cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Manuel I. (Byzantská ríša)
Východná politika
Po upevnení svojej moci sa Manuel už v roku 1144 musel zaoberať situáciou na východe. Antiochijské knieža Raimond z Poitiers využil smrti Manuelovho otca a vpadol do Kilíkie, kde obsadil niekoľko pevností a miest. Prechod moci v Byzancii využili aj miestni Arméni. Knieža Thoros II. utiekol z byzantského zajatia a začal s obnovou kniežatstva. Cisár na východ poslal vojsko na čele s bratmi Kontostefanovcami a turkickým generálom Bursukom, ako aj námorníctvo na čele s Démétriom Branom. Raimondova armáda bola zahnaná a byzantské loďstvo vyplienilo pobrežie Antiochijska. Po tom, čo koncom roka 1144 mosulský atabeg Zengí dobyl Edessu, Raimond zhodnotiac situáciu odišiel do Konštantínopola a požiadal Manuela o pomoc. Výmenou za to musel uznať byzantskú zvrchovanosť. Arméni zatiaľ odolávali a po porážke Manuelovho bratranca Andronika, správcu Kilíkie, znovu obsadili mestá Anazarbus, Adanu, Tarsus, a Mopsuestia.
V roku 1146 Manuel zhromaždil vojsko v pevnosti Lopadion, odkiaľ vyrazil proti rúmskemu sultánovi Mesúdovi I. Ten napádal byzantské územia v Anatólii a dočasne posunul hranicu ďalej na juhozápad. Cisár podnikol riskantnú kampaň až k rúmskemu hlavnému mestu Ikoniu. Kampaň sa začala víťazstvom pri Akroine, následne byzantské vojsko dobylo Filomelion, počas ktorého obliehanie bol Manuel zasiahnutý šípom. Ikonion sa Byzantínci pre jeho rozsiahle opevnenie dobyť nepokúsili a vrátili sa domov. Ústup im vo vyprahnutých anatólskych údoliach znepríjemňovali turecké nájazdy.
Druhá križiacka výprava
náhľad|Príchod križiakov do Konštantínopola (Arrivée des croisés à Constantinople, maľba od Jeana Fouqueta, 14551460) Už počas kampane v Anatólii Manuela zastihla správa francúzskeho kráľa Ľudovíta VII., ktorý ho informoval o svojom záujme vytiahnuť s vojskom do Svätej zeme. V tom istom období k byzantskému územiu postupovalo vojsko nemeckého cisára Konráda III., ktorý Manuela žiadal o pomoc pri preprave vojsk. Skúsenosti s pochodom križiakov prvej križiackej výpravy ešte stále v Byzancii vyvolávali voči západným vojskám averziu a samotný cisár preto radšej posilnil obranu miest na európskych cestách a opevnil Konštantínopol. Naliehal taktiež na západných panovníkov, aby sa zaručili za pokojný prechod. Cisár Konrád Manuelovi za pomoc prisľúbil, že nebude nijako konať proti jeho záujmom. I napriek prípravám a rokovaniam k potýčkam medzi vojskami a obyvateľstvom dochádzalo pomerne často.
Po tom, čo nemecký cisár prekročil Dunaj pri Braničeve, prešiel spolu s vojskom k srbskému Nišu, kde dostali jeho vojská zásoby. V Serdike boli vojská oficiálne privítané miestnym guvernérom. Následne pokračovali údolím rieky Marica na Filippopolis, pričom kumánske vojská vyplienili okolitý vidiek. Neďaleko Adrianopolu sedliaci následne zabili chorého baróna, na čo Fridrich Švábsky vypálil neďaleký kláštor. V odplate Byzantínci zabili niekoľko križiackych oneskorencov. Byzantský vyslanec Prosuch síce obnovil zmier, ale cisár Konrád odmietol jeho žiadosť o pochod cez Hellespont namiesto Konštantínopola.
V septembri 1147 sa nemecké križiacke vojská dostali ku Konštantínopolu a boli preplavené do Malej Ázie. Manuel križiakom radil do Svätej zeme postupovať po pobreží, čo však neuposlúchli a na čo doplatili. V októbri od Dunaja dorazili aj hlavné francúzske sily, ktoré boli taktiež preplavené na druhý breh, kde sa stretli s pozostatkami pôvodnej armády porazenej moslimami. Križiaci následne postupovali k Antiochii cez Laodikeu, no boli obťažovaní búrkami, snehom a Turkami. Ľudovít z problémov obviňoval Manuela, pretože sa nachádzal na cisárskom území. Cez Attaleiu následne križiaci po súši i po mori odišli do Sýrie. Výprava sa nakoniec skončila neúspešne. Samotný cisár Konrád ochorel a zimu strávil v Konštantínopole. Manuel situáciu využil a v roku 1148 s nim v Solúne uzavrel Konrádom spojenectvo proti Normanom rozdeliac si sféry vplyvu v Itálii na dve polovice. Južná Kalábria a Apúlia mali byť venom Manuelovej manželky Berty zo Sulzbachu.
Talianska politika
Útok na Sicíliu Manuel začal chystať spolu s rímsko-nemeckým cisárom Konrádom III. Situácia sa však zmenila po tom, čo Konrád v roku 1152 zomrel. Jeho nástupcom sa stal Fridrich Barbarossa a vzťahy medzi krajinami ochladli. Manuel peňažne podporil ligu lombardských miest v boju proti Fridrichovi a sám jednal s pápežom o zisku západnej koruny. To následne viedlo k tomu, že Barbarossa nemal na porážke Normanov záujem. Roger medzi tým hľadal spojencov u Srbov a Uhrov, ktorí boli byzantskými protivníkmi na Balkáne. V roku 1154 vypuklo po smrti Rogera II. na Sícílii a v Apúlii povstanie proti jeho nástupcovi Viliamovi. Manuel vyslal do južnej Itálie vojsko na čele s Michaélom Palaiologom a Ióannom Dukom. Friedrichovi Barbarossovi pobývajúcemu v Itálii Manuel navrhol spoločné ťaženie, avšak západný cisár ďalší postup odmietol. Byzancia preto v boji proti novému sicílskemu kráľovi Viliamovi zostala sama.
vľavo|náhľad|Južné Taliansko v roku 1115, šedou sú označené dočasné zisky pápežstva, červenou Byzancie. Zelená farba patrí oblasti vernej Sicílii. náhľad|127x127bod|Pápež [[Hadrián IV., kamea]] Vďaka početným financiám a značnej vojenskej sile sa Byzantínci zmocnili mnohých pevností a mesto Bari im brány otvorilo samo. Nasledovali ďalšie juhotalianské mestá ako Trani, Giovanazzo a Brindisi. V roku 1155 získala Byzancia Anconu. Na stranu Byzancie sa postavili aj niektorí miestni páni vrátane Róberta z Capuy. Obnovením byzantskej moci v južnej Itálii sa znovu otvorila otázka vzťahov s rímskymi pápežmi. Manuel preto začal viesť rokovania s pápežom Hadriánom IV. o spojenectve proti Normanom, ktorých pápežská kúria neznášala. Za vyhnanie Viliama zo Sicílie a platenie pravidelných platieb Pápežský štát Byzancii postúpil tri pobrežné mestá a uzavrel s Byzanciou spojenectvo.
Problémy vo vedení byzantských vojsk však znamenali upadnutie počiatočného entuziazmu. Po prehratej bitke pri Brandisi (28. apríl) Normani prešli do protiútoku a postupne získali všetky stratené územia. Manuel sa opätovne snažil uzavrieť spojenectvo s Barbarossom no jeho požiadavky o južnej Itálii ho nahnevali a z plánu zišlo. V roku 1156 nakoniec normanské vojsko znovu vyplienilo byzantské pobrežie na Balkáne a pápež Hadrián IV. pod tlakom uznal Viliamov nárok na južnú Itáliu. Byzantsko-sicílske boje pokračovali nasledujúce dva roky, no šťastie sa od Byzancie stále viac a viac odkláňalo. V roku 1158 nakoniec vďaka sprostredkovaniu pápeža Hadriána uzavrel byzantský veliteľ Alexios Axouchos s Normanmi tridsaťročnú mierovú zmluvu, následkom ktorej Byzancia navždy upustila od reálnych plánov ovládnuť Itáliu.
Antiochia a Malá Arménia
náhľad|[[Renaud de Châtillon|Renaud z Châtillonu sa klania cisárovi Manuelovi, stredoveká iluminácia]] V roku 1153 sa novým antiochijským kniežaťom stal Renaud z Châtillonu (Reginald), ktorý o tri roky neskôr vypovedal Byzancii lénny sľub. V roku 1158 následne spolu s Arménmi napadol byzantský Cyprus, pri čom zajal cisárovho synovca Ióanna, ako aj veliteľa Michaéla Brana. Pri útoku sa križiaci dopustili mnohých neprávostí a boli kritizovaní aj križiackym historikom Viliamom z Týru. Manuel na útok zareagoval na prelome rokov 1158/59, keď vytiahol s veľkým vojskom do Kilíkie. Tam obsadil početné arménske mestá a samotný arménsky vládca Thoros II. sa zachránil len vďaka úteku do hôr.
Renaud sídliaci v Antiochii sa Manuelovho postupu zľakol, pretože proti Byzancii zostal sám. Jeho útok na Cyprus odsudzoval aj jeruzalemský kráľ Balduin III., z východu navyše neustále hrozila kampaň moslimov. V rúchu kajúcnika preto predstúpil pred Manuela, ktorý mu po potupnom prijatí odpustil za podmienok, že uzná zvrchovanosť Byzancie, odovzdá antiochijskú citadelu Byzantíncom, dosadí v meste na patriarchálny stolec ortodoxného patriarchu. 12. apríla 1159 na veľkonočnú nedeľu Manuel slávnostne vstúpil do Antiochie. Kým cisár do mesta vstúpil na koni, Renaud musel v sprievode postupovať peši držiac jeho uzdu. Jeruzalemský kráľ, ktorý im pred tým robil prostredníka nasledoval sprievod v pozadí bez korunou. Manuel následne koncom apríla vyrazil na moslimské Aleppo.
Ťaženie proti moslimom sa skončilo rýchlo. Sýrsky vládca Núr ad-Dín Byzancii prisľúbil prepustiť niekoľko stoviek kresťanských zajatcov, prevažne nemeckého pôvodu, ktorí boli zajatí počas výpravy. Okrem toho ťaženie veľké úspechy neprinieslo, cisár však zrejme nemal veľký záujem moslimov drvivo poraziť, pretože by tým zanikla opozície križiakov, ktorí by svoju pozornosť obrátili proti nemu. Na spätnej ceste bolo jeho vojsko ešte napadnuté Turkami, no i napriek početným stratám nepriateľov zahnal a vrátil sa do Konštantínopola. Úplnú moc nad Arménmi v Kilíkii Byzancia opäť získala až v sedemdesiatych rokoch 12. storočia.
Vojny proti Srbom a Uhorsku
náhľad|Srbsko v polovici 12. storočia, fialovou farbou je zvýraznená [[Raška (kráľovstvo)|Raška, červenou Bosna, oranžovou Zachlumsko, zelenou Zeta (Duklja)]] Vďaka politike Macedónskej dynastie sa Komnénovci mohli počas svojej vláde spoľahnúť na pevné postavenie v Európe. Byzantské európske územia totiž po páde Anatólie do rúk Turkom zostali hlavným byzantských zdrojom príjmov a vojsk. Ich moc tu však ohrozovali Normani zo západu, Srbi, Uhri a ich ruskí spojenci zo severu a nomádske kmene zo severovýchodu.
Nepriateľstvo medzi Byzanciou, Uhorskom a Srbskom sa obnovilo v roku 1153 po tom, čo bol Uroš zosadený svojim pro-uhorským bratom Dušanom. Manuel v tom čase vyrazil opäť proti Uhrom, no po tom, čo ho zastihli ich vyslanci dohodol zmier a vyrazil proti Srbsku. V Braničeve a Niši ako správca v tom čase pôsobil Manuelov bratranec Andronikos Komnénos, ktorý však začal vyjednávať spojenectvo s uhorským Gejzom. Andronikov plán sa nepodarilo utajiť bol zajatý. V Pelagónii si Manuel predvolal súperiacich srbských panovníkov Uroša a Dušana a rozhodol o tom, že vládnuť má Uroš. Koniec roka 1154 sa niesol v znamení bojov uhorské pohraničie. Po príchode Byzantíncov sa Uhri stiahli, no pri Belehrade boli byzantským vojskom dostihnutí a prinútení k tvrdým bojom, ktoré skončili nerozhodne. Zmier bol uzavretý o rok neskôr.
Byzantská politika na severe sa znovu rozohrala po Gejzovej smrti v roku 1162. Novým uhorským kráľom sa stal násťročný Štefan III. Situáciu využil jeho rovnomenný strýko Štefan IV., manžel Manuelovej netere Márie žijúci v Konštantínopole. S cisárovou pomocou sa prehlásil za kráľa a byzantské vojsko vtrhlo k Braničevu a Belehradu. Štefan však nebol v Uhorsku obľúbený a Manuel následne začal na uhorský trón podporovať jeho brata Ladislava II.
Okrem uhorskej kampane sa Manuel znovu musel vybrať aj do Srbska. Na žiadosť Srbov zosadil nepopulárneho župana Uroša a na trón dosadil jeho brata Desu. V Uhorsku medzi tým v roku 1062 zomrel protikráľ Ladislav, čo zmenilo Manuelove plány. Ako kráľa tak znovu uznal Ladislavovho brata Štefana IV. Situácia sa zmenila aj v Srbsku, kde sa moci ujal Štefan Nemanja, ktorý sa v snahe o samostatnosť od Byzancie snažil zbližovať s Uhrami. Boje sa vyostrili v lete. Vojská byzantského pretendenta Štefana IV. boli Uhrami porazené a Manuel na čele vojsk vytiahol na sever. Štefan III. túžil spor ukončiť a rozhodol sa preto s cisárom rokovať a uzavrieť zmier. Podľa dohody Uhorsko Byzancii postúpilo územie Sriemu a Dalmácie a poslalo do Konštantínopola princa Bela (III.), ktorý sa mal stať vládcom týchto území. Manuel naopak Štefana uznal za kráľa.
Keď však Uhri odmietli vydať Sriem ako Belovu apanáž, vojna v roku 1063 vypukla nanovo. O rok neskôr však Štefan uznal Belove nároky a krajiny opäť uzavreli zmier. Mier bol opäť len dočasný, pretože po tom, čo Byzantínci odtiahli, vtrhol Štefan do Sriemu a obsadil pevnosť Zeugminon (dnešný Zemun). Uhorský protikandidát Štefan IV. bol zároveň v apríli otrávený. Manuel musel opäť vytiahnuť na sever. V roku 1165 obsadil Zemun a generál Ióannes Dukas zároveň pre Byzanciu obsadil pobrežnú Dalmáciu. Pri tejto príležitosti cisár v Srbsku porazil aj Štefana Nemanju, ktorý i napriek tomu, že bol byzantským vazalom odmietol Byzancii poskytnúť vojsko.
Belo III.
náhľad|[[Belo III. v Obrázkovej kronike]] Už v roku 1163/1164 sa podľa mierovej dohody Belo dostal na cisársky dvor do Konštantínopola. Manuel, ktorý nemal mužského potomka Bela zasnúbil so svojou dcérou Máriou a učinil ho zrejme svojím dedičom. Belovi udelil vysoké tituly vyhradené príslušníkom cisárskej rodiny a Belo v Byzancii prijal meno Alexios. V roku 1166 sa podieľal na byzantskom obsadení území, ktoré mu mali pripadnú. Situácia sa pre Bela zmenila v roku 1169, keď sa Manuelovi narodil syn Alexios II. a Belo stratil nádej na nástupníctvo na byzantský trón.
Kyjevská rus
Ruské kniežatá boli svojou politikou úzko naviazané na Uhorsko. V bojoch Uhrov proti Byzancii pomáhali buď Uhrom alebo Byzancii. Asi s pomocou Juraja Dlhorukého Byzantínci získali menšie územia pri Azove.
Kampaň v Egypte
náhľad|Manuel prijíma vyslancov kráľa Amalricha, iluminácia z rukopisu Viliama z Týru, dnes Bibliothèque nationale de France Byzantský záujem o oblasť križiackych štátov bol dlhotrvajúci. V roku 1161 sa Manuel po smrti Berty zo Sulzbachu druhýkrát oženil. Jeho manželkou sa stala Mária z Antiochie, dcéra bývalého vojvodu Raimonda z Poitiers. Manuel tým potvrdil svoju vládu nad Antiochijskom.
Už od čias prvej križiackej výpravy križiacki velitelia túžili ovládnuť Egypt, ktorý bol bohatým a strategickým moslimským územím. Ako taký však Egypt oplýval aj značnou silou, ktorú križiaci samotní neboli schopní premôcť. Najmocnejším križiackym panovníkom bol jeruzalemský kráľ.
Ambiciózny Amalrich I. disponoval dostatočnými vojenskými aj finančnými prostriedkami na to, aby mohol s vojskom vpadnúť do údolia Nílu. Po tom, čo sa o akciu neúspešne pokúsil v roku 1164, neváhal pre dosiahnutie cieľa ani uznať ani byzantskú zvrchovanosť nad Antiochiou.
náhľad|Manuel a vyslanci kráľa [[Amalrich I.|Amalricha, príchod križiakov do Pelúsia, iluminácia z rukopisu Viliama z Týru, dnes Bibliothèque nationale de France|vľavo]] V roku 1165 Konštantínopol navštívili jeruzalemskí vyslanci, ktorí obnovili byzantsko-jeruzalemské spojenectvo. V roku 1167 bolo spojenectvo potvrdené sobášom Manuelovej pranetere Márie Komnény s jeruzalemským kráľom Amalrichom. O rok neskôr spojenci uzavreli dohodu, v rámci ktorej si rozdelili vládu nad Egyptom. Manuelovi malo pripadnúť pobrežie spolu s Alexandriou a Amalrichovi úrodné povodie Nílu. V októbri 1168 Amalrich s križiackymi posilami z Nevers opäť vtrhol do Egypta, po masakroch však stratil podporu Koptov a miestny vezír Šáwar sa obrátil na Núr ad-Dína. Keď na jar Šáwar zomrel, guvernérom sa stal Saladin.
Na jeseň 1169 vyslal Manuel do Egypta obrovskú vojenskú silu, ktorú tvorilo 20 veľkých vojenských lodí, 150 galér a niekoľko desiatok transportných lode. Loďstvo na čele s admirálom Andronikom Kontostefanom sa s jeruzalemským vojskom spojilo v Aškalone. V októbri toho istého roku vojská obľahli egyptský prístav Damiettu, no mesto sa dobyť nepodarilo. Mohli za to nezhody medzi križiakmi a Byzantíncami i zlé počasie. Po tom, čo Saladin obliehateľom sľúbil veľké množstvo peňazí, rozhodli sa kampaň zrušiť.
I napriek pokračujúcim dobrým vzťahom medzi Jeruzalemom a Byzanciou sa nová kampaň proti Egyptu už neuskutočnila. Snahy o uskutočnenie nového ťaženia sa uskutočnili už v roku 1071, keď Amalrich na čele jeruzalemskej delegácie navštívil Konštantínopol a výmenou za pomoc v Egypte uznal jeho zvrchovanosť nad Jeruzalemom. Ďalšie rokovanie sa uskutočnili v roku 1077. Po príchode byzantskej flotily do Akka však spojenectvo padlo po tom, čo Byzantínci tábor opustili pre nezhody niektorých jeruzalemských šľachticov.
Vojny so Seldžukmi
náhľad|Prekvapenie Turkami, autor: [[Gustave Doré, ilustrácia, 19. storočie]] Koncom 50. rokov 12. storočia sa znovu obnovili aj byzantské snahy o ovládnutie Anatólie. V priebehu kampane v rokoch 1159 až 1161 byzantská armáda na čele s Ióannom Kontostefanom a Manuelom viackrát porazila rúmskeho sultána Kilič Arslána II., ktorý sa musel v Konštantínopole podriadiť cisárovi. Byzancii musel odovzdať mestá, ktoré pred tým dobyl a mal sa zdržať ďalších bojov s Byzanciou. V priebehu vojny v roku 1160 zomrela Manuelova manželka Berta.
Nasledujúce roky pokoja na rúmsko-byzantskej hranici však Kiličovi umožnili konsolidovať svoju moc a odstrániť svojich rivalov na východe. V roku 1174 zomrel sýrsky vládca Núr ad-Dín, čo mu umožnilo poraziť panstvo Danišmendovcov v Sivase. Porazení Danišmendovci utiekli do Konštantínopola, kde požiadali o pomoc Manuela.
Manuel sa rozhodol s Rúmom vyjednávať a sám medzi tým začal s opevňovaním východnej hranice. Vystaval novú pevnosť Sublaeum a obnovil Dorylaeum. Rokovania však pre cisárovu neústupnosť zmier nepriniesli a Byzantínci preto zhromaždili značnú armádu, na čele ktorej v lete 1176 Manuel vytiahol na Ikonion. Pápežovi pri tom Manuel oznámil, že usporiadal novú križiacku výpravu. Pochodom cez povodie rieky Maiandros Manuel dobyl Laodikeiu a Chónai, na čo sultán Manuelovi ponúkol výhodnú ponuku. Manuel presvedčený mladými a ambicióznymi generálmi však ponuku odmietol a v kampani pokračoval.
Byzantínci následne rúmskych Turkov podcenili a zanedbali prieskum. Keď sa vojsko dostalo do úzkeho priesmyku Tzibritze neďaleko ruín Myriokefalonu, muselo sa vojsko roztiahnuť, na čo sa stalo ľahkým cieľom tureckého útoku. 17. septembra 1176 bolo cisárske vojsko obkľúčené a drvivo porazené, následkom čoho sa Manuel musel stiahnuť.
Po tom, čo Byzantínci porušili mierové podmienky, vtrhli Turci na ich územie a vyplienili niekoľko miest. Nakoniec však boli odrazení Ióannom Vatatzom. V nasledujúcich rokoch potýčky medzi Byzantíncami a Seldžukmi pokračovali, pričom raz mali navrch Turci a raz Byzancia. Rovnováha síl v Anatólii sa však postupne začala rúcať a Manuel už proti Seldžukom vážnejšie nezasiahol.
Benátska republika
Napriek tomu, že Benátky pôvodne vystupovali ako byzantskí spojenci proti Normanom, neskôr sa ich vzťahy zhoršili. Mohla za to skutočnosť, že po tom, čo Benátky získavali v Konštantínopole stále väčší vplyv, snažil sa Manuel zlepšovať vzťahy a postavenie Janova a Pisy. V apríli 1170 konštantínopolský prefekt Basileios Kamatéros stanovil limity novej janovskej štvrte v Konštantínopole, čo Benátčania okamžite namietali v novej zmluve s Byzanciou. Manuel, aby Benátkam ukázal, že nad jeho ríšou nemajú moc, zhabal benátske peniaze v hlavnom meste a neskôr nariadi všetkým Benátčanom Byzanciu bojkotovať. Vážna hrozba straty obchodného partnera benátskeho dóžu prinútila začať s cisárom vyjednávať. Rokovania medzi krajinami nikam neviedli. V júli bola následne Byzanciou dojednaná nová dohoda s Pisou. Rastúce napätie medzi krajinami vyvrcholilo, keď 12. marca 1171, keď cisár prikázal zatknúť všetkých Benátčanov v ríši a skonfiškovať ich majetky. Niektorým Benátčanom sa podarilo uniknúť a začali plánovať pomstu. Tá na seba nenechala dlho čakať a už v septembri toho istého roku benátska flotila obsadila Ragusu a vyplienila ostrovy Eubója a Chios. Po tom, čo benátsky tábor na ostrove Chios zasiahol mor, Benátčania odišli na Skyros a odtiaľ do Benátok. Zároveň začali nové rozhovory s cisárom. Situácia sa síce čiastočne stabilizovala, no Benátky sa s potupou nikdy nezmierili, čo nakoniec viedlo k udalostiam štvrtej križiackej výpravy.
Záver vlády
náhľad|Byzantská ríša v roku 1180 Koniec Manuelovej vlády sa niesol v duchu medzinárodnej izolácie. Podarilo sa mu ešte dojednať sobáš svojho syna Alexia a francúzskej princeznej Agnes, dcéry Ľudovíta VII., ako aj svojej dcéry Márie s Reniérom z Montferratu. Obe svadby sa konali začiatkom roku 1180. V marci Manuel ešte odrazil útok Seldžukov a presadil svoj názor v spore o kliatbu Mohameda pri konverzii z islamu. V lete však telesne i duševne vyčerpaný cisár ochorel. Pred smrťou sa stal podľa byzantského zvyku mníchom a 24. septembra 1180 zomrel. Pochovaný bol v Kláštore Krista Pantokratora v Konštantínopole. Do hrobu mu údajne mali dať kameň z Kristovho hrobu, ktorý nedávno prišiel do Konštantínopola ako relikvia.
Na byzantský trón po Manuelovi nastúpil jeho jedenásťročný syn Alexios. Regentkou maloletého cisára sa stala jeho matka Mária z Antiochie a protosebastor Alexios Komnénos. Regentská vláda latiníčky Márie však bola neobľúbená a tak bola krátko na to zosadená Andronikom I.
Vnútorná politika
náhľad|Zlatý [[hyperpyron s Kristom Emmanuelom na zadnej strane a cirátom na prednej]] Chóniates vytýkal Manuelovi zvyšovanie daní a označoval jeho vládu za obdobie nestriedmosti. Finančné prostriedky vytvorené za vlády jeho predkov a peniaze vybrané od poddaných boli neraz využívané márnotratne bez trvalého zisku. Cisár nešetril na výdavkoch na armádu, námorníctvo, diplomaciu, ceremónie, či výstavbu palácov, kláštorov a tvorbu základín. Bol najväčším patrónom umenia z dynastie Komnénovcov. Sponzoroval výzdobu refektára Kláštora svätého Mokia obrazmi jeho predkov, v Blachernách a o Veľkom paláci vystaval triklíniá, ktoré vyzdobil výjavmi z histórie. Väčšina z vynaložených prostriedkov však nepriniesla žiaden prínos a peniaze boli pohltené cisárovou zahraničnou politikou a nákladnými expedíciami. Finančné straty boli čiastočne kompenzované vojenskými úspechmi a najmä na Balkáne.
Manuel v Byzancii zavádzal západný štýl života. Na dvore usporadúval rytierske turnaje, premenil konzervatívny cisársky dvor na miesto dvorských zábav. Využíval tiež služby západných generálov a diplomatov. To viedlo k tomu, že ho jeho súčasníci nazývali latinofilom. Bol tak po cisárovi Theofilovi prvým cisárom, ktorý priťahoval historikov pre svoju záľubu v cudzej kultúre. Pre jeho inklináciu so Západom prišiel do potýčky s patriarchom Michalom III. Hoci v tomto smere patriarchovi vyhovel, patriarcha neskôr musel prijať Manuelom navrhnutý kompromis voči konvertitom z islamu. Tento politický krok bol nutný preto, že v Manuelovom vojsku slúžili mnohé osoby turkického pôvodu, ktoré cisár v krajine usadil.
Manuel bol vzdelaný panovník. Vyznal sa v medicíne a čiastočne sa zaujímal aj o astrológiu, na ktorú napísal obranu. Obdobne sa zaujímal aj o teológiu, pri ktorej vystupoval ako arbiter ortodoxie. V náboženských otázkach bol však skôr vlažný a pre politický zisk neváhal uvažovať o cirkevnej únii. Podporu domácej cirkvi sa však snažil získať prenasledovaním heretikov ako Sótericha Panteugena a Démétria z Lampe. Jeho zbožnosť a oddanosť úcte v Krista dokazujú jeho mince s Kristom Emmanuelom. Na druhú stranu mal viacero nelegitímnych potomkov a minimálne jednoho nelegitímneho syna.
Západné provincie Byzancie sa tešili význačnému hospodárskemu rozkvetu, ktorý započal už za vlády Alexia I. Darilo a tiež obchodu a zlatý vek zaznamenal vývoj umenia. To sa naďalej sústredilo v Konštantínopole, ktorý bol najväčším európskym mestom. Hlavným príjmom cisárskej pokladnice predstavovali clo kommerkion, uvalené na tovar dovážaný a vyvážaný z Konštantínopolu. Každý deň mal kommerkion ríši zarobiť okolo 20 000 hyperpyrov. Kozmopolitný charakter Konštantínopola ďalej prehĺbil príchod talianskych kupcov a križiakov cestujúcich do Svätej zeme. Veľký vplyv benátskych a následne aj janovských a pisánskych obchodníkov však v Konštantínopole vyvolával napätie, ktoré sa prejavilo už za Manuelovej vlády a ešte viac v neskoršom období. Okrem hlavného mesta sa darilo aj provinčným mestám a najmä Solúnu, ktorý bol druhým najväčším mestom ríše a bol obchodným centrom Balkánu. Výroba hodvábu mala veľký prínos pre rozvoj Korintu a Théb. V Malej Ázii sa darilo západným prístavom.
V oblasti vojenstva nadviazal na politiku Jána II. a usadzoval v rôznych krajoch ríše vojenských zajatcov, ktorým uložil vojenskú povinnosť. Tým čiastočne oživil niekdajší systém vojakov-roľníkov (stratiotai), na ktorom bola založená obrana ríše v predošlých storočiach. Táto vojenská sila však krajine nestačila a Manuel preto najímal veľké množstvo žoldnierov, čo viedlo k navyšovaniu daní v provinciách. Vojakom boli udeľované rôzne fiškálne práva. Chóniates okrem toho v tejto súvislosti kritizoval pokračujúce šírenie prónií (pronoiai), t.j. pozemkov podobných západným lénam. Próniár bol pánom nad roľníkmi, ktorí mu plnili povinnosti a obrábali pôdu. Ich dávky slúžili k vydržiavaniu armády. Mnohí z tých, ktorým cisár udelil prónie, boli žoldniermi či cudzincami, na úkor panovníckej moci tiež silnela provinčná aristokracia. Tá postupne nahrádzala niekdajší byrokratický aparát ríše a niektoré úrady sa stali de facto dedičnými.
Náboženské spory
Počas Manuelovho panovania sa v Byzancii vyskytlo niekoľko náboženských kontroverzií. V rokoch 1156/1157 povstala otázka interpretácie liturgie Jána Zlatoústeho v bode, či Kristus ponúkol svoju obeť iba Bohu Otcovi alebo aj Duchu Svätému a Lógu (t.j. svojej podstate). Na konštantínopolskej synode v roku 1157 bol i napriek pôvodnému nesúhlasu antiochijského patriarchu Sótericha Panteugena prijatý kompromis, podľa ktorého Slovo (Logos) umožnilo Kristovmu ľudskému telu predložiť Najsvätejšej Trojici dvojitú obeť. Sóterichos bol i napriek ústupku odsúdený a zbavený funkcie.
Asi o desať rokov povstal nový spor o to, či Kristus slovami „Otec je väčší ako ja“ (Jn, 14:28) odkazoval na podstatu božskú, ľudskú alebo obe spojené podstaty. V Byzancii menšinový výklad hlásal, že Kristus zaujímal k Bohu Otcovi podriadené postavenie vo svojej ľudskej prirodzenosti, no zároveň bol s Bohom rovný v božstve. Ostrým kritikom tohto stanoviska bol byzantský vyslanec Démetrios z Lampe. Cisár Manuel, ktorý sa usiloval o dosiahnutie cirkevnej únie naopak túto formuláciu na radu svojho poradcu pre pápežské otázky Hugha Eteriana podporil. Patriarcha Lukáš Chrysoberges síce spočiatku pre veľký odpor s podporou cisára váhal. Nakoniec však bola formula na synode v marci 1166 slávnostne prijatá za oficiálnu a pridaná k oficiálnemu Synodikonu pravoslávia. Opozičné hlasy boli represiami umlčané.
Tretí náboženský spor povstal v roku 1180. Tentokrát sa týkal vzťahu voči moslimským konvertitom, ktorí sa svojej viery museli zrieknuť zvláštnou formuláciou, v ktorej mali prekliať proroka Mohameda. Manuel, u ktorého slúžilo mnoho moslimských konvertitov Mohamedovu kliatbu z cirkevných spisov vyňal a i napriek počiatočnému odporu patriarchu a cirkvi si svoju vôľu presadil.
Hodnotenie vlády
Byzantskí rétori Manuela označovali za božského cisára (θεοΰ ό ένθεος βασιλεύς), vtelenie obnovy, večný pohyb (αεικινησία) alebo imitátora Krista. Chóniates ho označil za najblaženejšieho z cisárov a Ióannes Staurakios ho prirovnal k biblickému Šalamúnovi. Podobne kladne bol vnímaný aj na Západe. Križiacky kronikár Viliam z Týru ho nazval najbohatším a najmocnejším vládcom na svete. Jeho pamiatka prežila aj v neskoršom období, ešte o sto rokov neskôr ho katalánsky historik nazval najlepším medzi kresťanmi. Historici ho popisovali ako neúnavného a veľmi odvážneho vojaka bojujúceho proti nepriateľom kresťanstva. Moderní historici sú v jeho hodnotení striedmejší. Jeho výprava proti Seldžukom skončila obrovským neúspechom, ktorý nasledoval diplomatický neúspech v Itálii o rok neskôr. Niektorí historici šli dokonca tak ďaleko, že byzantskú katastrofu z rokov 1204 pripisujú ako následok Manuelovej politiky.
Cesta I. triedy 58 (Česko)
Cesta I. triedy 58 je česká cesta I. triedy, ktorá začína v Rožnove pod Radhoštěm na križovatke s cestou I/35 a vedie cez Frenštát pod Radhoštěm, Příbor (križuje I/48 a E462) do Ostravy, kde končí na križovatke s cestou I/11).
Niektoré zdroje trasujú I/58 ďalej cez Bohumín na hraničný prechod do Poľska.
Dercé
Dercé je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Vienne, v regióne Poitou-Charentes.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Cesta I. triedy 60 (Česko)
Cesta I. triedy 60 je česká cesta I. triedy, ktorá začína v Jeseníku na križovatke s cestou I/44 a vedie cez Lipovú-lázně, Žulovú a Javorník na hraničný prechod do Poľska.
Dienné
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Čierťažský potok (prítok Breznického potoka)
Čierťažský potok je potok v regióne Zemplín, v jeho južnej oblasti Dolný Zemplín, na území obcí Priekopa a Vojnatina, v okrese Sobrance v Košickom kraji. Je ľavostranným prítokom Breznického potoka, v povodí Uhu; má dĺžku. Hydrologické poradie (číslo povodia): 4-30-06-756. Geomorfologická kategorizácia: geomorfologický celok Východoslovenská pahorkatina, geomorfologický podcelok Podvihorlatská pahorkatina.
Začiatok
Začína sa v nadmorskej výške v poľnohospodárskom extraviláne v ráztoke Kruhovského potoka, na území obce Priekopa, v okrese Sobrance, v geomorfologickom celku Východoslovenská pahorkatina, v geomorfologickom podcelku Podvihorlatská pahorkatina. Severnejšie rameno pod ráztokou nesie názov Čierťažský potok a južnejšie rameno pod ráztokou pokračuje s názvom, ktoré niesol materský potok i nad ráztokou Kruhovský potok.
Opis toku
Z ráztoky tečie juhozápadozápadným smerom poľnohospodárskym extravilánom, striedavo lemovaný pásom príbrežnej vegetácie, pravým brehom obmýva pasienok a vinicu Pod vinicami, nižšie trvalý trávny porast Rožok, ďalej pole Čierťaž, v nadmorskej výške vteká na obecnú hranicu medzi obcou Priekopa a obcou Vojnatina, ktorú sleduje až po nadmorskú výšku, kde ju opúšťa, pokračuje územím obce Vojnatina a po krátkom úseku v poľnohospodárskom extraviláne v nadmorskej výške  ústi do Breznického potoka na severnom okraji nevýrazného vrchu Tibavská tabla ako jeho ľavostranný prítok. Breznický potok ďalej ústi do Kruhovského potoka v povodí Uhu, čiže do južnejšieho ramena Kruhovského potoka, ktoré vzniklo rozdelením pod ráztokou v nadmorskej výške ; toto rameno i pod ráztokou nesie názov Kruhovský potok. Čierťažský potok nemá prítoky.
Čierťažský potok sa začína v ráztoke Kruhovského potoka a horný úsek toku preteká v poľnohospodárskom extraviláne obce Priekopa, kratšiu dolnú časť toku tečie v poľnohospodárskom extraviláne obce Vojnatina vrátane ústia, v okrese Sobrance, v Košickom kraji, v geomorfologickom celku Východoslovenská pahorkatina, v geomorfologickom podcelku Podvihorlatská pahorkatina.
Pôvod názvu
Názov potoka Čierťažský potok má pôvod v názve poľa Čierťaž v obci Priekopa, ktorého južný okraj svojim pravým brehom vodný tok obmýva. Z toponyma Čierťaž rozšírením o formant -ský a kombináciou so všeobecným podstatným menom potok s významom menší prirodzený vodný tok bolo utvorené dvojslovné hydronymum atributívneho typu (dvojčlenný determinatívny názov so zhodou zložený z prídavného mena a z podstatného mena) Čierťažský potok ako súčasť veľmi početnej skupiny názvov v slovenskej toponymii, najmä hydronymii.
Názov poľa Čierťaž má pôvod v pôvodnom význame apelatíva čierťaž v stredovekej slovenčine: pôda získaná vyklčovaním lesa a neskôr i hraničná čiara, hranica, čo bol v stredoveku veľmi častý identifikačný prvok pri opise pozemkov, resp. pri opise priebehu ich hraníc v lesnom priestore. Motivantom pomenovacieho procesu v čase pomenovania dnešného poľa Čierťaž bol charakteristický výskyt čierťaží v priestore pomenúvaného geografického objektu. Klčovanie lesa bol jeden zo stredovekých spôsobov odlesňovania, transformácie lesných pozemkov na kultúrnu pôdu - poľnohospodárske pozemky. Apelatívum čierťaž je v súčasnej slovenčine vysunuté na okraj slovnej zásoby ; porovnaj aj hydronymá napr. Čierťaž (prítok Lehotského potoka), Čierťaž (prítok Zázrivky), Čierťažský potok (prítok Zbojského potoka), Čertižnianka.
Hydronymum Čierťažský potok bolo štandardizované v roku 1990. Najstarší doložený písomný záznam názvu obce Priekopa je z roka 1418 a obce Vojnatina je z roka 1336.
Menglon
Menglon je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Drôme, v regióne Rhône-Alpes.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Arménske kráľovstvo
Arménske kráľovstvo môže byť:
Mercurol
Mercurol je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Drôme, v regióne Rhône-Alpes.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Abonent ND
Vydáva domácu i zahraničnú beletriu a literatúru faktu (ročne vydá okolo 10 titulov), napr. román Věry Noskovej Bereme, co je (2005), populárno-náučnú publikáciu Marie Hruškovej Kult stromů v zemích Koruny české (2005), román Jana Křesadla Obětina (2006), román Mansfieldské panství (2006) od Jane Austenovej v preklade Evy Kondrysovej či fotografickú publikáciu Divadelní sezona 2005/06 (2006) fotografov Štěpánky Steinovej a Salima Issu.
Ferhát Abbás
Ferhát Abbás (* 24. august 1899, Taher, Alžírsko† 24. december 1985, Alžír, Alžírsko) bol alžírsky politik a bojovník za jeho nezávislosť. Bol jedným z autorov Manifestu alžírskeho ľudu, v rokoch 1946 – 1956 predseda Demokratického zväzu alžírskeho manifestu, ktorého cieľom bola nezávislosť Alžírska od Francúzska a v rokoch 1958 – 1961 predseda exilovej dočasnej vlády. Patril k umiernenému krídlu, akceptovanému Západom. Po získaní nezávislosti v júli 1962 bol krátky čas predsedom Národného zhromaždenia, na protest proti nedemokratickému vývoju v krajine odstúpil a bol niekoľkokrát v domácom väzení.
Dušan Vallo
Dlhodobo sa zaoberal spracovávaním slovenskej vojenskej terminológie. Je autorom Krátkeho výkladového slovníka vojenskej terminológie (1997) a vedúcim autorského kolektívu naň nadväzujúceho Vojenského terminologického a výkladového slovníka (2004, 2006).
I Was Made for Lovin’ You
Keď v roku 1980 prišiel do skupiny Eric Carr bola skladba hraná na koncertoch v značne rýchlejšom tempe, hlavne kvôli jeho schopnostiam rýchleho hrania na bicích. Smerom k Carrovým posledným rokom života, bola skladba hraná v pôvodnom tempe ako štúdiová verzia, ale s viac rockovým a menej discovým nádychom. Hranie skladby počas vystúpenia Kiss Symphony: Alive IV v Melbourne, bolo sprevádzané orchestrom Melbourne Symphony Orchestra, ktorý mal masky v štýle skupiny Kiss.
Coververzie
Množstvo interpretov vytvorilo coververzie skladby „I Was Made for Lovin’ You“, vrátane Ankie Bagger, Wink, Chill, Dave Rodgers, Scooter, Heart Attack, Embraze, Queen of Japan, Anna Vissi, Faster Pussycat, Cactus Jack, Maria Mena, Paulina Rubio, the Indigo, Gioia Bruno, Dax Riders, Maki Nomiya, Belladonna a Seduced by Suicide.
Doug Corcoran
Doug Corcoran (* Brookfield, Illinois, USA) je americký trúbkár, keyboardista, saxofónista, gitarista, organista a spevák, ktorý sa preslávil hosťovaním spolu s Raynierom Jacobom Jacildom na albumoch JD McPhersona, a ktorý v súčasnosti žije v meste Chicago v štáte Illinois.
Životopis
Pochádza z Brookfieldu v štáte Illinois. Ako chlapec sa učil hrať na klavíri, študoval na strednej škole Riverside-Brookfield, ktorú absolvoval v roku 2000 a neskôr promoval s hrou na trúbku na Hudobnej univerzite v štáte Indiana. V okolí Chicaga, kde je aktívny v žánroch blues a roots takmer dve desaťročia, je známy ako klavirista a trúbkár. Ale asi pred piatimi rokmi, s pomocou rodáka z Windy City Jimmyho Suttona, sa začala spolupráca s JD McPhersonom. Od tej doby Corcoran nahráva a cestuje po svete so spevákom a skladateľom pochádzajúcim z mesta Tulse, ktorý sa niekedy označuje ako „The Future Of Rockabilly“. Jeho masívny tenorový saxofón opevnil je skladby ako „Mother of Lies“ a „It’s All Over But the Shouting“ na McPhersonovom albume z roku 2015, Let the Good Times Roll. V roku 2017, na albume Undivided Heart & Soul, hral takmer výlučne na gitaru.
Dňa 26. decembra 2018 sa zasnúbil s Amandou Devittovou.
Daniela Dvořáková
Život
Vyštudovala Filozofickú fakultu Univerzity Komenského v Bratislave v odbore história – archívnictvo v roku 1991, keď obhájila aj diplomovú prácu pod názvom ,, Stibor zo Stiboríc (otec a syn) a ich diplomatická produkcia". Následne nastúpila do Historického ústavu SAV, do oddelenia najstarších dejín. V roku 1998 získala titul „kandidát historických vied“( CSc.), úspešne obhájila dizertačnú prácu ,, Šľachta na Slovensku za Žigmunda Luxemburského (1387-1437)". Titul doktor filozofie (PhDr.) získala v roku 1999 na Historickom ústave SAV, resp. Filozofickej fakulte Univerzity Komenského obhajobou rigoróznej práce ,,Poliaci na dvore kráľa Žigmunda Luxemburského".
Daniela Dvořáková je odborníčkou na neskorostredoveké dejiny Uhorska, predovšetkým obdobiu panovania Žigmunda Luxemburského. Špecializuje sa na problematiku šľachty, no venuje sa otázkam dvorskej kultúry, komunikácie a každodenného života v stredoveku a zoohistórii. Publikuje tiež preklady stredovekých písomných prameňov (k dejinám Slovenska), na ktorom spolupracovala aj s manželom Pavlom Dvořákom.
Po smrti Pavla Dvořáka sa Daniela Dvořáková spoločne so synom ujala rodinného Vydavateľstva Rak, ktoré vydáva historickú literatúru, najmä na čisté, neinterpretované pramene. Zakladateľ Vydavateľstva Rak je Pavel Dvořák.
Janečka (priezvisko)
Janečka je české a slovenské priezvisko odvodené od mena Ján. V Česku je najčastejšie v mestách Ostrava, Zlín, Bystřice pod Hostýnem (okres Kroměříž) a Frýdek-Místek. Na Slovensku je najviac rozšírené v Bratislave a Malackách.
Známi nositelia
Pozri v článku Janečka a Janečková
Mérindol-les-Oliviers
Mérindol-les-Oliviers je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Drôme, v regióne Rhône-Alpes.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Tatranský pohár 2020
Tatranský pohár 2020 bol 73. ročník turnaja v ľadovom hokeji. Konal sa na Zimnom štadióne v Poprade od 1. do 3. septembra 2020 a zúčastnili sa ho tímy HK Poprad, HC Slovan Bratislava, HK Dukla Ingema Michalovce a Slovensko U20.
Mérindol-les-Oliviers
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Peroxidáza
vpravo|náhľad|Glutatiónperoxidáza 1 (PDB: )
Peroxidázy alebo peroxidreduktázy tvoria veľkú skupinu enzýmov, ktoré majú dôležité úlohy v rôznych biologických procesoch. Sú pomenované podľa svojej schopnosti rozkladať (redukovať) peroxidy. Peroxidázy majú predovšetkým obrannú úlohu alebo sa účastnia biosyntézy (napr. bunkovej steny u rastlín alebo hormónu tyroxínu). Medzi peroxidázy patrí aj kataláza, ktorá je však schopná peroxid vodíka i oxidovať.
Funkcia
Peroxidázy typicky katalyzujú nasledovnú reakciu:
Peroxidázy teda v procese rozkladu peroxidu vodíka oxidujú nejaký substrát. V prípade katalázy je donor elektrónov druhá molekula peroxidu vodíka.
Substrát, aktívne miesto, donor elektrónov
Pre mnohé peroxidázy je optimálnym substrátom peroxid vodíka, ale niektoré majú vyššiu aktivitu pri rozklade organických hydroperoxidov, napríklad lipoperoxidov.
Peroxidázy môžu v aktívnom mieste obsahovať hemový kofaktor alebo majú redoxne aktívne cysteínové či selenocysteínové reziduum. Niektoré peroxidázy majú namiesto toho v aktívnom mieste vanád alebo mangán.
Ako donor elektrónov môžu fungovať rôzne látky. Napríklad:
U mnohých týchto enzýmov úplne chýba väzbové miesto pre oxidovaný substrát. Dokonca i krátke peptidy (8-12 aminokyselín) kovalentne naviazané na hem, ktoré obsahujú histidín ako proximálny ligand pre hem, vykazujú peroxidázovú aktivitu.
Klasifikácia
Medzi rodiny peroxidáz patria:
Pearl Harbor
Pearl Harbor môže byť:
Peroxidáza
Charakterizácia
Amyloid beta po naviazaní na hem takisto vykazuje peroxidázovú aktivitu.
Väčšinu aminokyselinových sekvencií peroxidáz je možné nájsť v databáze PeroxiBase.
Rezistencia na patogény
Aj keď presný mechanizmus zatiaľ nie je známy, peroxidázy majú úlohu v posilňovaní obranyschopnosti rastlín voči patogénom. Mnohé druhy Solanaceae, hlavne Solanum melongena (baklažán) a Capsicum chinense (paprika čínska), používajú guajakol a enzým guajakolperoxidázu na obranu voči bakteriálnym parazitom, ako je napríklad Ralstonia solanacearum – expresia génu tohto enzýmu začína už minúty po napadnutí baktériou.
Použitie
Peroxidázy možno použiť na čistenie odpadových vôd. Je tak možné odstrániť napríklad fenoly, ktoré patria medzi významné polutanty, pomocou enzýmom katalyzovanej polymerizácie za použitia chrenovej peroxidázy alebo peroxidázy zo zemiakov či iných. Fenoly sa oxidujú na fenoxy radikály, ktoré potom reagujú za vzniku oligomérov a polymérov, ktoré sú menej toxické než samotné fenoly. Takisto je možné použiť peroxidázy na premenu toxických látok na menej škodlivé látky.
Prebieha i výskum použitia peroxidáz v rôznych výrobných procesoch, napríklad na výrobu adhezív, počítačových čipov, súčiastok na výrobu áut a obloženie bubna či plechoviek. Iné štúdie ukázali, že peroxidázy možno použiť na polymerizáciu anilínov a fenolov v organických rozpúšťadlách.
Použitie peroxidáz na asymetrickú syntézu chirálnych sulfoxidov bolo takisto preskúmané.
Jack Swagger
Jacob "Jake" Hager, Jr., známy pod prezývkou Jack Swagger (* 24. marec 1982) je americký profesionálny wrestler, ktorý pôsobí v asociácii WWE v rosteri RAW. V minulosti sa venoval zápaseniu.
Peroxidáza
Použitie
Peroxidázy sa niekedy používajú ako histologické markery.
Setov chrám
náhľad|Zakladateľ Setovho chrámu, podplukovník americkej armády Michael A. Aquino
Setov chrám je satanistická ezoterická organizácia a magický rád, hlási sa k takzvanej ceste ľavej ruky. Vznikol oddelením od Cirkvi Satanovej. Cieľom hnutia je dosiahnutie individuálneho božstva, chápaného ako večné, izolované vedomie samého seba, oddelené od prírodného sveta.
Sektu založil v San Franciscu v roku 1975 podplukovník armády USA Michael A. Aquino, spolu s Patriciou Sinclairovou (neskôr manželkou) a ďalšími členmi Cirkvi Satanovej. Michael Angelo Aquino bol synom rovnomenného otca a Marian Dorothy Elisabeth Aquinovej, rodenej Fordovej, dcéry lekára Campbella Forda a jeho ženy Sophie. Podľa Aquinovho učenia je Set-Satan skutočne existujúcou bytosťou, kým podľa Cirkvi Satanovej je Satan metaforou pre vyššie ja každého jedinca. Tento rozdiel bol tiež hlavným dôvodom sporov medzi Aquinom a LaVeyom, zakladateľom Cirkvi Satanovej. Aquino stotožnil Aiwassa, ktorý v roku 1904 komunikoval v Káhire s Aleisterom Crowleym, so Setom. Toto egyptské božstvo pritom chápal ako bytosť, ktorá človeka obdarovala vedomím a umožnila mu stať sa podobným Bohu. K dosiahnutiu svojho plného potenciálu však človek musí dosiahnuť sebauvedomenie pomocou procesu zvaného „xepering“ (pozostáva z čítania, prijímania vedomostí a vykonávania rituálov). Podľa bývalej členky Setovho chrámu, publikujúcej ako Linda Bloodová, je ich koncept dobra a zla založený na myšlienke, že čokoľvek je pre niekoho dobré, môže byť niekým iným považované za zlé (t. j. relativizácia dobra a zla).
V auguste 1987 vyšetrovatelia prehľadali Aquinov dom. Polícia zhabala 36 videopások, fotoalbumy, negatívy fotografií atď. v súvislosti s vyšetrovaním sexuálneho obťažovania detí a detskej pornografie. Niektoré z detí Aquina spolu s manželkou Lilith identifikovali ako účastníkov obťažovania, nikdy však neboli proti nemu vznesené obvinenia. V novembri toho istého roku armáda po obvineniach zo zneužívania až 60 detí na základni oznámila, že detské centrum v Presidiu zatvára.
V rámci Setovho chrámu pôsobilo v roku 2003 deväť rádov zameraných na konkrétne magické umenia či magickú tradíciu, napríklad Order of the Trapezoid (Rád lichobežníka), ktorého prax je založená na materiáloch používaných v prostredí ariozofie a nacistického okultizmu. Aquino vykonal 19. októbra 1982 magický rituál na nemeckom hrade Wewelsburg. Hrad bol predtým ústredím Himmlerovej SS a centrom nacistického okultizmu.
Už necelé štyri roky od založenia chrámu vystriedal Aquina vo funkcii veľkňaza Ronald Keith Barrett. Po jeho vystúpení v roku 1982 a kríze v organizácii sa znova vrátil Aquino, ktorý v tejto funkcii zostal až do roku 1996. Barrett krátko po svojom vylúčení napísal, že Aquino „zaviedol Setov chrám otvorene satanistickým smerom, so silnými podtónmi nemeckého národno-socialistického nacistického okultizmu... V období od mája 1982 do júla 1983 sa medzi členmi chrámu vyskytlo jedno úmrtie.“. Na jarnú rovnodennosť roku 1996 sa veľkňazom stal spisovateľ sci-fi a hororu Don Webb. Napísal aj niekoľko kníh, kde priblížil učenie Setovho chrámu širšej verejnosti. Členkou chrámu sa v roku 1990 stala tiež Zeena Schrecková, dcéra Antona LaVeya a veľkňažka Cirkvi Satanovej. V roku 2002 sa dokonca stala veľkňažkou chrámu. Neskôr opustila aj toho hnutie, vystavila ho kritike rovnako ako cirkev svojho otca a založila Sethian Liberation Movement, teda „hnutie sethovského oslobodenia“. Medzitým sa vedenia chrámu na krátku dobu ujal Aquino, ktorého v roku 2004 vystriedala Patricia Hardyová.
Ku koncu života sa Aquino venoval písaniu kníh. V rozhovore z júna 2019 označil pristátie amerických astronautov na Mesiaci a lietadlové útoky z 11. septembra 2001 za úspešné psychologické operácie, pričom v roku 2001 išlo o oslabenie a destabilizáciu arabských štátov v susedstve Izraela a v skutočnosti žiadne lietadlá do veží Svetového obchodného centra nenarazili. Aquino zomrel 1. septembra 2020. Setov chrám na svojej webstránke informoval o Aquinovej „remanifestácii z fyzického tela“.
Dissay
Dissay je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Vienne, v regióne Poitou-Charentes.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Mévouillon
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Syndróm Pica
Syndróm Pica [pika] (z lat. Pica = straka) je porucha príjmu potravy, ktorá označuje pretrvávajúcu túžbu jesť látky či objekty, ktoré sú nejedlé. Môžu to byť napríklad vlasy, ľad, hlina, ale aj ohorky z cigariet či fekálie. Pica je bežnejšia u detí z horšieho socioekonomického prostredia a u tých, ktorí sú mentálne postihnutí.
Pica sa tiež vyskytuje u tehotných žien, malých detí alebo u ľudí s developmentálnymi poruchami, ako je napríklad autizmus. V niektorých prípadoch môže spôsobiť rad zdravotných problémov.