cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Trstinová ulica (Bratislava)
V súčasnosti v trase Trstinovej ulice vedie spojovacia komunikácia medzi Jašíkovou ulicou a Papánkovým námestím.
Pôvod názvu
Bola pomenovaná podľa trstiny.
Death Star
Hviezda smrti bola gigantickou vojenskou základňou vo fiktívnom svete Star Wars. Po celú filmovú sériu boli vyrobené dve (jedna v epizóde IV a Rogue One, a druhá v epizóde VI). Táto základňa bola neblaho preslávená svojou schopnosťou ničiť celé planéty.
Popis
Je to majstrovská a skoro dokonalá zbraň. Dokáže skočiť do hyperpriestoru a vďaka superlaseru dokáže zničiť planétu jediným výstrelom (aj keď druhá Hviezda Smrti bola zničená ešte pred demonštráciou jej plnej síly). Planetárne štíty, ktoré by inak odrazili celé flotily, boli neúčinné proti takejto zbrani.
Prvá hviezda smrti niesla 27 048 dôstojníkov, 774 576 členov posádky, medzi nimi patrila pechota, piloti, úradníci, 400 000 pomocných pracovníkov a viac než 25 000 Stormtrooperov. Toto predstavuje iba minimálnu posádku a stanici by v skutočnosti mohla vmestiť až niekoľkokrát viac členov. Tak isto niesla útočné raketoplány, Skipray Blastboaty, útočné krížniky, výsadkové lode, pozemné vozidlá a podporné plavidla ako 7 200 stíhačiek typu TIE. Pre povrchovou ochranu má 10 000 batérii Turbolaserov, 2 500 Iónových diel a najmenej 700 Vlečných lúčov a Superlaser. Dokonca i bez svojho superlaseru niesla Hviezda Smrti toľko jednotiek, že mohla obsadiť celý planetárny systém. Je to naozaj jedinečná bojová superloď svojej doby.
Geonosis
Geonosis je meno fiktívnej planéty vo svete Star Wars. Jej povrch je pokrytý súvislou púšťou s vysokým obsahom železa. Domovskou rasou sú tu Geonosania. Planéta má prstence tvorené asteroidy a orbitálnymi troskami. Na Geonosisu sa odohrala prvá bitka klonových vojen Republiky s Jedijmi proti Separatistom.
Externé odkazy
List of Star Wars planets (E–G) Lista över platser i Star Wars
Čakan
thumb|Krompáč s dreveným poriskom. Čakan alebo krompáč je nástroj na jednej strane s plochým ostrím, na druhej strane s hrotom na kopanie tvrdej zeminy. Skladá sa z drevenej, obvykle bukovej násady (poriska) a dvojstrannej oceľovej časti s hrotom. Čakan je na jednej strane jednoduchý nástroj, ale práve z tohto dôvodu potrebuje mať robotník pracujúci s ním dennodenne zručnosť a poznať správnu efektívnu techniku práce s ním. Používal sa na kopanie tvrdej zeminy, alebo v baníctve.
Počas prvej svetovej vojny mali zákopníci dennú normu 3 metre kubické (m³) zeminy (ekvivalent 660 plných stredne veľkých lopát zeminy). Aby bolo možné takúto ťažkú prácu vydržať, záležalo na každom jednom pohybe. Na krompáč sa netlačí, zdvíha sa len presne do potrebnej výšky a kopanie sa vykonáva len energiou vznikajúcou pri jeho voľnom páde. Princíp spočíva v stále rovnakom odkrajovaní zeminy širšou stranou čakana. Na tvrdšie alebo kamenné podložie sa dá použiť aj špicatý koniec krompáča, ktorý ľahšie rozruší a prenikne podkladom.
Orgovánová ulica (Ružinov)
Orgovánová bola ulica v Ružinove, Bratislave, ktorá zanikla koncom 80-tych rokov. Nachádzala sa v západnej časti miestnej časti Pošeň.
Orgovánová ulica existovala ešte pred vybudovaním sídliska Pošeň ako súčasť miestnej časti Prievoz. Ulica bola situovaná v smere juh-sever. Na južnom konci ústila do Obilnej ulice. Na severnom konci ústila do krátkej priečnej spojky, ktorá ju spájala s vtedajšou rovnobežnou Sukovou, dnes Jašíkovou ulicou. Na východnej strane do nej ústila Trstinová ulica, v súčasnosti už tiež zaniknutá.
Charakter ulice bol vyslovene vidiecky. Zástavba pozostávala z nízkych rodinných domov. Ulica bola prejazdná po celej dĺžke, avšak počas celej svojej existencie nebola nikdy spevnená. Pouličné osvetlenie bolo realizované žiarovkovými svietidlami na drevených stĺpoch a nikdy nebolo modernizované.
Zánik Orgovánovej ulice bol postupný a prebiehal počas dlhého časového obdobia. Pri vybudovaní Ružinovskej ulice v 60-tych rokoch bol sanovaný severný koniec ulice a ulica zostala slepo zakončená. Pri výstavbe Biznis Centra Kerametal začiatkom 70-tych rokov bola sanovaná východná strana ulice severne od Trstinovej ulice. Keďže v tomto úseku Orgovánovej ulice nebola na západnej strane žiadna zástavba, ulica v tomto úseku zanikla.
Pri výstavbe OD Ružinov v rokoch 1978-1984 bola vysťahovaná a postupne asanovaná západná strana ulice. Orgovánová ulica definitívne zanikla koncom 80-tych rokov pri výstavbe panelových bytových domov a pobočky vtedajšej Štátnej banky československej na západnej strane Jašíkovej ulice.
V súčasnosti je trasa Orgovánovej ulice rozdelená budovou banky, ktorej severná strana je približne na úrovni zaniknutej Trstinovej ulice. Južná časť vychádzajúca z Obilnej ulice slúži ako prístupová komunikácia do vnútrobloku panelových domov na západnej strane Jašíkovej ulice. Severná časť slúži ako súkromné parkovisko za komplexom Biznis Centra Kerametal.
Pôvod názvu
Bola pomenovaná podľa orgovánu.
Wassily Leontief
Wassily Wassilyovich Leontief ; (* 5. august 1905, Mníchov, Nemecko - † 5. február 1999, New York, New York, USA), bol rusko-americký ekonóm.
V roku 1973 získal Nobelovú cenu za ekonomiku, a rovnako boli ocenení aj traja jeho doktorandi: Paul Samuelson (1970), Robert Solow (1987) a Vernon Smith (2002).
Slobodné kráľovské mesto
Slobodné kráľovské mestá boli mestá v Uhorsku, ktoré neboli podriadené župným orgánom príslušnej stolice, mali svoju vlastnú samosprávnu a zákonodarnú moc, ich obyvatelia si prevažne sami volili svojich richtárov a mestské orgány. Tieto mestá tvorili v Uhorsku tzv. štvrtý stav a vo vtedajšej feudálnej spoločnosti boli ostrovčekmi demokracie.
Mestá na území Slovenska v preduhorských časoch
Na území Slovenska sa za predchodcov stredovekých miest považujú keltské oppidá (mestečká), ktorých pozostatky sa našli na území Bratislavy, či v okolí Plaveckého Podhradia. Po príchode Slovanov (5. storočie) a neskoršie Avarov na naše územie začali postupne vznikať opevnené hradiská. V 8. storočí sa na území Veľkej Moravy z týchto hradísk konštituovali hradné mestá, ako centrá politického, vojenského, ekonomického a náboženského života. Toto obdobie sa považuje za počiatok vzniku miest na území Slovenska.
Mestá v Uhorsku
Počas 13. storočia dochádza k rozdeleniu sídiel na sídla mestského a vidieckeho charakteru. Mestám, ale aj osadám, boli v 13. storočí udeľované prvé mestské privilégiá, ktoré udelil kráľ Belo IV. už pred mongolským vpádom (Trnava 1238). Mestské privilégiá mohla však udeľovať i šľachta (tá im však mohla dať len právo na konanie trhu), takže začalo dochádzať k postupnej diferenciácii medzi mestami, a to na kráľovské mestá a nekráľovské mestá.
Mestá vznikali buď na neosídlenej pôde, alebo na mieste predchádzajúcich malých osád. Niektoré mestá, ako napríklad Nitra (1248), Košice (1290) či Bratislava (1291), však existovali aj skôr a svoje privilégiá dostali len dodatočne. Väčšina miest na Slovensku, ktoré vznikli v 13. a 14. storočí, však vznikli na kráľovskej pôde, vyňatej z kráľovskej domény.
Množstvo osád, ktoré si robili nádej stať sa mestami a dostali aj mestské privilégiá, sa nakoniec mestami nestali. Boli medzi nimi napríklad Babiná, Očová či Poniky vo Zvolenskej stolici, Brehy v Tekovskej, Malženice v Bratislavskej, Odorín a Veľbachy v Spišskej a iné osady v ďalších stoliciach. Povyšovanie dedín na mestá sa rozmohlo najmä za vlády kráľa Žigmunda Luxemburského, i keď tie boli mestom často len podľa názvu. Väčšinou sa označovali ako mestečko, latinsky oppidum.
Zastúpenie na Uhorskom sneme
Od 15. storočia sa predstavitelia miest mohli zúčastňovať zhromaždení Uhorského snemu, no spolu mali len 1 hlas. Počiatok tohto stavu je v roku 1405, kedy kráľ Žigmund Luxemburský pozval predstaviteľov kráľovských miest, mestečiek a slobodných obcí na zasadnutie snemu. Roku 1432 boli zástupcovia miest prítomní aj na riadnom stavovskom sneme, čo sa od roku 1445 stalo pravidelným javom.
Pojem Slobodné kráľovské mesto
Zákonný článok uhorského snemu č. 5/1514, ktorým sa dokonštituovala stavovská príslušnosť uhorských miest, aj vymenoval príslušné kategórie miest. Od tohto roku teda došlo k formálnemu rozdeleniu miest na slobodné kráľovské mestá – civitas, ktoré sa týmto stali štvrtým stavom Uhorska, privilegované oppidá a mestečká (oppidá), ktoré sa veľkosťou neodlišovali od dedín, mali však pridelené isté privilégiá.
Svoje privilégiá od panovníkov dostali mestá väčšinou už pred rokmi 1405 resp. 1514, no až od roku 1514 (resp. 1498) je používanie označenia slobodné kráľovské mesto korektné aj po formálnej stránke i keď tieto mestá od ostatných v Uhorsku z hľadiska privilégií odčlenil už kráľ Žigmund Luxemburský roku 1405.
Rýľ
thumb|Typy rýľov Rýľ je špeciálny druh lopaty určený na obracanie alebo vykopanie zeminy. Činnosť vykonávaná rýľom sa nazýva rýľovanie. Najčastejšie má rýľ kompaktnú kovovú čepeľ vyrobenú z jedného kusu kovu a drevenú násadu.
Slobodné kráľovské mesto
Slobodné kráľovské mestá na území dnešného Slovenska
Podľa dvoch dekrétov kráľa Vladislava II. z rokov 1498 a 1514 boli na Slovensku tieto slobodné kráľovské mestá:
Rýľ
Zdroj
Schuppe
Slobodné kráľovské mesto
Slobodné kráľovské mestá na území dnešného Slovenska
Niektoré zemianske mestá sa časom, najmä počas 16. storočia, dostali na úroveň kráľovských miest a mali dokonca i právo meča, boli oslobodené od rôznych poplatkov a mýt a vlastnili i poddanské dediny. Mestský charakter malo na Slovensku približne 110 sídiel. Slobodné kráľovské mestá boli však poväčšine jediné, ktoré mohli byť obohnané mestskými múrmi.
V roku 1608 prešla právomoc udeľovať privilégiá mestám z panovníka na najvyšší administratívno-politický úrad Uhorska, Uhorský snem. Podľa zákonného článku XVII/1687 mohol panovník povýšiť mesto na slobodné kráľovské mesto len so súhlasom snemu (keďže šľachta týmto strácala nad mestom kontrolu), čo však často odignoroval a o súhlas požiadal až dodatočne.
V priebehu 16. až 18. storočia boli na slobodné kráľovské mestá povýšené:
Zánik titulu Slobodné kráľovské mesto
V roku 1848, zák.čl. XLIII/1848 došlo k rozdeleniu slobodných kráľovských miest podľa ich veľkosti na malé, stredné a veľké. Zrušená bola funkcia taverníka a tavernikálneho súdu.
K výraznejším zmenám v právnej kategorizácii miest dochádzalo v 70.tych rokoch 19. storočia, kedy sa uskutočňovala reforma verejnej správy. V roku 1876 28 zo 47 uhorských slobodných kráľovských miest sa stalo mestami so zriadeným magistrátom. Na území Slovenska tak zostali slobodnými kráľovskými mestami iba Banská Štiavnica, Košice, Komárno a Bratislava.
Zákonným článkom XXI/1886 boli slobodné kráľovské mestá, ktoré ostali z roku 1876, formálne zrušené a zaradené medzi municipálne mestá, t. j. mestá nezávislé od župnej správy, ktoré boli so župami rovnocenné (tieto mestá a župy tvorili spolu tzv. municípiá). Titul Slobodné kráľovské mesto sa zostal čestne používať do roku 1918. resp. pre mestá Košice a Komárno v rámci Maďarského kráľovstva aj v rokoch 19381945.
Charakteristika uhorskej mestskej samosprávy
Uhorské privilegované mestá boli samostatnými právnymi osobami, mali vlastné mestské pečate, erby a predovštkým volených reprezentantov. Vo vlastnej kompetencii rozhodovali o všetkých svojich záležitostiach a proti ich rozhodnutiu bolo možné sa odvolať len u kráľa, resp. tavernikálneho súdu. Richtár a mestská rada (senát) boli na vlastnom území úplne suverénnymi inštitúciami. Takáto miera nezávislosti nemala obdobu v iných európskych mestách. Panovníci v iných európskych kráľovstvách spravidla kontrolovali svoje mestá prostredníctvom menovaného zmocnenca (napr. České kráľovstvo – konšeli, Poľsko – fojt). Ďalším jednotiacim atribútom uhorskej mestskej samosprávy bol fakt, že nerozlišovala zvlášť orgány súdne a zvlášť správne. Richtár bol zároveň i sudcom. Predišlo sa tak záujmovým sporom, typickým pre iné európske mestá.
Mestské orgány a spôsob ich voľby
Každé slobodné kráľovské mesto malo svoje vlastné mestské orgány, odlišné od ostatných. Spoločný bol richtár, mestská rada, tribún ľudu a volená obec, nie však spôsob ich voľby. Mestá na území Slovenska sa formou svojich orgánov a ich reštaurácie dajú rozdeliť do troch regionálnych okruhov:
Bratislavský model
Mesto Bratislava malo vyvinutý systém samosprávy, ktorý sa vyznačoval participáciou všetkých držiteľov mestských práv pri voľbe kandidátov do dôležitých mestských úradov. Mestská rada mala 13 členov, na jej čele stál richtár, volený na jeden rok, spravidla však zostávajúci v úrade minimálne dva roky. Druhou najvýznamnejšou funkciou bol úrad mešťanostu, ktorý dohliadal na mestské hospodárstvo. Mestský kapitán bol zodpovedný za obranu mesta a údržbu opevnenia. Mešťanosta a kapitán boli volení na obdobie jedného roka. Pri vážnych príležitostiach a výbere kandidátov do funkcií mesta sa zvolávala volená obec (vonkajšia rada, 60 – 100 členná). Členovia mestskej a vonkajšej rady boli volení na doživotie a to všetkými držiteľmi mestských práv. Na čele vonkajšej rady stál tribún ľudu, ktorý ju reprezentoval pred užšou mestskou radou, tak ako celé meštianstvo.
Stredoslovenský model
Mestá na strednom Slovensku nemali systém volených obcí, mali len 24-členné tzv. vonkajšie rady s rovnakou funkciou. Členovia mestských rád (12-členné aj s richtárom) boli volení na doživotie, richtár len na jeden rok tiež všetkými držiteľmi mestských práv; iných predstaviteľov mestá na strednom Slovensku nemali.
Budínsky model
V Budíne sa na obnovovaní mestskej rady nezúčastňovali všetci držitelia mestských práv, ale iba okolo 50 jednotlivcov určených mestskou radou, ktorá odstupovala z funkcie. Tým sa moc v meste sústreďovala do rúk patricijských klanov, ktorými boli zvyčajne najbohatšie kupecké rodiny. Mestská rada mala 13 členov, na čele ktorej stál richtár. Členovia mestskej rady boli tak ako richtár volení iba na obdobie jedného roka, princíp doživotnosti zotrvávania v úrade tu bol neznámy. Tento systém samosprávy bol na území Slovenska zaužívaný v meste Kežmarok a v mestách Pentapolitany, čiže v mestách Košice, Prešov, Levoča, Bardejov, Sabinov. V týchto mestách mal mimoriadnu kompetenciu tribún ľudu, ktorý spolu s richtárom mal aj hospodársku funkciu a po richtárovi bol aj najdôležitejšou postavou samosprávy.
Zjednotenie fungovania samosprávy v uhorských mestách
Panovnícky dvor sa snažil v 18. storočí o zjednotenie spôsobu voľby a formy mestských orgánov na území celého Uhorska. Cieľom bolo, aby voliť mohli len členovia volenej obce, ktorých členovia mali byť volení na doživotie, členovia mestských rád, richtári, mešťanostovia, tribúni ľudu, mestskí kapitáni minimálne na dva roky.
V 50. rokoch 18. storočia panovnícky dvor úspešne dosiahol storočné úsilie o jednotnú formu mestských orgánov a ich volieb, keď sa ako posledné podvolili Košice (kvôli nepoznanej doživotnosti zastávania úradu členmi mestskej rady). Od roku 1755 sa kandidáti na všetky miesta v samospráve vyberali už len z pomedzi členov mestskej rady, čo bolo ďalším významným obmedzením starých demokratických tradícií miest, keďže dovtedy sa ich členom mohol stať ktokoľvek z mešťanov. V roku 1765 kráľovská komora zjednotila formu hlasovania do mestských rád (volilo sa vhadzovaním guľôčok do viacerých urien označených menami kandidátov).
Obmedzovanie mestskej samosprávy v období absolutizmu
Na rozdiel od miest v ostatnej Európe si slobodné kráľovské mestá v Uhorsku zachovávali rozsiahlu formu samosprávy počas dlhého obdobia svojej existencie. Zlom nastal až s príchodom Habsburgovcov na uhorský trón. V 70. rokoch 17. storočia po potlačení Vešeléniho sprisahania (1666) začal kráľ Leopold I. zasahovať do právomocí týchto miest. Tŕňom v oku viedenského dvora bolo i prevažne protestantské obyvateľstvo týchto miest, čo predstavovalo prekážku v rekatolizačnom úsilí Viedne. Cieľom panovníka začalo byť odstránenie protestantov z vedenia týchto miest, ustanovenie minimálnych počtov katolíkov v mestských radách (napriek tomu, že v niektorých mestách nebolo žiadnych katolíkov), ovplyvňovanie volieb členov mestských rád a richtárov, obmedzenie demokracie v týchto mestách.
Po šopronskom sneme (1681), ktorému predchádzalo Tököliho povstanie, panovník potvrdil staré výsady a deklaroval náboženskú slobodu. Napriek tomu sa však ustanovila podmienka minimálneho počtu (50%) katolíkov v mestských radách slobodných kráľovských miest.
V roku 1711 sa Satmárskym mierom skončilo posledné protihabsburské stavovské povstanie v Uhorsku – povstanie Františka II. Rákociho. V roku 1714 prijal snem v Prešporku ustanovenie, ktorým sa zakazovalo mestám zvoliť si úrady (reštaurácia) bez prítomnosti kráľovských komisárov vysielaných dvorom do jednotlivých kráľovských miest. Panovnícky dvor sa snažil i o ovplyvňovanie voľby členov rád, často kráľovský komisár voľbu zrušil, keď nevyhral vopred vybraný favorit či priamo vymenoval za člena rady kandidáta, ktorý ani nebol mešťanom.
Na konci 18. storočia slobodné kráľovské mestá ovládla šľachta, keďže ustanovenie Uhorskej komory žiadalo, aby sa predstaviteľmi miest stali ľudia vzdelaní, ovládajúci právo a jazyky, čo sa na prvý pohľad zdala byť logická požiadavka, ktorú však väčšinou prostí mešťania nemohli spĺňať. Šľachtici vďaka tomu tvorili v 18. storočí prevahu v mestských radách a nemohli teda hájiť záujmy miest tak, ako mešťania a príslušníci jednotlivých cechov, ktorí v minulosti svoje mestá ovládali. Táto úprava vydaná Uhorskou komorou taktiež upravovala spôsob voľby všetkých orgánov s.k. miest, ich inštaláciu do úradov, nakladanie s peniazmi (investície, pôžičky) a iné záležitosti miest.
Právomoci a povinnosti miest
Slobodné kráľovské mestá mali tieto právomoci: V prípade súdnej právomoci neexistovala možnosť odvolania sa na vyšší súd, rozsudky boli konečné. Jedinou možnosťou na zmenu trestu (aj hrdelného) bola žiadosť o milosť u panovníka, mesto však nemuselo čakať na jeho rozhodnutie.
Medzi povinnosti patrilo napríklad aj:
Obyvateľstvo slobodných kráľovských miest
Počas stavovských povstaní počet obyvateľov miest výrazne poklesol, no po poslednom povstaní a uzavretí Satmárskeho mieru roku 1711 nastalo takmer storočné pokojné obdobie, počas ktorého došlo k ekonomickému rozvoju celej monarchie. Počet obyvateľov miest narástol o viac než 100%, väčšina miest sa zbavila svojich dlhov a bohatla. V roku 1720 žilo v slobodných kráľovských mestách na Slovensku asi 65 000 obyvateľov. V roku 1778 to už bolo 58 000 obyvateľov mužského pohlavia a 62 000 žien a ďalších minimálne 16 000 obyvateľov banskej komory v Banskej Štiavnici, spolu teda viac než 136 000 obyvateľov.
Mešťanom sa mohol stať človek nie len narodením, ale aj prisťahovalci z vidieka, remeselníci, obchodníci či baníci vďaka svojim zásluhám.
Na konci 17.storočia tvorili vo väčšine s.k. miest na Slovensku majoritu Nemci, len v Skalici a Trenčíne to boli Slováci a v Komárne Maďari. Slováci však v týchto mestách žili, tvorili významný podiel a od roku 1608 boli spolu s Maďarmi rovnoprávni s Nemcami. Postupne v jednotlivých mestách došlo k dohode o zastúpení predstaviteľov jednotlivých národností podľa dohodnutých národnostných kľúčov. V 18. storočí však panovnícky dvor v rámci reforiem týkajúcich sa s.k. miest zrušil aj tieto dohody. Vo väčšine s.k. miest na území Slovenska však bola slovenčina úradnou rečou popri latinčine, nemčine a maďarčine a jej znalosť bola vysoko vážená (dokonca i v maďarskom Komárne), keďže tieto štyri jazyky sa považovali v tom čase za kultúrne jazyky Uhorska. Počas 18. storočia Slováci vo väčšine týchto miest najmä vďaka prisťahovalectvu získali majoritu, v minulosti protestantské (evanjelické) mestá aj vďaka tomuto no i vďaka silnej rekatolizácii stratili svoj protestantský ráz a katolíci v nich vytvorili buď silnú menšinu alebo i väčšinu.
Tycho (kráter)
náhľad|Kráter Tycho náhľad|Vzhľad paprskov smerujúcich od kráteru Tycho Kráter Tycho je impaktný kráter nachádzajúci sa na južnej časti privrátenej pologule Mesiaca. Má priemer 85 kilometrov a je hlboký 4 850 metrov. Podľa datovania vzoriek, získaných expedíciou Apollo 17, vznikol kráter Tycho pred 109 miliónmi rokov. Od centra kráteru vychádza sekundárne impaktné krátery vzniknuté dopadom materiálu vyvrhnutého pri dopade hlavného telesa. Nazvaný bol podľa dánskeho astronóma Tycha Braha.
Vzhľad
Kráter Tycho patrí medzi najnápadnejšie útvary na privrátenej strane Mesiaca. Priemer kráteru je 85 km, po obvode sa nachádzajú stupňovité valy a z centrálnej časti kráteru vystupujú vrcholky vysoké 2 250 m.
V čase okolo splnu možno v najbližšom okolí kráteru pozorovať tmavé halo, ktoré vytvára impaktná tavenina, vyvrhnutá medzi posledným materiálom pri dopade asteroidu, ktorý vytvoril kráter.
Od kráteru smerujú až do vzdialenosti 2 000 kilometrov svetlé lúče tvorené sekundárnymi (druhotnými) krátermi, vzniknutými dopadom vyvrhnutého materiálu a horninou, ktorá tvorila pôvodné miesto dopadu. Lúče sú svetlé preto, že vyvrhnutá hornina z podkladu dosiaľ nestmavla pôsobením slnečných lúčov a dopadmi mikrometeoritov ako okolité horniny. Na západnej strane od kráteru sa nachádza miesto úplne bez lúčov. Z toho usudzujeme, že kráter vznikol šikmým dopadom telesa, ktoré priletelo zo západu.
Volebná komisia
Volebná komisia je orgán, ktorý je na Slovensku zodpovedný za priebeh volieb.
Voľba prezidenta SR
Pre voľbu prezidenta SR sa zriaďujú tieto volebné orgány:
Voľby do Národnej rady SR
Pre voľby do Národnej rady SR sa zriaďujú tieto volebné orgány:
Voľby do Európskeho parlamentu
Pre voľby do Európskeho parlamentu sa zriaďujú tieto volebné orgány:
Voľby do orgánov samosprávnych krajov
Pre voľby do orgánov samosprávnych krajov sa zriaďujú tieto volebné orgány:
Sergej Leonidovič Sokolov
Sergej Leonidovič Sokolov (* 1. júl 1911 – † 31. august 2012) bol sovietsky vojvodca, maršal Sovietskeho zväzu a minister obrany ZSSR. Maršalom Sovietskeho zväzu sa stal vo februári 1978.
Volebná komisia
Voľby do samosprávy obcí
Pre voľby do samosprávy obcí sa zriaďujú tieto volebné orgány:
Členstvo vo volebnej komisii
Volebné komisie sa utvoria z rovnakého počtu zástupcov politických subjektov ktoré podávajú kandidačnú listinu. Členom volebnej komisie môže byť len občan, ktorý má právo voliť a nenastala uňho prekážka vo výkone volebného práva. Môže byť členom len jednej volebnej komisie. Kandidát na poslanca nemôže byť členom žiadnej volebnej komisie.
Vedenie komisie
Volebná komisia si na svojom prvom zasadaní určí svojho predsedu a podpredsedu žrebom zo všetkých členov. Žrebovanie riadi zapisovateľ volebnej komisie. Zapisovateľ volebnej komisie plní funkciu odborného poradcu volebnej komisie. Zároveň zabezpečuje organizačné a administratívne záležitosti súvisiace s prípravou a priebehom rokovania volebnej komisie. Pri rokovaní volebnej komisie má zapisovateľ iba poradný hlas. Zapisovateľ je do komisie nominovaný štátom, alebo obcou.
Bridgit Mendlerová
Bridgit Claire Mendlerová (* 18. december 1992, Washington D.C., USA) je americká herečka, speváčka, skladateľka a hudobná producentka.
Životopis
Narodila sa vo Washingtone D.C., ale ako osemročná sa presťahovala do Mill Valley v Kalifornii.
Svoju prvú rolu získala v seriáli General Hospital už ako 13-ročná, no spočiatku sa nepresadila. Podarilo sa jej to až s televíznym kanálom pre teenagerov Disney Channel. V roku 2007 si zahrala postavu Penny v seriáli JONAS, o rok neskôr stvárnila postavu Kristen Gregory vo filme The Clique. Väčšiu úlohu stvárnila i v seriáli  Kúzelníci z Waverly.
Good Luck Charlie
V roku 2010 nastal v jej kariére zlom. Začal sa točiť seriál Good Luck Charlie, kde stvárnila hlavnú rolu Teddy Duncanovú. Sitkom o jednej normálnej rodine so štyrmi deťmi mal v USA veľký úspech.
Lemonade Mouth
Jej zatiaľ najväčšia rola bola Olivia Whiteová v muzikáli Lemonade Mouth, kde okrem iného preukázala aj svoj spevácky talent.
Hudobná kariéra
Brigit Mendler vydala debutový album Hello, my name is ...., ktorý vyšiel 22. decembra 2012.
Robert Solow
Robert Merton Solow (* 23. august 1924, Brooklyn, New York, New York, USA) je americký ekonóm známy najmä svojou prácou na teórii ekonomického rastu, ktorá vyvrcholila v exogénnom raste modelu pomenovanom po ňom. V roku 1987 získal Nobelovú cenu za ekonómiu.
Životopis
V septembri 1940 získal štipendium na Harvarde. Jeho prvé štúdiá boli v oblasti sociológie a antropológie, rovnako ako v elementárnej ekonómii.
Do konca roku 1942 opustil univerzitu a vstúpil do americkej armády. Slúžil v severnej Afrike a na Sicílii, neskôr v Taliansku počas druhej svetovej vojny. Bol prepustený v auguste 1945.
Harmónium
Harmónium je viachlasý vzduchový klávesový nástroj podobný organu. Zvuk spôsobujú vzduchové stĺpce, ktoré narážajú na prierazné kovové jazýčky, ktoré však nie sú v píšťalách ako u organov, ale sú upevnené na kovových rámčekoch. Harmónium je doplnené dvomi mechmi, ktoré sa ovládajú nohami.
Dejiny
Harmónium je nástroj starý necelých 200 rokov. Jeho predchodcom boli čínske ústne organy šeng, ktoré v 18. storočí prenikli do Európy. Ich prierazných jazýčkov, do tej doby v Európe neznámych, sa používalo potom aj pre niektoré jazýčkové píšťaly organu. Vzdialenejším predchodcom harmónia boli tiež malé prenosné organy, pochádzajúce z 15. storočia, ktoré mali len jazýčkové píšťaly (regál). Po rôznych klávesových nástrojoch s rôznymi menami vzniklo dnešné harmónium, ktorého názov pochádza od parížskeho nástrojára Debaina, ktorý si dal svoj nástroj aj jeho názov v roku 1840 patentovať. Alexandre Francois Debain zaviedol tiež registračnú hru.
Robert Solow
Životopis
V roku 1947 sa vrátil na Harvard a študoval u Wassilya Leontiefa. Ako jeho asistent výskumu produkoval prvú sadu koeficientov pre kapitál-input-output model. Potom sa začal zaujímať o model štatistiky a pravdepodobnosti. Od 19491950 strávil rok na Columbia University štúdiom štatistiky.
V roku 1949, tesne predtým, ako odišiel na Columbia University, mu bola ponúknutá práca asistenta v hospodárskom oddelení v Massachusetts Institute of Technology. Na MIT učil kurzy z oblasti štatistiky a ekonometrie. Solowov záujem sa postupne zmenil na makroekonómiu. Za takmer 40 rokov, Solow a Paul Samuelson spoločne pracovali na mnohých významných teóriách: teória rastu von Neumanna (1953), teória kapitálu (1956), Lineárne programovanie (1958) a Krivka (1960).
V roku 1961 získal od americkej ekonomickej asociácie cenu John Bates Clark Award, ktorá sa udeľuje najlepšiemu ekonómovi mladšiemu ako 40 rokov. V roku 1979 sa stal prezidentom tejto asociácie.
V roku 1987 získal Nobelovu cenu za analýzu ekonomického rastu.
Strachoňovice
Strachoňovice je obec v Česku v okrese Jihlava v kraji Vysočina. 1. januára 2012 tu žilo 82 obyvateľov, z toho 41 mužov a 41 žien, pričom priemerný vek v obci bol 40,0 roka (muži 41,5 roka, ženy 38,5 roka).
Melodický death metal
Melodický death metal (tiež označovaný ako melodeath) je extrémny štýl heavymetalovej hudby, v ktorom sa spájajú prvky Novej vlny britského heavy metalu s prvkami death metalu. Tento štýl sa vyvinul počas 90. rokov 20. storočia, predovšetkým v Anglicku a v Škandinávii. K spopularizovaniu tohto štýlu prispela veľkou mierou švédska deathmetalová scéna, ktorá sa vzápätí sústredila vo švédskom meste Göteborg, kde je táto scéna známa pod názvom göteborský metal.
Charakteristické znaky
Melodický death metal využíva prvky Novej vlny britského heavy metalu, najmä rýchle riffovanie a harmonické gitarové linky, ale taktiež prevzal niektoré charakteristické znaky death metalu ako sú silne skreslené gitary, rýchle tempo bicích a občas aj tzv. „blast beaty“. Vokálna stránka tohto štýlu pozostáva z kombinácie škrekľavých a vrčivých vokálov, čistého spevu a growlingu.
Počiatky (prvá polovica 90. rokov)
Zásluhu na obľube melodického death metalu možno pripísať na vrub skupinám In Flames, At the Gates a Dark Tranquillity a ich nahrávkam s polovice 90. rokov. Tieto skupiny vytvorili základ göteborskej metalovej scény. K ďalším kapelám, ktoré najväčšmi prispeli k definovaniu melodického death metalu, patrí britská skupina Carcass, spočiatku hrajúca grindcore; neskôr však prešla na death metal a býva zaraďovaná medzi priekopníkov melodického death metalu. Svojím albumom Heartwork z roku 1993 pomohla vymedziť melodický death metal ako samostatný žáner.
Druhá polovica 90. rokov a vplyv na iné žánre
Od konca 90. rokov sa v melodickom death metale objavuje čoraz viacej melodických refrénov a riffov, a, oproti iným deathmetalovým skupinám, nie je výnimočné ani používanie klávesových nástrojov. Na rozdiel od death metalu, texty v melodickom death metale sa nezameriavajú len na smrť, násilie, krv, hororové filmy a rôzne zvrhlosti. Vplyvom melodického death metalu sa začal diverzifikovať takisto moderný metalcore, s ktorého sa odštiepil melodický metalcore, ktorý si v prvom desaťročí nového milénia, predovšetkým v Spojených štátoch, získaval čoraz väčšiu obľubu.
Göteborský metal
Mnohé skupiny, hrajúce melodický death metal, sú súčasťou švédskeho deathmetalového hnutia, zvaného „Göteborský metal“, podľa švédskeho mesta Göteborg, kde toto hnutie vzniklo. Toto hnutie sa zrodilo zo škandinávskej deathmetalovej scény, sústredenej prevažne v Štokholme a Göteborgu. Švédske a fínske skupiny z tejto scény používali grindcorom ovplyvnené riffy a začali do svojej hudby vnášať prvky progresívneho rocku. V polovici 90. rokov sa švédska scéna presunula zo Štokholmu do Göteborgu, kde kapely ako At the Gates, Dark Tranquillity a In Flames pridali do svojej tvorby prvky Novej vlny britského heavy metalu a Göteborský štýl spopularizovali. Stewart Mason z Allmusic tvrdí, že tento „stále melodickejší“ štýl švédskeho death metalu v sebe spája agresivitu post-hardcoru a hrdelné vokály black metalu s melodickými a technicky zdatnými gitarovými linkami. Stewart Mason tvrdí, že tento štýl sa stal veľmi obľúbeným v Spojených štátoch a používa pojem „Swedecore“, aby tak označil neseverské skupiny, hrajúce škandinávsky štýl.
USS Mississippi (BB-41)
USS Mississippi bola druhá jednotka triedy New Mexico. Pomenovaná bola v súlade s doktrínou USA po jednom zo spolkových štátov USA, konkrétne po 22 štáte – Mississippi. Mala dve sesterské lode New Mexico a Idaho.
Stavba
Kýl bol založený v lodeniciach Newport News Shipbuilding & Dry Dock Company v Newport News v štáte Virgínia 5. apríla 1915. Na vodu bola spustená 25. januára 1917 a US Navy si ju prevzala 18. decembra 1917. Fakticky bola dokončená a prevzatá skôr ako prvá jednotka triedy USS New Mexico.
Pohon a pancierovanie
Pohon zabezpečovalo 9 kotlov Babcock & Wilcox, ktoré poháňali 4 turbíny ktoré na rozdiel od prvej jednotky New Mexico poháňali priamo štyri lodné skrutky s výsledným výkonom 27 500 ks, ktoré premieňali na maximálnu rýchlosť lode 21 u..
Bočný pancierový pás bol hrubý 279 – 203 mm. Paluba bola chránená 152,5 – 76,2 mm pásom. Hlavné delostrelectvo bolo uložené vo vežiach s hrúbkou panciera 457 – 228 mm sekundárne delostrelectvo malo pancierovanie 152 – 76 mm.
Výzbroj
Hlavná výzbroj pozostávala z dvanástich diel kalibru 365 mm (14"/50 cal.) v štyroch trojhlavňových vežiach (dve vpredu, dve vzadu). Pomocnú výzbroj tvorilo 22 diel kalibru 127 mm (5"/51) uložených v kazematách po 11 na každej strane. V priebehu krátkeho času bolo odstránených 8 diel z najnižších kazemát, pretože sa táto pomocná výzbroj ukázala ako neefektívna (použiteľná len pri pokojnom mori). V tridsiatich rokoch bolo pridaných 8 x 127 mm (5"/25 cal.). Loď niesla dva 533 mm torpédomety.
Služba
Do diania I. svetovej vojny nestihla zasiahnuť, pretože po uvedení do služby od 22. marca 1918 prebiehali cvičenia posádky v zálive Guacanayabo, na Kube. O mesiac sa vrátila do Hampton Roads a križovala medzi Bostonom (Massachusetts) a New York City. Zúčastnila sa zimných manévrov v Karibskom mori 31. januára 1919. 19. júla 1919 bola prevelená z Atlantiku na západné pobrežie so základňou v San Pedro (Kalifornia), kde zotrvala nasledujúce štyri roky až do zimného cvičenia v Karibiku.
Počas delostreleckého cvičenia hlavného delostrelectva 12. júna 1924 sa 48 mužov po výbuchu v druhej batérii otrávilo CO2. 15. apríla 1925 vyplávala zo San Francisca (Kalifornia) na vojnové hry pri Havaji po ktorých navštívila Austráliu. Spať na západné pobrežie USA sa vrátila 26. septembra 1925 kde znova zostala nasledujúce štyri roky. Počas tohto obdobia pravidelne navštevovala Karibskú a atlantickú oblasť počas zimných mesiacov.
Rekonštrukcia a prestavba
V lodeniciach Norfolk Navy Yard absolvovala modernizáciu od 30. marca 1931, do septembra 1933. Zväčšený námer diel na 30° (dlhší dostrel). Stožiare trúbkovej konštrukcie boli zrušené. Zosilené bolo pancierovanie a protitorpédová ochrana, nainštalované boli protilietadlové kanóny kalibru 127 mm (5"/25) (osem kusov). Bol zvýšený výkon na 32 000 koní.
Služba
Panamským kanálom sa 24.októbra 1934, sa presunul späť do San Pedra, kde zostala nasledujúcich sedem rokov.
16. júna 1941 sa vrátila na východné pobrežie USA do Norfolku vo Virgínii, odvtedy patrolovala v severnom Atlantiku. Sprevádzala konvoje z Newportu (Rhode Island) do Hvalfjorduru na Islande. Do 28. septembra 1941 vykonávala rôzne služby na Islande a nasledujúce dva mesiace ochraňovala lode vzhľadom na zvýšenú aktivitu ponoriek nemeckej Kriegsmarine.
II. svetová vojna
Dva dni po útoku na Pearl Harbor opustila Island a zamierila do Pacifiku, aby nahradila straty spôsobené týmto náletom. Ešte do konca roka stihla byť posilnená ďalším protilietadlovým delostrelectvom: štvorhlavňové 40 mm a dvojhlavňové 20 mm kanóny.
Dohra
vľavo|náhľad|250px|USS Mississippi na rieke [[Mississippi (rieka)|Mississippi 16. októbra 1945.]] vľavo|náhľad|250px|USS Mississippi odpaľuje strelu [[Terrier počas testov v rokoch 1953-56.]] 27. novembra 1945 priplávala do Norfolku, kde bola 15. februára 1946 preklasifikovaná ako tréningová a skúšobná loď a dostala označenie AG-128. Ako súčasť vývojových síl sa počas desiatich rokov zúčastnila skúšok a testovania delostrelectva, radarových prostriedkov, a ďalších nových technológií, boli na nej prevedené skúšky striel Terrier (strela zem-vzduch) ako vôbec na prvej lodi 28. januára 1953.
USS Mississippi (BB-41) bola deaktivovaná v Norfolku 17. septembra 1956, a predaná do šrotu Bethlehem Steel Company 28. novembra toho istého roku. Mississippi získala počas služby v II. sv. vojne osem bojových hviezd.
Chlapčenská dvojhra na French Open 2007
Chlapčenská dvojhra na French Open 2007 sa hrala ako súčasť French Open 2007. Súťaže sa zúčastnilo 64 hráčov, z toho 16 nasadených. Víťazom sa stal Vladimir Ignatic, ktorý vo finále porazil Grega Jonesa 6:3, 6:4.
Žen-min ž'-pao
náhľad|Logo náhľad|Noviny z roku 1949 Žen-min ž'-pao alebo Ľudový denník (často sa možno stretnúť aj s anglickým titulom People's Daily) sú oficiálne noviny Komunistickej strany Číny, s nákladom cez 3 milióny výtlačkov najčítanejšie noviny v Číne.
Noviny prvýkrát vyšli 15. júna 1948 v Pching-šane v provincii Chu-pej ako tlačovina miestneho straníckeho výboru. Po oslobodení Pekingu na jar 1949 sa redakcia presťahovala tam a v auguste toho istého roku sa zo Žen-min ž'-pao stal oficiálny celočínsky denník, ktorý na konci 50. rokov plnil úlohu jedného z hlavných šíriteľov reformy písma - odvtedy je písaný v zjednodušených znakoch.
Dodnes sú články, úvodníky a komentáre v týchto novinách miestom, kde čínske vedenie (s väčším či menším stupňom oficiality) zverejňuje svoje názory na najrôznejšie otázky politiky a každodenného života. Od 1. januára 1997 Žen-min ž'-pao funguje tiež v internetovej verzii, najprv len po čínsky, dnes aj po anglicky, japonsky, francúzsky, španielsky, rusky a arabsky.
Nikolaj Vasilievič Ogarkov
Nikolaj Vasilievič Ogarkov (* 30. október 1917 obec Molokovo, Tverská gubernia, Rusko – † 23. január 1994 Moskva, Ruská federácia) bol sovietsky a ruský dôstojník, maršal Sovietskeho zväzu (1977). V rokoch 1977 až 1984 pôsobil ako náčelník Generálneho štábu Sovietskych ozbrojených síl.
Život
Narodil sa v obci Molokovo v Tverskej oblasti v rodine ruského roľníka 17. (podľa gregoriánskeho kalendára 30.) októbra 1917. V roku 1938 absolvoval Vojenskú ženíjnu akadémiu V. V. Kujbyševa. Počas druhej svetovej vojny pôsobil ako brigádny, plukový a neskôr divízny inžinier. Po vojne pôsobil v štábnych funckiách. V roku 1957 vyslaný na štúdium na Vojenskú akadémiu Generálneho štábu, ktorú absolvoval v roku 1959. Následne velil 20. gardovej motostreleckej divízii, ktorá bola umiestnená v rámci skupiny sovietskych vojsk v Nemecku. V rokoch 1968 – 1974 pôsobil ako zástupca náčelníka Generálneho štábu Ozbrojených síl ZSSR. Po vpáde vojsk Varšavskej zmluvy do ČSSR bol poverený spolu s česko-slovenským generálom A. Muchom riešením obnovenia činnosti ČSĽA. Neskôr od marca 1974 do januára 1977 pôsobil ako zástupca ministra obrany ZSSR. 8. januára 1977 bol zvolený za náčelníka Generálneho štábu ZSSR a zároveň zástupcom ministra obrany. 14. januára 1977 bol povýšený do hodnosti Maršala Sovietskeho zväzu. Bol odporcom sovietskej angažovanosti vo vojne v Afganistane.
Počas vedenia generálneho štábu Ogarkov realizoval niekoľko veľkých vojenských cvičení. Išlo o najväčšie strategické cvičenia a manévre sovietskych ozbrojených síl v ich histórii. Pričom pri nich boli testované všetky zložky vojsk. Najväčším z nich bolo operačno-strategické cvičenie s krycím názvom Zapad-81, ktoré sa konalo v septembri 1981. Svojim rozsahom je porovnateľné iba s hlavnými operáciami sovietskych vojsk počas druhej svetovej vojny. Ako náčelník generálneho štábu venoval tiež veľkú pozornosť riadeniu strategických jadrových zbraní a protiraketovej obrane, v rámci generálneho štábu vytvoril centrum operačno-strategického výskumu.
9. septembra 1983 na tlačovej konferencii informoval verejnosť o zostrelení kórejského dopravného lietadla sovietskymi stíhačkami nad Sachalinom (Let Korean Air 007). Jeho kariéru na poste náčeleníka generálneho štábu ukončil jeho článok v armádnych novinách Krasnaja Zvezda, v ktorom sa vyjadril, že Sovietska armáda je nepripravená na vedenie modernej vojny, kvôli podceneniu vývoja moderných technológii a vojenských postupov a celkovou ignoráciou týchto faktov vedením strany. V roku 1984 bol odvolaný z postu. Naďalej slúžil ako inšpektor ozbrojených síl. Bol posledným veliteľom Varšavskej zmluvy. Neskôr pôsobil ako poradca ministerstva obrany Ruskej federácie. Zomrel v Moskve 23. januára 1994.
Saint-Germain-le-Vasson
Saint-Germain-le-Vasson je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Calvados, v regióne Dolná Normandia.
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 956 obyvateľov (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Buzy-Darmont
Buzy-Darmont je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Meuse, v regióne Lotrinsko.
Rainer Maria Rilke
Rainer Maria Rilke celým menom René Karl Wilhelm Johann Jozef Maria Rilke (* 4. december 1875, Praha – † 29. december 1926, sanatórium Valmont pri Montreux,Švajčiarsko) bol rakúsky básnik a spisovateľ, jeden z najvýznamnejších nemecky píšucich básnikov na prelome 19. a 20. storočia. Napísal aj jeden román a niekoľko poviedok.
Detstvo a mladosť
Narodil sa v rodine pražského nemeckého úradníka Jozefa Rilkeho.
Zásadnou skutočnosťou jeho detstva bolo, že jeho matka Sophie ho až do piatich rokov nútila nosiť dievčenské šaty a oslovovala ho „Sophie“, čím sa vyrovnávala so stratou staršej dcéry Sophie. Tento prístup Rilke matke neskôr vyčítal, ale bola to práve ona, ktorá ho priviedla k poézii a vyžadovala od neho, aby sa učil mnohé Schillerove básne naspamäť.
Low
Low je album vydaný Davidom Bowiem v roku 1977 a je vo všeobecnosti považovaný za jeden z jeho najvplyvnejších diel. Je to prvý album z takzvanej „berlínskej trilógie“, série kolaborácií s hudobníkom Brianom Enom. Napriek tomu, že album je súčasťou trilógie s prívlastkom berlínská, jeho väčšia časť bola nahratá na zámku Châteu d'Hérouville neďaleko Paríža. V Berlíne, v štúdiách Hansa boli nahaté niektoré vokálne party a album bol zmixovaný do finálnej podoby. Experimentálny, avantgardný štýl bol ďalej preskúmaný na albumoch "Heroes" a Lodger. Pracovný názov albumu bol New Music Night and Day (slov.: Nová hudba dňom i nocou).
Rainer Maria Rilke
Detstvo a mladosť
Keď mal Rilke deväť rokov, rodičia sa rozišli a jeho poslali na Vojenskú kadetskú školu v Sankt Pöltene a o rok nato na Vyššiu vojenskú reálku v Hraniciach na Morave (na rovnakej študoval aj Robert Musil a inšpirovala ho k románu Zmätky chovanca Törlessa). Neskôr študoval literatúru, dejiny umenia a filozofiu na univerzitách v Prahe a Mníchove, Mekke vtedajšej nemeckej kultúry.
USS Hornet (CV-12)
Druhá svetová vojna
Začiatkom roku 1944 podporoval Hornet vylodenie na Novú Guineu, v máji sa zúčastnil náletov na Truk a v júni podporoval inváziu na Mariány. Počas toho sa zapojil do bitky vo filipínskom mori. Potom bol Hornet nasadený pri znovu obsadení Filipín – v bitke pri Leyte a potom pri náletoch na japonské ostrovy a invázii na Okinawu. Hornet sa tiež podieľal na potopení najväčšej bojovej lode sveta – japonskej Jamato, ktorá sa v rámci operácie Ten-go vydala na samovražednú misiu aby sa pokúsila odraziť spojeneckú inváziu na Okinawu. Počas druhej svetovej vojny loď neutrpela žiadne bojové poškodenia, len v júni 1945 jej letovú palubu poškodil tajfún Cobra.
Povojnová služba
thumb|left|Posádka kozmickej lode [[Apollo 11, ktorá sa nachádza v karanténe po návrate z letu na Mesiac a prezident Richard Nixon na palube Hornetu]] V rokoch 1947-1955 sa Hornet nachádzal v rezerve, kde prešiel čiastkovou modernizáciou. Neskôr bola loď prestavaná ešte výraznejšie a dostala napríklad uhlovú letovú palubu. Po znovuzavedení do služby čakalo Hornet bojové nasadenie vo vietnamskej vojne.
Účasť na programe Apollo
Zaujímavý je tiež podiel lode na americkom kozmickom programe Apollo. Hornet asistoval pri suborbitálnom skúšobnom lete AS-202 rakety Saturn IB s veliteľským modulom, neoficiálne nazývaného Apollo 3. Veliteľský modul, vylovený z mora počas tejto misie, je dnes súčasťou expozície na palube lode. Posádka Hornetu potom vylovila posádky prvých dvoch pilotovaných misií, ktoré pristáli na Mesiaci. V júli 1969 to bolo Apollo 11 a v novembri 1969 Apollo 12. Miesta, kde sa posádka Apolla 11 po prvýkrát dotkla paluby Hornetu sú na lodi dodnes vyznačené.
Vyradenie a ďalší osud
Definitívne vyradenie lode nastalo v roku 1970. Potom bola loď premenená na plávajúce múzeum a od roku 1998 sprístupnená verejnosti. V súčasnosti kotví na kalifornskej námornej základni v Alamede.
Rainer Maria Rilke
Detstvo a mladosť
Po odchode z Prahy v roku 1896 si na popud Lou Andreasovej-Saloméovej zmenil meno „René“ na „Rainer“.
Rané roky
Neukotvené zázemie v detstve malo vplyv na jeho neskoršiu psychiku a Rilke sa celý život dával vydržiavať a obskakovať staršími, zámožnými dámami. Prvá z nich bola o pätnásť rokov staršia oduševnená literátka ruského pôvodu Lou Andreasová-Saloméová, bývalá priateľka filozofa Friedricha Nietzscheho. Zoznámil sa s ňou v roku 1897 v Mníchove a Lou sa stala jeho milenkou a poradkyňou. Ich vzťah vydržal až do roku 1900, ale aj neskôr ostala jeho priateľkou a poradkyňou, pri čom využívala aj svoje psychoanalytické skúsenosti, ktoré nadobudla ako žiačka Sigmunda Freuda v rokoch 1912 až 1913 (neskôr si otvorila svoju vlastnú psychoanalytickú ordináciu).
S Lou spoznal Rilke Berlín, Taliansko a dvakrát spolu navštívili Rusko, kde prepadol okamžitému rusofilstvu, začal sa učiť po rusky a neskôr prekladal z ruštiny (napr. Slovo o pluku Igorovom alebo Lermontovove básne).
Na jeseň 1900 krátko po rozchode s Lou Andreasovou-Saloméovou sa v umeleckej kolónii vo Worpswede na severe Nemecka zoznámil so sochárkou Clarou Westhoffovou (1878-1954), s ktorou sa nasledujúci rok oženil. V decembri 1901 sa im narodila dcéra Ruth (1901-1972). Aj keď sa nikdy oficiálne nerozišli, Rilke, neschopný viesť konvenčný rodinný život, často cestoval a pobudol u svojich šľachtických patrónok. Claru po ročnom manželstve opustil a znovu odišiel do Paríža.
Zrelosť
náhľad|Paula Modersohn Becker - Rilkeho potrét (1906) thumb|Rilke na reliéfe [[Luděk Bari|Ludĕka Bariho (2014)]] Pobyt v Paríži bol pre Rilkeho sčasti negatívnym zážitkom, čo neskôr vykreslil vo svojom jedinom románe Die Aufzeichnungen des Malte Laurids Brigge (po slovensky: Zápisky Malteho Lauridsa Briggeho, prel. P. Bžochová). Napriek tomu sa práve tu, okrem Augusta Rodina, ktorý ho v rokoch 1905 až 1906 zamestnával ako svojho sekretára, stretával s mnohými významnými umelcami. V Paríži vytvoril niekoľko básnických zbierok, napr. Neue Gedichte (1907), Der neuen Gedichte anderer Teil (1908), dve básne Requiem (1909 - do slovenčiny preložil M. Richter /Elégie a rekviem, 2003/) a už zmienený román Die Aufzeichnungen des Malte Laurids Brigge, fiktívny denník mladého dánskeho umelca v Paríži, ktorý prechádza duševnou krízou. Na románe začal pracovať v roku 1904, ale dokončil ho až v roku 1910.
Prvý veľký úspech mu priniesla novoromantická poéma v próze Die Weise von Liebe und Tod des Cornets Christoph Rilke, (po slovensky: Pieseň o láske a smrti korneta Krištofa Rilkeho, prel. M. Válek, 1969 a M. Richter, 2006) z roku 1906.
V roku 1906 sa stretol s českou grófkou Sidoniou Nádhernou, ktorá bola až do Rilkeho smrti jeho blízkou priateľkou a ktorú niekoľkokrát navštívil na jej zámku Vrchotovy Janovice v Čechách. Bol to Rilke, kto jej dôrazne vyhovoril svadbu so spisovateľom a novinárom Karlom Krausom, ktorý sa o ňu vážne uchádzal.
V roku 1910 sa Rilke zblížil so svojou ďalšou priateľkou a podporovateľkou, kňažnou Máriou Thurn und Taxis-Hohenlohe, ktorá sa stala jeho doživotnou obdivovateľkou a dala mu na krátky čas k dispozícii svoj palác v Benátkach a zámok v Loučni. Jej zámok Duino na Jadrane neďaleko Terstu a jeho krásne okolie Rilkeho inšpirovalo k napísaniu prvých dvoch elégií a ďalších častí elegických básní, ktoré sa neskôr mali stať súčasťou knihy Duineser Elegien (po slovensky Duinské elégie).
Rilke sa priatelil s celým radom významných osobností a písal si s nimi. Patrili medzi nich napríklad Hugo von Hofmannsthal, Paul Valéry, André Gide, Stefan Zweig či Rilkeho veľký obdivovateľ Boris Pasternak. V posledných mesiacoch svojho života si dopisoval aj s ruskou exilovou poetkou Marinou Cvetajevovou.