cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
S.O.S. (televízna relácia)
Sup Všetrt (Peter Sklár)
Objavuje sa menej krát, ale zakaždým keď sa ukáže začne spomínať "Džigá džigá" čo aj súvisí s jeho menom Vše(všetko) Trt(trtá). Jeho meno veverica Eliška často vysvetľuje ostatným.
Zajac Rudko (Roman Pomajbo)
Zajac sa objavuje iba v niektorých častiach, a najčastejšie panikári, váľa sa po zemi a sťažuje sa "ja som to vedel!!! ja som to vedel!!!"
Dr. Exol (Tony Pisár)
Je odborník na smrť a samovraždu. Vo svojej relácii "Byť či nebyť" poukazuje na rôzne spôsoby "odchodu z tohto sveta" a samozrejme hodnotí ich výhody a nevýhody...
DVD
V roku 2004 vyšlo DVD The Best of S.O.S. - Peťa Polnišová, na ktorom sa nachádza najlepší výber skečov z relácie s postavami hraných Petrou Polnišovou.
Začiatkom roka 2006 vyšlo DVD The Best of S.O.S., na ktorom sa nachádzajú najlepšie skeče z relácie.
Staroveké Grécko
náhľad|Oblasti osídlené Grékmi v staroveku Staroveké Grécko bola vyspelá európska kultúra. Zemepisne sa vzťahuje na oblasť súčasného Grécka a západného Turecka, v širšom ponímaní aj na oblasti v tom čase osídlené Grékmi – Cyprus, maloázijské pobrežie Egejského mora (Iónia, Dorida, Aiolida), Sicíliu, južné Taliansko a rozptýlené sídla na pobreží dnešného Albánska, Bulharska, Egypta, Francúzska, Líbye, Rumunska, Gruzínska, Španielska či Ukrajiny.
Staroveké grécke mestské štáty nazývame polis. Staroveké Grécko sa spravidla datuje pre celú Grécku históriu pred spojením s Antickým Rímom (okolo 3000 pred Kr. až 146 pred Kr.). Je niekedy rozšírené aj o obdobie pod Rímskou nadvládou (posledné staroveké Olympijské hry sa konali v roku 393, prípadne až do slovanských nájazdov do Grécka v 6. stor.).
Staroveké Grécko položilo základy západnej kultúry. Grécka kultúra mala veľký vplyv na Staroveký Rím, ktorý ju ďalej rozšíril na mnohé miesta Európy. Staroveké Grécko malo nesmierny vplyv na jazyk, politiku, vzdelanie, filozofiu, umenie a architektúru.
Geografia
Pôvodné pevninské Grécko sa rozkladalo prevažne na území dnešného Grécka a západného Turecka. Rozdeľovalo sa na Macedóniu (severovýchod), Epirus (severozápad), Tesáliu, a juh krajiny tvorili kraje Evrytania, Dorida, Lokrida, Aitólia, Akarnania, Boiótia, Atika a polostrov Peloponéz (s regiónmi Achája, Argolida, Arkádia, Mesenia a Lakónia. V Malej Ázii sa do materského Grécka rátajú kraje Iónia, Aiolida a Dorida. Významné ostrovy pevninského Grécka boli Kréta, Eubója, Kyklady, Salamina a Aigina, maloázijské ostrovy sú napríklad Rodos, Samos a Lesbos. Grécko je prevažne hornatá krajina, najväčšia hora je Olymp, iné pohoria sú Pindos, Taygetos, Chlomo, Erymanthos, Athamanika, Parnon a iné. Grécko má tiež bohaté vodné zdroje a mnoho riek, najznámejšie sú Acherón, Elisson, Pineios, Eurótas, Spercheios, Haliakmon, Axios, Strymon a Nestos. Severné Grécko (Epirus, Macedonia) tvorili prevažne vidiecke kraje, mestské centrá boli najmä na juhu a v Malej Ázii, na severe iba hlavne kolónie mestských štátov. Najvýznamnejšie mestá Grécka boli Atény, Sparta, Smyrna, Efez, Fókaia, Halikarnassos, Milétos, Pergamon, Téby, Korint, Patra, Larisa, Argos, Olympia, Delfy, či Solún a Pella.
Dubnická ulica
Dubnická ulica je ulica:
Staroveké Grécko
Dejiny
náhľad|[[Perikles]]
Grécke dejiny patria medzi jedny z najdlhších a najvýznamnejších svetových dejín, ktoré začínajú ešte pred príchodom Grékov do Grécka, kedy tu žili Pelasgovia (pevnina) a Minojci (Kréta a niektoré ostrovy). Okolo roku 2000 pred Kristom do Grécka prenikli prvé grécke kmene-Achájci a asi aj Ióni, ktorí približne po troch storočiach vytvorili prvú grécku kultúru, Mykénsku kultúru. Neskôr sa v Grécku usadili ďalšie grécke kmene, Dóri, Aioli, Epirótske kmene a Macedónci, ktorí sa premiešali s pôvodným obyvateľstvom a tak vytvorili grécky národ.
Staroveké Grécko – Peloponézske vojny.
thumb|265x265px|Významné bitky v starovekom Grécku. Grécke mestské štáty sa v 5. storočí pred Kr. rozdelili na dve veľké zoskupenia. Na Peloponéze a Korintskej šiji sa už v 6. storočí pred Kr. spojili štáty do tzv. peloponézskeho spolku, ktorého hegemónom bola Sparta. V roku 478 pred Kr. sa vytvoril délsky námorný spolok (nazývaný aj délska symmachia), v ktorom sa spojili grécke mestské štáty, obávajúce sa hrozby perzského útoku. Po prenesení pokladnice z ostrova Délos do Atén sa spolok premenoval na aténsky námorný spolok. Peloponézske vojny boli výsledkom sporov medzi štátmi oboch zoskupení, predovšetkým v oblasti hľadania surovín, potravinových zdrojov a politickej rivality medzi politickými skupinami vnútri jednotlivých štátov (demokrati a aristokrati).
Vojny sa viedli na mori i na pevnine. Hoci platilo základné pravidlo, že Atény a ich spojenci mali prevahu na mori a Sparta zase na zemi, nakoniec sa rozhodujúca bitka odohrala na mori a Sparta v nej zvíťazila. Sparťania využili svoje víťazstvo a donútili Atény nielen zbúrať tzv. Dlhé hradby, ale zmenila sa aj vláda (k moci sa dostali reakčné skupiny, prenasledujúce demokratických politikov v štáte), Atény museli rozpustiť svoj námorný spolok.
Po skončení vojny Sparťania využili svoje vedúce postavenie a do porazených mestských štátov i do vedenia štátov, ktoré boli ich spojencami, dosadzovali svojich politikov (harmostovia), čo viedlo k nespokojnosti obyvateľov a k vytváraniu nových protispartských spojenectiev. Sparta bola oslabená a do popredia sa dostali na prechodné obdobie predovšetkým Théby v Boiótii a od polovice 4. storočia pred Kr. Macedónia.
Hlavným prameňom k poznaniu dejín peloponézskych vojen je dielo gréckeho historika Thukydida, na ktorého nadviazal Xenofon. Okrem toho sa zachovali aj viaceré nápisy, ktoré informujú o uzatváraní spojenectiev medzi jednotlivými štátmi, účty o nákladoch na budovanie lodí a ďalšie pramene.
Grécko v rímskom období
náhľad|Víťazný oblúk cisára [[Galérius|Galéria, 4. stor., Solún.]] náhľad|Kelsiova knižnica v [[Efeze, 2. stor. po Kr.]] Počas rímskeho obdobia si Grécko dlho udržiavalo určitú autonómiu. Rimania rešpektovali kultúrnu a vzdelanostnú úroveň Grécka a stále sa chodili vzdelávať do Atén, na Rodos, alebo navštevovali významné grécke mestá a veštiarne. Cisár Nero obľuboval Grécko a dal tam usporadúvať početné hudobné a básnické súťaže, z ktorých si prinášal zlaté vence víťaza. Za to získavali grécke mestá oslobodenie od daní alebo rôzne úľavy. Cisár Vespazián načas obmedzil privilégiá gréckych miest, ale cisár Hadrián, ako veľký filhelén dal napr. v Aténach vybudovať veľký chrám Dia Olympského, knižnicu a agoru, kúpele, novú štvrť a víťazný oblúk. Inšpiroval sa stavbami v Aténach a vo svojej vile v Tivoli si dal vybudovať napodobeninu aténskej stoy a karyatídy. Tradičné helenistické grécke centrá mestá boli po Ríme najväčšie mestá ríše, boli to maloázijský Efez, sýrska Antiochia a egyptská Alexandria. Tieto mestá mali viac ako pol milióna obyvateľov. Navyše západná Malá Ázia bolo územie Rímskej ríše s vôbec najväčšou koncentráciou miest, veľké mestské centrá boli od seba vzdialené len niekoľko kilometrov. V Aténach naďalej fungovali filozofické školy (predovšetkým Platónova Akadémia), konali sa tiež tradičné slávnosti, ako panaténaje a olympijské hry. Až v roku 395 ich cisár Theodosius I. zakázal a v roku 529 cisár Justinián I. dal zavrieť filozofické školy v Aténach.
Architektúra a sochárstvo prežívali aj počas rímskeho obdobia veľký rozkvet, tradičné centrá gréckej kultúry ako Atény a Efez sa stali ríšskymi centrami umeleckých dielní, kde sa vyrábali sochy, sarkofágy a vlysy. V architektúre sa presadil korintský sloh. Stavali sa rozsiahle kolonády a fóra, monumentálne budovy, kúpele, divadlá, akvadukty a štadióny.
V roku 395 cisár Theodosius rozdelil Rímsku ríšu na dve časti. Hranica medzi Východorímskou ríšou a Západorímskou ríšou sledovala jazykovú hranicu: na východe sa rozprávalo prevažne grécky, na západe latinsky. Grécko sa stalo súčasťou Byzantskej ríše, ktorá síce pokračovala v tradícii rímskeho štátu, no jej kultúra a prejav bol grécky, pričom si zakladala na pokračovaní kultúry starovekého Grécka. Niektorí historici kladú zánik antickej gréckej kultúry do 6. stor., kedy Grécko obsadili Slovania, ktorí počas svojich nájazdov zničili dovtedy prosperujúce tradičné centrá gréckej kultúry na európskom kontinente, napríklad Atény, Korint, Spartu a Téby, ktorých obyvateľstvo mestá opustilo a utiahlo sa na vidiek, čím fakticky na niekoľko stáročí končí tisícročná kultúra vyspelých gréckych mestských centier v Grécku. Grécko sa z týchto pohrôm dokázalo spamätať až v 10. stor., no kultúrne centrá Grékov boli natrvalo prenesené do maloázijských miest a do Konštantínopolu.
Starogrécke kmene
Nie je celkom správne hovoriť v staroveku o jednotnom gréckom národe. Príslušnosť ľudí k nejakému celku bola vtedy vyjadrená príslušnosťou k jednotlivým gréckym štátom, ktoré medzi sebou stále bojovali. Až zakladanie kolónií v negréckych krajinách a následné spojenie viacerých gréckych štátov proti vonkajšiemu nepriateľovi, Perzskej ríši, dopomohlo k čiastočnému uvedomeniu si príbuznosti v kultúre rozličných gréckych štátov. Najväčšie grécke kmene, ktoré sa v Grécku usádzajú postupne po roku 2000 pred Kr. boli Ióni (obývali Atiku, Ióniu, Kyklady a kolónie v severnom Grécku, napr. Chalkidiki), Dóri (Peloponéz, Stredozápadné Grécko, Kréta,  Dodekanézy, Dorida), Achájci (Peloponéz, Cyprus), Aioli (Tesália, Lesbos, Aiolida), Epiróti (rozličné kmene v severozápadnom Grécku a južnom Albánsku- Epirus) a Macedónci (sever dnešného Grécka- Makedónia). Každý z týchto kmeňov rozprával odlišným dialektom a používal aj vlastný typ gréckej abecedy. Sever Grécka, teda Macedónia, Tesália a Epirus boli rozdielne, ako zvyšok Grécka. Ich obyvatelia nežili v mestských štátoch, ale v kráľovstvách, podobne ako ich susedia Tráci, Ilýri či Paióni, preto ich ostatní Gréci z vyspelých poleis pokladali za menej kultúrnych príbuzných. Všetky starogrécke kmene sa v krajoch kde sa usadili, pomiešali s pôvodným obyvateľstvom, v Grécku s neznámymi Pelasgami a v Malej Ázii s pôvodným paleoanatólskym obyvateľstvom. To nám dokladajú aj fýly, teda rozdelenia obyvateľov gréckych poleis, kde sú často zastúpené aj pomenovania pôvodného negréckeho obyvateľstva. Navyše grécki historici píšu, že horské oblasti stredného Grécka boli ešte v klasickej dobe čiastočne obývané pôvodnými ešte nehelenizovanými obyvateľmi s vlastným jazykom. Rozdelenie na hlavné grécke kmene postupne upadá v helenistickej dobe, kedy ako univerzálny jazyk slúžil aténsky iónsky dialekt, ktorý postupne ostatné dialekty vytláčal a stal sa predchodcom novogréčtiny. Tento proces bol dovŕšený v rímskom období, kedy rozdelenie Grékov na tieto kmene prestáva existovať. Dnes existujú v Grécku skupiny obyvateľstva, ktorých kultúra odvodzuje konkrétny pôvod od niektorých starogréckych kmeňov. Ide napríklad o Maniotov, Cakónov a Sfakianov, ktorí sú dórskeho pôvodu (dokonca Cakóni si vo svojom dialekte uchovali prvky z dórskeho dialektu). V Tesálii zase existuje niekoľko dedín, kde sa v miestnom dialekte uchovalo množstvo aiolizmov.
Literatúra
"Pozri aj: Grécka literatúra"Grécka literatúra začína v 9. stor. pred Kr. Homérom. Gréci vymysleli moderný epos, drámu, teda komédiu a tragédiu a historiografiu. Najvýznamnejší starovekí spisovatelia boli napr. Sofokles, Euripides, Aischylos, Aristofanes, Thoukydides, Hérodotos či Ploutarchos. Z filozofov najznámejší Platón a Aristoteles.
Filozofia
náhľad|[[Platónska akadémia, mozaika, Pompeje]] Staroveké Grécko je kolískou antickej filozofie, ktorá sa stala základom súčasnej európskej filozofie, ale aj vedy a techniky.
Grécku filozofiu nazývame antickou filozofiou. Je to súhrn filozofických učení, ktoré rozvíjali myslitelia v starogréckej i starorímskej spoločnosti od konca 7. storočia až do 6. storočia pred Kr. Pôvodná rodová spoločnosť sa rozpadá a vznikajú štáty. Majetkovú a sociálnu rovnosť v rode nahrádza sociálno-ekonomická nerovnosť vo vytvárajúcej sa otrokárskej spoločnosti. Tieto zmeny spôsobili, že zanikajú tradičné mýtické predstavy o svete a vytvárajú sa vedecké názory a abstraktno-filozofické predstavy o skutočnosti. Vznik filozofie v antickom Grécku bol dôsledkom hlbokých premien gréckej spoločnosti a človeka v nej. Filozofia vznikla v maloázijskej Iónii, kde miestni vysoko civilizovaní Gréci preberali rozličné myšlienkové podnety od vyspelých orientálnych národov. Práve tu vzniká milétska (iónska) škola, ktorá položila základy filozofie. Filozofia sa rozšírila aj do iných centier gréckej kultúry, najmä do Atén a tiež do južnej Itálie (známa Eleatská škola).
Vývoj otrokárskeho zriadenia zodpovedá aj vývoj filozofie.
Delíme ho na štyri obdobia:
Hudba, tance a zábava
Gréci obľubovali stretávanie sa s priateľmi, počas ktorých hodovali, počúvali hudbu, či prednášali básne, spoločne debatovali a preberali aktuálne problémy. Tieto stretnutia sa nazývali symposia. Boli obľúbenou formou súkromnej zábavy mužov a jediné ženy, ktoré mali povolené vstúpiť na tieto oslavy boli spoločníčky, tzv. hetéry, ktoré boli vzdelané a vedeli debatovať s mužmi. Najznámejšia hetéra bola Aspasia, ktorá bola milenkou Perikla. Tradícia sympózia je v Grécku veľmi stará, prvé doklady pochádzajú ešte z obdobia pred mykénskou civilizáciou.
Náboženstvo
náhľad|[[Zeus, alebo Poseidón, Aténske múzeum.]] Grécke náboženstvo sa nazýva dodekatheón, teda dvanásťbožstvo, pretože je založené na uctievaní dvanástich hlavných bohov. Je pravdepodobné, že pôvod tohto náboženstva pochádza ešte z predgréckej doby a teda by malo byť prevzaté od Pelasgov, pôvodných obyvateľov Grécka, ako tomu dokladá etymologický pôvod niektorých mien Bohov. Napríklad tak meno Aténa nie je gréckeho pôvodu. Je však nejasné dokázať kontinuitu dodekatheónu do mykénskej doby a nie ešte do tej predgréckej. Bohovia dodekatheónu boli Zeus (vládca), Héra, Aténa, Poseidón, Afrodita, Démétér, Hádes, Hefaistos, Apolón, Áres, Helios a Hermes. Medzi Grékmi boli obľúbení rôzni hrdinovia stotožňovaní s rozličnými štátmi, ako dórsky hrdina Herakles, uctievaný Spartou, či aténsky hrdina Téseus. Na počesť bohov sa konali rôzne oslavy, sviatky a veselice, napríklad Panaténajské slávnosti, Dionýzie, či Olympiáda. Slávností bolo veľmi veľa, mali kultovú podstatu a ľudia sa počas nich zabávali a tancovali. Do gréckeho náboženstva sa postupne (hlavne počas helenistického obdobia) dostávajú orientálne božstvá, ako maloázijská matka bohov Kybéla, či egyptská Isis. Od 1. stor. sa do Grécka dostáva aj kresťanstvo, hlásané apoštolom Pavlom. Kresťanstvo si našlo mnoho nasledovníkov, no dodekatheón pretrval až do včasne byzantského obdobia. Južný Peloponéz ostal pohanský až do 9. stor.
Umenie a architektúra
náhľad|Dórsky chrám v [[Agrigento na Sicílii.]] náhľad|Scéna hudobníčok. Červenofigúrová keramika, [[amfora, Niobin Maliar.]]
Monumentálna architektúra sa po páde Mykénskej kultúry v Grécku začína objavovať až v archaickom období. Nie je známy pôvod gréckych architektonických slohov, predpokladať sa dajú vplyvy z Egyptu a z Malej Ázie, najmä preto, že pred vznikom monumentálnej architektúry mnohí Gréci pracovali v Egypte a susedili s vyspelými civilizáciami Malej Ázie. Tradičný megarónový pôdorys gréckeho chrámu sa však v Grécku vyskytoval ešte počas neolitických kultúr Sesklo a Dimini a pretrval aj v monumentálnych mykénskych palácoch. Rozoznávame tri typy gréckych chrámov, dórsky, iónsky a korintský. Najstarší je dórsky, ktorý pravdepodobne napodobňuje drevenú stavbu. Neskôr vzniká v Iónii iónsky sloh, ktorý je viac zdobený a typický svojou volutovou hlavicou. Korintský stĺp vznikol až koncom klasického obdobia a naplno sa presadil až v rímskej architektúre. Grécke obytné domy (oikoi) boli jednoduché, so škridlovou strechou, podlažím a dvorom (aulé). V priestrannejších domoch bola izba vyhradená na sympózia (triklinion), ženská izba (gynaikeion), mužská izba (andrón), kúpeľňa (loutron) a sklady (apothékai) či kuchyňa (optanion). Pôdorys gréckeho domu prevzali a čiastočne upravili Etruskovia a od nich ho prevzali Rimania. Paláce sa objavujú v Macedónii a následne veľkolepé paláce až v helenizme. K verejným stavbám gréckeho mesta patrí miesto zasadania občanov či vládcov (bouleuterion), krytá polyfunkčná budova stoa a tiež aj divadlo (theatron). Najznámejší grécky architekt je Hippodamos z Milétu, ktorý založil racionálne plánovanie mesta, ktoré je základom modernej architektúry.
Monumentálne sochárstvo prevzali Gréci pravdepodobne od Egypťanov, no boli to až Gréci, ktorých sochy boli presným anatomickým stvárnením ľudského tela. V archaickom období vznikajú sochy mladých chlapcov (kúros) a dievčat (koré). Ženské sochy boli spočiatku vždy zahalené, minimálne chitónom, nahé ženské sochy sa začínajú robiť až v koncom klasického obdobia, kedy grécke sochárstvo zažilo obdobie najväčšej dokonalosti. Sochárstvo helenistickej doby zachycuje ľudské emócie (radosť, smútok, utrpenie) a deti, či portréty konkrétnych osôb, čo v klasickom období nebolo. Známi sochári sú Feidias, Myrón, Praxiteles a Polykleitos.
Veľmi kvalitná bola aj grécka keramika. Spočiatku, v archaickom období boli dve hlavné centrá výroby, Atény a Korint, čiastočne maloázijské ostrovy (najmä Rodos a Chios), no v klasickej dobe sa najznámejšou stala Atická keramika, teda keramika z Atén. Išlo o čiernofigúrovú a neskôr červenofigúrovú keramiku, ktorá zobrazovala mytologické scény, oslavy, bohov, aj bežný život. Pri výpale bola použitá zložitá metóda dosiahnutia čiernej alebo červenej farby postáv a objektov. Atická keramika bola obľúbená v celom Grécku aj mimo neho, nachádzame ju v celom Stredomorí, dokonca v Západnej aj Strednej Európe, kde si ju nechali dovážať miestne elity. Najväčší odberatelia atickej keramiky boli Etruskovia, ktorí si dokonca objednávali vlastné mytologické vyobrazenia na svoju keramiku. Dokonca z Etrúrie pochádza vôbec najviac nálezov atickej keramiky. Tvary gréckej keramiky boli rôzne, od nádoby na vodu, hydria, cez krátér na miešanie vína, až po nádoby na pitie vína (kylikes), nádoby na voňavky (arybaloi), či pohrebné okrasné nádoby lekytos). Známi maliari atických keramických nádob sú Polygnotos, Achilov maliar či Agatarchos. Známe keramické dielne boli aj v juhoitalských gréckych kolóniách, ktoré boli ovplyvnené atickou keramikou.
V helenistickej dobe bola populárna aj mozaika, ktorá pochádza z Malej Ázie, tú však dochovanú nemáme, jediné grécke mozaiky pochádzajú z mesta Pella z paláca macedónskych kráľov (je tu vyobrazený aj Alexander Veľký) no mnohé grécke mozaiky boli znovu kopírované Rimanmi (napríklad mozaika Alexandra Veľkého z Pompejí). Tiež sa nám v Grécku málo dochovali ukážky nástenného maliarstvo, a ktoré bolo v dobe helenizmu veľmi populárne, no v hrobkách v Trácii (Bulharsko), či z hrobiek aristokracie a kráľov Macedónie máme ukážky tohto umenia (Kazanlăk, Vergina, Derveni-Solún). Rovnako tak rímske nástenné maliarstvo kopíruje grécke predlohy, výborné príklady sú dochované pompejské fresky.
Nálezy kovových predmetov sú vzácne. Prestížny kovový riad sa dochoval hlavne v macedónskych hrobkách (Krátér Derveni – Múzeum v Solúne), či grécky krátér z keltskej hrobky princeznej z francúzskeho Vix.
Kuchyňa
náhľad|Hodujúci Gréci počas sympózia. Atická červenofigúrová keramika, Nikiov maliar. Starogrécka bežná strava sa veľmi nelíšila od tej novogréckej. Išlo o tradičnú stredomorskú kuchyňu, ktorá bola založená na olivovom oleji, obilí a víne. Informácie o gréckej strave nám zanechali rôzni spisovatelia a dramatici (napr. Aristofanes a Platón) a vôbec prvým spisovateľom na svete, ktorý opisoval rozličné jedlá bol Grék Athénaios z Naukratidy, žijúci v 2. stor. po Kr. O gréckej strave nás informujú aj umelecké pamiatky, najmä vyobrazenia na atickej keramike. Základom gréckej stravy bol olivový olej, olivy a chlieb typu novogréckej pity. Konzumovalo sa tiež mäso, hlavne bravčové a jahňacie, či baranie, ktoré sa pripravovalo na grile, či opekaním. Kúsky mäsa sa piekli aj samostatne na kolíkoch, toto jedlo sa nazývalo kandaulos a dnes sa v Grécku nazýva suvlaki. Obľúbené boli aj ryby a konzumovalo sa aj veľa syrov (ovčí a kozí). Z ovocia sa konzumovali orechy, jablká, figy a hrozno. Citrusy ešte v Európe neboli. Sladkosti boli tiež obľúbené a boli z medu, išlo o rozličné druhy pokrmov, ktoré sa v Grécku pod inými menami vyskytujú aj dnes (napr. baklava). Obľúbené bolo víno, robilo sa červené, biele aj ružové. Gréci, ako aj Rimania nepili čisté víno, ale riedené s vodou. Riedilo sa vo veľkej nádobe zvanej krátér.
Ekonomika
náhľad|[[Krátér z Vix, z hrobky významnej keltskej ženy z Francúzska dokladá ďalekosiahle kontakty gréckeho obchodu.]] Ekonomika starovekého Grécka bola rozvinutá a bola založená na importe a exporte rozličných tovarov a bola postavená na obchode medzi rozličnými gréckymi štátmi, ale aj na obchode s cudzincami. Grécky luxusný tovar (keramika, sochy, šperky, kovové výrobky, obľúbené bolo aj grécke víno a olivový olej) boli žiadané medzi negréckymi vládnymi kruhmi, či už u Etruskov, Trákov, Keltov, Skýtov, Ilýrov a iných. Naopak Gréci dovážali otrokov a najmä obilie, ktorého sa v neúrodnom Grécku urodilo málo. Kvôli tomuto obchodu zakladali Gréci kolónie po celom Stredomorí. Svoje ďaleké obchodné kontakty udržiavali Gréci pomocou lodí a grécke lodiarstvo sa tak už v tejto dobe dostalo na čelo svetovej lodnej prepravy. Veľký rozvoj gréckej ekonomiky bol založený aj na otrockej sile, kedy otroci boli nútení vykonávať extrémne ťažkú prácu za pomerne rýchleho obdobia. Extrémne ťažká práca bola napríklad ťažba zlata a vzácnych kovov v atických doloch v Lauriu. Vďaka ďalekosiahlym gréckym kontaktom sa prvky a tovar z gréckej kultúry dostáva do ďalekých oblastí Hispánie, Galie, Severnej Itálie, Strednej Európy (Nemecko, Česko, Rakúsko, Slovensko), až do kaukazských kultúr. To pomáhalo civilizovať miestne obyvateľstvo a zároveň napomáhalo aj k bohatnutiu a ďalšiemu napredovaniu gréckych poleis.
Vojenstvo
náhľad|Grécki [[hoplita|hopliti]] náhľad|Grécke bojové lode. Každý mestský štát mal svoje vlastné vojsko, ktoré pozostávalo z občanov, mužov. Každý muž mal povinnosť obraňovať svoj štát a v prípade vojny sa stať vojakom. Tradične boli muži rozdelení do jednotlivých tried (väčšinou ich bolo päť), podľa majetkovej, či skupinovej príslušnosti. Elitou gréckeho vojska boli hopliti, teda ťažkoodenci (od slova hoplon = zbraň). Hopliti boli zoradení do šíku zvaný falanga. Išlo o zomknutý útvar, kde sa vojaci navzájom kryli, zároveň však hrozilo nebezpečenstvo, že ak nepriateľ falangu rozruší, vojaci budú zachvátení panikou a ľahko porazení. Falanga však bola pomerne účinnou taktikou, pomohla odraziť vpád Peržanov a počas výbojov Alexandra Veľkého dokonca zničiť Perzskú ríšu. Nestačila však na tiež dobre organizované rímske légie, vďaka čomu Gréci podľahli Rimanom. Falangu prebrali aj iné národy, ako Etruskovia, Ilýri, Italikovia a istú dobu, počas kráľovstva ju používali aj Rimania. Grécki hopliti mali dobrú zbroj, ktorá pozostávala z bronzovej prilby a pláteného, prípadne kovového panciera. Existovalo viac druhov gréckych prílb, napr. korintská prilba, chalkidská prilba, frýgska prilba, či atická prilba. Obľúbeným pancierom (thorax) bol bronzový chránič trupu, často aj so znázornením svalstva (Lorica musculata). Hoplit mal aj náholenníky (knemides) a vypuklý oválny štít (aspis). Strata štítu v boji znamenala hanbu, čo vo svojej známej satire zosmiešňuje básnik archaického obdobia Archilochos. Bojovalo sa krátkym mečom ohnutého listového tvaru (xifos) a neskôr aj dlhou kopijou (macedónska Sarissa). Okrem ťažkých hoplitov boli aj ľahkoodenci, ktorí prakmi, či oštepmi z diaľky začínali boj. Kavaléria nepredstavovala u mestských štátov jadro armády, plnila len okrajovú funkciu, naopak v severnom Grécku bola dôležitou súčasťou kráľovských vojsk. Známa je tesálska a macedónska jazda. V severogréckych štátoch Macedónia, Epirus a Tesália tvorili jadro armády vojaci, ktorí v civilnom živote boli pastieri a roľníci. Macedónske vojsko však neskôr prešlo zmenou a Macedónia ako vôbec prvá na svete vytvorila profesionálnu armádu, ešte pred Rimanmi. Aj tento fakt stojí za veľkým úspechom Macedónie počas vlády Filipa II. a jeho syna Alexandra Veľkého. Rovnako ako aj taktiku, aj vybavenie gréckych vojakov bolo preberané rozličnými národmi. Tak sa grécke prilby a panciere používajú u Ilýriov, Trákov, Etruskov či Keltov. Grécke zbrane a zbroj prevzali aj Rimania, ktorí grécke zbroje ďalej pretvárali a modifikovali niekoľko stáročí po zániku samostatných gréckych štátov.
Významné bolo aj Grécke námorné vojsko. Každý prístavný mestský štát disponoval svojou flotilou, najväčšiu a najsilnejšiu mali Atény. Grécke lode boli veľmi obratné, dalo sa s nimi dobre manévrovať, čo bola príčina zničenia perzskej početnej flotily v Bitke pri Salamíne, ale aj v iných grécko-perzských bitkách. :)
Dedičstvo Starovekého Grécka
náhľad|Platónova Akadémia v Aténach, postavená v 19. stor. v štýle neoklasicizmu. Kultúru Starého Grécka preberalo mnoho národov, v staroveku najviac ovplyvnila Etruskov a Rimanov, pričom Rimania ju v architektúre, vojenstve a v legislatíve zdokonalili a ďalej priniesli do Západnej Európy. V stredoveku na západe grécka kultúra čiastočne upadla, no Aristotelova filozofia ostala naďalej populárna medzi vzdelancami. Iná situácia bola v Byzantskej ríši, ktorá voľne pokračovala od antiky, bola grécka a jej hlavní literárni predstavitelia, ako Michail Pselos, či filozofi Georgios Gemistos Plethon a Laonikos Chalkokondyles ju a jej gréckych obyvateľov považovali za jediného dediča starovekej gréckej kultúry. V Byzancii sa uchovávali a čítali na západe dávno stratené starogrécke diela, v 9. stor. vznikla knižná zbierka s názvom Souda, kde byzantskí učenci komentovali klasické diela. Na západ sa dedičstvo antického Grécka dostáva v renesancii, kedy do Talianska prichádzajú grécki učenci z Turkami dobytej Byzancie, prinášajú antické diela, vyučujú na prestížnych talianskych univerzitách a učia klasickú gréčtinu. Títo grécki učenci sa nesmierne zaslúžili o šírenie a vznik renesancie. Grécku literatúru prebrali od Byzancie aj Arabi, ktorí na nej založili svoju vyspelú stredovekú kultúru. V 18. stor. nastupuje obdobie neoklasicizmu a Architektúra gréckeho revivalizmu, kedy sa v západnej a strednej Európe začali umelci a architekti inšpirovať klasickým gréckym umením a mnoho z nich cestovalo do Osmanského Grécka, obdivovať, či dokonca odvážať starogrécke pamiatky. Odvoz pamiatok, napríklad časť vlysu z aténskeho Parthenónu narazila na odpor u miestnych gréckych intelektuálov, nakoľko európski cestovatelia tieto pamiatky odkupovali od osmanských autorít, teda od okupantov, preto si Grécko robí stále nárok na navrátenie mnohých pamiatok. Predstavitelia tohto smeru sú napríklad architekti Theofil Hansen, Ernst Ziller, či sochári Antonio Canova alebo Grék Leonidas Drosis. V maliarstve neoklasicizmu sa presadili grécki maliari Nikiforos Lytras, Ioannis Altamouras a Nikolaos Gyzis.
Po vypuknutí Gréckeho národného povstania proti Osmanskej ríši v roku 1821 prišlo bojujúcich Grékov podporiť mnoho európskych intelektuálov (filheléni), najznámejší je George Gordon Byron, ktorý v Grécku zomrel. Intelektuáli prichádzali často s nereálnymi predstavami o obrode antického Grécka a po príchode do chudobnej krajiny boli často sklamaní. Po oslobodení Grécka a vzniku Gréckeho kráľovstva, sa grécki intelektuáli ešte viac ako v minulosti snažili odkázať svoj národ ku antickému Grécku. To sa snažil ešte aj známy predrevolucionistický grécky spisovateľ Rigas Fereos, akademickú snahu spojiť moderné a antické Grécko prejavil vo svojich knihách historik Konstantinos Paparrigopulos, ktorého diela sú dnes považované ako nadčasové a očistené od etnickej propagandy, ktorá bola pre 19. stor. v Európe typickou. Niektorí iní grécki intelektuáli sa horlivo snažili zabudnúť na byzantskú minulosť Grékov a odkázať národ len na antiku, pričom sa pozvoľne prestáva používať byzantská národná identita a presadzuje sa jedine tá helénska (Ellines, Ellada). Iní, najmä v Konštantínopole žijúci Gréci a miestni grécki šľachtici fanariot i nepodporovali helénsky revivalizmus, ale ostávali verní byzantským ideálom. Je však nesporné, že moderní Gréci sú napriek mnohým rozdielom zo všetkých národov najbližšie ku svojim starovekým predkom. Dokazuje to jednak jazyk, ktorý je priamym pokračovateľom klasickej gréčtiny, jednak ľudové tradície, ktoré skúmalo mnoho európskych aj miestnych bádateľov. V novogréckej ľudovej kultúre existuje množstvo paralel so starým Gréckom, existuje tu množstvo pohanských tradícií a dokonca aj postavy zo starogréckej mytológie, ako Charón, či Hádes. Kontinuitu nájdeme aj v tradičných tancoch, piesňach, či jedlách. Odkazom na starogrécku kultúru sú aj skupiny obyvateľstva žijúce mimo Grécka, často bez gréckeho povedomia, ktoré však rozprávajú rôznymi formami novogréčtiny. Ide o obyvateľov oblastí, ktoré v staroveku kolonizovali Gréci. Takéto obyvateľstvo sú napr. Grekanici na juhu Talianska, po grécky hovoriaci moslimovia v Turecku, či grécke obyvateľstvo Krymu.
NGC 6404
NGC 6404 je otvorená hviezdokopa v súhvezdí Škorpión, ktorú objavil anglický astronóm John Herschel v roku 1837.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 10,6.
Rétközberencs
Rétközberencs je obec v Maďarsku v Sabolčsko-satmársko-berežskej župe v obvode Kisvárdai.
Má rozlohu 1580 ha a žije tu 1198 obyvateľov (2007).
Dušan Hájek
Dušan Hájek (* 21. júl 1946, Bratislava) je slovenský hráč na bicie nástroje a v súčasnosti filmový manažér. Najviac sa preslávil ako bubeník skupín Prúdy, Soulmen, Collegium Musicum, Modus, Limit a Banket.
Hudobná kariéra
Začínal v skupine Galaxia, ktorá sa rozpadla hneď po ukončení strednej školy. Neskôr nastúpil k skupine Phantoms a po jej rozpade prešiel do Blues Five. V skupine The Soulmen hral len krátkodobo, z dôvodu štúdií.
Na Slovensku je Dušan Hájek najviac známy ako bubeník skupiny Collegium Musicum, do ktorej nastúpil v roku 1969. Na albume Collegium Musicum Live sa nachádza jeho bubenícke sólo v skladbe „Monumento“. V roku 1975 zo skupiny odišiel a vrátil sa až o dva roky neskôr. Po dokončení albumu Continuo opäť odišiel zo skupiny. V roku 1978 sa stal bubeníkom skupiny Modus. Po odchode Žbirku a Lučeniča z Modusu, Hájek spoluzaložil skupinu Limit. V roku 1984 bol členom Lipa-Andršt Blues Band (hral tu na bluesovom albume Škrtni, co se nehodí) ako aj členom skupiny Banket, kde vymenil akustické bicie za elektronické, čím zmenil svoj charakteristický zvuk. Jeho bicie znejú na ich debutovom albume elektronického rocku - Bioelektrovízia. V roku 1986 sa stal členom skupiny Midi, s ktorou o rok neskôr (1987) nahral debutový album Robo Grigorov – Midi a v roku 1988 album "Nohy".
David Silva
David Silva (* 8. január 1986, Arguineguin, Španielsko) je španielsky futbalový reprezentant, ktorý hráva na poste ofenzívne stredopoliara. Je členom španielskej reprezentácie a hráčom Real Sociedad. V novembri 2009 si zranil koleno.
Dušan Hájek
Hudobná kariéra
V roku 1997 hral opäť s Collegium Musicum na comebackovom turné, v pôvodnej zostave z roku 1973. Spolu s comebackom vyšiel aj živý album Collegium Musicum 97, ktorý obsahuje záznam z koncertnej haly Bratislava-Pasienky. Hral v PKO, so skupinou Collegium Musicum na akcii Legendy 60 a naposledy na koncerte k 70. narodeninám Mariána Vargu s názvom Marián Varga 70, 19. apríla 2017.
Hudobné nástroje
Dušan Hájek používal vo svojich začiatkoch zostavu bicích Amati. Neskôr si zakúpil bicie značky Rogers, ktoré boli obohatené o množstvo perkusií, charakteristické pre štýl jeho hry. Po odchode zo skupiny Collegium Musicum hral na priesvitných plastových bicích značky Ludwig. V osemdesiatych rokoch hral na elektronických bicích. Jeho hra je charakteristická používaním prídavným tomov značky Amati a množstvom rozličných perkusií ako napríklad wood block, triangel, malý gong a ďalšie. Hájekov perfekcionizmus je cítiť aj z kvality jeho hrania na bicie, ktoré bolo inšpirované jazzom.
David Silva
Reprezentoval Španielsko na Majstrovstvách Európy 2012 v Poľsku a na Ukrajine. V druhom zápase skupiny strelil gól na 2-0 proti Írsku pri víťazstve 4-0.
Luis Walter Alvarez
Luis Walter Alvarez (* 13. jún 1911, San Francisco, Kalifornia, USA – † 1. september 1988, Berkeley) bol americký fyzik.
V roku 1968 dostal Nobelovu cenu za vývoj bublinkovej komory a spracovanie údajov z nej, čo viedlo k objavu veľkého počtu tzv. rezonančných stavov.
Teodor Krempaský
Prof. RNDr. Teodor Krempaský (* 11. september 1907, Žilina – † 20. júl 1950) bol významný slovenský chemik, vysokoškolský profesor.
Životopis
Strednú školu absolvoval v Žiline, v rokoch 19271933 absolvoval Prírodovedeckú fakultu Masarykovej univerzity v Brne. 2. apríla 1935 bol promovaný na doktora prírodných vied za dizertačnú prácu „O vplyve solí na aktivitu vodíkových iónov“ a po vykonaní rigoróznych skúšok z anorganickej chémie, fyzikálnej chémie a matematickej analýzy. Od roku 1934 pôsobil na Štátnom reálnom gymnáziu v Levoči, v rokoch 1939 až 1942 v Bratislave. Od roku 1940 bol suplementom na Prírodovedeckej fakulte Slovenskej univerzity. 1. októbra 1942 bol ustanovený za suplenta disciplín anorganickej a analytickej chémie na SVŠT a za správcu Ústavu anorganickej chémie, ktorý mal zároveň vybudovať. V roku 1943 bol vymenovaný za profesora. V rokoch 19431947 bol dekanom a v rokoch 19471949 prodekanom Odboru chemicko-technologického inžinierstva SVŠT. Ako dekan budoval ostatné ústavy odboru.
Kobylnice (okres Brno-venkov)
Kobylnice (okres Brno-venkov) je obec v Česku v okrese Brno-venkov v Juhomoravskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 1 011 obyvateľov, z toho 497 mužov a 514 žien, pričom priemerný vek v obci bol 39,4 roka (muži 38,8 roka, ženy 40,0 roka).
Dejiny
Prvá písomná zmienka pochádza z roku 1306. Územie obce bolo osídlené už v období paleolitu, bolo tu nájdeno keltské pohrebisko z 3. – 2. storočia pred Kr. Kobylnice (skôr Kobylníky, Kobelnice) nesú svoj súčasný názov od 16. marca 1939.
Podskalie
Nad obcou Podskalie sa nachádza prírodná rezervácia Podskalský Roháč so zachovalou teplomilnou vegetáciou na vápencovom substráte, kde sa vytvorili prirodzené lesné a nelesné spoločenstvá, v ktorých sa vyskytuje škála chránených, ohrozených a zriedkavých druhov rastlín charakteristických pre takýto typ biotopov. Územie Roháča predstavuje výrazný skalný hrebeň s početnými skalnými útvarmi, ako vežami, skalnými rebrami, v ktorých sa miestami nachádzajú otvory typu skalných okien, tunelov, ale aj mohutnými bralami so skalnými i niekoľko metrov vysokými strmými až kolmými stenami. Tieto viacstupňové skalné skupiny podmienili ťažšiu prístupnosť a miestami aj zložitú priechodnosť hrebeňa.
Nancy
Nancy môže byť:
Rohod
Má rozlohu 1956 ha a žije tu 1276 obyvateľov (2007).
Osetčina
Osetčina alebo zriedkavejšie osetínčina je novoiránsky jazyk, ktorým hovorí asi 600 000 Osetov v ruskej republike Severné Osetsko, v autonómnej oblasti Južné Osetsko v Gruzínsku, a ďalej v republike Kabardsko-Balkarsko a v Stavropoľskom kraji v Rusku.
Jazyk má hlavné dialekty ironský a digorský. Na ironskom dialekte je založený spisovný jazyk, prvé úspešnejšie pokusy o vytvorenie ktorého pochádzajú z 18. storočia, a ktorý bol najprv písaný gruzínskym písmom, neskôr ruským písmom (azbuka) a v medzivojnovom období dočasne latinkou. Centrami literatúry sú dnes Vladikavkaz (hlavné mesto Severného Osetska) a Cchinvali (hlavné mesto Južného Osetska).
Saumur
Saumur je mesto na Loire na západe Francúzska v departemente Maine-et-Loire, v regióne Pays-de-la-Loire. Má cca 28 000 obyvateľov.
Osetčina
Jazyk sa vyvinul z alančiny.
Saumur
Externé odkazy
Oficiálna stránka
Osetčina
Písanú osetčinu možno rýchlo rozpoznať používanám písmena ӕ, ktoré sa nepoužíva v žiadnom inom jazyku používajúcom cyriliku.
Jacques Santer
Jacques Santer (* 18. máj 1937, Wasserbillig) je luxemburský politik. Bol ministrom financií Luxemburska v rokoch 1979 – 1989 a 22. predseda vlády Luxemburska v rokoch 1984 – 1995, člen Ľudovej kresťansko-sociálnej strany. Ako premiér viedol rozhovory k Jednotnému európskemu aktu, ktorý odstavil dvadsaťročný Luxemburský kompromis na druhú koľaj a pripravil tak pôdu pre jednotný trh Európskej únie. V rokoch 1995 – 1999 pôsobil ako predseda Európskej komisie.
Predsedanie Európskej komisii
Santer sa stal deviatym predsedom Európskej komisie ako kompromis medzi Spojeným kráľovstvom a Francúzsko-Nemeckou alianciou po tom, ako francúzsko-nemeckého nominanta Johna Majora vetovali Briti. Výber bol ledva schválený Európskym parlamentom, ktorý bol znechutený procesom, akým sa vyberali predsedovia EK.
Obvinenia z korupcie, ktoré sa týkali jednotlivých komisárov EU viedli k vyšetrovaniu administratívnych zlyhaní (nekompetencie a nedbalosti). Napriek tomu, že väčšina komisárov bola obvinení zbavená, správa uvádzala, že sa nenašla žiadna osoba, ktorá by ukazovala sebe menšiu zodpovednosť. Keďže dotknutí komisári odmietli rezignovať a pretože predseda Európskej komisie nemal moc odvolať týchto komissárov, Santer a jeho komisia rezignovali 15.marca 1999, v deň vydania tejto správy. Dočasným predsedom EK sa stal Manuel Marín, ktorý predsedal Komisii, kým bola nastolená nová.
Santer doviedol do úspešného konca vytvorenie menovej únie.
Annette Wieviorková
Annette Wieviorková (* 10. január 1948) je francúzska historička, špecialistka na šoa a dejiny Židov v 20. storočí.
Životopis
Jej starí rodičia, poľskí Židia, boli zatknutí počas vojny v Nice a zomreli v Osvienčime. Jej otec, utečenec vo Švajčiarsku, a matka, dcéra parížskeho krajčíra, ktorá utiekla do Grenoblu, vojnu prežili. Počas 70. rokov sa angažovala v maoistickom hnutí. V období 1974 až 1976 vyučovala v Číne. Pôsobila v CNRS a bola členkou Mission d'étude sur la spoliation des Juifs de France. V súčasnosti je aktívna v Association Primo Levi.
Jej súrodenci sú vedci Michel Wieviorka, Sylvie Wieviorková a Olivier Wieviorka.
Forges (Charente-Maritime)
Forges je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Charente-Maritime, v regióne Poitou-Charentes.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Hiersac (kantón)
Hiersac je francúzsky kantón v obvode Angoulême v departemente Charente v regióne Poitou-Charentes. Tvorí ho 13 obcí.
Hradčany (okres Brno-venkov)
Hradčany (okres Brno-venkov) sú obec v Česku v okrese Brno-venkov v Juhomoravskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 602 obyvateľov, z toho 296 mužov a 306 žien, pričom priemerný vek v obci bol 40,1 roka (muži 38,8 roka, ženy 41,4 roka).
Ratenelle
Ratenelle je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Saône-et-Loire, v regióne Burgundsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Evanjelium podľa Petra
Evanjelium podľa Petra alebo Petrovo evanjelium (po grécky: κατά Πέτρον ευαγγέλιον, skrátene PtEv) je apokryfické, nekánonické evanjelium, objavené ako zlomok textu v zime roku 1886/87 v egyptskom Achmíme (staroveký Panopolis) v hrobe neznámeho mnícha. Zlomok bol nájdený ako súčasť pergamenového kódexu z 7. - 9. storočia. Šesťdesiatšesť strán textu, napísaných na papyruse, obsahovalo ďalšie apokryfné texty, ktorými boli Petrova apokalypsa a grécky Henoch.
Vznik textu
Text evanjelia je napísaný v prvej osobe z perspektívy apoštola Petra:
''„Ja so svojimi druhmi som sa trápil a so zranenou mysľou sme sa skrývali. Hľadali nás totiž ako zločincov, ako by sme chceli zapáliť chrám.“'' - PtEv 7, 26
Presný dátum vzniku textu je neznámy. V roku 1972 uverejnil R. A. Coles dva papyrusové zlomky, 13 a 5 neúplných riadkov, ktoré boli neskôr identifikované ako zlomky Petrovho evanjelia z 2. – 3. storočia. Tieto zlomky dokazujú, že toto evanjelium bolo na prelome 2. a 3. storočia v Egypte čítané, ale pretože sú poškodené, neprispievajú k obohateniu známeho textu.
Najstaršie zmienky o Petrovom evanjeliu pochádzajú zo Sýrie. Tam sa z textom mohol oboznámiť Órigenes, ktorý sa naň odvoláva vo svojom „Komentári k Matúšovmu evanjeliu", kde tvrdí, že Ježišovi bratia pochádzali z Jozefovho prvého manželstva (dôkaz Máriinho panenského materstva). Eusebius vo svojich Cirkevných dejinách odkazuje na list biskupa Serapióna z Antiochie (koniec 2. storočia): „Ešte dnes existuje spis takzvané Petrove evanjelium. Toto evanjelium som si požičal od tých, ktorý ho používali, totiž od nástupcov zakladateľov onej herézy, ktorých nazývame dokéti. Časť názorov Petrovho evanjelia totiž pochádzajú z ich školy." Z toho vyplýva, že evanjelium vzniklo pred rokom 190, pravdepodobne v polovici 2. storočia niekde v Sýrii alebo v Malej Ázii. Iné zmienky o Petrovom evanjeliu u ranokresťanských autorov v 2. – 4. storočí sa nepodarilo objaviť.
Obsah
Pisárske ozdoby na začiatku a na konci dochovaného textu dosvedčujú, že ani ten, čo text odpisoval v 7. – 9. storočí už nemal k dispozícii celú predlohu textu. Zlomok popisuje Ježišov proces, posledné okamihy jeho utrpenia a jeho vzkriesenie. Bádatelia nepochybujú o závislosti evanjelia na kanonických evanjeliách, sú tu však niektoré významné odchýlky. Napríklad v 1. verši PtEv je situácia úplne iná ako v kánonických evanjeliách. Javí sa ako kombinácia Mt 27,24 a Lk 23, 6-12. Ďalej je v texte vina na Kristovom odsúdení prisudzovaná viac Herodovi, než Pilátovi, čo sa interpretuje ako snaha ospravedlniť Piláta. V pasáži o ukrižovaní sa Židia podieľajú na akte ukrižovania spolu s rímskymi vojakmi, čo poukazuje na antijudaizmus Petrovho evanjelia.
Doketizmus
Petrovo evanjelium je významné svojím doketickým charakterom. Vplyv doketizmu je výrazný v PtEv 4,10:
''„A priviedli dvoch zločincov a uprostred medzi nimi ukrižovali Pána. On ale mlčal, akoby necítil žiadnu bolesť“.''
Evanjelium sa takisto vyhýba zmienke o tom, že Ježiš zomrel, namiesto toho sa hovorí, že bol „vzatý nahor“.
Rozsály
Rozsály je obec v Maďarsku v Sabolčsko-satmársko-berežskej župe v obvode Fehérgyarmati.
Má rozlohu 1487 ha a žije tu 792 obyvateľov (2007).
Marie (Alpes-Maritimes)
Marie je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Alpes-Maritimes, v regióne Provence-Alpes-Côte d’Azur.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Abú Nasr Muhammad al-Fárábí
thumb|Zobrazenie al-Fárábího na bankovke [[Kazachstanu]] Abú Nasr Muhammad al-Fárábí (* okolo 870, Fáráb v tureckom Churásáne – † 950, Damask), arab., lat. Alpharabius, známy aj ako Alfarabi, El Farati, Abunasr a Avenassar alebo (podľa niektorých zdrojov) Muhammad ibn Muhammad ibn Tarkhan ibn Uzalagh al-Fárábí, bol perzsko-turecký filozof, predstaviteľ východného islamského aristotelizmu a zakladateľ novoplatónskej islamskej filozofie, jeden z najväčších filozofov a vedcov svojich čias. Arabi ho nazývali „druhý učiteľ“ (prvým učiteľom bol pre nich Aristoteles. Je známy mnohými komentármi k dielam Aristotela a Platóna. Snažil sa o súlad medzi týmito dvoma filozofmi. Chcel vybudovať filozofický systém vychádzajúch z filozofie emanácie v duchu novoplatonizmu.
Ústav slovenskej literatúry Slovenskej akadémie vied
Významní pracovníci ústavu:
Externý odkaz
Webová stránka Ústavu
Vanuatu
Vanuatu, dlhý tvar Vanuatská republika (bývalý názov Nové Hebridy), je štát v Austrálii a Oceánii. Väčšina ostrovov štátu Vanuatu patrí do súostrovia Vanuatu.
Hlavné mesto je Port Vila.
Ide o ostrovnú krajinu v oblasti Koralového mora východne od austrálskeho queenslandského pobrežia. Meno Vanuatu sa skladá z „vanua“ (zem) a „atu“ (samostatný). Súostrovie, na ktorom tento štát leží, sa stále nazýva Nové Hebridy. Hlavné mesto je Vila. Vanuatu sa skladá zo 6 provincií – Malampa Provins, Penama Provins, Sanma Provins, Shefa Provins, Tafea Provins, Torba Provins, ktorých mená sa skladajú z jednotlivých názvov ostrovov.
Dejiny
Veľa ostrovov Vanuatu bolo osídlených už po tisícročia. Najstaršie nálezy sa datujú z roku 2000 pred naším letopočtom. Portugalský moreplavec Pedro Fernandes de Queirós objavil 3. mája 1606 Espiritu Santo. V presvedčení, že našiel stratený južný kontinent, pomenoval ostrov po Terra Australis del Espiritu Santo a vyhlásil všetky krajiny ležiace po južný pól za svoje v mene španielskeho kráľa a katolíckej cirkvi. V roku 1768 sa Louis Antoine de Bougainville plavil na fregate (rýchlej plachetnici) medzi Espiritu Sante a Malakula a tým vyvrátil Queirosovu teóriu, že ide o súčasť južného kontinentu.
thumb|left|[[Stíhacie lietadlo|Stíhacie lietadlá Grumman F6F-3 Hellcat stíhacej perute VF-40 amerického vojenského námorníctva na letisku Turtle Bay na ostrove Espiritu Santo, február 1944]]
Paleocén
Paleocén je najstaršie obdobie treťohôr. Začal sa pred 65,5 mil. rokov a skončil sa pred 58,7 mil. rokov. Predchádzala mu krieda, po ňom nasledoval eocén.
Vanuatu
Dejiny
Po druhej ceste britského prieskumníka kapitána Jamesa Cooka v roku 1774 sa na ostrovoch usadili v roku 1839 európski osadníci. Od roku 1887 boli ostrovy oficiálne pod britsko-francúzskou kontrolou. Francúzi a Briti sa v roku 1906 dohodli na založení Kondomínia Nové Hebridy. Vzhľadom na rôzne infekčné choroby, ktoré do krainy priviesli hlavne európski osadníci, počet obyvateľov klesol na 45 000 obyvateľov až do roku 1935.
Paleocén
Paleocén zaviedol nemecko-francúzsky botanik W.P. Schimper v roku 1874 ako najstaršie obdobie paleogénu. Názov bol odvodený z gréčtiny (παλαιός, palaios – starý a καινός, kainos – nový) a mal vyjadrovať výskyt fauny, ktorá bola vyvinutejšia ako mezozoická, no bola naďalej primitívna v porovnaní s dnešnou. Neskôr rozsah paleocénu pozmenil E. Haug.
Vanuatu
Dejiny
Počas druhej svetovej vojny ostrovy Efate a Espiritu Santo používali spojenci ako vojenské základne. V roku 1960 tlačilo obyvateľstvo na sebaurčenie a neskôr nezávislosť. Plnú suverenitu nadobudol tento ostrovný štát 30. júla 1980. V roku 1981 vstúpilo Vanuatu do Organizácie Spojených národov a o dva roky neskôr do hnutia nezúčastnených štátov. V roku 1990 bol poznačený politickou nestabilitou, čo viedlo k väčšej decentralizácii v politickom systéme.
Paleocén
Delenie
Paleocén sa podľa svetovo platnej stratigrafickej škály delí na :
Vanuatu
Dejiny
Vanuatu, do roku 1980 britsko-francúzske kondomínium, je podľa ústavy z roku 1979 parlamentnou republikou. Územie štátu sa skladá zo súostrovia Nové Hebridy v juhozápadnej časti Tichého oceánu, ktoré tvoria koralové ostrovy a ostrovy vulkanického pôvodu.
Paleocén
Charakteristika
Hranica kriedy a paleocénu známa ako hranica K-T (hranica krieda-terciér) je celosvetovo jedným z najlepšie rozpoznateľných geologických rozhraní. Na mnohých miestach ju vyznačuje irídiová vrstvička, ktorá sa pokladá za dôsledok dopadu meteoritu v oblasti polostrovu Yucatán.
Vanuatu
Poloha a charakter územia
thumb|left|Pláž na ostrove [[Efate]]
Paleocén
Charakteristika
V Západných Karpatoch sú sedimenty paleocénu vyvinuté hlavne vo flyšovom a pribradlovom pásme. Tu prebiehala laramská fáza alpínskeho vrásnenia.