cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kal'a Bahlá
V roku 1987 bola pevnosť zapísaná na zoznam svetového dedičstva UNESCO, v rokoch 1988 až 2004 bola i na zozname svetového dedičstva v ohrození.
Kostol Zvestovania Panny Márie
Kostol Zvestovania Panny Márie môže byť:
Husiná
Husiná je obec na Slovensku v okrese Rimavská Sobota. Miestna časť Ľukva, patrí do regiónu Malohont.
Polohopis
Obec leží vo východnej časti Lučenskej kotliny pri Cerovej vrchovine, v dolinke ľavostranného prítoku potoka Suchá.
Dejiny
Obec v minulosti patrila fiľakovskému hradnému panstvu. Názvy obce: 1332 Guiba; 1341 Guzna; 1435 Guzona; 1920 Husiná;. Od polovice 14. storočia patrila rodine Ratoldovcov. Od roku 1727 do roku 1431 ju nachádzame vo vlastníctvom kráľovnej (mala 28 port). V roku 1454 sa stala vlastníctvom rodiny Perényiovcov a neskôr viacerých zemepánov. V roku 1828 tu žilo v 79 domoch 595 obyvateľov pracujúcich hlavne v poľnohospodárstve. Neskôr obyvatelia obce pracovali i v dvoch miestnych kameňolomoch.
Arnold Zweig
thumb|Arnold Zweig na známke
Arnold Zweig [cvajg] (* 10. november 1887, Głogów, Poľsko† 26. november 1968, Berlín, Nemecko) bol nemecký prozaik a dramatik, člen Svetovej rady mieru, nositeľ Národnej ceny NDR a prezident Nemeckej akadémie umení.
Vyštudoval filozofiu, psychológiu, germanistiku, jazyky a dejiny umenia.
Za 1. svetovej vojny sa zúčastnil bojov na fronte a zážitky z tohto obdobia ho veľmi ovplyvnili. Ďalším významným zlomom v jeho živote bol nástup Hitlera k moci (1933), a s tým spojené prenasledovanie Židov (Zweig bol Žid). Preto bol donútený k emigrácii.
Pôsobil vo Vroclave, Mníchove, Berlíne, Rostocku a Göttingene.
Top (odev)
thumb|Šaty pozostávajúce z [[Paličkovaná čipka|čipkovaného topu a šifónovej sukne.]] Top je časť oblečenia, ktorá slúži k zakrytiu hornej časti ľudského tela. Názov pochádza z anglického slova top, označujúceho vrch, vršok a pod. Top je ženským oblečením (u mužov sa tento typ oblečenia nazýva tielko, v angličtine sa používa aj pomenovanie top).
Druhy topov
Podľa vzhľadu sa topy rozdeľujú:
Martiros Sarjan
Martiros Sarjan (, * 28. február 1880, Nachičevan nad Donom, Rusko† 5. máj 1972, Jerevan, Arménsko) bol arménsky maliar ovplyvnený symbolizmom, impresionizmom a fauvizmom.
Životopis V rokoch 18971903 vyštudoval Moskovskú školu maliarstva, sochárstva a architektúry. Potom pracoval v ateliéri Konštantína Korovina a Valentina Serova​​. Bol v tom čase tiež členom moskovského umeleckého spolku Golubaja roza (Modrá ruža).
Belleray
Belleray je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Meuse, v regióne Lotrinsko.
Martiros Sarjan
Roku 1921 sa vrátil z Ruska do Arménska. V Jerevane toho roku založil Múzeum etnografie, archeológie a umenia (dnes Národná galéria Arménska). V tej dobe začal tiež hojne ilustrovať knihy, pre arménsku kultúru má dôležitý význam najmä jeho séria ilustrácií ku knihe Arménske ľudové rozprávky z roku 1933. Tiež navrhoval divadelné kostýmy.
Putot-en-Bessin
Putot-en-Bessin je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Calvados, v regióne Dolná Normandia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 391 obyvateľov (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Martiros Sarjan
Od roku 1956 bol akademikom Akadémie vied Arménskej republiky. V rokoch 19461958 bol poslancom Najvyššieho sovietu Sovietskeho zväzu. Získal Leninovu cenu.
Je autorom krajiniek a portrétov tematicky zameraných na Orient (Ulica v Carihrade, Kráčajúca felahova žena, Hlava Peržanky). K týmto maľbám ho inšpirovalo viacero ciest, roku 1910 navštívil Istanbul, roku 1912 Egypt, v roku 1914 Perziu.
Belleray
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Klavírny koncert č. 2 (Brahms)
'''Klavírny koncert č. 2 B-dur, Op. 83''' je dielo nemeckého skladateľa Johannesa Brahmsa.
Druhý klavírny koncert delí od Brahmsovho prvého klavírneho koncertu vyše 20 ročná pauza. Skladateľ zložil prvé takty koncertu na dovolenke v Taliansku v roku 1878. Prácu na ňom však načas prerušil kvôli komponovaniu husľového koncertu a dielo dokončil až v roku 1881. Skice koncertu poslal svojmu priateľovi, viedenskému chirurgovi a amatérskemu hudobníkovi Theodorovi Billrothovi so slovami, že mu posiela "zopár drobných klavírnych kúskov". Nešlo však o nič iné ako o typickú brahmsovskú sebairóniu. Hotové klavírne dielo totiž svojím rozsahom prevyšovalo i dovtedajšie Brahmsove symfónie, nehovoriac o tom že išlo o najrozsiahlejší klavírny koncert, aký bol do tej doby napísaný. Brahms nevyvodil dôsledky zo zahanbujúceho neúspechu svojho prvého klavírneho koncertu a i druhý klavírny koncert skomponoval podľa svojho presvedčenia v symfonickom duchu, čo tentoraz podčiarkol i štvorvetou stavbou koncertu. Obavy z prijatia nového diela boli preto určite opodstatnené. Dvadsaťročná prestávka od premiéry prvého koncertu sa však zrejme odrazila i na vkuse publika, dielo bolo totiž na premiére v Budapešti v novembri 1881 prijaté s nadšením. Orchester dirigoval slávny Hans vo Bülow a klavírny part predniesol sám Brahms, ktorý bol výborný klavirista.
Na rozdiel od prvého klavírneho koncertu Brahms v tomto diele vynechal tradičnú orchestrálnu predohru. Koncert otvára lesný roh mierumilovným sólom, do ktorého  ako ozvena  vstupuje klavír so svojím arpeggiom. V téme pokračuje orchester, ktorý preruší klavír so sólovou dramatickou pasážou. Po nej v plnej sile zaznie orchester, ktorý uzavrie hlavnú tému. Nasleduje vedľajšia téma, na ktorú naväzuje emocionálne bohaté prevedenie odvodené prevažne od úvodného sóla lesného rohu. Skvelý záver vety ohlasujú dlhé klavírne trilky, po ktorých klavír predvedie záverečnú frázu a orchester niekoľkými údermi vetu uzatvorí. Druhá veta Allegro appasionato má charakter scherza a Brahms ňou obohatil tradičnú trojvetú formu koncertu. Nálada vety je dramatická, s hrmotnými basmi a ako je uvedené v označení vety, vášniva. Andante, ktoré nasleduje, je naopak kontrastne jemné a zamyslené. Túto vetu otvára dlhým subtilným sólom violončelo, ktoré tak v koncerte vystupuje ako akýsi "vedľajší" sólový nástroj (podobný prvok Brahms použil už v druhej vete jeho husľového koncertu v podobe sólového hoboja). Záverečnú vetu otvára priamo klavír s vtipne delikátnou témou. Tak ako u iných Brahmsových diel tu počujeme vplyv uhorskej melodiky. Melódia témy je pikantná, miestami pôsobí až groteskne a vynikajúco vyvažuje a završuje celé dielo.
Hoci dnes už Brahmsov druhý klavírny koncert nepredstavuje pre interpretov neprekonateľnú prekážku, stále patrí medzi najnáročnejšie diela klavírneho repertoáru. Podľa mnohých odborníkov ide o najlepší klavírny koncert všetkých čias.
Eľ Lisickij
Eľ Lisickij, vlastným menom Lazar Markovič Lisickij , pôvodným menom Lazar Morduchovič Lisickij (* 23. november 1890, Počinok, Rusko – † 30. december 1941, Moskva) bol ruský maliar a architekt, jeden z predstaviteľov ruského konštruktivizmu.
Biografia
Tvoril takmer vo všetkých oblastiach navrhovania. Patril medzi predstaviteľov ruského konštruktivizmu. Neprijali ho na akadémiu v Petrohrade a tak vyštudoval na technickej škole v Darmstadte. Na začiatku 1. svetovej vojny sa vrátil do Ruska. Od roku 1917 vyučoval spolu s Kazimirom Malevičom na umeleckej škole vo Vitebsku a neskôr aj na VCHUTEMAS. Jeho záľubou boli nefiguratívne geometrické konštrukcie. V roku 1921 vyučoval na moskovskej akadémii. V rokoch 1922 – 1928 sa vrátil do Nemecka, kde sa zúčastňoval v aktivitách tamojšej avantgardy ako profesor Bauhausu. Spolupracoval aj so skupinou De Stijl. Od roku 1928 žil v Moskve, kde pôsobil ako návrhár. Na medzinárodných výstavách a veľtrhoch. navrhoval výzdobu sovietskych pavilónov. Spolu s Hansom Arpom publikovali knižné dielo Umelecké izmy.
Viac ako architektúre sa Lisickij venoval maľbe, reklamnej grafike, knižnému umeniu a výstavníctvu. Umeleckým vzorcom prounu sa Lisickij pokúšal prekonať konvenčné formy obrazu, sochy a architektúry. „Prouny sú prestupné stanice medzi materiálom a architektúrou. Proun mení výrobné formy umenia na komunistickom základe z oceľobetónu.“
„...naše umenie patrí k epoche vedeckých vedomostí. Používame metódy tejto epochy – analyzujeme… Svet je nám daný cez videnie, cez farbu – to je jeden prístup. Svet je nám daný cez dotyk, cez materiál – to je druhý prístup. Podľa oboch prístupov svet patrí ku geometrickému poriadku.“ (Eľ Lisickij)
Saint-Andéol-le-Château
Saint-Andéol-le-Château je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Rhône, v regióne Rhône-Alpes.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Petr Nečas
RNDr. Petr Nečas (* 19. november 1964, Uherské Hradiště) je bývalý český politik, do júla 2013 predseda vlády Českej republiky a predseda Občianskej demokratickej strany.
Od 4. septembra 2006 do 8. mája 2009 zastával posty podpredsedu vlády a  ministra práce a sociálnych vecí v  druhej vláde Mirka Topolánka. 1. apríla 2010 sa stal po rezignácii Mirka Topolánka volebným lídrom pre parlamentné voľby 2010 a 13. apríla potom oficiálne prevzal právomoci predsedu ODS, až do budúceho volebného kongresu. Na kongrese bol zvolený za predsedu strany.
Biely vrch (prírodná pamiatka)
Biely vrch je chránená prírodná pamiatka v blízkosti obce Vršatské Podhradie v okrese Ilava, v Trenčianskom kraji. Nachádza sa v Bielych Karpatoch, má rozlohu a vyhlásená bola v roku 1990. Je súčasťou Chránenej krajinnej oblasti Biele Karpaty. Ochranné pásmo nebolo určené. Na území pamiatky platí 4. stupeň ochrany.
Petr Nečas
Biografia
V rokoch 1979 až 1983 študoval na gymnáziu v Uherskom Hradišti. V roku 1988 ukončil štúdium na Prírodovedeckej fakulte Univerzity JE Purkyně v  Brne, odbor fyzika, v tom istom roku získal titul doktor prírodných vied prác z oblasti plazmovej fyziky.
Biely vrch (prírodná pamiatka)
Predmetom ochrany je rozľahlé nenarušené čučoriedkové vresovisko s plavúňom obyčajným.
Petr Nečas
Biografia
S predošlou manželkou Radkou má dvoch synov, Ondreja a Tomáša, a dve dcéry, Teréziu a Máriu. Na začiatku roku 2013 vydali manželia Nečasovi oficiálnu správu, v ktorej uviedli, že ich vzťah prechádza krízou a že už niekoľko mesiacov žijú odlúčene, na čo v júni Nečas podal žiadosť o rozvod (po 27 rokoch). Potvrdil, že má dlhodobý vzťah s Janou Nagyovou, bývalou vrchnou riaditeľkou svojho kabinetu, predtým verejnosti dlhodobo o vzťahu klamal. Dňa 21. septembra 2013 sa Nečas s Janou Nagyovou oženil.
V ďalšej dekáde čelí trestnému stíhaniu pri podozrení z podplácania v súvislosti s kauzou tzv. trafík pre troch niekdajších poslancov ODS.
Politická kariéra
Členom ODS je od roku 1991. Od roku 1992 je poslancom Parlamentu ČR. Od roku 1999 je podpredsedom ODS, v roku 2002 prehral súboj o post predsedu strany s Mirkom Topolánkom o 2 hlasy, medzi rokmi 2004 až 2006 vykonával funkciu 1. podpredsedu ODS, ktorú na jeseň roku 2006 neobhájil v súboji s Pavlom Bémom. Vďaka svojim dlhým obštrukčným prejavom v Snemovni získal prezývku Fidel. Od roku 2006 je jedným z radových podpredsedov strany. Po odstúpení Mirka Topolánka v marci 2010 sa stal volebným lídrom ODS k parlamentným voľbám v roku 2010. Na celoštátnom kongrese strany 19. a 20. júna 2010 bol zvolený za tretieho predsedu ODS.
Vo voľbách do Poslaneckej snemovne v júni 2010 získal mandát poslanca za ODS. Jeho strana začala rokovať s ostatnými stredopravými politickými stranami (TOP 09 a Veci verejné) o zostavení novej vlády so 118člennou podporou v 200člennej snemovni. 28. júna 2010 bol menovaný prezidentom Václavom Klausom za predsedu vlády Českej republiky a poverený zostavením novej vlády. Vo funkcii vystriedal Jana Fischera. Kompletný Nečasov kabinet vymenoval prezident 13. júla 2010.
V nedeľných večerných hodinách 16. júna 2013, po ukončení grémia ODS, predseda vlády Nečas oznámil, že v pondelok 17. júna podá demisiu do rúk prezidenta republiky a odstúpi tiež z čela strany. Udalosti v tzv. kauze Nagyová vyústili do pádu celej Nečasovej vlády. Premiér Nečas demisiu odovzdal 17. júna 2013 prezidentovi republiky Milošovi Zemanovi. Ten ho poveril výkonom funkcie do doby, pokiaľ nebude zostavený nový kabinet.
Kryoterapia
náhľad|Kryokomora náhľad|Príprava pacienta na pobyt v dĺžke cca 3 minút Kryoterapia je alternatívna liečebná metóda, pri ktorej predpokladaný liečebný účinok spôsobuje krátkodobý pobyt v kryokomore s veľmi nízkou teplotou.
Liečba chladom
Poznatky o pozitívnom vplyve tepla na organizmus človeka sú známe už od čias starovekých Grékov. Mnohé výskumy poukazujú na liečebné, preventívne, ale aj regeneračné účinky chladu. Už starí Egypťania využívali chlad na liečebné účely, neskôr Hippokrates písal o jeho analgetickom účinku. Počas napoleonských vojen sa obklady z ľadu a snehu využívali na znecitlivenie končatín pri amputáciách. Začiatkom 20. storočia zaznamenala veľký pokrok kryobiológia, ktorá sa zaoberá bunkovými zmenami pri extrémne nízkych teplotách. Práve tieto výskumy boli základom pre vznik kryoterapie.
Kryoterapia je metóda založená na princípe pôsobenia nízkej teploty (-100 °C a viac) krátky čas (23 minúty). Prvým novodobým priekopníkom tejto technológie pre lekárske a komerčné účely bol Japonec Toshiro Yamauchi, ktorý sa podieľal aj na skonštruovaní prvej kryokomory, dokončenej v roku 1978. V posledných rokoch sa na zdokonaľovaní tejto metódy podieľajú poľskí odborníci.
Priebeh
Pri vstupe do kryokomory je predpísaný odev (maska na dýchanie, rukavice, čelenka, šortky, ponožky, dreváky, tričko u žien) a nevyhnutné je lekárske vyšetrenie. Vstup sa neodporúča tehotným ženám a ľudom s chudokrvnosťou, epilepsiou, ischemickou chorobou srdca, klaustrofóbiou, nestabilným krvným tlakom a pod. Po krátkej adaptácii v predsieni s teplotou –60 °C, sa prechádza do hlavnej komory s teplotou okolo –130 °C na cca dve až tri minúty. Po uplynutí času v hlavnej komore sa klient presunie späť do predsiene a následne do tzv. aeróbnej miestnosti, kde sú rôzne prístroje (bežecké pásy, stepery, stacionárne bicykle a pod.), kde cvičí 10 až 15 minút. Denne je možné absolvovať maximálne dva vstupy, výnimočne tri, aj to len u vrcholových športovcov.
Na základe doterajších poznatkov je možné konštatovať, že kryoterapia zohráva v procese regenerácie organizmu a v liečbe poúrazových stavov pohybového aparátu výraznú úlohu, a vo vrcholovom športe sa stáva jeho neoddeliteľnou súčasťou.
Marta Podhradská
Marta Podhradská (* 28. jún 1949, Lehnice) je slovenská poetka, prekladateľka a politička.
Životopis
Vzdelanie získavala v Šamoríne a na filozofickej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave. Pracovala v Univerzitnej knižnici, vo vydavateľstve Slovenský spisovateľ, od roku 1994 bola pracovníčkou členského ústredia Matice slovenskej, v rokoch 19941998 bola riaditeľkou tlačového odboru Ministerstva kultúry a od roku 1998 je poslankyňou Národnej rady Slovenskej republiky (za stranu ĽS-HZDS). V súčasnosti učí slovenčinu, literatúru a geografiu v ZŠ Lehniciach.
Tvorba
Knižne debutovala v roku 1980 zbierkou básní Ďaleko na dosah. Venuje sa najmä písaniu poézie, ale taktiež prekladá z maďarskej a nemeckej literatúry. Vo svojich dielach prezentuje širokú škálu pocitov od dotykov, ľúbostného citu a materstva až po smutné obrazy minulosti Slovenska a priamočiare vyjadrenie občianskych postojov, no v jej tvorbe sa objavujú tiež erotické a filozofické podtóny.
Doktor všeobecného lekárstva
náhľad|Lekárka [[Virginia Apgarová]] Doktor všeobecného lekárstva (19901996 „doktor všeobecnej medicíny“, 1996(?)2004 a pred 1990 „doktor medicíny“; skratka MUDr.; ) je akademický titul absolventov humánneho lekárstva.
Na Slovensku je to vysokoškolský akademický titul písaný pred menom, udeľovaný absolventom lekárskej fakulty po skončení štátnych skúšok. Udeľuje sa všeobecným lekárom (donedávna aj zubným lekárom, ale tí teraz dostávajú titul doktor zubného lekárstva - skratka MDDr.).
V anglosaských krajinách lekári dostávajú titul M. D. alebo D. M.. Píše sa za menom.
Osirelé dielo
Osirelé dielo je autorské dielo a iný predmet autorskoprávnej ochrany, ku ktorým žiadny z nositeľov práv nie je určený, alebo ak bol určený, nemožno ho nájsť. Príkladmi osirelých diel môžu byť kniha, noviny, časopis a iné diela v písomnej forme, kinematografické dielo, audiovizuálne dielo, ilustrácia, fotografia atď.
Nositeľa práv v takýchto prípadoch nie je možné kontaktovať za účelom získania povolenia na použitie diela. Osirelé diela v súčasnosti predstavujú prekážku najmä pre kultúrne a vzdelávacie inštitúcie (knižnice, múzeá, galérie, archívy, školy a pod.), ktoré prispievajú k zachovaniu a šíreniu kultúrneho dedičstva prostredníctvom digitalizácie svojich zbierok.
Počet osirelých diel
Presný počet takýchto diel dodnes nie je známy, aj keď niektoré štúdie odhadujú, že desiatky miliónov z nich sa nachádzajú len vo verejne prístupných inštitúciách. Napríklad British Library predpokladá, že osirelé diela tvoria až 40 % jej celkového zbierkového fondu. So zreteľom na zjednodušené spôsoby vzniku a zverejňovania diel v súčasnosti je pravdepodobné, že tento počet bude narastať.
Problematika osirelých diel
Ťažiskovým problémom osirelých diel je nemožnosť určiť, resp. vyhľadať nositeľa práv. Pritom použitie diela bez vedomia autora môže z autorskoprávneho hľadiska znamenať ohrozenie jeho morálnych a materiálnych záujmov. Z nemožnosti určiť či nájsť autora vyplýva, že nie je možné získať súhlas na sprístupňovanie či šírenie osirelého diela. Táto situácia je však nevýhodná aj pre samotného autora, pretože mu za použitie svojho diela nemôže byť poskytnutá primeraná odmena. Z osirelých diel teda neplynie nikomu úžitok. Bez účinného legislatívneho zastrešenia hrozí, že i mimoriadne cenné dielo, ktorého autor nebol určený alebo vyhľadaný, sa nemôže využiť na vedecký výskum či určitý druh kultúrnej aktivity.
Právne riešenia problematiky osirelých diel vo svete
Účelom všetkých variantov právneho riešenia danej problematiky je vyváženie všeobecných záujmov používateľov osirelých diel a individuálnych záujmov nositeľov práv.
Kanada
Kanada zaviedla právnu úpravu pre osirelé diela už v roku 1985. Kanadský model riešenia otázky osirelých diel sa vzťahuje výlučne na zverejnené diela, záznamy umeleckých výkonov, zverejnené zvukové záznamy a záznamy komunikačných signálov. Povolenie na použitie diela sa získava na základe povinnej licencie. Podľa kanadského autorského zákona licencie na použitie diel udeľuje Copyright Board, a to po preskúmaní, či záujemca o použitie diela vynaložil pred podaním žiadosti primerané úsilie na vyhľadanie nositeľov práv. Tento orgán stanovuje tiež podmienky použitia diela a výšku licenčnej odmeny, ktorú Copyright Board nositeľom práv vypláca do piatich rokov od vydania licencie buď priamo, alebo prostredníctvom príslušného kolektívneho správcu práv. Podobný model riešenia sa využíva napr. aj v Japonsku či Kórejskej republike.
Nórsko
Nórsko využíva už od 60. rokov ako model riešenia pre osirelé diela inštitút rozšírenej kolektívnej správy práv. Zmysel rozšírenej kolektívnej správy spočíva v možnosti kolektívneho správcu poskytnúť v zákonom vymedzených prípadoch záujemcovi licenciu na použitie konkrétneho diela nielen nositeľov práv zmluvne zastupovaných, ale aj takých, ktorí zmluvne zastupovaní nie sú (pokiaľ nositeľ práv nevylúči účinky kolektívnej správy práv), pričom aj nositeľ práv bez zmluvného zastúpenia má právo na odmenu za použitie svojho diela. Použitie je podľa ustanovení tamojšieho autorského zákona limitované rýdzo vzdelávacími účelmi. Účinky kolektívnej správy sa vzťahujú len na územie Nórska, teda príslušné diela sú sprístupnené len záujemcom lokalizovaným na území tohto štátu. Obdobné riešenie problematiky osirelých diel je využívané napr. vo Švédsku, Dánsku alebo Fínsku.
Európska únia
Pre legislatívne orgány Európskej únie (EÚ) bola téma osirelých diel v poslednej dekáde mimoriadne aktuálna. Dodnes bolo prijatých viacero dokumentov a podniknutých mnoho diskusií a konferencií, ktoré zdôrazňovali potrebu vypracovať záväznú právnu úpravu týchto diel tak na európskej, ako aj na národnej úrovni. Úsilie vrcholných orgánov EÚ zosúladiť národné úpravy autorského práva jej členských štátov z aspektu zjednodušenia cezhraničnej digitalizácie a šírenia osirelých diel vyvrcholilo prijatím smernice Európskeho parlamentu a Rady 2012/28/EÚ z 25. októbra 2012 o určitých povolených spôsoboch použitia osirelých diel. Smernica stanovila povinnosť členských štátov Únie zakomponovať do svojich národných úprav zákonnú výnimku z povinnosti získať súhlas autora na použitie diela. Ide o výnimku z výhradného majetkového práva autora pri svojich dielach povoliť alebo zakázať rozmnožovanie a sprístupňovanie verejnosti. Členské štáty mali tento normatívny akt prijať takým spôsobom, ktorý by nenarušil mantinely existujúcich, resp. pripravovaných vnútroštátnych predpisov, týkajúcich sa prekonania úskalí hromadnej digitalizácie. Smernica mala byť do právnych úprav jednotlivých členských štátov transponovaná najneskôr do 29. októbra 2014. Smernica poverila Európsky úrad duševného vlastníctva so sídlom v Alicante, aby zriadil a spravoval jednotnú európsku databázu. Databáza osirelých diel je verejne prístupná prostredníctvom internetu a obsahuje informácie o osirelých dielach, ktoré sú obsiahnuté v zbierkach verejne prístupných knižníc, vzdelávacích inštitúcií, múzeí, archívov, inštitúcií pre správu filmového a zvukového dedičstva a verejnoprávnych vysielateľov so sídlom v členských krajinách Európskej únie.
Slovenská republika
Slovenské zákonodarstvo smernicu transponovalo do zákona č. 283/2014 Z. z. z 12. septembra 2014, ktorým sa mení a dopĺňa zákon č. 618/2003 Z. z. o autorskom práve a právach súvisiacich s autorským právom v znení neskorších predpisov, ktorý nadobudol účinnosť dňa 29. októbra 2014. Zákon osirelé dielo definuje ako slovesné dielo vyjadrené v písomnej forme, najmä kniha, časopis, noviny (ale napr. aj ilustrácia či fotografia, pokiaľ je jej súčasťou), hudobné dielo vyjadrené v písomnej forme a audiovizuálne dielo, ktorého autora nemožno určiť, alebo, ak bol určený, nemožno ho nájsť ani napriek dôslednému vyhľadávaniu a je uložené v knižnici, archíve, múzeu, vo vzdelávacom zariadení alebo v zákonnom depozitári. Ďalšou nevyhnutnou podmienkou, ktorá implikuje status osirelého diela podľa aktuálneho znenia autorského práva, je, že toto dielo muselo byť prvý raz vydané alebo prvý raz odvysielané v niektorom členskom štáte EÚ.
Použitie osirelého diela
Osirelé diela sú bez súhlasu autora oprávnené použiť knižnice, školy, múzeá, galérie, archívy, Rozhlas a televízia Slovenska a Slovenský filmový ústav výhradne na vzdelávacie a kultúrne účely a na plnenie úloh vo verejnom záujme, a to dvoma spôsobmi: vyhotovením rozmnoženiny (na digitalizáciu, indexáciu, katalogizovanie, uchovávanie, reštaurovanie alebo umožnenie prístupu verejnosti) a sprístupňovaním verejnosti.
Dôsledné vyhľadávanie
Smernica EÚ prostredníctvom novely autorského zákona ukladá záujemcom o použitie osirelého diela povinnosť vykonať najskôr dôsledné vyhľadávanie, teda získavanie informácií, na základe ktorých možno vylúčiť pochybnosti o tom, či príslušné dielo je alebo nie je osirelé. Dôsledné vyhľadávanie je potrebné vykonať na území členského štátu EÚ, v ktorom bolo dielo prvý raz uverejnené alebo odvysielané. Zákon v intenciách zjednodušenia vyhľadávania odporúča vychádzať prinajmenšom z relevantných informačných zdrojov, ktoré uvádza vo svojej prílohe. Status osirelého diela teda možno získať len vtedy, keď prebehlo dôsledné vyhľadávanie a nositeľa práv sa nepodarilo určiť alebo nájsť. Povinnosťou oprávnenej osoby je tiež viesť a uchovávať o výsledkoch vyhľadávania záznamy, ktoré sa musia poskytnúť Slovenskej národnej knižnici. Tieto záznamy sú následne sprístupnené európskym kultúrnym a vedeckým inštitúciám prostredníctvom jedinej európskej verejne prístupnej online databázy osirelých diel. Jej výstavbu a správu zabezpečil Európsky úrad duševného vlastníctva (EUIPO). Hlavným poslaním databázy je predchádzať a zabraňovať možnému porušovaniu autorských práv. Vychádzajúc z predpokladu, že nedostatok údajov o osirelých dielach je najväčšou prekážkou ich sprístupňovania, rozhodujúcu úlohu v dosahovaní tohto cieľa zohráva kumulácia relevantných informácií o existujúcich osirelých dielach. Tieto informácie sa získavajú na základe dôsledného vyhľadávania a transparentným spôsobom sa sprístupňujú širokej verejnosti.
Vzájomné uznávanie statusu osirelého diela
Do slovenskej legislatívy smernica EÚ zaviedla tiež systém vzájomného uznania statusu osirelého diela. Ak sa dielo považuje za osirelé v jednom členskom štáte, za osirelé sa považuje aj v ostatných štátoch. V záujme podpory prístupu občanov k európskemu kultúrnemu dedičstvu sa tak zabezpečí, že zdigitalizované osirelé dielo sa bude môcť použiť vo všetkých členských štátoch EÚ, až kým sa neukončí jeho status. Pravidlo vzájomného uznania statusu osirelého diela je kľúčové pre napĺňanie významu európskeho riešenia problematiky osirelých diel.
Ukončenie statusu osirelého diela
Prijatá právna úprava predchádza kolízii používateľov osirelých diel s nositeľmi práv tým, že autor osirelého diela je oprávnený kedykoľvek ukončiť status osirelého diela. Svoje autorstvo musí písomne oznámiť Slovenskej národnej knižnici a tá je povinná bezodkladne informovať konkrétneho používateľa príslušného diela o uskutočnení tejto zmeny. Autor diela má právo vyžadovať od používateľa diela primeranú odmenu. Výška primeranej odmeny by mala reflektovať nekomerčné použitie diela na plnenie úloh vo verejnom záujme bez dosahovania zisku.
Ulica Andreja Mráza
Ulica Andreja Mráza je ulica v Bratislave, v mestskej časti Ružinov. Nachádza sa v miestnej časti Pošeň. Je pomenovaná podľa literárneho a divadelného historika a kritika Andreja Mráza (1904 – 1964).
Úsek Jašíkova ulica – Bachova ulica
Na tomto úseku sa na oboch stranách ulice nachádzajú 7-poschodové panelové bytové domy z druhej polovice 60. rokov 20. storočia. Tento úsek je prejazdný. Na jeho konci pred križovaním s Bachovou ulicou sú osadené stĺpiky na zabránenie vjazdu motorových vozidiel na Bachovu ulicu.
Úsek Bachova ulica – Štefunkova ulica
Ulica je na tomto úseku v hlavnej osi koncipovaná ako chodník až do vyústenia na Štefunkovu ulicu.
Južne od ulice sa nachádza rozsiahly areál Spojenej školy sv. Vincenta de Paul na Bachovej ulici.
Doupě
Doupě je obec v Česku v okrese Jihlava v kraji Vysočina. 1. januára 2012 tu žilo 107 obyvateľov, z toho 55 mužov a 52 žien, pričom priemerný vek v obci bol 40,8 roka (muži 37,6 roka, ženy 44,2 roka).
Urinoterapia
Urinoterapia je alternatívna liečebná metóda pochádzajúca z Indie. Liečebný účinok spočíva v pití vlastného moču.
Hossa
Hossa môže byť:
Spasiteľ
Spasiteľ alebo vykupiteľ môže byť:
Drahoslav Machala
Drahoslav Pavel Machala (* 16. november 1947, Zemianske Podhradie – † 1. január 2015, Bratislava) bol slovenský spisovateľ, novinár a publicista.
Životopis
Základnú školu navštevoval v Bošáci. Maturitnú skúšku zložil v roku 1965 na Gymnáziu v Novom Meste nad Váhom. Po ukončení stredoškolského štúdia bol prijatý na FFUK Katedru novinárstva. Prijímacie pohovory na katedru novinárstva sa skladali z dvoch častí, prvý rok bol študent prijatý a potom musel nastúpiť na rok na výrobnú prax. Začínal ako robotník v Pozemných stavbách v Novom Meste nad Váhom, neskôr v Tlačiarenských závodoch v Bratislave. Počas štúdia žurnalistiky na Filozofickej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave v rokoch 19661971 absolvoval trojmesačnú prax v redakcii Kultúrneho života. Základnú vojenskú službu absolvoval v redakcii Armádneho vysielania Československého rozhlasu v Prahe.
Podľa registračného zväzku číslo 22659 komunistickej ŠtB bol Machala od roku 1979 vedený ako agent s krycím menom Pamír, od r. 1984 ako dôverník s krycím menom Drahoš.
Od roku 1986 pôsobil ako redaktor kultúry denníka KSS Pravda.
Ponovembrové pôsobenie
Od mája 1990 pracoval ako redaktor bratislavskej filiálky týždenníka Matice slovenskej Slovenské národné noviny. Bol spoluorganizátorom matičných zhromaždení Za zvrchované Slovensko v Bratislave 11. marca 1991, 19. septembra 1991 a 11. marca 1992. Bol účastníkom Kongresu slovenskej inteligencie (KSI) na Donovaloch 30. mája 1992 a signatárom jej vyhlásenia. Bol spoluautorom textu Deklarácie SNR o štátnej zvrchovanosti SR, ktorú KSI zaslala predsedovi SNR I. Gašparovičovi 3. júla 1992, a ktorý bol základom Deklarácie zvrchovanosti SR prijatej SNR 17. júla 1992.
Od mája 1993 bol redaktorom denníka Republika, resp. Slovenská republika. Bol zástupcom šéfredaktora týždenníka Spolku slovenských spisovateľov Literárny týždenník, v r. 1996 a 1998 publikoval zborníky rozhovorov Otvorené okná Literárneho týždenníka I., II. V období 19961998 bol riaditeľom Národného literárneho centra v Bratislave. Za vlád Mikuláša Dzurindu bol poslaneckým asistentom Miroslava Číža zo Smeru. Za prvej vlády Roberta Fica premiérovi občas písal prejavy. Dostal sa aj k štátnej zákazke za 170-tisíc eur od ministerstva školstva ovládaného SNS na učebnice pod názvom Slovenská vlastiveda, ktoré neskôr historici kritizovali. V roku 2013 bol valným zhromaždením Matice slovenskej v Martine zvolený za člena Výboru MS, neskôr bol Výborom MS zvolený za člena Predsedníctva Matice slovenskej.
Patrí medzi stály autorský kruh vydavateľstva Perfekt.
18. apríla 2012 Machala fyzicky napadol spisovateľa Tomáša Janovica po Janovicovom slovnom útoku. Machala je z minulosti známy viacerými slovnými útokmi na Janovica.
Zomrel 1. januára 2015 po ťažkej chorobe.
Lukáš Machala je synom Drahoslava Machalu.
Mosad le-alija Bet
Mosad le-alija Bet bola jedna zo zložiek Hagany. Náplňou jeho činnosti bolo zaisťovanie nelegálnej židovskej imigrácie do Palestíny. Mosad le-alija Bet vykonával činnosť od svojho vzniku v roku 1938, až do roku 1953. Názov Mosad alijah Bet je odvodený od tzv. „druhej prisťahovaleckej vlny“ (Bet = B), ktorá, na rozdiel od (legálnej, Britmi povolenej) Alija A, bola nelegálna.
Mosad le-alija Bet bol oficiálne založený 29. apríla 1939. Činnosť ale neoficiálne začal o rok skôr, v roku 1938. Hlavným dôvodom na založenie organizácie bol narastajúci tlak britskej správy na obmedzenie židovskej imigrácie do Palestíny. Aktivity Mosad le-alija Bet sa v začiatkoch sústreďovali do Atén, neskôr sa centrum presunulo do Paríža.
Významné úspechy dosiahol Mosad už v prvom roku činnosti. Počas 50 plavieb (imigrácia do Palestíny najčastejšie smerovala cez more) bol schopný do Palestíny dopraviť 20 tisíc židovských prisťahovalcov. V období druhej svetovej vojny bola imigračná činnosť Mosadu prakticky paralyzovaná. Svoje aktivity obnovil až v auguste 1945.
V rokoch 1945 – 1953 dokázal Mosad le-alija Bet vypraviť 64 lodí s viac ako 70 tisíc židovskými prisťahovalcami, z ktorých mnohí patrili medzi tých, čo prežili holokaust. Na imigráciu židovských prisťahovalcov z arabských krajín sa využívali pozemné cesty. Celkovo dokázal Mosad le-alija Bet na území budúceho Izraela prepraviť 100 tisíc židov.
Najslávnejšou loďou, ktorú používal Mosad, bol Exodus. Loď previezla 4554 židov, ktorí prežili holokaust. Väčšiu časť povojnovej činnosti Mosadu le-alija Bet riadil Ša'ul Avigur (Meirov). Po založení Izraela sa v roku 1953 Mosad le-alija Bet transformoval na agentúru Liškat ha-kešer (: נתיב, doslova Cesta) opäť na čele s Avigurom. Hlavnou činnosťou Nativ bol transport Židov zo sovietskeho bloku, z arabských krajín a z iných krajín, do Izraela.
1. FSV Mainz 05
1. FSV Mainz 05 je nemecký futbalový klub so sídlom v meste Mainz v spolkovej krajine Porýnie-Falcko. Od roku 2009 hrá v najvyššej nemeckej súťaži, Bundeslige. Väčšinu svojej histórie hral klub v nižších súťažiach (v Bundeslige hral ešte v rokoch 2004 až 2007).
Vpád vojsk Varšavskej zmluvy do Česko-Slovenska
Vpád / invázia vojsk Varšavskej zmluvy do Česko-Slovenska (alebo Okupácia / Začiatok okupácie Československa  ), komunistickou stranou označovaný aj ako vstup spojeneckých vojsk, s krycím názvom: operácia Dunaj, bol vojenský vpád vojsk piatich socialistických krajín Varšavskej zmluvy (Sovietsky zväz, Maďarsko, Poľsko, Bulharsko a NDR) na čele so Sovietskym zväzom, ktorý znamenal nasledovnú 23 ročnú vojenskú okupáciu československého územia, zastavenie a zvrátenie prebiehajúcich demokratizačných reforiem.
V stredu 21. augusta 1968 obsadili cudzie vojská väčšinu strategických miest po celom Česko-Slovensku (na územie ČSSR vstúpili už v utorok 20. augusta pred polnocou a 21. augusta o 2:00 ráno na Ruzyňskom letisku v Prahe pristala prvá výsadková jednotka). Operácie sa zúčastnilo asi pol milióna vojakov a okolo 6 000 tankov. Operácii velil sovietsky armádny generál I. G. Pavlovskij.
Išlo o vojenskú okupáciu v tej dobe suverénnej krajiny jej spojencami, napriek nesúhlasu jej zákonne zvolených predstaviteľov a žiadostiam o pomoc iných krajín aj na pôde Bezpečnostnej rady OSN.
Vedúci predstavitelia sa však pod nátlakom rýchlo vzdali a podpísaním Moskovského protokolu 27. augusta 1968 v spoločnom prehlásení legalizovali pobyt cudzích vojsk, čo následne znamenalo potlačenie česko-slovenského pokusu o „socializmus s ľudskou tvárou“, tzv. „obrodného“ procesu známeho vo svete ako Pražská jar. Invázne jednotky Sovietskej armády zostali v krajine až do roku 1991.
Dôvodom intervencie neboli len intrigy konzervatívnej časti KSČ (Biľakov pozývací list, vytvorenie robotnícko-roľníckej vlády atď.) ale aj celková situácia v Európe, ktorá bola rozdelená železnou oponou na západný a východný blok. Pokiaľ sovietske tanky prevalcovali protesty v NDR (17. júna 1953) a Maďarsku (1956) kde zanechali v priebehu niekoľkých dní stovky až tisíce mŕtvych a následne boli mimoriadnymi súdmi odsúdení na smrť ďalšie stovky ľudí, v ČSSR po invázii nastúpila politická normalizácia, ktorú so sebou priniesla Brežnevova doktrína obmedzenej suverenity. Západné mocnosti rešpektovali predchádzajúce dohody so ZSSR aj preto, že ich zamestnávali ich vlastné problémy (suezská kríza, vojna vo Vietname, občianske protesty roku 1968, napr. v Paríži) ako i príprava rokovaní so ZSSR o obmedzení strategických zbraní SALT a tak ich reakcia zostala len deklaratívna.
Jedna skupina historikov sa domnieva, že išlo skutočne len o sovietsku reakciu na demokratizačný vývoj československej spoločnosti a jej možný odklon od komunizmu. Druhá skupina odborníkov zastáva názor, že išlo o dlhodobo pripravovanú akciu, ktorej pravým cieľom bolo rozmiestniť vojakov sovietskej armády na našom území a umožniť tak ZSSR dotvoriť svoj obranný val na hranici východného bloku, ktorý sovietske jednotky už dlhší čas udržiavali s NDR, Poľskom a Maďarskom.
Predohra
V 60. rokoch sa politický systém v Česko-Slovensku dostal do krízy. Nemalý podiel na tom mal i vtedajší prezident a zároveň aj generálny tajomník ÚV KSČ Antonín Novotný, ktorý sa podieľal na nezákonnostiach v 50. rokoch a preto až do začiatku 60. rokov brzdil revíziu nielen politických procesov a rehabilitácie ale aj výmeny politickej garnitúry. V januári 1968 bol Novotný z funkcie generálneho tajomníka odvolaný a na jeho post bol zvolený Alexander Dubček. 30. marca 1968 bol za prezidenta zvolený Ludvík Svoboda. Predsedom vlády sa stal v apríli Oldřich Černík a predsedom národného zhromaždenia Josef Smrkovský.
S novými politikmi (tzv. progresívne sily) v najvyšších funkciách sa do popredia dostala zásadná otázka reformy režimu presadzovaná Dubčekom ako „socializmus s ľudskou tvárou“. Proces zahŕňal liberalizáciu a demokratizáciu spoločnosti. Voľby do predsedníctva KSČ prebehli po prvý krát ako tajné. Akčný program KSČ (schválený až v apríli 1968 a šírený ako „Československá cesta k socializmu“) predpokladal, že KSČ sa bude do istej miery deliť o moc s ďalšími partnermi, ale v tomto partnerstve jej zostane vedúca úloha. Bolo zakázané kumulovať vedúce stranícke, štátne a verejné funkcie do rúk jedinej osoby. Program kládol dôraz na občianske slobody a potvrdil právo na zhromaždenie, vznik dobrovoľných organizácií, združení a spolkov. Zaručoval slobodu prejavu, vďaka ktorej bola prakticky zrušená cenzúra, slobodu pobytu spojenú s vycestovaním do zahraničia atď. V ekonomickej a sociálnej oblasti malo dôjsť k zvýšeniu platov a ekonomickej reforme (zrušiť výrobné ministerstvá, boli vytvorené podnikové rady pracujúcich, hospodárska spolupráca aj so zahraničnými / kapitalistickými podnikmi, koruna sa mala stať konvertibilnou menou, povolenie drobného súkromného podnikania). Súčasne s tým prebiehala v krajine aj federalizácia a naopak boli odložené voľby do Národných výborov, Národného zhromaždenia a SNR pre nespokojnosť s niektorými kandidátmi a plánmi na zmenu zákonov o voľbách.
Podľa odtajnených správ CIA bola americká administratíva o vývoji v Československu veľmi dobre informovaná. Správa CIA z 12. júla 1968 napovedá, že Brežnev stráca trpezlivosť s Dubčekom a naozaj pripravuje vydať rozkaz na ozbrojený zásah. Americká špionáž poukázala na zistenie, že vzniklo päť nových komunikačných kanálov kontrolovaných generálnym štábom Sovietskej armády: „Dva sú v Československu, tretí je neďaleko Budapešti, ďalší pri Užhorode a posledný juhovýchodne od Magdeburgu.“ CIA usúdila, aj keď priame dôkazy nezískala, že je to pravdepodobne súčasť príprav na to, aby sa vojská Varšavskej zmluvy vydali do Československa zo Sovietskeho zväzu, z Maďarska a z východného Nemecka.
Časový priebeh udalostí pred inváziou
Február 1968 – Na oslavy Februárových udalostí priletel (22. – 24. februára) do Prahy Leonid Iľjič Brežnev. Ani ten však nezabránil tomu aby bol 22. marca Antonín Novotný donútený abdikovať z funkcie prezidenta. Jedným z dôvodov Novotného abdikácie bolo aj podozrenie, že v prospech Novotného pripravoval vojenský puč generál Jan Šejna, vedúci straníckej organizácie na ministerstve obrany a blízkeho priateľa prezidentovho syna, ktorý 25. februára ušiel do zahraničia. Vo februári 1968 povolili ideologický tajomník ÚV KSČ znovuvydávanie časopisu Literární noviny, ktorý bol zakázaný po IV. zjazde spisovateľov v júni 1967. Tento fakt pochopili novinári ako faktické zrušenie cenzúry. Nástroj cenzúry - Ústredná publikačná služba zastavila svoju činnosť 29. februára 1968. Novinári Petr Chudožilov a Vladimír Holotík napísali v marci 1968 do odborárskeho denníka Práce sériu článkov o afére generála Šejnu, ktorý sa obohatil na ďateline. Aféra „ďatelinového generála“ podľa niektorých odštartovala Pražskú jar. Ukázala ďalším novinárom, že teraz už môžu písať naozaj slobodne o všetkom, dokonca aj o komunistických prominentoch.
23. – 24. marca – V Drážďanoch sa konalo stretnutie vedúcich predstaviteľov Bulharska, Maďarska, NDR, Poľska a ZSSR s československou delegáciou, ktorú tvorili Alexander Dubček, Jozef Lenárt, Oldřich Černík, Drahomír Kolder, Vasil Biľak. Kritika pomerov v ČSSR tu bola označená aj termínom „plazivá kontrarevolúcia“.
30. marca – Národné zhromaždenie ČSSR na návrh Alexandra Dubčeka zvolilo za prezidenta republiky Ludvíka Svobodu.
1. – 5. apríla sa konalo plenárne zasadanie ÚV KSČ, na ktorom už konzervatívny smer nemal takmer žiadnych zástupcov a aj preto bol prijatý Akčný program KSČ, ktorý bol vlastne projektom reformy socializmu, ktorá sa začala nazývať socializmus s ľudskou tvárou.
8. apríla – Prezident Ludvík Svoboda vymenoval novú vládu, na čele ktorej stál Oldřich Černík. Podpredsedami sa stali: František Hamouz, Peter Colotka, Gustáv Husák, Lubomír Štrougal a Ota Šik.
8. apríla – Veliteľ sovietskych výsadkárov, generál V.F. Margelov dostal nariadenie, podľa ktorého začal plánovať nasadenie výsadkárov na území Československa. V nariadení sa uvádza: „Sovietsky zväz a ďalšie socialistické krajiny majú internacionálnu povinnosť priviesť svojich vojakov na pomoc Československej ľudovej armáde pri obrane vlasti od hroziaceho nebezpečenstva.“ Dokument tiež zdôraznil: „... v prípade, že vojaci Československej ľudovej armády pochopia vstup sovietskych vojsk, v tomto prípade je nutné organizovať interakcie s nimi a spoločne plniť úlohy. Ak budú vojská nepriateľské k výsadkárov a podporu získajú konzervatívne sily, potom je potrebné prijať opatrenia na ich „lokalizáciu“ a ak to nebude možné tak na ich odzbrojenie“.
12. apríla – generál Alexander Majorov, v tom čase veliteľ 38. sovietskej armády, dostal zapečatenú obálku s rozkazom ministra obrany Grečka pripraviť svoju armádu na vpád do Československa.
18. apríla – Predsedom parlamentu (Národného zhromaždenie ČSSR) sa stal Josef Smrkovský.
24. – 25. apríla – Do Československa prišiel hlavný veliteľ Varšavskej zmluvy Ivan I. Jakubovskij, ktorý rokoval o vojenskom cvičení Šumava na česko-slovenskom území. Ruská strana trvala na tom, aby sa cvičenie uskutočnilo už v máji, hoci pôvodný plánovaný termín bol október.
4. – 5. mája – V Moskve prebehli rokovania na najvyššej úrovni. Československá delegácia – Dubček, Černík, Smrkovský a Biľak si vypočuli od Brežneva, Kosygina a Podgorného ostrú kritiku pomerov v ČSSR. Tí požadovali rázne opatrenia zamerané proti „antisocialistickým a pravicovým silám“.
6. mája – Politické byro (predsedníctvo) KSSZ vydalo interné rozhodnutie o vojenských akciách (vrátanie vojenského cvičenia na území Česko-Slovenska) a zvolalo rokovanie predstaviteľov 5 krajín VZ o dianí v ČSSR bez jej zástupcov na 8. mája 1968 v Moskve.
29. mája – 1. júna – V Prahe zasadal ÚV KSČ, na ktorom sa otvorene stretli dve protichodné politické línie – Dubčekova a Biľakova. Dubček označil správy o nebezpečenstve vojenskej intervencie štátov Varšavskej zmluvy za nepravdivé a poškodzujúce kurz politiky KSČ. XIV. zjazd KSČ bol naplánovaný na 9. septembra 1968.
20. – 30. júna – Na území Česko-Slovenska prebehlo vojenské cvičenie štátov Varšavskej zmluvy pod názvom Šumava s účasťou okolo 27-tisíc vojakov. Pôvodne malo trvať desať dní (do 30. júna), ale aj po tomto termíne boli stále vojská na česko-slovenskom území. O mesiac (19. júla) sa tu ešte stále nachádzalo takmer 12-tisíc sovietskych vojakov, vyše 60 tankov a 20 lietadiel. Denne o tom otvorene písali české i slovenské médiá.
25. – 26. júna – Bol schválený zákon o súdnych rehabilitáciách a finančnom odškodnení a novela tlačového zákona, podľa ktorého bola cenzúra neprípustná.
27. júna – Vo viacerých novinách vyšla výzva s názvom Dvetisíc slov, ktorá aktivizovala verejnosť proti zjavnému tlaku sovietskeho vedenia a konzervatívneho krídla zastaviť reformy. Ludvík Vaculík okrem iného v ňom napísal: „Veľké znepokojenie v poslednom čase vychádza z možnosti, žeby do nášho vývoja zasiahli zahraničné sily,“... „Svojej vláde môžeme dať najavo, že za ňou budeme stáť trebárs aj so zbraňou, kým bude robiť to, na čo jej dáme mandát.“ Moskva označila manifest za výzvu na kontrarevolučné akcie. Brežnev telefonoval Dubčekovi a žiadal podniknúť kroky proti iniciátorom a signatárom.
14. – 15. júla – Predstavitelia Bulharska, Maďarska, NDR, Poľska a ZSSR na schôdzke vo Varšave schválili otvorený list adresovaný KSČ. Obsahom tohto varšavského listu „päťky“ (bratských) strán bolo veľmi vážneho varovania s viditeľnými prvkami hrozby zasahovania do vnútorných záležitostí. „Nedopustia aby nepriateľské sily zviedli ČSSR zo socialistickej cesty a vytvárali tak hrozbu odtrhnutia republiky od socialistického spoločenstva“. Dubček sa pokúsil vzdorovať Brežnevovi. Do Varšavy ísť odmietol, vybojoval si najprv bilaterálne stretnutie v Čiernej nad Tisou. Brežnev však naliehal, že musí dôjsť aj k stretnutiu s „bratskými“ štátmi. Dubčekovi sa podarilo aspoň docieliť, že sa tak stane na domácej pôde v Bratislave. Dúfal, že tlak tu bude slabší.
17. – 19. júla – Vedenie KSČ odmietlo myšlienku o internacionálnej pomoci „päťky“ brániť socializmus v inej krajine, čo viedlo k posilneniu dôvery vo vedenie KSČ (78 % občanov) a práva na vlastnú, československú cestu.
29. júla – 1. augusta – Prebehli ďalšie rokovania v železničnom vagóne v Čiernej nad Tisou. Na stretnutí Dubček naďalej obhajoval program reforiem. Brežnev však dosiahol kompromis, keď členovia KSČ potvrdili svoju lojalitu k Varšavskému paktu a dištancovali sa od akýchkoľvek antisocialistických tendencií. Sľúbili, že nedovolia znovuvytvorenie Česko-slovenskej sociálno-demokratickej strany a budú prísnejšie kontrolovať tlač. Sovieti sa zaviazali, že z Česko-Slovenska stiahnu svoje vojenské jednotky, ktoré boli v krajine od manévrov Šumava (20.30. júna 1968 ) a umožnia uskutočnenie zjazdu strany 9. septembra 1968.
Počas konferencie bol tajne odovzdaný tzv. Pozývací list určený Brežnevovi. náhľad|Leták kritizujúci vpád vojsk Varšavskej zmluvy do Česko-Slovenska zhodený z lietadla v auguste 1968 v Lučenci.
13. augusta – Brežnev (opätovne po 4 dňoch) telefonoval Dubčekovi. V dramatickom rozhovore sa ho pýtal, kedy sľubované zmeny uskutoční. V takmer poldruhahodinovom telefonáte agresívne vyžadoval, aby Dubček začal konať, lebo inak to bude považovať za zradu. Vyhrážal sa, že „tým vznikne úplne nová situácia, ktorá si bude vyžadovať nové opatrenia,“ Dubček argumentoval, že o všetkých sľúbených zmenách musí rozhodnúť až mimoriadny XIV. zjazdu KSČ, ktorý sa mal konať na jeseň. Počas rozhovoru Dubček povedal, že ak Brežnev verí, že ide o jeho zradu abdikuje z funkcií. Rozhovor prebiehal v ruštine a Brežnev (starší o 15 rokov) oslovoval Dubčeka aj familiárne, otcovsky „Saša“.
15. augusta – Dubček prijal Nicolae Ceaușesca na oficiálnej návšteve Československa. Urobil tak necelý týždeň po návšteve Josipa Broza Titu.