cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Georgij Timofejevič Dobrovoľskij
Život
Dobrovoľskij vyrastal v Odesse a sníval o námorníckom živote. Bol ruskej národnosti. Na námornú školu však prijatý nebol, dostal sa na špeciálnu leteckú školu. Otec z rodiny zmizol, keď mal Georgij dva roky, matka, ktorú nesmierne miloval, bola celý život upratovačkou. Na začiatku II. svetovej vojny bol v Odese zatknutý a za prechovávanie revolveru odsúdený na 25 rokov väzenia. Odtiaľ sa mu podarilo v marci 1944 utiecť. Po vojne sa cez deň učil a po nociach sa živil vykladaním nákladných lodí v prístave. Dostal sa na Čugujevské vojenské letecké učilište, nastúpil do leteckého útvaru stíhacích lietadiel, naučil sa lietať na jakoch, lavočkinoch, migoch všetkých modifikácií. Po dokončení akadémie sa stal politickým pracovníkom, ale lietal ďalej. Oženil sa, mal dve deti. V roku 1962 mu ponúkli možnosť stať sa kozmonautom a tak nastúpil do Hviezdneho mestečka. Bohužiaľ už prvý jeho let na Sojuze 11 skončil v roku 1971 katastrofou. Pri zostupovej fáze všetci traja kozmonauti zahynuli.
Varsberg
Varsberg je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Moselle, v regióne Lotrinsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Saint-Gildas-des-Bois (kantón)
Saint-Gildas-des-Bois je francúzsky kantón v departemente Loire-Atlantique v regióne Pays de la Loire. Tvorí ho päť obcí.
Windwardský prieliv
náhľad|Poloha prielivu Windwardský prieliv je prieliv v Americkom stredomorí medzi Kubou a Haiti.
Základné údaje:
Viliam Loviška
Viliam Loviška (* 12. august 1964, Bratislava) je slovenský sochár, maliar, dizajnér, pedagóg a organizátor výtvarného života.
Štúdium
V rokoch 19781982 študoval sochu na Škole umeleckého priemyslu v Bratislave u akad. sochára Juraja Gavulu, vysokoškolské štúdia absolvoval na Vysokej škole výtvarných umení v Bratislave v rokoch 19821989 v ateliéri prof. Ladislava Snopeka, doc. Teodora Baníka, neskôr v ateliéroch prof. Jána Kulicha a v rokoch 19861989 u prof. Albína Brunovského.
Tvorba
Výber z najdôležitejších diel:
Lushnjë (mesto)
Lushnjë alebo Lushnja je mesto nachádzajúce sa v strednom Albánsku. Má približne 83 000 obyvateľov a je hlavným mestom okresu Lushnjë.
Mesto Lushnjë bolo založené v ranom stredoveku.
Miestny futbalový klub KS Lushnja hrá v albánskej prvej lige.
Targa
thumb|[[Honda CR-X del Sol VTi VTEC]]
Targa je typ karosérie s odnímateľným strešným dielom. Niekedy je tiež vybavená pozdĺžnym držiakom - odnímateľná pevná strecha sa skladá z dvoch častí. Slovo "targa" bolo prvýkrát použité v roku 1965 pri Porsche 911 Targa, hoci prvý sériovo vyrábaný automobil s týmto systémom bol vyrábaný už o päť rokov skôr, a síce Triumph TR4 z roku 1961, kde bol tento systém nazývaný ako surrey top.
La Chapelle-sur-Dun
La Chapelle-sur-Dun je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Seine-Maritime, v regióne Horná Normandia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Potáplicotvaré
Potáplicotvaré alebo potáplice (Gaviiformes) je rad letcov s jediným recentným rodom potáplica.
Charakteristiku pozri pod potáplica.
Systematika
Rad potáplicotvaré/potáplice (Gaviiformes)
TAP Air Portugal
Transportes Aéreos Portugueses, bežne známa ako TAP Portugal, je portugalská národná letecká spoločnosť založená v roku 1945. TAP Portugal je v úplnom vlastníctve štátu a základňu má na letisku Portela Airport in Santa Maria dos Olivais v Lisabone. 14. marca 2005 spoločnosť oslavovala 60. výročie založenia a od toho istého dňa je členom najväčšej leteckej aliancie, Star Alliance.
Sieť liniek TAP Portugal zahŕňa 80 destinácií v 79 mestách 34 krajín po celom svete. Jej flotila sa skladá z 55 lietadiel typu Airbus, a 17 ďalších lietadiel regionálnych spoločností Portugália Airlines a PGA Express, ktoré spolu týždenne obslúžia takmer 2000 letov. Jej hlavné letisko v Lisabone slúži ako križovatka do Afriky, Južnej Ameriky a Severnej Ameriky.
Podľa správy JACDEC o bezpečnosti leteckých spoločností vydanej v januári 2011 bola TAP Portugal hodnotená ako najbezpečnejšia letecká spoločnosť Západnej Európy a po Qantas, Finnair a Air New Zealand ako štvrtá najbezpečnejšia v celosvetovom rozsahu. Global Traveler Magazine menoval TAP Portugal ako "Najlepšiu leteckú spoločnosť v Európe" pre rok 2011 a znovu aj v roku 2013.
Destinácie
TAP Portugal lieta do 80 destinácií v 79 mestách 34 krajín naprieč Európou, Afrikou, Severnou a Južnou Amerikou. Niektoré vnútroštátne lety a lety do Európy a Afriky obsluhujú dcérske spoločnosti Portugália a PGA Express.
V roku 2011 boli do siete TAP pridané priame lety z hlavnej základne na letisku Lisabon Portela do Akkry, Atén, Bamaka, Bordeaux, Dubrovniku, Düsseldorfu, Manchesteru, Miami, Porto Alegre, Sao Vicente a do Viedne, čím sa rozšírilo aj pole pôsobnosti spoločnosti v Afrike a v Severnej Amerike.
V decembri 2013 boli pridané ďalšie nové destinácie do 6 miest v Európe, a to Göteborg, Belehrad, Hannover, Nantes, Petrohrad, Tallin a 4 v Latinskej Amerike - Belém, Bogotá, Manaus a Panama City. Destinácie boli pridané vďaka 6 novým lietadlám, ktoré boli zaradené do flotily. V roku 2014 TAP oznámila kúpu dvoch lietadiel typu ATR 42-600 pre dcérsku spoločnosť PGA Express, ktorá prevádzkuje prevažne lety do Španielska.
Codeshare
TAP zdieľa kódy na letoch (codeshare) s týmito spoločnosťami (* - členovia Star Alliance):
Flotila
Flotila TAP Portugal k 22. aprílu 2014 (bez Portugália Airlines a PGA Express).
Destinácie
Nasledujúcich 5 spojení sa využíva iba pre nákladné lety:
Flotila
Lietadlá a spoločnosti operujúce pre TAP Cargo (apríl 2014):
Dietach
Dietach je obec v Rakúsku v spolkovej krajine Horné Rakúsko v okrese Steyr-vidiek.
Žije tu 2 830 obyvateľov (1. 1. 2010).
Souhey
Souhey je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Côte-d’Or, v regióne Burgundsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Punk rock
Punk rock alebo punk je žáner rockovej hudby, ktorý sa vyvinul v polovici 70. rokov 20. storočia. Korene má v garážovom rocku a iných hudobných formách dnes známych pod názvom protopunk. Punkrockové skupiny sa vyhýbali tomu, čo chápali ako výstrelky komerčného rocku 70. rokov 20. storočia; vytvorili rýchlu, náročnú hudbu, obyčajne s krátkymi piesňami, jednoduchou inštrumentáciou a nezriedka s politickými textami vystupujúcimi proti establishmentu. Punk rock si osvojil prístup DIY (Do it Yourself – Urob si sám); mnohé kapely si samy produkujú nahrávky a distribuujú ich pomocou neformálnych ciest.
Výraz „punk rock“ začali používať začiatkom 70. rokov americkí rockoví kritici v súvislosti s garážovými kapelami. Predvoj nového hnutia s týmto názvom, ktoré sa začalo formovať v rokoch 1974 až 1976, tvorili interpreti ako Patti Smith, Television a Ramones z New Yorku; Sex Pistols, The Clash a The Damned z Londýna; The Runaways z Los Angeles; a The Saints z Brisbane. V roku 1976 sa v Spojenom kráľovstve stal významným kultúrnym fenoménom, keď sa objavila s tým spojená punková subkultúra, vyjadrujúca mladícky odpor, s čím bol spojený charakteristický štýl odievania a ozdôb (ako sú zámerne urážlivé tričká, kožené bundy, vybíjané opasky, špendlíky, či sado-maso oblečenie), a rôzne antiautoritatívne ideológie.
Filozofia
Prvá vlna punk rocku bola agresívne modernistická, snažiac sa dištancovať čo najväčšmi od bombastického a sentimentálneho rocku prvej polovice 70. rokov 20. storočia. Podľa bubeníka skupiny Ramones Tommyho Ramona, „v raných štádiach bolo množstvo hudby 60. rokov inovatívne a vzrušujúce. Nanešťastie, nastala situácia, že ľudia, ktorí nesiahali ľudom ako Hendrix ani po päty, zrazu začali vystrkovať rožky. Onedlho to bolo samé nekonečné, nezmyselné gitarové sólo. Okolo roku 1973 som už vedel, že to čo sa mi žiada, je rýdzi, prostý rokenrol zbavený nánosu tých nezmyslov.“ John Holmstrom, zakladajúci redaktor časopisu Punk spomína ako cítil, že „punk rock proste musel prísť, pretože rocková scéna príliš skrotla, pod pojmom rokenrol sa zrazu mysleli interpreti ako Billy Joel a Simon & Garfunkel, no pre mňa, ako aj pre iných fanúšikov, predstavoval rokenrol divokú a buričskú muziku.“ Ako píše kritik Robert Christgau, „bola to subkultúra, ktorá odvážne odmietla politický idealizmus a nezmyselnosť kalifornských flower-power hipíkov.“
Technická dostupnosť a filozofia DIY (Do it Yourself – Urob si sám) sú v punk rocku vysoko cenené. Medzi rokmi 1972-1975 prispel ku vzniku punk rocku britský krčmový rock, ktorý si vytvoril vlastné zázemie malých podnikov, ako boli rôzne krčmy, kde mohli hrať kapely nezávislé od stredného prúdu. V prostredí krčmového rocku sa takisto zrodila myšlienka vytvoriť nezávislé nahrávacie spoločnosti, napr. Stiff Records, ktoré vydávali nízkonákladové nahrávky nižšej kvality. Krčmové kapely organizovali vlastné menšie turné a v malých nákladoch vydávali svojpomocne svoje nahrávky. V raných dňoch punk rocku táto filozofia DIY ostro kontrastovala k okázalým hudobným efektom a vysokým technologickým nárokom mnohých rockových kapiel zo stredného prúdu. Na hudobnú virtuozitu sa zväčša nazeralo podozieravo. Ako tvrdí Holmstrom, punk rock bol „rokenrol, ktorí hrali ľudia bez poriadnych hudobných zručností, no i tak sa potrebovali vyjadrovať skrz muziku“. V decembri 1976 anglický fanzine Sideburns uverejnil dnes už kultovú ilustráciu troch akordov s titulkom „toto je akord, toto je ďalší a toto je tretí. A teraz môžeš založiť kapelu“. Názov singlu newyorskej punkovej skupiny Stimulators z roku 1980, „Loud Fast Rules!“, (Hlučné, rýchle pravidlá) výstižne pomenoval základný hudobný prístup punku.
Niektoré popredné britské punkrockové skupiny odmietali nielen vtedajší mainstreamový rock a kultúru s ním spojenú, ale dištancovali sa tiež od svojich významých predchodcov: v skladbe „1977“ od The Clash sa spieva „žiadny Elvis, Beatles ani The Rolling Stones. Rok predtým, keď sa vo Veľkej Británii začala punkrocková revolúcia, bol kultúrnym i hudobným „rokom nula“. Zavrhnúc teda nostalgické pocity, mnohí príslušníci scény si osvojili nihilistický prístup, čo výstižne vyjadroval slogan Sex Pistols „No Future“ (Žiadna budúcnosť). Ako povedal jeden svedok vtedajších udalostí, uprostred nezamestanosti a spoločenských nepokojov v roku 1977 „punková nihilistická pýcha bola najzaujímavejšia vec v Anglicku.“ Zatiaľ čo u „opileckých a vyvrheľských punkáčov“ bola bežná dobrovoľná sociálna vylúčenosť, stále jestvoval rozpor medzi ich nihilistickým zjavom a „radikálnym ľavicovým utopizmom“ skupín ako Crass, ktoré hnutiu dali pozitívny, oslobodzujúci zmysel. Dlhoročný spolupracovník Clash v narážke na vzhľad člena skupiny Joe Strummer vyhlásil, že „punk rock znamená našu slobodu. Budeme si robiť, to čo sa nám zachce“.
Dôležitým aspektom punkovej subkultúry je autenticita—ľudia zaoberajúci sa punkom i oddaní fanúšikovia skupín, ktoré mali značný podiel na vzniku punku, majú sklon považovať niektorých interpretov (a tiež niektorých fanúšikov) za tzv. „pozérov“, čiže ľudí, ktorí predstierajú príslušnosť k subkultúre, ale nevedia nič o histórii, textoch ani posolstvách skupín, ktorých muziku počúvajú. Výskumník Daniel S. Traber tvrdí, že „dosiahnutie autenticity môže byť pri punkovej identite ťažké“; ako ďalej uvádza, s rozvojom punku sa za pozéra začal „považovať prakticky ktokoľvek“.
Hudobný jazyk a motívy textov
thumb|left|Členovia skupiny [[The Sex Pistols počas živého vystúpenia Zľava doprava: spevák Johnny Rotten a gitarista Steve Jones.]]
Punkrockové skupiny často napodobňujú hudobné štruktúry a aranžmány garážového rocku 60. rokov. Medzi typické punkové hudobné nástroje patria dve elektrické gitary, elektrická basová gitara a bicia súprava, v sprievode speváka. Piesne bývajú kratšie než je bežné u iných obľúbených žánrov. Vplyvom skupiny The Ramones sa punkové skladby hrávali v rýchlom, „krkolomnom“ tempe. Väčšina pôvodných punkrockových skladieb sa držala tradičnej rokenrolovej schémy „verš-refrén“ a taktu 4/4. Neskoršie skupiny nezriedka od tohto pravidla ale upúšťajú. Ako píše kritik Steven Blush, „The Sex Pistols bol stále rokenrolom ... niečo na spôsob najšialenejšej verzie Chucka Berryho. Od toho sa radikálne odchýlil hardcore. To už nebol rock typu verš-refrén. Čo sa týka tvorby piesní, nedržal sa žiadnych zavedených pravidiel. To už bola vskutku svojbytná hudobná forma“.
Punkrockové vokály zavše znejú nosovo, a spevák nezriedka namiesto klasického spievania kričí, bežné je to predovšetkým v hardcorových štýloch. Zmeny v takte, hlasitosti či intonácii nie sú príliš rozšírené. Punkrockový „chrapľavý, škripotavý“ spev a skandovanie ostro kontrastujú s „melodickým a uhladeným“ spevom komerčného rocku. Spev v ranom punku sa tiež vyznačoval „arogantným vrčaním“. Komplikované gitarové sóla sa považujú za pôžitkárske a nepotrebné, i keď jednoduché gitarové sóla sú bežné. Charakteristickým rysom punku je hlasitý, skreslený gitarový zvuk, postavený na silových akordoch. Niektoré punkové skupiny sa nechali ovplyvniť surfrockovými jemnejšími, fidlikantskými gitarovými tónmi. Ďalší muzikanti, medzi inými napríklad Robert Quine, gitarista skupiny The Voidoids, sa nechali ovplyvniť divokým štýlom skupín ako The Velvet Underground či nahrávkami Ikea Turnera z 50. rokov. Basitarové linky nie sú obyčajné veľmi komplikované; príznačný je neúprosný, opakujúci sa „silený rytmus“, aj keď niektorí punkoví basgitaristi—ako napríklad Mike Watt pôsobiaci v skupinách The Minutemen a Firehose—uprednostňujú väčšmi technicky prepracované basové linky. Pri hre na basu sa taktiež obyčajne používa brnkadlo, keďže tóny sa hrajú v rýchlom slede a hranie prstami je nepraktické. Bicie zvyčajne znejú tvrdo a sucho a bicia súprava je zväčša veľmi jednoduchá. Na rozdiel od iných rockových foriem sa v punku synkopy takmer nevyskytujú. Hardcorové bubnovanie býva obzvlášť rýchle. Produkcia býva minimalistická, niektoré skladby bývajú veľakrát dokonca nahraté na domácich kazetových rekordéroch alebo na jednoduchých štvorstopových portastudiách. Zámerom je, aby je nahrávaný zvuk nebol manipulovaný, aby bol čo najvernejší skutočnosti, aby odrážal autenticitu živého vystúpenia.
thumb|[[The Clash počas koncertu v roku 1980.]] Texty v punk rocku sú zvyčajne priame a konfrontačné; na rozdiel od textov v iných žánroch populárnej hudby sa opakovane dotýkajú spoločenských a politických otázok. Typickými punkovými piesňami sú napr. „Career Opportunities“ od The Clash a „Right to Work“ od Chelsea, ktoré sa zaoberajú nezamestnanosťou a pochmúrnou realitou mestského života. Predovšetkým v ranom britskom punku sa dôraz kládol na nevraživosť a šokovanie stredného prúdu. Skladby „Anarchy in the U.K.“ a „God Save the Queen“ od Sex Pistols otvorene znevažujú britský politický systém a spoločenské zvyklosti. Bežnou súčasťou textov je anti-sentimentalita a motívy zaoberajúce sa vzťahmi a sexom, ako napríklad v piesni „Love Comes in Spurts“, ktorú napísal Richard Hell a nahral ju zo skupinou The Voidoids. Často sa tiež vyskytuje motív anómie – príkladom sú texty piesní „Blank Generation“ od kapely Hell a „Now I Wanna Sniff Some Glue“ od Ramones. V. Vale, zakladateľ sanfranciského fanzinu Search and Destroy komentoval spájanie punku s takouto tematikou slovami, že „punk bol totálnou kultúrnou revoltou. Išlo o zásadnú konfrontáciu s temnou stranou dejín a kultúry, pravicovými náhľadmi, sexuálnymi tabu, a to v takej miere, ako ešte nikdy predtým“. Kvôli svojej kontroverznej textovej náplni boli niektoré punkové nahrávky odmietané zo strany rádiových staníc a taktiež zo strany významných reťazcov z hudobninami.
Vizuálne a iné prvky
Klasický punkrovový imidž amerických hudobníkov evokuje subkultúru greasers z 50. rokov a tiež módu spájanú so scénou rockabilly a subkultúrou rockers: tričká, motorkárske bundy a džínsy. Vzhľad Richarda Hella—povestného vynálezcu estetiky spínacích špendlíkov—bol väčšmi obojpohlavný a ošumelý, čím veľkou mierou inšpiroval impresária Sex Pistols Malcolma McLarena, a koniec koncov celý punk. (Prvým hudobníkom, ktorý mal na sebe bundu posiatu spínacími špendlíkmi, bol pravdepodobne John D Morton z clevelandskej kapely Electric Eels.) McLarenov partner, módna návrhárka Vivienne Westwoodová, pripisuje prvenstvo v nosení potrhaného trička Johnnymu Rottenovi a basgitarostovi Sex Pistols Sidovi Viciousovi zase pripisuje prvenstvo v používaní spínacích špendlíkov; keďže v súčasnosti si len málo punkerov môže dovoliť kúpiť McLarenove a Westwoodovej dizajnérske kúsky, také obľúbené u Sex Pistols, vyrábajú si svoje vlastné kópie, charakteristické svojou štýlovou rôznorodosťou. Mladé ženy v punkovej kultúre zničili zavedené rockové stereotypy, ktoré ženy štylizovali do podoby „pokorných sexuálnych mačiatok“. Prvé punkové hudobníčky boli známe svojím rozmanitým imidžom; Siouxsie Sioux vynikala bondážou, Patti Smith bola zase povestná svojím ošarpaným hermafroditickým výzorom, ktorým vo veľkej miere ovplyvnila odievanie žien v punku. Časom sa bežnou súčasťou punkovej módy stali tetovania, piercingy či kovové hroty a špice, teda prvky, ktoré mali pôsobiť „rušivo a zlostne“. Ďalším dôležitým prvkom punkrockovej scény je extravagantný účes, čím sa dáva najavo sloboda prejavu. Pôvodne sa nosil krátky a strapatý zostrih; neskôr sa poznávacím znamením punkerov stalo číro, vlasy sa tiež nosia upravené ako bodce.
left|thumb|Britskí punkáči, asi 1986.
Správanie punkových hudobníkov sa pri živých vystúpeniach výrazne neodchyľuje od klasického rockového machizmu. Punkové hudobníčky sa od raných štýlov výraznejšie dištancovali. Bádateľ John Strohm naznačuje, že ženy prevzali osobnostné charakteristiky zvyčajne považované za mužskú doménu: „Osvojili si drsný, nedámsky postoj, ktorý sa opieral väčšmi o machistické chvastúnstvo garážových kapiel 60. rokov, než o vypočítavý dievčenský imidž skupín ako The Runaways.“ Znalec Dave Laing naznačuje, že basgitaristka Gaye Advert si osvojila prvky mužskej módy, len preto aby v očiach publika získala status „sexy“. Laing tiež poukazuje na inovatívny a náročný štýl živých vystúpení, badateľný na anti-erotickom prístupe Siouxsie Sioux, Ari Up zo skupiny The Slits, či Poly Styrene z kapely X-Ray Spex.
Pre nedostatok výrazných synkopických prvkov sa v punku vyvinuli „netradičné“ tanečné formy. Typickým tanečným štýlom je pogo. Iniciovanie prvého poga sa pripisuje na vrub Sidovi Viciousovi, keď sa ešte v období pred vstupom do Sex Pistols zúčastnil jedného z ich koncertov. Pre hardcorové koncerty je typický moshing, agresívnejšia forma poga. Nedostatok konvenčných tanečných rytmov bol hlavným dôvodom, prečo sa punku nikdy nepodarilo vo veľkej miere výrazne komerčne preraziť.
Stieranie vzdialenosti medzi umelcom a publikom je základom punkovej mravouky. Účasť fanúšikov na koncertoch je preto dôležitá; v dobe vrcholného rozkvetu hnutia to často zachádzalo do očividne perverzného, no náležite „punkového“ extrémneho ponímania tejto etiky. Kapely prvej vlny britského punku ako napríklad Sex Pistols a The Damned urážali a inak podpichovali svoje publikum k intenzívnym reakciám. Laing identifikoval tri primárne formy fyzickej reakcie divákov na podpichovanie: hádzanie plechoviek, inváziu na pódium a pľutie. V hardcore je invázia na pódium zväčša predohrou k stage divingu. Mnohí fanúšikovia založili svoju vlastnú alebo sa pridali do už existujúcej kapely; ďalší prívrženci punku tiež významne prispeli k rozvoju scény amatérskymi a informálne rozširovanými časopismi—podľa Lainga bol v Anglicku punk „prvým hudobným žánrom, ktorý podnietil vznik väčšieho množstva fanzinov“.
Etymológia a klasifikácia
thumb|[[Patti Smith počas živého vystúpenia roku 1976.]] V 16. až 18. storočí bol v angličtine výraz punk bežne používaným, oplzlým synonymom pre „prostitútku“. Tento pojem sa postupne začal používal ako opis „mladého pasáka, hrdloreza, banditu či hrubiána“.
Prvé známe použitie frázy punk rock sa objavilo v americkom denníku Chicago Tribune 22. marca 1970. V decembrovom vydaní časopisu Creem z roku 1970 sa redaktor vyjadril o Iggym Popovi ako „o tom Stoogeovskom punkáčovi“ („that Stooge punk“). Prvým hudobným kritikom, ktorý použil pojem punk rock bol roku 1971 Greg Shaw: v aprílovom vydaní časopisu Rolling Stone sa vyjadril o piesni od The Guess Who ako o „dobrom, nepríliš nápaditom punk rock and rolle“.
V decembri 1972 sa už pojem bežne používal v tlači. V máji 1973 Billy Altman začal vydávať krátkotrvajúci punk magazine, ktorý predchádzal rovnomernej väčšmi známej publikácii z roku 1975, avšak, na rozdiel od neskoršieho časopisu, sa venoval predovšetkým rozpravám o garážových a psychedelických počinoch zo 60. rokov.
V roku 1975 sa punk používal v súvislosti s takými rozličnými interpretmi ako Patti Smith Group, Bay City Rollers či Bruce Springsteen. Keď sa začínala dostávať do povedomia scéna spájaná s newyorským klubom CBGB, bolo potrebné nájsť nové pomenovanie pre vznikajúci osobitý zvuk. Majiteľ klubu Hilly Kristal nazýval toto nové hnutie pojmom „street rock“. V súvislosti s použitím slova punk spomína John Holmstrom časopis The Aquarian Weekly, keď sa v ňom „opisovalo dianie v CBGB“. Ku kodifikácii tohto pojmu prispel nemalou mierou časopis Punk, ktorý koncom roku 1975 založili Holmstrom, McNeil a Ged Dunn. „Bolo úplne jasné, že toto slovo bolo čoraz populárnejšie,“ poznamenal Holmstrom. „Usúdili sme, že by sme si ho mali prisvojiť, skôr než to spraví niekto iný. Chceli sme sa oprostiť od toho balastu, proste rock 'n' roll obnažený na kosť. Chceli sme späť zábavu a živelnosť.“
Garážový rock a bigbít
V prvej polovici 60. rokov 20. storočia sa v Severnej Amerike začali objavovať skupiny hrajúce garážový rock, v súčasnosti považované za priekopníkov punk rocku. The Kingsmen zabodovali v roku 1963 svojou verziou skladby od Richarda Berryho „Louie, Louie“, čím vymedzili charakteristické znaky punk rocku. Potom ako sa Beatles prvýkrát objavili v americkej televíznej relácii „Ed Sullivan Show”, Britská invázia a fenomén garážových rockových skupín nabrali v USA na obrátkach. Okolo roku 1965 tvrdší zvuk britských počinov, ako napríklad The Rolling Stones, The Kinks, The Who či The Yardbirds, bol čoraz väčšmi ovplyvňovaný americkými garážovými skupinami. Surový zvuk amerických skupín, ako boli The Sonics, The Seeds, The Remains, The Standells či The Shadows of Knight, bol predzvesťou štýlu neskorších kapiel. Začiatkom sedemdesiatych rokov niektorí kritici používali termín „punk rock“ na označenie garážových skupín z polovice 60. rokov i následných počinov, ktoré navidomoči pokračovali v ich štylistickej tradícii, ako napríklad The Stooges.
V roku 1964 vyšli v Anglicku, z veľkej časti pod vplyvom mládežníckeho hnutia Mods a bigbítových skupín, hitové singly „You Really Got Me“ a „All Day and All the Night“ od the Kinks, ktoré boli ovplyvnené skladbou „Louie, Louie“. V roku 1965 The Who vydali hymnu Mods „My Generation“, ktorá bola podľa Johna Reeda predzvesťou druhu „mozgovej zmesi hudobnej divokosti a rebelského postoja“, ktorý neskoršie charakterizoval väčšinu britského punk rocku v 70. rokoch. Fenomén garážového rocku a bigbítu prenikol aj za hranice Severnej Ameriky a Británie. Skladbu „Wild About You” (1965) od austrálskej skupiny The Missing Links o desať rokov neskôr prevzala ďalšia austrálska kapela The Saints. V roku 1965 nahrala peruánska kapela Los Saicos skladbu „Demolicion“, pozoruhodný príklad ranného punku.
Post-psychedelic proto-punk
thumb|left|[[Iggy Pop, prezývaný „krstný otec punku“. ]] V auguste 1969 debutovala eponymným albumom  skupina The Stooges pochádzajúca z mestečka Ann Arbor v Michigane. Podľa kritika Greila Marcusa kapela vedená spevákom Iggym Popom vytvorila „zvuk à la Airmobile od Chucka Berryho—akurát že ohlodaný na kosť“. Album produkoval John Cale, bývalý člen newyorskej experimentálnej rockovej skupiny The Velvet Underground, ktorá sa preslávila ako priekopník undergroundového rocku a ktorá či už priamo alebo nepriamo ovplyvnila mnohé vznikajúce punkové skupiny. Začiatkom 70. rokov skupina New York Dolls zmodernizovala pôvodný divoký rokenrol z 50. rokov a vytvorila módu neskoršie známu ako glam punk. Newyorské duo Suicide hralo jednoduchú, experimentálnu muziku, na koncertoch okorenenú netradičnými prvkami, inšpirovanými The Stooges. V klube Coventry v newyorskej štvrti Queens vystupovali The Dictators, ktorý rockom dávali najavo svoj sarkastický postoj a humor. V Bostone upútala pozornosť svojim minimalistickým štýlom kapela The Modern Lovers, ktorú viedol oddaný nasledovník Velvet Underground Jonathan Richman. V roku 1974 sa začala utvárať regenerovaná scéna okolo novootvoreného klubu Rathskeller na námestí Kenmore. K jej čelným predstaviteľom možno zaradiť kapely ako The Real Kids, založenú bývalým členom Modern Lover Johnom Felicom; Willie Alexander and the Boom Boom Band, ktorých frontman bol v roku 1971 zopár mesiacov členom Velvet Underground; či Mickey Clean and the Mezz.
thumb|[[The Velvet Underground|Velvet Underground, asi 1968.]] Britskí Deviants hrali koncom 60. rokov zmes psychedelických štýlov so satirickým, anarchistickým nádychom a záľubou v situacionistických vystúpeniach, ktorými predbehli Sex Pistols o takmer celé jedno desaťročie. V roku 1970 sa tento počin pretvoril na kapelu Pink Fairies, pokračujúc v nastolenom trende. Kapely z londýnskej krčmovej scény vrátili rock ku koreňom a začali hrať jednoduchú, tvrdú, muziku inšpirovanú R&B. Okolo roku 1974 začala dláždiť cestu novým kapelám jednotka na scéne Dr. Feelgood, ku ktorým medzi inými patrili The Stranglers a Cock Sparrer, ktoré mali neskoršie zohrať svoju úlohu v punkovej explózii. V rámci tejto krčmovej scény sa vytvorili podmienky na to, aby mohli vystupovať nekomerčné skupiny a vydávať svoje nízkonákladové nahrávky pomocou nezávislých nahrávacích spoločností. K ďalším skupinám, ktoré toho roku vznikli, patrí tiež The 101ers. Ich spevákovi, ktorý si neskôr začal hovoriť Joe Strummer sa pripisuje, že prepojil pub rock s punk rockom. Napriek tomu, že zdieľajú niektoré spoločné postoje a hodnoty, cieľom pub rocku bolo skôr naviazať na tradíciu pôvodných rokenrolových interpretov, zatiaľ čo cieľom punku bolo práve narušenie tradície.
Kapely predvídajúce nadchádzajúce hnutie sa objavovali v takých vzdialeným končinách ako bol západonemecký Düsseldorf, kde v roku 1971 vznikla kapela Neu! vychádzajúca z krautrockovej tradície skupín ako Can. Japonská protispoločenská čvarga Zunō Keisatsu (Mozgová polícia) miesila acid rock a folk. Banda musela sústavne čeliť cenzúre a svoje živé vystúpenia minimálne jedenkrát okorenili masturbáciou. Nová generácia austrálskych garážových kapiel, čerpajúca inšpiráciu najmä z odkazu The Stooges a MC5, sa ešte väčšmi priblížila k zvuku, ktorý sa už zanedlho mal začať nazývať „punk“: z Brisbane sa vynorili The Saints inšpirovaní surovým zvukom britských Pretty Things, ktorý roku 1975 podnikli neslávne známu koncertnú šnúru po Austrálii a Novom Zélande.
New York
Na vznik newyorskej punkrockovej scény mali vplyv rôzne zdroje, ako napríklad „trashová kultúra“ z konca 60. rokov, či podzemný rock zo začiatku 70. rokov sústredený v kultúrnom zariadení Mercer Arts Center v Greenwich Village, kde vystupovali aj New York Dolls. Počiatkom roku 1974 sa začala formovať nová scéna, ktorá sa zabývala v klube CBGB, ktorý sa tiež nachádzal v dolnom Manhattane. Ústrednou figúrou sa stala skupina Television, podľa kritika Johna Walkera „fundamentálna garážová kapela plná nadutosti“. V klube tiež vystupovali kapely Stooges, the Heartbreakers, MC5, Talking Heads, Mink DeVille a iné. K ďalším návštevníkom CBGB patrila tiež speváčka Patti Smith, ktorá svojím debutovým feministickým albumom Horses z novembra 1975 značne ovplyvnila rozvoj a vznik punk rocku.
Veľká Británia
thumb|Sex Pistols na koncerte v Amsterdame v roku 1977. thumb|Clash počas koncertu roku 1980 v nórskom Osle. Zľava doprava: Strummer, Jones a Simonon.
Punkový hudobný štýl sa rozšíril aj do zámoria, presnejšie do Veľkej Británie. Napriek takmer štylistickej identite sa tento žáner v Európe vyznačuje extrémnou politizáciou, a to tak v textoch, ako aj v správaní. Najmä v Londýne začali vznikať prvé punkové skupiny, ktoré vzišli z kombinácie rôznych faktorov charakteristických pre súdobú Britániu: doznievajúci radikalizmus 60. rokov, hospodárska kríza a silný odpor voči zavedenému systému.
Ďalšou významnou udalosťou bolo spoločné vystúpenie kapiel Ramones, The Stranglers a Flamin 'Groovies 4. júla 1976, ktorého sa v londýnskom klube Roundhouse zúčastnilo okolo 2000 návštevníkov. V ten istý večer debutovala tiež skupina The Clash a deň nato sa niektorí členovia Sex Pistols a The Clash zúčastnili koncertu Ramones v klube Dingwalls. 6. júla odohrali svoje prvé vystúpenie The Damned a Sex Pistols po prvýkrát vystúpili v Londýne. Tieto udalosti značili veľmi dôležitý medzník vo vývoji anglického punk rocku.
V októbri 1976 sa The Damned stávajú prvou anglickou skupinou vydávajúcou singel, romanticky ladený „New Rose”. 26. novembra prichádzajú s debutovým singlom tiež Sex Pistols; svojím Anarchy in the UK kapela úspešne dosahuje svoj cieľ stať sa „národným škandálom“. Následne sa kapely Sex Pistols, The Clash, The Damned a The Heartbreakers vydávajú na takzvané Anarchistické turné, sériu vystúpení po Veľkej Británii. Nebolo však príliš úspešné, keďže kvôli vyčíňaniu fanúšikov i muzikantov bolo mnoho vystúpení zrušených. Neslávne známym sa stal najmä gitarista Pištolí Steve Jones kvôli svojej násilnej potýčke s televíznym moderátorom.
1977–1978: Druhá vlna
V roku 1977 sa začala objavovať druhá vlna punk-rockových skupín v troch krajinách, kde sa punk zrodil, ako aj na mnohých iných miestach. Skupiny z rovnakých scén často zneli od seba veľmi odlišne, odrážajúc tak eklektický stav punkovej hudby počas tohto obdobia. I keď v Severnej Amerike, Austrálii a na nových miestach, kde sa objavila, sa stále jednalo prevažne o podzemný fenomén, v Spojenom Kráľovstve sa nakrátko zmenil na veľkú senzáciu.
Severná Amerika
Začiatkom roku 1977 bežala kalifornská punková scéna na plné obrátky. V Los Angeles fungovali tieto kapely: the Weirdos, The Zeros, the Bags, Black Randy and the Metrosquad, the Germs, Fear, The Go-Go's, X, the Dickies, a presťahovaní Tupperwares, teraz známi pod menom the Screamers. V San Francisku patrili k druhej vlne kapely ako the Avengers, The Nuns, Negative Trend, the Mutants, a the Sleepers. The Dils z kalifornského mesta Carlsbad pendlovali hore-dolu medzi týmito dvoma metropolami. Z Portlandu v Oregone pochádzala zase skupina The Wipers a v Seattli vznikla kapela the Lewd.
Za vznikom nemalej kanadskej scény stojí protopunková skupina z Toronta, Dishes. V Ontáriu patria medzi rané zoskupenia tieto kapely: the Diodes, the Viletones, Battered Wives, the Demics, Forgotten Rebels, Teenage Head, the Poles, a the Ugly.
V polovici roku 1977 už pôvodný nekompromisný sound punku v centre New Yorku ustupoval novému anarchistickému zvuku kapiel Teenage Jesus and the Jerks či Mars, priekopníkov štýlu, ktorý ma byť známy ako no wave, aj keď viaceré pôvodné punkové kapely boli stále aktívne a dokonca vzniklo aj zopár nových kapiel hrajúcich klasický punk. V neďalekom New Jersey vznikli Misfits. Keď v apríli 1977 odohrali svoj prvý koncert v klube CBGB, ich nenapodobiteľný štýl inšpirovaný béčkovými filmami a neskôr známy ako horror punk, bol ešte stále len vo vývoji.
thumb|The Misfits – skupina, ktorá v New Jersey vytvorila nový štýl, „[[horror punk“.]]
V januári vyšiel druhý album the Ramones Leave Home. V októbri vyšli ďalšie debuty: Richard Hell and the Voidoids vydali prvú dlhohrajúcu dosku Blank Generation, a the Heartbreakers vydali album L.A.M.F. V priebehu turné 1976/77 sa spevák Heartbreakers Johnny Thunders zaslúžil o spopularizovanie heroínu medzi punkovými fanúšikmi. V novembri 1977 vyšiel tretí album Ramones, Rocket to Russia. Vo Washingtone, D. C. sa začiatkom roku 1978 jazz-fusion kapela Mind Power pretransformovala do kapely Bad Brains, jednej z prvých kapiel hrajúcich štýl známy ako hardcore punk.
Veľká Británia
Po celom Spojenom kráľovstve začali vznikať húfy punkrockových kapiel, od Londýna cez Belfast (Stiff Little Fingers a Dunfermline) až po Škótsko (the Skids). Väčšina síce fungovala len krátko, nezriedka nahrajúc len jeden či dva single u nejakého malého vydavateľstva, niektoré však dali vzniknúť novým trendom. Crass z Essexu spojili vášnivosť a priamočiarosť punk rocku so zapáleným anarchistickým svetonázorom, a veľkou mierou prispeli k vzniku anarcho-punkového hnutia. Sham 69, londýnski Menace, či Angelic Upstarts zo South Shields na severovýchode, skombinovali prostoduchý sound s populistickým textami, vytvoriac tak štýl známy ako street punk (pouličný punk). Tieto kapely výslovne sa hlásajúce k pracujúcej triede boli v ostrom kontraste so skupinami, ktoré neskôr mali byť súčasťou post-punkového fenoménu.
Okrem trinástich pôvodných skladieb, ktoré mali definovať punk rock, debutový album the Clash obsahoval aj cover-verziu jamajského reggae hitu „Police and Thieves“. Aj ďalšie skupiny z prvej vlny ako the Slits či nováčikovia typu the Ruts alebo the Police boli vzájomne prepletené so subkultúrami reggae a ska, osvojujúc si ich rytmy a produkčné štýly. Punkrockový fenomén tiež pomohol rozprúdiť svojbytné ska revivalové hnutie známe ako 2 Tone, ktoré sa točilo okolo kapiel ako boli the Specials, the Beat, Madness či the Selecter.
Austrália
Vo februári 1977 vyšiel vo vydavateľstve EMI debutový album skupiny The Saints, (I'm) Stranded, ktorý kapela nahrala za dva dni. V apríli sa The Saints presťahovali do Sydney, kde sa dali dohromady s kapelou Radio Birdman kvôli pamätihodnej akcii, ktorá sa konala v budove Paddington Town Hall, bývalej radnice. V Sydney tiež vznikla skupina Last Words. V máji sa the Saints sťahovali opäť, tentokrát do Veľkej Británie. V júni vydávajú Radio Birdman album Radios Appear u svojej vlastnej nahrávacej spoločnosti Trafalgar label.
Lídrom perthskej scény sa nakrátko stali The Victims so svojím, vo vlastnom náklade vydanom, albumom „Television Addict“. K ďalším austrálskym kapelám druhej vlny patrili tiež the Scientists, Johnny Dole & the Scabs, Shock Treatment, the Hellcats, či Psychosurgeons (neskoršie známi ako the Lipstick Killers) zo Sydney; The Leftovers, The Survivors, a Razar z Brisbane; a La Femme, the Negatives, a the Babeez (neskoršie známi ako the News) z Melbourne. Členom melbournskej, art rockom ovplyvnenej skupiny, Boys Next Door bol spevák Nick Cave, ktorý sa neskôr stane jedným z najznámejších predstaviteľov post-punku.
Zvyšok sveta
Punkrockové scény začali medzičasom vznikať po celom svete. Parížska subkultúra známa ako les punks, ktorá pozostávala z fanúšikov amerického muzikanta Lou Reeda, existovala už niekoľko rokov. Debutový singel Stinky Toys, „Boozy Creed“, vyšiel v septembri. Bola to pravdepodobne prvá punkrocková nahrávka, ktorá nemala anglické texty, aj keď, ako poznamenáva hudobný historik George Gimarc, pri tomto type hudby je to niekedy ťažké tvrdiť s istotou, keďže texty bývajú často nezrozumiteľné. Mesiac nato uzrel svetlo sveta prvý singel skupiny Métal Urbain, „Panik“.
V roku 1977 vyšiel taktiež debutový album hamburskej skupiny Big Balls and the Great White Idiot, ktorú možno považovať za prvú západonemeckú punkovú kapelu. Medzi ďalšie nemecké punkové počiny možno zaradiť Fred Banana Combo či Pack. Kapely inšpirované predovšetkým britským punkom podnietili vznik hnutia Neue Deutsche Welle (NDW; Nová Nemecká vlna).
Rozvoj škandinávskeho punku podnecovali už od prvých dní turné kapiel typu the Clash a the Ramones (obidve vystúpili v máji 1977 v Štokholme), a zásluhu malo tiež turné Sex Pistols po Dánsku, Švédsku a Nórsku v júli toho roku. Len vo Švédsku vznikli v priebehu niekoľkých rokov stovky punkových singlov.
Ďalšie scény vznikali tiež v Japonsku, Indonézii , Južnej Afrike či Mexiku.
1979–1984: Rozkol a diverzifikácia
thumb|Skupina [[Flipper počas živého vystúpenia, 1984.]]
Okolo roku 1979 začalo v južnej Kalifornii vznikať hardcore-punkové hnutie. Medzi prívržencami nového zvuku a starším punkrockovým publikom sa vyvinula rivalita. Hardcore, príťažlivý pre mladšie, väčšmi predmestské publikum, bol niektorými vnímaný ako antiintelektuálny, príliš násilný a hudobne obmedzený. V Los Angeles boli tieto protichodné frakcie často označované ako „hollywoodski pankáči“ resp. „plážoví pankáči“, čo odkazovalo na ústredné postavenie Hollywoodu v pôvodnej punkrockovej scéne v LA, resp. na popularitu hardcoru v pobrežných okresoch South Bay a Orange County.
V júni 1978, keď sa počas svojho anglického turné rozpadli Radio Birdman, pôvodná jednota medzi bohémami, punkermi zo strednej triedy (medzi nimi nechýbali študenti umeleckých škôl) a robotníckymi punkermi, už bola minulosťou. Na rozdiel od Severnej Ameriky zostalo viac kapiel z pôvodného britského punkového hnutia aktívnych a pokračovalo v ďalšej kariére, aj keď sa ich štýly vyvíjali a rozvetvovali. Medzitým vznikli nové odnože Oi! a anarcho-punk. Po hudobnej stránke sa jednalo o odpoveď na agresivitu amerického hardcoru, mierili však na iný typ poslucháča; textová náplň bola tiež veľmi podobná, zameraná na kritiku zavedených poriadkov. Ako to opísal Dave Laing, model punku v období po roku 1978 bol založený na rytmoch skupín ako Ramones, Vibrators či Clash; ako píše ďalej, „zrazu bolo nevyhnutné znieť jedným konkrétnym spôsobom, keď ste chceli aby vás mali za „punkovú skupinu.“ Vo februári 1979 zomrel v New Yorku na predávkovanie heroínom bývalý basgitarista skupiny Sex Pistols Sid Vicious. Ak rozchod Sex Pistols v predošlom roku znamenal koniec pôvodnej britskej punkovej scény, aj s jej prísľubom kultúrnej transformácie, pre mnohých smrť Viciousa bola len potvrdením domnienky, že punk bol odsúdený na zánik už od samého počiatku.
Na prelome desaťročí už bolo punkrockové hnutie hlboko rozdelené pozdĺž kultúrnych a hudobných línií, dajúc tak vzniknúť rôznym derivačným scénam a formám. Na jednej strane boli umelci novej vlny a post-punku; niektorí si osvojili prístupnejší hudobný jazyk a získali si značnú popularitu, zatiaľ čo iní sa vydali experimentálnejšími, menej komerčnými smermi. Na druhej strane boli hardcorové, Oi! a anarcho-punkové kapely, ktoré boli úzko previazané s podzemnými hnutiami, a podnietili vznik množstva subžánrov. Niekde medzi nimi sa nachádzali pop-punkové kapely so svojimi ideálnymi „hatlaninami“; podľa definície Kevina Lycetta, spoluzakladateľa kapely The Mekons, išlo o „niečo medzi Abbou a Sex Pistols”. Objavila sa celá rada ďalších štýlov, mnohé z nich fúzie s dávno zabehnutými žánrami. Album Clash London Calling, ktorý vyšiel v decembri 1979, ilustroval šírku odkazu klasického punku. Kombinujúc punk rock s reggae, ska, R&B a rockabilly, si tento album časom vydobyl uznanie čoby jedna z najlepších rockových nahrávok vôbec. Súčasne, ako to poznamenáva spevák Flipper Bruce Loose, s nástupom relatívne obmedzenej hardcorovej scény sa začala vytrácať rôznorodosť, ktorá bola predtým pre punk taká typická. Ak bol ranný punk, rovnako ako väčšina rockových scén, v konečnom dôsledku zameraný na mužské publikum, hardcore a Oi! scény boli ešte väčšmi, k čomu prispievali tiež typické tanečné prejavy ako pogo a moshing.
Nová vlna
thumb|left|[[Debbie Harry zo skupiny Blondie počas živého vystúpenia v Toronte roku 1977.]]
V roku 1976—najskôr v Londýne, potom aj v Spojených štátoch—sa začalo pre niektoré progresívnejšie punkové kapely používať doplnkové označenie „New Wave“ (angl. „Nová vlna“); tieto dva pojmy boli v podstate vzájomne zameniteľné. Zásluhy na vytvorení tohto pojmu v súvislosti s týmto typom hudby sa pripisujú na vrub novinárovi britského hudobného plátku NME Royovi Carrovi, keď adoptoval pojem zaužívaný v súvislosti s francúzskou kinematografiou 60. rokov. Časom získal pojem „nová vlna“ špecifickejší význam, keď sa takto začal označovať špecifický sound kapiel typu Blondie, Talking Heads, the Cars, the Go-Go's alebo the Police, ktoré zámerne rozšírili svoju inštrumentálnu paletu a vniesli do svojej tvorby prvky tanečnej hudby, popritom sa opierajúc o vycibrenejšiu produkciu; tým pádom nadobro prestali byť označované ako „punk“. Ako naznačuje Dave Laing, aj niektoré plnokrvné punkové britské počiny sa snažili označovať ako „new wave“, aby sa vyhli rozhlasovej cenzúre a stali sa prijateľnejšími pre promotérov.
Umelci novej vlny, ktorí vnášali prvky punkrockovej hudby a módy do popovejších, menej „nebezpečných“ štýlov, sa stali veľmi populárnymi na oboch stranách Atlantiku. Nová vlna sa stala zovšeobecňujúcim pojmom na označovanie takých navzájom odlišných štýlov ako 2 Tone, ska, mod revival; spadali sem tiež poprockoví interpreti Elvis Costello a XTC, ale aj novoromantici typu Ultravox, či synthpopové počiny ako Tubeway Army (pôvodne čistokrvná punková kapela) a Human League, a v neposlednom rade tiež samorasti Devo, ktorí „presahovali punk ešte než punk vôbec existoval“. Keď v roku 1981 vznikla káblová televízia MTV, zameraná na vysielanie hudobných videoklipov, z Novej vlny sa následkom pravidelného rotovania skladieb stal razom popkultúrny fenomén. Napriek tomu sa tomuto typu hudby dostávalo posmeškov čoby hlúpej a jednorazovej.
Post-punk
V rokoch 1976–1977 sa uprostred pôvodného punkového hnutia vo Veľkej Británii objavili skupiny ako Joy Division, the Fall a Magazine z Machesteru; z Leeds pochádzali Gang of Four, a z Londýna sa vynorili ústredné postavy post-punku, the Raincoats. Niektoré skupiny klasifikované ako post-punk, ako napríklad Throbbing Gristle a Cabaret Voltaire, fungovali už nejakú dobu pred vznikom punku; iné, napr. Siouxsie & the Banshees a the Slits, prešli z punk rocku na post-punk. Niekoľko mesiacov po rozpade Sex Pistols John Lydon, vzdávajúc sa prezývky „Rotten“, spoluzakladal spolok Public Image Ltd. Lora Logic, bývalá členka X-Ray Spex, založila kapelu Essential Logic. Skupina Killing Joke vznikla v roku 1979. Tieto kapely boli často hudobne experimentálne, ako niektoré novovlnné spolky; to čo ich robilo „post-punkom“ bol ich špecifický sound, ktorý bol menej popový a na druhej strane temnejší a neokrôchanejší—nezriedka hraničiaci až s atonalitou, ako v prípade kapiel Subway Sect a Wire—a odpor voči vrchnosti, ktorý zdieľali s punkom. Post-punk odrážal tiež celý rad artrockových vplyvov od umelcov ako Syd Barrett, Captain Beefheart, David Bowie, Roxy Music, či Krautrock, a tiež z free jazzu.
Pod hlavičkou post-punku vzniklo nové spoločenstvo hudobníkov, novinárov, manažérov a podnikateľov; k posledne menovaným možno zaradiť najmä zakladateľa vydavateľstva Rough Trade Geoffa Travisa a Tonyho Wilsona z Factory, ktorí významnou mierou prispeli k rozvoju výrobnej a distribučnej infraštruktúry nezávislej hudobnej scény, ktorá dosiahla obdobie najväčšieho rozkvetu v polovici 80. rokov. Obrusujúc hrany svojho štýlu smerom k novej vlne, niekoľko post-punkových kapiel ako New Order (vznikli zo skupiny Joy Division) a The Cure obrátilo svoju pozornosť na komerčné publikum v Spojených štátoch amerických. Bauhaus boli jednou z kapiel, ktoré prispeli k vytvoreniu nového štýlu, gothic rocku. Ďalšie skupiny, ako napríklad Gang of Four, the Raincoats a Throbbing Gristle, ktoré si svojho času vydobyli až kultový status, so spätného pohľadu významnou mierou ovplyvnili modernú populárnu kultúru.
V tejto oblasti býva za prelomový označovaný debutový album kapely Television Marquee Moon vydaný roku 1977. Hnutie no wave (žiadna vlna), ktoré sa v New Yorku vyvinulo koncom 70. rokov, zastúpené umelcami ako Lydia Lunch a James Chance, sa často považuje za americkú paralelu tohto fenoménu. Neskoršie výtvory priekopníkov protopunku v Ohiu Pere Ubu bývajú tiež bežne považované za post-punk. Jednou z najvplyvnejších amerických post-punkových kapiel bola bostonská tlupa Mission of Burma, ktorá priniesla prudké rytmické posuny prevzaté z hardcoru, pretvorené do vysoko experimentálneho hudobného kontextu. V roku 1980 sa austrálski Boys Next Door presťahovali do Londýna a zmenili si meno na the Birthday Party; z tejto kapely sa neskôr vyvinul Nick Cave and the Bad Seeds. Melbournská scéna Little Band pod vedením Primitive Calculators ďalej skúmala možnosti post-punku. Neskorší alternatívni rockoví hudobníci nachádzali medzi týmito post-punkovými predchodcami rôznorodú inšpiráciu, ako aj medzi ich rovesníkmi, novovlnnými kapelami.
Hardcore
thumb|left|Bad Brains v klube 9:30 vo Washingtone D.C. roku 1983. Tento svojrázny štýl punku, charakterizovaný extrémne rýchlymi, agresívnymi rytmami, hrdelným spevom, a obyčajne s politicky ladenými textami, začali roku 1978 vytvárať kapely roztrúsené po Spojených štátoch a Kanade. Prvá väčšia hardcorová scéna vznikla v južnej Kalifornii v rokoch 1978–79 spočiatku okolo kapiel ako the Germs a Fear. Hnutie sa čoskoro rozšírilo do celej severnej Ameriky a tiež do sveta. Ako tvrdí autor Steven Blush, „hardcore pochádza z pochmúrnych predmestí Ameriky. Rodičia presťahovali svoje deti z miest na tieto príšerné predmestia, aby ich ochránili pred ‚realitou‘ miest, aby nakoniec skončili s týmto novým druhom monštra“.
K prvým kapelám, ktorých hudbu možno označiť ako hardcore, sa zaraďujú juhokalifornské počiny Middle Class a Black Flag. Bad Brains—čisto černošská kapela, rarita v punku z akéhokoľvek obdobia—položili základy scény vo Washingtone, D.C., keď roku 1980 vydali svoj dynamický singel 'Pay to Cum". K ďalším raným kapelám patria Big Boys z Austinu v Texaxe, sanfranciskí Dead Kennedys, a vancouverské spolky D.O.A. a Dayglo Abortions. Zanedlho sa k nim pripojili interpreti ako Minutemen, Descendents, Circle Jerks, Adolescents a T.S.O.L. v južnej Kalifornii; v D.C. to boli Teen Idles, Minor Threat a State of Alert; a v Austine MDC a the Dicks. Do roku 1981 sa stal hardcore dominantným punkrockovým štýlom nielen v Kalifornii, ale aj vo zvyšku Severnej Ameriky. Rástla tiež newyorská hardcorová scéna, zastupovaná skupinami ako, Misfits, Adrenalin O.D., the Mob, Reagan Youth, či Agnostic Front. Beastie Boys, ktorí sa neskôr preslávia ako hip-hopová kapela, debutovali toho roku hardcorovým albumom. Nasledovali ich the Cro-Mags, Murphy's Law, a Leeway. Okolo roku 1983 sa už skupiny ako minneapoliskí Hüsker Dü, Willful Neglect, chicagskí Naked Raygun, indianapoliskí Zero Boys, či the Faith z D.C., uberali experimentálnejším a vlastne aj melodickejším smerom. Z hardcoru sa stane americký punkrockový štandard 80. rokov. Textová náplň hardcorových piesní je často kritická voči komerčnej kultúre a hodnotám strednej triedy, ako je to napríklad v slávnom songu od Dead Kennedys „Holiday in Cambodia“ (1980).
Straight edge kapely ako Minor Threat, SS Decontrol z Bostonu a 7 Seconds z Rena odmietli sebazničujúci životný štýl mnohých svojich rovesníkov a vybudovali hnutie založené na pozitivite a abstinencii od cigariet, alkoholu, drog a príležitostného sexu.