 výhier nestačilo na postup do Play-off. Anderson si pripísal 91,6% úspešnosť zákrokov.
Afrosoricida
Systematika
Zdroje systematiky:
Craig Anderson
Ottawa Senators
V októbri 2016 bol Andersonovej žene Nicholle Anderson diagnostikovaný vzácny druh rakoviny (nasopharyngeal carcinoma). Anderson sa rozhodol dočasne pozastaviť svoju kariéru a venovať sa svojej rodine. V máji 2017 Nicholle na sociálnej sieti Twitter informovala, že sa jej podarilo vyliečiť.
Anderson počas sezóny 2016/17 odchytal 40 zápasov, v ktorých si pripísal 92,6% úspešnosť zákrokov. Vďaka výraznej pomoci náhradníka Mika Condona sa podarilo Ottawe postúpiť do Play-off, kde už Anderson čakajúci na výsledky testov svojej ženy podával mimoriadne výkony a podceňovaný tím dostal až do finále konferencie, kde napokon podľahli Pittsburghu Penguins 3:4 na zápasy.
Andersonovi bola po sezóne udelená Bill Masterton Memorial Trophy za oddanosť hokeju.
Tím Ottawy sa presúval do fázy prestavby a Andersonovi ponúkol dvojročné predĺženie kontraktu v hodnote 9,5 milióna dolárov.
Anderson, ktorý už patril medzi najstarších brankárov ligy však nedokázal obnoviť svoje výkony a jeho posledná sezóna v roly jednotky Senators bol ročník 2018/19. Tu odchytal 50 zápasov, z ktorých vyhral len 17 a pripísal si 90,3% úspešnosť zákrokov. Ottawa sa do Play-off druhý rok po sebe neprebojovala.
Poslednou sezónou v drese Senators bola pre neho sezóna 2019/20, kde bol však z bránky vytláčaný Andersom Nilssonom a Marcusom Hogbergom. V sezóne, ktorú skrátila pandémia COVID-19 zasiahol do 34 duelov, z ktorých vyhral 11 a pripísal si 90,2% úspešnosť zákrokov.
Po vypršaní kontraktu sa Ottawa rozhodla investovať do mladých perspektívnych brankárov v organizácii a po deviatich rokoch sa rozlúčila s budúcou legendou klubu.
Washington Capitals
Anderson v základnej časti odchytal iba 4 zápasy, v ktorých však dokázal, že dokáže ešte stále byť cenným brankárom pre svoj tím. Zasiahol aj do 2 zápasov v Play-off, kde si pripísal 92,9% úspešnosť zákrokov.
Po sezóne sa Washingtonu vyriešila brankárska otázka a Anderson sa stal znova neobmedzeným voľným hráčom.
Buffalo Sabres
28. júla 2021 Anderson podpísal, už ako 40-ročný, jednoročný kontrakt v hodnote 700 000 amerických dolárov s tímom Buffalo Sabres.
Buffalo, ktoré sa nachádzalo v hernej kríze potrebovalo jednorazovo vyriešiť situáciu v bránkovisku kým si nepripraví pôdu pre svoju budúcu jednotku Ukka Pekka Lukkonena. Anderson sa tak vo veku 40 rokov stal znova prvým brankárom tímu NHL. Aj napriek tomu, že priebeh sezóny 2021/22 mu skomplikovalo zranenie boku. Aj napriek tomu odchytal 31 zápasov, v ktorých si pripísal 89,7% úspešnosť zákrokov a 17 výhier.
Vladimír Blucha
Mgr. Vladimír Blucha (* 6. júl 1931, Mokré Lazce – † 20. november 2020) bol český historik, geograf, kronikár, vlastivedný pracovník, pedagóg, a spisovateľ. Napísal množstvo článkov a viacero kníh o dejinách Krnova.
Životopis
Nemecké úrady vo vládnom obvode Opava v Sudetách ho v roku 1938 premenovali z Vladimíra na Waldemara. Na konci vojny, keď prišiel do Mokrých Lazcov front, úplne vyhorel prenajatý domček, v ktorom Bluchovci bývali. V júni 1945 sa preto usadili v pohraničí v Krnove. Vladimír Blucha maturoval v roku 1950 na krnovskom gymnáziu. Druhú maturitu vykonal v roku 1957 a získal tým kvalifikáciu ako učiteľ pre 1.5. postupný ročník. Po základnej vojenskej službe pracoval na ONV v Krnove, kde bol až do roku 1960 inšpektorom pre kultúru. Potom diaľkovo vyštudoval Pedagogický inštitút v Ostrave, odbory matematika a zemepis. V rokoch 19601970 učil na 1. ZDŠ na Dvořákovom okruhu 2 a od roku 1970 do roku 1990 učil na 3. ZDŠ na Opavskej ulici. Od augusta 1990 bol vedúcim Okresného pedagogického strediska v Nových Heřminovech. V rokoch 19651969 a 19902000 bol kronikárom mesta Krnov. Jeho články vychádzali v rôznych novinách a časopisoch. Bol čestným členom Matice sliezskej a predsedom jej krnovského odboru. Bol členom Čs. spoločnosti geografickej, Čs. spoločnosti archeologickej a Českej numizmatickej spoločnosti. Bol ženatý a mal dcéru RNDr. Lenku Bucherovú-Fišerovú (* 1964, rod. Bluchovú), Ph.D., ktorá je vysokoškolskou učiteľkou a prekladateľkou chemickej angličtiny.
Najznámejšia je jeho kniha Velký požár (2002). Žáner Veľkého požiaru by sa dal nazvať „historický obraz“, jednotlivé kapitoly, popisujúce príbeh jednotlivých Krnovčanov v jednom zaujímavom historickom období, sa skladajú do celkového obrazu tohto obdobia. Kniha tak pripomína napr. obrazy Hieronyma Boscha, na ktorých sledujeme jednotlivé drobné scény, ktoré dohromady tvoria zvláštnu atmosféru celého výjavu.
Nórska lesná mačka
Nórska lesná mačka (po nórsky Norsk skogkatt) je mohutne stavaná mačka s polodlhou srsťou a charakteristickým huňatým chvostom, bielou náprsenkou a golierom. Bola vyšľachtená z divo žijúcich mačiek a radí sa preto medzi tzv. „prírodné plemená“.
Drieňovec (chránené územie)
Drieňovec je národná prírodná rezervácia v správe štátnej ochrany prírody Slovenský kras.
Nachádza sa v katastrálnom území obce Kováčová, Drnava v okrese Rožňava v Košickom kraji. Územie bolo vyhlásené v roku 1984 na rozlohe 186,0200 ha. Ochranné pásmo nebolo určené.
Predmetom ochrany je: NPR je vyhlásená na ochranu zachovaných lesných a skalných biocenóz Slovenského rudohoria na vedecko--výskumné a náučné ciele.
Barneville-la-Bertran
Barneville-la-Bertran je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Calvados, v regióne Dolná Normandia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 143 obyvateľov (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Budimírsky kaštieľ
Exteriér
Budimírsky kaštieľ je klasicistická tereziánska stavba z 2. tretiny 18. storočia s neskoršími vnútornými úpravami. Dvojpodlažná trojtraktová bloková budova s erbom na fasáde slúžila ako panské sídlo vetvy Ujházyovcov. Miestnosti majú valené krížové a kláštorné klenby, v niekdajšej reprezentačnej miestnosti je empírová nástenná maľba. Budova je vsadená do nového francúzskeho parku a ohradená novým oplotením v klasicistickom slohu.
Súčasný stav
Objekt mal do roku 1985 rôznych majiteľov, časť slúžila Technickému múzeu ako depozitár, časť miestnej škole. Celková rekonštrukcia objektu, vrátane parkových úprav, trvala päť rokov a kaštieľ bol verejnosti sprístupnený v roku 1990. Pôvodný plán rátal so stálou expozíciou, prax si však vyžiadala zmenu tejto koncepcie. V časti suterénnych priestorov sú umiesmené depozitáre Slovenského technického múzea.
Vo výstavných priestoroch sú inštalované v kratších, či dlhších časových intervaloch malé komorné výstavy. Okrem výstav zameraných na dejiny techniky sa tu striedajú výstavy venované histórii a umeniu. K bohatej programovej skladbe prispievajú aj výstavy zo zbierok súkromných podnikateľov - majiteľov starožitností, ako aj súkromných zberateľov.
Väznica Leopoldov
Pevnosť Leopoldov
Impulzom pre výstavbu pevnosti bol útok Osmanskej ríše a obsadenie pevnosti v Nových Zámkoch 26. septembra 1663. V rovnakom odbobí bola dobudovaná aj Nová pevnosť Protitureckej pevnosti v Komárne. Základný kameň na pozemkoch odkúpených cisárom od obcí Šulekovo, Červeník, Madunice, Hlohovec a Drahovce bol slávnostne položený za prítomnosti Ostrihomského arcibiskupa Juraja Szelepcsényiho v roku 1665. Pomenovaná bola na počesť cisára Leopolda I.. Stavali ju do roku 1669. Stavbu dozoroval cisársky architekt L. de Souches a stavbu viedol vojenský inžinier Ján Melicher Arigsperger. Vedenie stavby po jeho smrti (Arigsperger zomrel asi týždeň po položení základného kameňa) prevzal Ján Ungern.
Pevnosť je postavená v renesančnom slohu, zaberá rozlohu 56 ha, obranné múry majú výšku 9,5 m. Postavená bola podľa (v tom čase) najnovších vojenských obranných technológií. Vzorom pre pevnosti v Nových Zámkoch a Leopoldove bola pevnosť Palmanova v Taliansku. Leopoldovská protiturecká pevnosť ma hviezdicový tvar, je tvorená šiestimi do kruhu umiestnenými päťcípimi bastiónmi spojenými ravelinmi. Bola obohnaná vodnou priekopou. Stavalo ju po dobu päť rokov 3000 robotníkov z Bavorska a Moravy. Brániť ju mala 500-členná posádka. Prvým veliteľom bol plukovník Ján Michal Ritch.
Pevnosť bola najsilnejšou pevnosťou habsburgského mocnárstva.
Pevnosť bola 17. septembra 1963 vyhlásená za národnú kultúrnu pamiatku.
Dejiny po februári 1948
Panuje konsenzus, že Leopoldov bol najmä v 50. rokoch 20. storočia spolu s koncentračnými a pracovnými tábormi pri uránových baniach najhorším z väzenských zariadení v komunistickom Česko-Slovensku a často je označovaný ako zariadenie likvidačné. S politickými väzňami bolo zaobchádzané mimoriadne krutým spôsobom, bola im odopieraná lekárska starostlivosť a nutné lieky, boli systematicky porušované ich najzákladnejšie ľudské práva. Mnoho z nich zomrelo v dôsledku krutého zaobchádzania a odoprenia nutnej liečby (okrem iných blahoslavení Pavol Peter Gojdič a Metod Dominik Trčka). V Leopoldove bol v tomto čase väznený aj neskorší česko-slovenský prezident Gustáv Husák.
Masaker dozorcov a útek recidivistov v 1991
V roku 1991 z väznice utieklo 7 extrémne nebezpečných zločincov, ktorí na úteku zavraždili 5 neozbrojených strážcov.
4318 Bata
4318 Bata je planétka s priemerom 64 km, ktorú objavila Zdeňka Vávrová 21. februára 1980.
Focke-Wulf Ta 154
Focke-Wulf Ta 154 Moskito („Komár“) bola nemecká nočná dvojmotorová stíhačka navrhnutá Kurtom Tankom a vyrábaná firmou Focke-Wulf na konci druhej svetovej vojny. Bolo postavených len niekoľko kusov a ich výkony sa ukázali ako menej oslňujúce než tie, ktoré dosahoval prototyp.
Vznik a vývoj
Tím Kurta Tanka vo firme Focke-Wulf už nejaký čas pracoval na rýchlom útočnom bombardéri, s názvom Ta 211, ktorý mal niesť vylepšený motor Jumo 211R. Stroj bol dvojmotorový hornoplošník a veľmi sa podobal na americký Grumman F7F Tigercat. Bol postavený najmä z leteckej preglejky, zlepenej fenolovou živicou nazývanou Tego-film. Jediným miestom kde bol použitý kov vo väčšej miere bol pretlakový kokpit.
Názov projektu bol zmenený na „zadanie číslo 8-154“ odkiaľ pochádza aj názov Ta 154, keď sa ukázalo, že najvhodnejším motorom pre lietadlo bude silnejší motor Jumo 213, pretože Junkers nemohol dodať Jumo 211R načas, v dôsledku technických a výrobných problémov. Ta 154 bolo pridelené meno „Moskito“ ako druh odlíšenia od stroja de Havilland Mosquito RAF.
V auguste 1942 požiadalo RLM predložiť návrhy na stroj, ktorý by plnil iba funkciu nočnej stíhačky, na čo sa rozbehla súťaž medzi Heinkelom He 219 a Focke-Wulfom Ta 154. Bolo objednaných 15 prototypov z každého z nich pre ďalšie testovanie. Počas súťaže preferovalo RLM skôr He 219, pre jeho lepšiu viditeľnosť a dolet. No taktiež sa stavali podozrievavo k drevenej konštrukcii Ta 154. V roku 1942 sa Messerschmitt Me 210 zdal byť jediným víťazom tejto súťaže, ale trpel značnými vývojovými problémami a preto bol ignorovaný.
Bolo to v čase keď ľahký a rýchly de Havilland Mosquito, taktiež vyrobený z dreva, začal operovať nad Nemeckom. Rýchlo si dosiahol pozoruhodný rekord; pri svojich prvých 600 misiách bol len jeden zostrelený, v porovnaní s 5% strát stredných a ťažkých bombardérov RAF. Erhard Milch žiadal osobne konštrukciu nemeckého ekvivalentu, pričom vybral Ta 154. Takmer okamžite začali vnútorné boje v nemeckých kruhoch, pretože RLM a jednotky nočných stíhačov chceli He 219. Milch to zobral osobne a strávil ďalšie 2 roky snahou zastaviť vývoj He 219.
Skúšobné lety
Vývoj Ta 154 bol už na vo vysokom štádiu rozpracovania a prvý prototyp V1 (Werk-Nr.0001, TE+FE) s motormi Jumo 211F vzlietol po prvýkrát 1. júla 1943. Nasledoval druhý prototyp V2 (Werk-Nr.0002, TE+FF) s motormi Jumo 211N, ktorý si ponechali v továrni na skúšky pilotáže. Potom bol V1 odoslaný na letisko Rechlin – Lärz, kde sa mal zúčastniť letových skúšok spolu s He 219 a Junkersom Ju 388. Ta 154 dosiahol rýchlosť takmer /h a s ľahkosťou predbehol oba stroje, no tie boli plne vyzbrojené a mali zabudovaný radar.
Prvou vyzbrojenou verziou Ta 154 bola V3 (Werk-Nr.0003, TE+FG), ktorá mala taktiež ako prvá motory Jumo 211R. Zvýšenie hmotnosti, spôsobené pridaním zbraní a UHF radaru FuG 212 Lichtenstein C-1 s jeho anténami, znamenalo zníženie rýchlosti o plných /h. Napriek tomu bol stále o niečo rýchlejší než He 219. Zvyšných 15 prototypov bolo dodaných Luftwaffe ako model Ta 154 A-0, ktoré boli zhodné s V3. Niektoré z nich obsahovali vyvýšený kokpit, kvôli lepšej viditeľnosti.
Onedlho bolo jasné, že motory Jumo 211R nebudú tak skoro, alebo vôbec k dispozícii. Budúca výroba sa preorientovala na výkonnejší Jumo 213A, no tento tiež nebol k dispozícii načas. Nasledujúci rok strávil program Ta 154 testovaním rôznych prototypov a odoslali mnoho z Ta 154 A-0 testovacej jednotke Erprobungskommando 154. Počas týchto testov preukázal alarmujúcu tendenciu lámania podvozku a týmto spôsobom prišli o polovicu série V.
Kurt Tank prerušil výrobu v auguste a v septembri RLM zastavilo celý projekt (v tom čase bol už Milch odstránený). V tom čase bolo dokončených okolo 50 sériových strojov a viacero predsériových strojov A-0 bolo upravených na sériový štandard. Niektoré stroje slúžili v jednotke NJG 3 a malé množstvo bolo použité na výcvik pilotov prúdových stíhačiek.
Pod názvom A-2/U3 bolo na program Mistel vyčlenených 6 strojov verzie A-0.
Užívatelia
24px Nacistické Nemecko
Absolútna nula
Absolútna nula je označenie termodynamickej teploty, pri ktorej dosiahne entropia systému minimálne hodnoty. Podľa medzinárodnej dohody je definovaná ako 0 K na kelvinovej stupnici, resp. −273,15 °C alebo −459,67 °F.
Podľa tretieho termodynamického zákona nie je možné absolútnu nulu nikdy dosiahnuť, je to teda len teoretická hodnota. Je však možné sa k nej limitne veľmi blízko priblížiť. Laboratórne sa podarilo dosiahnuť teploty v zlomkoch tisíciny kelvinov.
Je to tiež najnižšia teplota, ktorú je možné teoreticky dosiahnuť v makroskopickom systéme. Obvykle sa vyjadruje v kelvinoch, keďže to je počiatok tejto stupnice.
Absolútna teplota objektu vyjadruje, o koľko je daný objekt teplejší ako teleso s teplotou absolútnej nuly. Teplota je potom výsledkom merania tepelnej energie objektu a to sa dosiahne abstraktným vyjadrením kinetickej energie častíc. Absolútna teplota teda meria rozdiel v rýchlosti pohybu častíc v porovnaní so stavom pri absolútnej nule, teda častíc v pokoji. Pri milióntine stupňa nad absolútnou nulou atómy strácajú svoju individualitu a skĺzavajú sa jeden do druhého, vytvárajú jednu kvapôčku veľkosti atómu – Boseho-Einsteinov kondenzát.
Popredným vedeckým pracoviskom v oblasti dosahovania extrémne nízkych teplôt je Ústav experimentálnej fyziky SAV v Košiciach.
Kroismos
Kroismos (Kroismos) je v gréckej mytológii trójsky bojovník v trójskej vojne.
Kroismos je postavou Homérovej Iliady. Jeho meno však zaznie len v pätnástom speve Iliady, kde umiera rukou achájskeho bojovníka Mega. Meges chybil pri útoku na Hektorovho priateľa Polydama, ale jeho oštep zasiahol do hrude Polydamovho spolubojovníka Kroisma, ktorý v okamihu padol mŕtvy k zemi. Meges mu potom zvliekol z tela zbroj.
Mongolské jazyky
Mongolské jazyky sú jazyky, ktoré sa používajú v Strednej Ázii. Niekedy sa spolu s turkickými jazykmi a tunguzskými jazykmi zaraďujú medzi altajské jazyky. Najrozšírenejším mongolským jazykom je mongolčina.
Podľa Doerfer 1964 (geografické členenie)
Pôvodné delenie obsahuje skôr dialekty než jazyky, preto je tu delenie upravené tak, že sú dialekty zoskupené do jazykov známych z iných delení, napríklad namiesto 5 chalchských dialektov z pôvodného delenia je tu uvedené len "chalchská mongolčina".
Koncom 80. rokov 20. storočia bol spracovaný jazyk chamniganská mongolčina (kamniganská mongolčina), ktorý patrí niekde medzi (historickú) strednú mongolčinu a moderné jazyky dagurčina a buriatčina, najviac patrí asi k buriatčine (severomongolské jazyky). Jeho hovoriaci sa v Číne oficiálne považujú za Evenkov a chamniganské evenské nárečie všetci aj paralelne ovládajú.
Ján Nepomucký Weis
Ján Nepomucký Weis (Weisz, Ján Nepomucký) (* 2. máj 1777, Banská Štiavnica – † 30. august 1864, Banská Bystrica) bol rímskokatolícky kňaz, cirkevný hodnostár a pedagóg.
Životopis
Kaplán v Banskej Bystrici (18001801). Profesor teológie na biskupskom seminári v Banskej Bystrici (od 1807), dekan (1826), rektor (od 1833), prodirektor seminára (18401861). Katedrálny banskobystrický kanonik (1833), titulárny prepošt. Patril ku skupine bernolákovcom. Autor kázne, ktorá vyšla tlačou v Banskej Štiavnici (1818).
Kam idú ľudia?
Kam idú ľudia? je ôsmy štúdiový album, ktorý v roku 1990 nahrala slovenská speváčka Marika Gombitová. Album vydalo hudobné vydavateľstvo Opus.
Tento album, ktorý znovu kompletne otextoval Kamil Peteraj bol nahrávaný s výraznou Marikinou spoluprácou s Andrejom Šebanom. Aj keď sa na trh dostal len v lete v roku 1990, bol nahrávaný ešte v priebehu roku 1989. V tom istom roku bola nahraná aj skladba „Novembrové chryzantémy“, ktorá sa z neznámych príčin na album nedostala a vyšla až na kompilácii Polnočné otázky. Pilotnou skladbou albumu bola pieseň „Babylonia“, ku ktorej vznikol aj videoklip. V roku 1989 sa Marika stretla so Stevie Wonderom. Bolo naplánované ich spoločné dueto, ktoré vydavateľstvo Opus nakoniec nezorganizovalo.