Manicheizmus
Dejiny hnutia
Zakladateľ hnutia Mání (gréc. Manichaios) (216277) sa narodil v južnej Mezopotámii v okolí Ktésifónu. Jeho život je spojený s veľkým množstvom legiend a historicky exaktne sa preto o jeho živote mnoho nevie. Narodil sa do rodiny židokresťanského sektového vyznania, presný prúd ale nie je úplne istý, podľa súčasných teórií šlo zrejme o elchasaitov. Jeho otec Patak (Pattíktos Patticius) sa v tomto spoločenstve horlivo angažoval a k záujmu o náboženstvo priviedol aj svojho syna. Od dvanástich rokov sa mu ako anjel malo podľa legiend zjaviť jeho duchovné dvojča (aram. tawma, gr. syzigos), ktoré mu následne ako dvadsaťštyri ročnému odovzdalo informáciu – poznanie (gnóza) o pravdivom usporiadaní sveta. Mání pre túto skúsenosť opustil svoju pôvodnú vieru a začal hlásať svoje gnozeologické učenie. Veľkou inšpiráciou mu boli spisy Markióna zo Sinope (zakladateľ markionizmu) a Bardesana z Edessy, na ktorého aj priamo odkazuje. Ďalší vplyv naňho mohol mať aj zoroastrizmus a antické gnózy. Spočiatku sa Mání snažil presvedčiť najmä svojich spoluveriacich, jedným z jeho prvých prívržencov bol jeho otec. Následne začal vykonávať proselytizačné misie po krajine. Máního hlavným pôsobiskom bola Sásánovská Perzia, na svojich cestách však prišiel až do Indie, kde sa mu o pravdivosti svojej viery podarilo presvedčiť túránskeho šacha. Veľkej obľube sa Mání tešil vďaka kráľovmu bratovi u veľkokráľa Šápúra I. (205272) a jeho syna Hormizda I. (272273). Veľkokráľovi Šápúrovi Mání dedikoval aj dielo, stručné zhrnutie svojej viery nazvané Šábuhragán. Šápúr síce manicheizmus neprijal, náboženstvo však bolo tolerované a Mání od kráľa dostal list, ktorý mu povoľoval slobodný pohyb po ríši. Podľa niektorých zdrojov sa Mání nechal uctievať ako Paraklétos (povolaný, či živý utešiteľ), ktorého kresťania naopak spájali s Duchom Svätým. Podľa iných manichejských zdrojov za Parakléta považoval svoje duchovné alter ego. Sám sa však považoval za posledného z prorokov a apoštolov, skrze ktorého hovorí Duch Svätý. Mání svoje učenie vtelil do svojich písomností, ktoré nazval „žijúcimi kníhami“. Jeho cieľom bolo vytvoriť svetovú vieru, a preto sám živo šíril vieru po krajine, a svojich žiakov zase posielal šíriť vieru do okolitých krajín. Po smrti Hormizda však na trón nastúpil jeho brat Báhrám I. a situácia sa zmenila. Mání sa pre odpor a obavy zoroastrijského kléru dostal do nepriazne a musel opustiť kráľovský dvor. Potom, čo sa mu na manicheizmus podarilo konvertovať jedného miestneho princa bol nakoniec uväznený a vo väzení zomrel. Podľa manichejskej viery bol umučený alebo popravený, presné historické informácie nemáme. Máního osud a pravdepodobná poprava sa stala z jedným nástrojov manichejskej propagandy a Mání bol svojim skonom pripodobňovaný Kristovi. Krátko pred smrťou Mání za svojho nástupcu zvolil kaškarského manichejca Sisina (Sisa, Sisinia). Manichejci v Perzskej ríši začali byť spolu s kresťanmi prenasledovaní a ich viera potláčaná, Sisin podobne ako Mání zomiera mučeníckou smrťou. Mániho učenie sa začalo šíriť na východ, kde sa dostalo až do Číny a na západ, kde získalo mnohých priaznivcov v Rímskej ríši. V Rímskej ríši bol manicheizmus v prvých storočiach nášho letopočtu prenasledovaný podobne ako kresťanstvo. Medzi prvé príčiny patrila nedôvera Rimanov voči cudzej náuke. V jej hlásateľoch úrady videli osoby vykonávajúce podvratnú činnosť v prospech Perzskej ríše. Neskôr, po tom, čo sa v Rímskej ríši rozšíril kresťanský kult, sa postoj rímskych cisárov zmenil, a v manicheizme zase videli protivníka ortodoxnej (t. j. katolíckej) náuky, a potlačovali ho ako herézu. Prvý reskript proti manichejcom vydal cisár Dioklecián v roku 297. Zameraný bol na severnú Afriku, kde mali manichejci silnú základňu. Druhý edikt, pravdepodobne zameraný len na mesto Rím, vydal cisár Valentinián I. v roku 372. Viacero nariadení vydali aj cisári Gratianus a Theodosius I. Za vlády Theodosia I. sa kresťanstvo stalo dokonca oficiálnym náboženstvom Rímskej ríše. Manicheizmus bol v mnohom podobný kresťanstvu a dlho mu tvoril obrovskú konkurenciu. Konverzie medzi vierami neboli neobvyklé, ba často sa dotýkali i vysokých predstaviteľov náboženstiev – biskupov. Tento jav bol pomerne rozšírený v severnej Afrike, kde bol manicheizmus svojim racionalizmom obyvateľom často bližší než katolícke kresťanstvo, či donatizmus. Konverziu od manicheizmu ku kresťanstvu zažil napr. i jeden z najväčších učencov vtedajšej doby – svätý Augustín z Hippa. Po konverzii začal Augustín proti manichejcom vystupovať. Napísal proti nim viacero diel a zviedol viacero učených dišpút. Vďaka podobnej činnosti cirkevných otcov a pre nariadenia rímskych cisárov postupne manicheizmus v Rímskej ríši, najmä na západe začal ustupovať. Edikty proti manichejcom vydal aj cisár Honorius. V roku 428 cisár Theodosius II. manichejcov vykázal preč z miest. Nasledovali viaceré zákroky kresťanských autorít, pálenie manichejských diel a vyhnanie manicejcov do periférnych častí ríše. Obzvlášť závažné boli nariadenia proti manichejcom uvalené Justínom a Justiniánom I. v roku 527, ktoré hrozili dokonca trestom smrti.