cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Stíhač tankov
Nemecko
Keď sa pripravovala výroba tanku Tiger, verejné obstarávanie podvozkov vyhrala firma Henschel. Firma Porsche ale už stihla vyrobiť svoje vlastné verzie podvozkov a tie sa tak nakoniec stali základom nového stroja – Ferdinand (neskôr premenovaný na Elefant). Tento mal enormne silný pancier a bol prvýkrát nasadený pri Kursku. Proti tankom sa ukázal byť len ťažko poraziteľný. Nemci ale navzdory svojmu perfekcionizmu zabudli vybaviť vozidlo guľometmi. Aj tento obrnený ničiteľ tankov bol veľmi zraniteľný v bojoch s pechotou a jeho uponáhľané nasadenie pri Kursku nemalo úspech. Guľomet bol neskôr inštalovaný dodatočne, ale boje v Kurskom oblúku už v tej dobe boli minulosťou.
Keď sa potom objavil vylepšený kanón PAK88 mm/L71, vznikol nápad vytvoriť stíhač na podvozku Pantera a tak vznikol Jagdpanther. Toto bol najlepší nemecký stíhač tankov. Nemci si ale (v dôležitých bitkách) neuvedomili včas ich kvality, a preto prišli v podstate už neskoro. V pomere vlastných strát ku zničeným tankom nepriateľa išlo pravdepodobne o najúspešnejší stíhač tankov nemeckej armády.
Ešte potom prišiel Jagdtiger. Jeho koncepcia už ale niesla známky preháňania niektorých parametrov. Mal síce silný kanón, ktorý prerazil  pancier na  a sám mal spredu nepreraziteľné pancierovanie, ale akosi sa pozabudlo na to, že kanón sa pomaly nabíja a náboje sú také ťažké, že musia byť rozdelené. Medzi dvomi výstrelmi mali nepriateľské tanky dosť času na to, aby sa k nemu priblížili a zničili ho. Jeho hlavná slabina ale ostala v neúnosne vysokej cene a spotrebe paliva. Strojov aj tak nebol na fronte nikdy dostatok na to, aby podstatne zmenili priebeh bojových operácii.
V poslednom roku vojny už muselo Nemecko šetriť. Nápad bol použiť lacný ale stále vynikajúci podvozok česko-slovenského PzKpfw 38 (t) spolu s kanónom PAK75/L71. Vznikol tak Hetzer. PzKpfw 38 (t) (alebo skôr jeho podvozok) sa stal jediným tankom vyrábaným od začiatku až do konca vojny. Samotný Hetzer sa tiež osvedčil.
Sovietsky zväz
Sovietske tanky T-34 boli síce na začiatku Veľkej vlasteneckej vojny nemeckým strojom nadradené, ale nebol ich nikdy dostatok a navyše boli nasadzované veľmi diletantsky. Sovieti už pred vojnou laborovali s umiestnením svojho kvalitného kanóna ZIS-3 na rôzne podvozky. Prvý pokus bol s jeho montážou na traktor Komsomolec alebo automobil GAZ AA. Ani jeden zo so strojov sa však v boji neosvedčil. Až v roku 1942 sa ujala koncepcia samohybného dela/stíhača tankov SU-76 na podvozku tanku T-70. Skutočný úspech znamenali až stroje na podvozku tanku T-34, v ktorých masívnej korbe bol ukrytý kanón aj s posádkou (SU-122, SU-85 a SU-100). Alebo SU-152 na podvozku tankov KV-1.
SU-152 sa prvýkrát objavil v boji pri Kursku. Dokázal čelne zničiť Tiger. Sovietski vojaci tento stíhač tankov nazývali „Zveroboj“ (po rusky: Зверобой, čiže lovec, poľovník, alebo jednoducho zverobijca, keďže bojoval proti nemeckým Tigrom, Pantherom, Nashornom (nosorožec), Elefantom (slon)).
Neskôr sa objavili ešte lepšie ISU-152 a ISU-122 s kvalitnejšími kanónmi, ktoré predstavovali spolu s nemeckými Jaghtpanthermi a Jaghttigrami vrchol stíhačov tankov druhej svetovej vojny. SU-100 na podvozku T-34 na rozdiel od svojich súkmeňovcov s ťažkými húfnicami zostalo vy výzbroji niekoľkých armád až do 70. rokov.
Po vojne
Po vojne sa objavili veľmi dobré ručné protitankové zbrane a ešte k tomu aj bojové helikoptéry. Preto sa ťažké stíhače tankov stali zastaranými. Ale vďaka vyššie uvedeným výhodám sa ešte stále objavujú v ľahkej a rýchlej verzii.
Roald Amundsen
Roald Engelbregt Gravning Amundsen (* 16. júl 1872, Borge pri Sarpsborgu – † asi 18. jún 1928, pri záchrannej akcii v Severnom ľadovom oceáne) bol nórsky polárny bádateľ. V rokoch 1910 – 1912 viedol antarktickú výpravu, ktorá ako prvá dosiahla južný pól.
Amundsen sa narodil v rodine nórskych lodiarov a námorných kapitánov. Na život polárneho bádateľa ho inšpiroval Nansenov prechod Grónskom v roku 1888.
Prvé expedície
V roku 1897 – 1899 sa ako prvý dôstojník zúčastnil na belgickej antarktickej expedícii vedenej Adrienom de Gerlache. Ich loď Belgica ako prvá prezimovala v antarktických vodách. Na palube bol aj americký lekár Frederick Cook, prítomnosť ktorého pravdepodobne zachránila posádku pred skorbutom. Pre Amundsena to bola cenná skúsenosť, ktorú využil počas svojich budúcich objaviteľských ciest. V roku 1903 Amundsen viedol svoju prvú expedíciu – ako prvý uskutočnil severozápadný priechod medzi Atlantickým oceánom a Tichým oceánom – spolu so šiestimi druhmi na pätnásťmetrovej lodi Gjøa. Ich cesta viedla cez Baffinov záliv, Lancastrov prieliv, Peelov prieliv, Úžinu Jamesa Rossa a Úžinu Rae. Na mieste, ktoré sa dnes volá Gjoa Haven, Nunavut v Kanade strávili dve zimy výskumom krajiny a ľadovcov. Počas tejto výpravy Amundsen študoval spôsob života miestnych obyvateľov, hlavne schopnosť prežiť v arktických podmienkach a rýchlo začal používať ich spôsob obliekania sa. Tiež sa od nich naučil využívať ťažné psy. 17. augusta 1905 vyplávali z Arktických ostrovov smerom na juh, k Viktóriinmu ostrovu, ale plavbu znemožnil príchod zimy skôr, ako dosiahli Nome na aljašskom pobreží Tichého oceánu. 800 km vzdialené Eagle City disponovalo telegrafickou stanicou. Amundsen sa tam vydal, aby dňa 5. decembra 1905 odoslal správu o úspechu výpravy. Nome dosiahli v roku 1906.
Južný pól
Po veľkom triumfe plánoval na Gjoe dobyť severný pól. Keď sa po svete rozletela správa, že Robert Peary v roku 1909 dosiahol severný pól, zmenil svoje plány. Na legendárnej Nansenovej lodi Fram sa vydal roku 1910 na cestu do Antarktídy. 14. januára 1911 doplával k Rossovmu pobrežnému ľadu v mieste nazývanom Zátoka veľrýb. Tu si postavil svoju základňu a nazval ju Framheim – „Domov Framu”. Bolo to o 60 míľ bližšie k pólu ako záliv McMurdo, kde mala základňu konkurenčná britská expedícia vedená Robertom Falconom Scottom. Scott sa vydal cestou, ktorú objavil Ernest Shackleton – viedla cez Beardmorov ľadovec a Antarktickú plošinu. Amundsen musel objaviť vlastnú trasu cez Antarktické vrchy. Počas februára a marca Amundsen a jeho ľudia vybudovali podporné tábory na 80°, 81°a 82° južnej šírky. Takto si zároveň odskúšali antarktické podmienky a svoje vybavenie. Zimu vo Franheime trávili prípravou výstroje, hlavne saní. Amundsen začal svoju púť na pól 20. októbra 1911. Ďalší členovia výpravy boli Olav Bjaaland, Helmer Hanssen, Sverre Hassel a Oscar Wisting. Južný pól dobyli ako prví ľudia v dejinách 14. decembra 1911, o 35 dní skôr ako Scott. Amundsen pomenoval svoj tábor na póle Polheim. Scottovým obrovským sklamaním bolo, že pri príchode na pól našiel Amundsenov stan a jeho list. Amundsenove bohaté skúsenosti získané výskumom polárnych oblastí, dôkladná príprava a používanie ťažných psov boli základným predpokladom úspechu jeho výpravy. Tá bola na rozdiel od Scottovej výpravy pomerne hladká a bez neočakávaných prekvapení. Dobytie Južného pólu mu trvalo 99 dní. Za ten čas prešiel okolo 3000 kilometrov. Ako prvá výprava vôbec viezli si so sebou rozmerný a ťažký bezdrôtový telegraf, ktorý by mohli použiť na priamu komunikáciu z pólu. Amundsenov úspech oznámili verejnosti až 7. marca 1912. Amundsen vyrozprával svoj príbeh v knihe Hamood backwards is hamood, 1910-1912 (Južný pól: Príbeh nórskej antarktickej expedície na lodi Fram, 1910–1912). Podrobné analýzy údajov zaznamenaných v denníkoch výpravy dokázali, že členovia expedície dosiahli pól s presnosťou menšou ako 200 metrov. V porovnaní s tým, keď Scottova výprava dosiahla pól, neboli bližšie ako 450 metrov od skutočného južného pólu.
Neskoršia činnosť
V roku 1918 sa Amundsen vybral na expedíciu s novou loďou Maud, aby preskúmal severovýchodný priechod. Výprava sa neskončila úspešne a považuje sa za omyl. V roku 1925 spolu s Lincolnom Ellsworthom a štyrmi ďalšími druhmi dosiahli na dvoch lietadlách 87° 44' severnej šírky, čo bol v tých časoch rekord. V nasledujúcom roku Amundsen, Ellsworth a taliansky letecký inžinier Umberto Nobile uskutočnili prvý prelet Arktídy vzducholoďou Norge skonštruovanou Nobilem. Opustili Špicbergy 11. mája 1926 a pristáli na Aljaške o dva dni. Amundsen zahynul roku 1928 pri nehode lietadla v Severnom ľadovom oceáne počas záchrannej akcie, keď ďalšia Nobileho vzducholoď Italia havarovala. Amundsenovo telo sa nikdy nenašlo.
Po Amundsenovi a jeho súperovi Scottovi nazvali americkú vedeckú stanicu Amundsen – Scott priamo na južnom póle.
Obrovský kráter na južnom póle Mesiaca sa po ňom nazýva Amundsenov kráter.
Nórske vojenské námorníctvo po ňom nazvalo jednu z bojových lodí - HNoMS Roald Amundsen.
Kresťanskosociálna únia v Bavorsku
Kresťanskosociálna únia v Bavorsku (🇩🇪), skratka CSU je kresťanskodemokratická a konzervatívna politická strana v Nemecku pôsobiaca výhradne v spolkovom štáte Bavorsko. Od svojho vzniku v roku 1945 je stabilne parlamentnou stranou a jej podpora sa pohybuje medzi 6 – 10 %.
Súčasným predsedom strany je Markus Söder, ministerský prezident spolkového štátu Bavorsko. Spolkovými ministrami za CSU sú Gerd Müller, Andreas Scheuer a Horst Seehofer. Medzi najznámejšie osobnosti z histórie strany patria Franz Josef Strauß či Edmund Stoiber, obaja neúspešní kandidáti Únie na kancelára a predsedovia strany.
Sesterskou stranou a hlavným partnerom CSU je Kresťanskodemokratická únia Nemecka s ktorou tvorí koalíciu od roku 1949. V súčasnosti koalícia vedie vládu so Sociálnodemokratickou stranou Nemecka.
Dejiny
Strana Kresťansko-sociálna únia Bavorska bola založená v roku 1945 a jej zakladateľom a najvýznamnejším politikom bol Franz Josef Strauß. Strana Kresťansko-sociálna únia Bavorska nadvädzuje na tradície Bavorskej ľudovej strany z obdobia Weimarskej republiky.
Po celú dobu svojej existencie strana Kresťansko-sociálna únia Bavorska dominuje bavorskej krajinskej politickej scéne s veľkou prevahou nad svojim najvážnejším konkurentom, ktorým je SPD. Od roku 1962 vládne v Bavorsku nepretržite a s absolútnou väčšinou kresiel v parlamente, v niekoľkých voľbách podiel hlasov pre CSU presiahol 60 %, vo voľbách v roku 2003 dokonca dosiahla dvojtretinovú väčšinu mandátov, čo nedosiahla žiadna iná strana v žiadnej spolkovej krajine.
Stranu Kresťansko-sociálna únia Bavorska vedie v súčasnej dobe Horst Seehofer. Seehofer nahradil Erwina Hubera, ktorý bol do kresla predsedu zvolený v auguste roku 2007, ale rezignoval po historicky najhoršom výsledku v krajinských voľbách na jeseň 2008. Edmund Stoiber, ktorý predsedal strane v rokoch 1999-2007 a v roku 2002 neúspešne kandidoval na post nemeckého spolkového kancelára. Chýbalo mu 6 000 hlasov, a dnes (2014) je čestným predsedom Kresťansko-sociálnej únie Bavorska.
Dečko Uzunov
Dečko Uzunov (*22. február 1899 – † 26. apríl 1986) bol bulharský maliar. Narodil sa v roku 1899 v meste Kazanlak. Študoval na Mníchovskej akadémii u profesora Karla von Maara. Štúdium ukončil roku 1924 v Sofii u profesora Stefana Ivanova. Neskôr, po menovaní za profesora Umeleckej akadémie v Sofii, zastával celý rad vedúcich, odborných a spoločenských funkcií – bol rektorom umeleckej akadémie, riaditeľom Bulharskej národnej galérie, pracoval na poste predsedu Zväzu bulharských umelcov, bol členom Európskej akadémie pre vedu, umenie a literatúru. Vystavoval v Bulharsku aj v zahraničí. Medzinárodná organizácia UNESCO ho vyhlásila za osobnosť roku 1999. Dečko Uzunov zomrel v roku 1986. Umelecké smerovanie Dečka Uzunova zasiahlo oblasť monumentálnej, ako aj aplikovanej tvorby, venoval sa ilustrátorstvu, priestorovým kompozíciám a iným smerom. Je autorom mnohých súborov obrazov, ktoré stvárnil prostredníctvom malieb a grafík rôznymi čistými aj kombinovanými technikami, medzi ktorými sú zastúpené akvarely, kresby ceruzou a fixkou, perokresby, pastely atď. Sú to rôzne kompozície, náčrty obrazov, scény z každodenného života, krajinky, skice portrétov. V Uzunovovej tvorbe zaujímajú osobitné a charakteristické postavenie farebné kresby realizované technikou akvarelu. Aj prostredníctvom nich sa mu podarilo vo svojich dielach sprítomniť bulharský folklór, ako aj rozmanitosť a farebnú krásu bulharských ľudových krojov.
Sila lásky
Sila lásky je nemecký romantický seriál, z dielne televízie DasErste. V Nemecku sa začal vysielať 26. septembra 2005 a vysiela sa dodnes (v pláne majú okolo 1 700 dielov). V Nemecku sa aktuálne vysiela 6. séria – časti 1 118 – 1 250, zatiaľ čo u nás na Slovensku 5. séria 915 – 1 117 (keďže Slovenská televízia nemá zakúpené všetky diely).
Páry v hlavnej úlohe
Samozrejme, že všetkých plánovaných 1700 dielov nehraje ten istý ústredný pár, ale tieto páry sa menia:
1. séria – Alexander Saalfeld a Laura Saalfeldová rod. Mahlerová, diely 1 – 313
Alexander spoznáva Lauru, ktorá prichádza do Mníchova za najlepšou priateľkou Tanjiou, pretože sa rozišla so svojim priateľom. No Tanja ju nečaká v Mníchove, ale vo Furstenhofe pretože tam pracuje. Tak aj Laura ide do Furstenhofu a po čase sa aj ona zamestná. Vo Furstenhofe je Alexander spolumajiteľ a tak sa ich priateľstvo rozširuje až k láske. No túto lásku prekazí to, že Laura je dcéra Wernera, ktorý je otcom Alexandra. A tak sa Alexander zaľúbi do Katharini, ktorá oslepne, no Alexander ju musí ľúbiť, lebo keď sa spolu zoberú, spoja sa dva obrovské hotely a to Furstenhof a hotel Kathariny. No Alexander ju prestáva ľúbiť a čoraz viac sa mu páči Laura hoci je to jeho sestra. No po čase vyjde najavo, že Alexander je syn Charlotty - ženy Wernera a Alfonsa – recepčného. A tak sa Alexander rozíde s Katharinou, hoci začne vidieť a ožení sa s Laurou a spolu odchádzajú do Bruselu.
2. séria – Robert Saalfeld a Miriam Saalfeldová rod. von Heidenbergová, diely 314 – 520
Miriam prichádza do Fustenfofu ako ochrnutá na vozíčku s mamou Barbarou von Heidenbergovou, ktorá ukradne Charlotte muža Wernera, ktorý sa do nej tiež zaľúbi a preto Charlotta postupne odchádza do Afriky. Zatiaľ sa Miriam zaľúbi do Róberta a ten tiež do nej, no Miriam chce chodiť a s tým jej pomáha Félix, ktorému bude navždy vďačná a kvôli tomu, ale aj kvôli Róbertovej výbušnej povahe a žiarlivosti sa s Róbertom rozíde a zasnúbi sa s Félixom. Róbertov život sa rozkladá na trosky a je z toho stále sklamaný a často aj opitý. Raz sa Róbert naštve a pobije sa s Félixom, ktorý mu vrazí do nosa a Róbert stráca čuch. Keďže Miriam vyrába voňavky, bude Róbertovi pomáhať získať čuch. No po čase Félix začne hrať hazardné hry a prehrá Miriam miliónový majetok a tá sa s ním rozíde. Hoci má Róbert výbušnú povahu znova sa dá s Miriam dokopy, no to im chce prekaziť Barbara, ale nepodarí sa jej to. Barbara nakoniec umiera po skoku zo skaly a všetko sa dobre skončí a Miriam s Róbertom sa zoberú a odchádzajú do Paríža, kde si otvorili reštauráciu.
3. séria – Gregor Bergmeister a Samia Bergmeister rod. Obote, diely 521 – 703
Samia prichádza do Furstenhofu za Charlotou, ktorú zachránila po páde lietadla. Tu sa chce schovať pred jej otcom, ktorý ju chce vydať za škaredého chlapa. Vo Furstenhofe sa zoznamuje s mnohými ľuďmi - Gregorom, Simonom ale aj so zlou Barbarou, ktorej sa po páde nič nestalo. Barbara sa vyhráža Samii políciou, pretože ich neznáša a Samia sa musí stať Gruberovou, aby ju nevyhnali z Nemecka odvtedy je Johan a sestra Charlotty Elisabeth jej náhradnými rodičmi. Samia sa zamiluje do Gregora, no keď príde Samiin otec všetko sa zmení. Samiinho otca nakoniec zabije Marqvartová a obvinenie padne na Gregora. A tak sa zasnúbi so Simonom. V tomto období prichádza do hotela Emma Stroblová, ktorá žiada o miesto chyžnej a tu sa stretne s Felixom. Keďže zostane Gregor sám, dá sa dokopy s Janou Schnaidarovou s ktorou bude čakať dieťa, no ona oň príde. Po čase Samia zistí, že jej srdce patrí Gregorovi a Gregor, že jeho srdce patrí Samii. Za Dr. Bergmeistera sa vydá na lodi aj keď bude Felix s obrúčkami meškať. Na tejto svadbe sa Emma bližšie spozná s jej vyvoleným Felixom. Samia a Gregor odídu do Afriky, kde otvárajú nemocnicu.
4. séria – Felix Saalfeld a Emma Saalfeldová rod. Strobl, diely 704 – 914
Po svadbe Samie a Gregora prichádza do Furstenhofu aj Emmina sestra, ktorá chytí kyticu pred Emmou. Emma jej ukáže do ktorého sa zamilovala a od vtedy sa do neho zaľúbi aj Rosalie. Keď ju Felix zbadá tiež sa do nej zaľúbi a Emma už ďalej nemôže. Po čase chce Rosalie odísť, aby Emme nezlomila srdce, no Felix nechce aby odišla a opýta sa Emmi či by Rosalie nemohla zostať. Tá povie, že áno a tak Rosalie preberá Emme Felixa. A tak sa dáva Emma dokopy s Benom. Prichádza Benova matka Barbara, ktorá akoby vstala z mŕtvych a myslí si, že je Silvi Vilanderová no po čase získava pamäť. Neskôr unáša Emmu a Felixa do elektrárne. No potom sa vyslobodia a Barbaru zatkne polícia. Felix zistí, že miluje Emmu a chce sa s Rosalie kvôli drancovaniu rozísť, no tá ho oklame, že je s ním tehotná. Potom Felix zistí, že to je klamstvo a vezme si Emmu, s ktorou sa vezme a odídu do Kanady.
5. séria – Lukas Zastrow a Sandra Zastrow rod. Ostermeyer, diely 915 – 1 117
Do dediny, kde je Furstenhof prichádza Sandra Ostermeyerová s mamou. Prichádza sem do nemocnice na operáciu srdca, no nemôže nájsť darcu, ale nakoniec nájde Aniku Brucknerovú, ktorá zomrela a jej brat dovolil, aby dali Sandre jej srdce. Lukas sa bude najprv hnevať, lebo Anika bola kedysi jeho priateľka, ale nakoniec sa do Sandry zaľúbi a Sandra zistí, že je dcéra Wernera Saalfelda, no to sa nebude páčiť Lukasovej mame Cousime, ktorú naschvál zamenili za Charlottu Saalfeld a Cousima dostáva pár percent hotela a nenávidí Saalfeldovcov hlavne jej otca, ktorý ju zamenil. Sandra si bude myslieť, že ju Lukas podvádza s Rosalie a nakoniec sa Lukas aj zaľúbi do Rosalie a vezme si ju za ženu. No päť dní po sobáši chce Sandru a s Rosalie sa chce rozviesť, ale Rosalie odchádza do Nisu, kde chce začať nový život, ale to jej prekazí Cosima, ktorá ju bude chcieť zadusiť s plynom z auta. Obvinenie padne na Lukasa, no neskôr to odvolajú a budú naďalej pátrať...
6. séria – Róbert Saalfeld a Eva Krendlinger, diely 1 118 – ...
Miriam zomrela pri pôrode Valentíny (dcéra Miriam a Roberta). Robert si najme Evu, aby mu robila opatrovateľku. Potom Barbara upraví jednu fotku a vyzerá to tak, že Miriam Roberta podviedla a tak Robert a muž na fotke robia testy otcovstva, ale Barbara ich zmanipuluje, pretože toho muža si najala, aby získala do opateri Valentínu (pre peniaze). Potom získa Valentínu najatý muž a Eva príde o prácu. Miesto opatrovateľky získa Lena, ktorá tajne chodí za Robertom, aby videl Valentínu. Neskôr Valentínu zasa získa Robert, ktorý zamestná Evu a zaľúbia sa. Lenže prichádza Markus. Markus je Evina dávna láska, ktorá mala byť mŕtva.
Pohánka jedlá
Pohánka jedlá (iné názvy: pohánka obyčajná, pohánka strelovitá , pohánka streliciová , pohánka siata , pohánka ; lat. Fagopyrum esculentum, Fagopyrum sagittatum, staršie: Polygonum fagopyrum) je obilnina z čeľade stavikrvovité (Polygonaceae).
thumb|left|Pohánka jedlá v kvete V našich podmienkach je možné pohánku pestovať na všetkých typoch pôd okrem ťažkých, ílovitých a silne vápenatých. Nie je náročná na živiny. V období sucha je vhodné porast zalievať. Vzhľadom na krátky vývinový cyklus (asi 90 dní) sa pestuje ako následná plodina napr. po obilninách. Vysieva sa od druhej polovice mája až do začiatku júla, pretože je citlivá na mráz. Semená sa vysievajú do hĺbky 1 až do riadkov 10 až  vzdialených. Porasty udržujeme v nezaburinenom stave. Ak máme možnosť, je vhodné do blízkosti postaviť úle. Je to dobrá medonosná rastlina a prítomnosť včiel zabezpečí opelenie a dobrú úrodu semien. V našich podmienkach je pohánka jednoročná rastlina, ktorá kvitne v júli až auguste. Vňať zbierame v období pred kvitnutím. Suší sa pri teplotách do 50 °C.
Bougnon
Bougnon je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Haute-Saône, v regióne Franche-Comté.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Kleňany
Kleňany sú obec na Slovensku v okrese Veľký Krtíš.
Durmitor
Durmitor je pohorie na severe Čiernej Hory pri hraniciach s Bosnou a Hercegovinou. Je súčasťou Dinárských hôr. Najvyšším vrcholom Durmitoru je Bobotov kuk. Krajina je pustá, rastie tu prevažne tráva, borovica horská a rôzne druhy machov. Celá oblasť je tvorená vápencom rovnako ako celé jadranské pobrežie Chorvátska a Bosny.
Geológia
Pohorie sa z geologického hľadiska skladá zo silno zvrásnených druhohorných vápencov, ktoré sú značne poznamenané činnosťou dávnych ľadovcov a tektonikou. Medzi početné krasové javy tu patria závrty, jaskyne, priepasti.
Ochrana prírody
V pohorí sa nachádza 19 jazier väčšinou ľadovcového pôvodu. Centrálna časť pohoria s hlbokými kaňonmi riek Tara, Draga a Sušica o rozlohe bola v roku 1952 vyhlásená za národný park. Oblasť je pomerne málo navštevovaná. Od roku 1980 je Národný park Durmitor zapísaný na zoznam svetového prírodného dedičstva UNESCO.
Osídlenie
V horách je len niekoľko malých dedín, kde sa darí iba pastierom. Významným strediskom zimných športov je obec Žabljak ležiaca v nadmorskej výške. Pohorie má i svoj historický význam – v rokoch 1942 – 1943 sa tu skrývali juhoslovanskí partizáni a Josip Broz Tito.
Subjekt vedy
Subjekt vedy je individuálny alebo kolektívny realizátor vedeckého osvojovania si sveta, ako napr. vedec alebo vedecké spoločenstvo.
Delta Nílu
Zemepis
Delta Nílu leží na území severného Egypta. Rozkladá sa na rozľahlom území (22000 až ): od Alexandrie na západe po Port Said na východe zaberá približne 240 km pobrežia, zo severu na juh je dlhá približne. Delta Nílu sa začína asi na sever od Káhiry.
Delta má trojuholníkový tvar gréckeho písmena delta \Delta a dala meno všetkým ostatným riečnym deltám. Vonkajšie okraje delty erodujú a slanosť niektorých pobrežných lagún sa zvyšuje zmiešavaním s morskou vodou. Prehradenie toku Nílu v 20. storočí (najmä stavba Asuánskej priehrady) obmedzilo každoročné záplavy a znížilo tak množstvo živín a pevných častí vo vode Nílu; pôda v delte sa teda stáva menej úrodná a zvyšuje sa potreba jej hnojenia.
Antické záznamy Plínia Staršieho opisujú sedem ramien Nílu v jeho delte. Vďaka protizáplavovým opatreniam, zmenám reliéfu aj priehradám sa Níl v súčasnosti rozdeľuje na dve hlavné ramená: Damietta na východe a Rosetta na západe. Obidve sú splavné pre vodnú dopravu a sú dlhé približne po.
Cez kanál Ibrahimia a rameno Jusuf časť vody odteká do jazera Birket Karún a na zavlažovanie oázy Fajúm. Cez kanál Ismailia sa časť vody odvádza na zavlažovanie oblasti Suezského kanála a cez kanál Mahmudia sa časť vody odvádza na zavlažovanie mesta Alexandria a jeho okolia. V severnej časti delty sa nachádza lagúnové jazero Menzala, Burullus a Marjut.
Ekológia
Delta Nílu má stredomorské podnebie, charakteristické malým množstvom zrážok a väčšina zo 100 až zrážok spadne v zimných mesiacoch. Najteplejšie je v delte v júli a auguste, kedy priemerné teploty dosahujú 30°C (maximum je okolo 48 °C), v zime priemerná teplota klesá na 5 až 10 °C. Letné obdobie je veľmi suché.
Delta Nílu je významné hniezdisko a zhromaždisko vtáctva: ide o najväčšie zhromaždisko čajky malej a rybára bahenného. Medzi ďalšie miestne vtáky patria napríklad kulík morský, kačica lyžičiarka, volavky, ibis a kormorány. V mokradiach, stojatých a tečúcich vodách nílskej delty žije množstvo stavovcov: ryby, žaby, korytnačky, varan nílsky a mungovité. V delte sa však už nevyskytuje v minulosti bežný krokodíl nílsky.
V oblasti delty žije veľká časť z cca 88 miliónov obyvateľov Egypta: mimo najväčšie mestá delty je priemerná hustota obyvateľstva 1000 obyvateľov/km² a viac. Najväčším mestom v delte je Alexandria s viac ako 4 miliónmi obyvateľmi. Ďalšie veľké mestá sú Damietta, Port Said a Tanta.
Meteoroid
thumb|Meteorický dážď
Meteoroid je relatívne malý (od veľkosti zrnka piesku po balvan) fragment úlomkov v slnečnej sústave. Po vstupe meteoroidu do Zemskej atmosféry dochádza k svetelnému úkazu vytvorenému vďaka tlakom na vzduch (napriek všeobecnému názoru s tým trenie nemá nič spoločné) a následnej ionizácii čiastočiek vzduchu. Tento jav sa volá meteor alebo padajúca hviezda. Ak nejaká časť meteoru vydrží celú cestu dole na zemský povrch, nazýva sa meteorit.
Niekedy sa stáva, že teleso len preletí hornými vrstvami atmosféry Zeme a zasa sa vráti nazpäť do kozmického priestoru. V takom prípade ide o tzv. dotyčnicový meteoroid.
Pápežský stolec
Pápežský stolec môže byť
La Belle Jardinière
La Belle Jardinière je názov obrazu talianskeho renesančného maliara Raffaela Santiho namaľovaného okolo roku 1507.
Obraz predstavuje Pannu Máriu sediacu na kamennej lavičke uprostred otvorenej krajiny. Oblečená je do červených šiat, splývajúcich po zem a modrého bohato riaseného plášťa. Za ruku drží malého Ježiška, ktorý opretý o jej nohy, díva sa do matkinej tváre. Ona mu pohľad, s láskavým výrazom, opätuje. V ich vzájomných dotykoch a pohľadoch sa odráža hĺbka materinskej nehy a synovskej lásky.
Pri Máriiných nohách kľačí malý Ján Krstiteľ oblečený podľa tradície v ťavej koži. V pravej rúčke zviera svoj atribút - kríž. Ten je v symbolom a súčasne predzvesťou Kristovho utrpenia.
Obraz, označovaný aj ako Panna s Dieťaťom a svätým Jánom Krstiteľom, vznikol počas Raffaelovho pôsobenia vo Florencii. Je jedným z najpôvabnejších umelcových diel a ikonograficky nadväzuje na Leonardovu Madonu v skalách.
Obraz je signovaný a datovaný na leme Máriinho plášťa. Nie je známe, kedy umelec obdržal na vytvorenie tohto diela objednávku, ani kedy sa hotové dostalo do zbierok francúzskeho kráľovského dvora.
John Pierpont Morgan
John Pierpont Morgan (* 17. apríl 1837, Hartford, Connecticut – † 31. marec 1913, Rím, Taliansko) bol americký podnikateľ a bankár.
V roku veľkej krízy 1907 zabránil ochromeniu finančného systému USA, keď dokázal získať milióny dolárov zo zahraničia na vybudovanie železničnej siete v USA, pomohol splatiť veľký štátny dlh a spolufinancoval založenie US Steel.
So žiadosťou o financovanie svojej práce a vynálezov sa k nemu obracal aj vynálezca Nikola Tesla, ktorý už vtedy žil a pracoval v USA, ale podľa životopisnej literatúry N. Teslu toto spojenectvo nebolo z rôznych príčin najšťastnejšie.
Finančník J. P. Morgan bol aj dlhoročným správcom Metropolitan Museum of Art a veľmi sa zaslúžil o zrušenie 20 % cla na dovoz umeleckých predmetov, čo po roku 1909 americkým miliardárom umožnilo doviesť najkrajšie zbierky, ktoré potom darovali práve tomuto múzeu. Morgan dokázal zainteresovať vyššie vrstvy na financovaní umenia ako nikto iný. Od jeho čias sa správcovské funkcie zverujú najštedrejším donorom a ich manželkám.
Pontarlier (kantón)
Pontarlier je francúzsky kantón v obvode Pontarlier v departemente Doubs v regióne Franche-Comté. Tvorí ho 24 obcí.
Majstrovstvá Ázie a Pacifiku v curlingu
Majstrovstvá Ázie a Pacifiku v curlingu je ázijské a pacifické podujatie národných družstiev v curlingu, ktoré riadi Svetová curlingová federácia (WCF). Jeho dejiny siahajú do roku 1991, kedy sa v Japonsku konal, ešte pod názvom Majstrovstvá Pacifiku, prvý turnaj mužov a žien. Odvtedy prebieha každoročne. Najúspešnejšími družstvami sú 🇦🇺 v mužskej a 🇯🇵 v ženskej kategórii.
Ázijsko-pacifický šampionát zároveň slúži ako kvalifikácia na majstrovstvá sveta.
Dumitru Prunariu
Dumitru Prunariu (* 27. september 1952, Brašov, Rumunsko) je bývalý rumunský kozmonaut z programu Interkozmos.
Mladosť a výcvik
Učil sa veľmi dobre už na základnej a strednej škole. V roku 1971 sa dostal na leteckú fakultu polytechnického inštitútu v Bukurešti a súčasne so štúdiom aj lietal v miestnom leteckom klube. Po štúdiách sa vrátil domov, do Brašova, do leteckej továrne. Pol roka potom bol povolaný do armády a zanedlho sa ocitol vo výbere budúcich kozmonautov na lekárskych testoch v Moskve. Aj so svojim náhradníkom Dumitrom Dediu v marci 1978 nastúpil do Hviezdneho mestečka pri Bajkonure.
Let do vesmíru
Letel iba raz, v dvojčlennej posádke spolu s veliteľom lode Sojuz 40 Leonidem Popovem. Hneď po štarte z kozmodrómu Bajkonur sa pripojili k orbitálnej stanicí Saľut 6, kde strávili niekoľko dní. Po 188 hodinách vo vesmíre úspešne pristáli na území Kazachstanu. Je zaregistrovaný ako 103 kozmonaut Zeme.
Po lete
náhľad|Dumitru Prunariu a [[Leonid Popov vo vesmíre]] Po svojom lete zo strediska kozmonautov odišiel. Najskôr pracoval vo funkcii generálneho inšpektora vojenského letectva. Od roku 1992 bol členom rady rumunskej kozmickej agentúry Agentia Spatiala Româna, ktorú od roku 1998 riadil. Bol vymenovaný za riaditeľa Rumunského národného kozmického programu v Bukurešti. V roku 2004 bol rumunským prezidentom vymenovaný za veľvyslanca Rumunska v Moskve.
Je členom Medzinárodnej asociácie účastníkov kozmických letov (ASE – Association of Space Explorers), zúčastňuje sa medzinárodnych kongresov účastníkov kozmických letů (napr. v roku 2007 sa zúčastnil XX. planetárneho kongresu ASE v škótskom Edinburghu, v roku 2009 XXII. planetárneho kongresu v Prahe.
Ivan Lazarov
Ivan Stefanov Lazarov (* 2. október 1889, Karlovo, Bulharsko - † 4. november 1952, Sofia) bol bulharský sochár, profesor a akademik (1941).
V jeho tvorbe sa prelína prísna logika súčasných priestorových vyjadrení so špecifickým, po stáročia formovaným nánosom národného (ľudového) sentimentalizmu. Pre Lazarovove kamenné figurálne kompozície a portréty sú typické invenčné tvary a expresívny náboj, napríklad Tri dedinčanky, Súboj na nože, Oddych.
Je autorom dekoratívno-monumentálnej plastiky, ktorá je inštalovaná ako náhrobný pomník básnika Peja Krača Javorova, jeho dielo Matka je náhrobným pomníkom Dimča Debeľanova a pod.
Clyde William Tombaugh
Clyde William Tombaugh (* 4. február 1906, Streator, Illinois, USA – † 17. január 1997, Las Cruces, Nové Mexiko, USA) bol americký astronóm. V roku 1930 objavil trpasličiu planétu Pluto, v čase objavu považovanú za najvzdialenejšiu planétu slnečnej sústavy.
Narodil sa v roku 1906 v Streatore. Neskôr sa jeho rodina presťahovala do mesta Burdett v Kansase. Tombaugh sa stal farmárom v Kansase a na otcovej farme si z dostupných komponentov postavil ďalekohľad, 9-palcový reflektor. Pozoroval Mars a Jupiter a kresby svojich pozorovaní poslal na Lowell Observatory vo Flagstaffe v Arizone. Americký astronóm Percival Lowell, ktorý hľadal deviatu planétu slnečnej sústavy z neho urobil svojho pomocníka. Práve Tombaugh objavil teleso, ktoré Lowell márne hľadal. Nachádzalo sa len 6° od Lowellom vypočítanej polohy, ale napriek tomu bol jeho objav len šťastnou náhodou. Tombaugh pokračoval v hľadaní ďalších planét a z Lowellovho observatória postupne zmapoval 70 % viditeľnej oblohy. Hoci Pluto je jeho najznámejším objavom, Tombaugh objavil ešte množstvo ďalších astronomických objektov: jednu novu, jednu guľovú hviezdokopu, päť otvorených hviezdokôp, 4000 asteroidov a 29 548 galaxií.
V štyridsiatych rokoch pracoval vo výskume na pokusnej základni White Sands v Novom Mexiku, kde zdokonaľoval optický systém riadenia rakiet. V 50. rokoch sa zameral na hľadanie prirodzených satelitov Zeme a Mesiaca, ale toto hľadanie bolo neúspešné.
Heippes
Heippes je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Meuse, v regióne Lotrinsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Maja
Maja môže byť:
Zoznam alchymistov
Alchymista je osoba, ktorá sa venovala umeniu alchýmie, protovede, ktorá sa neskôr vyvinula do chémie a farmakológie.
Bouhans-et-Feurg
Bouhans-et-Feurg je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Haute-Saône, v regióne Franche-Comté.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Into the Labyrinth (Dead Can Dance album)
Into the Labyrinth (1993) je šiesty štúdiový album Dead Can Dance, nahratý v Quivvy Church v Írsku. Štýlovo vychádza z hudby prírodných národov. Bol to prvý album nahratý iba Lisou a Brendanom, bez iných muzikantov. Skladba „The Ubiquitous Mr. Lovegrove“ sa stala v USA hitom v alternatívnych rádiach. Obal albumu s názvom „Hands of the World“ (v preklade Ruky sveta) je dielom fotografa Touhami Ennadre. Vinylová verzia vyšla ako dvojité LP. V roku 1993 dosiahol 122. miesto v rebríčku Billboard 200 a 1. miesto v rebríčku Heatseekers. Skladba „The Ubiquitous Mr. Lovegrove“ dosiahla 8. a 21. miesto v rebríčku Modern Rock Tracks magazínu Billboard.
Všeobecne o Into the Labyrinth
Into the Labyrinth bol oproti predchádzajúcemu albumu Aion spred troch rokov značne odlišný vo viacerých ohľadoch :
Názov albumu
Názov Into the Labyrinth (v preklade Do labyrintu) je narážkou na grécky mýtus o Teseus idúceho do labyrintu bojovať proti Minotaurovi. Toto je vidieť v v názvoch skladieb ako:
Hoci Into the Labyrinth nie je koncepčným albumom, niektoré skladby na seba naväzujú.
Le Russey (kantón)
Le Russey je francúzsky kantón v obvode Pontarlier v departemente Doubs v regióne Franche-Comté. Tvorí ho 22 obcí.
Into the Labyrinth (Dead Can Dance album)
Jazyky sklabieb
Spievané skladby sú:
Vaudeloges
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
História
V roku 1833 boli k Vaudeloges (220 obyvateľov v roku 1831) pripojené obce Abbeville (148 obyvateľov) a Evy (166 obyvateľov).
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Osoby, ktoré navštívili zdravotnícke služby kvôli konkrétnym výkonom a zdravotnej starostlivosti (MKCH-10)
Podkapitola Osoby, ktoré navštívili zdravotnícke služby kvôli konkrétnym výkonom a zdravotnej starostlivosti (Z40-Z54) je súčasťou XXI. kapitoly 10. revízie Medzinárodnej klasifikácie chorôb - Faktory ovplyvňujúce zdravotný stav a styk so zdravotníckymi službami.
Poznámka: Položky Z40 - Z54 sa majú používať na označenie dôvodu starostlivosti. Môžu sa používať pri pacientoch, ktorí sa už liečili pre nejakú chorobu alebo poranenie, ale ktorí potrebujú ďalšie sledovanie alebo profylaktickú starostlivosť, starostlivosť v rekonvalescencii alebo konsolidáciu výsledkov liečby, riešenie zvyškových stavov a prevenciu recidívy patologického stavu.
Nezahŕňa:
Z40 PROFYLAKTICKÝ CHIRURGICKÝ ZÁKROK Zahŕňa:
Z41 VÝKONY Z INÝCH DÔVODOV AKO ZO ZDRAVOTNEJ INDIKÁCIE Zahŕňa: Nezahŕňa:
Z42 NÁSLEDNÁ STAROSTLIVOSŤ NA PLASTICKEJ CHIRURGII
Zahŕňa: Nezahŕňa:
Z43 OŠETROVANIE UMELÝCH VYÚSTENÍ
Zahŕňa: Nezahŕňa: Zahŕňa:
Z44 SKÚŠANIE A PRISPÔSOBOVANIE VONKAJŠEJ PROTETICKEJ POMÔCKY
Nezahŕňa: Nezahŕňa:
Nezahŕňa: Zahŕňa: Zahŕňa:
Z46 SKÚŠANIE A PRISPÔSOBOVANIE INÝCH POMÔCOK
Z47 INÁ NÁSLEDNÁ ORTOPEDICKÁ STAROSTLIVOSŤ
Nezahŕňa: Zahŕňa: Nezahŕňa: Zahŕňa:
Z48 INÁ NÁSLEDNÁ CHIRURGICKÁ STAROSTLIVOSŤ
Nezahŕňa: Zahŕňa:
Z49 STAROSTLIVOSŤ S POUŽITÍM DIALÝZY
Zahŕňa: Nezahŕňa: Zahŕňa: Zahŕňa:
Z50 STAROSTLIVOSŤ S POUŽITÍM REHABILITAČNÝCH VÝKONOV
Nezahŕňa: Zahŕňa: Zahŕňa: Zahŕňa:
Z51 INÁ LEKÁRSKA STAROSTLIVOSŤ
Nezahŕňa: Zahŕňa: Nezahŕňa: Nezahŕňa: Nezahŕňa:
Z52 DARCOVIA ORGÁNOV A TKANÍV
Z53 OSOBY, KTORÉ NAVŠTÍVILI ZDRAVOTNÍCKE SLUŽBY KVÔLI URČITÝM NEUSKUTOČNENÝM VÝKONOM
Kamenné Kosihy
Kamenné Kosihy sú obec na Slovensku v okrese Veľký Krtíš.
Osoby, ktoré navštívili zdravotnícke služby kvôli konkrétnym výkonom a zdravotnej starostlivosti (MKCH-10)
Z54 REKONVALESCENCIA Zahŕňa:
Lužickí Srbi
náhľad|[[Budyšín - centrum Lužických Srbov]] Lužickí Srbi (hornolužickosrbsky Serbja, dolnolužickosrbsky Serby) sú najmenší slovanský národ. Patria k západoslovanskej vetve. Žijú v Nemecku v povodí horného toku Sprévy (časť územia starej Hornej a Dolnej Lužice). Sú potomkovia Polabských Slovanov, ktorí sa ubránili germanizácii. Dnes sú dvojjazyční (lužická srbčina a nemčina), časť hovorí len po nemecky. Lužickí Srbi obývajú územie Lužice, ktoré leží na území nemeckých spolkových krajín Sasko a Brandenbursko. Od 14. do 17. storočia bolo toto územie súčasťou Krajín českej koruny. Počet Lužických Srbov sa v súčasnosti odhaduje na 60 000 až 100 000. Väčšina z nich obýva pôvodné územie Lužice, najmä v okolí miest Bautzen a Cottbus.
Názov
Ich pomenovanie Srbi (nem. Sorben) na rozdiel od pomenovania juhoslovanských Srbov (nem. Serben). Lužickí Srbi (čes. Lužičtí Srbové) je pojem, ktorý označuje pôvodné slovanské obyvateľstvo Dolnej Lužice, kým územie Hornej Lužice bolo do začiatku 15. storočia známe ako Milsko (pretože toto územie obýval slovanský kmeň Milčanov).
Dejiny
Územie Lužice bolo v čase sťahovania Slovanov osídlené západnými Slovanmi, ktorí museli odolávať tlaku Franskej ríše (neskôr Východofranskej ríše). Územie dnešných Lužických Srbov patrilo určitú dobu aj pod vládu Veľkomoravskej ríše. Po smrti kniežaťa Svätopluka sa od Veľkomoravskej ríše odtrhli. V 10. storočí podľahli tlaku christianizácie a s ňou postupujúcej germanizácie (Henrich I.).
Od 14. storočia patrilo toto územie pod zvrchovanosť Českého kráľovstva. V období reformácie sa začal používať pri bohoslužbách aj lužickosrbský jazyk. V roku 1635 získalo toto územie Sasko a od 19. storočia sa územie Dolnej Lužice stalo súčasťou Pruska. Po spojení nemeckých štátov sa stalo súčasťou Nemeckého cisárstva.
V 19. storočí dochádza k národnému prebudeniu Lužických Srbov. V roku 1912 vznikol spolok Domowina. Zlé časy nastali pre Lužických Srbov po nástupe nacizmu. Nacisti v roku 1937 Domowinu zakázali a Lužických Srbov plánovali úplne germanizovať. Po vzniku NDR nastali pre nich lepšie pomery. Časť ich územia získalo Poľsko (na východ od rieky Lužica). Po vzniku zjednoteného Nemecka im ústava zaručuje všetky ľudské a občianske práva. V máji v roku 2008 bol za ministerského predsedu slobodného štátu Sasko zvolený Lužický Srb Stanislaw Tillich (člen CDU), ktorý hovorí plynule česky.
Náboženstvo Lužických Srbov
Po náboženskej stránke sú Lužickí Srbi rozdelení na dve skupiny. Časť vyznáva rímskokatolícke náboženstvo a časť patrí k príslušníkom evanjelickej cirkvi augsburského vyznania (od reformácie v Nemecku). Katolícki Lužickí Srbi lepšie odolávali tlaku germanizácie než evanjelickí Lužickí Srbi. Dôvod bol veľmi jednoduchý. K evanjelikom a. v. sa totiž hlási väčšina Nemcov v Sasku a Brandenbursku. Spoločné náboženstvo s protestantskými nemeckými spoluobčanmi umožňovalo ľahšie ponemčenie. Naopak katolícki Lužickí Srbi sa od nemeckého protestantského obyvateľstva odlišovali aj konfesionálne (viac sa orientovali na Čechov, katolícky seminár v Prahe), čo spôsobovalo zvýrazňovanie odlišnosti a lepšie uchovanie národných tradícií.
Jazyk
Počet používateľov lužickej srbčiny sa odhaduje na asi 50 000 tisíc. Lužickí Srbi hovoria dvoma jazykmi. Oba jazyky patria k západoslovanskej skupine slovanskej vetvy indoeurópskej rodiny. náhľad|Etnická štruktúra [[Lužickí Srbi|Lužických Srbov v rámci Lužice]]
Rozdiel medzi nimi je väčší ako medzi slovenčinou a češtinou.
Hornolužická srbčina je viac podobná starej češtine z 15. storočia. Dnes ju používa asi 40 000 ľudí. Hornolužický jazyk vznikol z kmeňového jazyka polabských Milčanov, ale aj Biežunčanov, Glomačov, Nišanov a ďalších už dávno ponemčených kmeňov. Jazyk má bližšie k češtine ako k poľštine. Je rozšírený v saských okresoch Budyšín, Niesky, Kamenz, Bischofwerda a v Brandenbursku v okresoch Hoyerwerda (Wojerecy), Weisswasser a Senftenberg. náhľad|Národný kroj z Dolnej Lužice Dolnolužická srbčina je viac podobná poľštine, dnes ju používa asi 10 000 ľudí. Vznikla z kmeňového jazyku Lužičanov, Sľubianov a Sprévanov a možno aj iných slovanských kmeňov, ktoré žili na dolnom toku rieky Sprévy a jej prítokoch. Má bližšie k poľštine ako k češtine. Používajú ju Lužickí Srbi v Brandenbursku najmä v malých mestách a v dedinách okresu Cottbus. Srbčina sa vyučuje na základných a stredných školách ako prvý, druhý, alebo cudzí jazyk. V Brandenbursku a Sasku existuje televízne (ORB, Ostdeutscher Rundfunk Brandenburg) a rozhlasové vysielanie v tomto jazyku, aj keď len niekoľkominútové resp. niekoľkohodinové. Srbčina sa vyučuje aj na kurzoch v Budyšíne a Cottbuse. Učitelia sa učia na Inštitúte srbských štúdií na Univerzite v Lipsku. Lužickí Srbi majú aj vlastnú organizáciu – Domowinu.
Súčasný štatút jazyka
Lužická srbčina je chránená ústavami Saska a Brandenburska. Srbčina sa môže používať na súdoch aj úradoch, hoci sa to pre nedostatok tlmočníkov dnes nevykonáva. V Sasku je spolu s nemčinou úradným jazykom.
Školy a materské školy
V Slobodnom štáte Sasko a v Brandenbursku existuje niekoľko dvojjazyčných srbsko-nemeckých škôl v oblasti dvojjazyčných osídlení, ako aj ďalšie školy, v ktorých sa srbčina vyučuje ako cudzí jazyk. V Sasku v školskom roku 2013/14 je osem základných a šesť stredných škôl a v Brandenbursku sú štyri základné a jedna stredná škola. Získanie vysokoškolského vzdelania v srbskom jazyku umožnilo srbské gymnázium v Budyšíne a dolnosrbské gymnázium v Cottbuse.
V oboch spolkových štátoch stále existuje niekoľko srbských materských škôl. Cezhraničné združenie srbských škôl taktiež začalo projekt Witaj o dvojjazyčnej vzdelávaní v materských a školských zariadeniach, kde sa deti učia základy lužickej srbčiny.
Domowina
náhľad|Sídlo Domowiny (Serbski Dom) v Budyšíne. Domowina (srbský výraz pre „vlasť“, plné meno Domowina "Zwjazk Łužiskich Serbow", federácia Lužických Srbov) bola založená v roku 1912 je lužickosrbská národná a kultúrna organizácia, ktorá zastrešuje viacero lužickosrbských spolkov v piatich regionálnych združení a dvanástich srbských združení pôsobiacich za štátnymi hranicami. Celkový počet členov asi 7 300.
Inštitút Sorabistiky
10. decembra 1716 založilo so súhlasom Senátu univerzity v Leipzig „Wendische Predigercollegium“ (lužicko srbsky Serbske prědarske towarstwo) neskôr premenovaného na „Lusatian Predigergesellschaft“, prvého srbského klubu vôbec, šesť srbských študentov teológie. Ich princípom bolo zároveň ich oslovenie: „Soraborum saluti!“ Dnes je Inštitút pre sorabistiku na univerzite v Lipsku jediným ústavom v Nemecku, v ktorom sú vyškolení srbskí učitelia a sorabisti. Vyučovacími jazykmi sú horná a dolná srbčina. V poslednom období sa zvyšuje záujem o sorabistiku a kurzy ponúkané na univerzite v Lipsku, najmä v slovanských krajinách. Riaditeľ ústavu je od 1. marca 2003 Eduard Werner (Edward Wornar).
Srbský inštitút (Serbski Institut)
Od roku 1951 existuje v Budyšíne mimoškolský výskumný ústav srbskej kultúry a jazyka, ktorý do roku 1991 patril Nemeckej akadémii vied v Berlíne. Približne 25 stálych zamestnancov teraz pracuje v dvoch pracoviskách v Budyšíne (Sasko) a v Cottbuse (Brandenburgsko). Komplexnou misiou je štúdium srbského jazyka (horná a dolná srbčina), histórie, kultúry a identity srbských obyvateľov v Hornej a Dolnej Lužici. Rôzne projekty inštitútu zároveň ovplyvňujú aj prax zachovania a rozvoja srbskej národnej podstaty. Je prepojený so srbskou centrálnou knižnicou a so srbským kultúrnym archívom, ktoré zbierajú, uchovávajú a odovzdávajú srbské kultúrne dedičstvo už takmer 500 rokov.
Nakladateľstvo Domowina
V Budyšíne sa tiež nachádza vydavateľstvo Domowina (Sorb Ludowe nakładnistwo Domowina), kde sa objavuje väčšina srbských kníh, novín a časopisov. Vydavateľstvo vzniklo v roku 1958 založením vydavateľstva VEB Domowina, ktoré bolo v roku 1990 premenené na GmbH. Vydavateľstvo je financované z rozpočtu nadácie pre srbských občanov sumou 2,9 milióna EUR (od roku 2012). Od roku 1991 funguje vydavateľstvo Smoler'sche Verlagsbuchhandlung (Smolerjec kniharnja), ktoré je pomenované po srbskom kníhkupectve prvého srbského vydavateľa Jana Arnošta Smolera (18161884).
Srbské múzeum
vľavo|náhľad|Srbské múzeum v Budyšíne. Srbské múzeum v Budyšíne (Serbski muzej Budyšin) sa nachádza v soľnom dome v Ortenburgu. Na výstave je uvedený prehľad o histórii Lužických Srbov od jeho počiatkov v 6. storočí po súčasnosť, ako aj o kultúre a spôsobe života srbského obyvateľstva. Na pravidelne sa meniacich špeciálnych výstavách sú prezentované diela srbských výtvarných umelcov alebo spracované špeciálne historické témy. Financuje ho aj Nadácia pre srbský ľud a kultúrny región Hornej Lužice a Dolné Sliezsko.
Nadácia pre srbských občanov
Nadácia pre srbských občanov (Załožba za serbski lud), je spoločná nadácia dvoch štátov Brandenburska a Saska, mala by podporovať zachovanie a rozvoj, propagáciu a šírenie srbského jazyka, kultúry a tradícií ako vyjadrenie identity srbského ľudu.