cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Hviezdna brána: Atlantída
Štvrtá séria
Štvrtá séria mala premiéru v USA 28. septembra 2007. Scenáristi sa vyjadrili, že má seriál zaviesť úplne novým smerom. Budúcnosť sa bude zdať byť bezútešná kvôli zraneniu Dr. Weirovej a ostatných známych členov expedície. Mesto je poničené a s nedostatkom energie letí vesmírom, odrezané od Zeme. Expedícia Atlantis si musí poradiť so svojimi vlastnými zdrojmi, aby sa zachránila pred smrťou a zničením mesta. Bude predstavená aj nová rasa. Plukovník Samantha Carterová sa má pridať k expedícii ako veliteľ a má sa stať stálym členom expedície. Ako sa dostane na Atlantis je zatiaľ neznáme. Scenáristi oznámili, že postava Dr. Becketta sa má v štvrtej sérii vrátiť prinajmenšom na tri epizódy. Mal sa vrátiť aj Acastus Kolya, no jeho postava sa znovu objaví až v 5 sérii.
Piata séria
Piata séria sa začala nakrúcať vo februári 2008.
Pažerák
framed|right|Schéma tráviacej rúry človeka. 1. pažerák, 2. [[žalúdok, 3. dvanástnik, 4. tenké črevo, 5. slepé črevo, 6. červovitý prívesok, 7. hrubé črevo, 8. konečník, 9. análny otvor ]]
Cascastel-des-Corbières
Cascastel-des-Corbières je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Aude, v regióne Languedoc-Roussillon.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 207 obyvateľov (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Saint-Léonard (Marne)
Saint-Léonard je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Marne, v regióne Champagne-Ardenne.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Štefan Ladislav Endlicher
Štefan Ladislav Endlicher alebo Stephan Ladislaus Endlicher (* 24. jún 1804, Bratislava – † 28. marec 1849, Viedeň, Rakúsko) bol nemecký a rakúsky botanik, riaditeľ botanickej záhrady vo Viedni.
Poumarous
Poumarous je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Hautes-Pyrénées, v regióne Midi-Pyrénées.
Štefan Ladislav Endlicher
Zaoberal sa aj medicínou, históriou, a orientalistikou a filológiou (sinológ, japanológ). Ako prvý popísal stromy rodu Sequioa a dal im pravdepodobne meno podla Čerokézkeho indiána a vynálezcu písma tohoto kmeňa, Sequoyah. V roku 1847 presadil s Jozefom von Hammer-Purgstall založenie cisárskej Akadémie vied (neskôr Österreichische Akademie der Wissenschaften, ÖAW).
Poumarous
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Mullsjö
Mullsjö je sídlo v obci Mullsjö v provincii Jönköping v južnom Švédsku, s 5 452 obyvateľmi v roku 2010.
Richard Edward Taylor
Richard Edward Taylor (* 2. november 1929, Medicine Hat, Kanada – † 22. február 2018, Stanford, Kalifornia, USA) bol kanadský fyzik a emeritný profesor na Stanfordovej univerzite v USA.
V roku 1990 dostal spolu s Jerome Isaacom Friedmanom a Henrym Wayom Kendallom Nobelovu cenu za fyziku za práce v oblasti nepružného rozptylu elektrónov na protónoch a viazaných neutrónoch, ktoré viedli k rozvoju kvarkového modelu v časticovej fyzike.
Boise
Boise je hlavné a najľudnatejšie mesto amerického štátu Idaho. Má rozlohu 165,8 km² a žije tu 205-tisíc obyvateľov, v metropolitnej oblasti vyše 616-tisíc.
Mesto bolo založené v roku 1863, počas občianskej vojny, v takmer neosídlenej krajine, iba asi 64 km na západ od Boise, pri hranici s Oregonom, leží staršia pevnosť Fort Boise, vybudovaná v 30. rokoch 19. storočia Spoločnosťou Hudsonovho zálivu. Hneď o rok neskôr získalo štatút mesta a o ďalší rok neskôr sa stalo hlavným mestom Idaho (nahradilo mesto Lewiston). Meno Boise je však staršie: oblasť dostala názov podľa rieky, ktorá miestom preteká a vytvára v ňom zelenajúce sa, zalesnené údolie („La Rivière Boise“), v 20. rokoch 19. storočia od francúzsky hovoriacich Kanaďanov.
Geografia
Boise leží v juhozápadnej časti štátu Idaho, asi 66 km východne od hraníc s Oregonom a 180 km severne od hraníc s Nevadou. Mesto leží na širokom a pomerne rovinnatom, lesmi obklopenom, povrchu, v nadmorskej výške 824 m n. m., ktorý zhruba 40-50 km na juhovýchode i severozápade obklopujú vrcholky úpätia Skalistých hôr. Okolo mesta preteká rieka Boise River.
Tamaulipas
Tamaulipas, oficiálne Estado Libre y Soberano de Tamaulipas (doslova Slobodný a suverénny štát Tamaulipas) je jeden z 31 štátov, ktoré spolu s jedným federálnym dištriktom tvoria federatívnu republiku Mexiko. Na severe susedí s americkým štátom Texas, na východe od neho leží Mexický záliv, na juhu Veracruz, na juhozápade San Luis Potosí a na západe Nuevo León. Hlavným mestom je Ciudad Victoria, pomenované po prvom prezidentovi nezávislého Mexika Guadalupe Victoria, ale najväčším je Reynosa ležiace na hranici USA, ktorá má s aglomeráciou vyše pol milióna obyvateľov. Ďalšími významnými sídlami sú prístav Tampico na južnej hranici štátu a Nuevo Laredo v severozápadnom výbežku na brehu Rio Grande.
Etymológia
Názov štátu pochádza z huastéckeho výrazu Tamaholipa, čo znamená "miesto vysokých hôr" alebo podľa iného výkladu "miesto modlitieb".
História
Pôvodnými obyvateľmi Tamaulipas boli Olmékovia, Čičimékovia a Huastékovia. V polovici pätnásteho storočia sa oblasť stala vazalom Aztéckej ríše. Po príchode španielskych kolonizátorov v Tamaulipas pôsobili františkánski misionári, bola vytvorená provincia Nuevo Santander. V sedemnástom a osemnástom storočí do kraja vpadol zo severu apačský kmeň Lipanovia, ktorého príslušníci postupne splynuli so starousadlíkmi. V roku 1824 sa Tamaulipas stal jedným zo zakladajúcich štátov nezávislého Mexika. V roku 1845, kedy sa od Mexika odtrhol Texas, prišiel aj Tamaulipas o časť svojho územia ležiaceho na sever od Rio Grande. V čase francúzskej intervencie tu boli zvádzané tuhé boje najmä o strategický prístav Tampico.
Geografia
Pobrežie Mexického zálivu je rovinaté, vo vnútrozemí leží pohorie Sierra Madre Oriental dosahujúce v najvyššom bode 3280 metrov nad morom. Podnebie je subtropické a prevažne polopúšť, typickou rastlinou sú kaktusy. Žije tu rad vzácnych zvierat, ako puma americká alebo ocelot veľký. Lokalita El Cielo v južnej časti štátu je biosférickou rezerváciou UNESCO, chrániaca pôvodný hmlistý les. Územím štátu prechádza obratník Kozorožca.
Ekonomika
Tamaulipas sa podieľa na HDP Mexika 3,3 percentami. Základom ekonomiky je pestovanie kukurice, paradajok a citrusových plodov, rozšírené je aj pastierstvo dobytka a rybolov. Pobrežie na juhu okolo miest Tampico a Altamira je mexickým strediskom ťažby a spracovania ropy. Rozvíja sa aj turistika, vyhľadávané sú najmä pláže okolo mesta La Pesca. Vzhľadom k blízkosti americkej hranice je v Tamaulipas mnoho montovní vlastnených zahraničným kapitálom, zvaných maquiladoras. V hlavnom meste sídli vysoká škola Universidad Autónoma de Tamaulipas.
Pierre
Pierre môže byť:
2713 Luxembourg
2713 Luxembourg je planétka s priemerom 67 km, ktorú objavil E. Delporte 19. februára 1938.
Mechanistický materializmus
Mechanistický materializmus je materializmus, ktorý chápe svet ako súvislý systém materiálnych telies, ako systém, ktorý sa pohybuje podľa zákonov mechaniky v čase a priestore a ktorý nepotrebuje k svojej existencii ani k svojmu pohybu nijaké nadprirodzené sily.
547 Praxedis
547 Praxedis je planétka s priemerom 72 km, ktorú objavil P. Gotz 14. októbra 1904.
Bakoš
Bakoš je priezvisko, pozri Bakoš (priezvisko), napr.:
Marcel Granollers Pujol
Marcel Granollers Pujol (* 12. apríl 1986, Barcelona, Španielsko) je súčasný španielsky profesionálny tenista. Počas svojej kariéry vyhral 1 turnaj ATP v dvojhre a 5 vo štvorhre.
Rada Európy
thumb|Členovia thumb|[[Vlajka Európy. Hoci je vlajka najviac v povedomí ako vlajka Európskej únie, pôvodne bola používaná Radou Európy a mala reprezentovať celú Európu, nie konkrétnu organizáciu.]] Rada Európy (po angl. Council of Europe, skratka COE) je medzinárodná (medzivládna) organizácia európskych štátov, ktorej hlavným cieľom je ochrana ľudských práv a posilňovanie pluralitnej demokracie, prispievanie k uvedomovaniu si a rozvoju európskej kultúrnej identity, harmonizácia práva európskych krajín, hľadanie riešenia problémov typu xenofóbia, menšiny, ochrana životného prostredia a podobne, a pomáhanie východoeurópskym krajinám pri ich modernizačných a demokratizačných reformách.
Naha
thumb|[[Hrad Šuri]]
Rada Európy
Sídlom Sekretariátu Rady Európy je Štrasburg.
Naha
Naha (🇯🇵) je hlavné mesto japonskej prefektúry Okinawa. Moderné mesto bolo založené 20. mája 1921. Už predtým to bolo najdôležitejšie a najľudnatejšie mesto v súostroví Rjúkjú. Od počiatku 15. storočia až do roku 1879 bolo hlavným mestom Kráľovstva Rjúkjú.
Rada Európy
Dejiny
Organizácia vznikla 3. augusta 1949, keď vstúpil do platnosti „Štatút Rady Európy“, teda zmluva podpísaná 5. mája 1949, ktorou túto organizáciu založili predstavitelia 10 európskych štátov (Belgicko, Francúzsko, Holandsko, Luxembursko, Spojené kráľovstvo, Írsko, Taliansko, Dánsko, Nórsko a Švédsko) v Londýne.
Naha
Naha leží v južnej časti ostrova Okinava, najväčšieho ostrova v súostroví Rjúkju, na brehu Juhočínskeho mora. Má rozlohu a asi 314-tisíc obyvateľov.
Rada Európy
Dejiny
Neskôr pristúpili ďalšie štáty prakticky z celej Európy. Slovensko bolo členom v rokoch 1991 – 1992 ako Česko-Slovensko, od 30. júna 1993 ako Slovensko. Rada má 46 členov.
Rusko sa stalo členom 28. februára 1996. 25. februára 2022 mu bolo kvôli ruskej invázii na Ukrajinu zastavené členstvo v Rade Európy. 15. marca Rusko oznámilo, že z Rady vystupuje, 16. marca 2022 Rada Rusko vylúčila.
Očihov
Očihov je obec v Česku v okrese Louny v Ústeckom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 358 obyvateľov, z toho 194 mužov a 164 žien, pričom priemerný vek v obci bol 39,6 roka (muži 38,2 roka, ženy 41,2 roka).
Heterotrofia
Špeciálne prípady heterotrofie sú:
Naha
Naha je politickým a ekonomickým centrom a centrom vzdelanosti prefektúry Okinawa. V minulosti bola i náboženským centrom Rjúkjúskej dynastie.
Na konci druhej svetovej vojny bolo skoro celé mesto zrovnané so zemou počas tzv. bitky o Okinawu.
Anticharta
Anticharta (oficiálne Za nové tvorivé činy v mene socializmu a mieru) bola roku 1977 reakcia česko-slovenskej komunistickej vládnucej moci a podpisová kampaň významných osobností, najmä z oblasti kultúry, odsudzujúca Chartu 77, ktorá vznikla začiatkom roka 1977. Okrem iného anticharta "legitimizovala" prenasledovanie signatárov Charty 77 a cieľom bolo aj odradiť ďalších potenciálnych signatárov Charty 77.
Priebeh
Charta 77 vznikla 1. januára 1977 vydaním svojho prehlásenia. Jej hovorcami vtedy boli Jiří Hájek, Václav Havel a Jan Patočka. Rudé právo uverejnilo 12. januára 1977 text pod názvom Stroskotanci a samozvanci hanobiaci vyhlásenie Charty. Na 28. januára 1977 boli do Národného divadla v Prahe pozvaní národní umelci, herci a iné osobnosti známe z kultúrneho života. Na zhromaždení prečítala herečka Jiřina Švorcová vyhlásenie česko-slovenských výborov umeleckých zväzov Za nové tvorivé činy v mene socializmu a mieru, ktoré vyjadrovalo lojalitu voči komunistickému režimu. Na záver sa prítomní podpisovali na listy, na ktorých bol len názov prejavu a veta: „Prihlasujem sa k prevolaniu výboru umeleckých zväzov.“
V nasledujúcich dňoch po zhromaždení pod nátlakom aj bez neho pripájali podpisy ďalší umelci vtedajšieho socialistického Česko-Slovenska. Zoznamy obsahujúce okolo 7000 mien boli tlačou vydávané v Rudom práve od 31. januára 1977. Tieto zoznamy nie sú považované za celkom dôveryhodné, boli v nich uvádzaní i ľudia, ktorí antichartu nepodpísali.
Niektorí ľudia uvádzaní Rudým právom ako signatári popierali (resp. popierajú), že by antichartu podpísali. Niektorí z nich priznávajú, že nemali odvahu proti falošnej informácii protestovať, alebo že pod nátlakom podpísali antichartu neskôr, iní uvádzajú, že proti svojmu uvedeniu medzi signatármi protestovali, ale márne, a že pred rokom 1989 neexistovala rozumná možnosť ako svoj protest zverejniť. Ďalší uvádzali, že listina, ktorá im bola predložená na podpis bola vydávaná za prezenčnú listinu zhromaždenia a nie podpisovú listinu. Medzi týchto ľudí patril napríklad Jan Werich.
Iní, napr. Bohumil Hrabal alebo Vladimír Neff, vďaka dobrovoľnému podpisu Anticharty získali späť publikačné možnosti, o ktoré ich režim pripravil kvôli ich postojom k okupácii Česko-Slovenska v roku 1968.
Zoznam signatárov (podľa zoznamov uverejnených v denníku Rudé právo)
Národní umelci: Václav Bednář, Břetislav Benda, Beno Blachut, Cyril Bouda, Josef Brož, Ladislav Čemický, Jiří Dohnal, Libuše Domanínská, Marta Drottnerová, Otto Eckert, Jaroslav Grus, Eduard Haken, Karel Höger, Mikuláš Huba, František Jiroudek, Mária Kišonová-Hubová, Jozef Kostka, František Kovářík, Miloš Václav Kratochvíl, Miroslav Kůra, Josef Malejovský, Július Nemčík, Ladislav Pešek, Marie Podvalová, Josef Rybák, Bohumil Říha, Jan Seidel, Olga Skálová, Karel Souček, Karel Steklý, Karel Svolinský, Jiřina Šejbalová, Vladimír Šmeral, Karel Štěch, Otakar Vávra, Ladislav Vychodil, Jan Werich, Viliam Záborský, Adolf Zábranský, Vilém Závada
Zaslúžilí umelci: Vladimír Adámek, Světla Amortová, Liběna Astrová, Miloš Axman, Josef Balaž, Jan Bauch, Tibor Bártfay, Ladislav Beisetzer, Josef Bek, Gabriela Beňačková, Karel Bermann, Jiří Blažek, Ladislav Boháč, Jiří Brdečka, Zbyněk Brynych, Květoslav Bubeník, Marie Budíková, Marie Budíková-Jeremiášová, Zdeněk Buchvaldek, František Čech, Alena Čermáková, Václav Černý, Netta Deborská, Antonín Devátý, Jana Dítětová, Karol Drexler, Orest Dubay, Karel Dudič, Zora Erbanová, Josef Fafek-Solan, Miloslav Fábera, Václav Fiala, Jiří Filipi, František Filipovský, Emerich Gabzdyl, Marie Glázrová, František Gross, František Hanus, Jan Hanuš, Václav Haise, Václav Hilský, Emil Hlobil, Karel Hofman, Milan Hojdys, Otto Holas, Karel Horský, Rudolf Hrušínský, Jan Hus Tichý, Ilja Hylas, Antonín Ivanský, Vladimír Jedenáctík, Karel Jernek, Stanislav Ježek, Jaromír Jindra, František Jílek, Vlastimil Jílek, Ivan Jirko, Karel Kachyňa, Jan Kavan, Miloš Kirschner, Alois Klíma, Naděžda Kniplová, Přemysl Kočí, Miloš Konvalinka, Jiří Kostka, Vilma Kotrbová-Vrbová, Jan Kozák, Mária Kráľovičová, Jarmila Krulišová, Zdeněk Krybus, Ján Kulich, Antonín Landa, Vladimír Leraus, Kamil Lhoták, Josef Lieser, Bohumír Liška, Václav Lohniský, Radovan Lukavský, Karel Lukšík, Miroslav Macháček, Marcela Machotková, Jiří Marek, Václav Markup, Vlasta Matulová, Adolf Matura, Jarmila Májová, Jan Malík, Vladimír Meduna, Josef Mixa, Ivana Mixová, Zdeněk Míka, Alena Míková, Alois Moravec, Milada Musilová, Vladimír Neff, Jiří Němeček, Josef Novák, Břetislav Novotný, Oldřich Nový, Jan Nušl, Raimund Ondráček, Jan Otčenášek, Jan Pacl, Karel Palouš, Gustáv Papp, Jiří Pauer, Josef Páleníček, Milan Pásek, Ludmila Pelikánová, Jaromír Petřík, Vilém Pfeiffer, Jan Pilař, Karel Pivoňka, Jaromír Pleskot, Viliam Polónyi, Jaroslav Pospíšil, Bedřich Prokoš, Vilém Přibyl, Karel Reiner, Vladimír Reisel, Zuzana Růžičková, Vladimír Říha, Martin Salcman, Jiří Sequens, Jan Simota, Ivan Skála, Zdeněk Sklenář, Ladislav Slovák, Jan Smetana, Ladislav Snopek, Ján Solovič, Jan Soumar, Jiří Srnka, Karel Stehlík, Františk Studený, Valja Stýblová, Donát Šajner, Vlasta Šilhanová, Oldřich Šimáček, Lev Šimák, Jiřina Šlezingerová, Vladimír Šolta, Helena Šmahelová, Teodor Šrubař, Jiřina Štepničková, Josef Šturdík, Astrid Štúrová, Antonín Švorc, Jiřina Švorcová, Drahomíra Tikalová, Martin Ťapák, Karel Vacek, Dalibor Cyril Vačkář, Věra Vágnerová, Marie Vášová, Josef Veselka, František Vlček, Karel Vochoč, František Volf, Karel Vrtiška, Jaroslava Vymazalová, Blanka Waleská, Jindřich Wielgus, Václav Zítek, Lubomír Železný
Spisovatelia: Věra Adlová, Peter Andruška, Ladislav Ballek, Ján Beňo, Zdeňka Bezděková-Pavlíková, Pavel Bojar, Karel Boušek, Vladimír Brett, František Buriánek, Vladimír Brandejs, Vojtěch Cach, Karel Cvejn, Milan Codr, Josef Černík, Rudolf Čižmárik, Ota Dub, Jaromír Dvořák, Karel Fabián, Jan Otokar Fischer, Pavel Francouz, Gusta Fučíková, Ladislav Fuks, Jiří Hájek, Josef Hanzlík, Ota Hofman, Václav Hons, Jan Hostáň, Hana Hrzalová, Miroslav Ivanov, Vladimír Janovic, Josef Jelen, Josef Kadlec, Rudolf Kalčík, Vladimír Klevis, Jaromíra Kolárová, Ján Korenko, Jan Kostrhun, Josef Kot, Zbyněk Kovanda, Petr Kovařík, Peter Kováčik, Jaromír Lang, Vlastimil Milota, Bohumír Macák, Miloš Macourek, Jan Martinec, Karel Misař, Václav Müller, Jaroslav Matějka, Jiří Navrátil, Jaromíra Nejedlá, Jana Neumannová, Bohumil Nohejl, Ivo Odehnal, Ladislav Mikeš Pařízek, Mirko Pašek, Petr Pavlík, Vladimír Páral, Josef Pávek, Milan Pávek, Františka Pecháčková, Václav Pekárek, Jaromír Pelc, Josef Peterka, Alexej Pludek, Miloš Pohorský, Jiří Procházka, Marie Prušáková, Vladimír Přibský, Miroslav Rafaj, Oldřich Rafaj, Jana Rathouská, Karol Rosenbaum, Božena Rotterová, Ludmila Romportlová, Stanislav Rudolf, Vítězslav Rzounek, Ema Řezáčová, Oto Řídký, Petr Skarlant, František Skorunka, Miroslav Slach, Jura Sosnar-Honzák, Jiří Stano, Jiří Stegbauer, Václav Stejskal, Miloslav Stingl, Josef Strnadel, Jan Suchl, Karel Sýs, Vincent Šabík, Sáva Šabouk, Zdeněk Šerík, Vincent Šikula, Stanislav Šmatlák, Jan Šnobr, Ján Števček, Ludvík Štěpán, Petr Štilicha, Ladislav Štoll, Jiří Švejda, Alfréd Technik, Jindřich Uher, Vladimír Vaňous, Stanislav Vácha, Přemysl Veverka, Miroslav Vízdal, Josef Volák, Alena Vrbová, Oldřich Vyhlídal, Miroslav Zahrádka, Jiří Žáček
Výtvarní umelci: Jiřina Adamcová, Jiří Altman, Josef Václav Barnet, Zdeňka Bauerová, Jaroslav Bejček, Li Ki Sun-Bejčková, Hana Blažková-Charouzová, Miroslav Brotánek, Jiří Černý, Jan Červ, Věra Drnková-Zářecká, Jaroslav Dvořák, Bohuslav Felcman, Vladimír Fiala, Zdeněk Filip, Quido Fojtík, Petr Formánek, Jan Habarta, Rudolf Hanych, Stanislav Hanzlík, Jan Hausner, Jan Hána, Milan Hegar, Josef Herčík, Jaroslav Heyduk, Jindřiška Hirschová, Pavel Hlava, Josef Holler, Břetislav Holakovský, František Hora, Josef Hůrka, Jaroslav Chudomel, Miroslav Jiránek, Dušan John, Jarmila Kalašová, Ludvík Kodym, Božena Kodymová, Radomír Kolář, Zdeněk Kolářský, Karel Kolumek, Dušan Konečný, František Kopenec, Igor Korčák, Jiří Kotalík, Dobroslav Kotek, Josefa Kouřimská, Václav Kautman, Oskar Kozák, Jiří Kryštůfek, Karel Kuneš, Vlastimil Květenský, Bořivoj Lauda, Stanislav Libenský, Jaroslav Lukavský, Štefan Malatinec, Jaroslav Malinský, Jan Mácha, Václav Menčík, František Navrátil, Zdeněk Němeček, Věra Nováková, Oldřich Oplt, Miroslav Pangrác, František Pašek, Klára Pataki, Josef Peca, Milan Peterka, Jiří Pokorný, Viktor Polášek, Josef Prošek, Emanuel Pryl, Lubomír Růžička, Josef Saal, Josef Schlesinger, Wolfgang Schlosser, Jaromír Schoř, Ivo Schurmann, Josef Soukup, Jan Václav Straka, Petr Svoboda, Rudolf Svoboda, Dušan Šindelář, Karel Šmíd, Josef Štaffel, Karel Štětkář, Vojtěch Štolfa, Světla Štrupová-Žáková, Jindřich Švec, Marta Taberyová, Lubor Těhník, Ladislav Ubr, Bohumil Stanislav Urban, Karel Vašut, Josef Velčovský, Zdeněk Vodička, Jaroslav Vondráček, Ladislav Vorba, Evžen Weidlich, Jarmila Sychrová-Zábranská, Dobromil Zahradník, Vendelín Zdrůbecký, Miloš Zet, Vincent Živný
Architekti: Pavel Bareš, Miloš Bartoň, František Bělecký, Blahomír Borovička, Bohumil Böhm, Zdeněk Denk, Jozef Fabián, Vladimír Fašang, Jiří Hadrávek, Jaroslav Hanuš, Vladimír Horák, Jozef Chovanec, František Jesenko, Irena Komzalová, Viliam Kramár, Miloslav Kramolis, Jindřich Krise, Zdeněk Kuna, Zdeněk Lakomý, Josef Lang, Zdeněk Lang, Jiří Lasovský, Adolf Malinský, Miloš Mandík, Ferdinand Milučký, Miroslav Mužík, Peter Nahálka, Jaroslav Paroubek, Miroslav Podobský, Svatopluk Polák, Milan Rejchl, Josef Rotyka, Jan Sedláček, Evžen Simek, Zdeněk Strnadel, Stanislav Suda, Miroslav Sýkora, Zdeněk Šaman, Viliam Šlosek, Stanislav Talaš, Luděk Todl, Viktor Uhliarik, Karel Vepřek, Svatopluk Voděra, Jiří Vondrka, Jan Zídka, Adolf Zikmund
Hudobní skladatelia a koncertní umelci: Karel Gott Stanislav Apolín, Jiří Bajer, Dagmar Baloghová, Dalibor Basler, Milan Báchorek, Jindřiška Bártová, Jiří Berkovec, Oldřich Blaha, Pavel Blatný, Ivo Bláha, Josef Boháč, Olga Boldocká, Antonín Brejcha, Jindřich Brejšek, Petr Brock, Josef Burjanek, Zdeněk Candra, Josef Ceremuga, Vratislav Petr Černík, Miroslav Karel Černý, Jan Dehner, Daniel Dobiáš, Karel Doležal, Jindřich Duras, Milan Dvořák, František Emmert, Václav Felix, Petr Fiala, Ján Frank Fischer, Alexej Fried, Karel Friesl, Čestmír Gregor, Rostislav Hališka, Jan Hecl, Miroslav Hlaváč, Václav Holzknecht, Jiří Hubička, Jiří Hudec, František Chaun, Jindřich Jindrák, Ivo Jirásek, Jana Jonášová, Miroslav Juchelka, Václav Junek, Viktor Kalabis, Mário Klemens, Jaromír Klempíř, Vladimír Klusák, Ctirad Kohoutek, František Kovaříček, Lubomír Koželuha, Eva Krámská, Gustav Křivinka, Ladislav Kubík, Václav Kučera, Jan Kyzlink, Jan Ledeč, Emil Leichner, Vlastimil Lejsek, Václav Lídl, Lubomír Malý, Miloslav Malý, Zbyšek Malý, Miloš Macháček, Jiří Majer, Jiří Malásek, Zdeněk Marat, František Maxián, Otmar Mácha, Vlasta Mlejnková, Ladislav Mokrý, Rudolf Myška, Miloslav Nedbal, Zdenko Nováček, Václav Oborný, Bohuslav Ondráček, Alois Palouček, Arnošt Parsch, Ivan Petrželka, František Pospíšil, Vilém Pospíšil, Josef Růžička, Petr Řezníček, Oldřich Semerád, Rudolf Siebr, Aleš Sigmund, Jan Slimáček, Jitka Snížková, Věra Soukupová, Karel Steinmetz, Jiří Sternwald, Emil Strašek, Jiří Strniště, Arnošt Střížek, František Šauer, Jaroslav Šeda, Dagmar Šimonková, Jiří Šindel, Milan Šlechta, Vladimír Šolín, Jiří Štengl, Jaroslav Štěpánek, Jiří Štilec, Brigita Šulcová, Rudolf Šťastný, Jan Talich, Jiří Teml, Jan Těšík, Jiří Tomášek, Jaroslav Uhlíř, Karel Valdauf, Vladimír Válek, Jiří Válek, Alena Veselá, Zdeněk Vokurka, Otakar Vondrovic, Jan Vratislavský, Eva Vyskočilová, Vladimír Werner, Václav Zahradník, Mojmír Zedník, Milan Zelenka, Jaroslav Zich, Zdeněk Zouhar
Známi signatári zo Slovenska
Podľa údajov režimu Antichartu napokon podpísalo až 7 250 umelcov – hercov, režisérov, spisovateľov, spevákov, skladateľov, výtvarníkov, ale aj architektov. Až 360 z nich malo titul zaslúžilý a 76 národný umelec.
Signatárov zo Slovenska bola asi štvrtina. Medzi nimi boli napríklad herci Jozef Kroner, František Dibarbora, Július Pántik, Martin Huba, Karol Machata, Štefan Kvietik, Juraj Kukura, Ladislav Chudík, Milan Kňažko, Andy Hryc, Michal Dočolomanský či Magda a Emília Vášáryové. Na zozname nájdeme aj Petra Dvorského, Milana Markoviča, Milana Lasicu, Júliusa Satinského, Pavla Hammela, Kamila Peteraja, Borisa Filana či Karola Duchoňa. Hudobní skladatelia Eugen Suchoň, Svetozár Stračina a Gejza Dusík, spisovatelia Ladislav Ťažký, Dušan Dušek, Dušan Mitana a Elena Čepčeková, alebo známi architekti Ján Bahna a Emil Belluš.
Ženská štvorhra na Mutua Madrileña Madrid Open 2009
Ženská štvohra na Mutua Madrileña Madrid Open 2009 sa hrala ako súčasť Mutua Madrileña Madrid Open 2009 od 10. do 16. mája 2009. Titul získali Zimbabwčanka Cara Blacková a Američanka Liezel Huberová, ktoré vo finále porazili česko-americký pár Květa Peschkeová, Lisa Raymondová 4-6 6-3 10-6. Pre C. Blackovú to bol 49. a pre L. Huberovú 37. titul vo štvorhre na okruhu WTA.
Yucatán (štát)
Yucatán je mexický spolkový štát, ktorý zaberá severozápadnú časť rovnomenného polostrova. Na západe a juhozápade hraničí s Campeche, na severe s Mexickým zálivom a na juhu a východe s Quintana Roo. Jeho rozloha je 39 524 km², má približne 2 milióny obyvateľov a je rozdelený na 106 častí. Hlavným mestom je Mérida.
V tomto štáte sa nachádzajú niektoré z predchádzajúcich významných mayských miest ako sú napríklad Chichen Itzá alebo Uxmal. Z týchto miest však už ostali len ruiny.
Zacatecas
Zacatecas môže byť:
Cassaignes
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 69 obyvateľov (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
548 Kressida
548 Kressida je planétka s priemerom 74 km, ktorú objavil P. Gotz 14. októbra 1904.
Habo
Habo je sídlo v obci Habo v provincii Jönköping v južnom Švédsku, s 6 883 obyvateľmi v roku 2010.
Žalúdok
framed|Schéma tráviacej rúry človeka. 1. [[pažerák, 2. žalúdok, 3. dvanástnik, 4. tenké črevo, 5. slepé črevo, 6. červovitý prívesok, 7. hrubé črevo, 8. konečník, 9. análny otvor ]] thumb|Diagram [[tráviaca sústava|tráviacej sústavy]]
Žalúdok (gréc. gaster alebo stomachos; lat. ventriculus) je vakovito rozšírený orgán spájajúci pažerák a tenké črevo. Časť tesne pod vyústením pažeráka sa nazýva vchod alebo kardia (lat. cardia). Doľava nahor sa rozširuje dno (lek. fundus ventriculi). Najväčšia časť je telo žalúdka (lat. corpus ventriculi), ktoré sa skladá z prednej a zadnej steny, tie sa spájajú v malom a veľkom zakrivení (lat. curvatura major et minor ventriculi). Na svojom dolnom konci je žalúdok zakončený vrátnikom (lat. pylorus), ktorý je uzatvárateľný silným zvieračom (lat. musculus sphincter pylori). Žalúdok je uložený v brušnej dutine, pod ľavou klenbou bránice, medzi slezinou a pečeňou. Jeho tvar a dĺžka sa menia v závislosti na naplnení a polohe tela.
Dôležitým reflexným ochranným dejom je zvracanie. Je to vyprázdňovanie žalúdka pažerákom a ústami von z tela. Zvracanie nastáva najmä pri neprimeranom podráždení žalúdka nadmerným obsahom, požitím dráždivých látok alebo aj dráždením iných častí tráviacej sústavy.
Andreas Beck (tenista)
Andreas Beck (* 5. február 1986, Weingarten, Nemecko) je súčasný nemecký profesionálny tenista. Počas svojej profesionálnej kariéry ešte nevyhral ani jeden turnaj ATP.
Emil Kopšo
Prof. Ing. Emil Kopšo CSc. (* 26. október 1935, Pruské – † 29. apríl 1989, Bratislava) bol  ekonóm, vysokoškolský pedagóg.
Životopis
Významný slovenský ekonóm, venoval sa otázkam ekonomiky a geografie cestovného ruchu. Zaslúžil sa o vznik detašovaného pracoviska Obchodnej fakulty VŠE Bratislava v Banskej Bystrici (od 1973), stal sa prvým dekanom Fakulty ekonomiky služieb a cestovného ruchu VŠE Bratislava v Banskej Bystrici (1977).
Po absolvovaní Obchodnej akadémie v Trenčíne študoval na Vysokej škole ekonomickej v Bratislave. Po krátkom období praxe v podniku cestovného ruchu Čedok sa zamestnal na Vysokej škole ekonomickej v Bratislave a jej zostal verný až do smrti v roku 1989.
Ako pedagóg pôsobil na Katedre cestovného ruchu  a spoločného stravovania. Štúdium vedeckej ašpirantúry ukončil v roku 1969 obhajobou dizertačnej práce na tému „Možnosti účinného rozvoja materiálno-technickej základne cestovného ruchu v Nízkych Tatrách“ a získal vedeckú hodnosť kandidáta ekonomických vied. Na docenta sa habilitoval v roku 1971 obhajobou habilitačnej práce na tému „Potenciálne podmienky prostredia a ich vplyv na rozvoj materiálno-technickej základne cestovného ruchu“. V roku 1979 bol vymenovaný za vysokoškolského profesora.
Vo svojej vedeckej práci sa venoval najmä otázkam ekonomiky a geografie cestovného ruchu, osobitne problémom infraštruktúry cestovného ruchu. Výsledky vedeckého bádania publikoval s kolektívnom spoluautorov vo vysokoškolských učebniciach. V roku 1979 to bola Ekonomika cestovného ruchu – národohospodárske otázky, nasledovalo rozsiahle kolektívne česko-slovenské dielo Ekonomika cestovného ruchu (1985). Podobne v roku 1989 učebnica Materiálno-technická základňa cestovného ruchu a spoločného stravovania. Ako priekopník vyučovania geografie cestovného ruchu na VŠE v Bratislave publikoval viaceré práce z geografie cestovného ruchu a viedol kolektív čs. autorov, ktorí vypracovali učebnicu Geografia cestovného ruchu, ktorej knižného vydania sa už nedožil (1992).
V roku 1973 bol vtedy docent Kopšo prodekanom Obchodnej fakulty VŠE, keď ho vedenie Vysokej školy ekonomickej poverilo vypracovaním projektu na zriadenie fakulty so zameraním na cestovný ruch a hotelierstvo a budovaním detašovaného pracoviska OF v Banskej Bystrici. Vybral si pritom úzky okruh spolupracovníkov (Ing. Baxa, Ing. Gúčik).
S prechodom do Banskej Bystrice bolo spojené veľa operatívnej práce, ako zabezpečenie vyučovacích priestorov, ubytovanie študentov, obstaranie prostriedkov na rekonštrukciu získanej budovy až po každodennú edukačnú a vedeckú prácu nového pracoviska VŠE. Potreboval na to spoľahlivých spolupracovníkov. Bola to najmä manželka Albínka, ktorá mala na starosti nielen vedenie domácnosti s tromi deťmi, v škole pedagogické povinnosti a mnohé organizačné práce  spojené najmä s rekonštrukciou budovy školy. Spoľahlivým zástupcom pre pedagogické a personálne veci bol Štefan Baxa, študentmi prezývaný gazda. Popri tom po dve volebné obdobia  vykonával aj funkciu poslanca vtedajšej Slovenskej národnej rady za Stredoslovenský kraj.
Prechod do Banskej Bystrice sa spájal s prípravou nového študijného odboru, lebo dovtedy bolo štúdium cestovného ruchu študijným zameraním v odbore vnútorný obchod. V roku 1975 sa po mnohých konzultáciách dosiahlo schválenie širšie koncipovaného študijného odboru ako sa pôvodne predpokladalo, a mohla sa začať výučba v novom študijnom odbore „ekonomika služieb a cestovného ruchu“ v dvoch študijných zameraniach: ekonomika služieb, ekonomika cestovného ruchu a spoločného stravovania.
Docent Kopšo naďalej pracoval na vytváraní podmienok pre zriadenie samostatnej fakulty. Piata fakulta VŠE bola v Banskej Bystrici po štyroch prípravných rokoch  slávnostne ''inaugurovaná 17. februára 1977 pod názvom „Fakulta ekonomiky služieb a cestovného ruchu“.'' Profesor Kopšo, ako jej zakladateľ, sa stal jej prvým dekanom a túto akademickú funkciu vykonával až do svojej predčasnej smrti v roku 1989. Pod jeho vedením sa nová fakulta VŠE v roku 1985 stala samostatným školiacim pracoviskom vedeckých ašpirantov (doktorandov) vo vednom odbore odvetvové a prierezové ekonomiky. V roku 1986 pribudol druhý študijný odbor  „ekonomika nevýrobnej sféry a sociálneho rozvoja“. FESCR VŠE v Banskej Bystrici až do rozdelenia Čs. federácie v roku 1992 mala so svojimi odbormi federálnu pôsobnosť.
Po Nežnej revolúcii roku 1989 sa myšlienka zriadenia Univerzity v Banskej Bystrici opäť obnovila. FESCR nemala právnu subjektivitu, preto  SNR zákonom z 27. februára 1992 k 30. júnu 1992 rozdelila VŠE na dve časti, okrem VŠE zriadila z vtedajšej FESCR Vysokú školu ekonomiky služieb a cestovného ruchu, ktorá 1. júla 1992 už ako Ekonomická fakulta spolu s vtedajšou Pedagogickou fakultou utvorili zväzok – Univerzitu Mateja Bela v Banskej Bystrici.
Zavŕšili sa tak predstavy vedenia Vysokej školy ekonomickej v Bratislave, ktorá už v 60. rokoch 20.storočia chcela v Banskej Bystrici zriadiť fakultu, ako budúci vklad do pripravovanej univerzity, ako aj poslanie, ktoré v roku 1973 prevzal na seba profesor Emil Kopšo.
S menom profesora Emila Kopšu sa spája aj hlboká ľudská dimenzia. Dokázal premieňať ciele na činy. Na to, aby to dosiahol obklopoval sa mladými, invenciou obdarenými a tvorivými ľuďmi. A čo je azda najdôležitejšie,  dôveroval im, vedel presviedčať a získavať pre spoluprácu. Podporoval snaženie svojich spolupracovníkov, utváral priestor pre ich iniciatívu a dôveroval im. Len ťažko niesol útoky neprajníkov na prácu mladého formujúceho sa vysokoškolského kolektívu. Úprimný bol jeho vzťah k študentom, riešeniu ich  problémov prikladal veľký význam a tak ich získaval pre spoluprácu a zodpovedné konanie.
Zdroj: 26. 10. 2016, M. Gúčik
Vazgen I.
Životopis
Narodil sa v Bukurešti ako Levon Garabed Baljian v arménskej komunite v Rumunsku. Jeho otec bol obuvník a matka učiteľka. Mladý Levon Baljian nemal pôvodne namierené k cirkevnej dráhe a tak študoval na Bukureštskej univerzite fakultu filozofie a literatúry. Po absolvovaní školy sa stal filozofom a vydával série odborných článkov.
Jeho záujem z filozofiu sa začal presúvať na teológiu, a tak študoval Arménsku apoštolskú teológiu v gréckych Aténach. Roku 1942 získal z rúk Karapeta Mazlumiana kňazské svätenie. Nakoniec získal titul vardapet, cirkevný titul pre kazateľa a učiteľa Arménskej apoštolskej cirkvi ako ekvivalent doktora teológie. Bol administrátorom rumunskej eparchie a roku 1947 sa stal jej biskupom. Dňa 23. mája 1948 ho patriarcha Gevork VI. menoval najvyšším vardapetom. Roku 1951 bol vysvätený na biskupa. V decembri 1954 začal riadiť aj bulharskú eparchiu.
Jeho vzostup hierarchií cirkvi vyvrcholil roku 1955 kedy bol zvolený katolikosom a patriarchom Arménskej apoštolskej cirkvi. Bol jedným z najmladších zvolených katolikosov. Intronizovaný bol 2. októbra rovnakého roka. V tejto funkcii bol až do svojej smrti 18. augusta 1994. Počas svojho pôsobenia, sa mu podarilo presadiť nezávislosť cirkvi voči sovietskej vláde v Arménskej SSR. Dočkal sa náboženskej slobody roku 1991.
Bol veľmi zaneprázdnený obnovením kostolov a cirkevných inštitúcií. Zachránil mnoho cirkevných pokladov založením Múzea Alexa Manoogiana Matky cirkvi. Udržiaval silné kontakty s Arménskou katolíckou cirkvou, s cieľom zmieriť obe krídla arménskeho kresťanstva.
2715 Mielikki
2715 Mielikki je planétka s priemerom 15 km, ktorú objavil Yrjö Väisälä 22. októbra 1938.
Autotrofia
Primárnym produktom asimilácie sú cukry. Následnými syntézami vznikajú tuky, bielkoviny ako aj katalytické a regulačné organické látky. Autotrofné organizmy sú preto producentami organických látok.
Saint-Loup (Marne)
Saint-Loup je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Marne, v regióne Champagne-Ardenne.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Bakoš (priezvisko)
Bakoš je priezvisko rozšírené na Slovensku. Najčastejšie je v obci Breza (okres Námestovo), Spišskej Novej Vsi, Likavke (okres Ružomberok) a Bratislave.
Známi nositelia
Pozri v článku Bakoš.
Bakos
Bakos je priezvisko, pozri Bakos (priezvisko), napr.:
Castans
Castans je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Aude, v regióne Languedoc-Roussillon.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 122 obyvateľov (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Moták
Moták môže byť:
František Korbay
František Korbay (* 2. november 1895, Halič † 2. október 1968, Banská Štiavnica) bol notár, úradník, vlastivedný pracovník a osvetový pracovník. Pseudonym: F. Menší
Opočno (okres Louny)
Opočno je obec v Česku v okrese Louny v Ústeckom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 129 obyvateľov, z toho 69 mužov a 60 žien, pričom priemerný vek v obci bol 47,1 roka (muži 45,2 roka, ženy 49,4 roka).
František Korbay
Životopis
Študoval na gymnáziu v Lučenci, notársky náukobeh absolvoval v Banskej Bystrici. Notár na viacerých miestach, 1923-1945 vedúci notár, potom úradník v Banskej Štiavnici. Kultúrny a osvetový pracovník v banskoštiavnickom okolí, autor turistických sprievodcov a štúdií o Banskej Štiavnici, publikoval o problémoch cestovného ruchu a i.
Bakos (priezvisko)
Bakos je maďarské priezvisko. Na Slovensku sa vyskytuje najmä na juhu, najviac v obci Zemianska Olča (okres Komárno) a v meste Komárno.
Známi nositelia
Pozri v článku Bakos.
Majstrovstvá Európy II. divízie v halovom pozemnom hokeji mužov 2003
'''Majstrovstvá Európy II. divízie v halovom pozemnom hokeji mužov 2003''' boli v poradí 4. Majstrovstvá Európy II. divízie v halovom pozemnom hokeji mužov, druhé najvyššie kontinentálne podujatie v roku 2003, ktoré organizuje Európska federácia pozemného hokeja (EHF). Konali sa od 17.19. januára 2003 v Záhrebe, v Chorvátsku, za účasti 8 tímov. Dánsko a Rakúsko, ako 2 najlepšie družstvá, sa kvalifikovali v roku 2006 na hlavné podujatie Majstrovstiev Európy. Posledné 2 družstvá zostúpili v rovnakom roku do III. divízie ME.
Pouy (Hautes-Pyrénées)
Pouy je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Hautes-Pyrénées, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Bratislavská zmluva
Bratislavská zmluva alebo bratislavský mier bola dohoda medzi rímskonemeckým kráľom Maximiliánom I. Habsburským a novozvoleným uhorským kráľom Vladislavom II. Jagelovským uzavretá v Bratislave v roku 1491.
Potvrdzovala staršie dohody (z roku 1462) medzi Maximiliánovým otcom cisárom Fridrichom III. Habsburským a uhorským kráľom Matejom Korvínom o nástupníctve na uhorskom tróne.
Maximilián v snahe o získanie uhorskej koruny vyhnal po Korvínovej smrti uhorské posádky z Dolného Rakúska, vtrhol do Uhorska (dobyl veľkú časť územia po Stoličný Belehrad a Záhreb), no pre vzburu vojska bol donútený uzavrieť s novým panovníkom Vladislavom II. Jagelovským v Bratislave zmluvu, ktorou Vladislav II. priznal Habsburgovcom nárok na uhorský trón v prípade vymretia rodu Jagelovcov.
Zmluva, bola potvrdená v roku 1515 a stala sa základom habsburského panstva v Uhorsku v rokoch 1526 – 1918.
Angers-Nord
Angers-Nord je francúzsky kantón v obvode Angers v departemente Maine-et-Loire v regióne Pays de la Loire. Tvorí ho 7 obcí.
CBC
CBC môže byť:
2716 Tuulikki
2716 Tuulikki je planétka s priemerom 29 km, ktorú objavil Yrjö Väisälä 7. októbra 1939.
Zacatecas (štát)
Zacatecas [zakatekas] je jeden z 31 štátov Mexika. Zaberá plochu 75 284 km². Hraničí so štátmi Durango a Coahuila na severe, San Luis Potosí na východe, Aguascalientes a Jalisco na juhu a Jalisco a Durango na západe. Podľa sčítania ľudu v roku 2012 v štáte Zacatecas žilo 1 514 618 obyvateľov. Hlavné mesto nesie rovnaký názov ako štát, Zacatecas.
Pierre (Južná Dakota)
Pierre je hlavné mesto amerického štátu Južná Dakota. Má rozlohu a v roku 2010 malo 13 646 obyvateľov. Je to druhé najmenšie hlavné mesto štátu USA podľa počtu obyvateľov, po meste Montpelier vo Vermonte.
Pierre sa stalo hlavným mestom v roku 1889. Hlavným dôvodom bola jeho poloha v centrálnej časti štátu Južná Dakota. Preto je aj v súčasnosti dôležitým dopravným uzlom štátu.
György Bakos
György Bakos môže byť:
Autotrofný organizmus
Autotrofné organizmy sú organizmy vytvárajúce látky pre svoj život a rast pomocou autotrofie. Rastliny, ktoré tvoria organické látky vo svojom tele z látok anorganických. Prijímajú uhlík na tvorbu organických molekúl z CO2. K premene je potrebná energia.
Podľa formy energie, ktoru z prostredia prijímajú a využívajú ich môžeme zaradiť do dvoch skupín:
Zelené rastliny a fotosyntetizujúce baktérie
Sú schopné pomocou asimilačných farbív prijímať svetelnú energiu a transformovať ju na energiu chemických väzieb zo súčasnej syntézy organických látok. V prípade zelených rastlín sa tento proces nazýva fotosyntéza (fotoautotrofia).
Nezelené mikroorganizmy
Nezelené mikroorganizmy nemajú asimilačné farbivá, a preto využívajú na syntézu organických látok chemickú energiu. Tento proces sa preto nazýva chemosyntéza (chemoautotrogia).
550 Senta
550 Senta je planétka s priemerom 39 km, ktorú objavil M. F. Wolf 16. novembra 1904.
Veno
Veno (lat. dos) je majetok, ktorý prináša nevesta do manželstva. Uzavretím manželstva sa veno stane súčasťou osobného majetku manžela, ten však na druhú stranu nemá na zriadenie vena žiadny nárok. Predmetom vena môže byť všetko, čo má nejakú majetkovú hodnotu, teda peniaze, hnuteľné i nehnuteľné veci, pohľadávky a pod.
Vitamín
thumb|Ovocie a zelenina sú najlepšími zdrojmi vitamínov
Vitamín je organická zlúčenina, ktorú organizmus prijíma vo veľmi malých (stopových) množstvách. Ľudské telo ich potrebuje na svoju existenciu, no nedokáže si ich spravidla samé syntetizovať a musí ich teda získavať v potrave.
Spolu s bielkovinami, tukmi a sacharidmi patrí k základným zložkám ľudskej potravy.
V ľudskom organizme majú vitamíny funkciu katalyzátorov biochemických reakcií. Podieľajú sa na metabolizme bielkovín, tukov a cukrov. Existuje 13 základných typov vitamínov. Ľudský organizmus si, až na niektoré výnimky, nedokáže vitamíny sám vyrobiť a preto ich musí získavať prostredníctvom stravy.
Pri nedostatku vitamínov (hypovitaminóze) sa môžu objavovať poruchy funkcií organizmu alebo aj veľmi vážne ochorenia. Prebytku niektorých vitamínov (hypervitaminóze) sa organizmus dokáže zbaviť a pokiaľ prestane vitamín prijímať, organizmus z tela nadbytočné množstvo vylúči. Pri niektorých ďalších to však nefunguje – najcharakteristickejší je v tomto vitamín A, pri ktorom existujú prípady smrteľných otráv alebo prípady s doživotnými následkami. Vitamíny sú nevyhnutné pre udržanie mnohých telesných funkcií a sú schopné udržiavať a posilňovať imunitné reakcie.
Castelnau-d’Aude
Castelnau-d’Aude je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Aude, v regióne Languedoc-Roussillon.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Saint-Lumier-en-Champagne
Saint-Lumier-en-Champagne je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Marne, v regióne Champagne-Ardenne.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Parazit
Parazit alebo cudzopasník (zriedkavo resp. zastarano: cudzopas, cudzopasec ) môže byť:
DÚ
DÚ môže byť skratka pre:
Šulek
Šulek (Sulek, Schulek, Shulek, f. Šuleková), je priezvisko:
Galéria 291
thumb|right|291 Fifth Avenue, New York City, pred r. 1913
Galéria 291 alebo krátko 291 bola avantgardná umelecká galéria na Piatej Avenue v New Yorku. Bola založená v roku 1905 ako Little Galleries of the Photo-Secession americkými fotografmi Alfredom Stieglitzom a Edwardom Steichenom. 291 predstavila popri fotografických prácach tiež africké umenie a po prvýkrát prezentovala európskeho moderného umelca v Spojených štátoch. Jej galerista Alfred Stieglitz bol kľúčovou postavou vo fotografii a dejinách umenia a prvý moderný organizátor výstav. Galéria a jej časopis Camera Work boli dôležitým umeleckým fórom a povzbudzujúcim impulzom pre preddadaistické tendencie, New York-Dada a hneď po ňom nasledujúci vznik prvého moderného umeleckého smeru v Spojených štátoch začiatkom 20. storočia.
Galéria je slávna z dvoch dôvodov. Prvý je, že výstavy pomáhali vyniesť umenie fotografie v Amerike na tú istú úroveň ako maľovanie a sochárstvo. Priekopnícki umeleckí fotografi takí ako Stieglitz, Edward Steichen, Alvin Langdon Coburn, Gertrude Käsebierová a Clarence H. White všetci získali uznanie prostredníctvom výstav v 291. Rovnako dôležité je, že Stieglitz používal toto miesto aby predstavil v Spojených štátoch niektorých avantgardných európskych umelcov tej doby, ako boli napr. Henri Matisse, Auguste Rodin, Henri Rousseau, Paul Cézanne, Pablo Picasso, Constantin Brancusi, Francis Picabia a Marcel Duchamp.
Obdobie dažďov
thumb|Búrka v období dažďov v [[Darwin|Darwine, Austrália]]
Obdobie dažďov je ročné obdobie v tropickom podnebnom pásme, kde je neustávajúce leto, rozdelené na obdobie dažďov a obdobie sucha. Obdobie dažďov trvá približne 3 až 7 mesiacov a oproti období sucha v ňom veľa prší a veľmi často sa vyskytujú búrky.
2717 Tellervo
2717 Tellervo je planétka s priemerom 40 km, ktorú objavila fínska astronómka Liisi Oterma 29. novembra 1940.
Náuka o proporciách
Náuka o proporciách je súhrn zákonov a poučiek, podľa ktorých sa vo vzťahoch medzi časťami umeleckého diela hľadá harmónia. Tieto zákony majú relatívnu platnosť a menia sa s dobovým vkusom. Najznámejšími proporčnými zákonmi sú kánon a zlatý rez.
Pouyastruc (obec)
Pouyastruc je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Hautes-Pyrénées, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
VPN
Skratka VPN môže znamenať:
Prírodovedný materializmus
Prírodovedný materializmus je materializmus zastávaný (často neuvedomene) prírodovedcami 19. stor. a 20. stor. a spočívajúci v materialistickom odôvodňovaní filozofických základov a všeobecných metód v oblasti prírodovedného výskumu a v materialistickej interpretácii výsledkov prírodných vied.
David Steel
David Málek (* Zlín, Česko), známy najmä pod umeleckým menom David Steel je český rapper a podnikateľ, ktorý na hudobnej scéne pôsobí približne od roku 2007. V roku 2009 vydal svoj debutový album Bumerang.
Hudobná kariéra
V roku 2004 začal David Steel písať svoje prvé texty vo väzení (i keď k rapu sa dostal už skôr) a neskôr, v roku 2006 začal nahrávať prvé skladby v štúdiu P.A.trick records. V roku 2007 sa David začal objavovať na koncertoch spolu s Jay Dieselom a DJom Opiom a spolu s českým rapperom Headdym stavia v Zlíne nahrávacie štúdio Base (kde neskôr nahral aj svoj debutový album).
V roku 2008 sa objavil na albume Jay Diesela Život napsal sám v skladbe "Smrt všem fake". V roku 2008 urobil videoklip na skladbu "Ráže Magnum Steel" (režíroval ho Romeo), ktorá sa stretla so zmiešanými reakciami a začalo sa hovoriť o prvom albume. Ten vyšiel v roku 2009 pod názvom Bumerang s hosťami ako H16, Ego a producentmi ako Grimaso, Emeres, Opia,... Klip bol urobený k skladbám "Jeden team" a "Dalo mi sílu", ktorá sa objavila na Headdyho albume. Album dal Steel zadarmo na voľné stiahnutie.
V roku 2010 sa objavil v klipoch "Sranda musí byť" od H16, "Hip Hop ide hore/Monopol" od Grimasa a Rytmusa a objavili sa prvé informácie o druhom albume Scorpion. K albumu boli natočené dva promo klipy "Vyspím se až v hrobě" a "100x opakovaná lež". V októbri sa na internet dostala skladba "LSD" (Lambo style door) s hosťujúcim Nironicom a Mad Skillom na produkcii. Klip k skladbe "LSD" mal premiéru 20. decembra 2010 a okrem Davida Steela sa v ňom objavil aj hosťujúci Nironic, Mad Skill, Otecko a Majk Spirit zo skupiny H16
Súkromný život
2. septembra 2009 neznámi zlodeji vykradli Steelov dom a odcudzili šperky, mobil, peniaze a veci v hodnote 700 tisíc českých korún. Steel ponúkol za tip na zlodeja odmenu 300 tisíc českých korún.
Saprofytizmus
Saprofytizmus je výživa odumretými organizmami alebo organickými zvyškami, ktoré daný organizmus (tzv. „saprofyt“) rozkladá, mineralizuje na jednoduché organické látky.
David Steel
Súkromný život
6. apríla 2011 sa dostal do zadržovacej väzby za podozrenie z daňových únikov v hodnote najmenej 26 miliónov českých korún. Po osemnástich mesiacoch vyšetrovacej väzby sa dostal na slobodu. Odsúdený nebol.
Saprofytizmus
Na rozklade organických zvyškov sa saprofyty zúčastňujú v pravidelnom poradí pričom konečný produkt jedného saprofyta je východiskovým produktom pre druhého saprofyta. Takýto postupný rozkladný reťazec nazývame metabióza. Medzi saprofyty patria baktérie, huby, slizovky, niektoré rastliny napr. koralica lesná alebo hviezdovka hlístková.
Zoznam víl v Bratislave
náhľad|Tauscherova vila na Štefánikovej ulici náhľad|Michaelisova vila na Kuzmányho ulici náhľad|Vila L na Podtatranského ulici
Toto je zoznam niektorých víl v Bratislave.
Hviezdička pri adrese označuje doplňujúci objekt.
Parazitizmus
náhľad|300x300bod|Parazit [[Cymothoa exigua parazitujúci na rybe Lithognathus, v ktorej nahradil jazyk.]]
Parazitizmus (iné názvy: cudzopasníctvo, parazitovanie, cudzopasenie, zriedkavo parazitstvo , zriedkavo príživníctvo ) je vzťah, v ktorom jeden organizmus, tzv. parazit (iné názvy: cudzopasník, príživník, zriedkavo cudzopas(es)), odoberá živiny (organické a anorganické látky) pre svoju existenciu druhému, tzv. „hostiteľovi“, prípadne v ňom žije a tým ho oslabuje.