cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Parc Kellermann
náhľad|Parc Kellermann Parc Kellermann je verejný park, ktorý sa nachádza na juhu Paríža v 13. obvode. Park bol vybudovaný medzi boulevardom Kellermann a mestským okruhom a jeho rozloha je 5,6 ha. Bol zriadený po prvej svetovej vojne na mieste zrušených mestských hradieb a bývalom koryte rieky Bièvre.
Jeho záhrady sa rozkladajú na troch úrovniach a sú prepojené potokom stekajúcim po kaskádach. Park má tiež detské ihrisko a športovisko.
Park je pomenovaný po francúzskom maršalovi F.-Ch. Kellermannovi.
Mohansko-dunajský prieplav
Mohansko-dunajský prieplav (iné názvy: Kanál/Prieplav Mohan-Dunaj; po nemecky Main-Donau-Kanal / MDK /, Europakanal, Neuer Kanal) je prieplav, ktorý prepája na nemeckom území rieky Mohan a Dunaj od mesta Bamberg cez Nürnberg až po Kelheim. Táto umelá vodná cesta spája prostredníctvom spojenia riek Main [Mohan] a Donau [Dunaj] v konečnom dôsledku Severné more s Čiernym morom vnútrokontinentálnou plavebnou trasou.
Kanál v súčasnom stave bol dokončený v roku 1992 a je dlhý 171 km.
Keďže rieka Mohan (Main) ústiaca do Rýna pri meste Mainz je riekou upravenou v dĺžke 384 km vzdutím hladiny (kanalizovanou), označenie Rýn - Mohan - Dunaj kanál je nesprávne.
Vzdutie hladiny je dlhšie, ale po km 384, ústie MDK, je rieka Mohan splavná pre plavidlá - súlodia 185 m x 11,45 m, ponor 2,7 m.
Queyssac-les-Vignes
Queyssac-les-Vignes je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Corrèze, v regióne Limuzínsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Agneša Habsburská (1392)
Agneša Habsburská alebo Agnesa Habsburská (*asi 1321 až 1326, Viedeň – † 2. február 1392, Świdnica, Poľsko) bola sliezska vojvodkyňa.
Narodila sa ako mladšia z dvoch dcér rakúskeho vojvodu Leopolda I. a Kataríny Savojskej, dcéry savojského grófa Amadea V. a Márie Brabantskej.
Bola vydatá od roku 1339 za vojvodu Bolka II. z Fürstenbergu. Ovdovela v roku 1368, manželstvo bolo pravdepodobne bezdetné. Podľa závetu svojho muža sa stala správkyňou Svidnicko-javorského kniežatstva.
Vojvodina
Vojvodina je historické územie na severe Srbska, dnes administratívne Vojvodinský autonómny kraj (iný preklad: Autonómna pokrajina Vojvodina / Vojvodinská autonómna pokrajina; skrátene Vojvodina). Vojvodina susedí na západe s Chorvátskom, na severe s Maďarskom a na východe s Rumunskom.
Oficiálny názov v úradných jazykoch
náhľad|230px|vľavo|Pevnosť v Petrovaradíne, neďaleko Nového Sadu náhľad|230px|vľavo|Úrad primátora Nového Sadu v štyroch úradných jazykoch Vojvodiny (srbčina, maďarčina, slovenčina a panónska rusínčina)
Dejiny
Oblasť bola dôležitá už v časoch Rímskej ríše, nachádzalo sa tu mesto Sirmium (dnes Sremska Mitrovica). Počas 6. storočia prišli do oblasti Slovania, v 9. storočí si Vojvodinu podmanili Maďari, v ich moci ostala až do 16. storočia. Po bitke pri Moháči v roku 1526 a páde Banátu (1552) sa oblasť dostala pod kontrolu Osmanskej ríše. Vďaka Karlovskému mieru z roku 1699, ako aj mierovej zmluve podpísanej roku 1718 v Požarevci, územie dnešnej Vojvodiny pripadlo Habsburskej monarchii. Po prvej svetovej vojne táto oblasť sa stala súčasťou Kráľovstva Srbov, Chorvátov a Slovincov. Po druhej svetovej vojne vznikol 1. septembra 1945 v rámci federalizovanej Juhoslávie Vojvodinský autonómny kraj ako časť Srbska.
Administratívne členenie
Obvody sa ďalej delia na obce (po srbsky: opština), ktoré sú veľkosťou podobné slovenským okresom.
Geografia
Rozprestiera sa na území štyroch historických regiónov – Báčky, Banátu, Sriemu a z malej časti Mačvy. Hlavným a zároveň najväčším mestom je Nový Sad, druhým v poradí je Subotica. Rozloha je 21 506 km², počet obyvateľov: 1 931 809, hustota obyvateľstva: 89,85/km² (2011). Nachádza sa v strednej Európe, v severnej časti Srbska, na Panónskej nížine. Územie je rozdelené riekami Dunaj a Tisa na Báčku, Banát a Sriem.
Národnostné zloženie (2011)
náhľad|230px|Národnosti vo Vojvodine Vojvodina je národnostne veľmi rozmanitá oblasť. Existuje tu šesť úradných jazykov: srbčina, maďarčina, slovenčina, chorvátčina, rumunčina a rusínčina.
Slováci vo Vojvodine
náhľad|230px|Sídla Slovákov, Rusínov a Čechov vo Vojvodine náhľad|230px|Oficiálne použitie slovenčiny vo Vojvodine
Slováci sú treťou najpočetnejšou národnosťou vo Vojvodine. Podľa sčítania obyvateľstva z roku 2011 tvoria absolútnu väčšinu v okrese Báčsky Petrovec (65,37%) a sú najpočetnejšou národnosťou v okrese Kovačica (41,85 %).
Vojvodinskí Slováci sú potomkami prevažne evanjelických vysťahovalcov z 18. a 19. storočia, ktorí sa usadili na úrodnom území, riedko obývanom po spustošení osmanskými Turkami. Hlavnou príčinou slovenského vysťahovalectva boli ťaživé hospodárske a sociálne podmienky, značná preľudnenosť a nedostatok existenčných možností v rodných krajoch.
Slováci vo Vojvodine si zachovávajú jazyk a kultúru svojich predkov (vrátane folklóru a zvykoslovia).
Zimný štadión Banská Bystrica
Tipsport arena (Zimný štadión Banská Bystrica) je multifunkčná hala v meste Banská Bystrica. Aréna má kapacitu 3 016 miest. Otvorená bola v noci z 24. decembra na 25. decembra 1956, zastrešená bola v roku 1966. Je domovským stánkom hokejového klubu HC ’05 Banská Bystrica, ktorý má arénu v prenájme od mesta Banská Bystrica. V roku 2009 prebehla rekonštrukcia južnej tribúny, ktorá bola v havarijnom stave. V decembri 2013 vyčlenila vláda zo štátnej rezervy milión eur na rekonštrukciu severnej tribúny. Podmienkou pre rekonštrukciu bolo finančné zapojenie samosprávy a mesto sa zaviazalo, že najmenej 10 rokov od dokončenia rekonštrukcie nezmení vlastnícke ani iné právo k pozemku ani stavbe a arénu bude využívať v súlade so zmluvou so Slovenským zväzom ľadového hokeja. Zároveň musí poskytnúť arénu pre účely reprezentácie. Súčasťou arény je aj tréningová Hala B, ktorá si tiež v dlhodobom horizonte vyžaduje rekonštrukciu.
Podujatia
Výber najvýznamnejších športových podujatí:
Ján Vanovič (advokát)
Ján Vanovič (Vanovics alias Dianis de Draskócz, * 24. december 1856, Dražkovce† 4. september 1942, Martin) bol slovenský politik, advokát, zeman, signatár Martinskej deklarácie.
Životopis
Narodil sa v zemianskej rodine Petra Vanoviča a jeho manželky Terézie Jesenskej. Vyštudoval právo v Bratislave a v Budapešti. Od roku 1886 pôsobil ako advokát v Martine. Vystupoval proti maďarizácii a propagoval spoluprácu nemaďarských národov v Uhorsku. Patril medzi popredných funkcionárov Slovenskej národnej strany. Bol členom Slovenskej národnej rady a poslancom Národného zhromaždenia. Bol členom výboru Matice slovenskej a v rokoch 19311938 aj jej predsedom. Spoluzakladal Advokátsku komoru pre Slovensko, ktorej bol aj predsedom. Bol tiež predsedom výboru Slovenského spevokolu, Turčianskeho kasína, zastával aj viacero funkcií v evanjelickej cirkvi (od roku 1922 bol generálnym dozorcom ECAV).
Saint-Offenge-Dessous
Saint-Offenge-Dessous je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Savoie, v regióne Rhône-Alpes.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Mauno Koivisto
Mauno Henrik Koivisto [] (* 25. november 1923, Turku – † 12. máj 2017, Helsinki) bol v rokoch 1982 až 1994 deviatym fínskym prezidentom. Bol tiež prvým sociálnym demokratom zvoleným do tejto funkcie. Vystriedal v úrade Urho Kekkonena. Po Koivistovi sa v roku 1994 stal desiatym prezidentom taktiež sociálny demokrat Martti Ahtisaari.
Nabú
Nabú bol bohom Novobabylonskej ríše. Jeho meno v preklade znamená Ten, kto povoláva alebo Ten, kto žiari. Bol spätý s planétou Merkúr. Syn najvyššieho boha Starobabylonskej ríše Marduka. Centrom jeho kultu bolo mesto Borsippa (dnešný Birs Nimrúd), v ktorom mal Ézida (Stálosť) s chrámovou vežou Euriminanki (Dom siedmich otcov neba a zeme). Jeho manželkou bola bohyňa Tašnetum (Porozumenie), alebo bohyňa Nanaja. Nabú napísal Tabuľky osudu, kde bolo opísané všetko dianie. Neskôr jeho moc začala upadať a stal sa bohom vegetácie, obilia a prameňov. V mytológii nemá veľký význam, v starých textoch sa nespomína a v neskorších textoch zohráva úlohu iba pri obradoch. Jeho znakom bolo rydlo.
Sam Smith
Samuel Frederick „Sam“ Smith (* 19. máj 1992, Londýn, Anglicko) je anglický spevák-skladateľ. V októbri 2012 ho preslávila spolupráca na prelomovom singli „Latch“ od skupiny Disclosure, ktorá dosiahla 11. priečku v britskom singlovom rebríčku. Ďalej s Naughty Boy spolupracoval na singli „La La La“, ktorý sa stal jeho prvým singlom číslo jeden, v máji 2013.
V decembri 2013 bol nominovaný na Brit Critics' Choice Award 2014 a v ankete BBC's Sound of 2014, obe vyhral. V máji 2014 vydal pod vydavateľstvom Capitol Records UK svoj debutový štúdiový album s názvom In the Lonely Hour. Vedúci singel, „Lay Me Down“ bol vydaný pred „La La La“. Druhý singel s názvom „Money on My Mind“, sa stal jeho druhým singlom číslo jeden v Spojenom kráľovstve. Jeho tretí singel s názvom „Stay with Me“ dosiahol medzinárodný úspech a obsadil prvú priečku v britskom rebríčku a druhú v americkom rebríčku Billboard Hot 100. Pieseň, „I'm Not the Only One“ sa stala štvrtým singlom a dosiahla číslo päť v oboch krajinách. Piaty singel, „Like I Can“, obsadil deviate miesto v Spojenom kráľovstve.
V decembri 2014 obdržal šesť nominácií Grammy Awards, a na 57. ročníku udeľovania cien Grammy vyhral štyri z nich: Najlepší nováčik, Nahrávka roka, Pieseň roka („Stay with Me“), a Najlepší vokálny popový album (In the Lonely Hour). Na Brit Awards, vyhral ceny v kategórii „Britský objav roka“ a „Cena za celosvetový úspech“. V októbri 2015 vydal pieseň s názvom „Writing's on the Wall“, ako ústrednú pieseň k filmu Jamesa Bonda, Spectre. Sam za túto pieseň dosiahol Guinnessov rekord, pretože sa stala prvou Bondovou piesňou, ktorá obsadila prvú priečku v Spojenom kráľovstve. V januári 2016 vyhral za túto pieseň aj Zlatý glóbus za najlepšiu filmovú pieseň.
Pierre-Augustin Caron de Beaumarchais
Pierre-Augustin Caron de Beaumarchais [vyslov: piér ogüsté(n) karó(n) dbomaršé] (* 24. január 1732, Paríž, Francúzsko – † 18. máj 1799, tamže) bol francúzsky dramatik, známy predovšetkým svojimi tromi hrami o Figarovi. Počas svojho života bol hodinárom, vynálezcom, hudobníkom, politikom, tajným agentom, nakladateľom, obchodníkom so zbraňami a revolucionárom v dvoch revolúciách (americkej a francúzskej).
Detstvo a mladé roky
Pierre-Augustin Caron sa narodil v neurodzenej rodine parížskeho hodinára ako jediný syn medzi piatimi dcérami. Rodina jeho otca bola dosť zámožná a tak Pierrovo detstvo prebiehalo šťastne a bezstarostne.
Ako trinásťročný sa išiel učiť za hodinára, aby mohol pokračovať v otcovom podniku. Pierre v učení dobre prospieval, medzi rokmi 1751 – 1753 dokonca vylepšil hodinový strojček v presnosti určovania času. O tento vynález sa sporil s M. Lepautom, kráľovským hodinárom, ktorý si nárokoval jeho autorstvo. Spor bol prednesený až pred Akadémiu a rozriešený v prospech mladého Carona. Táto aféra z neho urobila svojím spôsobom celebritu medzi parížskymi mešťanmi ako aj pri dvore. Kráľ si ho dal predviesť a Caron získal aj skvelé zákazky, napríklad vytvoril hodinky pripevnené na prsteň pre Madame de Pompadour, milenku Ľudovíta XV.
Caron sa pri prvej príležitosti zbavil svojej živnosti a zariadil si pri dvore sinekuru – stal sa v roku 1756, ako výborný flautista a hráč na harfu, učiteľom hry na harfu dcér Ľudovíta XV. K tomuto postu mu pomohla Marie-Madeleine, žena nižšieho kráľovského úradníka Francqueta (rodená Aubertin). O rok neskôr jej manžel zomrel a vdova sa čoskoro – 22. novembra 1756 – vydala znova – za Pierre-Augustina Carona. Caron tak získal podstatný majetok a podľa vyženených pozemkov le Bois Marchais začal po skorej manželkinej smrti (na týfus) používať meno Pierre-Augustin Caron de Beaumarchais.
V Španielsku
Dôležitou udalosťou pre jeho budúce literárne dielo sa stala jeho niekoľkomesačná návšteva Španielska. Roku 1764 odišiel do Madridu a strávil tam 10 mesiacov, aby pomohol svojej sestre Lisette, ktorú opustil jej snúbenec – španielsky literát José Clavijo. Beaumarchais ho preto vyzval na súboj, ale keď Clavijo požiadal španielske úrady o ochranu, skončil nakoniec vo väzení, kde strávil celý mesiac. Potom sa už mohol starať o obchodné záležitosti pre Pâris-Duverneyho a oslňovať v salónoch a pri kráľovskom dvore.
Druhé manželstvo
Beaumarchais sa roku 1768 druhý raz oženil s Geneviève-Madeleine Lévêque (rodená Wattebled), ale ani toto manželstvo netrvalo dlho – jeho žena v roku 1770 zomrela zhodou okolností tiež na týfus. Z manželstva sa narodil syn Augustin, ktorý zomrel v roku 1772. Zhoda okolností to bola natoľko nápadná, že sa v určitých kruhoch objavili špekulácie, že sa svojich manželiek potom, ako získal majetok, zbavil jedom. Aj keď sa Beaumarchais klebete bránil, zostala dlho v pamäti a dokonca aj Puškin na ňu naráža v „Mozartovi a Salierim“.
Boj proti obvineniam po smrti Pâris-Duverneyho
Rok 1770 nebol pre Beaumarchaisa šťastný. Okrem smrti manželky, klebete okolo travičstva a finančných problémov, stratil aj dlhodobého obchodného partnera. 17. júla zomrel Pâris-Duverney. Niekoľko mesiacov pred jeho smrťou Beaumarchais a Pâris-Duverney uzatvorili zmluvu, podľa ktorej bol na Pâris-Duverneyho prenesený Beaumarchaisov dlh 75 000 libier, Beaumarchais navyše získal 15 000 libier. Po smrti Pâris-Duverneyho jeho jediný dedič gróf de la Blanche dostal Beaumarchaisa pred súd pre podvod a falšovanie listín. Verdikt z roku 1772 obvineného oslobodil, ale o rok neskôr bol vplyvom de la Blanchových známostí zrušený.
V tejto kritickej dobe sa Beaumarchais navyše zaplietol do hádky s vojvodom de Chaulnes na nanajvýš citlivú tému – vojvodovu milenku. Žiarlivý de Chaulnes mu vnikol do bytu a počas hádky o herečku ho musel Beaumarchais vlastnoručne vyhodiť z domu. Výsledkom hádky bol pobyt vo väzení pre urážku šľachtica medzi februárom a májom 1773. V tom čase však prebiehalo obnovené konanie ohľadom zmluvy s Pâris-Duverneym a de la Blanche a jeho ochranca, sudca Goezman využili Beaumarchaisovu absenciu počas procesu a dosiahli rozhodnutia, podľa ktorého mal zaplatiť celý dlh aj s úrokmi, rovnako ako súdne náklady. Tento rozsudok pre Beaumarchaisa prakticky znamenal bankrot.
Beaumarchais sa po návrate z väzenia bránil spôsobom sebe vlastným. Spísal štvordielny pamflet Mémoires contre Goezman, ktorý z neho v predrevolučnom Francúzsku urobil (nie naposledy) hrdinu dňa a symbol sociálnej nespravodlivosti a útlaku. Goezman odpovedal vznesením ďalších obvinení, ktoré vyriešil súd 26. februára 1774 tak, že Beaumarchaisa zbavil jeho občianskych práv (kvôli urážkam, ktoré obsahoval pamflet), Goezman prišiel o miesto pri súde a súd zrušil rozsudok nariaďujúci zaplatenie dlhu de la Blanchovi. Prípad sa stal takým populárnym, že Goezman musel opustiť súdnu budovu tajne zadným vchodom, aby sa na neho nevrhol rozzúrený parížsky dav.
Pri dvore a americká revolúcia
Beaumarchais sa dal do služieb Ľudovíta XV. a Ľudovíta XVI. dúfajúc, že mu za zásluhy budú vrátené jeho občianske práva. V nasledujúcich rokoch v kráľovských službách v podstate ako tajný agent podnikol mnoho ciest do Londýna, Amsterdamu a Viedne. Jeho prvá veľká cesta smerovala do Londýna, kde bol poverený získať rukopis pamfletu Les mémoires secrets d'une femme publique, ktorý sa týkal milenky Ľudovíta XV. Madame du Barry.
V tom čase sa stal aktívnym stúpencom americkej revolúcie, po tom, ako mu Ľudovít XVI., ktorý nechcel spôsobiť otvorenú roztržku s Anglickom, ale na druhú stranu sa snažil o čo najväčšie oslabenie Anglicka, dovolil založiť spoločnosť Roderigue Hortalez and Co., ktorá za podpory francúzskej a španielskej koruny zásobovala Američanov muníciou, zbraňami a ďalšou potrebnou výbavou. Tento dobrodružný podnik opäť priniesol Beaumarchaisovi v určitých kruhoch popularitu, na druhú stranu ho takpovediac zruinoval, pretože americkí povstalci neboli schopní plniť svoje pohľadávky. V roku 1776 mu francúzsky parlament udelil späť občianske práva a v roku 1779 jeho zásluhy ocenil v osobnom liste predseda Kongresu.
Voltaire
V roku 1778 v Paríži zomrel Voltaire. Beaumarchais sa rozhodol publikovať kompletné Voltairove dielo napriek tomu, že bolo vo Francúzsku prísne cenzurované. Aby získal ozaj všetky Voltairove práce, precestoval celú Európu a nakoniec založil nakladateľstvo v nemeckom Kiehle – vyhol sa tak francúzskej cenzúre. V rokoch 1783 – 1790 bolo vydaných sedemdesiat zväzkov Voltairovho diela, ale celý podnik sa nakoniec ukázal ako stratový. Beaumarchaisovi vďačíme za zachovanie Voltairových prác, ktoré by bez neho boli pre súčasnosť stratené.
Tretie manželstvo
V roku 1786 sa Beaumarchais po tretí a posledný raz oženil, tentoraz s Marie-Thérèse de Willer-Mawlaz (aj Willermaulaz)– ženou, ktorá bola už 12 rokov jeho milenkou a s ktorou mal dcéru Eugéniu.
Francúzska revolúcia
V roku 1787 sa Beaumarchais dostal znovu do konfliktu s francúzskou justíciou. Zoznámil sa s pani Kormanovou, ktorej manžel ju krivo obvinil z cudzoložstva s vidinou získania jej vena. Celý prípad sa dostal pred súd, Beaumarchais tu vystupoval na strane pani Kormanovej. Pán Korman do svojich služieb získal úspešného advokáta Nicolasa Bergassa. 2. apríla 1790 boli pán Korman a Bergasse uznaní vinnými z ohovárania, ale paradoxne aj Beaumarchaisova reputácia bola poškodená, pretože sa v súvislosti s procesom začali prepierať okrem iného Beaumarchaisove tajné služby korune.
Medzitým vypukla francúzska revolúcia, ale Beaumarchaisova popularita začala upadať. Nemal síce finančné problémy, pretože získal dosť finančných prostriedkov zásobovaním Paríža pitnou vodou, a mohol si teda v roku 1791 dovoliť kúpiť prepychové sídlo v samom centre Paríža. V auguste 1792 bol opäť len krátko väznený.
Snažil sa spolupracovať s republikánskou armádou, keď sa im pokúsil predať 60 000 pušiek, ktoré získal v Nizozemsku. Nebol ich však schopný ozaj dodať. Zatiaľ čo kvôli tomuto obchodu nebol v Paríži, bol zahrnutý do zoznamu emigrantov (teda vlastne royalistov). Nemohol sa do Francúzska vrátiť a dva a pol roka bol v exile, väčšinou v Nemecku, kým nebolo jeho meno zo zoznamu odstránené. V roku 1796 sa vrátil do Paríža, kde strávil v relatívnom pokoji zvyšok života. Zomrel v roku 1799 vo veku 67 rokov na mŕtvicu a bol pochovaný na cintoríne Père Lachaise v Paríži.
Hry o Figarovi
Tri hry, v ktorých vystupuje Beaumarchaisova najznámejšia postava Figaro nesú názvy „Le Barbier de Séville“ (Barbier zo Sevilly), „Le Mariage de Figaro“ (Figarova svadba), and „La Mère coupable“ (Previnilá matka). Patria medzi najdôležitejšie francúzske hry, ktoré dôkladne vystihujú epochu v ktorej sa odohrávajú. Vo všetkých troch sa objavujú len dve postavy: Figaro a gróf Almaviva. Obe postavy vznikli na základe Beaumarchaisových ciest po Španielsku. V ich vzájomnom vzťahu sa odrážajú sociálne skutočnosti pred, počas a po francúzskej revolúcii. Vzťah začína ako tradičný vzťah pána a sluhu v Barbierovi zo Sevilly, vo Figarovej svadbe sa z nich stávajú rivali v boji o Zuzanku (personifikácia triedneho boja v predrevolučnom Francúzsku) a nakoniec v ?Previnilej matke? sa spoja, aby odvrátili Begéarassove intrigy. Previnilú matku Beaumarchais nazýval druhým Tartuffom na znak pocty Moliérovi a jeho hre.
Do určitej miery sú Figarovské hry autobiografické. Don Guzman Brid'oison vo Figarovej svadbe a Begéarass v Previnilej matke boli karikatúrami dvoch Beaumarchaisových súperov: Goezmana a Bergassa. Páža Cherubín vo Figarovej svadbe sa podobá mladému Beaumarchaisovi, ktorý sa pokúsil z nešťastnej lásky spáchať samovraždu. Zuzanka bola vytvorená podľa Beaumarchaisovej tretej ženy Marie-Thérèse de Willer-Mawlazovej.
Previnilá matka mala premiéru v roku 1792 v Paríži v čase, keď už bola Beaumarchaisova sláva minulosťou. Všetky tri hry sú dodnes obľúbené a často hrané.
Zoznam diel
V 60. rokoch 18. storočia vytvoril niekoľko jednoaktoviek:
Jahodová proklamácia
Jahodová proklamácia (angl.: The Strawberry Statement) - americká farebná „romantická“ dráma z roku 1970.
Charakteristika
Film o revoltujúcej americkej mládeži z obdobia šesťdesiatych rokov v USA. Dej filmu vychádza z denníka amerického študenta Jamesa Kunena. Študenti Columbia University demonštrujú pre ironický výrok dekana univerzity. Na protest študenti univerzity obsadia všetky priestory školy. Štrajk študentov trvá istý čas, po ktorom nastupujú tvrdé a brutálne represie zo strany policajtov. Film má špecifický námet a vynikajúcu hudbu, hoci je vcelku priemerný, až na záverečné scény, ktoré výrazne zlepšili celkový dojem o filme.
Recenzia
109 minút strávených v kine pri sledovaní filmu „Jahodová proklamácia“ v sedemdesiatych rokoch minulého storočia – v ére "poučenia z krízového vývoja stavu a spoločnosti po roku 1968" komunistami – bol zaujímavý zážitok pre každého mladého človeka. Snáď ho vtedajší komunistický režim pustil do kín iba nato, aby ukázal ako „zlí kapitalisti“ bijú „úbohých študentov“. Je to veľmi autentický film, ktorý ukazuje naivitu vtedajšieho hnutia „hippies“ a mladej generácie vždy a všade – v každej dobe a každom štáte – v plnej nahote. V dnešnej dobe by určite našu mládež film už zrejme neoslovil, ale pre staršiu generáciu to bol v svojej dobe nezabudnuteľný a jedinečný zážitok, hlavne aj pre skutočnosť, že bol až neuveriteľne vynikajúco podfarbený sugestívnou hudbou skupiny: „Crosby, Still, Nash & Young“.
Saint-Caradec-Trégomel
Saint-Caradec-Trégomel je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Morbihan, v regióne Bretónsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Trojhviezda
thumb|Viacnásobný hviezdny systém [[Mizar sa v ďalekohľadoch zobrazuje ako trojhviezda. Zložky Mizar A a Mizar B sú v tesnej vzájomnej blízkosti, tretia zložka Alcor je vzdialenejšia]] Trojhviezda je hviezdna sústava zložená z troch gravitačne viazaných hviezd. Často sa skladá z dvojhviezdy, okolo ktorej obieha vo väčšej vzdialenosti tretia hviezda. Príkladom takéhoto typu trojhviezdy je Alfa Centauri, náš najbližší hviezdny systém.
Hilary Swanková
Hilary Ann Swank (* 30. júl 1974, Lincoln, Nebraska, USA) je americká herečka.
Jej herecká kariéra začala malou rolou vo filme Buffy the Vampire Slayer (1992) a potom v hlavnou úlohou vo filme The Next Karate Kid (1994).
Získala dvoch Oscarov, prvého za hlavnú úlohu vo filme Chlapci neplačú (1999) a druhého za stvárnenie Maggie Fitzgeraldovej vo filme Million Dollar Baby (2004).
Wanda Rutkiewiczová
Wanda Rutkiewiczová-Błaszkiewiczová (* 4. február 1943, Plungė, Litva – † 13. máj 1992, Káčaňdžunga, India) bola poľská horolezkyňa, alpinistka a himalájistka, jedna z najvýznamnejších horolezkýň 20. storočia. Ako tretia žena v histórii a prvá Európanka stála na vrchole Mount Everestu a ako prvá na vrchole K2.
Životopis
Narodila sa v Litve. Po 2. svetovej vojne sa s rodinou presťahovala do Vroclavu v Poľsku, kde vyštudovala na technickej vysokej škole a získala titul Ing. S horolezectvom sa stretla pri Jelenej Góre. Neskôr spravila niekoľko ťažkých horolezeckých túr v Tatrách. Postupne sa v Alpách a Himalájach vypracovala na svetoznámu horolezkyňu, ktorá spolu s Reinholdom Messnerom a Jerzym Kukuczkom určovala smerovanie svetového horolezectva. Často používala čistý alpský štýl bez použitia podporného kyslíka a bez zbytočne veľkých expedícií. O svojich cestách napísala viaceré knihy a články.
Zahynula v roku 1992 na Káčaňdžunge v Himalájach.
Niektoré výstupy
Zo štrnástich osemtisícoviek dobyla Wanda Rutkiewiczová osem: Mount Everest, Nanga Parbat, K2, Šiša Pangma, Gasherbrum II, Gasherbrum I, Cho Oyu a Annapurnu.
Vzdialenosť
Vzdialenosť medzi dvoma bodmi je dĺžka priamej čiary, prípadne nepriamej trasy, vedenej medzi danými bodmi.
Lietavská Svinná-Babkov
Lietavská Svinná-Babkov je obec na Slovensku v okrese Žilina v Žilinskom kraji. Obec vznikla administratívnym spojením Lietavskej Svinnej, Kňazovej Lehoty a Babkova.
Poloha a prírodné pomery
Obec leží v južnej časti okresu v Žilinskej kotline v údolí riečky Svinianka.
Dejiny
Najvýznamnejšou historickou pamiatkou v obci je murovaná zvonica z roku 1606, v ktorej, podľa legendy, visí zvon pochádzajúci z Lietavského hradu s rodovým erbom Turzovcov. V centre obce oproti zvonici stojí moderný Kostol Sedembolestnej Panny Márie.
Daniel Speer
Daniel Georg Speer (pseudonymy Uhorský Simplicissimus, Daniel Rutge) (* 2. júl 1636, Vroclav, Poľsko – † 5. október 1707, Göppingen, Nemecko) bol slovenský spisovateľ, hudobný skladateľ, interpret a pedagóg poľského pôvodu, ktorý pôsobil na Slovensku a v Nemecku.
Životopis
Bol jediným synom kožušníka Georga Speera a jeho manželky Margarety. Keď mal 9 rokov, dostal sa do sirotinca (obaja jeho rodičia zomreli v roku 1644). Študoval na gymnáziu vo Vratislavi, hudobné vzdelanie získal počas pobytu na Slovensku (Prešov). Žil na dvore poľského šľachtica, neskôr v Kežmarku, Levoči, Sabinove, Bardejove a v Šariši. Ako bubeník sa zúčastnil bojov proti Turkom, a v roku 1658 ho zajali. Po prepustení zo zajatia slúžil sedmohradskej šľachte, potom sa vrátil do Košíc, neskôr odišiel do Carihradu. Od roku 1688 pôsobil ako pomocný kantor na škole v Göppingene. Tam ho v roku 1689 zbavili miesta a odsúdili do väzenia za napísanie politického letáku, no na žiadosť žiakov, spolupracovníkov a obyvateľov mesta bol napokon prepustený.
Tvorba
Písal cestopisné, autobiografické, náučné a hudobné diela. Vďaka jeho dielu možno získať ucelený obraz o živote v 17. storočí, a to nie iba v oblasti každodenného života, ale aj z politického a hudobného pohľadu.
Tetra žiarivá
Tetra žiarivá (lat. Hemigrammus erythrozonus) je druh ryby z čeľade charaxovité (Characidae).
Pôvod
Pochádza z Južnej Ameriky (Guyana).
Koncertný album
V súčasnosti sa na nahrávanie počas koncertov využívajú viacstopové nahrávky, ktoré umožňujú postprodukcii jednotlivé stopy dodatočne manipulovať a vylepšovať kvalitu výsledného albumu.
Rock and pop
Väčšina úspešných umelcov populárnej hudby vydá počas svojej kariéry aspoň jeden koncertný album. Nie každý živý album je úspešnou časťou ich hudobného katalógu, častejšie sa stávajú obchodným prepadákom.
Najpredávanejším koncertným albumom je Double Live od amerického country speváka Gartha Brooksa s predajom nad 20 miliónov hudobných nosičov (k januáru 2006). Skupina Kiss dosiahla komerčný úspech až po vydaní ich štvrtého radového (predchádzajúce tri boli štúdiové), koncertného dvojalbumu Alive!.
Džez
Nakoľko vrcholom v interpretácii na koncertoch džezovej hudby je improvizácia („jamovanie“), živé džezové nahrávky nebývajú v centre pozornosti hudobných vydavateľstiev. Na trh sa väčšinou dodatočne dostávajú nahrávky z úspešných vystúpení legendárnych umelcov tohto žánru, ktoré dopĺňajú ich hudobné katalógy.
Klasická hudba
Koncertné nahrávky klasickej hudby majú rovnaký efekt v atmosfére a interpretácii ako neklasické hudobné nahrávky z vystúpení.
Anna Jantar
thumb|Hrob Anny Jantar Anna Jantar, vlastným menom Anna Maria Szmeterling, od 1971 tiež ako Anna Maria Kukulska (* 10. jún 1950, Poznaň, Poľsko – † 14. marec 1980, Varšava) bola poľská speváčka.
Koncertný album
Klasická hudba
Veľa interpretačných umelcov klasickej hudby uprednostňuje nahrávanie tohto typu albumu oproti štúdiovým verziám, nakoľko aj v tomto prípade je možná technická úprava niektorých chybičiek v postprodukcii. Aj keď sa dá v nahrávacom štúdiu umelo vytvoriť dojem virtuálneho efektu živého vystúpenia efekt silnejšieho priestorového zvuku a atmosféry je len ťažko dosiahnuteľný.
Anna Jantar
Životopis
V rokoch 1965-1969 navštevovala Všeobecno vzdelávacie lýceum Adama Mickiewicza a Strednú hudobnú školu v Poznani. V roku 1969 zložila prijímaciu skúšku do štátnej Vyššej umeleckej školy vo Varšave, no nebola prijatá pre nedostatok miesta. Umeleckú karieru začala v roku 1968. Spolupracovala s vokálno-inštrumentálnou skupinou Polne Kwiaty. V poznaňskom rádiu s nimi nahrala skladbu Po ten kwiat czerwony. Od roku 1969 bola vokalistkou skupiny Waganci, v ktorej vystupoval tiež Jaroslav Kukulski, jej budúci manžel. Z toho obdobia pochádza známa skladba Co ja w tobie widziałam. 11. apríla 1971 sa v poznanskom kostole sv. Anny zosobášila s Jaroslavom Kukulskim.
V 70. rokoch patrila medzi popredných poľských spevákov. V roku 1972 po zložení skúšky zahájila sólovú kariéru ako Anna Jantar a stala sa profesionálnou speváčkou.
Koncertný album
Klasická hudba
Napríklad aj slávny dirigent Leonard Bernstein preferoval nahrávanie albumov z vystúpenia na koncertoch pred nahrávaním v hudobnom štúdiu.
Anna Jantar
Životopis
V roku 1973 sa zúčastnila na KFPP v Opole, kde zaspievala svoj prvý sólový hit Najtrudniejszy pierwszy krok. Počas svojej kariéry získala mnoho cien a uznaní. Spolupracovala z mnohými poľskými umelcami medzi ktorých patrili Stanislaw Sojka, Boguslaw Mec, Zbigniew Hołdys, Andrzej Tenard a veľa iných.
Bola matkou speváčky Natalie Kukulskej.
Zahynula pri leteckom nešťastí lietadla Il-62 vracajúceho sa z New Yorku 14. marca 1980.
Reygade
Reygade je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Corrèze, v regióne Limuzínsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Mendes
Džedet alebo po grécky Mendes alebo, nazývané Egypťanmi aj Per-Benebdžedet  alebo Anpet, bolo staroveké egyptské mesto v nílskej delte a hlavné mesto 16. dolnoegyptského nomu, dnes Tell el-Rúba. Počas 29. dynastie slúžilo toto mesto zároveň i ako sídlo kráľovskej moci.
Džedet bol v staroveku slávnym mestom, ktoré spomínajú historici Herodotos (II. 42, 46. 166), Diodoros Sicílsky (I. 84), Strabón (xvii. p. 802), Pomponius Mela (I., 9, § 9), Plínius Starší (v. 10. s. 12), Klaudios Ptolemaios (iv. 5. § 51) a byzantský historik Stefanus. Mesto ležalo na mieste, kde sa mendétske rameno Nílu vlievalo do jazera Tanis. Archeologické nálezy dokladajú existenciu osídlenia na danom mieste už v dobe Nagáda II, v predhistorickom období Egypta. Za vlády prvých faraónov sa Džedet stal sídlom miestnej správy a zostal ním až do rímsko-gréckej doby, kedy ho ako centrum nomu nahradilo mesto Thmuis ležiace neďaleko. V tejto istej dobe bol mendétsky nom jeden z mála, ktorý spadal pod miestne vojsko, tzv. Calasirii. Zároveň sa tu vyrábali známe voňavky nazývané mendétské. V 1. st. Po Kr. sa však Džedet stratil z máp, keďže ho v svojich geografických prácach nespomínajú ani Ptolemaios ani rímsky historik P. Aelius Aristides. Podľa polohy mesta sa zdá, že ho zaplavila voda po tom, ako jeho kanály prestali byť udržiavané za Ptolemaiovcov.
Kult
Hlavnými božstvami Džedetu bol baraní boh Banebdžedet (Ba pána Džedetu, teda Ba boha Usíra) a jeho manželka, rybia bohyňa Hatmehit. So svojim synom Har-pa-Cheredom („Horom Dieťaťom“, ) tvorili džedetskú triádu.
Herodotos sa vyjadruje ku kultu baranieho boha v svojich Dejinách nasledovne: ''„… pričom nikto zo svätyne v Mendéte alebo kto by pochádzal z mendétskej provincie, nebude mať dočinenia nič s obetovaním kôz, ale bude používať ovce ako obetné zvieratá... Tvrdia, že Heraklova najväčšia túžba bola vidieť Dia, ale Zeus odmietal dovoliť mu to. Nakoniec, v dôsledku Héraklových prosieb, Zeus prišiel s nápadom. Stiahol kožu z barana a odťal mu hlavu, potom ju podržal pred sebou, odel sa do rúna a takto sa ukázal Héraklovi. Pre túto príčinu majú egyptské sochy Dia baraniu hlavu, Tébania považujú barana za posvätného a nepoužívajú ich ako obetné zvieratá. Avšak v jediný deň roku – sviatočný deň boha Dia – rozrežú barana na kusy, stiahnu jeho kožu, odejú sochu Dia opísaným spôsobom a prinesú sochu Hérakla blízko k soche Dia. Potom každý v okolí svätyne oplakáva smrť barana a napokon ho pochovajú ho v posvätnej hrobke.“'' (Dejiny, II, 42)
Pravdepodobne odvolávajúc sa na Herodota nazval okultista Elifas Levi v Dogme et Rituel de la Haute Magie (1855) svoj koncept Bafometa, bytosti s hlavou capa, Bafomet z Mendétu. Týmto spôsobom zpopularizoval nesprávnu predstavu, pretože džedetský Usíre bol uctievaný ako baran, nie ako cap. Z Leviho tradície vychádza napríklad black metalová skupina Akercocke so svojim albumom The Goat of Mendes (2001, Cap z Mendétu).
Saint-Offenge-Dessus
Saint-Offenge-Dessus je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Savoie, v regióne Rhône-Alpes.
Čiune Sugihara
Čiune Sugihara (* 1. január 1900 – † 31. júl 1986) bol japonský diplomat, vicekonzul v Litve v roku 1939 – 1940. thumb|Československý pas s v vízom, ktoré udelil roku 1940 diplomat Sugihara. thumb|Sugihara na Litovskej poštovej známke (2004). V rozpore s pokynmi prideľoval tranzitné víza do Japonska židovským utečencom z krajín obsadených nacistickým Nemeckom.
Saint-Offenge-Dessus
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Majstrovstvá Európy 1. divízie v ragby mužov 2001/02
'''Majstrovstvá Európy 1. divízie v ragby mužov 2001/02''' boli v poradí 38. Majstrovstvá Európy v ragby mužov, ktoré organizuje Európska ragbyová asociácia (Rugby Europe). Konali sa od 4. februára 20017. apríla 2002, za účasti 6 tímov. Turnaj pozostával z 30 zápasov, pričom prvá časť (15 zápasov) tvorila celý súťažný ročník Majstrovstiev Európy 2001.
Tieto majstrovstvá tiež slúžili ako súčasť kvalifikácie na Majstrovstvá sveta 2003. Prvé 2 družstvá postúpili do 4. kola európskej kvalifikácie, zvyšné 4 družstvá nastúpili už 3. kole kvalifikácie.
Saint-Offenge-Dessus
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Amalarich
náhľad|Ilustrácia Amalaricha od renesančného maliara Amalarich (špan. Amalarico; * 502 – † asi 531), Alarichov syn, sa stal vizigótskym kráľom až v roku 522. Jeho otec v roku 507 padol v bitke s Frankami. Pretože Amalarich bol neplnoletý, vládol za neho ostrogótsky kráľ Teodorich Veľký. Aj keď bol za kráľa prehlásený v roku 522, plnú moc prevzal až po Teodorichovej smrti v roku 526. Za manželku si vzal Chlodovikovu dcéru, ktorá bola katolíckeho vyznania. Tým nastali spory, pretože Amalarich bol arián. To viedlo Frankov k invázii, počas ktorej Amalarich v roku 531 zahynul. Jeho smrťou vymrel slávny rod Balthovcov.
Ponožky v sandáloch
náhľad|Muž s ponožkami v sandáloch. Ponožky v sandáloch alebo v iných otvorených topánkach je kontroverzná módna kombinácia a sociálny fenomén, o ktorom sa diskutuje v rôznych krajinách a kultúrach. Táto kombinácia je označovaná ako módne faux pas.
História
Najstarší dôkaz o nosení ponožiek v sandáloch je dokumentovaný na archeologickom nálezisku medzi Dishforthom a Leemingtonom v Severnom Yorkshire, Anglicko. Objav ukazuje, že starí Rimania nosili ponožky v sandáloch pred najmenej 2000 rokmi.
Súčasnosť
V roku 2010 noviny Daily Telegraph uviedli že nosenie ponožiek v sandáloch je hitom pre jar/leto tohto roka.
Briti sú, podľa The China Post, "preslávený módnymi hrubými chybami ako nosenie ponožiek v sandáloch".
Futbalista David Beckham a spevák Justin Bieber boli zosmiešňovaní pre nosenie ponožiek v sandáloch britským bulvárnym denníkom Daily Mail.
Saint-Congard
Saint-Congard je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Morbihan, v regióne Bretónsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Arthur Miller
Bol pokračovateľ ibsenovského modelu drámy, spolu s T. Williamsom najvýznamnejší dramatik 40. až 60. rokov 20. storočia (Všetci moji synovia, Smrť obchodného cestujúceho, Skúška ohňom, Pohľad z mosta, Spomienka na dva pondelky, Po páde, Incident vo Vichy, Cena, Americké hodiny, Rozbité sklá), tiež prozaik (Ohniská nenávisti, Nepríťažlivé dievča, Už ťa viac nepotrebujem), scenárista (film Mustangy) a autor autobiografie (Zákruty času), manžel herečky Marilyn Monroe.
Život
Arthur Asher Miller sa narodil v Harleme, v New Yorku, 17. októbra 1915. Bol synom Isidora Millera -  majiteľa dámskej odevnej spoločnosti na Manhattane, a Augusty Barnett Miller. Počas veľkej hospodárskej krízy v roku 1929 rodina prišla o obchod a stratili takmer všetko. Boli nútení sa presťahovať do malého domčeka v Brooklyne.
Po skončení strednej školy Miller vystriedal viacero zamestnaní aby si zarobil na vysokú školu (pracoval v rádiu, ako vodič kamióna, pracovník v sklade s automobilovými dielmi). Keď si zarobil dostatok peňazí, absolvoval štúdium na Michiganskej univerzite. Už od svojich študentských rokov sa venoval literárnej činnosti, ako autor divadelných a rozhlasových hier, filmový scenárista a publicista. Na škole sa zúčastňoval kurzov, ktoré viedol dramatik, profesor Kenneth Rowe, muž, ktorý učil svojich študentov ako vytvoriť hru tak, aby sa dosiahol plánovaný účinok. Jeho ľavicové zmýšľanie mu umožnilo prísť do styku s intelektuálmi  umelcami podobných záujmov. V 1938 sa podieľal na práci Federálneho divadelného projektu. Projekt bol založený Franklinom D. Roosweltom v 1935, ako súčasť pokusu New Deal, boja proti kríze. Bola to snaha ponúknuť prácu divadelným profesionálom. Roku 1936 projekt zamestnával 5 385 ľudí. Už o 3 roky neskôr sa predstavení v meste zúčastnilo vyše 12 miliónov ľudí. Roku 1939 bola Millerovi ponúknutá spolupráca s Twentieth Century Fox, ktorú prijal bez výčitiek, pretože činnosť Federálneho divadelného projektu sa chýlila ku koncu.
Tvorba
Kvôli zraneniu zo školského futbalu sa nezúčastnil 2. svetovej vojny, avšak písal reportáže z vojenského prostredia, ktoré publikoval až v roku 1944 pod názvom Normálna situácia (Situation normal).
V 1940 napísal hru The Man Who Had All the Luck. Táto hra bola hraná na Broadwayi, nebola však úspešná, už po 4 predstaveniach ju zrušili.
Millerova nasledujúca hra Všetci moji synovia (All My Sons) mala premiéru 29. januára 1947, v réžii s Eliom Kazanom a s hereckým obsadením Ed Begley, Karl Malden, Arthur Cennedy. Hra vyhrala cenu o najlepšiu dramatickú hru roku 1947 Drama Critics´Circle Award. Svojou formou je hra verne ibsenovská. Knižne vyšla o rok neskôr. Je to rodinná, neobyčajne silná a napínavá dráma vracajúca sa k 2. sv. vojne, opisuje ľudské svedomie a zodpovednosť.
Roku 1948 nechal Miller postaviť malé štúdio v meste Roxbury, v Connecticute. A práve tu napísal za necelých 6 týždňov hru Smrť obchodného cestujúceho (Death of a Salesman), ktorá je označovaná za klasiku svetového divadla a kritikou americkej spoločnosti. Hra mala premiéru 10. februára 1949 a priniesla mu veľký úspech, mala 742 predstavení. Režíroval ju Millerov priateľ Elia Kazan, v hereckom obsadení účinkovali Lee J. Cobb ako Willy Loman,Mildred Dunnock ako Linda, Arthur Kennedy ako Biff, a Cameron Mitchell ako Happy. Za túto hru získal Pulitzerovu cenu za najlepšiu drámu, cenu Tony Award a New York Critics´Circle Award za najlepšiu hru. Bola to vôbec prvá hra, ktorá získala tieto tri ocenenia naraz. Spolu s The Man Who Had All the Luck a Všetci moji synovia tvoria tematicky hierarchickú trilógiu o ľúbostných trojuholníkoch zahŕňajúcich otcov a synov. Dráma rodiny je jadrom všetkých Millerových veľkých hier.
Čarodejky zo Salemu (aj pod názvom Skúška ohňomThe Crucible) bola prvýkrát hraná 21. januára 1953, nemala priaznivý ohlas v rade kritikov počas jej prvého vydania. Dnes je možné túto hru považovať za Millerove najprodukovanejšie dielo. Hra bola použitá aj v opere Roberta Warda, ktorá roku 1962 vyhrala Pulitzerovu cenu za hudbu. Dej sa odohráva v 17. storočí, v dedinke Salem, témou je hon na čarodejnice. Hra odkazuje ale k Millerovej súčasnosti, k protikomunistickej honbe, ktorej súčasťou bol aj sám autor.
V roku 1956 bol Miller odsúdený za pohŕdanie súdom, pretože odmietol prezradiť inštitútu House of Un-American Activities Committee (HUAC) členov, ktorých údajne videl na stretnutí komunistických spisovateľov roku 1946. Odvolal sa a uspel. Aj napriek naliehaniu HUAC-u aj jeho priateľa Elia Kazana, sa rozhodol neposkytnúť informácie o bývalých členoch Americkej komunistickej strany. Elia Kazan ale vypovedal a to malo za následok rozpad ich kamarátstva na ďalších desať rokov. Tým, že Miller odmietol pred HUAC-om vypovedať, tak ho Hollywood uviedol na čiernu listinu. Našťastie to Broadway odmietol akceptovať a jeho hry sa naďalej tešili popularite divákov.
Roku 1956 Miller opúšťa svoju vtedajšiu manželku Marry Grace Slatery aby sa mohol oženiť s famóznou Marilyn Monroe. Rozviedli sa v roku 1961 – rok pred jej smrťou. Ten rok sa Monroe objavila vo svojom poslednom filme Mustangy (The Misfits), ktorý je založený na pôvodnom diele Arthura Millera. Autor totiž tvrdil, že Mustangy nie sú ani písané ako scenár, divadelná hra, alebo román. Argumentoval tým, že len radil protagonistom čo majú robiť. V tomto diele autor poukazuje na spojitosť filmu s literatúrou. Spolu s Monroe tu hrali Clark Gable, Montgomery Clift, Eli Wallach a Thelma Ritter.
Po rozvode s Marilyn Monroe sa Miller oženil s Ingeborg Morath (pôvodom Rakúšanka, slávna fotografka), s ktorou bol ženatý až do svojej smrti. Hra z roku 1980, Americké hodiny (The American Clock) je nostalgická rodinná kronika z doby hospodárskej krízy.
Medzi jeho posledné hry patrí Posledný Yankee (The Last Yankee) z roku 1991, kde chce poukázať na záverečnú pointu hry, že aj zdanlivo odcudzený vzťah sa dá ešte napraviť a dlhoročné manželstvo nejde len tak vymazať zo života.
10. februára 2005, Roxbury v Connecticute, Arthur Miller zomiera.
Gare du Nord
thumb|300px|Pohľad Gare du Nord thumb|200px|Detail hlavného vstupu stanice Gare du Nord thumb|200px|Panoráma haly príchodov vlakov 200px|thumb|Odchody a príchody vlakov
História
Prvá Gare du Nord bola postavená inžiniermi Bridge and Roadway pre spoločnosť Chemin de Fer du Nord, ktorú riadil Léonce Reynaud, profesor architektúry na Vysokej škole polytechnickej (École Polytechnique) v Paríži. Stanica bola otvorená 14. júna 1846 a v tom istom roku bola zahájená aj linka Paríž-Amiens-Lille. Odkedy sa ukázalo, že je stanica primalá, bola čiastočne zbúraná v roku 1860 pre zväčšenie miesta; priečelie starej stanice bolo prenesené a umiestnené v Lille.
Prezident spoločnosti Chemin de Fer du Nord, James Mayer de Rothschild, si vybral francúzskeho architekta Jacquesa Ignace Hittorffa. Konštrukcia trvala od mája 1861 do decembra 1865, ale nová stanica bola otvorená ešte za konštrukcie v roku 1864. Priečelie bolo navrhnuté okolo víťazného oblúka a bolo použitých mnoho kamenných dlaždíc. Je veľmi ornamentálne s 23 sochami, ktoré reprezentujú mestá, do ktorých sa so spoločnosťou možno dostať. Najmajestátne sochy, ktoré sa nachádzajú na vrchole stavby, predstavujú medzinárodné destinácie a Paríž (Paríž, Londýn, Berlín, Varšava, Amsterdam, Viedeň, Brusel), zatiaľ čo národné destinácie predstavujú menšie sochy na priečelí. Budova je postavená do zvyčajného tvaru konečnej stanice - písmena U. Hlavný podporný trám je vyrobený z odliatku železa. Podporné piliere vo vnútri stanice boli vyrobené v Škótsku, jedinej krajine, kde bola zlieváreň dostatočne veľká.
Ako ostatné parížske železničné stanice, aj Gare du Nord začala byť príliš malá pre rozširujúcu sa železničnú dopravu. V roku 1884 inžinieri pridali päť dodatočných dráh. Interiér budovy bol kompletne prestavaný v roku 1889 a na východnej strane sa dobudovala časť pre predmestské železničné linky. Medzi 30. a 60. rokmi boli vykonané ešte ďalšie rozšírenia.
Začiatkom rokov 1906 a 1908 slúžila stanica pre Parížske metro: linka 4, ktorá križuje Paríž zo severu na juh a konečná zastávka linka 5, ktorá bola rozšírená ešte do stanice Gare du Lyon. V 30. rokoch bola linka 5 rozšírená smerom k predmestiam Pantin a Bobigny. Linka 2 (stanica La Chapelle) bola spojená s Gare du Nord podzemným tunelom. Jeden vstupoval do stanice metra a namiesto vychádzania schodmi, ktoré vedú k zvýšenej linke metra (celá Linka 2 nie je vyvýšená), zostupuje niekoľkými schodiskami predtým, než prejde dlhú, oblúkovitú kruhovú predsieň, ktorou sa vstupuje do stanice.
Nakoniec v roku 1994, príchodom vlakov Eurostar, boli zavedené ďalšie reorganizácie dráh:
Nepokoje v roku 2007
Bežná lístková kontrola na Gare du Nord (v časti vlakov RER) sa zmenila na vzburu, ktorá trvala do skorého rána. 27. marca 2007 okolo 16:00 miestneho času kontrolóri RATP kontrolovali 33 ročného imigranta z Konga, ktorý nemal lístok ani identifikačný preukaz. Očité svedectvá sa líšia v tom, ako bola inšpekcia vykonaná. Podľa jedných sa kontrolóri k mužovi správali hrubo a bol poranený jedným z nich. Okolnosti zadržania rozhorčili okolostojacich. Boli zavolané policajné posily, ale ľudia podporujúci muža si tiež zavolali posily. Niekoľko stoviek ľudí (200 až 400 v závislosti na svedkoch) sa bilo s políciou v suteréne železničnej stanice a v spojenej stanici metra osem hodín do noci. Niektorí hádzali na políciu plastové fľaše s nápojmi, rozbíjali výklady, automaty a informačné monitory v hlavnej hale. Vzbúrenci skandovali heslá ako "polícia je všade, spravodlivosť nikde" alebo "preč so štátom, políciou a šéfmi". Polícia zadržala prinajmenšom deviatich ľudí a dvaja boli poranení.
V modernej kultúre
Stanica Gare du Nord slúžila ako pozadie mnohým francúzskym filmom, napríklad Erazmus 2.
V amerických filmoch je vidieť exteriér aj interiér Gare du Nord vo filme z roku 2002 Agent bez minulosti s Mattom Damonom, v poslednej časti trilógie Bournovo ultimátum z roku 2007, ako aj vo filmoch Dannyho dvanástka z roku 2004 a Prázdniny pána Beana z roku 2007.
Stanica bola taktiež spomínaná v knihe Da Vinciho kód od Dana Browna.
Wilhelm Reich
Wilhelm Reich (* 24. marec 1897, Dobrianiči, Ukrajina – † 3. november 1957, Lewisburg, Pensylvánia, USA) bol rakúsko-americký lekár, psychiater, psychoanalytik, sexuológ a sociológ. Bol študentom Sigmunda Freuda.
Pokúšal sa skĺbiť marxizmus, psychoanalýzu a kvantovú fyziku. Neskôr do svojho „systému“ začlenil aj jógu a východné filozofie, najmä čakry a kundalini.
Prijal Freudov koncept libida a rozšíril ho o sociologickú dimenziu z marxistickej pozície. Vytvoril tzv. sexuálnu politickú ekonómiu. Bol tiež presvedčený, že libido je energiou, ktorá podlieha rovnakým fyzikálnym zákonitostiam ako iné formy energie.
She Wolf (album)
She Wolf (v preklade Vlčica) je názov v poradí 11. a 3. anglicky spievaného albumu speváčky Shakiry. Album oficiálne vyšiel 12. októbra 2009 v Spojenom kráľovstve a 23. novembra 2009 v Spojených štátoch. Z albumu vyšla aj španielska verzia s názvom Loba, ktorá obsahuje rovnaké piesne v inom poradí.