cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Buenos Aires
Mestská hromadná doprava
V Buenos Aires je celkom 7 liniek pozemnej železnice. Železničná sieť má spolu 36 966 kilometrov, je menšia ako bola v minulosti, no stále je ôsma najdlhšia na svete. S jej stavbou sa začalo už v polovici 19. storočia, v roku 1920 mala dĺžku až 47 000 kilometrov. Každá z liniek smeruje z mesta do inej časti krajiny. Železnicou sa každý deň prepraví 1,3 milióna obyvateľov Buenos Aires. Linky na predmestiach fungujú skoro celý deň, konkrétne od 4. hodiny ráno, do 1. hodiny ráno. V roku 2013 začali veľké investície do železničnej siete. S tým boli spojené aj stavebné projekty ako premiestnenie časti niektorých liniek, elektrifikácia zvyšku trate, revitalizácia staníc a výstavba nových staníc.
Metro Buenos Aires
Metro v Buenos Aires sa nazýva "Subterráneo de Buenos Aires". So stavbou metra sa začalo už v roku 1913, čím sa toto metro radí na trináste miesto medzi najstaršími metrami sveta a je vôbec najstaršie v Latinskej Amerike, Južnej pologuli a v španielsky hovoriacom svete. Buenos Aires je jediné mesto v Argentíne, ktoré má metro. V súčasnosti má metro šesť liniek a jednu nadzemnú linku, 100 staníc a je dlhé 58,8 kilometrov vrátane nadzemnej linky. V súčasnosti prebieha tiež program rozširovania metra, po ktorom má merať až 89 kilometrov.
Autobusová a električková doprava
Prvá električka jazdila v Buenos Aires už v roku 1863. Už čoskoro vznikla celá električková sieť, čím malo mesto najväčší počet električiek na počet obyvateľov na svete. V roku 1920 malo mesto 875 kilometrov električkových koľajníc a 99 liniek. V roku 1963 však bola postupne väčšina týchto liniek rušená v prospech autobusových liniek. V súčasnosti však stále v meste premáva niekoľko električkových liniek. Súčasná električková linka má názov Premetro a je súčasťou podzemnej siete metra.
V Buenos Aires je v súčasnosti 150 autobusových liniek, ktoré sa nazývajú "colectivos", pričom každú spravuje samostatná spoločnosť. Vďaka tomu je v meste veľká konkurencia autobusovej dopravy. Samospráva však tento druh dopravy nedotuje. Frekvencia spojov robí z autobusovej dopravy vo veľkosti obdobnú dopravu metru, no autobusy zabezpečujú prepravu aj do najvzdialenejších častí mesta a jeho predmestí, čo u metra chýba. Autobusová doprava, keďže sa nejedná o jednotný systém, nemá jasne stanovený grafikon, no autobusy premávajú v každom smere niekoľkokrát za hodinu. Vďaka priaznivej cene je v súčasnosti autobusová doprava veľmi populárna. V nedávnej dobe došlo v Buenos Aires k otvoreniu systému rýchlej autobusovej prepravy, ktorá sa nazýva Metrobus. Prvá linka Metrobusu bola otvorená v roku 2011, v súčasnosti má tento systém 4 linky, 113 staníc a meria 43,5 kilometrov.
Trajektová preprava
Keďže Buenos Aires je prístavným mestom, funguje tu aj trajektová preprava. Táto spája Buenos Aires s rôznymi časťami Uruguaja, vrátane hlavného mesta Montevideo. Každý rok prepravia trajekty viac ako 2,2 milióna ľudí medzi Argentínou a Uruguajom.
Taxi a iný spôsob prepravy
V meste premáva viac ako 40 000 taxíkov, ktoré fungujú prakticky nonstop. Taxíky majú čierno-žltú farbu, no táto služba nie je úradmi striktne licencovaná. V roku 2010 spustili mestské úrady program zdieľaných bicyklov. Tieto je možné použiť zadarmo po registrácii. Bicykle sa nachádzajú vo väčšine hlavných mestských oblastí. V súčasnosti sa v meste nachádza 31 staníc, kde je možné si bicykle vypožičať. Do roku 2013 postavilo mesto 110 kilometrov chránených chodníkov pre cyklistov, pričom v pláne je stavba ďalších 100 kilometrov.
Šport
Futbal je najdôležitejším športom v Argentíne. Buenos Aires má najväčšiu koncentráciu futbalových klubov na celom svete, keďže tu sídli až 24 profesionálnych tímov. Väčšina z nich hrá vo vyšších súťažiach. Najznámejšia je rivalita medzi miestnymi klubmi Boca Juniors a River Plate, ktoré spolu hrávajú známe derby Superclásico, známe tiež pod názvom "Superclásico del fútbol argentino". Britské noviny The Observer dokonca zaradili zápas Superclásico na štadióne klubu Boca Juniors na prvé miesto v zozname 50. športových udalostí, ktoré musí človek zažiť, kým zomrie. Ostatné hlavné kluby z mesta sú San Lorenzo, Atlético Huracán, Vélez Sarsfield, Ferro Carril Oeste či Argentinos Juniors. Diego Maradona je považovaný za jedného z najlepších futbalistov histórie. Narodil sa v časti (partido) provincie Buenos Aires menom Lanús a hral za dva miestne kluby Argentinos Juniors a Boca Juniors.
Carlos Monzón bol 7 rokov majstrom sveta strednej váhy a je považovaný za jedného z najlepších boxerov histórie. Argentína patrí vo všeobecnosti medzi krajiny, z ktorých pochádza viacero majstrov sveta v boxe. Patria sem tiež Sergio Martínez, Omar Narváez, Lucas Matthysse, Marcos Maidana či Carolina Duer.
Juan Manuel Fangio vyhral päťkrát majstrovstvá sveta vo Formule 1. Narodil sa a zomrel v Buenos Aires. V meste sa nachádza automobilový okruh Autódromo Juan y Oscar Gálvez, ktorý hostil 20 pretekov Formuly 1 medzi rokmi 1953 a 1998, kedy z finančných dôvodov preteky nepokračovali. V rokoch 2009, 2010, 2011 a 2015 v meste začínali a končili preteky Rallye Dakar.
Prvý zápas ragby sa v meste uskutočnil v roku 1873 v miestnom Buenos Aires Cricket Club Ground. Ragby sa v meste a následne aj v Argentíne uchytilo a stalo sa veľmi populárne, hlavne v severnej časti mesta, kde sídli 18 ragbyových klubov. V meste má sídlo aj klub Jaguares, ktorý hrá v najkvalitnejšej lige sveta Super Rugby, ktorú hrá 18 tímov z 5. krajín.
Veľmi populárnym sú v meste aj konské dostihy, ktoré sa uskutočňujú na dráhe Hipódromo Argentino de Palermo, ktorá bola otvorená už v roku 1876. Jazdecké pólo sa hrá na štadióne Campo Argentino de Polo, ktorý bol otvorený v roku 1918.
V Buenos Aires sa narodil tiež tenista Guillermo Vilas, ktorý vyhral v druhej polovici 70. rokov štyrikrát grandslamový turnaj a v roku 1974 bol svetovou dvojkou. Veľmi známou je tiež Gabriela Sabatiniová, ktorá vyhrala v roku 1990 US Open, pričom celkom vyhrala 27 turnajov. Obaja dokázali popularizovať tenis po celej Argentíne.
Známe osobnosti
Niektoré zo známych osobností, ktoré pochádzajú z Buenos Aires:
Orly
Orly môže byť:
57. zápas hviezd NHL
57. Zápas hviezd NHL je 57. exhibičné stretnutie každoročne konaného zápasu hviezd. V rámci zápasu hviezd sa koná exhibičné stretnutie výberov západnej a východnej konferencie NHL, ktorých zostavy určujú fanúšikovia v internetovom hlasovaní, ehibičný zápas nováčikov a druhoročniakov a súťaž zručností. Celý zápas hviezd NHL prebiehal od 24. januára do 25. januára 2009 v Montreale.
Zostavy
{| width=100%
Východná konferencia
Hlavný tréner: Claude Julien (Boston Bruins)
Asistent trénera: Guy Carbonneau (Montreal Canadiens)
Západá konferencia
Hlavný tréner: Todd McLellan (San Jose Sharks)
Asistent trénera: Mike Babcock (Detroit Red Wings)
Poznámky:
Zápas mladých hviezd
Zápas mladých hviezd je exhibičné stretnutie v rámci Zápasu hviezd NHL. V zápase nastúpili výbery nováčikov a druhoročniakov (hráči, ktorý hrajú už druhú sezónu v NHL).
Zostavy
{| width="70%"
Nováčikovia
Tréner: Luc Robitaille
Druhoročiaci
Tréner: Pete Mahovlich
Gorkij
Gorkij môže byť:
Päťročný plán
Päťročný plán v socialistických/komunistických štátoch
Päťročný plán obsahuje najdôležitejšie makroekonomické, sociálne, vedecko-technické, vzdelávacie a kultúrne ciele v podobe ukazovateľov plánu. Podľa celkových cieľov v oblasti hospodárskej politiky vyhotovujú centrálne plánovacie orgány čiastkové plány pre jednotlivé sektory hospodárstva, podniky, zariadenia, ako aj kraje a okresy či podobdobia (napr. ročné plány) a tieto potom vzájomne zlaďujú. Následne je celý plán schválený parlamentom (a zjazdom komunistickej strany) a stáva sa v štáte záväzným. Päťročné plány jednotlivých štátov sa v RVHP používali aj ako podklad na dlhodobú spoluprácu medzi členmi RVHP.
Prvý päťročný plán v ZSSR platil pre roky 19281932. Bol zavedený za vlády a z iniciatívy J.V. Stalina a spojený s industrializáciou krajiny a kolektivizáciou poľnohospodárstva. V Česko-Slovensku na roky 19491953 (na roky 19471948, teda pred nástupom komunistov k moci, bol stanovený dvojročný plán), v NDR na roky 19511955, v Číne na roky 19531957 atď.
Alojz Lutonský
Alojz Lutonský (* 4. november 1905, Bystřice pod Hostýnem – † 14. júl 1997, Liptovský Mikuláš) bol slovenský aktívny organizátor a funkcionár na poli turistiky, cestovného ruchu, horskej záchrannej služby a výstavby horských dopravných zariadení. Jaskyniar a horolezec, publicista a autor kníh a brožúr sprievodcovského a propagačného charakteru, redaktor niekoľkých periodík, riaditeľ Múzea Janka Kráľa v Liptovskom Mikuláši.
Životopis
Slovensko navštívil po prvý raz v roku 1921 ako študent obchodnej školy. Bol vo Vysokých Tatrách na školskom výlete. Z Tatier sa zastavil u brata v Liptovskom Mikuláši, porozprával mu o výlete a keď sa mu naskytla príležitosť ,po skončení stredoškolských štúdií, prijal ponuku liptovského hospodárskeho družstva na miesto praktikanta - ekonóma. Viac sa však zaujímal o Tatry ako o ekonómiu. Vtedy spoznal Miloša Janošku učiteľa v Liptovskom Mikuláši. Ten ho zasväcoval do tajov tatranskej a vysokohorskej turistiky. Najprv len na Kriváň a potom na Rysy, Vysokú a ďalšie štíty. Lyžovať sa naučil v rokoch 1920 - 1923.
V roku 1924 sa stretol s nestormi jaskyniarov, objaviteľom Demänovskej jaskyne Slobody Aloisom Králom a Vojtechom Benickým, s ktorými v rokoch 19241930 skúmal novoobjavenú Demänovskú jaskyňu Slobody a jaskyňu Pustú priepasť. Od marca 1927 bol tajomníkom a potom správcom Družstva Demänovských jaskýň. Urobil niekoľko prvozostupov do Demänovskej ľadovej jaskyne, do priepasti na Kosienkách na Krakovej holi a mnohé iné. Zaslúžil sa o prvú etapu sprístupnenia Demänovskej jaskyne Slobody a jej elektrifikáciu. V roku 1928 získal pre meračské práce v Demänovskej jaskyni Slobody E. Paloncyho z Ostravy, aby na základe obhliadky jaskyne a okolitého terénu našiel miesto pre nový vchod a ten sa používa dodnes. Pomáhal pri sprístupňovacích prácach v jaskyni Domica, v tejto jaskyni navrhol splavovanie riečky Styx. 16. septembra 1936 sa podieľal ako spoluorganizátor i účastník výpravy do Klamnej priepasti na Silickej planine v Slovenskom krase na základnom výskume tejto 62 m hlbokej priepasti. Začal účinkovať v Klube československých turistov (KČST). Výdatne prispel k novému finančnému i organizačnému riadeniu slovenských jaskýň. Keď KČST prevzal do majetku Hosúsovské jaskyne zaslúžil sa o ich premenovanie na Domicu. Klub na jeho podnet prevzal do správy Jasovskú jaskyňu a v roku 1933 prenajal od Spišskej Belej Beliansku jaskyňu. V KČST okrem pracovnej funkcie zastával aj funkciu odborného poradcu pre správu jaskyniarskeho majetku.
V roku 1932 sa presťahoval do Vysokých Tatier, kde sa zamestnal ako tajomník Tatranskej komisie Klubu československých turistov v Novom Smokovci. Ten v roku 1939, po vyhlásení Slovenskej republiky, zanikol. Jeho aktivity prevzal nový Klub slovenských turistov a lyžiarov, ktorý vznikol 6. novembra 1938. Aktívnu činnosť v klube Alojz Lutonský rozvíjal spolu s Milošom Janoškom, Vojtechom Benickým, Gustávom Nedobrým a inými. Výraznou mierou sa podieľali na prestavbe a opravách chodníka z Popradského plesa na Ostrvu. Angažoval sa pri prípravách výstavby visutej lanovky z Tatranskej Lomnice na Skalnaté pleso. Pomáhal Dušanovi Jurkovičovi pri rozhodovaní, kde umiestniť stanicu visutej lanovky v Tatranskej Lomnici. Podujal sa na úlohu pretrasovať a prebudovať cestu z Hrebienka popri Obrovskom vodopáde na Skalnaté pleso a do Lomnického sedla. Pomáhal pri stavbe chodníka zo Skalnatého plesa na Veľkú Svišťovku a potom na Zelené pleso. Spolu s historikom Ivanom Houdekom začali uvažovať nad projektom tzv. Ostravskej cesty z Lomnického hrebeňa na Téryho chatu, do Dolinky pod Sedielkom, cez Strelecké polia do Veľkej Studenej doliny, na Zbojnícku chatu a s pokračovaním cez Prielom až k Zamrznutému plesu. Pre mnohé prekážky projekt neuskutočnili. V roku 1936 však slávnostne otvorili len časť z ich projektu - reťazami zabezpečenú trasu z Téryho chaty cez Priečne sedlo na Zbojnícku chatu.
Mal výrazný podiel na činnosti Zboru tatranských vodcov z povolania. Organizoval turistické propagačné akcie, pomáhal pri usporadúvaní horolezeckých podujatí. V tomto období stále aktívne pôsobil v jaskyniarstve. Ako tajomník KČST zaviedol od roku 1932 presnú evidenciu základných údajom o obetiach Vysokých Tatier, pokúsil sa o retrospektívne štatistické zhodnotenie smrteľných nešťastí od vzniku Československej republiky. Tieto údaje použil pri rozhovoroch s pražským maliarom Otakarom Štáflom, spolunájomcom Chaty pri Popradskom plese, keď uvažovali o vybudovaní Symbolického cintorína vo Vysokých Tatrách. Nakoniec z tejto spolupráce vznikla myšlienka umiestniť ho v limbovom háji pod Ostrvou pri Popradskom plese. Na jeho vybudovaní mal, spolu s Otakarom Štáflom, najväčšiu zásluhu.
V rokoch 19331938 bol redaktorom časopisu Krásy Slovenska a po zániku dvojtýždenníka Vysoké Tatry, v rokoch 19341936 redigoval v Krásach Slovenska tatranskú prílohu. Prispieval s článkami s turistickou a jaskyniarskou tematikou do dvojtýždenníka Vysoké Tatry a Hosť a turista.
Dňa 31. marca 1939 sa vzdal funkcie tajomníka Klubu slovenských turistov a lyžiarov. Zamestnal sa ako tajomník v stavebnej spoločnosti Lozovský a Štefanec v Bratislave, kde pôsobil do 31. decembra 1945. V roku 1946 sa vrátil na post generálneho tajomníka Klubu slovenských turistov a lyžiarov, kde pôsobil až do jeho zániku v roku 1949.
Na jeseň roku 1947 navštívil švajčiarske horské strediská. Z cesty si preniesol nielen bohatý fotografický materiál, ale aj myšlienku postaviť v Nízkych Tatrách sedačkovú lanovku na Chopok. Mala to byť prvá sedačková lanovka na Slovensku. O dva roky už lanovka na Chopok premávala.
Od roku 1958 bol pracovníkom Galérie P. M. Bohúňa v Liptovskom Mikuláši a v rokoch 19631969 bol riaditeľom Múzea Janka Kráľa v Liptovskom Mikuláši.
Dňa 12. júla 2014 bola v Jasnej v Nízkych Tatrách spomienková slávnosť na Alojza Lutonského ktorý sa zaslúžil o vybudovanie lyžiarskeho strediska a ktorý stál pri zrode prvej odpojiteľnej sedačkovej lanovky prepájajúcej Chopok. Pri tejto príležitosti mu bola odhalená pamätná tabuľa.
Bán
Bán je titul rôznych regionálnych správcov či vládcov v okolí južnej Karpatskej kotliny v minulosti. Územie pod jeho vládou sa nazývalo v Uhorsku a Valašsku banát, na slovanských územiach a v 20. storočí v Juhoslávii bánovina. Slovo pochádza buď zo slovanského „pán“ alebo je pôvodne avarským výrazom.
Regionálny vládca Chorvátska
Názov bán je známy už od zhruba 9. storočia chorvátskeho kráľovstva a vzťahoval sa na hlavných predstaviteľov kráľovskej moci v jednotlivých oblastiach štátu.
Miestodržiteľ uhorského kráľa v Chorvátsku a okolí; predseda chorvátskej vlády
Po začlenení Chorvátska pod uhorskú korunu roku 1102 pripadol titul bán miestodržiteľovi uhorského kráľa, čím sa vyjadrovalo osobitné postavenie krajiny v rámci Uhorska. Roku 1225 vznikli formálne dva banáty - Chorvátsko-Dalmácia a Slavónsko-, ale v 14./15. storočí boli znova spojené. Po dobytí veľkých území Osmanskou ríšou začiatkom 16. storočia sa právomoci bána zmenšili.
Rozsah právomocí chorvátskeho bána sa v priebehu histórie menil. Pôvodne bol takmer neobmedzeným predstaviteľom štátnej moci v krajine a zodpovedný iba kráľovi, ktorý ho mohol vymenovať aj odvolať. Riadil správu krajiny, súdnictvo, cirkevné záležitosti, vyrubovanie daní a bol aj hlavným veliteľom chorvátskeho vojska. V roku 1685 obmedzil chorvátsky snem jeho absolutistické postavenie ustanovením šesťčlenného zboru (tzv. Bánska konferencia), ako poradného a kontrolného orgánu bána aj snemu.Neskôr podriadil uhorský snem v Bratislave bána Uhorskej miestodržiteľskej rade a za vlády Márie Terézie sa značne znížila jeho právomoc ako hlavného veliteľa ako aj jeho kompetencia vo vyrubovaní daní. V r.1849 bolo Chorvátsko-Slavónsko a Dalmácia vyhlásené za osobitnú korunnú dŕžavu a bán plnil úlohu miestodržiteľa podriadeného priamo Viedni. Po maďarsko-chorvátskom vyrovnaní (1868) plnil bán až do roku 1918 úlohu predsedu chorvátskej vlády.
Miestodržiteľ uhorského kráľa v iných oblastiach
Titul bán niesli aj miestodržitelia uhorského kráľa v Slavónsku (pozri hore), Dalmácii, v Bosne (12. stor. - (?)16. stor.), Mačve, ako aj v Olténsku (čiže Dolnom Valašsku) a Severíne (13. storočia - (?)16. stor.).
Regionálny správca bánoviny
V rokoch 1929 - 1941 sa titul napokon vzťahoval na regionálnych správcov juhoslovanských administratívnych jednotiek zvaných bánovina.
Pojem algoritmu
Pojem algoritmu ako taký vznikol až v 20-tych rokoch 20. stor. v matematickej logike.
Rohaček
Rohaček je priezvisko, pozri Rohaček (priezvisko), napr.:
Diego Costa
Diego Costa (* 7. október 1988, Lagarto, Brazília) je španielsky futbalový útočník brazílskeho pôvodu, v súčasnosti hrajúci za klub Atlético Mineiro. Je futbalovým reprezentantom Španielska za ktoré hral i na Majstrovstvách sveta vo futbale 2014 v Brazílii.
Externé odkazy
Profil na oficiálnej stránke Chelsea FC
Písek (okres Hradec Králové)
Písek je obec v Česku v okrese Hradec Králové v Královohradeckom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 233 obyvateľov, z toho 111 mužov a 122 žien, pričom priemerný vek v obci bol 43,1 roka (muži 41,5 roka, ženy 44,6 roka).
Rupt
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Vostok 5
Vostok 5 bol sovietsky pilotovaný kozmický let v rámci programu Vostok. Vostok 5 vyštartoval 14. júna 1963 s kozmonautom Valerijom Bykovským na palube. O dva dni neskôr vyštartoval Vostok 6 s kozmonautkou Valentinou Tereškovovou, ktorá sa stala prvou ženou vo vesmíre. Na rozdiel od predošlého letu kozmických lodí Vostok 3 a 4 nemožno u Vostoku 5 a 6 v skutočnosti hovoriť o skupinovom lete, pretože obežné dráhy oboch lodí boli značne odlišné a obe telesá sa tak vplyvom nebeskej mechaniky začali od seba rýchlo vzďaľovať. Podobne ako predchádzajúci pár aj tento medzi sebou nadviazal rádiové spojenie. Bykovskij zotrval na obežnej dráhe Zeme takmer päť dní a potom úspešne pristál na padáku. Dodnes ide o najdlhší sólový kozmický let s ľudskou posádkou.
Údaje o kozmickej lodi
Vostok 5 bola jednomiestna kozmická loď s dĺžkou 5 metrov, priemerom 2,3 metra a hmotnosťou 4 720 kg. Dosiahla obežnej dráhy vo výške 174,7 – 222,1 km nad povrchom Zeme. Neskôr bola zaevidovaná v katalógu COSPAR pod označením 1963-020A.
Prípravy a problémy pred štartom
Štart lodí Vostok 5 a 6 sa plánoval na obdobie od 7. do 10. júna 1963 a na posledné previerky na kozmodróme Bajkonur už nezostávalo veľa času. Vtedy však okrem iného vyšlo najavo, že v prípade núdzového pristátia nie sú v oblastiach južného Tichého oceánu, Atlantického oceánu ani napríklad pozdĺž antarktického pobrežia k dispozícii žiadne sovietske záchranné lode a lietadlá. Pre obidva pripravované lety už bolo neskoro niečo s takým zásadným nedostatkom urobiť, a rovnako ako v minulosti bolo preto nutné spoľahnúť sa na poriadny kus šťastia a veriť, že nedôjde k vážnym problémom vyžadujúcim predčasné pristátie na južnej pologuli. Až potom sa mala zvážiť možnosť vyslania niekoľkých námorných lodí a troch až štyroch lietadiel Tupolev Tu-114 s dlhým doletom do týchto vzdialených oblastí.
thumb|left|[[Valentina Vladimirovna Tereškovová|Valentina Tereškovová a Valerij Bykovskij počas záverečných predletových príprav, jún 1963]]
Vostok 5 mal pôvodne vyštartovať 7. júna, ale kvôli technickým problémom v rádiovom systéme, silnému vetru na kozmodróme, ktorý presahoval rýchlosť 15 m/s, sa vývoz nosnej rakety na štartovaciu rampu nakoniec musel odložiť a uskutočnil sa až ráno 9. júna s tým, že štartovať sa môže už nasledujúci deň, najneskôr 11. júna. Zem však vtedy prechádzala obdobím zvýšenej slnečnej aktivity. Astronómovia preto pozorne sledovali situáciu a prišli s varovnou správou, že na Slnku zaznamenali silné erupcie, čo naznačovalo, že v horných vrstvách zemskej atmosféry stúpne radiácia. Pred polnocou 10. júna sa nakoniec rozhodlo štart Vostoku 5 s kozmonautom Valerijom Bykovským odložiť, čo znamenalo aj posunutie dátumu štartu Vostoku 6 s kozmonautkou Valentinou Tereškovovou, ktorá sa mala stať prvou ženou vo vesmíre. Vážnu situáciu riešili v Moskve astronómovia, lekári a ďalší odborníci na čele s akademikom Mstislavom Keldyšom, hlavným teoretikom sovietskej kozmonautiky. Otázkou bolo, do akej miery môže zvýšená slnečná aktivita ohroziť zdravie, či dokonca život kozmonauta. Vedcov pritom šokovala požiadavka politikov, aby „to nejako zariadili“. Hlavný konštruktér Sergej Koroľov sa snažil nervózne nálady upokojovať tým, že nosná raketa môže s ešte stále prázdnymi nádržami vydržať na rampe bez problémov aj dva týždne.
Potom došlo k zmene počasia a teplota začala prudko stúpať. Cez deň bolo v tieni až 42 °C. Horúčavy trápili nielen obyvateľov mesta Leninskij neďaleko kozmodrómu, ale aj technikov, ktorí nepretržite kontrolovali raketu. Hornú časť aerodynamickej hlavice museli pokryť izolačnou tkaninou a vnútro, kde spočívala kozmická loď Vostok 5, ochladzovali prúdom vzduchu. Trocha prijateľnejšie bolo iba v klimatizovanej montážnej hale a niekoľkých málo miestnostiach v obytných domoch v blízkosti rieky Syrdarja. Príjemnejšie bolo tiež v miestnostiach, v ktorých bývali kozmonauti a niektorí vedúci odborníci. Krátko pred ich príletom boli do nich totiž nainštalované moderné klimatizačné aparatúry dovezené z Talianska. Tím špecialistov v Moskve nakoniec súhlasil so štartom 14. júna, pretože slnečná aktivita začala mierne ustupovať.
Štart
Vostok 5 nakoniec úspešne vyštartoval o 14:58:59 moskovského času (16:58:59 miestneho času a 11:58:59 svetového času) pomocou nosnej rakety Vostok-K z kozmodrómu Bajkonur na území Kazachstanu, ktorý bol vtedy súčasťou Sovietskeho zväzu. Vzlet rakety síce prebehol bez problémov, ale navedenie kozmickej lode na obežnú dráhu Zeme nebolo úplne ideálne, pretože dráha, na ktorú nosič kabínu uviedol, bola nižšia ako sa pôvodne predpokladalo. Vostok 5 bol na dráhe vo výške 174,7 – 222,1 km nad povrchom namiesto plánovaných 181 – 235 km. Znamenalo to, že Vostok 5 môže samovoľne a nekontrolovane vstúpiť do atmosféry, ktorá bola navyše „narušená“ slnečnou aktivitou, zhruba po ôsmich dňoch letu. Osemdňová misia tak bola v ohrození. Pozemným staniciam bola nariadená mimoriadna ostražitosť pri predpovediach orbitálnych parametrov lode. Pred štartom nefungujúce UKV vysielače na palube Vostoku 5 začali krátko po štarte opäť fungovať.
Na orbite
Zdržania pred štartom ovplyvnili aj kozmonautov letový plán na orbite. Bykovskij však pokračoval v programe podľa jednotlivých obletov. Vykonal 10-minútové cvičné zorientovanie kozmickej lode pomocou manuálneho riadenia, pri ktorom otočil loď a pokúsil sa zahliadnuť voľne lietajúci tretí stupeň, ktorý ho vyniesol na obežnú dráhu. Blízko obzoru uvidel blikajúcu hviezdu. Loď tiež veľmi pomaly otáčal okolo jej hlavnej osi. Všimol si, že v pravidelných intervaloch sa mu v okne ukazuje Mesiac a na základe toho sa mu podarilo vypočítať, že loď vykoná jednu rotáciu každých osem minút. Pri tomto ručnom ovládaní polohy lode minul z nádrží systému manuálneho riadenia 10 atmosfér stlačeného plynu. Ďalších 5 atmosfér minul pri orientácii lode do polohy chvostom vpred, aby simuloval prípravu na brzdiaci manéver. Spočiatku bola loď trochu naklonená, ale nakoniec sa mu ju podarilo úplne stabilizovať. Počas štvrtého obletu Zeme sa okolo 19:30 moskovského času (16:30 svetového času) s Bykovským rozprával prvý tajomník Komunistickej strany ZSSR Nikita Chruščov. Chruščov kozmonautovi zaželal dobrý let a po návrate mu sľúbil veľké privítanie. Na piatom oblete Bykovskij vysielal Nikolajovi Kamaninovi, veliteľovi oddielu kozmonautov, že sa cíti výborne a všetky parametre v kabíne boli normálne. Počas šiesteho obletu, keď Vostok 5 letel ponad Leningrad, Sverdlovsk a Taškent, si v pozemnom stredisku prehrávali obraz z televíznej kamery vo vnútri lode spolu s vynikajúcou hlasovou komunikáciou. Podľa Kamanina vyzerala Bykovského tvár na televíznej obrazovke vážne a trochu unavene. „Ideš spať skôr alebo podľa plánu?“ spýtal sa Kamanin kozmonauta a vyzval ho: „Vidíme sa v televízii, úsmev!“ Bykovskij sa na chvíľu usmial a v riadiacej miestnosti nastal výbuch smiechu. Kamanin sa potom Bykovského spýtal, či vidí tretí stupeň alebo slnečnú korónu. Bykovskij odpovedal, že videl len jasnú hviezdu a Slnko bolo príliš oslepujúce na to, aby rozoznal akékoľvek podrobnosti, a nepomohol si prstom, ktorým sa snažil zakryť slnečný disk.
thumb|Bykovskij na [[Sovietsky zväz|sovietskej poštovej známke z roku 1963. Zobrazenie kozmickej lode však vôbec nezodpovedá realite, pretože skutočný vzhľad lode Vostok sa v tom čase ešte utajoval]]
Bykovskij potom ďalej pokračoval vo svojom prevažne úspešnom lete na obežnej dráhe. V priebehu misie sa celkovo štyrikrát voľne pohyboval po kabíne po dobu 1,5 hodiny počas 18., 34., 50. a 66. obletu. Spočiatku nebol zvyknutý na pohyb v beztiažovom stave a vyplával k stropu kabíny. Keď sa druhýkrát voľne znášal po kabíne, priplával čo najbližšie k oknám lode, pričom si všimol anténu a visiaci kúsok izolácie. Voľný pohyb si užíval a neskôr priznal, že sa naozaj tešil na oblety vyhradené na voľné plávanie po kabíne. Vo večerných hodinách, keď Vostok 5 vletel do dosahu pozemných sledovacích a komunikačných staníc na 22. oblete, neprichádzali od pilota žiadne správy. Na televíznych snímkach mal Bykovskij zavreté oči a nehýbal sa. Telemtrické údaje našťastie zaznamenali pulz 54 úderov za minútu. Kozmonaut evidentne spal, hoci podľa plánu mal začať odpočívať až na 24. oblete a zobudiť sa 16. júna o 08:00 moskovského času (05:00 svetového času). Gagarin sa ale snažil zistiť, čo sa s ním deje, a tak sa ho ešte počas 24. obletu o 23:50 moskovského času (20:50 svetového času) spýtal: ''„Prečo si na 23. oblete nekomunikoval?“ „Všetko je v poriadku, komunikoval som so Zariou-1 [volací znak riadiaceho strediska v Ťuratame],“'' odpovedal mu Bykovskij. Kamanin, ktorý začal svoju komunikačnú zmenu na pozemnej stanici v Ťuratame 16. júna okolo druhej ráno, predpokladal, že Bykovskij jednoducho zaspal a neuvedomil si plynutie času. V Bykovského kabíne bolo spočiatku nepríjemných 30 °C, ale ešte v priebehu prvého dňa letu teplota klesla na 15 °C. Kozmonaut Jevgenij Chrunov si Bykovského doberal, že s takou teplotou musí byť naozaj spokojný, pretože na Bajkonure majú skoro trikrát toľko. „Ale ty máš výhodu v tom, že nikdy nebudeš hore nohami,“ posťažoval sa mu Bykovskij, čím chcel asi naznačiť, že mu počas letu ostalo nevoľno.
Takmer dva dni po štarte Vostoku 5 vyštartoval z Bajkonuru Vostok 6, ktorý vzlietol zo štartovacej rampy 16. júna o 12:29:52 moskovského času (09:29:52 svetového času). Na jeho palube bola kozmonautka Valentina Tereškovová, ktorá sa stala prvou ženou vo vesmíre. Počas prvého obletu Vostoku 6 boli obe lode od seba vzdialené podľa niektorých prameňov iba 5 km. Potom sa však vplyvom nebeskej mechaniky začali od seba vzďaľovať. Podobne ako pri predchádzajúcom skupinovom lete aj Bykovskij a Tereškovová navzájom medzi sebou komunikovali cez rádio. Vostok 6 sa však nepodarilo naviesť na takú obežnú dráhu, akú si pôvodne predstavovali v riadiacom stredisku. Dráhy oboch lodí boli značne odlišné a do väčšej blízkosti sa preto dostali iba dvakrát, a tak v skutočnosti nemožno hovoriť o skupinovom lete. Sovietska propaganda o tom však mlčala, najmä keď zahraniční komentátori vyslovovali kvôli tradičnému nedostatku oficiálnych informácií fantazijné úvahy o možných cieľoch nového sovietskeho kozmického experimentu. Nezdalo sa im totiž, že by malo ísť len o reprízu rok starého skupinového letu Vostoku 3 a 4. Hovorili tak o možnom manévrovaní a veľmi tesnom priblížení oboch lodí. Nikto zo zahraničných komentátorov ale nemohol vedieť, že kozmické lode Vostok nemôžu meniť charakteristiky svojej obežnej dráhy, pretože aj to bolo vtedy ešte predmetom prísneho utajenia. Nikto okrem zasvätených vtedy ani nepoznal tvar lode Vostok, nehovoriac o podrobnostiach jej konštrukcie.
Doobeda 17. júna Kamanin začal svoju zmenu na komunikačnom stanovišti v Ťuratame. Dozvedel sa, že obaja kozmonauti sa počas ôsmich hodín dobre vyspali, pričom Bykovskij mal pulz 48 až 56, zatiaľ čo u Tereškovovej zaznamenali 64 až 72 úderov za minútu. Bykovskij oznámil, že bez problémov komunikoval nielen so zemou, ale aj s Tereškovovou na palube Vostoku 6. „Spieva mi piesne,“ povedal. Tereškovovú ale trápili počas letu psychické i zdravotné problémy, na ktoré sa z kozmickej lode opakovane sťažovala a žiadala tiež predčasné ukončenie letu a pristátie. Hlavný konštruktér Sergej Koroľov ale trval na tom, že let sa musí uskutočniť podľa pôvodného plánu a v celkovej dĺžke, čo sa podarilo schváliť na druhý deň letu Vostoku 6 a Tereškovová už prestala vyžadovať predčasný návrat. Neustálu nevoľnosť a strach vraj skúšala prekonať spevom, ale Valerij Bykovskij bol presvedčený, že v slúchadlách počul skôr zúfalý plač než spev. Neskôr uviedol, že napriek všetkému úsiliu nemôže na oblohe nájsť Tereškovovej loď. Tereškovová zase povedala, že nadviazala kontakt s Bykovským na nočnej strane Zeme a v jednom okamihu uvidela hviezdu trikrát jasnejšiu ako Vega, o ktorej si myslela, že by to mohol byť Vostok 5. V polovici druhého dňa letu Vostoku 6 sa však rádiový kontakt medzi oboma loďami úplne prerušil, pretože obe telesá sa od seba vzďaľovali, hoci Tereškovová ešte stále mohla počuť niektoré správy adresované Bykovskému. Napriek vynikajúcemu technickému stavu Vostoku 5 sa však potvrdili pesimistické prognózy o tom, že loď kvôli nižšej obežnej dráhe stráca svoju výšku rýchlejšie, ako sa očakávalo a samovoľný vstup do atmosféry má nastať za 7,1 dní. Aby sa zabránilo nekontrolovanému návratu, rozhodlo sa, že Bykovskij pristane po piatich až šiestich dňoch letu. Rozhodnutie o presnom čase pristátia sa však odložilo na večer 18. júna.
Dňa 18. júna sa rozhodlo, že Vostok 5 vykoná brzdiaci zážih na 82. alebo 98. oblete a Vostok 6 s Tereškovovou sa vráti na 49. oblete. Medzitým sa ani Bykovskij na palube Vostoku 5 necítil úplne pohodlne. Zatiaľ čo jedol a spal bez problémov, na tretí deň svojho letu si musel dať lieky proti zápche, ktoré očividne zaúčinkovali, a tak prvýkrát použil toaletu. Pred poludním volali Kamaninovi v Ťuratame z Moskvy, že pozemná stanica v Chabarovsku prijala znepokojujúce hlásenie od Bykovského: „O 9 hodine a 5 minúte došlo ku kozmickému úderu [v ruštine ‚kosmičeskij stuk‘].“ O tomto rádiograme okamžite informovali predsedu štátnej komisie generála Ťulina a hlavného konštruktéra Koroľova. Na Zemi zavládlo napätie. Koroľov s generálom Ťulinom začali horúčkovito zostavovať zoznam otázok Bykovskému, ktorými by zistili približnú veľkosť meteoritu, ktorý loď zasiahol, a rozsah poškodenia. Kamanin tiež preberal s odborníkmi, čo sa mohlo na obežnej dráhe stať, či do lode naozaj narazil nejaký malý meteorit a aké škody mohol spôsobiť. Akonáhle sa podarilo s Bykovským znova nadviazať spojenie, Kamanin ho požiadal, aby opísal charakter a približné miesto spomínaného úderu. „O akom údere hovoríte?“ pýtal sa prekvapený Bykovskij. „Úder alebo klepanie, ktoré ste počuli,“ pokúsil sa mu napovedať Kamanin a dodal: „Podali ste o tom predsa hlásenie!“ Bykovskij vybuchol smiechom, pričom sa až dusil a s prestávkami medzi ďalším hlasným smiechom všetko vysvetlil: ''„Nešlo o úder alebo klepanie [v ruštine ‚stuk‘], ale o stolicu. Rozumiete? O stolicu [v ruštine ‚stul‘]! Rozumeli ste mi tentoraz dobre?“ Než sa v riadiacom stredisku stačili spamätať, Bykovskij ešte dodal: „Išiel som v skafandri na veľkú. Jednoducho som sa pokakal. Už chápete?“'' Rozosmiati pozemní kontrolóri potom Bykovskému zablahoželali k tomuto jeho „prvenstvu“ a povedali mu, že aj napriek jeho odvážnym činom sa musí pripraviť na pristátie na začiatku svojho šiesteho dňa na obežnej dráhe. Bykovskému, ale nebolo tak úplne veselo, pretože došlo k drobnému nedopatreniu a časť jeho stolice sa kvôli nepresnej činnosti technického odsávacieho zariadenia rozptýlila v beztiažovom stave po kabíne. Zaujímavosťou je, že 18. júna sa Bykovskij stal aj členom komunistickej strany.
Pristátie
thumb|Návratový modul Vostoku 5 v [[Štátne múzeum histórie kozmonautiky K. E. Ciolkovského|Štátnom múzeu histórie kozmonautiky K. E. Ciolkovského v Kaluge]]
Pred poludním 19. júna o 11:20 moskovského času (08:20 svetového času) pristála Tereškovová. Medzitým sa už aj Bykovskij pripravoval na návrat. Neskôr si spomínal, že spočiatku dostával dosť mätúce správy o osude prvej kozmonautky sveta, ktoré zrejme spôsobila počiatočná neistota ohľadom Tereškovovej úspešného pristátia. Nakoniec mu Gagarin ohlásil: „Čajka [volací znak Tereškovovej] pristála, teraz si na rade ty.“
Brzdiaci manéver na 82. oblete prebehol v poriadku, ale ihneď po vypnutí brzdiaceho motora sa loď začala prudko otáčať. Bykovskij tiež zažil problémy s oddelením návratovej kabíny od prístrojového úseku, podobne ako Gagarin a Titov. Návrat lode do atmosféry bol potom našťastie bezproblémový. Rovnako ako jeho predchodcovia sa aj Bykovskij vo výške asi 7 km nad zemou automaticky katapultoval z kabíny a potom na padáku pomaly klesal k zemi. Pristál v trávnatom poraste medzi dvoma dedinami po takmer piatich dňoch letu, 19. júna o 14:06 moskovského času (11:06 svetového času), 540 km severozápadne od Karagandy v Kazachstane. Návratová kabína takisto pristála na svojom padáku. Dodnes ide o najdlhší sólový kozmický let s ľudskou posádkou. Kozmonaut sa najprv stretol s osamelým jazdcom na koni a potom sa pri ňom spolu s autom objavilo ešte niekoľko ľudí. Kým si dal dole svoj objemný skafander, bolo pri ňom už asi 100 ľudí, ktorí ho chceli pozdraviť. Videl pátracie a záchranné lietadlá An-2 a Il-14, ale ich posádky ho v dave ľudí nemohli vidieť. Potom odišiel autom Volga k svojej kabíne, ktorá podľa jeho odhadu pristála asi 1,5 až 2 km od neho. Odtiaľ šiel potom do mesta Kustanaj, kde strávil nasledujúcu noc.
Zhodnotenie letu
Okrem najpamätnejších momentov letu Bykovskij opísal aj svoje dojmy z pozorovania zemského povrchu, čo malo potenciálny význam pre budúce vojenské misie. Povedal, že zreteľne videl lesy a štvorcové tvary polí, rieky, suché korytá riek a ostrovy. Videl Leningrad, Káhiru a Níl. Nad Nórskom uvidel fjordy a zasnežené hory. Nad nočnou stranou Zeme pozoroval blesky cez okno Vzor, ktoré pilot používal pri manuálnej orientácii kozmickej lode počas letu. Keď sa počas letu nad nočnou stranou Zeme odopol, uvidel svetlá miest v Južnej Amerike a kondenzačnú stopu, ktorú zanechalo lietadlo nad Francúzskom.
Bykovskij nakrúcal na čiernobielu filmovú kameru a napriek problémom s ňou sa mu podarilo zachytiť horizont, Mesiac a zemský povrch. Na pozorovanie skúsil použiť aj ďalekohľad, ale ťažko sa mu zaostrovalo, a tak radšej používal hľadáčik filmovej kamery. Zameraním na atmosféru testoval rôzne filtre rozoznávajúce vrstvy oblakov v rôznych nadmorských výškach. Pokus o pozorovanie slnečnej koróny bol neúspešný. Takisto sa mu nepodarilo zazrieť polárnu žiaru. Spolu s pozorovaniami Bykovskij uskutočnil aj jednoduché vedecké experimenty. Potriasol malou fľaštičkou s tekutinou obsahujúcou vzduchovú bublinu a potvrdil, že bublina zostala neporušená. Sledoval tiež rast hrachu a rôzne pohyby okolo kozmickej lode, čím sa snažil zaznamenať akúkoľvek reakciu svojho vestibulárneho systému, ale nemal pritom žiadne nepríjemné pocity. Cvičil, pričom použil aj gumovú pásku, a kontroloval si zrak.
Raz denne synchronizoval navigačný glóbus na palubnej doske, ktorý mu pomáhal určiť pozíciu lode nad planétou. Bykovskij uviedol, že zariadenie fungovalo presne. Vetranie skafandra bolo dobré, ale ventiláciu na noc vypínal (pravdepodobne kvôli zníženiu hluku). Rovnako ako Tereškovová sa aj Bykovskij sťažoval, že prilba ho na pravej strane dosť tlačila. Jedlo na palube si všeobecne pochvaľoval, ale odporučil, aby sa do budúcna nekonzumovalo pred štartom, keďže to bola rutina od Gagarinovho letu. Bykovskij tým zrejme naznačil, aké účinky malo toto jedlo na jeho žalúdok. Problémy mal tiež s tým, kde odkladať všetky prázdne tuby a balenia od potravín. Z kozmickej lode mal všeobecne pozitívny dojem, ale všimol si, že hodiny boli umiestnené nevhodne a ťažko sa mu čítali údaje z prístrojov. Povedal tiež, že je úplne nemožné dočiahnuť k priehradke s lekárničkou bez toho, aby sa odopol zo sedadla. Bykovskij tiež hlásil problémy s odpadovým systémom, kvôli ktorým bol v kabíne nepríjemný zápach.
Apollodóros (olympionik)
Meno olympijského víťaza Apollodóra je zaznamenané na papyruse (P. Oxy. 222), ktorý bol v roku 1897 objavený britskými archeológmi Bernardom Grenfellom a Arthurom Huntom na egyptskom nálezisku v Oxyrhynchu. Predná strana tohto papyrusu uvádza zoznam olympijských víťazov zo 75. do 78. a od 81. do 83. olympijských hier. Apollodóros je na tomto značne poškodenom papyruse uvedený v dvadsiatom šiestom riadku vpravo. Posledné tri písmená jeho mena a názov jeho domovskej krajiny na papyruse chýbajú (Ἀπολλόδω[ρος]... - Apollodó[ros]...).
Box dorastencov (pygmé paidón) sa stal olympijskou disciplínou na 41. hrách v roku 616 pred Kr.  V starovekom Grécku mal box (pygmé) voľnejšie pravidlá. Dovoľovalo sa všetko okrem držania súpera, chmatov a úderov na pohlavné orgány. Boxer mal päste ovinuté remencami a zápasil vo vyhradenom priestore. Súboj trval tak dlho, kým sa neskončil pre jedného zo súperov víťazstvom.
Sadový potok
Sadový potok je potok v dolnom Turci, v západnej časti okresu Martin. Je to ľavostranný prítok Turca, meria a je tokom IV. rádu.
Pramení na styku Lúčanskej Fatry (podcelku Malej Fatry) a Turčianskej kotliny, na severovýchodnom úpätí Dubového diela v nadmorskej výške približne  Od prameňa tečie východným smerom cez Valčiansku pahorkatinu a tečie južne od obce Bystrička. Napokon sa stáča východojuhovýchodným smerom a juhovýchodne od spomenutej obce sa v nadmorskej výške cca vlieva do Turca. Potok preteká odlesnenou krajinou a nepriberá žiadne prítoky.
3592 Nedbal
3592 Nedbal je planétka s priemerom 25 km, ktorú objavila Zdeňka Vávrová 15. februára 1980.
Klonios
Klonios môže byť:
Revúca (chránený areál)
Nachádza sa v katastrálnom území obcí Liptovské Revúce a Liptovská Osada v okrese Ružomberok v Žilinskom kraji. Územie bolo vyhlásené v roku 2002 na rozlohe 39,2192 ha. Ochranné pásmo nebolo určené.
Predmetom ochrany je: CHA Revúca predstavuje zachovalú podhorskú riečku s aluviálnymi močiarmi, slatinnými lúkami a brehovými porastami, na ktorej sa vďaka čistej vode a prirodzenému korytu udžal kriticky ohrozený druh našej fauny
Rohaček (priezvisko)
Známi nositelia
Pozri v článku Rohaček.
Livinhac-le-Haut
Livinhac-le-Haut je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Aveyron, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdeněk Ceplecha
Zdeněk Ceplecha (* 27. január 1929 - † 4. december 2009) bol český astronóm, ktorý sa zaoberal meteorickou astronómiou, najmä fyzikou meteorov. V roku 1984 získal Merillovu cenu od Národnej akadémie vied USA.
Friedolsheim
Friedolsheim je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Bas-Rhin, v regióne Alsasko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Difúzna hmlovina
Difúzna hmlovina v astronómii je spoločný názov pre emisnú hmlovinu a reflexnú hmlovinu. Tieto hmloviny sú difúzne na rozdiel od nedifúznej tmavej hmloviny.
Poughkeepsie
right|thumb|Most v Poughkeepsie
Poughkeepsie je mesto v americkom štáte New York a sídlo okresu Dutchess County. Nachádza sa zhruba medzi mestami New York a Albany. Má rozlohu a žije tu takmer 30-tisíc obyvateľov (2000). Je súčasťou metropolitnej oblasti Greater New York.
3593 Osip
3593 Osip je planétka s priemerom 18 km, ktorú objavil S. J. Bus 2. marca 1981.
Zoznam obcí v Maďarsku (C)
Toto je zoznam obcí v Maďarsku začínajúcich sa na písmeno C.
Opis
Opis (iné názvy: opísanie, opisovanie, deskripcia, [najmä ak je subjektívny a/alebo podrobný] líčenie; nesprávne alebo staršie: popis   ) môže byť:
Opis (iné názvy: opísanie, opisovanie) môže byť aj  :
Ulanbátar
thumb|right|Ulaanbaatar náhľad|Trieda Mieru
Ulanbátar (mongolsky: Улаанбаатар, anglicky Ulan Bator) je hlavné mesto Mongolska. Leží v severovýchodnej časti zeme v údolí rieky Túl a na úpätí horského masívu Bogd úl. Je to najchladnejšie hlavné mesto sveta s veľmi drsným, vnútrozemským podnebím. Leží v nadmorskej výške nad 1300 metrov. Predtým sa mesto nazývalo Urga, dnešný názov Ulanbátar získalo až v 20. rokoch 20. storočia. Ulanbátar znamená v preklade „červený bohatier“ a uctieva si pamiatku mongolského revolucionára Süchbátara.
Dejiny
Mesto bolo založené v roku 1639 ako hlavné sídlo bogdgegéna, hlavy lamaistov Vnútorného Mongolska. Vtedy sa nazývalo Urga (Hlavný stan) alebo tiež Ich-chure (Veľký kláštor). Na prelome 17. a 18. storočia vznikla neďaleko kláštora obchodná osada Majmačen. Počas niekoľkých nasledujúcich desaťročí sa plocha medzi kláštorom a obchodnou osadou začala zmenšovať. Pre správu Vonkajšieho Mongolska si mandžuský miestodržiteľ vybral mesto za svoje sídlo. Vzhľadom na jeho strategickú polohu medzi Ruskom a Čínou bol v roku 1861 v meste otvorený ruský konzulát. V roku 1911 bola za ruskej podpory čínsko-mandžuská vláda zvrhnutá a vyhlásený autonómny Mongolský štát. Vtedajšia Urga bola na krátku dobu premenovaná na Nijs-lel-chure. November 1919 ale znamenal opätovné obsadenie Mongolska čínskymi vojskami. Rôzne boje pretrvávali až do roku 1921, keď bolo mesto 6. júla oslobodené revolučnými skupinami Süchbátara a Čojbalsana za podpory Červenej armády. V roku 1924 sa po prvýkrát zišiel Veľký ľudový chural a vyhlásil Mongolskú ľudovú republiku. Vtedy došlo k premenovaniu mesta na dnešný názov Ulanbátar. V tej dobe tvorili mesto hlavne jurty a rôzne hlinené a drevené domčeky. Medzi nimi vynikali lamaistické chrámy so zlatými vežami. Došlo k rozčleneniu obyvateľov mesta na lamov, kniežatá, kupcov, remeselníkov, Číňanov a Rusov. Vzhľadom na veľký vplyv ZSSR pokračovala výstavba mesta podobne ako v iných sovietskych mestách. Centrom novej výstavby sa stala dlhá trieda Mieru, ktorá pretína mesto od západu k východu. Pozdĺž nej boli časom vystavený moderné výškové budovy s ministerstvami, úradmi, obchodmi i bytmi. Na centrálnom námestí bol postavený obrovský pomník a mauzóleum Süchbátara, vládne budovy, opera, národné divadlo (1932) a veľký hotel Altaj. Centrum mesta obopína okružná ulica, ktorá nadväzuje na triedu Mieru. Pozdĺž nej je postavené univerzitný tábor (založený v roku 1942) s výskumnými a vedeckými ústavmi, Palácom pionierov a Palácom športu. V západnej časti mesta nájdeme veľké panelové sídlisko. Juhovýchodne od centra boli vybudované priemyslové závody.
Súčasnosť
Po rozpade Sovietskeho zväzu došlo v Mongolsku k uvoľneniu politických pomerov a k prvým slobodným voľbám. V nich zvíťazili komunisti. V roku 1994 bol lamaizmus prehlásený za štátne náboženstvo. Najvýznamnejším priemyslovým odvetvím sú: priemysel obuvnícky, spracovávanie kože, potravinársky, strojársky a hutnícky. Mesto leží na odbočke Transsibírskej magistrály Ulan-Ude – Peking, ktorá spája Rusko s Čínou a nazýva sa Transmongolská magistrála. Leteckú dopravu zaisťuje Čingischánovo letisko. Ulanbátar pôsobí ako pomerne moderné mesto s veľkým množstvom panelových domov. Typické jurty ale v meste stále nájdeme. V meste má sídlo prezident, vláda a mongolský parlament – jednokomorový Veľký ľudový chural. Mesto riadi mestská rada.
Nevädzová ulica (Bratislava)
Vznikla v 60. rokoch 20. storočia pri budovaní sídliska Trávniky. Od okolitých ulíc sa líšila tým, že zo začiatku tu neboli byty, ale len inštitúcie.
Nachádza sa tu základná škola Nevädzová 2 a Špeciálna základná škola Nevädzová 3. Na Nevädzovej 4 je situovaná pobočka spoločenského domu Cultus pre sídlisko Trávniky. V objekte na Nevädzovej 5 majú sídlo Paneurópska vysoká škola a Jedáleň Nevädzka.
Sadová (okres Hradec Králové)
Sadová (okres Hradec Králové) je obec v Česku v okrese Hradec Králové v Královohradeckom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 326 obyvateľov, z toho 154 mužov a 172 žien, pričom priemerný vek v obci bol 43,6 roka (muži 41,7 roka, ženy 45,3 roka).
CHK Atlant
CHK Atlant (Moskovskaja oblasť) je ruský hokejový klub, účastník KHL. Klub pôvodne sídlil vo Voskresensku, do mesta Mytišči v Moskovskej oblasti bol presťahovaný v priebehu sezóny 2005/06. Od roku 2008 nesie nový názov Atlant. Počas obdobia 2005 - 2008 sa klub volal Chimik Moskovská oblasť. Svoje domáce zápasy hrá na štadióne Arena Mytišči pre 6434 divákov.
Slováci v klube
náhľad|center|Arena Mytišči
Sailly (Haute-Marne)
Sailly je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Haute-Marne, v regióne Champagne-Ardenne.
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
École nationale de l’aviation civile
École nationale de l'aviation civile (ENAC) je francúzska verejná univerzita založená v roku 1949, so sídlom v Toulouse. Od 1. januára 2011 je najväčšou univerzitou v európskom letectve.
Škola je súčasťou France AEROTECH.
Ázijská futsalová konfederácia
Ázijská futsalová konfederácia (, skr. CAFS) je strešná organizácia pre ázijský futsal (sálový futbal). V roku 2013 združovala 11 národných futsalových federácií a na jej čele stál Taiwančan Čang Čan-wej. CAFS je členskou konfederáciou Svetovej futsalovej asociácie (AMF).
Dejiny
CAFS vznikla 11. apríla 2013 a založilo ju 9 krajín: Čína, Borneo, India, Japonsko, Macao, Malajzia, Singapur, Taiwan a Vietnam. Taiwan ako futsalový líder v ázijských krajinách bol určený za stredisko CAFS a v jeho hlavnom mesteTchaj-pej bolo zriadené bolo ústredie. Prvým prezidentom sa stal Taiwančan Čang Čan-wej. V septembri 2013 sa najnovším členom stala Kórejská republika.
Taiwanská futsalová asociácia na prvom kongerse CAFS uviedla, že by v roku 2014 chcela organizovať ázijský šampionátMajstrovstvá Ázie.
Klonios (syn Priama)
Klonios (Klonios) je v gréckej mytológii syn trójskeho kráľa Priama. Trójsky kráľ Priamos mal päťdesiat synov a dvanásť dcér. So svojou manželkou Hekabou mal devätnásť synov. Podľa antického autora Apollodora z Atén, Klonios patril medzi ďalších jeho synov, ktorých mal s inými manželkami, alebo družkami.
Kraftwerk
Kraftwerk (po nem. elektráreň) je nemecká hudobná skupina, ktorá významne prispela k vývoju elektronickej hudby. Bola založená v roku 1970 dvojicou Florian Schneider a Ralf Hütter, ale viac známa sa stala až ako štvorica spolu s Wolfgangom Flürom a Karlom Bartosom.
Stajira
Stajira (po gr. Στάγειρα - transkripcia Stajira, transliterácia Stageira) resp. v staroveku Stageira je dedina s asi 500 obyvateľmi na severe Grécka na polostrove Chalkidiki, pri Atoskom prstovitom výbežku tohto polostrova.
Pomerne nedávno sa trocha vzdialene od dediny, pri obci dnes známej ako Olympiada (stredisko cestovného ruchu), našla pôvodná staroveká Stajira, známa ako Aristotelovo rodisko.
V súčasnosti je to veľké archeologické nálezisko, kde sa neustále pracuje na vykopávkach. Dosiaľ tu bol sprístupnený náučný chodník s informačnými tabuľami.
Newburgh
náhľad|Newburgh
Newburgh je mesto v americkom štáte New York v okrese Orange County. Nachádza sa severne od mesta New York a asi  južne od mesta Albany na rieke Hudson River. Má rozlohu a žije tu vyše 28-tisíc obyvateľov (2000), nadmorská výška mesta je  Je pomenované po Newburghu v Škótsku a je súčasťou metropolitnej oblasti Greater New York.