cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Dejiny Argentíny
Dejiny Argentíny je možné rozdeliť na štyri hlavné časti: predkolumbovská éra (do 16. storočia), španielska koloniálna vláda (cca 1530 až 1810), éra budovania nezávislého štátu (1810 až 1880) a ako posledná éra modernej Argentíny (zhruba od 1880). Prvé náznaky ľudskej činnosti na území súčasnej Argentíny je možné datovať až 13 000 rokov do minulosti. Písaná história začala až s príchodom španielskych kolonistov, čím začala španielska vláda nad oblasťou Río de la Plata. Následne bolo toto územie spravované prostredníctvom rôznych lokálnych územných jednotiek (resp. štátov podriadených Španielsku) až po Miestokráľovstvo Río de la Plata, ktoré bolo posledným španielskym subjektom na území regiónu. Vlastná vláda miestnych obyvateľov bez španielskeho vplyvu začala de facto tzv. Májovou revolúciou v roku 1810, čím začal proces prechodu k nezávislosti nie len Argentíny, ale aj iných štátov v regióne. Nasledovalo vyhlásenie nezávislosti 9. júla 1816 a víťazný vojenský konflikt so Španielskom a jeho rojalistickými podporovateľmi. Vývoj pokračoval vnútornými konfliktami, ktoré sa prejavili dokonca v občianskej vojne. O počiatkoch modernej Argentíny na jej súčasných základoch je možné hovoriť od roku 1861.
Predkolumbovská éra
náhľad|vľavo|[[Mapuče|Araukáni v bitke s Inkami.]] náhľad|vpravo|Približné rozloženie indiánskych jazykov v dobe príchodu Španielov. Prvé stopy ľudskej činnosti z územia súčasnej Argentíny pochádzajú ešte z Paleolitu, ďalšie stopy pochádzajú z období Mezolitu a Neolitu. Väčšina územia Argentíny však bola dlhú dobu podľa súčasných poznatkov vyľudnená. Na území modernej Argentíny žilo pred príchodom Európanov približne 20 kmeňov pôvodných obyvateľov. Počet obyvateľov sa v súčasnosti odhaduje medzi 300 000 až 900 000 ľudí. V Argentíne žili dva druhy pôvodných obyvateľov, jedni boli nomádi, ktorí boli na úrovni lovcov a zberačov (kmene Alakalufovia, Yamanaovia či Yaghanovia a Tehuelčeovia). Práve Tehuelčeovia inšpirovali meno Patagónie, pretože ich chodidlá obuté do ich typickej obuvi zanechávali veľké stopy a tak im Španieli začali hovoriť Patagónčania, teda Veľké nohy. Časť z týchto kmeňov do súčasnosti žije na juhu Argentíny, vrátane Ohňovej zeme. Vzhľadom na nomádsky spôsob života nezanechali tieto kmene po sebe žiadne stavby, resp. obdobné stopy, ako indiáni v Peru či Mexiku. Medzi riekami Uruguaj a Paraná žili kmene (Mepeneovia, Coreatesovia, Chanaesovia, atď.), ktoré sa živili lovom, rybolovom a zberom rastlín.
O niečo vyspelejšie žil kmeň Guaraníov na severe súčasnej Argentíny. Tento žil hlavne v oblasti Misiones a Corrientes a z hľadiska európskych dejín by sa dal zaradiť na úroveň doby Bronzovej. Títo sa dokázali živiť aj poľnohospodárstvom, pestovali zemiaky a kukuricu. Guaraníovia vďaka tomu žili na jednom mieste oveľa dlhšie, než iné kmene v oblasti. Vytvárali tak osady s väčším množstvom domov.
Druhou skupinou a zrejme najvyspelejšou boli indiánske kmene, ktoré žili na západe súčasnej Argentíny, v okolí pohoria Andy. Tieto kmene však netrovili jednotný celok, alebo boli veľmi rozdielne a rozprávali rôznymi jazykmi. Túto odlišnosť spôsobovala izolácia jednotlivých andských údolí, v ktorých jednotlivé kmene žili. Ale časť z týchto kmeňov žila taktiež nomádskym spôsobom života na úrovni lovcov a zberačov (podobne ako indiáni na východe a juhu krajiny). Časť z týchto nomádskych kmeňov však časom zmenila spôsob svojho života a začala sa venovať poľnohospodárstvu, kmeň Diaguitov dokonca vytvoril zavlažovací systém a terasovité polia, ktoré sa už blížili Inkom. Tieto pozitívne vývojové zmeny však súviseli s postupom Ríše Inkov, ktorá sa postupne posúvala smerom na juh. Okrem vojakov sa tak do oblasti dostávali aj inkskí obchodníci a úradníci. Známa Inkská cesta sa v priebehu 16. storočia dostala až na územie súčasnej argentínskej provincie Mendoza. Už vtedy okolité indiánske kmene a osídlenia vykazovali znaky inkského vplyvu.
Zrejme najvýznamnejším indiánskym kmeňom, ktorý žil na území súčasnej Argentíny je kmeň Mapuče, ktorý je však známy aj pod označením Araukáni. Tento kmeň dorazil na územie Argentíny zo susedného Čile až v priebehu 17. storočia. Ale v priebehu veľmi krátkej doby ovládli veľké územia Patagónie a pampy (nížiny v Južnej Amerike). Po tom, čo od Španielov získali kone, stali sa rýchlo veľmi zručnými jazdcami. Zaoberali sa chovom dobytka, nie poľnohospodárstvom. Postupne však začali organizovať lúpežné nájazdy na iné kmene a neskôr aj na bielych osadníkov. Araukáni odolali európskym kolonizátorom najdlhšie, svoju moc nad rozsiahlymi južnými územiami udržali až do polovice 19. storočia.
Príchod Španielov
V roku 1453 dobyl osmanský sultán Mehmed II. Konštantínopol. Vďaka tomu sa Osmanskej ríši podarilo výrazne obmedziť obchod medzi Európou a Ďalekým východom, na ktorý uvalila veľmi vysoké clo a poplatky. Z tohto dôvodu bolo pre európske kresťanské štáty potrené nájsť nové cesty, ktoré by sa vyhli územiu Osmanskej ríše. Až Krištof Kolumbus presvedčil španielskych vládcov, že do Ázie dokáže doplávať západnou cestou. Ale ešte pred reálnym objavením Nového sveta sa začali spory medzi Španielskom a Portugalskom o nepreskúmané územia. Tieto rozhodol pápež, no neskôr pokračovali vzájomné rokovania medzi zástupcami oboch kráľovstiev, ktoré vyvrcholili podpísaním Tordesillaskej zmluvy v roku 1494. Táto stanovila deliacu líniu nových území na 350 námorných míľ na západ od ostrovov Zeleného mysu, vďaka čomu získalo Portugalsko rozsiahle územia budúcej Brazílie. K samotnému objaveniu Ameriky došlo v roku 1492, no až Talian Amerigo Vespucci rozpoznal, že skutočne ide o nový svetadiel a na jeho počesť dostal nový svetadiel svoje meno. Najväčším lákadlom pre objaviteľov boli drahé kovy, ktoré vlastnili jednak miestne indiánske civilizácie a ktoré sa hojne nachádzali aj v zemi niektorých častí Ameriky.
Objavenie a prvé osídľovanie Río de la Plata
náhľad|vľavo|[[Pedro de Mendoza založil Buenos Aires 2. februára 1536. Na obrázku je Buenos Aires krátko po svojom založení.]] Po trase, po ktorej sa plavil Solís sa neskôr vydali dvaja Portugalci a to Fernão de Magalhães a Rui Faleiro, obaja však v službách španielskeho kráľa. V roku 1520 sa im podarilo objaviť prieliv, ktorému dali meno Prieliv Všetkých svätých. Neskôr však tento dostal pomenovanie Magalhaesov prieliv. Následne sa dostali až do Tichého oceánu, ktorý sa však vtedy nazýval Južné more, až Magalhães ho premenoval na Pacifik, teda Pokojné more. V roku 1526 dosiahli (no neobjavili a nepreskúmali) členovia ďalšej expedície Hornský mys, čo je najjužnejšia časť súostrovia Ohňová zem. Kráľ Karol V. rozdelil spodnú časť Južnej Ameriky na vodorovné pásy, ktoré sa tiahli od západu k východu. Jeden z týchto pásov pridelil kráľ Pedrovi de Mendozovi, ktorý následne v roku 1535 začal veľkú expedíciu (17 lodí a 1 600 ľudí), ktorej úlohou bolo osídlenie Río de la Plata a následne sa mala expedícia po riekach preplaviť až do Peru a následne Tichého oceánu (keďže sa vtedy domnievali, že je to možné). Vo februári 1536 dosiahla expedícia na miesto súčasného Buenos Aires. Tu sa členovia výpravy vylodili a nazvali toto miesto Nuestra Señora del Buen Ayre, teda Naša pani dobrého vetra.
Postupne začali vlastné výpravy do oblasti organizovať aj Španieli z Peru, ktoré bolo v tej dobe už stabilné a pomerne bohaté. V roku 1542 španielsky kapitán Diego de Rojas ako prvý Európan preskúmal vnútrozemie súčasnej Argentíny. Ďalší prieskumníci boli zo susedného Čile. Jeden z nich a to Francisco de Aguirre založil v roku 1553 osadu Santiago del Estero. Následne začali čiľskí kolonisti zakladať osady v kraji Cuyo (región na západe súčasnej Argentíny) v snahe o získanie lepšieho prepojenia s oblasťou Río de la Plata. Tu založili v roku 1561 osadu Mendoza, v roku 1562 zas osadu San Juan. V roku 1573 bolo o niečo východnejšie založené mesto Córdoba. V ďalších rokoch došlo k založeniu aj iných významných miest ako Salta (1582), La Rioja (1591), či San Salvador de Jujuy (1593).
Druhé založenie Buenos Aires a ďalšie osídľovanie
náhľad|vpravo|Juan de Garay v roku 1580 založil druhýkrát Buenos Aires. V roku 1580 sa rozhodol baskický Španiel Juan de Garay usporiadať novú výpravu, ktorá by išla z Paraguaja smerom na juh, resp. juhovýchod. 11. júna 1580 sa expedícia dostala na miesto bývalej osady Buenos Aires, kde sa Garay rozhodol túto osadu založiť znova. Tento dátum je tak považovaný za druhé a konečné založenie mesta Buenos Aires. Túto expedíciu tvorilo iba 66 mužov, z nich bolo iba 10 Španielov, zvyšok boli tzv. Mestici, teda miešanci medzi belochmi a indiánmi. Noví osadníci sa poučili z chýb prvých osadníkov a s domorodými obyvateľmi vychádzali oveľa lepšie. Postupne sa založilo niekoľko desiatok nových osád, napriek tomu bolo toto územie osídlené iba niekoľkými tisíckami nových osadníkov. Keďže územie súčasnej Argentíny neoplývalo striebrom (ktoré tam všetci hľadali) a neboli tam ani iné zaujímavé suroviny (ktoré by objavitelia vtedy našli), začali sa stavať nové osídlenia predovšetkým v miestach indiánskych osád, lebo pôvodní obyvatelia boli v podstate jediné, čo vedeli európski osadníci využiť. Výnimku tvorili iba dve prístavné mesta a to Buenos Aires a Santa Fe (riečny prístav), ktoré neboli postavené na predchádzajúcej indiánskej osade. Typické nové mestá boli všetky zakladané na rovnakom princípe, teda uprostred bolo hlavné námestie (plaza), kde sa nachádzal kostol, cabildo (teda budova mestskej rady) a ďalšie dôležité budovy, okolo námestia sa v šachovnicovom rozložení nachádzali miesta pre obytné domy osadníkov.
Prosperita každého nového sídla v oblasti (keďže tu neboli drahé kovy ako v Peru) závisela od množstva a zručnosti domorodých obyvateľov, ktorých začali Španieli veľmi rýchlo zneužívať na ťažké nútené práce. Kvôli ťažkej práci a európskym chorobám, voči ktorým nemali pôvodní obyvatelia imunitu, začali čoskoro títo vo veľkom umierať. Toto spôsobovalo ekonomike oblasti La Plata veľké problémy, nakoľko sa tu veľmi neobjavovali otrokári, ktorí nosili čiernych otrokov z Afriky (pričom do iných častí Španielskeho impéria ich nosili vo veľkom), ktorí by indiánov nahradili. Z tohto dôvodu sa osadníci preorientovali z poľnohospodárstva (ktoré vyžadovalo veľa pracovníkov) na chov dobytka. Ale dobytok a iný tovar, ktorý sa v oblasti La Plata vyprodukoval, sa musel na základe príkazu Španielov do Európy voziť cez Peru, čo jednak predlžovalo cestu tovarov (tak z La Platy, ako aj do nej) a zároveň aj veľmi zvyšovalo cenu. Tento stav veľmi vadil miestnym osadníkom, na čo sa aj korune sťažovali, no neúspešne. Keďže nenašli odozvu v Španielsku, začal sa veľmi rozširovať pašerácky systém, čo veľmi podporovali Portugalci. Vďaka nelegálnemu obchodu sa postupne autorita Peru a vzájomné prepojenie medzi La Platou a Peru stávali menej dôležitým a Río de la Plata sa obracala smerom k atlantickému obchodu. Buenos Aires ako najväčší španielsky prístav na atlantickom pobreží sa tak postupne stal najvýznamnejším centrom v oblasti Río de la Plata.
Vytvorenie Miestokráľovstva Peru
náhľad|vľavo|Mapa zo začiatku 17. storočia ukazuje oblasť Rio de la Plata. Veľmi skoro pochopili aj obchodníci z mesta Potosí, čo bolo centrum ťažby striebra v španielskej Južnej Amerike, že je pre nich výhodnejšie posielať striebro cez Buenos Aires, než cez Limu. Vďaka tomu začalo Buenos Aires rýchlo rásť a zvyšovať svoje bohatstvo. V priebehu 16. storočia padlo rozhodnutie, že je potrebné ukončiť chaotický a rôzny spôsob vlády v kolóniách a španielsky kráľ pristúpil k vytvoreniu miestokráľovstiev, ktoré by mali presne stanovené územia a právomoci. Jedným z nových miestokráľovstiev sa stalo Miestokráľovstvo Peru. Na jeho čele stál miestokráľ, ktorý bol reprezentantom kráľa v oblasti. Keďže bola v tej dobe veľmi rozšírená korupcia, dostal miestokráľ veľa obmedzení. Nesmel sa oženiť s miestnou ženou, nesmel vlastniť nehnuteľnosti v miestokráľovstve a ani tu obchodovať. Miestokráľ bol najvyšším predstaviteľom administratívy, zodpovedal za výber daní, bol na čele miestnej cirkvi, predsedal súdu a velil armáde. Ale reálne boli niektoré jeho právomoci iba teoretické (napr. v cirkvi). V oblastiach, kde ešte stále prebiehali boje s indiánmi (resp. neskôr s pirátmi a banditmi) boli vytvorené generálne kapitánstva (capitanía general). Na ich čele stál guvernér, ktorý sa v prípade potreby mohol obrátiť priamo na kráľa napriek tomu, že spadal pod miestokráľa. Miestokráľovstvo sa ďalej delilo na tzv. corregimientos, ktoré spravovali správcovia, teda corregidores, ktorí predsedali cabildu, teda mestskej rade. Corregimientos boli spravidla osady a územia okolo nich. Samotnú správu mesta malo na starosti práve cabildo, teda mestská rada. Členovia cabilda volili každý rok starostu osady (alcalde). Právomoci cabilda boli veľmi široké. Na súdne záležitosti dohliadali tzv. Reales Audiencias, teda Kráľovské audiencie. Týmto predsedal miestokráľ, resp. guvernér.
Keďže bolo potrebné budovať a pracovať v baniach a noví osadníci neboli veľmi ochotní sa na tomto podieľať, vznikol systém repartimientos, čo bolo prideľovanie pôdy Španielom za ich služby korune. Na to sa viazalo tzv. encomiendas, čo znamenalo, že k pridelenej pôde bol pridelený aj určitý počet indiánov. Vlastníci takejto pôdy mali právo žiadať od im pridelených indiánov daň a to buď vo forme naturálnej (napríklad poskytnutie poľnohospodárskych produktov) alebo vo forme práce. Ale pracovný systém encomiendas sa veľmi rýchlo stal doslova otroctvom, pričom na jeho následky zomieralo indiánske obyvateľstvo vo veľkých počtoch (v niektorých oblastiach Ameriky v jeho dôsledku bolo domorodé obyvateľstvo prakticky úplne vyhubené). Systém encomiendas tak bol radšej zrušený a nahradený iným. K ďalšiemu pracovnému systému patrila tzv. mita. Tá prikazovala každému indiánskemu náčelníkovi, aby posielal svojich mužov na verejnoprospešné práce. V skutočnosť sa však za verejnoprospešnými prácami rozumela práca v baniach, kde sa ťažilo striebro a zlato. Indiáni v rámci systému mita odpracovali často viac ako 200 dní do roka. Ďalším pracovným systémom zneužívajúcim pôvodné obyvateľstvo bolo tzv. yanaconazgo. Týmto pojmom sa označovali indiáni, ktorí prestali byť súčasťou určitého kmeňa. V podstate išlo o presuny indiánov do oblastí, kde boli miestni indiáni veľmi zdecimovaní a nemal tak kto pracovať.
Vytvorenie Guvernérstva Río de la Plata
náhľad|vpravo|Kráľovské audiencie. Základ neskoršieho rozdelenia Miestokráľovstva Peru a Južnej Ameriky. Rozdelenie približne z roku 1650. Región Río de la Plata zostával počas 16. a 17. storočia najzaostalejším regiónom Španielskeho impéria. Z toho vyplývalo aj stále veľmi riedke osídlenie oblasti, čo bolo v protiklade s rýchlo rastúcou oblasťou Peru, hlavne okolia baníckeho mesta Potosí. Skoro všetky významnejšie sídla vo vtedajšej Argentíne tak boli postavené práve na ceste z Río de la Plata do Potosí. Následne bolo taktiež v 16. storočí v oblasti vytvorené tzv. guvernérstvo, ktoré malo spravovať oblasť. Vzniklo tak Guvernérstvo Río de la Plata a Paraguaj. Formálne sa guvernér La Platy zodpovedal miestokráľovi z Miestokráľovstva Peru. Ale Peru bolo veľmi ďaleko a tak reálnu moc držali stále miestni conquistadori. Ani jeden z guvernérov však nevydržal vo funkcii dlhší čas, mnohí boli zvrhnutí vzburami, iní sa radšej zo strachu vrátili do Peru. Situácia sa zmenila až na konci 16. storočia, kedy dostali guvernéri konečne reálne právomoci. No aj tu sa prejavila veľká vzdialenosť miestokráľa z Peru a tak sa guvernér stal prakticky neobmedzeným vládcom regiónu, ktorý dokonca neuplatňoval ani mnohé príkazy samotného kráľa.
Veľkú úlohu v rozvoji oblasti začala hrať katolícka cirkev, ktorá nie len rozširovala kresťanstvo, pomáhala s rozširovaním španielskeho vplyvu a pomáhala rozvoju obchodu a priemyslu. V roku 1618 bola v meste Córdoba postavená prvá katedrála v Argentíne. Cirkevní predstavitelia sa tiež pričinili o zmenu spôsobu života niektorých indiánskych kmeňov, ktoré sa pod ich vplyvom usadili a prestali tak kočovať. Veľké plochy nížin nazývaných pampy sa stali pre oblasť veľmi dôležité. Stali sa priestorom pre veľké stáda dobytka, oviec či koní, ktoré sa stali dôležitým zdrojom príjmov pre oblasť. Začali sa budovať tiež poľnohospodárske usadlosti, tzv. estancias (ktoré sa vďaka veľkému územiu rozkladali často na obrovskom priestore), čím sa začala aj intenzívnejšia poľnohospodárska činnosť. Miestni roľníci pestovali napríklad cukrovú trstinu či vinič. Nad tradičným roľníctvom však absolútne prevládal chov dobytka, čím sa oblasť Río de la Plata odlišovala nie len od Španielska, ale aj od ostatných kolónii.
Na počiatku 17. storočia začali vznikať konflikty medzi portugalskými obchodníkmi, ktorí žili v Buenos Aires a vplyvnými španielskymi kolonistami. Tieto konflikty vyvrcholili núteným odchodom Portugalcov z Buenos Aires, čo úplne paralizovalo miestny obchod, keďže v ňom dominovali práve Portugalci. To spôsobilo veľké straty pre miestnych bohatých osadníkov, ktorí v roku 1617 presadili autonómiu pre Buenos Aires. Vzniklo tak Guvernérstvo Río de la Plata, ktoré bolo oddelené od Paraguaja, čo znížilo vplyv Paraguajcov. Vyhnaní Portugalci sa tak mohli znova vrátiť do Buenos Aires. Konflikty však pokračovali a v roku 1640 sa španielski osadníci znova pokúsili vyhnať Portugalcov z mesta. Vytvorenie samostatného guvernérstva však bolo podporované aj samotným Španielskom, ktoré si tak chcelo posilniť vojenský vplyv v oblasti, predovšetkým bolo potrebné chrániť španielske lode pred pirátmi, ktorí boli v oblasti. Ale španielska podpora sa veľmi skoro zmenila na povinnosť platiť vysoké dane. No keďže sa oficiálny obchod musel stále realizovať cez Limu, nemali obyvatelia Buenos Aires dostatok peňazí, aby dane zvládali platiť. To vyvolalo v meste veľkú nespokojnosť, časť obyvateľov dokonca hrozila, že ho opustí. Na druhej strane tento stav iba posilnil nelegálny obchod. Vďaka tomu postupne nelegálny obchod vysoko prevýšil oficiálny. Buenos Aires sa začalo postupne rozvíjať, v roku 1680 tu žilo už 5 000 ľudí. Zvyšok územia súčasnej Argentíny však stagnoval, keďže osady boli veľmi závislé na Peru, neskôr na Buenos Aires. Práve závislosť na centrálnej moci spôsobila stagnáciu jednotlivých osád. To spôsobilo vznik veľmi izolovaných oblastí, čo viedlo k rastu silného regionalizmu. Práve regionalizmus v ďalších storočiach komplikoval vznik a fungovanie neskoršieho nezávislého argentínskeho štátu.
Rozmach Buenos Aires a vznik Miestokráľovstva Río de la Plata
náhľad|vľavo|Administratívne rozdelenie Miestokráľovstva Río de la Plata (1783). Zlá životná a ekonomická situácia v oblasti Río de la Plata sa začala meniť k pozitívnemu v priebehu 18. storočia. V Európe práve skončila vojna o španielske dedičstvo, do ktorej sa zapojili všetky mocnosti. Nasledovala postupná obnova, čo znamenalo trh pre tovary z kolónii a posilnilo atlantický obchod. Buenos Aires sa vďaka tomu stalo jedným z najvýznamnejších obchodných stredísk impéria. Vďaka tomu mohlo Buenos Aires rozširovať svoj vplyv aj do odľahlých a málo osídlených oblastí. Darilo sa ale aj Portugalcom, ktorí postupne taktiež obnovili svoje obchodné trasy a na druhom brehu Río de la Plata, prakticky hneď oproti Buenos Aires vybudovali pevnosť a osadu Colonia del Sacramento. Portugalci tak chceli konkurovať obchodnému centru v Buenos Aires. Španieli novú osadu považovali predovšetkým za vojenskú hrozbu a preto guvernér Buenos Aires José de Garro zorganizoval vojenskú výpravu. Táto bola úspešná, vyhrala nad miestnymi Portugalcami, zajala ich guvernéra a vyhnala ich na sever. Ako reakciu Portugalci pohrozili Španielsku vojenským konfliktom, na čo Španieli ustúpili a Portugalci sa tak mohli znova vrátiť do Colonia del Sacramento, ktoré sa stalo pašeráckym centrom oblasti. V Buenos Aires sa tak začal rozširovať trh s otrokmi z Afriky. Miestnym obyvateľom sa to však nepáčilo, keďže sa obávali hrozby chorôb a preto predaní otroci okamžite putovali na sever do Potosí, kde ťažili striebro. Napriek obavám miestnych sa Buenos Aires stalo v prvej polovici 18. storočia najväčším otrokárskym prístavom Južnej Ameriky. V roku 1739 však boli britskí obchodníci s otrokmi z mesta vyhnaní. V nasledujúcich rokoch sa symbolom prosperity mesta stali poschodové tehlové domy, ktoré sa začali po Buenos Aires stavať. V roku 1744 už v meste žilo viac ako 11 000 ľudí, v roku 1776 dokonca 20 000 obyvateľov.
náhľad|vpravo|Poloha jezuitských misii v rámci území súčasných štátov Argentína, Brazília a Paraguaj. Vyhnanie britských otrokárov uvoľnilo miesto pre španielskych obchodníkov, ktorí podporovali rast mesta. Práve títo začali podporovať ukončenie podriadenosti voči Peru. Zvyšné osídlenia mimo Buenos Aires však zostávali stále zaostalé a závislé na rozhodnutiach centra v Peru, resp. Buenos Aires. V roku 1750 podpísali Španieli a Portugalci tzv. zmluvu o výmene na základe ktorej odovzdali Španieli Portugalcom sedem najvýchodnejšie položených jezuitských misii na toku rieky Paraná výmenou za portugalskú osadu Colonia del Sacramento, ktorú dostalo Španielsko. Jedným z dôvodov tejto výmeny bola snaha oboch štátov o zníženie vplyvu Jezuitov, ktorých osadám sa v oblasti darilo oveľa viac, než osadám španielskych kolonistov. Aj indiáni, ktorí zostali, sa húfne pokúšali dostať práve do jezuitských osád, keďže tam bol život pre pôvodných obyvateľov znesiteľný. Práve skutočnosť, že misiám sa darilo, že vďaka indiánom dokázali produkovať veľmi kvalitné výrobky a mali výbornú úrodu podnietilo španielskych kolonistov k podobným opatreniam. Jezuiti proti dohode, ktorá ich misie prisudzovala Portugalsku protestovali, no neúspešne. Následkom toho sa indiánski obyvatelia misii vzbúrili a nasledovala tzv. guaraníjska vojna, kde však indiáni drvivo prehrali proti španielsko-portugalskej prevahe. Vojenský odpor indiánskych obyvateľov misii však prispel v roku 1767 k rozhodnutiu, keď kráľ Karol III. nariadil vyhnanie Jezuitov z celého Španielskeho impéria. Tým začal rýchly úpadok osád, ktoré boli pred tým jezuitskými misiami. Následne bola ich správa zverená Františkánom.
Španieli potrebovali vyriešiť problém s nelegálnym obchodom v oblasti Río de la Plata. Zrušili obchodný monopol Limy a umožnili viacerým americkým prístavom obchodovať priamo s európskymi španielskymi prístavmi, taktiež znížili daňové zaťaženie La Platy. Ale obchod mohli vykonávať iba španielske lode a tých bolo v tej dobe nedostatok. Na výrobky z nešpanielskych krajín, ktoré boli dovážané do kolónii bolo uvalené veľké clo. Následne Bourbonovci, ktorí vládli Španielsku, pristúpili aj na administratívne reformy. Vytvorili tzv. intendencias, čo boli menšie územné celky v rámci miestokráľovstva. Na ich čele stáli intendanti, ktorí dostali značné právomoci. Po Sedemročnej vojne získali Španieli znova kontrolu nad osadou Colonia del Sacramento (ktorú pred tým znova obsadili Portugalci). Zároveň sa však začali obávať možnej britskej invázie, keďže pred tým Briti vytlačili Francúzov z viacerých miest. Briti začali kontrolovať všetky obchodné cesty v severnom Atlantiku a tak sa začal zvyšovať význam Buenos Aires. Vznikli tak prvé reálne plány na skutočné povýšenie Buenos Aires, ktoré by tak nebolo už iba guvernérstvom. S tým však nesúhlasili Španieli v Lime. Napriek tomu v roku 1776 oficiálne vzniklo Miestokráľovstvo Río de la Plata s hlavným mesto Buenos Aires. Pod nové miestokráľovstvo patrili oblasti Paraguaja, Tucumánu, Cuyo a Horné Peru (kde boli strieborné bane Potosí). Vďaka tomu už nebolo striebro posielané cez Limu, ale cez Buenos Aires. Hlavným predstaviteľom zmien bol prvý miestokráľ Pedro Antonio de Cevallos. Miestokráľovstvo sa rozdelilo na osem intendancii. Zmeny sa pozitívne prejavili, keď znova výrazne vzrástol počet obyvateľov Buenos Aires a rozsah vývozu tovaru sa zdvojnásobil.
Dôvody konfliktu
vľavo|náhľad|Na začiatku 19. storočia využili Briti slabosť Španielska a začali útočiť na Río de la Plata. Prakticky už od polovice 18. storočia si úradníci Španielskeho impéria uvedomovali, že nadvláda Španielska nad jeho americkými kolóniami je v aktuálnej forme ťažko udržateľná. V kolóniách vládla dlhodobá nespokojnosť s mnohými rozhodnutiami koruny. Predovšetkým daňové zaťaženie či nutnosť obchodovať iba prostredníctvom španielskych lodí vytvárali v Amerike napätie. Španielsko nebolo schopné zásobovať La Platu dostatkom vlastných výrobkov a preto bola oblasť zásobovaná hlavne zahraničným tovarom, no ten bol zaťažený vysokými daňami zo strany Španielov. To spôsobovalo v Buenos Aires rast cien. Taktiež menovanie európskych úradníkov na koloniálne funkcie vyvolávalo rozporuplné reakcie, nakoľko títo nemali potrebný prehľad o situácii v oblasti. Španieli sa preto snažili postupne poskytovať kreolom (criollos), teda potomkom španielskych prisťahovalcov narodeným už v Amerike, viac autonómie, no v rámci zachovania nadvlády a spojenia so Španielskom. Padli tiež návrhy, aby sa v Amerike vytvorilo niekoľko formálne nezávislých kráľovstiev, na čelo ktorých by boli dosadení princovia z rodu Bourbonovcov. Tento návrh však nebol schválený. Myšlienky osvietenstva ovplyvnili aj miestnych kreolov. Mnohí z nich totiž študovali v Španielsku a iných európskych štátoch a videli úpadok Španielskeho kráľovstva a zároveň v ostatných európskych krajinách úpadok španielskej reputácie.
Udržanie španielskej nadvlády nad oblasťou La Platy malo zaistiť i vytvorenie Miestokráľovstva Río de la Plata v roku 1776, do ktorého bolo investované veľké množstvo peňazí. Ale do tohto okrem iného veľmi negatívne zasiahlo bezvládie v Španielsku v roku 1808, kedy začala španielska vojna za nezávislosť. Tým začali diskusie o tom, kto a ako by mal vládnuť nie len v samotnom Španielsku, ale i v jeho kolóniách. Vtedy sa začali objavovať úvahy o nezávislosti, no toto bola iba jedna z viacerých možností. Prvou možnosťou bolo uznať za legitímnu vládu chunty, ktorá vznikla v Španielsku. Ďalšou možnosťou bolo uznať za kráľovnú sestru posledného kráľa Ferdinanda VII. Šarlotu. Možnosťou bolo tiež vytvoriť vlastnú chuntu, ktorá by vládla v mene posledného kráľa Ferdinanda VII., čo by znamenalo v podstate určitú formu autonómie. Postupne získala najviac zástancov myšlienka autonómie a vlastnej chunty.
vpravo|náhľad|[[Santiago de Liniers stál na čele kreolského vojska, ktoré z Buenos Aires vyhnalo Britov.]] V rokoch 1806 a 1807 sa predchádzajúce obavy z britskej invázie do La Platy ukázali ako opodstatnené. Britom sa podarilo obsadiť Buenos Aires. Mestu však neprišli na pomoc Španieli, ale miestni si museli poradiť vlastnými silami. To ukázalo neschopnosť Španielov ochrániť vlastné územie. Hlavnú úlohu v oslobodení mesta získali miestni kreoli, ktorým tak stúpla nie len prestíž, ale i sila a politický vplyv. Na ich čele stál Santiago de Liniers, Francúz v španielskych službách, ktorý získal pomerne veľký vplyv. Navyše myšlienka slobodného prístavu Buenos Aires, ktorý by mohol voľne obchodovať s celým svetom podľa vlastného uváženia bola veľmi lákavá. Otázku, kto by mal vládnuť nakoniec rozhodla miestna vláda La Platy, ktorá prisahala vernosť chunte v Seville. Sevillská chunta vládla oficiálne v mene zvrhnutého kráľa Ferdinanda VII. na základe teórie o zvrchovanosti ľudu počas neprítomnosti kráľa. Táto myšlienka sa však veľmi pozdávala aj ľuďom žijúcom v amerických kolóniách. Títo tak dospeli k názoru, že i oni by mali mať rovnaké právo na vytvorenie vlastných orgánov tak, ako tomu bolo v Španielsku. Začali sa tak tvoriť vlastné lokálne chunty. V roku 1808 bola zriadená takáto chunta v Montevideu. Na jej čelo sa postavil španielsky guvernér mesta a za cieľ si dal vymanenie sa z vplyvu Buenos Aires a jeho miestokráľa Santiaga de Liniers (bonapartistu), nie však Španielska. Keď bol však Liniers zbavený moci a nahradený novým miestokráľom Baltasarom Hidalgom de Cisnerosom, rozpustila sa chunta z Montevidea sama. Francúzi však boli na európskych bojiskách úspešní a vládnuca chunta sa musela zo Sevilly presunúť do Cádizu. Tá sa však sama rozpustila a bola nahradená tzv. regentskou vládou. Tá presadzovala myšlienku rovnosti Španielov a Američanov, no zároveň tvrdila, že americké kolónie sú neoddeliteľnou súčasťou Španielska. S týmto však nesúhlasili mnohí Američania, ktorí tvrdili, že americké kolónie sú viazané na španielsku korunu, nie na španielsky národ a teda keď nie je kráľ, právo vládnuť prechádza na americký ľud. Z tohto dôvodu začali vznikať v kolóniách nové chunty, ktoré mali vládnuť do návratu legitímneho kráľa.
Španielski úradníci však považovali vznik chúnt za vzburu a rozhodli sa všetky zrušiť a potlačiť odpor. Ale na mnohých úradníckych postoch už boli miestni kreoli, ktorí boli zástancovia vlastnej vlády. Tým sa začali zhoršovať vzťahy medzi kreolmi a Španielmi, nazývanými "peninsulares", čo znamená niečo ako obyvatelia polostrova (Pyrenejský polostrov). Obe skupiny sebou navzájom veľmi pohŕdali. No Španieli pristúpili aj k zmenám, kedy povolili prístavom v oblasti Río de la Plata voľne obchodovať so spojeneckými a neutrálnymi krajinami a tovary mohli nosiť aj lode z daných štátov. Nebola už potrebná ani formálna zastávka v niektorom španielskom prístave. V prvých rokoch 19. storočia tak obchod medzi Španielskom a La Platou prestal fakticky existovať, lebo Španielov nahradili iné štáty, ktoré boli schopné plniť požiadavky obchodníkov z La Platy. Ako jediný faktor, ktorý bol ešte v prospech kráľovstva boli zlé vzájomné vzťahy v kolónii, kde na jednej strane stálo Buenos Aires a na druhej strane Montevideo a provincie. Potom, čo Španielsko prevzalo väčšinu ziskov zo strieborných baní v Potosí pod vlastný rozpočet, bolo Buenos Aires (ktorého zisk vtedy tvorili hlavne bane v Potosí) nútené viac zdaniť okolité provincie, čo vzájomné vzťahy ešte viac zhoršilo.
Májová revolúcia
vľavo|náhľad|[[Manuel Belgrano, jeden z vodcov kreolov, stál na počiatku revolúcie.]] V roku 1808 donútil francúzsky vládca Napoleon Bonaparte španielskeho kráľa Karla IV. abdikovať a jeho dediča Ferdinanda nechal uväzniť. Na španielsky trón Napoleon dosadil svojho brata Jozefa. Tým sa Španielsko dostalo do vojny, čo spustilo obdobie bezvládia, ktoré vyplnili vlády chúnt, resp. regentskej vlády, čo zapríčinilo debaty o tom, kto má v prípade neprítomnosti kráľa právo vládnuť a ktorému územiu. Dovtedajší miestokráľ Santiago de Liniers musel odstúpiť a na nového sa muselo určitý čas čakať. Následne zo Španielska prišiel Baltasar Hidalgo de Cisneros, ktorý sa ujal funkcie miestokráľa La Platy. Tohto však nevymenoval kráľ, ale odbojová chunta zo Sevilly, ktorá neuznávala autoritu kráľa Jozefa, ale naopak prisahala vernosť zosadenému kráľovi. V tej dobe mala veľmi silné postavenie v Buenos Aires miestna milícia, keďže celá oblasť bola od času britských invázii veľmi militarizovaná. Z dôvodu nedostatku peňazí, keďže Španielsko sa nachádzalo v kríze, sa nový miestokráľ rozhodol znížiť rozpočet na milíciu. To sa nepáčilo miestnym kreolom, ktorí tvorili väčšinu miestnej milície, keďže toto rozhodnutie považovali za pokus oslabiť a následne odstrániť patriotov (ako sa podľa severoamerického vzoru nazývali). Na ich čele bol Manuel Belgrano, ktorý začal pripravovať možnú revolúciu. V priebehu mája 1810 bola chunta v Seville donútená pred Francúzmi odísť do Cádizu. Patrioti si vynútili zvolanie schôdze cabilda (mestskej rady), kde chceli prerokovať postup po tejto udalosti. Cisneros súhlasil a na 22. mája 1810 cabildo skutočne zvolal. Tu si obyvatelia Buenos Aires odhlasovali ustanovenie vlastnej chunty. Na jej čelo bol zvolený miestokráľ Cisneros. Toto sa však nepozdávalo radikálnemu krídlu patriotov a tak bola o pár dní vytvorená nová chunta, kde už miestokráľ nebol. Následne kreoli miestokráľa zatkli. Nová chunta je v súčasností známa ako prvá chunta a na jej čelo bol zvolený člen milície a obchodník Cornelio Saavedra.
Napriek silnému zastúpeniu patriotov prisahala chunta vernosť kráľovi Ferdinandovi, ale ak sa vráti na trón. Na druhej strane už neuznávala autoritu tzv. regentskej vlády, ktorá vznikla v Cádize po odchode chunty zo Sevilly. Nová laplatská chunta mala ambíciu vládnuť celému územiu miestokráľovstva. K udalostiam z Buenos Aires sa však zvyšné provincie miestorkáľovstva nepridávali, čo bolo okrem iného aj výsledkom silnej regionálnej nevraživosti a roztrieštenosti miestokráľovstva. Montevideo dokonca prisahalo vernosť regentskej vláde v Cádize a odmietlo zmeny z Buenos Aires. Nová chunta pristúpila i k zmenám v súdnictve, kedy odvolala dovtedajších sudcov a nahradila ich vlastnými. Prvé väčšie vystúpenie proti zmenám sa udialo v meste Córdoba, kde sa pred tým stiahol Santiago de Liniers. Predstavitelia chunty sa rozhodli, že voči vzbúrencom budú postupovať tvrdo a po ich porážke popravili vodcov kontrarevolúcie vrátane Liniersa. Ale na konci roka 1810 sa prejavili rozpory medzi členmi prvej chunty, ktorá bola nahradená tzv. veľkou chuntou, v ktorej už najradikálnejší členovia nemali miesto. Na konci roka 1811 bola zrušená aj táto chunta a nahradená prvým triumvirátom. Predstavitelia triumvirátu sa rozhodli rozpoltenosť provincii riešiť radikálnejšie než chunty a chceli provincie prinútiť k poslušnosti voči Buenos Aires silou. Tu sa však začali prejavovať prvé spory medzi unitaristami a federalistami. Na čele unitaristov, ktorí vtedy pripúšťali aj vládu španielskeho kráľa stáli Manuel Belgrano a Bernardino Rivadavia. Na čele federalistov, ktorí presadzovali vytvorenie voľnej federálnej republiky stál José Gervasio Artigas. Ale skutočná nezávislosť nebola ani po niekoľkých rokoch vyhlásená, čo sa nepáčilo mnohým patriotom. V roku 1812 sa dokonca niekoľko rojalistov pokúsilo o zvrátenie revolúcie, no neúspešne, pričom ich vodcovia boli popravení.
vpravo|náhľad|[[José de San Martín viedol vojenské akcie Spojených provincii a pričinil sa o získanie nezávislosti ďalších krajín Južnej Ameriky.]]
Tvorba nezávislej vlády a cesta k samostatnosti
Následne sa Argentínčania zamerali na elimináciu pozemnej hrozby. Za prvý cieľ zvolili Horné Peru so striebornými baňami v Potosí. Nasledovala bitka pri Suipacha (7. novembra 1810), kde patrioti porazili rojalistov. Následne obsadili dôležité Potosí. Nasledovali vzbury patriotov v mestách La Paz a Chuquisaca, kde miestni patrioti vyhnali rojalistov. Ale územie Horného Peru sa od Buenos Aires veľmi odlišovalo, predovšetkým v etnickom zložení, pretože kým v Buenos Aires bolo minimum indiánov, v Hornom Peru ich bol veľký počet. Rovnosť medzi belochmi a indiánmi, ktorú prijali v Buenos Aires sa tak v Hornom Peru nestretla s pochopením. Z Peru však vyslali armádu, aby potlačila vzbury v Hornom Peru a vytlačila (zničila) armádu patriotov. 20. júna 1811 sa uskutočnila bitka pri Huaqui, kde rojalisti porazili patriotov. Súčasne sa argentínske oddiely pokúšali presadiť svoju vôľu v Paraguaji, no miestne milície ich porazili a následne vyhnali, čím nový štát stratil aj Paraguaj, ktorý vyhlásil samostatnosť. Na čelo armády bol preto menovaný vojak José de San Martín. Tento vytvoril novú jazdeckú jednotku známu ako "Regimiento de Granaderos a Caballo", teda regiment horských granátnikov. Viac sa stúpencom revolúcie darilo v Banda Oriental, teda Východnom brehu (súčasný Uruguaj). Na čelo miestnych vzbúrencov sa postavil José Gervasio Artigas, ktorého podporovali hlavne vidiečania a statkári, ktorí nesúhlasili s rozhodnutiami Montevidea, ktoré ich poškodzovali. Tieto rozhodnutia presadzovali obchodníci, ktorí pochádzali zväčša priamo zo Španielska. Logicky sa preto statkári pripojili k snahám o ich vyhnanie a vytvorenie vlastnej vlády. Práve vojenské úspechy Artigasa boli povzbudením pre vládu z Buenos Aires po neúspechu v Paraguaji a zlých výsledkoch v Hornom Peru. To umožnilo predstaviteľom Spojených provincii začať s obliehaním rojalistického Montevidea, ktoré začalo v roku 1812. Toto sa Španieli pokúsili prelomiť v pozemnej bitke už vo februári 1813, no boli porazení San Martínom a jeho granátnikmi.
Zánik Miestokráľovstva Río de la Plata a vyhlásenie nezávislosti
vľavo|náhľad|Generál [[José de San Martín (vľavo) a Bernardo O'Higgins (vpravo) prekračujú Andy (1817), čim sa boj za nezávislosť preniesol do Čile.]] Prvým directorom supremo sa stal v roku 1814 bývalý člen druhého triumvirátu Gervasio Antonio de Posadas. Jedným z jeho prvých krokov, ktorý sa neskôr ukázal ako veľmi dôležitý, bolo vytvorenie vlastnej námornej flotily Spojených provincii. Na čelo flotily sa Posadas rozhodol v máju 1814 menovať írskeho prisťahovalca Williama Browna. Už o niekoľko dní po jeho vymenovaní sa uskutočnila námorná bitka pri Buceo, kde nová flotila patriotov porazila španielsku flotilu, ktorá sa pokúšala prelomiť obliehanie Montevidea, poslednej veľkej bašty rojalistov na pobreží Río de la Plata. Mesto bolo obkľúčené v tej dobe už dva roky, nemalo teda už dlhšie dostatok zásob, ktoré mohli prichádzať iba z mora. A preto sa porážka španielov na mori ukázala ako fatálna pre ďalšiu prítomnosť rojalistov v meste. V tej dobe už nebol niekoľko rokov menovaný žiadny miestokráľ, keďže posledný miestokráľ Francisco Javier de Elío opustil mesto už v roku 1811. Miestnu vojenskú posádku a teda aj obranu mesta viedol Gaspar de Vigodet, čo bol vojenský veliteľ v hodnosti "kapitána generála". Montevidejská posádka sa preto 23. júna 1814, teda zhruba mesiac po námornej bitke pri Buceo, rozhodla vzdať. Táto udalosť je považovaná sa definitívny koniec Miestokráľovstva Río de la Plata a zároveň začiatok reálnych krokov vedúcich k vyhláseniu nezávislosti od Španielska. Pád Montevidea zároveň znamenal ukončenie existencie skutočnej hrozby španielskeho útoku voči Buenos Aires, keďže bez takéhoto dôležitého prístavu by sa už Španielom nepodarilo skonsolidovať loďstvo pre účinný útok.
V roku 1815 začali Argentínčania ďalšiu snahu o vojenské ovládnutie Horného Peru. Samotná výprava však bola skôr súkromným rozhodnutím neoficiálneho veliteľa severnej armády Josého Rondeaua, než oficiálnym rozhodnutím vedenia Spojených provincii. Skutočným veliteľom vojska menovaným vedením krajiny bol Ignacio Álvarez Thomas. Zmätky vo velení a absencia poverenia od directora supremo znamenali, že armáda patriotov sa postupne prepadla do anarchie. Nasledovala strata dôležitej podpory provinčnej armády z mesta Salta, čo bola ďalšia negatívna správa pre Rondeaua. Oslabená armáda tak prehrala v bitke pri Venta a Media (21. októbra 1815), no definitívnu porážku znamenala až bitka pri Sipe-Sipe (28. november 1815), kde armáda rojalistov drvivo vyhrala. To znamenalo definitívny koniec snáh o získanie Horného Peru a zároveň začiatok procesu neskoršieho získania nezávislosti Horného Peru pod názvom Bolívia. Neúspešná snaha o získanie Horného Peru a zmätky, ktoré vyvolala, spôsobila, že v Španielsku sa začali rozširovať správy o tom, že Májová revolúcia skončila neúspešne. Krátko pred tým boli zo Španielska definitívne vyhnaní Francúzi, Napoleonov brat Jozef bol zosadený z trónu a vrátiť sa mal Ferdinand VII., ktorý bol mnohými aj v kolóniách považovaný za legitímneho kráľa. Tieto udalosti prinútili aj nerozhodných predstaviteľov Spojených provincii, aby sa začali vážne zamýšľať nad budúcnosťou krajiny a jej politickom statuse. 9. júla 1816 sa stretlo v meste San Miguel de Tucumán zhromaždenie reprezentantov provincií (nazývané v súčasnosti Congreso de Tucumán), ktoré vyhlásilo nezávislosť Spojených provincií Južnej Ameriky (resp. Spojených provincií Río de la Plata) od španielskej koruny, zároveň boli vyhlásené ustanovenia pre vytvorenie ústavy. Vojenské akcie však pokračovali ďalej. Ale už na území súčasného Čile, keďže na začiatku roka 1817 prekročil generál San Martín Andy, aby dopomohol k nezávislosti aj zvyšným španielskym provinciám v Južnej Amerike, čím sa zaradil medzi najväčších hrdinov histórie Južnej Ameriky. Jednou z významných zmien, ktoré boje za nezávislosť priniesli, bolo zrušenie otroctva.
Dôvody konfliktu
Práve toto je začiatok konfliktu medzi federalistami a unitaristami (centralistami). Artigasove návrhy tak boli jasne odmietnuté, ten tak stiahol svoje vojsko od Montevidea, na základe čoho bola na neho vypísaná v Buenos Aires odmena a bol zbavený všetkých hodností a vyznamenaní. Buenos Aires sa tak dostalo dokonca do vojenského stretu s Artigasom a jeho spojencami. Konflikt po niekoľkých rokoch vyhral Artigas, čo znamenalo nezávislosť Banda Oriental nie len na Španielsku, ale i na Buenos Aires. S Artigasom však sympatizovali aj provincie mimo Banda Oriental, ktoré vyhlásili tzv. Federálnu ligu (1815). Túto tvorili jednak niektoré provincie súčasnej Argentíny, ale i Banda Oriental. Federálna liga však nemala dlhé trvanie. Už v roku 1816 vstúpili na územie Banda Oriental Portugalci z Brazílie, ktorí mali taktiež obavy z rozširovania Artigasových myšlienok. Portugalské vojsko však bolo početné a na rozdiel od vojska Buenos Aires profesionálne. Navyše provincie Federálnej ligy mimo Banda Oriental odmietli vyslať svoje vojská na podporu Artigasa. Prakticky v dvoch bitkách stratil Artigas skoro celé svoje vojsko. Následne Portugalci vstúpili do Montevidea, ktoré im vydali jeho obyvatelia dobrovoľne, keď vyhlásili Artigasa za tyrana. Artigas však vydržal ešte niekoľko rokov vo vidieckych častiach Banda Oriental až kým ho v roku 1820 Portugalci definitívne neporazili. Paradoxne v tej istej dobe porazili federalisti ovplyvnení myšlienkami Artigasa vojsko Buenos Aires v bitke pri Cepede, na základe čoho následne Buenos Aires pristúpilo na všetky požiadavky federalistov. Medzi federalistami však vznikli veľké spory a tak Artigas so zvyškom svojej armády požiadal o azyl v Paraguaji, kde dožil svoj život. Vďaka úspechu federalistov sa však v jednotlivých provinciách dostávali k moci pomerne samostatní vládcovia (caudillos).
Snaha unitaristov o návrat vedúceho postavenia Buenos Aires
vľavo|náhľad|[[Bernardino Rivadavia stál na čele unitaristov a stal sa prvým prezidentom Spojených provincii.]] Nezhody federalistických vodcov Francisca Ramíreza a Estanislaa Lópeza vyvrcholili ozbrojeným stretom dvoch armád, kde zvíťazil López, následne nechal Ramírezovi odrezať hlavu a tú vystavil v chráme v meste Santa Fe. Tieto spory sa snažili vyžiť unitaristi na čele s hrdinom počiatočných bojov za nezávislosť Bernardinom Rivadaviom. Tu sa naplno prejavila patová situácia, kedy sa na jednej strane provincie usilovali o nezávislosť na Buenos Aires, no zároveň bez Buenos Aires nemali žiadnu ekonomickú sebestačnosť. Na druhej strane zas Buenos Aires a unitaristi nemali dostatok síl na presadenie svojich záujmov v rámci celej Argentíny. Práve z tohto dôvodu vznikali opakovane ozbrojené konflikty a krajina sa ocitla na pokraji anarchie. V tomto období sa tak predstavitelia Buenos Aires rozhodli rozširovať sféru svojho vplyvu vytláčaním indiánov k juhu a rozširovaním územia patriaceho pod Buenos Aires. Už čoskoro sa tak hranica reálne kontrolovaného územia posunula až južne od Buenos Aires. Nové územie veľmi rýchlo obsadili chovatelia hovädzieho dobytka, čo definitívne zmenilo hospodárstvo Buenos Aires zo zamerania na export striebra na export hovädziny. Práve Bernardino Rivadavia sa domnieval, že je správny čas na liberálne reformy, ktoré by pomohli rozvoju a zjednoteniu krajiny.
Proti jeho plánom však vystupovali zástancovia tradičnej a jednoduchej ekonomiky na čele s Juanom Manuelom de Rosasom. Rivadavia pristúpil k zrušeniu cabilda (ktoré odporovalo jeho proticirkevným reformám) a nahradil ho administratívou britského vzoru. V roku 1821 inicioval založenie Univerzity Buenos Aires. Rivadavia veľmi obdivoval kroky v Spojených štátoch Amerických a snažil sa ich všemožne napodobňovať. Začal tým pádom podporovať aj prisťahovalectvo z Európy, no tieto snahy sa podarilo realizovať až oveľa neskôr. Zmeny však priniesli posilnenie centralizmu. Neúspechom skončila jeho snaha o reformu vlastníctva pôdy, kedy namiesto rozdelenia veľkých území medzi mnohých záujemcov na určitý čas, bola všetka pôda rozdelená iba medzi niekoľko významných rodín, pričom nadobúdanie pôdy začalo byť sprevádzané veľkými špekuláciami. Rovnako sa snažil o posilnenie obchodu s Veľkou Britániou, čo sa však prejavilo prakticky úplným ovládnutím domáceho trhu Britmi, keď aj argentínske výrobky boli vyrábané a dovážané z Británie. Briti boli dokonca oslobodení od daní za dovoz tovaru a vláda sa im snažila maximálne vychádzať v ústrety. Briti tak v roku 1824 naviazali diplomatické styky so Spojenými provinciami, čím ich de facto uznali.
V roku 1826 presadil Rivadavia prijatie novej ústavy. Táto definitívne vylučovala návrat k monarchii a vyhlasovala republiku na čele s voleným prezidentom. Zároveň ústava uznávala právo provincii na vytvorenie vlastných autonómnych vlád a potvrdzovala zdieľanie obchodných výnosov Buenos Aires. Provincie mali za tieto ústupky zrušiť vlastné milície, zrušiť clá vzťahujúce sa na tovary z iných provincii a postúpiť všetku provinčnú pôdu na centrálnu vládu. V roku 1826 bol zároveň Rivadavia zvolený za prezidenta Spojených provincii. Ale nová ústava bola jednoznačne odmietnutá vodcami provincii, ktorí jednak neverili sľubom Buenos Aires a tiež nechceli rušiť svoje daňové a colné opatrenia a rovnako milície. Podpora Rivadaviu bola už tak veľmi malá a definitívne ju ukončila vojna s Brazíliou o Uruguaj, kedy sa finančná situácia štátu stala katastrofálnou. Štyri provincie dokonca pristúpili k vytvoreniu vojenskej aliancie v snahe zrušiť ústavu. V júni 1827 tak Rivadavia podal radšej demisiu. Jeho nástupca Manuel Dorrego rýchlo zrušil ústavu a priznal provinciám autonómiu, čím došlo k premenovaniu Spojených provincii na Argentínsku konfederáciu. V roku 1828 sa do Buenos Aires vrátilo vojsko z neúspešného obliehania Montevidea, ktoré viedol Juan Lavalle. Lavalle po príchode do mesta nechal zatknúť a následne popraviť Dorrega. Druhý generál tohto vojska José María Paz rovnako konal v provincii Córdoba, kde nechal taktiež popraviť miestnych vodcov.
Strata Uruguaja
Po úspechu federalistov si títo presadili svoje predstavy fungovania nového štátu. Vodcovia unitaristov (Bernardino Rivadavia) sa však snažili nejako odpovedať na úspechy druhej strany. Svojimi snahami o zachovanie centralizmu Buenos Aires však začali de facto podporovať myšlienky separatizmu. Tým začali znova vznikať ozbrojené strety. Zároveň sa zvyšoval vplyv anglických obchodníkov, ktorí sa usadili v Buenos Aires. Títo podporovali predajom zbraní obe strany.
Súčasne začala narastať nespokojnosť s vládou Portugalcov v Banda Oriental. V roku 1825 sa tak na pobreží tejto provincie vylodila skupiny exulantov z Banda Oriental, ktorí žili v Buenos Aires. Táto skupina sa nazývala Tridsaťtri orientálcov a aj keď ich v skutočnosti bolo o niečo viac, stále to bola veľmi malá ozbrojená skupina. Ale z dôvodu nespokojnosti miestneho obyvateľstva s k nej veľmi rýchlo pridali stovky dobrovoľníkov, vďaka čomu začala obliehať priamo Montevideo. Na ich čele stáli Manuel Oribe a Juan Antonio Lavalleja. Neskôr sa k nim pridal aj bývalý kolaborant s Portugalcami Fructuoso Rivera. Už na jeseň toho istého roka vyhlásili osloboditelia nezávislosť a zároveň pripojenie k Spojeným provinciám La Platy. Tu sa však stretli mocenské záujmy nie len Spojených provincii ale i Brazílie a Británie. Všetky menované štáty mali vlastné predstavy o budúcnosti Banda Oriental a Montevidea. Vzniklo tak napätie, ktoré vyvrcholilo v januári 1826, keď Spojené provincie vyhlásili vojnu Brazílii. Obe strany boli v konflikte striedavo úspešné, no poslednú bitku vyhralo vojsko Spojených provincii na čele s generálom Riverom. Toto víťazstvo však neznamenalo definitívny návrat Banda Oriental, ale naopak vyhlásenie nezávislosti Uruguaja, ktorú uznali obe bojujúce strany na nátlak Británie v mierovej zmluve z roku 1828. Nezávislosťou Uruguaja tak vznikol už tretí štát z trosiek pôvodného miestokráľovstva (pred tým Paraguaj a Bolívia), čo iba zhoršilo politickú situáciu v Buenos Aires.