cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Nord N 262 Frégate
Vznik a vývoj
Na začiatku boli vyrobené dve verzie MH-260 Super Broussard, jedna s piestovými a druhá s turbovrtuľovými motormi. Posledná slúžila konštruktérovi firmy Nord Maxovi Holstemovi ako základ pre vývoj vylepšenej verzie N 262. Koncom 60. rokov boli začaté dodávky vojenskej verzie s názvom Frégate francúzskym leteckým silám Armée de ľAir, ktoré prevzali celkom 33 exemplárov. Mimo Francúzska nie je Frégate veľmi známy, aj keď sa preukázal ako spoľahlivé a hospodárne lietadlo. Je používaný dodnes, hlavne ako dopravný, cvičný a námorný hliadkový stroj. Francúzska Aéronavale poznala potenciál tohto stroja a zakúpila civilné N 262A pre jeho modifikáciu ako dopravné lietadlo pre prepravu dôležitých cestujúcich. Niekoľko málo exemplárov bolo modifikovaných na námorné hliadkové a cvičné lietadlá s označením N 262E. V priebehu rokov bolo niekoľko strojov dodaných bývalým francúzskym kolóniám: (Angola, Gabon, Kongo a Burkina Faso). O ich použití nie je mnoho informácii, ale Angola svoje 3 exempláre v roku 1990 zrejme vyradila.
Technické údaje
náhľad|N 262 (údaje pre verziu N 262D Frégate)
Zdroje
Světová encyklopedie letadel
Akčné umenie
Akčné umenie je súhrnný termín pre rôzne formy intermediálneho umenia, v ktorom sa kladie dôraz na živé predvádzanie deja a priamy kontakt s divákom, vrátane možnosti jeho bezprostrednej spolupráce. Predchodcom akčného umenia boli futuristické vystúpenia, dadaistické akcie a činnosť Bauhausu, ale i akčná maľba Jacksona Pollocka.
Dejiny
Prvé happeningy realizoval v roku 1958 Allan Kaprow v New Yorku, v Československu Milan Knížák. Na Slovensku boli priekopníkmi umenia akcie Alex Mlynárčik, Stano Filko, Peter Bartoš a Jana Želibská. Neskôr sa mu venovali autori ako Robert Cyprich, Ján Budaj, Peter Meluzín, zoskupenie P.O.P., Vladimír Kordoš, Dezider Tóth, od polovice 80. rokov potom Michal Murin, Jozsef R. Juhász, súbor BALVAN, súbor Transmusic Comp., Blažej Baláž či Miroslav Nicz.
V 70. rokoch sa priraďuje event a performancia, na Slovensku Stano Filko, Alex Mlynárčik, Július Koller, Jana Želibská, Milan Adamčiak, Ľubomír Ďurček, Peter Meluzín, Róbert Cyprich, Peter Bartoš, Michal Kern, Vladimír Kordoš, Blažej Baláž, Michal Murin, Joszef R. Juhász, Peter Rónai, Peter Kalmus a iní.
Výstavy
Akčné umenie 1965 - 1989 bolo vystavené v Slovenskej národnej galérii v roku 2001, k výstave vyšla aj obsiahla publikácia (Zora Rusinová).
Akčné umenie po roku 1989 bolo prezentované na výstave „Umenie akcie 1989-2000“ v Tatranskej galérii v Poprade a Nitrianskej galérii v roku 2001, kurátorka výstavy bola Lucia Gregorová - Stachová.
Zoznam kultúrnych pamiatok v obci Turčiansky Ďur
Toto je zoznam kultúrnych pamiatok v obci Turčiansky Ďur v okrese Martin.
Posluchov
Posluchov je tiež názov katastrálneho územia o rozlohe 1,65 km2.
Grécke národné futsalové družstvo mužov
Grécke národné futsalové družstvo mužov je národné družstvo mužov, ktoré reprezentuje Grécko v medzinárodných futsalových súťažiach a priateľských zápasoch. Funguje pod záštitou Ellinikí Podosfairikí Omospondía (EPO). Prvý medzinárodný zápas odohralo v roku 1998. Vo februári 2017 mu patrilo vo svetovom futsalovom rebríčku 74. miesto.
Vrcholné podujatia
Na majstrovstvá sveta FIFA sa gréckemu družstvu nepodarilo kvalifikovať ani raz. Vo svojej prvej kvalifikácii na MS 2000 skončilo v skupine posledné piate, keď prehralo všetky stretnutia. V ďalších 2 kvalifikáciách zvíťazilo iba v jedinom zápase a do play-off nepostúpilo. V kvalifikácii na MS 2012 muselo hrať Grécko už predkvalifikačné kolo, v ktorom vyhralo vyhralo 2 zápasy, ale vinou horších vzájomných zápasov sa neprebojovalo medzi 2 postupujúce družstvá.
Rovnako sa grécke družstvo neprebojovalo ani na majstrovstvá Európy UEFA. Absolvovalo 8 kvalifikácií, prvú v roku 1998 na ME 1999. V prvých dvoch nebodovalo vôbec, rovnako ako aj v kvalifikácii na ME 2007. Preto muselo v roku 2009 absolvovať už predkvalifikačné kolo, ktoré aj jasne vyhralo a postúpilo do hlavnej kvalifikácie. V nej však bodovalo iba v jednom zápase. V predposlednej kvalifikácii, na ME 2012, muselo hrať opäť už predkvalifikáciu. Tentoraz v nej dokázalo iba raz remizovať, skončilo na 3. priečke v skupine a vyššie sa neprebojovalo. V kvalifikácii na ME 2014 s prehľadom postúpilo do hlavnej kvalifikácie a tam dokázalo prekvapujúco zdolať 🇵🇱, čo však stačilo iba na 3. miesto v skupine.
1846
Narodenia
náhľad|upright|[[Svatopluk Čech (* 21. február)]] náhľad|upright|[[Henryk Sienkiewicz (* 5. máj)]]
Tamar (biblická postava)
Tamar (iné tvary v slovenských prekladoch Biblie: Támar, Támár ; inak aj: Tamara ; hebr. תָּמָר - prepis podľa tiberiadskej výslovnosti: Támár) je biblická postava. Biblia uvádza tri ženy, ktoré sa volajú Tamar. O prvých dvoch sa vie pomerne viac, o tretej Biblia skoro nič neuvádza. Sú to Júdova nevesta, Dávidova dcéra a Dávidova vnučka.
Júdova nevesta
thumb|left|Holandský obraz zo 17. storočia o príbehu Júda a Tamar Tamar bola Júdova nevesta, štvrtého syna Jakuba (Izraela) a matka Fáresa a Zaru (Zéracha). Bola vydatá za najstaršieho Júdovho syna Hera (Éra). Ten bol zlý a Boh ho zabil. Preto Júda povedal svojmu druhému synovi Onanovi, aby si vzal ženu svojho zosnulého brata za manželku, podľa švagrovského práva (tzv. levirátny zákon). Prvý syn, ktorý sa z takého manželstva narodí, je dedičom a "synom" nebohého brata. Ale Onan vedel, že potomok nebude jeho, preto semeno vždy zahubil vypustiac ho na zem. To, čo robil, bolo zlé v Božích očiach, preto Boh zabil i jeho. Tamar mala teda právo vydať sa za tretieho Júdovho syna, Selu (Šelu). Sela (Šela) bol však ešte veľmi mladý, tak Júda poslal Tamar do jej rodičovského domu, aby tam bývala ako vdova, kým Sela (Šela) nevyrastie. Júda však nemal v úmysle dať jej za manžela aj Selu (Šelu), lebo sa bál, že aj ten zomrie. Keď neskôr zomrela Júdova manželka, Júda raz šiel so svojím priateľom strihať ovce do Tamny (Timny). Keď Tamar videla, že Sela vyrástol a nestal sa jej manželom, zložila vdovské rúcho, zahalila sa závojom ako to robievali neviestky a sadla si vedľa cesty kadiaľ mal ísť jej svokor. Keď ju Júda uvidel, myslel si, že je to neviestka a vyspal sa s ňou. Ona si od neho vypýtala záloh. Následne otehotnela a porodila dvoch synov, dvojčatá Fáresa a Zaru (Zéracha). Júda ju potom ako mu ona poslala jeho záloh zistil, že to s ňou sa stretol pri ceste a prijal ju podľa práva za svoju manželku. Je uvedená v rodokmeni Ježiša Krista.
Tamar, Dávidova dcéra
Jej príbeh je v biblickom rozprávaní pútavo opísaný. Tamar bola plnohodnotnou sestrou Absolóna (Abšalóma), mladšieho zo synov kráľa Dávida. Dávidov vtedy najstarší žijúci syn Amnon, ktorý nebol jej plnohodnotným bratom, sa do nej zaľúbil. Keďže uveril tomu, že ju nebude môcť vlastniť, vymyslel plán: Tváril sa akoby bol chorý a poveril otca tým, aby poslal po sestru, aby mu táto domnelo pripravila jedlo pre chorého. Amnon ju ale znásilnil, a keď ho zúfalo prosila, aby predsa požiadal otca o manželstvo s ňou, zmenila sa jeho láska v nenávisť a vykázal ju z domu. Jej brat Absolón (Abšalóm) ju prijal k sebe, zjavne v domnienke, že ich spoločný otec zasiahne. Tohto síce udalosť rozhnevala, ale proti korunnému princovi nič nepodnikol. Absolón počkal dva roky, kým sa pomstil. Násilníka pozval na oslavu, počkal kým sa opije a nechal ho zabiť. Tento čin je určite potrebné vidieť z aj pohľadu rozporov o Dávidovo následníctvo (ktoré viedli až k Absolónovej revolte proti otcovi).
Diaľnica A46 (Nemecko)
Diaľnica A46 je nemecká diaľnica v spolkovej krajine Severné Porýnie-Vestfálsko. Po svojom dokončení povedie od holandskej štátnej hranice neďaleko mesta Heinsberg, cez Wuppertal a Düsseldorf až po mesto Bestwig v regióne Sauerland, kde sa napojí na diaľnice A33 a A44.
Úseky
Diaľnica je zatiaľ vybudovaná v troch úsekoch:
Zvyšné úseky sú v štádiu plánovania, pričom kompletné dokončenie diaľnice sa plánuje na rok 2023.
Tamar (biblická postava)
Tamar, Dávidova vnučka
Bola dcérou Absolóna (Abšalóma), zjavne pomenovaná po jej tete.
Vlajka Jamajky
thumb|right|250px|Vlajka Jamajky Vlajka Jamajky – pole vlajky je rozdelené uhlopriečnym krížom na štyri trojuholníky; horný a dolný je zelený, ľavý a pravý čierny. Žltá farba symbolizuje krásu slnečného svitu a nerastné bohatstvo ostrova, zelená nádej a poľnohospodárstvo, čierna útlak ľudu a ťažké bremeno neslobody, ktoré musel v minulosti niesť, a súčasne ťažkosti, ktorým krajina.
Pygmalión (cyperský kráľ)
náhľad| Pygmalion je prekvapený, že socha, ktorú stvoril ožila
Pygmalión je v gréckej mytológii cyperský kráľ (v niektorých bájach to bol sochár), tvorca sochy ženy, ktorá ožila.
Na sviatok bohyne Afrodity poprosil Pygmalión bohyňu, aby mu zoslala ženu takú krásnu, ako bola jeho socha. Múdra Afrodita však poznala jeho skutočné želanie. Keď sa vrátil domov, a ako zvyčajne, vzal sochu do náručia, cítil, že socha sa mení a ožíva. Krásna deva potom dostala meno Galateia a keďže ju Pygmalión zbožňoval, oženil sa s ňou. Narodila sa im dcéra Pafos, podľa mena ktorej je dodnes pomenované mesto na Cypre, kde v antike uctievali bohyňu Afroditu.
Mont-Cauvaire
Mont-Cauvaire je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Seine-Maritime, v regióne Horná Normandia.
Pygmalión (cyperský kráľ)
Tento príbeh je veľmi obľúbený a na mnoho spôsobov zobrazený v maliarstve, hudbe, sochárstve, v divadelnom i filmovom umení. Do podoby divadelnej hry ju adaptoval írsky dramatik George Bernard Shaw a v roku 1914 ju upravili na úspešný filmový muzikál My Fair Lady s Audrey Hepburnovou v hlavnej úlohe. Príbeh Pygmalióna predstavuje odvekú túžbu ľudstva po dokonalosti a večnom šťastí.
Mont-Cauvaire
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Vix (Côte-d’Or)
Vix je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Côte-d’Or, v regióne Burgundsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Mauerkirchen
Mauerkirchen je trhová obec v Rakúsku v spolkovej krajine Horné Rakúsko v okrese Braunau am Inn.
Žije tu 2 269 obyvateľov (1. 1. 2011).
Linka 12 (parížske metro)
Chronológia
thumb|left|Geograficky presná mapa dráhy linky 5. november 1910: Bola otvorená Linka A spoločnosti Nord-Sud od Porte de Versailles po Notre-Dame de Lorette. 8. apríl 1911: Linka bola rozšírená severným okruhom. 30. október 1912: Linka bola rozšírená od Pigalle po Jules Joffrin. 23. august 1916: Linka bola rozšírená od Jules Joffrin po Porte de la Chapelle. 1930: Spoločnosť CMP kúpila spoločnosť Nord-Sud. Linka A sa stala linkou. 24. marec 1934: Linka bola rozšírená od Porte de Versailles po Mairie d'Issy. 18. decembra 2012: Linka bola rozšírená od Porte de la Chapelle po Aubervilliers - Saint-Denis - Front Populaire.
Vývoj mien staníc
1923: Sèvres - Croix Rouge bola premenovaná na Sèvres - Babylone. 25. augusta 1931: Marcadet bola premenovaná na Marcadet - Poissoniers. 6. október 1942: Montparnasse bola premenovaná na Montparnasse - Bienvenüe. 15. október 1945: Petits Ménages bola premenovaná na Corentin Celton na počesť člena Francúzskeho odporu, ktorý pracoval v Chorobinci Petits Ménages, a ktorý bol zabitý nacistami počas okupácie. 11. máj 1946: Torcy bola premenovaná na Marx-Dormoy. 30. jún 1986: Chambre des Députés bola premenovaná na Assemblée Nationale.
Bouhy
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
A Pallas nagy lexikona
náhľad|vpravo|A Pallas nagy lexikona A Pallas nagy lexikona (doslova Pallasov/Pallasin veľký lexikon) je univerzálna veľká encyklopédia v maďarskom jazyku, ktorá prvýkrát vyšla v Budapešti na konci 19. storočia. Je prvou encyklopédiou v maďarčine, ktorá nebola založená na preklade z iných jazykov.
Postupne vychádzala rokoch 1893 - 1897 v Budapešti vo vydavateľstve A Pallas Irodalmi és Nyomdai Rt. (doslova Pallas - literárna a vydavateľská a.s.). V roku 1900 boli vydané dva diely doplnkov. Encyklopédia takto dosiahla celkovo 18 zväzkov obsahujúcich vyše 150 000 hesiel. Hlavným redaktorom bol József Bokor. Autormi boli renomovaní uhorskí vedci, z ktorých veľká časť bola členmi Uhorskej akadémie vied. Na jej tvorbe sa zúčastnilo viac ako 300 autorov, medzi nimi aj viacerí slovenskí ako napr. Kornel Divald.
Encyklopédia je dostupná na internete prostredníctvom projektu Magyar Elektronikus Könyvtár (MEK; Maďarská elektronická knižnica) Krajinskej Széchényiho knižnice.
Hobľovačka
Hobľovačka je stroj pre technologickú operáciu hobľovanie, je to druh obrábacieho stroja používaného na trieskové obrábanie rovinných alebo tvarových rozvinuteľných plôch na dlhých a úzkych obrobkoch v strojárstve a drevospracujúcom priemysle.
Podobne ako ostatné obrábacie stroje, má tieto základné časti: lôžko, pracovný stôl, stojany, priečniky, suporty a hobľovacie nože.
Obrobok sa upína na stôl, ktorý sa pohybuje po prizmatickom vedení vytvorenom v lôžku. Pohon stola je zväčša mechanický skrutkou a ozubeným hrebeňom, ozubeným kolesom a hrebeňom  alebo hydraulický. Pohon ozubeným kolesom som šikmými alebo šípovými zubmi a hrebeňom je najčastejší, pretože má pomerne dobrú účinnosť, rovnomerný chod a jednoduchú konštrukciu. Posuv suportu zabezpečujú samostatné elektromotory. Suport sa do rezu prisúva mechanicky alebo ručne. Nožové držiaky sú odklopné, čiže pri spätnom pohybe stola sa nadvihujú nad obrábanú plochu samočinný mechanicky, alebo hydraulicky. Nožové sane suportu sa môžu otáčať, a to umožňuje hobľovať šikmé plochy. Pre obrábanie dreva sa obvykle používajú nože uložené v rotačnej nožovej hlave.
Jaroslav Janoušek
Jaroslav Janoušek (* 1904, † neznáme) vystupujúci aj pod menom Pravoslav Janoušek bol príslušník NKVD a ŠtB.
Hobľovačka
Druhy:
Jaroslav Janoušek
Bol synom českého komunistického novinára a revolucionára, prezidenta Slovenskej republiky rád Antonína Janouška. Vyrastal v mieste otcovho exilu, v Čuvašsku v Sovietskom zväze. Počas Druhej svetovej vojny slúžil v Červenej armáde a utŕžil ťažké zranenie hlavy. Toto zranenie mohlo byť príčinou jeho neskoršej mimoriadnej agresivity.
Pracoval pre NKVD a po roku 1945 (alebo 1948) sa presťahoval do Česko-Slovenska, kde sa ako sovietsky agent stal príslušníkom Štátnej bezpečnosti. Za brutalitu ho však v roku 1949 z ŠtB prepustili, avšak sovietski poradcovia presadili v roku 1951 jeho opätovné prijatie. Stojí za zmienku, že v rámci vnútorných čistiek v ŠtB potom znovuprijatí dôstojníci vrátane Janouška vyšetrovali svojich bývalých nadriadených, ktorí sa zasadili o ich prepustenie.
Hobľovačka
Na zlepšenie využitia hobľovačky sa ako príslušenstvo dodávajú frézovacie a brúsne vretenníky. Hobľovacím kopírovacím zariadením sa môžu obrábať tvarovo zložité plochy aj plochy plošné a priestorovo nerozvinuté.
Jaroslav Janoušek
Meno majora Jaroslava Janouška sa objavuje v súvislosti s vyšetrovaním viacerých exemplárnych politických procesov v 50. rokoch 20. storočia. Biskup Vasiľ Hopko ho uvádza ako najbrutálnejšieho z vyšetrovateľov, ktorí ho mučili po uväznení v roku 1951. V súvislosti s procesom s Rudolfom Slánským v rokoch 1951–1952 vyšetroval prípad Miloslava Choca a Slavoja Šádka, odsúdených na smrť za údajné zastrelenie Augustina Schramma.
Česká literatúra v rokoch 1945 – 1990
Česká literatúra v rokoch 1945 – 1990
Po roku 1945 sa situácia v literatúre vyvíjala trochu zložitejším spôsobom ako to bolo dovtedy: Svet sa jednak rozdelil na dva tábory – socialistický a kapitalistický a aj do západnej literatúry začali vstupovať vplyvy východných kultúr. Demokratický tábor sa vyvíjal ďalej normálnym smerom. Časť autorov v tomto smere sa nevenovala politike vôbec, časť ju brala do úvahy iba okrajovo a časť sa politike venovala. Túto časť spektra autorov môžeme ďalej deliť na tých, ktorí podporovali demokraciu a kapitalizmus, a tých, ktorí podporovali socializmus.
V tom čase sa česká literatúra uzatvorila do socialistického bloku a tým sa odrezala od svetovej literatúry.
Roky 1945 – 1948
V rokoch 1945–1948 (predovšetkým zo začiatku) literáti nadväzovali na predvojnovú literatúru. Onedlho sa však začali objavovať rôzne obmedzenia, a literatúra začala pomaly smerovať k takzvanému socialistickému realizmu. V tom čase začali odchádzať do exilu prví spisovatelia. Zároveň došlo k vyháňaniu sudetských Nemcov, s ktorými odišla aj väčšina nemecky píšucich spisovateľov, ktorí samozrejme ovplyvňovali českú kultúru (napríklad Josef Mühlberger).
V tomto krátkom období je samozrejme najčastejšou témou diel druhá svetová vojna, kedy sa spisovatelia a predovšetkým básnici, snažili vyjadriť svoju bolesť a túžbu po tom, aby sa neopakovali podobné hrôzy. Zároveň mnohí autori dávajú najavo svoje sklamanie zo západu, ktorý vinia z pasivity a naopak ukazujú svoje sympatie k ZSSR (František Halas, Vladimír Holan, František Hrubín, Jan Zahradníček, ale aj Vladimír Vokolek; Jan Drda). V tomto období bola po prvý raz vydaná Reportáž psaná na oprátce od J. Fučíka. V slovenčine Reportáž zpod šibenice.
V roku 1946 zvolal Syndikát českých spisovateľov zjazd, na ktorom sa objavila téma vzťahu politiky a literatúry, k čomu sa vyjadril v úvodnom prejave prezident Edvard Beneš (autorom prejavu bol Václav Černý). Z prejavu vyplývalo, že prezident zastáva názor slobody slova, ale neposkytol žiadne záruky ani prísľub, že sa bude snažiť tento trend podporovať. Aj preto na zjazde prevážil opačný názor, že spisovatelia majú spolupracovať s národom a pomáhať budovať štát.
Po roku 1946 niektorí spisovatelia začali pochybovať, či je cesta, po ktorej sa český národ po vojne vydal, tou najlepšou možnosťou (napríklad František Halas). Tieto pochybnosti zosilneli po správach o kultúrnych čistkách, ktoré v tom čase prebiehali v ZSSR. Proti týmto čistkám sa z českých autorov, až na výnimky (Jan Slavík, Edvard Valenta), nikto nepostavil. Celkom mimo diania bola takzvaná katolícka skupina, ktorá už na zjazde spisovateľov nemala žiadny vplyv.
V tomto období sa začali presadzovať mladí spisovatelia, niektorí z nich už na seba upozornili tesne pred vojnou alebo počas nej, často v súvislosti so skupinou 42: Jan Hanč, Ivan Blatný, Josef Kainar, Jaromír John.
Roky 1948 – 1956
V roku 1948 došlo k „víťazstvu pracujúceho ľudu“, po ktorom bola časť autorov zakázaná, diela niektorých starších autorov boli sťahované z knižníc (prvý zoznam zakázaných autorov vyšiel už v roku 1948), toto sťahovanie najviac postihlo univerzitné knižnice. Staré západné literárne vzory boli nahradzované novými – sovietskymi. Dochádzalo k rušeniu knižníc (predovšetkým kláštorných). Pri tomto trende nerozhodovala literárna kvalita, ale takzvaná „socialistická morálka“ a vôľa podrobiť sa jej.
Je zaujímavé, že časť spisovateľov, ktorí pred druhou svetovou vojnou bojovali za socializmus, ako za cestu väčšej slobody, nebojovali proti obmedzovaniu týchto slobôd, ale často sa na obmedzovaní aj aktívne podieľali.
Už v apríli 1948 bol zvolaný Zjazd národnej kultúry, ktorý celkom ovládli komunisti (Václav Kopecký, Zdeněk Nejedlý a Ladislav Štoll).
Na prelome rokov 1948 a 1949 došlo k vytvoreniu Zväzu československých spisovateľov, ktorý nebol otvorenou organizáciou, ale naopak, o prijatí do neho rozhodovalo výberové konanie, ktorým neprešli najznámejší spisovatelia (napríklad Jaroslav Seifert a Karel Teige). Zväz zvolal svoj prvý zjazd na jar 1949 a potvrdil na ňom už nastupujúce trendy. Výsledkom zjazdu bola okrem iného takzvaná Akcia pracujúcich s literatúrou, ktorá priniesla súťaže o najlepšie (najangažovanejšie) dielo v mnohých podnikoch. Títo ľudia mali nahradiť takzvaných „buržoáznych spisovateľov“. Vďaka tejto akcii sa do literatúry dostali napríklad: Marie Dušková, Otto Ježek, Jiří Havel. Podobne servilne k novému režimu písali napríklad vnuk slávneho spisovateľa Stanislav Neumann, Jiří Stano, Lenka Hašková, Zdeněk Pluhař a Alexej Pludek. Menovaní spisovatelia sa samozrejme pokúšali presadiť aj v ďalších etapách tohto obdobia, ale ich úspechy už neboli tak prenikavé.
V tomto období písali prosocialisticky aj spisovatelia, ktorí po čase svoj názor úplne zmenili a dostali sa tak na opačný pól českej literatúry – teda na zoznam zakázaných autorov (Milan Kundera, Miroslav Červenka, Karel Šiktanc, Pavel Kohout, Jiří Šotola, ale aj Ludvík Aškenazy), alebo sa aspoň stávali apolitickými (Miroslav Florian).
Dá sa povedať, že existovalo minimum mladých spisovateľov, ktorí by mohli vydávať knihy a zároveň by písali nepoliticky (Jarmila Loukotková, Karel Ptáčník).
Katolícka literatúra bola celkom zakázaná a o jej autoroch sa dá povedať jediné: kto neodišiel do exilu, bol väznený (napríklad Jan Zahradníček a František Daniel Merth).
Väčšina odborníkov považuje za samizdat aj verše J. Zahradníčka a iných, ktorí svoje verše nepísali a šírili ich ústne medzi spoluväzňami. Časť veršov vyšla v rôznych výberoch, väčšinou samizdatovo či exilovo po roku 1968.
Mnoho spisovateľov, ktorí nemohli publikovať, písalo takzvane „do zásuvky“, ich diela vyšli neskôr – niektoré po roku 1963, iné v samizdate či exile po roku 1968, niektoré diela tej doby vyšli až po roku 1989 a niektoré dokonca ešte neboli vydané vôbec. Tieto diela samozrejme čítal úzky okruh priateľov, ale za samizdat v pravom slova zmysle sa považovať nedajú.
Divadlo
Bol vyvíjaný tlak na „osvetovú“ činnosť pomocou divadelných časopisov, fakúlt, seminárov. Mnoho divadiel postupne zmenilo nielen prevádzkovateľov, ale aj svoj názov (napríklad Mestské divadlo na Vinohradoch bolo pridelené armáde a premenovalo sa na Divadlo československej armády).
Divadelníctvo sa tak stalo celkom poplatné režimu, tvorba bola hodnotená predovšetkým z ideového hľadiska, hrali sa predovšetkým sovietske hry, z repertoárov divadiel takmer zmizli klasické hry. Vznikali hry, v ktorých hrdinský sovietsky partizán porazil pluk nemeckých vojakov, prípadne hry, v ktorých sa mladý odporca komunizmu nakoniec spamätá a stane sa tiež komunistom, atď.
Samozrejme, že aj v tejto oblasti sa presadila budovateľská tvorba, obľúbenou témou boli takzvané výrobné drámy, ktorá sa odohrávali v továrni, na stavbe, a podobne, končili prekročením plánu, odhalením záškodníka, alebo boli obe témy prítomné v jednej dráme. Mnoho autorov písalo hry, ktoré nabádali k vyšším výkonom, napríklad Ladislav Bublík, či Vašek Káňa s dielom Parta brusiče Kahana a Miloslav Stehlík.
Ďalšou obľúbenou témou boli hry zo „socialistickej minulosti“, cieľom ktorých bolo ukázať genialitu komunistami obľúbených historických postáv a dať tak národu „príklad“, František Rachtík (Hra o Janu Žižkovi s předjitří), Milan Jariš (Boleslav I. a Patnáctý březen), veľmi angažovaný bol tiež Vojtěch Cach (Mostecká stávka a Pevnost na severu).
Jediným významnejším autorom tej doby sa stal Vratislav Blažek, predovšetkým hrou Kde je Kuťák?
Roky 1956 – 1968
Po Stalinovej smrti (1953) cítili vedúci predstavitelia, že stav, v akom sa politický systém nachádza, je neudržateľný a že je potrebné ho reformovať.
V ZSSR vystúpil na XX. zjazde KSSZ (1956) Nikita Sergejevič Chruščov a odsúdil stalinizmus (prejav bol samozrejme tajný). Na II. zjazde československých spisovateľov (1956) sa spisovatelia vyjadrili k problémom cenzúry – nežiadali jej zrušenie – iba uvoľnenie a predseda zväzu J. Seifert sa dokonca zastal väznených literátov, ďalší kto veľmi odvážne vystúpil proti vtedajšej kultúrnej politike bol František Hrubín. Je potrebné ustavične pamätať na to, že prevážna väčšina literátov nebola protikomunisticky zameraná a naozaj verila v socializmus s ľudskou tvárou, takmer nikto z nich sa neusiloval vrátiť kapitalizmus. Pochopenie, že socializmus sa nedá reformovať, prišlo až po roku 1968.
Mauthausen
Mauthausen je obec v Rakúsku v spolkovej krajine Horné Rakúsko v okrese Perg.
Česká literatúra v rokoch 1945 – 1990
Roky 1956 – 1968
V roku 1959 bola zvolaná mimoriadna konferencia zväzu československých spisovateľov, ktorá mala usmerniť literatúru. Tu sa Ladislav Štoll (hlavný ideológ v oblasti kultúry – podieľal sa na spolitizovaní literatúry) pokúsil tento vývoj zastaviť, jeho prejav však vzniknutú situáciu nezvrátil a uvoľňovanie pokračovalo, aj keď došlo k jeho značnému spomaleniu a ohraničeniu.
Mauthausen
Počas 2. svetovej vojny sa tu nachádzal koncentračný tábor Mauthausen-Gusen.
Česká literatúra v rokoch 1945 – 1990
Roky 1956 – 1968
Roku 1963 sa konal ďalší zjazd spisovateľov, ktorý sa už postavil celkom jasne proti spolitizovaniu kultúry, ani tu sa však neobjavili snahy o demokraciu, ale iba o nápravu zjavných krívd.
V roku 1965 zjazd KSČ vo svojej kultúrnej rezolúcii ešte poľavil a odmietol stalinské ponímanie literatúry, upozorňoval len na „nebezpečenstvo“ zľahčovania socialistickej ideológie.
V tomto období (1956–1968) vznikol celý rad novín a časopisov (ktoré boli po roku 1968 opäť zakázané). V roku 1952 boli založené Literární noviny (neskôr Literární listy a ešte neskôr Listy), časopis sa stal význačným predstaviteľom takzvaného demokratizačného procesu.
Vznikli časopisy ako napríklad Nový život, Červený květ, ale aj Tvář (zakázaný v roku 1965) a Sešity.
Okolo časopisu Květen vznikla po dlhšej dobe (1955) skupina autorov s nejakým programom. Autori tu pôsobiaci odmietli straníckosť umenia a snažili sa zobrazovať „pravdivú skúsenosť denného života“. V Květnu prevažovali nielen počtom, ale aj kvalitou básnici, napriek tomu sa tu presadili aj prozaici. Časopis bol zakázaný roku 1959.
Najvýznamnejší básnici časopisu Květen:
Najvýznamnejší kritici časopisu Květen:
Najvýznamnejší prozaici časopisu Květen:
Po zákaze Května vznikol v Brne časopis Host do domu (nazvaný podľa zbierky J. Wolkera). V tomto najprv mesačníku a neskôr dvojtýždenníku pôsobil napríklad Jan Skácel, Jan Trefulka.
V Prahe viedol od roku 1964 Literární noviny Milan Jungmann, ktorý sa pokúsil urobiť z nich skutočné literárne noviny; v tom čase do nich prispievali okrem iného Ivan Klíma, Karel Kosík, Milan Kundera, Ludvík Vaculík.
V Bratislave sa to isté odohrávalo okolo časopisu Kultúrny život, v ktorom pôsobil aj Laco Novomeský (po dlhšej dobe mohol publikovať), Ladislav Mňačko, Dominik Tatarka, ale aj kritik Milan Hamada.
Ešte neskôr sa objavila revue Divadlo (Jan Patočka, Jan Grossman).
Postupne sa opäť začali prekladať aj diela z cudzích literatúr (nielen socialistická), a hoci aj tu existovali isté hranice – mohli sa prekladať diela, ktoré režim posúdil ako bezchybné (predovšetkým v nakladateľstve Orion).
Do literatúry sa pomaly vracali aj spisovatelia, ktorí boli perzekvovaní a často aj väznení (napríklad František Křelina, Karel Pecka, Václav Renč, Josef Kostohryz, Bedřich Fučík, …). Nemohli síce slobodne publikovať, ale predsa len im vychádzali niektoré úvahy, a podobne. V literatúre znova začali pôsobiť aj osobnosti, ktoré sa odmlčali pre svoj nesúhlasný postoj k režimu, alebo nemohli ani začať publikovať (Bohumil Hrabal, Vladimír Holan, František Halas, Oldřich Mikulášek, Jan Skácel, Laco Novomeský, Josef Kainar, Václav Kaplický, Oldřich Daněk, …).
Postupne sa presadzovali aj mladí spisovatelia, ako napríklad Josef Škvorecký, Ludvík Aškenazy, Jan Trefulka, Ivan Klíma, Jan Otčenášek, Arnošt Lustig, Jiří Weil a iní. Títo spisovatelia proti režimu zo začiatku nevystupovali, ale ich snaha robiť literatúru po svojom ich k tomu doviedla. Častou témou ich diel je vojna, ktorá ale už nie je opisovaná z pozície hrdinov, ale z pohľadu obyčajných ľudí, často židov.
Literárna veda bola samozrejme najviac rozdelená, v nej sa najviac prejavoval konflikt oficiálnych kritikov (Ladislav Štoll) a novej demokratickejšie zmýšľajúcej skupiny kritikov a literárnych historikov (Jiří Opelík, Oleg Sus, Jiří Brabec, Milan Jungmann). V tejto oblasti bolo veľmi významným vydanie niektorých starších diel Jana Mukařovského, okolo ktorého sa zostavila celá skupina mladých teoretikov.
Divadlo
Dráma sa v tomto období pomaly zbavila socialistického realizmu, začínajú sa objavovať autori, ktorí chcú ukázať viac, než socialistickú morálku a hľadajú ďalšie vyjadrovacie možnosti. Prvú významnejšiu hru (Inteligenti) napísal Milan Jaris, onedlho mala premiéru Taková láska od Pavla Kohouta a potom sa začali hrať aj hry ďalších autorov:
V druhej polovici tohto obdobia nastal rozvoj malých takzvaných amatérskych scén, ktorými sa potom do divadiel dostali aj ľudia, ktorí sa stali veľmi populárnymi. Scény sa často pohybovali na hrane zákazu a po roku 1968 boli postupne rušené. Z týchto divadiel (poetických) boli najvýznamnejšie Husa na provázku v Prahe a Divadlo poezie X 62 z Brna.
O rok neskôr (1958) bolo založené Divadlo Na zábradlí a v roku 1959 založili Jiří Suchý a Jiří Šlitr divadlo Semafor. Tieto dve divadlá tak začali éru „malých scén“, ktoré boli v Česko-Slovensku veľmi obľúbené.
Alfréd Radok sa pokúsil prevádzkovať Laternu magiku, ale tej nakoniec povolili len prvý program, druhý bol považovaný za ideovo nevyhovujúci. Je zaujímavé, že na tomto projekte s ním spolupracovalo niekoľko osobností, ktoré sa neskôr presadili – Václav Havel, Miloš Forman a Ján Roháč.
V Divadle Na zábradlí robil Ladislav Fialka pantomímu spojenú so šansónmi (Pantomima Na zábradlí, 1958; Devět klobouků na Prahu, 1960; Etudy, 1960; Cesta, 1962; Blázni, 1968; Knoflík, 1968). Ďalšími predstaviteľmi pantomímy (Divadlo absurdity) boli Ctibor Turba, Boris Hybner a Richard Rýda. Ich pantomímy obsahovali cirkusové prvky, boli drsné a antilyrické. V rokoch 1966 – 1972 tu pôsobila Pantomíma Alfreda Jarryho (Harkiri, 1968; Turba tacet, 1970 Udělej mi to sprava).
V roku 1963 vzniklo v Liberci Studio Ypsilon; divadelné predstavenia Ypsilonky sa opierali o text-appeal a dá sa povedať, že ho aj rozvíjali. Pôsobil v ňom predovšetkým Karel Novák a Jan Schmid (Encyklopedické heslo XX. století a Carmen nejen podle Bizeta)
V divadelnom prostredí tohto obdobia je potrebné spomenúť aj Divadlo Spejbla a Hurvínka. Divadlo založil Jiří Skupa (český učiteľ) v 30. rokoch a zo začiatku bolo určené primárne pre deti, neskôr sa objavujú prvé predstavenia určené aj pre dospelých divákov.
Exilová literatúra
V exilovej literatúre fungoval predovšetkým časopis Svědectví, ktorý bol zakázaný. Za prispievanie do neho bol Jan Beneš v roku 1967 odsúdený na 5 rokov. Postupne sa vytvárali ďalšie časopisy – v Ríme od roku 1958 vychádzal časopis Studie, ktorý bol orientovaný katolícky. Od roku 1964 vychádzal v New Yorku časopis Proměny.
Najznámejšími emigrantmi, ktorí tvorili v tom čase na „západe“ boli: Pavel Tigrid, Egon Hostovský, Jan Čep.
Roky 1968 – 1989
Po 21. auguste 1968 začalo dochádzať k obnovovaniu cenzúry; nebola síce obnovená oficiálne, ale každé dielo prechádzalo systémom schvaľovania. Väčšina autorov, ktorí chceli byť vydávaní, si svoje diela cenzurovali sami. V júni 1969 sa konal zjazd Zväzu českých spisovateľov, ktorý bol celkom bez účasti KSČ. Jeho výsledkom bolo odsúdenie novej politiky a protest proti zakazovaniu časopisu (Listy). Na zjazd oficiálne miesta vôbec nereagovali – nepohodlní autori sa stali zakázanými, čo znamenalo, že im prestali vychádzať ich diela a noviny, školy, a podobne sa o nich prestali zmieňovať. Tento proces sa najviac dotkol kritiky, ktorá prakticky prestala existovať, respektíve existovala len kladná kritika. V auguste 1969 vyšla petícia Deset bodů, ktorej autormi boli Václav Havel a Ludvík Vaculík, potom vyšlo ešte niekoľko podobných petícií, organizátori a signatári boli perzekvovaní a tak bol postupne odpor voči okupácii zlomený a začala takzvaná éra normalizácie. Postihla oveľa viac Česko než Slovensko, pretože slovenskí autori zo začiatku verili, že s novým režimom sa bude dať dohodnúť a že sa podarí ubrániť aspoň niektoré zo slobôd. Postupne boli zakázané všetky literárne časopisy (Tvář, Listy, Host do domu, Impuls…) Nakoniec došlo k úplnému rozdeleniu literatúry, kedy sa medzi jednotlivými prúdmi nediskutovalo (alebo len minimálne), ani sa vzájomne neovplyvňovali.
Oficiálna literatúra
Roku 1971 vyšlo ''Poučenie z krízového vývoja v strane a spoločnosti po XIII. zjazde KSČ'', v ktorom bolo národu objasnené, "ako to vlastne bolo" – je akousi „analýzou“ roku 1968, respektíve zistením ako je možné, že k niečomu takému došlo. Za hlavných „vinníkov“ boli označení umelci, predovšetkým spisovatelia. Dokument na dlhú dobu zastavil akékoľvek reformy.
V roku 1972 bola situácia celkom pod kontrolou ÚV KSČ a tak sa mohol zísť ustanovujúci zjazd Zväzu českých spisovateľov, ktorému predsedal Jan Kozák. Tento zväz mal v roku 1972 iba 115 členov (porovnaj zväz pod vedením J. Seiferta, ktorý mal v roku 1969 cca 500 členov), a hoci členstvo v ňom bolo spojené so značnými výhodami, odmietli ho (alebo neboli doňho prijaté) aj niektoré bývalé opory spoločnosti. Je dôležité si uvedomiť, že iná situácia bola v Česku a iná bola na Slovensku, kde normalizácia prebiehala miernejšou formou. Slovenskí spisovatelia podporili (väčšinovo) nástup slovenského vedenia (Laco Novomeský), hovorcom Slovenskej oficiálnej kultúry sa stal Miroslav Válek.
Spisovatelia: Karel Boušek, Miroslav Florian, Zdena Frýbová, Karel Milota, Mikuláš Medek, Jan Otčenášek, Vladimír Páral, Petr Prouza, Josef Rybák, Ivan Skála, Vojtěch Steklač, Valja Stýblová, Ladislav Štoll, Jaromír Tomeček, Felix Vodička, Vilém Závada, Stanislav Zedníček, Jiří Marek, Miloš Macourek, Josef Nesvadba, Ludvík Souček.
Básnici z generácie tzv. "Pětatřicátníků": Karel Sýs, Jiří Žáček, Jaromír Pelc, Josef Šimon, Josef Peterka.
Na okraji oficiálnej literatúry bol Bohumil Hrabal (jeho diela začali vychádzať po rozhovore v Tvrobě, kde vyjadril lojalitu režimu, aj tak bol ale často cenzurovaný) a Ota Pavel.
Na divadle sa na onom okraji pohybovalo Divadlo Járy Cimrmana, Husa na provázku, Hadivadlo, Sklep, Karel Steigerwald a Dana Fischerová.
Humor a satira
Oblasť humoru a satiry sa v tom čase stala takmer výhradne doménou divadla, pretože práve divadlo sa dá ťažšie cenzúrovať – lepšie sa v ňom presadzuje dvojzmyselnosť, prerieknutie a podobne.
Satirické a humoristické články sa objavovali iba v špecializovaných novinách. Najznámejším sa stal Dikobraz, ktorý sa stal symbolom normalizačného humoru. Tento časopis podporoval socializmus, objavovali sa tu karikatúry kapitalistov a podobne. Neskôr (perestrojka) sa začala objavovať aj satira a humor na úkor socializmu. Nikdy však nedochádzalo k napádaniu systému ako takého, kritizovali sa iba malé nešváry.
Najznámejšími autormi sa v Dikobraze stali Karel Bradáč a Václav Lacina.
Väčšina literárneho humoru bola poplatná dobe, niekoľko jedincov sa napriek tomu opatrným spôsobom pokúsilo robiť tradičný humor a satiru.
Exilová literatúra
Spisovatelia, ktorí odišli do zahraničia, boli v oveľa lepšej situácii než v roku 1948. V roku 1968 už bol západ pripravený a chcel počuť, čo sa v krajinách socialistického bloku deje. Navyše mali exulanti podporu z domova a mali na ňu väzby, neboli rozhádaní, čo bolo spôsobené tým, že väčšina z nich vyrástla (spisovateľsky) v kultúrnej jednote, prešla si obdobím viery v socializmus a následnou dezilúziou, mali spoločného nepriateľa – vládnuci režim. Napriek týmto všetkým zjednocujúcim prvkom boli viditeľné veľké rozdiely v myslení medzi ľuďmi, žijúcimi v Česko-Slovensku a v exile. Tieto rozdiely vynikli najmä v roku 1990, kedy sa mnohí z nich vrátili, či prišli na návštevu.
Daniel Strož založil v Mníchove nakladateľstvo Poezie mimo domov, vo Švajčiarsku vzniklo nakladateľstvo Konfrontace (Antonín Petr Pašek), ktoré okrem iného vydávalo aj niekoľko časopisov. V druhej polovici 80. rokov bolo založené v Scheinfelde (Nemecko) Dokumentačné stredisko československej nezávislej literatúry
Množstvo týchto centier, spolu s odlišnými názormi (nielen politickými, ale aj etickými, a podobne) viedlo k istej roztrieštenosti exilu, istými spojovateľmi medzi nimi boli rozhlasové stanice Hlas Ameriky a Slobodná Európa, ďalším jednotiacim prvkom boli všeobecne uznávané časopisy ako boli Listy (Pelikán; Řím) a Svědectví, Proměny a aj katolícke Studie.
Je dôležité si uvedomiť, že v týchto nakladateľstvách nevychádzali iba exiloví autori, ale aj zakázaní autori, prípadne zakázané diela oficiálnych autorov. Hlavným problémom týchto nakladateľstiev boli veľmi nízke náklady jedného vydania: u Sixty-Eight publisher zhruba 1 500 – 2 000 kusov na jedno vydanie, Poézia mimo domov len 250 – 500 kusov. Väčšie náklady dosahovali iba preklady českých diel. Toto je pomerne zaujímavé a ukazuje to na fakt, že väčšina českých emigrantov splynula s cudzím prostredím.
Niektorí spisovatelia niesli nové prostredie veľmi ťažko a prestali celkom tvoriť (napríklad Karel Michal, Karol Sidon), iní začali písať v inom jazyku a stali sa tak často súčasťou novej kultúry (Ludvík Aškenazy), iní sa po čase prestali k Česko-Slovensku hlásiť a celkom splynuli s cudzou kultúrou (Milan Kundera).
Najvýznamnejší predstavitelia:
Samizdatová literatúra
Začali sa objavovať aj prvé časopisy, ktoré neboli vydávané (respektíve písané) s cieľom šíriť diela, ale s cieľom písať novinky o inej než oficiálnej kultúre. Prvý z takto vzniknutých časopisov bol časopis Spektrum, z ktorého vyšli iba tri čísla.
Ďalším časopisom, ktorý bol takto šírený, bolo Vokno. Časopis vychádzal od roku 1979 až do roku 1995 s malou prestávkou v roku 1981, kedy boli jeho redaktori odsúdení. Vokno bolo najrozšírenejšou samizdatovou literatúrou – vychádzalo aj v niekoľkosto výtlačkoch. Vokno bolo zamerané celkom na undergroundovú kultúru a stalo sa hlavným periodikom tejto kultúry v Česko-Slovensku. V roku 1981 začal vychádzať Obsah, ktorého snahou bolo rozširovať alternatívnu beletriu a eseje, presadzovali sa v ňom aj katolícki autori, najznámejšie z časopisu sa stali fejtóny L. Vaculíka, ktoré boli písané na žltom papieri (žlté fejtóny). Autori písali články na počet čísiel, tie si potom vymenili a tým získali kompletné číslo. Po ukončení každého ročníka vyšiel v Petlici výber toho najlepšieho z predošlého ročníka.
Ďalší predstavitelia: Ivan Binar, Zuzana Brabcová, Jiří Brabec, Václav Černý, Miroslav Červenka, Vratislav Effenberger, Bedřich Fučík, Jiří Gruša, Jiřina Hauková, Václav Havel, Ladislav Hejdánek, Bohumil Hrabal, Jaroslav Hutka, Václav Jamek, Ivan Martin Jirous, Emil Juliš, Eva Kantůrková, Svatopluk Karásek, Pavel Kohout, Milan Koch, Iva Kotrlá, Jiří Kratochvil, Eda Kriseová, Pavel Landovský, Sergej Machonin, František Pavlíček, Karel Pecka, Sylvie Richterová, Zdeněk Rotrekl, Pavel Řezníček, Karol Sidon, Jiří Suchý, Karel Šiktanc, Milan Šimečka, Pavel Švanda, Jan Trefulka, Vlastimil Třešňák, Milan Uhde, Zdeněk Urbánek, Ivan Wernisch
Slovensko: Ivan Kadlečík, Hana Ponická, Dominik Tatarka, Milan Šimečka
Zvláštnu pozíciu mali Jaroslav Seifert, Mikulášek, Skácel, ktorí občas vychádzali aj ako oficiálna literatúra, pretože ich význam zďaleka presahoval možnosti zákazu. Ich diela vychádzali cenzurované a vo veľmi malých nákladoch, takže boli veľmi ťažko dostupné.
Divadlo malo situáciu výrazne zložitejšiu, pretože každý autor potrebuje vidieť reakciu publika a to mu samizdatová tvorba prakticky neumožňuje (Václav Havel, Pavel Kohout, Ivan Vyskočil).
Divadlo
Divadlá boli neustále pod dohľadom a cenzurované, diváci neustále očakávali rôzne inotaje, a často ich hľadali aj v miestach, kde žiadne neboli. V týchto ohľadoch boli oveľa otvorenejšie malé divadlá (napríklad divadlo Járy Cimrmana), veľké divadlá spravidla hrali klasické hry.
Veľmi zaujímavé sú hry dvojice Jan Vodňanský a Petr Skoumal, ktorí spolu zložili niekoľko hier (S úsměvem idiota, 1969; Hurá na Bastillu, 1970; S úsměvem Donkichota, 1970), neskôr spolu vystupovali ako pesničkári (respektíve folkoví umelci).
Pesničkári
Tvoria samostatnú kapitolu, ktorá sa literatúry dotýka len okrajovo a skôr patria do hudby. Karel Kryl – exil od roku 1969, Jaromír Nohavica – od roku 1986 bol spolupracovníkom ŠtB, Karel Plíhal, Jiří Dědeček, Vladimír Merta.
Volnay (Côte-d’Or)
Volnay je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Côte-d’Or v regióne Burgundsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zoznam kultúrnych pamiatok v obci Turčiansky Peter
Toto je zoznam kultúrnych pamiatok v obci Turčiansky Peter v okrese Martin.
Výslovnosť španielčiny
Výslovnosť španielčiny v Južnej Amerike:
Piper Aircraft
Piper Aircraft, Inc. je výrobca civilných lietadiel so sídlom na letisku Vero Beach na Floride. Spolu so spoločnosťami Beechcraft a Cessna je považovaný za jedného z „Veľkej trojky“ v oblasti výrobcov menších civilných lietadiel. Od založenia spoločnosti v roku 1927 do konca roka 2009 spoločnosť vyrobila viac ako 144 000 lietadiel v 160 certifikovaných modeloch, z ktorých viac ako 90 000 je stále v prevádzke.
Lietadlá
PA-28 Cherokee je jedným z najúspešnejších lietadiel spoločnosti. Rovnako ako tento návrh, aj dvojmotorový PA-34 Seneca sú používané v súčasnosti pre výcvik pilotov na celom svete. PA-23 Apache bolo jedno z prvých lietadiel spojených s pojmom "air taxi", hoci už bol nahradený v tejto úlohe rýchlejšími a priestrannejšími strojmi od konkurentov Beechcraft a Cessna.
Na začiatku produkcie v roku 1965 poskytoval PA-32 série šesť alebo sedem sedadlové usporiadanie s jedným motorom, pričom tento koncept bol založený na menšom type Piper Cherokee. Rôzne verzie prezývané Cherokee Six, Lance a Saragota boli k dispozícií s pevným tak i zaťahovateľným podvozkom a tiež s atmosférickými motormi, motormi s priamym vstrekovaním a turbínovými motormi. Piper PA-32 sa stal obľúbeným u súkromných vlastníkov, pre air taxi, ale tiež u spoločností na prepravu nákladov. Výroba modelu Saratoga-II HP a Saratoga TC skončila až v roku 2009.
21. januára 2010 ohlásila spoločnosť Czech Sport Aircraft zisk licencie pre lietadlo CZAW SportCruiser, ktoré sa bude predávať pod označením PiperSport. Prezident spoločnosti Kevin Gould povedal: „PiperSport je úžasné lietadlo na začiatok, ktoré priláka zákazníkov k Piperu a neskôr ukáže cestu tým, ktorí hľadajú sofistikovanejšie a výkonnejšie lietadlo z našej produkčnej línie.“ V januári roku 2011 bola licenčná zmluva so spoločnosťou Piper náhle zrušená, pričom riaditeľ spoločnosti Geoffrey Berger to odôvodnil tým, že spoločnosť má odlišnú obchodnú perspektívu a prístup k trhu ako spoločnosť Czech Sport Aircraft.
Propyleje
Propyleje je všeobecný pojem označujúci monumentálnu vstupnú bránu, ktorá bola súčasťou antickej gréckej architektúry. Typickým príkladom je vstupná brána na aténskej akropole. Pojem môže označovať aj neskoršie neoklasické a romantizujúce stavby ako napríklad Brandenburská brána v Berlíne.
Propyleje v Aténach
Aténska akropola bola už od mykénskych čias obraňovaná hradbami, ktoré pretrvali s malými zmenami až do roku 480 p.n.l, keď boli stavby na akropole zničené perzskou armádou. Propyleje boli postavené ako súčasť stavieb na Akropole, ktorých výstavbu inicioval aténsky politik Pericles v snahe o prebudovanie Akropoly po ničivých Perzských vojnách. Hlavným architektom bol Periklov priateľ Feidias a výstavba bola financovaná zo zdrojov Délskeho spolku. thumb|Kresba možného vzhľadu nepoškodených Propylejí z [[19. storočia]] thumb|Schodište vedúce k propylejím na [[Atény|Aténskej Akropole (Atény)]] thumb|Schodisko Propylejí, veľkolepého vstupu do Akropoly, navrhol architekt Mnésikles
Výstavba
Nachádzajú sa v západnej časti skalnatého návršia. Ako všetky pamiatky na Akropole, sú i Propyleje postavené z penthélskeho bieleho mramoru, pričom sivý mramor z Eleusis na mnohých miestach prerušuje bielu jednotvárnosť a zároveň zdôrazňuje architektonickú štruktúru. Stavba s dĺžkou 74 m sa rozprestiera takmer po celom západnom svahu Akropoly.
Centrálna budova je dvoma radmi stĺpov rozdelená na tri lode a mramorovým múrom v pravom uhle na dva fronty, východný a západný. Každú z lodí tvorí šesť dórskych stĺpov s jedným štítom. Vstupná časť je prerušená piatimi bránami. Najväčšia z nich, stredná, bola považovaná za hlavný vchod od Via Sacra (t. j. Svätej cesty), po ktorej išli slávnostné sprievody počas konania panathénajských hier.
Bohato vyzdobený strop bol podopretý mramorovými nosníkmi a dvoma radmi iónskych stĺpov. Hviezdicovité stopy v kazetách, ktoré sú zrejme ešte i dnes, dovoľujú rekonštruovať utváranie stropu, ktorý mal predstavovať modré nebo so zlatými hviezdami.