cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Teórie vzniku Pentateuchu
Nové teórie
Iní bádatelia (J. Blenkinsopp) sa síce držia Wellhausenovej teórie v prípade prameňov D a P, ale texty pripisované hlavne J a E chápu ako fragmenty, pochádzajúce z kmeňových tradícií. Tie boli odovzdávané predovšetkým v jednotlivých svätyniach, každý kmeň/rod mal svojho patriarchu a svoje tradície. Tieto príbehy sa neskôr združovali do väčších cyklov. So vznikom jedného Izraelského národa a neskôr s centralizáciou kultu v 7. storočí pred Kr. došlo i k zjednoteniu všetkých týchto miestnych tradícií. Jednotliví patriarchovia boli zaradení do jediného rodokmeňa, boli k nim pridané tradície o putovaní púšťou, odchode z Egypta a obdržaní zákona na Sinaji. Tým vznikol ucelený dej, tak ako ho poznáme dnes. Ako nepriamy svedok slúžia predexilné prorocké knihy, ktoré tradície o patriarchoch síce poznajú, ale zmieňujú ich len sporadicky a nikdy nie spoločne. To znamená, že patriarchovia boli známi, rovnako ako exodus a cesta púšťou, ale tieto tradície netvorili kompaktný celok. Prvé prepojenie patriarchov nachádzame až v Deuteronómiu, teda v texte zo 7. storočia pred Kr. Panuje preto vážne podozrenie, že jednotlivé tradície boli spojené práve deuteronomistami. Mnoho textov je i mladších než P, predovšetkým textov právnických (či rozprávačských s právnickým podtextom), napr. niektoré kapitoly v druhej polovici knihy Numeri. Tieto texty upravujú staršie zákony a vysvetľujú ich (interpretujú) pre novú dobu a nové životné podmienky, ktoré nastali po vybudovaní druhého chrámu a obnove židovského kultu na konci 6. stol. pred Kr. Podobne nájdeme na rôznych miestach s rozprávaním značné zásahy a doplnky neskorších autorov, ktorí opravujú a dopĺňajú P alebo D (napr. v rozprávaní o potope v knihe Genezis či inde). Základnými vrstvami pre Blenkinsoppa zostávajú teda D (ktorému pripisuje mnoho nekňazských textov z knih Gn – Nm) a P.
To znamená, že konečná podoba Pentateuchu, ktorá je mladšia než jeho najmladšia časť, spadá najskôr do prvej polovice 5. st. pred Kr. Výskum však naďalej pokračuje.
Erich Zenger sa snaží určiť šesť charakteristík platiacich pre nové prístupy k vzniku Pentateuchu:
Moderní zástancovia tradičného poňatia
Mojžišovo autorstvo zastávajú dodnes ortodoxní židia a konzervatívni kresťania. Ich stanovisko sa dočkalo v modernej dobe podpory najmä od archeológov a znalcov starovekých literatúr, ktorí porovnávali Pentateuch s inými starovekými prameňmi, ako napr. William F. Albright alebo Percy J. Wiseman. Zastávajú ho najmä archeológovia a znalci iných starovekých textov. Najznámejšia je teória tabuliek navrhnutá P. J. Wisemanom. Text Genezis je možné rozdeliť na 12 častí. Hranicou medzi nimi je veta „…toto je rodopis…“; hebr. תוֹלְדוֹת tóledót, „rodopis“, „rodová kniha“, "história", "príbeh". P. J. Wiseman po archeologických vykopávkach a porovnaní s inými starovekými textami tvrdí: Wiseman ďalej uvádza, že moderná (myslí sa 19. storočie) kritika Pentateuchu vychádzala z predpokladov, ktoré archeológia už vyvrátila (napr. predpoklady týkajúce sa existencie písma, rozšírenie gramotnosti v dobe patriarchov a iné).
Josh McDowell, detailne rozoberá liberálnu teóriu dokumentov a systematicky vyvracia jej tvrdenia. Tvrdí, že nie sú dôvody neveriť, že bola spísaná Mojžišom v dobe Exodu z Egypta.
Zmiešaný izraelsko-nemecký tím vedcov podrobil text Genezis počítačovej analýze. Vedúci tímu Y. T. Radday referoval, že autorom jej textu je jeden človek.
Veľmi obsiahly komentár napísal Gordon Wenham. Podrobne sa zaoberá štruktúrou a historicitou jednotlivých častí Genezis. Mnohé často uvádzané protirečenia v texte Genezis považuje za zdanlivé. Jej text treba brať ako rozprávačský, nie právnický. V 1. kapitole je dovolené jesť ľuďom každú bylinu. V 2. kapitole im je zakázané jesť zo stromu poznania dobrého a zlého. Nemusí ísť o rozpor. Prvá kapitola je písaná zo širšieho pohľadu (etapy stvorenia), druhá kapitola sa zameriava na detaily o prvých ľuďoch. Opakovania niektorých častí textov vysvetľuje ako bežný rys hebrejského jazyka.
Profesor B. Waltke sa zameral na obsahovú štruktúru Genezis. Rozdelil prvých 11 kapitol nasledovne:
Je jasne vidieť, že kniha je zostavená podľa určitého plánu. Postupne sa opakujú tie isté motívy. Profesor B. Waltke tvrdí, že ju teda určite písal jediný autor, celú naraz a neporušená sa zachovala dodnes.
NGC 1038
NGC 1038 je galaxia v súhvezdí Veľryba, ktorú objavil americký astronóm Lewis A. Swift 17. októbra 1885.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 13,5.
Úsudok
Úsudok (zastarano: úsud ) môže byť:
Majstrovstvá Oceánie vo futsale 2008
Majstrovstvá Oceánie vo futsale 2008 boli v poradí 5. Majstrovstvá Oceánie vo futsale mužov, ktoré organizuje Oceánska futbalová konfederácia (OFC). Konali sa v meste Suva, na Fidži od 8.14. júna 2008, za účasti 7 tímov. Fidži sa stalo iba treťou organizátorskou krajinou, kde sa konal oceánsky šampionát. Nováčikmi turnaja bola až trojica družstiev: 🇳🇨, a 🇹🇻. Zápasy sa odohrali v aréne Vodafone Arena. Turnaj vyhrali pri neúčasti 🇦🇺 (ktorá sa stala súčasťou AFC) 🇸🇧.
Tieto majstrovstvá boli zároveň kvalifikáciou na Majstrovstvá sveta 2008, ktoré sa konali v Brazílii. Kvalifikoval sa na ne iba víťaz🇸🇧.
Výsledky
Play-off sa nehralo.
Procyon (rod)
Procyon, po slovensky medviedik alebo medvedík (zastarano a ľudovo (a po česky) mýval), je rod z čeľade medviedikovité.
Dvojjazyčný frazeologický slovník
Dvojjazyčné frazeologické slovníky sú slovníky, v ktorých sa podľa frazeografických kritérií spracúva frazeológia dvoch jazykov.
Procyon (rod)
Podoba slovenského mena
V literatúre sa zďaleka najčastejšie vyskytuje tvar medvedík, ale Krátky slovník slovenského jazyka uvádza (v tomto kontexte) len tvar medviedik.
Systematika
Medviedik (Procyon):
Dvojjazyčný frazeologický slovník
V tlači je Slovensko-nemecký frazeologický slovník (E. Ondrčková) a Rusko-slovenský frazeologický slovník (P. Ďurčo a kol.) - stav k roku 1995.
Procyon (rod)
Systematika
Namiesto slova medviedik vždy možno použiť variant medvedík.
Iža
Iža je obec na Slovensku v okrese Komárno. Obec leží pri Dunaji, 7 km od Komárna. V obci sa nachádza rímsky vojenský tábor vojenský tábor, ktorý je od roku 2021 zapísaný v Zozname svetového kultúrneho a prírodného dedičstvaBrajen Gál ako súčasť pamiatky Hranice Rímskej ríše – Dunajský Limes (západná časť).
Dejiny
Oblasť je významným archeologickým náleziskom s dokladmi osídlenia už od doby kamennej. Bolo tu potvrdené sídlisko z neolitu i eneolitu, kedy sa ľudia začali usadzovať a viac venovať poľnohospodárstvu. Vyspelosť tunajších obyvateľov z doby bronzovej dokladá hromadný nález bronzov a popolnicové hroby so svojou výbavou. Hlavným etnikom laténskej doby boli Kelti, ktorých na prelome letopočtu vystriedali remeselne zruční Dákovia, pričom obe kultúry tu zanechali rozsiahle stopy v podobe pohrebiska. Významné centrum oboch etník sa nachádzalo v neďalekom Chotíne, vzdialenom len asi severne. Samostatnou kapitolou pre Ižu je rímske obdobie, kedy rieka Dunaj tvorila severnú hranicu Rímskej ríše. Na jej obranu bol vybudovaný hraničný pevnostný systém - Limes Romanus, ktorý pozostával zo siete pevností. Jediným vojenským táborom, vybudovaných na severnom brehu rieky, bola predsunutá vojenská pevnosť v Iži. Na opačnom (dnes maďarskom) brehu sa na území rímskej provincie Panónia nachádzal légiový tábor Brigetio (dnešné Szöny, ktorý bol zázemím pre tábor v Kelemantii. Tábor, z ktorého sa zachovali iba zvyšky základových múrov, slúžil na ochranu provincií proti útokom Germánov zo severu. V 1. – 4. storočí sídlili na území Slovenska kmene Markomanov a Kvádov a práve počas markomanských vojen v 2. storočí bola značná časť pevností silno poškodená alebo úplne zničená. Počas vlády cisára Commoda započala výstavba kamenného kastela priamo na mieste vyplieneného drevozemného tábora v predmostí Brigetia. Opevnenie malo pôdorys v tvare štvorca s vnútornými rozmermi 172 x s hrúbkou múrov až . Kamenné hradby siahali do výšky najmenej 4 až  a boli ukončené cimburím a v strede všetkých štyroch strán kastela boli umiestnené vstupné brány chránené dvojicami veží. Súčasťou hradieb bolo 20 veží. Hlavná južná brána (porta decumana), smerujúca k brehu Dunaja, zabezpečovala životne dôležité spojenie s materským legionárskym táborom v Brigetiu. Stavba zanikla pravdepodobne požiarom po tom, ako v roku 374 vtrhli Kvádi s Markomanmi a Sarmatmi za Dunaj a plienili rímske územie. Oslabená vojenská ochrana hraníc viac nedokázala odolávať ďalším útokom a tak zanikol aj rímsky kastel v Iži.
Po rozpade Rímskej ríše sa na územie dnešného Slovenska začali dostávať Slovania, no už v roku 568 obsadzujú južné oblasti krajiny Avari. Okrem rozsiahlych cintorínov v Komárne boli avarské pohrebiská objavené aj v obciach Radvaň nad Dunajom a Virt. Neskôr bola oblasť súčasťou Nitrianskeho kniežatstva a začiatkom 10. storočia sa do oblasti dostávajú prvé maďarské kmene.
Prvá písomná zmienka o osade Isa pochádza z roku 1268. Veľkým utrpením si obyvatelia prešli počas osmanskej okupácie, kedy museli okrem práce dodávať potraviny a drevo do novozámockej pevnosti. Po odchode Turkov bolo v obci obývaných len 20 domov a dodnes existujúcou pamiatkou na ich prítomnosť je kamenný most. Kostol zo 16. storočia spustošili vojaci Štefana Bočkaja v roku 1599, k jeho obnove došlo až v roku 1721. V roku 1763 (zemetrasenie v Komárne v roku 1763), 1773 a 1822 široké okolie postihli zemetrasenia, ktoré opäť poškodili budovy i kostol. Kalvínsky kostol bol postavený v roku 1871, kedy v obci žilo už okolo 1 500 obyvateľov. Blízkosť Dunaja prinášala ohrozenie veľkou vodou a tie najväčšie povodne sa vyskytli v roku 1895 a 1965. Katastrofický bol rok 1899, kedy 11. augusta veľkú časť obce zničil požiar a o niekoľko dní neskôr dokonala skazu povodeň. V roku 1900 žilo v Iži už 2 055 obyvateľov, ktorí sa zaoberali najmä poľnohospodárstvom, rybolovom, prácou na okolitých veľkostatkoch a v priemyselných podnikoch.
Po I. svetovej vojne sa Iža stala súčasťou Prvej česko-slovenskej republiky, no v roku 1938 ju s pásom územia anektovalo Maďarsko. Koniec vojny do oblasti prišiel až v januári 1945, kedy sa obec opäť pričlenila k Česko-Slovensku. V decembri 1946 a januári 1947 prišlo k násilnému vysídleniu časti obyvateľov do Česka, v rámci výmeny obyvateľov bolo 148 rodín presídlených do Maďarska.
Milos
Milos resp. v staroveku Mélos môže byť:
CHK Metallurg
CHK Metallurg môže byť:
Maris (syn Amisódara)
Maris (Maris) je v gréckej mytológii syn lýkijskeho kráľa Amisódara.
Homér v epose Iliada uvádza, že bratia Maris a Atymnios, synovia lýkijskeho kráľa Amisódara, bojovali v trójskej vojne pod velením Sarpédóna, spojenca trójskeho kráľa Priama. O ich prítomnosti na bojisku sa dočítame v šestnástom speve Iliady, kde urazený Achilleus odmietol bojovať a Patroklos si obliekol jeho výzbroj a takto odetý vstúpil do boja, aby zabránil trójskemu princovi Hektorovi zapáliť achájske lode. Trójania v domnení, že sa Achilleus do boja vrátil vrátil, od lodí ustúpili, ale Patroklos nakoniec umiera rukou Hektora.
Krvavý boj si vyžiadal aj životy bratov Marida a Atymnia. Obaja padli rukami synov pylského kráľa Nestora. Marida zabil kopijou Thrasymédes a Atymnia usmrtil Antilochos.
Methana (sopka)
Methana je názov v súčasnosti neaktívneho komplexu lávových dómov bazaltovo-andezitovo-ryolitového zloženia, ktorý sa nachádza na polostrove rovnakého mena na severovýchodnom okraji Pelponézu.
Celkový vek komplexu sa odhaduje na 900 000 rokov. Najmladší dóm (Kameno Vuono) sa vyformoval v 3. storočí pred Kr. a vyprodukoval lávový prúd, ktorý prešiel 500 m až k pobrežiu. O tejto erupcii sa zmieňujú aj antickí autori Publius Ovidius Naso, Strabón a Pausanias. Vulkanológovia nevylučujú možnosť obnovenia sopečnej aktivity v oblasti.
Triumf
Triumf môže byť:
Slezania
Slezania (sliezsky: Ślůnzoki, Ślůnzocy, Ślezacy a pod., sliezskonemecky: Schläsinger, poľsky: Ślązacy, nemecky: Schlesier, anglicky: Silesians) je označenie obyvateľov území historickej krajiny Sliezsko. Časť Slezanov (najmä v poľskej časti Horného Sliezska) sa považuje za samostatný národ.
V poľskom sčítaní z toho roku sa ku sliezskej národnosti prihlásilo približne 847 000 ľudí, z ktorých asi 376 000 uviedlo sliezsku národnosť ako jedinú, zatiaľ čo asi 471 000 v kombinácii s inou národnosťou, najčastejšie poľskou (cca 431 000). Behom sčítania ľudu, domov a bytov 2011 v Česku sa k sliezskej národnosti podľa predbežných výsledkov prihlásilo 21 548 obyvateľov Česka. 12 214 z nich uviedlo sliezsku národnosť ako jedinú, 9342 sa popri nej prihlásilo ešte k inej národnosti, najčastejšie moravskej (4567) a českej (4361).
Pôvod
V minulosti boli Slezania jedným z niekoľkých slovanských kmeňov, ktoré postupne osídľovali územie v povodí rieky Odry. Medzi sliezske kmene sa počítali tiež kmene Dedošanov, Opolanov, Golasicov (Holasice). Pôvod mena "Sliezsko" alebo "Slezania" je zrejme odvodený od germánskeho kmeňa "Siling", ktorý sa v Sliezsku zdržiaval.
Starovek
Archeologické nálezy z 20. storočia v Sliezsku potvrdzujú existenciu skorého osídlenia obývaného keltskými kmeňmi.
Do 2. storočia boli niektoré časti Sliezska obývané keltskými kmeňmi, predchodcami štátov Čiech a Bavorska a následne až do 5. storočia germánskym Silingmi, kmeňom Vandalov, ktorý sa pohyboval na juh a západ, aby napadli Andalúziu. Sliezsko zostalo vyľudnené až do druhej fázy migračného obdobia.
Slovania, prevažne Bieli Chorváti, prišli na vyľudnené územie Sliezska v prvej polovici 6. storočia. Západné územia boli väčšinou opustené, pretože keltské a germánske kmene, ktoré tam žili predtým, sa presunuli na západ. Z chronologického hľadiska boli prvou skupinou Slovania, ktorí osídlili okolie pri rieke Dneper, druhou boli Slovania typu Sukov-Dzidzice a posledná skupina Avaro-slovanských národov z povodia Dunaja. Začiatkom 9. storočia sa územie Sliezska stabilizovalo. Miestni Slovania začali budovať obranné systémy, ako sú sliezske múry, aby ich chránili pred západnými národmi. Severovýchodná hranica so slovanskými Polabmi nebola posilnená kvôli ich spoločnej kultúre a jazyku.
Stredovek
Slezania žili na území, ktoré sa stalo súčasťou Veľkej Moravy v roku 875. Neskôr, v roku 990, súčasťou poľského kráľovstva založil vojvoda Mieszko I. a začiatkom 11. storočia ho kráľ Boleslav I. rozšíril. V roku 1000 založil Vroclavského biskupstvo v Dolnom Sliezsku.
V stredoveku dominovali slovanské kmeňové konfederácie a potom slovanské štáty. Sliezsko bolo súčasťou Veľkej Moravy, vtedajšieho českého kráľovstva a nakoniec poľskej monarchie Piastovcov. Kmeňové rozdiely začali miznúť po konsolidácii Poľska v 10. a 11. storočí. Hlavnými faktormi tohto procesu bolo vytvorenie jednotnej monarchie, ktorá vládla nad všetkými poľskými kmeňmi, ako aj vytvorenie samostatnej cirkevnej organizácie v rámci hraníc novozaloženého poľského štátu. Mená menších kmeňov zmizli z historických záznamov, ako aj mená niektorých významných kmeňov. Na niektorých miestach sa však mená najdôležitejších kmeňov premenili na názvy predstavujúce celý región, napríklad Mazovčania pre Mazoviu a Sliezske vojvodstvo pre Sliezsko. V dôsledku fragmentácie Poľska sa niektoré z týchto regiónov opäť rozdelili na menšie subjekty, napríklad rozdelenie Sliezska na Dolné a Horné Sliezsko. Kmeňová éra už však skončila a tieto rozdelenia odrážali iba politické rozdelenie poľskej ríše. V Poľsku bolo Sliezsko od roku 1177 rozdelené do mnohých menších vojvodstiev. V roku 1178 boli časti vojvodstva Krakov okolo Bytom, Osvienčimu, Chrzanówa a Siewierzu presunuté do Sliezskych panstiev, hoci ich populácia bola z Vislianská a nie zo Sliezskeho pôvodu. Časti týchto území kúpili poľskí králi v druhej polovici 15. storočia, ale oblasť Bytom zostala vo vlastníctve sliezských Piastovcov, aj keď zostala súčasťou krakovskej diecézy. V rokoch 1327 až 1348 sa vojvodstvá Sliezsko dostali pod suverenitu českej koruny a v roku 1526 boli odovzdané rakúskej habsburskej monarchii.
Začiatkom 13. storočia sa slovanské Sliezsko začalo osídľovať Nemcami z rôznych častí Nemecka vrátane Pruska a Rakúska. To viedlo k zmenám v etnickej štruktúre provincie. V stredoveku sa v Dolnom Sliezsku a niektorých hornosliezskych mestách hojne používali rôzne nemecké dialekty nových osadníkov. Po ére nemeckej kolonizácie však poľský jazyk stále prevládal v Hornom Sliezsku a v častiach Dolného a Stredného Sliezska severne od rieky Odry. Nemci väčšinou ovládali veľké mestá a Poliaci väčšinou bývali vo vidieckych oblastiach. To vyžadovalo, aby pruské úrady vydávali úradné dokumenty v poľskom alebo nemeckom a poľskom jazyku. Poľsky hovoriace územia Dolného a Stredného Sliezska, ktoré sa do konca 19. storočia bežne nazývajú poľskou stranou, boli väčšinou germánske v 18. a 19. storočí, s výnimkou niektorých oblastí na severovýchodnej hranici.
Moderné dejiny
V roku 1742 sa väčšiny Sliezska zmocnil vo vojne o rakúske dedičstvo kráľ Fridrich Veľký z Pruska, ktorý sa vo svojej prvej deklarácii označil za „kniežaťa Piasta“ (v skutočnosti bol vzdialeným potomkom). Zvyšok Sliezska, známy ako Tešinské Sliezsko, zostalo v Rakúskej ríši. Pruská časť Sliezska bola provinciou Sliezsko až do roku 1918. Neskôr bola provincia rozdelená na pruské provincie Horné a Dolné Sliezsko. Vďaka rozvoju vzdelania došlo v druhej polovici 20. storočia v Sliezsku k znovuzrodeniu poľskej kultúry, čo súviselo so vznikom poľského národného hnutia jasne katolíckeho charakteru. Na začiatku 20. storočia sa nespochybňovala skutočnosť, že Slezania boli súčasťou poľského národa. Jazyk a kultúra poľských Slezanov, ktorí vyhlásili sami seba za národ, boli vystavení tlaku pruskej politiky Kulturkampf, ktorá sa ich snažila germánsky ovplyvniť kultúrou a jazykom. Proces germanizácie nebol nikdy úplne úspešný. Kultúrna vzdialenosť Horného Sliezska od nemeckej populácie vyústila do rozvoja poľského národného povedomia na prelome 19. a 20. storočia, ktorý vyvrcholil pro-poľskými hnutiami na konci prvej svetovej vojny.
Po Sliezskych povstaniach sa východná malá, ale bohatšia časť Horného Sliezska stala súčasťou novoobnoveného Poľska; väčšina zeme, ktorú ovládali Habsburgovci po vojne v roku 1742, patrila novovzniknutému Československu, zatiaľ čo Dolné Sliezsko a väčšina Horného Sliezska zostalo v Nemecku. Etnická situácia v regióne sa stala zložitejšou, pretože rozdelenie Horného Sliezska na poľskú a nemeckú časť viedlo k etnickej polarizácii. Ľudia, ktorí žili v západnej časti Horného Sliezska, boli vystavení silnému nemeckému kultúrnemu vplyvu, kde sa ľudia vo východnej časti Sliezska začali stotožňovať s poľskou kultúrou a štátnosťou.
Druhá svetová vojna a jej následky túto polarizáciu zosilnili. V rámci sliezskej populácie sa vytvorili tri skupiny. Poľská skupina bola najsilnejšia; nemecká skupina, ktorá sa nachádzala predovšetkým v strednom Sliezsku, bola zjavne menej početná. Tretia skupina podporovala separatizmus a nezávislý sliezsky národný štát. Separatisti mali len okrajový význam a našli malú podporu medzi domorodými Slezanmi.
Dôvodom týchto prechodov boli posuny hraníc a zmeny populácie, ktoré nastali po druhej svetovej vojne. V dôsledku toho bola do Poľska začlenená veľká väčšina bývalého Nemeckého Sliezska, pričom menšie regióny zostali pod kontrolou Nemeckej demokratickej republiky (ktorá sa neskôr stala súčasťou zjednoteného Nemecka) a Československo získalo väčšinu z Tešinského Sliezska. Následne boli vylúčené milióny Slezanov, väčšinou nemeckej národnosti, ale po tom, čo boli procesom „národného obrodenia“ vymanené od etnických Nemcov, bolo umožnené zostať Slezanom klasifikovaným ako „autonómny“ poľskými komunistickými autoritami boli intenzívne polonizované.
V rokoch 1955 až 1959 mohli niektorí zostávajúci Slezania emigrovať do západného a východného Nemecka, aby sa znovu stretli so svojimi rodinami v Nemecku. Ale niektorí museli roky čakať. Do roku 1989 emigrovalo do Nemecka takmer 600 000 Slezanov.
V rokoch 1945 až 1949 sa milióny etnických Poliakov z bývalého (pred rokom 1939) východného Poľska (najmä Ľvov, Volejnia, Podolia, Vilnius atď.) A stredného Poľska presťahovali do Sliezska, najmä do Dolného Sliezska. Od skončenia komunistickej vlády v Poľsku sa žiada o silnejšie politické zastúpenie pre sliezskú etnickú menšinu. V roku 1997 katolický súd zaregistroval Zväz ľudí sliezskej národnosti (ZLNS) ako politickú reprezentatívnu organizáciu sliezskej etnickej menšiny, ale po dvoch mesiacoch bola registrácia zrušená krajským súdom.
Štatút
Slezania boli v minulosti obyvatelia sliezských kniežatstiev. Tieto kniežatstvá však nikdy netvoril spoločný štát a Sliezsko bolo neskôr rozdelené medzi niekoľko štátov (Prusko a Rakúsko-Uhorsko, dnes Poľsko, Česko a Nemecko).
Jazyk
Časť Slezanov v Hornom Sliezsku hovorí sliezštinou, ktorá má niekoľko nárečí. Existuje však tiež sliezska nemčina, ktorá bola používaná hlavne pred vysídlením nemeckého obyvateľstva po II. svetovej vojne. V tejto dobe (do roku 1945) mala sliezska nemčina okolo 7 miliónov hovoriacich. V Hornom Sliezsku, kde ešte dnes žije veľmi početná nemecká minorita, sa tento nemecký dialekt uchováva.
Video
Video je elektronické médium určené pre záznam, kopírovanie a vysielanie pohyblivých obrazov.
Video môže byť:
Bambusiar
Bambusiar môže byť:
Boťany (Maďarsko)
Má rozlohu 2737 ha a žije tu 6494 obyvateľov (2007).
Múzeum Andreja Kmeťa
Múzeum Andreja Kmeťa (predtým Turčianske múzeum Andreja Kmeťa) je múzeum v Martine, zložka Slovenského národného múzea v Martine. Plní funkciu regionálneho vlastivedného a prírodovedného výskumného centra Turca. Sídli v prvej budove Muzeálnej spoločnosti slovenskej, dokončenej v roku 1908 ako výsledok dlhodobej snahy slovenských vedcov, predovšetkým Andreja Kmeťa na postavenie prvej slovenskej účelovej muzeálnej budovy na Slovensku. V budove sa nachádzajú pracovne, depozitáre, knižnica vrátane dokumentačného oddelenia, stále expozície Príroda Turca a Kmetianum, a výstavné priestory. Vo svojich fondoch múzeum zhromažďuje 498 898 zbierkových predmetov (2018), predovšetkým prírodovedného charakteru.
Zbierky Matice Slovenskej, predchodca MSS a SNM (18631875)
Prvú zmienku o zbierkach muzeálneho charakteru počas národného hnutia v 19. storočí na Slovensku nájdeme v súvislosti so založením múzea v Matici Slovenskej. Táto získavala zbierkové predmety predovšetkým darom, a boli uložené najprv v prvej budove MS, neskôr v Národnom dome. Už vtedy sa ozývali hlasy, že na zbierky niet dostatku miesta.
Po rakúsko-uhorskom vyrovnaní v roku 1867 začala maďarská vrchnosť naplno uplatňovať svoju ideu národne jednotného uhorského štátu, čomu padli za obeť tri slovenské gymnáziá, ako aj Matica Slovenská (v roku 1875). Slováci tak stratili svoju jedinú celonárodnú kultúrnu inštitúciu a stali sa jediným národom v Uhorsku bez strednej školy. Dôsledkom bolo dlhodobé utlmenie národných snáh, majetok prepadol pomaďarčovaciemu spolku FEMKE, okrem muzeálnych zbierok, ktoré ostali uložené v Mudroňovsko-halašovskom dome v Martine.
Obdobie úpadku národnej kultúry, zbierky v Národnom dome v Martine (18751893)
Po zániku MS a slovenských gymnázií začal kultúrny život slovenský vo viacerých aspektoch upadať. Kmeť videl riešenie tohto problému vo vzdelávaní a vede, preto na valnom zhromaždení Živeny v roku 1885 vystúpil s požiadavkou založenia Slovenského vedeckého spolku, ktorý by združoval slovenských vzdelancov, a F. V. Sasinka vyzval, aby obnovil vydávanie svojich Letopisov (dovtedy jediného vedeckého časopisu) a pridal do nich prírodovednú rubriku. Nie je známe, aké boli ohlasy na toto vystúpenie, každopádne sa ani jeden z jeho návrhov nerealizoval.
Veľký význam pre posun v založení vedeckého spolku mala výstava slovenských výšiviek, ktoré organizoval spolok Živena v roku 1887 z príležitosti augustových slávností v Martine. Hoc mala pôvodný zámer prezentovať ľudovú kultúru a umenie, stal sa z nej ostrý protest proti uhorskému protinárodnostnému politickému postupu a získala značný národno-buditeľský charakter. Bola umiestnená v Paulínyiovskom dome, boli vystavených 1676 predmetov od 149 vystavovateľov. Kvôli výstave bola pristavená veža s občerstvením a pavilón na záhrade. Odborným spracovaním sa výstava stala dôležitým míľnikom v histórii slovenského múzejníctva.
Vznik a činnosť MSS (1893)
V roku 1893 schválil Andrej Kmeť stanovy MSS, a boli odoslané na schválenie i do Pešti. So stanovami bolo odoslané i „Oznámenie k obecenstvu o zriadení Muzeálnej slovenskej spoločnosti,“ ktoré koncipoval Pavol Socháň. V ňom boli zhrnuté jej úlohy, menovite „študovanie a zbieranie materiálu v týchto oblastiach: Pokladníkom a fakticky aj tajomníkom MSS sa stal Andrej Halaša a predsedom Andrej Kmeť. Napriek zaradeniu časti o „vedách prírodných“ Kmeťa značne nahnevalo, že celý text propagoval „spoločnosť prevažne národopisného charakteru.“ Zbierky sídlili v Národnom dome v Martine, no už vtedy Kmeť uvažoval o účelovej muzeálnej budove.
Ďalšie inštitúcie v prvej budove MSS, súčasnosť
Po dokončení druhej budovy MSS na Hostihore v Martine (1932) sa veľká časť zbierok presťahovala ta, a vedenie múzea začalo zvažovať odpredaj budovy, no nenašiel sa solventný kupec. V roku 1964 školská komisia ONV v Martine predložila návrh na zriadenie okresného múzea v tejto budove, čo bolo schválené a bolo založené Turčianske múzeum Andreja Kmeťa. V budove v tej dobe sídlilo mnoho inštitúcii, počnúc okresnou knižnicou, Domom osvety, Okresnou ľudovou školou umenia i Okresný výbor ČSTV. TMAK tu sídlilo do roku 2004, kedy sa stalo súčasťou SNM v Martine. V rokoch 20122016 prebiehala rekonštrukcia muzeálnej budovy. V rámci nej boli komplexne zrekonštruované interiéry (výstavné priestory, expozície, kancelárie i depozity) aj exteriéry budovy. Napokon boli inštalované nové expozície (Príroda Turca a Kmetianum).
Zbierky
V súčasnosti sa v budove múzea nachádzajú trvalé expozície: Kmetianum, ktorá je venovaná práci Andreja Kmeťa a Príroda Turca. Múzeum dnes spravuje viac ako 498 898 (2018) zbierkových exponátov. Medzi najcennejšie patria obrazy Révayovskej galérie, zbierka exotických motýľov Ivana Zbíňovského a časť Kmeťovho herbára, ako i zoologických exponátov zo zbierky Andreja Kmeťa. Botanický a zoologický výskum sa uskutočňuje so zameraním na celé severozápadné Slovensko. Múzeum poskytuje lektorské služby, premietanie videofilmov s prírodovednou a spoločenskovednou tématikou z regiónu Turca, kozultačno-poradenskú službu z oblasti liečivých rastlín, húb a škodcov v domácnosti. Je tu aj predaj suvenírov a publikácií vydaných múzeom.
Stále expozície
Príroda Turca je rozdelená na dva celky. Prvá časť expozície, venovaná neživej prírode, prezentuje jednotlivé obdobia geologického vývoja regiónu Turiec a priľahlých pohorí formou rekonštrukcie prostredia a výskytu geologického obdobia v Turci vrátane ukážok hornín, minerálov a skamenelín, typických pre jednotlivé geologické obdobia. Časť expozície venovaná živej prírode je prezentovaná z ekologického hľadiska v podobe jednotlivých biotopových formácií. Vyčlenené sú podľa výškovej vegetačnej stupňovitosti, geologického podložia, spôsobu a intenzity vplyvu ľudskej činnosti a vodného režimu. Príslušné rastlinné a živočíšne druhy sú inštalované do diorám, ktoré predstavujú prostredia jednotlivých biotopov. Druhovú skladbu dopĺňajú vitríny s exponátmi stavovcov, bezstavovcov, húb a herbárové položky rastlín. Autori expozície zvolili jedinečný prístup k ich výtvarnému riešeniu, zodpovedajúci najnovším svetovým trendom. Unikátne exponáty zo zbierok múzea zasadili do pôsobivých rekonštrukcií príslušných prostredí, vytvárajúcich obsahovo aj výtvarne príťažlivé celky, doplnené množstvom interaktívnych prvkov.
Dejiny a poslanie Slovenského národného múzea prostredníctvom toho najcennejšieho a múzeu najvlastnejšieho – zbierkového predmetu – približuje expozícia Kmetianum. Reprezentatívny výber zo všetkých vedných odborov, ktorý predstavuje klenotnicu zbierkového fondu, rozpráva viac ako stodvadsaťročnú históriu Slovenského národného múzea, ale aj príbehy osobností, ktoré ho formovali.
Ergosféra
Ergosféra je oblasť okolo rotujúcej čiernej diery medzi horizontom udalostí (vonkajšou hranicou oblasti, z ktorej svetelné lúče nemôžu uniknúť) a povrchom medze stability (medze nekonečne veľkého červeného posunu). Procesy prebiehajúce v ergosfére môžu vyvolať prenos kinetickej energie rotácie čiernej diery na ľubovoľne vzdialené fyzikálne sústavy (Penrosov proces). Pri nerotujúcich čiernych dierach je horizont udalostí totožný s povrchom statickej medze, preto nemajú ergosféru.
Náboženské vedomie
Náboženské vedomie je aspekt náboženstva, forma spoločenského vedomia.
NGC 1040
NGC 1040 je galaxia v súhvezdí Perzeus, ktorú objavil francúzsky astronóm Édouard Jean-Marie Stephan 9. decembra 1871.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 12,9.
Dvojrozmernosť frazémy
Dvojrozmernosť frazémy (dvojplánovosť) je chápanie frazémy z hľadiska diachrónnej frazeológie. Dvojrozmernosť frazémy je založená na dialektickom napätí a vzťahu medzi pôvodným konkrétnym významom slovného spojenia a jednotným celostným (frazeologickým) významom, ktorý nepredstavuje súhrn významov jednotlivých komponentov. Pôvodný konkrétny obraz frazémy sa zachováva v podobe vnútornej formy frazémy, v podobe konkrétnej predstavy, ktorá motivuje druhotný (frazeologický, celostný) význam celého spojenia, napr. zahryznúť do kyslého jablka, mať na rováši u niekoho niečo.
Peruánske národné futsalové družstvo žien
Peruánske národné futsalové družstvo žien je národné družstvo žien, ktoré reprezentuje Peru v medzinárodných futsalových súťažiach a priateľských zápasoch. Funguje pod záštitou Federación Peruana de Futbol (FPF). Prvý medzinárodný zápas absolvovalo v roku 2001. Jeho najväčším výsledkom je postup do semifinále juhoamerických majstrovstiev v roku 2009.
Vrcholné podujatia
Peruánske družstvo sa predstavilo na všetkých turnajoch juhoamerických majstrovstiev, prvýkrát v roku 2005. Na turnaji konanom v Brazílii bodovalo iba v zápase o 5. miesto proti 🇵🇾. O 4 roky neskôr, v roku 2009 opäť v Brazílii, dosiahlo svoje najlepšie umiestnenie. Po dvoch víťazstvách v základnej skupine postúpilo do semifinále. V ňom s 🇧🇷 a potom aj v zápase o 3. miesto s 🇻🇪 prehralo a obsadilo konečné 4. miesto. Na ďalších dvoch turnajoch nebodovalo ani v jednom zápase a skončilo vždy na poslednom mieste.
V roku 2018 sa zúčastnilo prvého futsalového turnaja na Juhoamerických hrách, na ktorých obsadilo posledné miesto.
Celková štatistika
''aktualizované k 29. júlu 2018''
Dynamika frazeológie
Dynamika frazeológie je celkový stav frazeológie v hociktorej etape jej vývinu, vyznačujúci sa napriek mnohostrannej ustálenosti frazeológie jej rozmanitými premenami. Premenlivosť frazeológie sa môže dotýkať samej existencie istých frazém (napr. vzniku nových a ústupu už existujúcich frazém), rozvoja variantnosti frazém (opäť vznik nových a ústup niektorých spomedzi už existujúcich variantov), rozširovania alebo zužovania radu paradigmatických foriem pri jednotlivých frazémach, frazeologickej derivácie (teda vzniku nových frazém na báze už existujúcich frazém), vzniku alebo ústupu jednotlivých významov pri konkrétnych frazémach, prehodnocovania štylistických vlastností frazém, ako aj rozličných možností parafrázovania (aktualizovania) frazém. Uvedené mnohoraké možnosti obmieňania frazém zaraďujú frazeológiu medzi tie oblasti jazyka, v ktorých sa dynamika prejavuje veľmi výrazne a zreteľne.
Chassigny-sous-Dun
Chassigny-sous-Dun je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Saône-et-Loire, v regióne Burgundsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Slovenská florbalová extraliga mužov 2006/07
Slovenská florbalová extraliga mužov v sezóne 2006/07 bol 6. ročník extraligy florbalistov, najvyššej florbalovej súťaže mužov na Slovensku, ktorú kontroluje Slovenský zväz florbalu (SZFB). V súťaži účinkovalo 12 družstiev, t. j. o jedno družstvo viac ako v minulej sezóne. Liga niesla mediálny názov Carat extraliga. Systém súťaže sa prvýkrát doplnil aj o fázu play-off. Majstrom Slovenska sa stalo družstvo ŠK FBC Dragons Ružinov Bratislava, ktoré vo finále vyhralo nad VŠK FTVŠ Hurikán Bratislava. Predchádzajúci 5-násobný majsterHKL-MJM Petržalka, skončil až na 4. mieste.
Systém súťaže
Po základnej časti, v ktorej hral každý s každým jedenkrát doma a vonku, nasledovalo prvýkrát v histórii súťaže play-off ôsmich najlepšie umiestnených tímov. Play-off sa hralo na 2 víťazné zápasy, v ktorých prvé zápasy sa odohrali na ihrisku horšie umiestneného tímu. Play-off o 3. miesto sa nehralo, o bronzových medailách rozhodlo lepšie umiestnenie porazených semifinalistov v základnej časti. Posledné dve družstvá po základnej časti odohrali baráž s najlepšími dvoma tímami 2. ligy.
Základná časť
Zdroj: sme.sk
Prelínacia baráž
Pozn: 1. miesto v 2. lige obsadilo B družstvo ŠK FBC Dragons Ružinov Bratislava, ktoré nemohlo hrať v baráži.
Ursíny (priezvisko)
Ursíny je priezvisko, vyskytujúce sa na Slovensku. Najčastejšie je v Banskej Bystrici, najmä v jej mestskej časti Skubín. Spomína sa v slovenskej ľudovej piesni Zabili, zabili dvoch chlapcov bez viny.
Boloň
Boloň môže byť v Rusku:
Ursíny (priezvisko)
Známi nositelia
Pozri v článku Ursíny.
Poznávacia značka (medzinárodná)
Poznávacia značka (staršie názvy: v rokoch 1993-1996: medzinárodná značka, do roku 1993: medzinárodná poznávacia značka – skr. MPZ ) je na Slovensku v právnych predpisoch používané označenie pre rozlišovací znak štátu, v ktorom je vozidlo evidované (medzištátny rozlišovací znak) podľa ''Viedenského dohovoru o cestnej premávke z 8. 11. 1968 (OSN)'' (článok 37, príloha 3). Je to teda značka na identifikáciu (rozlíšenie) štátu, v ktorom je vozidlo evidované.
Napríklad poznávacia značka Slovenska je predpísaná vo vyhláške 9/2009 Z. z. takto: „Poznávacia značka Slovenskej republiky sa skladá z písmen SK čiernej farby vysokých najmenej 8 cm, so šírkou čiar najmenej 1 cm; písmená sú vyhotovené na bielom podklade v tvare elipsy, ktorej vodorovná os je dlhá najmenej 17,5 cm a zvislá os najmenej 11,5 cm. Vzor poznávacej značky Slovenskej republiky je vyobrazený v prílohe č. 20.“
Medzinárodné poznávacie značky boli celosvetovo prvýkrát zavedené v roku 1949. Dovtedy sa používali tiež, neboli však jednotné (ako príklad môžeme uviesť aj používanie značiek v rámci Rakúsko-Uhorska, kde H symbolizovalo Uhorsko, A Rakúsko, B Bosnu a Hercegovinu a Z ostatné krajiny). Ide o písmeno, respektíve dve alebo tri (v niektorých prípadoch aj štyri) písmená, ktoré sú odvodené od názvu krajiny v znení anglického jazyka alebo jazyka danej krajiny. Toto písmeno, resp. tieto písmená sú zobrazené na tabuľke alebo nálepke oválneho tvaru nalepenej na zadnej strane vozidla. V súčasnosti sa tiež rozšírilo zobrazovanie označení priamo na tabuľku evidenčného čísla (napríklad krajiny EÚ, Macedónsko, Ukrajina a iné).
Magnetoskop
Magnetoskop môže byť:
Luxé
Luxé je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Charente, v regióne Poitou-Charentes.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Petrohrad
Petrohrad (-slovenský normovaný názov; ; do roku 1991 Leningrad; podrobnosti o názvoch pozri nižšie) je druhé najvýznamnejšie ruské mesto po Moskve, ekonomické, priemyselné, vedecké a kultúrne centrum, dopravný uzol ležiaci na severozápade Ruska, administratívne centrum Leningradskej oblasti a Severozápadného federálneho okruhu. Žije tu približne 5,38 milióna obyvateľov.
Názvy
Prehľad (doložených) názvov (za pomlčkou vždy nasleduje slovenský prepis)       : Poznámky:
Komentár: V prvej polovici 18. storočia bol - ako vidno vyššie - ruský názov ešte neustálený. Úplne prvé názvy sú pokusy o imitáciu holandsko-nemeckého názvu (napr. Sanktpiterburch), nemeckého názvu (napr. Sanktpeter(s)burg) či dokonca latinsko-gréckeho názvu (Sankt-Petropolis). Po smrti Petra Veľkého (1725) sa rýchlo ustálila imitácia nemeckého názvu (Sankt-Peterburg). Slovo Peter v pôvodnom názve (1703) neznamená Petra Veľkého, ale je podľa katedrály sv. Petra a Pavla v Petropavlovskej pevnosti na Zajačom ostrove, resp. teda podľa svätého Petra, patróna Petra Veľkého.
31. augusta 1914 (t.j. čoskoro po začiatku 1. svetovej vojny, v ktorej Rusko bojovalo proti Nemecku) bol prijatý nový oficiálny názov mesta – Petrograd (hoci sa - ako vidno vyššie - neoficiálne vyskytoval už skôr). Cieľom premenovania bolo zbaviť sa nemeckých prvkov v dovtedajšom názve. Toto premenovanie znamenalo aj ďalšiu zmenu – mesto už nebolo pomenované podľa svätého Petra, ale podľa Petra Veľkého.
26. januára 1924 II. všezväzový zjazd sovietov ZSSR schválil žiadosť Petrosovietu o premenovanie Petrohradu na Leningrad. Mesto bolo pomenované na počesť V. I. Lenina.
Výnosom prezídia Najvyššieho sovietu RSFSR z 6. septembra 1991 bolo mestu vrátené historické pomenovanie — Sankt-Peterburg. Stalo sa tak na základe výsledku referenda zo dňa 12. júna 1991, v ktorom 54 % obyvateľov mesta hlasovalo za návrat k historickému názvu mesta.
Na Slovensku je od 90. rokov 20. stor. normovaným a kodifikovaným slovenským ekvivalentom pre Sankt-Peterburg názov Petrohrad. Tento názov sa ale – ako vidno vyššie - používal už aj v medzivojnovom období ako slovenský ekvivalent ruského názvu Petrograd a predtým ako slovenský ekvivalent ruského názvu Sankt-Peterburg.
Geografická poloha
Sankt Peterburgu je najsevernejším z veľkých svetových miest a jeho geografická poloha je 59°57' s. š. a 30°19' v. d. Leží v severozápadnej časti krajiny, v ústí rieky Neva do Fínskeho zálivu, na veľkom počte ostrovov (47) nevskej delty. Plocha mestského územia je ² (s predmestiami ²).
Petrohrad – mesto na vode
thumb|left|Pohľad na Vasilievskij ostrov v Petrohrade. Množstvom vôd je Sankt Peterburgu na prvom mieste medzi mestami Ruskej federácie aj bývalého Sovietskeho zväzu a na jednom z prvých miest na svete. Rieka Neva vytekajúca z Ladožského jazera tečie po meste v celkovej dĺžke a predtým, ako vyústi do Fínskeho zálivu, vytvorí širokú deltu. Šírka rieky je 340 –  (najviac oproti prístavu); hĺbka 8 – . V meste je tiež množstvo (93) riek, ramien a kanálov s celkovou dĺžkou okolo a okolo 100 nádrží, rybníkov  a jazier, cez ktoré vedie vyše 800 mostov.
Najdlhší most od roku 2007– Veľký Obuchovský most cez Nevu má celkovú dĺžku, najširší je Modrý most cez rieku Mojka – . V meste sú veľmi časté povodne – najvyšší stav vody v roku 1824 –  nad normál.
História
Mesto založil roku 1703 Peter I. Od roku 1712 do 1918 bol Sankt Peterburg hlavným mestom Ruského impéria. V Petrohrade prebehla Revolúcia 1905 – 1907, Februárová revolúcia 1917, Októbrová revolúcia 1917. Počas sovietsko-nemeckej vojny 1941 – 1945 mesto prežilo 29 mesačnú blokádu nemeckými vojskami (pozri aj blokáda Leningradu). Išlo o najdlhšie obliehanie mesta v novodobej histórii. Počas obliehania zahynulo 650 až 800 tisíc obyvateľov mesta, najmä v dôsledku hladu. Potravinová kríza vrcholila v meste vo februári 1942, kedy denne umieralo okolo 3 – 4000 civilistov. Mesto sa do januára 1943 darilo zásobovať iba v obmedzenej miere cez Ladožské jazero, po tzv. ceste života. Neskôr sa podarilo obnoviť železničné spojenie južne od jazera cez Šlisseľburg, táto trať však bola pod dostrelom nemeckého delostrelectva.
Architektúra
Vznešený výzor Sankt Peterburgu predstavuje architektonické skvosty, široké a rovné ulice, priestranné námestia, sady a parky, rieky, množstvo kanálov, mosty, ozdobné ploty, monumentálne a dekoratívne sochy. Okrem iného je to budova Admirality, Petropavlovská pevnosť, Lavra Alexandra Nevského, Inštitút Smoľnyj, Smoľnyj sobor, Palácové námestie, Zimný palác, Nevský prospekt, Katedrála svätého Petra a svätého Pavla, Kazanská katedrála, Chrám Kristovho vzkriesenia, Chrám svätého Izáka, Chrám svätého Andreja, Česmenský kostol, Vladimírsky chrám, Chrám Najsvätejšej Trojice, Chrám svätého Sampsona,  Kostol svätej Kataríny (arménsky), katolícky Chrám sv. Kataríny Alexandrijskej, Chrám Matky Božej Lurdskej (Petrohrad), Kostol svätých Petra a Pavla (luteránsky), Vasilievský ostrov s budovou Burzy, Námestie dekabristov s pamätníkom Petra I (Medený jazdec), Ostrovského námestie. V rokoch 1950 – 1980 boli postavené nové obytné štvrte, administratívne budovy, memoriálny komplex Piskarievský cintorín (1960).
Historické jadro mesta patrí do zoznamu Svetového dedičstva UNESCO. Záujem turistov pútajú aj menšie mestečká v okolí Sankt Peterburgu. Ide najmä o palác Petergof, zámok a parky v meste Carskoje Selo (Puškin) a mestečko Kronštadt (Chrám svätého Mikuláša v Kronštadte)
Etnické zloženie
Podľa oficiálnych údajov z roku 2002 žilo v meste 4 661 219 obyvateľov, čo predstavuje 3,21 % obyvateľov Ruska, podľa údajov z roku 2016 má mesto už 5 225 690 obyvateľov.
Rusi – predstavujú stabilne najväčšiu zložku obyvateľov mesta. Tvoria 84,72 % obyvateľov (v roku 1897 86,49 %). Po Moskve je Petrohrad druhým najväčším centrom ruskej kultúry a vzdelanosti. V meste sú významné ruské národné inštitúcie a doteraz je symbolom Ruského impéria. Rusi sa hlásia prevažne k ruskej pravoslávnej cirkvi a časť je aj bez vyznania.
Ukrajinci – tvoria 1,87 % obyvateľov mesta (v roku 1897 0,41 %). Sťahovali sa tu už počas cárskej vlády. Intenzívnejšie sa tu začali sťahovať v období sovietskeho štátu. Sú prevažne príslušníkmi ruskej pravoslávnej cirkvi.
Bielorusi – predstavujú 1,17 % obyvateľov a prisťahovali sa tu najmä počas sovietskej éry. Sú prevažne pravoslávni.
Židia – tvoria 0,78 % obyvateľov Petrohradu (v roku 1897 0,95 %). Do mesta prichádzali už v cárskom období, hlavne z Poľska a Nemecka. Veľa Židov sa po roku 1945 vysťahovalo do Izraela.
Tatári – tvoria 0,76 % obyvateľov (v roku 1897 0,39 %). Tatári sa ako poddaní ruského cára sťahovali do Petrohradu už pred rokom 1917. Vyznávajú islam a pre náboženské potreby využívajú petrohradskú mešitu.
Arméni – reprezentujú 0,41 % obyvateľov mesta. Do mesta prichádzali ako obchodníci už od čias Petra I. Pre svoje náboženské potreby si už za čias Kataríny II. vybudovali arménsky Kostol svätej Kataríny.
Azeri (Azerbajdžanci)- tvoria 0,36 % obyvateľov a hlásia sa prevažne k islámu (šiíti)
Gruzínci – predstavujú 0,22 % obyvateľstva. Do mesta prichádzali už počas cárskeho režimu. Hlásia sa ku gruzínskej pravoslávnej cirkvi.
Poliaci – tvoria 0,10 % obyvateľov (v roku 1897 až 2,91 %). Sú prevažne rímski katolíci. Sťahovali sa tu hlavne do roku 1917, keď bolo Poľsko súčasťou Ruského impéria (po tzv. troch deleniach Poľska).
Nemci – predstavujú 0,08 % obyvateľov, v roku 1897 tvorili 4,01 % obyvateľov mesta. Predstavovali hlavne aristokratickú časť obyvateľstva mesta. Prichádzali na cársky dvor. Aj mnoho manželiek ruských imperátorov malo nemecký pôvod, napr. aj imperátorka Katarína II. Hlásili sa najmä k evanjelikom a. v., menej k rímskym katolíkom. Po roku 1917 väčšina Nemcov mesto opustila.
Ostatné skupiny sú veľmi malé (Čuvaši, Fíni, Kórejčania, Baškíri, Uzbeci a i.)
Vývoj počtu obyvateľov
náhľad|500px|Vývoj počtu obyvateľov
Vysoké školy
V Petrohrade je 43 vysokých škôl a univerzít.
Ekonomika
Významný železničný a cestný uzol. Námorný (Baltské more) a riečny (delta Nevy) prístav, konečný bod Volžsko-donského prieplavu, letisko (Pulkovo). Metro od roku 1955. Výroba energetických zariadení, obrábacích strojov, lodí, nástrojov, hutníctvo železa i farebných kovov, chemický, ľahký a polygrafický priemysel.
Blantyre
thumb|upright|Poloha Blantyre v Malawi. Blantyre je najväčšie mesto Malawi. Žije tu 646 000 obyvatelov (údaj z roku 2003).
Bolen
Bolen môže byť:
Baltská ulica
Baltská ulica je ulica:
Jean Dutrou-Bornier
Jean Dutrou-Bornier (celým menom Jean-Baptiste Onésime Dutrou-Bornier, * 19. november 1834, Montmorillon, Francúzsko – † 6. august 1876, Veľkonočný ostrov) bol kapitán francúzskeho námorníctva, podnikateľ a samozvaný kráľ Veľkonočného ostrova.
Životopis
V septembri 1868 ustanovili "Správnu radu" na čele s Dutrouxom Bornierom, sekretárom misionárom Gasparom Zumbohmom a štvoricou domorodcov. Založili tiež policajný zbor zložený z miestnych domorodcov a súdnu inštitúciu. Za predsedu súdu bol menovaný misijný kňaz Hippolyte Roussel (zomrel 1898), ktorý bol najprv francúzsky misionár na Markézach. Misionári a noví európski prisťahovalci mali možnosti nakupovať ostrovné pozemky za nízke ceny.
NGC 1041
NGC 1041 je galaxia v súhvezdí Veľryba, ktorú objavil francúzsky astronóm Édouard Jean-Marie Stephan 17. novembra 1881.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 13,3.
Dysfemická frazéma
Dysfemická frazéma alebo dysfemistická frazéma je podľa J. Mihála (1959) skupina štylisticky príznakových frazém, ktoré vyčleňuje popri skupine štylisticky bezpríznakových (neutrálnych) frazém pri pokuse o triedenie frazém z hľadiska štylistiky. Za disfemistické frazémy J. Mihál pokladá: tárať dve na tri, smrť ho preskočila, zadrhnúť sa konopou a iné.
Primér (nukleové kyseliny)
Primér (iné názvy: primer, štartér ) je: sekvenovaní DNA, miestne cielenej mutagenéze či pri extenzii priméru), najmä krátky reťazec jednovláknovej (obyčajne) DNA, ktorý slúži ako molekula, na ktorej sa začína polymerázová reťazová reakcia DNA.
Primér pri replikácii DNA
Primér je úsek ribonukleovej kyseliny (RNA), ktorý zohráva dôležitú úlohu v procese replikácie DNA. Je to krátky reťazec pozostávajúci len z niekoľkých ribonukleotidovoligonukleotid, na ktorého 3'-OH skupinu dokážu replikačné enzýmy zo skupiny DNA-polymeráz pridávať deoxyribonukleotidy a začať tým tvorbu nového dcérskeho reťazca DNA. DNA-polymerázy totiž dokážu pridávať deoxyribonukeotidy len k už existujúcemu reťazcu nukleovej kyseliny. Preto je primér dôležitý na začiatku procesu vlastnej replikácie DNA.
Primér vzniká pôsobením enzýmu primázy (RNA-primázy). U eukaryotov má primázovú aktivitu (je schopná tvoriť priméry) DNA polymeráza α. Na matrici DNA, ktorá má smer 3'-5' postačí na replikáciu celého vlákna len jeden primér čím vzniká tzv. vedúci reťazec (leading strand). Ale na vlákne so smerom 5'-3' sa nový reťazec DNA syntetizuje v podobe krátkych (1 0002 000 báz) úsekov, tzv. Okazakiho fragmentov, z ktorých syntéza každého začína tvorbou nového primeru. Pri replikácii tohto tzv. zaostávajúceho reťazca (lagging strand) sa teda musí vytvoriť množstvo primérov. Po pripojení niekoľkých deoxyribonukleotidov už primér nemá nijakú funkciu, a tak sa z oboch reťazcov odstráni pôsobením enzýmu ribonukleázy H.
Pilišská Čaba
Pilišská Čaba alebo Piliščaba je veľká obec v Maďarsku v Peštianskej župe v obvode Pilisvörösvár.
Má rozlohu 2557 ha a žije tu 7466 obyvateľov (2007).