Pieninské_bradlové_pásmo
Vznik a vývoj
V bajoku v strednej jure (počas krasínskej fázy) sa tento priestor začal členiť na dve časti, v dôsledku vynárania tzv. Czorstynského chrbátu. Severnú časť tvorila Magurská panva a južnú kysucká panva (označované niekedy tiež pieninská). Výzdvih Czorstynského chrbátu bol spojený s rotáciou (tilting) blokov kôry severnej časti oceánu Tethys. Na severnom okraji kysuckej panvy sa v tomto období usadzovali plytkovodné vápence czorsztynskej jednotky, na juhu to boli hlbokomorské súvrstvia kysuckej jednotky. Už v bate sa však pieninská panva začala rozpadať, vznikol rift, pozdĺž ktorého sa začala vytvárať nová oceánska alebo suboceánska kôra, tzv. váhikum. To je dnes považované za pokračovanie južného penninika Álp (dnes uzavretý Piemontsko-ligurský či Južný Penninický oceán, na slovensku označovaný aj ako Váhický oceán). Tento menší oceán, ktorý bol súčasťou väčšieho Tethysu sa pričinil spolu s ďalšími novovznikajúcimi oceánmi o rozpad územia Pangey na dve časti, južnú Gondwanu a severnú Lauráziu. náhľad|Bradlo Javorník, pohľad z [[vršatecký hrad|Vršatského hradu. Vršatské bralá sú jednymi z najväčších bradiel čorštynského typu.]] Na začiatku kriedy stále pokračovalo rozpínanie oceánskeho dna Váhického oceánu. V beriase až valanžine došlo počas walentowskej fázy k poklesávaniu magurskej panvy a vytvoreniu Ligurského oceánu. Čorštynský chrbát nakoniec celkom poklesol pod hladinu mora. V neskoršom období od strednej do vrchnej kriedy sa usadzovali najmä sliene. V senóne sa pasívny styk Váhika s južnejšími jednotkami narušil a začala subdukcia, tzv. selecká fáza. Po jej skončení na rozhraní kriedy a paleogénu začala kolízia centrálnokarpatského orogénneho klinu s kôrou oravika. Druhotné komplexy týchto hornín boli najprv intenzívne zvrásnené v tzv. laramskej fáze (alebo jarmutskej fáze) alpínskeho vrásnenia začiatkom paleogénu. Mohutný tlak z juhu spôsobil, že jednotlivé vrstvy boli rozlámané a presunuté na seba, čím sa ich plocha výrazne zmenšila. Vrásnenie malo za následok vznik severne uklonenej vrásovo-príkrovovej stavby. Vrchné príkrovy tvorila pieninská jednotka v podloží so subpieninskou a najspodnejšou šarišskou jednotkou. Sedimentácia v tomto priestore pokračovala flyšovými sedimentami jarmutsko-pročského súvrstvia. Najmladšie sedimenty tvorí melilitové bridlice a turbidity malcovského súvrstvia, ktoré sú zhodné so sedimentami Centrálnokarpatskej paleogénnej panvy. náhľad|vpravo|Uhlová diskordancia medzi horninami eggenburgu Viedenskej panvy a pieninskými červenými hľuznatými vápencami vrchnojurského veku viditeľná v najzápadnejšom bradle pri Podbranči. Koncom oligocénu horotvorná činnosť v oblasti Západných Karpát pokračovala počas helvétsko-sávskej fázy. Po tom čo začiatkom miocénu došlo k subdukcii podložia flyšového pásma (tzv. Magurského oceánu) začal blok Centrálnych Západných Karpát rotovať. Uvoľnenie obrovského tlaku, ktorý nastal pri nerovnakej rýchlosti subdukcie na západe a východe, mal za následok smerne posuvný pohyb jednotlivých jednotiek a ich značnú deštrukciu. Bradlové pásmo v tomto období fungovalo na západe ako ľavostranná (sinistrálna) a na východe ako pravostranná (dextrálna) strižná zóna. Tieto pohyby mali za následok vznik dvoch paniev typu pull-apart, na západe to bola Viedenská a na východe Východoslovenská panva. Vzniklo tak mnoho úzkych a stlačených antiklinál. Nesúrodý podklad sa však nevrásnil harmonicky. Tvrdé vápencové jadrá antiklinál sa správali inak ako ich slieňový obal, keďže boli podstatne pevnejšie a odolávali tlaku odtrhli sa a vytvorili v slieňoch šošovky. Pri ďalšom stláčaní sa tieto šošovky vápencov v slieňoch rôzne pohybovali - ako hrozienka v ceste.