cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Slovensko (encyklopédia Vydavateľstva Obzor)
Encyklopédia je (aj v rámci jednotlivých zväzkov) radená tematicky, nie abecedne. Poskytuje syntetický obraz dejín Slovenska, jeho prírodného prostredia, informuje aj o hospodárstve a vtedajšej spoločnosti, o slovenskej ľudovej kultúre, dejinách slovenskej literatúry, umenia a vedy aj o ich vtedajšom stave.
Štefan Tiso
Životopis
Narodil sa v Veľkej Bytči v rodine čižmára Františka Tisa. Študoval na gymnáziu v Trenčíne. V priebehu prvej svetovej vojny bol odvedený do armády Rakúska-Uhorska. Bol odvelený na východný front, kde však padol v roku 1916 do ruského zajatia. Na konci roka 1918 vstúpil do česko-slovenských légií. Slúžil v legionárskom pluku generála Milana Rastislava Štefánika. Na Slovensko sa vrátil v roku 1920. Následne začal pracovať v Bratislave, kde sa prihlásil na štúdium práva na Právnickú fakultu Univerzity Komenského. Štúdium úspešne ukončil v roku 1926 ziskom titulu doktor práv (JUDr.). Popri zamestnaní a štúdiu práva študoval súčasne na hudobnej škole. Po skončení štúdia začal pôsobiť ako kandidát advokácie. V roku 1929 sa však stal sudcom v Trenčíne. Na tomto poste pracoval až do roku 1934. O rok neskôr sa stal súdnym radcom. V roku 1938 sa stal predsedom Krajského súdu v Trenčíne. V septembri 1939 bol preložený do Bratislavy, kde bol poverený vedením Hlavného súdu. Následne sa stal predsedom Hlavného súdu, pričom na tomto poste zotrval do roku 1944. Tu sa podieľal na príprave viacerých zákonov. Zo svojej pozície predsedu Hlavného súdu napísal v roku 1943 kritický list smerujúci voči ministerstvu pravosúdia (spravodlivosti).
Napriek tomu, že patril k členom HSĽS-SSNJ, mal v tomto smere zložité postavenie, nakoľko jeho manželku považovali za neárijského pôvodu. V HSĽS-SSNJ sa aktívne angažoval, predsedal tzv. Ústrednému súdu HSĽS-SSNJ. Pôsobil tiež ako predseda Združenia štátnych a verejných zamestnancov. Krátko po vypuknutí Slovenského národného povstania, konkrétne 5. septembra 1944 bol vymenovaný prezidentom Jozefom Tisom za predsedu vlády Slovenského štátu. Vystriedal tak Vojtecha Tuku, ktorý bol v tom čase už pomerne vážne chorý. Súčasne sa vo svojej vláde stal ministrom zahraničných vecí a ministrom pravosúdia (spravodlivosti). Ako predseda vlády Slovenska uzatvoril s nemeckými okupačnými jednotkami zmluvu o zásobovaní a ubytovaní. S postupom sovietskych jednotiek jeho vláda už na konci marca 1945 opustila Bratislavu a presunula sa najprv do Skalice, potom do Holíča. Následne sa vláda v apríli 1945 presunula do Nemecka, konkrétne do benediktínskeho opátstva v Kremsmünsteri. V kláštore sa ukrývalo viac ako 300 ľudí zo Slovenska, okrem prezidenta a členov vlády, aj ich príbuzní a iní predstavitelia režimu. Už 8. mája 1945 tu podpísal kapituláciu Slovenského štátu známu ako „kapitulačný akt v Kremsmünsteri“. Štefan Tiso a ďalší členovia vlády boli zadržaní príslušníkmi americkej armády. 16. mája bol presunutý do amerického zajateckého tábora. V júni 1945 požiadali predstavitelia Česko-Slovenska o vydanie Štefana Tisa a zvyšných členov bývalej slovenskej vlády. 27. októbra 1945 bol vydaný do Česko-Slovenska. Najprv bol presunutý do Prahy, o dva dni neskôr do Bratislavy. Bol postavený pred Národný súd v Bratislave, ktorý viedol sudca Karel Bedrna. Po skončení vojny bol obviňovaný zo zodpovednosti nie len za uzatvorenie zmluvy s okupačnými nemeckými silami, no tiež z perzekúcie Židov a Čechov. Odsúdený bol nakoniec z dôvodu prenasledovania účastníkov Slovenského národného povstania, odsúdenia zahraničného odboja v rámci povstania, vydania 300 politických väzňov do Nemecka, uväznenia sudcov, ktorí odmietli súdiť účastníkov povstania a pod. Národný súd odsúdil Štefana Tisa na trest v trvaní 30 rokov. 24. marca 1959 zomrel vo výkone trestu vo Väznici Leopoldov.
Jeho brat Fraňo Tiso bol veľvyslancom Slovenského štátu v ZSSR. Je zaujímavosťou, že jeho brat Jozef Tiso mal za manželku Židovku. Bývalý prezident Slovenského štátu Jozef Tiso bol jeho treťokolenným bratrancom. Starý otec bývalého prezidenta Jozefa Tisa, Jozef „Karo“ Tiso, bol bratranec starej mamy Štefana Tisa, Terézie Tisovej.
Výroky Štefana Tisa
Vo vládnom vyhlásení, prednesenom 25. septembra 1944 okrem iného vyhlásil:
"Uvedomujeme si tiež podstatný rozdiel medzi onou revolúciou s piesňou na perách a dnešným naším zápasom, ktorý vedieme s tvrdou odhodlanosťou za neporušenosť našej štátnosti proti jej zákerným nepriateľom. A preto viac ako kedysi, žije v nás presvedčenie, že len tvrdou, životnou skúškou, až k sebažertve siahajúcou obetavosťou získaná sloboda má trvalú hodnotu.
Smutné udalosti posledných týždňov ľahko môžu vzbudiť zdanie, akoby slovenský národ nebol srástol so svojou národnou a štátnou samostatnosťou. Ba priamo sa nanucuje mienka, akoby za šesťročnej svojej štátnosti slovenský národ bol žil zo pseudonárodovectva a ochotne opúšťal samostatnú postať, národnú česť a myšlienku slobodnej národnej budúcnosti len preto, aby sa dobrovoľne vrhnul do náručia cudzích vládcov a tým teda i do záhuby.
Musím otvorene povedať, že udalosti, ktoré takéto zdanie mohly vzbudzovať, vyvolané boly len určitou zradnou klikou doma. Táto klika, spojená so zahraničnými nepriateľmi nášho štátu, priamo pekelnou rafinovanosťou a zneužitím najsvätejších vlasteneckých citov zavedenej verejností, chopila sa svojho zradného diela. Úhlavným nepriateľom nášho vzmáhajúceho sa národa podarilo sa zaviesť časť slovenského vojska i civilného obyvateľstva do prúdu povstaleckého pohybu falošnými zprávami. Podľa týchto na Slovensko vtrhly vraj cudzie ozbrojené sily s úmyslom zničiť Slovenskú republiku, že jej prezident bol zabitý a že jeho vláda bola aretovaná. Dnes už každému musí byť jasné, že sústavnou podzemnou propagandou rozdúchaval sa v dobromyselnom človekovi slovenskom oheň nenávisti preto, aby sa v jej pazúroch stal poddajným nástrojom cudzích zámerov.
Pôvodcovia tejto zrady nevolali ísť bojovať za nejakú slovenskú sovietsku republiku, ani za československý národ, alebo Československý štát, ale volali ho pomstiť smrť prezidenta Slovenskej republiky, k ozbrojenému povstaniu proti nastrčeným nepriateľom tejto republiky, lebo ti, čo ho zvádzali, dobre vedeli, že Slovák svoj národ a štát nezradí, ale ochotný je zaň chopiť sa zbrane.
Takouto skutočnosťou znova upevnené presvedčenie, že slovenský národ nadovšetko miluje svoj štát a svoju národnú slobodu, posilňuje nás v nezlomnej viere, že i toto nešťastie, ktoré nám prichystal zákerný nepriateľ, môžeme prekonať v prospech našej pravdy. Touto pravdou je, že čestnú a dobrú budúcnosť môžeme si zabezpečiť jedine v samostatnom Slovenskom štáte, budovanom na ideových zásadách 14. marca.
Vláda si je vedomá, že bola postavená v týchto ťažkých časoch pred veľkú dejinnú úlohu. Musíme dokázať sebe i svetu,
že slovenský národ má nielen neodcudziteľné právo na slobodu a život vo vlastnom samostatnom štáte, ale že je i schopný svoj štát s úspechom si viesť, sám sebe si vládnuť a utvárať i svoj vlastný osud. Po zákernom prepadnutí nepriateľmi, ktorí sa nevzdali imperialistického úsilia ovládať nás znova, je táto naša úloha tým väčšia a tým významnejšia. No práve posledné udalosti nám odhalily v plnej nahote tak tohoto nepriateľa, ako i ním naverbovaných pomáhačov doma. Vývin obnovenia narušeného poriadku pokračuje zdarné a vyslovujem oprávnené presvedčenie, že Slovensko sa zbaví nepriateľských hord i tam, na tom malom území, ktoré dnes ešte trpí pod ich terorom.
Keď znova pripomíname, že sme za to vďakou zaviazaní v prvom rade poriadkovým jednotkám nášho veľkého spojenca, ako i všetkým verným slovenským útvarom i jednotlivcom, ktorí nesklamali, vyslovujeme hlboké presvedčenie, že po tomto zbavení sa ozbrojených bánd, slovenský národ na čele s vládou bude schopný zbaviť sa všetkých nepriateľov štátu, ktorí tento štát ohrozovali a ohrozujú politicky, ideologicky a mravne.
Preto keď nám smutné, krvavé udalosti odhalily tú kliku a tie malé vrstvy obyvateľstva, v ktorých Benešov imperializmus nachádzal medzi nami spojencov, ani na okamih nebudeme váhať, aby sme sa ich so všetkou prísnosťou zbavili, alebo ich v zhubnej ich činností znemožnili. Preto vláda pristúpi k dôkladnému vyriešeniu otázky židovskej (potlesky) a vyriešená bude tiež otázka Čechov na Slovensku. (Potlesky. ) Je naším najvyšším politickým príkazom, ale i príkazom mravným, aby sme sa v oprávnenej sebaobrane obrátili proti tým, ktorí ohrozujú naše slobodné jestvovanie.
Keď teda na zodpovednosť budeme ťahať tých Slovákov, ktorí zradili, nebudeme váhať ani len chvíľu aby sme české a židovské živly, ktoré sa previnilý pri vyvolaní krvavého diela proti slovenskému národu a slovenskému štátu navždy eliminovali z nášho národného prostredia."
Na Slovenské národné povstanie reagoval Štefan Tiso nasledovne: „Nebudeme váhať ani len na chvíľu, aby sme české a židovské živly, ktoré sa previnili pri vyvolaní krvavého diela proti slovenskému národu a slovenskému štátu, navždy eliminovali z nášho národného prostredia“.
Po vyvraždení 149 obyvateľov obcí Kľak a Ostrý Grúň, ktoré sa udialo 21. januára 1945, sa Štefan Tiso o dva dni vyjadril v Slovenskom sneme, že aj za týchto okolností Slovensko verne vytrvá po boku Veľkonemeckej ríše bez ohľadu na obete.
Dňa 23. januára 1945 sa konalo zasadnutie Snemu na ktorom v programe vôbec nebolo zaradené vystúpenie predsedu vlády.
Bernard z Clairvaux
Svätý Bernard z Clairvaux (* 1090, Fontaine-lès-Dijon, Francúzsko – † 20. august 1153, kláštor Clairvaux, Francúzsko) bol francúzsky filozof, teológ a mystik, jeden z hlavných predstaviteľov kresťanskej stredovekej mystiky, odporca Abélarda, ktorý zanechal obdobne silnú pečať na 12. storočí ako Abélard.
Život
V roku 1113 vstúpil do novozaloženého cisterciánskeho kláštora v Cîteaux. O dva roky neskôr, v roku 1115, založil cisterciánsky kláštor Clairvaux. Podporoval rád templárov a zaslužil sa o jeho rozmach. Svojou diplomatickou obratnosťou a rečníckym umením sa výrazne pričinil o uskutočnenie Druhej križiackej výpravy (1147-1149). Svojimi kázňami vyvolal križiacke nadšenie po celej Európe: kázal v severnom Francúzsku, Flámsku a v Porýní.
Človek má pokorne kontemplovať o stvoriteľovi vo svete a v tejto kontemplácii nachádzať pravdu. Pokora je začiatkom všetkého poznania pravdy. V pokore sa utíšia všetky záujmy ja a človek sa otvorí svetu pravdy. Na tejto ceste rozlišuje Bernard tri stupne: consideratio, kde človek zbiera a hľadá, contemplatio, v ktorej človek v dôverčivej odovzdanosti a nazeraní zmocňuje sa pravdy a extázu. Ona je vrchol čiže úplné odtrhnutie mysle od vonkajšieho sveta a plné pohrúženie sa do Boha a rozplynutie sa v ňom (ako kvapka vody vo víne). Viera a odovzdanosť sú dôležitejšie než všetka dialektika.
Bernard bol zanieteným reformátorom cirkvi a jej inštitúcií. Jeho spisy vynikajú dobrým štýlom, ktorý si osvojil čítaním biblie a cirkevných otcov, najmä Augustína. Roku 1146 použil svoju preslávenú výrečnosť pri organizácii druhej križiackej výpravy. Jeho mystické a asketické spisy boli veľmi rozšírené a mali vplyv aj u nás.
Archeopteryx
Archeopteryx (lat. Archaeopteryx) alebo pravták (v užšom zmysle) je rod veľmi primitívneho vyhynutého pravtáka, resp. veľmi vtáčieho dinosaura. Jeho (pravdepodobne) jediným druhom je Archeopteryx lithographica.
Jeho skamenené zvyšky prvýkrát objavili roku 1861 v jurskom vápenci pri Solenhofene v Bavorsku. Tento praživočích predstavuje spojivo medzi plazmi a vtákmi. Žil pred 150 miliónmi rokov.
Opis
Na veľmi dobrých skamenelinách archeopteryxa vidno symetrické perie, typické pre lietavé vtáky a skrátený chvost iba s 23 stavcami. Zuby, predné končatiny s plne vyvinutými prstami a pazúrmi, otáčavý druhý prst nôh, ako tiež brušné rebrá a rôzne iné znaky však zdieľal s mnohými primitívnejšími teropodmi, rovnako ako perie. Ako dokazuje tvar peria archeopteryxa, bol schopný letu, hoci neohrabaného, zrejme len na krátke vzdialenosti, keďže na jeho pomerne malú hrudnú kosť sa nemohli upínať silné lietacie svaly. Nežil, ako sa pôvodne predpokladalo, na stromoch, keďže v životnom prostredí, ktoré obýval, stromov veľa nebolo, ale skôr ako lezec po krovinách, alebo pozemný živočích (chýbal mu totiž protistojný palec na nohách, predstavujúci adaptáciu na stromový život). Stavbou tela značne pripomínal dinosaury zo skupiny Deinonychosauria. Dosahoval dĺžku okolo 50 až.
Nové objavy ukázali, že Archaeopteryx mal zadné končatiny vybavené predĺženým perím, ktoré tvorilo akýsi druhý pár krídel. Podobný druhý pár krídel, hoci zvyčajne opatrený dlhším perím než archeopteryx, nachádzame aj u viacerých vyspelých vtákovitých dinosaurov (Microraptor, Pedopenna)
Nové objavy
left|thumb Najnovší nález pozostatkov v poradí už desiateho jedinca rodu Archaeopteryx ukázal, že tento tvor bol malým dravým dinosaurom ešte viac podobný, ako sa v minulosti myslelo, dokonca stavbou lebky a chodidiel mal bližšie k dinosaurom než k vtákom. Nielenže sa dokázala prítomnosť otáčavého druhého prstu na jeho nohách (čo v minulosti niektorí vedci zamietali) ale aj absencia protistojného palca chodidiel, ktorý je typický pre vtáky a slúži na lepšie uchopenie vetiev stromu. Tieto zistenia, spolu s výsledkami nových štúdií, ktoré považujú niektoré druhohorné vtáky za od vtákov nezávisle letu prispôsobené maniraptory (Rahonavis), kým najbližším príbuzným vtákov je z dravých dinosaurov Microraptor, nie archeopteryx, zmazali líniu oddeľujúcu dinosaury a vtáky. Dokonca vtákovité dravé dinosaury ako Deinonychus alebo Troodon sú podľa nových štúdií viac príbuzné vtákom než Archaeopteryx. Pojem „vták“ bude musieť byť pravdepodobne nanovo definovaný, keďže nepoznáme znaky, ktoré by oddeľovali archeopteryxa spolu s vtákmi od vyspelých vtákovitých dinosaurov.
Rast
thumb|right|Graf znázorňujúci odhad tempa rastu archaeopteryxa Histologické štúdie Ericksona a i. v roku 2009 zistili, že Archaeopteryx rástol pomalšie než sa očakávalo. Podľa ich štúdie, všetky známe kostry archaeopteryxa patria nedospelým jedincom a odhadujú, že dospelej veľkosti dosiahol približne za 970 dní (2 roky a 8 mesiacov) a vážil niečo medzi 0,8 až. Štúdie tiež zistili, že vyhynuté vtáky ako Jeholornis a Sapeornis rástli pomaly, rovnako ako dromaeosaurid Mahakala, zatiaľ čo vtáky rodu Confuciusornis a Ichthyornis rástli veľmi rýchlo, podobne ako moderné vtáky. Jedným z mála moderných vtákov, ktoré vykazujú pomalý rast je nelietavý kivi a autori špekulujú, či Archaeopteryx a kivi mali podobný metabolizmus.
Puymiclan
Puymiclan je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Lot-et-Garonne, v regióne Akvitánsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Solka
Solka je miestna časť Nitrianskeho Pravna, obce vzdialenej 12 km od okresného mesta Prievidza.
Nachádza sa severnej časti Hornonitrianskej kotliny na úpätí pohoria Žiar. Cez obec preteká Jelšinský potok, ktorý je od povodne z 30. mája 1998 vyregulovaný. Severozápadným okrajom obce preteká Vyšehradný potok (Majzlanka, Ficovka), ktorý priteká do Solky od severu z Vyšehradného. Prvá písomná zmienka pochádza zo 14. storočia. V súčasnosti v obci žije cca 160 obyvateľov (122 voličov v prezidentských voľbách 2009). V strede obce stojí rímskokatolícky kostol z roku 1930.
Hluchota
Hluchota (lat. surditas) je porucha až strata sluchu, ktorá sťažuje alebo znemožňuje príjem zvukových informácií.
Percepčná porucha sluchu
Percepčná porucha sluchu je porucha vnútorného ucha. Pri tejto poruche je zlé rozpoznávanie obsahu reči. Horšie sú vnímané vysoké tóny. Ide o ťažké poruchy sluchu, ktoré sa dajú čiastočne kompenzovať naslúchadlom (zosilniť zvuk), ale porozumenie reči je ťažké. Naslúchadlo nie je dostatočnou kompenzáciou, pomôcť môžu doplnkové kompenzačné pomôcky, ktoré „približujú“ zvuk a tak čiastočne pomáhajú zrozumiteľnosti ľudskej reči. Sú to napr. tzv. viacsmerové mikrofóny. Postihnutý s percepčnou poruchou je nútený konfrontovať počuté s textom a preto je uňho dôležitá kombinácia zrakového vnemu. Pri kombinovanej poruche (zrak – sluch) je u postihnutého značne obmedzená schopnosť uplatnenia sa v živote.
Centrálna porucha sluchu
Ide o poškodenie prijímania zvukových informácií na úrovni sluchového nervu alebo mozgu. Prejavy sú obdobné ako pri percepčnej poruche.
Príčiny hluchoty
Príčinami môžu byť vrodené ochorenia, vplyv tzv. ototoxických látok a liekov (napríklad streptomycín), barotrauma, zápaly ucha alebo náhle cievne príhody vnútorného ucha, fyzické trauma (poškodenie ucha alebo príslušnej mozgovej oblasti) a v neposlednej rade aj nadmerné vystavovanie sa hluku.
Luxemburg (kantón)
Luxemburg alebo Luxembourg je kantón v Luxembursku. Má rozlohu 238,46 km² a žije tu 139 390 obyvateľov (2008).
Administratívne členenie
V kantóne je 11 obcí:
Ouve-Wirquin
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
NGC 3312
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 11,9.
Siren Song of the Counter Culture
Siren Song of the Counter Culture je tretí štúdiový album americkej melodic hardcorovej skupiny Rise Against, vydaný dňa 10. augusta 2004. Je to prvý album skupiny, ktorý bol vydaný pod vydavateľstvom Geffen Records.
Album sa predával veľmi dobre, klavne vďaka úspešnému singlu „Swing Life Away“, ktorý dosiahol #12 v hitparáde Billboard Modern Rock Tracks a stal sa tak dovtedy najúspešnejším singlom skupiny. Na dobrých pozíciách sa umiestnili aj single „Give It All“ (#37), „Life Less Frightening“ (#33) a „Paper Wings“. Zatiaľčo album bol komerčne úspešný, dostal sa v rebríčku Billboard 200 iba na 136# na rozdiel od ďalších albumov The Sufferer & the Witness (#10) a Appeal to Reason (#3). Album bol certifikovaný na zlato od RIAA a na platinu od CRIA.
Texty a výroba
Siren Song of the Counter Culture bol nahrávaný v roku 2004 v Plumper Mountain Sound v Gibsons, Britská Kolumbia a The Warehouse Studio vo Vancouveri s producentom Garthom Richardsonom.
Hrana
Hrana môže byť:
UN Käerjéng 97
UN Käerjéng 97 je luxemburský futbalový klub sídliaci v 7-tisícovom meste Bascharage, ktoré leží na juhozápade krajiny. Klub je pomerne mladý, oficiálne vznikol v roku 1997. Jeho predchodcom je Jeunesse Hautcherage, ktorý bol založený v roku 1919. Momentálne (február 2013) je účastníkom najvyššej domácej súťaže s názvom Luxembourg National Division.
Domáce zápasy hráva na štadióne Stade um Bëchel, ktorý má kapacitu 1 000 miest a nachádza sa v meste Hautcharage.
Farbami klubu sú červená a modrá.
Najväčším úspechom klubu je víťazstvo Luxemburského pohára, ktoré dosiahol ešte za éry Jeunesse Hautcherage.
George Berkeley
George Berkeley (čítaj bark-lí) (* 12. marec 1685, Thomastown, Írsko – † 14. január 1753, Oxford, Spojené kráľovstvo) bol írsky filozof, biskup v Cloyne (Írsko), niekedy sa považuje aj za zakladateľa severoamerickej filozofie.
Berkleyho považujú za zástancu solipsizmu. Vo svojej filozofii vychádza z tézy, že človek bezprostredne vníma svoje idey (pocity). Existencia vecí podľa Berkeleyho spočíva v tom, že sú vnímané (esse est percipi cf. Berkeley, G.-V1). Tým, čo v človeku vníma, je nehmotná duša; jej schopnosť prijímať idey je rozum a jej schopnosť v určitých medziach tieto idey vyvolávať a na ne pôsobiť je vôľa. Duší čiže nehmotných substancií je mnoho a sú stvorené Bohom. Idey potenciálne jestvujú v Božskom rozume, v ľudskom rozume sa aktualizujú. Pojem hmoty je podľa Berkeleyho vnútorne protirečivým a neužitočný, pretože všetky kvality sú subjektívne. Úlohou vedy je chápanie jazyka Stvoriteľa a nie vysvetľovanie všetkého iba hmotnými príčinami. Aktivitou sa môžu vyznačovať iba duchovné substancie.
Berkeleyho život
George Berkeley sa narodil v južnom Írsku. Napriek tomu, že jeho život neprebiehal tak razantne ako život empiristického mága Johna Locka, precestoval po štúdiách a učiteľskom pôsobení na univerzite v Dubline takmer celú Európu, vrátane sicílskeho vnútrozemia (Británia, Taliansko, Francúzsko). Dokonca strávil niekoľko rokov v Novom svete na Bermudách, kde plánoval založiť kolóniu, ktorá mala nielen priniesť domorodcom civilizáciu a kresťanstvo, ale byť aj príkladom prostého a prirodzeného života pre Európu. Istý čas pôsobil i v New Porte (Rhode Island).
Berkeley svoje štúdiá začal v Trinity College v Dubline r. 1700. Tam získal akademickú hodnosť bakalára, neskôr master of arts, a napokon doktora teológie. Od čias, keď sa stal členom vedeckej spoločnosti na Trinity College (fellon), bol tu dvakrát tútorom a lektorom. Už počas prvého obdobia jeho filozofické nadanie dosiahlo vrchol a základné myšlienky jeho filozofie boli hotové.
Uznaním jeho záslužnej práce pre Cirkev v Írsku bolo napokon vymenovaný za biskupa v Cloyne (1734). Ako biskup pôsobil vyše 18 rokov až do svojej smrti.
Berkeley mal syna Georga, vyštudovaného v Oxforde. George Berkeley zomrel pokojne v spánku v januári 1753.
Filozofické učenie
George Berkeley sa svojou empiristickou filozofiou stavia k zarytým zástancom imaterializmu. Pokračuje v línii empirikov, pričom naväzuje na filozofické dielo Johna Locka.
Byť znamená byť vnímaný
Dôsledne sa pridržiava princípu, podľa ktorého všetko, čo vnímame a poznávame, či už prostredníctvom vonkajšieho alebo vnútorného vnímania, či už ako primárnu (rozpriestranenosť, pevnosť a pohyb) alebo sekundárnu vlastnosť (kvality zraku, sluchu, čuchu, chuti), či ako jednoduché alebo zložité idey, je nám všetko poskytované vždy iba ako fenomén nášho vedomia, ako stav ducha - poznatok, ktorý neskôr vyjadril Schopenhauer vetou: „Svet je moja predstava.“ Tu je ale potrebné zdôrazniť, že Schopenhauer nepopieral existenciu sveta, nebol Solipsista. Svet je moja predstava v zmysle, že svet nepoznávame prioritne taký aký je ale ako sa nám javí.
A tak nemáme žiaden dôvod akokoľvek rozlišovať vnímané kvality {resp. látky a idey}. Všetky sú iba v našom vedomí. Existujú len v našom vnímajúcom duchu, mimo nás nie sú ničím.
Z toho vyplýva, že existovať znamená predovšetkým byť vnímaný resp. byť schopný byť vnímaný (esse est percipi - byť znamená byť vnímaný). Svet je tak pre Berkeleyho nič iné, než mysliaci duch so svojimi ideami. Hovoríme o dôslednom idealizme.
Puymirol (obec)
Puymirol je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Lot-et-Garonne, v regióne Akvitánsko.
George Berkeley
Byť znamená byť vnímaný
Kritika takto chápaného idealizmu voviedla Berkeleyho pred mnohé otázky. Ako exemplárny problém je často uvádzaný spor so Slnkom. Kritici sa pýtajú, aký je rozdiel medzi Slnkom, ktoré vnímajú všetci vnímajúci duchovia a tým slnkom, ktoré si jednotlivec iba predstavuje, no nevidí ho. Otázka znie: „Jestvuje teda nejaké Slnko objektívne a mimo sveta jednotlivca, a tak ako kvalita či idea vstupuje cez naše zmysly dnu?“
Puymirol (obec)
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
George Berkeley
Byť znamená byť vnímaný
Berkeley odpovedá jednoducho. Idey môžu prichádzať len odtiaľ, kde sú, t. j. od mysliaceho vnímateľa - od Boha. Pretože Boh je nestranný a nepozná ľubovôľu, dáva všetkým rovnakú ideu, a pretože je nemenný, dáva ju všetkým stále znovu rovnakým spôsobom. A tak sa objektívne Slnko javí ako jestvujúce samo osebe, no v skutočnosti jestvuje len ako idea v mysli Boha.
Puymirol (obec)
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
George Berkeley
Byť znamená byť vnímaný
Aj samotné prírodné zákony nie sú ničím iným ako zákony, podľa ktorých Boh spája idey vo všetkých mysliach. Kauzalitu v prírodných princípoch Berkeley vysvetľuje iba ako náš zvyk - zvyk založený na presvedčení o nemennosti Božej vôle. Prírodné zákony, hoci nejestvujú objektívne, smieme s úžitkom skúmať, keďže do Božej mysle nahliadnuť nedokážeme. Využijeme však na to empíriu - skúsenosť pozorovaním. Tak sa u Berkeleyho spája idealizmus s anglickým empirizmom.
Spor s materializmom
Materializmus sa podľa Berkeleyho dá vyvrátiť preukázaním neudržateľnosti pojmu hmota. Keďže hmota je všeobecný pojem, Berkeley poukazuje na skutočnosť, ktorú predložil už pred ním John Locke, že zmyslami sa zmocňujeme iba jednotlivého, všeobecné pojmy nemajú ekvivalent v zmyslovej skúsenosti. Čím vyššia je abstrakcia, tým menej je spoľahlivá. Pojem hmota je natoľko všeobecný a abstraktný, že mu v skúsenosti vlastne nič nezodpovedá. Preto tento pojem nemá žiaden zmysel. Hmota ako taká nejestvuje.
Hmotu prirovnáva k trojuholníku a farbe. Človek si nemôže predstaviť všeobecný trojuholník, ktorý by bol zároveň tupouhlý, ostrouhlý a pravouhlý, alebo trojuholník, ktorý nie je ani jedným z možností. Rovnako i so všeobecnou farbou to nie je možné. Niet ani čiernej, ani modrej, ani bielej farby, každá farba je vždy zásadne nejaká, nie všeobecná. A hmota je rovnako všeobecná ako trojuholník alebo farba. Nemá zmysel, nejestvuje v žiadnej mysli žiadneho vnímateľa, a teda nie je. Materializmus sa javí následne ako irelevantný.
Berkeley tak odsúdil materializmus z radikálnej pozície dôsledného nominalizmu.
Nevyhnutnosť existencie Boha
Boha Berkeley predstavuje ako univerzálneho Vnímateľa, ktorý svojím kontinuálnym vnímaním, na ktorom aj my participujeme, zaručuje existenciu tzv. vonkajšieho sveta, a tým aj ostatných ľudí. Jeho existencia je nutná už len preto, lebo jestvujú veci, ktoré sa nám núkajú všetkým akosi objektívne, avšak sami osebe nemôžu existovať, musia byť vnímané a jestvovať v mysli vnímateľa. Vnímateľom takýchto vecí je univerzálny Vnímateľ - Boh.
Musí totiž jestvovať nejaký iný aktívny princíp pre vysvetlenie aktuálnej prezentácie zmyslových vnemov našej mysli, keďže ich nemôžeme určiť svojvoľne. Jediným takýmto prameňom zmyslových ideí je duchovný vôľový princíp. Tieto idey nemôžu mať pôvod v materiálnej substancii, keďže tá bola vyvrátením existencie hmoty zavrhnutá. A ani zmyslové veci nemôžu byť zodpovedné za tieto idey, lebo niet v princípe podľa Berkeleyho rozdielu medzi zmyslovými vecami a ideami.
Týmto aktívnym princípom je nekonečná duchovná substancia. Nekonečná preto, lebo konečnosť by ju obmedzovala v doručovaní konečnej mysli (človeku) všetok poriadok prírody.
Význam diela
Filozofické dielo Georga Berkeleyho predstavuje radikálnu podobu empirizmu, pričom ukazuje, ako ľahko dokáže empirizmus prerásť do solipsizmu a jeho paradoxov. Hoci sa filozoficky Berkeleymu podarilo neumierneným spôsobom vyvrátiť relevantnosť materializmu, nedostal sa pri využití hlavnej zbrane deistov (empirizmu) do protirečení. Naopak, do dejín sa zapísal svojím dôkazom Božej existencie a vyzdvihol dôstojnosť nášho ja pri existencii a vnímaní vecí okolo nás.
Kandidačná listina HZD pre voľby do NR SR v roku 2006
Kandidačná listina strany Hnutia za demokraciu pre voľby do NR SR, ktoré sa konali 17. júna 2006, tak ako ju zaregistrovala Ústredná volebná komisia. Kandidačnú listinu schválilo v piatok 10. marca 2006 predsedníctvo HZD.
Mária Lujza Parmská
Mária Lujza Parmská (* 9. december 1751, Parma, Vojvodstvo Parma a Piacenza – † 2. január 1819, Rím, Pápežský štát) bola v rokoch 1788 až 1808 španielska kráľovná ako manželka Karola IV. Mária Lujza bola mladšou dcérou parmského vojvodu Filipa a Lujzy Alžbety Bourbonskej, ktorá bola najstaršou dcérou francúzskeho kráľa Ľudovíta XV. Bola pokrstená ako Lujza Mária Tereza Anna.
Detstvo
Narodila sa v Parme. Jej rodičia získali v roku 1749 vďaka aachenskej zmluve (na základe ktorej prešlo Parmské vojvodstvo pod správu Bourbonovcov) titul parmský vojvoda (resp. parmská vojvodkyňa). Predchádzajúcim vládcom Parmského vojvodstva bola Habsburská monarchia.
Zásnuby a sobáš
Mária Lujza bola matkiným najobľúbenejším dieťaťom. Matka sa pokúšala dohodnúť jej sobáš s Ľudovítom Francúzskym, burgundským vojvodom, ktorý bol následníkom francúzskeho trónu. No Ľudovít zomrel v roku 1761, a tak sa Mária Lujza v roku 1762 zasnúbila so španielskym korunným princom Karolom IV., za ktorého sa vydala 4. septembra 1765 v kráľovskom paláci La Granja.
Španielska kráľovná
Keďže v tom čase už na španielskom kráľovskom dvore nebola žiadna kráľovná, stala sa Mária Lujza prvou dámou kráľovského dvoru hneď po svojom príchode. Jej manžel Karol bol synom a dedičom ovdoveného Karola III., ktorý bol predtým, ako sa stal španielskym kráľom, parmský vojvoda a neapolský a sicílsky kráľ. Jeho manželka, Mária Amália Saská, zomrela v roku 1760 (rok po tom, ako sa stala španielskou kráľovnou). V roku 1792 založila Rad Márie Lujzy, ktorý bol udeľovaný iba ženám.
Známy španielsky maliar Francisco Goya namaľoval niekoľko jej portrétov. Máriu Lujzu jej súčasníci často popisovali ako škaredú, zlú a nevyberavú ženu. Medzi jej nepriateľky patrili napríklad Mária del Pilar de Silva, vojvodkyňa z Alby, Mária Jozefa Pimentelová, benaventeská vojvodkyňa, a švagriná, Mária Karolína, neapolská kráľovná.
Mária Lujza bola počas svojej vlády všeobecne málo obľúbená. Dôvodom mohli byť aj jej početné milenecké vzťahy. Mária Lujza do značnej miery ovládala svojho manžela a na ňu mal zase veľký vplyv Manuel de Godoy, manželov predseda vlády, ktorý bol údajne aj jej milencom.
Manželova abdikácia
Kvôli politickému tlaku, ktorý vyvíjal Napoleon, vypuklo v Španielsku povstanie, po ktorom jej manžel v roku 1808 abdikoval zo španielskeho trónu a prenechal ho svojmu synovi, Ferdinandovi VII.
Potomkovia
Mária Lujza porodila 14 detí:
Predkovia
Poznámka: Mária Lujza mala niekoľkých predkov rovnakých – jej prastarí rodičia z otcovej strany (Ľudovít, francúzsky dauphin (1661 – 1711) a Mária Anna Bavorská) boli jej pra-prastarí rodičia aj z matkinej strany.
Mumlavská hora
Mumlavská hora (tiež Žlabský vrch,, ) je vrch v západných Krkonošiach, nachádzajúci sa na česko-poľskej hranici  severovýchodne od Harrachova, juhozápadne od Sklarszke Poręby a  severozápadne od Lubochu, ktorého je vedľajším vrcholom.
Mumlavská hora je porastená riedkou poškodenou smrečinou a v jej podmáčanej vrcholovej časti, predovšetkým v sedle s Lubochom, sú početné rašeliniská.
Prístup
Na vrchol nevedie žiadna značená cesta, len neznačený hraničný hrebeňový chodník, ktorý vedie od Szrenice na západ až do Novosvětského sedla, ktoré oddeľuje Krkonoše od Jizerských hôr. Pretože však vrchol leží v I. zóne KRNAPu, platí na túto cestu zákaz vstupu a vrchol je tak neprístupný.
Erich von Manstein
Fritz Erich von Manstein, rodným menom Erich von Lewinski (* 24. november 1887, Berlín – † 10. jún 1973, Irschenhausen dnes Icking) bol nemecký poľný maršal druhej svetovej vojny považovaný za jedného z najlepších stratégov svojej doby. Podieľal sa na príprave útoku na Francúzsko, vyznamenal sa pri operácii Barbarossa, útoku na Krym a Sevastopoľ, obrane Charkova a obranných bojoch po bitke pri Kursku.
Detstvo a začiatky v armáde
Narodil sa v šľachtickej rodine pruského generála delostrelectva Eduarda von Lewinski v Berlíne. Onedlho po narodení však bol adoptovaný bezdetnou rodinou generála Georga von Mansteina, ktorého manželka bola sestra Erichovej biologickej matky Hedwigy von Sperling. Erich sa stal podobne ako početné generácie jeho predkov vojakom. 6 rokov navštevoval kadetskú školu v meste Plön a Groß-Lichterfelde. V januári 1907 bol povýšený do hodnosti poručíka. V októbri 1913 začal navštevovať vojenskú akadémiu.
Počas prvej svetovej vojny bojoval striedavo na západnom aj východnom fronte, kde bol viackrát zranený. Na jeseň 1914 sa zúčastnil pochodu z Horného Sliezska na Vislu, bojov o pevnosť Ivangorod a následného ústupu späť. V polovici novembra 1914 pri bojoch v Poľsku v oblasti Lublieniecu a Kielcov bol postrelený do kolena, keď sa jeho jednotka dostala do pasce pripravenej Ruskou armádou. V roku 1915 bol povýšený do hodnosti kapitána a slúžil v štábnych funkciách.
Druhá svetová vojna
Pred začiatkom druhej svetovej vojny spolupracoval s Gerdom von Rundstedtom na pláne Fall Weiß, pričom vniesol do plánu mnohé zo svojich pripomienok. Osobne bol údajne proti útoku na Poľsko, ktoré navrhoval ponechať ako akúsi bariéru pred útokom zo strany ZSSR. Po 1. septembri 1939 sa podieľal na riadení bojových operácií v Poľsku a prispel k likvidácií poľských vojsk pri meste Radom.
Ludwig von Bertalanffy
Ludwig von Bertalanffy (* 19. september 1901, Atzgersdorf, Rakúsko-Uhorsko – † 12. jún 1972, Buffalo, New York, USA) bol rakúsky biológ, autor všeobecnej teórie života a jeden zo zakladateľov všeobecnej teórie systémov.
Erich von Manstein
Druhá svetová vojna
Bol jedným z architektov nemeckého útoku na Francúzsko v roku 1940 (tzv. Fall Gelb). Tento plán sa podstatne líšil od pôvodne zamýšľaného plánu útoku, ktorý vypracoval ešte Alfred Graf von Schlieffen pred prvou svetovou vojnou. Nový plán sa zapáčil Hitlerovi a jeho časť prepracoval Franz Halder do nového plánu, ktorého súčasťou mal byť aj nový Mansteinov armádny zbor. Napriek tomu, že v konečnom dôsledku nehral jeho XXXVIII. zbor žiadnu rozhodujúcu úlohu v týchto bojoch, dosiahol nemalé úspechy, za ktoré ho povýšili na generála pechoty (General der Infanterie, ekvivalent generálporučíka) a udelili mu i Rytiersky kríž. náhľad|vpravo|Von Manstein a generálmajor Brandenberger počas operácie Barbarossa. Neskôr bol prevelený do Východného Pruska a povýšený na generálplukovníka. Počas invázie do ZSSR viedol LIV. zbor, ktorý veľmi rýchlo prenikol sovietskou obranou a získal dôležité mosty cez rieku Dvina pri Dvinsku. V septembri bol poverený vedením 11. armády, ktorej úlohou bolo dobyť Krym. Išlo o nanajvýš neľahkú úlohu, pre ktorú mu navyše neboli poskytnuté dostatočné ľudské zdroje. V nasledujúcich bojoch si najprv pomaly urobil cestu cez sovietske pozície na Perekopskej šiji a následne do 17. novembra ovládol väčšinu Krymského polostrova okrem mesta Sevastopoľ. Pri obliehaní mesta bol nútený odraziť silný avšak veľmi neefektívne vedený protiútok na Kerči. V priebehu nasledujúcich dvoch mesiacov ťažkých bojov nakoniec v prvej polovici júla 1942 pevnosť Sevastopoľ obsadil. Vo veľkej miere vďaka riskantnému obojživelnému útoku cez Severnú zátoku. Počas vedenia operácie len o vlások unikol smrti, keď na inšpekcii pobrežia napadli jeho torpédový čln dve sovietske stíhačky. Pri útoku bolo 7 zo 16 ľudí na palube zabitých, alebo ťažko zranených. Na sklonku bitky o Sevastopoľ bol 1. júla 1942 povýšený do hodnosti poľného maršala. Úspech pri dobýjaní mesta ho predurčil k tomu, aby ho velenie vybralo za nového veliteľa útoku na Leningrad, ktorý sa už celý rok Nemci márne snažili obsadiť.
22. novembra 1942 sovietske vojská západne od Stalingradu uzavreli mohutné kliešte zovretia, v ktorom uväznili 330 000 vojakov osi. Bol preto vymenovaný za veliteľa Skupiny armád Don, ktorej úlohou bolo stabilizovať situáciu a oslobodiť obkľúčené nemecké vojsko útokom z Koteľnikova. Niekoľkým jeho tankovým divíziám sa však prielom sovietskej obrany nepodaril. Boli zastavené gardovými jednotkami generála Malinovského. 19. decembra 1942 von Manstein vydal Paulusovi rozkaz aby sa na jeho zodpovednosť prebil z obkľúčenia. Paulus však neuposlúchol a ďalej zotrvával v obrane, zodpovedal totiž Hitlerovi, nie Mansteinovi. Mal tiež pochybnosti, či by oslabené vojská boli vôbec schopné dosiahnuť zo svojich pozícii Mansteinove pozície. Vojská skupiny armád Don boli následne nútené pred silnými útokmi nepriateľa ustupovať. Po tom čo Sovieti obsadili posledné letisko v stalingradskom kotli, Manstein podporoval Paulusovu žiadosť kapitulovať, čím by ušetril zbytočné obeťe na nemeckej strane. Toto však Hitler odmietol.
Následne bol vo februári 1943 poverený velením Skupine armád Juh, aby zastavil mohutný nástup Červenej armády. Najskôr musel obratným manévrovaním čeliť sovietskym útokom a chvatne sťahovať svoje jednotky k Rostovu na Done, kde nakoniec zacelil rozťahaný front na juhu. Následne rýchlo stiahol nemecké jednotky až k rieke Mius a Dnepru a podnikol prudký protiútok proti príliš roztiahnutému nepriateľovi. Protiútok tankového zboru SS sa začal 21. februára 1943 a znamenal koniec sovietskeho postupu od Stalingradu. Sovieti útokom nepriateľa na krídla svojich vojsk utrpeli v bitke o Charkov nepríjemnú porážku a mesto stratili 14. marca 1943. Tento ťah je dodnes považovaný za jeden z vrcholov vojnovej stratégie. Mansteinovi sa podarilo stabilizovať front a následne prinútiť nepriateľa k ústupu. Nepodarilo sa mu však presvedčiť Günthera von Kluge veliteľa Skupny armád Stred, aby spoločne zaútočili na Kurský výbežok pred príchodom jari. Bol proti neskorému začiatku operácie Citadela, viedol však Skupinu armád Juh v bitke pri Kursku, kde neuspel preniknúť sovietskou obranou a spojiť sa s jednotkami útočiacimi zo severu. Napriek tomu bol proti odvolaniu operácie a stiahnutí časti jeho síl na Sicíliu, pretože dúfal, že sa mu podarí dosiahnuť aspoň citeľné oslabenie nepriateľského vojska. Po tejto bitke pokračoval v obranných bojoch, ktoré jeho skupina armád videla v južnej časti frontu. Vojnu na východe však už považoval za stratenú. náhľad|vpravo|Manstein pri stretnutí s Hitlerom v r. 1943 na východnom fronte. Vedľa Mansteina vpravo stojí [[Wolfram von Richthofen.]] V dôsledku strategických chýb, ktorých sa dopustilo nemecké najvyššie velenie, ako bolo držanie predmostia na Kubáni, Donbasu, Krymu, či ďalších oblastí na čo nemala nemecká branná moc dostatok síl sa mu v septembri až októbri 1943 nepodarilo udržať veľký ohyb Dnepru, a po ťažkých bojoch o pri jeho prekračovaní sovietskymi vojskami bol nútený vyprázdniť i Kyjev. V tomto období sa stupňovali jeho spory ohľadom vedenia bojových operácií s Hitlerom. Manstein stále častejšie ostro kritizoval jeho nepremyslené zásahy do vedenia vojnových operácií a hlavne chýbajúcu stratégiu. Najmä snaha držať pozície za každú cenu do posledných síl výrazne vyčerpávala jeho vojská. Manstein naopak preferoval stratégiu mobilnej obrany, ktorá bola podstatne flexibilnejšia a hlavne účinnejšia ako Hitlerove rozkazy neustupovať za žiadnych podmienok a držať pozície do posledného muža.
V januári 1944 bol po bojoch v oblasti Žitomiru nútený ustupovať ďalej na západ. Po bojoch pri Korsuni viedol v ťažkých podmienkach obranné boje pred početnejším a materiálne lepšie vybaveným nepriateľom až do 30. marca, kedy bol spolu s Ewaldom von Kleistom, veliteľom skupiny armád A, pozvaný do Obersalzbergu. Tam mu Hitler udelil meče k Rytierskemu krížu a oznámil mu, že velenie jeho skupiny armád zverí Walterovi Modelovi. Hitler bol v tej dobe nespokojný s Mansteinovou ústupovou taktikou a veril, že Model, dokáže vybičovať svojich vojakov k lepším výkonom v obrane. Podľa Mansteinovych memoárov sa tak zrejme Hitler rozhodol na naliehanie Himmlera, Göringa a Keitela. V máji 1945 sa vzdal britským vojskám maršala Montgomeryho.
Povojnové obdobie
Po vojne bol na nátlak Sovietov súdený Britmi za vojnové zločiny v Hamburgu. Medzi obvinenia patrili zločiny proti mieru, zločiny na vojnových zajatcoch a civilnom obyvateľstve. Niektorých z nich, ako bola napríklad likvidácia židovského obyvateľstva počas bojov na Kryme, sa dokázateľne zúčastnil, minimálne tým, že podpísal takéto rozkazy. Nakoniec bol v roku 1949 odsúdený na 18 rokov, za používanie sovietskych vojnových zajatcov na čistenie mínových polí, deportácie civilného obyvateľstva ako aj za to, že vo viacerých prípadoch nezasiahol proti zločinom páchaných na civilnom obyvateľstve. Rozsudok neskôr znížili na 12 rokov, ale už po štyroch rokoch bol v máji 1953 zo zdravotných dôvodov prepustený. Svedčil na Norimberskom súde.
Zomrel v bavorskom meste Irschenhausen 10. júna 1973.
Barnodaj (album)
Popis albumu a jeho história
Album vznikol začiatkom roku 1971, kedy už skupina takmer pol roka nefungovala. Nahrávanie prebiehalo od 3. do 9. januára 1971 v štúdiu vydavateľstva Supraphon v Prahe-Dejviciach, ako posledný album na štvorstopový magnetofón. Barnodaj vyšiel ešte v roku 1971 a hudobní kritici ho hodnotili veľmi kladne (napr. Jaromír Tůma či Jiří Černý), hudobný časopis Melodie ho ocenil ako Desku roku 1972. Album tvorí 11 skladieb, prvá a posledná sú krátke inštrumentálne skladby. Zvyšok albumu možno rozdeliť na polovice – českú a anglickú. Päť piesní je spievaných po česky (ide o autorské skladby členov skupiny), štyri piesne sú anglické, z nich dve sú prevzaté z repertoáru skupín (The Beatles a Cream), ich aranžmány ale The Progress Organization výrazne prepracovali. Album tvorí akýsi výber piesní, ktoré skupina v rokoch 1968 až 1970 hrávala na koncertoch, na albumovú podobu si ale prizvala dievčenský zbor, sláčikový orchester a dychové nástroje. Názov albumu vymyslel trubkár Jaromír Hnilička, ide o názov jeho dadaistickej básne.
Vydávanie albumu
Barnodaj vyšiel v roku 1971 na LP vo vydavateľstve Supraphon. O rok neskôr vyšla exportná verzia (Supraphon-Artia), ktorá sa odlišovala prebalom a anglickými názvami všetkých skladieb. Tie ale neboli nijak prepracované, sú identické s československou verziou albumu, na ktorej je časť piesní spievaná po česky, časť po anglicky. Reedícia na CD vyšla v roku 1993 vo vydavateľstve Monitor a roku 2006 v FT Records (táto verzia aj s bonusmi).
Zoznam skladieb
Reedícia vydaná v roku 2006 obsahovala aj nasledujúce bonusy:
Raul Meireles
Raul José Trindade Meireles (* 17. marec 1983, Porto, Portugalsko) známejší ako Raul Meireles je portugalský futbalista, ktorý 1.7.2016 ukončil kariéru.
Boavista
V lete roku 2001 podpísal prvú profesionálnu zmluvu s tímom Aves hrajúcich v druhej najvyššej portugalskej lige. Do klubu prišiel na hosťovanie s Boavisty, ktoré trvalo po dve sezóny. Svoj profesionálny debut u profesionáloch si pripísal v priateľskom zápase proti Gondomar S.C. 8. augusta 2001. Aves tento zápas vyhral 3 – 0. V prvej sezóne v Aves odohral celkovo 16 zápasov. Prvý profesionálny gól dal 25. mája 2003 v zápase proti C.F. União, strelou z vyše 30-tych metrov. Bol len jeho jediný gól v 26 zápasoch v sezóne 2002/03.
V sezóne 2003/04 sa po dvojročnom hosťovaní vrátil do Boavisty. Debut v Primeire Lige odohral 17. augusta 2003 proti Benfice a bol podľa novín Record označený za hráča zápasu. V tejto sezóne odohral 29 zápasov a bol jeden z najdôležitejších hráčov klubu.
Porto
Dňa 7. júla 2004 podpísal Meireles päťročnú zmluvu s tímom FC Porto. V tíme dostal dres s číslom 33. Debut s odbil 22. septembra na domácom štadióne Estádio do Drago proti União de Leiria, keď prišiel na ihrisko v 59-tej minúte za stavu 1 – 1. Ale debutu v základnej jedenástke sa dočkal až 18. februára 2005, vo víťaznom zápase proti Belenenses. O päť dní sa dočkal debutu v lige majstrov proti Interu Miláno, v ktorom odohral celý zápas. V sezóne 2004/05 odohral len 13 ligových zápasoch a z toho až desaťkrát ako náhradník.
Počas sezóny 2005/06 strelil 19. februára 2006 svoj prvý gól v 50 zápase v drese Porta, čo znamenalo víťazstvo 1 – 0 v domácom zápase proti tímu Maritimo. Len o tri zápasy neskôr zaznamenal druhý gól vo víťaznom zápase proti Vitórii de Setúbal. Sezónu ukončil s dvoma gólmi z 18-tych štartov, pričom vyhral svoj prvý titul majstra Portugalska a aj úspechom v Portugalskom pohári, keď Porto porazilo Vitóriu de Setúbal vo finále 1 – 0.
Liverpool
Dňa 29. augusta 2000 prestúpil Meireles do anglického tímu Liverpool FC za 13 miliónov eur. V tíme mu udelili číslo 4, a prišiel ako náhrada za argentínčana Javiera Mascherana, ktorý odišiel do Barcelony. Na prvý zápas nastúpil ako náhradník v remízovom zápase s Birminghamom 0 – 0 15. september 2010. O štyri dni si odbil premiéru v Európskej lige, pri víťaznom zápase 4 – 1 proti Steaue Bukurešť na Anfield Road. V základnej zostave sa objavil v ligovom zápase proti Manchestru United v ktorom The Reds prehrali 3 – 2 na Old Trafforde. Prvý gól vo farbách Liverpoolu zaznamenal až 16. januára 2011 v zápase proti odvekému rivalovi Evertonu, zápas skončil remízou 2 – 2, ale bol to premiérový domáci zápas pre staro-nového trénera Kennyho Dalglisha. Jeho druhý gól prišiel hneď v nasledujúcom ligovom zápase proti Wolverhamptonu Wanderers, po strele s voleja. 2. februára pridal ďalší gól do siete Stoke City pri víťazstve 2 – 0 a o ďalšie štyri dny dal víťazný gól v súboji proti Chelsea na Stamford Bridge. Dňa 12. februára zavŕšil svoj strelecký účet jedným gólom do sieti Wigenu Athletic, čo znamenalo jeho už piaty gól v šiestich po sebe idúcich zápasoch v Premier League. Sezónu 2010/11 ukončil s 33 zápasmi a piatymi gólmi. Liverpool sa umiestnil až na 6. mieste len s 58 bodmi. Ale sezóna bola pre neho veľmi úspešná, a dostal ocenenie PFA Fans' Player of the Year, pre najlepšieho hráča Premier League podľa fanúšikov. V tomto hlasovaní predbehol takých hráčov ako Fernanda Torresa, Samira Nasriho, Dimitara Berbatova ale aj Davida Luiza.
V sezóne 2011/12 nastúpil len dvakrát za Liverpool, a to v zápasoch proti Sunderlandu a Arsenalu, a vždy ako náhradník. V zápase proti Arsenalu prispel k víťazstvu 2 – 0 jednou prihrávkou. 31. augusta 2011 na poslednú chvíľu pre uzávierkou prestupového obdobia opúšťa Liverpool.
EURO 2008
thumb|right|350px|[[Ángel Di María (vľavo) a Raul Meireles (vpravo) v priateľskom zápase medzi Argentínou a Portugalskom 9. februára 2011.]] Dňa 15. november 2006 odohral Meireles svoj premiérová zápas v národnom tíme Portugalska proti Kazachstanu v kvalifikácii na majstrovstvá Európy. V kvalifikačnej skupine sa tím Portugalska umiestnil až na druhom mieste, ale na záverný turnaj postúpil. Tréner Luiz Felipe Scolari menoval na záverečný turnaj aj Raula Meirelesa. V prvom zápase na Majstrovstiev Európy proti Turecku začal zápas na lavičke náhradníkov. Do zápasu sa dostal až 83. minúte, ale v tretej nadstavenej minúte pečatil svojim prvým gólom v reprezentácii stav 2 – 0. Na druhý zápas v skupine proti Česku na trávnik nedostal ale tretí zápas proti Švajčiarom nastúpil už od začiatku zápasu. Portugalci vyhrali základnú skupinu a postúpili do štvrťfinále proti Nemecku. Zápas začal zase na lavičke, ale už v 31. minúte vystriedal Joãa Moutinha kvôli zraneniu. Zápas skončil prehrou 3 – 2 pre Portugalsko a na šampionáte skončili.
Majstrovstvá sveta 2010
V kvalifikácii na Majstrovstvá sveta 2010 hrával Raul pravidelne. Portugalci skončili na druhom mieste a museli tak ísť do baráže proti Bosne a Hercegovine. Tento dvojzápas lepšie zvládli Portugalci, keď vyhrali dvakrát zhodne 1 – 0. V druhom zápase rozhodol gólom v 56. minúte a tým zaručil tímu postup na Majstrovstvá sveta. Podľa očakávaní bol dňa 10. mája 2010 nominovaní trénerom Carlosom Queirozom na záverečný turnaj. Na Majstrovstiev sveta odohral všetky štyri zápasy. V druhom zápase proti KĽDR strelil prvý gól v zápase, ktorý vyhrali Portugalci vysoko 7 – 0. V skupine skončili na druhom mieste a v osemfinále nastúpili proti Španielom. Tento zápas vyhrali Španieli 1 – 0 a Portugalci skončili na šampionáte.
Trofeje
FC Porto
FC Chelsea
Attert
Obyvateľstvo
Obec má približne 5 019 obyvateľov (2010).
Mestské časti
Od 1. januára 1977 obec Attert pozostáva z týchto častí (bývalých obcí):
Nenapraviteľná strata (House)
Nenapraviteľná strata (anglicky: Humpty Dumpty) je tretia epizóda z druhej série seriálu Dr. House. Prvýkrát ju odvysielala FOX Broadcasting Company 27. septembra 2005.