cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Miklós Horthy
Medzivojnové obdobie
Horthyho Maďarsko sa v zahraničnej politike orientovalo predovšetkým na Taliansko, neskôr sa stalo voľným spojencom nacistického Nemecka. Významnou mierou sa podieľalo na okyptení Československej republiky v roku 1938. Na čele okupačných vojsk vtiahol na južné Slovensko, ktoré podľa výsledkov (prvej) Viedenskej arbitráže (podpísaná 2. novembra 1938) zabralo Maďarsko. Obsadzovanie južných oblastí Slovenska maďarským vojskom prebiehalo medzi 5. až 10. novembrom 1938, pričom akcia vyvrcholila príchodom Horthyho na bielom koni do Košíc 11. novembra 1938. Vo svojom príhovore okrem iného sľuboval zvýšenie životnej úrovne a úplnú slobodu jazyka a kultúry. Ešte pred Vianocami 1938 maďarská armáda na okupovanom území zaviedla vojenskú správu. Hlavné námestie v Rimavskej Sobote, nieslo v rokoch 1938 až 1939 názov Horthyho námestie a rovnako Námestie osloboditeľov v Košiciach od 10. november 1938 do roku 1944. Spisovateľ Sándor Márai v novinách Kassai Ujság z novembra 1938 napísal: "”Tieto riadky píšem z môjho rodného mesta, za ktorého návrat som sa zasadzoval celou silou mojej vôle a viery a prial som si to tak silne ako nič iného v mojom živote...”, ...” toto mesto je hlboko verné a hrdé a skutočne maďarské ako celých uplynulých šesť storočí. Udržanie jeho maďarského charakteru minulých 20 rokov si vyžadovalo väčšie obete než v uplynulých storočiach...”,...”najkrajšie a najmaďarskejšie mesto otvára bránu do prastarej vlasti”. ”Napísal som o ňom romány, citoval som ho v stovkách maďarských a zahraničných novín, opisoval som jeho krásu a maďarskosť...”.”V uliciach desaťtisíce ľudí neúnavne a spoločné volajú: Horthy, Horthy!”."V roku 1938 Horthy podporil zavedenie pomerne prísnej protižidovskej legislatívy, ktorá postupne obmedzovala ich spoločenské uplatnenie.
Druhá svetová vojna
Miklós Horthy po územnom zisku na úkor Československa, keď v dôsledku (prvej) Viedenskej arbitráže bol k Maďarsku pripojený juh aj juhozápad Podkarpatskej Rusi. Horthy získal súhlas Hitlera na obsadenie vojenskou silou aj ostatného územia Podkarpatskej Rusi. Boje sa začali útokom vojenských jednotiek maďarskej armády nadránom 14. marca 1939 na prístupových cestách k Chustu, hlavnému mestu autonómnej Podkarpatskej Rusi. Vývoj udalostí v Česko-Slovensku (rozpad Československa, vyhlásenie Slovenského štátu, vznik protektorátu) znamenal, že jednotky česko-slovenskej armády dostali z Prahy rozkaz neklásť agresorovi odpor a stiahnuť sa aj s výzbrojou na české územie. Predstavitelia Podkarpatska aj preto 15. marca 1939 vyhlásili samostatnosť nového štátneho celku – Karpatskej Ukrajiny. náhľad|Červená čiara znázorňuje územie pričlenené k Maďarsku na základe prvej arbitráže (2. november 1938) Maďarská armáda pri postupe narazila na ozbrojený odpor miestnych obyvateľov. Obranné boje s maďarskou presilou viedli vojenské jednotky a domobrana podliehajúce veleniu exekutívy Karpatskej Ukrajiny, skončili víťazstvom maďarskej presily. Maďarsko do 18. marca 1939 obsadilo celé územia. Víťazi zajatcov bez milosti popravovali, resp. ich eskortovali na popravu k jednotkám poľského vojska, s ktorými sa zvítali na hraničných karpatských priesmykoch. Civilov – vlastencov maďarská okupačná moc terorizovala a väznila (vyšetrovňa a mučiareň Kovner v Mukačeve, koncentračné tábory Varjú-Lapos (Nyírtelek) a Kryva). Je nepravdepodobné, aby Miklós Horthy o tom všetkom nevedel. Po zániku Sovietskeho zväzu (december 1991) oficiálna ukrajinská historiografia vyhodnotila uvedené boje ako prvé boje Druhej svetovej vojny v Európe.
Už 15. marca Maďarsko obsadilo aj časť východného Slovenska. Keďže nenastala žiadna podstatná reakcia, 23. marca začalo z Podkarpatska útok na Slovensko. Priamy vojenský konflikt medzi prvou Slovenskou republikou a Maďarskom, ktorý trval od 23. do 31. marca1939 dostal názov Malá vojna. Maďarsko zaútočilo bez vyhlásenia vojny z okupovanej Karpatskej Ukrajiny. 4. apríla 1939 podpísali obe strany protokol o novej hraničnej čiare. Slovensko stratilo 74 obcí a viac než 40 000 obyvateľov, pričom šlo takmer výlučne o obyvateľov slovenskej a rusínskej, resp. ukrajinskej národnosti.
V roku 1940 sa Maďarsko chystalo vojensky napadnúť Rumunsko, čím by získalo späť územie Sedmohradska (Transylvánie), ktoré bolo pred prvou svetovou vojnou súčasťou Uhorska. Hitler však diplomaticky zakročil, takže Rumunsko Maďarsku odstúpilo polovicu Sedmohradska bez boja (30. apríla 1940 Druhá viedenská arbitráž).
V apríli 1941 sa Maďarsko stalo členom Osi a podieľalo sa vojensky spolu s Nemeckom a Bulharskom na vpáde do Juhoslávie. Onedlho vstúpilo do vojny proti ZSSR. V roku 1942 sa Horthy rozhodol viesť tajné rokovanie so Spojencami. Maďarská delegácia, ktorú viedol Albert Szent-Györgyi, sa niekoľkokrát stretla s britskými diplomatmi v Istanbule.
V januári 1942 bolo na priamy rozkaz niekoľkých maďarských dôstojníkov v regióne Bačka, ktorý je súčasťou Vojvodiny, zavraždený veľký počet srbských a židovských civilistov a ich telá následne nahádzané do Dunaja a Tisy. Horthy bol po vojne braný na zodpovednosť za tento zločin genocídy, o ktorom niektoré zdroje tvrdia, že ho sám schválil.
V roku 1944, v období kedy boli vojská Osi v hlbokej defenzíve a Červená armáda začala priamo ohrozovať východné hranice Maďarska, bol Horthy pozvaný na rokovanie do Klessheimu v Rakúsku. Bola to však len zámienka, pretože Nemci vedeli o Horthyho rokovaniach so Spojencami. V deň návratu Horthyho do Maďarska (19. marca 1944) Wehrmacht obsadil Maďarsko (tzv. operácia Margarethe).
Z celkového počtu 825 000 Židov žijúcich v Maďarsku pred vojnou sa konca vojny dožilo iba okolo 260 000. Deportácie začali 15 mája 1944 (denne asi 12 000 ľudí). Horthy pozastavil deportácie 9. júla 1944 pod tlakom svetovej verejnosti, ktorú spôsobilo hlavne zverejnenie správy Vrbu a Wetzlera o stave v koncentračných táboroch (správa bola vysielaná 15. júna na BBC a vyšla 20. júna v New York Times). Pápež Pius XII. ako aj americký prezident Franklin D. Roosevelt a iní priamo žiadali Horthyho, aby zastavil deportácie ešte v júni 1944. 2. júla 1944 Spojenci zbombardovali Budapešť. Až potom nariadil Horthy deportácie Židov zastaviť.
Po tom, čo v auguste 1944 Rumunsko prešlo na stranu Spojencov, odvolal Horthy nacisticky orientovaných ministrov a vymenoval novú vládu na čele s Gejzom Lakatošom. Horthy nariadil zastaviť deportácie a súčasne začal rokovania so ZSSR. Horthy sa snažil zachrániť samostatnosť Maďarska separátnou kapituláciou. 11. októbra 1944 boli dohodnuté podmienky na zastavenie bojov a vzdanie sa Maďarska Sovietskemu zväzu. 15. októbra 1944 Horthy oznámil ministrom a potom aj občanom rozhlasom koniec vojny. Kapitulácia by odrezala stále ešte bojujúce nemecké jednotky na Balkáne. Nacisti proti tomu zakročili a vyslali do Budapešti v ten istý deň komando Waffen-SS vedené Ottom Skorzenym. Komando sa dostalo priamo na tajné rokovanie o kapitulácii, ktoré sa uskutočnilo v kancelárii riaditeľa dunajského prístavu, z ktorého uniesli Horthyho syna Miklósa mladšieho. Zabaleného v koberci ho lietadlom previezli do Viedne a neskôr do koncentračného tábora Mauthausen. Komando ozbrojené len 4 tankmi prešlo v ten istý deň Budapešťou a obsadilo Budínsky hrad. Horthy bol donútený dementovať svoje vyhlásenie a abdikovať v prospech maďarského fašistu Ferenca Szálasiho, zakladateľa strany Šípových krížov. 17. októbra 1944 bol Horthy eskortovaný osobne Skorzenym do domáceho väzenia na hrad Hirschberg v Bavorsku.
Povojnové obdobie
V máji 1945 bol zatknutý príslušníkmi americkej armády. Najmä Juhoslávia (Tito) chcela, aby bol Horthy súdený ako vojnový zločinec. Spojenci ho však neobvinili. S tým vraj súhlasil aj Stalin. Horthy bol prepustený 17. decembra 1945 z Norimberského väzenia, kde sa opäť stretol so svojim synom Miklósom a potom v Norimberskom procese vystupoval už len ako svedok. Nasledujúce štyri roky žil v bavorskom Weilheime (finančne ho podporoval napríklad americký veľvyslanec v Maďarsku John Montgomery). V marci 1948 Horthy vypovedal ako svedok v poslednom z dvanástich norimberských procesov proti Edmundovi Veesenmayerovi, nacistickému správcovi Maďarska z roku 1944 (Veesenmayer bol odsúdený na 20 rokov, ale bol prepustený už v roku 1951). Nakoniec sa Horthy usadil v portugalskom Estorile, kde dožil.
Odsudzoval sovietsky zásah proti maďarskej revolúcii v roku 1956.
Zomrel 9. februára 1957. Pochovaný bol na svoju vlastnú žiadosť (pokiaľ v Maďarsku vládnu komunisti) v Portugalsku. V roku 1993 boli jeho ostatky prevezené do Maďarska, kde boli pochované na rodinnom majetku v meste Kenderes.
Čipčie
Čipčie je vrch v Lúčanskej Malej Fatre. Leží približne južne od Žiliny. Na vrchole je umiestená pamätná kniha výstupov a povestná lavička s výhľadom na hlavný hrebeň.
Miklós Horthy
Poznámky
<references group="Poznámky"/>
Čipčie
Poloha
Nachádza sa v južnej polovici pohoria, v geomorfologickom podcelku Lúčanská Fatra a jej časti Lúčanské Veterné hole. Vrch leží v Žilinskom kraji, na území okresu Žilina a v katastrálnom území obce Turie. Najbližšími vrcholmi sú južným smerom ležiaci Kozol, juhovýchodným smerom je sedlom oddelená Ostrá a Turskou dolinou je oddelená severne ležiaca Mikušová. Na severozápadnom úpätí sa nachádza obec Turie.
Opis
Vrch je súčasťou bočného hrebeňa, ktorý vedie z vrcholu Krížavy severozápadným smerom cez Skalku, Kobylie  a Ostrú  na Čipčie. Vďaka polohe na okraji pohoria pôsobí mohutne a zároveň poskytuje zaujímavý výhľad na hlavný hrebeň Lúčanskej Fatry a celú Rajeckú kotlinu. Je ľahko dostupný, hoci značné prevýšenie radí výstup naň medzi stredne náročné. Svahy pokrýva zväčša zmiešaný les, vrcholová časť je z južnej strany bez porastu. Severovýchodné svahy odvodňujú prítoky Turského potoka, južné jeho prítok Polomec.
Turizmus
Na vrchol sa organizuje každoročne výstup, ktorý organizuje Klub slovenských turistov z Turia. Koná sa vždy prvú januárovú sobotu a v roku 2021 sa uskutočnil už 45. ročník.
náhľad|vľavo|Vrcholová časť
Festival Be Active
náhľad|Festival má za sebou už 2 úspešné ročníky náhľad|Študentská bugina na Festivale Be Active
Festival Be Active je festival od mladých pre mladých ktorý je každoročne organizovaný občianskym združením SocialUP v Poprade. Festival mladým ľuďom prináša možnosti, otvára im oči a ukazuje, že ak niekto niečo naozaj chce, tak to môže dosiahnuť. Festival je organizovaný preto, aby mladý ľudia boli aktívny a svoje nápady menili na realitu.
Strategická hra
Strategická hra je hra, ktorej výsledok nezávisí iba od náhody. V tomto zmysle možno za strategické hry považovať aj spoločenské hry ako šachy, skat a i. Práve tak aj reálne konfliktné situácie v spoločnosti majú vlastnosti strategických hier, ktoré možno vystihnúť príslušným modelom teórie hier.
Berchtoldov palác
thumb|Berchtoldov palác Berchtoldov palác bol záhradný palác s parkom v Bratislave, ktorý stál od roku 1832 do roku 1975 na Trnavskom mýte, na mieste, kde potom stál Dom odborov Istropolis. Vo svojej dobe sa nachádzal za colnou hranicou mesta, medzi cestou do Svätého Jura a do Trnavy.
Od konca 19. storočia slúžil ako nájomný dom, neskôr ako kláštor tešiteľov a Ľudová hudobná škola. Park bol neskôr zrušený a na jeho mieste postavené centrálne trhovisko.
Louresse-Rochemenier
Louresse-Rochemenier je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Maine-et-Loire, v regióne Pays-de-la-Loire.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Les Ancizes-Comps
Les Ancizes-Comps je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Puy-de-Dôme, v regióne Auvergne.
Louresse-Rochemenier
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Johannes Vilhelm Jensen
Johannes Vilhelm Jensen (* 20. január 1873, Farsø, Dánsko† 25. november 1950, Kodaň) bol dánsky spisovateľ, nositeľ Nobelovej ceny za literatúru z roku 1944. Je považovaný za jednú z hlavných postáv dánskej literatúry 20. storočia.
Louresse-Rochemenier
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Les Ancizes-Comps
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Firefly
Firefly je jedným z najoriginálnejších sci-fi seriálov poslednej doby, ktorý v sebe nezvyčajným spôsobom mieša prvky zo sci-fi s motívmi z iných žánrov (najčastejšie westernu). Seriál vznikol v roku 2002 pod vedením Jossa Whedona, tvorcu seriálu Buffy, premožiteľka upírov a napriek svojej krátkej existencii (po prvej sérii bol televíziou FOX zrušený) si vybudoval početnú základňu fanúšikov.
left|thumb|180px|Obsadenie seriálu Firefly. V smere zľava doprava a zhora nadol na ňom sú: [[Adam Baldwin, Ron Glass, Summer Glau, Alan Tudyk, Sean Maher, Jewel Staite, Morena Baccarin a Nathan Fillion]]Seriál rozpráva príbeh posádky transportnej lodi Serenity (triedy Firefly, ktorá dala meno aj seriálu). Na rozdiel od protagonistov veľa iných sci-fi seriálov sa hlavné postavy nesnažia zachrániť galaxiu, ale iba prežiť - posádka berie akúkoľvek prácu od pašovania ľudí a tovaru, cez krádeže až po legálnu dopravu. Postavám komplikujú život vesmírne lode Aliancie (ktorá zjednotila celý hviezdny systém a funguje ako byrokratický kríženec demokratickej Federácie zo Star Treku a zlého Impéria zo sveta Star Wars), ale aj krvilační piráti, nazývaní Plenitelia (Reavers).
Povzbudená vysokými číslami predaja, ktoré seriál zaznamenal po svojom vydaní na DVD sa spoločnosť Universal Studios rozhodla Firefly oživiť - v roku 2005 tak vznikol celovečerný film Serenity', ktorým sa príbeh predčasne zrušeného seriálu aspoň čiastočne uzatvoril.
Konstancin-Jeziorna
Konstancin-Jeziorna je mesto v Poľsku v Mazovskom vojvodstve v okrese Powiat piaseczyński v rovnomennej gmine.
Žije tu 16 681 obyvateľov (30.6.2007).
Krížovec
Krížovec je potok na Hornom Považí, v severnej časti okresu Považská Bystrica. Je to pravostranný prítok Papradnianky, meria 2 km a je tokom IV. rádu.
Pramení v Javorníkoch, v podcelku Vysoké Javorníky, na východnom svahu Tisovej (732,9 m n. m.) v nadmorskej výške cca 555 m n. m. Od prameňa tečie sprvu juhovýchodným smerom, následne vstupuje do geomorfologickej časti Javornícka brázda, tečie popri osade Krížovec na ľavom brehu a sprava priberá prítok zo severného svahu Chrcholinca (639,9 m n. m.). Následne sa stáča na východ, z pravej strany ešte priberá prítok z východného úpätia Chrcholinca a preteká intravilánom obce Papradno. Priamo v centre obce sa v nadmorskej výške približne 384 m n. m. vlieva do Papradnianky.
Lev Davidovič Trockij
Lev Davidovič Trockij,, pôvodným menom Bronštejn (* 7. november 1879, Janovka, Ukrajina – † 21. august 1940, Mexiko, Mexiko) bol sovietsky (ruský) revolucionár židovského pôvodu, politik, teoretik marxizmu, zakladateľ a prvý vodca Červenej armády.
Začiatky politickej kariéry
Narodil sa židovským rodičom na ukrajinskom vidieku v malej dedinke vzdialenej 25 kilometrov od najbližšej pošty. Bol piatym dieťaťom bohatého, ale negramotného, židovského farmára, Davida Bronštejna a Anny Bronštejnovej. Trockého rodné meno bolo Lev (Leiba) Davidovič Bronštejn. Hoci rodina bola etnicky židovská, nebola religiózna a doma rozprávali po rusky a ukrajinsky namiesto jidiš. Trockého mladšia sestra, Olga si vzala Leva Kameneva (vlastným menom Rozenfeľd), významného boľševika.
Keď mal Trockij 9 rokov, otec ho poslal do školy v Odese. Ocitol sa tam v nemeckej škole. V šestnástich rokoch odišiel z Odesy študovať matematiku do mesta Mykolajiv (Nikolajev). Už veľmi skoro sa stal presvedčeným marxistom, dialektickým materialistom, ateistom a v roku 1897 založil revolučný „Juhoruský robotnícky zväz“.
Za svoje politické aktivity bol vylúčený z vysokej školy a v roku 1902 deportovaný cárskymi úradmi na Sibír. Prvý raz unikol a opustil zem pod menom Trockij (ktoré si požičal od väzenského dozorcu) a vydal sa do Veľkej Británie. Tu sa pridal k V. I. Leninovi, J. O. Martovovi, G. V. Plechanovovi a iným ruským sociálnym demokratom, ktorí v exile vydávali noviny Iskra. Ako redaktor týchto novín, do ktorých písal pod pseudonymom Trockij, rýchlo získal politický vplyv.
Po rozdelení sociálnych demokratov na boľševikov a menševikov najskôr podporoval menševikov, ale napriek názorovým konfliktom s Leninom sa snažil robiť sprostredkovateľa medzi oboma marxistickými názorovými prúdmi. V tom istom roku bol po návrate domov znovu deportovaný na Sibír. Bol jedným z účastníkov revolúcie v Petrohrade v rokoch 1905 – 1906 a znovu bol deportovaný na Sibír, odkiaľ sa mu opäť podarilo ujsť, čo však nebolo vo vtedajších vyhnaneckých cárskych táboroch veľký problém. O rok neskôr bol v exile znovu. Vydržal tam až do roku 1917.
Trockij vo svojej autobiografii „My Life“ tvrdí, že nikdy nerozprával dokonale v nijakom inom jazyku ako rusky a ukrajinsky, no viaceré zdroje uvádzajú, že vedel rozprávať aj hebrejsky, nemecky, anglicky a španielsky, Raymond Molinier tvrdí, že Trockij ovládal plynule francúzštinu.
Exil a Rusko v revolúcii
V nasledujúcich rokoch žil Trockij ako publicista vo Viedni, kde v roku 1908 prevzal vydávanie neskoršieho straníckeho orgánu Pravda (rovnaký názov malo viacero revolučných denníkov vrátane oficiálneho titulu ruských boľševikov). S príchodom 1. svetovej vojny sa Trockij presídlil do Švajčiarska, neskôr do Paríža a nakoniec na Vianoce 1916 odcestoval do USA. Po februárovej revolúcii v roku 1917 sa úplne rovnako ako Lenin staval proti politike vedenia boľševickej strany. Z New Yorku vyzýval na zvrhnutie ruskej „Dočasnej vlády“ a k prevzatiu moci sovietmi. 27. marca 1917 sa so svojou rodinou vydal do Ruska, no bol internovaný v Kanade. Dočasná vláda zariadila jeho prepustenie a 4. mája 1917 pokračoval v ceste do Ruska.
V júli 1917 sa „mežrajonci“ (межрайонцы), ktorými bol Lev Trockij, Adolf Joffe, Anatolij Lunačarskij, Moisej Urickij, David Riazanov, M. M. Volodarskij, Lev Karachan a Dmitrij Manuiľskij, zlúčili s boľševickou stranou a Trockij bol zvolený do jej ústredného výboru. Ten rozhodol, že sa v dohľadnej dobe uskutoční ozbrojené povstanie proti „Dočasnej vláde“. Keď sa začal útok na Zimný palác, mal presne 38 rokov. Červené gardy pod Trockého velením obsadili mosty cez rieku Neva, Baltské nádražie, vládne budovy a všetky oporné body mesta, čo bolo vlastne naplnenie známeho Leninovho plánu víťaznej revolúcie. K revolúcii sa pridali aj kronštadskí námorníci a spolu s gardistami zaútočili na budovu Zimného paláca, kde sídlila „Dočasná vláda“. Trockij formálne odovzdal obrancom paláca ultimátum, ale keď bolo odmietnuté, začal po signálnom výstrele z krížnika Auróra s ostreľovaním Zimného paláca z Petropavlovskej pevnosti a z Auróry. Kerenskij opustil Petrohrad niekoľko hodín pred tým. Palác obsadili s minimálnym odporom o 2:40 ráno. „Dočasná vláda“ zložená zo sociálnych revolucionárov a liberálnych demokratov bola zatknutá a štátna moc prešla do rúk Vojenského revolučného výboru a do rúk "robotníkov," čím sa v skutočnosti začala viac než 70 rokov trvajúca sovietska diktatúra boľševickej strany.
Porevolučné roky
V Rade ľudových komisárov pod vedením Lenina prevzal komisariát zahraničných vecí. Od decembra 1917 viedol delegáciu pri mierovom vyjednávaní s centrálnymi mocnosťami v Brest-Litevsku. Pre rozpory ohľadne postupu vo vyjednávaniach sa Trockij v marci 1918 vzdal svojho úradu. Neskôr uznal svoju chybu, a krátko na to bol menovaný ľudovým komisárom armády a námorníctva. Trockij pôsobil od tej doby v úzkom vedení štátu.
Po Leninovej smrti sa rozhoreli boje o moc medzi Trockým a Stalinom. V januári 1924 viedol tzv. Ľavú opozíciu. Stalin bol zvolený za generálneho tajomníka strany, ale Trockij nesúhlasil s jeho názormi. Chcel, aby sa štát rýchlo industrializoval. V roku 1925 bol donútený odstúpiť z postu predsedu revolučnej vojenskej rady a z funkcie ľudového komisára vojenstva. V rokoch 1926 – 1927 bol vylúčený z politbyra a Ústredného výboru. Napriek tomu Stalina stále ostro kritizoval, považoval ho za zradcu revolúcie. V roku 1927 bol preto definitívne vylúčený zo strany. Boj Stalin a Trockij bol v skutočnosti súperením dvoch vyhradených autoritárskych osobností. Dnes je jednoznačné, že aj keby bol vyšiel z tohto súperenia Trockij víťazne, Sovietsky zväz by "neušiel" štátnemu teroru a kultu osobnosti. Možno sa na druhej strane domnievať, že jeho intelekt by mu "nedovolil" urobiť až takú krvavú čistku v jadre boľševickej strany.
V roku 1928 sa uchýlil do vyhnanstva v Alma-Ate, mesta v Kazachstane. Stalin ho vyzval, aby sa vzdal akejkoľvek politickej činnosti, inak bude vypovedaný zo ZSSR. Vzápätí bol obvinený, že vytvoril ilegálnu trockistickú organizáciu. Neposlúchol ani poslednú výzvu a roku 1929 bol vypovedaný zo ZSSR. Stalin nechal vyvraždiť skoro všetkých Trockého príbuzných a jeho spolupracovníkov.
Turecko (1929 – 1933)
Vo februári 1929 Trockého deportovali zo Sovietskeho zväzu a usadil sa v Turecku v prímorskom mestečku Büyükada neďaleko Istanbulu, kde strávil štyri roky.
Francúzsko (1933 – 1935)
V roku 1933 mu vláda Édouarda Daladiera povolila pobyt vo Francúzsku, a žil v mestách Royan a neskôr Barbizon. Neskôr ho prinútili opustiť Francúzsko, čo bolo reakciou na to, že unikol strážcom a zišiel sa so zástupcami Komunistickej internacionály. Pri vyšetrovaní okrem toho prehlásil, že je starý sprisahanec a uviedol, že pripravuje vznik IV. Internacionály, ktorá by sa postarala o svetovú socialistickú revolúciu. Ako permanentný revolucionár sa teda "nezaprel" ani v exile.
Oldřich Velen
Oldřich Velen, rodným menom Oldřich Volek (* 15. september 1921, Brno-Tuřany – † 4. máj 2013 ) bol český herec. Počas svojho života stvárnil takmer 300 rôznych filmových rolí. Televíznym divákom je známy napríklad z úspešného televízneho seriálu Slovácko sa nesúdi, ktorý bol nakrútený podľa rovnomennej knihy Zdeňka Galušku, kde hral spoločne so slovenským hercom Jozefom Kronerom jednu z hlavných úloh (postava Jura Klásek).
Lev Davidovič Trockij
Nórsko (1935 – 1936)
S povolením ministra spravodlivosti Trygve Lieho sa usadil v Nórsku, kde bol hosťom Konrada Knudsena neďaleko Osla. Na nátlak sovietskej vlády na neho však nórska vláda uvalila domáce väzenie a neskôr zariadila jeho prevoz do Mexika.
Oldřich Velen
Po štúdiu na gymnáziu a konzervatóriu v Brne začínal hrať v divadle v Českých Budějoviciach. Divadlo neskôr nacisti násilne premiestnili do Tábora. Za nacistickej okupácie bol väznený v brnianskych Kounicovych internátoch, ktoré počas druhej svetovej vojny slúžili ako hlavná moravská väznice brnianskeho gestapa. Šestnásť rokov pôsobil v divadle v Olomouci, niekoľko rokov bol členom hereckého súboru Filmového štúdia Barrandov, hral aj v divadle Na zábradlí v Prahe.
Lev Davidovič Trockij
Mexiko (1937 – 1940)
Na žiadosť maliara Diega Riveru udelil mexický prezident Lázaro Cárdenas Trockému azyl. Dňa 9. januára 1937 priplával loďou z Nórska do Mexika, kde ho vítal veliteľ Cárdenasovho prezidentského vlaku. Trockého so sprievodcami odviezli na malú stanicu neďaleko Cuidad de Mexico a ďalej na predmestie Coyoacán, kde bol dva roky hosťom v Riverovej rezidencii Modrý dom. Kvôli pomeru s Riverovou ženou Fridou Kahlo však ich priateľské vzťahy pohasli a v máji 1939 sa Trockij presťahoval do vlastného domu na Avenida Viena, iba o niekoľko blokov vedľa.
V Sovietskom zväze medzi tým prebiehalo obdobie čistiek, ktoré nariadil Stalin proti tzv. trockistom. Síce bez dôkazov, ale vždy boli obvinení a usvedčení. V rozsudkoch dvoch z troch "veľkých" procesov bola aj formulácia: "Nepriatelia ľudu L. D. Trockij a jeho syn L. L. Sedov, vyhostení zo ZSSR v r. 1929 a zbavení sovietskeho občianstva v r. 1932 na základe uznesenia ÚV KSSZ zo dňa 20. 2. 1932, musia byť v prípade, ak sa ocitnú na území ZSSR, bez meškania zatknutí a odovzdaní Vojenskému kolégiu Najvyššieho súdu ZSSR".
Trockij sa zo svojho sídla v Mexiku pokúsil o vytvorenie medzinárodného tribunálu, ktorý by odsúdil Stalina. Naďalej pokračoval v boji proti stalinovskej forme socializmu. Jeho výzvy však zostali bez odozvy. Dňa 20. augusta 1940 mu v jeden z jeho spolupracovníkov, Španiel Ramán Río Mercader, ktorý bol agentom NKVD, roztrieštil hlavu horolezeckým cepínom. Trockij napriek očakávaniu nezomrel hneď, ale začal kričať a aj keď bol smrteľne zranený, zostal ešte niekoľko hodín pri vedomí. Previezli ho do miestnej nemocnice, kde po 24 hodinách zomrel. Pochovaný je na pozemku svojho domu na Avenida Viena v Coyoacáne, z ktorého sa stalo jeho múzeum.
Mercadera chytili a odsúdili na 20 rokov väzenia. Nikdy neprezradil svoju pravú totožnosť, ktorá bola odhalená až v roku 1953. Po prepustení v roku 1960 odcestoval do Havany, a odtiaľ pokračoval cez Prahu do Moskvy. Tam ho pod menom Ramon Lopez vyznamenali radom Lenina a titulom Hrdinu Sovietskeho zväzu. Zomrel v roku 1978 na Kube a jeho ostatky boli prevezené do Moskvy.
Trockého syn L. L. Sedov, ktorého najznámejšie dielo "The Red Book on the Moscow Trials" venujúce sa moskovským procesom vyšlo v roku 1936, zomrel za dosiaľ nevyjasnených okolností 16. 2. 1938 v parížskej nemocnici pri operácii slepého čreva.
Tvorba
Vo svojich prácach kritizoval stalinizmus, napr. Moskovské procesy, byrokraciu režimu a ideu budovania socializmu v jednej krajine, a miesto toho propagoval permanentnú revolúciu. Tiež varoval pred fašizmom a vyzýval k jednotnej fronte proti fašizmu. Medzi najznámejšie diela Trockého patria:
Iné projekty
.
Aire (Ardennes)
Aire je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Ardennes, v regióne Champagne-Ardenne.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 218 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
Pär Lagerkvist
Pär Fabian Lagerkvist (* 23. máj 1891 – † 11. júl 1974) bol švédsky básnik, dramatik, románopisec a autor poviedok a esejí, nositeľ Nobelovej ceny za literatúru z roku 1951.
Rys ostrovid
Rys ostrovid (iné názvy: ostrovid obyčajný, rys európsky , rys obyčajný , ľudovo alebo staršie: ostrovid , regionálne ľudovo alebo staršie: hejus  ; lat. Lynx lynx alebo staršie Felis lynx) je najväčšia voľne žijúca mačkovitá šelma v Európe patriaca do čeľade mačkovité. Vyskytuje sa na niekoľkých izolovaných územiach v strednej, severovýchodnej Európe, na Sibíri po centrálne ázijské pohoria a v malej časti severnej Ázie. Výskyt na Slovensku bol doložený na 52,9 % územia. V minulosti bol takmer vyhubený, no vďaka ochrane sa jeho populačná hustota zväčšila. Obýva najmä boreálne lesy a loví malé a oslabené kopytníky srnčej a diviačej zveri.
Vzhľad
Rys ostrovid je najväčšou európskou mačkovitou šelmou, s dĺžkou tela od 80 do 130 cm, dĺžkou chvosta 25 cm, výškou v kohútiku až 70 cm. Samce obyčajne vážia od 18 do 30 kg a samice od 10 do 21 kg. Samce rysa na Sibíri, kde tieto druhy dosahujú väčšiu veľkosť tela, môžu vážiť až 38 kg údajne dokonca až 45 kg. Charakteristickým znakom všetkých rysov sú trojuholníkové uši s čiernymi chlpmi na ich koncoch a tiež čierny koniec chvosta.
Sfarbenie je veľmi rôznorodé, všeobecne sa ale dá povedať, že čím severnejšie rys žije, tým má svetlejšiu srsť, aby bol čo najlepšie maskovaný v zasneženej krajine. Základná farba jeho srsti je šedá so žltkastým až hrdzavým sfarbením a s hnedými až červenohnedými škvrnami. Zimná srsť je podstatne dlhšia a hustejšia, s menej výraznou škvrnitosťou. Stredom chrbta sa často tiahne tmavý pás, brucho je zreteľne svetlejšie až biele.
Etológia a rozmnožovanie
Rys je aktívny hlavne počas noci, na tichých lokalitách môže byť viditeľný aj cez deň, kedy sa rád slní. Obyčajne však v priebehu dňa odpočíva v skalných úkrytoch alebo v húštinách. Výnimkou je obdobie ruje, kedy je cez deň aktívny bežne. Množstvo a miera denných presunov sa líši u každého jedinca, boli zaznamenané aj presuny dlhšie ako 25 km.
Samec žije samotársky, len v dobe párenia sa zdržuje so samicou. V tomto období sprevádza samicu niekedy aj viac samcov, ktorí spolu bojujú. Ruja prebieha vo februári a marci, gravidita trvá 10 týždňov. V máji až júni rodí samica 2–4 mláďatá, väčšinou v húštinách, skalných dutinách či pod vývratom. Mláďatá sa rodia slepé, vidieť začnú po 16–17 dňoch a kojenie trvá dva až tri mesiace. Mláďatá zostávajú v spoločnosti matky až do ďalšej ruje, matka ich najprv kŕmi a nato učí loviť. Pohlavnú dospelosť mláďatá dosahujú medzi druhým a tretím rokom.
Dospelé rysy si vytyčujú teritórium, ktorého celková veľkosť závisí na úživnosti prostredia a pohybuje sa od niekoľkých desiatok až po niekoľko stoviek km². Teritórium sa delí na domovský okrsok (jadro teritória, ktoré si jedinec značkuje trusom a močom a urputne ho bráni proti votrelcom; jeho veľkosť sa v priebehu roka obvykle výrazne mení) a okrajový okrsok. Teritória dvoch samcov sa spravidla neprekrývajú (alebo sa prekrývajú len nepatrne), oproti tomu samec strpí prekrytie svojho teritória jedným alebo aj niekoľkými samičími teritóriami.
Rozšírenie
Pôvodný areál druhu zahŕňal lesy mierneho pásma v celej Eurázii, avšak systematický lov zo strany človeka a likvidácia prirodzeného prostredia viedli k jeho výraznému zmenšeniu a samozrejme k výraznému poklesu početnosti druhu. V súčasnosti relatívne súvislá časť areálu tohto druhu zasahuje zo severnej časti Ruska až Fennoškandinávie a do Poľska. Ďalšie rozšírenie (najmä v Európe) je nesúvislé. Väčšie územia s relatívne silnými populáciami sa dajú nájsť v Karpatoch, na Balkáne a v Španielsku. V ostatných častiach západnej a strednej Európy, kde bol rys až na niekoľko lokálne prežívajúcich populácií v 18. a 19. storočí vyhubený, existujú iba malé lokálne populácie, väčšinou novovzniknuté reintrodukciou alebo migráciou. V súčasnosti dochádza k snahe o reintrodukciu a obnovenie populácií rysa na mnohých miestach Európy, avšak ide o komplikovaný a pomalý proces, na mnohých miestach brzdený až marený pytliactvom a nepriateľským postojom poľovníkov. V súčasnosti sa odhaduje, že v Európe (bez Ruska), žije asi 7 500 jedincov, z toho 2 500 v Fennoškandinávii, 2 000 v Pobaltských štátoch a 2 800 v Karpatskej oblasti (Česko, Slovensko, Poľsko, Rumunsko, Bosna a Hercegovina a Srbsko).
Rozšírenie na Slovensku
Zo 429 mapovacích kvadrátov DFS sa celkovo vyskytol v 228 (52,9 % rozlohy Slovenska), prechodne sa vyskytoval v 27 (6,3 %) kvadrátoch, do roku 1964 bol známy jeho trvalý výskyt len 122 (28,3 %) kvadrátoch. Pohybuje sa v nadmorských výškach 180 (obec Dedinka) – (Volovcovo sedlo vo Vysokých Tatrách).
Na Slovensku sa v karpatských pohoriach v nadmorských výškach 800 až 1000 m. n m. zachoval a zásluhou úplnej ochrany po druhej svetovej vojne sa jeho početnosť tak zvýšila, že začal prenikať aj viac na západ, na moravské územie. Nachádza sa vo väčšine národných parkov Slovenska a v ostatných chránených územiach.
Ekosozologický status od roku 2001 EN - ohrozený.
Odhadovaná veľkosť populácie v rokoch 20072012:
Z pohľadu výskytu v Karpatoch bol v rámci projektu Bioregio v roku 2014 vypracovaný návrh ekosozologického statusu za celé pohorie ako aj za Slovensko EN - ohrozený.
Odhadovaná veľkosť populácie v rokoch 20132018:
Lov
Rys na svoju obeť číha v úkryte. Nie je veľmi vytrvalý prenasledovateľ. Útočí z bezprostrednej blízkosti a ak ju rýchlo neskolí, po niekoľkých desiatkach metrov s prenasledovaním prestáva. Menšiu korisť zabíja zahryznutím sa do hlavy, väčšiu zahryznutím sa do hrdla a zadusením.
Rys má výborný zrak. Za denného svetla rozozná hlodavca na, zajaca na , svišťa na a srnca na.
Ochrana
Je zákonom chránený, spoločenská hodnota je 10000 € (Vyhláška MŽP č. 170/2021). Rys ostrovid je druh európskeho významu, ktorý sa vyskytuje v 85 územiach európskeho významu.
V Národnom parku Malá Fatra prebieha od roku 1999 projekt s cieľom zistiť či je možné rysov narodených v ZOO vrátiť do prírody. Projekt bol úspešný, v roku 2010 bol pripravený dokumentárny film Návrat rysov.
Gáfu Alif
right|500px Gáfu Alif (angl. Gaafu Alif alebo Gaafu Alif) je atol na Maldivách. Hlavné mesto atolu je Vilingili. Skladá sa z 82 ostrovov, z toho 10 je obývaných. Počet obyvateľov je 12 413. Atol riadi Ali Saleem. Tento administratívny atol sa rozkladá na severovýchodnej časti prírodného atolu Huvadhu.
Neobývané ostrovy
Araigaiththaa Baavandhoo Baberaahuttaa Bakeiththaa Beyruhuttaa Beyrumaddoo Bihuréhaa Boaddoo Bodéhuttaa Budhiyahuttaa Dhevvalaabadhoo Dhevvamaagalaa Dhigémaahuttaa Dhigudhoo Dhigurah Dhonhuseenahuttaa Falhumaafushi Falhuverrehaa Farudhulhudhoo Fénéhuttaa Fenrahaa Fenrahaahuttaa Funadhoovillingili Funamaddoo Galamadhoo Haagevillaa Hadahaa Hagedhoo Heenamaagalaa Hirihuttaa Hithaadhoo Hithaadhoogalaa Hulhimendhoo Hunadhoo Hurendhoo Idimaa Innaréhaa Kalhehuttaa Kalhudhiréhaa Kanduvillingili Keesseyréhaa Kendheraa Koduhuttaa Kondeymatheelaabadhoo Kondeyvillingili Kudalafari Kuddoo Kudhébondeyyo Kudhéfehélaa Kudhéhuttaa Kureddhoo Lhossaa Maadhiguvaru Maaféhélaa Maagehuttaa Maakanaarataa Maamutaa Maarandhoo Maaréhaa Mahaddhoo Maththidhoo Maththuréhaa Médhuburiyaa Médhuhuttaa Medhuréhaa Melaimu Meradhoo Minimensaa Munaagala Munandhoo Odagallaa Raaverrehaa Rinbidhoo Thinrukéréhaa Uhéréhaa Viligillaa Vodamulaa
Zoznam planétok 86251 – 86500
Dáta použité s dovolením / Data used with permission © IAU: Minor Planet Center.
Vestenická brána
Vestenická brána je geomorfologická časť podcelku Nitrické vrchy. Predstavuje asi dlhú a  širokú zníženinu, ktorou preteká rieka Nitrica.
Polohopis
Brána oddeľuje od zvyšku Nitrických vrchov geomorfologickú časť Drieňov, ktorá tvorí najjužnejšiu časť Strážovských vrchov. Severne pokračujú Nitrické vrchy časťou Rokoš a Rokošské predhorie.
Geológia
Z geologického hľadiska je utváraná vápencami a dolomitmi, miestami aj bridlicami a pieskovcami veku stredný až vrchný trias a v menšej miere tiež vápnitými bridlicami, ílovcami, pieskovcami a kremencami spodného triasu (lúžňanské súvrstvie).
Pôdny kryt predstavujú hlavne kambizeme nasýtené, riečnu nivu Nitrice pokrývajú fluvizeme.
Vlajka Lesotha
thumb|Súčasná vlajka Lesotha Vlajka Lesotha bola prijatá 4. októbra 2006 pri príležitosti 40. výročia nezávislosti krajiny. Pozostáva z troch vodorovných pruhov: modrého, bieleho a zeleného. Uprostred vlajky je umiestnený čierny basutský klobúk. Tento nový vzhľad má vyjadrovať mierovú orientáciu Lesotha.
Historické vlajky
Po vojenskom prevrate bola 20. januára 1987 zavedená nová podoba národnej vlajky. Svetlo hnedý basothský tradičný štít s kopijou a palicou nahradil klobúk ako hlavné bremeno vlajky. Aj rozloženie farieb sa zmenilo na šikmo delený list s bielym trojuholníkom v hornej časti a v spodnej časti sa nachádzal modrý pruh a zelený trojuholník. V bielom poli, ktoré symbolizovalo mier, bolo umiestené bremeno. Modrý pruh znamenal dážď a zelené pole prosperitu.
Arrhón (syn Klymena)
Arrhón je v gréckej mytológii syn Klymena, kráľa Orchomenu v Boiótii.
Kráľ Klymenos bol otcom piatich synov, Arrhóna, Ergina, Stratia, Pylea a najmladšieho Azea. Keď Klymena počas slávností na počesť boha Poseidóna v Tébach zabil akýsi kočiš, nástupcom trónu sa stal jeho najstarší syn Erginos, ktorý potom spolu s bratmi vytiahol proti Tébam a keď ich porazil, vynútil si, aby im Tébania každoročne odvádzali sto volov.
Táto daň by samotné Téby nevyčerpala, ale Tébanov urážalo spupné gesto, potvrdzujúce nadvládu Ergina. Od tejto dane i nadvlády Téby nakoniec oslobodil hrdina Hérakles.
Tarbucka
Tarbucka môže byť:
Ján Letz
Život
Pochádza z rodiny slovenského jazykovedca a pedagóga Bela Letza. Jeho strýkom je slovenský spisovateľ Štefan Letz. Po absolvovaní ľudovej školy a gymnázia v rodisku v roku 1953 študoval na Chemickotechnologickej fakulte SVŠT v Bratislave a posledné dva roky na Vysokej škole chemickej v Prahe, kde roku 1958 promoval na inžiniera chémie. Od roku 1960 pracoval ako výskumník vo Výskumnom ústave káblov a izolantov v Bratislave. V roku 1971 obhájil kandidátsku dizertačnú prácu z problematiky znášanlivosti zmesí polymérov v pevnej fáze. Od roku 1973 sa postupne rekvalifikoval na problematiku výskumu a vedy na vysokých školách a od roku 1976 pôsobil ako výskumný a od roku 1982 ako samostatný vedecký pracovník v tejto oblasti, hlavne na Ústave rozvoja vysokých škôl SSR až do roku 1990.
Počas politického odmäku, v rokoch 1968 až 1969, mohol niekoľko článkov publikovať aj z filozofickej a náboženskej problematiky. Koncom roku 1969 vyšiel vo vydavateľstve Tatran vo veľkom náklade preklad knihy W. Kellera A Biblia má predsa pravdu, na ktorom významne participoval. Počas rokov 19701989 vydal samizdatom 40 väčších filozofických a náboženských prác (zborníkov. súborov štúdií, portrétov mysliteľov a monografií). Pracoval v redakcii samizdatového časopisu Radosť a nádej (19861989).
Od 1. novembra 1990 sa na základe konkurzu stal vedúcim novozaloženej Katedry humanistiky na Prírodovedeckej fakulte UK v Bratislave a od roku 1994 viedol Katedru etiky a sociálnej práce na Fakulte humanitných vied UKF v Nitre. V rokoch 19922006 bol členom redakčného kolégia časopisu Filozofia. Na Trnavskej univerzite pôsobil ako člen Akademického senátu (19921993), ako prodekan pre vedu a výskum (19942000), ako prorektor pre vedu a výskum (20012004) a opäť ako prodekan pre vedu, výskum a doktorandské štúdium (20052006). V roku 1996 založil a do roku 2006 viedol Katedru filozofie.
Od roku 1990 napísal a publikoval 18 monografií a cca 260 statí v časopisoch a zborníkoch, z toho 140 pôvodných vedeckých prác. Na docenta filozofie sa habilitoval roku 1994 prácou Teória poznania a za univerzitného profesora filozofie bol vymenovaný v roku 1997. Od roku 1997 zostavoval a vydával zborník Acta Philosophica Tyrnaviensia.
Ako pedagóg mohol aktívne pôsobiť až od roku 1990. Prednášal a garantoval na magisterskom a neskôr aj na bakalárskom štúdiu najmä tieto predmety: Úvod do filozofie, Filozofická propedeutika, Teória poznania, Ontológia, Filozofická antropológia, Filozofia transcendencie, Súčasné metafyziky, Dejiny kresťanskej filozofie 20. storočia, a to postupne na týchto fakultách: Prírodovedecká fakulta UK, Filozofická fakulta UKF v Nitre, Fakulta humanistiky a Filozofická fakulta, ako aj Teologická fakulta Trnavskej univerzity v Trnave. Na doktorandskom štúdiu vyučoval od roku 2008 tieto predmety: Teória poznania s osobitným zreteľom na humanitné a duchovné vedy a Metodológia výskumu v oblasti systematickej filozofie. Viedol 13 doktorandov, z ktorých 10 priviedol k úspešnej obhajobe.
Vo svojom bádaní vo filozofii sa zameriaval predovšetkým na tieto oblasti: a) Systematická filozofia: filozofia v jej mnohých podobách a identite, experienciálno-evolučná teória poznania, kreačno-evolučná ontológia, kreačno-evolučná, kenotická a pneumatická antropológia, personalistická antropológia, filozofia osoby a osobnosti, transcendentálno-dialogický koncept slobody, princípovo a experienciálne konštituovaná celostná metafyzika, filozofická kristológia; b) Dejiny filozofie: tomizmus a novotomizmus 20. a 21. storočia, M. Blondel a blondelizmus, P. Teilhard de Chardin a teilhardizmus, personalistická filozofia, kresťanská filozofia 20. a 21. storočia ako celok, slovenská kresťanská filozofia 20. a 21. storočia,
Je nositeľom Pamätnej medaily Trnavskej univerzity (2004) za vynikajúce zásluhy pre rozvoj Trnavskej univerzity, Ceny Fra Angelica (2009) za príspevok pre rozvoj kresťanskej kultúry na Slovensku, Ceny "Fides et Ratio" (2011) za prínos pre dialóg medzi vierou a vedou, Ceny Antona Hajduka za vynikajúce výsledky tvorivej činnosti (2012) a čestného titulu "profesor emeritus" za významný prínos v oblasti vedy a vzdelávania (2013).
Monografie
(http://fff.truni.sk/index.php?mod=publication&detail=166) (http://fff.truni.sk/userdata/publications/letz_antropologia.pdf)
STS-53
STS-53 bola misia amerického raketoplánu Discovery. Celkovo išlo o 52. misiu raketoplánu do vesmíru a 15. pre Discovery. Cieľom misie bolo vynesenie nákladu pre ministerstvo obrany.
Posádka
V zátvorkách je uvedený celkový počet letov do vesmíru vrátane tejto misie.
Kosów Lacki
Kosów Lacki je mesto v Poľsku v Mazovskom vojvodstve v okrese Powiat sokołowski v rovnomennej gmine.
Žije tu 2 123 obyvateľov (30.6.2007).
Louvaines
Louvaines je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Maine-et-Loire, v regióne Pays-de-la-Loire.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroj (elektrotechnika)
right|thumb|Zdroje pre zariadenia spotrebnej elektroniky
Elektrický zdroj je súhrnný názov pre elektrické zariadenia, medzi ktorých dvoma rozličnými časťami (pólmi) je aj po pripojení elektrického obvodu (tzv. záťaže) udržovaný rozdiel elektrických potenciálov alebo napätia, pričom dodávajú do obvodu elektrický prúd. Ide tým vlastne o zdroj elektrickej energie.
Významy pojmu elektrický zdroj
Pojem elektrický zdroj sa používa v niekoľkých súvislostiach:
Elektrický zdroj ako abstraktný pojem
Pre účely modelovania (výpočtu vlastností) reálnych elektrických obvodov sa v teoretickej elektrotechnike používajú zjednodušené, abstraktné modely prvkov obvodu. Pre elektrický zdroj sa používajú dva abstraktné modely:
Bližšie skutočným elektrickým zdrojom je model tzv. reálneho zdroja napätia (prúdu), ktorý pozostáva z ideálneho zdroja napätia (prúdu) so sériovo (paralelne) zapojeným rezistorom, ktorý predstavuje tzv. vnútorný odpor zdroja. Takýto reálny zdroj napätia (prúdu) je možné na základe Theveninovej (Nortonovej) teorémy konvertovať na reálny zdroj prúdu (napätia).
Ani tento model však nie je dokonalou reprezentáciou skutočných elektrických zdrojov, ktoré vykazujú napr. periodickú a neperiodickú premenlivosť výstupného napätia v čase, teplotné závislosti, nelineárnu zaťažovaciu charakteristiku apod.
Reálne elektrické zdroje
V praxi má prevažná väčšina reálnych elektrických zdrojov, t. j. zariadení na premenu energie na elektrickú, charakter bližší napäťovému zdroju (t. j. majú relatívne malý vnútorný odpor); preto elektrický zdroj nazývame aj zdroj elektrického napätia. Póly sú vyvedené na povrch zdroja a upravené na praktické použitie; volajú sa svorky zdroja. Keď elektrický obvod nie je pripojený na zdroj, obvodom prúd neprechádza.
Vznik napätia v zdroji
Medzi svorkami zdroja vznikne napätie, ak jedna svorka bude obsahovať menej voľných elektrónov (kladný pól) ako druhá svorka (záporný pól). Preto vnútri zdroja pôsobia sily, ktoré odvádzajú z kladnej svorky voľné ióny, alebo zo zápornej svorky kladné ióny. Tieto sily prekonávajú elektrostatické sily utvoreného elektrického poľa medzi nabitými svorkami. Vnútri zdroja napätia teda musia pôsobiť neelektrostatické sily.
Udržovanie napätia v zdroji (regenerácia)
Pripojením kovového vodiča na elektricky nabité svorky vzniká vo vodiči elektrické pole, ktoré spôsobuje usporiadaný pohyb voľných elektrónov vo vodiči od prvej svorky k druhej. Na svorkách sa následne začne zmenšovať počet prebytočných nábojov. Tým sa zoslabí elektrické pole vnútri zdroja, takže sa poruší rovnosť veľkosti elektrostatických síl. V dôsledku toho, že na okamih prevládajú neelektrostatické sily, začne vnútri zdroja prebiehať taký pohyb voľných častíc s nábojom, ktorý obnovuje elektrické náboje na svorkách zdroja. Tak sa v uzavretom elektrickom obvode trvalo udržiava elektrický prúd.
Vybitie zdroja
Usporiadaný pohyb nabitých častíc vnútri zdroja sa končí, ak sa veľkosť elektrostatických a neelektrostatických síl rovná. Zdroj bez pripojeného obvodu na svorky je v rovnovážnom stave a medzi jeho svorkami je trvalé napätie, ktoré sa rovná rozdielu elektrických potenciálov svoriek.
Typy zdrojov napätia
V rozličných zdrojoch napätia vznikajú rôzne druhy neelektrostatických síl. Tieto zdroje napätia vo vodiči vyvolávajú jednosmerný elektrický prúd.
Chlmecké pahorky
Chlmecké pahorky sú časťou geomorfologického podcelku Medzibodrocké pláňavy v južnej časti Východoslovenskej nížiny. Je to výrazný krajinný prvok, vystupujúci v rovinatom území medzi mestom Kráľovský Chlmec a obcami Svätuše a Malý Horeš. Najvyšším bodom územia je Veľký kopec (263,9 m n. m.) s pravidelným oválnym pôdorysom.
Severná časť územia (masív Čiernej hory) je porastená dubovým lesom, kým masív Veľkého kopca na juhu rozsiahlymi vinohradmi s početnými vínnymi pivnicami. Na západných svahoch je niekoľko andezitových lomov. V juhozápadnej časti leží prírodná rezervácia Poniklecová lúčka.
1260 Walhalla
1260 Walhalla je planétka s priemerom 55 km, ktorú objavil K. Reinmuth 29. januára 1933.
Anastasija Jakimovová
Anastasija Jakimovová,, 🇧🇪 (* 1. november 1986, Minsk, Bielorusko) je súčasná bieloruská profesionálna tenistka. Počas svojej kariéry vyhrala 2 turnaje WTA vo štvorhre.
Claude Lévi-Strauss
Veľkú pozornosť venoval vývinu myslenia. Charakteristické pre jeho diela sú predovšetkým analýzy tzv. primitívnych (predpísomných) náboženských kultúr. Na rozdiel od predchádzajúcich generácii bádateľov v oblasti antropológie, sociológie a religionistiky tvrdil, že myslenie prírodných národov nie je nelogické, či iracionálne, ale že jeho racionalita funguje na iných princípoch, ktoré je potrebné odhaliť a pochopiť. Lévi-Strauss predpokladá, že myslíme v protikladoch. Čiže základ našeho myslenia je tvorený protikladmi čo sa prejavuje v jazykovej štruktúre. Z toho dôvodu sa zaoberal tiež lingvistikou, mýtom a hudbou. Podľa jeho téz je príroda spontánna a univerzálna, kým kultúra je špecifická a normatívna. Logikou binárnych protikladov človek do svojho sveta vnáša štrukturálny a kultúrne modelovaný poriadok. Ten sa premieta do prejavov ľudskej činnosti ako sú mýty, totemizmus, umenie, rituály a podobne.
Les Martres-d’Artière
Les Martres-d’Artière je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Puy-de-Dôme, v regióne Auvergne.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Josef Hrabák
Prof. PhDr. Josef Hrabák, DrSc., (* 3. december 1912, Brno – † 6. august 1987, Brno) bol český literárny historik, teoretik a kritik, komparatista a univerzitný profesor českej literatúry.
V roku 1937 sa stal členom Pražského lingvistického kroužku.
Rožňavská diecéza
Biskupstvo Rožňava alebo Rožňavská diecéza, v úradnom styku Rímskokatolícka cirkev biskupstvo Rožňava je rímskokatolícka diecéza na Slovensku so sídlom v Rožňave. Na jej čele je diecézny biskup Stanislav Stolárik. Jej rozloha je 7 000 km². Podlieha pod metropolu Arcibiskupstvo Košice.
História vzniku
Pápež Pius VI. bulou Romanus pontifex z 13.marca 1776 zriadil nové biskupstvá a to: Banskobystrické, Rožňavské a Spišské, ktoré vznikli vyčlenením z Ostrihomského arcibiskupstva. Táto bula vznikla pod vplyvom dekrétu Márie Terézie z 15. januára 1776.
Dekanáty
Dekanáty diecézy: