cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Argentínska vojna za nezávislosť
Revolúcia
Regentská vláda v Španielsku vyhlásila Buenos Aires za "nečestné mesto", ustanovila Montevideo za nové hlavné mesto Miestokráľovstva Río de la Plata a Francisca Javiera de Elío za nového miestokráľa. Ale Májová revolúcia nebola od počiatku separatistická. Patrioti podporovali legitimitu zastupiteľstiev v amerických kolóniách, kým rojalisti podporovali regentskú vládu v Španielsku. No obe skupiny konali v mene španielskeho kráľa Ferdinanda VII. Všetci verili, že pri absencií oprávnenej kráľovskej moci sa moc vracia ľuďom, ktorí sú oprávnení menovať svojich vlastných vodcov. Spory sa viedli v otázke, koho je možné považovať za ľud a ktoré územie by malo mať suverenitu. Rojalisti sa domnievali, že tieto práva patria iba ľudu v európskom Španielsku, a tento ľud mal právo vládnuť nad celým impériom. Naopak lídri Májovej revolúcie boli presvedčení, že toto právo sa vzťahuje na všetky hlavné mestá Španielskeho kráľovstva. José Gervasio Artigas zas bol presvedčený, že toto právo je aplikovateľné na všetky regióny impéria, no tieto by mali zostať zjednotené v rámci určitej konfederácie. Tieto tri skupiny tak medzi sebou navzájom bojovali, no spory o organizácií Argentíny (centralistickej alebo konfederačnej) pokračovali následne v Argentínskej občianskej vojne ešte mnoho rokov po skončení vojny za nezávislosť.
Ozbrojený konflikt
Primera Junta poslala vojenské oddiely do rôznych častí miestokráľovstva, aby zabezpečila podporu nových vládnych orgánov a udržala autoritu hlavného mesta nad miestokráľovstvom. Víťazstvá a porážky v rámci vojenského konfliktu zmenšili oblasť vplyvu nových Spojených provincií La Platy. Vďaka paktu o neútočení uzavretého s Paraguajom na začiatku sa väčšina počiatočného konfliktu udiala na severe, predovšetkým v Horom Peru a na východe, na území nazývanom Banda Oriental (súčasný Uruguaj). Druhá polovica dekády bola poznačená obsadením Montevidea a remízou v Hornom Peru, konflikt sa presunul na západ do Čile.
Počiatočné ťaženia
náhľad|Bitka pri Suipacha (1810). Prvé dve vojenské výpravy zorganizované revolučnou chuntou v Buenos Aires smerovali proti mestu Córdoba, kde bývalý miestokráľ Santiago de Liniers organizoval kontrarevolúciu a voči vtedajšej vláde v Paraguaji, ktorá nechcela uznať výsledky udalostí Májovej revolúcie.
Ale armáda, ktorú zorganizoval de Liniers v Córdobe dezertovala ešte pred bitkou. Následne sa pokúsil bývalý miestokráľ utiecť do Horného Peru v očakávaní, že sa pripojí k rojalistickej armáde vyslanej z Miestokráľovstva Peru, aby potlačila revolúciu v Buenos Aires. Dňa 6. augusta 1810 zajal de Liniersa a ostatných vodcov kontrarevolúcie plukovník Francisco Ortiz de Ocampo, ktorý viedol armádu vyslanú z Buenos Aires. Týchto však nepopravil ako mu bolo nariadené, ale poslal ich späť do Buenos Aires ako väzňov. V dôsledku tohto rozhodnutia bol Ocampo degradovaný a za nového veliteľa armády bol menovaný Juan José Castelli. 26. augusta nechal Castelli popraviť väzňov z Córdoby a viedol armádu na sever smerom k Hornému Peru.
Po zabezpečení vernosti severozápadných provincií Májovej revolúcií prostredníctvom zvolenia ich zástupcov do chunty v Buenos Aires, poslal Castelli generála Antonia Gonzáleza de Balcarce do Horného Peru. Tento bol však porazený rojalistami v bitke pri Cotagaita (27. október 1810). Castelli následne poslal nové jednotky, ktoré dosiahli prvé víťazstvo patriotov v bitke pri Suipacha (7. november 1810), čo prinieslo Buenos Aires kontrolu nad Horným Peru. Počas tejto bitky boli zajatí a následne popravení velitelia rojalistov. Castelli potom navrhol chunte v Buenos Aires prekročiť rieku Desaguadero a začať tak útok na územia patriace pod Miestokráľovstvo Peru. Tento návrh bol ale zamietnutý. Na hraniciach sa stretli armády patriotov a rojalistov, kde začali vyjednávania. Rojalisti však postúpili a porazili Castelliho v bitke pri Huaqui (20. jún 1811), jednotky patriotov sa po bitke rozptýlili a opustili oblasť. Odpor partizánov verných patriotom však udržal armádu rojalistov v oblasti a zabránil im v postupe na juh.
Aj v oblasti Banda Oriental (súčasný Uruguaj) verili miestni Criollos rovnakým myšlienkam, ako v Buenos Aires. V tejto súvislosti požiadal José Gervasio Artigas Buenos Aires o podporu svojho povstania. Povstanie začalo, keď sa stretla približne stovka mužov a odmietla vernosť miestokráľovi Eliovi. Prvá väčšia bitka sa udiala pri Las Piedras (18. máj 1811), kde povstalci porazili rojalistov. V máji 1811 začalo obliehanie Montevidea, ktoré trvalo do októbra toho istého roka. Počas tohto obdobia neúspešne obliehali mesto jednotky Spojených provincii La Platy. Ale potom, čo do oblasti vyslali podpornú armádu Portugalci, uzavrelo Buenos Aires s obrancami Montevidea mier a uznalo Elia za vládcu oblasti Banda Orienta. Artigas považoval tento mier za zradu, prerušil vzťahy s Buenos Aires a zrušil obliehanie Montevidea. Toto však bolo nakoniec Artigasom obsadené v roku 1814.
Obnovené ťaženia
náhľad|Bitka pri Salta (1813). Neuspokojivé výsledky ťažení v Paraguaji a Hornom Peru viedli v septembri 1811 k nahradeniu chunty triumvirátom. Nová vláda sa rozhodla podporiť nové ťaženie do Horného Peru s reorganizovanou severnou armádou, pričom dosadila Josého de San Martína do jej čela. San Martín bol veterán napoleonskych vojen, ktorý sa krátko pred tým vrátil zo Španielska. Od vlády dostal príkaz na vytvorenie novej jazdeckej jednotky známej ako "Regimiento de Granaderos a Caballo", teda regiment horských granátnikov.
Za nového generála severnej armády bol vymenovaný Manuel Belgrano. Čeliac veľkej invázií armády rojalistov, ktorú viedol generál Pío de Tristán, rozhodol sa Belgrano pre taktiku spálenej zeme. Nariadil evakuáciu obyvateľov miest San Salvador de Jujuy a Salta a spálil všetko, čo zostalo za jeho ustupujúcou armádou.
Svojim rozhodnutím sa Belgrano obrátil voči nariadeniu triumvirátu, no bol odhodlaný bojovať s rojalistami pri meste San Miguel de Tucumán. Tu sa s nimi skutočne 24. a 25. septembra 1812 stretol a zaznamenal veľké víťazstvo. Následne pokračoval v úspechoch, keď v bitke pri Salta (20. februára 1813) porazil rozhodujúco armádu rojalistov, ktorej vojaci pri úteku dokonca odhadzovali svoje zbrane. Veliteľ armády rojalistov Pío de Tristán sa vzdal Belgranovi, ktorý jeho mužom udelil amnestiu a prepustil ich. V ďalších stretoch sa však už patriotom nedarilo tak ako pred tým. V bitkách pri Vilcapugio (1. október 1813) a pri Ayohuma (14. november 1813) vyhrala armáda rolajistov, následkom čoho sa musela severná armáda stiahnuť z oblasti.
náhľad|Bitka pri San Lorenze (1813). Na začiatku roka 1812 bol koniec mieru medzi Buenos Aires a Montevideom. Buenos Aires vyslalo preto armádu do Banda Oriental, na čele ktorej stál Manuel de Sarratea. Tento však bol čoskoro vymenený za Josého Rondeau, ktorý začal druhé obliehanie Montevidea. Veliteľ miestnych rojalistov Gaspar de Vigodet sa síce pokúsil prelomiť obliehanie mesta, no bol porazený v bitke pri Cerrito (31. december 1812). Následne sa španielske námorníctvo pokúsilo narušiť pozemnú blokádu námornými nájazdmi na neďaleké osídlenia, ktoré sa nachádzali na západnom brehu rieky Uruguaj. 31. januára 1813 sa španielske jednotky z Montevidea vylodili neďaleko mesta San Lorenzo v provincii Santa Fe, no boli absolútne porazené plukom granátnikov vedených San Martínom (3. februára 1813). Táto porážka zastavila ďalšie španielske snahy o nájazdy na západný breh rieky Paraná. Za to triumvirát povýšil San Martína na generála.
Práve regiment granátnikov bol hlavným nástrojom revolúcie, ktorá sa uskutočnila 8. októbra 1812. Táto ukončila vládu prvého triumvirátu a pomohla dostať sa k moci druhému triumvirátu. Tento bol považovaný za viac oddaný otázke nezávislosti. Druhý triumvirát zvolal národné zhromaždenie (nazývané tiež Asamblea del Año XIII, teda zhromaždenie roku 13), čo de facto znamenalo vyhlásenie nezávislosti. Zhromaždenie sa však rozhodlo vymeniť triumvirát za nový jedno-osobový úrad nazvaný "Director Supremo", teda hlavný riaditeľ. Za prvého riaditeľa bol zvolený Gervasio Antonio de Posadas.
Jedným z prvých opatrení, ktoré Posadas urobil, bolo vytvorenie námornej flotily, ktorá bola financovaná miestnym politikom a bohatým obchodníkom Juanom Larreaom. Na jej čelo 14. mája 1814 dosadil podplukovníka Williama Browna. Napriek všetkým predpokladom, improvizovaná flotila patriotov v bitke pri Buceo (14. až 17. máj 1814) porazila španielsku flotilu. Táto výhra ochránila prístav Buenos Aires a umožnila pád Montevidea, ktoré už nedokázalo odolať obliehaniu. Mesto už nedostávalo zásoby z mora a tak bolo 23. júna 1814 vydané obrancami, ktorí sa vzdali.
Cesta k nezávislosti
Pád Montevidea znamenal elimináciu nebezpečenstva zo strany rojalistov z oblasti Banda Oriental a zároveň znamenal koniec španielskeho Miestokráľovstva Río de la Plata. Čoskoro potom bol William Brown povýšený na admirála. Carlos María de Alvear, ktorý bol poverený vedením obliehania Montevidea bol iba pár dní pred tým, než sa mesto vzdalo, vymenovaný za Directora Supremo. Tento však bol aj vzhľadom na negatívny postoj armády veľmi skoro vymenený za Ignacia Álvareza Thomasa prostredníctvom palácového prevratu. Ignacio Álvarez Thomas následne menoval de Alveara za generála severnej armády, čím vystriedal Josého Rondeaua. Reálne však k tejto zmene neprišlo a Rondeau zostal na svojom mieste.
V roku 1815 severná armáda, neoficiálne stále pod velením Josého Rondeaua, začala novú ofenzívu do Horného Peru, ale bez formálneho pokynu a schválenia zo strany Directora Supremo. Keďže chýbalo schválenie od najvyšších miest, severná armáda čelila od začiatku anarchii. Navyše čoskoro potom stratila armáda aj pomoc zo strany provinčnej armády z mesta Salta. Po porážkach severnej armády boli severné teritóriá Horného Peru pre Spojené provincie La Platy stratené. Ale španielska armáda nedokázala postúpiť ďalej na juh, keďže bola úspešne zastavená pri meste Salta miestnymi povstalcami, ktorých viedol Martín Miguel de Güemes.
Neúspešný výsledok tretieho ťaženia do Horného Peru rozšíril po Európe chýry, že Májová revolúcia skončila. Okrem toho sa kráľ Ferdinand VII. vrátil na španielsky kráľovský trón v roku 1815, takže bolo potrebné urýchlene rozhodnúť o politickom statuse Spojených provincií Río de la Plata. 9. júla 1816 sa stretlo v meste San Miguel de Tucumán zhromaždenie reprezentantov provincií (nazývané v súčasnosti Congreso de Tucumán), ktoré vyhlásilo nezávislosť Spojených provincií Južnej Ameriky (resp. Spojených provincií Río de la Plata) od španielskej koruny, zároveň boli vyhlásené ustanovenia pre vytvorenie ústavy.
Andská armáda (1814 – 1818)
náhľad|vpravo|Bitka pri Maipú (1818). V roku 1814 prevzal generál San Martín velenie nad severnou armádou a začal s prípravami na nové ťaženie do Horného Peru. Ale z príprav rýchlo ustúpil, nakoľko predvídal porážku. Namiesto toho vybral novú stratégiu útoku voči Miestokráľovstvu Peru cez Guvernerát Čile. Inšpiroval sa zápiskami sira Thomasa Maitlanda, ktorého citoval, keď povedal, že jediná cesta, ako poraziť Španielov v mestách Quito a Lima, je napadnúť najprv Čile.
San Martín požiadal, aby sa mohol stať guvernérom provincie Cuyo, kde začal pripravovať čilské ťaženie. Zostal v meste Mendoza, kde začal San Martín reorganizovať pluk granátnikov. Z tohto vytvoril tzv. Ejército de los Andes, teda Andskú Armádu, ktorá bola tvorená tak patriotmi zo Spojených provincií, ako aj z exulantov z Čile.
Na začiatku roka 1817 začal San Martín prekračovať Andy a vstúpil do Čile. Tu 17. februára 1817 vyhral hneď prvú bitku, keď porazil rojalistov pri osade Chacabuco neďaleko Santiaga. Následne obsadil Santiago, kde odmietol ponuku stať sa guvernérom Čile (konkrétne od Bernarda O'Higginsa ), pretože sa nechcel odkloniť od svojho hlavného cieľa, obsadenia Limy. O'Higgins zriadil novú nezávislú vládu v Čile. V decembri 1817 sa uskutočnilo referendum, ktoré rozhodlo o nezávislosti Čile.
18. marca 1818 viedol Osorio prekvapivý útok na spojenú argentínsko-čilskú armádu, ktorá musela s veľkými stratami ustúpiť do Santiaga. Pri zmätkoch s tým spojených sa v armáde rozšíril nepravdivý chýr o smrti vodcu O'Higginsa, čo spôsobilo ešte väčšiu paniku v tábore patriotov. Keďže bol O'Higgins otrasený predchádzajúcou porážkou, prenechal velenie nad celou spojenou armádou San Martínovi. Dňa 5. apríla 1818 sa uskutočnila bitka pri Maipú, kde armáda vedená generálom San Martínom rozdrvila armádu rojalistov, keď z 5 000 mužov až 2 000 zabila a zvyšok zajala. Sila rojalistov tak bola úplne zničená a títo sa už nikdy viac nepokúsili o väčší útok proti Santiagu.
Čilské ťaženie je vo všeobecnosti považované za záver Argentínskej vojny za nezávislosť, keďže ďalšie vojenské aktivity patriotov do Peru boli vykonávané pod záštitou čilskej vlády a nie Spojených provincií. No obranné akcie sa naďalej uskutočňovali na severnej hranici Spojených provincií až do bitky pri Ayacucho (9. december 1824), po ktorej už neexistovala hrozba zo strany rojalistov v Hornom Peru.
Každoročné pripomínanie
Tzv. Día de la Revolución de Mayo, teda Deň Májovej revolúcie, je v Argentíne 25. mája oslavovaný každý rok. Je to štátny sviatok, ktorý pripomína prvú národnú vládu a vytvorenie prvej chunty, čo sú významné udalosti histórie Argentíny. Tieto a ďalšie udalosti týždňa, ktoré viedli k tomuto dňu, sa označujú ako "Semana de Mayo", teda týždeň Mája.
Borealopelta
Borealopelta (doslova „severný štít“) je rod ankylosaurov z čeľade nodosaury zo spodnej kriedy z provincie Alberta v Kanade. Zahŕňa jediný druh Borealopelta markmitchelli, pomenovaný v roku 2017 Calebom Brownom et al.
Typový exemplár bol objavený v bani na ťažbu dechtových pieskov severne od Fort McMurray v Alberte, ktorú vlastní spoločnosť Suncor Energy. Je pozoruhodný tým, že patrí medzi najzachovalejšie fosílie dinosaurov jeho veľkosti.
Objav a dejiny
Typový exemplár bol objavený 21. marca 2011 v Millennium Mine, bani na ťažbu dechtových pieskov 30 kilometrov severne od Fort McMurray v Alberte, ktorú vlastní a prevádzkuje spoločnosť Suncor Energy. Boli odstraňované sedimenty člena Wabiskaw, aby sa umožnila ťažba základných bitúmenových pieskov formácie McMurray, keď do fosílie narazil bager. Obsluha si všimla neobvyklosť odokrytých fragmentov a zalarmovala Royal Tyrrell Museum of Palaeontology. V súlade s povolením spoločnosti Suncor na ťažbu a podľa zákona Alberty o fosíliách sa exemplár stal majetkom vlády Alberty.
23. marca do bane prišiel vedec Donald Henderson a vedúci technik Darren Tanke (obaja boli pracovníkmi spomínaného múzea), aby preskúmali exemplár. Na základe fotografií očakávali, že pôjde o plesiosaura alebo iného morského plaza, pretože nikdy predtým neboli objavené žiadne suchozemské zvieratá v dechtových pieskoch. Po správnej identifikácii, ktorú na mieste vykonal Tanke, Henderson s údivom zistil, že išlo o ankylosaura, a nie o morského plaza. Živočích bol zrejme po smrti vyplavený na more.
Po troch dňoch školenia o bezpečnosti v bani začali pracovníci múzea a zamestnanci spoločnosti Suncor Energy pracovať na získaní všetkých kúskov fosílií. Okrem niekoľkých prv odlomených kúskov bola prevažná časť exemplára stále uložená 8 metrov nahor v útese, ktorý bol vysoký 12 metrov. Vykopávanie trvalo celkovo štrnásť dní.
Keď sa odstraňoval hlavný kus skaly obsahujúcej fosíliu, rozbil sa pod vlastnou váhou na niekoľko kusov. Pracovníci múzea zachránili exemplár zabalením a stabilizáciou kúskov do sádry, po čom ich mohli úspešne dopraviť do Royal Tyrell Museum. Tam technik Mark Mitchell strávil šesť rokov odstraňovaním priľnutej horniny a prípravou fosílie na skúmanie, čo sponzorovala spoločnosť National Geographic Society. Druh B. markmitchelli bol pomenovaný po ňom ako prejav uznania jeho kvalifikovanej práce.
Exemplár bol spolu s ďalšími exemplármi objavenými pri priemyselných aktivitách verejne vystavený od 12. mája 2017 ako súčasť výstavy „Grounds for Discovery“ v Royal Tyrell Museum.
Opis
thumb|Rekonštrukcia výzoru Nález z bane Suncor Energy je pozoruhodný tým, že sa trojrozmerne zachoval veľký dinosaura s kosťami spojenými tak, ako boli za živa, a s mäkkými tkanivami. Hoci sa zachovalo veľa malých dinosaurov so stopami mäkkých tkanív a kože, tieto sú zvyčajne sploštené a stlačené fosilizáciou. Podobne vyzerajúce „múmie“ hadrosaurov majú v dôsledku čiastočnej mumufikácie fosilizáciou scvrknutý a vysušený výzor. Zdá sa však, že exemplár z bane Suncor Energy sa krátko smrti potopil hore nohami na morské dno, čo spôsobilo, že horná polovica tela bola rýchlo zakopaná s minimálnym skreslením. Výsledkom je exemplár, ktorý zachoval zviera takmer tak, ako by vyzeralo za živa, bez sploštenia či scvrknutia. Nález z bane Suncor Energy má zachované početné rady malých pancierových doštičiek, t.j. osteodermov, ktoré pokrývali vrch a boky jeho širokého tela. Z pliec vyčnieval pár dlhých tŕňov, tvarovaných ako rohy býka. Výskum pigmentov prítomných vo zvyškoch kože a šupinách naznačuje, že dinosaurus mohol mať za živa červenohnedé sfarbenie, so vzorom používajúcim tzv. countershading na maskovanie.
Paleobiológia
Objav, že Borealopelta vlastnil maskovacie sfarbenie, naznačuje, že bol napriek veľkej veľkosti ohrozovaný predátormi, a že pancier na chrbte sa primárne používal skôr na obranné ako na prezentačné účely. Hroty rodu Borealopelta navyše mali dvojitú funkciu - ako obranné zbrane a potenciálne prezentačné útvary užitočné pri prilákaní opačného pohlavia a pri rozpoznávaní druhu.
Strava
Vyšetrenie obsahu žalúdka exemplára ukazuje, že hlavnou súčasťou potravy zvieraťa boli listy papradí (Polypodiidae) a v oveľa menšej miere cykasorastov a ihličnanov, ako aj drevené uhlie, stonky a drevo. Skutočnosť, že paprade tvorili väčšinu posledného jedla jedinca, naznačuje, že išlo o vysoko selektívne sa kŕmiaci druh. To, že zhruba šesť percent obsahu žalúdka obsahovalo aj drevené uhlie, viedlo k záveru, že Borealopelta sa kŕmil v oblasti, kde po nedávnom požiari došlo k opätovnému rastu. Brown a kolegovia z toho vyvodili, že samotné paprade boli pri požití už v polovici vegetačného obdobia, čo naznačuje, že predmetný jedinec rodu Borealopelta ich požil začiatkom alebo v polovici leta a zomrel len niekoľko hodín potom.
Paleoekológia
Nález z bane Suncor Energy sa zachoval v morských pieskovcoch a bridliciach člena Wabiskaw z formácie Clearwater, ktoré vznikli počas spodnej kriedy v období alb, t.j. asi pred 110 - 112 miliónmi rokov. V tom čase región pokrývalo vnútrozemské more, ktoré sa po anglicky volá Western Interior Seaway, a ktoré sa tiahlo od Severného ľadového oceánu po Mexický záliv a sedimenty Wabiskaw boli ukladané v morskom prostredí na pobreží.
Borealopelta bol zrejme vymytý do mora, možno počas povodne. Nafúknutá zdochlina plávala, pravdepodobne celé týždne, potom praskla a potopila sa. Pristála na morskom dne na chrbte s dostatočnou silou na to, aby zdeformovala sedimenty bezprostredne pod ňou. Asi 15 centimetrov sedimentu sa usadilo na zdochline pred únikom telesných tekutín, čo dokazujú štruktúry vytvorené vytekajúcimi tekutinami zachované v sedimentoch, a telesná dutina sa zaplnila pieskom. Okolo zdochliny sa krátko po jej páde na morské dno začal tvoriť sideritová konkrécia, ktorá zabránila chovala neporušené telo so šupinami a osteodermami v pôvodnej zostave.
Machovka obyčajná
Súbor:Gatunek jadalny.svg Machovka obyčajná je jedlá huba z čeľade hodvábnicovitých (Entolomataceae).
Opis
Plodnica machovky obyčajnej má 310 cm široký klobúk, najprv polguľovitý, neskôr vankúšikovito klenutý s podvihnutým okrajom, napokon plochý, v strede často prehĺbený, hladký, jemne plstnatý, matný, suchý, biely alebo bledosivý. Lupene sú 24 mm široké, husté, zbiehavé, najprv biele, neskôr s mäsovoružovkastým odtieňom. Hlúbik je 36 cm dlhý, 0,72 cm hrubý, takmer valcovitý, dolu zúžený, plný, často trochu excentrický, belavý. Dužina je biela, mäkká, na reze intenzívne vonia po surových uhorkách a čerstvej múke, aj chuť má podobnú. Výtrusy sú vretenovité, so šiestimi pozdĺžnymi rebierkami, bledožltkasté, s ružovým odtieňom, 814 × 56 μm veľké. Výtrusný prach je ružovkastý.
Výskyt
Machovka obyčajná rastie od júla do novembra, v ihličnatých aj listnatých lesoch a na lesných lúčkach. Najčastejšie ju hubári nachádzajú v mladých trávnatých či machnatých smrečinách a na ich okrajoch. Na miestach, kde sa vyskytujú machovky, často rastú aj hríby.
Praktický význam
Je to dobrá jedlá huba, vhodná na úpravu začerstva.
Možnosť zámeny
Zámena je možná s jedovatými belavými druhmi strmuliek, ktoré sa však dajú odlíšiť podľa tuhej dužiny a neružovejúcich lupeňov.
Mrežovce
thumb|Mrežovce z Haeckelovho diela "Kunstformen der Natur"Mrežovce (iné názvy: lúčovce, rádiolárie ; lat. Radiolaria, Radiozoa) je taxón jednobunkových eukaryotov, v súčasnosti zaraďovaný do rizárií (Rhizaria) a tradične zaraďovaný do prvokov.
Systematika
thumb|Schránky mrežovcov z Haeckelovho diela "Kunstformen der Natur" right|frame|Circogonia icosahedra, druh mrežovca
Zaradenie v systéme
Od začiatku 21. stor. sa mrežovce spravidla zaraďujú do taxónu Retaria v širšom či užšom zmysle (pre Retaria v užšom zmysle existuje aj novší názov Ectoreta). Retaria patria do taxónu rizárie (Rhizaria). Rizárie patria do taxónu SAR (resp. chromisty).
Predtým sa mrežovce spravidla zaraďovali do nitkonožcov (Actinopoda), čo je taxón patriaci do taxónu koreňonožce v širšom zmysle (Sarcordina, Rhizopoda), ktorý patrí do taxónu prvoky (=jednobunkovce, lat. Protozoa, Monocytozoa).
Rozsah taxónu
V súčasnosti prevláda takéto vymedzenie taxónu mrežovce: Acantharea + Polycystinea a prípadne + Taxopodida (porovnaj aj nižšie kapitolu Vnútorná systematika). Taxón Phaeodarea (starší názov: Tripylea) nie je dnes zaradený tak ako v minulosti pod mrežovce, ale je zaradený pod cerkozoy (Cercozoa).
Staršie alebo v textoch pracujúcich s fosíliami sa vyskytujú takéto vymedzenia taxónu:
Cavalier-Smith staršie (napr. Cavalier-Smith 1993) rozlišoval medzi termínmi Radiolaria a Radiozoa, a to takto: Radiolaria = Polycistinea + Phaeodarea; Radiozoa = Spasmaria (=Radiolaria a Taxopodida) + Acantharea. V súčasnosti už autor používa úplne iné delenie.
Viacerí autori v minulosti aj dnes taxón Radiolaria neuznávajú (pozri aj nižšie kapitolu Monofyletickosť), a preto namiesto neho uvádzajú v svojom systéme len veľké taxóny, z ktorých sa skladá (napr. uvádzajú namiesto taxónu Radiolaria taxóny Acantharea, Polycystinea atď.)
Radiozoa
Názov Radiozoa je dnes synonymom názvu Radiolaria, ak je tento definovaný podľa súčasnej prevládajúcej definície, čiže ako Acantharea + Polycistinea a prípadne + Taxopodida. V minulosti ale boli Radiozoa pojem nadradený pojmu Radiolaria (pozri vyššie Cavalier-Smith 1993).
Monofyletickosť
Monofyletickosť taxónu mrežovce definovaného ako Polycystinea + Acantharea + Taxopodida je v súčasnosti sporná.
Vnútorná systematika
Súčasný prevládajúci systém mrežovcov je nasledovný (znak "/" oddeľuje úplné synonymá)     : mrežovce (Radiolaria/Radiozoa):
Odlišný systém (pre Radiolaria definované ako Polycystinea + Phaeodaria) uvádza Afanasieva et el. 2005-2016  : kmeň mrežovce (Radiolaria):
V starších systémoch sa mrežovce u niektorých autorov delili na najvyššej úrovni na dva taxóny :
Charakteristika polycystín
Polycystiny sú veľmi staré živočíchy - vyskytujú od kambria (čiže začiatku paleozoika) dodnes.
Sú to jednobunkové čisto morské (planktonické, pelagické) organizmy s kremitou schránkou, ktorá je tvorená opálom (ktorý sa pri fosilizácii mení na kremeň) s prímesami rôznych prvkov (horčík, výpnik, hliník atď.). Schránka je uložená vnútri bunky (najmä v ektoplazme [pozri nižšie]) a máva najrozličnejšie tvary. V najjednoduchšom prípade schránku tvoria ihlice rozptýlené v cytoplazme, ale väčšinou má schránka nejaký súvislý tvar, napr. to môže byť pórovitá guľôčka alebo viac koncentrických pórovitých guľôčok, diskovitý tvar, troj- či štvorlúčová schránka, špirála, dvojstranne súmerný tvar a pod. Schránka máva výbežky - ostne, lúče, rohy, nohy a pod. Bunka polycystín obsahuje jedno jadro a príznačným znakom je skutočnosť, že cytoplazma je rozdelená hrubou membránou (tzv. centrálnou kapsulou) na dve časti: vnútornú - endoplazmu a vonkajšiu – ektoplazmu; jadro je v strede centrálnej kapsuly. Charakteristické pre polycystiny sú pseudopódiá - tenké výbežky cytoplazmy, ktoré nadľahčujú telo a slúžia na zachytávanie potravy; niektoré z týchto výbežkov tvoria obal vonkajších ihlíc schránky. Polycystiny sú väčšinou solitárne, menej často o kolóniové organizmy. Žijú niekoľko dní až týždňov. Živia sa mikroskopickými organizmami (baktériami, riasmi, bičíkovcami atď.). Často žijú v symbióze s riasami (zooxantely). Odumreté schránky polycystín tvoria usadeniny na dne oceánov, ktoré nazývame radioláriové bahno.
Charakteristika akantárií
Sú to jednobunkové morské planktonické organizmy, ktorých schránka sa skladá z celestínu a čiastočne z barytu. Schránka sa skladá zo stáleho počtu (20) radiálnych ihlíc, ktoré sa rozchádzajú hviezdicovito zo stredu tela (u polycystín sa nerozchádzajú zo stredu tela). Bunka je odlišná od bunky polycystín - má viacero jadier a membrána rozdeľujúca cytoplazmu je prítomná len u vyšších akantárií; okrem toho sa na povrchu cytoplazmy okolo radiálnych ihlíc nachádzajú sťahovacie vlákna (mionema) umožňujúce zmenu objemu tela (na pohyb tela vo vertikálnom smere).
Bielopavučinovec
Súbor:Gatunek jadalny.svg Bielopavučinovec rod húb z čeľade čírovkovité (Tricholomataceae). Jeho jediným druhom je bielopavučinovec hľuznatý (lat. Leucocortinarius bulbiger).
Systematika
Do polovice 20. stor. sa považoval za súčasť iných rodov, najmä rodu čírovka (Tricholoma), pavučinovec (Cortinarius) alebo rodu Cortinellus.
Staršie sa niekedy radil do čeľade pavučinovcovité (Cortinariaceae).
Opis
Plodnica bielopavučinovca hľuznatého má 512 cm široký klobúk, najprv klenutý, neskôr plochý, hladký, holý, nehygrofánny, plavý až plavočervenkastý, za mladi na okraji ovešaný bielymi hodvábnymi zvyškami plachtičky. Lupene sú 510 mm široké, dosť husté, najprv biele alebo krémové, neskôr s hnedastým nádychom a často aj s hrdzavoškvrnitým ostrím. Hlúbik je 36 cm dlhý, 0,72 cm hrubý, takmer valcovitý, dolu zúžený, plný, často trochu excentrický, belavý. Dužina je belavá, nemeniaca sa, nevýraznej chuti a bez nápadnej vône. Výtrusy sú elipsoidné, hladké, bezfarebné, 79 × 4,55 μm veľké. Výtrusný prach je krémový alebo bledookrový.
Výskyt
Vyskytuje iba v Európe.
Bielopavučinovec hľuznatý rastie od augusta do novembra zvyčajne v početných skupinách v humuse suchších ihličnatých (najmä v smrečinách ) alebo zmiešaných lesoch, predovšetkým v teplejších oblastiach. U nás nie je hojný.
Praktický význam
Je to chutná huba, vhodná na úpravu začerstva i na konzervovanie v octovom náleve.
Možnosť zámeny
Zámena je možná s pavučinovcami, ktorých lupene sú však v dospelosti hrdzavé alebo tmavohnedé.
Strmuľka inovaťová
Strmuľka inovaťová je jedlá huba z čeľade čírovkovitých (Tricholomataceae'').
Opis
Strmuľka inovaťová má väčšinou mohutnejšie plodnice. Klobúk je 515 cm široký (výnimočne aj viac ako 20 cm široký ), za mladi klenutý, s podvinutým okrajom, neskôr plochý, hladký, za vlhkého počasia tmavosivý až sivohnedý, za sucha bledosivý alebo belavo sivohnedý, najprv na celom povrchu, neskôr iba v strede oinovatený. Lupene sú široké 37 mm, husté, mierne zbiehavé na hlúbik, najprv belavé, neskôr okrovokrémové s hnedastým odtieňom. Hlúbik je 610 cm dlhý, 1,53 cm hrubý, valcovitý, dolu zhrubnutý, hladký alebo vláknito ryhovaný, belavý, sivastý až jemne hnedastý, za mladi plný, neskôr vatovito vypchatý, v starbe často rúrkovitodutý. Dužina je v klobúku mäsitá, v mladosti tvrdá, neskôr mäkká, v hlúbiku najprv vatovitá, ale pružná, neskôr vláknitá, v celej plodnici trvale belavá, zamladi veľmi aromatická (podľa niektorých vonia po múke, podľa iných ako pomarančové kvety ) v starobe nepríjemne plošticovo páchnuca, s neutrálnou až kyslastou chuťou. Výtrusy sú krátko elipsoidné, hladké, bezfarebné, 68 × 34 μm veľké. Výtrusný prach je biely.
Výskyt
Plodnice strmuľký inovaťovej vyrastajú od konca septembra do novembra, zvyčajne vo veľkých húfoch, často v čarokruhoch, v listnatých aj v ihličnatých lesoch (niekedy aj parkoch a záhradách ). Rastú najmä v hlbokom lesnom humuse medzi opadaným lístím a ihličím. U nás sú všade veľmi rozšírené.
Praktický význam
Strmuľka inovaťová sa väčšinou uvádza ako jedlá huba, hoci mnohým ľuďom, a to hlavne staršie plodnice, spôsobujú tráviace ťažkosti (huba môže vyvolať zvracanie a hnačky). Na jedenie, najmä na nakladanie do octu v zmesi s inými hubami, sú vhodné iba celkom mladé plodnice.
Možnosť zámeny
Pre jej charakteristický celkový výzor, sfarbenie a špecifický pach je možnosť zámeny s inou hubou len málo pravdepodobná. Niekedy sa však vyskytujú plodnice, ktoré sú celé biele, ako na klobúku, tak aj na hlúbiku, iba lupene sú trochu žltkasté (túto odrodu opísal dánsky mykológ J. E. Lange ako var. alba Lange). Najmä túto bielu odrodu, by bolo možné ľahko zameniť s prudko jedovatou hubou, hodvábnicou veľkou, ktorá je približne rovnaká veľká, niekedy takmer biela, ináč olovovosivej farby. Lupene má však neskôr ružové, oblúkovito pripojené na hlúbik a nezbiehavé. V rode strmuľka je i niekoľko prudko jedovatých, belavo sfarbených a menej mäsitých druhov s priemerom klobúka do 10 cm. Aby sa predišlo zámene s nimi, nemali by sa zbierať plodnice strmuľky inovaťovej s vyblednutým, belavým klobúkom, ale len typické hrubomäsité plodnice so sivým či hnedosivým temenom.
Kalaštovský potok (územie európskeho významu)
Kalaštovský potok je územie európskeho významu v správe štátnej ochrany prírody Správa CHKO Záhorie. Nachádza sa v katastrálnom území obce Borský Peter s rozlohou 44,78 ha s nadmorskou výškou od 180 do, na spodnom úseku Kalaštovského potoka.
Územie bolo vyhlásené opatrením z 29. novembra 2018, uverejneným v čiastke 6/2018 Vestníka MŽP SR, ktorým sa mení a dopĺňa národný zoznam území európskeho významu vydaný výnosom MŽP SR č.3/2004-5.1 z roku 2004 , ktorým sa vydáva národný zoznam území európskeho významu v znení opatrenia č. 1/2017. Medzi územia európskeho významu bolo zaradené s identifikačným kódom SKUEV0526 Kalaštovský potok.
V území platí 2. stupeň ochrany.
Predmet ochrany
Predmetom ochrany je biotop:
Predmetom ochrany sú tieto druhy:
Maroš Žilinka
Dr. h. c. JUDr. Maroš Žilinka, PhD. (* 19. august 1970, Bardejov) je slovenský prokurátor a v súčasnosti 7. generálny prokurátor SR.
Životopis
V rokoch 1988 až 1993 absolvoval Právnickú fakultu Univerzity Pavla Jozefa Šafárika v Košiciach.
Odliv mozgov
Odliv mozgov (🏴󠁧󠁢󠁥󠁮󠁧󠁿󠁧󠁢󠁥󠁮󠁧󠁿) je slangový výraz označujúci emigráciu najmä vysokokvalifikovaných ľudí do zahraničia za lepšími pracovnými príležitosťami alebo životnou úrovňou. Najčastejšie migrácia prebieha z rozvojových do rozvinutých krajín. K tomuto javu môže dôjsť na geografickej, organizačnej i priemyselnej úrovni. Na druhej strane príliv mozgov (anglicky brain gain) opisuje situáciu v krajinách, kam títo ľudia imigrujú.
Následky
Medzi následky odlivu mozgov radíme stratu zisku na daniach, ktoré by migranti odviedli, ak by zostali v krajine pôvodu. Môžeme teda predpokladať, že vysokokvalifikovaní ľudia, ktorí emigrujú, predstavujú najvyššiu fiškálnu stratu štátu. Podstatná je aj strata ľudského kapitálu, čiže nedostatok kvalifikovaných pracovníkov v krajinách, ktoré nedokážu vytvárať dostatočné stimuly na udržanie tejto dôležitej skupiny. Vyššiu úroveň ľudského kapitálu majú ľudia pracujúci kreatívne a ktorí sú schopní rýchlo sa adaptovať a reagovať na zmeny. Krajiny stratou emigrantov strácajú potenciálne HDP, ktoré mohli vytvoriť. Môžeme hovoriť aj o ušlej pridanej hodnote na domácom pracovnom trhu. Štáty podliehajú aj strate inovatívnych nápadov, ktoré rozvíjajú podnikanie, podporujú expanziu, a tým sa podieľajú na tvorbe nových pracovných miest. Zároveň sú aj podstatným lákadlom pre investorov zo zahraničia. Ďalším dôsledkom odlivu mozgov je znížený ekonomický rast štátu a tým aj pokles jeho konkurencieschopnosti. Migrácia má za následok i populačné zmeny v štátoch. V štátoch východnej Európy sa veľkosť populácie značne zmenšila za posledné štvrťstoročie najmä pre nízku pôrodnosť a migráciu. Naopak krajinám, kam migranti prichádzajú, sa takto upravuje miera starnutia populácie a zvyšuje sa ich percento obyvateľov v produktívnom veku.
Maroš Žilinka
Životopis
V rokoch 2003 až 2005 pôsobil ako prokurátor trestného odboru Generálnej prokuratúry SR. V rokoch 20052010 bol zástupcom riaditeľa odboru ekonomickej kriminality Úradu špeciálnej prokuratúry. V roku 2012 kandidoval vo voľbách do Národnej rady SR za KDH, ale mandát nezískal. Od roku 2012 bol zástupcom riaditeľa odboru ekonomickej kriminality ÚŠP.
Odliv mozgov
Pôvod slova
Pojem odliv mozgov (z ang. brain drain) bol prvýkrát použitý Kráľovskou spoločnosťou vo Veľkej Británii po tom, ako bol zaznamenaný zvýšený nárast emigrácie vedcov a technických odborníkov po roku 1950. Tí odchádzali po druhej svetovej vojne zo západnej Európy do Spojených štátov za prísľubom lepších pracovných a životných podmienok. Dnes sa už za odliv mozgov pokladá odchod všetkých vzdelaných profesionálov z jednej krajiny do druhej a to zo všetkých pracovných oblastí.
Maroš Žilinka
Životopis
Počas súdneho procesu s obvinenými v prípade vraždy Jána Kuciaka a Martiny Kušnírovej vyplynulo, že Žilinka spoločne s prokurátorom GP SR Petrom Šufliarskym a advokátom Danielom Lipšicom mali byť obeťou plánovanej vraždy.
Popri rozsiahlej vedeckej a publikačnej činnosti z oblasti trestného práva je tiež externým členom pedagogického zboru Justičnej akadémie SR.
Generálny prokurátor
Na post kandidáta na generálneho prokurátora ho navrhla Slovenská advokátska komora a poslankyňa za stranu Sme rodina. Poslancami Národnej rady SR bol 3. decembra 2020 zvolený za 7. generálneho prokurátora SR. V tom čase pôsobil na Úrade špeciálnej prokuratúry ako riaditeľ odboru ekonomickej kriminality. Bolo tiež oznámené, že prezidentka SR ho do úradu vymenuje 10. decembra 2020. Žilinka bol zvolený v prvom kole a získal 132 hlasov.
Odliv mozgov
Dôvody odchodu
V roku 2015 bolo zaznamenané, že až 244 miliónov ľudí (3,3% svetovej populácie) žije mimo svojej krajiny pôvodu. V EÚ žije približne 21,8 milióna ľudí, ktorí nie sú jej občanmi a až 13,3 milióna občanov EÚ žijú v inej ako svojej členskej krajine.
Maroš Žilinka
Generálny prokurátor
Tesne pred vymenovaním poslanec NR SR Juraj Šeliga (Za ľudí) vyzval prezidentku, aby odložila vymenovanie Žilinku za generálneho prokurátora, nakoľko podľa jeho slov sa zistilo, že pri vypočúvaním pred ústavnoprávnym výborom NR SR klamal o jeho vzťahu s Gučíkom. Prezidentka Šeligovej žiadosti nevyhovela. V príhovore pri vymenovaní Žilinku prezidentka uviedla, že si od neho želá ozdravenie, očistenie a odstránenie prvkov inštitucionálnej nekultúrnosti generálnej prokuratúry. Uviedla tiež, že dúfa, že s jeho nástupom prichádza nová éra na generálnej prokuratúre.
Po svojom vymenovaní Žilinka povedal, že preverí kauzy prokurátorov a prokurátoriek ako aj kauzu únosu občana Vietnamu.
Odliv mozgov
Dôvody odchodu
Rozoznávame dva základné typy situácii, v ktorých ľudia migrujú. V prvom prípade ide o negatívne dôvody takzvané push faktory, tj. občan je okolnosťami vo svojej domovskej krajine nútený sa odsťahovať. Naopak ak sú dôvodom presťahovania lepšie podmienky v cieľovej krajine, hovoríme o motivačnom migračnom faktore, takzvanom pull faktore.
Maroš Žilinka
Generálny prokurátor
Podľa prieskumu konaného 17. až 24. februára 2021 Žilinkovi dôverovalo 48 % a nedôverovalo necelých 36 % respondentov.
Odliv mozgov
Demografické a ekonomické faktory
Demografické faktory ako vek, rodinný stav alebo pohlavie patria medzi základné ukazovatele toho, aké typy ľudí odchádzajú do zahraničia. Najväčšia migračná skupina sú muži vo veku od 24-30 rokov a až 74% migrantov je vo veku 20-64 rokov. Tieto faktory majú veľký dopad na rast ekonomiky a na mieru nezamestnanosti krajín, z ktorých obyvateľstvo odchádza.
Maroš Žilinka
Paragraf 363 Trestného poriadku
Maroš Žilinka čelí kritike za nadužívanie paragrafu 363 Trestného poriadku, ktorý umožňuje generálnemu prokurátorovi zrušiť právoplatné rozhodnutia v prípravnom konaní (čiže rozhodnutia vydané prokurátorom alebo policajtom). Tento mimoriadny opravný prostriedok používa najmä v spoločensky sledovaných a politicky exponovaných prípadoch. Počas Žilinkovej éry boli cez paragraf 363 Trestného poriadku zrušené obvinenia guvernérovi NBS Petrovi Kažimírovi, bývalému šéfovi SIS Vladimírovi Pčolinskému, finančníkovi Jaroslavovi Haščákovi, bývalému premiérovi Robertovi Ficovi, dvakrát bývalému ministrovi vnútra Robertovi Kaliňákovi, poslancovi Martinovi Borguľovi, Štefanovi Žigovi, Anne Žedényiovej, Zuzane Plačkovej, Milanovi Mihálikovi, Zoroslavovi Kollárovi, Petrovi Brhelovi.
Odliv mozgov
Demografické a ekonomické faktory
Medzi základné ekonomické faktory sa radí výška mzdy, pracovné príležitosti, výška životného štandardu a príležitosti k štúdiu. Zo zhoršujúcimi sa ekonomickými podmienkami v krajine sa miera emigrácie zvyšuje. V roku 2017 Medzinárodná organizácia práce (ILO), zistila, že približne 164 miliónov ľudí, láka do zahraničia prísľub nájdenia si zamestnania. Toto číslo predstavuje až dve tretiny všetkých medzinárodných migrantov.
Maroš Žilinka
Paragraf 363 Trestného poriadku
V súvislosti s nadužívaním paragrafu 363 Trestného poriadku označil v januári 2023 premiér Eduard Heger zvolenie Žilinku generálnym prokurátorom za najväčšiu chybu jeho vládnej koalície.
Odliv mozgov
Environmentálne faktory
Klimatickí utečenci, sú migranti, ktorí boli nútení opustiť svoju krajinu pôvodu, v dôsledku náhlej alebo narastajúcej zmeny životného prostredia, ktoré sa natoľko zhoršilo, že nepriaznivo ovplyvňovalo životné podmienky a prostredie už nebolo bezpečné na život. Môže tak nastať v prípade zhoršujúcej sa klimatickej situácie, či prírodných katastrof. Často sa táto situácia spája aj s inými príčinami ako sú konflikty, zvýšený nárast populácie a chudoba.
Za posledných 15 rokov sa populácia ľudí žijúcich na Slovensku znížila približne o 300 tisíc (podľa Centrálneho registra poistencov), čo predstavuje 5% slovenského obyvateľstva. Najväčší pokles nastal po vstupe do Európskej únie, kedy sa v rokoch 2004 a 2005 znížil počet poistencov o 200 tisíc. Odliv značnej časti obyvateľstva zhoršuje demografickú situáciu spojenú so starnutím obyvateľstva. Podľa prognóz Eurostatu bude Slovensko najrýchlejšie starnúca krajina v Európskej únii. Pri dnešných číslach na 100 občanov Slovenska v aktívnom veku (15-64 rokov) pripadá 19 ľudí starších ako 65 rokov, podľa predpovedí ich počet stúpne na takmer 40 do roku 2040.
Maroš Žilinka
Proruské naratívy
Maroš Žilinka je kritizovaný za šírenie nepravdivých proruských naratívov a za službu ruskej propagande. Najviac kritizovanými sú prípady:
Netransparentnosť
Maroš Žilinka sa od svojho zvolenia za generálneho prokurátora vyhýba médiám, neodôvodňuje dostatočne svoje rozhodnutia, častokrát nedáva novinárom priestor na otázky a v septembri 2021 na tlačový brífing k zrušeniu obvinenia Vladimírovi Pčolinskému nepozval novinárov z relevantných spravodajských webov a najväčších novín, akými sú denník SME, portál Aktuality či Denník N. Výbor NR SR pre kultúru a média si na vysvetlenie selektívneho prístupu k médiám Žilinku pozval, on ale na výbor neprišiel.
Odliv mozgov
Slovensko a odliv mozgov
Za posledných 15 rokov sa populácia ľudí žijúcich na Slovensku znížila približne o 300 tisíc (podľa Centrálneho registra poistencov), čo predstavuje 5% slovenského obyvateľstva. Najväčší pokles nastal po vstupe do Európskej únie, kedy sa v rokoch 2004 a 2005 znížil počet poistencov o 200 tisíc. Odliv značnej časti obyvateľstva zhoršuje demografickú situáciu spojenú so starnutím obyvateľstva. Podľa prognóz Eurostatu bude Slovensko najrýchlejšie starnúca krajina v Európskej únii. Pri dnešných číslach na 100 občanov Slovenska v aktívnom veku (15-64 rokov) pripadá 19 ľudí starších ako 65 rokov, podľa predpovedí ich počet stúpne na takmer 40 do roku 2040.
Dôvody odlivu mozgov na Slovensku
Ako najčastejší dôvod odchodu do zahraničia označujú Slováci v zahraničí kvalitu vzdelania nasledujúc s lepšou platenou prácou v zahraničí, dočasnou alebo dlhodobou. Ďalšími dôvodmi sa javia byť túžba po zdokonalení sa v cudzom jazyku, no i túžba vyskúšať si život v zahraničí, spoznanie iných kultúr a krajín.
Ako hlavný dôvod návratu na Slovensko označujú Slováci návrat ku koreňom, túžbu vychovávať dieťa v domovine, zmena politickej kultúry alebo konkrétnu pracovnú ponuku, ktorá ich presvedčí sa vrátiť. Podľa prieskumov sa emociálny vzťah ku Slovensku javí ako dôležitejší než iné pragmatické dôvody. Naopak, hlavné dôvody proti návratu na Slovensko sú korupcia, radikalizácia spoločnosti, životná úroveň ľudí či úroveň vzdelávacieho systému.
Dopady odlivu mozgov zo Slovenska
Dôsledky odchodu pracovnej sily majú priame ekonomické dopady. Z absolventov vysokých škôl odchádza do zahraničia 14%, čo tvorí ročne stratu 44,8 milióna eur verejných investícií do vysokoškolského vzdelávania. Štát ale nepriamo prichádza aj o príjem z daní a odvodov. Tie tvoria podľa výpočtov INESSu z roku 2017/2018 stratu v hrubom 13 540 € na pracujúceho emigranta. Únik mozgov následne spomaľuje rast slovenskej ekonomiky, kedy od roku 2000 znížil odchod vysokoškolsky vzdelaných občanov kumulatívny rast HDP o o 3,8 percentuálnych bodov, čo predstavuje dokopy približne 308 eur ročne a 2,2% HDP na obyvateľa.
Netreba ale zabúdať aj na chýbajúce ľudské zdroje. Slovensko už dlhší čas bojuje s nedostatkom zdravotníckeho personálu, najmä zdravotníckych sestier. Podľa údajov IZP nám momentálne chýba 3500 lekárov a približne 2000 ďalších lekárov je v dôchodkovom veku. Nedostatok zdravotníckych sestier sa odhaduje na 4 200. Pri takto stúpajúcich počtoch nám do roku 2030 bude chýbať skoro 10 000 zdravotníckych sestier. Nakoľko počty lekárov sa postupne zvyšujú, ich nedostatok bude do roku 2030 približne 3140.
CP/M
CP/M (z 🏴󠁧󠁢󠁥󠁮󠁧󠁿󠁧󠁢󠁥󠁮󠁧󠁿, neskôr ; v ČSSR a Poľsku klon CP/M 2.2 Mikros) bol dominantný jednopoužívateľský jednoúlohový operačný systém, vytvorený pôvodne pre mikropočítače s 8-bitovými mikroprocesormi Intel 8080. Vyvinul ho v roku 1974 Gary Kildall, zakladateľ spoločnosti Digital Research, v tom čase pracujúci ako konzultant pre Intel. Neskôr vznikli aj jeho rozšírenia pre viac ako 64 kilobajtov pamäte, viacpoužívateľské varianty aj varianty pre 16-bitové procesory.
Systém CP/M a počítače so zbernicou S-100 vyvinuté po vzore počítača Altair 8800 predstavovali raný priemyselný štandard mikropočítačov a táto platforma bola od konca 70. rokov do polovice 80. rokov 20. storočia dodávaná rôznymi výrobcami mikropočítačov. Po neúspechu úvodných rokovaní IBM s Digital Research ohľadom nasadenia CP/M-86 pre pripravované IBM PC a vysokej cene ho v priebehu 80. rokov postupne nahradil systém MS-DOS, ktorý prevzal niektoré jeho črty.
Dejiny
náhľad|CP/M 2.2 z roku 1982 bežiaci na počítači Sanco 8001 (CPU Z80, 64 KiB RAM, 4 KiB ROM) náhľad|CP/M-86 1.1 z roku 1983 pre počítače IBM PC
Autorom CP/M bol Gary Kildall (* 1942† 1994), ktorý začal systém vytvárať ako konzultant pre spoločnosť Intel. Základ systému vznikal súbežne so zavádzaním výroby mikroprocesora Intel 8080 (1974), odstraňujúceho niektoré obmedzenia staršieho Intel 8008 (zásobník mapovaný do operačnej pamäte nahradil plytký hardvérový zásobník, 16-bitový adresový priestor namiesto 14b umožnil priamo adresovať 64 KiB pamäte). 8080 bol jedným z prvých mikroprocesorov vhodných pre konštrukciu viacúčelových mikropočítačov, ktorých segment po jeho uvedení čakal obrovský rozmach. Intel samotný adaptoval pre 8080 svoj existujúci komerčný mikropočítač Intellec 8, pre ktorý Kildall CP/M vyvíjal.
Po nezhodách s Intelom pokračoval Kildall vo vývoji CP/M ďalej na vlastnú päsť. Prototyp systému schopný pracovať s radičom disketových jednotiek Digital Systems vzbudil pozitívny ohlas. Pretože ale medzitým rýchlo vznikalo množstvo rozličných mikropočítačových zostáv, rozdelil Kildall systém na časť technicky nezávislú a časť technicky závislú, ktorú ako jedinú bolo potrebné prispôsobiť hardvéru konkrétnej mikropočítačovej zostavy. Toto rozdelenie, umožňujúce rýchlu a efektívnu adaptáciu systému na nový hardvér označil Kildall za tajomstvo úspechu CP/M. Prvá zverejnená verzia systému CP/M bola verzia 1.3 (1976), verzia 1.4 (1978) už dokázala pracovať s radičom disketových jednotiek IBM.
Verzia 2.2 (1979) potom v technicky závislej časti obsahovala tabuľky vlastností pevných diskov. Táto verzia bola najrozšírenejšou verziou v bývalom Česko-Slovensku, známa pod označením Mikros. Varianty Mikrosu existovali napr. pre viaceré mikropočítače SMEP z VÚVT Žilina (SM 50/40, PP 03, 05, 06), SAPI 1, IQ 151, TNS, PMD 85 a jeho klony alebo východonemecký Robotron 1715.
Verzia 3.1 obsahovala podporu pre stránkovanú pamäť. Okrem štandardného variantu CP/M existovali aj varianty umožňujúce spúšťanie viacerých úloh (Concurrent CP/M), CP/M s možnosťou prístupu viacerých používateľov súčasne (MP/M) a variant umožňujúci využitie zdieľaných sieťových prostriedkov (CP/NET).
Minimálne technické vybavenie
Minimálne požiadavky systému CP/M na hardvérové vybavenie boli nasledovné:
Originálny systém CP/M, ktorý predávala firma Digital Research používal mikroprocesor Intel 8080. Výrobcovia systémov kompatibilných s CP/M upravovali časti systému pre svoje vlastné kombinácie pamäte, diskových jednotiek, a terminálov. CP/M tiež bežal na systémoch s mikroprocesorom Zilog Z80, pretože inštrukčný súbor Z80 je rozšírením inštrukčného súboru 8080. Kým systém od Digital Research používal iba inštrukcie pre 8080, mnoho systémov pre Z80 používalo inštrukcie pre Z80, takže tieto programy na počítačoch s procesormi Intel nefungovali.
CP/M používal 7-bitovú znakovú sadu ASCII. Použitie kódov 128255 nebolo štandardizované. Počítače Osborne ich používali pre podčiarknuté znaky, počítače Kaypro pre grécke znaky. Medzinárodné systémy CP/M obvykle používali normu ISO 646 pre lokalizované národné znakové sady, ktoré namiesto použitia kódov 128255 nahrádzajú niektoré ASCII znaky národnými znakmi.
Štruktúra operačného systému
náhľad|Reklama na CP/M v časopise InfoWorld v decembri 1978 náhľad|Reklama na GSX, GSS-KERNEL a GSS-PLOT – grafické knižnice pre CP/M, umožňujúce grafický výstup abstrahujúci od konkrétneho hardvéru (InfoWorld, november 1982)
Operačný systém CP/M sa skladá z troch základných súčastí: