cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Magnirostris
Dejiny
Typový a jediný druh tohto rodu Magnirostris dodsoni (pomenovaný na počesť paleontológa Petera Dodsona) bol opísaný podľa takmer kompletnej lebky v roku 2003, objavenej v púšti Gobi (súvrstvie Bayan Mandahu) v rámci spoločnej čínsko-kanadskej expedície. Môže však ísť o jedinca rodu Bagaceratops.
Moravanské lúky
Moravanské lúky je prírodná rezervácia ev. č. 1491, ktorá sa nachádza v okrese Hodonín severne od obce Moravany a juhovýchodne od mesta Koryčany. Lokalitu spravuje Krajský úrad Juhomoravského kraja prostredníctvom AOPK Brno. Ide o komplex podmáčaných chřibských lesných lúk rozkladajúcich sa na severných svahoch kopca Bradlo.
Ochrana
Dôvodom ochrany je výskyt chránených a ohrozených druhov rastlín vrátane niekoľkých z čeľade vstavačovité.
Cieľom ochrany je zaistenie podmienok pre zachovanie vlhkomilnej a lúčnej vegetácie karpatského typu s výskytom radu vzácnych a zvlášť chránených druhov rastlín v tejto lokalite.
Prehľad chránených druhov rastlín a živočíchov:
Cicavce
Ďalej sa na území rezervácie vyskytujú bežné druhy cicavcov:
Bulharská akadémia vied (centrálna budova)
Centrálna budova Bulharskej akadémie vied je hlavná budova Bulharskej akadémie vied, ktorá sa nachádza v meste Sofia, v Sofijskej oblasti, v západnom Bulharsku. Kultúrna pamiatka národného významu.
Ďalšie názvy
Stavba je známa aj ako ako Budova Bulharskej akadémie vied, alebo len Bulharská akadémia vied , prípadne pod jej pôvodným názvom Bulharská literárna spoločnosť.
Lokalita
Budova leží v centrálnej časti Sofie v rajóne Sredec na bulváre „Car Osvoboditel“ (, doslova bulvár cára Osloboditeľa)  č. 1  na mieste kde sa bulvár križuje s námestím „Narodno săbranie“ (, doslova ''námestie Národné zhromaždenie
Lazy
Lazy môže byť:
Bulharská akadémia vied (centrálna budova)
Dejiny
Počiatky dejín budovy siahajú do mája 1883, kedy sofijská mestská obecná správa darovala lokalitu v centrálnej časti mesta na výstavbu budovy sídla Bulharskej literárnej spoločnosti, ktorá bola priamym predchodcom dnešnej Bulharskej akadémie vied. Základný kameň budovy bol položený v roku 1890. Samotná výstavba prebehla prevažne v roku 1892. a bola ukončená v priebehu roku 1893. Prvým obyvateľom budovy, nebola Bulharská literárna spoločnosť, v budove sa najskôr usídlilo vtedajšie ministerstvo vnútra a samotná Bulharská literárna spoločnosť sa nakoniec do budovy nasťahovala podstatne neskôr.
Budova bola dvakrát rekonštruovaná a rozširovaná. Prvá prestavba spojená s rozšírením budovy sa uskutočnila v roku 1907. Druhá prestavba pri ktorej bola k areálu v severnej časti pristavená nová budova a v centrálnej časti prednej fasády budovy bol postavený monumentálny hlavný vchod sa uskutočnila v rokoch  1925 1928.
V roku 1955 budova získala štatút kultúrnej pamiatky národného významu.
Charakteristika
Pôvodná centrálna časť budovy bola postavená podľa projektu švajčiarskeho architekta Heinricha Mayera. Prvá prestavba a rozširovanie budovy sa uskutočnili podľa projektu architekta Petka Momčilova, autormi projektu druhej prestavby boli architekti Jordan Jordanov a Sava Ovčarov.
Nad hlavný vchod do budovy je vo vrchnej časti ukončený trojuholníkovým frontónom, ktorý je dekorovaný ozdobnou kartušou vnútri ktorej sa nachádzajú sošky muža a ženy. Ozdobný frontón zhotovil Kiril Šivarov podľa projektu Michajla Paraščuka.
Štatút a dôvod pamiatkovej ochrany
Kategória: kultúrna pamiatka národného významu
Budova bola vyhlásená za kultúrnu pamiatku národného významu v roku 1955. Štatút bol potvrdený aj v roku 1998 Ako dôvod ochrany je stanovená architektonicko-staviteľská a historická hodnota budovy. Názov budovy ako je uvedený na zozname kultúrnych pamiatok národného významu je Sgradata na Bălgarska akademija na naukite (, doslova Budova Bulharskej akadémie vied).
Démainetos
Démainetos môže byť:
Náboženstvo v Byzantskej ríši
náhľad|[[Hagia Sofia, ústredný chrám Konštantínopolského patriarchátu a byzantského hlavného mesta Konštantínopola, jedno z najvýznamnejších miest v náboženských dejinách kresťanstva, Pravoslávnej cirkvi i Byzantskej ríše]]
Náboženstvo zohrávalo v dejinách neskoro-antickej a stredovekej Byzantskej ríše významnú úlohu. Výrazne ovplyvňovalo každodenný život bežných ľudí i vysokú politiku vládnucich kruhov. Náboženské dejiny Byzantskej ríše boli prevažne dejiny kresťanské a pojem imperium Romanum bol stotožňovaný s pojmom imperium christianum. Uznávaný byzantológ Georgije Ostrogorski byzantskú civilizáciu popísal ako syntézu rímskej štátnej formy, gréckej kultúry a kresťanskej viery.
Kresťanská viera a ideológia sa naplno zviazala s byzantským štátom. stala sa odôvodnením existencie ríše, jej usporiadania a mocenských nárokov. Rímske (byzantské) kresťanské impérium bolo podľa byzantských ideológov naplnením Božieho plánu ľudských dejín, pozemská Kristova ríša, kde cisár bol Kristov námestník a zástupca.
Najmä v prvých storočiach Byzancie v krajine existovala aj početná skupina osôb vyznávajúca staré, ne-abrahámovské náboženstvá. Po tom, čo sa v roku 380 kresťanstvo stalo štátnym náboženstvom Rímskej ríše, začal vplyv pohanských kultov upadať. Rozvoj kresťanskej viery a jej postupné otváranie sa voči helénskej filozofii viedli k rozvoju patristickej filozofie. Rozdielne názory na niektoré teologické otázky zase k vzniku náboženských rozdielov či heréz.
V rámci teologických sporov, ktoré vznikli pre rozdielne chápanie Najsvätejšej Trojice a niekoľkých ďalších otázok, sa v Byzancii vytvorilo viacero kresťanských smerov súperiacich o dominanciu. V 7. storočí povstal nový oponent kresťanstva v islame, ktorý sa začal rýchlo šíriť z Arabského polostrova. Strata východných, prevažne monofyzitských (miafyzitských) oblastí, dočasne zvýšila úroveň jednoty kresťanstva v krajine. Z viacerých, prevažne však teologických príčin, Byzanciu v 8. storočí zasiahol nový náboženský spor o uctievanie ikon. Konflikt vyústil v značné rozštiepenie byzantskej society a spôsobil značné škody na byzantskom umení. Otázka ikonoklazmu sa definitívne podarila vyriešiť až v 9. storočí.
Pálčivou náboženskou otázkou bol dlhodobo vzťah byzantskej cirkvi na čele s konštantínopolským patriarchom k latinskej cirkvi na čele s pápežom. Hoci sa konflikty medzi úradmi a cirkvami tiahli už od raných čias, spravidla sa vyriešili alebo aspoň dočasne zahladili. Spor sa opätovne prehĺbil v roku 1054, keď sa obe cirkvi odcudzili v rámci udalosti neskôr nazvanej Veľká, resp. Východná schizma. Trvalú jednotu medzi východným a západným cirkevným spoločenstvom sa napriek viacerým pokusom a diskusiám dosiahnuť nepodarilo. Rozdiely medzi cirkvami sa dočasne dostali do úzadia v rámci prvej križiackej výpravy, ktorá sa uskutočnila aj vďaka byzantskej iniciatíve a podpore. V konečnom dôsledku však križiacke výpravy priniesli Byzancii len dočasné zisky, pretože myšlienka križiackeho ťaženia sa nakoniec obrátila proti samotným Byzantíncom. To sa naplno prejavilo v okamihu, keď štvrtá križiacka výprava v roku 1204 skončila dobytím Konštantínopola a dočasným zánikom ríše. Výpravy znamenali prehĺbenie schizmy tiež preto, že na križiackych územiach vznikali schizmatické latinské patriarcháty.
Rozdrobená ríša sa síce zo štvrtej križiackej výpravy dokázala čiastočne spamätať, no vzostupu moci moslimských Osmanských Turkov už zabrániť nedokázala. Pomoc proti hrozbe z východu hľadali byzantskí cisári na Západe a rozhoreli sa nové diskusie o cirkevnej únii. Proti tomu sa postavili niektoré cirkevné i laické kruhy a otázka opätovne viedla k rozštiepeniu spoločnosti. V neskoro-byzantskom období sa rozhorel spor o mystický hésychazmus a učenie Gregora Palamu. V roku 1453 Byzantská ríša zanikla a jej obyvateľstvo sa dostalo pod nadvládu moslimskej Osmanskej ríše. Hoci grécka kresťanská cirkev pretrvala, nastalo pre ňu ťažké obdobie.
Samostatnú kapitolu byzantských náboženských dejín tvoria vyznávači judaizmu (a z nich prevažne národnostní Židia), ktorí tvorili trvalú náboženskú menšinu. Hoci bolo postavenie Židov v krajine lepšie než v štátoch západnej Európy, podliehala menšina viacerým normatívnym obmedzeniam. Židia boli navyše neraz upodozrievaní z kolaborácie s nepriateľmi (napr. Peržanmi a moslimami). Vzťah byzantských vládnucich kruhov k islamu bol vo všeobecnosti negatívny. Z viacerých dôvodov však krajina udržiavala s moslimami teologické polemiky. Najmä v neskoršom období, po znovu dobytí stratených území, sa na byzantskom území vyskytla aj početná moslimská menšina. Trvalým problémom boli vzťahy štátu s heretikmi, ktorých cisárska vláda často prenasledovala.
Historický kontext - náboženstvo v Rímskom cisárstve
náhľad|Mozaika [[Konštantín I. (cisár)|Konštantína I. v chráme Hagia Sofia. Mozaika znázorňuje Konštantína s modelom chrámu, ktorý prináša Kristovi. Konštantín bol prvý cisár o ktorom je verejne známe, že prijal kresťanstvo. Počas svojho života však prešiel značným duchovným vývojom a kresťanský krst prijal až na smrteľnej posteli z rúk ariánskeho biskupa Eusebia z Nikomédie.]] Z náboženského hľadiska bola antická Rímska ríša heterogénnou krajinou. Počas väčšiny svojej existencie uznávala istý stupeň náboženskej slobody. To sa prejavovalo tým, že pokým vyznávači akéhokoľvek vierovyznania nevystupovali proti bohom ostatných náboženstiev, nenarušovali verejný poriadok alebo mravnosť, štát nezasahoval do súkromného uctievania kultov. Rímski cisári však zároveň požadovali od obyvateľov účasť na verejnom náboženskom kulte, t. j. akomsi občianskom náboženstve. Rimania totiž náboženstvo nechápali ako "náboženstvo svedomia", ale ako vonkajší kultový prejav, a teda záležitosť štátu. Verejné neslávenie božského kultu bolo vnímané ako urážka všetkých bohov a mohlo sa stať príčinou nezdarov a tragédií nielen daného jedinca, ale celej ríše.
Podobne bol chápaný aj cisársky božský kult, ktorého odoprenie nebolo chápané nábožensky, ale skôr ako urážka cisárskeho majestátu a vlastizrada. Kresťania, ktorí kult odmietali boli preto neraz označovaní ako ateisti. V 4. storočí období sa už naplno prejavovali rozdiely medzi vierou monoteistického kresťanstva a ponímaním rímskeho náboženstva. Krajina mala za sebou viacero prenasledovaní kresťanov (Nero, Domicián, Traján, Septimius Severus, Maximinus Thrax, Décius, Valerián a iní), ako i viacero období pokojov, počas ktorých sa kresťanstvo voľne šírilo.
V 3. storočí sa náboženská situácia vyostrila počas vlády ambiciózneho cisára Diokleciána. Dioklecián zaviedol viacero administratívnych, hospodárskych, vojenských i náboženských reforiem a býva považovaný za zakladateľa dominátu. Prehlásil sa za pána a boha (Dominus et Deus) a z formálneho božského kultu urobil štátne náboženstvo. S týmto postojom nemohli súhlasiť kresťania vyznávajúci jediného a neviditeľného Boha. V tomto období tvorili približne 10% populácie. Kresťania sa stali prekážkou cisárových plánov, a tak sa započalo nové prenasledovanie.
Kresťanstvo v antickom období
O tom, v ktorom okamihu chodu svetových dejín sa začínajú dejiny historického celku, ktorý dostal neskôr názov Byzantská ríša sa dodnes vedú v odborných kruhoch polemiky. Ranobyzantské dejiny sa kryjú s dejinami Starovekého Ríma a neskorej antiky. Za jeden z často uvádzaných medzníkov býva považované založenie mesta Konštantínopol rímskym cisárom Konštantínom Veľkým v roku 324 (od roku 330 slúžil ako hlavné cisárske sídlo). Práve Konštantínova vláda priniesla rímskej spoločnosti značný zlom a určila budúce smerovanie byzantskej politiky i náboženstva.
Privilegované náboženstvo
Prvé roky svojej vlády vládol Konštantín len na Západe. I napriek vydaniu Milánskeho ediktu spolu so svojim spoluvládcom Liciniom v roku 313 postihy voči kresťanom neskončili úplne. Kým v Konštantínovom panstve sa kresťania tešili cisárovej priazni, na Východe cisár Licinius znovu obnovil protikresťanské nariadenia. V roku 324 Konštantín Licinia v boji porazil a protikresťanské normy boli zrušené. Konštantín, ktorý ovládol celú ríšu začal kresťanskej cirkvi udeľovať viaceré privilégiá v neprospech pohanského kultu. Rímsky svet sa stával kresťanským a mnohé cisárske nariadenia začali kresťanstvo zväzovať so štátom aj oficiálne. To Cirkvi okrem výhod prinieslo i viacero budúcich problémov. Začalo sa s budovaním neskoršieho stredovekého usporiadania.
Kresťanskí duchovní získavali v Rímskej ríši rozličné imunity. Boli napríklad oslobodení od naturálnych dávok a verejných služieb. Biskupom bola takisto delegovaná súdna právomoc v občianskych sporoch. Biskupi neboli nositeľmi impéria, mohli však súdiť spory s ktorými sa na nich osoby obrátili. Bol zrušený trest smrti ukrižovaním (315) a bolo zavedené svätenia nedele (321). Cirkev získala pasívne dedičské právo, právo poskytovať azyl, právo prepúšťať otrokov na slobodu a mnohé ďalšie práva. Spolu s rastom cirkevných majetkov sa rozširovala aj verejná činnosť kresťanských inštitúcií. Vznikali chudobince, či útulky s rôznymi účelmi hromadne nazývané xenodochiá. Z Egypta sa začal rozvíjať kláštorný život.
Raný monasticizmus
náhľad|Kláštory, pútnické miesta a šírenie monasticizmu z Egypta (4. až 6. storočie). Myšlienky o vzdaní sa pozemských radostí za účelom spásy duše mali základ už v učení Ježiša Krista a v dielach raných kresťanov. Taktiež utiahnutie sa z verejného života do súkromia či spoločenstva malo pôvod už v ranom kresťanstve. Po uznaní kresťanstva za štátne náboženstvo a obrovskom náraste počtu kresťanov ale tradičné formy týchto „útekov“ z pozemského sveta neboli naďalej ľahko aplikovateľné. Do kresťanského spoločenstva sa začali dostávať aj osoby, ktoré boli vo viere vlažné a niektorým zbožným kresťanom bežný spôsob kresťanského spoločenstva prestal vyhovovať. Chceli vieru prežívať hlbšie a začali preto hľadať nové možnosti.
náhľad|[[Anton Veľký, jeden z tzv. púštnych otcov, zakladateľov kresťanského mníšskeho asketizmu, mozaika v bývalom Kláštore (Chráme) Pammakaristos, dnešný Istanbul|vľavo]] V Hornom Egypte sa v 3. storočí vyvinul asketický prúd, ktorého vyznávači chceli žiť kontemplatívne a začali hľadať samotu v púšti. Pre svoju izoláciu boli nazývaní rôzne ako mnísi, anachoréti, či eremiti. Zrejme najznámejšími pustovníkmi boli Anton Pustovník a jeho učiteľ Pavol z Téb. V roku 306 sa k Antonovi po dlhodobej izolácii pridalo niekoľko učeníkov a vzniklo tak prvé voľné zoskupenie kresťanských rehoľníkov. Nežili ale podľa regule ako neskoršie mníšske spoločenstvá. Ich život sa skladal z manuálnej práce, neustálej modlitby, čítania Svätého Písma a v života v ústraní. Členovia Antonovej komunity zväčša obmedzovali spoločenské kontakty na účasť na bohoslužbe. Tento spôsob života sa stretol s veľkým úspechom a v 4. storočí sa rozšíril po celom Egypte, Palestíne a Sýrie. Mimo Egypta zakladali mnísi svoje vlastné tradície a pôvodnú formu čiastočne revidovali (napr. sýrski a palestínski mnísi).
Iný štýl mníšskeho života vznikol v egyptskom Tabennisi, kde mních Pachomios Veľký nadviazal na cieľ askézy v spoločenstve a v roku 320 založil prvé cenobitské spoločenstvo sústredené v dome tvorenom z ciel a obklopeným múrom. Mnísi žili v chudobe, hospodárili spolu a svojou prácou slúžili komunite a chudobným. Významnú úlohu v Pachomiovom kláštore zohrávalo rovnostárstvo, no zároveň aj poslušnosť predstavenému nazývanému abba (otec). Neskôr toto zoskupenie na Východe získalo názov monastier (kláštor). Od Antonovej askézy sa toto spoločenstvo odlišovalo aj tým, že bolo limitované regulou (Praecepta sancti Pachomii), ktorá určovala podmienky života v spoločenstve. Nešlo však ešte o pravú kláštornú organizáciu.
náhľad|[[Bazil Veľký, východný cirkevný otec a priekopník mníšskeho života]] Egyptský monasticizmus sa vo východnej časti Rímskej ríše začal rýchlo šíriť. Pozemskými cestami sa rýchlo dostal na Sinaj a do Palestíny či Sýrie a jeho myšlienky prenikli aj do Anatólie, kde v začiatkom druhej polovice 4. storočia vzniklo spoločenstvo Bazila Veľkého. Bazilove reguly Moralia a Asketika z roku 360 položili základy rehoľného života v Byzancii i celom ortodoxnom Východe. Ideovo vychádzal jeho model z cenobitizmu. Základom rehoľného života v kapadóckom spoločenstve sa stala modlitba, starostlivosť o chudobných a štúdium teológie. Mnísi mali žiť výhradne kontemplatívny život v kláštore a bola vylúčená ich pastoračná činnosť, ktorú zabezpečovala spolupráca s biskupmi.
Zvláštne formy monasticizmu predstavovali napr. sarabaiti, gyrovagi, akoimeti, styliti, reklúzi, či inklúzi. Niektorí radikálni predstavitelia mníšskeho života zároveň volili až drastické metódy (napr. umŕtvovanie tela). Kláštory na Západe myšlienku kláštorného života preberali prevažne vo forme cenobitského mníšstva, pričom čerpali z východnej tradície. Monasticizmus sa postupne šíril, no ešte na začiatku 5. storočia bol považovaný za okrajový jav, pretože sa mu nedostalo všeobecného prijatia. Veľkú zmenu v tejto oblasti priniesol Chalcedónsky koncil (viac pozri Monasticizmus)
Herézy, synody a koncily
náhľad|[[Areios (kresťan z Alexandrie)|Arius, predstaviteľ krajného subordinacionizmu neskôr nazvaného arianizmus]] Spolu s rozvojom kresťanstva v krajine začali na povrch vychádzať aj zásadné vnútorné problémy v rámci cirkvi. Prehlbovať sa začali najmä vieroučné teologické rozdiely. Kým na Východe šlo najmä o otázky trinárne a kristologické, na Západe soteriologické a antopologické. Otázky kristologické boli obzvlášť závažné preto, že monoteistickí kresťania naďalej žili v pomerne polyteistickom svete.
Významným celospoločenským problémom bol najmä spor s arianizmom, herézou pomenovanou podľa alexandrijského presbytera Aria. Arius v duchu krajného subordinacionizmu tvrdil, že len Boh Otec je naozajstný nekonečný Boh. Keďže Ježiš Kristus (Syn) bol zrodený z Otca, existoval čas, keď neexistoval. Syn teda Otcovi podľa Aria podliehal, bol mu podobný (homoios) a nie s ním v jeho podstate totožný (homoúsios). Svoje hlavné tézy Arius vyjadril v apologéze Thalia. Spolu s ukončením prenasledovania kresťanov vystala druhá sporná otázka, a to ako sa vysporiadať s osobami, ktoré v minulosti minimálne formálne odpadli od kresťanstva (tzv. lapsi). Rozličné riešenie tejto dilemy bolo jedným z hlavných problémov vzniku donatistickej schizmy, neskôr uznanej za herézu.
Cirkevné spory sa snažili riešiť miestne synody a koncily. Primárne postavenie mali ekumenické koncily, na ktorých sa zúčastnili biskupi z väčšiny oblastí kresťanskej ekumény v krajine i mimo nej. Rané ekumenické koncily sa konali v dikcii cisárov, ktorí ich zvolávali a potvrdzovali ich uznesenia, čím sa ich výsledky stávali záväznými a vynútiteľnými prameňmi ríšskeho práva. Cisári alebo ich zástupcovia taktiež dohliadali na pokojný priebeh koncilov. Za prvý ekumenický koncil sa spravidla považuje Prvý nicejský koncil. Významnými zdrojmi z tohto obdobia sú cirkevní historici ako napr. Eusebios z Cézarey.
Donatistickú otázku sa cirkev a Konštantín I. pokúsili vyriešiť synodami, no keď zmierlivé riešenie nepomohlo, zasiahol cisár vojensky. Ani táto operácia však nepomohla a kontroverzia pretrvala až do 5. storočia. Ariovo učenie bolo odsúdené v roku 321 na miestnej synode v Alexandrii a Arius musel mesto opustiť. Kontroverziu sa však zastaviť nepodarilo a šírila sa ďalej. Ariáni na vlastnom palestínskom sneme rozhodli, že oni sú v práve a s pomocou cisára Licinia sa Arius vrátil do Alexandrie. V roku 324 bolo jeho učenie znovu zavrhnuté na koncile v Antiochii, no ani tento raz nebolo odstránené. Konštantín I., ktorý práve stabilizoval ríšu sa preto rozhodol problém vyriešiť raz a navždy. Ešte v rom istom roku na návrh cordobského biskupa Hossia, zvolal dovtedy najväčší kresťanský koncil neskôr známy ako prvý ekumenický koncil, či Prvý nicejský koncil.
náhľad|Mozaika Krista s prevzatým motívom slnečného božstva ([[Sol invictus), Vatikánske katakomby]]
Kresťanstvo prvého ekumenického koncilu
náhľad|[[Ikona zobrazujúca koncilových Otcov a cisára držiacich nicejsko-carihradské krédo|vľavo]] Koncil, ktorý chcel cisár pôvodne zvolať do Ankyry sa nakoniec uskutočnil v cisárskom letnom sídle Nikaia v Bitýnii v Malej Ázii. Koncil sa začal 19. júna 325 (alebo podľa starších zdrojov 20. mája) a skončil 25. júla 325. Zúčastnilo sa ho okolo 300 biskupov z celej ríše, prevažne však biskupi z východných krajov. Prítomní boli aj vyslanci pápeža a dokonca aj biskupi spoza hraníc ríše. Hlavnou témou bol už od počiatku spor o vzťah medzi Otcom a Synom, ktorých nerovnosť obhajovali ariáni.
Na ariánsky prednes vzniesli niektorí biskupi vášnivé a búrlivé reakcie a ako odpoveď na ariánsku dogmatiku zostavili Nicejské vyznanie viery. Jeho súčasťou bola aj fráza (Syna Božieho) „jednej podstaty s Otcom“ (homoúsios tó patri). S daným tvrdením sa nemohli stotožniť viacerí účastníci koncilu, no nakoniec ho zrejme na cisárov nátlak drvivá väčšina cirkevných otcov prijala.
Ďalším prínosom koncilu bolo vydanie dvadsiatich disciplinárnych kánonov. Okrem iného v nich bol stanovený jednotný dátum slávenia Veľkej Noci. Tá sa mala sláviť vždy v nedeľu, no nikdy nie spolu so Židmi. Zvýraznené bolo postavenie rímskeho, alexandrijského a antiochijského metropolitu (v tomto poradí), čím sa započalo formovanie neskorších patriarchátov. Ďalšími významnými sídlami metropolitov boli mestá Cézarea, Herakleia a Efez, ktorých biskupov koncil nazval exarchami. Na ich území neskôr vznikol Konštantínopolský patriarchát. Výsledky koncilu boli vyhlásené ako ríšsky zákon, Arius spolu s jeho dvoma prívržencami boli pre svoju tvrdohlavosť exkomunikovaní a vyhnaní do exilu v Ilýrii.
Aktívnym účastníkom koncilu bol aj Konštantín I. Cisár síce ešte sám nebol kresťanom, no o náboženské otázky sa živo zaujímal. Spočiatku mu bol blízky najmä kult Nepremožiteľného Slnka (Sol invictus), ktorý bol blízky aj vojakom. Tento kult neskôr zanikol, resp. čiastočne splynul s kultom Krista, ktorý bol niekedy v umení zobrazovaný ako slnečné božstvo. Ďalším Konštantínovým nekresťanským krokom bolo vystavanie chrámu bohyne Tyché v Konštantínopole, ktorý však bol inak mestom kresťanským. Naďalej tiež používal pohanský titul pontifex maximus (najvyšší veľkňaz). Na druhú stranu nechal niekoľko pohanských chrámov aj zatvoriť a skonfiškoval ich statky. Zakázal taktiež obety pohanským bohom.
Konštantínovská dynastia
náhľad|Mapa rozšírenia arianizmu u germánskych kmeňov (neskorá fáza arianizmu, 5. storočie) Po smrti Konštantína sa moc v ríši rozdelila medzi jeho troch synov a synovca. Vzťahy medzi nimi boli zlé a vyústili do vojny v ktorej Constans (aj Konstans) porazil a zabil Konštantína II. a zjednotil moc na Západe. Kým Constans zastával stanovisko katolíckej ortodoxie, jeho brat Constantius II. podporoval semiariánov. Obaja bratia zároveň vystupovali proti pohanom a snažili sa obmedziť kult pohanských bohov. Moc Konštantína bola však oslabená bojmi s Germánmi a povstalcami, a v roku 340 bol zvrhnutý. Z náboženského hľadiska to znamenalo dočasné víťazstvo ariánov, pretože jediným cisárom sa stal Constantius II.
Cisár začal vystupovať proti biskupom vyznávajúcim Nicejské vyznanie a v cirkevných štruktúrach nastali personálne zmeny. Výrazne zasahoval do cirkevných záležitostí a známy je jeho výrok na synode v Miláne: „Čo chce cisár, to platí ako cirkevný zákon.“ Pápež Július I. na tento pohľad reagoval tým, že nie cisárovo zvolanie, ale uznanie synody/koncilu cirkvou robí jej nariadenia záväzné. Okrem vnútornej propagácie sa cisár snažil ariánsku vieru šíriť do okolitých oblastí a ariánom sa podarilo konvertovať germánske kmene. Biskup Wulfila do gótčiny dokonca preložil Bibliu. Výrazne cisár zasahoval aj do záležitostí pohanov, ktorých chrámy nechal ediktami z rokov 353/354 zavrieť a rovnako zakázal aj zvieracie obety. Za neuposlúchnutie príkazu hrozilo prepadnutie majetku a trest smrti.
náhľad|[[Julián Apostata, minca]] V roku 355 menoval Constantius II. za caesara svojho bratranca Juliána, ktorého následne poslal riešiť problémy ríše na Západe. Julián bol narozdiel od ostatných príslušníkov konštantínovskej dynastie pohan. Vďaka úspechom na Západe sa stal pomerne obľúbený a potom, čo sa Constantius snažil jeho vplyv obmedziť bol Julián vojskom prehlásený za cisára. K vojne však už nedošlo, lebo Constantius medzitým zomrel (361). Ríša sa tak poslednýkrát ocitla v rukách cisára vyznávajúceho antickú vieru. Kresťanskí historici mu preto prisúdili prídomok Apostata (Odpadlík).
Julián bol cisár-intelektuál starého rímskeho vzoru, ktorý počas svojho života prešiel značným vývojom. Jeho osobná viera, či presvedčenie bolo synkrézou viacerých smerov. Hoci bol spočiatku vychovávaný v duchu kresťanstva, toto náboženstvo nenávidel. Naopak sa istý čas zaujímal o mitraizmus a študoval na aténskej neoplatónskej škole. Hneď po nástupe na trón nechal obnoviť pohanské chrámy, ktorým venoval značné príspevky. Aby oslabil moc kresťanov, snažil sa podporovať aj ďalšie náboženstvá (napr. judaizmus) a umožnil návrat vyhnaných ariánskych biskupov a kňazov. Z pohanského náboženstva sa snažil vybudovať štruktúrovanú, kresťanskej cirkvi podobnú entitu, ktorá by plnila obdobné sociálne úlohy (napr. filantropická činnosť). Hlavný úspech kresťanstva totižto videl najmä v jeho starostlivosti o núdznych.
17. júna 362 vydal v Antiochii edikt, podľa ktorého potrebovali učitelia povolenie pre výkon svojej profesie. Hoci bol oficiálne edikt vydaný preto, aby zabezpečil bezúhonnosť učiteľov, v skutočnosti bol protikresťansky zameraný. Cisár chcel zamedziť výuke antických diel kresťanmi a chcel znížiť vplyv kresťanskej ideológie vo vzdelávaní. Následkom udalosti boli masívne demonštrácie, v rámci ktorých došlo k vypáleniu Apolovho chrámu. Cisár na udalosť zareagoval zatvorením hlavného kresťanského chrámu v meste, čo situáciu ešte viac vyeskalovalo a v rámci nepokojom prišlo o život niekoľko osôb, nových mučeníkov. Juliánov pokus o obnovu starého rádu však bol už len posledným vzplanutím antického pohanstva, pretože Julián už o rok neskôr (363) zomrel na následky náhodného zranenia z bitky s Peržanmi. Novým cisárom sa stal umiernený kresťan Jovián, ktorý vyhlásil úplnú náboženskú toleranciu.
Kresťanstvo štátnym náboženstvom
náhľad|[[Svätý Ambróz upiera cisárovi Theodosiovi I. vstup do Milánskej katedrály, Anthonis van Dyck, okolo 1620|vľavo]] Cisár Jovián v roku 364 zomrel a nový cisár Valentinián moc v krajine rozdelil medzi seba (Západ) a svojho brata Valenta (Východ). Obaja boli kresťanmi, no kým Valentinián bol kresťan nicejského prúdu, Valens vyznával arianizmus. Valentinián zomrel v roku 375 a novým samovládcom na Západe sa stal jeho syn Gratianus (aj Gracián). Gracián v cirkevných záležitostiach podporoval podobne ako jeho otec všeobecný koncilový prúd a potvrdil kánony Serdickej synody z roku 343, podľa ktorej mohol pápež prijímať odvolania od akejkoľvek synody (kán. 3 a 5). Valens padol v roku 378 v bitke pri Adrianopole a a novým cisárom sa stal Theodosius, ktorého si za spolucisára vybral Gracián. Theodosiova vláda bola pre ríšu prelomová a medzi historikmi si vyslúžil prezývku Veľký.
Theodosius bol horlivým prívržencom ortodoxného koncilového kresťanstva a toto náboženstvo presadzoval vo všetkých ohľadoch. Podobne ako Gracián na Západe, ani on neprijal niekdajší titul rímskych cisárov pontifex maximus a výrazne vystúpil proti rímskemu pohanstvu. Opozíciu mu v tomto smere tvorili najmä staré rímske senátorské rody. Rozpory sa po prvýkrát výraznejšie prejavili v spore o obnovu oltára bohyne Victorie v rímskom senáte. Na cisárov príkaz boli tiež pozatvárané pohanské chrámy (391, 392), ktoré síce mali byť zachované ako kultúrne pamiatky, no v skutočnosti boli neraz ničené, alebo využívané na rôzne účely. Majetky pohanských chrámov boli skonfiškované. V roku 392 bol pohanský kult vo všetkých formách definitívne zakázaný a účasť na verejných obetách pohanským bohom bola chápaná ako trestný čin velezrady. V roku 393 sa konali posledné staroveké olympijské hry.
Moc cirkevných predstaviteľov naopak v tomto období bola už značná. Preukázalo sa to mimo iné na neústupnosti a odvážnosti, ktorú si dovolil voči cisárovi preukázať milánsky biskup Ambróz. Po tom, čo vojská na cisárov príkaz krvavo potlačili povstanie v Solúne (390) a povraždili tam asi 7000 obyvateľov, vyhlásil Ambróz nad cisárom kliatbu a znemožnil mu prístup na bohoslužby, kým nevykoná pokánie. Cisár sa biskupovej vôli podriadil a zákaz bol odvolaný. Už pred tým sa Ambrózov vplyv prejavil pri tzv. spore o baziliky.
náhľad|Missorium cisára Theodosia I. Po tom, čo sa Theodosius vysporiadal s vonkajším nebezpečenstvom, pokúsil sa obnoviť jednotu cirkvi. V roku 379 boli cisárskym reskriptom zakázané všetky heretické hnutia a v roku 380 prijali Theodosius, Gracián a Valentinián II. v Solúne edikt De fide catholica (aj Cunctos populos). Edikt prehlásil nicejské koncilové kresťanstvo za jedinú správnu a prípustnú, ortodoxnú (či katolícku) formu kresťanstva. Následne cisár zvolal Prvý konštantínopolský koncil (381), ktorý do histórie vošiel ako druhý ekumenický koncil.
Cieľom koncilu bolo najmä jasnejšie definovanie dogiem kresťanského učenia. Nadväzoval na riešenie otázky subordinacionizmu, pretože definoval vzťah Otca a Syna k Duchu Svätému. Koncilu sa zúčastnilo 150 ortodoxných biskupov z Východu a 36 prívržencov macedonianizmu, ktorí ho však opustili. Západný klér prítomný nebol, pretože pôvodne malo ísť iba o miestnu synodu. Koncil potvrdil a rozšíril výsledky Prvého nicejského koncilu a odsúdil arianizmus i jeho odnože, najmä macedonianizmus. Bolo taktiež prijaté Konštantínopolské, resp. Nicejsko-konštantínopolské vyznanie viery a sedem disciplinárnych kánonov. Mimo iné bola zvýraznená úloha konštantínopolského biskupa, ktorý mal prednosť pred všetkými biskupmi okrem rímskeho. Táto pozícia však miestnemu biskupovi nedávala zvláštne právomoci, ale iba čestné postavenie vychádzajúce z politického postavenia mesta. To viedlo k tomu, že ostatní patriarchovia neprotestovali. Biskupi hlásiaci sa, alebo čo i len prechovávajúci sympatie k arianizmu boli zosadení a vplyv tejto vierouky začal v cisárstve upadať. Naopak ideologické rozdiely sa upevnili u germánskych kmeňov, ktoré v ariánstve videli odlíšenie od Ríma.
Po tom, čo bol na Západe zavraždený cisár Gracián, sa moci ujal uzurpátor Magnus Maximus. Magnus bol však Theodosiom porazený a moc získal legitímny cisár Valentinián II. Ambiciózny cisárov pobočník Arbogast však zrejme cisára nechal zavraždiť a po tom, čo sa nedokázal sám stať cisárom, dopomohol k trónu uzurpátorovi Flaviovi Eugeniovi. Flavius pochádzal z rímskeho prostredia a jeho spor s cisárom Theodosiom rýchlo nadobudol náboženský charakter. Eugenios prijal rímske pohanstvo a s kresťanským Theodosiom sa vojensky stretol. V bitke v údolí rieky Frigidus v Alpách však bolo jeho vojsko porazené. Veľký podiel na tom mala bóra, ktorú neskôr kresťania opisovali ako Božiu pomoc. Pohanstvo bolo v mocenskom prostredí definitívne porazené. Pred Theodosiovou vládou bola asi polovica obyvateľstva ríše stále pohanská, po jeho vláde a prijatí kresťanstva za štátne náboženstvo sa však situácia zásadne zmenila. Rimania boli hromadne nútení konvertovať a a z pôvodne "elitnej" cirkvi ľudí, ktorí do nej vstupovali z presvedčenia, sa stávala masová inštitúcia, ktorej príšlušníci boli neraz len povrchne nábožní. Po Theodosiovej smrti v roku 395 sa ríša vnútorne definitívne rozčlenila medzi jeho dvoch synov Arkadia a Honoria.
Spory medzi cisárovnou a Jánom však neutíchali a vyvrcholili po tom, čo bola neďaleko chrámu na námestí Augustaion vztýčená strieborná socha cisárovnej Eudoxie. Biskup sa sťažoval na hlučnosť inauguračnej ceremónie, čo cisárovnú rozhorčilo natoľko, že proti nemu zakročila po druhýkrát. Ján tak bol v roku 404 vyhnaný znovu. I tento raz však po udalosti nasledovali zlé znamenia, pretože ešte v ten istý deň, ako bol biskup vyhostený, postihol katedrálny chrám Hagia Sofia požiar. Druhým zlým znamením mal byť cisárovnin tragický potrat o rok neskôr. Ján sa medzitým so svojim konfliktom obrátil na pápeža Inocenta I., ktorý v Ríme zvolal synodu. Synoda rozhodla v prospech Jána a do Konštantínopola bola vyslaná cirkevná delegácia (406). Posolstvo však bolo zadržané a poslané späť. Rovnako žiaden efekt nedosiahol ani ostrý list cisára Honoria. Ján zomrel v roku 407 exile.
Spor bol významný i tým, že sa v ňom ako pri jednom z prvých prípadov prejavila rivalita medzi východnými patriarchátmi a Konštantínopolom. Proti Jánovi totižto na synode vystúpil alexandrijský patriarcha Theofilos, ktorý mal s Jánom konflikt po tom, čo v Konštantínopole prijal istých ním prenasledovaných egyptských mníchov. Táto rivalita sa následne naplno prejavila v kristologických sporoch, ktoré Východ zachvátili v 5. storočí.
Kristologické spory
náhľad|[[Theodosius II. (Byzantská ríša)|Theodosius II. víta pozostatky Jána Zlatoústeho, Bazilovo menológium, 11. storočie]] Po smrti Arkadia (408) sa novým cisárom na Východe stal Theodosius II., ktorý vládol až do roku 450. Theodosius vychovávaný svojou sestrou Pulchériou bol nesmierne zbožným vládcom, ktorý však prílišný zápal o riadenie štátu nejavil. Kým problémy s ariánmi sa v krajine podarilo potlačiť, začali sa objavovať nové spory, ktoré mali kristologický charakter.
V pozadí teologických sporov sa však zároveň rysovali aj vážne mocenské a kultúrno-spoločenské otázky trápiace rôznorodú ríšu. V krajine existovali tri obrovské kultúrne okruhy zoskupené okolo patriarchátov - okruh grécko-anatólsky (Konštantínopol), okruh sýrsky (Antiochia) a okruh egyptský (Alexandria). Sýria a Egypt len s nevôľou hľadeli na vykorisťovanie ich krajín centrálnou vládou a miestni patriarchovia (antiochijský a alexandrijský) zase podobne nevítali vzostup vplyvu konštantínopolského arcibiskupa. Ten ich dokonca v čestnom postavení predbehol. Obe centrá sa tešili dlhodobej kresťanskej tradícii a ich prístupy boli odlišné. V Antiochii pôsobila už od 2. storočia antiochijská teologická škola, v Alexandrii zase alexandrijská teologická škola. V Egypte bol taktiež značne silný vplyv neraz radikálnych mníšskych mystikov.
Rozpory medzi teologickými školami (a náboženskými centrami) vyšli naplno najavo po tom, čo bola na Druhom konštantínopolskom koncile prijatá dogma o Kristovej dvojakej, no spojenej prirodzenosti (alexandrijská formulácia, hypostatická únia - ľudská podstata bola absorbovaná Božou). Proti tejto teórii vystúpili antiochijskí učenci, ktorí poukazovali na rozpornosť formulácie vo vzťahu Kristových prirodzeností a dospeli k téze ich úplnej rozdielnosti a nezlučiteľnosti. Na ich učenie nadviazal antiochijský učenec Nestorius, ktorý sa v roku 428 stal arcibiskupom v Konštantínopole. Nestorova neústupnosť a následne aj tvrdenia, že Panna Mária nebola Bohorodičkou (Theotokos), ale len Matkou Krista (Christotokos) vyvolali proti patriarchovi vlnu odporu. Do čela Nestorových protivníkov sa postavil alexandrijský patriarcha Cyril Alexandrijský (Kyrillos). Cyril v danej situácii videl možnosť, ako udržať čistotu cirkvi a zároveň ponížiť konštantínopolský stolec. Svoj postoj ešte viac zostril po tom, čo proti Nestoriovmu učeniu vystúpil aj pápež Celestín I. Spor sa mal vyriešiť na koncile zvolanom do Efezu (tretí ekumenický koncil).
Efezský koncil sa skončil pomerne rýchlo, pretože alexandrijský patriarcha, ktorý sa do mesta dostavil spolu s prívržencami skôr, využil situáciu a odsúdil Nestoriovo učenie pred tým, než sa na koncil dostavili biskupi zo Sýrie. Antiochijčania, hoci Nestoriov názor nezdieľali, sympatizovali skôr s Konštantínopolom a učencom zo svojich radov. Keď sa následne antiochijskí biskupi dostavili, odsúdili Nestoria zvlášť. Pápežskí legáti naopak potvrdili koncilové závery. Cyril následne úplatkami a presviedčaním docielil, že cisár koncilové rozhodnutie potvrdil a Nestorius bol vyhnaný do exilu. Toto výrazne navýšilo prestíž Alexandrie a naopak ponížilo antiochijskú školu.
Nestorovi prívrženci rozhodnutie koncilu neprijali a vytvorili vlastné kresťanské spoločenstvo (nestoriáni, Cirkev Východu), ktoré sa následne šírilo na východe (Perzia a Čína). Nestoriánska teológia je dodnes predmetom diskusií a podľa niektorých teológov bolo jeho učenie v podstate ortodoxné, no pri jeho vysvetľovaní mal Nestorius použiť zlé pojmy, ktoré mohli byť vysvetľované aj ako heretické.
Kristologické spory v krajine sa vyriešiť nepodarilo. Niektorí predstavitelia alexandrijskej školy šli so svojou doktrínou do krajnosti a dospeli k záverom, že Boh, inkarnovaný Logos, sa v Kristovi z lásky k ľudom zmiešal s podstatou človeka, a teda, že vznikla jedna podstata. Vychádzali zrejme z platónskej teórie zbožštenia človeka a hnutie si v Egypte získalo značnú podporu. Krátko na to s obdobným (no radikálnejším) učením vystúpil aj konštantínopolský archimandrita Eutyches, ktorý tiež hlásal, že po Božom vtelení sa z Kristových podstát stala len jedna podstata, a to podstata nie ľudská. Učenie dostalo názov monofyzitizmus a hoci bolo rýchlo odsúdené konštantínopolským arcibiskupom Flaviánom, vo východných sýrsko-egyptských oblastiach získalo v upravenej (miernej) podobe výraznú podporu (sami dnes preferujú výraz miafyzitizmus, pozri poznámky).
Veľkým prívržencom tejto dogmy bol alexandrijský patriarcha Dioskoros I., ktorý v duchu rivality medzi patriarchátmi proti záverom Konštantínopola vystúpil. V jeho dikcii sa následne v roku 449 uskutočnila v Efeze synoda, ktorá dostala vďaka pápežovi Levovi I. názov Zbojnícka synoda (resp. Lupičská synoda, Latrocinium Ephesinum, označovaná aj pojmom koncil ). Pápež takýto postoj zaujal preto, že na synode nebol prečítaný jeho list a preto, že účastníci synody boli pod nátlakom fanatických mníchov z Egypta. Pod hrozbou fyzického nebezpečenstva boli prinútení súhlasiť s rehabilitáciou Eustycha, zosadením a vyhnaním Flaviána, ako i s uznaním monofyzitizmu. Nespokojný pápež i ďalší klerici žiadali cisára o zvolanie nového koncilu, Theodosius však ich žiadosti odmietol. Už o rok však cisár zomrel a politická situácia sa zmenila. Nový cisár Markian zvolal v roku 451 koncil do Chalcedónu.
náhľad|[[Chalcedónsky koncil, freska v Kostole Narodenia Panny Márie (Kláštor Ferapontov), 16. storočie|vľavo]] náhľad|Východné patriarcháty po Chalcedónskom koncile v knihe Wilkinson's Atlas Classica, 1822 náhľad|Rozšírenie monofyzitizmu (resp. neskôr skôr miafyzitizmu) v Byzantskej ríši v 5. až 6. storočí Hlavné slovo v dogmatických záležitostiach na Chalcedónskom koncile vzhľadom k predchádzajúcim udalostiam prekvapivo získal pápež Lev I. Veľký, ktorý sa koncilu zúčastnil prostredníctvom vyslancov. Lev z postoja vieroučného primátu požadoval prijatie jeho doktríny hlásajúcej, že Kristus je dokonalý ako v Božstve, tak i ľudstve (proti arianizmu i Eustychovmu monofyzitizmu), a že jeho ľudstvo a Božstvo nie sú oddelené (t.j. proti nestoriánstvu), ani zmiešané (t.j. proti miafyzitizmu). Šlo o tzv. duofyzitizmus, resp inak nazývaný diofyzitizmus.
Pápežov list Lectis dilectionis tuae (známy aj ako Epistola ad Flavianum) zaslaný na koncil býva zároveň považovaný za prvé pápežské rozhodnutie ex cathedra (t.j. za prvé neomylné rozhodnutie). Hoci bol pápež koncilom nazvaný jedinou viditeľnou hlavou Cirkvi (episcopus universalis), znamenali výsledky koncilu jeho mocenský úpadok v prospech Konštantínopola. Konštantínopolský patriarcha totižto (v neprítomnosti pápežských legátov na 16. sedení) presadil do uznesení koncilu kánony prisudzujúce Rímu iba čestný primát medzi ostatnými patriarchátmi, čím zvýšil svoju prestíž a postavenie. Stal sa (najmä neskôr a z jeho hľadiska) rovnocenným partnerom pápežov. Konštantínopolu bola navyše prisúdená jurisdikčná právomoc nad metropolitmi (exarchami) v Efeze, Cézarei a Herakleii, čím sa zmenilo postavenie Konštantínopola z čestného a politického na cirkevno-mocenské.
Proti zvýšeniu moci konštantínopolského patriarchu sa okamžite postavil pápež, ktorý odmietol kánony prijať. Kým staršie patriarcháty v Ríme, Alexandrii a Antiochii totižto mali uznanú apoštolskú postupnosť, Konštantínopol nie. Povýšenie Konštantínopola bolo navyše bolo čiastočne namierené proti problematickej Alexandrii, ktorá bola dovtedy z hľadiska mocenského významu druhá. Ďalšími výsledkami koncilu boli napr. kánony týkajúce sa jurisdikcie nad klerikmi, statusu mníchov a menovania biskupov. Na patriarchát bolo navyše povýšené Jeruzalemské biskupstvo, jeho postavenie však bolo skôr symbolické. Akty koncilu sa zachovali a sú významným historickým prameňom zaoberajúcim sa fungovaním ranokresťanských koncilov.
Výsledky koncilu problémy nevyriešili. Až na menšinu melchitov zostala väčšina obyvateľstva Egypta monofyzitská (resp. miafyzitská, pozri poznámky). Novo dosadený ortodoxný patriarcha bol dokonca po svojom príchode do Egypta zavraždený. Postupne sa miafyzitizmus z Egypta rozšíril aj do Palestíny, Sýrie a Arménska, kde sa sformovali miestne národné miafyzitské cirkvi (napr. jakobiti Jakuba Baradaia), ktoré neuznávali autoritu Konštantínopola. Istý čas dokonca boli východné patriarchálne stolce obsadené monofyzitmi. Okrem nich sa v okolí Edessy naďalej rozvíjalo nestoriánstvo a jeho významná nisibiská teologická škola. Táto rozdrobenosť východných cirkví trvá dodnes.
Henotikon a Akakiánska schizma
Po Markiánovi moc v Byzancii prešla do rúk Leva I., ktorý sa na trón dostal vďaka germánskemu náčelníkovi Asparovi. Lev bol zároveň prvým cisárom, ktorý prijal korunu z rúk konštantínopolského patriarchu. Dovtedy prevažne vojenskú aklamáciu tak doplnilo sakrálne potvrdenie cisára ako námestníka Krista na Zemi. Za vlády Leva I. sa na východné patriarchálne stolce opätovne dostali ortodoxní klerici, no spor sa vyriešiť nepodarilo. Cisár chcel voči monofyzitom vykonať niekoľko ústupkov a chcel zvolať nový koncil. Od koncilu ho však pápež prehovoril a namiesto toho sa vyvinula praktika referenda, v rámci ktorej sa mali významní biskupi k otázke vyjadriť prostredníctvom listov.
Náboženskú otázku sa cisár Zenón odhodlal vyriešiť až po tom, čo stabilizoval zahraničnopolitickú situáciu v krajine. Pokúsil sa strany prinútiť ku kompromisu. Za záväzné prehlásil výsledky koncilov až po Efezský a v roku 482 vydal Henotikon (Edikt zjednotenia). Edikt potvrdil výsledky prvých troch koncilov a zatratil Eutycha i Nestoria. Otázku miafyzitizmu však diplomaticky obchádzal. Na cisárovu stranu sa pridal konštantínopolský patriarcha Akakios i alexandrijský patriarcha Peter III. Mongos, ako i umiernení prívrženci miafyzitizmu severiáni (podľa Severa z Antiochie). Proti kompromisu však zásadne povstal rímsky pápež Felix III. Ten Akakia dokonca v roku 484 vylúčil z cirkvi, čím prepukla Akakiánska schizma, ktorá následne trvala do roku 519. Podobne Henotikon odmietli aj ostatní monofyziti a pokus tak prispel len k ďalšiemu rozdeleniu spoločnosti.
Po Zenónovej smrti si ľud v Konštantínopole želal, aby sa novým cisárom stal ortodoxný panovník. Moc získal Anastasios I., ktorý musel Konštantínopolčanom pri nástupe na trón sľúbiť, že sa bude pridržiavať nimi preferovanej viery chalcedónskeho vyznania. Ortodoxiu si však cisár vykladal v duchu Zenónovho Henotikonu, t. j. umiernene. V tomto duchu Anastasios pristupoval aj k riešeniu danej náboženskej otázky. Kým jeho sympatie a obľúbenosť u monofyzitov rástla, ortodoxný ľud v Konštantínopole choval voči cisárovi zášť. Nepriateľstvo voči cisárovi zbližujúcemu sa s monofyzitmi naplno prepuklo v roku 512, keď sa cisár pokúsil do Trisagionu (liturgického hymnu) začleniť isté slová vnímané ako monofyzitské. V hlavnom meste vypukla revolta, za ktorou stáli frakcie (démy) Zelených a Modrých. Nepokoje spojené s rabovaním sa upokojili až po tom, čo cisár ponížene predstúpil pred ľud a ponúkol svoju rezignáciu. Ľud sa upokojil, no o svoju pozíciu musel v nasledujúcich rokoch cisár bojovať s povstalcom Vitalianom, ktorý proti so zámienkou zosadenia neortodoxného vládcu trikrát povstal. Po Anastasiovej smrti sa pre absenciu dediča novým cisárom stal veliteľ palácovej gardy Justín a po ňom jeden z najznámejších byzantských cisárov Justinián I.
Náboženstvo v justiniánskom a predobrazoboreckom období
náhľad|Mozaika cisárovnej [[Theodora (6. storočie)|Theodory v Bazilike San Vitale. Hoci bola Theodora sympatizantkou monofyzitizmu (resp. miafyzitizmu), je dnes spolu s Justiniánom Východnou cirkvou uctievaná ako svätá. Cisár Justinián bol naopak zástancom ortodoxie.]] Justinián Veľký pochádzal z európskej časti ríše a bol vychovávaný v ortodoxnom duchu. O náboženské otázky sa nezaujímal len povrchne, no javil značný záujem o kresťanskú teológiu. Ako vrcholný predstaviteľ cisárskej idey Kristovej ríše na zemi aktívne zasahoval do cirkevných záležitostí (pozri aj Vzťah cirkvi a štátu). Nevyvaroval sa pritom ani nátlaku či svojvoľnému formulovaniu a presadzovaniu vieroučných dogiem, čo viedlo k niekoľkým sporom s cirkvou.
Takmer ihneď po nástupe na trón zakročil proti posledným zvyškom antického pohanstva v ríši. Pohanom bolo zakázané zastávať verejné posty v krajine a boli zatvorené dovtedy stále pôsobiace pohanské chrámy (napr. Ammonov chrám). V roku 529 nechal zase zatvoriť významné centrum klasickej filozofie - novoplatónsku Akadémiu v Aténach. Podobne rázne neváhal zakročiť aj proti kresťanským sektám a herézam, či vierovyznaniam spojeným s kresťanstvom len čiastočne (napr. manicheizmus). Za jeho vlády došlo tiež k niekoľkým potýčkam so Židmi.