cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Daisy Miller
Hlavné témy
Taktiež to môže znamenať niečo ako "naivnosť," podobný význam, ktorý sa používa v týchto časoch. Pani Costellová používa slovo v tomto zmysle, keď volá Winterbourna "príliš nevinného" v kapitole 2. Nakoniec, keď Winterbourne protestuje, sa odvoláva na tretí význam, že "nerobí žiadnu škodu alebo zle." Winterbournovi pomôže práve tento tretí zmysel dospieť k tomu, kto je vlastne Daisy. Spočiatku usudzuje, že Millerovci sú iba "veľmi ignorantská" a zároveň "veľmi nevinná," rodina a popritom označuje Daisy ako "neškodný" flirt. Ako román pokračuje, čoraz viac sa zaobera otázkou jej zavinenia. Obáva sa, že je vinná, nie kvôli príležitostným sexualnym radovánkam, ale vďaka  vulgárnemu zmýšľaniu, nedostatku záujmu o skromnosti a slušnosti, ktoré by ju dali za centrum jeho záujmu. Dalo by sa argumentovať, že to je spôsob, akým Daisy stelesňuje všetky rôzne významy "nevinnosti," ktoré vedú k jej záhube.
Šarišský vrch
Šarišský vrch alebo Šarišský hradný vrch je zalesnený vrch v Spišsko-šarišskom medzihorí nad mestom Veľký Šariš. Šarišský vrch je zároveň geomorfologickou časťou podcelku Šarišské podolie.
Theano (manželka Anténora)
Theano alebo Theanó (Theano/iný prepis: Theanó, ) je v gréckej mytológii dcéra tráckeho kráľa Kissea a jeho manželky Télekleie. Theano, trójska kňažka bohyne Atény, bola manželkou Anténora, radcu trójskeho kráľa Priama. Manželom sa narodilo niekoľko synov a dcéra Krino. Po únose krásnej Heleny, Anténor a Theano presadzovali mier a Trójanom odporúčali, aby ju spartskému kráľovi Menelaovi vrátili. Napriek svojmu úsiliu však vojne nezabránili. Achájci ale pri dobývaní Tróje túto skutočnosť zobrali do úvahy, ich životy ušetrili a dovolili im odísť.
Podľa rímskej tradície Anténor a Theano odišli potom do Itálie, kde založili mesto Patavium (dnešná Padova)
Karlovské bučiny
Karlovské bučiny (ev. č. 559) sú národnou prírodnou rezerváciou ležiacou v okrese Liberec medzi Karlovom pod Ještědom (časť mesta Liberec) a obcou Kryštofovo Údolí. Oblasť je chránená z dôvodu zachovaného komplexu bukových lesov na severovýchodných svahoch Ještědského chrbáta. Ide o pomerne mladú prírodnú rezerváciu s rozlohou. Veľkosť ochranného pásma je podľa zákona 50 metrov o rozlohe. Rezervácia sa nachádza na severných svahoch vrchu Rozsocha v nadmorskej výške 360 –  a je prístupná lesnou cestou zhruba  od vlakovej stanice Karlov pod Ještědem. V roku 2011 tu bol otvorený náučný chodník o celkovej dĺžke, ktorý bol dotovaný Programom 2020 Lesmi ČR.
Hlavným predmetom ochrany sú vápnomilné bučiny, kvetnaté bučiny a kruštík drobnolistý (Epipactis microphylla). Dlhodobým cieľom ochrany je zachovanie týchto lesných biotopov v prírode blízkom stave. Kvetnaté bučiny zaujímajú najväčšiu časť územia, o niečo menšiu plochu zaberajú vápnomilné bučiny. Vzácnejšie sa na území nachádza acidofilná bučina a celkom výnimočne môžeme naraziť na sutinový les.
Lokalita
thumb|left|NPR Karlovské bučiny Národná prírodná rezervácia sa rozkladá na severných svahoch vrchu Rozsochy v Ještědsko-kozákovskom chrbáte. Leží v nadmorskej výške 360 – 580 metrov nad morom. Celková výmera územia je. Iba pár metrov severne od NPR Karlovské bučiny sa nachádza prírodná rezervácia Hamrštejn. Územie tiež pretína železničná trať Česká Lípa – Liberec, ktorá však pod samotnou rezerváciou vedie tunelom vytvoreným na sklonku 19. storočia. Hranice územia tvoria lesné cesty, stredom územia vedie turisticky značený náučný chodník. V roku 2011 sa navyše začalo celé územie oplocovať s cieľom ochrany bylinného poschodia a drevín proti škodám raticovou zverou. Hranice územia sú tiež viditeľne označené červenými pruhmi na kmeňoch stromov a na prístupových cestách hraničnými stĺpikmi so štátnym znakom.
Dejiny
Začiatkom 20. storočia prebehla tzv. Mnišková kalamita, ktorá mala na svedomí pustošenie ihličnatých lesov v Čechách aj na Morave a viedla k vyrúbaniu lesov na ploche cez, predčasne tak bolo vyťažených viac ako 13 mil. kubíkov dreva. Po kalamite preto boli okolo súčasnej NPR novo vysadené prevažne smrekové porasty, ktoré sú v súčasnosti dôvodom pre migráciu zveri za potravou. Dôsledkom toho sú rozsiahle škody ohryzením, čo má za posledných niekoľko desaťročí negatívny vplyv na prirodzenú obnovu lesa. Najväčšie škody tu za posledných 20 rokov narobila predovšetkým raticová zver. Predovšetkým preto sa tu začali stavať oplotenia a navyše v súčasnosti tu prebieha oplotenie väčšiny územia rezervácie.
Karlovské bučiny boli vyhlásené za prírodnú rezerváciu v roku 1972, v roku 1992 bol oblasti pridelený štatút národnej prírodnej rezervácie. V roku 2008 bola na území vyznačená nová trasa pre športovo-rekreačné účely – geocaching. V roku 2011 bol navyše v NPR Karlovské bučiny otvorený náučný chodník, ktorý turistov zoznamuje s lesníckou problematikou.
Prírodné pomery
thumb|left|NPR Karlovské bučiny Geologický podklad je tu tvorený prevažne silúrsko-devónskými kryštalickými vápencami až kryštalickými dolomitmi pochádzajúcimi z prvohôr. Miestami sa tu nachádzajú kambrické fylity, acidoklinné horniny (ordovický kvarcit, granodiorit, kremenec, bridlica). Územie je veľmi strmé, vo svahoch vystupujú skalné odkryvy a štvrtohorné sutinové sedimenty, prípadne treťohorné fluviálne sedimenty. Pôdy na území NPR Karlovské bučiny sú z veľkej časti kambizeme modálne, miestami podzolové. Vzácne sa tu vyskytujú kambizem oglejená, rankerová či rendziny.
Hydrológia
Územím priamo žiadny vodný tok nepreteká, v okolí hraníc rezervácie je však dažďová voda odvádzaná do Lužickej Nisy a do jej ľavého prítoku Rokytka. V rezervácii sa nachádzajú dve ochranné pásma vodárenských zdrojov: Pramenisko Srnčí a pramenisko Důl.
Flóra
Flóra je na území rezervácie veľmi bohato zastúpená, najmä lesnými orchideami. Z nich je tu jednoznačne najohrozenejší kruštík drobnolistý (Epipactis microphylla), keďže NPR Karlovské bučiny sú jeho jediná známa lokalita v Českom masíve. V území sa vyskytuje vo vápnomilných bučinách, na juhozápade zasahuje až za hranice NPR. Kruštík drobnolistý sa nachádza v tzv. Červenom zozname ohrozených druhov v kategórii C1 (kriticky ohrozený). Ďalej sa tu vyskytuje koralica lesná (Corallorhiza trifida) a vtáčia prilba červená (Cephalanthera rubra), ktoré patria do kategórie C2 (silne ohrozené druhy). Ďalšími menej ohrozenými druhmi vyskytujúcimi sa v rezervácii sú vtáčia prilba biela (Cephalanthera damasonium), kruštík tmavočervený (Epipactis atrorubens), mesačnica trváca (Lunaria rediviva), ľalia zlatohlavá (Lilium martagon), hniliak smrekový (Monotropa hypopitys), vemenník zelenkastý (Platanthera chlorantha), lykovec jedovatý (Daphne mezereum), zubačka deväťlistá (Dentaria enneaphyllos), kruštík širokolistý (Epipactis helleborine), veronika horská (Veronica montana), atď.
Z drevín v rezervácii prevažuje buk lesný (Fagus sylvatica), ďalej sa tu vyskytuje javor horský (Acer pseudoplatanus), jaseň štíhly (Fraximus excelsior). Veľmi hojný je tu tiež smrek obyčajný (Picea abies), ktorý je tu iba druhotného pôvodu. Menej často sa v oblasti vyskytujú javor mliečny (Acer platanoides), jedľa biela (Abies alba), dnes silne poškodená ohryzením zveri, ďalej breza previsnutá (Betula pendula), brest horský (Ulmus glabra) a dub letný (Quercus robur).
Fauna
thumb|Staré listnáče sú typickým domovom pre vtáky ako je tesár čierny, ďateľ veľký či muchárik malý Fauna prírodnej rezervácie nie je nijako rozsiahla. Staré listnáče sú domovom pre vtáctvo, ako je tesár čierny (Dryocopus martius), ďateľ veľký (Dendrocopos major) alebo muchárik malý (Ficedula parva). Na území sa ešte tiež môžeme stretnúť s netopiermi, napríklad podkovárom krpatým (Rhinolophus hippsideros), ten však územie využíva len ako loviská.
Ochrana
Hlavným predmetom ochrany sú vápnomilné bučiny, kvetnaté bučiny a už spomínaný kruštík drobnolistý. Vápnomilné bučiny, nachádzajúce sa na podloží vápnitého dolomitu, sú na území väčšinou staré (až 200 rokov) stromy. Charakteristický je tu bohatý výskyt vstavačovitých rastlín. Kvetnaté bučiny zaujímajú najväčšiu časť územia (60 – 65 %) a ide o zmiešané porasty buku, jaseňa, javora a ďalších druhov drevín. Sú to porasty s bohato vyvinutým bylinným poschodím. Kruštík drobnolistý sa na území nachádza v troch rôznych lokalitách, na JZ strane lokalita zasahuje aj za hranice rezervácie.
Cieľom ochrany NPR Karlovské bučiny je zachovanie už spomínaných lesných biotopov (kvetnaté a vápnomilné bučiny) v prírode blízkom stave. Ďalším cieľom je obnova a podpora samoriadiacích funkcií lesného ekosystému a minimalizácia ľudských vstupov na územie. Dôležitým cieľom je aj zachovanie druhovej rozmanitosti, najmä snaha o udržanie či rozšírenie vzácnych a ohrozených druhov organizmov, najmä rastu vstavačovitých rastlín.
Projekt oplotenie NPR Karlovské bučiny
thumb|Oplotenie NPR Karlovské bučiny Projekt, ktorý je dotovaný Európskym fondom regionálneho rozvoja a Štátnym fondom životného prostredia ČR, začal v polovici roka 2011 a celkové náklady na projekt predstavujú cca 8,5 milióna českých korún. Projekt slúži hlavne na obnovu a ochranu biotopov pred migráciou zveri. Oplotené sú namiesto jednej veľkej plochy dve menšie s voľným pruhom uprostred rezervácie prepájajúcim dva protiľahlé svahy. Tento voľný pruh slúži ako efektívne riešenie pred rizikom poškodzovania plotu čiernou zverou a následne vnikaniu zveri raticovej. Oplotenie nekopíruje hranice NPR, ale zohľadňuje lesné cesty, terénnu dostupnosť a sklon terénu. V rámci celej akcie bola tiež vykonaná výsadba listnatých drevín a jedle. Dokončenie oplotenia bolo plánované na koniec roka 2014.
Projekt Náučný chodník NPR Karlovské bučiny
Nový náučný chodník bol otvorený 3. júla 2011. Je celkom dlhý a má dokopy 6 zastávok s informačnými tabuľami. Cieľom tohto projektu je priblížiť turistom lesnícku problematiku. Prvá tabuľa je hneď na začiatku cesty pri železničnej stanici. Na chodníku sa potom tri zastavenia venujú významu vody, lesným pôdam a obnove lesa. Zvyšné 2 zastávky sa venujú významu lesných ciest a rozdielom medzi druhmi lesa a kvetenou. Projekt bol dotovaný Programom 2000 Lesy ČR a dohromady stál asi 100 000 korún.
Národný park Garajonay
thumb|Národný park Garjonay thumb|Vavrínový les Národný park Garajonay je národný park na Kanárskych ostrovoch, ktorý leží na ostrove La Gomera a zahŕňa 10 % celkovej rozlohy ostrova. Bol vyhlásený za národný park v roku 1981. Neskôr, konkrétne v roku 1986 bol začlenený do prírodných pamiatok svetového dedičstva UNESCO.
Následkom toho, že bol vyhlásený za Národný park 25. marca 1981 je momentálne štvrtým, ale zároveň najmladším Národným parkom na Kanárskych ostrovoch.
Má rozlohu 3 984 hektárov a leží vo všetkých okresoch ostrova La Gomera. Je umiestnený najmä v strede ostrova, ale takisto sa tiahne až do jeho severnej časti. Tento Národný park býva často pokrytý hmlou. Povrch je tvorený kvôli zvetrávaniu čadičovými a pyroklastickými horninami, ktoré vytvárajú rôzne veže a pevnosti. V strede parku sa nachádza pomník v tvare kvetu.
Park má názov po najvyššom vrchu na ostrove Garajonay, ktorý má Najnižší bod parku, usadlosť Cedro, sa nachádza vo výške  Bol vyhlásený za Národný park kvôli tomu, že jeho územie pokrýva vavrínový les v španielčine nazývaný laurisilva. Tento les zahŕňa množstvo druhov stále zelených stromov, a v treťohorách sa tiahol takmer cez celú Európu. Vavrínový les sa nachádza v oblasti, kde sa klimatické podmienky nemenia, kde je nízka teplota vzduchu, a kde je vysoký výskyt zrážok. Vlhkosť je takisto vysoká, z dôvodu stáleho výskytu oblačnosti.
Rastlinstvo
Hlavnou zložkou Národného parku Garajonay je tzv. monteverde, ktorý pokrýva viac ako 85% jeho povrchu. Zahŕňa približne 20 druhov stromov, ktoré sa zmiešavajú na základe svojej ekologickej podobnosti, a tak utvárajú viaceré, rozličné typy lesov. Prevládajú: buk, acebiño, viñátigo, smrek biely a vresovec, ktorý je najvyšší zo všetkých druhov. Môže dosahovať výšku až 20 metrov. Medzi ďalšie početné druhy patrí napríklad tis kanársky a stromy rodu Apollonias barbujana. Na kmeňoch stromov môžeme spozorovať machy a lišajníky, ale taktiež aj papradie, ktoré poukazuje na zvýšenú vlhkosť na tomto území. Zaujímavé je práve rastlinstvo, ktoré sa drží na skalách. V štrbinách je možné spozorovať rôzne druhy rastlín, ktoré sú typické práve pre toto územie. Treba vyzdvihnúť aj jedinečnosť medzi rastlinami a kvetmi, ktoré predstavujú veľký počet endemických druhov rastlín. Je ich približne 120, a niektoré z nich sú typické práve pre tento Národný park. Pri rastlinstve je možné spozorovať viaceré javy, ktoré sa začali objavovať spolu s vývojom ostrovov. Môžeme sem zaradiť napríklad abnormálny vzrast vďaka ktorému druhy, ktoré spočiatku boli vysoké približne ako tráva, naberali na výške a vyvinuli sa až do drevitých foriem.
Živočíšstvo
Park nie je obývaný, avšak v jeho blízkosti sa nachádzajú ľudské sídla. V parku sa nachádza mnoho turistických chodníkov. Taktiež sa tu nachádza aj rekreačná zóna, ktorá sa nazýva Laguna Grande. V okrese Agulo sa nachádza stredisko pre návštevníkov v španielčine nazývané Juego de Bolas, ktoré pozostáva z etnografického múzea, botanickej záhrady a remeselníckej dielne.
Turizmus
Národný park Garajonay navštívi každoročne v priemere 625 801 turistov, vďaka čomu sa radí na 3. priečku na Kanárskych ostrovoch v návštevnosti hneď po Národnom parku Teide na Tenerife a Národnom parku Timanfaya na ostrove Lanzarote. V Španielsku sa celkovo drží na 5. mieste hneď po Teide, Picos de Europa, Timanfaya a Sierra Nevada.
Požiar v roku 2012
Na ostrove La Gomera vypukol 4. augusta 2012 požiar. O päť dní sa požiar rozšíril až do Národného parku Garajonay. Počas dvoch týždňov požiar zničil viac ako 4 000 hektárov ostrova a menšiu časť Národného parku.
Ricky Martin
Na konci roka 1999, po vydaní niekoľkých albumov v španielčine, vystúpil s piesňou "The Cup of Life" na 41. ročníku Grammy, show ktorá sa stala katalyzátorom pre latinský pop a uviedla tento žáner do popredia americkej hudobnej scény. V nadväznosti úspechu, vydal singel "Livin 'La Vida Loca" ktorý mu pomohol získať obrovský úspech po celom svete, táto pieseň je všeobecne vnímaná začiatkom latinskej explózie predovšetkým v roku 1999, od tejto doby mali ostatní španielsky spievajúci interpreti ľahší prechod na anglicky trh. Od vydania piesne sa predalo do dnešných dní cez 8 miliónov kópií, čo z neho robí jeden z najpredávanejších singlov všetkých čias. Jeho prvý anglický album s názvom jednoducho Ricky Martin, predalo sa cez 22 miliónov kópií a je jedným z najpredávanejších albumov všetkých čias. Jeho ďalšie štúdiové albumy: Me Amarás (1993), A Medio Vivir (1995), Vuelve (1998), Sound Loaded (2000), Almas del Silencio (2003), Life (2005) a Música + Alma + Sexo (2011).
Predaj jeho albumov dosiahol celosvetovo viac než 70 miliónov kópií (najaktuálnejšie spravy hovoria o 85 miliónoch). Je držiteľom cien Grammy (raz Grammy a tri Latin Grammy), dve American Music Awards a osem World Music Awards. Celkom nahral jedenásť "number-one" hitov (v americkej hitparáde Billboard Hot 100), šesť "number-one" albumov (taktiež v americkej hitparáde Billboard 200) a tiež jeho nahrávky dostali 95 platinových platní. Koncertoval vo viac ako 60 krajinách po celom svete.
Má hviezdu na Hollywoodskom chodníku slávy.
Je nazývaný prvým mužom latino popu, spieva predovšetkým španielsky a zmesou španielčiny a angličtiny zvanej spanglish.
1971 – 83: Detstvo a začiatky kariéry
Narodil sa na Štedrý večer roku 1971 v portorickom San Juanu. Narodil sa do pomerne dobre zaistenej rodiny – otec Enrique Martín Negroni bol psychológ, matka Nereida Morales účtovníčka. Pravdaže, spoločná rodičovská radosť z vianočného darčeka netrvala dlho, dva roky po Enriquovom narodení sa rozviedli a založili si nové rodiny. Otec si stačil zaobstarať ešte ďalšie tri deti. Ricky Martin má z otcovej strany dvoch nevlastných starších bratov (Fernando a Angel), a z matkinej Enrique bol vo svojej rodine skôr ojedinelým prípadom. Nikto nebol žiadnym spôsobom viazaný na šoubiznis. Od 13 rokov pôsobil v boy bande Menudo. S kapelou prešiel a spoznal kus sveta, ale v sedemnástich sa rozhodol dorobiť si strednú školu.
2013: súčasnosť
V apríli 2013 sa Martin vybral Greatest Hits: Souvenir Edition, ktorý vyšiel len v Austráliou, v Austrálskej hitparáde sa album stal "number-two" a bolo certifikované zlatou platňou. V júni 2013 vydal novy anglicky singel "Come with Me", pochádza z jeho nadchádzajúceho anglicky spievaného štúdiového albumu, ktorý by mal vyjsť niekedy roku 2015.
Osobný život
V auguste 2008 sa stal otcom dvojičiek chlapcov, Matteo a Valentino, narodených pomocou náhradnej matky, ktoré vychováva so svojim manželom Jwanom Yosefom (zosobášení od roku 2018). V roku 2010 oznámil, že je homosexuál.
Sorokin
Sorokin môže byť:
Vladislav Pašek
'''RNDr. Vladislav Pašek''' (* 22. august 1926, Aš, Česko - † 7. november 1954, Praha, Česko) bol pôvodom český zoológ a lesnícky entomológ.
Zomrel veľmi mladý 7. novembra 1954 v Prahe.
Jeho zbierka hmyzu (chrobáky z územia Slovenska - Žitný ostrov, okolie Banskej Štiavnice) sa nachádza v Poľovníckom múzeu vo (Svätom Antone). Je uložená v 26 entomologických krabiciach.
Rimavská Píla
Rimavská Píla je časť mesta Tisovec, pred rokom 1979 samostatná obec.
Polohopis
Región: Malohont. Cez stred dediny preteká rieka Rimava. Okolité vrchy sú:
Občianska vybavenosť
V Rimavskej Píle stojí krčma, 2 obchody, materská škola, kultúrny dom, evanjelický kostol, komunitné centrum. Je tu železničná zastávka na trati Jesenské - Brezno.
Laneuvelle
Laneuvelle je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Haute-Marne, v regióne Champagne-Ardenne.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
3320 Namba
3320 Namba je planétka s priemerom 28 km, ktorú objavil H. Kosai, K. Hurukawa 14. novembra 1982.
Villeneuve-Minervois
Villeneuve-Minervois je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Aude, v regióne Languedoc-Roussillon.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 969 obyvateľov (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
3321 Dasha
3321 Dasha je planétka s priemerom 33 km, ktorú objavila Ľudmila Ivanovna Černychová 3. októbra 1975.
Limoux (kantón)
Limoux  je francúzsky kantón v obvode Limoux v departemente Aude v regióne Languedoc-Roussillon. Tvorí ho 23 obcí.
Karina
Karina je ženské krstné meno. Môže pochádzať zo švédskeho Karin, čo je podoba mena Katarína alebo z talianskeho Carina s významom „pekná, milá“. Meniny na Slovensku má 2. januára.
Heliamphora sarracenioides
Opis
Pasce, ktorými lapá svoju korisť tvoria listy zvinuté do lievika, zvyčajne v odtieňoch ružovej až bordovej farby. Jej potravou je lietajúci hmyz i mravce. Heliamphora láka svoju korisť sladkastou vôňou vychádzajúcou z vnútra rastliny. Prilákaný hmyz sa dostane dovnútra rastliny, kde sa vďaka vode utopí a po krátkom čase ho Heliamphora začne tráviť.
Lokalita
Heliamphora sarracenioides sa vyskytuje v horách Venezuely, konkrétne na jedinom nehostinnom vrchole hory Ptari Tepui a prvá vedecká zmienka o nej pochádza z roku 2006.
Starostlivosť
Heliamphora sarracenioides, keďže pochádza zo stolových hôr, najlepšie sa jej darí v klíme im podobnej: vo vlhkom, chladnom prostredí, nie však s teplotou pod 10 stupňov Celzia. Keďže Heliamphora sarracenioides je mäsožravá rastlina, môže sa kŕmiť hmyzom - to sa však neodporúča. Oveľa používanejším spôsobom je hnojenie pomocou hnojiva.
Ján Obernauer
Ján Obernauer (* 26. apríl 1923, Brezno† 10. november 1975, Brezno) bol slovenský divadelný ochotník, hospodársky pracovník.
Jeho otec Július Obernauer, matka Mária rod. Sopková a manželka Mária rod. Hrabinská.
Životopis
Vyučil sa v podniku Ústredná predajňa Gajdošík a spol. v Brezne, kde bol obchodným pomocníkom. V roku 19451953 vedúci kníhkupectva Spolku sv. Vojtecha v Brezne. Zakladateľ, herec a režisér Divadelného súboru Jána Chalupku pri Dome kultúry v Brezne, dlhoročný organizátor tamojšieho divadelného života. Jeho súbor získal viacero uznaní. Účinkoval aj v televíznych filmoch Jozefa Medveďa Krčmársky kráľ a Plamene.
Ľudovít Obetko
Ľudovít Obetko (* Slovensko) bol slovenský pedagóg.
Životopis
Učiteľ a správca elementárnych škôl evanjelického a. v. cirkevného zboru v Banskej Bystrici, súčasne predseda učiteľského spolku (od 1911). Za úspechy vo výučbe a presadzovanie maďarčiny získal ocenenie uhorskej vlády a Hornouhorského maďarského vzdelávacieho spolku.
Tímúr
thumb|Mapa Timurovej ríše Tímúr (ďalšie mená pozri nižšie; * 9. apríl 1336, pri Samarkande, Uzbekistan – † 18. február 1405, Keş) bol stredoázijský dobyvateľ z kmeňa Barlas, ktorý bol pôvodne mongolský, ale medzičasom hovoril po turkicky (=turkotatársky), nebol nomád a mal pôvodne turkickú a moslimskú kultúru. Založil dynastiu Tímúrovcov. S legendárnou krutosťou vytvoril obrovskú ázijskú ríšu (Tímúrova/Timurova/Tamerlánova ríša) medzi Osmanskou ríšou a Indiou, ktorá sa po jeho smrti čoskoro rozpadla. Ríša zahŕňala strednú Áziu, územie dnešného Iránu, Iraku, Afganistanu, Sýrie a stredoázijských postsovietskych republík. Bol mimoriadne krutým dobyvateľom, za jeho armádou zostávala spálená zem a hromady mŕtvol.
Mená
Jeho turkicko-mongolské mená sú: Timur, Temür a podobne (čo znamená „železo“). Po čagatajsky a zrejme teda pôvodne sa volá Témór. Po perzsky sa volá Tímúr(e) Lang („Timur krívajúci“). Po svadbe sám seba označoval Tímúr(e) Gurkání. V Európe a USA sa zvykne označovať Tamerlán (po anglicky aj Tamberlaine), čo je skomolenina z Tímúr Lang. Jeho čestný titul, pod ktorým ho uvádzajú moslimské zdroje, je Amíre Kabír. Iné mená sú Tímúr/Timur Lenk, Tímúr/Timur(i) Leng; Timur Barlas, Timur bin Taraghaj Barlas (podľa jeho pôvodného kmeňa Barlas); Amír Timur/Tímúr/Temür, Aksak Timur/Tímúr; Tímúr/Timur Chán. Na Slovensku je známy najmä ako Tamerlán, Tímúr alebo Timur.
Mladosť a počiatok kariéry
Už ako mladík sa vďaka nesporným vojenským schopnostiam a odvahe presadil na dvore čagatajského chána, vládcu jednej z častí, na ktoré sa mongolská ríša rozdelila. V roku 1369 Timur chána zvrhol a rozhodol sa Džingischánovu ríšu vzkriesiť.
Ako sídelné mesto si vybral Samarkand, starobylé centrum bohatnúce z obchodu po Hodvábnej ceste. V záujme svojho cieľa začal desaťročia sústavných a aj na tie časy výnimočne krvavých vojenských výprav, ktorými si podmanil všetky okolité štáty.
Dobyvateľ Tímúr
right|thumb|250px|Mapa Timurovej ríše v roku 1405
Najprv dobyl stredoázijskú step, mongolské územia v okolí Uralu, Volgy a Kaspického mora. Nasledovala Perzia a okolie riek Eufrat a Tigris vrátane Bagdadu. Neskôr Kaukaz. Najdlhšie boje Timur zvádzal so Zlatou hordou, najvýznamnejšou časťou bývalého mongolského impéria. Húževnatý chán Zlatej hordy Tochtamiš síce utrpel jednu porážku za druhou, po dve desaťročia sa však stále vracal a pokúšal získať späť svoju moc. V roku 1400 Timur ovládol Sýriu a rok na to zmasakroval obyvateľov Bagdadu, ktorí sa proti nemu vzbúrili.
Timurove výpravy prekonali aj ničivosť mongolských výprav. Mongoli aspoň dokázali na ovládnutých územiach vytvoriť nový správny systém a starali sa o ich rozvoj. Pre Timura to neplatilo. Mnohé jeho výpravy mali za jediný cieľ rabovanie, porazené armády aj civilné obyvateľstvo na dobytých územiach často do nohy vyvraždil a ani sa na nich nesnažil vytvoriť niečo stálejšie.
V roku 1398 napríklad vpadol do severnej Indie. Dillí, hlavné mesto tamojšieho moslimského štátu, nechal vypáliť a jeho obyvateľov zmasakroval. Rok na to z Indie odišiel a už nikdy o ňu neprejavil záujem. Zanechal tam iba stovky tisícok mŕtvych a spomienky. Korisť vrátane remeselníkov a umelcov Timur odvliekol do Samarkandu. Urobil z neho výstavné mesto, ktoré dodnes ohromuje turistov.
V roku 1402 mu zostával jediný vážny protivník, Osmanská ríša. Tá už ovládla územie dnešného Turecka aj Balkán, porazila Srbov v bitke na Kosovom poli aj poslednú križiacku výpravu vedenú cisárom Žigmundom Luxemburským.
V júli roku 1402 sa vojská stredoázijských a osmanských Turkov (v ktorých radoch statočne bojovali aj slovanskí vazali z Balkánu) stretli v bitke pri Ankare. Dovtedy úspešný sultán Bajazid utrpel zdrvujúcu porážku a padol do Timurovho zajatia. Osmanský štát sa na niekoľko desaťročí rozdelil medzi súperiacich Bajazidových potomkov.
Tímúr zomrel uprostred príprav výpravy na dobytie Číny.
Po smrti Timura
Po Timurovej smrti sa vnútorne nesúdržná ríša skoro rozpadla, jeho potomkovia Timúrovci však ešte sto rokov ovládali časť strednej Ázie a dnešného Afganistanu. Vynikol medzi nimi jeho vnuk a jeden z najväčších vedcov stredoveku Ulug-beg, ktorý zo Samarkandu na krátko vybudoval jedno z vedeckých centier sveta. Založil tu univerzitu a postavil slávnu hvezdáreň. Ríše sa rozpadnú, náboženstvá pominú, ako hmla, len veda žije a je večná, tvrdil podľa tradície mierumilovný potomok krvavého dobyvateľa.
Iný Timurov vzdialený potomok Bábur zopakoval v roku 1526 výpravu do Indie, kde založil Ríšu Veľkých Mughalov, ktorá pretrvala tristo rokov až do príchodu Britov.
Dnes je Timur polooficiálnym patrónom postsovietskeho Uzbekistanu, čo oficiálni dejepisci prezentujú ako priameho následníka jeho ríše a diktátorského prezidenta Islama Karimova ako novodobého Timura.
Timur a európske dejiny
Timur dvakrát nepriamo zasiahol aj do dejín Európy. Porážkou osmanských Turkov na čas zastavil ich expanziu do Európy a o polstoročie predĺžil existenciu Byzancie. Podlomením moci Zlatej hordy zase Timur otvoril cestu na vzostup ruského štátu pod vedením Moskvy.
Mužská dvojhra na Movistar Open 2001
Mužská dvojhra na Movistar Open 2001 sa hrala ako súčasť Movistar Open 2001 od 12. do 19. februára 2001. Titul získal Argentínčan Guillermo Coria, ktorý vo finále porazil Argentínčana Gaudia 4-6 6-2 7-5. Bol to jeho prvý titul v dvojhre na okruhu ATP.
Messier 21
Messier 21 alebo M 21 alebo NGC 6531 je otvorená hviezdokopa v súhvezdí Strelec. Objavil ju Charles Messier 5. júna 1764.
3322 Lidiya
3322 Lidiya je planétka s priemerom 50 km, ktorú objavila Tamara Michailovna Smirnovová 1. decembra 1975.
Adamswiller
Adamswiller je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Bas-Rhin, v regióne Alsasko.
Laneuville-au-Pont
Laneuville-au-Pont je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Haute-Marne, v regióne Champagne-Ardenne.
Adamswiller
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Laneuville-au-Pont
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Adamswiller
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Laneuville-au-Pont
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Adamswiller
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Laneuville-au-Pont
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Villepinte (Aude)
Villepinte je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Aude, v regióne Languedoc-Roussillon.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 1228 obyvateľov (2009).
Martinák (priezvisko)
Martinák je slovenské a české priezvisko. Na Slovensku je najčastejšie v Púchove, Ladcoch (okres Ilava), Trnave a Valaskej Belej (okres Prievidza). V Česku je najrozšírenejšie v mestách Uherské Hradiště, Rožnov pod Radhoštěm a Vsetín.
Známi nositelia
Pozri v článku Martinák.
Slovenská liga
Slovenská liga bola pravidelná súťaž v ľadovom hokeji hraná na Slovensku v rokoch 1938 až 1944.
Sezóna 1938/39
Majstrovstvá Slovenska boli zohraté v Banskej Bystrici za účasti 8 mužstiev. Majstrom sa stalo mužstvo VŠ Bratislava. Finálový zápas: VŠ Bratislava - ŠK Banská Bystrica 1:0.
Sezóna 1939/40
Víťazi štyroch župných skupín postúpili do finálovej súťaže, ktorá sa hrala v Prešove. Namiesto víťaza župy ŠK Žilina hral na majstrovstvách tím Dolnokubínský ŠK, ďalšími účastníkmi boli VŠ Bratislava, Slávia Prešov a ŠK Banská Bystrica. Zvíťazilo mužstvo VŠ Bratislava.
Zostava majstra: Dibarbora - Senese, Osvaldík, Chmel, Štolc, Javůrek, Suchý, Brežný, Dohányi.
Sezóna 1940/41
Víťazi štyroch župných skupín postúpili do finálového turnaja, ktorý sa hral v Bratislave. Majstrovstvá Slovenska sa zúčastnili ŠK Bratislava, ŠK Žilina, ŠK Banská Bystrica a Slávia Prešov. Zvíťazilo mužstvo ŠK Bratislava.
Sezóna 1941/42
Hrané prvýkrát ako Slovenská liga. 10 účastníkov spolu hralo každý s každým dva vzájomné zápasy, účastníci na prvom a druhom mieste v skupinách postúpili do finálovej súťaže, kde hral každý s každým jedenkrát. Zvíťazilo mužstvo ŠK Bratislava.
Sezóna 1942/43
10 účastníkov spolu hralo každý s každým dva vzájomné zápasy, účastníci na prvom a druhom mieste v skupinách postúpili do finále, kde hral každý s každým jedenkrát. Zvíťazilo mužstvo OAP Bratislava (armádny klub).
Sezóna 1943/44
10 účastníkov spolu hralo každý s každým dva vzájomné zápasy, účastníci na prvom a druhom mieste v skupinách postúpili do finále, kde hral každý s každým jedenkrát. Zvíťazilo mužstvo OAP Bratislava, hoci prehralo s HC Tatry 1:3.
Jenni Tarmová
Jenni Tarmová (* 27. marec 1982, Joensuu, Fínsko) je fínska hudobníčka, ktorá hrá na basovú gitaru. Navštevovala vysokú školu Berklee College of Music v Bostone. Spolupracovala s hudobníkmi a skupinami ako sú Correatown, Eskimohunter, Har Mar Superstar, Christina Perriová, Jubilee, Junior Senior, Kylie Minogue, Melanie C a Rabbits Rabbits Rabbits.
Architektonické tvaroslovie
Architektonické tvaroslovie alebo architektonická morfológia je súbor architektonických tvarov typických pre jednotlivé slohové obdobia. Je to vonkajší prejav architektúry pre dané časové obdobie so spoločnými znakmi. Architektonické tvaroslovie sa zaoberá vznikom tvarov, ich samotným vývojom, funkciou a významom. Na základe týchto informácií sa vykonáva ich klasifikácia.
Obdobie 20. storočia
V období 20. storočia doznievajú viaceré slohové obdobia, no mnohé vznikli a výrazne sa podpísali na architektúre minulého storočia. Najstarším z doznievajúcich slohov je konfucianizmus a šintoizmus. Z 19. storočia doznieva konštrukčný racionalizmus, viktoriánska architektúra, historizmus, vernakularizmus a secesia. Obdobie 20. storočia možno rozdeliť do dvoch celkov: moderna so vznikom v 1. polovici 20. storočia a neskôr vzniknutou avantgardou.
Palaiologovci
Palaiologovci (gr. Παλαιολόγοι), ako atribút po starogrécky Palaiologos, po novogrécky Paleologos, po latinsky Palaeologus, bola posledná dynastia byzantských cisárov. Vládli aj v Morejskom despotáte a v markgrófstve Montferrat. Hoci mal výraz palaiologos v gréčtine nelichotivý preklad významovo podobný chudákovi, či handrárovi, Byzantínci verili v antický pôvod rodu. Palaiologovci boli bohatí veľkostatkári, avšak o ich raných statkoch sa veľa nevie. Podporovali byzantské kláštory, v ktorých sa zachovalo niekoľko podobizní príslučníkov rodu. Prvým známym členom rodu bol Nikeforos Palaiologos, ktorý slúžil ako generál a guvernér v byzantskej Mezopotámii. Často slúžili ako vojenskí velitelia vo vojsku, naopak neslúžievali v civilnej správe. V roku 1200 Alexios Palaiologos potlačil povstanie namierené proti cisárovi Alexiovi III., ktorý ho určil za to učinil svojim dedičom a dal mu za ženu svoju dcéru Irenu. Po štvrtej križiackej výprave trón v exilovom cisárstve získali Laskaridovci, ale Palaiologovci si svoj vplyv udržali. V roku 1259 sa moci v cisárstve zmocnil Alexiov vnuk Michal VIII., o dva roky neskôr obnovil byzantskú moc v Konštantínopole. V nasledujúcich rokoch sa Palaiologovci pokúsili rozdrobenú ríšu zjednotiť, avšak ríšu oslabili útoky Osmanov a domáce občianske vojny. Situáciu sa snažili Palaiologovci viacmenej neúspešne riešiť prostredníctvom cirkevnej únie so západom. V roku 1453 (Pád Konštantínopola) zomrel pri obrane mesta posledný byzantský cisár Konštantín XI., v roku 1460 padol Morejský despotát. Moc si naďalej udržala vedľajšia katolícka montferratská vetva Palaiologovcov.
Zdroj
O preklad ide v časti Montferrat.
Martina Hingisová
Martina Hingisová (* 30. september 1980, Košice) je švajčiarska tenistka. Víťazka Wimbledonu 1997 (dvojhra) a 1996 a 1998 (štvorhra), Australian Open 1997 – 99 (dvojhra, štvorhra), French Open 1998 a 2000 (štvorhra) a US Open 1997 (dvojhra) a 1998 (štvorhra). V roku 1998 získala vo štvorhre Grand Slam. Najlepšia svetová tenistka roku 1997, najlepšia športovkyňa sveta 1997. Prvá hráčka svetového rebríčka v roku 1999 a 2000. V roku 2001 menovaná Medzinárodnou tenisovou federáciou majsterkou sveta.
Od októbra 2002 sa kvôli zraneniu nohy nezúčastňovala tenisových turnajov a vo februári 2003 oznámila, že zo zdravotných dôvodov končí kariéru. O tri roky sa vrátila a opäť sa zaradila medzi špičku na okruhu WTA.
1. novembra 2007 na tlačovej konferencii oznámila koniec svojej kariéry najmä kvôli pozitívnemu testu na kokaín na Wimbledone. Sama tenistka k tomu povedala: "Môj test bol pozitívny, ale ja som nikdy nebrala drogy a cítim sa stopercentne nevinná."
Mir
Mir (🇷🇺) bola prvá sovietska, resp. ruská permanentne obývaná kozmická stanica. Bola vybudovaná na obežnej dráhe prepojením modulov Mir, Kvant-1 (typový rad 37), Kvant-2, Kristal, Spektrum, Priroda a DM, ktoré do vesmíru štartovali oddelene v rokoch 1986 – 1996. Koncept Miru vznikol na základoch vesmírnych staníc Saľut, skôr vypustených a prevádzkovaných Sovietskym zväzom. Počas programu Shuttle-Mir spojil ruský Mir svoje skúsenosti s raketoplánmi Spojených štátov amerických.
Táto kozmická stanica predstavovala veľké a živé kozmické vedecké laboratórium, ktoré obsluhovali pilotované transportné kozmické lode Sojuz a automatické nákladné lode Progress. Zásoby dodávali aj navštevujúce raketoplány, ktoré tiež dočasne zväčšovali obytné a pracovné priestory. Po pripojení raketoplánu vzniklo v tej dobe najväčšie umelé kozmické teleso s celkovou hmotnosťou 250 ton. Celkový počet experimentov a pozorovaní vykonaných na jeho palube bol vyše 23 000.
Mir bol veľký ako šesť školských autobusov. Vnútri vyzeral ako labyrint plný hadíc, drôtov a vedeckých nástrojov, ako aj každodenných predmetov, ako sú fotografie, detské kresby, knižky a gitara. Bežne v ňom žili traja ľudia, ale niekedy poskytol útočisko až šiestim osobám, vrátane prvého afganského kozmonauta menom Abdul Ahad Mómand. Okrem troch krátkych období bol Mir nepretržite obývaný do októbra 1999. Na palube Miru sa celkove vystriedalo 104 kozmonautov, z toho 62 cudzincov (inej ako ruskej národnosti). Riadiace stredisko Miru, CUP (Centr upravlenija kazmišeskymi poljotami), sídlilo v Koroljove neďaleko Moskvy.
Cesta 15 rokov starej ruskej vesmírnej stanice skončila 23. marca 2001, keď bol Mir cielene navedený do zemskej atmosféry. V nej z väčšej časti zhorel a jeho zvyšky dopadli blízko Nadi (Fidži) do Pacifiku. Na konci jeho životnosti sa objavili návrhy predať ho súkromným spoločnostiam ako prvé mimozemské televízne a filmové štúdio, ale vybavenie sa správalo príliš nespoľahlivo, aby bolo ďalej použiteľné.
Plánovanie a vývoj
Mir nadväzoval na prvé sovietske orbitálne stanice Saľut. Pôvodne sa uvažovalo o vypustení novej stanice označovanej ako Saľut 8, ktorá bude síce dokonalejšia, ale veľmi podobná predchádzajúcim Saľutom. Niektorí odborníci uvažovali aj o spojení viacerých Saľutov, ku ktorým by boli postupne pridávané laboratóriá a zásobovacie lode. Stanica Mir sa napokon stala úplne inou, samostatnou stanicou, aj keď vychádzala z konštrukcie Saľutov. Konštruktéri zvolili modulovú koncepciu s jedným hlavným blokom, ku ktorému sa dal pomocou spojovacích uzlov pripojiť minimálne rovnaký počet ďalších laboratórií. Toto riešenie malo jednu obrovskú výhodu – konfiguráciu základne bolo možné podľa potreby meniť či dopĺňať o ďalšie časti.
Prvý návrh viacmodulovej orbitálnej stanice vytvoril v 70. rokoch konštruktér Valentin P. Gluško. V roku 1976 padlo rozhodnutie vyvíjať raketu RLA-135, z ktorej sa neskôr stala nosná raketa Energija a dvojicu orbitálnych staníc predbežne označovaných ako DOS-7 a DOS-8 (Dolgovremennaja Orbitalnaja Stancija – dlhodobá orbitálna stanica). Prvá z nich sa neskôr stala Mirom, druhá mala byť plánovaný Mir-2, ktorý bol napokon zlúčený s americkým projektom Freedom a viedol k výstavbe Medzinárodnej vesmírnej stanice. Na rozdiel od staníc Saľut, ktoré mali len dva spojovacie uzly, DOS-7 mala mať až štyri uzly, čo značne rozširovalo možnosti jej využitia. Neskôr konštruktéri pridali ešte ďalšie dva uzly, takže stanica mohla súčasne prijať až 6 nezávislých lodí. V tom istom roku padlo rozhodnutie o inštalácii štyroch bočných blokov na miesta štyroch uzlov.
left|thumb|[[Replika Základného bloku stanice Mir vystavená v Toulouse vo Francúzsku]]
Základný blok
Reálne práce na konštrukcii stanice ešte stále označovanej ako DOS-7 začala konštrukčná kancelária NPO Saľut v júli 1979. Oproti predchádzajúcim typom sa počítalo napríklad s novými a väčšími solárnymi panelmi či s novým navigačným systémom Kurs. Pre Mir bol vyvinutý nový prístroj na získavanie kyslíka z odpadovej vody – Elektron a tiež systém na odfiltrovanie oxidu uhličitého z atmosféry stanice, ktorý bol pomenovaný Vozduch. 21. októbra 1980 boli stavebné práce pozastavené a následná revízia ukázala, že DOS-7 bude výrazne ťažší, než sa očakávalo. To viedlo k rozhodnutiu umiestniť čo najviac vybavenia do prídavných modulov.
Práce na výstavbe stanice sa obnovili v januári 1982, ale približne o rok boli prerušená, pretože paralelne bežiace projekty stavby ruského raketoplánu Buranu a jeho nosnej rakety Energije sa ukázali byť finančne príliš náročné. Po vyriešení problémov s peniazmi revízia opäť ukázala preťaženie stanice, tentoraz až o 100 až. Okrem ďalších presunov zariadenia na iné moduly sa zmenila predpokladaná dráha stanice na energeticky menej náročnú, aby bola raketa Proton schopná na ňu náklad dostať. V priebehu vývojových prác sa vykonávali testy na celkove štrnástich prototypoch stanice.
Základný modul DOS-7 dokončili v decembri 1984 a 6. mája 1985 previezli na kozmodróm Bajkonur, kde sa mali realizovať záverečné testy. Prvý dátum štartu Základného bloku stanovili na 16. februára 1986. Niekoľko desiatok sekúnd pred štartom však riadiace stredisko stratilo spojenie s modulom a preto sa štart odvolal. Modul úspešne odštartoval o štyri dni neskôr s nosnou raketou Proton K.
Vývoj ostatných modulov
Podľa pôvodných predstáv firmy NPO Energija sa mali k Základnému bloku pripojiť sedemtonové moduly, ktoré by boli vynášané raketou Sojuz a časom pravidelne obmieňané. Tento návrh bol neskôr nahradený návrhom dvadsaťtonových modulov s označením 37K. Prvý z týchto modulov, 37KE, mal byť pôvodne vyslaný k stanici Saľut 7, ktorá istý čas obiehala Zem zároveň s Mirom, no vzhľadom na časový sklz sovietski predstavitelia prijali rozhodnutie poslať modul radšej na Mir. Podobne ako Základný blok, aj 37KE najprv prekračoval svojou hmotnosťou nosnosť rakety Proton. Po redukcii vybavenia a paliva sa jeho štartovacia hmotnosť ustálila na. Po technických problémoch napokon modul 37KE pomenovaný Kvant odštartoval v marci roku 1987. K Miru ho doviedol ťahač, ale kvôli predchádzajúcim neúspešným pokusom o pripojenie spotreboval priveľa paliva a nebol riadene navedený do atmosféry.
3323 Turgenev
3323 Turgenev je planétka s priemerom 25 km, ktorú objavil Nikolaj Stepanovič Černych 22. septembra 1979.
Mir
Vývoj ostatných modulov
Napriek pôvodnému predpokladu, že všetky moduly stanice budú vypustené v priebehu dvoch rokov a celková doba činnosti stanice dosiahne 6 rokov, posledný modul odštartoval do vesmíru až desať rokov po vypustení prvej časti stanice.
Moduly
thumb|left|[[Základný blok stanice Mir]] thumb|170px|Modul [[Kristall]] thumb|left|Modul [[Kvant-1]] thumb|170px|Modul [[Kvant-2 ako súčasť Miru]] thumb|left|Modul [[Spektr]] thumb|170px|Modul [[Priroda pre diaľkový prieskum Zeme]]
Kozmická stanica Mir sa skladala z týchto modulov:
Prielezy medzi modulmi mali jednotný priemer 0,8 metra. Manévrovanie každého modulu na dráhe, jeho priblíženie a spojenie s orbitálnym komplexom Mir zaisťoval systém služobnej a motorovej sekcie. Spájanie trvalo 22 minút a uskutočňovalo sa na vysokej obežnej dráhe. Priťahovanie modulov k stanici a hermetizáciu zabezpečili spojovacie sústavy.
Palubné systémy
thumb|Používateľské rozhranie palubného počítača zo stanice Mir
Kontrolný a riadiaci systém: Jeho základ predstavovalo 7 počítačov, ktoré umožnili maximálne automatizovať riadenie letu, činnosť palubných systémov a vedecké aparatúry. S palubnou automatikou boli spojené tiež pulty povelovej a výstrahovej signalizácie, riadenie motorových jednotiek, systémov elektrického zásobovania, regenerácie vody, termoregulácie a zaistenie výstupu kozmonautov do otvoreného priestoru.
Systém riadenia letu: Úlohou tohoto systému bolo udržiavať stanicu v požadovanej polohe a orientácii. Systém prijímal údaje zo snímačov uhlových rýchlostí (akcelerometrov), slnečných a astronavigačných snímačov, infračervených snímačov a optických zameriavačov. Významnou novinkou v systéme orientácie bolo použitie gyroskopických stabilizátorov.
Motorový systém: Vlastný motorový systém tvorili dva hlavné motory s ťahom 2943 N. Používali sa pri korekciách obežnej dráhy. Okrem toho stanica obsahovala ešte 32 malých reaktívnych motorov s ťahom 137,3 N. Všetky motory spaľovali jednotnú pohonnú zmes so spoločnej nádrže. Motory boli umiestnené na častiach modulov nazývaných prístrojové úseky.
Energetické systémy: Primárnym zdrojom elektrickej energie boli solárne panely pracujúce na báze arzenidu galitého. Vďaka snímačom polohy Slnka boli vždy automaticky orientované na Slnko. Tento primárny zdroj sa napájal na systém paralelne pripojených akumulátorových batérií, ktoré bezprostredne napájali palubnú rozvodnú sieť s jednosmerným napätím 28,5 V. Ak bolo treba zvýšiť výkon elektrickej siete, zapájali sa aj záložné batérie.
Systém termoregulácie: Rovnakú teplotu a vlhkosť vzduchu na Mire udržiavali citlivé kontrolné snímače, bloky systému automatickej a ručnej regulácie, výkonné prístroje a zariadenie odvádzajúce do kozmického priestoru odpadové teplo. Teplota sa mohla meniť v rozsahu 18 až 28 °C, relatívna vlhkosť vzduchu v rozsahu 30 až 70 % a atmosférický tlak 1066,4 hPa až 1293 hPa.
Systém zabezpečenia životných podmienok: Hlavnú zásobu vody predstavovala voda privezená zo Zeme zakonzervovaná pomocou iónov striebra a uskladnená v desaťlitrových nádržiach. Ďalšia voda sa získavala z atmosférickej vlhkosti. Denný príjem vody na kozmonauta bol 2 litre. Dehydrované potraviny sa skladovali v mrazničke pri teplote až −10 °C. Držalo sa v nej asi rôznych produktov vrátane chleba, ovocia, zeleniny, čaju a kávy. Na palube existovalo tiež „umývadlo“ tvorené guľovým plášťom s výrezmi pre ruky a tvár. Prídel vody na umývanie na osobu bol len 0,3 litra denne, ako umývací prostriedok sa väčšinou používali navlhčené špongie. Na údržbu čistoty stanice slúžil vysávač a vlhké prachovky. Toaleta pripomínala pozemskú toaletu, kvôli mikrogravitácii pracovala na podtlakovom princípe. Tento koncept sa využíva aj dnes na Medzinárodnej vesmírnej stanici.
Posádka
thumb|[[Kozmonaut Jurij Usačov vo svojej súkromnej kóji, marec 1996]] thumb|Astronautka [[Shannon Lucidová cvičí na bežiacom páse počas pobytu na Mire]]
Na palube Miru mohlo spoločne pracovať až šesť kozmonautov, väčšinou však ich počet nebol vyšší ako traja. Dopravu im zabezpečovali kozmické lode Sojuz-TM alebo Sojuz-T, materiál nákladné lode Progress a Progress M. Neskôr zaisťovali zásobovanie a výmenu člena posádky aj americké raketoplány. Prvá, dvojčlenná posádka vstúpila na Mir 15. marca 1986, posledná ho opustila 15. júna 2000.
Typický denný program posádky
V prípade mimoriadne silných slnečných erupcií mali kozmonauti pracovnú dobu obmedzenú a museli tráviť viac času v súkromných kójach, ktoré boli lepšie odtienené voči slnečnej radiácii.
Kvôli výskumu, montáži, ale aj rôznym opravám museli kozmonauti niekedy vystúpiť v skafandroch z Miru do otvoreného vesmíru. Celkový počet výstupov do kozmu bol 78 v súhrnnom trvaní 359 hodín.
1986
Základný blok bol na obežnú dráhu vypustený 19. 2. 1986 s nosnou raketou Proton K. V dátume štartu sa niektoré zdroje od seba líšia, lebo hoci Základný blok odštartoval 19. februára o 21:28 svetového času, na kozmodróme Bajkonur bol v tom čase už 20. február. Z východiskovej obežnej dráhy sa stanica vlastnými motorickými manévrami dostala 7. marca toho istého roku na pracovnú obežnú dráhu. Pôvodné plány sovietskych inžinierov hovorili o tom, že by všetky vedecké moduly zamierili do kozmu v najbližších dvoch rokoch. Nakoniec ale, predovšetkým vinou technických a rozpočtových problémov, došlo k tomu, že posledný z modulov vzlietol až 10 rokov po štarte Základného bloku stanice.
Spočiatku sa Základný blok pohyboval po značne excentrickej dráhe (171 – v deň vypustenia), neskôr sa dráha upravovala a 26. marca 1986 bol rozdiel medzi apogeom a perigeom iba  (priemerná výška ). 15. marca 1986 sa nad Atlantickým oceánom spojila so Základným blokom transportná loď Sojuz T-15, ktorá odštartovala z Bajkonuru 13. marca. Po kontrole hermetickosti spoja kozmonauti Leonid Denisovič Kizim a Vladimir Alexejevič Soloviov prešli do stanice ako jej prvá základná posádka. Let Sojuz T-15 nemal veľa vedeckých cieľov. Úlohou kozmonautov bola hlavne previerka systémov stanice a ich uvedenie do funkcie. V tom čase bola v obytnej časti stanice teplota 24 °C a tlak 1147 hPa. 21. marca sa ku komplexu pripojila i zásobovacia loď Progress 25. Kozmonauti skúšali okrem iného aj rôzne spôsoby riadenia komplexu, nový systém rádiového spojenia a vyfotografovali tiež Halleyovu kométu. Prvá posádka opustila stanicu 5. mája. Po ukončení 51-dňového pobytu na stanici Mir však loď Sojuz T-15 nepristála hneď na Zemi, ale preletela ku kozmickej stanici Saľut 7 a spojila sa s ňou. Takýto prelet medzi dvoma stanicami sa uskutočnil po prvýkrát v histórii kozmonautiky.
V období od 5. mája do 26. júna ostala stanica bez posádky. 22. mája vzlietla k Miru bezpilotná loď Sojuz TM-1. Jej automatická misia bola zakončená úspešným pristátím ešte pred návratom kozmonautov. 26. júna sa na stanicu vrátili Kizim a Solovjov a zostali tam až do 16. júla. Súhrnný čas, ktorý prvá posádka strávila na Mire, bol 70 dní, 10 hodín a 57 minút. Ich odchodom sa začalo posledné obdobie bez posádky, ktoré ukončil prílet Jurija V. Romanenka a Alexandra I. Lavejkina 7. februára 1987.
1987
thumb|right|Prvé dva moduly Miru – Základný blok a Kvant-1