cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
The Nameless City
Súvislosti
V "Meste bez mena" nie je ešte Alhazred identifikovaný ako autor neslávne známeho Necronomiconu, ale "nevysvetliteľné dvojveršie", ktoré mu pripisuje Lovecraft, je neskôr uvedené ako pochádzajúce z tejto knihy.
"Mesto bez mena" je raný príklad Lovecraftovej techniky miešania zdrojov z histórie, literatúry a jeho vlastnej fantázie. Tak vytváral presvedčivé pozadie pre svoje horory. V jednej časti poviedky rozprávač uvádza: V tejto pasáži je Chaldea historická oblasť v Mezopotámii, kým Sarnath, Mnar a Ib sú fiktívne miesta z príbehu H. P. Lovecrafta "Ako bolo zničené mesto Sarnath".
Neskôr v príbehu spomína Lovecraft v jednom odstavci fiktívneho Arabského básnika, existujúceho filozofa z 5. storočia, stredovekého spisovateľa a legendárneho Perzského kráľa, a jedného zo svojich najobľúbenejších autorov fantazy:
V poviedke Lovecraft ďalej cituje jeden z veršov írskeho básnika Thomasa Moora.
Spomenuté sú aj Memnonove kolosy.
Kritika
Hoci H. P. Lovecraft považoval poviedku "Mesto bez mena" za jednu zo svojich najlepších, bola odmietnutá viacerými profesionálnymi magazínmi, vrátane Weird Tales (dvakrát), Fantasy Magazine a pravdepodobne aj The Galleon. Akceptoval ju magazín The Fantasy Fan, ktorý však pred jej publikovaním skrachoval. Objavila sa v jesennom čísle Fanciful Tales v roku 1936, publikovaná Donaldom Wollheimom a Wilsonom Shepherdom, a bola znovu vydaná v novembri 1938 v časopise Weird Tales po Lovecraftovej smerti.
Lin Carter opisuje "Mesto bez mena" ako "triviálne cvičenie v Poeovskej gotike", označujúc ju ako "prepísanú a predramatizovanú". "Spôsob výstavby hororu je realizovaný značne vyumelkovaným spôsobom," píše Carter. "Skôr než vytvárajúc v čitateľovi pocit strachu, Lovecraft pocit strachu popisuje: emócie sú podávané skôr ako doplnok." Nepopiera ale, že poviedka má istú "evokatívnu silu":
''„Lovecraft sám bol mocne ovládaný užasom a fascináciou, keď rozjímal nad mysterióznymi ruinami nepredstaviteľnej starobylosti. Tieto emócie sa snažil vyjadriť vo akej si snu podobnej forme, napriek svojmu chladnému klinickému používaniu prídavných mien.“''
Synagóga v Trenčíne
náhľad|Synagóga v Trenčíne Synagóga v Trenčíne patrí k najkrajším a najzaujímavejším dielam svojho druhu na Slovensku. Historizujúca stavba s byzantskými a maursko-orientálnymi prvkami je situovaná v severnom rohu Námestia Ľudovíta Štúra, na mieste starej drevenej synagógy z roku 1781. Postavili ju v roku 1913 podľa projektu berlínskeho architekta Dr. Richarda Scheibnera, piešťanského rodáka. Projekt realizovala trenčianska stavebná firma Fuchs a Niegreisz. Stavebné plány z apríla a mája roku 1912 sú dnes uložené v Štátnom okresnom archíve v Trenčíne.
Autori navrhli centrálu so štvorcovým pôdorysom preklenutú dominantnou mohutnou kupolou na tambure a pendantívoch. Do tohto priestoru sú z troch strán, vstupnej a oboch bočných, vstavané stupňovité empory – ezrat našim. Nad každou emporou, rovnako ako nad záverom, sa klenú pásy valenej klenby, čím vzniká motív byzantinizujúcej schémy gréckeho kríža. Na tento centrálny priestor sa v pozdĺžnej osi napája trojloďová predsieň s hlavným vstupom, vtiahnutá pod emporu, a za záverom obdĺžniková prístavba miestnosti pre kancelára, ktorá dnes slúži ako modlitebňa.
Centrálna stavba na štvorcovom pôdoryse má síce štandardnú architektonickú výbavu zvyčajnú pri vtedajších synagógach – tvaroslovie orientálnej proveniencie –, ale použitú zdržanlivo. Jej architektúra tým získala na ucelenosti. Na niektorých miestach historizujúca dekorácia úplne ustupuje – napríklad na šesťdielnom okne v strede hlavného priečelného štítu. Aj ústredný priestor je založený na jednoduchosti hlavných oblúkov, prostom rytme okien v päte hlavnej klenby a presvetlenosti interiéru veľkými oknami. Na budove, ktorá bola dlho skladiskom, sa nedochovalo viacero vnútorných prvkov. Obnovená je sivomodrá výmaľba kupoly s orientálnym ornamentom.
Fasády sú komponované s dôrazom na čelný severný a bočný západný pohľad, keďže z ostatných strán je synagóga súčasťou staršej zástavby. Na oboch viditeľných fasádach sa opakuje motív dvojvežia so štítovým priečelím. Na hlavnom priečelí je v spodnej časti medzivežového priestoru situovaný pod polkruhovým oblúkom hlavný vstup, ktorý na bočnej fasáde nahrádza arkádová chodba. Tri veže so schodiskami vedúcimi na empory ukončujú malé kupolky, ktoré spolu s ústrednou kupolou dokladajú inšpiráciu byzantskými kupolovými chrámami.
Trenčiansku synagógu môžeme smelo považovať za vyvrcholenie tradicionalizmu, ale v modernistickom duchu. Postsecesné myšlienky ovplyvnili niektoré výtvarné prvky a formy otvorov, ktoré už nemajú s históriou nič spoločné. Mreže, zábradlia, výplne okien a dverí alebo dekoratívne riešenie zberačov vody, podobne svietidlá sú blízke viedenskej secesii a moderne, ktorá aj do najmenšieho detailu vnášala nové dovtedy nepoužívané formy.
Túto umeleckohistoricky hodnotnú secesnú stavbu postavili s využitím modernej technológie železobetónových konštrukcií s uplatnením dobového historizmu. Nachádzame tu aj modernisticky štylizované maurské a orientálne dekoratívne motívy.
Synagóga bola slávnostne otvorená a posvätená v utorok 23. septembra 1913. V období I. ČSR mala trenčianska židovská náboženská obec takmer 2 000 členov, takže výstavba novej synagógy bola už opodstatnená. Synagógu využívalo židovské obyvateľstvo do druhej svetovej vojny. V roku 1941 ju znesvätili a poškodili príslušníci trenčianskej nacistickej organizácie Freiwillige Schutzstaffel a Hlinkovej gardy, pričom bolo zničené aj jej vnútorné zariadenie.
Prvá generálna oprava sa uskutočnila v rokoch 1945 – 1948. Keď synagógu prevzal do vlastníctva štát, od roku 1951 sa využívala ako skladisko odevov a na náboženské účely slúžila len modlitebňa v bývalej miestnosti kancelára. V tomto období došlo k závažnému statickému narušeniu objektu.
Táto nesporne zaujímavá secesná stavba vzbudzovala záujem odbornej i laickej verejnosti, preto sa v rokoch 1974 – 1984 pristúpilo k ďalšej rozsiahlej obnove. Cieľom tejto obnovy bola komplexná revitalizácia, ktorá by zabezpečila predovšetkým vhodné využitie a udržanie funkčnosti objektu bývalej synagógy. V navrhnutom projekte zriadenia rozsiahleho Mestského kultúrno-spoločenského centra sa plánovalo aj divadlo, ktorého súčasťou mali byť aj renesančné meštianske domy na východnej strane objektu, na Mierovom námestí č. p. 3 a 5. Tento náročný projekt sa napokon nerealizoval, pretože navrhované využitie bolo predimenzované. Synagóga bola napokon obnovená ako výstavná sieň, akustické vlastnosti interiéru poskytujú vhodné prostredie aj koncertným podujatiam a na tieto účely sa využíva dodnes. V roku 1990 bola v zadnej časti objektu opäť obnovená aj malá modlitebňa, kde sa príležitostne stretáva dnes už iba málopočetná skupina židovských veriacich.
Au pair
Au pair môže byť:
Jan Palach
Jan Palach (* 11. august 1948, Všetaty, Česko-Slovensko dnes Česko – † 19. január 1969, Praha, Česko-Slovensko dnes Česko) bol český študent histórie Filozofickej fakulty Karlovej univerzity v Prahe, ktorý sa 16. januára 1969 okolo 13:30 na rampe pražského Národného múzea polial benzínom a zapálil na protest proti okupácii Česko-Slovenska vojskami Varšavskej zmluvy. Okoloidúcim sa podarilo po niekoľkých minútach plamene uhasiť. Pred smrťou napísal viacero listov, v ktorých svoj čin odôvodnil. Zomrel v pražskej Fakultnej nemocnici o 15:30. Na jeho pohrebe na Olšanských Hřbitovech sa zúčastnili státisíce ľudí.
Následky
Obeť Jana Palacha nezostala jediná. 20. januára 1969 sa v Plzni upálil mladý robotník Josef Hlavatý a protestné samovraždy pokračovali až do konca apríla 1969. Podľa súčasných výskumov si z politických dôvodov siahlo na život 29 československých občanov, z ktorých sedem zomrelo. Komunistická moc sa pokúšala umlčať spomienky na Jana Palacha a v roku 1973 boli jeho telesné pozostatky bez súhlasu rodiny spopolnené a prevezené na cintorín vo Všetatech.
Pri príležitosti 20. výročia úmrtia Jána Palacha v roku 1989 prerástli verejné občianske spomienkové aktivity do najväčšej demonštrácie proti komunistickému režimu v Česko-Slovensku od konca 60. rokov 20. storočia, známe pod menom Palachov týždeň. O 10 mesiacov neskôr sa totalitný režim v Česko-Slovensku zrútil.
O udalostiach spojených s úmrtím Jána Palacha bol natočený dokument Poselství Jana Palacha (2009), filmová trilógia Hořící keř (2013) a film Jan Palach (2018).
Pán prsteňov: Spoločenstvo prsteňa
Pán prsteňov: Spoločenstvo prsteňa (ang. The Lord of the Rings: The Fellowship of the Ring) je fantazijný film z roku 2001, režírovaný Petrom Jacksonom, ktorého predlohou bol prvý diel knižnej trilógie J. R. R. Tolkiena. Je prvou časťou filmovej trilógie Pán prsteňov. Film mal premiéru 10. decembra 2001 a bol veľmi chválený kritikmi, ako aj fanúšikmi, ktorý ho považujú za medzník vo filmovej tvorbe a úspech vo filmovej fantasy.
V roku 2013 sa vďaka kritikom dostal do zoznamu najväčších fantasy filmov všetkých čias. Film mal takisto obrovský kasový úspech, pretože zarobil viac ako 871 miliónov dolárov po celom svete a stal sa druhým najvýnosnejším filmom roku 2001 a v tom čase sa stal piatou najvýnosnejšou snímkou roku. Na 74. ročníku udeľovania cien Akadémie bol nominovaný na trinásť Oscarov, pričom získal štyri (za najlepšiu kameru, najlepšie masky, najlepšiu filmovú pieseň a najlepšie vizuálne efekty).
Dej
Hlavným hrdinom je Frodo Bublík (Elijah Wood), ktorý sa vo svojej vlastnej domovine zvanej Stredozem dostal do samotného centra mýtických proporcií. Bude musieť počas svojho putovania preukázať, že moc priateľstva a odvahy dokáže úspešne čeliť aj tým najstrašnejším silám temnoty. Frodove dobrodružstvá odštartuje dar od jeho príbuzného Bilba (Ian Holm). Od neho získa magický prsteň, ktorý Froda postaví do súboja so silami zla reprezentovanými krutovládcom Sauronom. Ten túži za každú cenu získať Prsteň, pretože je preňho zdrojom neobmedzenej moci, jedine s jeho pomocou sa mu podarí zotročiť ľud Stredozeme a stať sa jeho neobmedzeným pánom. V snahe čeliť Sauronovým temným plánom, sa Frodo musí spojiť s niekoľkými ďalšími bytosťami. Vytvorí s nimi tzv. Spoločenstvo zložené z jeho priateľov, čarodejníka Gandalfa (Ian McKellen), elfa Legolasa (Orlando Bloom), trpaslíka Gimliho (John Rhys-Davies) a ďalších pomocníkov, s ktorými sa vydá na cestu, na konci ktorej dúfajú, že sa im Prsteň podarí raz a navždy zničiť. Ich cesta však ukáže, že nielen magické prstene, ale tiež spolupatričnosť všetkých živých bytostí môže dokázať neuveriteľné veci. Musia však čeliť nielen nebezpečenstvám, ktoré na nich čakajú na území ovládanom Sauronom, ale aj moci samotného Prsteňa.
Maisdon-sur-Sèvre
Maisdon-sur-Sèvre je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Loire-Atlantique, v regióne Pays-de-la-Loire.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
La Rouge
La Rouge je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Orne, v regióne Dolná Normandia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Limp Bizkit
Limp Bizkit je americká rapcore/nu metal/rap metalová skupina založená v roku 1994 v Jacksonville, na Floride. Členmi skupiny sú: Fred Durst, Sam Rivers, Wes Borland (keďže Wes kapelu opustil v októbri 2001, od roku 2003 ho nahradil Mike Smith, no v súčasnosti je Wes Borland opäť členom skupiny), John Otto, DJ Lethal. Celosvetovo skupina predala viac ako 35 miliónov albumov.
Sankt Ulrich am Waasen
Sankt Ulrich am Waasen je obec v Rakúsku v spolkovej krajine Štajersko v okrese Leibnitz.
Žije tu 751 obyvateľov (31. 12. 2010).
Velký Troubný
Velký Troubný je prírodná pamiatka ev. č. 1776, v lokalite Slavonice v okrese Jindřichův Hradec. Oblasť spravuje Agentúra ochrany prírody a krajiny ČR.
Objektom ochrany je mezotrofný rybník s vysokou druhovou diverzitou fyto i zooplanktónu.
Puimoisson
Puimoisson je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Alpes-de-Haute-Provence, v regióne Provence-Alpes-Côte d’Azur.
Poloha
Puimoisson má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Puimoisson má 720 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
Britney Jean
Britney Jean je ôsmy štúdiový album americkej popovej speváčky Britney Spears.
Album bol vydaný 3. decembra 2013 nahrávacou spoločnosťou RCA Records. Kvôli príprave na novú éru a nahrávaniu skladieb sa speváčka rozhodla nezastupovať naďalej post porotcu v americkej speváckej show X Factor, kde ako porotca bola veľmi obľúbená. Ešte pred vydaním albumu samotná speváčka vyhlásila, že pracuje na novej hudbe, a že pôjde o jej doteraz najosobitejší album. Na albume sa podieľali aj napríklad Sia Furlerová alebo jej veľmi dobrý kamarát Will.i.am, s ktorým majú spoločný duet „Scream & Shout“ z roku 2012. Britney sa po vydaní albumu zastavila v reláciách ako napríklad v talkshow moderátorky Ellen DeGeneres alebo v Good Morning America aby album propagovala. Album získalo od kritikov, rôznych hudobných internetových portálov a fanúšikov zmiešané recenzie a album debutovalo na 4. mieste prestížneho amerického rebríčka Billboard 200, čo je najhoršie umiestnenie albumu za celú jej kariéru. Počas prvého týždňa sa ho predalo 107 000 kópií. Prvým singlom sa stala pomerne úspešná skladba „Work Bitch“, ktorá debutovala na 12. mieste rebríčka Billboard Hot 100, stala sa hitom a získala platinové ocenenie. Druhým, už menej úspešným singlom bola romantická pieseň „Perfume“, ktorého najlepšie umiestnenie bolo 78. miesto. Britney album promovala len minimálne, a tak sa pre nízku predajnosť a nedostatok času rozhodla nevydať tretí singel. Album bolo najočakávanejším popovým albumom v roku 2013. Celková predajnosť albumu sa blíži k 1 miliónu.
Keď unikla fotografia z natáčania videoklipu k skladbe „Work Bitch“, tak mnoho fanúšikov sa zhodlo, že Britney tam vyzerá podobne ako vo videoklipe k piesni „Piece Of Me“, a tak sa diskutovalo či nepôjde o pokračovanie éry „Blackout“ (2007).
Na obale albumu je samotná speváčka a neónové srdiečko s nápisom „Britney Jean“. Britney sa nevydala na svetové turné ako to bolo v prípade predošlých albumov, ale album propaguje vo svojej show v Las Vegas Britney: Piece Of Me, ktorá má veľký úspech a vyniesla jej cenu Best Of Vegas (2015) za najlepšie vystúpenia v tomto meste.
Jedným z producentov bol aj William Orbit, ktorý produkoval napríklad aj najlepšie album speváčky Madonny Ray of Light.
V piesni „Brightest Morning Star“ spieva Britney o jej dvoch milovaných synoch.
Deluxe verzia
Japonská verzia
Bobrovecká dolina (Západné Tatry)
Bobrovecká dolina je severnou vetvou Jaloveckej doliny v Západných Tatrách.
Preteká ňou Poliansky potok. V jej hornej časti sú Čierne a Biele Bobrovecké pleso. Prechádza ňou žlto-značkovaný chodník z Jalovca do sedla Pálenica.
Haputovia
thumb|right|200px|Haputovia Haputovia (domáci názov gerad, azerbajdž. haputlular, rus. гапутлинцы - gaputlincy alebo xапуты - chaputy alebo xапутлинцы - chaputlincy) je etnikum obývajúce azerbajdžanskú vysokohorskú obec Haput (iné názvy: Hapit, Chaput, Gaputlin). Koncom 19. storočia sa začali veľké patriarchálne rodiny rozpadať a Hyputovia začali migrovať z hôr. V roku 1880 uvádzajú oficiálne pramene 1433 Haputov v pôvodne osídlených oblastiach a v obciach Göyçay a Şamaxı 710 ľudí. V súčasnosti žije v tomto regióne asi 70 rodín, cca. 700 ľudí tohto etnika. Mnohí z nich hovoria v súčasnosti už po azerbajdžansky.
Iris (pieseň Goo Goo Dolls)
„Iris“ je skladba americkej alternatívnej rockovej skupiny Goo Goo Dolls. Originálne bola vytvorená pre soundtrack filmu Mesto anjelov z roku 1998. Neskôr sa objavila na ich šiestom štúdiovom albume Dizzy Up the Girl. Skladba „Iris“ významne pomohla úspechu skupiny. Jej takt sa mení z 4/4 na 3/4 a obsahuje nezvyčajné ladenie gitary, ktorej je väčšina strún má ladenie D, čo dodalo gitare chórusový efekt.
Jakub III. (Škótsko)
Jakub III. Stuart (* 10. júl 1451, Stirling - † 11. jún 1488, Bannockbrunn) bol kráľ Škótska z rodu Stuartovcov v rokoch 14601488.
Život
Bol synom Jakuba II. (14301460). Bol porazený v bitke pri Bannockbrunne a zabitý na úteku.
Sankt Veit in der Südsteiermark
Sankt Veit in der Südsteiermark je trhová obec v Rakúsku v spolkovej krajine Štajersko v okrese Leibnitz.
Medzinárodné letisko Artura Merina Beníteza
Medzinárodné letisko Artura Merina Beníteza alebo Medzinárodné letisko Santiago, alebo Letisko Pudahuel, (IATA: SCL, ICAO: SCEL) je medzinárodné letisko pri mestečku Pudahuel, približne 15 km severozápadne od centra čilského hlavného mesta Santiaga. S takmer 13 miliónmi cestujúcich v roku 2011 bolo deviatym najvyťaženejším letiskom Latinskej Ameriky. Je tiež významnou spojnicou pre lety medzi Oceániou a Latinskou Amerikou. Letisko bolo v rokoch 2011 a 2012 vyhodnotené cenou Air Cargo Excellence ako najlepšie latinskoamerické letisko pre nákladnú dopravu. Vlastníkom je čilský štát, prenajímateľom je čilsko-kanadsko-španielska spoločnosť SCL Terminal Aéreo Santiago S.A. Sociedad Concesionaria. Letisko je jednou zo základní vzdušných síl čilskej armády.
História
Rastúca letecká preprava a používanie väčších a výkonnejších lietadiel najmä pri medzikontinentálnych letoch viedli v päťdesiatych rokoch čilskú vládu k rozhodnutiu postaviť nové letisko, ktoré by spĺňalo požiadavky svojej doby. Výstavba sa začala v roku 1961 a bola ukončená v roku 1967. V roku 1980 bolo letisko premenované na letisko Artura Beníta Meríneza, zakladateľa čilských vzdušných ozbrojených síl. Výstavba nového terminálu bola ukončená v roku 1994 a budova starého bola v prevádzke až do roku 2001. Terminál sa nachádza medzi oboma pristávacími dráhami, má štyri poschodia a je navrhnutý podľa architektonického konceptu letiska v Marseille. Výstavba druhej pristávacej dráhy bola ukončená v roku 2005.
Rozvoj letiska
V roku 2008 letisko dosiahlo svoju maximálnu kapacitu, 9,5 milióna cestujúcich ročne. V prípravnom štádiu je výstavba ďalšieho terminálu, pristávacej dráhy a výstavba linky ľahkého metra, ktorá by prepojila letisko s čilským hlavným mestom. Predpokladaný počet cestujúcich je 14 miliónov do roku 2014 a 34 miliónov v roku 2034.
NGC 2477
NGC 2477 je otvorená hviezdokopa v súhvezdí Korma, ktorú objavil Nicolas Louis de Lacaille v roku 1751. Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 5,8.
Malville
Malville je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Loire-Atlantique, v regióne Pays-de-la-Loire.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Quinson
Quinson je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Alpes-de-Haute-Provence, v regióne Provence-Alpes-Côte d’Azur.
Poloha
Quinson má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Quinson má 446 obyvateľov (2009).
Bitka o Khe Sanh
Bitka o Khe Sanh bola súborom ozbrojených zrážok Vietnamskej vojny, ktoré sa odohrali medzi 21. januárom a 8. aprílom v provincii Quang Tri. Na jednej strane bojovali jednotky III. obojživelného zboru americkej námornej pechoty - III Marine Amphibious Force (III MAF) a proti nim stáli dve až tri divízie VĽA (severovietnamskej armády). MACV pomenovalo operácie krycím názvom Operácia Scotland.
Americké velenie pôvodne očakávalo, že bojová činnosť severovietnamskej armády v okolí Khe Sanhu, je iba súčasťou menších útočných akcií v pohraničných oblastiach. Neskôr však začalo vychádzať najavo, že VĽA do oblasti prisúva silnejšie zväzky. Po skončení zimy bola základňa a americké pozície v jej bezprostredom okolí 77 dní pod konštantným tlakom zo strany pozemných vojsk VĽA a jej delostrelectva. Američania preto začali s masívnym bombardovaním okolia (operácia Niagara), za použitia najmodernejších technológií (napr. seizmických snímačov) na zameranie nepriateľa ukrývajúceho sa v okolitej džungli. Na udržanie základne po zničení jej muničného skladu a poškodení rozjazdovej dráhy letiska sa rozbehla masívna logistická operácia, ktorá do značnej miery umožnila jednotkám námornej pechoty vydržať.
V marci 1968, sa začala operácia Pegasus, spojenými vojskami námornej pechoty, armády a Juhovietnamcov, ktorej úlohou bolo prebiť sa cez severovietnamské obkľúčenie k jednotkám v Khe Sanhu. Bitka bola taktickým víťazstvom amerických síl, jej strategický význam je však dodnes sporný.
Vznik základne
Dedina Khe Sanh sídlo oblastnej administratívy okresu Huong Hoa, bola obývaná príslušníkmi kmeňa Bru, patriaceho do väčšej skupiny označovanej Európanmi ako Montagnardi. Obec a okolité kávové plantáže sa nachádzali 7 míľ od Laoskej hranice na ceste č. 9, najsevernejšej ceste v celom Južnom Vietname. V tej dobe zničená cesta č. 9 viedla z pobrežných oblastí, cez západnú časť Centrálnej vysočiny a vchádzala do Laosu. Prvú základňu amerických síl v oblasti postavili jednotky U.S. Army Special Forces pri letisku v auguste 1962, neďaleko obce na základoch staršej francúzskej pevnosti. Táto základňa Special Forces bola strážená najmä zvlášť vycvičenými miestnymi jednotkami Civilian Irregular Defense Groups (CIDG), ktorých úlohou bolo sledovať aktivity VĽA pozdĺž hranice a ochraňovať miestne obyvateľstvo. V novembri 1964 sa zelené barety presunuli ďalej na novú základňu v Xom Cham Plateau, kde čoskoro postavili budúcu základňu Khe Sanh Combat Base (KSCB)
Počas zimy 1965 MACV - veliteľstvo amerických síl vo Vietname, do do oblasti Khe Sanhu premiestnilo oddiel zvláštneho určenia Studies and Observations Group známy tiež pod skratkou SOG, ktorého úlohou bolo podnikať tajné akcie do okolitých oblastí - najmä k úseku Ho Či Minovej cesty v Laose a demilitarizovanej zóny, kam oficiálne americké sily nesmeli. Sídlo tejto jednotky bolo v starej francúzskej pevnosti pri dedine. náhľad|vľavo|Pozícia základne Khe Sanh Počas roku 1967 prešla základňa Xom Cham Plateau pod kontrolu americkej námornej pechoty, ktorá si postavila bunkre vedľa letiska. Základňa mala byť západným výbežkom územia I. CTZ kontrolovanej armádnym zborom námornej pechoty, ktorý zodpovedal za 5 najsevernejších provincií Južného Vietnamu. Obranný systém námornej pechoty sa rozkladal od demilitarizovanej zóny (DMZ) na pobreží, pozdĺž cesty č. 9 až do Khe Sanhu. V priebehu roku 1966 sa jednotky Special Forces premiestnili zo základne na plateau pri Khe Sanhu a postavili si menší tábor ďalej na západ pri ceste č. 9 v Lang Vei iba niekoľko míľ do Laoskej hranice.
Predohra
V druhej polovici roku 1967, spustili Severovietnamci sériu útokov na severné hranice Južného Vietnamu. Tieto útoky uskutočnili jednotky VĽA resp. Vietkongu veľkosti pluku. Na rozdiel od bežnej taktiky udri a uteč, ktorú komunisti používali najčastejšie, boli tieto boje omnoho intenzívnejšie.
Začiatkom septembra, VĽA začala robiť intenzívny prieskum a ostreľovať zo severného Vietnamu americkú základňu Con Thien, ktorá sa nachádzala v strede obrannej línie námornej pechoty južne od demilitarizovanej zóny na severe provincie Quang Tri. Delostrelecké a mínometné granáty začali na plochu základne dopadať so vzrastajúcou tendenciou, v septembri dopadlo na základňu denne okolo 100 až 150 granátov. Ostreľovanie dosiahlo maxima 25. septembra, keď na základňu dopadlo 1190 delostreleckých granátov. Veliteľ amerických síl vo Vietname, generál William C. Westmoreland na útoky odpovedal operáciou Neutralize, leteckým bombardovaním a námorným ostreľovaním predpokladaných pozícií severovietnamského delostrelectva. Za 7 týždňov trvania akcie, Američania zvrhli na predpokladané nepriateľské pozície 35 až 40 000 ton bômb počas takmer 4000 leteckých útokov.
Boje v oblasti však ďalej eskalovali. 27. októbra severovietnamský pluk zaútočil na jednotky juhovietnamskej armády (ARVN) v Song Be, hlavnom meste provincie Phuoc Long. Po niekoľkých dňoch bojov Severovietnamci ustúpili. O dva dni neskôr zaútočil 273. pluk NFOJV na základňu Special Forces blízko Loc Ninh v provincii Binh Long. Na útok odpovedali jednotky americkej 1. pechotnej divízie, ktoré po troch dňoch bojov útočníkov zatlačili späť do Kambodže. Komunisti pri týchto bojoch prišli 852 vojakov, padlo aj 50 Američanov a Juhovietnamcov.
Eidamský syr
thumb|left|Guľatý eidam
Bitka o Khe Sanh
Predohra
Najťažšie boje však prebiehali v okolí mesta Dak To na Centrálnej vysočine, v provincií Kontum. Tu zaútočila 1. pechotná divízia VĽA po čom sa následne rozpútali 22 dní trvajúce intenzívne pouličné boje. Padlo tu asi 1200 - 1600 severovietnamských vojakov a 362 príslušníkov americkej 4. pechotnej divízie, 173. výsadkovej brigády a juhovietnamských výsadkárov. Ťažké boje spôsobili, že 3 zo 4 práporov 4. pechotnej divízie prestali byť bojaschopné rovnako ako celá 173. výsadková brigáda.
Americkí spravodajci boli z neustálych útokov zmätení. Sústavné útoky VĽA a Vietkongu nespôsobili Američanom žiadne vážne straty. Útoky mali za následok najmä ťažké straty na strane útočiacich Severovietnamcov, ktorí však na ne nebrali príliš vážne ohľady. Pohraničné boje však mali za následok upriamenie pozornosti amerického velenia na pohraničné regióny, kam na konci roka 1967 Americká armáda a ARVN presunuli veľkú časť svojich síl zanechajúc pobrežné oblasti a mestá slabšie chránené. Podľa niektorých názorov, mali byť nasledujúce boje iba vyvrcholením snahy Severovietnamcov vylákať Američanov do pohraničia a pokusom o odlákanie pozornosti od príprav útokov v iných častiach I. taktickej zóny.
Boje o okolité výšiny
Napriek nezhodám medzi generálom Westmorelandom a veliteľom I. zboru námornej pechoty L.W. Waltom bola základňa Khe Sanh posilnená, keď sa okolo pristávacej dráhy 29. septembra zakopal 1. prápor 3. pluku námornej pechoty. Do konca januára 1967 však túto jednotku stiahli a vystriedali rotou B, 1. práporu 9. pluku námornej pechoty.
24. apríla 1967 hliadka roty B narazila kóte 861 na jednotku nepriateľa neznámej veľkosti. Severovietnamci sa v tej dobe práve pokúšali získať jednotlivé strategické výšiny okolo Khe Sanhu. Na pomoc základni boli vyslaní vojaci 2. a 3. práporu 3. pluku USMC pod vedením plukovníka J.P. Lanigana, ktorých úlohou bolo vytlačiť nepriateľa z výšin 861, 881 Sever a 881 Juh. Počas niekoľkodňových ťažkých bojoch prišla námorná pechota o 155 mŕtvych a 425 ranených, ale získala späť strategické výšiny okolo základne a zlikvidovala 940 nepriateľských vojakov. Američania sa na ťažko získaných kopcoch okolo Khe Sanhu zakopali, čím Severovietnamcom zabránili v pozorovaní základne, ako aj výrazne zredukovali ich možnosti nástupu k útokom a ostreľovaniu.
Po skončení bojov o okolité kopce, aktivita VĽA v oblasti Khe Sanhu ustala. Do konca mája, námorná pechota opäť stiahla dva z práporov a v základni ponechala iba 1. prápor 26. pluku plukovníka Davida E. Lowndsa. Námorná pechota v priebehu leta čelila prepadom nepriateľa, ktorý sa sústredil najmä na prepadávanie konvojov po ceste č. 9, čo nakoniec malo za následok že Američania cestu celkom zatvorili a základňu zásobovali ďalej letecky. Od decembra do januára bolo naďalej evidentné že Severovietnamci do okolia základne naďalej prisúvajú svoje jednotky, no boju sa vyhýbali. Oblasť preto zostala pomerne pokojná.
Prieskum však zistil, že Severovietnamci prisunuli do blízkosti základne 325. divíziu. Ďalšie dve boli tiež pomerne blízko. 324. sa nachádzala asi 10 - 15 míľ na sever a 320. mohla ľahko preniknúť do oblasti zo severovýchodu. 13. decembra posilnili Američania obranu 1. práporom 9. pluku USMC, neskôr pribudol aj 2. prápor 26. pluku, ktorý sa zakopal na výšine 558.
Bitka
right|thumb|Bunkre základne a v pozadí horiaci sklad paliva 20. januára 1968, poručík severovietnamskej 14. protilietadlovej roty 325. divízie La Thanh Tone prešiel na americkú stranu spolu s celým plánom útoku na Khe Sanh. Podľa plánov mali byť výšiny 881 Juh, 861 a hlavná základňa napadnuté v noci. O 00:30 21. januára Severovietnamci o sile asi 300 mužov skutočne napadli výšinu 861. Námorná pechota už bola pripravená ale komunisti s pomocou delostrelectva prenikli cez prvú líniu obrany do zákopov a boli zastavení až v boji zblízka.
Hlavná základňa sa stala cieľom silnej paľby mínometov a raketového delostrelectva. Mínometné granáty a 122 mm rakety postupne zasiahli celú plochu základne a zničili väčšinu nadzemných stavieb. Podstatnejšie však bolo, že jeden z prvých granátov dopadol priamo na hlavný muničný sklad a spôsobil veľkú explóziu streliva. Výbuch vyvrhol do vzduchu veľké množstvo americkej delostreleckej munície, ktorá pri dopade na zem explodovala. Onedlho na to zasiahol ďalší komunistický granát sklad granátov so slzotvorným plynom typu CS ktorý sa okamžite rozptýlil po celej základni. O 10:00 požiar v muničnom sklade spôsobil zapálenie uskladnených trhavín C-4 ako aj ďalších explozívnych látok, čo malo za následok sériu ďalších výbuchov. Severovietnamci však príležitosť na útok nevyužili.
V rovnakej dobe komunisti zaútočili aj na okresné veliteľstvo Huong Hoa. Trom oddielom 66. pluku 304. divízie VĽA vzdorovala jednotka CIDG horalov kmeňa Bru juhovietnamských regionálnych síl (RF), ktoré viedli ich armádni poradcovia. Útok zasiahol aj dve čaty roty Oskar poručíka T. Sampera, ktorá bola súčasťou programu CAP a nachádzala sa v postaveniach okolo Khe Sanhu. Prvú čatu viedol seržant John Balanco, druhú Roy Harper. Obe roty odrazili nepriateľa a ustúpili k okresnému veliteľstvu, kde posilnili tretiu čatu. V týchto pozíciach zotrvali až do rána 22. februára kedy ich evakuovali vrtuľníkmi. Posádky vrtuľníkov však odmietli evakuovať príslušníkov domorodých juhovietnamských regionálnych síl i domorodcov, ktorí sa zúčastnili programu CAP. Kapitán Bruce B. G. Clarke a medik SFC Jim Perry preto odmietli odletieť s ostatnými Američanmi a priviedli ozbrojených domorodcov k základni po chodníku cez džungľu.
Tábor bol v prvých dňoch udržaný len vďaka tomu, že ho bolo možné dostatočne zásobovať muníciou. Základňa denne potrebovala okolo 185 ton zásob, čo však nebolo jednoduché zabezpečiť. Dodávky totiž sťažovala neprejazdnosť cesty č. 9 a zimný monzún, ktorý spôsoboval, že až do obeda bola základňa každý deň zahalená v mrakoch. Posádky prepravných lietadiel a vrtuľníkov navyše museli pristávať na základni, ktorá sa takmer neustále nachádzala pod paľbou nepriateľa. Severovietnamci mali navyše po okolitých kopcoch rozmiestnené postavenia protilietadlového delostrelectva. Pristávanie bolo natoľko nebezpečné, že Američania nakoniec radšej zásoby zhadzovali na padákoch. Tak dopravili až 65% všetkých zásob. Námorná pechota neskôr prišla z nápadom kryť pristátia útokmi 12 strojov A-4 Skyhawk, zatiaľ čo zásoby priniesla skupina 12 - 16 helikoptér.
Severovietnamci do oblasti prisunuli aj 304. divíziu, ktorá operovala 9., 24. a 66. pechotným plukom. Jej delostrelecký pluk 68B operoval samostatne spolu s 14. práporom protilietadlového delostrelectva a 24. delostreleckým práporom. Tieto sily operovali juhozápadne od základne. Naproti tomu z jednotiek 325. divízie sa bojov zúčastnil iba pluk 95C. Ďalšie dva pluky - 31. pluk 341. a jeden z plukov 324. divízie mali na starosti blokovanie prepravy po ceste č. 9. 325. a 304 divízia VĽA patrili k jednotkám, ktoré sa vyznamenali pri dobýjaní Dien Bien Phu v roku 1954. Severovietnamci si navyše zaistili ľavé krídlo tým, že v noci na 23. januára napadli prápor BV-33 laoskej armády v Ban Houei Sane na ceste č. 9. Útok troch severovietnamských práporov podporovalo 7 tankov. Laoské jednotky boli zničené a veľa ich vojakov pred Severovietnamcami ustúpilo na územie Južného Vietnamu do blízkeho tábora Special Forces v Lang Vei.
Po tom čo Američania zistili prítomnosť nepriateľskej 304. divízie, základňu v Khe Sanhu 22. januára posilnili 1. práporom 9. pluku námornej pechoty. O 5 dní neskôr do Khe Sanhu presunuli aj 37. prápor Rangers juhovietnamskej armády. Okolo niektorých úsekov základne navyše rozmiestnili do konca mesiaca vyše 300 seizmických snímačov, pomocou ktorých mohli odhaliť pohyby väčších skupín nepriateľa a s predstihom na ne zareagovať. Severovietnamské delostrelectvo začalo 24. januára ostreľovať 100 a 152 mm kanónmi kótu 881 Juh, neskôr prenieslo paľbu na kótu 861 a napokon aj na hlavnú základňu. Vojaci USMC aj ARVN v tej dobe očakávali, že prichádzajúce sviatky Tet a tradičný pokoj zbraní (plánovaný od 29. do 31. januára) im umožnia si nakrátko vydýchnuť. Poobede 29. januára však však vojaci 3. divízie námornej pechoty zistili, že pokoj zbraní je zrušený. V noci na nasledujúci deň, na niektorých miestach Vietnamskej republiky o deň neskôr, komunistické gerily začali plánovanú ofenzívu Tet. Napriek tomu, že boje okolo základne vtedy na niekoľko dní ustali a MACV začalo riadiť boje v iných častiach krajiny, sústredenie síl nepriateľa okolo základne bolo veľkým nebezpečenstvom.
náhľad|vpravo|Americký prezident Lyndon B. Johnson, pri mape základne. Johnson prikladal obrane Khe Sanhu veľkú dôležitosť Američania vedeli, že okolo základne sa nachádza veľké množstvo nepriateľských vojakov a okolitú džungľu intenzívne bombardovali. Do konca bitky o Khe Sanh, U.S. Air Force uskutočnilo v oblasti 9 691 taktických náletov a zhodilo 14 223 ton bômb. Letecké jednotky Marine Corps odlietali v sektore 7 098 misií a zhodili 17 015 ton bômb. Lietadlá námorníctva, z ktorých mnohé boli odvolané z letov operácie Rolling Thunder odlietali pri Khe Sanhu 5 337 bojových letov a zvrhli na okolie základne ďalších 7 941 ton leteckých bômb. Mnohí považujú bombradovanie okolia, za jedno z najsilnejších v histórií vojen. Americké velenie však bolo ochotné základňu udržať doslova za každú cenu, 1. februára generál Earle G. Wheeler, náčelník spojených štábov amerických ozbrojených síl, navrhol Westmorelandovi, že v prípadne nutnosti bude možné použiť jadrovú taktickú zbraň. Westmoreland, toto považoval za absolútne krajné riešenie a túto možnosť ponechal v zálohe, pre prípad skutočnej núdze. Washington mu neskôr o tejto alternatíve prísne zakázal hovoriť z obavy, že by tieto správy prenikli na verejnosť a rozpútali by ďalšie protesty.
Samotnú obranu základne v Khe Sanhu okrem pechoty podporovanej 46 delami a mínometmi, podporovalo 5 tankov, niekoľko desiatok bezzáklzových kanónov kalibru 106 mm a delostrelecká podpora 175 mm diel z blízkej základne FSB Camp Carrol, nachádzajúcej sa východne od Khe Sanhu.
5. februára sa Severovietnamci uskutočnili niekoľko silných útokov, pri ktorých sa snažili vytlačiť Američanov z okolitých kopcov. V rovnakej dobe zaútočili komunisti na tábor Special Forces v neďalekom Lang Vei. Laosania už predtým varovali Američanov pred nebezpečenstvom nasadenia severovietnamských tankov. Američania, spoliehajúci sa na letecký prieskum, ktorý ich prítomnosť neodhalil však boli 7. februára pri útoku prekvapení, keď sa k ich pozíciám priblížilo asi 12 tankov PT-76 202. tankového pluku VĽA s podporou dvoch práporov pechoty. Dobre vybavená severovietnamská pechota s podporou tankov prelomila 1. líniu obrany už po niekoľkých desiatkach minút boja. Následne sa rozpútal boj muža proti mužovi. Vojaci Special Forces a CIDG síce vyradili 5 tankov, ale boli zahnaní do zúfalej situácie. Velenie v Khe Sanhu malo pre podobné situácie pripravený plán, uvoľňovacieho protiútoku, ktorý mal základni Lang Vei pomôcť, ale plukovník Lowndes, obávajúci sa pasce, ktorú by mohli Severovietnamci pre jeho vojakov pripraviť, nakoniec pozemný útok zamietol. Lowndes rovnako odmietol poslať na pomoc preživším v Lang Vei evakuačné vrtuľníky. Toto rozhodnutie síce neskôr schválil aj Westmoreland, no veliteľ 5th Special Forces Group, pod ktorého velenie spadal aj tábor Lang Vei podplukovník Jonathan Ladd bol takýmto konaním námornej pechoty pobúrený. Special Forces a SOG nakoniec podnikli vlastnú záchrannú operáciu. Z vyše 500 príslušníkov domorodých CIDG z Lang Vei bolo už vyše 200 mŕtvych alebo nezvestných a ďalších 75 bolo ranených. Z 24 Američanov bolo 7 mŕtvych, 11 ranených a dvaja nezvestní.
Toho istého dňa prišlo k bránam Khe Sanhu vyše 6000 dav, v ktorom sa nachádzalo okrem domorodých obrancov Lang Vei, ich rodín aj mnoho civilistov z okolitých dedín a niekoľko Laoských vojakov zo zničeného tábora v Ban Houei San. Veliteľ základne plukovník Lownds sa však obával, že v dave sú zamiešaní aj severovietnamskí zvedovia. Prikázal preto všetkých odzbrojiť a ponechal všetkých sedieť pod ozbrojenou ochranou v kráteroch po bombách, bez vody a jedla, kým sa nevyrieši čo s nimi. Neznechutil tak len príslušníkov Special Forces, ale aj laoských vojakov, ktorí sa radšej vrátili po ceste č. 9 späť do Laosu.
V noc kedy padlo Lang Vei sa tri roty severovietnamského pluku 101D, presunuli do postavení, z ktorých následne krytí mínometnou paľbou zaútočili na predsunuté postavenie Alpha-1, bránené 66 mužmi 9. pluku námornej pechoty. Severovietnamci prenikli cez obranný perimeter a zvyšných 30 obrancov obkľúčili v juhovýchodnom úseku obrany. Američania z hlavnej základne začali prielom intenzívne ostreľovať a následne podnikli protiútok, ktorým opäť nadviazali styk s predsunutým postavením.
23. februára komunisti Khe Sanh 8 hodín ostreľovali, na základňu dopadlo 1 307 delostreleckých granátov, kalibru 130 a 152 mm. Paľba zabila 10 Američanov a ďalších 51 zranila. O dva dni neskôr sa ukázalo, že Severovietnamci vykopali plnoprofilové zákopy iba 25 metrov od hlavnej americkej obrannej línie. Ku koncu bojov nimi bola základňa úplne obkolesená. Toho istého dňa pri hliadke padla rota B 26. pluku námornej pechoty do pasce prichystanej nepriateľskou jednotkou o sile asi práporu. V následnom boji 9 amerických pešiakov padlo, 25 bolo ranených a 19 nezvestných. Keď neskôr 30. marca Američania podnikli útok do oblasti, kde sa udiala táto prestrelka nenašli už žiadne mŕtve telá svojich spolubojovníkov. V nasledujúcich dňoch odrazili obrancovia základne početné nepriateľské útoky. 28. februára s pomocou silnej delostreleckej paľby a bombardovaním prispeli k zneškodneniu útoku na východnú časť bránenú juhovietnamskými rangermi. Útoky na tento sektor komunisti zopakovali počas nasledujúceho mesiaca ešte 5 krát.
thumb|left|Pechota 1. aeromobilnej divízie počas operácie Pegasus Už okolo polovice februára bolo jasné, že ofenzíva Tet skončí neúspechom. Liate boje v tej dobe prebiehali iba okolo Khe Sanhu a Hue. 1. apríla sa začala operácia Pegasus, majúca za cieľ odblokovanie cesty č. 9 vedúcej do Khe Sanhu. Podľa plánu mali byť dva prápory námornej pechoty za podpory práporu ženistov vysadené vrtuľníkmi v Ca Lu (16 km východne od Khe Sanhu) postupovať pozdĺž cesty č. 9 zatiaľ čo jednotky 1. aeoromobilnej divízie pomocou vrtuľníkových výsadkov, zabezpečia všetky dôležité terénne body pozdĺž osi postupu námornej pechoty. Neskôr sa mal k operácii pripojiť aj ďalší prápor námornej pechoty a 3 prápory výsadkárov ARVN. O 8. hodine ráno 8. apríla 1968 sa s jednotkami v Khe Sanhu spojil 2. prápor 7. kavalérie. Po troch rokoch prítomnosti vo Vietname to bola prvá akcia, ktorej sa 1. aeromobilná divízia zúčastnila ako celok. Cestu sa podarilo ženistom otvoriť 11. apríla. Pri postupe stratila 1. aeromobilná divízia 92 mužov, ďalších 629 bolo ranených. ARVN prišla o 33 mŕtvych a 187 ranených. Odhadom padlo asi 1 100 Severovietnamcov a ďalších 13 bolo zajatých.
Výsledok
Pri bojoch bolo zničených 17 vrtuľníkov námornej pechoty, tri dopravné C-123, jeden KC-130, jeden A-4 Skyhawk a jeden F-4. Celkové straty Američanov od 1. novembra 1967 do 11. apríla 1968, kedy operácia Pegasus mala za následok obnovenie spojenia s Khe Sanhom po ceste č. 9, bolo 205 padlých, 1 668 ranených a 25 nezvestných či pravdepodobne mŕtvych. Tu nie sú zarátané straty Special Forces v Lang Vei, posádok lietadiel, ktoré podporovali základňu ani jednotiek uskutočňujúcich operáciu Pegasus. Presné straty VĽA už nie sú známe. Američania našli 1 602 mŕtvych tiel a zajali 7 ďalších nepriateľov. Podľa odhadov amerických spravodajcov prišli komunisti v okolí Khe Sanhu o 10 až 15 tisíc mužov. Naproti tomu Hanoj rozširovala do sveta svoj vlastný rozsah strát, ktorý sa diametrálne líšil od toho, ktorý zverejnili Američania. Definitívnou bodkou za ofenzívou Tet boli „vyčisťovacie“ operácie majúce za úlohu prenasledovať ustupujúce jednotky VĽA a Vietkongu.
Po skončení bojov sa 26. pluk námornej pechoty zo základne stiahol. Zvyšok síl námornej pechoty zotrval na základni až do júna. 6. júla 1968 americké jednotky vyhodili do vzduchu všetky dôležité stavby základne a opustili ju. Ako pamiatka na prerušenie jej obkľúčenia zostal na pristávacej dráhe veľký znak 1. aeromobilnej divízie.
Médiá v Spojených štátoch následne začali hľadať otázku, prečo bola bez boja opustená základňa, ktorú ešte v januári považovali za strategicky dôležitú. MACV na to odpovedalo, že nepriateľ zmenil svoju taktiku a svoje aktivity v oblasti výrazne zredukoval, VĽA začala využívať nové infiltračné trasy a námorná pechota už konečne získala dostatok vrtuľníkov, na to aby mohla ďalej operovať mobilnejšie. Držanie tejto odľahlej základne už ďalej nebolo nutné. Opustenie základne bolo z morálneho pohľadu veľmi diskutabilné, podobné konanie amerického velenia však bolo príznačné pre celú vojnu.
La Sauvagère
La Sauvagère je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Orne, v regióne Dolná Normandia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Olšovany
Olšovany (v minulosti aj Olšovjany, Oľšoviany, ) sú obec na Slovensku v okrese Košice-okolie.
One Slip
Kompozícia
Názov albumu pochádza z tejto skladby. Autormi skladby sú gitarista skupiny Pink Floyd, David Gilmour a gitarista skupiny Roxy Music, Phil Manzanera, ktorý neskôr spolu s Gilmourom produkoval Gilmourov sólový album On an Island album. Počas turné On an Island Tour hral aj v Gilmourovej kapele.
Vydanie
Po prvýkrát bola skladba vydaná na strane B singlu "Learning to Fly". Potom bola znovu vydaná ako tretí singel z albumu A Momentary Lapse of Reason, v UK to bol veľký hit. V Amerike to už bol štvrtý singel vydaný z už menovaného albumu a viedol si výborne hlavne v rebríčku Billboard Mainstream Rock Tracks.
Live verzie
Na turné A Momentary Lapse of Reason z rokov 1987 – 1989 to bola finálna skladba prvého setu. Skupina sa rozhodla zahrať túto skladbu aj na jednom koncerte počas turné The Division Bell tour, a to v Oaklande, Kalifornia.
Singel
Podobne ako ostatné dva single Pink Floyd z albumu A Momentary Lapse of Reason, bol aj singel „One Slip“ vydaný na troch rôznych nosičoch. Klasický singel, 7-palcová gramofónová platňa, obsahuje okrem piesne „One Slip“ na strane B inštrumentálnu skladbu „Terminal Frost“ z toho istého albumu. Na ďalších dvoch verziách, 12-palcovom vinyli a CD, sa nachádza aj tretia skladba, koncertné prevedenie „The Dogs of War“, ktoré bolo nahrané 5. novembra 1987 na koncerte The Omni v Atlante.
APS-C
Advanced Photo System type-C (APS-C) je formát fotografického digitálneho snímača resp. políčka filmu, definovaný veľkosťou približne 24 x 16 mm. Vzniká predelením bežného, tzv. 35mm filmu, na ktorý sa vedľa seba fotia políčka s veľkosťou 36 x 24 mm, na políčka ,,na výšku´´ 16 x 24 mm. Tak sa na film zmestí viac políčok. V kamerách sa tento formát nazýva Super35.
Označenie objektívov pre formát APS-C
Snímače formátu APS-C sú rozšírené v digitálnych fotoaparátoch - kompaktných (s objektívom zabudovaným, bez možnosti výmeny), zrkadlovkách a tzv. bezzrkadlovkách. Rôzne firmy vyrábajú výmenné objektívy pre fotoaparáty so snímačmi APS-C, každá ich označuje po svojom:
Konverzné faktory
Každý objektív má svoju ohniskovú vzdialenosť, udávanú v milimetroch, podľa ktorej vieme predpokladať, alebo presne vypočítať, aký široký, alebo aký úzky záber, premietne na 36 x 24 mm veľký snímač, resp. filmové políčko.
Keď je za objektívom snímač inej veľkosti, pre jednotnú predstavu o novovzniknutom uhle záberu, používame faktor výrezu, inak konverzný faktor.
Vypočítava sa delením uhlopriečky políčka 36 x 24 mm (po anglicky "full frame", Nikon FX) uhlopriečkou nového formátu. Full frame a k nemu priradená ohnisková vzdialenosť je etalón vo fotografii. Keď fotíme na iný formát ako je full frame, môžeme vynásobiť ohniskovú vzdialenosť napísanú na objektíve faktorom výrezu. Tým získame ekvivalentný, všeobecne zrozumiteľný údaj o uhle šírky záberu. Príklad: Natáčam na APS-C cez 100mm objektív, s rovnakou šírkou záberu, ako kameraman vedľa mňa na full frame cez 150 mm objektív.
Keďže na zobrazenie políčka "full frame" treba veľké objektívy, vo vreckovom fotoaparáte full frame snímač a väčšie nenájdete.
Snímače približne formátu APS-C dávajú výrobcovia do malých aj väčších, kompaktných, zrkadlových aj bezzrkadlových digitálnych fotoaparátov. Presnejšie faktory výrezu u výrobcov fotoaparátov sú nasledovné:
Objektívy pre APS-C
Objektívy určené pre formát APS-C, ako napríklad modelová rada Canon EF-S, sú typicky menšie a ľahšie ako pre full frame, a umiestňujú zadnú časť objektívu bližšie k snímaču. Podľa výrobcu nie sú kompatibilné s telami "full frame" zrkadloviek (EOS 6D, EOS 5D, EOS 1D X), pretože používajú zrkadlo plného rozmeru ktoré by udieralo do ich zadnej časti. Ich účelom nie je osvietiť väčšie políčko, väčšinou na full frame fotia s tmavými okrajmi.
Temža
thumb|Rieka Temža v [[Londýne]] thumb|Temža v [[Oxforde]] thumb|Železničný most pri [[Maidenheade]] thumb|Pohľad na Temžu z [[Tower Bridge.]]
Temža je rieka tečúca južným Anglickom, preteká Oxfordom a aj Londýnom pred ústím do Severného mora.
Opis toku
Dĺžka rieky Temže je 346 km. Pramení asi kilometer severne od dediny Kemble, pri Cirencestri.
Preteká mestami Lechlade, Oxford (kde sa nazýva latinským menom Isis), Abingdon, Wallingford, Reading, Henley-on-Thames, Marlow, Maidenhead, Windsor, Eton, Staines a Weybridge a potom preteká k okraju Veľkého Londýna.
Od hranice Veľkého Londýna tečie pozdĺž sídiel Syon House, Hampton Court, Richmond, Kew a Kingston, až kým sa nedostane do centra Londýna. Odtiaľ preteká, Greenwichom, Dartfordom a pri Southend-on-Sea ústi do Severného mora.
Z pohľadu grófstiev pramení v Gloucestershire. Temža zároveň tradične vytvára hranice jednotlivých grófstiev – medzi Gloucestershire a Wiltshire, Berkshire a Oxfordshire, Berkshire a Buckinghamshire, Berkshire a Surrey, Surrey a Middlesexom a Essexom a Kentom.
História
V 16. a 17. storočí bola Temža hlavnou dopravnou tepnou Londýna. Doprava tovaru prebiehala hlavne medzi obchodným centrom City a kráľovským dvorom vo Westministri.
V 17. a 18. storočí v období nazývanom malá doba ľadová rieka zamŕzala po jej celej ploche. V roku 1607 bol usporiadaný prvý Zimný trh. Mesto nechalo na rieke postaviť stan a konali sa tu rôzne atrakcie vrátane súťaže v kužeľoch na ľade. Po tom, čo teplota začal stúpať, rieka už od roku 1814 nikdy nezamrzla po celej ploche. Na túto skutočnosť mala vplyv aj výstavba nového mostu London Bridge v roku 1825, ktorý mal menej pilierov, takže rieka tiekla rýchlejšie.
V 19. storočí, kedy bol Londýn centrom Britského impéria, bola Temža jednou z najrušnejších riečnych dopravných spojení. V tej dobe sa tu stala jedna z najväčších tragédií, keď 3. septembra 1878 v dôsledku zrážky vyhliadkovej lode Princess Alice do Bywell Castle zahynulo 640 ľudí.