cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Andrej Hrnčiar
Volebné obdobie 20162020
Hrnčiar bol do Národnej rady SR opätovne zvolený, tento raz za stranu #SIEŤ. Kandidoval na 2. mieste kandidátky. Dostal 20 492 platných prednostných hlasov. Bol členom výboru NR SR pre obranu a bezpečnosť a výboru NR SR na preskúmavanie rozhodnutí NBÚ. V júni 2016 ho vtedajší predseda strany Procházka odvolal z postu podpredsedu Siete pre tajné rokovania so stranami MOST-HÍD a SMER-SD. Následne vstúpil ako nestranník do poslaneckého klubu MOST-HÍD, od roku 2018 opätovne získal aj členstvo v strane MOST-HÍD.
Osobný život
Je ženatý a má dve dcéry.
Argelès-Gazost (obvod)
Argelès-Gazost je obvod v departemente Hautes-Pyrénées a regióne Occitánia vo Francúzsku. Člení sa ďalej na 6 kantónov a 89 obcí.
Zoznam pútnických miest na Slovensku
thumb|Diecézy rímskokatolíckej cirkvi na Slovensku
Toto je zoznam pútnických miest na Slovensku, zoradených podľa diecéz.
Bratislavská arcidiecéza
náhľad|[[Bazilika Sedembolestnej Panny Márie|Šaštínska bazilika je miestom národnej púte]]
Trnavská arcidiecéza
náhľad|Golgota v Hontianskych Nemciach
Banskobystrická diecéza
náhľad|Skalka je jedným z najstarších pútnických miest
Rožňavská diecéza
náhľad|Levoča je miestom národnej púte
Spišská diecéza
náhľad|Množstvo pútnikov smeruje na Živčákovú
Gréckokatolícke pútnické miesta
náhľad|Gréckokatolícke eparchie na Slovensku
Sextant (súhvezdie)
Sextant je jedno z 88 súhvezdí modernej astronómie. Je to nevýrazné súhvezdie na svetovom rovníku. Zaviedol ho poľský astronóm Johannes Hevelius v roku 1687. Predstavuje uhlomer, ktorým sa v minulosti merali uhly na oblohe.
Hviezdy
Alfa Sextantis nemá nijaké meno, tak, ako ani žiadna iná hviezda súhvezdia. Leží takmer na svetovom rovníku, myslenej čiare, ktorá oddeľuje severnú oblohu od južnej. Jej povrchová teplota 9 900 K z nej robí bielu hviezdu.
V blízkosti svetového rovníka sa nachádza aj hviezda beta Sextantis. Je horúcejšia ako alfa, na povrchu má 14 300 K. Gama Sextantis je fyzická a dosť tesná dvojhviezda – jej zložky s magnitúdami 5,69 a 6,18 sú na oblohe od seba vzdialené iba 0,4″. Ide o dvojicu rovnakých bielych hviezd typu A.
17 Sextantis a 18 Sextantis tvoria optickú dvojhviezdu rozpoznateľnú triédrom. Obe majú magnitúdu 6. Ich vzdialenosti od nás sú však rôzne.
24 Sextantis je oranžový podobor magnitúdy 6,61 Je zaujímavá prítomnosťou exoplanét, zatiaľ dvoch známych.
Ostatné hviezdy sú slabé a nie sú ničím výnimočné.
Objekty
V súhvezdí sa nachádza niekoľko galaxií. Všetky sú však veľmi málo jasné, s výnimkou NGC 3115. Tá sa nazýva aj Vretenová galaxia. Tento názov vznikol pre jej pretiahnutý tvar. Je to eliptická galaxia a pozorovať sa dá pomocou malého až stredne veľkého ďalekohľadu.
20-centimetrovým ďalekohľadom možno pozorovať dve špirálové galaxie, NGC 3166 a NGC 3169. Nájdeme ich hneď pod jasným Regulom z Leva. Hĺbkové zábery týchto galaxií prezradili, že spolu gravitačne interagujú. V blízkosti dvojice leží aj menšia a slabšia galaxia NGC 3165.
Nepravidelné trpasličie galaxie Sextans A a Sextans B sú členmi Miestnej skupiny galaxií.
Poloha
Súhvezdie je malé a veľmi nevýrazné. Nachádza sa medzi Levom a Hydrou. Zväčša sa však zakresľuje iba ako tupouhlý trojuholník pri prednej labe Leva. Súhvezdie je jarné, čiže ho môžeme vidieť celú jar. Najvyššiu výšku nad južným horizontom dosahuje o polnoci koncom februára a keďže leží na svetovom rovníku, tá výška je totožná s výškou svetového rovníka na našom území, čo je 41° až 42°.
Hirschbach
Hirschbach je trhová obec v Rakúsku v spolkovej krajine Dolné Rakúsko v okrese Gmünd.
Žije tu obyvateľov.
Belleville-sur-Mer
Belleville-sur-Mer je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Seine-Maritime, v regióne Horná Normandia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Vienne (obvod)
Vienne je obvod v departemente Isère a regióne Rhône-Alpes vo Francúzsku. Člení sa ďalej na 8 kantónov a 99 obcí.
NGC 7520
NGC 7520 je galaxia v súhvezdí Vodnár, ktorú objavil Wilhelm Tempel v roku 1877.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 13,1.
Jaroslav Vrchlický
Jaroslav Vrchlický, vlastným menom Emil Frida (* 17. február 1853 – † 9. september 1912), bol český spisovateľ, básnik, dramatik a prekladateľ.
Život
Pochádzal z Loun, jeho otec bol kupcom. Detstvo strávil v Ovčároch pri Kolíne. Gymnázium študoval v Slanom (od. roku 1862) v Prahe a Klatovoch, po jeho ukončení (1872) študoval, na želanie rodičov na bohosloveckej fakulte. Už v roku 1873 prestúpil na filozofickú fakultu v Prahe, kde študoval dejepis, filozofiu a francúzsku literatúru, ktorú neskôr prekladal.
Počas štúdií sa zoznámil s Winterom, Sládkom a Jiráskom a spolu založili skupinu Lumírovcov (Jirásek potom prešiel k Ruchovcom).
Od roku 1875 pracoval ako vychovávateľ a tajomník grófskej rodiny v Taliansku.
Po návrate pôsobil ako učiteľ a v roku 1877 bol vymenovaný za tajomníka na českej technike, neskôr sa stal profesorom moderných vied a získal čestný doktorát.
Roku 1879 sa oženil s Ludmilou Podlipskou, s ktorou precestoval takmer celú Európu.
V roku 1901 ho spolu s Antonínom Dvořákom, cisár vymenoval za člena Panskej snemovne ríšskej rady vo Viedni, kde vystupoval a obhajoval požiadavku všeobecného hlasovacieho práva. Ako človek bol nesmierne činný, okrem iného bol členom Kráľovskej akadémie v Padove, členom tovarišstva poľského v Paríži a samozrejme čestným občanom mnohých českých miest. Na univerzite prednášal literatúru, bol jedným z prvých členov Českej akadémie vied. Bol nominovaný na Nobelovu cenu za literatúru.
Dielo
Vrchlického dielo obsahuje viac ako 200 zväzkov okrem iného (cez 80 básnických zbierok, 50 divadelných hier).
Jeho zbierky a drámy sa pomerne dobre čítajú. Vrchlický sa snažil dokázať, že čeština môže vyjadriť všetko, že sa to skutočne dá, ale niekedy tieto tvary pôsobia podivne a nepekne.
Neskoršou generáciou bol (generácia 90. rokov 19. storočia) veľmi kritizovaný až odsudzovaný. Proti jeho dielu vystúpil napríklad aj Tomáš Garrigue Masaryk. Nasledujúca generácia básnikov si uvedomila silu jeho diela a v súčasnosti je považovaný za jedného z najvýznamnejších českých básnikov.
Vrchlický svojim dielom pripravil pôdu pre symbolizmus. Jeho cieľom bolo vytvoriť poéziu, ktorá by sa vyrovnala európskemu básnictvu a stelesňovala harmonický ideál človeka. Zaujímali ho historické námety, predovšetkým vývoj ľudstva. Pokúšal sa vytvoriť zbierky, ktoré by zachytávali vývoj ľudstva. Inšpiráciu čerpal v Legende vekov od Victora Huga. Pri tomto mapovaní histórie nachádzal najväčšiu inšpiráciu v antike.
Básnické zbierky
Lyrika
Epika
Zbierky reagujúce na politiku
Próza
Jeho poviedky sú ironické a sentimentálne.
Divadelné hry
Divadelné hry písal pre Národné divadlo
Literárna kritika
Zachovala sa korešpondencia s jeho ženou – Ludmilou Podlipskou, z čias jeho pobytu v Taliansku, v ktorej vedie filozofické a literárne úvahy. Boli uverejnené až po jeho smrti, vydávajú sa ako literárne dielo.
Artafernes (satrapa Sárd)
Artafernes alebo Artafernés, správnejšie Artafrenes alebo Artafrenés bol brat perzského kráľa Dareia I. Veľkého a satrapom Sardisu. Hral dôležitú úlohu v potlačení Iónskeho povstania.
Jaroslav Vrchlický
Literárna kritika
Okrem toho sa zachoval celý rad článkov v mnohých časopisoch (Máj, Česká revue, Světozor, ...)
Preklady
Jeho preklady sú jedny z najlepších. Prekladal z 18 národných literatúr (najviac z francúzštiny, taliančiny a španielčiny) predovšetkým poéziu, klasickú aj modernú. (Victor Hugo, Dante Alighieri, Francesco Petrarca, Johann Wolfgang von Goethe, Friedrich Schiller, William Shakespeare, atď.). Dá sa o ňom povedať, že si na preklad vyberal náročné a kvalitné diela (Faust, básne V. Huga, Traja mušketieri, Andersenove rozprávky a iné).
Ukážka z diela
Za trochu lásky šel bych světa kraj
šel s hlavou odkrytou a šel bych bosý
šel v lednu, ale v duši věčný máj
šel vichřicí, však slyšel zpívat kosy
šel pouští a měl v srdci perly rosy
za trochu lásky šel bych světa kraj.
Jak ten, kdo zpívá u dveří a prosí'."
Nekropola
Nekropola alebo mesto mŕtvych (zastarano nekropolis; z gréčtiny nekropolis = mesto mŕtvych < nekros = mŕtvy + polis = mesto) má niekoľko podobných definícií, môže to byť:
Tento článok je o starovekých alebo pravekých pohrebiskách opatrených stavbami (cestami, hrobkami a podobne). O ostatných typoch pohrebísk pozri článok pohrebisko.
Známe staroveké nekropoly sú napr. nekropola pri Gíze a Údolie kráľov v Egypte či Nakš-e Rostam (Nakš-i Rustam) v Iráne.
Linka 7bis (parížske metro)
Budúcnosť
Spojenie linky 3bis a linky cez existujúci železničný tunel a otvorenie zatvorenej stanice (Haxo) sa momentálne skúma. Linka by mohla byť rozšírená o jednu stanicu na západ s konečnou stanicou na Château Landon. Výsledná linka od Château-Landon po Gambetta by sa mohla stať linkou a spustená medzi rokmi 2013 a 2020.
Mapa
thumb|left|470px|Geograficky presná mapa dráhy linky
Kostol a kláštor klarisiek (Bratislava)
Kostol Povýšenia svätého Kríža a kláštor klarisiek (ľudovo Kostol a kláštor klarisiek) je súbor goticko-renesančných sakrálnych stavieb v historickej zóne Bratislavy. Patrí k najstarším a najvýznamnejším architektonickým dielam uvedených slohových období v hlavnom meste Slovenska. Súčasne patria objekty kostola a kláštora k zaujímavým aj z hľadiska rôznorodého využitia – ako miesta bohoslužieb, nemocnica, výstavné priestory a koncertná sieň. V súčasnosti sídli v budove bývalého kláštora klarisiek Univerzitná knižnica v Bratislave.
Klarisky v Prešporku
Korene vzniku ženského Rádu svätej Kláry – klarisiek (lat. Ordo Sanctae Clarae) – siahajú do začiatku 13. storočia a jeho zakladateľkou bola svätá Klára, pochádzajúca z aristokratického rodu Offerducciovcov. Príslušníčky kontemplatívnej rehole, založenej na učení svätého Františka z Assisi, sa čoskoro po jej vzniku objavili aj v našich končinách. Prvou písomnou zmienkou o ich prítomnosti na území Slovenska je listina pápeža Gregora IX. z 20. mája 1239 adresovaná trnavským klariskám. Na konci 13. storočia vznikla druhá komunita rehoľníčok v Prešporku, ktorú v roku 1297 schválil pápež Bonifác VII. Kráľ Ondrej III. jej príslušníčkam v uvedenom roku daroval opustený kláštor cisterciánok pri západných hradbách zo začiatku 13. storočia, zničený českými vojskami Přemysla Otakara II. v rokoch 1271 a 1273. O význame rehole svedčí fakt, že jej príslušníčky požívali osobitnú ochranu uhorských panovníkov.
Rád v bývalom Uhorsku pôsobil takmer päťsto rokov. V roku 1782 bol na základe dekrétu cisára Jozefa II. zrušený.
Stavebné dejiny komplexu
Klarisky čoskoro po nadobudnutí zničenej kláštornej budovy začali stavbu opravovať. Súčasne s opravou začali pri kláštornej budove s výstavbou kostola zasväteného Povýšeniu svätého Kríža. Zaklad stavby kostola tvorili obvodové múry postavené začiatkom 14. storočia. Po polovici 14. storočia došlo k predĺženiu lode o jedno klenbové pole, vystaval sa triumfálny oblúk a presbytérium. Okolo roku 1370 bola táto stavebná etapa zavŕšená a pristúpilo sa k zaklenutiu lode krížovou klenbou.
Objektom klarisiek sa v dejinách nevyhýbali ani živelné pohromy. V roku 1515 vypukol na Ventúrskej ulici požiar, ktorý okrem meštianskych domov zachvátil aj kláštor a poškodil východnú časť chrámovej klenby.
Do ďalších osudov stavby zasiahli historické udalosti. Keď v roku 1526 boli na moháčskych poliach porazené uhorské vojská, z obavy pred tureckým ohrozením Prešporka sa mníšky uchýlili k svojim rehoľným sestrám do Trnavy a ich kláštor sa zmenil na nemocnicu. Po pominutí nebezpečenstva sa však odmietali vrátiť späť a tak v roku 1540 mestská rada zriadila v kláštore chudobinec. Čoskoro nato sa však mníšky postupne vracali do Bratislavy a domáhali sa svojho majetku, ktorý však dostali späť až po zásahu cisára Ferdinanda I.
V roku 1590 kláštor opäť vyhorel a po tomto požiari ostal dlho opustený.
left|thumb|Unikátna veža kostolaNová etapa rozvoja kláštora a kostola nastala s príchodom 17. storočia a súvisela s protireformačným úsilím ostrihomského arcibiskupa Petra Pázmaňa. Pázmaň ako horlivý zástanca katolicizmu ustanovil Prešporok jedným z centier protireformačného zápasu. Do mesta sa začali sťahovať príslušníci viacerých reholí, ktoré mali pôsobiť proti reformačným prúdom. Jedným z ich sídel na území mesta sa mal stať aj klariský kláštor. Preto v roku 1637 dal arcibiskup podľa plánov architekta Jakub Rava obnoviť kláštornú budovu. V tom istom roku však arcibiskup zomrel a tak celú akciu dokončil v roku 1640 jeho nástupca Imrich Lósy. Výsledkom stavebných prác je dnešná dvojposchodová kláštorná budova v neskororenesančnom slohu. Z tohto obdobia pochádza aj honosný vstupný portál na nádvorie kláštora, ktorý je po architektonickej stránke dodnes najhodnotnejším prvkom stavby.
Kým chrám slúžil klariskám bez väčších problémov, na veži sa v priebehu času začali objavovať statické poruchy, ktoré zrejme spôsobilo zemetrasenie v roku 1700. Preto opátka kláštora, Eva Barbora Balassová, v roku 1702 nariadila rekonštrukciu veže, kedy dostala zakončenie v podobe akú poznáme z mnohých barokových chrámov – cibuľového tvaru. Okrem toho v priebehu 18. storočia kostol prešiel celkovou obmenou v duchu nastupujúceho rokoka. Kostol dostal iluzívnu výmaľbu stien svätyne a stropu lode, ktorá dotvárala celkový umelecký dojem.
Radikálnu zmenu využitia chrámových priestorov priniesli reformy cisára Jozefa II. V roku 1782 rehoľu klarisiek, podobne ako ostatné kontemplatívne rehole, zrušil a mníšky boli nútené kláštor opustiť. Viaceré sa rozptýlili do iných kláštorov alebo vstúpili do svetských služieb ako vychovávateľky v šľachtických či meštianskych rodinách. Objekty klarisiek vzápätí nato prepadli štátu. Do roku 1784 ostal kláštor s kostolom prázdny. Vtedy bola do objektov z Trnavy presťahovaná právnická akadémia; sídlila tu do roku 1851. Od roku 1786 k nej pričlenili inú školskú ustanovizeň – katolícke gymnázium, ktoré v týchto priestoroch existovalo až do roku 1908 (do postavenia budovy gymnázia na Grösslingovej ulici). S cieľom prispôsobiť priestor novému využitiu sa v tomto období uskutočnili stavebné úpravy podľa plánov J. Talkera.
Druhá polovica 19. storočia priniesla zvýšený záujem o pamiatky, čo vyústilo do požiadavky navrátenia vzhľadu kostola do podoby akú mal v čase svojho vzniku. Najväčšia pozornosť sa sústredila na vežu, ktorej vzhľad, s barokovou cibuľovou hlavicou, nekorešpondoval s gotickým výzorom hmoty kostola. Preto v roku 1898 Zemská pamiatková komisia rozhodla o reštaurovaní veže. S týmto zámerom oslovila architekta a raštaurátora Františka Schmidta. Schmidt navrhoval odstránenie barokovej „cibule“ a jej nahradenie jednoduchým ihlanom pokrytým medeným plechom. Jeho návrh však neprešiel a Schmidt bol z pamiatkovej obnovy odvolaný. Podľa mienky členov komisie Schmidtova veža by nemala dosť „gotický charakter“.
right|thumb|Oporný systém na južnom múre kostolaNové poverenie dostal architekt Friedrich (Frigyes) Schulek, podľa plánu ktorého sa v rokoch 1898 – 1899 veža zrekonštruovala a dostala dnešný vzhľad. Rekonštrukcia veže, ktorú realizoval staviteľ Martin Gunszt, však príliš zaťažila nárožie lode a už v nasledujúcom roku prišlo k jeho deštrukcii. V júli 1900 sa zišla odborná komisia, ktorá skonštatovala, že veža kostola je ohrozená. Preto bolo potrebné postaviť nový oporný pilier z travertínových kvádrov a tým nárožie staticky zabezpečiť.
Keď v roku 1913 kostol opustili študenti bol kostol odsvätený a prestali sa vňom konať bohoslužby. Od tých čias mal rôzne využitie.
Ešte v tom istom roku vypukol na Židovskej ulici požiar, ktorý zničil značný počet domov. Kláštor sa stal útulkom pre postihnutých obyvateľov. Okrem toho tu v tomto období bola umiestnená aj pošta.
V roku 1914 sa kostol s kláštorom dostali do majetku mesta, ktoré ich dalo k dispozícii novoutvorenej Univerzitnej knižnici. O tri roky neskôr ich získala Maďarská kráľovská pokladnica pre regionálne múzeum. Od roku 1919 kláštor opäť slúži Univerzitnej knižnici.
V roku 1964 mesto pridelilo kostol Galérii mesta Bratislavy. V súčasnosti sa interiér využíva na príležitostné umelecké výstavy a ako koncertná sieň.
Prehliadka objektov
Komplex klariského kostola s kláštorom stojí na pôdoryse nepravidelného lichobežníka doplneného priečnym kláštorným krídlom. Komplex z juhu uzatvára hmota kostola. Štvorkrídlová dvojpodlažná budova kláštora obkolesuje rajský dvor.
left|thumb|Renesančný portál obsahuje nápis s menami stavebníkov a rokmi výstavbyKostol Povýšenia svätého Kríža je jednoloďová stavba so svätyňou a s polygonálnym presbytériom, postavená vo východo-západnom smere. Dôkazom gotického stavebného štýlu je mohutný oporný systém podopierajúci chrám po celom obvode ako aj rebrové klenby v jeho interiéri.
Najvýraznejším stavebným prvkom kostola je bezpochyby ihlancová veža týčiaca sa na jeho juhozápadnom nároží. Trojetážová päťboká stavba svojou konštrukciou, tvarom, zvláštnym umiestnením a výzdobou patrí k unikátnym zjavom v dejinách stavebníctva na Slovensku. Pri jej plánovaní stavitelia istým spôsobom obišli nariadenie, podľa ktorého kostoly žobravých rádov nesmeli mať vežu. Tým, že je umiestnená na nároží lode kostola, nie je viditeľná v pôdoryse a nevyrastá priamo zo základov stavby.
Pôvodne mal kostol vežu, ktorá vznikala od 80-tych rokov 14. storočia do roku 1400. Predpokladá za, že bola dielom niektorého z majstrov viedenskej stavebnej huty. V roku 1702 ju po rekonštrucii zakončili barokovou cibuľovou helmicou. Dnešná veža vo svojej forme je výsledkom regotizácie na konci 19. storočí. Jej tvarovú podobu tvoria tri poschodia, z ktorých najvrchnejšie je ukončené ihlancom ozdobeným krížovými kvetinami. Zaujímavým umeleckým doplnkom sú kamenné chrliče vody.
Z budovy kláštora najväčšiu pozornosť upúta predovšetkým renesančný bohato zdobený nárožný portál. Je orámovaný dvojicou pilastrov s volútovými hlavicmi; zakončený je trojuholníkovým tympanónom. Vznikol súčasne s prestavbou kláštornej budovy v prvej polovici 17. storočia. Latinské nápisy prezrádzjú mená stavebníkov a dáta výstavby.
right|thumb|Pohľad do presbytéria kostolaVzhľadom na súčasné využitie chrámových priestorov je interiérové vybavenie veľmi skromné. Z pôvodného chrámu sa tu zachovali tri oltáre vo svätyni (hlavný a dva bočné – oltár Zvestovania a oltár svätej Kláry), s oltárnymi obrazmi od Františka Antona Palka. Hlavný oltár je stĺpová architektúra; korintské hlavice nasú na sebe kládie, na ktorom volúty nadnášajú korunu doplnenú mestským znakom. Pod korunou je figurálna skupina s Bohom-vladárom. Medzi dvojicou stĺpov stoja postavy svätcov uctievaných vo františkánskej reholi: svätého Františka z Assisi a svätého Antona Padovského. Stred retábula tvorí nika, v ktorej bola umiestnená plastická Kalvária.
K pôvodnému vybaveniu kostola patrí aj rokoková, bohato zdobená kazateľnica na severnej stene chrámovej lode (pôvodne bola umiestnená na triumfálnom oblúku). Pri rekonštrukčných prácach bol v jej útrobách nájdený pergamen s nápisom z roku 1761. Jej výzdobu dopĺňajú štyri reliéfy – na ambone sú to alegorické výjavy: Viera, Láska a Nádej; doska medzi zvukovou strieškou a ambonou nesie reliéf s námetom Zmŕtvychvstania. Autorom kazateľnice je významný bratislavský sochár Jozef Sartory.
Zaujímavým umeleckými prvkami sú fresková ornamentálna výmaľba svätyne a vitrážové okná. V závere lode je do múru osadených niekoľko mramorových epitafov.
Zaujímavosti
Jednou z najvzácnejších obyvateliek kláštora bola česká kráľovná-vdova Žofia Bavorská. Po smrti svojho manžela, kráľa Václava IV. Luxemburského, sa v roku 1419 uchýlila do prešporského kláštora klarisiek. Pod ochranou svojho švagra, uhorského kráľa Žigmunda Luxemburského tu žila až do svojej smrti v septembri 1425 (pochovaná je v neďalekej Katedrále svätého Martina).
V čase, keď kláštorná budova slúžila ako škola, študovalo tu niekoľko význačných osobností, napr. maďarský hudobný skladateľ Béla Bartók či slovenský kňaz a vynálezca Jozef Murgaš. Pamiatkou na skladateľa Bartóka je pamätná tabuľa umiestnená na fasáde bývalého kláštora.
Louis Couperus
Louis Marie Anne Couperus (* 10. jún 1863, Den Haag† 16. júl 1923, De Steeg) bol holandský spisovateľ a jeden z prvých holandských predstaviteľov literárneho naturalizmu. Couperusovo dielo zahŕňa najrôznejšie literárne žánre. Debutoval poéziou, ale následne sa pomerne rýchlo zameral na psychologické romány, vďaka ktorým sa preslávil. Taktiež písal moderné rozprávky, historické romány, cestopisy a stĺpčeky v novinách. Vo všeobecnosti je považovaný za jedného z najdôležitejších spisovateľov holandského literárneho kánonu. Jeho Volledige werken (Súborné dielo, 1987-1996) bola prvá holandská textová edícia, ktorá vyšla v súlade s odbornými normami.
Rodina
Couperus bol členom zámožnej holandskej rodiny Couperusových. Pôvodne išlo o frízsky rod debnárov (hol. kuipers), ktorých meno bolo neskôr polatinčené na Couperus. Viacerí členovia rodiny pôsobili ako kazatelia. Existovala aj hypotéza o pôvode v škótskej rodine Cowper, ale tá bola v roku 1962 vyvrátená.
Jeho otec John Ricus Couperus (1816-1902) pôsobil ako člen súdnej rady v Padangu v roku 1844 a v Batávii (dnešná Jakarta) v roku 1846 a následne ako radca na súdnom dvore v roku 1850. Matka sa volala Catharina Geertruida Reynstová (1829-1893) a bola dcérou Jana Cornelisa Reijnsta (1798-1871), zastupujúceho generálneho guvernéra Holandskej Indie (dnešná Indonézia). Couperus bol vnukom obchodníka Abrahama Couperusa (1752-1813), neskôr guvernéra Holandskej Malakky (bývalá holandská kolónia, dnešná Malajzia).
Sobáše s príbuznými neboli v tejto rodine ničím neobvyklým. Aj samotný Couperus si vzal príbuznú – a to vzdialenejšiu neter Elisabeth Baudovú. Obe jej staré mamy boli sestry Couperusovho otca.
Detstvo a mladosť
Couperus sa narodil 10. júna 1863 na Mauritskade v Haagu, v dome číslo 11. Bol pomenovaný po svojich troch sestrách, ktoré zomreli ešte pred jeho narodením. Malý Louis bol pokrstený 19. júna v kostole Église Wallonne v Haagu. 8. novembra 1872 odišla rodina Couperusových do Holandskej Indie. 31. decembra tam dorazili a v roku 1873 sa usadili na Koningsplein v Batávii.
V roku 1881 Couperus opustil strednú meštiansku školu a ďalej študoval učiteľstvo holandčiny. V roku 1883 sa späť do Holandska vrátila aj Elisabeth Baudová, kde bývala so svojimi starými rodičmi – Guillaumom Louisom Baudom a Wilhelminou Jacobinou Theodorou Couperusovou. V máji v tom istom roku predal Couperusov otec hospodárstvo Tjicoppo v Holandskej Indii. Couperus zahájil svoju literárnu kariéru v júli. Jeho báseň Erinnering vyšla v časopise Nederland.
V auguste 1883 bol jeho najstarší brat, Petrus Theodorus, kvôli psychickej poruche prevezený do ústavu. V roku 1884 sa rodina presťahovala na Surinamestraat 20. Couperus bol v júni 1885 vymenovaný za člena Spoločnosti holandskej literatúry (Maatschappij der Nederlandse Letterkunde) a 6. decembra 1886 získal svoj učiteľský diplom. V roku 1887 sa opäť začal stretávať s Elisabeth Baudovou a taktiež nadviazal priateľstvo s Gerritom Jägerom, holandským novinárom a dramatikom.
V decembri toho istého roku začal pracovať na svojom debutovom románe Eline Vere (Eline Vereová, 1889), ktorý o rok neskôr vychádzal v novinách Het Vaderland pravidelne ako populárny príbeh na pokračovanie. 3. marca 1889 vyšiel aj vo forme knihy, čím si Couperus definitívne získal miesto medzi holandskými spisovateľmi. Kniha mala ihneď obrovský úspech a do Couperusovej smrti vyšla v deviatich vydaniach. V tom čase tiež publikoval dve básnické zbierky, tie však zostali takmer nepovšimnuté.
Cestovanie, veľké romány
náhľad|Louis Couperus V júli 1889 sa Couperus spolu so svojím švagrom Benjaminom Vlielanderom Heinom vydal na cestu do Škandinávie. V roku 1890 nadviazal priateľstvo s vojenským kapitánom J.H. Ramom a tiež sa zoznámil s románopiscom a cestopiscom Mauritsom Wagenvoortom. V máji toho istého roku podnikol cestu do Karlových Varov a 12. augusta získal literárne ocenenie Thiemeprijs za Eline Vere (Eline Vereová, 1889).
13. októbra 1890 Couperus odhlásil svoj pobyt v Haagu (oficiálne 's-Gravenhage) s úmyslom odísť do Paríža. V januári 1891 sa však vrátil späť v súvislosti s úmrtím G.L. Bauda, starého otca Elisabeth. 9. septembra 1891 sa vzali a odišli na svadobnú cestu do Belgicka. 21. septembra sa pár usadil v sídle Vila Minta na Roeltjesweg, od roku 1935 premenovanej na Couperusweg 15 (Couperusova cesta) v meste Hilversum. V decembri ho Lambertus Jacobus Veen z vydavateľstva L.J. Veen požiadal o vydanie Extase (Extáza, 1892). V roku 1892 si Oscar Wilde prečítal preklad Couperusovho románu Noodlot (1890, česky Osud, 1896; angl. Footsteps of Fate) a napísal mu list, v ktorom mu zložil poklonu za jeho dielo. Ešte v tom istom roku Elisabeth preložila Wildeov román The Picture of Dorian Gray (1890, slovensky Portrét Doriana Graya, 2012) a Gerrit Jäger pripravil divadelné spracovanie románu Noodlot (1890, česky Osud, 1896).
Vo februári 1893 vycestoval Couperus do Talianska, ale 15. februára mu zomrela matka, takže sa musel vrátiť domov. V septembri sa do Talianska vybral znova a tam aj napísal svoje prvé cestovateľské impresie. V decembri sa stal redaktorom mesačníka De Gids a o rok na to sa presťahoval na Jacob van der Doesstraat 123 v Haagu. V apríli 1894 navštívil vo Florencii Ouidu, autorku gotických románov, ktorú obdivoval. V auguste toho istého roku spáchal jeho priateľ Gerrit Jäger samovraždu. 30. apríla sa Couperus vzdal členstva v redakcii časopisu De Gids a v októbri znova odišiel do Talianska. V Ríme spoznal holandského sochára Piera Pandera. Aj o niekoľko rokov neskôr veľa cestoval, a to napríklad do Francúzska, Nemecka a Anglicka (do roku 1898).
V roku 1897 Couperus vypovedal členstvo v Spoločnosti holandskej literatúry, lebo plánoval odísť do zahraničia. 31. augusta, na sedemnáste narodeniny kráľovnej Wilhelminy, bol vymenovaný za dôstojníka Rádu Oranžsko-nassavského. Prípadné exkluzívnejšie menovanie do Rádu holandského leva bolo preňho zatiaľ považované za privysokú hodnosť.
V roku 1898 Couperus vycestoval do Londýna a o rok na to, vo februári, do Holandskej Indie, kde istý čas pobudol v meste Tegal u svojej sestry Trudy a švagra, rezidenta Gérarda de la Valette. Po tom, ako bol De la Valette menovaný za rezidenta mesta Pasuruan, ostali aj manželia Couperusovci bývať v rezidenčnom sídle. Couperus tam začal pracovať na románe De stille kracht (Tichá sila, 1900), v ktorom bola valettovská rezidencia predlohou k sídlu jednej z hlavných postáv – rezidenta Otta van Oudijcka.
V marci 1900 sa Couperus vrátil späť do Holandska. V októbri toho roku odišiel spolu s manželkou do Francúzska, kde bývali v dome „Villa Jules“ pri Nice. Couperus odtiaľ podnikal viacero ciest do Talianska, napríklad do Florencie či do Ríma. V roku 1901 zomrel jeho priateľ a mentor Jan ter Brink a v októbri 1902 aj jeho otec.
V januári 1903 založil Couperus spolu s Cyrielom Buyssem a Willemom Gerardom van Nouhuysom literárny časopis Groot Nederland. Práve v ňom vyšlo po častiach ďalšie nové dôležité Couperusovo dielo – a to rodinná sága Van oude menschen, de dingen die voorbij gaan... (1906, slovensky O starých ľuďoch veci minulé, 1978). V máji 1904 kúpil L.J. Veen za vysokú finančnú čiastku práva na všetky dovtedy vydané Couperusove diela.
Novinárstvo, menšie romány
V období od 1906 do 1910 toho Couperus napísal pomerne málo. Pretože sa vtedy jeho knihy nepredávali dobre, zaumienil si, že už nenapíše žiaden román. V máji 1906 odišiel z Villy Jules do Benátok a v júni ostal v obci Bagni di Lucca, kde stretol Giulia Lodomeza, ktorý neskôr figuroval v jeho románoch ako Orlando. Zároveň navštívil Ouidu v Camaiore. Medzitým všetko okolo neho stíchlo – pomerne málo sa o ňom písalo a o jeho knihách sa diskutovalo zriedkakedy a aj to často vlažne. Vo Florencii Couperus do roku 1915 disponoval troma veľkými izbami v jednom švajčiarskom penzióne – na treťom poschodí mestského paláca Palazzo Niccolini.
V decembri 1909 začal Couperus publikovať svoje týždenné príbehy na pokračovanie v novinách Het Vaderland a dlhšie príbehy v Groot Nederland. Naďalej nehodlal písať romány. Okolo roku 1909 napísal viacero krátkych textov o staroveku. Toto dielo bolo neskôr zhromaždené do dvoch zväzkov pod názvami Antieke verhalen, van goden en keizers, van dichters en hetaeren (Antické príbehy, o bohoch a cisároch, o básnikoch a hetérach, 1911) a Schimmen van schoonheid (Prízraky krásy, 1912). Román Antiek toerisme (Antická turistika, 1911) bol relatívne dlhý príbeh o starom Ríme a z pohľadu rímskej hlavnej postavy odohrávajúci sa v exotickom pozadí podriadeného Egypta.
V auguste 1908 spravoval Couperus s manželkou penzión v Nice. Couperus písal krátke príbehy a 27. novembra 1909 začal písať týždenné príbehy na pokračovanie do Het Vaderland. V máji 1910 zomrel Couperusov brat Frans a v decembri penzión zavreli. Do roku 1912 podnikal manželský pár cesty do Talianska a Sicílie a následne v roku 1913 aj do Španielska. Táto cesta trvala tri mesiace a bol s nimi aj Orlando. V septembri toho roku spáchal Couperusov priateľ Johan Hendrik Ram samovraždu. V marci 1914 vyhral Couperus ocenenie Nieuwe Gids-prijs za Antiek toerisme (Antická turistika, 1911). V júli 1914 pobudol istý čas v Mníchove. Začiatkom roku 1915 sa vrátil späť do Haagu, kde po prvý raz vystúpil ako recitátor v múzejnej sieni Kunstzaal Kleykamp. Nasťahoval sa na Hoge Wal 2 a znova začal písať príbehy na pokračovanie do Het Vaderland. V novembri navštívil Cyriela Buysseho a tiež spoznal spisovateľa a športovca Henriho van Boovena, ktorý bol neskôr jeho životopiscom.
Na jar 1916 namaľoval Antoon van Welie jeho portrét. Taktiež si písal s klasickým filológom W.E.J. Kuiperom o jeho esejach týkajúcich sa Couperusovho diela. Novinár S.F. van Oss ho prijal do týždenníka Haagse Post, kde viedol interview so spisovateľom Andrém de Ridderom. V októbri 1917 malo premiéru divadelné spracovanie Elisabeth Couperusovej, Eline Vere (Eline Vereová, 1889); hlavnú rolu v hre stvárnila Else Mauhs.
Ku sklonku života
V máji 1918 zomrela Couperusova sestra Trudy. Pri lodnom nešťastí parníka Amstel v apríli roku 1919 zahynul aj jeho milovaný synovec Frans Vlielander Hein s manželkou Enny Vrede. Couperus mu venoval svoju De Ode. O niekoľko mesiacov neskôr spísal Couperus nový závet, v poradí už tretí. Rovnako ako v pôvodnom, aj v tomto testamente mala byť jedinou dedičkou Couperusova manželka. V prípade že by však zomrela skôr alebo v rovnakom čase ako on, dedili by Couperusove netere, každá po tisíc guldenov. Ďalší jeho majetok by bol určený na založenie nadácie na udeľovanie ceny pomenovanej po Couperusovi. Z úrokov z kapitálu by bola každoročne istá suma venovaná nejakému holandskému literátovi alebo literátke – a to nielen na základe výnimočnosti diela navrhnutého na cenu, ale aj s ohľadom na viac či menej priaznivé finančné možnosti možného oceneného autora alebo autorky. Ak by Elisabeth žila dlhšie ako jej manžel, mohla by vziať do úvahy – avšak bez akéhokoľvek nátlaku, zriadenie už spomínanej nadácie. Ale keďže Couperus naozaj zomrel skôr ako manželka, nadácia nebola nikdy zriadená.
V októbri 1920 podnikol Couperus cestu do Alžíru, v júni 1921 do Londýna a vo februári 1922 ako špeciálny spravodajca týždenníka Haagse Post precestoval Sumatru, Jávu a Bali. Na Sumatre bol ubytovaný napríklad aj u guvernéra L.C. Westenenka. V tom čase (v roku 1921) ho vyfotografoval vtedy svetoznámy portrétový fotograf Emil Otto Hoppé. Vo februári počas cesty cez Japonsko Couperus vážne ochorel a následne niekoľko týždňov ležal v japonskej nemocnici.
Pri príležitosti Couperusových šesťdesiatych narodenín sa sformoval slávnostný výbor. Konala sa recepcia a Louis Couperus tiež dostal 12 000 guldenov. Na túto sumu sa poskladalo viac ako 500 ľudí a inštitúcií a bola určená na stavbu domu v De Steeg, kde sa mal nasťahovať. Oslavovalo sa prevažne v Haagu. Lodewijk van Deyssel mal príhovor a Couperusovi bol udelený titul rytiera Rádu holandského leva. Začiatkom júna 1923 sa manželský pár presťahoval do domu nazývaného „Sunneke“ v dedine De Steeg. O šesť týždňov neskôr tam Couperus zomrel. Na mieste, kde Sunneke stál, stojí dodnes spomienková tabuľa.
Couperus zomrel pravdepodobne na nejaký druh tuberkulóznej otravy krvi alebo na zápal pohrudnice spojený s otravou krvi. Kremácia jeho tela prebehla 19. júla na cintoríne Westerveld. Jeho popol bol neskôr prenesený na cintorín Oud Eik en Duinen v Haagu.
Ocenenia
náhľad|Socha Louisa Couperusa v Haagu Počas života si Couperus užíval istú reputáciu nielen v holandskej jazykovej oblasti, ale aj inde. Jeho diela boli často prekladané, v Nemecku ich prekladal Else Otten, v Anglicku Alexander Teixeira de Mattos a neskôr v Taliansku Giacomo Prampolini. Veľa jeho kníh vyšlo v zahraničí vo viacerých vydaniach. Román De berg van licht (1905-1906, česky Hora světla, 1922) sa napríklad v Nemecku (ako Heliogabal) predával oveľa lepšie ako v Holandsku. Všimol si ho aj Oscar Wilde, ktorý nadšene hovoril o Footsteps of Fate, anglickom preklade Noodlot (1890, česky Osud, 1896). Ešte za života získal Couperus literárne ocenenia Themieprijs za Eline Vere (Eline Vereová, 1889), v roku 1914 Nieuwe-Gids-prijs za Antiek toerisme (Antická turistika, 1911) a v roku 1923 Tollens-prijs za jeho celoživotné dielo.
Ku sklonku života bol Couperus už známy spisovateľ, ale jeho knihy sa stále predávali zle. Už aj počas života bol Couperus oceňovaný menej a menej. Po smrti mu dokonca hrozilo, že upadne do úplného zabudnutia. Niektoré prvé vydania boli dostupné na sklade až do 40-tych rokov. Pri stom výročí Couperusovho narodenia jeho dielo bezpochyby ožilo. Ľudia sa začínali znova zaujímať najmä o jeho romány. Prispeli k tomu určite nové biografie o jeho živote, najmä tá od Frédérica Basteta z roku 1987, ale tiež dramatické, filmové a televízne spracovania jeho kníh.
V posledných desaťročiach 20. storočia vyšlo Couperusovo dielo v 5-dielnej edícii a jeho životu a práci sa venovali aj početné články a časopisy. V roku 1993 bol založený Spolok Louisa Couperusa (Louis Couperus Gennootschap) s cieľom zjednotiť milovníkov jeho kníh a povzbudiť odborný výskum života a diela tohto spisovateľa. Spolok vyhlásil rok 2013 za jubilejný rok Louisa Couperusa. Pri príležitosti 150-teho výročia dňa jeho narodenia, 10. júna 2013, sa priaznivci snažili v čitateľoch vyvolať opätovný záujem o jeho dielo.
Adaptácie
Známe divadelné hry a televízne seriály na námety Couperusových diel sú:
Louis Couperus v slovenskom a českom preklade
náhľad|Prvé vydanie Couperusovho Osudu Existuje šesť prekladov Couperusových diel do češtiny a slovenčiny:
Osud
Osud (1896, v orig. Noodlot, 1890) je naturalistický román z roku 1890. Je to v poradí druhý Couperusov román, hneď po Eline Vere (Eline Vereová, 1889). V češtine vyšiel v roku 1896 a preložil ho Jaroslav Kamper. Osud je považovaný za jeho najlepší preklad. V príbehu sa Frank Westhove, Holanďan žijúci v Londýne, zaľúbi do Angličanky Evy Rhodesovej. Ich láske však bráni Bertie van Maeren, Frankov priateľ z mladosti. Bertie sa nevie o seba postarať sám a využíva nielen Frankove peniaze, ale aj jeho dobrotu. Keď sa dozvie, že si Frank chce Evu zobrať, rozhodne sa, že ich musí rozdeliť, čo sa mu aj podarí. Po niekoľkých rokoch sa Frank a Eva znova stretávajú, no uvedomujú si, že po určitých osudových udalostiach už nebudú môcť byť nikdy šťastní.
Hora světla
Hora světla (1922, v orig. De berg van licht, 1905-1906) je historický román z rokov 1905-1906. V češtine vyšiel v roku 1922 a preložil ho Hugo Kosterka. V príbehu vystupuje Sýrčan Helegabalus, ktorého telo všetci obdivujú a vďaka ktorému sa stane rímskym cisárom. Helegabalus niekoľko rokov uchvacuje vojakov svojím východným náboženstvom, a to uctievaním slnka. Následne sa však prívrženci starého Ríma vzbúria a Helegabalus je prísne potrestaný.
Knihy malých duší
Románový cyklus Knihy malých duší (1975, v orig. De boeken der kleine zielen, 1901-1903) vyšiel po častiach v rokoch 1901-1903. V češtine vyšiel v roku 1975 a preložila ho Olga Krijtová. Názvy jednotlivých častí sú Malé duše (Kleine zielen), Pozdní život (Het late leven), Soumrak duší (Zielenschemering) a Svaté vědení (Het heilig weten). Ide o mohutnú rodinnú ságu, odohrávajúcu sa na malom, ale honosnom pódiu. V tomto prípade to je prijímací salón starej matky, okolo ktorej sa odohráva celý dej, zauzľovanie a rozuzľovanie zápletiek. Mnoho z toho, čo Couperus literárne stvárnil, sa skutočne stalo aj v jeho rodine. Dôležitejšia než dej je však celková atmosféra diela, atmosféra osudového, ale spravodlivého úpadku malodušných ľudí.
O starých ľuďoch veci minulé
Román O starých ľuďoch veci minulé (1978, v orig. Van oude menschen, de dingen die voorbijgaan..., 1906) pochádza z roku 1906 a ako jediný bol preložený aj do češtiny, aj do slovenčiny. V češtine vyšiel v roku 1974 pod názvom Co dávno odnesl čas a preložila ho Olga Krijtová. V slovenčine vyšiel v roku 1978 a prekladateľkou bola Júlia Májeková. Taktiež ide o rodinnú ságu, kde je hlavnou zápletkou zločin spáchaný pred šesťdesiatimi rokmi. Titulní „starí ľudia“ naň spomínajú a myslia si, že sa o ňom nikto nikdy nedozvedel, ale opak je pravdou. Takmer všetky deti sa to postupne dozvedajú a zisťujú tak, že táto udalosť poznačila nielen životy ich rodičov a starých rodičov, ale aj ich vlastné.
Psyché
náhľad|Obálka originálu Psyché Psyché (2008, v orig. Psyche, 1898) je symbolická rozprávková novela z roku 1898. V slovenčine vyšla v roku 2008 a preložil ju Adam Bžoch. V nej sa Couperus pokúša dať odpovede na otázky, ktoré vtedy trápili umelecký svet Európy – najmä na ústrednú otázku postavenia tvorivého a sociálnu i technickú modernizáciu bolestivo prežívajúceho indivídua uprostred meniacej sa prítomnosti.
"Psyché je čosi viac než symbol jednej zo súčastí človeka a sveta. Je to aj sám nepredpojatý, nevinný, naivný človek, ktorý nepodľahol nátlaku mamonu a poznania. Psyché je človekom, a preto je aj každým človekom, lebo každý človek bol kedysi dieťaťom, čo hmlisto túžilo po šťastí, a v každom človeku zostáva niečo z dieťaťa, ktoré o šťastí nielen sníva, ale tu a tam sa aj nazdáva, že ho nachádza v činoch alebo vo fantázii. Psyché je človekom bezmyšlienkovitej túžby po blaženosti, inštinktívneho úsilia o najvyššie dobro, vrodenej snahy o trvalý pokoj; preto je Psyché tým, čím sme my všetci, každý z nás svojím vlastným spôsobom." (Adam Bžoch, 2008, popis knihy Psyché)
Oktant (súhvezdie)
Hviezdy
Lambda Octantis je dvojhviezda, ktorú možno ľahko rozlíšiť aj ďalekohľadom s priemerom objektívu asi. Jej zložky sú v rozstupe 3″ a majú magnitúdy 5,5 a 7,7.
Ní Octantis, najjasnejšia hviezda súhvezdia, má magnitúdu 3,76. Táto hviezda má so Slnkom takmer identickú hmotnosť a väčšinu svojho života strávila pravdepodobne rovnako ako ono. 12,1 miliardy rokov po svojom vzniku spálila všetko svoje vodíkové palivo v jadre. Následne sa nafúkla a ochladla na obra typu K. Život ukončí ako biely trpaslík. Má aj spektroskopického sprievodcu. Hoci astronómovia nepredpokladali, že by ν Oct ako spektroskopická dvojhviezda mohla mať planéty, predsa sa len objavil náznak, že ju obieha teleso s 2,5 hmotnosťami Jupitera. S B zložkou je planéta v dráhovej rezonancii.
Najbližšia voľným okom viditeľná hviezda k južného svetového pólu, čiže „južná polárka“, je hviezda s označením sigma Octantis. Nemá však ani zďaleka taký význam ako severná Polárka. Jej magnitúda 5,47 je taká nízka, že ju ledva možno na oblohe zahliadnuť voľným okom, a zároveň leží od južného svetového pólu ďalej než Polárka od severného svetového pólu. Uhlová vzdialenosť medzi sigma Octnatis a pólom dosahuje približne jeden stupeň. Najbližšie pri nej bol v 19. storočí. V roku 2000 narástol rozstup medzi južným svetovým pólom a sigmou Oct na 63′. Sigma Octantis na rozdiel od Polárky nemá, rovnako ako žiadna hviezda Oktantu, ani len vlastné meno, hoci niekde sa stretneme s označením Polaris Australis – „južná polárka“. Sigma Oct s povrchovou teplotou 7 280 K je v skutočnosti o čosi horúcejšia ako Polárka, ale je oveľa menšia. Preto sa nám na oblohe javí slabšia a to aj napriek tomu, že je k nám zhruba o 150 ly bližšie než Polárka.
V súhvezdí je niekoľko ďalších slabých premenných hviezd. R Octantis (AR = 05h, 26,1 min, DEC = –86° 23′) je napríklad premenná hviezda typu Mira Ceti. V perióde 406 dní sa jej magnitúda mení od 13,21 po 6,4. U Octantis a S Octantis v maxime niekedy prekračujú magnitúdu 8, no v minime majú iba 14 mag. Perióda zmien je pri U Oct 303 dní a pri S Oct 259 dní.
Objekty
Z hľadiska objektov je Oktant, podobne ako niektoré okolité súhvezdia, v podstate pustatina. Pre amatérskych pozorovateľov môže byť zaujímavá napríklad roztiahnutá pozdĺžna otvorená hviezdokopa Collinder 411 známa aj ako Melotte 227. Najlepšie vynikne pri pozorovaní menším ďalekohľadom s veľkým zorným poľom alebo triédrom.
Galaxie v Oktante sú takisto uhlovo malé a slabé. Zaujímavá je azda iba NGC 2573, najbližšia galaxia k južnému svetovému pólu, čím si vyslúžila meno Polarissima Australis (jej ekvivalentom v Malom medveďovi je Polarissima Borealis).
Poloha
Oktant je sotva rozoznateľné, stredne veľké súhvezdie bez ustáleného obrazca. Jeho hviezdy sú roztrúsené a slabé. Najvýznamnejšie z nich tvoria rozľahlý nepravidelný trojuholník, pričom južný svetový pól leží mimo neho. Sigmu Octantis vyznačujúcu polohu pólu postrehne len dobré oko. Cez obrazec Oktantu prechádza spojnica výrazne jasnejších hviezd Atria z Južného trojuholníka a beta Hydri.
V dôsledku prítomnosti svetového pólu sa v priebehu noci zdá, že všetky súhvezdia sa otáčajú okolo Oktantu. Pri dlhoexponovanej fotografii vytvoria ich svetelné stopy sústredné kružnicové úseky. Ako najjužnejšie pozorovateľné súhvezdie je Oktant, podobne ako Malý medveď, viditeľné z najmenšej časti zemského povrchu.
Mahavishnu Orchestra
Mahavishnu Orchestra bola jazz-rocková skupina, vedená hudobníkom Johnom McLaughlin. Kapela debutovala v roku 1971, no v roku 1976 sa rozpadla a svoju činnosť opäť obnovila medzi rokmi 1984 až 1987.
Prvá Mahavishnu Orchestra
V tejto prvej verzii viedol skupinu „Mahavishnu“ gitarista John McLaughlin. Členovia tejto hudobnej formácie boli Billy Cobham (bicie), Rick Laird (basgitara), Jan Hammer (elektrický a akustický klavír a syntetizátor) a Jerry Goodman (husle). Táto prvá zostava bola multinárodnou skupinou: McLaughlin bol z Yorkshire, Anglicko, Cobham z Panamy, Hammer z Československa, Goodman z Chicaga, Illinois a Laird z Dubline, Írsko. Francúz Jean-Luc Ponty bol vybraný McLaughlinom ako jeho prvý tip na huslistu, no táto myšlienka bola „vďaka imigračným komplikáciám“ prekazená. Skupinu preslávili najviac albumy: The Inner Mounting Flame (1971) a Birds of Fire (1972).
Kapela Mahavishnu Orchestra bola považovaná za priekopníka hudobného štýlu jazz fusion. McLaughlin a Cobham sa stretli počas nahrávania albumu Bitches Brew Miles Davisa. McLaughlin pri vytváraní koncepcie skupiny ovplyvnil jeho indický guru Sri Chinmoy, ktorý mu odporučil prevziať meno „Mahavishnu“, čo znamená "Boží súcit, sila a spravodlivosť."
Rozpad pôvodnej zostavy
Pod tlakom popularity, vplyvom vyčerpania a chýbajúcou komunikáciou sa pôvodná zostava skupiny dostala v roku 1973 na pokraj rozpadu. Napätie v skupine sa narastalo až dosiahlo vrchol počas nahrávania ich nového albumu v londýnskom štúdiu Trident, kedy spolu niektorí hráči vôbec nehovorili. Tento projekt nebol nikdy úplne dokončený. Poslednou kvapkou bolo, keď John McLaughlin čítal interview v časopise Crawdaddy!, Kde Ján Hammer a Jerry Goodman vyjadrili ich znechutenie nad spôsobom akým skupinu John viedol. Hoci bola snaha všetko napraviť, už sa tak nestalo. O takmer trdsať rokov neskôr, počas obnovenia záujmu poslucháčov o hudbu skupiny Mahavishnu Orchestra bolo nekompletné album z prerušeného londýnskeho nahrávania vydané pod titulom The Lost Trident Sessions.
Druhá Mahavishnu Orchestra
Potom, čo sa rozpadla prvá verzia skupiny, obnovil v roku 1974 John McLaughlin Mahavishnu Orchestra s nasledujúcim obsadením: Jean-Luc Ponty, ktorý predtým vystupoval s Frankom Zappom a The Mothers of Invention (husle), Gayle Moran (klávesy), Ralph Armstrong (basgitara), Narada Michael Walden (perkusie), Steven Kindler a Carol Shiva (husle), Marcia Westbrook (viola), Phil Hirschi (čelo), Steve Frankevich a Bob Knapp (dychové nástroje). Táto „nová“ Mahavishnu Orchestra (McLaughlin jej hovoril „pravá Mahavishnu Orchestra“) menila obsadenie medzi albumami Apocalypse z roku 1974 a Visions of the Emerald Beyond v roku 1975. Album Apocalypse bolo nahrané v Londýne s London Symphony Orchestra pod vedením Michaela Tilson Thomasa s George Martinom ako producentom a nahrávacím režisérom Geoffom Emerickom. Pre nahrávanie albumu Inner Worlds, bola skupina redukovaná na šesť členov, Jean Luc-Ponty odišiel a Gayle Morana nahradil Stu Goldberg.
Neskorší vývoj
Po rozpustení tejto verzie orchestra McLaughlin založil inú skupinu, ktorú nazval Shakti. Chcel v jej produkcii predviesť svoj záujem o indickú hudbu. Ptom účinkoval v iných kapelách ako One Truth Band a The Translators, ako aj v gitarovom triu spolu s Alom Di Meolom a známym hráčom flamenga, gitaristom Pacom de Lucíom.