cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Majstrovstvá Afriky vo futsale 2004
Majstrovstvá slúžili zároveň ako kvalifikácia afrických družstiev na Majstrovstvá sveta FIFA 2004 na Taiwane. Kvalifikoval sa na ne iba víťaz.
Semifinále
31. júl15. august 2004
Finále
27. august3. september 2004
Tádž Mahal
thumb|Tádž Mahal Tádž Mahal (iné názvy pozri nižšie) je stavba pri Ágre v indickom štáte Uttarpradéš. Súčasť svetového dedičstva UNESCO
Názvy
Súčasné názvy sú: Ak sa prijíma niektorá z teórií o pôvode súčasného názvu sú možné aj nasledujúce názvy     :
Časti a vznik
Pozostáva z hlavnej budovy obklopenej štyrmi minaretmi, mešity na západe (čiže smerom k Mekke) a domu pre hostí na východe.
Podľa prevažujúceho oficiálneho názoru je to mauzóleum, ktoré postavil Šáhdžahán na pamiatku svojej ženy Mumtázmahal (Ardžumand Banu Begumber). Podľa oficiálneho zápisu UNESCO sa stavba začala v roku 1631 a skončila roku 1648. Stavalo ju vyše 20 000 remeselníkov z celej južnej, strednej a východnej Ázie. Vraví sa, že na architektonickom stvárnení sa mali podieľať jeden Francúz a istý Benátčan. Zodpovedným architektom bol Usad Ahmad z Láhauru, starého hlavného mesta ríše mogulov. Stavebný materiál bol dopravený z celej Indie a Ázie. Použilo sa vyše 1000 slonov a 28 rôznych druhov drahokamov a polodrahokamov bolo zasadených do mramoru.
Existuje však aj názor, že ide o prestavbu pôvodnej hinduistickej stavby, na čo by poukazovali podobné stavby (ktoré sú mimo Indie nie veľmi známe).
350. výročie
Od augusta 2004 sa oslavuje 350-ročné výročie pamiatky. Prvý raz po 20 rokoch bola pamiatka 27. novembra 2004 otvorená (predbežne na tri mesiace) aj pre nočné návštevy návštevníkov. Otvorenie umožnilo až rozhodnutie indického ústavného súdu.
Príbeh o mauzóleu
Roku 1629 pri pôrode štrnástého dieťaťa zomrela manželka indického mogula. Mala 36 rokov a bola už 17 rokov vydatá. Jej manžel Šáhdžahán stratil tým nielen milovanú ženu, ale aj múdru politickú radkyňu. Vraví sa, že za ňou trúchlil celé dva roky (podľa iných správ mu bolesťou zbeleli vlasy). Zložil sľub, že postaví pomník, ktorý bude hoden jeho ženy, niečo celkom mimoriadne. Nemožno poprieť, že sa mu to aj podarilo. Ardžumand Banu, známa tiež pod menom Mumtázmahal (vyvolená paláca), dostala takto neobyčajný náhrobok, ktorý sa označuje skratkou jej mena Tádž Mahal. Tadž Mahal je jednou z najkrajších pamiatok.
Charakteristika a turistický význam
thumb|Detail vonkajšej steny Budova je preslávená na celom svete a priťahuje množstvo návštevníkov. Silueta známa z fotografií sa stala symbolom Indie. V rozličných hodinách dňa pri rozličnom osvetlení pôsobí na diváka zakaždým inak. Chýba mu chladná monumentalita, ktorá by sa od pomníka dala očakávať. Skôr sa zdá, že sa vznáša medzi nebom a zemou, jeho proporcie, jeho symetrické členenie, okolité záhrady a zrkadlenie vo vode sa spájajú a vytvárajú dojem, ktorý obrovskému počtu návštevníkov vyráža dych.
Metro
V decembri 2020 premiér Indie Narenda Modi oznámil projekt metra, ktorý by mal znížiť znečistenie v okolí Tadž Mahalu. Metro bude prepojené so železničnou sieťou v meste Agra. Projekt by mal stáť okolo 1,1 miliardy dolárov.
Hlava štátu
Hlava štátu je najvyšší predstaviteľ politickej moci štátu, ktorý ho reprezentuje vo vnútornej aj zahraničnej politiky. Je to jeden z najvyšších ústavných orgánov štátu. Formálne má najvyššie miesto v hierarchii štátnych orgánov.
Postavenie hlavy štátu
Postavenie hlavy štátu sa môže v jednotlivých krajinách líšiť, v závislosti od niekoľkých faktorov, medzi ktoré patrí najmä forma vlády.
Hlava štátu v monarchii
V monarchiách stojí na čele štátu panovník, pričom zväčša má titul kráľ, cisár, princ, knieža, veľkoknieža, vojvoda, sultán, emir a pod. V histórii rôznych krajín sa objavovali aj iné tituly, ktoré sa dnes už nepoužívajú, ako napr. cár, faraón, chán, šach, padišach či kalif. Unikátne postavenie má medzi panovníkmi pápež ako hlava mestského štátu Vatikán a zároveň hlava katolíckej cirkvi.
Pomenovanie panovníckeho titulu je však druhoradé a priamo nevypovedá o skutočných právomociach hlavy štátu. Z tohto pohľadu je omnoho dôležitejšie rozlíšenie, či ide o absolutistickú alebo konštitučnú monarchiu.
Absolutistická monarchia
V absolutistickej monarchii má panovník neobmedzenú moc nad štátom a jeho obyvateľmi. Aj táto koncepcia prešla historickým vývojom od kráľa Ľudovíta XIV., ktorý je známy pre svoj výrok „Štát som ja (L’état c’est moi)“ až po osvietený absolutizmus napríklad na dvore Márie Terézie, kde už môžeme vidieť korekcie dovtedy neobmedzenej moci panovníka.
Konštitučná monarchia
Konštitučné či parlamentné monarchie sú v súčasnosti najrozšírenejšie. Na ich čele stojí monarcha, ktorý je považovaný za symbol jednoty ľudu. Aj napriek tomu, že panovník nastupuje na trón na základe nástupníctva, v ústavách býva zakotvené, že všetka moc pochádza od ľudu (rovnako ako v republikách) a od neho odvodzuje svoju moc aj panovník. Najznámejším príkladom konštitučnej monarchie je Spojené kráľovstvo, ale konštitučnými monarchiami sú v podstate všetky európske monarchie.
Hlava štátu v republike
V republike je na čele štátu vždy prezident, aj jeho právomoci sa však môžu značne líšiť v rôznych štátoch. Jeho skutočné postavenie býva často do značnej miery závislé od spôsobu kreácie. Ak prezident odvodzuje svoj mandát priamo od ľudu (voličov) a nie od parlamentu či iného orgánu, býva jeho postavenie zväčša silnejšie a nezávislejšie. Prezident je vždy volený, ale aj tu existuje celá škála rôznych volebných systémov.
Prezident môže byť volený buď priamo občanmi ako je to napr. vo Francúzsku, Rusku, Rakúsku, Poľsku, Česku či na Slovensku], alebo nepriamo. V druhom prípade je prezident volený buď parlamentom (Švajčiarsko a napr. Slovensko do roku 1998) alebo prostredníctvom tzv. voliteľov (USA, India), alebo je na voľbu ustanovený osobitný zbor ako je to napr. v Nemecku či Taliansku.
Prezidentská republika
Postavenie prezidenta je najsilnejšie v prezidentskej republike, kde právomoci výkonnej moci patria prezidentovi. Prezident v tomto prípade nestojí „na čele“ vlády, ale vláda je len kolektívnym poradným orgánom prezidenta. Prezident nielen reprezentuje krajinu navonok, ale aj riadi zahraničnú politiku štátu. Môže prekladať návrhy zákonov, vydávať akty nižšej právnej sily, vymenúvať sudcov atď. Typickým príkladom prezidentskej republiky je USA.
Parlamentná republika
Parlamentná republika je typická tým, že jedna zložka moci, a to moc zákonodarná, má v systéme deľby moci dominantné postavenie. Tým je poznačené aj postavenie prezidenta, ktoré je v tejto forme vlády najslabšie. Niekedy sa prezident dokonca uvádza, nie ako predstaviteľ výkonnej moci, ale ako najvyšší predstaviteľ štvrtej – kontrolnej moci v štáte. Aj v parlamentných republikách má však prezident niektoré významné právomoci – má právo relatívneho veta, môže rozpustiť parlament, menuje vysokých štátnych funkcionárov či vyhlasuje referendum. Parlamentnou republikou je aj Slovensko (spolu s väčšinou európskych krajín).
Courville
Courville je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Marne, v regióne Champagne-Ardenne.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Šógun
thumb|[[Minamoto no Joritomo, prvý šógun Kamakurského šógunátu]]
Šógun (将軍:しょうぐん)  je "najvyšší generál samurajov". Ide o vojenskú hodnosť aj historický titul v Japonsku. Hodnosť je ekvivalentná "generálovi", vysokému dôstojníkovi v armáde. Ako titul, je to skrátená forma sei-i taišógun (征夷大将軍:せいいたいしょうぐん). Vládli v rôznych dobách v histórii Japonska a ich vláda sa ukončila, keď šógun Jošinobu Tokugawa podal abdikáciu jeho výsosti Cisárovi Meidži v roku 1867.
Titul
Úradovanie šóguna alebo jeho správa je "šógunát" alebo "bakufu" (幕府:ばくふ) čo po japonsky doslovne znamená "úrad v stane" a poukazuje na "vládu vojakov." Stan symbolizuje rolu armády vo vojnovom poli počas boja a zároveň poukazuje na to, že takýto úrad je dočasný.
Termín sei-i taišógun znamená "vojvodca, ktorý bojuje proti východným barbarom." "Východní barbari" je jeden zo starobylých výrazov pre rôzne skupiny, ktoré žili vo východných oblastiach a neboli ešte súčasťou centrálnej vlády. Časť z nich boli domorodí obyvatelia Ainu, ktorí obývali Honšú ako aj Hokkaidó.
Minamoto no Joritomo, prvý šógun Kamakurského šógunátu, vytvoril značnú moc z aristokracie v Kjóte. Stal sa prakticky vládcom Japonska a prijal titul sei-i taišógun. Následne každý nasledujúci vládca šógunátu prijal rovnaký titul. Toto pokračovalo až do Meidžiskej reštaurácie a šógun bol de facto kráľom/cisárom Japonska.
Obdobie Heian (794 – 1185)
Pôvodne titul Seii Taishogun bol dávaný vojenskému veliteľovi v ranom období Heian počas vojenského ťaženia proti ľuďom Emiši, ktorí odporovali vláde Cisárskeho dvora, ktorá sídlila v Kjóte. Najznámejší z týchto šógunov bol Sakanoue no Tamuramaro, ktorý zvíťazil nad Emišmi v mene cisára Kammu. Titul bol ešte použitý v neskoršom období Heian pod podrobení ľudí Ainu resp. ich vytlačením na Hokkaidó.
Kamakurský šógunát (1192 – 1333)
Začiatkom 11. storočia, feudálne štáty na čele s daimjómami a ochraňované samurajmi začali dominovať vnútornej politike Japonska Dve z najmocnejších rodín, Taira a Minamoto, bojovali o získanie vlády nad cisárskym dvorom. Klan Taira ho ovládol od roku 1160 do 1185, ale bol porazený klanom Minamoto v námornej bitke medzi ostrovmi Honšú, Šikoku a Kjušú. Minamoto, potvrdil službu a ochranu cisára a vybudoval hlavné centrum vlády v Kamakure a založil Kamakurský šógunát v roku 1192, po tom ako Minamoto no Joritomo prijal od cisára titul šógun.
Vojny medzi rodmi Minamoto a Taira vyvrcholili v 12.storočí porážkou klanu Taira vo vojne Genpei (1185). Minamoto no Joritomo získal vládu od cisára a vytvoril feudálny vládny systém s centrom v Kamakure, ktorého armáda samurajov prevzala politickú moc, kým Japonskí cisári a aristokracia v Kjóte ostali de jure iba formálnymi vládcami. V roku 1192, bol Joritomovi cisárom pridelený titul Sei-i Taishōgun a politický systém sa začal vyvíjať s dedičnému šógunovi na čele vlády a stal sa známy ako šógunát. Kamakurský šógunát trval skoro 150 rokov, od roku 1192 do 1333.
Kamakurský šógunát prevažne dôveroval klanu Hódžó, vymenovával ich za regentov, ktorí sa stali veľmi vplyvnými v rámci šógunátu.
V roku 1274 a 1281, začala Mongolská ríša inváziu proti Japonsku a cisár Go-Daigo sa v roku 1331 pokúsil neúspešne obnoviť cisársku vládu. Toto všetko významne oslabilo šógunát a viedlo k jeho konečnému pádu.
Reštaurácia Kemmu (1333 – 1336)
Koniec Kamakurského šógunátu prišiel, keď Kamakura padla v roku 1334 a Regentstvo Hodžo bolo zničené. Bakufu si zvyšovala svoj podiel na vláde počas 12. storočia. V tom čase si uplatňovali nárok na cisársky trón dve rodinné línie, Go-Saga staršia línia a Go-Daigo mladšia línia. Problém bol vyriešený zákrokom Kamakurskej Bakufu, ktorá striedala na tróne obe rodové línie. Toto platilo do roku 1331, keď línia Go-Daigo odmietla sa striedať s líniou Go-Saga. Výsledkom bolo, že línia Go-Daigo odišla do exilu. Okolo roku 1334 – 1336 Takaudži Ašikaga pomohol línii Go-Daigo k návratu na trón.
Nový Cisár zistil, že boj proti Bakufu mu priniesol príliš veľa ľudí, ktorí majú na neho požiadavky a ponuka zeme je obmedzená. Takaudži Ašikaga sa obrátil proti Cisárovi, keď nespokojnosť s prideľovaním pôdy rýchlo narástla. V roku 1336 bol cisár opäť poslaný do vyhnanstva v prospech nového cisára.
Počas Reštaurácie Kemmu, po páde Kamakurského šógunátu v roku 1333, bol na krátku dobu menovaný iný šógun. Princovi Morijoši (tiež známemu ako Princ Morinaga). Bol to syn cisára Go-Daigo, ktorému bol udelený titul Sei-i taišógun a pridelená starosť o armádu. Ale Princ Moriyoši bol neskoršie uväznený v domácom väzení a v roku 1335 zavraždený Tadajošim Ašikagom.
Ašikagaský šógunát (1336 – 1573)
thumb|right|250px|Hrob [[Takaudži Ašikaga|Takaudžiho Ašikagu.]]
V roku 1338 Takaudžimu Ašikagovi, tiež potomkovi princov Minamoto ako bol Joritomo, bol pridelený titul sei-i taišógun a bol vytvorený Šógunát Ašikaga, ktorý trval až do roku 1573.
Nobunaga Oda a Tojotomi
Dvaja pozoruhodne silní daimjóvia Sengoku, menovite Nobunaga Oda a Hidejoši Tojotomi, nikdy neboli titulovaní šógun (sei-i taišógun), v striktnom význame tohto slova. Hoci títo dvaja vojenskí dobrodruhovia neboli úspešní v založení novej dynastie šógunov, boli pri kľúčových momentoch v Japonskej histórii. Ich úspech vydláždil cestu pre relatívne pokojnú Tokugawskú éru. Nikdy sa však nestali šógunmi.
Nobunagovi bol titul ponúknutý, ale zomrel skôr ako ho mohol prijať. Hidejoši bol vymenovaný za kampaku, čo bola najvyššia hodnosť navrhnutá cisárskou rodinou. Táto hodnosť bola predtým udelená iba členom klanu Fudžiwara alebo ich potomkom.
Tokugawský šógunát (1603 – 1868)
náhľad|[[Iejasu Tokugawa.]]
Následne, Iejasu Tokugawa prevzal moc a vytvoril vládu v Ede v roku 1600. Titul sei-i taišógun dostal v roku 1603. Tokugawský šógunát zanikol v roku 1868, po rezignácii Jošinobu Tokugawu z hodnosti šógun a podaním abdikácie cisárovi Meidži v roku 1867.
Počas obdobia Edo skutočná moc zostala v rukách Tokugawských šógunov a nie cisára sídliaceho v Kjóte, hoci bol prezentovaný ako vlastník tejto moci. Šógun riadil zahraničnú politiku, armádu a feudálov. Doboví spisovatelia písali o cisárskej dynastii ako o šókoku (mŕtvej dynastii). Úloha cisára bola prinajlepšom ceremoniálna, podobná jeho postaveniu v Japonskej monarchii po Druhej svetovej vojne.
Šógunát
Termín bakufu pôvodne znamenal príbytok a domácnosť šóguna, ale časom sa začal používať pre systém vlády feudálnej vojenskej diktatúry vykonávaný šógunom. V tomto význame bol prevzatý aj do iných jazykov popri termínu „šógunát“.
Systém bakufu bol pôvodne vytvorený Minamotom no Joritomom počas Kamakurského šógunátu. Napriek tomu, že teoreticky bol štát a teda cisár vlastníkom celého Japonska, systém mal niektoré feudálne prvky, keď menší územní páni sa zaväzovali väčším. Samuraji boli odmeňovaní za svoju lojálnosť územiami, tých ktorí boli zradení a ďalej odovzdávané a rozdeľované medzi ich synov. Hierarchia, ktorá držala tento systém vlády bola posilnená úzkou väzbou medzi samurajmi a ich podriadenými.
Tieto tri šógunáty sú obvykle stotožňované dvomi spôsobmi – buď podľa rodiny alebo klanu, ktorý bol stotožnený so správou bakufu alebo podľa oblasti, kde bola centralizovaná vláda nad Japonským súostrovím:
Krajná Porúbka
Polohopis
Obec historicky patrila do Šarišskej župy a okresu Svidník. Po vzniku ČSR bola súčasťou Prešovského kraja a okresu Svidník. Pri novom územno-správnom členení v roku 1960 a vzniku Východoslovenského kraja bola pričlenená do Bardejovského okresu. Od roku 1968 znovu je začlenená do Svidníckeho okresu.
Po vzniku samostatného Slovenska a vzniku Prešovského kraja je pričlenená do okresu Svidník. Rozloha katastra obce má rozlohu 373 ha.
Cafu
Hráčska kariéra
Ako jeden zo siedmich detí sa narodil vo favele v São Paule. Keď mal sedem rokov navštevoval futbalovú akadémiu a dostal sa do juniorských tímov Nacional, Portuguesa a Itaquaquecetuba AC. Tiež hral dva roky futsal.
Krajná Porúbka
Polohopis
Nadmorská výška v strede obce je 415 m. v katastri od 400 do 645 metrov nad morom. Obec je v severnej časti Nízkych Beskýd, pri štátnej hranici s Poľskom. Má mierne členitý povrch, ktoré tvoria flyšové súvrstvia. V okolí obce prevláda les s porastom buka a smreka.
Cafu
Hráčska kariéra
V roku 1988 sa stal členom juniorského tímu klubu São Paulo FC a hneď vyhral mládežnícky turnaj Copa São Paulo. Nasledujúcu sezónu strávil väčšinu iba na lavičke. V tom čase mu tréner Telê Santana odporučil aby sa presunul zo zálohy na krídlo. Neskôr sa stal členom prvého tímu, s ktorým vyhral viaceré turnaje, vrátane Copa Libertadores dvakrát po sebe v rokoch 1992 a 1993. V roku 1994 získal ocenenie Juhoamerický futbalista roka.
Krajná Porúbka
Polohopis
Obec sa nachádza v CHKO Východné Karpaty. V obci hniezdi zákonom chránený bocian biely, ktorý tu, uprostred obce pri dome č.19, našiel každoročné útočisko v tichom a hlavne ekologicky čistom prostredí. Obec je registrovaným členom Spoločnosti pre ochranu vtáctva na Slovensku.
Cafu
Hráčska kariéra
Aj napriek účasti vo finále talianskeho pohára Coppa Italia v roku 2003 za Rím, Cafu sa rozhodol prestúpiť do klubu AC Miláno. Neprestúpil nakoniec do japonského klubu Yokohama F. Marinos. S AC Miláno vyhral jeho druhé Scudetto v roku 2004 a zahral si v jeho prvom finále Ligy majstrov v roku 2005. V roku 2007 vyhral s Rossoneri Ligu majstrov. Po sezóne 2007-08 sa rozhodol ukončiť svoju kariéru.
V decembri 2008 sprebehli špekulácie, ktoré ho spájali s pôsobením v anglickom okresnom klube Garforth Town.
Krajná Porúbka
Erb
Erbom obce je prírodný motív podľa odtlačku pečatidla obce z roku 1787. Pečatidlo používali richtári oboch obcí, Medvedieho aj Krajnej Porúbky), ktorý je doplnený atribútom miestnej patrónky Panny Márie, patrónky miestnej pravoslávnej cirkvi. V červenom štíte v zelenej pažiti stojaci zlatý obrátený medveď, ktorý je v horných rohoch štítu sprevádzaný striebornými ľaliami. Autormi erbu sú Jozef Petrovič a Kvetoslava Hanzová. Erb bol prijatý 4. júna 2005 na rokovaní obecného zastupiteľstva a je zapísaný v heraldickom registri pod číslom: HR: K-244/2005.
Cafu
Reprezentačná kariéra
Tréner brazílskej reprezentácie Paulo Roberto Falcão ho prvýkrát postavil do prípravného zápasu 12. septembra 1990 so Španielskom, v ktorého drese nastúpili napr. Butragueño či Zubizarreta. Brazília prehrala 0:3. Ďalší rok bol nominovaný na juhoamerický turnaj Copa America, ale neneastúpil ani do jedného zápasu. Na ďalšom turnaji Copa America v roku 1993 už bol v základe v troch zápasoch zo štyroch, Brazília ale proti Argentíne v osemfinále neuspela po penaltovom rozstrele.
Krajná Porúbka
Vlajka
Vlajka obce pozostáva zo štyroch pozdĺžnych pruhov vo farbách žltej, bielej, červenej a zelenej. Vlajka má pomer strán 2 : 3 a ukončená je tromi cípmi, t. j. dvoma zástrihmi, siahajúcimi do tretiny jej listu.
Cafu
MS 1994
Tréner Carlos Alberto Parreira a jeho asistent Mario Zagallo ho nominovali na svetový šampionát, ktorý sa v roku 1994 konal v USA. Brazílske mužstvo bolo domácimi médiami podceňované a kritizované za opustenie tradičného futbalu, ktorým sa Brazília zvyčajne prezentovala. Cafú stál po boku hviezd akými boli Romário, Bebeto, Leonardo alebo Branco. V obrane tím spoliehal na zónové bránenie. V skupine Brazília zdolala Rusko 2:0, Kamerun 3:0, sa Švédskom sa hralo nerozhodne 1:1. Cafú strávil zápasy skupiny iba na lavičke náhradníkov.
Osemfinále proti domácim Spojeným štátom bolo ťažkú previerkou, tesne pred polčasom bol navyše vylúčený Leonardo. Cafú prišiel na ihrisko v 69. minúte za Zinha a o tri minúty neskôr strelil jediný gól zápasu Bebeto. Proti Holandsku premárnila Brazília dvojgólový náskok, ale Romário strhol výhru na ich stranu. Cafú dorazil na ihrisko v samotnom závere na niekoľko desiatok sekúnd. Po semifinálovom víťazstve nad Švédmi 1: 0 sa Brazília vo finále stretla s Talianskom. Cafú nastúpil do hry vo 35. minúte, keď sa zranil Jorginho a bol tak u výhry 3:2 na penalty, sám ale penaltu nekopal.
Krajná Porúbka
Dejiny
Prvá písomná zmienka pochádza z roku 1582. Obec je v historických dokumentoch pomenovaná Porúbka jej pôvodný názov svedčí o tom, že vznikla na mieste vyrúbaného lesa. V roku 1773, 1786 Porubka, v roku 1808 je uvádzaná pod názvom Krajna-Porubka, Porubka, v roku 1863–1882 Krajnaporubka, 1888–1902 Krajnóporubka. V 19. storočí bol jej názov úradne rozšírený na Krajná Porúbka, aby bola odlíšená od inej Porúbky v Šarišskej župe. V rokoch 1907–1913 Végortovány, 1920 Porúbka, od roku 1927 Krajná Porúbka.
Cafu
MS 1998
Na majstrovstvách sveta 1998 vo Francúzsku bol Cafú pravým obrancom základnej jedenástky kouča Zagalla, zatiaľ čo na ľavej strane hral Roberto Carlos. V mužstve boli tiež hviezdy ako Ronaldo, Rivaldo, Dunga či Sampaio. Brazília v úvode porazila Škótsko 2:1. Na skorý brazílsky gól Sampaia pred polčasom odpovedal z penalty Škót John Collins. V 73. minúte vypálil Cafú z voleja do 39-ročného škótskeho brankára Jima Leightona, od ktorého hrudi sa lopta odrazila k Tomovi Boydovi, ktorý nestačil zareagovať a od neho odrazená lopta zamierila do bránky.
Krajná Porúbka
Dejiny
Bola majetkovou súčasťou Makovického panstva a v danom roku tu podľa zápisov hospodárili štyri sedliacke a jedna želiarska domácnosť.
Cafu
MS 2002
Na svojom treťom MS viedol Brazíliu ako kapitán. V úvode čakal na mužstvo vedené koučom Luisom Scolarim zápas proti Turecku. Turci sa ešte pred polčasom dostali do vedenia, keď Cafú nezabránil Hasanovi Sasovi skórovať. Góly Ronalda a Rivalda ale otočili zápas na stranu Brazílčanov. V druhom zápase proti národnému tímu Číny sa púšťal do ofenzívy a mal aj možnosť skórovať, nakoniec si ale len pripísal asistenciu na gól Ronalda v 55. minúte na konečných 4:0. V treťom zápase proti Kostarike Brazília prestrieľala súpera 5:2, Cafú v závere zápasu dostal žltú kartu za faul na Kostaričana Stevena Bryca. Neskôr Cafú doviedol Brazíliu k osemfinálovej výhre nad Belgickom 2:0. Vo štvrťfinále sa vedenia ujalo Anglicko gólom Owena, Rivaldo ale pred prestávkou vyrovnal a Ronaldinho v 50. minúte skóroval z priameho kopu, než bol o pár minút neskôr vylúčený. Po zápase uviedol, že mu s prekonaním brankára Seamana pomohol radou Cafú. V semifinále hrala Brazília opäť proti Turecku. Cafú patril spolu s Rivaldom k najlepším hráčom svojho mužstva a svojimi výpady zamestnával tureckého ľavého krajného obrancu Erguna Penbeho. Na začiatku zápasu skoro poslal Brazílii do vedenia a jeho spolupráca s Klebersonom robila Turecku ťažkosti. O postupe do finále rozhodol jediným gólom Ronaldo. Cafú odohral celý finálový zápas, rovnako ako odohral bez striedania všetkých šesť predchádzajúcich zápasov turnaja. Brazília po dvoch góloch Ronalda vyhrala a kapitán Cafú ako prvý dvihol trofej majstra sveta.
Krajná Porúbka
Dejiny
Obyvatelia sa zaoberali poľnohospodárstvom, začiatkom 18. storočia v okolí získali povesť dobrých pestovateľov strukovín.
V roku 1877 mala Porúbka 15 domov a 104 obyvateľov, v roku 1828 26 domov a 200 obyvateľov. V čase prvej svetovej vojny na prelome rokoch 1914 až 15 obec obsadilo ruské vojsko 8. armády pod velením generála Brusilova.
Cafu
Osobný život
S manželkou vychovával tri deti. V roku 2019 ale zažil tragédiu, keď jeho tridsaťročný najstarší syn Danilo pri rekreačnom športovaní utrpel infarkt a na jeho následky zomrel.
Krajná Porúbka
Dejiny
Počas prvej ČSR sa mnohí jej obyvatelia vysťahovali.
Pri oslobodzovacích bojoch v októbri 1944 obec bola silne poškodená. Po oslobodení obyvatelia obce pracovali v priemyselných podnikoch vo Svidníka a v Košiciach.
Obyvateľstvo
V roku 1869 – v obci bolo 79 obyvateľov. V roku 1880 – 123 obyvateľov, v roku 1890 – 157, v roku 1900 – 178, obyvateľov, 1910 – 162 obyvateľov, v roku 1921 – 150 obyvateľov, v roku 1930 – 176 obyvateľov, v roku 1940 – 183, obyvateľov, v roku 1948 – 155, v roku 1961 – 145, a v roku 1970 – 127 obyvateľov.
54 Alexandra
54 Alexandra je planétka s priemerom 170 km, ktorú objavil nemecko-francúzsky astronóm Hermann Mayer Salomon Goldschmidt 10. septembra 1858.
Zoznam chránených území v okrese Stropkov
Toto je zoznam chránených území v okrese Stropkov aktuálny k roku 2015, v ktorom sú uvedené chránené územia v oblasti okresu Stropkov.
Krajná Porúbka
Obyvateľstvo
V obci sa v 90. rokoch 20. storočia nachádzali najčastejšie tieto priezviská: DERCO, BUGEĽ, DULEBA, HOJDA, HRAPKO, HUMENÍK, FARKAŠ, FAZEKAŠ, KAPCALA, KOLCUN, KRUPA, LIPINSKÝ, MAKARA, SIŇÁR, ŠURIN, TIŠKO a VANČIŠIN.
Vojenský cintorín z 1. svetovej vojny
Na obecnom cintoríne v Krajnej Porúbke sa nachádza vojnové pohrebisko z prvej svetovej vojny, od ostatnej časti oddelené živým plotom. Obdĺžniková plocha s rozmermi 9 x 11 metrov má dvadsať tri hrobov, v ktorých sú uložené ostatky 39 neznámych vojakov. Z toho, desiati vojaci boli príslušníkmi X. zboru cárskej ruskej 3. armády a ďalších 29 pochovaných vojakov patrilo 3. cisársko-kráľovskej armáde Rakúsko-Uhorska. V hrobe č. 5 sú uložené pozostatky neznámeho cisársko-kráľovského rakúsko-uhorského poručíka. Uhorská politická elita a generalita roztrúsené hrobové miesta v krajnoporúbskom chotári vôbec neoznačila. Dôstojne sa s nimi nerozlúčilo ani bezprostredné velenie vojenskej jednotky. Mŕtvi vojaci boli zahrabaní na miestach svojho skonu (1914/5).
Terajšie hroby, vojenské pietne miesto, zriadila po exhumačných prácach v dňoch 11. – 12. apríla 1922 Česko-Slovenská republika. Tento vojnový cintorín bol realizovaný pod vedením policajtov žandárskej stanice v Kapišove, strážmajstra Františka Slezáčka a strážmajstra Josefa Pávka. Viaceré hroby sú masové. Napríklad v hrobe č. 23 sú uložené pozostatky 6 vojakov. V hroboch č. 13, 18, 19, 20, 22 spia svoj večný sen po dvaja vojaci. Trojmiestne sú šachty č. 10, 14 a 21.
Dnes vojenské hroby sú označené a udržiavané.
Občianska vybavenosť
V obci sa nachádzal drevený kostol Narodenia Panny Márie z obdobia po roku 1918, bol obnovený v rokoch 1946–1947, no v 50. rokoch vyhorel. Namiesto neho je tu dnes moderný murovaný pravoslávny chrám.
Falštín
náhľad|Falštín Falštín je dedina na Spiši. Pôvodne osada takmer výlučne osídlená slovenským etnikom (súčasť Uhorska, v rokoch 1939 - 1945 patrila Slovensku) bola roku 1945 anektovaná Poľskom (spolu 13 spišských a 12 oravských obcí, nerátajúc túto, pretože to nebola obec). Nachádza sa v jeho južnej časti pri hranici so Slovenskom.
Astugue
Astugue je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Hautes-Pyrénées, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Lukašenko
Lukašenko je priezvisko, pozri Lukašenko (priezvisko), napr.:
Nokia 6233
Nokia 6233 je mobilný telefón vyrábaný spoločnosťou Nokia, a je nástupcom modelu Nokia 6230i. Ide o 3G/GSM/W-CDMA mobilný telefón, ktorý má operačný systém Series 40 tretej generácie, Feature Pack 1 UR.
Vlastnosti
Telefón má dva stereo reproduktory, a je považovaný za jeden z najhlasnejších telefónov, ktoré sú k dispozícii, s veľmi dobrou kvalitou zvuku. Telefón podporuje celý rad zvukových formátov vrátane AAC, MP3 a WMA formátov. Najnovší firmware je verzia 5.60.
Má fotoaparát, ktorý robí fotografie v 2-megapixelovom rozlíšení a video vo VGA rozlíšení, takisto MP3 prehrávač, bluetooth, infračervený port, rádio, hry a internet. Reproduktory majú priestorový zvuk.
Nokia 6233 Music Edition
Verzia s názvom „Music Edition“, je špeciálna verzia Nokie 6233 v bielej farbe, ktorá sa predáva v ázijských pacifických krajinách. Podporuje bluetooth profil A2DP, čo znamená, že je kompatibilný zo stereo slúchadlami, ktoré poskytujú lepší zvuk. Táto edícia je predávaná s väčšou pamäťovou kartou MicroSD (512 MB namiesto 64 MB) a USB pripojením k PC.
Nokia 6234
Nokia 6234 je podobný s Nokiou 6233, ale bol k dispozícii pre predplatiteľov operátora Vodafone. Je ho však možné odblokovať aj pre použitie s inými sieťami. Od Nokie 6233 sa líši aj predným nerezovým krytom, logami Vodafone a značkovým softvérom Vodafone. right|thumb|Nokia 6233
2185 Guangdong
2185 Guangdong je planétka s priemerom 20 km, ktorú objavil Purple Mountain Observatory 20. novembra 1965.
Rýchlosť
Rýchlosť môže byť:
55 Pandora
55 Pandora je planétka s priemerom 67 km, ktorú objavil americký astronóm George Mary Searle 10. septembra 1858.
Adalbert Hamburský
Adalbert Hamburský (* okolo roku 1000 – † 16. marec 1072, Goslar) bol hambursko-brémsky arcibiskup. Túto funkciu zastával od roku 1043. Známy bol najmä podporou misijnej činnosti do okolitých krajín (Fínsko, Island, Grónsko, územia Slovanov). V roku 1060 založil diecézu v Meklenbursku. V Rímskej ríši mal i významný politický vplyv (ako tútor neplnoletého Henricha IV.). V roku 1066 bol opozíciou nakrátko zbavený moci, no o 3 roky neskôr sa opäť vrátil ku kráľovskému dvoru.
Bystrosť
Bystrosť môže byť:
Estissac (obec)
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 1804 obyvateľov (2009).
Gothic rock
Gothic rock (tiež známy aj ako gotický rock, goth-rock alebo goth) je štýl rockovej hudby, ktorý sa vyvinul z post-punku na konci 70. rokov 20. storočia a ktorého dominantný prvok predstavuje temná atmosféra, vykreslená hudobne i lyricky. Medzi prvé post-punkové skupiny, ktoré vo svoje tvorbe začali využívať temné prvky s gotickým nádychom, patrili Siouxsie and the Banshees, Joy Division,  Bauhaus  a the Cure.
Termín gotický rock sa výraznejšie ustálil až v 80. rokoch, aby výstižne pomenoval samostatný žáner charakteristický melancholickými a romantickými textami. Vznikla tiež samostatná gotická subkultúra, ktorej súčasťou boli kluby, móda a publikácie.
Štýl, korene a vplyvy
Podľa hudobného publicistu Simona Reynoldsa medzi zvyčajné hudobné charakteristiky gothic rocku patria „skresané gitarové šablóny, basové linky vo vysokých tóninách, nezriedka si uzurpujúc melodické črty a rytmy, ktoré sú buď hypnoticky žalmové alebo znejú ako ťažké tóny domorodých bubeníkov.“ Vokálny štýl Reynolds opisuje ako zmes „hlbokej, bzučiacej zliatiny Jima Morrisona a Leonarda Cohena“. Mnohé zoskupenia používali bicie automaty s nevýraznými back beatmi.
thumb|left|Jedným z muzikantov, ktorí gotickému rocku vydláždili cestu, bol Alice Cooper. Texty v gotickom rocku sa zväčša zapodievajú temnou tematikou, čo sa pretavuje taktiež do celkovej hudobnej atmosféry. Básnická útlocitnosť sa v textoch prejavuje v podobe literárneho romantizmu, morbidity, existencializmu, náboženskej symboliky či nadprirodzeným mysticizmom. Medzi hudobníkov, ktorí pôvodne formovali estetiku a hudobné konvencie goth-rockovej scény, možno zaradiť mená ako Marc Bolan, the Velvet Underground, the Doors, David Bowie, Brian Eno, Iggy Pop a Sex Pistols. Novinár Kurt Loder napísal, že pieseň „All Tomorrow's Parties“ od Velvet Underground je „očarujúce gothic-rockové majstrovské dielo“. Navzdory tomu „za skutočného krstného otca gotiky“ Reynolds považuje Alica Coopera. Toto označenie si od neho vyslúžil „vďaka svojim divadelným prvkom a čiernemu humoru“.
Album nemeckej speváčky Nico z roku 1969 nazvaný The Marble Index býva niekedy označovaný za „prvý gotický album“. So svojím strohým zvukom, pochmúrnymi textami a vďaka Nicoovej zámernej zmene v jej vzhľade, sa album stal rozhodujúcim hudobným a vizuálnym prototypom gotického rockového hnutia. Temnú atmosféru v gotickom rocku vytvárajú vplyvy vyvierajúce z experimentálneho minimalistického hudobného prístupu zvaného drone music, ktorý využívali napríklad protopunkeri the Velvet Underground; mnohí gotickí speváci sú taktiež ovplyvnení „hlbokým a dramatickým“ vokálnym prednesom Davida Bowieho, aj keď spieva aj v oveľa nižších tóninách. Na textovú stránku mnohých raných gotických počinov mal tiež zásadný dosah britský spisovateľ science fiction J.G. Ballard; the Birthday Party zase čerpali z Arthura Rimbauda a Charlesa Baudelaira.
V roku 1976 vyšiel román americkej spisovateľky Anny Riceovej nazvaný Interview s upírom. Hlavný hrdina, i keď temnej povahy, túži po spoločnosti a láske. Ako tvrdí hudobný publicista Dave Thompson, táto kniha vytvorila, postupne a ústnym podaním, subkultúru gotických rockerov. Toho roku uzrel svetlo sveta tiež debut punkrockerov the Damned. Spevák skupiny Dave Vanian bol bývalým hrobárom obliekajúcim sa ako upír. Gitarista skupiny Brian James svojho času poznamenal, že „iné skupiny používali spínacie špendlíky a úzke, obtiahnuté nohavice, ale keď ste sa pozreli na vystúpenie Damned, pod pódiom akoby bola polovica miestneho cintorínu.“
Korene a prvopočiatky
V októbri 1967 použil kritik John Stickney pojem „gotický rock“, aby v recenzii opísal hudbu skupiny Doors. Stickney napísal, že so skupinou sa spolu s ďalšími novinármi stretol „v pochmúrnej klenutej vínnej pivnici v hoteli Delmonico; tento priestor dokonale vystihoval gotický rock Doors“. Autor poznamenal, že v protiklade s „príjemnými, zábavnými hippies“, v ich hudbe rezonovalo „násilie“ a súčasťou živých vystúpení bola temná atmosféra.
Koncom 70. rokov sa slovo „gothic“ používalo pri opisovaní atmosféry post-punkových kapiel typu Siouxsie and the Banshees, Magazine a Joy Division. V recenzii o koncerte Siouxsie and the Banshees v júli 1978 sa kritik Nick Kent vyjadril, že čo sa týka ich predstavenia, „možno načrtnúť paralely a prirovnania s architektmi gotického rocku ako the Doors a, samozrejme, ranými Velvet Underground". V marci 1979 Kent použil vo svojej recenzii druhého albumu skupiny Magazine nazvaného Secondhand Daylight, prídavné meno „gotický“. Kent poznamenal, že v ich hudbe možno badať „nový prísny zmysel pre autoritu“ a tiež „mohutný neogotický zvuk“. Neskôr v tom roku muzikant a hudobný producent Martin Hannett opísal Joy Division ako „tanečnú hudbu s gotickými podtónmi“, a v septembri ich manažér Tony Wilson v televíznej relácii Something Else opísal ich hudbu ako „gotickú“. V roku 1980 britský týždenník Melody Maker napísal, že „Joy Division sú pánmi tejto gotickej zádumčivosti“. Keď o niekoľko mesiacov neskôr, po smrti speváka, vyšlo ich posledné album Closer, magazín Sounds v recenzii poznamenal, že si možno všimnúť „temné nápory gotického rocku“.
Netrvalo dlho a podobné vyhlásenia začali byť vnímané ako „vážna forma urážky“ skupinami typu Bauhaus, ktorá na hudobnú scénu prikvitla roku 1979. V tomto období časopis NME vyhlásil, že „Siouxsie and the Banshees, Adam and the Ants a dokonca aj Joy Division“ vytvorili „potenciálne masívny trh“ pre novopríchodzie skupiny ako Bauhaus a Killing Joke: napriek tomu podľa kritika Andyho Gilla skupiny spadajú do dvoch rôznych táborov, poukazujúc na rozdiel medzi „umením a umelkovaním“.
thumb|left|Gothic-rocková skupina Bauhaus počas živého vystúpenia v auguste 2006. Druhý album Siouxsie and the Banshees, ktorý vyšiel v roku 1979, bol vo viacerých ohľadoch priekopnícky. Podľa britského novinára Alexis Petridisa píšuceho pre The Guardian „na albume Join Hands možno počuť množstvo hudobných vychytávok - skosené, efektmi podfarbené gitary, búšiace domorodé bubny“. Za prvú rockovú pieseň sa napriek tomu spätne považuje debutový singel skupiny Bauhaus „Bela Lugosi's Dead”. Podľa hudobníka Petra Murphyho bola táto pieseň napísaná ako kanadský žartík, ale keďže kapela sa pri hraní piesne tvárila „naivne vážne“, obecenstvo to tiež pochopilo vážne. Začiatkom 80. rokov začali post-punkové kapely ako Siouxsie and the Banshees a the Cure do svojej tvorby pridávať viac gotických prvkov. Ako tvrdí Reynolds, na ich štvrtom albume vydanom roku 1981 a nazvanom Juju, Banshees predstavili viaceré gotické prvky, textovo i hudobne, no na druhej strane, podľa Guardianu, na Juju bolo v niektorých skladbách počuť art rock i pop. Ich vtedajší basgitarista Steven Severin pripisuje spomínané na vrub vplyvu skupiny the Cramps. „Ťaživo depriujúca“ trojica albumov od The Cure, Seventeen Seconds (1980), Faith (1981) a Pornography (1982), zabetónovala pozíciu kapely v rámci scény. Album sa začína slovami „nezáleží na tom, či všetci zomrieme“ („It doesn't matter if we all die”), čím the Cure podľa niektorých názorov vytvorili svoje vrcholné gotické dielo. Neskoršie sa stali komerčne najúspešnejšou kapelou spomedzi spomínaných skupín. Štýl the Cure bol „neprístupný”, čo ostro kontrastovalo s tvorbou ich súčasníkov - ako príklad možno uviesť prvú skupinu Nicka Cavea the Birthday Party, ktorá čerpala z odkazu blues a využívala kŕčovité, násilné turbulencie. Na albume Birthday Party Junkyard Nick Cave skombinoval „posvätné a znesväcujúce“ veci, využívajúc predstavy zo Starého zákona ako sú hriechy, kliatby a zatratenie. Predovšetkým ich singel z roku 1981 „Release the Bats” mal na scénu značný vplyv.
Killing Joke boli pôvodne ovplyvnení skupinou Public Image Ltd., čerpajúc z funku, disca, dubu a neskoršie tiež z heavy metalu. Nazývajúc svoj štýl „napätá muzika“, Killing Joke pretvorili tieto prvky na provokatívnu fatamorgánu, a taktiež vytvorili morbídny vizuálny štýl s politickým podtónom. The Damned sa oprostili od svojho pôvodného punkového soundu, keď do svojho albumu z roku 1980's The Black Album zakomponovali dramatické poryvy a dudravé vokály. Reynolds považuje Birthday Party a Killing Joke za najdôležitejšie proto-gothic kapely. Napriek svojmu dedičstvu čoby priekopníci gotického rocku, toto označenie im nebolo príliš po srsti. Raná tvorba hudobníka Adama Anta taktiež značne stimulovala gothic-rockovú scénu, ktorej väčšina fanúšikov pochádzala práve z kruhov jeho známych. Medzi ďalšie rané počiny prispievajúce k rozvoju scény možno zaradiť tiež UK Decay a írsku kapelu Virgin Prunes.
Gotický rock nezačal byť považovaný za nesúci „pozitívnu identitu, výkrik kmeňových zhromaždení“, až pokiaľ na scéne nenastal v roku 1982 zvrat. V Londýne bol v júli 1982 otvorený klub Batcave, ktorý gotickej scéne poskytol zázemie. Toho roku použil hudobník zo skupiny Southern Death Cult, Ian Astbury, slovné spojenie „gotickí škriatkovia“, keď sa vyjadroval o fanúšikoch kapely Sex Gang Children. Southern Death Cult sa stali ikonami scény, využívajúc vizuálne prvky čerpajúce z kultúry amerických Indiánov, čo im prinieslo taktiež miesto na titulke časopisu NME.
Expanzia scény
Vo februári 1983 sa na obálke časopisu NME objavil titulok, ktorý vznikajúcu scénu opisoval ako „pozitívny punk“: novinár Richard North vo svojom článku píše, že Bauhaus, Theatre of Hate a UK Decay sú „bezprostrední predchodcovia dnešnej povodne“ a tvrdí, že „tu to máme: nový pozitívny punk, ktorí neponúka žiadne prázdne sľuby o revolúcii, či už v rokenrolovom slova zmysle alebo v širšom politickom ponímaní. Je tu len šanca na sebapoznanie, na osobnú revolúciu, na farebné vnímanie a galvanizáciu predstavivosti, ktorá ohúri driemajúcu myseľ a telo vytrhne zo záhaľčivosti“. Toho roku sa objavila hŕba ďalších kapiel, menovite Flesh for Lulu, Play Dead, Rubella Ballet, Gene Loves Jezebel, Blood and Roses či Ausgang. Hudobné vydavateľstvo 4AD vydávalo hudbu v štýle tzv. etérickej vlny, ku ktorej patrili skupiny ako Cocteau Twins, Dead Can Dance a Xmal Deutschland. V tomto období sa objavila aj islandská skupina Kukl, členom ktorej bola aj speváčka Björk a ďalší hudobníci, ktorí sa neskôr stali súčasťou skupiny the Sugarcubes.
Reynolds hovorí o prechode od ranej gotiky ku skutočnému gotickému rocku, čomu dopomohla kapela the Sisters of Mercy. Ako uviedla novinárka Jennifer Park, „pôvodná koncepcia gotického rocku sa zásadne zmenila. Charakteristické znaky jeho atmosféry sa už neobmedzovali na skazu a zármutok a i napriek tomu, ako názorne predviedli Sisters, to môže mať gule“. The Sisters of Mercy, ktorí sa podľa vlastných slov nechali ovplyvniť takými interpretmi ako Leonard Cohen, Gary Glitter, Motörhead, the Stooges, the Velvet Underground, the Birthday Party, Suicide či the Fall, vytvorili novú, tvrdšiu formu gotického rocku. Začali tiež využívať bicí automat. Reynolds vyhlásil, že ich singel z roku 1983 „Temple of Love“ je „spoločne so skladbou „Fatman“ od Southern Death Cult, ukážkovou gotickou hymnou roku“. Skupina založila vlastnú nahrávaciu spoločnosť Merciful Release, pod ktorej krídla patrila tiež skupina the March Violets hrajúca v podobnom štýle. Ako tvrdí Reynolds, March Violets „akusticky imitovali Joy Division“. Ďalšiu skupinu, the Danse Society, zase značne ovplyvnili Cure v období okolo albumu Pornography.
Následný vývoj
thumb|[[Fields of the Nephilim počas živého vystúpenia v nemeckom Lipsku v roku 2008.]]
Južanská kapela Death Cult sa znovu dala dohromady pod novým názvom the Cult, hrajúc väčšmi konvenčný hard rock. Už od svojho vzniku v polovici 80. rokov si skupina the Mission, ku ktorej sa pridali dvaja bývalí členovia the Sisters of Mercy, užívala komerčný úspech. Podobný úspech dosahovali tiež kapely Fields of the Nephilim a All About Eve. Medzi ďalšie kapely spájané s gotickým rockom možno zaradiť Alien Sex Fiend, All Living Fear, And Also the Trees, Balaam and the Angel, Claytown Troupe, Dream Disciples, Feeding Fingers, Inkubus Sukkubus, Libitina, Nosferatu, Rosetta Stone či Suspiria. V 90. rokoch sa začína obnovovať gotická subkultúra, čo je spôsobené zväčša miesením rôznych scén: industriálnej, elektronickej i metalovej. Gotická kultúra a estetika sa opätovne dostávajú do povedomia stredného prúdu populárnej hudby, následkom čoho vznikajú v mnohých mestách životaschopné gotické scény. Koncom 90. rokov vzniká nový štýl, gotický metal; miesi sa v ňom „pochmúrna, ľadová atmosféra gotického rocku s hlasitými gitarami a agresiou heavy metalu“.
V období po roku 2000 kritici pravidelne badajú vplyv gotiky na nové kapely. Anglická kapela the Horrors zmiešala garážový rock 60. rokov s gotikou 80. rokov. O speváčke Zole Jesus sa redaktori vyjadrujú, že svojím príchodom na scénu predznamenala opätovný návrat gotiky.
Vizuálne prvky
Čo sa módy týka, gotické skupiny absorbovali vplyvy z gotickej literatúry 19. storočia, taktiež z hororových filmov a v menšej miere tiež z kultúry BDSM. Gotická móda je značne rozmanitá. Môže zahŕňať deathrockový, punkový, androgýnny, viktoriánsky, renesančný i stredoveký štýl obliekania; nezriedka sa vzájomne kombinujú aj viaceré vyššie spomenuté štýly. Čo sa týka oblečenia, líčenia a vlasov, dominuje čierna farba. Často sa nosia doplnky s náboženskou či okultnou symbolikou, medzi najčastejšie patria kríže či pentagram. Objavuje sa aj takzvaný teatrálny satanizmus, avšak „iba mizivá časť predstaviteľov gotickej subkultúry inklinuje k satanizmu“.
Vplyv mimo žánru
V 90. rokoch interpreti ako PJ Harvey, Marilyn Manson, Manic Street Preachers, a Nine Inch Nails absorbovali do svojej tvorby gotické vplyvy, „aj keď ortodoxná gotická scéna ich za súčasť svojej kultúry nikdy nepovažovala“. Podľa časopisu Rolling Stone, hudba skupiny PJ Harvey v roku 1993 „lavírovala od bluesu ku gotike a ku grungeu, nezriedka v rámci jednej skladby“, zatiaľ čo americké skupiny ako Marilyn Manson miešali „atmosféru gotiky a diska“ s „industriálnym soundom“. V roku 1997 označil americký hudobný časopis Spin druhý album skupiny Portishead ako „gotický“, „smrtiaci“ a „zhúlený“. Kritik Barry Walters poznamenal, že kapela je na tomto albume „temnejšia, zadumanejšia a väčšmi znepokojujúca“ v porovnaní s debutovým album Dummy.
Rezkosť
Rezkosť môže byť:
Eidothea
Eidothea môže byť:
Čerstvosť
Čerstvosť alebo zriedkavo frišnosť či friškosť môže byť:
Zoznam chránených území v okrese Svidník
Toto je zoznam chránených území v okrese Svidník aktuálny k roku 2015, v ktorom sú uvedené chránené územia v oblasti okresu Svidník.
Adalbert II. Toskánsky
'''Adalbert II. Toskánsky''' (* neznáme – † 19. september 915) bol toskánsky markgróf. Titul získal v roku 884; následne neúspešne súperil s Berengarom I. o taliansku korunu.
Varovné signály tela
Varovné signály tela - Srdce a cievy v ohrození je publikácia slovenskej autorky Kataríny Horákovej.
Obsah
Kniha sa zaoberá predčasným opotrebovaním, stratou pocitu radosti zo života a zo zmyslu vlastnej práce. Zdôrazňuje dôležitosť záujmu ľudí o životné prostredie, kvalitu potravín a stravovacie návyky, čo by podľa nej malo za následok pokles výskytu ochorení ako ischemická choroba srdca, mozgové príhody, rakovina, či cukrovka.
Kniha tiež vysvetľuje postup pri diagnostike „prekyslenia organizmu“, význam vitamínov a minerálov pre posilnenie zdravia, predstavuje rôzne doplnky výživy a ich účinky. Predkladá názory autorky, ako predísť vypuknutiu rôznych život ohrozujúcich chorôb.
V publikácii sa nachádzajú rôzne zdravotné a výkonnostné testy. Na záver autorka predkladá zoznam varovných signálov tela.
Jill Craybasová
Jill Craybasová (* 4. júl 1974, Providence, Rhode Island, USA) je súčasná americká profesionálna tenistka. Počas svojej kariéry vyhrala 1 turnaj WTA v dvojhre a 2 turnaje vo štvorhre.
56 Melete
56 Melete je planétka s priemerom 117 km, ktorú objavil nemecko-francúzsky astronóm Hermann Mayer Salomon Goldschmidt 9. septembra 1857.
Chytrosť
Chytrosť môže byť:
Abrahámovce (okres Bardejov)
Abrahámovce je obec na Slovensku v okrese Bardejov, v Prešovskom kraji.
Lokalita
Obec leži na hraniciach Nízkych Beskýd s Bartošovskou kotlinou.
Dejiny
Obec nepochybne od 13. storočia patrila zemanom z Raslavíc.
Prvá písomná zmienka o obci pochádza z roku 1427 (pod názvom Abranfalua).
Koncom 16. storočia boli Abrahámovce stredne veľkou dedinou a výlučne poddanským obyvateľstvom. Vhodné prírodné podmienky predurčovali túto lokalitu pre poľnohospodárstvo. Okrem obrábania pôdy sa časť obyvateľstva zaoberala chovom dobytka a pláteníctvom. Poľnohospodársky ráz si obec zachovala aj za Československej republiky a po 2. sv. vojne. Všetká pôda bola v rukách súkromných vlastníkov až do roku 1957 kedy došlo k združstevňovaniu pôdy do spoločného užívania.
Bývalé názvy obce: Abranfalua (1427), Abran (1476), Abrahamovce (1786), Abranowece (1808)
Obyvatelia
Väčšina obyvateľov Abrahámoviec sa hlási ku kresťanskému náboženstvu: evanjelickej a rímskokatolíckej cirkvi.
Národnostné zloženie
údaje: Sčítanie obyvateľov, domov a bytov v roku 1991, Štatistický úrad Slovenskej republiky
údaje: Sčítanie obyvateľov, domov a bytov v roku 2001, Štatistický úrad Slovenskej republiky
údaje: Sčítanie obyvateľov, domov a bytov v roku 2011, Štatistický úrad Slovenskej republiky
Joseph Ladue
Joseph Francis Ladue (* 28. júl 1855, Schuyler Falls, New York – † 27. jún 1901, Schuyler Falls) bol americký zlatokop, obchodník a zakladateľ mesta Dawson na Klondike.
Životopis
Joseph Ladue osirel ešte v mladosti. Matka mu zomrela, keď mal 7 rokov a otec, keď mal 19. Po otcovej smrti sa vybral za šťastím na západ. Najskôr sa usadil v meste Deadwood, kde pôsobil ako robotník a neskôr ako strojník v bani. V zamestnaní rýchlo postupoval a postupne sa dostával sa na vedúce pozície. Napriek tomu však zamestnanie opustil a vybral sa hľadať zlato do Arizony a Nového Mexika. Nemal tam však šťastie a v roku 1882 sa rozhodol vybrať na sever. Bol medzi 50 mužmi, ktorí v tom roku prešli cez priesmyk Chilkoot na Yukon. thumb|Začiatky mesta Dawson
Po počiatočnom období venovanom hľadaniu zlata si v roku 1893 spolu so spoločníkmi otvorili obchodnú stanicu v ústí rieky Sixtymile River do rieky Yukon. Neskôr ku stanici postavil aj pílu, kde vyrábal rezivo pre zlatokopov. Po objavení zlata na potoku Bonanza Creek, ktorý rozpútal Zlatú horúčku na Klondike, Joseph Ladue pochopil svoju šancu. 28. augusta 1896, iba niekoľko dní po tomto veľkom objave, zabral pre seba veľký 64 hektárový pozemok pri ústí rieky Klondike do Yukonu a dal si ho zaregistrovať na banskom úrade pri ústí rieky Fortymile River. Do začiatku októbra sem presunul svoju pílu a osídlenie začalo postupne rásť. Vtedy tam boli ešte iba dva zruby, sklad, píla a niekoľko stanov - spolu asi 25 ľudí. Bol to základ budúceho mesta, ktoré v januári 1897 pomenoval Dawson po kanadskom geológovi Georgeovi Mercerovi Dawsonovi. V zime sa podarilo Ladueovi predať niekoľko pozemkov za cenu od 5$ do 25$.