cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ibn Tufajl
Abú Bakr Muhammad ibn Abd al-Málik ibn Muhammad ibn Tufajl al-Kajsí al-Andalusí (أبو بكر محمد بن عبد الملك بن محمد بن طفيل القيسي الأندلسي), lat. Abubacer (* 1105, Wádí Áš, dnes Guadix – † 1185, Maroko) bol arabský (andalúzsky) lekár, matematik, filozof a básnik.
Pôsobil ako minister na dvore almohádov. Je autorom filozofického románu Živý, syn Bdiaceho (arabsky حي بن يقظان, Hajj bin Jakzán) o mužovi, ktorý žije na opustenom ostrove bez kontaktu s ostatnými ľuďmi. Racionálnym uvažovaním sa mu podarí objaviť pravdu. Konfrontovaný s negatívnou realitou ľudskej spoločnosti je potom sklamaný a šokovaný.
Český preklad: Abú Bakr ibn Tufajl: Živý, syn Bdícího. Praha: Academia 2011, ISBN 978-80-200-1912-7.
Saint-Martin-sur-Lavezon
Saint-Martin-sur-Lavezon je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Ardèche, v regióne Rhône-Alpes.
Poloha
Saint-Martin-sur-Lavezon má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Saint-Martin-sur-Lavezon má 445 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
Vojtech Mihálik
Vojtech Mihálik (* 30. marec 1926, Dolná Streda – † 3. november 2001, Bratislava) bol slovenský básnik, prekladateľ, publicista a politik.
Životopis
Narodil sa v robotníckej rodine v Dolnej Strede a vzdelanie získaval v Seredi, Trnave a na filozofickej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave, kde študoval odbor slovenčinafilozofia.
Po ukončení vzdelávania pracoval ako redaktor; v rokoch 19491950 vo vydavateľstve Kniha a v rokoch 19501951 vo vydavateľstve Slovenský spisovateľ; v rokoch 19521954 vo vojenskom časopise Československý voják, kde pôsobil počas základnej vojenskej služby. V rokoch 19541959 bol tajomníkom Zväzu slovenských spisovateľov a v rokoch 19651967 bol prvým tajomníkom a predsedom tohto zväzu. V rokoch 19601964 sa vrátil do vydavateľstva Slovenský spisovateľ ako šéfredaktor, v rokoch 19681969 sa venoval výhradne literárnej činnosti, v rokoch 19711973 pracoval ako odborný poradca pri predsedníctve vlády, v rokoch 19741977 sa opäť pokúsil venovať výhradne svojej literárnej tvorbe a v rokoch 19771985, keď odišiel do dôchodku, bol riaditeľom vydavateľstva Slovenský spisovateľ.
Okrem týchto zamestnaní sa angažoval i politicky. V rokoch 19641981 bol poslancom Slovenskej národnej rady, v rokoch 19691971 poslancom Federálneho zhromaždenia a v rokoch 19661981 bol členom Ústredného výboru Komunistickej strany Slovenska.
Dlhé roky sa v Novom slove mladých, prílohe Nového slova, venoval mladým adeptom poézie, z ktorých chcel vychovať básnikov ozajstného komunistického razenia. Viacerí neskôr publikovali básnické zbierky v knižnej podobe, no iba 34 ostali v literárnom živote natrvalo. Mihálik zo svojej pozície „komunistického pápeža poézie na Slovensku“ bránil priamymi zákazmi i sprostredkovanými cez ÚV KSS v publikovaní viacerým básnikom vtedajšej mladšej a strednej generácie, napr. Ivanovi Štrpkovi, Štefanovi Moravčíkovi, Milanovi Richterovi, Jánovi Švantnerovi, ktorí pre jeho politické zásahy boli sčast, alebo úplne vylúčení z literárneho života 70. rokov 20. storočia a niektorí až do konca 80. rokov.
Slovenská spisovateľka Daniela Kapitáňová v rozhovoroch v 10. rokoch 21. storočia spomenula sexuálne obťažovanie, ku ktorému malo zo strany Vojtecha Mihálika údajne dôjsť v 70. rokoch pri stretnutí ohľadom jej tvorby.
Tvorba
Písať básne začal vo svojich štrnástich rokoch, keď bol žiakom trnavského gymnázia a svoje diela uverejňoval v časopisoch Plameň, Rozvoj, Nový svet a Elán. Knižne debutoval v roku 1947 zbierkou Anjeli. Svojimi dielami otvorene podporoval myšlienky komunizmu a kritizoval kapitalizmus. Vyjadril i svoj odpor voči hrozbe vojnového konfliktu. V sociálne zameranej lyrike si všímal predovšetkým neradostné osudy žien – vdov, opustených a bezdetných žien, starých židoviek –, ktorých životy kruto poznačila vojna. Okrem vlastnej tvorby sa venoval aj prekladaniu antickej, gréckej a rímskej literatúry (Sofokles, Aristofanes, Publius Ovidius Naso), poľskej poézie (Julian Tuwim, Stanisław Jerzy Lec a i.), ale tiež talianskej, francúzskej a americkej literatúry.
Deň otcov
thumb|[[Chlap sa hrá s dieťatom.]] Deň otcov je sviatok oslavujúci všetkých otcov, otcovstvo a vplyv otcov na spoločnosť. Deň otcov sa na Slovensku oslavuje tretiu nedeľu v mesiaci jún.
Vznik sviatku
Tradícia Dňa otcov vznikla v meste Spokane v štáte Washington, už v roku 1910. Američanka Sonora Smart Doddová si chcela uctiť všetkých otcov, ako bol ten jej. Veterán občianskej vojny William Jackson Smart po smrti manželky musel vychovávať šesť detí sám. Sonora vnímala svojho otca ako hrdinu a hneď, ako sa dozvedela, že matky majú svoj sviatok, navrhla, aby podobný mali aj všetci otcovia. Prvá neoficiálna oslava sa konala v deň narodenín Sonorinho otca 19. júna 1910. Popularita sviatku narastala a tretia júnová nedeľa sa postupne stala sviatkom všetkých otcov. V roku 1966 prezident Lyndon Johnson podpísal prezidentské vyhlásenie, v ktorom určil tretiu nedeľu v júni ako oficiálny sviatok Dňa otcov.
Ladislav Grosman
Životopis
Patril k mnohým ľuďom, ktorí boli vo svojom živote prenasledovaní pre svoj židovský pôvod. Pochádzal z rodiny garbiara, ktorý mal päť detí. Rodičia a traja súrodenci zomreli v roku 1944 v Ružomberku počas fašistického bombardovania transportného vlaku. Obecnú školu absolvoval v Humennom, gymnázium v blízkych Michalovciach. V roku 1949 absolvoval v Prahe Vysokú školu politickú a sociálnu. Do roku 1952 pracoval vo vydavateľstve Pravda. V rokoch 1953 až 1959 bol redaktorom knižných noviniek v Slovenskej knihe. V rokoch 1953 až 1958 študoval pedagogickú psychológiu na Vysokej škole pedagogickej. Jeho diplomová práca bola na tému psychológia reklamy a doktorát PhDr. dosiahol prácou Psychologické a pedagogické aspekty knižnej reklamy v roku 1967. V rokoch 1960 až 1963 bol redaktorom v Združení československého nakladateľstva. V roku 1964 bol vedúcim redaktorom časopisu Učebné pomôcky v škole a osvete. V rokoch 1965 až 1968 bol scenáristom vo Filmový štúdiách Barrandov. Po obsadení Československa sovietskou armádou v septembri 1968 odcestoval so svojou rodinou do Izraela a usídlil sa v Tel Avive. Od januára 1969 až do svojej smrti pôsobil na univerzite Bar-Ilan pri Tel Avive. Najprv pôsobil ako docent, od 1975 už ako riadny univerzitný profesor. Prednášal slovanskú literatúru a vyučoval tvorivé písanie "creative writing". Od 1979 na telavivskej univerzite prednášal scenáristiku ako externý pracovník. Osobne, ľudsky a pracovne si Ladislav Grosman najviac rozumel so svojimi priateľmi Arnoštom Lustigom a Gabrielom Laubom.
1110 Jaroslawa
1110 Jaroslawa je planétka s priemerom 58 km, ktorú objavil Grigorij Nikolajevič Neujmin 10. augusta 1928. Pomenovaná podľa poľského mesta Jarosław.
Ladislav Grosman
Životopis
Na základe poviedky Pasca a novely Obchod na korze, bol natočený najúspešnejší slovenský film Obchod na korze. Tento film v roku 1966 získal najvyššie filmové ocenenie Oscara. Režisérmi bola dvojica Ján Kadár a Elmar Klos. Keďže jeden z režisérov emigroval, dostal sa tento film na dlhé roky do trezorov. A tak až po roku 1989 sa film dostal na verejnosť a divácka verejnosť si môže opäť vychutnať herecké umenie Idy Kamińskej a Jozefa Krónera.
Edita Grosmanová, manželka Ladislava Grosmana, o svojom manželovi povedala: "Môj manžel vždy bol a navždy zostal Humenčanom, nikdy sa tým netajil, miloval toto mesto a zomrel s láskou k nemu. Rád sa sem vracal, či už žil v Prahe alebo Izraeli."
David Mitchell
David Mitchell (* 12. január 1969, Southport, Spojené kráľovstvo) je anglický spisovateľ, ktorý bol trikrát nominovaný na Bookerovu cenu. V češtine vyšli jeho romány Hybatelé (Ghostwritten), Atlas mraků (Cloud Atlas), Třináct měsíců (Black Swan Green) a sencislo9 (number9dream).
Životopis
Vyštudoval anglickú a americkú literatúru na University of Kent. Rok žil na Sicílii, potom osem rokov v Hirošime v Japonsku, kde vyučoval angličtinu. Od svojho návratu žije v Írsku. V roku 2003 sa dostal na prestížny zoznam Najlepších mladých britských autorov, ktorý vyhlasuje literárny časopis Granta.
Rokoš (vrch)
Rokoš (1 009,9 m n. m.) je druhý najvyšší vrch Nitrických vrchov, geomorfologického podcelku Strážovských vrchov. Leží približne severozápadne od mesta Nováky.
Poloha
Nachádza sa v južnej časti pohoria, v geomorfologickom podcelku Nitrické vrchy a jej časti Rokoš. Vrch leží v Trenčianskom kraji, na hranici okresov Prievidza a Bánovce nad Bebravou a na jeho vrchole sa stretávajú hranice katastrálnych území obcí Nitrianske Rudno a Uhrovské Podhradie. Najbližšími vrcholmi sú južným smerom po hrebeni ležiaci Malý Rokoš, východne ležiaca Plevňa a Predný Rokoš , severne v hlavnom hrebeni situovaná Košútova skala  a západne, v bočnom hrebeni ležiaca Srnná.
Výhľady
Vrchol Rokoša pokrýva zmiešaný les a preto obmedzené výhľady ponúkajú menšie lokality s riedkou vegetáciou. Vysoká nadmorská výška a zvažujúci sa terén v okolí tak umožňujú ďaleký rozhľad najmä západným a južným smerom. Mimo blízkych kotlín je výborný výhľad na Vtáčnik a okolité časti Strážovských vrchov, dobre viditeľné sú aj Považský Inovec a Tribeč. Výnimočne možno pozorovať Pohronský Inovec, Kremnické vrchy, Nízke Tatry, Veľkú i Malú Fatru a Biele Karpaty.
NGC 3643
NGC 3643 je galaxia v súhvezdí Lev, ktorú objavil nemecký astronóm Albert Marth 22. marca 1865.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 14,1.
Łobez
Łobez je mesto v Poľsku v Západopomoranskom vojvodstve v okrese Powiat łobeski v rovnomennej gmine.
Sobrance
Sobrance (maď. Szobránc, nem. Sobranz) sú okresné mesto v Košickom kraji.
Polohopis
Mesto leží v severovýchodnej časti Východoslovenskej roviny, na Sobraneckom potoku. Od Košíc vedie k ukrajinskej hranici cez Sobrance cesta I/19, severným smerom vedie II/582. Michalovce ležia západne, Veľké Kapušany  juhozápadne a Užhorod  juhovýchodne.
Dejiny
Archeologické vykopávky dosvedčujú osídlenie už v neolite. Prvá písomná zmienka pochádza z konca júla v roku 1284 (pod menom Vasaros Tyba). Druhá písomná zmienka je z 16. augusta 1334 (podľa niektorých je tento údaj mylný ). Mestské práva boli udelené v roku 1351. Podľa Ferdinanda Uličného je prvá zmienka o Sobranciach až z roku 1409 a dôvodom pre vznik obce boli obchodné aktivity Tibavského panstva. Počas prvej Česko-slovenskej republiky a znovu od roku 1996 boli Sobrance okresným mestom. Počas druhej svetovej vojny boli v rokoch 19391945 anektované Maďarskom. Mesto a okolie sa stalo koncom roka 1944 na niekoľko mesiacov bojiskom a väčšina budov bola zničená či poškodená.
Etnické a jazykové zloženie obyvateľstva
údaje :
*údaj: Atlas rómskych komunít z roku 2013
Náboženské zloženie
údaje :
Gitarové múzeum
V meste sa nachádza gitarové múzeum so zbierkou obsahujúcou vyše 1000 gitár, z ktorých okolo 250 je vystavených. Múzeum mapuje kompletný vývoj a výrobu elektrofonických gitár v Česko-Slovensku po druhej svetovej vojne a je európskym unikátom. Založil ho Ján Ferko. Exponáty pochádzajú z obdobia rokov 1947 až 1989. Jedným zo zaujímavých exponátov je gitara Resonet Grazioso (Futurama III), model na akom hrával George Harrison, člen legendárnej skupiny Beatles z počiatkov jeho hudobnej kariéry, či gitara Petra Jandu zo skupiny Olympic.
Doué-la-Fontaine (obec)
Doué-la-Fontaine je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Maine-et-Loire, v regióne Pays-de-la-Loire.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Mezná (okres Tábor)
Mezná je obec v Česku v okrese Tábor v Juhočeskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 108 obyvateľov, z toho 58 mužov a 50 žien, pričom priemerný vek v obci bol 42,4 roka (muži 40,2 roka, ženy 44,8 roka).
Algirdas
thumb|Pečať litovského veľkokniežaťa Algirdasa Algirdas,, , , , (* okolo 1296 – † 24. máj 1377) bol veľké knieža litovské, syn Gediminasa z dynastie Gediminovcov, a Jaunė Polockej.
1. novembra 1338 v Rige spolu s otcom a bratom Narymontem uzavrel zmier s Rádom nemeckých rytierov.
Po otcovej smrti v roku 1341 zdedil Aukštotu, hornú Litvu a vládol spoločne s bratom Kęstutisom, kniežaťom trockým, ktorý zdedil Žemaitiu.
Ženská dvojhra na Moorilla Hobart International 2009
Ženská dvojhra na Moorilla Hobart International 2009 sa hrala ako súčasť Moorilla Hobart International 2009 od 11. januára do 16. januára. Titul získala Češka Petra Kvitová, ktorá vo finále porazila krajanku Benešovú 7:5, 6:1. Bolo to jej prvé víťazstvo na okruhu WTA.
Algirdas
Počas panovania vyjednával ako s katolíckou cirkvou, tak aj s pravoslávím o prijatí krstu. Roku 1375 prehovoril patriarchu Konštantínopolu na vytvorenie na Rusku nezávislej metropoly „Kyjeva, Rusi a Litvy“.
Jeho nástupcom sa stal jeho syn Jogaila.
Deti
Mal 23 detí, politicky najvýznamnejšími boli títo synovia:
Jozef Miloslav Hurban
náhľad|Busta v [[Nové Mesto nad Váhom|Novom Meste nad Váhom]] náhľad|Busta v [[Brezová pod Bradlom|Brezovej pod Bradlom]] náhľad|Pamätná tabuľa na mieste Hurbanovho rodného domu náhľad|Pamätná tabuľa v [[Žilina|Žiline]] náhľad|Pamätná tabuľa v [[Prešove]] náhľad|Pamätník [[Ľudovít Štúr|Štúra, Hurbana a Hodžu v Trenčíne]]
Jozef Ľudovít Miloslav Hurban (pseudonymy Slavomil F. Kořennatý, Ľudovít Pavlovič, M. z Bohuslavíc, M. Selovský) (* 19. marec 1817, Beckov – † 21. február 1888, Hlboké ) bol prvý predseda Slovenskej národnej rady, slovenský spisovateľ, novinár, politik a organizátor kultúrneho života slovenského národného hnutia, evanjelický kňaz (po smrti Karola Kuzmányho načas superintendent Evanjelickej cirkvi augsburského vyznania) a vedúca osobnosť slovenského povstania 1848 – 1849. Pôvodne bol stúpenec Jána Kollára, neskôr Ľudovíta Štúra.
Je po ňom pomenovaná planétka (3730) Hurban.
Životopis
náhľad|Busta Jozefa Miloslav Hurbana, zakladateľa prvej Slovenskej národnej rady (1848) v Národnej rade slovenskej republiky Narodil sa v rodine evanjelického farára Pavla Hurbana a jeho manželky Anny, rodenej Vörösovej, krstený ako Jozef Ľudovít. Mal staršiu sestru Teréziu Zuzanu, ktorá sa rovnako ako on narodila v Beckove. Vzdelanie získaval najprv u otca, neskôr v rokoch 1826 – 1830 navštevoval mestskú školu v Trenčíne, potom v rokoch 1830 – 1840 evanjelické lýceum v Bratislave. Tu sa zoznámil s Ľudovítom Štúrom, ktorý v ňom prebudil vlastenecké cítenie. Ordinovaný na evanjelického kňaza bol v roku 1840. Chcel pokračovať v štúdiu v Nemecku, no z finančných dôvodov musel začať najprv pracovať, kým si štúdium mohol dovoliť. Po vysvätení pôsobil ako evanjelický kaplán v Brezovej pod Bradlom, od roku 1843 bol farárom v Hlbokom. V roku 1860 dokončil ďalšie vzdelávanie a získal titul PhDr., ThDr. h. c. Od roku 1866 bol po smrti Karola Kuzmányho istý čas superintendentom evanjelickej cirkvi augsburského vyznania. Oženil sa s Annou Jurkovičovou, s ktorou mal 4 dcéry a 5 synov (medzi nimi bol i spisovateľ Svetozár Hurban-Vajanský).
Charakteristika
Jozef Miloslav Hurban bol na čele slovenského literárneho a verejného života takmer pol storočia. Bol nekompromisným bojovníkom za národné práva Slovákov, nezmieriteľným nepriateľom šovinizmu maďarskej vládnucej triedy i priekopníkom slovanskej vzájomnosti. Hlavne v mladších rokoch života patril medzi radikálnych slovenských odporcov feudalizmu i nadvlády príživníckych šľachtických vrstiev v Uhorsku. Vtedy sa dokonca staval za „odteologizovanie slovenského života“.
Začiatky verejnej činnosti
Do národnobuditeľskej, literárnej a kultúrno-organizačnej činnosti sa zapojil v roku 1835. Spolu s Ľudovítom Štúrom, ktorý na neho osobne vplýval, sa stal najaktívnejším členom Společnosti česko-slovanskej a neskôr po jej zrušení i Ústavu reči a literatúry československej. 24. apríla 1836 sa zúčastnil stretnutia štúrovskej mládeže na Devíne, kde prijal slovanské meno Miloslav. V rokoch 1837 – 1840 bol aktívnym členom tajného spolku Vzájomnosť. V roku 1837 vystúpil s tézou o kmeňovej svojbytnosti Slovákov, v roku 1839 podnikol cestu do českých krajín. Za jeho pôsobenia v Brezovej pod Bradlom a Hlbokom sa stal podjavorinský kraj centrom národnooslobodzovacieho hnutia a taktiež centrom jeho boja proti feudalizmu, útlaku zo strany Maďarov či boja za spoločenskú emancipáciu Slovákov. Tu tiež organizoval prvé ochotnícke divadelné predstavenia, čitateľské krúžky, nedeľné školy a spolky miernosti, čím veľmi úspešne šíril osvetu medzi slovenským obyvateľstvom. V tomto období bol ešte stúpencom Jána Kollára a svoje diela taktiež písal výhradne v biblickej češtine. V júli 1843 sa však na jeho fare v Hlbokom uskutočnilo jeho stretnutie so Štúrom a Hodžom, na ktorom na základe spoločnej dohody rozhodli o prijatí stredoslovenského nárečia za základ celonárodného spisovného slovenského jazyka, ktorý mal slúžiť na zjednotenie národnobuditeľského hnutia, no taktiež ako prostriedok osvety, vzdelanosti a kultúry pre široké vrstvy národa. Vďaka tomu už v druhom vydaní almanachu Nitra v roku 1844 uviedol novú spisovnú slovenčinu, hoci Štúrova kodifikačná gramatika vyšla až o dva roky neskôr. V tom istom roku sa tiež stal zakladajúcim a najaktívnejším členom celoslovenského literárneho a kultúrneho spolku Tatrín.
Revolučné roky 1848 – 1849
V rokoch 1848 – 1849 bol jednou z hlavných postáv Slovenského povstania. 18. marca 1848 sa uskutočnila na jeho fare v Hlbokom porada slovenských národovcov. Tu vznikol plán mítingov s cieľom vypracovať celonárodný revolučný program. 28. apríla 1848 sa vďaka jeho neúnavnej práci konal v Brezovej pod Bradlom veľký národnorevolučný míting, kde bol vyhlásený národný program, tzv. Nitrianske žiadosti. V máji toho istého roku potom na zhromaždení v Liptovskom Mikuláši prijali predstavitelia národného revolučného hnutia celonárodný program, Žiadosti slovenského národa, ktoré vychádzali z Hurbanovho regionálneho programu. Hurban bol publicistom týchto revolučných rokov (vydal revolučno-mobilizačnú báseň Bije zvon slobody!  a ako ohlas na revolučný program báseň Bratia Slováci), jeho petentom (bol autorom regionálneho programu Nitrianske žiadosti a tiež celonárodného programu Žiadosti slovenského národa). V rokoch 1848 – 1849 sa tiež stal spolupredsedom prvého slovenského národnopolitického orgánu, Slovenskej národnej rady a hlavnou postavou podjavorinského revolučného hnutia.
Represie
Štátne úrady a peštianska vláda zareagovali veľmi ostro. Na Hurbana bol vydaný zatykač, a tak bol nútený odísť do českých krajín, aby sa vyhol zatknutiu. No ani tu neprestával bojovať. Na Slovanskom zjazde v Prahe sa snažil o prijatie princípov demokratickej rovnosti a ústavnosti pri riešení štátoprávneho postavenia jednotlivých národností v rámci monarchie (Žiadosti Slovákov a Rusínov uhorských, ktoré zjazdu predložil 7. júna 1848). Aktívne sa zúčastnil i pražského povstania a po jeho potlačení sa spolu so Štúrom presunul do Chorvátska a neskôr do Srbska, odkiaľ naďalej pracoval na podpore slovenského revolučného hnutia. V rokoch 1848 a 1849 bol tiež jedným z hlavných organizátorov a vodcov slovenských dobrovoľníkov, ktorí bojovali s podporou a účasťou Čechov na strane cisárskych armád. Po víťazstve kontrarevolúcie v Rakúsku bol v čase neoabsolutizmu pod policajným dohľadom a odstavený od politického života. Napriek tomu však trval na kontinuite jazykových, literárnych a kultúrnych úsilí štúrovskej generácie zo 40. rokov a najmä jej osvetovej a literárnej činnosti. V tomto období mu bolo taktiež znemožnené vydávanie periodík, a tak sa zameriaval viac na teologické štúdium a na náboženskú spisbu. Po páde Bachovho absolutizmu koncom 50. rokov sa začal znovu aktívne zapájať do národnej politiky a tiež do literatúry. Hoci v memorandovom období už nepatril medzi vodcov slovenského národa a jeho odboja, ešte stále sa významne zúčastňoval všetkých národných podujatí. V roku 1861 bol spolutvorcom Memoranda národa slovenského, dokumentu, ktorý uvádzal požiadavky štátoprávneho riešenia slovenskej otázky v konštitučnej monarchii, a ktorý odovzdal na Ministerstve vnútra vo Viedni. Stal sa členom memorandového výboru, memorandového vyslanectva, bol hlavným obhajcom Daxnerovej koncepcie štátoprávneho riešenia slovenskej otázky, no taktiež sa stal zakladajúcim členom a výborníkom Matice slovenskej.
Pomemorandové roky
Po neúspechu memorandových akcií sa začal venovať cirkevno-politickým otázkam a spolupracoval na tom, aby sa začal zavádzať do života protestantský patent z roku 1859. Po smrti Karola Kuzmányho bol od roku 1866 superintendentom slovenských evanjelických patentálnych cirkví, čo spôsobilo prehĺbenie jeho moralizátorských a dogmaticko-konzervatívnych čŕt. Napriek tomu vystúpil najostrejšie zo všetkých slovenských politikov proti princípom rakúsko-maďarského vyrovnania a uhorského národnostného zákona z roku 1868. Stalo sa tak v článkoch Čomu nás učia dejiny? a Pravdivé slovo, za ktoré bol 6. decembra 1869 uväznený na 6 mesiacov a odsúdený na pokutu 239 zlatých. V roku 1875 bol znovu uväznený, tentoraz na tri mesiace, a dôvodom jeho uväznenia bol jeho politický článok v Cirkevných listoch. Na protest proti zatvoreniu slovenských gymnázií a Matice slovenskej vydal ďalší ročník almanachu Nitra (1876 – 1877), tentoraz v češtine, aby tak demonštroval staré tradície literárnej jednoty československej a obnovenie spoločného jazyka, no tento jeho spiatočnícky krok nenašiel priaznivú odozvu ani medzi jeho najbližšími spolubojovníkmi za slovenskú rovnoprávnosť. V závere života sa snažil o zrekapitulovanie národnoobrodeneckej a národnorevolučnej aktivity štúrovcov tým, že spracoval rozsiahly životopis Ľudovíta Štúra a historické pojednania o slovenskom povstaní v roku 1848. Zomrel 21. februára 1888 v Hlbokom a po jeho smrti mu v roku 1892 postavili na hrobe z verejných zbierok pomník. K pomníku hneď po odhalení uhorské úrady zakázali prístup nielen verejnosti, ale i jeho manželke a synovi.
Publicistická činnosť
Hurbanova dopisovateľská, redaktorská i publicistická tvorba mala vždy pečať aktuálnosti a spoločenskej zaangažovanosti. Na rozdiel napr. od Ľudovíta Štúra je J. M. Hurban predovšetkým publicistom a to nielen v priamej novinárskej tvorbe. Pri Hurbanovi toto aktuálne novinárske zameranie zasahuje do všetkého: do jeho prózy, poézie, ba aj do literárnohistorických a kritických štúdií i do memoárovej literatúry. V próze to vidieť predovšetkým na jeho realistických poviedkach, akými sú Korytnické poháriky, Od Silvestra do Troch kráľov, vo fejtóne Prechádzky po považskom svete a pod. Výraznú publicistickú formu majú hlavne jeho diela určené ľudovým vrstvám, akým je napr. jeho Slovo o spolkoch miernosti a školách nedeľných. Ako cestopisnú reportáž napísal roku 1839 aj svoju Cestu Slováka ku bratrům slavenským na Moravě a v Čechách…, ktorú jeho ideový odporca Šimko nazval neoprávnene „zradou uhorskej krajiny“.
Publicistickú formu si Hurban zámerne volil preto, aby mohol pohotovo a bezprostredne reagovať na meniaci sa politický a národný život v našich krajoch. Bola mu vzdialená intelektuálska izolovanosť a pseudoučenosť. Ako sám hovoril, snažil sa prelomiť „hrádzu, ktorá delila spisovateľov od ľudu“, pretože „spisovateľ a novinár má zostúpiť do vzťahov s ľudom a nedržať sa za dač vyššieho a velebnejšieho“. Preto aj publicistický štýl a tomu zodpovedajúci slovník je typický pre Hurbanovu tvorbu. Vyplýva to z jeho snahy „čo najviac sa zdeliť s národom“, usmerňovať a viesť ho prostredníctvom novín a časopisov.
Slovenské novinárstvo v Hurbanovej dobe
Okrem nerozvinutosti slovenského politického života, vážnou prekážkou šírenia národnej spisby bol maďarizačný tlak štátneho aparátu, podnikov, úradov, ale aj vysokej cirkevnej hierarchie. Vo väčších mestách v Bratislave, v Košiciach, Nitre, Prešove, v Banskej Bystrici a inde vládli bohatí maďarskí a nemeckí mešťania, ktorí tu slovenský život systematicky utláčali a vyháňali na perifériu. Roztratená a napospol chudobná inteligencia, ako aj kupci a remeselníci, bez väčších mestských stredísk, bola slabou zárukou rozvoja našej kultúry a novinárstva. Veď mnohí z nich odoberali noviny a časopisy „na borg“ a ani po rokoch ich nezaplatili. Vydavatelia však napriek tomu dávali noviny na úver, už aj z obavy pred obvinením, že „nemajú rodáckej dôvery, ani šetrného súcitu s tými, ktorí okamžite predplatiť nemôžu“. „Keby niekto,“ tvrdil Daniel Lichard, „nazrel do účtov slovenských redakcií, zhrozil by sa nad sumami, ktoré sú pre vydavateľstvá stratené.“
Inou a nemenej boľavou stránkou distribúcie slovanskej literatúry a novín bol nedostatok kníhkupcov, ktorí sa tým zaoberali. Už spôsob predaja kníh a časopisov bol zaostalý. Pred rokom 1848 významnejší kníhkupci, aký bol napr. bratislavský Karol Fridrich Wigand, debrecínsky Juraj Gsáthy a veľkosibiňský Martin Hochmeister, boli nútení s vozmi kočovať po okolitých stoliciach a tak predávať svoj tovar. Podľa zákonného článku VIII. z roku 1872 sa umožňovalo aj zakladanie kníhkupectiev, z ktorých mnohé sa zaoberali vydávaním kníh a časopisov. Slovenskí kníhkupci mali však len malé obchody, v ktorých nemohli čakať na zákazníkov, ale museli tiež za nimi chodiť na výročné trhy, púte a pod. Mohli sa pritom spoliehať len na vlastnú propagáciu knižných a časopiseckých noviniek. Aby neprerobili, počínali si opatrne. Preto sa aj málokedy počet vydaných exemplárov líšil od počtu dopredu prihlásených predplatiteľov, no ani tak sa nedali vylúčiť finančné straty. Ani J. M. Hurban, ktorý si subskripciou zabezpečoval odbyt svojich časopisov a kníh, sa za dlhé roky nevedel zbaviť dlžôb. Zarážajúce je, že práve roku 1863, keď sa zakladá Matica slovenská a „národná aktivita“ je na pomerne vysokom stupni, slovenskí redaktori sa sťažujú na malý počet predplatiteľov. Pešťbudínske vedomosti mali vtedy 404, Černokňažník 290, Sokol 211 predplatiteľov. Roku 1865 oznámil Viliam Pauliny-Tóth, že jeho Sokol má už len 171 predplatiteľov a to vtedy, keď sa očakávala veľká kampaň Matice slovenskej za rozšírenie počtu odberateľov a čitateľov slovenskej tlače.
Redaktori slovenských novín a časopisov pred prvou svetovou vojnou, medzi ktorými J. M. Hurban vyvodil, museli vtedy bojovať nielen s chudobou, nedostatkom spolupracovníkov, s odtrhnutosťou od významnejších mestských centier, ale aj so zlým komunikačným spojením, s tlačovými pravotami, s cenzúrou a konfiškáciou novín – i s chladným prijatím vo vlastných radoch. Preto sa aj Ján Francisci-Rimavský nad hrobom Mikuláša Š. Ferienčíka takto vyslovil o životnom osude vtedajších slovenských novinárov: „Čože je to za postať, tá postať časopisnej činnosti slovenskej? Je to boj proti presile iných a proti slabosti vlastných; je to boj, v ktorom keď i víťazíš, predsa často podliehaš, je to boj, v ktorom keď krvácaš, keď podliehaš, nepríde Ťa podporiť ten, za koho podliehaš a keď omdlievaš, nejde Ťa obživiť ten, za koho omdlievaš“.
Hurbanova publicistika
Pre novinársku prácu sa Hurban nijako špeciálne nepripravoval a zoznamoval sa s ňou takrečeno v pochode. Vyplývalo to z obmedzených možností národného i sociálneho života na Slovensku, ale aj z pracovnej preťaženosti tohoto muža. Hurbanovi, tak ako aj Ľudovítovi Štúrovi i Jánovi Franciscimu, nebolo novinárske povolanie cieľom, ale prostriedkom, pomocou ktorého mohol vhodne a pohotovo reagovať na meniacu sa situáciu a ovplyvňovať ju. V podmienkach surového nacionálneho útlaku bol však vplyv jeho publicistiky mnohonásobný. Novinárska činnosť J. M. Hurbana je rozsiahla. Písal veľa článkov do novín a časopisov, ktoré sám vydával.
Zoznam periodík, do ktorých J. M. Hurban prispieval
Jeho príspevky nájdeme aj v cirkevných časopisoch, akými boli:
Predpokladáme, že Hurbanove príspevky sú aj v novinách viedenských, peštianskych, záhrebských a iných.
Aj zo zbežného prehľadu článkov J. M. Hurbana vidíme ich neobyčajne bohatú tematickú a žánrovú paletu. Písal literárno-historické štúdie, kritiky, recenzie, úvodníky, fejtóny, komentáre, správy i glosy. V príspevkoch sa zaoberal slovenskou i slovanskou národnou prítomnosťou i minulosťou, otázkami školskými, kultúrnymi, národnoobrannými, politickými, ľudovýchovnými, osvetovými, cirkevnými, filozofickými a inými.
Hurbanov novinársky záujem, ako aj jeho literárna práca sa dotýkali predovšetkým slovenského života. Bol vždy jeho bdelým strážcom, obrancom, pozorne sledoval jeho pulzovanie a v nie jednom prípade dával mu aj smer. Zo zorného uhla domácich, národných potrieb a záujmov sledoval a posudzoval aj vonkajšie udalosti európske a svetové. Podľa všetkého, Hurbana k novinárskej práci pritiahol o dva roky starší Ľudovít Štúr, ktorý ho získal pre členstvo v Spoločnosti česko-slovenskej pri Evanjelickom lýceu v Bratislave už v roku 1835. Tu sa Hurbanovi, ako sám hovoril „rozžela svíce, rozplápolala pochodeň života“. Hurban potom zastával rozličné funkcie v Spoločnosti i v Ústave reči a literatúry československej, ktorý sa stal roku 1837 jej nástupcom. Hurban sa stal tiež zapisovateľom Ústavu, pričom vybavoval aj jej korešpondenciu s nebývalou horlivosťou. Práve touto dopisovateľskou činnosťou, ktorá zabezpečovala kolobeh informácií medzi bratislavským národným strediskom a slovenským vidiekom, Hurban získaval zručnosť v písaní i v komentovaní správ, čo neskoršie vo svojej novinárskej práci vhodne uplatňoval.
Na kvalitatívne vyšší stupeň z informatívneho a spravodajského hľadiska postavili spolkové korešpondovanie príslušníci radikálneho tajného spolku slovenskej mládeže Vzájomnosť, vedeného A. Vrchovským, B. P. Červenákom, P. Ollíkom a M. M. Hodžom. Tento spolok na návrh Daniela Krnúcha začal vydávať rukopisné Vzájomné listy, ktorých redaktorom v roku 1839, po odchode B. P. Červenáka na univerzitné štúdia do Halle, bol práve Hurban. Keď Hurban získal funkciu ústredného korešpondenta a redaktora rukopisných novín, dal im pokrokové zameranie. Viedol ich v protifeudálnom, protimaďarizačnom a v kritickom duchu. Rozsah týchto rukopisných novín bol už aj z technických príčin malý a počet ich exemplárov sa rátal len na desiatky. Preto ani nemohli mať, napriek tomu, že ich čísla kolovali medzi mnohými, taký spoločenský vplyv a ohlas, ako si to vedenie Vzájomnosti želalo. Preto sa aj začala medzi štúrovcami rozsiahla výmena názorov na zameranie, charakter a pomenovanie budúcich slovenských novín a časopisov, ktoré už chceli vydávať tlačou. Hurban vtedy radil, aby si Slováci založili politické noviny, ale aj beletristicko-literárny časopis.
Hurban sa potom zúčastnil na zložitých zápasoch spojených s koncipovaním a s predložením Slovenského prestolného prosbopisu z roku 1842 viedenskému panovníckemu domu, v ktorom sa tiež slovenská inteligencia dovolávala povolenia na vydávanie politických novín, ako aj vymenovania osobitných slovenských cenzorov, čo by bolo podstatne uľahčilo vydávanie národnej literatúry. Hurban sa podieľal v rokoch 1841 – 1845 na ťažkom zápase o povolenie vydávania Slovenských národných novín a Orla tatranského. Ako sme spomínali aj po roku 1845 veľmi pozorne sledoval osudy tohto tlačového orgánu a neváhal Štúra kritizovať vtedy, keď sa domnieval, že si ako redaktor novín správne nepočína. Vidieť to aj z jeho článku „Našim novinám a Orlovi tatranskému k novému roku“, Ktorý 25. decembra 1845 poslal do redakcie Štúrových novín. Štúr však tento kritický článok nechcel uverejniť, takže uzrel svetlo až o dva roky v Hurbanových Slovenských pohľadoch. Hurban Štúra ako redaktora vtedy kritizoval aj v súkromných listoch. Bolo to však len prechodné, lebo Hurbanovi kritika redaktorskej práce Ľudovíta Štúra nebránila ho zastávať proti útokom Jána Kollára, proti predstaviteľom maďarskej vládnucej triedy, ktorí boli zásadnými nepriateľmi Slovenských národných novín. O týchto prvých slovenských politických novinách sa Hurban vyslovil, že ich „celuo Slovensko so zápalom čítalo“.
Hurban, ktorý písal svoje články aj pod skratkami a pseudonymami (Dr. H., J. M., J. L. Trenčiansky, Ľudovít Pavlovič, M. Z. Bohuslavíc, M. Selovský a pod.), bol už v začiatkoch svojej novinárskej práce zásadným a neústupným. Tak si možno vysvetliť aj jeho nechuť robiť kompromisy a prispôsobovať sa pri písaní článkov konzervatívnym požiadavkám Juraja Palkoviča, ako vydavateľa Tatranky. Hurban preto aj odmietol publikovať svoje príspevky v Palkovičovom časopise. V tej istej dobe posielal už Hurban svoje komentované správy o kultúrnom a literárnom živote Slovenska do pražských Květov. Pri Hurbanovi nájdeme len veľmi zriedkavo tzv. čistú správu. To sa priečilo jeho naturelu, pretože bol zvyknutý ku všetkému zaujímať vlastné kritické stanovisko, ktoré často mávalo aj ironické ostrie. Po roku 1838 sa stal Hurban popri Bohuslavovi Nosákovi a B. P. Červenákovi najvýznamnejším slovenským dopisovateľom pražských Květov. Aj v týchto príspevkoch bol síce nadšeným propagátorom československej spolupráce postavenej na základoch rovnoprávnosti, no neváhal pritom obraňovať štúrovskú spisovnú slovenčinu a nárok každého, teda aj slovenského národa na vlastnú, v rodnom jazyku vytváranú literatúru, kultúru a vedu podľa zásady: “V záležitostiach kmeňových svojich rozhodovať musí kmeň sám, rokovať o nich náleží všetkým Slovanom". Odmietal preto aj názor tých ojedinelých českých vzdelancov, ktorí vtedy považovali slovenskú spisbu len za „taký duovažok a accidens literátov českých“. Za veľmi významné a v slovenskej žurnalistike, priamo za prevratné považujeme Hurbanove vystúpenia so Slovenskými pohľadmi "na vedi umeňja a literatúru" na Veľkú noc roku 1846 – v dobe vrcholenia predrevolučnej činnosti štúrovskej generácie.
Hurban a Hegel
Rozboru Hurbanových filozofických postojov sa venoval v knihe Štúrovci a Hegel profesor Rudolf Dupkala. Hegelova filozofia podľa Rudolfa Dupkalu zaznamenala ohlas v prácach: Úvod k Červenákovmu Zrkadlu Slovenska, Vedaa Slovenské pohľady, Ľudovít Štúr (Rozpomienky, Slovensko a jeho život literárny, Prítomnosť a Obrazy zo života Tatranského. O prvé (pozitívne) kontakty Hurbana s Hegelovou filozofiou sa pričinil – čoskoro po svojom návrate z Nemecka – Ľudovít Štúr.
Capability Maturity Model
CMM (z angl. Capability Maturity Model) je rodina modelov pre riadenie procesov v organizáciách. Pôvodne bola vytvorená v SEI (Software engineering institute, v USA) na základe systému ISO 9000 s aplikovaním takzvaných overených praktík (best practices) v oblasti vývoja softvéru. V doméne vývoja softvéru sa CMM model ujal rovnocenne s normou ISO 15504 (SPICE). Na americkom kontinente je rozšírené používanie CMM modelu, avšak európske automobilky pod vedením nemeckej organizácie HIS sa vybrali cestou ISO TR 15504. Pokusy o rozšírenie tohto modelu mimo vývoja softvéru však zatiaľ priniesli iba rozpačité reakcie. Do rodiny CMM modelov patria:
Úrovne
Na kontinuu modelu je definovaných 5 úrovní. Podľa vyjadrenia Inštitútu softvérového inžinierstva Ministerstva obrany USA: „Verí sa, že predvídateľnosť, efektivita a kontrola softvérových procesov organizácie sa zlepšuje keď organizácia postúpi na vyššiu, z týchto piatich, úrovní. Aj keď nie úplne striktne, doterajšia empirická evidencia podporuje túto vieru.“
Jozef Miloslav Hurban
Hurban a Hegel
V prvej etape sa Hurban snaží s Hegelom vyrovnať viac menej ako filozof, resp. filozoficky. V druhej etape už Hegela reflektuje predovšetkým ako teológ, resp. teologicky, pripomína Dupkala. Filozofiu Hurban chápe ako univerzálnu „vedomosť“ o prejavoch ducha v prírode i v ľudskej spoločnosti, ktorá je potrebná tak pre jednotlivého človeka, ako aj pre celé národy. Vo vzťahu k slovenskému národu jej potrebu Hurban zdôvodňoval slovami.
Podľa Dupkalu je dominantnou kategóriou Hegelovej filozofie, ktorou je absolútna idea, resp. absolútny duch, Hurban prezentuje ako vnútorne dynamické a tvorivé bytie. Hurbanov hegelianizmus sa prejavil tiež v jeho názoroch na dejiny: „história, ktorá dľa náuk racionalistov bola iba hromada nesúvislých faktov, ktoré neprenikala žiadna všetko zjednocujúca a všetko oduševňujúca myšlienka, táto história dostala v Heglovej »filozofii histórie« nového pôvabu a lesku novej podoby, živšieho, poetičnejšieho a záživnejšieho záujmu“.
Svetové dejiny Hurban chápe – v nadväznosti na Hegela – ako proces napredovania svetového ducha v uskutočňovaní, resp. uvedomovaní si slobody pripomína Dupkala.
Po potlačení národného hnutia štúrovcov v r. 1849, nástupe Bachovho absolutizmu a predovšetkým po smrti Ľ. Štúra, sa Hurban stále výraznejšie identifikuje s teológiou a z dogmaticko-teistických pozícií prehodnocuje aj svoj pôvodný vzťah k Hegelovi. V mladosti teda Hurban charakterizoval Hegelovu „sústavu“ ako „najvyššie filozofické vedomie sveta“. Neskôr jeho náboženské myslenie späté s vedomím Slovanstva „porazí“ – ako to zdôrazňuje Vladimír Mináč – ''„aj najvyššie filozofické vedomie sveta, totiž Hegla a hegeliánstvo. Hegel teda nie je pre Hurbana cieľ, ale posledný medzistupeň, po ňom príde dokonalosť, slovanská veda, ktorá akoby bola tajným cieľom všetkých ľudských snažení“'' dodáva Dupkala.
Slovanská veda
Rudolf Dupkala bližšie definuje tiež Hegeliánsky výklad dejín podľa Hurbana, ktorý zavŕšil analýzou a interpretáciou objektivizácie ducha v historickom vývoji Slovanov a Slovákov s akcentom na prejavovanie sa ducha v ich vede, náboženstve a literatúre. Filozoficky zaujímavá je v tejto súvislosti najmä Hurbanova predstava o prejavovaní sa ducha v slovanskej vede, ktorá je – okrem iného – tiež typickou ukážkou jeho teistickej reflexie Hegelovej filozofie.
Takto chápaná veda sa vonkoncom nevyčerpáva len rozumom. Charakteristickou črtou slovanskej vedy je skutočnosť, že sa „živí“ všetkými duchovnými aktivitami človeka: filozofiou, náboženstvom, umením atď. konštatuje Dupkala. Jej základom je syntéza rozumu a viery, v dôsledku čoho Hurban používa pre jej označenie aj termín „viero-veda".
Videňja
Ďalej Dupkalu vo svojej štúdii uvádza, že dominantným princípom, resp. „najprednejším ťahom“, či „najzvláštnejším momentom“ všetkej slovanskej vedy je – podľa Hurbana – tzv. „videňja“, lebo „kdo nevidí ten ani ňevje, t .j. ňevje istoti a pravdi“. Videňja, však Hurban nechápe ako synonymum zmyslového vnímania či nazerania. Prezentuje ho ako syntézu všetkých duchovno-kognitívnych dispozícií človeka, ktoré sa realizujú prostredníctvom aktivity rozumu, vnútorných zmyslov, citov a viery, dodáva Dupkala.
Polemika so Ctibohom Zochom a Petrom Kellnerom-Hostinským
Dupkala uvádza, že reakcia štúrovcov na Hurbanovu predstavu o slovanskej vede bola zjavne heterogénna. Zatiaľ čo Ctiboh Zoch vyjadruje voči nej viaceré námietky, Peter Kellner-Hostinský sa prezentuje ako jej otvorený apologét.
Literárna činnosť
Jeho prvé diela, zväčša básnické, boli písané ešte biblickou češtinou, no i tak sa stali súčasťou formovania štúrovskej básnickej školy. Spočiatku písal najmä vlasteneckú a ľúbostnú lyriku alebo historickú epiku, pričom niektoré z jeho básní boli dokonca i zhudobnené, no najväčšie zásluhy má najmä na presadzovaní nových estetických a ideových kritérií v básnickej a literárnej tvorbe. Neskôr sa začal venovať viac próze, kde popri historických témach spracovával i námety zo súčasnosti, cestopisné črty a iné.
Vydavateľská činnosť
V roku 1842 začal vydávať almanach Nitra. Ten mal poskytovať priestor slovenským autorom a vyšiel v rokoch 1842, 1844, 1846 – 1847, 1853, 1876 – 1877. Jeho prvé číslo vyšlo ešte v biblickej češtine, no už od druhého čísla v roku 1844 začal vychádzať v novej spisovnej slovenčine a bol jej hlavným propagátorom. Na podporu literárnoestetických, kultúrnych a vedeckých zámerov svojej generácie začal v roku 1846 vydávať už v novej spisovnej slovenčine časopis Slovenské pohľady na vedy, umenia a literatúru. Tu okrem literárnych a kultúrno-osvetových článkov tiež publikoval články brániace štúrovskú slovenčinu a taktiež rozsiahlu štúdiu Slovensko a jeho život literárny, ktorá tvorí základný kameň modernej slovenskej literárnej historiografie. Časopis pod jeho vedením vyšiel v rokoch 1846 – 1847 a v roku 1851. Okrem toho vydával i ďalšie periodiká, zväčša cirkevného rázu: Cirkevné listy (1863 – 1874), Listy missionárske (1867 – 1869) a Stráž na Sione (1871 – 1872).
Pamiatky
thumb|Hurbanova socha v [[Budatín|Budatíne, Žilina.]] V roku 1948 bolo malé mestečko Stará Ďala premenované na Hurbanovo. Hurbanovo meno sa objavilo aj ako názov ulíc a námestí v mnohých slovenských, ale i českých mestách a dedinách. V Hlbokom sa nachádza jeho náhrobný pomník a pamätník na cintoríne (autor Dušan Jurkovič, 1943), pamätný dom (evanjelická fara) a socha. Jeho pomník sa nachádza i v Novom Meste nad Váhom (autor J. Pospíšil, 1928) a pamätné tabule sa nachádzajú i v Beckove a Brezovej pod Bradlom. Monumentálny pamätník s jazdeckou sochou bol postavený v Žiline (autor L. Berák, 2006). Jeho literárna pozostalosť sa stala súčasťou Literárneho archívu Matice slovenskej. Jeho osobnosť sa stala námetom pre mnohé historické literárne diela a divadelné či televízne hry.
Muhammad al-Chorezmí
’Abú ’Abdalláh Muhammad Ibn Músá al-Chórezmí ’Abú Dža’far (Chvarizmí, Chovarizmí, Choresmí, arab. * okolo 780 - † asi 850, Chórezm) bol perzský matematik, astronóm a geograf.
Životopis
Al-Chorezmí pochádzal pravdepodobne z perzského mesta Chórezm (dnes Chiva v Uzbekistane), jeho meno znamená v arabčine jednoducho z Chórezmu. Chórezmího rodný jazyk bol pravdepodobne perzský (farsí), alebo skôr dnes už mŕtvy chórezmský jazyk z rodiny iránskych jazykov. Svoje diela však písal po arabsky, ktorý bol vedeckým jazykom islamského sveta.
Žil a pôsobil v Bagdade na dvore siedmeho kalifa Al-Ma’múna Abbása.
Algebra
Al-Chorezmí po prvýkrát v dejinách chápe algebru ako samostatnú matematickú disciplínu, ktorú opísal v spise Hisáb al-džabr wa-l-muqábala. Z arabského al-džabr pochádza moderné slovo algebra.
Algoritmus
Meno Al-Chórezmí bolo v stredoveku latinizované na Al-Gorizmi, neskôr na Algorithmi a stalo sa základom slova algoritmus, čo znamená postup (výpočtu). Samotný princíp algoritmizácie však nie je od Chorezmího, ale bol známy v antike a používal sa už v Babylone.
Neznáma X
Chórezmímu sa pripisuje aj tradícia označovať neznámu veličinu symbolom X. Vo svojom diele Al-džabr wa-l-muqábala popisuje metódu (v podstate algoritmus) na vyjadrenie neznámeho (arab. aš-šáí, doslovne vec) v rovnici prvého stupňa, za použitia ďžabr (odčítania) a muqábala (rovnosti, porovnania). Na konci označuje veci (aš-šáí) znamienkom X.
Geografia
V roku 833 dokončil dielo Kitāb Ṣūrat al-Arḍ (arabsky: كتاب صورة الأرض, "Kniha opisu Zeme") v ktorej preložil a prepracoval Ptolemaiovo dielo z druhého storočia Geografia.
Levie srdce
Levie srdce môže byť:
Zoznam kultúrnych pamiatok v Trebišove
Toto je zoznam kultúrnych pamiatok v meste Trebišov  v okrese Trebišov.
Rejkovo
Rejkovo je rekreačná osada v Stolických vrchoch, pri Rejkovskom potoku, 2 km juhozápadne od Tisovca.
Osada bola až do 21. októbra 1944 súčasťou obrannej línie povstaleckej armády.
V súčasnosti je malým strediskom letnej aj zimnej rekreácie s viacerými chatami, zjazdovkou a lyžiarskym vlekom. Osadou prechádza modro-značkovaný turistický chodník z Tisovca do Klenovca.
NGC 3644
NGC 3644 je galaxia v súhvezdí Lev, ktorú objavil nemecký astronóm Albert Marth 22. marca 1865.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 14,2.
Saint-Maurice-d’Ardèche
Saint-Maurice-d’Ardèche je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Ardèche, v regióne Rhône-Alpes.
Obyvateľstvo
Graf vývoja obyvateľstva:
Maces
thumb|right|Macesy
Maces (hebrejsky: מצה (maca), plurál מצות (Macot) v jidiš a aškenázskej výslovnosti vyslovované ako macos, odtiaľ aj slovenský názov "maces") je tradičný a dá sa povedať aj základný pokrm na židovský sviatok Pesach. Je to krehký nekvasený chlieb guľatého či hranatého tvaru. Hranatý tvar sa začal objavovať až s príchodom strojovej výroby macesov v Anglicku v roku 1875. Cesto na tento špeciálny chlieb pripomínajúci skôr krekry sa pripravuje z vody a múky, ktorá sa vyrába zo stráženej pšenice.
Výrobný postup
Na výrobu macesu je možné použiť múku z piatich druhov obilia, o ktorých gemara učí, že podliehajú kvaseniu. Tradične sa používa pšeničná múka.
Obilie ani múka až do zarobenia nesmie prísť do styku s vlhkosťou. Po zarobení sa ihneď cesto spracuje na tenké placky a pečie sa z oboch strán. Tento rýchly spôsob zabráni procesu kvasenia, ktoré je práve v období Pesach nežiaduce. Doba od zarobenia cesta k jeho upečeniu nesmie presiahnuť 18 minút; táto doba sa však môže meniť, ak je do múky pridaná teplá voda alebo ďalšie prísady - v tom prípade sa začne kvasenie skôr.
Význam a symbolika
Macesy majú dve základné interpretácie:
Maces má v židovskej kuchyni mnohé uplatnenia. Okrem povinného a mnohými pravidlami zviazaného jedenia počas sederovej večere na Pesach sa môžu jesť len tak, ako príloha alebo natreté čímkoľvek podľa chuti. Často sa rozomieľajú na tzv. macesovú múčku, z ktorej je možné vyrobiť mnoho pokrmov (od knedličiek do polievky po veľmi zložité špeciality).
Lavočkin La-5
Vývoj
thumb|left|Lavočkin La-5
La-5 sa oproti svojmu predchodcovi LaGG-3 líšil dvojhviezdicovým motorom AŠ-82, ku ktorého inštalácii pristúpila konštrukčná kancelária kvôli nedostatku vodou chladených motorov Klimov M-105P. Predchodcom bol typ zavedený a označovaný ako LaG-5. Po rozdelení konštrukčného tímu Lavočkin – Gorbunov pokračoval Lavočkin v projekte s označením La-5. Neskôr nastala aj zmena typu krytu kabíny a kokpitu, čo malo za následok zlepšenie výhľadu dozadu, zníženie hmotnosti a zvýšenie doletu (od verzie La-5F). Taktiež delta-drevesina, ktorej výroba nebola príliš jednoduchá, bola nahradená obyčajným jedľovým drevom, čo zvýšilo hmotnosť stroja. Napriek tomu, že stroje mali porovnateľnú pohonnú jednotku s nemeckými Fw 190A, neboli schopné dosahovať rovnakú maximálnu rýchlosť, pretože podstatná časť ich draku bola vyrobená z dreva, ktoré bolo ťažšie ako duralová konštrukcia nemeckých strojov. V roku 1943 prišla inovovaná verzia La-5FN. Ktorá bola najrozšírenejšia. Od predošlej verzie sa líšila motorom AŠ-82FN, ktorý mal nový kompresor a priame vstrekovanie paliva do valcov. Ten mal výkon až 1 850 k. Mal taktiež odľahčený podvozok a zlepšenú tepelnú izoláciu kabíny.
Bojové nasadenie
Stroje La-5FN boli po prvýkrát nasadené v bitke v Kurskom oblúku a slúžili až do konca vojny. Čoskoro si získali veľkú obľubu. Boli typickým frontovým strojom sovietskeho letectva. La-5FN bol v malých výškach, na ktoré bol dimenzovaný, rovnocenným súperom nemeckých Bf 109G ako aj Fw 190A. Zaostával za nimi však v mierne nižšej palebnej sile. La-5FN úspešne zasiahli aj do bojov SNP v rámci 1. česko-slovenského samostatného stíhacieho leteckého pluku a jeho piloti dosiahli deväť potvrdených a troch pravdepodobných zostrelov. Česko-slovenské letectvo používalo po vojne stíhače Lavočkin La-5FN pod označením S-95 a La-5UTI s motorom FN prezentačné na CS-95. Uvažovalo sa nad vlastnou produkciou v továrni Rudý (červený) Letov. Logickým pokračovaním stroja La-5FN bol Lavočkin La-7.
Bolo vyrobených 9 920 kusov La-5 a jeho podverzií.