cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Dejiny filozofie
Súčasná filozofia
Epistemológia (teória poznania) bola centrom filozofického záujmu, ako je to vidieť z diel Martina Heideggera, Karla Poppera, Claude Lévi-Straussa a Bertranda Russella. Fenomenologicky orientovaná metafyzika podporila vznik existencializmu (Jean-Paul Sartre, Maurice Merleau-Ponty, Albert Camus) a postštrukturalizmu (Gilles Deleuze, Jean-François Lyotard, Michel Paul Foucault, Jacques Derrida). Na súčasnú filozofiu mali tiež vplyv psychoanalytické diela Sigmunda Freuda, Jacques Lacana, Julia Kristevana a ďalších.
Východná filozofia
150px|right|thumb|Konfucius ([[552/551 pred Kr. - 479 pred Kr. ]] Na Západe sa pojem Východná filozofia vzťahuje na rôzne filozofie Východu, menovite filozofie Číny, Indie, Perzie, Japonska a ďalších krajín. Treba však vždy brať do úvahy, že tento pojem ignoruje fakt, že tieto krajiny nepatria do tej istej kultúry.
Staroveká východná filozofia sa vyvinula hlavne v Indii a Číne. Indické a hinduistické školy možno považovať za najstaršie filozofické školy; grécku filozofiu predchádzajú o takmer 500 rokov. Hinduistická filozofia začína Upanišádami, ktorých počiatok je datovaný približne na rok 800 pred Kr. Filozofická konštrukcia indických náboženstiev (najmä hinduizmus, džinizmus a budhizmus) je založená práve na Upanišádach. Konfucianizmus môže byť považovaný za najstaršiu filozofickú školu v Číne. Vyvinul sa približne v rovnakom čase, ako sa budhizmus a džinizmus vyvinuli v Indii. Taoizmus ako ďalší príklad filozofickej školy sa vyvinul v Číne okolo roku 200 pred Kr.
Who’s Next
Who's Next je album britskej skupiny The Who. Bol vydaný v roku 1971, deluxe edícia vyšla v roku 2003.
Album vyšiel ako piaty štúdiový album v poradí, obshoval dva single: „Behind Blue Eyes“ a „Won't Get Fooled Again“. Piesne boli sprvu plánované pre rockovú operu, projekt zvaný Lifehouse. Ten sa však nepodarilo dokončiť a tak sa piesne (väčšinou bez prepojenia tém) upravili pre vydanie na Who's Next.
Zoznam skladieb (originálna verzia)
Všetky skladby napísal Pete Townshend okrem uvedených výnimiek.
Saint-Martin-de-Queyrières
Saint-Martin-de-Queyrières je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Hautes-Alpes, v regióne Provence-Alpes-Côte d’Azur.
Poloha
Saint-Martin-de-Queyrières má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Saint-Martin-de-Queyrières má 1094 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
Zoznam dopravných značiek v Poľsku
Toto je zoznam dopravných značiek v Poľsku vypracovaný podľa poľského zákona o cestnej premávke. Na značení sa používa normové písmo Drogowskaz.
NGC 2798
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 12.
Givraines
Givraines je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Loiret, v regióne Centre-Val de Loire.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
HMS Aurora (12)
Aurora bola štvrtá a posledná jednotka ľahkých krížnikov triedy Arethusa britskej Royal Navy. Mala tri sesterské lode:
HMS Aurora bola deviatym plavidlom britského kráľovského námorníctva, ktoré nieslo tento názov. Pomenovaná bola podľa starogréckej bohyni ranných zôr Eos (Eós). V rímskej mytológii jej zodpovedá Auróra.
Stavba
Kýl lode bol položený 23. júla 1935 v lodeniciach Portsmouth Royal Dockyard v Portsmouthe. Spustenia na vodu sa dočkala 20. augusta 1936, a námorníctvo si ju prevzala do služby 8. novembra 1937.
Pohon a pancierovanie
Pohon zabezpečovalo 8 kotlov, ktoré poháňali 4 turbíny a výsledný výkon bol až 64 000 ks. Maximálna rýchlosť lode bola 32,25 u.. Lodné skrutky boli štyri.
Bočný pancierový pás, 57 mm. Paluba bola chránená pancierom o hrúbke 25,4 mm. Veže hlavného kalibru, barbety a veliteľská veža 25,4 mm. Muničné sklady mali pancier hrúbky až 76-51 a 25,4 mm.
Výzbroj
Originálna:
1940 - august 1941:
Loď niesla jeden hydroplán, Hawker Osprey, neskôr Fairey Seafox
Služba
Aurora sa stala súčasťou druhej krížnikovej eskadry v Home Fleet (domovská flotila).
Dohra
Po konci druhej svetovej vojny v Európe bola jednotka predaná 19. mája 1948 čankajškovej nacionalistickej Čínskej republike, kde bola premenovaná na Chungkinh. Neskôr sa dostala do rúk komunistickej, a bola premenovaná na Tchoungkinh. V marci 1949 bola potopená nacionalistickým lietadlom v prístave Taku. Bola však opätovne vyzdvihnutá a znovu uvedená do operačného stavu. Jednotka bola ešte viackrát premenovaná: Hsuang Ho (1951), Pei Ching (1951) a Kuang Chou. Neskôr slúžila ako školná loď (1955) v Šanghaji a v roku 1966 bol pravdepodobne zošrotovaný.
Howard William Morenz
Howard William "Howie" Morenz ( * 21. jún 1902 - † 8. marec 1937) bol kanadský profesionálny hokejista hrajúci v NHL. Hrával postupne za kluby Montreal Canadiens (1923-1934), Chicago Blackhawks (1934-1935), New York Rangers (1935-1936), a neskôr znova za Montreal (1936-1937). Morenz získal trikrát Hart Trophy, pre najužitočnejšieho hráča ligy.
Jeho kariéra sa skončila v roku 1937, keď podľahol zraneniam, ktoré utrpel v zápase s Blackhawks.
V roku 1945 ho prijali do Siene slávy hokeja a jeho číslo (7) bolo pre jeho poctu vyradené v Montreale.
Luigi Pirandello
Luigi Pirandello  (* 28. jún 1867, Xaos, Taliansko – † 10. december 1936, Rím) bol taliansky spisovateľ a dramatik. Nositeľ Nobelovej ceny za literatúru (1934).
Vreščovka
Vreščovka môže byť:
Touquettes
Touquettes je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Orne, v regióne Dolná Normandia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Touched by an Angel
Touched by an Angel je americký televízny seriál.
Zoznam planétok 40751 – 41000
Dáta použité s dovolením / Data used with permission © IAU: Minor Planet Center.
Dejiny medicíny
Dejiny medicíny začínajú na empirickom základe už v praveku. Prvé liečivé prostriedky boli voda, teplo, svetlo a liečivé rastliny.
Novorusko (konfederácia)
Novorusko alebo Nové Rusko je konfederácia samozvaných republík Donecká ľudová republika a Luhanská ľudová republika. Obidve republiky Ukrajina prehlásila za teroristické organizácie a vedie proti nim protiteroristickú operáciu. Po vypuknutí otvorenej vojny medzi Ruskom a Ukrajinou vo februári 2022 tu došlo k novej fáze ťažkých bojov.
Konfederácia sa nachádza na území východnej Ukrajiny na hraniciach s Ruskom. Novorusko bolo vytvorené 24. mája 2014, keď bola dohoda o jeho vytvorení podpísaná Doneckou ľudovou republikou a Luhanskou ľudovou republikou. Pôvodný názov Novoruska bol Zväz ľudových republík, ale tento názov bol po dohode oboch republík 15. júna 2014 zmenený na Novorusko. Od začiatku existencie Doneckej a Luhanskej republiky tieto entity získavali výraznú podporu z Ruska. Rusko začalo miestnemu obyvateľstvu poskytovať svoje pasy. Na ich území boli nasadené aj ruské vojenské jednotky.
Armáda
Spojené ozbrojené sily Novoruska (rus. Объединённые Вооруженные Силы Новороссии) sa skladajú z dobrovoľníkov a milície, deliace sa väčšinou na prápor a brigády.
Mesto (album)
Mesto je desiaty štúdiový album slovenskej rockovej skupiny Gladiator, ktorý v roku 2006 vydalo hudobné vydavateľstvo Sony Music.
Saules akmens
náhľad|Saules akmens Saules akmens (🏴󠁧󠁢󠁥󠁮󠁧󠁿󠁧󠁢󠁥󠁮󠁧󠁿, slov. voľný preklad „Slnečný kameň“) je najvyššia výšková budova v lotyšskom hlavnom meste Riga, sídlo pobočky lotyšskej centrály švédskej banky Swedbank. Má výšku 121 metrov, 28 poschodí, z čoho 26 je obývateľných.
Bola dokončená v roku 2004, nachádza sa v blízkosti hlavného pylónu nového mosta Vanšu tilts v Rige, ktorý bol dokončený v roku 1981, pričom jeho konštrukcia vychádzala z Mostu SNP v Bratislave.
Od starého mesta v Rige sa nachádza okolo 800 metrov a spočiatku bola terčom veľkej kritiky.
NGC 2800
NGC 2800 je galaxia v súhvezdí Veľká medvedica, ktorú objavil William Herschel 17. marca 1790.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 12,8.
NGC 2799
NGC 2799 je galaxia v súhvezdí Rys, ktorú objavil anglický astronóm Ralph Copeland 9. marca 1874. Spolu s NGC 3800 má označenie Arp 83. Halton Arp ich zaradil do svojho katalógu podivných galaxií medzi špirálové galaxie s veľkým sprievodcom s veľkou plošnou jasnosťou.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 13,7.
Saint-Maurice-en-Valgodemard
Saint-Maurice-en-Valgodemard je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Hautes-Alpes, v regióne Provence-Alpes-Côte d’Azur.
Obyvateľstvo
Saint-Maurice-en-Valgodemard má 133 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
Čierny potok (prítok Čierňanky)
Čierny potok je potok na horných Kysuciach, v severnej časti okresu Čadca. Je to pravostranný prítok Čierňanky, meria 5 km, z toho 2,3 km na území Slovenska a je tokom V. rádu.
Pramení na území Česka, v juhovýchodnej časti okresu Frýdek-Místek, na území obce Hrčava v Jablunkovskom medzihorí v nadmorskej výške približne 625 m n. m., neďaleko česko-poľskej štátnej hranice. Od prameňa sa výrazným oblúkom stáča najprv na juhozápad, v pramennej oblasti priberá niekoľko krátkych prítokov, ďalej zľava prítok prameniaci severne od obce Hrčava a sprava prítok spod Gírovej (839,9 m n. m.). Z ľavej strany priberá ešte jeden prítok od tejto obce, stáča sa na juh a vstupuje na územie Slovenska. Tu preteká slovenskou časťou Jablunkovského medzihoria, najprv priberá pravostranný prítok prameniaci južne od osady Bařiny v Česku, potom z tej istej strany krátky prítok z juhovýchodného svahu Holého vrchu (616,3 m n. m.), pokračuje viac juhojuhovýchodným smerom intravilánom obce Čierne a severovýchodne od centra obce ústi v nadmorskej výške cca 448 m n. m. do Čierňanky.
Zoznam prezidentov Slovenska
thumb|Štandarda prezidenta Slovenskej republiky Toto je zoznam prezidentov Slovenska a osôb vykonávajúcich prezidentské právomoci.
Qualibou
Jediná aktivita v oblasti bola zaznamenaná v roku 1766, išlo o menšiu freatickú erupciu v geotermálnej zóne Sulfur Springs, ktorá vyvrhla tenkú popolovú vrstvu, pokrývajúcu širšie okolie. V roku 1990 bolo zaznamenané mierne zemetrasenie vulkanického pôvodu, s centrom asi juhovýchodne od kaldery.
Celá vulkanická oblasť, zahŕňajúca kalderu Qualibou, geotermálne zóny, ako aj staršie sopečné útvary v okolí kaldery sa zvykne nazývať aj Soufrière Volcanic Centre.
Iné projekty
.
Sobáš
thumb|vpravo|Svadobný obrad
Sobáš je obrad uzavretia manželstva. V slovenskom práve sa rozlišuje medzi cirkevným a civilným sobášom. V priebehu sobáša sa mužovi hovorí ženích a žene nevesta. Ženíchovi a neveste sa spoločne hovorí snúbenci. Svadba je obrad uzavretia manželstva. Oslava je len vedľajšia
Občiansky sobáš na Slovensku
Pravidlá občianskeho sobáša určuje na Slovensku Zákon o rodine. Snúbenci uzavrú manželstvo spoločným vyhlásením pred matričným úradom. Na občiansky sobáš zákon nekladie takmer žiadne obmedzenia. Manželstvo môže uzavrieť len dospelý muž s dospelou ženou. Zakázané je viacnásobné (paralelné) manželstvo, manželstvo medzi blízkymi príbuznými (predkovia a potomkovia, súrodenci) a obmedzené je právo na sobáš mladistvých. Sobášom sa môže zmeniť priezvisko nevesty, prípadne ženícha.
Kresťanské cirkvi
V gréckokatolíckej cirkvi sobáš vysluhuje kňaz alebo biskup. Pozostáva z dvoch častí - zasnúbenie a korunovácia. Hlavnou časťou sobáša je korunovanie snúbencov korunami alebo zelenými vencami, pričom korunu alebo veniec dostáva najprv snúbenec a potom snúbenica. Sobáš sa nazýva aj korunovanie alebo ovenčenie. K sobášu sú potrební dvaja dospelí svedkovia. Podľa predpisov trebníka sa má konať správne po svätej božskej liturgii.
Štatistiky o sobášoch
Podľa Štatistického úradu SR je priemerný vek Sloveniek, ktoré uzatvárajú manželstvo 29,6 roka. Ich partnerov 32,6 roka. Tak, ako sa postupne zvyšuje priemerný vek pri sobášiacich sa, zvyšuje sa aj počet uzatvorených manželstiev a znižuje sa počet rozvodov. Kým v roku 2010 pripadalo na 100 manželstiev až 47 rozvodov, o dva roky neskôr sa tento pomer znížil na 100:42.
V roku 2020 bolo na Slovensku najmenej sobášov od roku 1918. Za rok 2020 bolo uzavrených 20 753 sobášov, priemer za roky 2015 až 2019 bol 30 164. V auguste a septembri 2020 bolo uzavretých viacej sobášov ako priemerne, straty ostatných mesiacov však neboli vyrovnané.
My Way (pieseň, Sinatra)
My Way je pieseň od Franka Sinatru. Text piesne napísal Paul Anka. Pieseň je založená na piesni "Comme d'habitude" od Clauda Françoisa. Ankov text nie je založený na originálnom francúzskom texte.
Pozadie
Paul Anka počul originálnu francúzsku pieseň Comme d'habitude (Ako zvyčajne) interpretovanú Claude Françoisom, keď práve trávil dovolenku v južnom Francúzsku. Letel do Paríža vyjednávať ohľadom práv k piesni. Získal adaptačné, publikačné a nahrávacie práva na pieseň za jeden americký dolár. Anka napísal nový text pre Sinatru, zmenil nie len text, ale aj význam celej piesne. Frank Sinatra nahral svoju verziu 30. decembra 1968 a bola vydaná v roku 1969 na rovnomennom albume.
42 pred Kr.
Narodenia
16. november – Tiberius, rímsky cisár
Rákosina
Rákosina je prírodná rezervácia ev. č. 2198 neďaleko obce Jistebník v okrese Nový Jičín. Oblasť spravuje AOPK ČR Správa CHKO Poodří.
Ochrana
Rezervácia sa v plnom rozsahu prekrýva s EVL Poodří a s vtáčím územím s rovnakým názvom.
Dejiny myslenia
Dejiny myslenia sú súčasť dejín, ktorá sa zaoberá vývinom myslenia, napr. dejiny politického myslenia.
Ave
Ave je latinské slovo, ktoré Rimania používali ako pozdrav. Pôvodne ho používali Feničania a jeho význam bol „buď živý“.
Grazia Deleddová
Grazia Deleddová (* 27. september 1871, Nuoro, Sardínia – † 15. august 1936, Rím) bola talianska spisovateľka. V roku 1926 získala Nobelovu cenu za literatúru.
Dejiny politického myslenia
Dejiny politického myslenia tvoria časť politológie, ktorá skúma vývin politického myslenia.
Úlohou dejín politického myslenia je zhrnúť a zovšeobecniť názory na politiku, politické inštitúty, deľbu politickej moci čiže na tvorbu usporiadania spoločnosti.
Gondreville (Loiret)
Gondreville je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Loiret, v regióne Centre-Val de Loire.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Pamätné euromince roku 2008
Dvojeurové pamätné mince resp. eurové mince s nominálom 2 eurá, sú špeciálne euromince razené a emitované národnými (centrálnymi) bankami členov eurozóny od roku 2004 ako legálne a obehové platidlo všetkých členských štátov. Tieto mince obyčajne oslavujú výročie historickej udalosti alebo upozorňujú na práve prebiehajúcu udalosť. V roku 2008 bolo emitovaných 10 rôznych pamätných euromincí.
Pre množstvo, vzhľad a spôsob emitovania pamätných euromincí platia presne stanovené pravidlá a obmedzenia.
Referencie
€
Vyjednávači
Vyjednávači (v orig. ) je americký televízny seriál.
Vanšu tilts
náhľad|Vanšu tilts náhľad|Vanšu tilts v noci
Vanšu tilts (v preklade Lanový most) je zavesený most na rieke Daugava v lotyšskom hlavnom meste Riga. Je to jeden z piatich mostov na Daugave v Rige, dlhý je 595 metrov, výška pylónu je 109 metrov a otvorený bol v roku 1981 ako Gorkého most (Gorkija tilts).
Koncepčne vychádzal z Mostu SNP v Bratislave, ktorý bol otvorený o niekoľko rokov skôr, v roku 1972 a ktorý bol v miestnych médiách označovaný za skvelý príklad.
V blízkosti mosta sa nachádza najvyššia výšková budova v Rige, Saules akmens s výškou 121 metrov, ktorá vzbudila značnú pozornosť pri výstavbe a tiež aj spory, podobne ako Aupark Tower v Bratislave.
Zoznam kultúrnych pamiatok v Levoči (N)
Toto je zoznam kultúrnych pamiatok v meste Levoča v okrese Levoča, ulice začínajúce na N.
Najnovšie dejiny
Najnovšie dejiny je obdobie dejín ľudstva buď od roku 1918, alebo od roku 1945 dodnes. Je to časť moderných dejín nasledujúca po novších dejinách, alebo v iných deleniach obdobie nasledujúce po novoveku.
Kultúrnou náplňou najnovších dejín je súčasná kultúra so súčasnou filozofiou. súčasnou vedou, súčasným umením, súčasným náboženstvom atď.
Korbáč
Korbáč môže byť:
Gabriela Gunčíková
Gabriela Gunčíková (* 27. jún 1993, Kroměříž) je česká speváčka.
Zúčastnila sa na Česko Slovenskej SuperStar 2 a umiestnila sa na druhom mieste. Vyhral Lukáš Adamec. Na Slávikovi 2011 ju nominovali v kategórii speváčka a umiestila sa na 28. mieste. V tomto ročníku získala aj cenu Objav roka 2011. Na začiatku roka 2012 účinkovala v muzikále Kleopatra. V roku 2016 sa v Eurovision Song Contest 2016 umiestnila na 25. mieste.
Cesta do neba
Cesta do neba je deviaty štúdiový album slovenskej rockovej skupiny Gladiator, ktorý v roku 2004 vydalo hudobné vydavateľstvo Universal Music.
Vreščovka (potok)
Vreščovka je potok na Kysuciach, na území okresu Čadca. Je to ľavostranný prítok Čierňanky, má dĺžku 6,5 km a je tokom V. rádu.
Pramení v Kysuckých Beskydách, v podcelku Rača, na severnom svahu Kykule (1 087,1 m n. m.) v nadmorskej výške okolo 925 m n. m., pri slovensko-poľskej štátnej hranici. Najprv tečie na sever, následne sa stáča na západ a preteká osadou Vreščovka. Sprava priberá prítok spod Vreščovského Beskydu (875,0 m n. m.), zľava spod Rovnej Poľany (903,0 m n. m.) a tečie cez osadu Peňákovci. Pri osade Košariská sa stáča na severoseverozápad, pri horárni Podrobiška priberá sprava prítok spod Oselného (855,0 m n. m.) a následne pri samote Drobiška rovnomenný ľavostranný prítok. Potom vstupuje do Jablunkovského medzihoria, preteká miestnou časťou Do Sihly a na území obce Skalité ústi v nadmorskej výške okolo 537 m n. m. do Čierňanky.
Tournai-sur-Dive
Tournai-sur-Dive je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Orne, v regióne Dolná Normandia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Cornelius Drebbel
Cornelius Drebbel, plným menom Cornelis Jacobszoon Drebbel (* 1572, Alkmaar, Holandsko – † 7. november 1633, Londýn, Spojené kráľovstvo) bol pôvodom holandský mechanik, alchymista a vynálezca prvej ovládateľnej ponorky (1620). Okrem toho sa podieľal na vývoji meracích a kontrolných systémov, venoval sa optike a ako alchymista chémií.
Životopis
Drebbel, syn prosperujúceho farmára, vyštudoval latinskú školu v meste Alkmaar. Okolo roku 1590 začal študovať na Akadémii v Haarleme, v severnom Holandsku, kde sa z neho stal skúsený rytec. V roku 1600 žil v Middelburgu, kde postavil fontánu a stretol sa s Hansom Lipperheyom, výrobcom okuliarov a konštruktérom teleskopov, ktorý ho zasvätil do optiky a výroby šošoviek. V roku 1604 sa presťahoval do Anglicka, pravdepodobne na pozvanie kráľa Jakuba I..
V roku 1610 bol Drebbel a jeho rodina pozvaní na dvor cisára Rudolfa II. do Prahy, kde strávili dva roky. Po smrti Rudolfa II. sa vrátili späť do Anglicka, kde sa dostali do finančných problémov, pretože aj ich anglický patrón, princ Henry, tiež zomrel.
Drebbelova ponorka
Cornelius Drebbel bol prvým známym staviteľom riadenej ponorky – postavil ju v roku 1620 pre Anglické kráľovské námorníctvo a použil k tomu návrh Williama Bournea z roku 1578.
Drebbel postavil riaditeľnú ponorku, ktorá mala drevenú kostru potiahnutú vodotesnou kožou. Pri prvom teste značne prepúšťala vodu. Ohľadne jej presnej podoby sa dodnes vedú spory; niektorí odborníci dokonca tvrdia, že nešlo o skutočnú ponorku, ale o veslami poháňaný, iba čiastočne ponorený čln bez balastných nádrží či iných prostriedkov k zmene vztlakovej sily.
Medzi rokmi 1620 a 1624 úspešne skonštruoval a vyskúšal dve ďalšie ponorky, pričom každá bola väčšia ako tá predchádzajúca. Dostalo sa mu pomerne štedrej finančnej podpory ako zo strany Admirality, tak i samotného Jakuba I. Konečný (tretí) model mal 6 vesiel a bol schopný pojať 16 pasažierov (z toho 14 veslárov). Táto ponorka bola predvedená kráľovi Jakubovi I. osobne (pravdepodobne v deň jeho narodenín), a na test sa dívali tisícky Londýnčanov. Ponorka zostala pod vodou 3 hodiny a prekonala vzdialenosť od Westminsteru po Greenwich a späť, pohybujúc sa v hĺbke 4 až 5 metrov. Drebbel dokonca údajne vzal kráľa Jakuba na palubu a ponoril sa s ním pod hladinu Temže, čím z neho urobil prvého panovníka, ktorý sa kedy plavil pod hladinou ; tento fakt však väčšina zdrojov nepovažuje za veľmi pravdepodobný. Táto ponorka bola ešte mnohokrát testovaná, no napriek tomu nedokázala vyvolať dostatočné nadšenie Admirality (ktorá sa viac zaujímala o Drebbelove úspechy na poli výbušnín) a nebola nikdy použitá v boji.
Na obnovu dýchateľného vzduchu vo svojich ponorkách Drebbel podľa niektorých zdrojov pravdepodobne vytváral kyslík ohrievaním nitra (dusičnanu draselného alebo sodného) v kovovej panvici. To zároveň viedlo k premene dusičnanu na oxid alebo hydroxid sodný alebo draselný, ktoré absorbovali oxid uhličitý z okolitého vzduchu. Drebbel tak náhodne vytvoril primitívny dýchací prístroj či vzduchový filter takmer tristo rokov pred Fluessom a Davisom.
Šibák
Šibák môže byť:
Zoznam prezidentov Česka
Toto je zoznam prezidentov Českej republiky.'''
Cornelius Drebbel
Drebbelova ponorka
Iné zdroje uvádzajú, že Drebbel zásoboval čerstvým vzduchom námorníkov v ponorke pomocou hadice na plaváku, ktorá ju spájala s hladinou. Aj túto metódu však možno označiť za revolučnú, pretože išlo o prvé doložené použitie šnorchela v histórii.
Ostatné aktivity
Drebbelovou najznámejšou knihou bol Een kort Tractaet van de Natuere der Elementen (Krátke pojednanie o podstate prvkov) (Haarlem, 1621).
Podieľal sa tiež na vynáleze traskavej ortute. . Zistil, že zmes „spiritus vini“ s ortuťou a striebrom v „aqua forti“ môže explodovať.
Drebbel tiež vymyslel inkubátor pre kurence a ortuťový termostat, ktorý v ňom automaticky udržiaval stabilnú teplotu. Išlo o jednu z prvých písomných zmienok o prístroji so spätnou väzbou. Skonštruoval a predviedol fungujúci klimatizačný systém. Objav teplomeru sa tiež pripisuje práve Drebbelovi.
Zaujímavosti
Je po ňom pomenovaný malý mesačný kráter.
Článok v Renaissance Magazine (číslo #53, marec 2007) špekuluje, že Voynichov manuskript by mohol byť Drebbelov šifrovaný poznámkový blok týkajúci sa mikroskopie a alchýmie.
Hovorí sa, že Cornelius počas miešania farebnej tekutiny pre svoj teplomer vylial fľašu aqua regia na parapetnú cínovú dosku, a náhodou tak objavil, že chlorid cínatý spôsobuje vyššiu jasnosť a stabilitu karmínovej farby. Skutočnosťou je, že táto inovácia bola jednou z jeho mnohých „plánovaných vylepšení“. Hoci vynálezca sám zo svojej práce nikdy veľa peňazí nemal, jeho dcéry Anna a Catharina a zaťovia Abraham a Johannes Sibertus Kuffler na nej založili úspešné farbiarne. Recept na "color Kufflerianus" bol rodinným tajomstvom a nová jasná červená farba bola v Európe hitom.
V roku 2002 britský lodiar Mark Edwards postavil funkčnú repliku Drebbelovej ponorky, ktorá bola úspešne testovaná pod hladinou jazera Dorney Lake v blízkosti Windsoru.
Dejiny spásy
Dejiny spásy (lat. historia salutis alebo historia sacra) je termín používaný v kresťanskej tradícii. Označuje ten aspekt dejín, v ktorom sa jediný a pravý Boh – Otec, Syn a Duch Svätý – rôznymi cestami a prostriedkami zjavuje, zmieruje a spája so sebou ľudí, ktorí sa odvracajú od hriechu.
Dejiny Bieloruska
Osídľovanie Bieloruska
thumb|[[Kyjevská Rus v 9. storočí]] thumb|[[Dejiny Litvy#Litovské veľkokniežatstvo|Litovské veľkokniežatstvo v 13. – 15. storočí]] V 7. – 6. storočí pred Kr. sa z južnej oblasti Európy na územie Bieloruska presunuli staroslovanské kmene, prívrženci tzv. milohradskej kultúry. V 1. storočí pred Kr. sa na tomto území objavili predstavitelia druhej slovanskej skupiny – tzv. Zarubineckej kultúry. Slovanské kmene, ktoré sem v tomto období prišli postupne asimilovali susedné baltské. V 9. storočí sa Polacké, Turovo-Pinské, a Smolenské kniežatstvo stali súčasťou Kyjevskej Rusi.
Poľské obdobie
Poľsko-litovský štát bol na vrchole svojej moci na začiatku 17. storočia. V tomto období jej územie siahalo od Baltského až k Čiernemu moru, navyše Ruské cárstvo uznala na tróne Poľsko-litovského štátu poľského kráľa Vladislava IV. Vasu. Nasledujúcich 150 rokov sa nieslo v znamení vojen medzi Ruskom, Poľskom a Švédskom. Rusko-poľská vojna (1654 – 1667), v ktorej Rusko a Poľsko bojovali o vplyv na území Ukrajiny a Severná vojna (1700 – 1721) medzi Ruskom a Švédskom o strategický prístup k Baltskému moru sa obzvlášť pričinila o devastáciu Bieloruska. V dôsledku násilností, hladu a chorôb v týchto vojnách našla smrť asi polovica vtedajšieho bieloruského obyvateľstva v Poľsko-litovskom štáte.
Ruské obdobie
thumb|[[Bieloruská ľudová republika v roku 1918]]
Po troch deleniach Poľska v rokoch 1772, 1793 a 1795 medzi Rusko, Prusko a Rakúsko-Uhorsko sa bieloruské územie stalo časťou Ruského impéria a tvorilo jeho severozápadnú oblasť. Uniatská cirkev bola v roku 1839 zlikvidovaná. O rok neskôr (1840) nadobudol účinnosť ruský súdny zákonník a používanie názvu „Bielorusko“ pre vyčlenenie bieloruského územia bolo zakázané.
Bieloruská šľachta a časť roľníkov pod vedením Kastusa Kalinovskisa sa rozhodli vyjadriť nesúhlas s vtedajšou situáciou v krajine a uskutočnili poľsko-litovské povstanie (1863). Povstaním docielili liberalizáciu spoločenského života v Rusku v 60. – 70. rokoch 19. storočia a rozvoj publikácii v bieloruskom jazyku.
V rámci politiky Ruskej ríše dochádzalo ku koncentrácii židovského obyvateľstva do západných oblastí impéria. Od roku 1794 nesmeli opúšťať územia bývalého Litovského veľkokniežatstva a od roku 1888 nesmeli žiť za hranicami miest a mestečiek. Na konci 19. storočia tak židovské obyvateľstvo tvorilo 53,5 % v 44 mestách dnešného Bieloruska. Spolu s Rusmi tvorili Židia dokonca 71 % obyvateľov miest (sčítanie 1897). Počet Bielorusov pritom dosahoval v mestách len 17 %. Z miest sa tak vytrácala bieloruština, týkalo sa to najmä miest, ktoré boli správnymi strediskami. Keďže však v mestských sídlach žilo na začiatku 20. storočia len asi 14 – 16 % obyvateľov Bieloruska, tvorili Bielorusi vďaka vidieku asi 80 % obyvateľov. Dňa 24. marca 1918 bieloruský parlament vyhlásil Bieloruskú ľudovú republiku a po odchode nemeckých okupačných vojsk a skončení prvej svetovej vojny 27. februára 1918 Litovsko-Bieloruská sovietska socialistická republika. Ale ihneď po jej napadnutí Poľskom o rok neskôr (1919) a krátkej vojne medzi Poľskom a sovietskym Ruskom bolo Bielorusko rozdelené. 31. júla 1920 bola obnovená Sovietska socialistická republika Bielorusko. Republika sa skladala len zo šiestich okresov (poviat) bývalej Minskej gubernie a jej hranice sa nekryli s etnicky bieloruským územím. Mala rozlohu len a žilo v nej len 1,5 milióna ľudí. Západné oblasti ( s 3,5 miliónmi obyvateľmi) boli podľa rižskej mierovej zmluvy odstúpené Poľsku. Veľa bieloruských území bolo súčasťou RSFSR.
Sovietske obdobie
thumb|[[Bieloruská sovietska socialistická republika|Bieloruská SSR v roku 1940]]
Bieloruská sovietska socialistická republika, ktorá sa v roku 1922 stala súčasťou ZSSR, bola v roku 1924 rozšírená územiami Vitebskej, Smolenskej a Gomeľskej gubernie z na  a počet obyvateľov vzrástol na 4,2 milióna obyvateľov. V roku 1926 boli pripojené ďalšie územia a BSSR tak mala rozlohu a počet obyvateľov dosahoval 5 miliónov.
Koncom 20. rokov 20. storočia Josif Vissarionovič Stalin začal Bielorusko postupne sovietizovať. Industrializácia a kolektivizácia v 30. rokoch 20. storočia izolovali státisíce miestnych Bielorusov v prudko rozvíjajúcich sa mestách, čo malo za následok prevahu bieloruského obyvateľstva v období 50. rokov 20. storočia nad iným etnickými obyvateľstvom (Rusmi, Poliakmi, Židmi).
left|thumb|Etnografická mapa [[Bielorusko|Bieloruska z roku 1903]] V dôsledku napadnutia krajiny nacistickým Nemeckom a jeho okupáciou počas druhej svetovej vojny Bielorusko utrpelo veľké škody. Keď v roku 1944 bolo oslobodené vojskami Červenej armády a partizánmi, všetky mestá krajiny ležali v ruinách a priemysel bol zničený. V druhej svetovej vojne Bielorusko stratilo asi 2 225 000 obyvateľov, približne štvrtinu obyvateľstva. Viac než všetci západní Spojenci dohromady. Najväčšie straty utrpelo civilné obyvateľstvo, najmä v dôsledku nacistických vojnových zločinov, ktoré boli odpoveďou na silné partizánske hnutie v krajine.
Na voľbách v roku 1990 získala Komunistická strana Sovietskeho zväzu väčšinu miest v Najvyššom soviete, ale účasť druhých politických strán v parlamente spôsobil rozkol názorov poslancov na tri skupiny:
Prvá skupina poslancov podporovala augustový puč v Moskve (1991), ale po jeho neúspechu predseda strany Nikolaj Dementej bol nútený vzdať sa postu predsedu Prezídia Najvyššieho Sovietu BSSR. Na jeho miesto bol 18. septembra 1991 vymenovaný Stanislav Šuškevič.
Nezávislé Bielorusko
V celozväzovom marcovom referende v roku 1991 (17. marec 1991) o zachovaní sovietskych republík vo Zväze sovietskych socialistických republík 83 % obyvateľstva Bieloruska hlasovalo za zotrvanie svojej krajiny vo zväze a tým aj zachovanie ZSSR. Situácia sa však zmenila, keď v Moskve v auguste roku 1991 vypukol štátny prevrat. Vedúci predstavitelia Bieloruska a ÚV KSB spočiatku prevrat neodsudzovali, ale časom (po jeho potlačení) boli nútení reagovať na nastupujúce zmeny vo vtedajšom Sovietskom zväze a 25. augusta 1991 v Bielorusku vyhlásili nezávislosť. Po jeho vyhlásení poslanci komunistickej strany ju začali opúšťať. Činnosť Komunistickej strany Bieloruska bola 28. augusta 1991 oficiálne zakázaná. Pozície liberálov a národných reformných síl zosilneli. Z neúspechu augustového puču v Moskve obvinili predsedu Prezídia Najvyššieho Sovietu Komunistickej strany Bieloruska Nikolaja Dementeja. Na tomto poste ho vystriedal Stanislav Šuškevič, ktorého považovali za zástancu reforiem. Dňa 19. septembra 1991 opozícia bieloruského parlamentu prinútila vládu zmeniť názov Bieloruskej sovietskej socialistickej republiky na Bieloruskú republiku a prijať bielo-červeno-bielu vlajku nezávislého Bieloruska a historický štátny znak Bieloruskej republiky, ktorý zdedilo Litovské veľkokniežatstvo. Dňa 7. – 8. decembra na stretnutí prezidentov Ruska (Boris Jeľcin), Ukrajiny (Leonid Kravčuk) a Bieloruska (Stanislav Šuškevič) v Bielovežskej rezervácii podpísali dohovor o rozpustení Zväzu sovietskych socialistických republík a jeho zámenu za Spoločenstvo nezávislých štátov, ktorého vznik bol dohodnutý na konferencii v Alma-Ate 21. decembra 1991.
Predčasné voľby
Opoziční poslanci Bieloruského národného frontu nástojili na rozpustenie bieloruského parlamentu a organizáciu nových volieb. Po krajine sa rozbehli petície za rozpustenie parlamentu a bez ohľadu na podpisy zozbierané v priebehu troch mesiacov (vyše 442 000) a nespočetné mítingy, Najvyššia rada republiky ich vyvrátila a spochybnila. Napriek tomu bola za skrátenie volebného obdobia z piatich na štyri roky a vyhlásenie predčasných volieb v roku 1994.
Z predčasných volieb vyšla víťazne strana premiéra Vjačeslava Kebiča, ktorá sa skladala z bývalých členov komunistickej strany. Počas nasledujúceho obdobia sa pokúšalo viesť tradičnú politiku vzdialenú extrémizmu aká bola dovtedy známa obyvateľom krajiny. V roku 1993 preto prijali Zákon o privatizácii, ktorý zabezpečil ochranu kolchozov a štátnych sovchozov. Navyše sa Stanislav Šuškevič snažil zrýchliť privatizáciu štátnych podnikov, v týchto krokoch však nebol úspešný a v auguste 1994 bol na poste predsedu parlamentu nahradený Mjačeslavom Gribom.
Prvé prezidentské voľby v Bielorusku
Dňa 30. marca 1994 bola Najvyššou radou Bieloruska prijatá nová ústava, ktorá v krajine zabezpečila post prezidenta republiky so širokými právomocami. Prvé prezidentské voľby v histórii Bieloruska sa konali 23. júna a 10. júla 1994. Viačeslav Kebič v nich prehral. Prezidentom Bieloruska sa stal Alexandr Lukašenko, ktorý bol proti rozpusteniu Sovietskeho zväzu. Po nástupe do funkcie začal rozvíjať aktívnu kampaň, aby odhalil korupciu v krajine a počas svojej vlády upevnil vzťahy s Ruskom.
Vláda Alexandra Lukašenka
Vo vláde nového prezidenta boli okrem veteránov v politike aj nováčikovia. Aby mal podporu parlamentu presunul nadchádzajúce parlamentné voľby na máj 1995. Čoskoro sa však objavili nové korupčné škandály niektorých ministrov v jeho vláde, a tak sa rozhodli podať demisiu, ktorú Lukašenko neprijal.
Okrem súčasných právomocí, ktoré mu garantovala bieloruská ústava sa snažil získať právo na rozpustenie parlamentu, čo malo za následok mnoho konfliktov medzi Najvyššou radou Bieloruska a prezidentom. V apríli roku 1995 sa pokúsil zorganizovať referendum, ktorým chcel docieliť rozšírenie svojich právomocí. Bez ohľadu na veto parlamentu (poslanci strany Bieloruského národného frontu začali protestnú hladovku) na základe blízkeho vzťahu s Ruskom uzákonil ruštinu za úradný jazyk Bieloruskej republiky. Niektorí poslanci z radov komunistov a demokratov neboli spokojní s rozšírením právomocí prezidenta republiky za čo im bolo zakázané vystupovať v štátnom rádiu a televízii.
Nasledujúce prezidentské voľby aj napriek nízkej účasti voličov len potvrdili (v druhom kole) staronového prezidenta Bieloruskej republiky – Alexandra Lukašenka.
Na jeseň roku 1996 sa v Minsku uskutočnili opozičné sily rad protestov proti prezidentovi a jeho politike v krajine. Ich pokus zosadiť Lukašenka z postu prezidenta Bieloruska však polícia kruto potlačila. V novembri 1996 Alexander Lukašenko uskutočnil malé zmeny v bieloruskej ústave, čím si predĺžil mandát do roku 2001. Prezident znova svojvoľne rozpustil parlament a vymenoval nového premiéra Sergeja Linga. Protesty však aj naďalej pokračovali v nezmenenej réžii. Dňa 19. novembra 1998 poslanci bieloruského parlamentu prijali Občiansky zákonník s prezidentovými zmenami, ktoré sťažili štátnu kontrolu nad uskutočnením ekonomických a sociálnych reforiem počas nasledujúcich rokov. Výsledkom tohto zákona bola nesloboda prejavu bieloruského obyvateľstva. Bieloruská vláda kruto reagovala aj na činnosť bieloruských odborov, ktoré prezident zakázal.
Vzťahy Bieloruska so Západom sa ešte viac zhoršili v roku 1998 po tom, ako sa štátna moc v krajine snažila prinútiť západných diplomatov opustiť ich rezidencie s tvrdením, že ich ide reštaurovať. Diplomati Nemecka, Francúzska, Grécka, Veľkej Británie, Talianska, Poľska, USA a Japonska boli z Bieloruska odvolaní a Rada Európy a Spojené štáty americké zaviedli zákaz vstupu bieloruských vládnych predstaviteľov na územia štátov západnej Európy. Konflikt sa vyriešil koncom roka (1998), keď sa diplomati mohli slobodne vrátiť do svojich rezidencií v Bielorusku. Rada Európy postupne upustila od tvrdých sankcii, USA však oznámili, že nikdy viac už neuznajú Alexandra Lukašenka za zákonného prezidenta Bieloruska.
Opozičné sily sa v roku 1999 znova pokúsili postaviť sa proti prezidentovi a zorganizovali neoficiálne prezidentské voľby. Podľa ich výsledkov sa ich zúčastnilo 53 % voličov, ktorí aj tak v konečnom dôsledku podporili Alexandra Lukašenka. V radoch opozície sa organizáciou predčasných volieb znova rozšíril rozkol v stranách, ktorí sa vzájomne obviňovali z netransparentnosti a falšovania volebných výsledkov. Poslanci bieloruského parlamentu mali tak dôvod začať perzekúcie svojich protivníkov a obviňovali ich z rôznych finančných káuz. V júli roku 1999 sa rozšírili protesty z radov opozície aj na vtedajšieho premiéra bieloruskej vlády Semena Šareckého, ktorý z obavy o jeho zatknutie emigroval do Litvy.
Rozpory medzi prezidentom Alexandrom Lukašenkom a jeho odporcami pokračovali aj v roku 2000. Bez ohľadu na aktivitu opozície, represálie uskutočňované voči nej boli surové. Štátna moc si ich nepriamo obvinila z útoku na prezidenta republiky a ľudí odsudzovala na nútené práce a krátke odňatia slobody. V hlavnom meste Minsku v tomto období vznikali nezávislé vydavateľstvá, aj tým sa však moc v krajine snažila znepríjemňovať život udržovaním monopolu na bieloruské noviny, tlač a masmédiá. Vážnym problémom pre bieloruské obyvateľstvo sa stal zánik dejateľov spoločnosti (Anatolij Majsen, Michail Marinič) a novinárov (Pavel Šeremet). Opozícia z toho začala obviňovať silové zložky štátu, ale prezident Lukašenko to poprel.
Vo februári (18. február 2000) prezident Alexander Lukašenko vymenil bieloruského premiéra Sergeja Linga za Vladimira Jarmošina a v októbri toho roku zorganizoval parlamentné voľby. Tie však ktoré podľa medzinárodných pozorovateľov nespĺňali demokratické štandardy. Voľby vyhrali prezidentovi prívrženci z Národno-patriotického zväzu a do parlamentu sa ešte dostali malopočetné skupiny opozičných strán (Republika) na čele s Valerijom Frolovom a Vladimirom Parfjanovičom. Dňa 9. septembra 2001 sa následne v krajine konali prezidentské voľby. Druhýkrát navrhnutý na post prezidenta – Alexander Lukašenko podľa oficiálnych údajov z Ústrednej volebnej komisie Bieloruskej republiky zozbieral 75,6 % hlasov. Poradie hlasov bolo nasledovné: Vladimir Gončarik (opozičný kandidát) – 15,4 %, Sergej Gajdukevič (Liberálno-demokratická strana) 2,5 %. Kritika zo strany Západu a obvinenia z diktátorského režimu v krajine podnietili Alexandra Lukašenka zastaviť akúkoľvek činnosť misie OBSE v Bielorusku, ktorá však podľa vyjadrenia mocenských orgánov podporovala opozičné sily. Pravda však bola iná. V skutočnosti sa obmedzila pomoc zahraničných zdrojov mimovládnym organizáciám. Preto odpoveďou niektorých západných krajín strednej Európy bolo kolektívne vyhlásenie prezidenta Bieloruska Alexandra Lukašenka za nežiaducu osobu (persona non grata). Začiatkom roka 2005 sa kvôli bieloruskému prijatiu Aktu o demokracii v Bielorusku ešte viac prehĺbili rozpory vo vzťahoch so Spojenými štátmi americkými.
V roku 2003 prezident znova vymenil premiéra krajiny a obvinil vládu z neefektivity jej krokov. Novým premiérom sa 10. júla 2003 stal terajší premiér Bieloruska Sergej Sidorski. O rok neskôr (2004) sa počas vládnej kontroly masmédií a častého zatýkania opozičných lídrov konali voľby do bieloruského parlamentu. Výsleky volieb, ktoré vyhrali provládni kandidáti sú doteraz sporné. Zorganizovalo sa aj referendum, v ktorom sa občania Bieloruska vyjadrili k zmenám a novelizácii bieloruskej ústavy. Väčšina voličov v ňom podporili opätovné zvolenie prezidenta Alexandra Lukašenka na nasledujúce roky. Opozícia však obvinila vládu zo skreslenia výsledkov hlasovania. Spojené štáty americké na základe prijatého Aktu o demokracii v Bielorusku bieloruskou vládou začali pomáhať opozičným stranám a mimovládnym organizáciám v krajine.
Tesne pred ďalšími prezidentskými voľbami stanovenými na jar roku 2006 sa krajina ocitla v politickom napätí. V roku 2005, ako odpoveď na podporu bieloruskej opozicie prejavenú susedným Poľskom, štátna moc v krajine vykázala poľského diplomata z Bieloruska, zakázala všetky dovtedy poľsky vychádzajúce noviny a vymenila riaditeľa Zväzu Poliakov v Bielorusku. V predvečer volieb sa Európsky parlament, v snahe ovplyvniť priebeh a výsledok bieloruských volieb, spolu s americkým kongresom USA Bielorusku pohrozili, že ak sa v krajine porušia ľudské práva a nedodrží slobodné hlasovanie a jeho priebeh, prijmú voči nemu sakncie. Tieto kroky vyvolali negatívnu reakciu zo strany bieloruskej moci a vyslali negatívny znak misii pozorovateľov z krajín Spoločenstva nezávislých štátov, ktorá ich klasifikovala ako narušenie štátnej suverenity Bieloruskej republiky.
Štátne orgány Bieloruska si mysleli, že v období počas volieb a po nich sa bude opozícia pokúšať zopakovať scenár tzv. farebných revolúcii, aké sa odohrali v roku 2003 v Gruzínsku (tzv. Ružová revolúcia) a o rok neskôr (2004) na Ukrajine (tzv. Oranžová revolúcia).
V prezidentských voľbách, ktoré sa konali 19. marca 2006 vyhral Alexander Lukašenko, ktorému svoj hlas odovzdalo 82,6 % oprávnených voličov. Na ďalších miestach sa umiestnili Alexander Milinkevič (6 %), Sergej Gajdukevič (3,5 %) a Alexander Kozulin (2,3 %).
Názory zahraničných pozorovateľov na priebeh prezidentských volieb v Bielorusku sa rozchádzali. Pozorovatelia zo Spoločenstva nezávislých štátov považovali bieloruské voľby za slobodné a spravodlivé. Aj Ruská federácia vyslovila spokojnosť z voľbami, ale spochybnila vyjadrenia predstaviteľov OBSE, ktorí tvrdili, že priebeh volieb v Bielorusku sa nezhodoval s kritériami o priebehu zvyčajných demokratických volieb v iných štátoch. Spojené štáty americké zase obviňovali štátnu moc v krajine z falšovania volebných výsledkov. Prezidenti členských krajín Európskej únie prijali spoločnú zmluvu o prijatí sankcií voči bieloruským lídrom vrátane zákazu vstupu bieloruského prezidenta Alexandra Lukašenka do európskych krajín. Navyše, podľa názoru mnohých pozorovateľov, obyvateľstvo Bieloruska podporovalo prezidenta Alexandra Lukašenka iba z toho dôvodu, že sa významne zaslúžil o pozdvihnutie životnej úrovne Bielorusov a bieloruskej ekonomiky od začiatku svojej vlády v roku 1994.
Bieloruská opozícia však výsledky volieb neuznala. Jeden z jej lídrov (Alexander Milinkevič) na margo posledných volieb povedal, že v skutočnosti on získal jednu tretinu všetkých platných hlasov občanov Bieloruska. Na hlavnom námestí v Minsku sa uskutočnili demonštrácie prívržencov opozičných síl za zvrhnutie prezidenta Lukašenka. Niektorí z nich tam vytvorili tzv. stanové mestečko, aby na námestí zotrvali dlhšiu dobu. Stanové mestečko však bieloruská milícia rozohnala a jeho obyvateľov (vyše 200 ľudí) zadržala. Protesty opozície za odvolanie prezidenta však boli neúspešné. Dňa 8. apríla 2006 bol staronový prezident Bieloruskej republiky Alexander Lukašenko opätovne inaugurovaný do úradu prezidenta repubiky na ďalšie štyri roky.
Ekonomika Bieloruska za vlády Alexandra Lukašenka
V oblasti ekonomiky Bieloruska sa Alexander Lukašenko pokúšal zachovať štátnu kontrolu nad cenami komodít a kurzom výmeny bieloruského rubľa a posilnil administratívny dozor nad podnikateľskou činnosťou. Privatizácia štátnych podnikov, ktorú prezident spustil v polovici roka 1995 bola však výhodná iba pre firmy blízke prezidentovi a vládnym kruhom. Ekonomické ťažkosti krajiny sa v rokoch 1998 a 1999 odzrkadlili v nedostatku potravín, ich neúrode a stálym deficitom v oblasti zahraničného obchodu. Prezident Lukašenko dúfal, že sa mu situáciu v krajine podarí zlepšiť vďaka bližšej spolupráci s Ruskou federáciou. Výsledom tejto spolupráce bol vznik Spoločenstva Ruska a Bieloruska (po bielorusky: Саюз Расii i Беларусi) dňa 3. apríla 1996 zakotvený v zmluve podpísanej deň predtým (2. apríl 1996). Dňa 25. decembra 1998 obe strany pobpísali rad zmlúv o rozšírení politickej, ekonomickej a sociálnej integrácie a následne 8. decembra 1999 dohovor o oficiálnom vzniku Zväzového štátu Ruska a Bieloruska. O svojom úmysle pripojiť sa k tomuto zväzku v roli pozorovateľa informovala obe krajiny aj Juhoslávia, do ktorej vojenské operácie Severoatlantickej aliancie Bielorusko v roku 1999 ostro odsúdilo. V máji roku 2000 sa prezidenti Ruskej federácie a Bieloruska dohodli na zavedení jednotnej meny. Plánmi spoločnej integrácie bolo aj zavedenie spoločnej štátnej príslušnosti a spoločných postupoch v oblasti zahraničnej obrannej politiky. V marci 2001 boli obe krajiny k splneniu svojich cieľov o krok bližšie, keď zjednotili colné poplatky. V kontexte navrhnutých rokovaní s Ruskou národnou bankou o spoločnom peňažnom systéme Bielorusko prijalo kroky k stabilizácii svojej meny. Spory medzi Ruskou federáciou a Bieloruskom sa však zachovali. S ideou zjednotenia oboch krajín v takejto forme, aká bola navrhnutá ruským prezidentom Vladimirom Putinom v roku 2002 však nesúhlasila bieloruská strana. Bieloruský prezident Alexandr Lukašenko zrušil rad projektov a zmlúv, ktoré brali do úvahy dohodu o Zväzovom štáte oboch krajín a v roku 2004 oznámil, že plán zavedenia jednotnej meny nebude realizovaný.
Saint-Michel-de-Chaillol
Saint-Michel-de-Chaillol je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Hautes-Alpes, v regióne Provence-Alpes-Côte d’Azur.
Poloha
Saint-Michel-de-Chaillol má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Saint-Michel-de-Chaillol má 330 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
Grangermont
Grangermont je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Loiret, v regióne Centre-Val de Loire.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Čierňanka
Čierňanka môže byť:
Pozemný hokej na Letných olympijských hrách 1928
Pozemný hokej na Letných olympijských hrách 1928 bol turnaj v pozemnom hokeji v rámci multišportového podujatia Letných olympijských hier 1928. Konal sa v Amsterdame, v Holandsku v dňoch od 17.26. mája 1928, za účasti 9 mužských tímov. Hokejový turnaj sa na hrách organizuje od roku 1908 a toto bolo jeho 3. vydanie. Zápasy sa hrali na štadióne Olympisch Stadion s kapacitu pre 23 400 divákov, na ktorom sa odohral aj futbalový turnaj. Titul získala 🇮🇳, ktorá vo finálovom stretnutí zvíťazila nad domácim 🇳🇱.
Skupina B
náhľad|Zápas medzi Holandskom a Francúzskom
Play off
náhľad|Finálový zápas
Konečné poradie
náhľad|Víťazné družstvo Indie
Dejiny umenia
Dejiny umenia odvetvie umenovedy, ktorého náplňou je interpretácia historického pohybu umenia (vývoja umenia), t. j. výklad príčin, súvislostí a foriem vývoja umenia a zároveň interpretácia významu tvorivých individualít.
St. Kilda
thumb|St. Kilda na snímke NASA St. Kilda (škótskou gaelčinou: Hiort) je unikátne škótske súostrovie, ktoré leží v Atlantickom oceáne, 64 kilometrov západne od Vonkajších Hebríd. Ostrovy sú považované za akúsi raritu v novodobej histórii a to vďaka svojej takmer dokonalej izolovanosti až do 16. storočia, ktorá však pokračovala až kým sa nezačal rozvíjať na tomto území turizmus. Na súostroví sú veľké kolónie morských vtákov, medzi nimi sú i dnes ohrozené druhy. Veľkosť populácie podľa odhadov nikdy neprekročila počet 200 ľudí. Dnes je územie neobývané, poslední obyvatelia ostrovy opustili na vlastnú žiadosť v roku 1930.
Dejiny umenia
Základné obdobia dejín umenia sú:
St. Kilda
St. Kilda patrí do majetku organizácie National Trust for Scotland a je od roku 1986 na zozname Svetového dedičstva UNESCO.