cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Košickí mučeníci
Melichar Grodecký
Po vypuknutí 30-ročnej vojny museli jezuiti opustiť Prahu. Páter Melichar prišiel v júni 1618 na východné Slovensko a 16. júna 1619 zložil do rúk P. Dobokaya slávnostné rehoľné sľuby. Začiatkom roka 1619 prichádza do Košíc ako kňaz cisárskych vojsk.
Štefan Pongrác
Narodil sa v roku 1583 v obci Alvinc pri meste Alba Julia v Sedmohradsku. Pochádzal zo starej uhorskej šľachtickej rodiny. V detstve obľuboval vojenské hry.
Študoval na jezuitskom kolégiu v Kluži, kde sa rozhodol pre rehoľné povolanie. Rodičia od neho očakávali vojenskú alebo politickú kariéru. Napokon ustúpili, a tak mohol 8. júla 1602 vstúpiť do Spoločnosti Ježišovej. Noviciát robil v Brne, kde 11. júla zložil prvé rehoľné sľuby. Po štúdiu filozofie vyučoval v Prahe na gymnáziu. V Ľubľane študoval filozofiu, rétoriku v Celovci (Klagenfurt). Teológii sa venoval v Štajerskom Hradci. Po ukončení štúdia v roku 1615 bol vysvätený za kňaza. Odchádza do Humenného kde sa stal riaditeľom školy a maďarským kazateľom. Medzitým žiada cisársky kapitán Košíc (s hodnosťou generála) Ondrej Dóczy jezuitov, aby založili stálu misiu v meste. V meste v tom čase pôsobil kalvínsky kazateľ Alvinczy. Po Pongrácovom príchode nedáva Alvinczy protestantizmu v meste veľa nádejí. Po duchovných cvičeniach v Humennom odchádza Pongrác do Šariša ku kráľovskému radcovi Žigmundovi Péchymu, ktorý bol ťažko chorý. Tu sa dozvedel o Rákociho pochode na Košice, kam sa okamžite vrátil.
Košice
Košice boli metropolou východného Uhorska. Boli významné hospodársky i politicky. Pod správu Košíc patrili desiatky miest, obcí, hradov, ale aj východné stolice. Finančne silné mesto požičiavalo nielen šľachticom, ale aj panovníkovi. Hospodársko-spoločenský význam mesta zvyšovali aj silné cechy, ktoré organizovali remeselnú výrobu celého kraja. V meste sídlil aj cisársky kapitán, ktorý mal vojensko-politickú i súdnu moc.
Náboženský nepokoj zasiahol Košice veľmi skoro. Už v roku 1525 tu Lutherovo učenie rozširoval dvorný kňaz kráľovnej Márie. V roku 1553 košický richtár Ján Lippai s ozbrojencami napadol dominikánsky kláštor. Vyrabovali kostol a vyhnali rehoľníkov. Po dobytí Jágru (Eger) Osmanmi v októbri 1596 presídlili tamojšiu kapitulu do Košíc, čo načas oživilo katolícky život v meste. V roku 1601 prišli do Košíc dvaja jezuitskí kňazi Jakub Némethy a Peter Pázmaň. Kázali po maďarsky, nemecky i slovensky. V roku 1602 predstavení odvolali Pázmaňa a poslali ho do Radošiny na západe Slovenska.
V roku 1603 nastal v Košiciach boj o dóm sv. Alžbety. Jágerský biskup Štefan Szuhay dal kapitule v Košiciach príkaz, aby v meste zariadila bohoslužby za matku cisára Rudolfa II. Keďže kapitula bola primalá, biskup Szuhay požiadal richtára Jána Bocatiusa, aby odovzdal bývalý katolícky kostol do rúk kapituly. Prevod sa mal uskutočniť prostredníctvom biskupa Mikuláša Migazziho, jeho výzva však ostala nepovšimnutá. Na príkaz panovníka Rudolfa II. hlavný kapitán Košíc Barbian Belgioios zabezpečil odovzdanie dómu sv. Alžbety a kaplnky sv. Michala jágerskej kapitule (7. január 1604).
Mestská rada sa preto obrátila o pomoc na sedmohradského vojvodu Štefana Bočkaja. Košické posolstvo mu prišlo vhod. Na jeseň 1604 sa jeho vojsko pohlo ku Košiciam. Po krátkom vyjednávaní vtiahol do mesta 11. novembra, kde ho slávnostne ako osloboditeľa privítala mestská rada na čele s richtárom. Jezuiti predtým opustili mesto. Štefan Bočkaj v Košiciach 29. decembra 1616 zomrel. Na cisárov príkaz sa mesta vo februári 1607 zmocnil novohradský župan Ondrej Dóczy. Až v roku 1618 prichádza do Košíc jezuitský kňaz.
Betlenovo povstanie
Jeden prúd Betlenovho vojska pod vedením Juraja Rákociho smeroval na Košice. K mestu pritiahol 2. septembra. Cisársky kapitán Ondrej Dóczy dal zatvoriť mestské brány. Bethlen mal však spojencov v Alvinczym a mestských pánoch, z ktorých viacerí vedeli o príprave povstania. Preto vyvolávali proticisárske a protikatolícke nálady. Ján Zmeškal v meste šíril zvesti, že kapitán Dóczy s katolíckym zemplínskym županom Jurajom Drugetom pripravujú vojenský prevrat a nanútenie katolíckej viery obyvateľom.
Radní páni chceli robiť dojem neutrálnych zástancov spravodlivosti, preto vyjednávali s Rákocim i Dóczym. Do Rákociho tábora poslali mešťana Melichara Reinera. Rákoci žiadal vydanie Dóczyho ako pôvodcu neznášanlivosti v meste. Po návrate poslov zasadala mestská rada. Dóczy tam vyslal dvoch kastelánov a tajomníka Juraja Ormankózyho, ktorí odovzdali kapitánovo vyhlásenie. Zdôraznil v ňom, že Košičania nemajú právo ani dôvod vydať ho povstalcom. Rada mu sľúbila, že mu nehrozí nijaké nebezpečenstvo, a že sa všetko vyrieši pokojne a bez krviprelievania. Dóczy odmietol ďalej vyjednávať s povstalcami.
Vtedy sa mesto rozhodlo otvoriť brány, pričom si kládlo tieto podmienky:
Rákociho vojaci vstúpili do mesta 4. septembra. Hneď obkľúčili Levočský dom, v ktorom býval cisársky kapitán. Dóczyho zajali a odviedli v putách do Šarišského Potoka (Sárospatak). Vojaci postavili stráže aj ku Kráľovskému domu, ktorý bol sídlom katolíckej misie.
Mestská rada zverila potrestanie vinníkov bohatému mešťanovi Reinerovi. Alvinczy ho nabádal, aby toto mimoriadne splnomocnenie použil na pozabíjanie kňazov a katolíkov. Niektorí členovia rady s tým nesúhlasili, preto sa Alvinczy s Reinerom obrátili priamo na Rákociho. Zajatcov v Kráľovskom dome zavreli do chladnej miestnosti, kde ich trápili hladom a smädom. Tu ich navštívil Rákociho zmocnenec, ktorý im ponúkol záchranu, ak sa zrieknu katolíckej viery. Zajatci to odmietli.
Neskôr prišli Rákociho vojaci. Vyrabovali kaplnku a žiadali výkupné.
Situácia vyvrcholila v noci zo 6. na 7. septembra. Po polnoci sa k zajatcom dostali ozbrojenci, ktorých viedol Ján Lajoš. Križina, Pongráca a Grodeckého bili, mučili a nakoniec zavraždili. Ich telá hodili do miestnej stoky (dnešná Hlavná ulica). Miestny kat nakoniec v noci tajne telá mŕtvych kňazov pochoval.
Na mieste, kde boli košickí mučeníci umučení, dnes stojí kostol Premonštrátov, postavený jezuitmi z úcty k mučeníkom.
Vyšetrovanie a naloženie s ostatkami
V marci 1620 prišiel Gabriel Betlen do Košíc, kde sa stretol s uhorským palatínom Žigmundom Forgáčom. Pri tejto príležitosti sa konala veľká slávnosť, na ktorej bola prítomná i palatínova manželka Katarína. Počas zábavy požiadal Bethlen Katarínu o tanec. Tá súhlasila, ale len s podmienkou, že jej vydá telá zabitých kňazov. Na Bethlenov príkaz jej kat telá vydal. Katarína ich odviezla do Nižnej Šebastovej pri Prešove, kde ich uložili pod oltárom Panny Márie. Katarína si ponechala jeden Pongrácov prst ako relikviu. Neskôr ich Forgáčovci dali previesť do svojho sídla v Hertníku pri Bardejove, kde ich uložili v krypte nového kostola sv. Kataríny.
V roku 1628 poveril arcibiskup Pázmaň veľkovaradínskeho biskupa Imricha Lóšiho (Lósy) úradným vyšetrením celého prípadu. 25. septembra 1628 poslali pápežovi z Viedne petičný list so žiadosťou o uznanie košických mučeníkov uhorskí magnáti: uhorský palatín gróf Mikuláš Esterházy, chorvátsky bán Žigmund Erdődy, gróf Krištof Bánffy, gróf Mikuláš Frangepán, gróf Mikuláš Forgách z Gýmeša, gróf Ján Pálffy, gróf Daniel Esterházy a Štefan Patachich.
Arcibiskup Peter Pázmaň dal ostatky mučeníkov previesť v roku 1635 do Trnavy. Grófka Katarína Forgáčová ich dala zabaliť do purpuru a uložila ich do cínovej rakvy. Ostatky umiestnili v kláštore klarisiek, kde bola predstavenou grófkina dcéra Mária.
V roku 1661 vikár Szegedi (poverený ostrihomským arcibiskupom Jurajom Lippaym) pokračoval vo vyšetrovaní. Výsledok bol aj s prosbopisom poslaný pápežovi Alexandrovi VII. V roku 1684 posiela do Ríma správu o mučeníkoch ostrihomský arcibiskup Juraj Selepčéni-Pohronec. V Ríme tieto správy prijali s vážnosťou, ale neponáhľali sa s potvrdením mučeníctva. Situácia sa ešte viac skomplikovala po zrušení jezuitskej rehole v roku 1773.
Karol Anton Medvecký
Karol Anton Medvecký - Medveczky de Medvecze et Kis Bistercze (* 8. jún 1875, Dolná Lehota, Slovensko † 12. december 1937, Bojnice, Slovensko) bol slovenský rímskokatolícky kňaz, etnograf, historik a politik, signatár Martinskej deklarácie.
Košickí mučeníci
Vyšetrovanie a naloženie s ostatkami
Po zrušení kláštora klarisiek boli ostatky mučeníkov prevezené do uršulínskeho kostola sv. Anny v Trnave.
Karol Anton Medvecký
Životopis
Pochádzal zo starého šľachtického rodu Medvecký z Medvedzia a Malého Bysterca. Ľudovú školu navštevoval v Oravskom Podzámku. V rokoch 18871895 študoval na gymnáziu v Trstenej, Ružomberku, Banskej Štiavnici, Lučenci, Košiciach. Po štúdiu teológie, ktoré absolvoval v roku 1899 na seminári v Banskej Bystrici, bol 3. júla 1899 vo Svätom Kríži nad Hronom vysvätený za kňaza. Pôsobil ako kaplán v Detve, Krupine, Jastrabej, Veľkom Poli, Píle, Beňuši a Detvianskej Hute. Bol administrátorom farnosti na Donovaloch, Brehoch a Prochote V roku 1909 sa stal farárom v Bacúrove, kde strávil desať rokov. Pre svoje vlastenecké postoje, ktoré vyjadroval v osvetovej práci a v článkoch bol cirkevnou vrchnosťou perzekvovaný.
Bol členom Slovenskej národnej strany, počas prvej svetovej vojny však odmietal politiku jej vedenia. V lete 1917 vystriedal Jozefa Gregora Tajovského vo funkcii tajomníka SNS. Roku 1918 sa stal tajomníkom Slovenskej národnej rady. V rokoch 19181920 bol členom Revolučného národného zhromaždenia. Zároveň pôsobil aj ako referent pre katolícke a cirkevné záležitosti na ministerstve s plnou mocou pre správu Slovenska v Žiline a Bratislave, kde sa podieľal na usporiadaní cirkevno-politických záležitostí na Slovensku. Tu postupoval v intenciách čechoslovakizmu a odmietal spoluprácu s Andrejom Hlinkom a Slovenskou ľudovou stranou. Od roku 1920 pôsobil ako farár v Bojniciach až do svojej smrti 12. decembra 1937. Bol stúpencom Československej strany lidovej. Od roku 1925 bol podpredsedom jej Slovenského výkonného výboru a redaktorom jej tlačového orgánu Ľudová politika.
Košickí mučeníci
Vyšetrovanie a naloženie s ostatkami
Záujem o mučeníkov oživili jezuiti, ktorí sa po obnove rehole vrátili do Trnavy v roku 1853. Postulátor P. Jozef Boero v roku 1855 predložil listy týkajúce sa kanonizácie svätcov. 15. januára 1905 ich pápež Pius X. vyhlásil za blahoslavených.
Karol Anton Medvecký
Životopis
Integrálnou súčasťou jeho národnopolitických a národnokultúrnych úsilí bola vlastivedná bádateľská práca. Patril k najaktívnejším členom a funkcionárom Muzeálnej slovenskej spoločnosti. Bol blízkym pracovníkom jej zakladateľa Andreja Kmeťa. Roku 1926 sa ako predseda Muzeálnej slovenskej spoločnosti pričinil o znovuvydávanie jej tlačových orgánov Časopis a Sborník Muzeálnej slovenskej spoločnosti, ktoré zároveň aj redigoval. Podieľal sa na budovaní zbierkových fondov Slovenského národného múzea, najmä etnografických. Zasadzoval sa o navrátenie muzeálnych predmetov z Maďarska, ktoré boli zo Slovenska odcudzené za Uhorska. Patrí medzi najvýznamnejšie postavy slovenského múzejníctva.
Košickí mučeníci
Vyšetrovanie a naloženie s ostatkami
21. augusta 1905 sa uskutočnilo väčšie delenie ich ostatkov. Z poverenia ostrihomského arcibiskupa Klaudia Vasariho jeho vikár biskup dr. Medard Kohl otvoril rakvu s ostatkami mučeníkov. Po jednej kosti z ramena každého mučeníka vložili do relikviárov a odoslali do Ríma. 3. septembra 1905 sa v uršulínskom kostole sv. Anny konala pontifikálna sv. omša. Po nej biskup dr. Kohl znova otvoril rakvu a lebky P. Pongráca a P. Grodeckého s niekoľkými menšími kosťami odovzdal do opatery Spoločnosti Ježišovej v Trnave. Uložili ich v trnavskom jezuitskom kostole pod sklo na bočnom oltári Panny Márie. Menšie ostatky boli prevezené do Košíc, kde boli uložené v premonštrátskom kostole. 7. septembra 1919 ich preniesli do dómu sv. Alžbety. Časť ostatkov Melichara Grodeckého bola odoslaná do poľského Tešína, do novej kaplnky zasvätenej blahoslavenému Melicharovi. Lebku Marka Križina preniesli do ostrihomskej katedrály. Menšie ostatky odovzdali arcibiskupskému chrámu v Záhrebe. Časť z nich poslali aj do rodiska blahoslaveného – Križevca.
Karol Anton Medvecký
Dielo
Zaujímal sa o etnografiu a históriu. Je autorom národopisnej publikácie Veľké pole a Píla (1904). Výsledkom jeho zberateľskej činnosti a etnografického výskumu v oblasti Detvy bola aj cenná monografická publikácia Detva z roku 1905. Bol zberateľom ľudových balád, ktoré vydal v zbierke Sto slovenských ľudových balád. V oblasti historiografie sa venoval regionálnym dejinám, archeológii, cirkevnej histórii, ale najmä problematike zániku Uhorska a vzniku samostatného Česko-slovenského štátu. Je autorom dvojzväzkovej biografickej monografie Andrej Kmeť, jeho život a dielo (1924). Cirkevnej histórii sa venoval v dielach Cirkevné pomery katolíckych Slovákov v niekdajšom Uhorsku (1920) a Krátke dejiny katolíctva na Slovensku (1920). V rozsiahlom štvorzväzkovom diele Slovenský prevrat (19301931) historicky a dokumentačne zachytil štátoprávne premeny na Slovensku na sklonku prvej svetovej vojny počas rozpadu habsburskej monarchie a zrodu Česko-Slovenska. Regionálnym dejinám sa venoval v štúdii Kremnický požiar (1897). Bol autorom životopisných čŕt a nekrológov, v ktorých podal život a dielo národnokultúrnych dejateľov Jozefa Hollého, Jozefa Ľudovíta Holubyho, Ľudovíta Mičátka, Františka Richarda Osvalda, Andreja Trúchleho-Sytnianskeho. Je tiež autorom cestopisných memoárov Cesta po Juhoslávii (1921), Moja cesta do Francie a Anglie (1925).
Košickí mučeníci
Vyšetrovanie a naloženie s ostatkami
Za svätých boli vyhlásení pápežom Jánom Pavlom II. dňa 2. júla 1995 na košickom letisku.
Karol Anton Medvecký
Dielo
Používal pseudonym: Aliquis, Detvan, Chlebničan, Kňaz Karol, Piškotnin, Podchočiansky, Seyx, Spectator, Zelothes.
Otto Wichterle
Prof. Ing. RTDr. Otto Wichterle, DrSc. (* 27. október 1913, Prostějov† 18. august 1998, Stražisko) bol český chemik a vynálezca, známy predovšetkým svojím vynálezom kontaktných šošoviek.
Na vysokej škole
Po maturite bol Wichterle rozhodnutý pokračovať na vysokej škole, ale nemal žiadny vyhranený záujem. Jediné, čím si bol istý, bolo, že by chcel na vysokej škole uplatniť svoj ​​záujem o matematiku. Vybral si preto strojárstvo, podal prihlášku do Prahy a začal navštevovať súkromné ​​hodiny deskriptívnej geometrie, z ktorej sa vyžadovala skúška. Všetko nasvedčovalo tomu, že Otto nastúpi dráhu strojného inžiniera, no od toho ho odhovoril jeho priateľ Souček, ktorý mu štúdium na strojárstvo vykreslil vo veľmi chmúrnych farbách a odporučil mu štúdium chémie. Podľa jeho názoru bolo toto štúdium zaujímavejšie a prostredie chemickej fakulty bolo viac otvorené samostatnej vedeckej práci študentov, čo Wichterleho lákalo. Preto si podal prihlášku aj na fakultu Chemicko-technologického inžinierstva ČVUT v Prahe (dnešná Vysoká škola chemicko-technologická v Prahe). Na fakultu bol prijatý, a tak na jeseň roku 1931 začal svoje štúdium chémie.
Politika na škole
Vysoká škola priviedla Wichterleho aj k záujmu o politiku a problematike vysokoškolského vzdelávania. Ako člen Spolku poslucháčov chemického inžinierstva (SPICH) bol udivený, že sa na valnom zhromaždení SPICH nerokovalo o niekoľkých aktuálnych študijných otázkach. Z jeho iniciatívy bola zriadená školská a kultúrna komisia, ktorú viedol. V treťom ročníku usporiadal debatnú schôdzu na tému „Nedostatky v organizácii štúdia“, ktorej sa zúčastnila väčšina profesorov a docentov školy. Vyložil všetky rozpory v osnove (laboratórne cvičenia začínali skôr než príslušná teória) a navrhol tu dve alternatívy rozloženia predmetov počas celého štúdia. Nikto z profesorov však nereagoval podľa jeho predstáv. Boli prednesenými návrhmi dokonca pobúrení, pretože znamenali ústup od tradície.
Nástup Hitlera k moci a začínajúce ohrozenie republiky sa prejavili aj vo SPICHu. Rovnako, ako v iných študentských spolkoch, aj tu vznikli dva nezlučiteľné tábory. Neexistoval žiadny politický stred, iba ľavica a pravica. Neznamenalo to však, že všetci boli buď fašistami, alebo komunistami. Tých, ktorí boli organizovaní v politických stranách, bolo len málo. Wichterle sa dostal jasne na stranu ľavice, nie však vďaka svojmu politickému zmýšľaniu, ale preto, že ľavica mala záujem o zlepšenie výučby na škole. Čoskoro sa Wichterle dostal do vedenia ľavice a v roku 1935 bol ľavicovým kandidátom na predsedu SPICH. Ľavica sa uzniesla, že ak voľby vyhrajú, ponúknu pravici pomerné zastúpenie vo výbore spolku. Hlasovanie vyhral Wichterle rozdielom jediného hlasu. Vo svojom programovom vyhlásení potom ponúkol pravici dohodnuté pomerné, t.j. takmer polovičné zastúpenie vo výbore. Predstavitelia pravice to však odmietli, a tak sa SPICH stal prvým ľavicovým spolkom na ČVUT (inak zostali všetky spolky tradične pravicové).
Po povýšení
Svoju diplomovú prácu tvoril Wichterle pod vedením profesora Emila Votočka, významného chemika a učiteľa tej doby a spolutvorcu českého chemického názvoslovia. Prof. Votoček tiež Wichterleho silne ovplyvnil svojim neoblomným obhajovaním slobody vedeckého bádania. Po zložení štátnej (inžinierskej) skúšky v roku 1935 pokračoval v štúdiu a publikoval päť prác orientovaných predovšetkým na deriváty sacharidov, pre dosiahnutie doktorátu by podľa vtedajších noriem stačila iba jedna z týchto prác. V júni 1936 potom promoval na doktora technických vied. Votoček mu ponúkol miesto docenta a vedenie laboratórií druhého ročníka, a tak Wichterle na škole zotrval až do jej uzavretia 17. novembra 1939. Po dvoch rokoch pod vedením Votočka, keď nádej na miesto riadneho asistenta na jeho fakulte bola mizivá, mu Votoček odporučil lekársku fakultu, kde sa rysovala možnosť vzniku nového odboru – biochémia. Wichterle sa preto pustil do štúdia medicíny. Absolvoval cvičenia z biológie a následné skúšky, z chémie dostal bez akejkoľvek prípravy dostatočnú (len preto, že mal k analytickej chémii úplne odlišný prístup ako skúšajúci). Skúšku z anatómie však už absolvovať nestihol, mal za sebou obe povinné pitvy a bol ku skúške pripravený, ale termín skúšky mal na jeseň 1939, takže uzavretie vysokých škôl mu skúšku prekazilo. Wichterle teda stále zastával post asistenta Votočka a získal uňho aj prvé učiteľské skúsenosti, keď pôsobil ako „prednáškový asistent“. Táto funkcia spočívala v príprave demonštračných pokusov a vzorcov na tabuľu, ale aj v zastupovaní profesora pri nečakanej absencii. To sa aj stalo 11. novembra 1939, v deň smrti Jana Opletala, kedy vyzval študentov, aby miesto prednášky išli do ulíc.
V roku 1938 sa oženil. Jeho ženou se stala Linda Zahradníková, vyštudovaná zubná lekárka. Mali dvoch synov, Ivana (*1939) a Kamila (*1941).
Pôsobenie v Zlíne
Po 17. novembri boli české vysoké školy uzavreté (všetky chemické aparatúry zostali vo vnútri) a po popravách a deportáciách študentov nasledovalo aj zatýkanie vysokoškolských učiteľov, najmä tých, ktorí si hneď nenašli zamestnanie. V polovici decembra baťovské laboratóriá ponúkli Wichterlemu miesto vo Výskumných chemických dielňach firmy Baťa v Zlíne (už druhýkrát, pretože sprvu odmietal, lebo chcel zostať na škole). Wichterleho manželka Linda však mala averziu voči zlínskej materialistickej spoločnosti, a tak váhal. Keď potom ale v Prahe začala ďalšia vlna zatýkania, okamžite odišiel do Zlína podpísať zmluvu. Do zamestnania nastúpil 2. januára 1940, jeho vedúcim bol docent Stanislav Landa. Wichterle na neho spomínal ako na vynikajúceho chemika aj skvelého vedúceho. Landa súhlasil s tým, že tematiku výskumu si bude Wichterle určovať výhradne sám a bude môcť výsledky publikovať.
Napriek tomu sa chcel Wichterle zaoberať aj témami významnými pre firmu. Zameral sa preto na preverenie Carothensových patentov o Nylone 66. Tento nylon však mal jeden základný problém, a to, že sa z neho nedali spriadať vlákna. Wichterlemu veľmi pomohlo, že mohol vychádzať z prác z monosacharidov u Votočka, ktoré mali s polyamidovými vláknami spoločné rysy. Hneď pri jednom z prvých pokusov sa mu podarilo pripraviť makromolekulárny polyamid, ktorého tavenina sa dala ťahať na dlhé pevné vlákna. Vďaka tomuto úspechu boli Wichterlemu pridelení ďalší pracovníci a vzniklo oddelenie nových hmôt. V tomto novom oddelení sa pripravila metóda priemyselnej výroby tejto novej látky – bolo treba zabezpečiť čo najlacnejší spôsob výroby potrebných surovín, najmä kaprolaktámu (základnej látky potrebnej na výrobu Nylonu 6). V júni ďalšieho roka sa už spriadala priadza a v tzv. jednotkovej prevádzke vznikli dokonca prvé ponožky a dámske pančuchy. Pančuchárski odborníci boli presvedčení, že päty a špičky sa musia zosilniť bavlnou a syntetickú priadzu pokladali za menej hodnotnú náhradu hodvábu. Po polroku nosenia sa však bavlna zo „zosilnených“ piat a špičiek vydrobila a samotný polyamid zostal nedotknutý. Cez tieto úspechy českí predstavitelia firmy naliehali, aby sa tento výskum udržal pred Nemcami v tajnosti, ale aby sa intenzívne pokračovalo v zbieraní technologických podkladov k ich aplikácii hneď po vojne. Nemohla preto vzniknúť väčšia poloprevádzka a ďalší výskum prebiehal v pomerne stiesnených podmienkach. Nylon sa začal priemyselne vyrábať až po vojne pod názvom Silon, najprv len malé objemy, ale zanedlho bola v prevádzke linka vyrábajúca desiatky tisíc ton nylonu ročne.
Zatýkanie
V decembri 1942 začalo zatýkanie aj v Zlíne, tunajšie Gestapo sa pokúšalo o likvidáciu odboja. Wichterle sa v tej dobe zúčastnil pravidelných stretnutí u ing. Kouteckého, kde sa počúvala vážna hudba a tiež sa sledovali pohyby frontu a správy zo zahraničia, nikdy sa tu však nehovorilo o organizovanej odbojovej činnosti. Je nutné dodať, že Wichterle nemal pocit, že by bol príslušníkom komunistickej organizácie ani keď čítal vypožičaného Engelsovho Anti-Dühringa. Koutecký bol ako veliteľ tejto „odbojovej bunky“ zatknutý ako prvý. Bol podrobený strašnému Sonderbehandlungu (tzv. osobitné zaobchádzanie), ale ani vtedy nevyzradil žiadne mená, a aby sa vyhol ďalšiemu týraniu, obesil sa vo svojej cele. Gestapo však k jeho mŕtvole priviedlo nič netušiacu manželku a jej zrútenie využili k zisteniu všetkých mien. 21. decembra bol Wichterle zatknutý, ale vďaka šťastiu a korešpondencii s nemeckým chemikom Langenbeckem nebol poslaný do koncentračného tábora, ale bol iba uväznený, a to na štyri mesiace. V tej dobe už za sebou nacisti mali prehry na východnom fronte, nad Zlínom sa objavovali americké lietadlá a bolo jasné, že sa blíži koniec vojny. S ním skončilo aj Wichterleho pôsobenie v Zlíne, predovšetkým preto, že sa do vedenia firmy dostali jeho odporcovia.
Povojnové obdobie
Krátko po vojne (už v júni 1945) sa Wichterle vrátil do Prahy, aby zistil, aký je stav na vysokých školách. Vybavenie laboratórií síce nebolo zničené, ale pôvodná budova bola v nevyhovujúcom stave. Wichterle bol odhodlaný obnoviť výučbu na vysokej škole. Spolu s docentom Lukešom museli najprv nájsť vhodnú budovu. V improvizovaných podmienkach v časti Ústavu organickej chémie na Horskej ulici zriadili laboratóriá poslucháčov a už počas prázdnin sa tu začali striedať turnusy študentov. Neboli však k dispozícii žiadne návody k cvičeniam, preto Wichterle trávil väčšinu svojich večerov spisovaním návodov pre základné preparatívne práce. Začali tak vznikať prvé skriptá pre organickú aj anorganickú chémiu, ktoré svojím poňatím predbiehali dobu. Neskôr sám napísal dokonca nemeckú a ruskú verziu týchto učebníc. Učebnice priebežne vylepšoval až do roku 1958, kedy bol prepustený z vysokých škôl.
Spolu s Lukešom sa pokúsil úplne od základov zmeniť výučbu na vysokých školách. Na svojich povojnových prednáškach zaviedol priebežné testy a skúšky sa stali len formalitou, ktorá dopĺňala celkové hodnotenie. Táto metóda však neuspela – kvôli konzervativizmu profesorov, ale aj preto, že toto priebežné hodnotenie sa dalo len zle politicky ovplyvniť a ukázalo, že „správna“ politická príslušnosť neznamená dobré študijné výsledky. Súbežne s dosadzovaním členov komunistickej strany do vedenia školy pribúdali Wichterlemu konflikty a nepriatelia. Keď bol za nového rektora vymenovaný Vladimír Maděra, začala politická čistka vedúca k prepusteniu Otta Wichterleho dňa 31. augusta 1958. Aj napriek odvolaniu nestratila výpoveď platnosť. Wichterle potom získal vedecký azyl na Československej akadémii vied, kde vládlo politicky liberálnejšie prostredie ako na vysokých školách. Dňa 4. decembra toho istého roku bol Wichterle vymenovaný za vedúceho laboratória makromolekulárnych látok ČSAV, z ktorej sa vyvinul Ústav makromolekulárnej chémie (ÚMCH). Wichterle sa potom stal jeho riaditeľom (až do tzv. normalizácie) a strojcom väčšiny jeho úspechov.
Profesor Wichterle vždy obhajoval nevyhnutnosť širokého základného výskumu a slobody vedeckého bádania. Vždy zdôrazňoval, že nové praktické výsledky sa rodia najmä z rozvoja a majstrovského ovládnutia určitej metodiky a teórie, zatiaľ čo od začiatku násilne cielený či aplikovaný výskum tieto výsledky nemáva. Tieto princípy, ktoré poznal už pri svojich začiatkoch v ústave firmy Baťa v Zlíne, potom po roku 1948 odvážne obhajoval aj pri pôsobení ako vysokoškolský profesor a po roku 1958 ako vedecký pracovník vtedajšej ČSAV. Po novembri 1989 prof. Wichterle ako novozvolený prezident ČSAV varoval pred nebezpečenstvom trhového zneužívania vedy.
Kontaktné šošovky
Najznámejším vynálezom Otta Wichterleho sú gélové kontaktné šošovky. Prvým impulzom k práci na vývoji mäkkých kontaktných šošoviek bol jeho náhodný rozhovor vo vlaku cestou z Olomouca do Prahy v roku 1952. Spolucestujúci dr. Pur čítal odborný článok o možnostiach chirurgickej náhrady oka. Wichterle si uvedomil, že lepším materiálom pre implantát ako ušľachtilé kovy by bola umelá hmota. Začal teda rozvíjať teóriu o trojrozmernom hydrofilnom polyméri, ktorý by bol pre oko dobre znesiteľný. Ako najvhodnejšie sa javil HEMA gél (poly-hydroxyetyl​​-metakrylát gél), ktorý pohlcoval asi 40% vody, bol priehľadný a mal dobré mechanické vlastnosti. Problém bol s jeho spracovaním. Najprv sa gél lial do foriem, šošovky sa však pri otváraní foriem trhali a mali nepravidelné okraje. Potom prišiel rok 1958, vyhadzov z VŠCHT a likvidácia tamojšieho výskumu hydrofilných gélov a šošoviek. Spolu s Wichterlem potom do ÚMCH odišlo mnoho jeho spolupracovníkov, medzi nimi aj Drahoslav Lim, a výskum pokračoval pod záštitou ÚMCH. Na pôde ústavu potom vznikla nová metóda – odlievanie gélu do sklenených foriem. Získala sa tak šošovka s presnou optikou v strednej časti. Niektoré šošovky oko takmer nedráždili, ale výťažky boli stále malé kvôli zložitému obrusovaniu okrajov. Prvé šošovky boli už aplikované aj na pacientoch 2. očnej kliniky v Prahe za spolupráce s doktorom Maximiliánom Dreifusom. Preukázalo sa tak, že mäkké šošovky môžu poskytnúť dokonalú korekciu zraku a sú pacientmi pomerne dobre znášané.
Ministerstvo zdravotníctva však výskum aj napriek Wichterleho naliehaniu v roku 1961 zrušilo kvôli malým výnosom. V tej dobe Wichterleho napadol úplne nový spôsob spracovania HEMA gélu - odlievanie v rotujúcich otvorených formách, ale pretože na obzore nebola žiadna možnosť pokračovania v realizačnom vývoji na pôde ČSAV, začal sa Wichterle touto metódou zaoberať doma. Na konci roku 1961 sa mu v jeho byte podarilo podať dôkaz, že kvalitné kontaktné šošovky je možné vyrobiť s minimálnymi nákladmi metódou monomérneho odstredivého odlievania v rotujúcich formách. Tento prvý prístroj na výrobu kontaktných šošoviek je veľmi známy, jedná sa o aparatúru zostavenú z detskej stavebnice Merkur najprv s dynamom z bicykla ako motorčekom a potom aj s motorčekom z gramofónu. Po úspešnej skúške týchto šošoviek (opäť na klinike u dr. Dreifusa) napadlo Wichterleho, že nejde iba o službu zdravotníctvu, ale že s výrobou šošoviek súvisia veľké hospodárske záujmy predovšetkým v USA. K podobným záverom došli aj štátne inštitúcie, a preto bol Wichterle povolaný k rozvinutiu výskumu šošoviek vo väčšej miere v ÚMCH. Vymohol si teda štyridsať pracovníkov a pôsobisko mimo ústavu, pretože tvrdil, že tento výskum nepatrí na pôdu ústavu Akadémie vied.
Licenčná zmluva
Od roku 1963, keď už boli metódy výroby dovedené takmer k dokonalosti, sa záujem o kontaktné šošovky a taktiež dôvera v ne zvyšovali. Dostavila sa aj odozva z USA a po niekoľkých mesiacoch rokovania bola 12. marca 1965 v Prahe podpísaná licenčná zmluva s Robertom Morrisonom a National Patent Development Corporation (NPDC), zastupovaným Martinom Pollakom a Jeromom Feldmanom. Tí založili akciovú spoločnosť Flexible Contact Lens Corporation, ktorej sublicenčným partnerom sa potom v roku 1966 stala firma Bausch & Lomb, jeden z najvýznamnejších výrobcov kontaktných šošoviek dnešnej doby. Keď v marci 1971 americký regulátor Food and Drug Administration vydal povolenie na uvedenie šošoviek na americký trh, akcie firmy B&L stúpli tak prudko, že jej akciový kapitál narástol cez noc o 250 miliónov dolárov.
Wichterle a totalitný režim
Udalosti roku 1968 výrazne ovplyvnili vývoj v Česko-Slovensku a tiež Wichterleho život. V januári sa uvoľnila politická situácia a pracovníci Akadémie sa postupne začali schádzať a vznikol aj Zväz vedeckých pracovníkov. Wichterle bol zvolený za predsedu prípravného výboru. Postupne sa zapojil do politického diania a stal sa jedným z iniciátorov manifestu Dvetisíc slov. Zatiaľ čo Akčný program KSČ bol výzvou na reformu komunistickej strany, Dvetisíc slov obsahovali podnety, ktoré šli nad rámec Akčného programu. Išlo o aktivizáciu československej verejnosti proti stále zjavnému tlaku sovietskeho vedenia proti reformným zmenám v krajine. Menej známe je Wichterleho pôsobenie ako poslanec Českej národnej rady. Bol zvolený 10. júla 1968 takmer jednohlasne.
Po vykonaní federalizácie Československa zasadol v januári 1969 do Snemovne národov Federálneho zhromaždenia ako nestranícky poslanec. Do federálneho parlamentu ho nominovala Česká národná rada. Vo FS aj ČNR zotrval do konca roku 1969, kedy rezignoval. Z politiky odišiel koncom roku 1969, pretože nesúhlasil s predlžovaním mandátu (poslanci si odhlasovali predĺženie vlastných mandátov). Ako jediný tiež odmietal poslanecký plat, pretože sa cítil byť iba vedcom. K 21. decembru 1969 bol Wichterle ako signatár Dvetisíc slov zbavený funkcie riaditeľa ÚMCH a ďalej tam pracoval iba ako radový vedec.
Spory o platnosť patentov
Hoci mal Wichterle všetky svoje vynálezy spoľahlivo zaistené patentami, mnoho firiem naprieč Amerikou tieto patenty vedome porušovalo. Išlo predovšetkým o výrobu šošoviek sústružením z tvrdého xerogélu a ich následné napučanie vo vode. NPDC v 70. rokoch začala viesť mnoho súdnych sporov proti veľkým firmám, ktoré patenty porušovali. Žalované firmy na svoju obranu podávali zrušovacie žaloby proti platnosti daných patentov, bola to pre nich jediná šanca, ako uniknúť ťažkému finančnému postihu. Najdôležitejším svedkom mal byť prirodzene Otto Wichterle, k čomu bola samozrejme potrebná cesta do USA. Vzhľadom k Wichterleho prítomnosti na čiernej listine československej komunistickej vlády to nebolo vôbec jednoduché. Keď však vláde došlo, že aj ona by prehrou v súdnych sporoch o patenty stratila veľké množstvo peňazí, bolo Wichterlemu konečne dovolené vycestovať. Na federálnom súde, kam až sa spor dostal, Wichterle v priebehu niekoľkých málo dní vyvrátil všetky pochybnosti o pravosti patentov. Až vo februári 1982 vydal federálny súd, najvyššia inštancia, proti rozhodnutiu ktorej nebolo možné odvolanie, rozsudok potvrdzujúci platnosť Wichterlových patentov, a to nielen v USA, ale aj vo všetkých ostatných krajinách. Firma NPDC tak postupne inkasovala desiatky miliónov dolárov, o ktoré sa už nemusela deliť s českou Akadémiou vied, pretože československá vláda sa v roku 1977 vzdali akýchkoľvek licenčných zmlúv. Chceli tým zrušiť účasť Akadémie na tomto spore a zniesť zo sveta všetky úspechy spojené s menom Otto Wichterle. Československé hospodárstvo tak prišlo približne o miliardu devízových dolárov.
Záver života
Koncom 70. rokov začala pomaly opadať normalizačná nenávisť k Wichterlemu a opäť mohol cestovať do zahraničia, najprv iba dve cesty ročne, ale mohol sa zúčastniť vyššie spomínaných súdnych sporov a chemických konferencií. Zaslúžená úcta mu však mohla byť plne prejavovaná až po roku 1989. V roku 1993 mu bol udelený Univerzitou Karlovou titul Doctor honoris causa. Roku 1990 bol zvolený prezidentom ČSAV a na tejto pozícii zotrval do roku 1993. Toho istého roku bol po ňom pomenovaný asteroid Wichterle. Do konca svojho života sa snažil byť v styku s chémiou, hoci sa už nemohol naplno venovať prácam v laboratóriu, zaujímal sa o dianie v odbore a rozdával rady. Otto Wichterle zomrel na svojej chate v obci Stražisko (okr. Prostějov) 18. augusta 1998 vo veku nedožitých 85 rokov.
Prémia Otta Wichterleho
Akadémia vied Českej republiky udeľuje túto cenu perspektívnym vedcom tejto organizácie do 35 rokov veku.
T.O.P
Čchö Sung-hjon (hangul: 최승현 - hanča: 崔勝賢 - anglický prepis: Choi Seung-hyun; * 4. november 1987, Soul, Južná Kórea), známy ako T.O.P, je juhokórejský spevák-skladateľ a herec. Je členom juhokórejskej skupiny Big Bang a hral v niekoľkých filmoch a seriáloch ako I Am Sam, Iris, Nineteen, 71: Into the Fire, Commitment a Tazza: The Hidden Card.
V roku 2010 spolu s G-Dragonom nahrali spoločný album GD & TOP. Obsahoval 3 single - „High High“, „Oh Yeah“ a „Knock Out“ - z ktorých všetky tri obsadili prvé tri miesta v rebríčku Gaon a na prvom mieste bola pieseň „High High“. Fejtonista pre Billboard K-Town, Jeff Benjamin, poznamenal, že T.O.P je známy svojím hlboko-zafarbeným hlasom a rapom.
2005 – 2006: Začiatky a debut s Big Bang
Predtým, ako sa Sung-hjon pridal k YG Entertainment, bol obyčajným raperom pod pseudonymom „Tempo“. V detstve sa kamarátil s G-Dragonom, ktorý sa vyjadril, že na základnej škole boli susedia a často spolu tancovali a rapovali. Aj keď sa G-Dragon neskôr odsťahoval a boli si „vzdialení“, kontaktoval Sung-hjona, keď YG zháňalo členov do novej skupiny. Dvojica nahrala niekoľko demo nahrávok a poslala ich Jang Hjon-sokovi, ktorý neskôr požiadal Sung-hjona, aby sa dostavil na konkurz. Najprv bol odmietnutý, pretože bol príliš „bacuľatý“ na „ideálnu verziu“ idola. Sung-hjon neskôr uviedol, že šiel domov a tvrdo cvičil, pretože naozaj chcel byť súčasťou YG Entertainment. O šesť mesiacov šiel opäť na konkurz, kde ho už prijali. Údajne schudol 20 kíl za 40 dní.
Se7en, jeden z umelcov v YG Entertainment, dal Čchö Sung-hjonovi umelecké meno T.O.P. Spolu s G-Dragonom boli rapermi skupiny Big Bang, v ktorej okrem nich boli ešte Tchäjang, Däsong, Sungri a Hjon-sung. Formácia skupiny bola televízne zdokumentovaná. Hjon-sung bol nakoniec vyradený, takže Big Bang oficiálne debutovali ako 5-členná skupina. Ich prvý album Bigbang Vol.1 bol pomerne úspešný a obsahoval aj T.O.P-ovo prvé sólo s názvom „Big Boy“. Skupina prerazila v roku 2007, keď vyšla pieseň „Lies“ (kórejsky: 거짓말; fonetický prepis: Godžitmal) z ich EP Always, ktorá sa umiestnila na prvom mieste niekoľkých hudobných rebríčkov. Single „Last Farewell“ (kórejsky: 마지막 인사; fonetický prepis: Madžimak Insa) z EP Hot Issue a „Day by Day“ (kórejsky: 하루 하루; fonetický prepis: Haru Haru) z EP Stand Up sa tiež umiestnili na prvých priečkach rebríčkov.
2007 – 2010: Sólová kariéra, herectvo a GD & TOP
Po tom, čo Big Bang vydali svoje albumy a single, začal T.O.P pracovať na svojej sólovej kariére. V apríli 2007 vyšiel speváčke Lexy album Rush, na ktorom bola aj pieseň „Super Fly“ feat. T.O.P, Tchäjang a G-Dragon. V lete sa objavil vo videoklipe speváka Red Roca k piesni „Hello“. Stal sa prvým členom skupiny, ktorý sa začal venovať aj herectvu. V seriáli I Am Sam na kanáli KBS2 stvárnil postavu najlepšieho bitkára na škole, Čchä Mu-sina. 10. novembra 2007 začal moderovať hudobný program Music Core na kanáli MBC, ale v apríli budúceho roka s tým skončil. V roku 2008 spolupracoval so speváčkou Gummy na piesni „I'm Sorry“ z jej albumu Comfort, so speváčkou Om Čong-hwa na jej piesni „D.I.S.C.O.“ a so speváčkou ZiA na jej singli „I Only See You“. V tom istom roku bol prijatý na Univerzitu Dankook na divadelnú fakultu.
T.O.P potom načas svoju sólovú kariéru odložil bokom a venoval sa aktivitám skupiny. Po takmer roku strávenom vydávaním a propagáciou albumov a singlov s Big Bang sa vrátil k herectvu. V kritikou uznávanom seriáli Iris si zahral nájomného vraha Vicka. K seriálu spolu s Tchäjangom a G-Dragonom naspieval pieseň „Hallelujah“. Po Iris si spolu so Sungrim zahral v napínavom filme Nineteen.
Jeho herecký výkon vo filme 71: Into the Fire z roku 2010 mal dobrý ohlas a na 47. ročníku Grand Bell Film Awards mu priniesol „Cenu Hallyu popularity“. Film si pozrelo za týždeň viac ako milión divákov, čo bolo v Južnej Kórei v roku 2010 prvý raz. Súčasne sa T.O.P začal pripravovať na svoj sólový debut. Počas koncertu Big Show v januári 2010 vystúpil so svojou novou piesňou „Turn It Up“. Neskôr bol na YouTube zverejnený aj videoklip. Stal sa prvým kórejským interpretom, ktorého singel bol vydaný na iTunes po celom svete. V novembri 2010 YG Entertainment ohlásilo, že G-Dragon a T.O.P spolu vytvoria duo a vydajú spoločný album. Ešte pred vydaním usporiadalo duo svetovú premiéru na Times Square v soulskom obvode Jongdungpo, ktorá sa vysielala naživo cez YouTube. Na propagáciu albumu vydalo duo 3 single: „High High“, „Oh Yeah“ a „Knock Out“. Všetky tri predchádzali vydaniu albumu. Zaznamenali veľký úspech, nakoľko pieseň „High High“ obsadila v rebríčkoch prvé miesto, „Oh Yeah“ druhé a „Knock Out“ tretie. Album bol vydaný 24. decembra 2010 a debutoval na prvej priečke rebríčka Gaon s počtom predobjednaných kópií 200 000.
2011 – súčasnosť
V roku 2012 sa spolu s G-Dragonom objavil na japonskom vydaní albumu Young Foolish Happy speváčky Pixie Lott, konkrétne v piesni „Dancing On My Own“.
V roku 2013 hral T.O.P vo filme Commitment syna severokórejského špióna, ktorý je krivo obvinený. Počas nakrúcania bojovej scény si zranil ruku na skle a musel kvôli tomu podstúpiť operáciu. Natáčanie sa o niekoľko týždňov oneskorilo, ale aj napriek zraneniu T.O.P počas svetového turné Big Bang vystupoval. Za svoju rolu vyhral na Asia Star Awards udeľovaných počas Pusanského medzinárodného filmového festivalu „Cenu nováčika“ a bol jediným kórejským hercom, ktorý bol ocenený.
15. novembra 2013 vyšiel T.O.P-ov digiálny singel „Doom Dada“ aj s videoklipom. Po vydaní sa umiestnil na prvom mieste 7 juhokórejských hudobných rebríčkov.
V roku 2014 si T.O.P zahral vo filme Tazza: The Hidden Card hlavnú postavu - hazardného hráča Ham Tä-kila.
Mortefontaine (Oise)
Mortefontaine je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Oise, v regióne Pikardia, 37 km na sever od Paríža. Miestny zámok bol v roku 1800 miestom podpisu Zmluvy z Mortefontaine medzi Francúzskom a Spojenými štátmi.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Mortefontaine-en-Thelle
Mortefontaine-en-Thelle je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Oise, v regióne Pikardia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Pravdepodobnostná interpretácia
Pravdepodobnostná interpretácia je interpretácia, podľa ktorej je vlnová funkcia, vystupujúca vo vlnovej mechanike, amplitúdou pravdepodobnosti umožňujúcej výpočet pravdepodobnosti, že nájdeme časticu v danom bode. Všeobecne povedané, ide o tvrdenie, že kvantová teória dokáže spočítať iba tie hodnoty merateľných veličín, získané relatívnymi pravdepodobnosťami, a nie je schopná predpovedať konkrétny výsledok špecifického merania.
Zeugma
Zeugma môže byť:
Saint-Martin-lès-Melle
Saint-Martin-lès-Melle je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Deux-Sèvres, v regióne Poitou-Charentes.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zeugma (jazykoveda)
Zeugma je v lingvistike defektná syntaktická konštrukcia (resp. v literatúre ozdoba) spočívajúca v tom, že sa z vety nevhodne vypustia slová, ktoré by sa správne mali z dôvodu väzby uviesť. Napr. pri dvoch slovesách s rôznou predložkovou väzbou vo vete použijeme iba väzbu jedného z nich.
Príklad: Zeugma: Polieval a staral sa o kvety/ Bez zeugmy: Polieval kvety a staral sa o kvety/ne:
Nils Gustafsson
Nils Wilhelm Gustafsson (10. máj 1942, Vantaa, Fínsko) je jediný človek, ktorý prežil bodomské vraždy vo Fínsku v roku 1960. Gustafsson bol vodič autobusu a žil normálnym životom do roku 2004, kedy bol zatknutý za podozrenie spáchania vrážd.
Koncom marca 2004, skoro 44 rokov po bodomských vraždách, Gustafsson bol zatknutý políciou, pretože bol podozrivý z vraždy. Začiatkom roka 2005, Fínsky národný vyšetrovací úrad oznámil znovuotvorenie prípadu z dôvodu, že sa objavili nové analýzy krvavých škvŕn. Tieto analýzy potrebovali testovanie DNA, čo bolo technicky nemožné v tej dobe. Podľa teórie policajtov, Gustafsson mal údajný výbuch žiarlivosti zahrňujúc jednu z obetí, Irmeli Björklund, jeho priateľky. Irmeli bola v tú noc bodnutá pätnásťkrát, zatiaľ čo ďalší dvaja tínedžeri boli zabití menej krutšie. Gustafssonove zranenia boli taktiež ťažké.
Súd začal 4. augusta 2005. Žaloba sa dožadovala trestu smrti Gustafssona za tri vraždy. Tvrdili, že nové vyšetrovanie starých dôkazov použíjúc modernú techniku by ukázalo priamo na neho. Obhajoba argumentovala, že vraždy boli prácou jedného alebo viacerých neznámych ľudí, a že Gustafsson utrpel zranenia podobné zraneniam ostatných obetí, a preto by nemohol byť schopný zabiť troch ľudí. Gustafsson sa údajne priznal jednému z policajtov, nasledujúc jeho zadržaním, že sa dopustil vrážd. Povedal: "Čo sa stalo, sa stalo. Dostanem 15 rokov." Avšak súd toto zamietol a vzniklo krivé svedectvo.
7. októbra 2005 bol Gustafsson zbavený všetkých obvinení. Dostal €44 900 za stratu času vo väzení a duševné trápenie, ktoré zažíval, keď bol obvinený.
Mortemer (Oise)
Mortemer je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Oise, v regióne Pikardia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Saint-Maurice-la-Fougereuse
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Morvillers
Morvillers je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Oise, v regióne Pikardia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Gaštanová ulica (Liptovský Mikuláš)
Gaštanová ulica sa nachádza na sídlisku Podbreziny v meste Liptovský Mikuláš. Súčasťou ulice je jeden panelový dom so 64 bytmi, kotolňa, obchod COOP Jednota a parkovisko. Gaštanová ulica je slepá ulička, napojená na Žiarsku ulicu.
Novomeského ulica (Nitra)
Novomeského je ulica v meste Nitra. Nachádza sa v mestskej časti Klokočina. Je pomenovaná po slovenskom spisovateľovi Ladislavovi Novomeskom.
Trasa
Ulica začína v križovatke s ulicou Škultétyho v blízkosti základnej školy, pokračuje zákrutou do prvej križovatky s Baničovou ulicou. Odtiaľto vytvára okruh v tvaré písmena U a končí v druhej križovatke s Baničovou ulicou. V týchto miestach sa nachádza aj 6 slepých odbočiek tvoriacich prístupové cesty k bytovým domom.
Vybavenosť
Na Novomeského ulici sa nachádza materská škola s rovnomenným názvom, centrum pre seniorov a stredisko služieb. V blízkosti sa nachádza predajňa Kaufland, čerpacia stanica Slovnaft a herňa. V minulosti sa tu nachádzala základná škola prvého stupňa.
Vybudované je tu veľké ihrisko pre deti a taktiež multifunkčné ihrisko s bránkami.
Doprava
Po ulici nepremáva mestská hromadná doprava. V blízkosti sa nachádzajú zastávky Čajkovského, Dolnočermánska a ZŠ Škultétyho.
Parkovanie na ulici je povolené bezplatne, v budúcnosti sa plánuje zavedenie rezidentského systému parkovania. Parkovanie je podobne ako na iných uliciach na Klokočine problémové pre nedostatok parkovacích miest.
Chrám svätého Izáka
náhľad|Chrám sv. Izáka v [[Petrohrade]] náhľad|[[Pôdorys chrámu]] náhľad|[[Interiér Chrámu sv. Izáka]] Chrám svätého Izáka alebo Isaakijevskij chrám je jeden z najkrajších petrohradských chrámov, ktorý sa stáva jedným z najčastejších cieľov návštevníkov Petrohradu. Je najväčšou pravoslávnou katedrálou v meste a druhou najväčšou na svete (po Chráme Krista Spasiteľa).
História
Budoval sa takmer 40 rokov (1816 až 1858). Jeho hlavným architektom bol Auguste de Montferrand, ktorý pochádzal z Francúzska. Chrám je pomenovaný na počesť pravoslávneho svätca svätého Izáka z Dalmácie, ktorý bol patrónom imperátora Petra I. Je vybudovaný neoklasicistickom architektonickom štýle. Pozoruhodná je aj jeho výška (101 metrov) a asi každého upúta pozlátená kupola, na pozlátenie ktorej bolo použitých 100 kg čistého zlata. Do chrámu sa zmestí takmer 14 000 veriacich. Počas komunistického režimu bol chrám premenený na múzeum ateizmu a v rokoch 1928 až 1990 sa v ňom nemohli konať bohoslužby.
Súčasnosť
Po dlhých rokoch chátrania a rekonštrukcií ho navštevujú tisíce turistov z celého sveta. Chrám je ako múzeum otvorený pre verejnosť (za poplatok), ale v nedeľu a počas pravoslávnych sviatkov je určený pre pravoslávne bohoslužby.
Jacques Charles François Sturm
Jacques Charles François Sturm (* 29. september 1803, Ženeva, Švajčiarsko - † 15. december 1855, Paríž, Francúzsko) bol francúzsky matematik nemeckého pôvodu. Spoločne s Josephom Liouvillom je objaviteľom tzv. Sturmovej-Liouvillovej teórie. Je tiež autorom Sturmovej vety hovoriacej o hľadaní reálnych koreňov funkcií. Spoločne s Jeanom-Danielom Colladonom vykonal prvý experimentálny odhad rýchlosti zvuku vo vode. Je nositeľom Copleyovej medaily za rok 1840. Jeho meno je tiež medzi 72 menami vedcov uvedenými na Eiffelovej veži.
Mory-Montcrux
Mory-Montcrux je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Oise, v regióne Pikardia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Saint-Maxire
Saint-Maxire je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Deux-Sèvres, v regióne Poitou-Charentes.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Ubisoft
V roku 2004 to bol tretí najväčší nezávislý vydavateľ videohier v Európe, a siedmy najväčší v Spojených štátoch. Príjmy Ubisoftu pre roky 2002 – 2003 boli 453 miliónov eur; za fiškálny rok 2003 – 2004 vzrástli na 508 miliónov eur. Od roku 2005 zamestnáva UbiSoft viac ako 3 500 ľudí, z toho viac ako 1 700 pracuje vo výrobe. Najväčším vývojovým štúdiom spoločnosti je Ubisoft Montreal, ktorý v roku 2004 zamestnával približne 1 600 ľudí. Yves Guillemot, zakladateľ spoločnosti, bol jej predseda a generálny riaditeľ.