cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Marek (evanjelista)
Prenesenie svätcových ostatkov do Benátok
left|thumb|230px|[[Tintoretto, Prenesenie ostatkov svätého Marka z Alexandrie, 1562 - 1566, olej na plátne, Gallerie dell'Accademia, Benátky]]Tak ako bol Marek veľmi populárnym a obľúbeným kazateľom za svojho života, o to viac sa vzácnejšími stali jeho ostatky. Po celé generácie boli prameňom svätosti, vážnosti, zároveň poskytovali ochranu pred pohromami, chorobami a nebezpečím všetkého druhu. Čím významnejší bol tento svätec počas svojho života, tým viac vzrástla vážnosť lokality, kde bol pochovaný.
Na Alexandriu sa preto upriamovala pozornosť všetkých významných kresťanských náboženských obcí. Medzi ne patrili aj Benátky, mladá mestská republika na severnom pobreží Jadranského mora. Ich hospodárska prosperita a vážnosť rástli a s tým súvisela aj túžba mestského patriciátu o získanie štatútu nezávislej cirkevnej provincie. Benátky boli totiž od počiatku svojej existencie v područí aquilejského patriarchátu.
Vymanenie sa spod moci Aquilei mohlo Benátkam zabezpečiť iba získanie relikvie niektorého z významných kresťanských svätcov. Voľba padla na svätého Marka a bolo rozhodnuté získať svätcove ostatky z miesta jeho posledného odpočinku. O tom, prečo si Benátčania vyvolili svätého Marka hovorí legenda, podľa ktorej počas svojho života vykonal Marek jednu zo svojich misijných ciest aj do oblasti dnešného severovýchodného Talianska. Dostal sa aj do Benátok, respektíve miesta, ktoré sa nimi v budúcnosti malo stať. Pri jednej ceste svätec zablúdil na ostrovy lagúny a unavený sa uložil k spánku. Vo sne sa mu zjavil archanjel Gabriel a pozdravil ho slovami, ktoré sa neskôr stali jedným z nápisov sprevádzajúcich tohto svätca: PAX TIBI MARCE EVANGELISTA MEUS (Pokoj s tebou, evanjelista Marek). Hneď nato mu predpovedal, že práve tu bude raz miesto jeho posledného odpočinku a najväčšieho uctievania.
V roku 827 na príkaz dóžu Guistiniana Participazia vyplávali z benátskeho prístavu dvaja obchodníci s desiatimi loďami na prísne tajnú misiu, ktorej cieľom bola Alexandria a úlohou za akúkoľvek cenu získať Markove ostatky. Misia bola naplánovaná pre Benátky vo veľmi vhodnom čase. Miestny alexandrijský kalif sa totiž chystal stavať nový palác a kvôli nedostatku stavebného materiálu prikázal zbúrať kostol, v ktorom bol pochovaný svätý Marek. Z obavy aby súčasne so zbúraním chrámu neboli zničené aj svätcove ostatky boli dvaja miestni mnísi za malú finančnú protislužbu ochotní ich prenechať benátskym obchodníkom. Podľa inej verzie Markovo telo obchodníci jednoducho ukradli. Nech bola skutočnosť akákoľvek, isté je, že sa svätcovo telo napokon dostalo na loď kotviacu v prístave. Pri prenášaní Markovho tela podľa legendy svätec vykonal svoj prvý zázrak. Aby Benátčania predišli odporu tunajšej kresťanskej obce vrúcne sa modlili, aby im svätý Marek pomohol. Vtedy sa strhla taká búrka, ktorá zahnala všetkých obyvateľov do svojich domovov. Telo sa napokon dostalo do Benátok (pred alexandrijskými colníkmi ho vraj ukryli do suda s rozkladajúcim sa bravčovým mäsom, ktorého sa colníci odmietli dotknúť).
Prijatie v Benátkach bolo vskutku veľkolepé. Aby Benátčania zakryli veľmi neseriózny spôsob získania relikvie vyhlásili, že svätcove ostatky v meste privítal archanjel Gabriel tými istými slovami, ktoré vyriekol pred časom. Týmto vyhlásením dostal čin obchodníkov punc legitimity.
Pri prenášaní ostatkov do Dóžovho paláca vraj na jednom mieste oťaželi, čo bolo pokladané za znamenie, že práve tu majú byť pochované. Onedlho sa tu začalo so stavbou chrámu, v ktorom mali byť ostatky dôstojne uložené. Novostavbu kostola však v roku 976 zničil požiar, no svätcove ostatky ostali neporušené iba vďaka tomu, že boli zamurované do jedného z pilierov. Na dlhý čas sa na ne zabudlo; až v roku 1094 pri vysvätení dnešnej baziliky sa akoby zázrakom otvoril pilier a objavilo sa rameno svätého Marka. Na tomto mieste dnes horí večný oheň a deň 25. júla sa slávi ako sviatok. Ostatky boli sedemsto rokov uložené v krypte baziliky, od roku 1811 však odpočívajú pod hlavným oltárom baziliky.
Lev svätého Marka
right|thumb|230px|Medailón s levom - atribútom svätého Marka na stropnej maľbe v kaplnke svätej Anny v [[Katedrála svätého Martina (Bratislava)|Katedrále svätého Martina v Bratislave]] right|thumb|230px|Markov lev na priečelí [[Bazilika svätého Marka (Benátky)|Baziliky svätého Marka v Benátkach]]Najznámejším z atribútov svätého Marka je bezpochyby lev, kráľ púšte. Je to odkaz na skutočnosť, že Markovo evanjelium začína kázaním svätého Jána Krstiteľa na púšti a slovami: „3 Hlas volajúceho na púšti: Pripravte cestu Pánovi, vyrovnajte mu chodníky!“ (Mk 1,3).
Markov lev býva zvyčajne okrídlený. Svoje krídla získal pravdepodobne z toho dôvodu, že prvotná cirkev niekedy zobrazovala evanjelistov ako okrídlené bytosti. Symbol okrídleného leva je zrejme najčastejším znázornením leva v kresťanskom umení.
Benátky, ktorých je Marek hlavným patrónom, sú týmto znakom vyzdobené takmer na každom kroku. Už viac ako tisíc rokov symbolizuje moc a slávu mesta. V okolí Námestia svätého Marka Markov lev zdobí takmer všetky stavby, má však rôznu podobu. Raz je to lev so zúrivým výrazom, inokedy so zdvihnutým mečom či s otvorenou knihou, v ktorej na otvorených stránkach môžeme čítať slová archanjela Gabriela: PAX TIBI MARCE EVANGELISTA MEUS.
Svätý Marek v umení
Podobne ako ostatní evanjelisti aj svätý Marek sa teší veľkej popularite. Nepreberné množstvo umeleckých stvárnení (obrazov, sôch) je toho presvedčivým dôkazom. Umelci ho zobrazujú ako muža v strednom veku, s dlhým nosom, vysokým čelom a hustou bradou. Jeho najznámejším atribútom je lev, býva tiež zobrazovaný ako sedí pri pulpite a píše svoje evanjelium, vzácne má na hlave biskupskú mitru ako odkaz na jeho biskupský úrad v Alexandrii. Jeho podobizeň sa často vyskytuje v spoločnosti podobizní zvyšných troch evanjelistov.
Cyklus troch obrazov od Tintoretta s námetmi zázrakov svätého Marka zdobil od roku 1566 benátsku Scuola Grande di San Marco. Obľúbeným námetom boli Zázračné zachránenie otrokov.
Najväčší počet kostolov zasvätených evanjelistovi Markovi nachádzame v Taliansku - napr. vo Florencii (Bazilika San Marco), v Miláno (Kostol San Marco), v Ríme (Bazilika San Marco). Z tridsiatych rokov 20. storočia pochádza pravoslávny Chrám svätého Marka v Belehrade, v mnohých ohľadoch historicky významná stavba pre srbský národ.
Napriek popularite tohto svätca je výskyt sakrálnych stavieb s Markovým patrocíniom v našich končinách pomerne zriedkavý. Na Slovensku ho nesie napr. grékokatolícky Chrám svätého apoštola a evanjelistu Marka v Porube pod Vihorlatom; z Česka sú známe Kostol svätého Marka v juhočeskej Soběslavi či Kostol svätého Marka v Litovli.
Pamiatka na svätého Marka našla odraz aj v ľudových tradíciách. V našich krajoch sa spájal sviatok apoštola Marka s procesiou do prírody a so svätením mladého (ozimného) obilia.
Ardžuna
Ardžuna alebo Aržuna je jedna z hlavných postáv indického eposu Mahábhárata (najdlhšia báseň na svete). Tretí syn Pándua sa preslávil oddanou službou a priateľstvom s Krišnom, a tiež veľkým umením v boji s lukom.
Život
Ardžuna sa narodil Pánduovej prvej manželke Kuntí a indickému bohu Indrovy. Oplýval nadľudskou silou a bol blízkym priateľom Krišnu už z minulých životov (Nara a Náráján).
Ardžuna vyrastal spoločne s Kuntí, Pánduom a jeho dvomi staršími a dvomi mladšími bratmi. O svojho otca však čoskoro prišiel, a tak sa musel postaviť na vlastné nohy. Dostal sa do bojovej školy, kde ho učil bojovať Kripa. Keďže Kripa neovládal magické zbrane, stal sa neskôr ich učiteľom Dróna. Prekonal v lukostrelbe všetkých žiakov vrátane vlastných bratov, a Dróna si ho mimoriadne obľúbil. Mahábhárata detailne popisuje výuku lukostrelby Ardžuny a ďalších Drónových žiakov pomocou malého dreveného vtáka na strome. Jedine Ardžunovi bolo povolené vystreliť na neho, pretože dokázal, že len on jediný sa svojim zrakom urpiamil na tento jediný cieľ.
Stretol tu tiež svojho nepriateľa na život a na smrť, o ktorom nevedel, že je jeho brat. Karna bol pevne rozhodnutý čo najviac Ardžunu zahanbiť a v čestnom boji ho poraziť. Všetky jeho pokusy však vyšli nazmar.
Ardžuna sa stretával s Krišnom, ktorý mu bol viac ako veľkou pomocou proti stálej nenávisti zo strany Kuruovcov. Vďaka Krišnovi a Vidurovi sa mu podarilo zachrániť z horiaceho paláca a množstva ďalších nebezpečenstiev.
Dôsledkom Judhišthirovej hry v kocky sa dostal spolu so svojimi bratmi do vyhnanstva, kde sa oddelil od svojich bratov a od Draupadí - spoločnej manželky Pánduovcov, a vyrazil na pútnik na cestu. Počas nej pomohol bohovi ohňa Agnimu spáliť les Khándava tým, že bojoval so všetkými bohmi naraz, vrátane vlastného otca Indru, a tým im znemožnil uhasiť Agniho oheň. Za túto službu získal Ardžuna skvelý luk Gándíva a dva tulce s nekonečným počtom šípov, s ktorými neskôr vyhral každú bitku.
Počas vyhnanstva Pánduovcov zachránil svojho nepriateľa Durjódhanu pred Gandharvami, čo neskôr zachránilo život jemu a jeho bratov. Durjódhana mu musel počas veľkej bitky na Kurukšétre vydať 5 mocných šípov stvorených na zabitie piatich mocných Pánduovcov. Vo vyhnanstve v lese tiež na nesúhlas svojich bratov odišiel na pútnu cestu, počas ktorej získal od bohov všetky magické zbrane.
Vyhnanstvo vo Viráte
280px|right|thumb|Krišna a Ardžuna na Kurukšétre
Posledný rok vyhnanstva prežil Ardžuna so svojimi bratmi v meste Viráta, kde bol prezlečený za Eunucha a učil ženy z paláca spievať a tancovať. Kliatba, podľa ktorej celý rok nepomyslí na ženu, mu prišla vhod. Počas útoku Kuruovcov na Virátu sám, len s pomocou princa z Viráty, porazil celú Kuruovskú armádu aj s hrdinami ako je Bhíšma, Karna alebo Dróna. Po bitke on a jeho bratia prezradili svoju totožnosť.
Bitka na Kurukšétre
Po skončení vyhnanstva sa začala veľká bitka na Kurukšétre, ktorú po dlhých bojoch a takmer stopercentných stratách vyhrali Pánduovci. Väčšinu nepriateľských bojovníkov zabil práve Ardžuna spolu so svojim bratom Bhímou. Svojho najväčšieho rivala, Karnu, zabil práve v momente, keď sa snažil vytiahnúť koleso svojho kočiara.
Počas vojny prišiel Ardžuna o svojich dvoch synov, Iravána a Abhimanjua. Iráván bol zabitý rákšasou a Abhimanju spoločnými silami najlepších Kuruovcov. Spolu s bratmi sa vďaka Krišnovi vyhol nočnému zabíjaniu.
Ardžuna zomrel za svoj život dvakrát. Prvýkrát ho po bitke zabil jeden z jeho synov, no bol oživený vďaka čarovnému drahokamu. Druhýkrát zomrel spolu s Draupadí a svojimi bratmi pri stúpaní na nebeskú horu, na ktorú sa dostal iba Judhišthira. Po smrti sa Ardžuna spolu s bratmi dostal do pekla, kde strávili niekoľko sekúnd za malé množstvo ich hriechov. Následne sa dostali do neba.
Loučim
Loučim je obec v Česku v okrese Domažlice v Plzenskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 129 obyvateľov, z toho 64 mužov a 65 žien, pričom priemerný vek v obci bol 43,7 roka (muži 44,5 roka, ženy 42,8 roka).
1295 Deflotte
1295 Deflotte je planétka s priemerom 51 km, ktorú objavil L. Boyer 25. novembra 1933.
Gmina Wiśniowa (powiat strzyżowski)
Gmina Wiśniowa je vidiecka gmina v Poľsku v Podkarpatskom vojvodstve.
Má rozlohu 83,29 km² a žije tu 8491 obyvateľov (2006), priemerná hustota zaľudnenia je 101,95 osôb/km².
Sídlom powiatu, v ktorom sa gmina nachádza, je mesto Strzyżów.
André Kertész
André Kertész (* 2. júl 1894, Budapešť, Rakúsko-Uhorsko – † 28. september 1985, New York, New York, USA) bol významný americký fotograf maďarského pôvodu, ktorý pôsobil vo Francúzsku a neskôr v Spojených štátoch. Patril k významným predstaviteľom avantgardy, bol priekopník fotografickej kompozície, vytváral fotoeseje, živé reportáže, sociálne ladené snímky, pôsobil ako vojnový fotograf.
Už na počiatku svojej dlhej kariéry používal neortodoxné uhly záberu a osobitý fotografický štýl, ktorý mu neskôr priniesol všeobecné uznanie. Sám Kertész však ani na sklonku svojho života necítil dostatočné uznanie, ktoré by si podľa svojho názoru zaslúžil. Bol a v súčasnosti stále je uznávaný ako významná osobnosť fotožurnalizmu a fotografie ako celku.
Kertész bol fotografický samouk a jeho skoršie práce boli vydávané v novinách a časopisoch. Počas svojho života stále publikoval, aj keď za svoju prácu prestal brať honorár. Krátko pôsobil v 1. svetovej vojne a v roku 1925 sa i proti vôli svojej rodiny odsťahoval do Paríža. Tam sa podieľal na umeleckej aktivite prisťahovalcov a tiež hnutí Dada. Dosiahol komerčný úspech a úspech u kritikov. Bezprostredná hrozba 2. svetovej vojny ho donútila opäť emigrovať, tentoraz do Spojených štátov. V USA bol jeho život ešte ťažší a svoju kariéru musel od základov budovať znova. Známe sú jeho roztržky s niekoľkými redaktormi, o ktorých si myslel, že nechcú uznať jeho prácu. V 40. a 50. rokoch prestal pracovať pre časopisy a začal získavať väčší medzinárodný úspech.
S fotografickým prístrojom rád experimentoval, významným prvkom jeho tvorby bolo používanie moderných výrazových prostriedkov ako napríklad nadhľad, podhľad, natočenie kamery alebo detail. Niektoré súbory vytváral vo výtvarnom pojatí, iné spájal s rôznymi poetickými súvislosťami. Napriek mnohým medzinárodným oceneniam, ktoré získal v priebehu niekoľkých rokov, stále ťažko prijímal nedostatočné docenenie spoločnosti. Jeho životná dráha sa delí všeobecne podľa významu jeho práce na štyri časové obdobia: maďarské, francúzske, americké a na sklonku jeho života obdobie medzinárodné.
Počas svojej fotografickej kariéry, ktorá s prestávkami trvala viac než 70 rokov, Kertész dostal za svoje úspechy v oblasti fotografie rad ocenení. Bol prvým fotografom, ktorý mal samostatnú výstavu a tiež sa objavil v takom množstve výstav po celom svete. Za celosvetovým uznaním sa vydal z rodného Maďarska, cestoval po celom svete, až ho našiel na konci svojho života. Po svojej smrti je dnes považovaný za jednu z kľúčových postáv fotožurnalistiky a fotografickej eseje, ak nie fotografie ako celku.
Jeho fotografie sú súčasťou zbierok Inštitútu umenia v Chicagu, National Gallery of Art a tiež Metropolitan Museum of Art.
Mladosť
André Kertész sa narodil v Budapešti 2. júla 1894 do židovskej meštianskej rodiny. Do roku 1925, než odišiel do Paríža, používal krstné meno Andor. Jeho otec Lipót Kertész pracoval ako predavač kníh, jeho matka sa volala Ernesztin Hoffmann. Andor, svojimi priateľmi prezývaný „Bandi“, bol prostredným dieťaťom. Keď Lipót Kertész v roku 1908 zomrel na tuberkulózu, vdova Ernesztín sa bez zdroja príjmov musela postarať o ich tri deti, Andora, Imreho a Jenőa. Otcovu úlohu však prevzal Ernesztinin brat Lipót Hoffmann, ktorý sa postaral o zabezpečenie rodiny – pre jej troch synov bol ako ich otec. Rodina sa potom presťahovala do Hoffmannovej vidieckej usadlosti v Szigetbecse, kde bol Kertész vystavený miernejšiemu životnému tempu a pastoračnému spôsobu života, ktorý tiež mohol ovplyvniť jeho ďalšiu profesnú dráhu.
thumb|[[Lajos Tihanyi: avantgardná maľba portrétu Tristana Tzaru (1927), ktorá inšpirovala Kertésza]] Lipót hradil Andorove štúdium obchodného odboru na Academy of Commerce až do jeho promócie v roku 1912 a krátko na to mu zaistil miesto na burze. Na rozdiel od svojho brata Imreho, ktorý na burze v Budapešti pracoval až do svojej smrti v roku 1957, mal Andor o obchodovanie s cennými papiermi malý záujem. Namiesto toho posielal kreslené obrázky do ilustrovaných časopisov a venoval sa takým činnostiam ako rybolov a kúpanie v Dunaji, neďaleko domu svojho strýka. Až Kertészovo prvé stretnutie s fotografickým magazínom bolo impulzom k tomu, aby sa stal fotografom. Vplyv na neho mali niektoré obrazy Lajosa Tihanyiho a Zilzera Gyulu a rovnako aj poézia.
Maďarské obdobie
thumb|left|[[Goerz (spoločnosť)|C. P. Goerz Taro-Tenax 9x12]] Kertész si kúpil svoj prvý fotoaparát v roku 1912. Bola to kamera ICA zabalená v krabici. Kameru si zaobstaral napriek protestom rodiny, ktorá chcela, aby pokračoval v podnikateľskej kariére. Vo voľnom čase začal fotografovať miestnych roľníkov, cigáňov a krajinu v okolí maďarských plání. Jeho prvou fotografiou je pravdepodobne „Sleeping Boy“, ktorú urobil v Budapešti v roku 1912. Kertészove fotografie boli po prvýkrát zverejnené v roku 1917 v časopise Erdekes Újság počas 1. svetovej vojny, keď bol príslušníkom rakúsko-uhorskej armády. Kertész bol samouk, ale jeho vyzretý štýl je zrejmý už na snímke „Eugene“, ktorá pochádza z roku 1914. V roku 1914 ho ako dvadsaťročného vyslali na front, kde dokumentoval život v zákopovej vojne s ľahkým sklopným mechovým fotoaparátom Goerz Tenax, ktorý bol vhodný pre presuny počas boja. Väčšina z týchto fotografií však bola zničená počas Maďarskej revolúcie v roku 1919. Kertész bol v roku 1915 ranený ruskou guľkou iba niekoľko centimetrov pod srdcom.
Poslali ho do vojenskej nemocnice v Budapešti, ale neskôr bol prevezený do Esztergomu, kde aj naďalej fotografoval. Urobil tu okrem iného vlastný autoportrét do súťaže časopisu Borsszem Jankó. Z tohoto obdoba je zrejme najslávnejšia jeho snímka „Underwater Swimmer, Esztergom, 1917“ (Podvodný plavec), jediná fotografia dochovaná z tejto série. Zobrazuje plavca, ktorého obraz je zdeformovaný vodou a odleskami svetla v nej. Táto fotografia v Kertészovi podnietila záujem o obrazové deformácie, ktoré viedli k vzniku série fotografií „Distortions“ na začiatku tridsiatych rokov.
Kertész zostal mimo frontu až do uzatvorenia mieru v roku 1918, po ktorom sa vrátil na burzu. Na burze však stretol svoju budúcu manželku Erzsebet Salomonovú (ktorá neskôr zmenila svoje meno na Elizabeth Saly), ktorá tam takisto pracovala, a začal sa uchádzať o jej ruku. Počas tohoto obdobia ako i po zvyšok života stála Elizabeth Kertészovi modelkou. Svoj voľný čas aj naďalej venoval fotografovaniu, v tejto dobe urobil napríklad celý rad portrétnych fotografií svojho brata Jenőa.
Francúzske obdobie
Kertész i napriek nesúhlasu svojej matky  v septembri 1925 emigroval do Paríža. Opustil nielen ju, ale tiež svojich dvoch bratov, Elizabethu aj svojho strýka Lipóta Hoffmanna, ktorý krátko na to zomrel. Jenő opustil Maďarsko, aby mohol žiť v Argentíne, ale Elizabeth zostala až do tej doby, než sa jej budúci manžel v Paríži etabluje a mohli by žiť spolu. Kertész sa stal jedným z mnohých maďarských umelcov, ktorí opustili Rakúsko-uhorskú monarchiu, ako napríklad ďalší fotografi François Kollar, Robert Capa, Emeric Fehér alebo Brassaï. Nebol ani jediným umelcom, ktorý emigroval do Paríža: Man Ray, Germaine Krull (nemecká fotografka, ktorá sa podieľala na výstavách spolu s Kertészom) a Lucien Aigner – tí všetci emigrovali v rovnakom období. V Paríži sa stretol s kritickým a komerčným úspechom. Publikoval svoje práce v celom rade časopisov, pre ktoré pracoval na objednávku po celej Európe – Nemecku, Francúzsku, Taliansku a Spojenom kráľovstve. Kertész bol prvým fotografom, ktorý mal v Paríži svoju vlastnú samostatnú výstavu. Kurátor Jan Slivinsky v roku 1927 vystavil 30 jeho fotografií v galérii Sacre du Printemps. Počas ďalších rokov Kertész usporiadal mnoho samostatných výstav, prípadne skupinových s inými umelcami. Na jednej výstave v Julien Levy Gallery v New Yorku v roku 1932 bola cena Kertészových autorských tlačí stanovená na 20 amerických dolárov, čo v rámci vtedajšej Veľkej hospodárskej krízy bolo dosť peňazí.
Kertész si skoro po príchode do Paríža zmenil svoje meno na André, ktoré používal už po celý zvyšok svojho života. Kertész počas pobytu v Paríži kontaktoval a navštevoval rôznych ďalších maďarských fotografov a umelcov a niekedy ich nechával zažiariť ako hviezdy na výstavách, ktoré spoločne s niektorými z nich usporiadal. V tej dobe lákal dadaizmus ako začínajúci smer celý rad fotografov a umelcov, najmä vo Francúzsku. Navštevoval však tiež mnoho svojich priateľov sochárov, nakoľko obdivoval kubistické zachytenie pohybu. Kertész sa priatelil s mnohými básnikmi, maliarmi, dadaistami a pri vhodných príležitostiach ich portrétoval. Medzi portrétovaných priateľov patrili napríklad Piet Mondrian, Marc Chagall, spisovateľka Colette , filmár Sergei Eisenstein , básnik Paul Dermée, Mihály Károlyi, Reichental, Tsuguharu Foujita, Marc Chagall, André Lhote, Pierr Mac Orlan, Sergei Eisenstein, Tristan Tzara, Jan Slivisky alebo Paul Arma. Mondrianove geometrické kompozície jeho hnutia De Stijl mali nepochybne veľký vplyv na kompozíciu jeho neskorších snímok. V roku 1928 Kertész prešiel z kompikovanej deskovej kamery na Leicu, ktorá bola oveľa pohotovejšia. Obdobie konca dvadsiatych rokov bolo zrejme jedno z najproduktívnejších. Kertész fotografoval každý deň, rad z jeho diel bol publikovaných v časopisoch po celom svete, starostlivo delil svoj čas medzi prácou a voľnou tvorbou. V roku 1930 bol Kertész ocenený striebornou medailou za služby fotografii na Koloniálnej výstave v Paríži.
Kertész bol v roku 1933 poverený, aby vytvoril jednu zo svojich najslávnejších sérií – „Distortion“: súbor asi 200 fotografií aktov dvoch modeliek v rôznych pózach so zdeformovanými obrazmi od pokriveného zrkadla, podobne ako v zrkadlovom labyrinte. V niektorých prípadoch boli obrazy modeliek Najinskay Verackhatz a Nadi Kasine tak skreslené, že na nich bolo možné rozpoznať iba končatiny alebo rysy tváre. Niekoľko ich fotografií sa objavilo 2. marca vo vydaní takzvaného „dievčenského časopisu“ Le Sourire a neskôr 15. septembra 1933 vo vydaní Arts et métiers graphiques. Kertész neskôr vydal fotografickú knihu s rovnakým názvom Distortions.
Po svojej prvej knihe fotografií Enfants vydanej v roku 1933, ktorú venoval Elizabete ako aj svojej matke, ktorá v tom istom roku zomrela, nasledoval celý rad ďalších knižných publikácií. Jeho ďalšia kniha Paríž vyšla v roku 1934 a venoval ju svojim bratom Imremu a Jenőovi. Kniha Nos Amies les bêtes („Naši kamaráti zvieratá“) bola vydaná v roku 1936 a Les Cathédrales du vin („Katedrály vína“) v roku 1937.
Bez toho, aby o tom jeho rodina a tiež väčšina priateľov vedeli, oženil sa Kertész na konci dvadsiatych rokov s francúzskou portrétnou fotografkou Roszou Klein (používajúcou svoje umelecké mno Rogi André). Manželstvo malo krátke trvanie a Kertész o ňom až do svojej smrti nehovoril, aby to Elizabete nespôsobovalo bolesť. V roku 1930 sa odhodlal odísť do Maďarska navštíviť svoju rodinu. Po roku, pri návrate späť do Paríža ho Elizabeth nasledovala i napriek nevôli svojej rodiny. Odvtedy sa už od seba neodlúčili. Aj keď jeho matka v tom istom roku zomrela, zosobášili sa 17. júna 1933.
V čase, kedy sa Kertész oženil, získavala v Nemecku moc Národnosocialistická nemecká robotnícka strana. To bolo výzvou pre mnohé ilustrované časopisy, aby začali zverejňovať príbehy s politickými témami, ale rad z nich, pre zachovanie politickej neutrality publikovať prestal. Od tej chvíle Kertész dostával stále menej práce a s Elizabetiným súhlasom sa rozhodol odsťahovať do New Yorku a pracovať pre agentúru Keystone, ktorú vlastnil Ernie Prince. V roku 1936, kedy hrozila druhá svetová vojna a nedostatok práce, sa Elizabeth s Kertészom nalodili na loď Washington SS a odplávali na Manhattan.
Americké obdobie
Ocitol sa bez svojich francúzskych priateľov a umelcov. Navyše ľudia, keď ich v Amerike fotografoval, k nemu neboli tak priateľskí ako v Paríži. Krátko po svojom príjazde sa Kertész obrátil na Beaumonta Newhalla, vedúceho fotografického oddelenia Múzea moderného umenia (MoMA), ktorý pripravoval výstavu s názvom Fotografia 18391937. Keď mu ponúkal pre výstavu niektoré svoje snímky z kolekcie Distortions, Newhall ich kritizoval a Kertész to veľmi ťažko niesol. Navzdory tomu, Newhall niektoré fotografie vybral a vystavil ich.
Kertész usporiadal svoju vlastnú individuálnu výstavu v decembri 1937 v Galerii PM. Posledným pomyselným klincom do rakvy pre Kertésza bolo, keď agentúra Keystone, ktorá mu dávala fotoreportérsku prácu na rôznych miestach, ho dosadila na pozíciu, v ktorej musel tráviť celý deň v štúdiu spoločnosti. Pokúšal sa vrátiť do Francúzska, ale nemal peniaze. Keď ich konečne našetril, vypukla druhá svetová vojna, ktorá mu znemožnila odcestovať. Jeho zápas s angličtinou robil jeho problém ešte zložitejším. So svojou neschopnosťou hovoriť francúzsky sa vo Francúzsku vysporiadať dokázal, ale v New Yorku, kde sa už ako outsider cítil, bola jazyková bariéra vysiľujúca.
Leśna
Leśna (hornoluž. Lěsna) je mesto v Poľsku v Dolnosliezskom vojvodstve v okrese Powiat lubański v rovnomennej gmine.
André Kertész
Americké obdobie
Potom, čo ho v roku 1937 jeho nadriadený Ernie Prince prepustil z agentúry Keystone, začal si hľadať inú prácu. Dostal zákazku od časopisu Harper's Bazaar na reportáž pre článok o obchodnom dome Saks Fifth Avenue do aprílového vydania 1937. Časopis pokračoval vo vzájomnej spolupráci aj v ďalších vydaniach. Kertész pre zlepšenie svojej finančnej situácie získaval tiež provízie z magazínu Town & Country. O spoluprácu ho požiadal tiež Vogue, túto ponuku ale odmietol, nakoľko sa obával, že by nebol schopný s nadšením fotografovať módne snímky v ateliéri. Namiesto toho sa rozhodol, že bude pracovať pre časopis Life počínajúc sériou s názvom The Tugboat (Remorkér). Aj napriek jasne zadaným príkazom k téme, fotografoval nielen remorkéry, ale aj celý prístav a dianie v ňom. Kvôli tomu Life odmietol tieto fotografie zverejniť. Kertész sa celkovo ťažko vyrovnával s tlakom svojho zamestnávateľa a so situáciou vo fotografickom priemysle vôbec.
Leśna
Žije tu 4677 obyvateľov (30.6.2007).
André Kertész
Americké obdobie
Elizabeth sa stala americkou občiankou 20. januára 1944 a 3. februára aj jej manžel. Navzdory tvrdej konkurencii ďalších fotografov, ako bol napríklad Irving Penn sa Kertész začal opäť venovať práci za províziu. Hoci nebol zahrnutý na zozname 63 fotografov uvedených v magazíne Vogue „fotografického rodopisného stromu“ najdôležitejších fotografov vtedajšej éry, bol najatý na prácu pre vianočné vydanie House and Garden, pre ktorý už kedysi pracoval. V júni 1944 mu ponúkol riaditeľ americkej školy designu Nový Bauhaus László Moholy-Nagy pozíciu lektora katedry fotografie. Pre Kertésza to bola česť, ale ponuku odmietol. Nasledujúci rok vydal ďalšiu fotografickú knihu s názvom Day of Paris (Deň v Paríži), ktorá sa skladala z fotografií urobených tesne pred odchodom z Francúzska. Kniha získala rozhodujúci úspech. Ďalší rok Kertész súhlasil s ponukou nového umeleckého riaditeľa House and Garden na exkluzívnu zmluvu k dlhodobej spolupráci. Hoci kontrakt obmedzoval jeho redakčné schopnosti a dokonca ho nútil tráviť mnoho hodín v ateliéri, tak plat minimálne 10 000 amerických dolárov ročne a tiež to, že sa mu vrátia všetky naexponované negatívy, bol pre Kertésza prijateľný.
Hoci bol z časti obmedzený rozsah jeho pôsobnosti, bol posielaný do mnohých slávnych domácností a miest. Fotografoval v Anglicku, Budapešti a tiež v Paríži. Počas obdobia 19451962 bolo zverejnených v House and Garden viac než 3000 jeho fotografií a v tomto odvetví si vytvoril dobré meno. No počas tejto doby Kertész nafotografoval veľmi málo z vlastnej tvorby a rástol v ňom hlad po umeleckej tvorivosti.
Staroba a smrť
thumb|Kertész (vpravo) a [[Robert Doisneau v Arles, južné Francúzsko, 1975]] V roku 1946 Kertész zorganizoval samostatnú výstavu v Art Institute of Chicago, ktorá sa skladala hlavne z fotografií z cyklu Deň v Paríži. Sám Kertész túto udalosť často označoval ako jeden zo svojich najväčších momentov v Amerike. Potom však verejne nevystavoval až do roku 1962, kedy boli jeho snímky vystavené pre verejnosť na Long Island University. Toto obdobie strávil prácou pre House and Garden. Tiež bol „zaskočený“ tým, že jeho diela neboli obsiahnuté na slávnej výstave Ľudská rodina Edwarda Steichena v Múzeu Moderného umenia v New Yorku v roku 1955. Ku koncu roku 1961 pre drobné spory zrušil zákazky pre spoločnosť Condé Nast Publishing a s pocitom oslobodenia sa vrátil späť na medzinárodnú fotografickú scénu. Toto neskoršie obdobie jeho života je často označované ako „medzinárodné obdobie“, pri ktorom sa mu podarilo získať uznanie na celom svete a tiež usporiadal celý rad výstav v mnohých krajinách. O rok neskôr sa objavil na výstave IV Mostra Biennale Internazionale della Fotografia v Benátkach a v tom istom roku tiež vo Francúzskej národnej knižnici v Paríži. V Benátkach mu bola udelená zlatá medaila za rozvoj fotografie, čo mu dalo taký pocit uznania, ktorý pri práci v redakcii House and Garden nikdy necítil. Neskôr tiež navštívil Argentínu, aby videl svojho brata Jenőa.
Počas tohoto obdobia Kertész experimentoval s farebnou fotografiou, ale zhotovil ich iba niekoľko. (K farebnej fotografii urobenej Polaroidom sa potom ešte vrátil na prelome sedemdesiatych a osemdesiatych rokov.) V roku 1964, nedlho po Johnovi Szarkowskom, sa stal šéfom fotografického oddelenia Múzea moderného umenia, sám Szarkowski predstavil Kertésza samostatnou výstavou.
Výstava i autor diel bol kladne prijatý kritikou a bol známy vo fotografických kruhoch ako dôležitá osobnosť. Kertész a Elizabeth sa v roku 1952 presťahovali do bytu na 12. poschodí neďaleko parku Washington Square v New Yorku. Z tohoto bytu nasnímal pravdepodobne najznámejšiu sériu fotografií od svojho príchodu do Ameriky – sériu, ktorá zachytáva zasnežené Washington Square so siluetami a stopami, ktorú robil teleobjektívom. V roku 1965, vďaka „novo objavenému talentu“, bol Kertész menovaný členom predstavenstva American Society of Media Photographers a združenie Guggenheim Fellowship ho vyznamenalo umiestnením na zoznam vyznamenaných v roku 1974 (List of Guggenheim Fellowships awarded in 1974). Kertészove diela sa v nasledujúcich rokoch objavovali na mnohých výstavách po celom svete až do počiatku deväťdesiatych rokov. Okrem toho získal celý rad ocenení: v roku 1974 dostal od francúzskeho ministra Rad umenia a literatúry, v roku 1977 cenu Mayor's Award of Honor for Arts and Culture v New Yorku, v roku 1980 Medailu mesta Paríža a v tom istom roku prvý Annual Award of the Association of International Photography Art Dealers v New Yorku. V roku 1981 získal čestný doktorát výtvarného umenia z Bard College v New Yorku a opäť získal Mayor's Award of Honor for Arts and Culture. Kertész v priebehu tohoto obdobia vydal celý rad nových kníh a získal späť niektoré svoje negatívy, ktoré nechal vo Francúzsku o niekoľko desaťročí skôr.
thumb|left|Model fotoaparátu [[Polaroid SX-70, podobný tomu, s ktorým Kertész experimentoval v neskorých sedemdesiatych a na začiatku osemdesiatych rokov]]
Posledné roky svojho života strávil nadväzovaním priateľstiev s inými umelcami a cestovaním po rôznych miestach celého sveta, kde poriadal svoje výstavy, najmä v Japonsku. Elizabeth zomrela v roku 1977 na rakovinu pľúc. Aby sa Kertész so stratou vyrovnal, stýkal sa so svojimi novými priateľmi. Do tejto doby sa naučil základy angličtiny, ale často hovoril akousi zmesou maďarčiny, francúzštiny a angličtiny, ktorej jeho blízki hovorili „Kertézčina“.
V roku 1979 mu firma Polaroid venovala jeden zo svojich nových modelov SX-70, s ktorým experimentoval do osemdesiatych rokov. Tešil sa stále rastúcej sláve a v roku 1982 dostal cenu 21st Annual George Washington Award od americko-maďarskej nadácie.
Jeho asistentka Susan Harder sa zamerala na podanie jeho prínosu v dejinách fotografie, napríklad v knihe Diary of Light 19121985.
Počas svojej kariéry dostal Kertész v roku 1983 čestný doktorát z Royal College of Art, najvyššie francúzske štátne vyznamenanie Rad čestnej légie v Paríži, v roku 1984 od Maine Photographic Workshop prvú cenu Annual Lifetime Achievement Award, v roku 1985 Californian Distinguished Career in Photography Award, prvú cenu Annual Master of Photography Award od Newyorskej školy fotografie a čestný doktorát výtvarného umenia od Parsonovej školy designu.
Metropolitan Museum of Art v New Yorku od neho v roku 1984 zakúpilo 100 fotografií, čo bol dosiaľ najväčší múzejný prírastok od žijúceho umelca.
Kertész zomrel pokojne v spánku doma dňa 28. septembra 1985. Jeho telo bolo spálené a popol bol pochovaný spoločne s ostatkami jeho ženy.
Hodnotenie kritiky
Kertész sa s nedostatočným svetovým uznaním ťažko zmieroval a stále vynakladal veľké úsilie, aby bol verejnosťou prijatý (hoci už dostal celý rad fotografických ocenení a prvých miest). Aj keď sa v roku 1927 stal prvým fotografom, ktorý mal samostatnú výstavu, prehlásil, že prvé pozitívne recenzie jeho práce sa objavili až s výstavou v roku 1946 v Chicagskom Inštitúte umenia. Počas svojho pobytu v Amerike bol uvádzaný ako „dobre známy“ umelec, ktorý dokáže diváka svojou prácou zaujať, hoci jeho newyorské témy naháňali mnohokrát strach. Dokonca aj reprodukované práce, ktoré boli vytlačené po jeho smrti dostali dobré recenzie.
Kertészove snímky sú charakterizované predovšetkým využívaním svetla. Sám autor povedal: „Píšem svetlom“. Nikdy neuvažoval nad „komentovaním“ vlastných motívov, ale skôr ich chcel zachytiť – to je často uvádzané ako dôvod, prečo bolo jeho dielo často prehliadané; svoje fotografie nikdy nespájal so žiadnou politickou agendou a nepropagoval žiadnu hlbšiu myšlienku, okrem jednoduchosti života. Otvorene sa vyhýbal politickým témam svojej doby, ako bola hospodárska kríza v 30. rokoch alebo španielska občianska vojna. S jeho osobným umeleckým cítením a vďaka nostalgickému tónu nadobúdajú Kertészove fotografie nadčasový význam, ktorý bol s definitívnou platnosťou uznaný až po jeho smrti. Na rozdiel od iných fotografov, Kertészovo dielo nazerá do jeho intímneho života, čo sa ukazuje aj chronologicky, alebo kde práve prebýval; napríklad mnoho jeho francúzskych fotografií bolo z kaviarne, kde trávil väčšinu svojho času čakaním na umeleckú inšpiráciu.
Dnes je Kertész často považovaný za otca fotožurnalistiky. Rad fotografov označuje jeho fotografie za inšpiratívne a Henri Cartier-Bresson o ňom na začiatku tridsiatych rokov povedal: „Všetci sme mu veľa dlžní.“
Na počesť André Kertésza bol pomenovaný kráter na planéte Merkúr.
Bibliografia
Tento zoznam čerpá z týchto zdrojov: Capa et al, Corkin & Lifson a Könemann et al.
Výstavy
Tento zoznam čerpá z týchto zdrojov: Capa et al, Corkin & Lifson, Könemann et al, a Naef et al.
Literatúra (výber)
(Kniha, ktorá obsahuje iba vintage printy, zhŕňa výsledky nových výskumov a mnohé mylné predstavy o fotografovi opravuje.)
Cadel Evans
Cadel Evans (* 14. február 1977, Katherine, Austrália ) je austrálsky profesionálny cestný cyklista, ktorý vyhral Tour de France v roku 2011, ešte predtým v roku 2009 aj majstrovstvá sveta vo Švajčiarsku.
Saint-Georges-sur-Layon
Saint-Georges-sur-Layon je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Maine-et-Loire, v regióne Pays-de-la-Loire.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Boult-aux-Bois
Boult-aux-Bois je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Ardennes, v regióne Champagne-Ardenne.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 147 obyvateľov (2009).
Gmina Zakrzew (powiat radomski)
Gmina Zakrzew je vidiecka gmina v Poľsku v Mazovskom vojvodstve.
Má rozlohu 96,15 km² a žije tu 11189 obyvateľov (2006), priemerná hustota zaľudnenia je 116,37 osôb/km².
Sídlom powiatu, v ktorom sa gmina nachádza, je mesto Radom.
Magický festival 1985
Magický festival, dvojdielny záznamu Gala programu Magicfestivalu Bratislava 1985 v Parku kultúry a oddychu Bratislava.
V prvej časti programu Magický festival I. účinkujú umelci z Venezuely, NDR, Poľska a Česko-Slovenska. V druhej časti programu Magický festival II. účinkujú umelci z Nórska, Rakúska, NDR a Talianska.
Magický festival 1985 I.
Stopáž: 00:48:23 h.
Magický festival 1985 II.
Stopáž: 00:45:50 h.
Zdroje
Archív Slovenskej televízie Bratislava
Leopard 2
Leopard 2 je nemecký hlavný bojový tank vyrábaný nemeckou spoločnosťou Krauss-Maffei-Wegmann, vyvinutý začiatkom 70. rokov 20. storočia. Prvýkrát vstúpil do služby v roku 1979 a postupne nahradil starší typ Leopard 1. Jeho rôzne verzie slúžia v nemeckých ozbrojených silách a v armádach 22 rôznych štátov. Vyrobilo sa ich približne 3600 kusov. V súčasnosti sú dokonca Leopardy 2 v armádach NATO najrozšírenejším tankom, ktorý nemá americký pôvod.
Vznik a vývoj
Vývoj tanku Leopard 2 sa začal hneď potom, ako bol v roku 1965 zavedený do služby Leopard 1. V tej dobe sa spravodajskej službe podarilo zistiť, že Sovieti sa čoskoro chystajú spustiť výrobu tanku T-64 vyzbrojeného 125 mm kanónom. Nemecká zbrojovka Krauss-Maffei (teraz Krauss-Maffei Wegmann) začala spoločne s americkým koncernom General Motors pracovať na projekte s názvom Kampfpanzer 70 (MBT-70), ktorého cieľom bol nový štandard tanku pre armády NATO. Čoskoro sa však objavili problémy, ktoré pramenili z narastajúcich rozdielov v špecifikácii. Projekt zároveň výrazne prekročil plánované náklady a to až do takej miery (dosiahol 830 miliónov mariek), že sa z neho západonemecká vláda v roku 1969 stiahla. USA neskôr tento projekt tiež zrušili a pokračovali vo vývoji jednoduchšieho tanku, čo viedlo nakoniec ku vzniku M1 Abrams.
Spoločnosť Krauss-Maffei spustila v roku 1970 nový projekt s názvom Keiler (v preklade diviak), pričom využila poznatky z projektu Kampfpanzer 70. Prvý prototyp bol hotový už v roku 1972. Nasledovalo postupné zdokonaľovanie. To do značnej miery vychádzalo zo skúseností z Jomkipurskej vojny, v ktorej sa v roku 1973 stretli americké tanky na izraelskej strane a sovietske stroje v armádach Egypta a Sýrie. V rokoch 1972 až 1975 bolo vytvorených a otestovaných 16 prototypov.
Prvý tank Leopard 2 bol odovzdaný Bundeswehru na jeseň 1979. Podľa výrobcu vo všetkých ohľadoch predčil Leopard 1 a v mnohom vyčnieval aj nad vtedajšou konkurenciou. Ako prvý tank na Západe mal 120 milimetrový kanón s hladkým vývrtom. Oproti delám s drážkovaným vývrtom, ktoré boli v tom čase bežné, sa granát pri výstrele z tohto kanónu neuvádzal do rotácie, ale musel byť stabilizovaný krídlami. Výhodou hladkého vývrtu je výrazne vyššia rýchlosť strely, dlhší dostrel a nižšie opotrebenie hlavne. Moderné verzie Leopardu 2 tak môžu bojovať s cieľmi na vzdialenosť niekoľko tisíc metrov, pričom maximálna bojová vzdialenosť je päť kilometrov.
Nástupca prvej generácie Leopardu dostal aj novo vytvarovaný plátový pancier. Zvýšila sa pasívna ochrana posádky proti mínam, granátom a protitankovým ručným zbraniam. Tank bol tiež vybavený kombinovaným nočným videním vodiča pre výhľad dopredu aj dozadu a novým riadiacim a informačným systémom.
Leopard 2A0
Leopard 2A0 bol vyzbrojený vynikajúcim kanónom s hladkým vývrtom Rheinmetall L/44 a pohyblivým elektrohydraulickým systémom riadenia kanónu WNA-H22. Zbraň mala systém riadenia paľby EMES15/FLT-2 a bola plne stabilizovaná. Kanón používal dva typy munície, podkaliberný náboj APFSDS-T (DM33) a fragmentačný viacúčelový náboj HEAT (DM12 MZ), oba od firmy Rheinmetall. Vozidlo nieslo 42 nábojov - 27 nábojov je uložených vo vnútri špeciálneho zásobníka v prednej časti korby, vľavo od vodiča. Ďalších 15 nábojov je uložených na ľavej strane veže, ktorý je kvôli bezpečnosti oddelený od priestoru posádky elektrickými. V prípade zásahu je tak väčšina energie z výbuchu odvedená smerom nahor, čím je chránená posádka.
Štandardne sú na tanku namontované dva ľahké guľomety. Na nemeckých modeloch ide o guľomet Rheinmetall MG3 kalibru 7,62 mm so zásobou 4750 nábojov.
Pre zlepšenie bojových schopností v noci bolo 200 vozidiel z prvej výrobnej série vybavených televíznym systémom PZB 200 so zosilňovačom svetla, čo bolo provizórne opatrenie pred príchodom pokročilejších riešení na boj v noci. Vozidlá prvých sérií (pred modernizáciou) je možné typicky spoznať podľa vysokého snímača bočného vetra na hornej časti veže, ktorý bol pri neskorších variantoch odstránený.
Pohon Leoparda 2 zabezpečuje naftový motor MTU MB 873 Ka-501. Táto výkonná jednotka poskytuje výkon 1 500 k (1 103 kW) pri 2 600 otáčkach za minútu. Odhadovaná spotreba paliva je približne 300 litrov na 100 km pri jazde na rovine, ale 500 litrov na 100 km pri jazde v teréne. Prevodovka Renk HSWL 354 je hydrokinetická, pričom má štyri stupne vpred a dva vzad. Táto automatická prevodovka má menič krútiaceho momentu. Preto sa Leopard mohol otočiť na mieste bez ohľadu na rýchlosť. Motor je napájaný štyrmi palivovými nádržami (celkovo 1 160 litrov) pre maximálny dojazd okolo 500 km. MB 873 je motor s hmotnosťou 6,12 tony a možno ho v teréne vymeniť za 15 až 35 minút v závislosti od podmienok a schopností posádky. Napájanie zabezpečuje osem 12-voltových/125 Ab batérií plus 24-voltový elektrický systém. Maximálna rýchlosť tanku na ceste je 68 km/h, najvyššia rýchlosť pri cúvaní je 31 km/h. Leopard dokáže bez prípravy zdolať 30° svahy, jeden meter vysoké vertikálne prekážky, tri metre širokú priekopu alebo brodiť vodu hlbokú 1,20 m (s krátkou prípravou až do hĺbky 2,25 m). Leopard 2 používal odpruženie torznými tyčami. Pohybové ústrojenstvo je po každej strane tvorené siedmimi pojazdovými kolesami, hnacím kolesom vzadu, napínacím vpredu. Pásy 570F sú vyrobené spoločnosťou Diehl, sú pogumované s koncovými konektormi a majú odnímateľné gumené podložky.
Leopard 2A1
náhľad|Leopard 2A4 rakúskeho Bundesheeru V druhej výrobnej sérii sa od marca 1982 až po november 1983 vyrobilo 450 tankov Leopard 2A1. Oproti Leopardu 2A0 sa líšili množstvom úprav, z ktorých najvýznamnejšie bolo pridanie termovíznych zameriavačov, ktoré nahradili málo účinný televízny systém PZB200 (boli neskôr nahradené aj u starších tankov). Zameriavače pôvodne navrhla spoločnosť Texas Instruments a v rámci americko-nemeckého programu vojenskej spolupráce ich vyrábala firma Carl Zeiss.
Leopard 2A2
Toto označenie dostala iba modernizovaná prvá šarža, ktorá sa dostala na štandard 2A1. Táto modernizácia trvala od novembra 1984 do roku 1987.
Leopard 2A3
Táto séria pozostávala z 300 vozidiel dodaných medzi decembrom 1984 a decembrom 1985. Vyznačujú sa iba pridaním digitálnych rádiových súprav SEM80/90 (tiež dodatočne pridané na Leopard 1) a tým, že ich poklopy na dobíjanie munície boli zavarené.
Leopard 2A4
náhľad|Zásobník munície v tanku Leopard 2A4 Tento variant bol prvou významnou a skutočne hĺbkovou modernizáciou tanku. Hlavným rozdielom oproti predchádzajúcim modelom bolo zavedenie digitálneho systému riadenia paľby. Medzi rokmi 1985 a 1992 bolo vyrobených 695 Leopardov 2A4. Do roku 1993 boli všetky nemecké Leopardy 2 zdokonalené na štandard 2A4, čo z neho dodnes robí najrozšírenejší model Leopardu 2.
Leopard 2A5
náhľad|Pohľad cez veliteľský zameriavač PERI-R17 Na základe testov z rokov 1993–1994 podpísali Nemecko a spoločnosť Krauss-Maffei 29. decembra 1993 zmluvu o prestavbe prvých 225 kusov Leopardu 2A4 zo šiestej výrobnej série na štandard Leopard 2A5. Súčasne podpísalo zmluvu na prestavbu 330 vozidiel aj Holandsko.
Najvýraznejším rozdielom medzi vozidlami Leopard 2 pred modernizáciou na verziu Leopard 2A5 je klinovitý čelný pancier veže a úplne prepracovaný plášť kanónu. Vodič má k dispozícii aj zadnú kameru, ktorá mu umožňuje cúvať oveľa rýchlejšie ako pri predchádzajúcich verziách Leopardu 2, kde musel byť závislý na pokynoch veliteľa. Medzi ďalšie zmeny patrí napr. modernizované vnútorné obloženie proti črepinám, nový elektrický mechanizmus ovládania kanónu, nový stabilizátor kanónu, upravený veliteľský zameriavač PERI-R17 s termovíziou (PERI-R17A2/TIM), zvýšená pozícia zameriavačov systému riadenia paľby EMES 15, kryt EMES 15 FCS dostal dodatočné pancierovanie. Tieto zmeny síce zvýšili hmotnosť vozidla na 59,5 tony, ale mobilitu vozidla neovplyvnili. Leopard 2A5 je stále vyzbrojený 120mm kanónom L/44 s hladkým vývrtom od firmy Rheinmetall, ale celý brzdový systém kanónu bol vylepšený (ako príprava na nový 120 mm kanón L/55). To už umožňuje streľbu výkonnejšou muníciou ako napríklad DM-53 APFSDS.
Prvé Leopardy 2A5 boli odovzdané Bundeswehru 30. novembra 1995. Hlavným užívateľom Leopardu 2A5 mimo Nemecka sa stalo Holandsko, kde bolo v roku 1994 prestavaných 330 tankov Leopard 2A4 na Leopard 2A5. Modernizáciu 2A5 prevádzkuje v menších počtoch aj Švajčiarsko, Dánsko a Poľsko.
Leopard 2A6M
S využitím skúseností získaných v Afganistane a Iraku predstavila spoločnosť KMW upravený Leopard 2A6 s vylepšenou ochranou proti mínam a improvizovaným výbušným zariadením, tento variant sa označuje Leopard 2A6M. Zmeny zahŕňali najmä odstránenie spodného radu muničného regálu a nové sedadlá pre posádku, všetko s cieľom maximalizovať odolnosť pri výbuchu pod vozidlom.
Leopard 2A7
náhľad|Leopard 2A7 v nemeckom výcvikovom armádnom centre Leopard 2A7 disponuje novým klimatizačným systémom, pomocnou pohonnou jednotkou s výkonom 20 kW a bojovým riadiacim systémom IFIS. Využíva ultrakondenzátory vo veži aj korbe, ktoré posilňujú výkon elektrického systému stroja. Ďalej má nový interkom, používa maskovacie siete známeho systému Barracuda, veliteľ potom dostal svoj nezávislý termovízny prístroj. Upravené bolo aj pancierovanie z titánu, volfrámu a nanokeramiky. Nové hodnoty pancierovania korby sú cca 620 mm RHAe a okolo 1000 mm RHAe na veži, v oboch prípadoch samozrejme proti kinetickej munícii. Proti chemické sú hodnoty ešte oveľa vyššie.
HR 8799
HR 8799 je hviezda vzdialená 129 svetelných rokov od Zeme v súhvezdí Pegasa a je 1,5-krát väčšia, než Slnko. 13. novembra 2008 boli objavené pri tejto hviezde 3 extrasolárne planéty, každá o hmotnosti 7 až 10-krát väčšej než Jupiter.
Leopard 2
Leopard 2A7+
Leopard 2A7+ je navrhnutý na prevádzkovanie v konfliktoch nízkej intenzity, ktoré sa môžu zvrhnúť do vysokej intenzity. Ochrana zahŕňa nové modulárne pancierové moduly, čelnú ochranu (dual-kity) a všestrannú ochranu proti RPG, mínam a IED. A7+ môže strieľať programovateľnou HE muníciou. Guľomet MG3 bol nahradený diaľkovo ovládanou a plne stabilizovanou zbraňovou stanicou FLW 200.
Leopard 2A8
Verzia 2A8 zahŕňa plne integrovaný systém aktívnej obrany Trophy APS, zvýšenú odolnosť pancierovej ochrany, vylepšené senzory a elektroniku či výkonnejší motor a pomocnú energetickú jednotku. Leopard 2A8 má byť náhrada za 18 Leopardov 2A6 ktoré Nemecko poskytlo Ukrajine. Ďalej o nákupe tejto verzie rokuje česká vláda o počte až 77ks stým, že Česko nakúpi spoločne s Nemeckom tieto tanky čím sa ušetria peniaze.
ISAF/OEF
V roku 2007 sa kanadská vláda rozhodla požičať si od Nemecka 20 Leopardov 2A6 pre potreby rýchleho nasadenia v Afganistane. Dňa 2. novembra 2007 zasiahlo Leopard 2A6M improvizované výbušné zariadenie (IED), pričom incident sa zaobišiel bez obetí.