cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Rod Taylor
Rod Taylor (* 11. január 1930, Sydney, Austrália† 7. január 2015, Los Angeles, Kalifornia, USA) bol austrálsky herec.
Narodil sa v Lidcombe, predmestí Sydney, ako jediný syn Williama Sturt Taylora a Mony Taylor. Študoval najprv na strednej škole Parramatta High School a neskôr na technickej a umeleckej vysokej škole. Svoju hereckú kariéru začal v divadelných a rozhlasových hrách. Prvým filmom v ktorom hral ​​bol King of the Coral Sea z roku 1954. Neskôr hral v mnohých ďalších filmoch, medzi ktoré patrí napríklad Stroj času (1960), Zabriskie Point (1970) a Nehanební bastardi (2009).
Zomrel v januári 2015 vo veku 84 rokov na infarkt.
Josef Polišenský
Prof. PhDr. Josef Polišenský, DrSc. (* 16. december 1915, Prostějov – † 11. január 2001, Praha) bol český historik a pedagóg, ktorý sa špecializoval predovšetkým na novoveké dejiny Českých krajín, Európy a dejiny Latinskej Ameriky.
Kyselina palmitová
Kyselina palmitová je nasýtená monokarboxylová kyselina. Je to pevná biela látka. Vo forme svojho esteru s glycerolom sa nachádza v tukoch a jej alkalickou hydrolýzou vnikajú soli tejto kyseliny - mydlá. Jej názov napovedá, že sa nachádza napríklad v palmovom oleji, ale aj v masle, syroch, mlieku a v mäse.
Koksijde
Koksijde je belgická obec na pobreží Severného mora vo Flámskom regióne v provincii Západné Flámsko.
Obyvateľstvo
Obec má približne 21 832 obyvateľov (2010).
Časti obce
Od 1. januára 1977 obec Koksijde pozostáva z týchto častí (bývalých obcí):
Necpaly (okres Martin)
Necpaly sú obec na Slovensku ležiaca v Žilinskom kraji, v bývalej Turčianskej župe.
Polohopis
Obec Necpaly sa nachádza na úpätí Veľkej Fatry vo východnej časti Turčianskej kotliny vo vzdialenosti asi 12 km juhovýchodne od Martina.
Vodné toky
Obcou preteká Necpalský potok, ktorý sa v lokalite Chmeľnice vlieva do Belianskeho potoka a následne do Turca. V Necpalskej doline sa nachádza viacero prameňov pitnej vody, časť z nich zásobuje okrem Necpál aj Martin.
Dolina
Dolina je neobývaná osada v západnej časti katastrálneho územia Necpál. Spomína sa ako Dolnj Kostolistje (1875) a Dolné Kostolište (1920).
Kostolište
Kostolište je neobývaná osada v najzápadnejšej časti necpalského chotára, neďaleko katastrálnej hranice s Košťanmi nad Turcom, juhovýchodne od Žabokriek. V starých dokumentoch sa spomína v roku 1773 ako Kostolistye, kedy mala 15 domov a 93 obyvateľov a v roku 1808, kedy bola miestna farnosť zlúčená s tou v Necpaloch ako Kosztolistye. V roku 1828 tu bolo 12 domov a žilo 43 obyvateľov. Predbežný archeologický prieskum (2015) predpokladá predslovanské osídlenie z prvého storočia (lokalita Židovský cintorín), archeologické nálezy dokazujú slovanské osídlenie z konca 9. storočia, ako i podľa všetkého prvý kresťanský kostol v Turci, pochádzajúci ešte z Veľkomoravského obdobia. V Kostolišti sa aktuálne nachádza salaš s chovom oviec, súkromná farma s chovom koní a v rozptyle pôsobia samostatne hospodáriaci roľníci.
Erb
Erb obce tvorí strieborná (biela) figúra svätého Ladislava s halapartňou na modrom pozadí so štyrmi zlatými písmenami SLRV S(anctus) L(adislaus) R(ex) V(ngariæ) (svätý Ladislav kráľ Uhorska).
Vlajka
Pozostáva z piatich pozdĺžnych pruhov vo farbách žltej (1/7), bielej (1/7), modrej (3/7), bielej (1/7) a žltej (l/7). Vlajka má pomer strán 2:3 a končená je tromi cípmi, t. j. dvomi zástrihmi, siahajúcimi do tretiny jej listu.
Pečať
Je okrúhla, uprostred s erbom obce a kruhopisom OBEC NECPALY.
Dejiny
Usudzujúc podľa archeologických nálezov v širšom okolí Necpál sa dá predpokladať, že táto časť Turca bola osídlená už v mladšej dobe bronzovej. Viaceré archeologické nálezy pochádzajú z hradísk Brotnica a Červený grúň na hranici s katastrom obce Folkušová. Na hradisku Brotnica sa našli črepy z Laténskej doby, dve bronzové spony a sporadická keramika Púchovskej kultúry. Na terasovitom sídlisku a hradisku Červený grúň sa našlo množstvo pravekej a laténskej keramiky, kovové predmety z doby bronzovej a laténskej.
Pôvod názvu Necpaly nie je celkom jasný. Slovenskí aj maďarskí historici sa zhodujú v tom, že názov považujú za slovanský/slovenský. Nie je vylúčené, že meno pochádza od prídavného mena páliť, žiariť. Necpaly sú jednou z ôsmich obcí, ktoré majú svoj náprotivok na hornej Nitre. Tieto Necpaly sú v súčasnosti časťou Prievidze.
Prvá nepriama písomná zmienka o Necpaloch je z roku 1269, keď sa spomína Pavol z Necpál (Paulus de Nazpal), ktorý bol jedným zo splnomocnencov zvolenského župana Michala pre vyriešenie majetkových sporov medzi obyvateľmi Sklabine a bratmi Dražkom a Vavrincom z Dražkoviec. Priamo sa spomínajú v roku 1282 v listine, ktorou sa nanovo vyznačili staré hranice medzi Necpalmi a Belou.
V roku 1287 uhorský kráľ Ladislav IV. daroval Necpaly Jánovi a Blažejovi, Marchankovým synom. Tento rod, ktorý sa začal označovať ako rod Necpalských, vlastnil Necpaly až do roku 1479, keď Blažejom Necpalským rod Necpalských vymiera po meči.
Koniec 15. a začiatok 16. storočia je poznačený spormi o majetky Necpalských, ktoré okrem Necpál zahŕňali napríklad aj Blatnický hrad, ale aj majetky mimo Turca. Z týchto sporov nakoniec vyšiel víťazne rod Justh (Jušt). Tento rod vlastnil Necpaly až do konca 19. storočia.
V období reformácie Juštovci, tak ako aj väčšina šľachty v Turci, prijali Augsburgské vyznanie viery. Podľa princípu Cuius regio, eius religio (koho zem, toho náboženstvo) evanjelickú vieru prijala aj väčšina obyvateľov Necpál. V období protireformácie boli Necpaly tzv. artikulárnou obcou, t.j. smel tu byť postavený drevený evanjelický kostol.
Juštovci podporovali aj vzdelanosť. Od roku 1592 tu pôsobila latinská vyššia škola, známa pod názvom Nationale institutum hungaricum. V roku 1834 bola preložená do Martina, kde po krátkom čase zanikla.
Koncom 19. storočia sa Juštovci dostávajú na pokraj bankrotu a postupne strácajú majetky v Necpaloch. Hospodársky najsilnejšou rodinou v Necpaloch sa stávajú Franklinovci. Prvým členom tejto rodiny bol Benjamín Franklin, nemanželský syn Dionýza Jušta.
V 18. a 19. storočí boli Necpaly hospodársky pomerne rozvinuté. Bola tu papiereň, pivovar a viacero mlynov. Papiereň v obci založili Juštovci v roku 1778. Ručná výroba bola ukončená v roku 1877, keď sa prešlo na strojovú výrobu. V roku 1896 papierenské stroje poháňali tri vodné kolesá a dva parné stroje a papiereň mala okolo 50 zamestnancov. Výroba bola ukončená v roku 1910, keď papiereň odkúpila martinská celulózka, ktorá po prevezení časti zariadenia predala budovy. Neskôr bol v jej budove zriadený mlyn. Pivovar bol uzavretý koncom 19. storočia, keď majitelia prijali finančnú ponuku banskobystrického pivovaru, ktorý sa takto bránil konkurencii. Mlynárstvo prežilo až do 20. storočia, zaniklo až znárodnením po nástupe komunizmu. V medzivojnovom období bola dedina elektrifikovaná. Elektrinu produkovala malá vodná elektráreň.
Kultúra a zaujímavosti
náhľad|Freska v podkroví katolíckeho kostola
Zaujímavosti
náhľad|vpravo|Prvá slovenská obecná vodná elektráreň z roku 2007 19. júla 2007 bola v obci spustená prvá malá obecná vodná elektráreň. Vodu z Necpalského potoka privádza 160 metrový drevený náhon. Stavba, okrem produkcie elektrickej energie svojím vzhľadom a umiestnením pripomína aj mlynársku tradíciu obce. Inštalovaný výkon elektrárne je 37 kilowattov, ročná plánovaná produkcia je 160 000 kilowatthodín.
Durbans
Durbans je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Lot, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zduchovice
Zduchovice je obec v Česku v okrese Příbram v Stredočeskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 295 obyvateľov, z toho 150 mužov a 145 žien, pričom priemerný vek v obci bol 41,2 roka (muži 40,2 roka, ženy 42,1 roka).
NGC 2944
NGC 2944 (tiež Arp 63) je špirálová galaxia v súhvezdí Lev, ktorú objavil Johann Palisa 27. marca 1886. Halton Arp ju zaradil do svojho katalógu podivných galaxií medzi špirálové galaxie s malým sprievodcom s veľkou plošnou jasnosťou.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 14,1.
Podnebné mandle
Podnebné mandle, občas nazývané aj krčné mandle sú párový orgán Waldeyerovho lymfatického okruhu, ktorého funkciou je obrana proti infekcii. Je uložený medzi dvoma podnebnými oblúkmi (arcus palatoglossus, arcus palatopharyngeus). Mediálna plocha mandle je pokrytá jamkami vedúcimi do hlbokých krýpt, v ktorých niekedy pretrváva chronická infekcia. Vonkajšia plocha je opuzdrená a priložená k stene faryngu. Dôležitý je vzťah k paratonzilárnej žile (leží medzi puzdrom tonzily a stenou faryngu) a k a. carotis interna (karotída je lokalizovaná z vonkajšej strany hltana, viac laterálne a dorzálne). Zápaly v oblasti Waldeyerovho okruhu sa nazývajú angíny, alebo tonzilitídy. Chirurgické odstránenie podnebných mandlí sa nazýva tonzilektómia.
Žiarska hoľa
Žiarska hoľa je vrch v Nízkych Tatrách. Leží nad obcou Dolná Lehota, približne severozápadne od Brezna.
Poloha
Nachádza sa v strednej časti Nízkych Tatier, v geomorfologickom podcelku Ďumbierske Tatry a časti Ďumbier. Leží v Banskobystrickom kraji, v okrese Brezno a zasahuje na katastrálne územie obce Dolná Lehota a Jasenie. Najbližšími sídlami sú na juhovýchode situovaná osada Krpáčovo, južným smerom ležia Horná a Dolná Lehota a Jasenie, severozápadne sa nachádza Magurka a Železnô a severovýchodne Demänovská Dolina. Masív patrí do Národného parku Nízke Tatry.
Opis
Žiarska hoľa je súčasťou rázsochy, ktorá vybieha južným smerom z Kotlísk v hlavnom hrebeni. Západným smerom leží Ďurková a Struhár, južným Obrštín  a Žiar , východným Snožka , Baba , Pálenica  a Dereše , severovýchodným susedí mohutná Skalka  a severným Kotliská, Chabenec  a Malý Chabenec. Masív patrí do povodia rieky Hron; zo západných svahov voda odteká potokom Lomnistá cez Jasenský potok, južné a východné časti odvodňuje potok Dve vody do Vajskovského potoka. Vrcholovou časťou prechádza značený chodník z Dolnej Lehoty na Kotliská a celý masív je súčasťou Národnej prírodnej rezervácie Skalka.
Výhľady
Hôľnato skalnatý hrebeň i vrchol so značnou nadmorskou výškou umožňuje nerušený kruhový rozhľad. Pri vhodných podmienkach je možné pozorovať mnohé vrcholy Nízkych Tatier, no tiež Malú a Veľkú Fatru, Vtáčnik, Štiavnické vrchy, Javorie, Poľanu, Veporské a Stolické vrchy.
Bitka pri Trenčíne
Bitka pri Trenčíne správnejšie bitka pri Hámroch alebo bitka pri Trenčianskej Turnej bolo bojové stretnutie armád Františka II. Rákociho s cisárskou armádou pod vedením generála Siegberta Heistera 3. augusta 1708. Najintenzívnejšie boje prebiehali v severnej časti Hámrov (dnes časť Trenčianskej Turnej), ale celé bojisko sa nachádzalo medzi obcami Soblahov, Mníchova Lehota a Trenčianska Turná, ako aj v priestoroch trenčianskeho chotára. Kurucká armáda v boji utrpela ťažké straty bola nútená sa vzdať svojich pôvodných plánov. Bitka bola začiatkom postupnej likvidácie povstania Františka II. Rákociho.
Predohra bitky
V roku 1708 sa František II. Rákoci rozhodol zorganizovať výpravu svojich vojsk do Sliezska. Plánoval pripraviť cestu pre to, aby mohol pruský kráľ Fridrich Wilhelm nastúpiť na Uhorský kráľovský trón. Tým by sily jeho povstania posilnili aj sliezske protestantské stavy. Jeho armáda začala postupovať údolím Váhu a pri Trenčíne plánovala prejsť na Moravu. Trenčín však bol v tej dobe v rukách posilnenej cisárskej posádky. Rákoci sprvu jeho dobytie vôbec neplánoval aby neoslaboval svoje sily. Pod vplyvom ostatných kuruckých veliteľov však začal mesto obliehať. V tej istej dobe sa o Rákociho pohyboch dozvedel hlavný veliteľ cisárskych vojsk v Uhorsku generál Siegbert Heister. Ten, aby urýchlil činnosť svojich vojsk, sám velil čelu svojich jazdeckých jednotiek, ktoré rýchlo prenikali do týchto priestorov.
Plastidová DNA
thumb|upright=2|Schéma [[chloroplastu, pod číslom 11 je chloroplastová DNA
1. vonkajšia membrána
Bitka pri Trenčíne
Bitka
Nad ránom 3. augusta 1708 po namáhavom nočnom pochode sa cisárske vojská ocitli zoči voči 14-tim až 15-tim tisícom kuruckých vojakov, posilnených 12 delami. Na pravom krídle kuruckých vojsk, medzi Mníchovou Lehotou a Soblahovom zaujalo bojové postavenie ľahké jazdectvo a časť pechoty pod vedením Laurinca Pekriho. Stred bojovej zostavy, ktorý sa nachádzal pri obci Hámre (dnes súčasť Trenčianskej Turnej), sa skladal z delostrelectva pod vedením plukovníka de la Motteho, a bol krytý nemeckým jazdectvom ako aj poľskými a nemeckými karabiniermi. Ľavé krídlo Rákoci vojska, nachádzajúce sa medzi Trenčianskou Turnou a Hámrami tvoril zvyšok pechoty. Pred týmto postavením sa nachádzal neprehľadný terén, cez ktorý sa tiahla priekopa. Keď zo severozápadu sa približujúci Heister zistil silu a pomerne výhodné postavenie kuruckých vojsk, rozhodol sa pre ústup k Trenčianskemu hradu. V momente, keď dal príkaz na takýto manéver spustilo na jeho jednotky paľbu kurucké delostrelectvo. A vpred vyrazili aj Pekriho jazdecké jednotky, aby vpadli do tyla preskupujúcich sa cisárskych vojsk.
Plastidová DNA
2. Periplazmatický priestor
3. vnútorná membrána
Bitka pri Trenčíne
Bitka
Terén pred týmito oddielmi však nebol vhodný na útok. Vo zvlnenom teréne sa tam rozprestierali dva vedľa seba stojace umelé rybníky, oddelené niekoľko metrov širokou sypanou hrádzou. Pekri najprv rozvinul útok, po tom čo jeho jazdci klusom prešli po hrádzi na druhý breh rybníkov. V dôsledku nepriaznivého terénu však nemohli zaútočiť všetci a tým využiť v plnej miere svoje výhody. Medzitým Pekriho upozornili, aby sa radšej opäť stihalo späť za rybníky. Kým sa jeho jazdci klusom presúvali po hrádzi naspäť vznikol v ich zostavách zmätok. Cisársky veliteľ Ján Pálfi využil tento okamih a prešiel do protiútoku. Nerozvinuté a spola ustupujúce kurucké jazdectvo sa dalo na panický útek.
Plastidová DNA
5. lumen (dutina) tylakoidu
Bitka pri Trenčíne
Bitka
V strede a na ľavom krídle Rákociho vojska zatiaľ kurucká pechota odolávala náporu cisárskych žoldnierov, útek pravého krídla však vniesol aj do jej radov neistotu. Rákoci sa v tej chvíli sám pokúsil zapôsobiť na svojich kolísajúcich vojakov a zapojil sa do boja. Pri preskakovaní jednej z priekop, pravdepodobne niekde v tesnom okolí dnešnej obce Hámry, však spadol z koňa a stratil vedomie. Medzi vojskom sa okamžite rozšírila panická správa o jeho smrti. Aj jednotky, ktoré dosiaľ bojovali sa dali na útek. Heisterovo jazdectvo v priebehu nasledujúcich troch hodín rozbilo kurucké jednotky, ktoré mali pôvodne trojnásobú prevahu. Padlo okolo 3000 kuruckých vojakov, asi 500 bolo zajatých, kurucké vojsko stratilo všetky do bitky nasadené delá. Obete v Heisterovom vojsku sa pohybovali do 200 osôb.
Počas boja vyhorela celá obec Hámre a časti obcí Trenčianska Turná a Mníchová Lehota. Bola to najväčšia vojenská bitka v celej histórii trenčianskeho regiónu a západného Slovenska.
Plastidová DNA
6. membrána tylakoidu 7. granum (mincovitý zhluk tylakoidov)
8. lamela, stromálny tylakoid
Bitka pri Trenčíne
Následky
V bitke pri Trenčíne utrpeli kuruci ťažkú porážku. Ukázalo sa, že ich vojsko má podstatne menšiu bojaschopnosť ako nepriateľ. Heister so svojou armádou ďalej prenasledoval porazených Rákociho vojakov a obsadil slovenské banské mestá. Ďalej získal Nitru, začal obliehať Nové Zámky. Do konca roka stratili povstalci celé západné Slovensko. Na stranu cisárskych vojsk prešiel aj významný kurucký veliteľ L. Očkaj. Rákociho vojsko muselo onedlho ustúpiť aj z Tekova, Hontu aj z mesta Zvolen. Začiatkom roku 1709 aj z Liptova.
Plastidová DNA
9. škrob
Bitka pri Trenčíne
Následky
V decembri 1708 sa ešte Rákoci pokúsil na sneme v Sárospataku, ktorý sa konal bez mnohých jeho bývalých prívržencov, o posledný pokus na záchranu svojho upadajúceho vojska. Situáciu chcel zachrániť tým, že prisľúbil všetkým poddaným vo svojom vojsku slobodu a pridelenie pôdy, v prípade že zotrvajú v boji až do konca. Toto uznesenie však už nemalo žiadny ohlas medzi jednoduchým obyvateľstvom, ktoré sa predtým v hojnom počte pridávalo k jeho vojsku. Teraz boli kuruci nenávidení prinajmenšom rovnako ako cisárski labanci. Poddaní, unavení z bojov, a otrávení z prísľubov ktoré nik neplnil, opúšťali rady Rákociho vojska.
Plastidová DNA
10. ribozóm
12. tukové kvapôčky
]]
Plastidová DNA (pDNA) je súhrnné označenie pre DNA nachádzajúcu sa v plastidoch, čiže vo zvláštnych organelách niektorých eukaryotických buniek. Niekedy sa používa aj konkrétnejší termín chloroplastová DNA (cpDNA či ctDNA), ktorý označuje DNA len v chloroplastoch, v plastidoch s pretrvávajúcou fotosyntetickou funkciou. Plastidová DNA tvorí súčasť mimojadrovej dedičnosti, podobne ako mitochondriálna DNA.
Výskum a jeho história
thumb|left|V riase [[Chlamydomonas bola prvýkrát dokázaná prítomnosť plastidovej DNA (10 000×, rastrovací elektrónový mikroskop)]] Úvahy o existencii mimojadrovej dedičnosti v plastidoch sa objavovali už v päťdesiatych rokoch dvadsiateho storočia, ale pokusy o izoláciu DNA boli neúspešné. Úspešne dokázali existenciu vlákien plastidovej DNA až v roku 1962 Hans Rise a Walter Plaut z University of Wisconsin v ich štúdii Ultrastructure of DNA-containing areas in the chloroplast of Chlamydomonas, a to v chloroplastoch jednobunkovej riasy rodu Chlamydomonas. V tejto štúdii už bola zmienená hypotéza, že chloroplasty môžu byť potomkami prokaryotických endosymbiontov. O rok neskôr nasledovali v rýchlom slede správy o izolácii plastidovej DNA z najrôznejších rastlín. Ďalším úspechom vedy bola sekvenácia kompletného chloroplastového genómu. Prvýkrát sa tak stalo u pečeňovky porastnice mnohotvárnej (Marchantia polymorpha). Dodnes bolo osekvenovaných viac než 150 plastómov (plastidových genómov).
Chloroplastová DNA má niektoré vlastnosti, ktoré uľahčujú jej využitie na rôzne štúdiá v molekulárnej biológii. Tento genóm je totiž pomerne malý, prítomný v mnohých kópiách a pomerne dobre preštudovaný. Navyše pomerne pomaly mutuje a má mnoho zvláštností, ktoré robia jeho výskum zaujímavý napríklad pre evolučných či molekulárnych biológov.
Sekvenácia DNA z plastidov dnes pomáha vedcom odhaľovať napríklad evolúciu eukaryotických organizmov, hlavne tých, ktoré obsahujú plastidy. Na základe týchto sekvencií sa napríklad zisťuje, koľko sekundárnych endosymbióz prebehlo v evolučnom strome eukaryotov, ako prebieha génový transfér z organely do jadra, alebo aké sú vývojové vzťahy medzi rôznymi skupinami eukaryotov. Pracuje sa s ním aj pri zisťovaní migrácií jednotlivých druhov rastlín, napríklad údaje o rekolonizácii Európy dubom (Quercus) po skončení doby ľadovej pramenia práve z výskumu ich cpDNA. Porovnávaním sekvencií plastidovej DNA európskych dubov je možné zistiť, aké populácie sú si navzájom príbuzné, čiže pravdepodobne pochádzajú z jedného miesta.
Opis
Množstvo plastidovej DNA prítomnej v bunke závisí v prvom rade od počtu plastidov v bunke, ale aj na počte samotných molekúl DNA v jednom plastide a na veľkosti plastidovej DNA. Riasa Chlamydomonas má len jeden chloroplast, ale ten obsahuje až 80 molekúl DNA. Listy kukurice obsahujú v každej bunke 20 – 40 chloroplastov a každý chloroplast obsahuje 20 – 40 molekúl DNA. U kukurice tvorí plastidová DNA 15 % celkového genómu v bunke, u riasy Chlamydomonas len 7 %.
Veľkosť
Veľkosť plastidového genómu je však veľmi rozmanitá. Zatiaľ čo u zelenej riasy Stigeoclonium helveticum dosahuje 223 902 párov báz a predstavuje najväčší doteraz známy plastidový genóm, u niektorých organizmov, ktoré druhotne stratili schopnosť fotosyntézy, majú plastidové genómy omnoho menšiu veľkosť. Veľmi malé plastómy (asi okolo 35 – 40-tisíc párov báz) majú napríklad zelené riasy rodu Helicosporidium alebo druhy Eimeria tenella či Plasmodium falciparum. U vyšších rastlín má najmenší genóm tiež parazitická rastlina, ktorá sa nazýva Epifagus virginiana, a to niečo málo vyše 70 000 párov báz.
Štruktúra a gény
thumb|Všeobecná schéma chloroplastovej DNA: [[small single copy|SSC (small single copy), dva regióny inverted repeats a LSC (large single copy)]] Kruhový plastidový genóm (najmä u rastlín) má pomerne stabilnú štruktúru, v ktorej sa dajú vysledovať určité zákonitosti. Napríklad chloroplastová DNA tabaku (Nicotiana) a pečeňovky (Marchantiophyta) je takmer rovnaká. Obvykle sa na nej rozlišujú dve oblasti, ktorých sekvencie sú obsiahnuté v cpDNA vždy len raz –tzv. large single copy (LSC) a small single copy (SSC). Medzi nimi sa nachádzajú dve oblasti, ktoré obsahujú tú istú sekvenciu, ale s obráteným poradím komplementárnych báz. Táto časť sa označuje ako inverted repeat (IR), vyskytuje sa u takmer všetkých rastlín a kóduje napríklad gény pre ribozomálnu RNA. Hoci sú gény kódované v IR u rôznych druhov odlišné, v rámci jednej kruhovej molekuly sú vždy obe sekvencie zmieneného regiónu až na smer úplne zhodné a nie je známy mechanizmus, ktorý to spôsobuje. Tento región zrejme stabilizuje DNA pred výraznejšími štrukturálnymi zmenami. Napriek tomu inverted repeat úplne chýba u zástupcov čeľade bôbovitých (Fabaceae) a u niektorých ihličnanov (borovica, dúglaska). Je zrejmé, že plastidová DNA v rôznych líniách fotosyntetizujúcich organizmov prechádza značnými štruktúrnymi zmenami a niekedy sa značne odlišuje od zmieneného modelu. U niektorých panciernatiek (Dinoflagellata) je napríklad plastóm zrejme rozdelený do množstva drobných kruhových molekúl s dĺžkou len okolo 2 – 3 tisíc párov báz. Každý kruh obsahuje obvykle jeden gén, niekedy však dva alebo žiadny.
Počet úplne funkčných (prepisovaných a translatovaných) génov je tiež veľmi rozmanitý. Rádovo obsahuje jedna molekula pDNA niekoľko desiatok či stoviek génov, chloroplasty vyšších rastlín obvykle okolo 120 génov. Tieto gény kódujú štyri molekuly ribozomálnej RNA a 20 ribozomálnych proteínov (podieľajúcich sa na stavbe ribozómov v chloroplastoch), asi 30 rôzných transferových RNA, niekoľko podjednotiek chloroplastovaj RNA polymerázy, niekoľko súčastí fotosystémov I a II a ATP syntázy zúčastňujúcej sa fotosyntézy v chloroplastoch, niekoľko enzýmov elektrónového transportného reťazca, jednu podjednotku enzýmu RuBisCO a ďalšie proteíny, niektoré s neznámou funkciou. Z tohto prehľadu je pomerne zrejmé, že chloroplast nie je sebestačný a všetky jeho ostatné súčasti, napríklad malé podjednotky enzýmu RuBisCO, sú transportované do chloroplastu z cytoplazmy. K tejto situácii prispel proces horizontálneho prenosu DNA z pDNA do jadrovej DNA.
Na druhej strane, plastidová DNA vo vnútri niektorých svojich génov obsahuje aj nekódujúce oblasti, tzv. intróny, ktoré sú typické pre eukaryotov. Intróny z čerstvo vytvorenej mRNA odstraňuje proces splicingu.
Prepis, replikácia a proteosyntéza
thumb|upright 1.3|[[Ribozóm v chloroplastoch slúži na transláciu pDNA]] Na transkripcii plastidovej DNA sa podieľajú dve RNA polymerázy. Prvá, zložená z viacerých jednotiek, je kódovaná z veľkej časti (okrem podjednotky sigma) génmi prítomnými v pDNA. Preto sa anglicky označuje táto polymeráza ako plastid-encoded RNA polymerase čiže PEP. PEP je veľmi podobná RNA polymerázam baktérií, hlavne siníc. Druhá RNA polymeráza v chloroplaste sa skladá len z jednej podjednotky a je kódovaná génmi v samotnom bunkovom jadre (tzv. nucleus-encoded RNA polymerase, NEP). U organizmov s plastidmi, ktoré stratili svoju fotosyntetickú funkciu (napr. mnohé parazitické rastliny), dochádza obvykle k strate génov pre RNA polymerázu.
K translácii (syntéze proteínov) dochádza na ribozómoch prokaryotického typu priamo vo vnútri plastidov. Tieto ribozómy sú svojou stavbou a citlivosťou na antibiotiká veľmi podobné ribozómom baktérií. Syntéza proteínov začína v chloroplastoch transláciou N-formylmetionínu, zatiaľ čo pre eukaryotov je typický metionín. Expresia génu, tzn. miera syntézy určitých proteínov, je kontrolovaná hlavne mierou translácie na ribozómoch a je o niečo komplikovanejšia než u prokaryotov. To umožňuje koordináciu syntézy proteínov v jadre a plastide.
K replikácii genómu v plastidoch dochádza obvykle priebežne, nezávisle od fázy bunkového cyklu, v ktorej sa eukaryotická bunka nachádza. Niektorý reťazec sa preto zrejme v určitom období zreplikuje aj niekoľkokrát, zatiaľ čo iná kópia vôbec. Napriek tomu dochádza k určitej regulácii replikácie. Hlavnú úlohu v ňom zrejme hrajú plastidové DNA polymerázy, označované v niektorých štúdiách ako Os-PolI-like (Os je skratka pre rastlinu Oryza sativa, z ktorej bol enzým izolovaný). Tieto sú kódované jadrovým genómom a vykazujú značnú podobnosť s polymerázou I siníc. Samotný priebeh replikácie je zrejme pomerne odlišný od replikácia jadrovej DNA, už len preto, že pDNA sa obvykle popisuje ako kruhová. Replikácia začína v typickom prípade na dvoch miestach vzdialených 7000 párov báz, teda v každom vlákne na jednom mieste. DNA polymerázy na oboch vláknach tvoria charakteristické D-loops, ktoré sa k sebe približujú a nakoniec splývajú, ale každá DNA polymeráza pokračuje svojim smerom, čím postupne vzniká kruhová molekula, ku ktorej je na jednej strane pripojený dcérsky polkruhovitý reťazec.
Evolúcia
thumb|upright=1.5|Na tomto [[fylogenetický strom|fylogenetickom strome eukaryotov je zachytená jedna z predstáv, ako vznikali plastidy. Modrá šípka od baktérií k skupine Archaeplastida znázorňuje primárnu endosymbiózu, zostávajúce dva červené prúžky znázorňujú sekundárnu endosymbiózu (predstava o vzniku plastidov podľa, aktualizácia systému podľa )]] Plastidy a ich DNA, ktorá ukazuje nápadnú podobnosť s DNA prokaryotov, podobne ako mitochondriálna DNA, sú dokladom endosymbiotickej teórie. Na rozdiel od mitochondrií sa plastidy vyvinuli u niekoľkých, často nepríbuzných skupín eukaryotov.
Tzv. primárne plastidy pochádzajú zo siníc a vznikli pravdepodobne len raz, a to u rastlín, ktoré v širšom zmysle zahŕňajú nielen zelené rastliny (Viridiplantae), ale aj červené riasy (Rhodophyta) a Glaucophyta. Plastidy iných druhov fotosyntetizujúcich eukaryotov vznikli predovšetkým sekundárnou endosymbiózou, čiže pohltením jednej zo skupín rastlín. Pohltením červenej riasy vznikli plastidy (niekedy kvôli svojmu pôvodu nazývané rhodoplasty) napr. u rôzných heterokont (Heterokonta) a rozsievok (Bacillariophyceae), pohltením zelenej riasy vznikli plastidy u Chlorarachniophyta, niektorých červenoočiek (Euglenozoa) a jednej panciernatky (Dinoflagellata).
Dnešná pDNA kóduje len asi 5 – 10 % pôvodných genov svojich sinicových predkov. Je to buď kvôli strate niektorých génov, ktoré neboli potrebné, alebo ich prenosom do jadra. V druhom prípade ide o proces tzv. horizontálneho prenosu (transferu) genetickej informácie, vďaka ktorému je množstvo génov pôvodne pochádzajúcich z plastidu (a ešte skôr z genómu siníc) v súčasnosti začlenených do jadrovej DNA. Zistilo sa, že v jadrovej DNA druhu Arabidopsis thaliana je prítomých až 4 500 génov, ktoré pochádzajú zo siníc, z ktorých vznikli plastidy. To tvorí 18 % z celkového počtu génov tohto druhu. Množstvo génov, ktoré táto rastlina dnes obsahuje, sa v niektorých iných skupinách organizmov stále vyskytuje v ich chloroplastovej DNA.
V súvislosti s horizontálnym transferom je možno uviesť, že neprebieha iba výmena genómu medzi plastidom a jadrom, ale aj medzi plastidom a mitochondriou. Prenos opačným smerom, tzn. z vonkajšieho prostredia do plastidu, je zrejme vzácnejší jav, ale už bol tiež zaznamenaný. V takomto prípade sa obvykle do plastidovej DNA začleňuje sekvencia génov niektorých baktériofágov (jav nazývaný transdukcia) alebo napr. sekvencia parazitickej baktérie Agrobacterium tumefaciens.
Dedičnosť
Dedičnosť pDNA pri pohlavnom rozmnožovaní súvisí so spôsobom prenosu semiautonómnych organel z pohlavných buniek do vznikajúcej zygoty. Asi u dvoch tretín vyšších rastlín sa pDNA prenáša len zo samičích pohlavných buniek (maternálne). Samčie chloroplasty z peľových zŕn teda nevstupujú do zygoty. U ostatných vyšších rastlín sa do zygoty dostanú samičie aj samčie chloroplasty a dedičnost pDNA je teda biparentálna. Možno povedať, že maternálnu dedičnosť prejavuje väčšina krytosemenných (hoci niektoré z nich sú taktiež biparentálne). Hlavne u niektorých nahosemenných však bola objavená výhradne paternálna dedičnosť, tzn. že všetka plastidová DNA v potomstve pochádza z peľového zrna. Mechanizmy odstránenia plastidov jedného pohlavia sú obvykle komplikované a môžu pôsobiť pred alebo po oplodnení.
Keď nejaká rastlina s biparentálnou dedičnosťou plastidov zdedí od jedného z rodičov defektný plastid (tzn. defekt spôsobený určitými mutáciami v pDNA), je niekedy možné pozorovať na listoch mozaikovitú zeleno-bielu štruktúru, pretože určité časti jej pletív sú schopné fotosyntetizovať a iné nie. Tento jav sa nazýva variegácia.
Keďže plastidová DNA nie je súčasťou jadrového genómu, prenos jej genetickej informácie patrí medzi mimojadrovú dedičnosť.
Oľha Mykolajivna Savčuková
Oľha Mykolajivna Savčuková (, ; * 20. september 1987, Makijivka, Ukrajina) je súčasná ukrajinská profesionálna tenistka.
Didier Défago
Didier Défago (* 2. október 1977, Morgins, Švajčiarsko) je švajčiarsky lyžiar. Svoje prvé preteky vo Svetovom pohári vyhral 20. decembra 2002.
Medzinárodná organizácia pre civilné letectvo
Medzinárodná organizácia pre civilné letectvo (, ICAO), je špecializovaným úrad Spojených národov, ktorý kodifikuje princípy a techniky medzinárodnej leteckej navigácie a zabezpečuje plánovanie a rozvoj medzinárodnej leteckej dopravy k zaisteniu bezpečnosti a systematickému rastu tejto oblasti. Hlavné sídlo je v Montreale.
Organizácia ICAO vznikla v apríli roku 1947 na základe rozhodnutia počas Chicagskej konferencie.
Rada ICAO schvaľuje štandardy a odporúčané postupy týkajúce sa leteckej navigácie, jej infraštruktúry, ochrany pred protizákonným narušením leteckého priestoru, uľahčovanie postupov medzinárodnej prepravy a vykonáva dohľad nad civilným letectvom. Okrem toho ICAO definuje protokoly pre vyšetrovanie leteckých nehôd slúžiace dopravným bezpečnostným úradom v signatárskych krajinách Dohovore o medzinárodnom civilnom letectve, známejšie tiež ako v Chicagskej dohody.
Organizácia si stanovila 4 strategické ciele v oblastiach civilného letectva v otázkach:
ICAO býva často zamieňaná s Medzinárodným združením leteckých prepravcov (IATA), obchodným združením pre letecké dopravné spoločnosti, ktoré má tiež hlavné sídlo v Montreale, s Organizáciou civilných poskytovateľov letových navigačných služieb CANSO, alebo s Organizáciou združujúcich poskytovateľov letových navigačných služieb ANSP s hlavným sídlom na letisku Amsterdam Schiphol v Holandsku. Vyššie spomenuté asociácie reprezentujú osobitý záujem v leteckej doprave, pričom ICAO je orgánom organizácie Spojených národov.
Vznik a vývoj organizácie ICAO
Predchodca ICAO bola Medzinárodná komisia pre leteckú dopravu (International Commission for Air. Navigation – ICAN), ktorá organizovala prvú konferenciu v Berlíne v roku 1903, ale nebola uzatvorená žiadna dohoda medzi ôsmimi zúčastnenými krajinami. Na druhom zhromaždení v roku 1906, tiež uskutočnenej v Berlíne bolo zúčastnených už 27 krajín. Tretia konferencia sa konala v Londýne v roku 1912, kde boli pridelené prvé volacie značky pre použitie v lietadlách. ICAN pokračovala v činnosti až do roku 1945.
Návrh z roku 2013 k premiestneniu hlavného sídla ICAO
Štát Katar v apríli v roku 2013 ponúkol miesto nového stáleho hlavného sídla Organizácie od roku 2016. Tento návrh musel byť prehodnotený všetkými 191 členskými ICAO štátmi na ďalšom pravidelnom trojročnom valnom stretnutí zhromaždenia, ktoré sa konalo od 24.septembra až do 4.októbra 2013. Minimálne tri pätiny (60 %) členských štátov by muselo súhlasiť s návrhom Kataru, aby bol schválený. Podľa hovorcu ICAO Anhonyho Philibina nikdy neexistovala oficiálna žiadosť presťahovania sídla ICAO od jeho vzniku. Katar, ktorý sľúbil postavenie masívneho nového sídla pre ICAO a pokrytie všetkých nákladov sa vyjadril, že Montreal je "príliš ďaleko od Európy a Ázie", "má studené zimy", "daňové zaťaženie organizácie ICAO štátom Kanada je vysoké" a "je ťažké sa zúčastňovať na stretnutiach kvôli odmietnutiam Kanadskej vlády s vydaním víz včas".
Podľa kanadských novín Globe and Mail, ťah premiestniť ICAO je čiastočne motivované pro-izraelskou zahraničnou politikou kanadského premiéra Stephena Harpera. S odkazovaním na anonymné zdroje, Globe and Mail vyhlásil, že Arabský veľvyslanci OSN sa stretli v apríli 2013 v New Yorku, kde okrem iného "čas svojho programu venovali boja proti ponechania ICAO v Kanade, vrátane presviedčania spojencov z ostatných krajín k hlasovaniu proti Montrealu v otázke medzinárodných organizácií." Bolo tiež prezentované, že "Niektoré Arabské krajiny podporujú presun sídla ICAO do Kataru bojom k získaniu hlasov ďalších štátov". Noviny Globe to komentovali tým, že "Arabské národy chcú uštedriť ranu Montrealu pre ich postoj k palestínskej otázke, čo by mohlo mať vplyv, ak sa združia práve cez kampaň ICAO" a "strata hlavného sídla ICAO v Montreale by mala väčšie diplomatické ťažkosti u konzervatívcoch premiéra Harpera". Francúzsko, Veľká Británia a Spojené štáty sa vyjadrili proti presťahovaniu hlavného sídla organizácie.
Štruktúra a funkcie organizácie ICAO
Pre výkon svojej činnosti si organizácia vymenúva vlastné orgány, tvoriace vnútornú organizačnú štruktúru. Základnú organizačnú štruktúru organizácie ICAO tvorí: Podriadené komisie a výbory vnútornej štruktúry ICAO tvorí:
Zhromaždenie
Zhromaždenie predstavuje najvyšší orgán Organizácie ICAO, ktorý sa pravidelne stretáva každé tri roky v Montreale. Tvoria ho všetky členské štáty ICAO. Nečlenské štáty a ďalšie medzinárodné organizácie sa môžu zúčastniť valného zhromaždenia ICAO na základe pozvania Rady ICAO ako pozorovateľské strany. Hlavnou funkciou zhromaždenia je v stanovení základných smeroch činností vykonávaných Organizáciou pri uplatňovaní v sfére medzinárodného civilného letectva.
Rada
Rada predstavuje stály orgán Organizácie ICAO, ktorý zabezpečuje činnosť Organizácie v období medzi zasadnutiami zhromaždenia. Rada je volená každé 3 roky tajným hlasovaním a tvorí ho 36 členských štátov rozdelených do 3 kategórií. Súčasná rada bola zvolená 1.októbra na počas 38.zasadnutia ICAO v Montreale. Valné zasadnutia rady ICAO sa konajú vo väčšine 3-krát za rok a tohto zasadnutia sa bez hlasovacieho práva môžu zúčastniť aj iné členské štáty ICAO, ktoré nie sú zvolené v Rade ICAO, nečlenské krajiny a medzinárodné organizácie. Jej činnosť riadi prezident. Rada ICAO je rozhodujúcim orgánom Organizácie pri tvorbe a úprav Príloh tzv. Annexov, pri postupoch aeronavigačných služieb a plánov a environmentálnych plánov v súlade so súčannými požiadavkami medzinárodného civilného letectva.
KATEGÓRIA I – (štáty významnej dôležitosti v leteckej doprave) – Austrália, Brazília, Kanada, Čína, Francúzsko, Nemecko, Taliansko, Japonsko, Ruská federácia, Veľká Británia a Spojené štáty. Všetky z nich boli znovu zvolené.
KATEGÓRIA II – (štáty s významným prispením poskytovania aeronavigačných zariadení pred medzinárodnú civilnú leteckú navigáciu) – Argentína, Egypt, India, Mexiko, Nigéria, Nórsko, Portugalsko, Saudská Arábia, Singapur, Južná Afrika a Venezuela. Okrem Nórska, Portugalska a Venezuely, všetky ostatné krajiny boli znovu zvolené.
KATEGÓRIA III – (štáty zaisťujúce geografické zastúpenie) – Bolívia, Burkina Faso, Kamerun, Čile, Dominikánska republika, Keňa, Líbya, Malajzia, Nikaragua, Poľsko, Kórejská republika, Spojené Arabské Emiráty a Tanzánia. Bolívia, Čile, Dominikánska republika, Keňa, Líbya, Nikaragua, Poľsko a Tanzánia boli zvolené po prvýkrát.
Sekretariát
Sekretariát ICAO – je správnym orgánom ICAO, ktorý zabezpečuje činnosť Zhromaždenia, Rady a ďalších orgánov a regionálnych útvarov organizácie. V jeho čele stojí generálny tajomník ICAO. Má päť špecializovaných odborov: aeronavigačný, dopravný, právny, technickej pomoci a administratívny.
Aeronavigačná komisia
Aeronavigačná komisia prejednáva technické otázky leteckej prevádzky. Komisiu tvorí 15 členov menovaných Radou. Ide o osoby s náležitou kvalifikáciou a skúsenosťami vo vedeckej aj praktickej oblasti letovej prevádzky. Rozhodnutia sa prijímajú väčšinou hlasov prítomných na zasadaní. Funkcie aeronavigačnej komisie spočívajú predovšetkým v prejednávaní úprav štandardov a odporúčaní, ktoré sa týkajú pravidiel lietania, riadenia letovej prevádzky a pod.
Štatút ICAO
Deviate vydanie Dohovoru o medzinárodnom civilnom letectve obsahuje úpravy od roku 1948 po rok 2006. ICAO sa odvoláva na súčasné vydanie Dohovoru ako na Štatút a označuje ho ako ICAO Doc 7300/9.
Dohovor má 19 príloh, tzv. annexov. Tieto annexy definujú štandardy medzinárodnej civilnej leteckej prevádzky; pri svojom schválení v ICAO sú pre členské štáty odporúčaním, ktoré sú neskôr preberané jednotlivými štátami ako zákonná norma, tzv. Letecký zákon.
William Kingdon Clifford
William Kingdon Clifford (* 4. máj 1845 – † 3. marec 1879) bol anglický matematik a filozof.
Medzinárodná organizácia pre civilné letectvo
Členstvo v ICAO
Od novembra 2011 má organizácia ICAO 191 členských štátov vrátane 190 zo 193 členských štátov OSN (takmer členských štátov Dominika, Lichtenštajnsko a Tuvalu), plus Cookove ostrovy.
ICAO štandardy
ICAO tiež štandardizuje určité funkcie pre použitie v leteckom priemysle ako napríklad systém AHMS – štandardy pre elektronické posielanie handlingových správ, čím sa stáva štandardizačnou organizáciou.
Okrúhla ulica
Okrúhla ulica je ulica:
Medzinárodná organizácia pre civilné letectvo
ICAO štandardy
Každá krajina by mala mať prístupnú Leteckú informačnú príručku AIP, založenej na štandardoch definovaných ICAOm, kde budú obsiahnuté informácie nevyhnutných pre leteckú navigáciu. Krajiny musia aktualizovať ich príručky AIP každých 28 dní k poskytnutiu definitívnych pravidiel, postupov a informácií v rámci vzdušného priestoru a letísk každej krajiny. ICAO štandardy tiež určujú dočasné možné riziká pre lietadlá, ktoré sú pravidelne publikované v správe NOTAM.
ICAO definuje Medzinárodný model štandardnej atmosféry MSA, ktorý predstavuje štandardné hodnoty tlaku, teploty, hustoty a viskozity v rôznych výškach zemskej atmosféry. Tieto hodnoty sa používajú pri kalibrovaní nástrojov a návrhu lietadiel.
ICAO tiež celosvetovo štandardizuje elektronicky snímateľné pasy. Takéto pasy majú pole, kde sú niektoré informácie u obyčajných pasoch napísané v reťazcoch alfanumerických znakoch vytlačených spôsobom pre optické rozpoznávanie znakov. To umožňuje pracovníkom hraničnej kontroly a iným právnym orgánom vybavenie pasovej kontroly rýchlejšie bez potreby zadávať tieto informácie manuálne do počítača. ICAO publikovalo technický štandard pre tieto zariadenie s názvom Doc 9303 Elektronicky snímateľné cestovné doklady. Najnovší vydaný štandard sa týka biometrických pasov. Takéto pasy využívajú biometriu k overeniu totožnosti pasažierov. Dôležité informácie v pase sú uložené v malo počítačovom čipe RFID, rovnako ako sú uložené informácie na čipových kartách. Rovnako ako niektoré čipové karty, návrh pasových knižiek vyžaduje vloženie bezkontaktného čipu, ktorý umožňuje uchovanie údajov digitálneho podpisu k zabezpečeniu integrity pasu a biometrických údajov.
ICAO je tiež aktívnou v oblasti riadenia infraštruktúry, čo zahrňuje komunikáciu, navigáciu, sledovanie / Manažment letovej prevádzky (CNS/ATM) systémy, ktoré využívajú digitálne technológie (ako napr. satelitné systémy v rôznych úrovniach automatizácie) k zabezpečeniu bezproblémového systému manažmentu letovej prevádzky.
Ochrana životného prostredia a ICAO
Zníženie negatívneho vplyvu letectva na životné prostredie je jedným z hlavných úloh organizácie, ktorú sa snaží seriózne plniť. Pri plnení ich povinností vyvinula ICAO radu štandardov, postupov a poradenských materiálov pre aplikáciu integrovaných opatrení pre riešenie lietadlového hluku, emisie čo zahŕňa technologické vylepšenia, prevádzkové postupy, správnu organizáciu riadenia letovej prevádzky, vhodné územné a letiskové plánovanie a využívanie trhových možností. Týmito všetkými opatreniami sa prispelo k tomu, že prevádzka lietadla je v súčasnosti o 70 % efektívnejšia ako v 70.rokoch. V roku 2004 si organizácia ICAO stanovila tri hlavné environmentálne ciele:
Registračné kódy letísk, lietadiel a leteckých spoločností
Obe organizácie ICAO aj IATA majú svoj vlastný kódovací systém letísk a leteckých spoločností. ICAO používa štvorpísmenové kódy zatiaľ čo IATA trojpísmenové kódy letísk. ICAO kód je založený na regióne a krajine, kde sa letisko nachádza. Napr. Letisko M.R.Štefánika v Bratislave má ICAO kód LZIB, kde L označuje južný región Európy, Z označuje Slovenskú republiku, IB je pre letisko M.R.Štefánika, pričom ostatné slovenské letiská majú iné posledné 2 písmená. V niektorých prípadoch môže tretie písmeno označovať príslušný letovú informačnú oblasť FIR. Vo väčšine sveta sú kódy IATA a ICAO od seba nezávislé. Napr. Letisko M.R.Štefánika má IATA kód BTS. Ale regionálny prefix označujúci prvým písmenom v ICAO kóde je pre Spojené štáty K a ICAO kódy sú zvyčajne IATA kódy s týmto prefixom. Napríklad pre letisko Los Angeles je ICAO kód KLAX a IATA kód LAX. Kanada používa rovnaký vzor, kde prefixom je písmeno C, ktoré sa pridáva k IATA kódu k vytvoreniu kódu ICAO. Napr. letisko v Edmontone je v kóde IATA YEG a v kóde ICAO CYEG. Výnimkou sú letiská na Hawaji v Pacifickom regióne označované ICAO kódmi, ktoré začínajú kódom PH; Letisko Kona má ICAO kód PHKO, IATA kód KOA. Je potrebné si všimnúť, že nie všetkým letiskám sú pridelené obe kódové označenie. Letiskám, ktoré neslúžia pre obchodnú prepravu sa kód IATA neprideľuje.
ICAO zachováva štandardy pre registráciu lietadiel ("chvostové označenie"), vrátane alfanumerického kódu, ktorý označuje krajinu registrácie. Napríklad lietadlám registrovaným na území Slovenska začínajú registračné znaky písmenami OM.
ICAO tiež zodpovedá za vydávanie alfanumerických kódov typov lietadiel zahrňujúcich 2 až 4 znaky. Tieto kódy umožňujú identifikáciu, ktorá je obvykle používaná v letových plánoch. Pre Boeing 747 sú použité označenia B741, B742, B743, atď. v závislosti na špecifickej verzii (Boeing 747-100, 747-200, 747-300 atď.)
Regióny a regionálne centrá ICAO
ICAO má jedno hlavné sídlo a sedem regionálnych centier:
Vyšetrovanie leteckých nešťastí
Väčšinu vyšetrovaní leteckých nehôd sú vedené príslušnými úradmi danej krajiny, ktorá je nejakým spôsobom spojená s touto nehodou. Napríklad Letecký a námorný vyšetrovací útvar vykonáva vyšetrovanie v zastúpení Ministerstva dopravy, výstavby a regionálneho rozvoja na Slovensku. Organizácia ICAO uskutočnila tri vyšetrovania týkajúcich sa leteckých katastrof, z ktorých dva dopravné osobné letúny boli zostrelené pri medzinárodnom lete nad nepriateľským územím.
Turbína
thumb|Rotor Francisovej turbíny
Turbína je prúdový rotačný stroj - motor, ktorý mení kinetickú, tepelnú a tlakovú energiu prúdiacej tekutiny na rotačný pohyb hriadeľa stroja. Premena energie sa deje v lopatkovej mreži, tvorenej lopatkami na jednom alebo viacerých otočne uložených rotoroch. Prechod tekutiny medzi lopatkami vyvolá silové pôsobenie na ne a to vyvolá otáčanie rotora.
Historickými predchodcami turbín sú kolesá veterných a vodných mlynov. Teoretické základy pre rozvoj odboru položil Ján Andrej Segner v roku 1750. Vtedy zostrojil aj prototyp tzv. Segnerovho kolesa, ktorý ukázal možnosť využitia reakčného účinku vody vytekajúcej zo zakrivenej rúrky.
Rozdelenie
thumb|right|Porovnanie impulzného a reakčného princípu. thumb|right|Koleso Peltonovej turbíny.
Ostatné hľadiská
Podľa tekutiny, ktorú spracovávajú sa turbíny delia na: Podľa konštrukcie sa turbíny delia na : Podľa smeru prúdenia tekutiny sa delia na Špeciálne môžu byť turbíny spojené s inými zariadeniami:
Využitie
Turbíny sa využívajú ako zdroje s vysokým výkonom v rôznych oblastiach. Významné je ich využitie v energetike, kde sa využívajú ako primárne zdroje pre pohon elektrických generátorov. Niektoré vodné elektrárenské turbíny môžu v tzv. prečerpávacích elektrárňach slúžiť aj v opačnom režime ako čerpadlá. Vo vojenskej technike sa využívajú ako pohonná jednotka aj pre tanky, napríklad americký tank M1 Abrams. V doprave sa používajú pre pohon lodí a ťažkých koľajových vozidiel. Významné je použitie v letectve ako súčasť pohonných jednotiek turbovrtuľových lietadiel, helikoptér a prúdových lietadiel. Pokusne sa pohon turbínou objavil aj v pretekárskych vozidlách, nenašiel tam však uplatnenie. V malom prevedení je však turbína súčasťou väčšiny automobilov s prepĺňanými motormi, kde tvorí neoddeliteľnú časť turbodúchadla alebo turbokompresora.
Mulhouse-Nord
Mulhouse-Nord je francúzsky kantón v obvode Mulhouse v departemente Haut-Rhin v regióne Alsasko. Tvorí ho len severná časť mesta Mulhouse.
Kortemark
Kortemark je belgická obec vo Flámskom regióne v provincii Západné Flámsko.
Obyvateľstvo
Obec má približne 12 068 obyvateľov (2010).
Časti obce
Od 1. januára 1977 obec Kortemark pozostáva z týchto častí (bývalých obcí):
Zoznam medicínskych článkov/H
Tento index bol automaticky vygenerovaný podľa tejto kategorizácie. Obsahuje 111 článkov. Aby sa nové články zobrazili v tomto indexe, musia byť zaradené aspoň do jednej z vymenovaných kategórii. Nové a upravené kategórie sa zohľadnia pri nasledujúcom generovaní.
he
Hebefrénia · Heinrich Cornelius Agrippa · Heinrich Neumann · Heinz Hartmann · Helicobacter pylori · Helmintózy (MKCH-10) · Hematoencefalická bariéra · Hematokrit · Hematológia · Hematoxylín · Hemodiafiltrácia · Hemodialýza · Hemofiltrácia · Hemolymfa · Hemolytické anémie (MKCH-10) · Hemolyticko-uremický syndróm · Hemoroidy · Hemostáza · Hendikep (medicína) · Henrik Carl Peter Dam · Henry Alexander Murray mladší · Henry Hallett Dale · Hepatitída · Hepatitída typu B · Hepatocelulárny karcinóm · Hepatológia · Hermafrodit · Hermann von Helmholtz · Heroín · Heterotrofia
hé
Hérofilos z Chalkédónu
hi
Hiatus sacralis · Hildegarda z Bingenu · Hipokampus · Hipoterapia · Hippokrates (lekár) · Hippokratova prísaha · Histamín · Histamínergný systém · Histológia · Historicko-porovnávacia metóda · Histriónstvo · HIV Drug Resistance Database
hl
Hlasivky · Hlava (anatómia) · Hlavicová prietoková žila · Hlavový nerv · Hlávková prietoková žila · Hlbinná psychológia · Hltan · Hluchota
hn
Hnačka · Hnisavé a nekrotické choroby dolných dýchacích ciest (MKCH-10)