cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Byzantské výtvarné umenie
Éra Palaiologovcov (13. – 15. storočie)
V umení drobných predmetov takisto badať prepad voči starším obdobiam. Strata východných území znamenala vznik nedostatku drahších materiálov, najmä slonoviny a drahých kovov. Výroba sa orientuje najmä na drevo, viac sa využíva i keramika. Klesá i náročnosť diel, obľúbenou sa stáva filigrán. Viac pozornosti sa začalo venovať ochrane ikon. Vznikajú kovové rámy a obklady ikon. Výrazný rozvoj zažilo umenie tvorby tkanín a výšiviek.
náhľad|[[Kláštor v Gračanici|Monastier Gračanica, 14. storočie, neďaleko Prištiny, Srbsko (Kosovo)]] náhľad|[[Ikona Najsvätejšej Trojice (Andrej Rubľov)|Ikona Najsvätejšej Trojice od Andreja Rubľova, 15. storočie, Štátna Tretiakovská galéria, Moskva|vľavo]]
Byzantské umenie v južnej a východnej Európe
Dobytie Konštantínopola osmanskými Turkami v roku 1453 priniesol definitívny zánik Byzantskej ríše a rovnako aj presun ťažiska byzantského umenia do južnej a východnej Európy. Prostredníctvom ortodoxného kresťanstva sa byzantská kultúra rozšírila do Bulharska, Srbska, Valašska a Moldavska (dnešné Rumunsko). Zároveň už od vlády macedónskej dynastie byzantská kultúra a rítus presahovali i do Ruska, ktoré sa neskôr po dobytí Balkánu stalo centrom ortodoxného sveta. Už počas neskorej fázy Byzantskej ríše sa v jednotlivých krajinách východného rítu vytvoril čiastočne osobitný umelecký štýl jednotlivých národov a naďalej pokračoval i po zániku Byzantskej ríše. Je pri tom niekedy značne obtiažne určiť, kedy ide ešte o byzantský štýl a kedy o osobitný národný štýl.
Byzantské umenie v jednotlivých krajinách prejavuje najmä v sakrálnej architektúre, spája sa však s regionálnymi aspektmi. Vznikol takto napr. srbsko-byzantský štýl. V 14. a 15 storočí sa rozvíja Moravská škola, ktorá prešla celkom nezávislým vývojom a neskôr sa stáva architektonickým vzorom pre moldavské chrámy a susedné krajiny (Valašsko, Bulharsko). Vznikajú nové umelecké ohniská, z nich najvýznamnejšie sa nachádzali v Rusku. Ruský ikonografický štýl sa začína vyvíjať vlastným smerom, avšak výrazne imituje byzantské predlohy. Medzi významné prelomové dielo patrí najmä Ikona Najsvätejšej Trojice od Andreja Rubľova.
Architektúra v Rusku a Srbsku okrem byzantských štýlov v absorbuje vplyvy zo západu (románsky a gotický sloh). Slovanské kostoly a kláštory (napr. Gračanica, Visoki Dečani, Kalenić) sa vyznačovali dôrazom na vertikalitu, ktorú Byzancia celkom vynechávala. Pokračoval avšak centrálny pôdorys kostolov. Stavby Rašskej školy sú najviac ovplyvnené románskym pôdorysom (napr. Kláštor Studenica), dôraz sa kladie takisto na farebnosť a pestrosť fasády. Veľa byzantských umelcov z Konštantínopola a Solúna pracovalo na dvoroch slovanských kniežat a kráľov už počas palaiologovskej renesancie. Dobrým príkladom sú fresky gréckych umelcov pracujúcich na dvore srbského vládcu Štefana Uroša II. alebo fresky v Kláštore Gračanica. Byzantský vplyv sa objavoval tiež vo všetkých aspektoch života (odevy, tituly). Najvyspelejšia fáza srbsko-byzantského umenia bola dosiahnutá za vlády despotu Stefana Lazarevića. Moravská škola v jeho ére dosiahla výraznú kvalitu architektúry, ktorej ozdobnú pečať možno na srbských kostoloch badať dodnes.
Významnú úlohu v stredovekom Srbsku zohrávala freska. Medzi staršie fresky patrili najmä diela v Kláštore Studenica (1170), či Sopoćani (cca. 1265). Grécki maliari tu napodobnili klasické antické fresky. Maľby z neskoršieho obdobia (Palaiologovci) mali zase skôr konzervatívny kresťanský charakter (Ohrid, Gračanica). Pomerne kvalitné diela srbských majstrov zo 14. storočia a v prvej polovice 15. storočia v Moravskej škole sa nachádzajú v Kalenići, či Manasiji.
Byzantská tradícia v juhovýchodnej Európe pokračovala aj pod Osmanskou nadvládou, hoci niektoré typy umenia sa zachovali len v pomerne malom meradle. Na Kréte sa zase pod záštitou Benátok vyvíjal regionálny "post-byzantský" štýl Krétskej školy. Písanie (t. j. maľba) ikon sa výrazne nemení, skôr sa pridržiava tradície byzantského umenia.
Význam byzantského umenia a dedičstvo
náhľad|[[El Greco, Nanebovzatie Panny Márie, 15651566, Katedrála Nanebovzatia Panny Márie, Ermoupoli]] Popísať význam byzantského umenia pre svetové kultúrne dedičstvo je zložité. Jednak sa do dnešných dní zachovali stovky byzantských pamiatok z asi tisíc rokov trvajúceho obdobia. Následne byzantské umenie a jeho tvorcovia v priebehu tohto obdobia pôsobili a ovplyvňovali kultúru a umenie okolitých krajín a národov, medzi nimi Arabov, Arménov, Gruzíncov, Slovanov, či umelcov z územia Talianska (medzi nimi najmä Benátčanov, sicílskych Normanov a Florenťanov). Nedostižný vplyv malo byzantské umenie na kresťanské umenie, a to najmä v oblasti ikonografie. Najmä vo východných cirkvách sa na stavbe chrámov podpísal byzantský architektonický štýl, ktorého nasledovníkom dnes je neobyzantský sloh. Významným prvkom byzantského štýlu bola najmä kupola a centrálny štvorcový centrálny pôdorys. Významné bolo i byzantské šperkárstvo, ktorého výrobky sa rozšírili po celej Európe a stali sa dokonca súčasťou korunovačných klenotov. Vďaka Byzantskej ríši sa ďalej do Európy dostala výroba hodvábu a predmetov z neho. Nedostihnuteľní boli Byzantínci v majstrovstve mozaiky, ktorú od nich prevzali Normani a moslimovia.
Po páde Konštantínopola prevzali byzantskú kultúrnu tradíciu najmä južnoslovanské krajiny a Rusko. Byzantská kultúra však ovplyvnila i umenie Osmanskej ríše, ktorá prevzala patronát nad jej územím a kultúrnymi pozostatkami. Umenie potomkov bývalých obyvateľov Byzantskej ríše sa následne radilo do osmanského umenia, alebo umenia jednotlivých národov, či ako náboženské umenie. Medzi významných pokračovateľov patrila Krétska škola, ktorá sa vyvíjala na území bývalej Byzancie, ktoré ovládali Benátky (a teda najmä na Kréte). Jej významnými predstaviteľmi a nasledovníkmi boli napr. Teofan z Kréty, Michail Damaskinos, či El Greco. Pozri aj postbyzantské umenie.
Gamevice
náhľad|Wikipad
Gamevice (predtým Wikipad) je kalifornský výrobca tabletov a periférnych zariadení určených na hry.
Prvý produkt bol Wikipad, androidový tablet skonštruovaný špeciálne na hry, ktorý obsahoval odpojiteľný herný ovládač. Neskôr sa spoločnosť špecializovala iba na periférne zariadenia a premenovala sa na Gamevice.
Wikipad
Predstavený bol na výstave CES v Las Vegas 10. januára 2012. Neskôr v máji uzavreli partnerstvo so spoločnosťou Gaikai, ktorú prevzala spoločnosť Sony v júni 2012, aby integrovali do tabletu streamovaciu službu.
Pôvodne mal byť uvedený 31. októbra 2011, ale v deň uvedenia bol odložený na neurčito. Napokon bol uvedený 11. júna 2013 v Spojených štátoch za 249 dolárov.
V marci 2014 bola uvedená služba na mapovanie dotykových ovládacích prvkov na fyzické tlačidlá na zlepšenie hry. V marci sa aj znížila cena na 199 dolárov. V júni 2014 bola uvedená streamovacia služba OnLive.
Tablet je vybavený čipsetom Tegra 3, obsahuje 1 GB RAM a 16 GB úložisko, ktoré je rozšíriteľné microSD kartou do 32 GB. Obsahuje tiež microHDMI port.
Holubec
Holubec môže byť:
Villefranche-le-Château
Villefranche-le-Château je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Drôme, v regióne Rhône-Alpes.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Holubek
Holubek je priezvisko, pozri Holubek (priezvisko), napr.:
Branná moc Slovenskej republiky (1939 – 1945)
náhľad|[[Ferdinand Čatloš, prvý minister národnej obrany]]
Branná moc Slovenskej republiky (iné názvy: slovenská branná moc, slovenská armáda ) bol názov ozbrojených síl vojnovej Slovenskej republiky v období pred a počas druhej svetovej vojny. Slovenská armáda stála až do Slovenského národného povstania na strane mocností Osi a aj do SNP sa zapojila iba časť jej posádok a príslušníkov. Počas svojej existencie sa zúčastnila ťažení proti Maďarsku, Poľsku a po útoku na Sovietsky zväz sa niektoré jej jednotky dostali na Ukrajinu, do Bieloruska, Ruska a až na Kaukaz. V záverečnej fáze vojny jej jednotky pôsobili aj v Taliansku, Rumunsku a Maďarsku.
Vznik
V čase vytvorenia Slovenskej republiky boli na území Slovenska dislokované tri armádne zbory československej armády s ôsmimi divíziami. Všetkým jednotkám velili českí velitelia, hodnosť generál mal v tom čase jediný Slovák Rudolf Viest. Jednotlivé veliteľstvá začali preberať slovenskí dôstojníci od 15. apríla 1939. Českí vojaci a dôstojníci, podobne ako vojaci z Karpatskej Ukrajiny začali odchádzať domov. Stav jednotiek pri vzniku Slovenskej republiky:
Súbežne s preberaním posádok bolo potrebné reagovať aj na ohrozenie vonkajších hraníc nového štátu. Na východe krajiny podnikli maďarské vojská už večer 14. marca 1939 útok pri obci Vyšné Nemecké. Na západe, začala 15.marca nemecká armáda obsadzovať územie Slovenska až po údolie Váhu. Situácia na západe sa vyriešila diplomaticky uzatvorením zmluvy medzi Slovenskom a Nemeckom o zriadení Ochranného pásma tzv. Schutzzone na Viedenských rokovaniach 18. marca 1939. Situácia na východe však prerástla do ozbrojeného konfliktu. Slovenské jednotky boli v tomto konflikte rozdelené na dve skupiny. Severnú Stakčínsku skupinu pod velením mjr. Matějku tvoril zosilnený III. prápor pešieho pluku 16 a delostrelecká batéria. Južnú Zemplínsku skupinu mjr. Kubíčka tvorili zosilnený peší pluk 20, tri delostrelecké batérie a čata pancierových automobilov. Do konfliktu sa zapojili aj letci zo Spišskej Novej Vsi posilnený dvoma stíhacími rojmi z Piešťan.
1939
náhľad|Hodnostné označenia v slovenskej armáde v roku 1939
Prvá reorganizácia
2. mája 1939 schválila vláda vznik troch vyšších vojenských veliteľstiev:
Slovenská branná moc sa členila na:
Najvyšším veliteľom brannej moci bol prezident SR (od 1 októbra 1939 Jozef Tiso). Ministrom národnej obrany bol Ferdinand Čatloš. Početný stav brannej moci k 1 júlu 1939: 4 generáli, 700 dôstojníkov, 573 rotmajstrov a 28 406 príslušníkov mužstva. Povinná prezenčná vojenská služba trvala 2 roky.
Budovanie slovenskej brannej moci však nebolo bez obmedzení. O jej charaktere a sile rozhodovala Nemecká vojenská komisia (Deutsche Millitärkommission) vedená generálporučíkom Franzom Barskhausenom. Táto jednak ponechala Slovenskej vláde minimálne právomoci v Ochrannom pásme, čo sa týkalo aj miestnych posádok. Zároveň sa snažila udržať početný stav na 25 000 mužoch. Zmena v prospech Slovenskej republiky nastala až v auguste 1939, najskôr podpísaním dohody o Ochrannom pásme a neskôr dohody o budovaní slovenskej brannej moci, ktorá vymedzila mierový stav na 25 000 mužov a vojnový stav na 150 000 mužov.
Poľské ťaženie
V súvislosti s prípravami Nemecka na napadnutie Poľska bolo 26. augusta 1939 rozhodnutím OKW územie Slovenska vyhlásené za operačné územie nemeckej brannej moci a Slovenská armáda bola začlenená do nemeckej 14. armády pod velením generálplukovníka Wilhelma Lista. Zároveň začala mobilizácia pod rúškom mimoriadneho cvičenia. 29. augusta 1939 bolo vytvorené Veliteľstvo poľnej armády Bernolák. Podliehali mu nasledovné útvary:
Veliteľom Poľnej armády bol generál I. triedy Ferdinand Čatloš. Počas jeho neprítomnosti ho na MNO zastupoval Ferdinand Ďurčanský. K 20. septembru 1939 mala Slovenská armáda početný stav 148 113 mužov. Zmeny nastali aj v Slovenskom letectve. 4 stíhacie letky boli podriadené priamo nemeckému oblastnému leteckému veliteľstvu XVII vo Viedni. Pod slovenským velením zostali iba 4 pozorovacie letky, 1 prieskumná a jednotky protivzdušnej obrany.
Slovenská armáda sa do do operácií proti Poľsku aktívne zapojila. Už 1. septembra 1939 začala divízia Jánošík postupovať v smere Spišská Belá – Javorina – Nowy Targ. O týždeň neskôr sa na poľské územie dostali aj divízia Rázus a rýchla skupina Kalinčiak. Úlohou divízie Škultéty bolo zaisťovanie dobytého územia. Slovenské stíhacie letky chránili vzdušný priestor Slovenska a sprevádzali nemecké bombardéry. Pri tom stratili dve stíhacie lietadlá Avia B-534. K 11. septembru 1939 slovenské vojská prenikli po líniu Zakopané – Nowy Targ – Nowy Sącz – Jasło – Krosno – Sanok – Lesko – Cisna.
Pod správu Slovenska sa vrátilo územie anektované Poľskom v rokoch 1920, 1924 a 1938 o celkovej rozlohe 38 004 km2, čo bolo oficiálne zachytené v nemecko-slovenskej zmluve z 21. novembra 1939.
Reorganizácia po Poľskom ťažení
V októbri 1939 vznikla Stráž prezidenta Republiky. V novembri 1939 boli všetky tri Vyššie vojenské veliteľstvá zrušené a namiesto nich vytvorené Veliteľstvá divíznych oblastí: Okrem zmeny veliteľstiev došlo aj k nasledovným zmenám:
Súbežne s budovaním slovenskej armády bolo potrebné riešiť aj problém výcviku dôstojníckeho a poddôstojníckeho zboru. 15. novembra 1939 bola vytvorená Vojenská akadémia pre vzdelávanie dôstojníkov v Banskej Bystrici (od 1. októbra 1940 v Bratislave). Jej súčasťou bola aj pridružená škola pre dôstojníkov v zálohe.
1940
náhľad|generál [[Anton Pulanich zastával rôzne vysoké veliteľské funkcie v slovenskej armáde]]
Branný zákon
18. januára 1940 prijal Snem Slovenskej republiky nový Branný zákon. Branná povinnosť sa vzťahovala na zdravotne spôsobilých mužov od 20 do 50 rokov veku. Dobrovoľne bolo možné vstúpiť do armády od 17 rokov veku a pre dôstojníkov z povolania neplatilo vekové obmedzenie. Prezenčná služba trvala 24 mesiacov. Predošlé diskriminačné opatrenia proti Židom boli rozšírené aj na Rómov. Títo mohli vykonávať iba pracovnú službu v osobitných útvaroch, nemali nárok na povýšenie a rovnošaty mali označené farebnými pásmi na rukávoch.
Vojenské školy
Od 16. februára 1940 začala pôsobiť v Bratislave Vysoká vojenská škola pre dôstojníkov generálneho štábu a intendancie. 15. apríla 1940 vznikla Letecká škola v Piešťanoch (od 1. októbra 1940 v Trenčíne, od 19. augusta 1943 v Hájnikoch) pre vzdelávanie nižších dôstojníkov vzdušných zbraní.
Od 1. októbra 1940 začali pôsobiť aj poddôstojnícke školy: Vojenská pechotná škola, Vojenská delostrelecká škola, Zbrojná škola, Vojenská podkováčska škola. Ako posledná bola otvorená 1. októbra Štátna slovenská vojenská reálka v Banskej Bystrici (od 1. augusta 1943 v Turčianskom Sv. Martine) pre výchovu budúcich študentov Vojenskej akadémie.
Reorganizácia
V októbri 1940 prebehla ďalšia reorganizácia. Hlavné vojenské veliteľstvo bolo zrušené a nahradené už existujúcim Veliteľstvom vzdušných zbraní a novo vytvoreným Veliteľstvom pozemného vojska v Banskej Bystrici. Veliteľstvo pozemného vojska vzniklo reorganizáciou VDO 2. VDO 1 v Trenčíne bolo reorganizované na Veliteľstvo 1. divízie a VDO 3 v Prešove bolo reorganizované na Veliteľstvo 2. divízie. Zbrane a služby sa delili na divízne, zborové a armádne.
Počet peších plukov sa znížil z deväť na šesť a došlo aj k zrušeniu niektorých ďalších jednotiek. Telegrafné vojsko bolo premenované na spojovacie, ženisti na pionierov a zmenili sa aj názvy niektorých hodností. Útočná vozba sa osamostatnila do samostatného pluku, podliehajúcemu priamo Veliteľstvu pozemného vojska.
Pracovný zbor
15. januára 1941 bol vytvorený Pracovný zbor MNO (neskôr premenovaný na Pracovný zbor národnej obrany). Zbor bol samostatnou zložkou brannej moci. Tvorilo ho veliteľstvo a Východná a Západná pracovná skupina. Každá skupina bola organizovaná do troch práporov po štyroch rotách. V piatich (pracovných) táboroch vykonávali prezenčnú službu árijci, V prápore VI. (robotnom) boli po dve židovské a cigánske roty.
Napadnutie Sovietskeho zväzu
V súvislosti s pripravovaným napadnutím Sovietskeho zväzu požiadal 2. mája 1941 minister národnej obrany generál Ferdinand Čatloš nemeckého vojenského atašé podplukovníka Heinricha Beckera, aby sa slovenská armáda mohla zapojiť do akcie proti ZSSR, ak sa zapojí Maďarsko. Požiadavku na zapojenie slovenskej armády do operácie Barbarossa potvrdil náčelník štábu OKH generálplukovník Franz Halder 19. júna 1941 priamo v Bratislave. 22. júna 1941 ráno vyslanec Ludin informoval premiéra Tuku o vyhlásení vojny ZSSR a zároveň ho požiadal o dodržanie spojeneckých záväzkov. To malo za následok vyhlásenie vojnového stavu aj v slovenskej armáde, vytvorenie frontovej Rýchlej skupiny (neskôr Rýchlej brigády) a tylovej Armádnej skupiny.. Rýchla brigáda sa 22. júla 1941 zúčastnila bitky o Lypovec. Spolu s pozemnými jednotkami boli na sovietskom území nasadené aj letecké jednotky vzdušných zbraní.
Reorganizácie poľných jednotiek
náhľad|Trasa pohybu Rýchlej brigády a Rýchlej divízie cez Ukrajinu (19411942). náhľad|Trasa pohybu Zaisťovacej divízie a jej oblasť pôsobenia na Ukrajine do jej prevelenia v lete 1943. Už 25. júla 1941 sa na základe rozkazu MNO začali formovať dve divízie Rýchla divízia a Zaisťovacia divízia, každá o veľkosti približne 8 000 mužov. Po ich vytvorení zanikla k 12. augustu 1941 Armádna skupina. Spoločné velenie oboch divízií zabezpečoval novo vytvorený Poľný zbor pod velením gen. II.tr. Antona Pulanicha. 20. septembra 1941 sa však veliteľstvo Poľného zboru transformovalo na Spojovací štáb slovenskej poľnej armády a divízne veliteľstvá získali samostatnosť. 8. decembra 1941 bol zrušený aj Spojovací štáb.
Rýchla divízia
Rýchla divízia bol vytvorená z motorizovaných jednotiek Rýchlej brigády a Armádnej skupiny v auguste 1941. Jej prvým veliteľom bol plukovník delostrelectva Jozef Turanec. Od septembra 1941 zaisťovala Rýchla divízia úsek na pravom brehu Dnepra. Po dobytí Kyjeva bola začlenená do skupiny armád Juh s cieľom postupu na Donbas a Kaukaz. Neskôr držala obranné postavenia na severnom pobreží Azovského mora medzi prístavmi Taganrog a Mariupoľ. V decembri 1941 sa presunula k rieke Mius. V júni 1942 jednotka dosiahla Rostov nad Donom. Bola prvou jednotkou vojsk Osi, ktorá si vybudovala predmostie na východnom brehu Donu. Na konci augusta 1942 sa jej postup zastavil v priestore mesta Gorjači Kľuč na predhorí Kaukazu. V dôsledku sovietskeho protiútoku bola jednotka postupne sťahovaná. V januári 1942 sa presunula k rieke Kubáň a následne bola stiahnutá z frontu a evakuovaná na Krym. Tu sa podieľala aj na budovaní obrany Perekopskej šije. K 1. augustu 1943 bola Rýchla divízia reorganizovaná na 1. pešiu divíziu.
1. pešia divízia
1. pešia divízia bola od septembra 1943 nasadená do obranného postavenia Melitopoľ-Kachovka. V noci z 29. na 30. októbra 1943 sa jednotka dostala nečakane do bojov pri Melitopole kde utrpela veľké straty. 20. peší pluk zostal obkľúčený na Kryme a zvyšok divízie sa stiahol na západ od Chersonu.V novembri 1943 mala jednotka brániť ústie Dnepra a Bugu, a na prelome rokov 1943 a 1944 budovala opevnenia pri Nikolajeve. Vo februári 1944 budovala obranné postavenia severne od Odesy, kedy sa k nej pripojil aj 20. peší pluk.
Zaisťovacia divízia
Zaisťovacia divízia bol vytvorená z 1 a 2. divízie Armádnej skupiny v auguste 1941. Jej prvým veliteľom bol plukovník Augustín Malár. Operačným priestorom Zaisťovacej divízie bola na prelome augusta a septembra 1941 oblasť Starokonstantinov – Polonne – Šepetovka. Neskôr sa presunula do oblasti Kyjeva. Od začiatku roka 1942 sa operačná oblasť jednotky rozšírila na východ až k Dnepru. Od marca 1942 boli jednotky divízie nasadzované do akcií proti odbojovému hnutiu. V januári a februári 1943 bola divízia nasadená do protipartizánskej ofenzívy. Na konci marca 1943 došlo k zúženiu operačného priestoru na oblasť Mozyr – Rečica – Bragin – Rudňa – Jeľsk. Na prelome júna a júla 1943 nemecké velenie zareagovalo na množiace sa dezercie presunom divízie do oblasti Zaslavľ – Minsk – Sluck. K 1. augustu 1943 bola Zaisťovacia divízia reorganizovaná na 2. pešiu divíziu.
Ústup z východného frontu
So zmenou situácie na východnom fronte sa na na prelome leta a jesene v roku 1943 Zaisťovacia divízia transformovala na 2 technickú brigádu a bola odsunutá do Talianska. Podobne, aj keď neskôr, bola na jar 1944 1. pešia divízia po sústredení pri rieke Prut prepravená po mori do Rumunska a od 1. mája 1944 bola reorganizovaná na 1. technickú divíziu.
Nasadenie vzdušných zbraní
Od 30. júna 1941 boli popri pozemných jednotkách nasadené aj letky vzdušných zbraní: stíhacia letka 12, stíhacia letka 13, pozorovacia letka 1, pozorovacia letka 2 a pozorovacia letka 3. Začiatkom júla 1941 pôsobili z letísk v Sambore a Zarsyne. Na prelome júla a augusta 1941 bola v dôsledku nedostatku pohonných hmôt a náhradných dielov stiahnutá späť na Slovensko. Na fronte zostali iba stíhacia letka 12 a pozorovacia letka 1, posilnené o bojaschopné lietadlá vracajúcich sa jednotiek. Tieto boli 15. augusta 1941 zlúčené do kombinovanej perute pod velením mjr. Vladimíra Kačku. Úlohou kombinovanej perute bola podpora Rýchlej divízie. Táto podpora však netrvala dlho, v októbri 1941 zostali bojaschopné iba štyri stíhačky a tri pozorovacie lietadlá a jednotky sa vrátili na Slovensko.
Od 1. júna 1942 bola vytvorená skupina vzdušných zbraní pri Zaisťovacej divízii. Tvorili ju pozorovacia letka 1, stíhacia letka 11, 4. ľahká batéria delostreleckého protilietadlového pluku a ďalšie jednotky. Operovali z letísk pri Žytomyri a Ovruči. Veliteľstvo vzdušných zbraní rozhodlo v októbri 1942 o odsune jednotiek späť na Slovensko. Pozorovacia letka bola aj odsunutá, ale stíhacia letka bola vybavená výstrojom pre zimné operácie a zostala na mieste. Začiatkom augusta 1943 boli lietadlá premiestnené do Minska a koncom októbra 1943 bola jednotka definitívne odsunutá na Slovensko.
Stíhacia letka 13
Po ročnej prestávke, počas ktorej sa piloti stíhacej letky 13 preškolili na lietadlá Messerschmitt Bf 109E sa jednotka opäť pripojila k podpore Rýchlej divízie na fronte. Od 4. novembra 1942 operovala z Majkopu pod velením stot. Ondreja Ďumbalu. V januári 1943 sa presunula ku Krasnodaru a neskôr do Slavjanskej, Kerča a Tamani v marci 1943. Od apríla do septembra 1943 pôsobila jednotka v Anape. Koncom októbra 1943 sa jednota medzitým stiahnutá na Krym vrátila späť do vlasti. Piloti stíhacej letky 13 vykonali na výchdnom fronte 2.600 letov a nárokovali si 215 potvrdených 29 nepotvrdených zostrelov. vlastné straty boli 8 lietadiel.
1942
Až v tomto roku začali narastať protivojnové a protinemecké nálady medzi obyvateľstvom. Do činnosti odbojových skupín sa zapojili aj mnohí aktívni dôstojníci slovenskej armády, najčastejšie na strane občiansko-demokratických skupín. Najlepšie organizovaný bol komunistický odboj pod vedením ilegálnej Komunistickej strany Slovenska. Tá v roku 1942 rozhodla viesť partizánsky spôsob odboja. Prvé skupiny: na východnom slovensku a Skupina Janka Kráľa v Malých Karpatoch však boli rýchlo zlikvidované.
1943
náhľad|Oblasť pôsobenia Technickej brigády a trasa jej pohybu počas pôsobenia v Taliansku od jesene 1943 do konca vojny. Od 1. júna 1943 vstúpil do platnosti nový Branný zákon. Znížil vek pre odvody z 20 na 19 rokov, vylúčil Židov z Pracovného zboru a zaviedol trojstupňovú brannú výchovu civilného obyvateľstva. V novembri 1943 bola vytvorená nová zložka Stráž obrany štátu tvorená piatimi hraničiarskymi rotami a 63 asistenčnými jednotkami.
Generál Čatloš, ako jediný z najvyšších Slovenských predstaviteľov hľadal spôsob ako previesť Slovenskú republiku na stranu protihitlerovskej koalície. V lete 1943 žiadal, aby boli obe pešie divízie stiahnuté na Slovensko. Jeho snaha vyústila do uznesenia vlády z 25. augusta 1943 o tom, že nemecké velenie nemôže disponovať so slovenskými jednotkami bez súhlasu MNO.
Jednotky v zahraničí
Od jesene 1943 pôsobila 2. technická brigáda v priestore Imola – Ravenna – Cervia – Faenza. Jednotka sa podieľala na budovaní opevnení pri Jadranskom mori.
1944
Od 1. januára 1944 došlo k ďalšej reorganizácii, spojenej aj s výmenou najvyšších veliteľov. Veliteľom pozemného vojska sa stal gen. II. triedy Jozef Turanec a veliteľom vzdušných zbraní plk. gšt. Alojz Ballay. Nová organizácia jednotiek vstúpila do platnosti 1. februára 1944.
Od 31. januára bola z Piešťan do Vajnor presunutá celá stíhacia letka 13 kde pôsobila do mája 1944, kedy sa vrátila späť na Piešťanské letisko. Veliteľom letky bol npor. Vladimír Kriško. Ten dostal od generála Čatloša tajný rozkaz, aby sa stíhači vyhýbali stretom so spojeneckými lietadlami a šetrili tak techniku na pripravované vystúpenie proti Nemecku. Od 1. mája 1944 bol zriadený Obvod obrany proti lietadlám Bratislava pod velením pplk. Rajmunda Šmardu. 16. júna 1944 uskutočnila 15. letecká armáda USA nálet na rafinériu Apollo. Proti náletu nezasiahli stíhačky stíhacej letky 13, pretože boli v tom čase vyslané oproti inému bombardovaciemu zväzu. Keď sa nakoniec dostali do vzdušného priestoru Bratislavy, bombardéry už boli preč. 26. júna 1944 bol ohlásený ďalší nálet, proti ktorému vzlietlo 8 lietadiel Bf 109G. Podarilo sa im síce zostreliť jeden a poškodiť ďalší bombardér, ale prišli o 6 strojov: 3 zničené a 3 ťažko poškodené a 4 pilotov: 3 zabití a jeden ťažko zranený.
Generál Čatloš pokračoval vo svojom úsilí a 7. januára 1944 preložil návrh opevniť severovýchodné hranice Slovenska a obsadiť ich novo vybudovanou Poľnou armádou. Jeho skrytým zámerom bolo, aby územie východného Slovenska obsadila slovenská armáda, ktorá v príhodnej chvíli umožní vstup sovietskych vojsk na územie Slovenska. Tento návrh bol 12. februára 1944 odsúhlasený aj OKW. Pre nový útvar sa vžil názov Východoslovenská armáda. Medzitým bolo už 26. januára 1944 vytvorené veliteľstvo opevňovacích prác v Prešove. V marci 1944 začala mobilizácia odvedencov, koní a motorových vozidiel. Veliteľstvo opevňovacích prác bolo 18. mája 1944 reorganizované na Armádne veliteľstvo pod velením gen. II. tr. Augustína Malára.
V júni 1944 bol vybudovaný Technický zbor pod velením plk. gšt. Viliama Talského, ktorý sa pripojil k jednotkám Armádneho veliteľstva. V druhej polovici augusta mala Východoslovenská armáda približne 35 000 mužov.
Od 3. augusta 1944 bola Východoslovenská armáda podriadená veliteľstvu nemeckej skupiny armád Severná Ukrajina so sídlom v Krakove a od 10. augusta začlenená do armádnej skupiny Raus (od 18. augusta Heinrici).
Slovenské národné povstanie
náhľad|Situačná mapa počas prvých dní Slovenského národného povstania Od januára 1944 hľadala ilegálna Slovenská národná rada vhodného kandidáta na veliteľa protinemeckého povstania. Kandidátmi boli najskôr náčelník štábu hlavného vojenského veliteľstva plk. gšt. Viliam Talský a neskôr generál Štefan Jurech. V Banskej Bystrici sa medzitým zorganizovala odbojová skupina, ktorá disponovala spojením s exilovou vládou v Londýne. Členom tejto skupiny bol aj náčelník štábu veliteľstva pozemného vojska pplk. gšt. Ján Golian. V apríli 1944 exilová vláda určila za dočasného veliteľa povstania Jána Goliana a SNR toto rozhodnutie rešpektovala. Pod Golianovým velením vzniklo vojenské ústredie SNR, ktoré začalo pripravovať ozbrojené povstanie. Niektorí dôstojníci však odmietali rešpektovať mladšieho a hodnostne nižšieho veliteľa. Plán bol podobný zámerom generála Čatloša, keď Východoslovenská armáda mala umožniť prístup sovietskym vojskám cez Karpatské priesmyky a preniknúť k Morave a Dunaju. V prípade pokusu o nemeckú okupáciu Slovenska malo dôjsť k vojenskému odporu. Na konci júla sa podarilo aj generálovi Čatlošovi kontaktovať vedenie KSS, ako sprostredkovateľa rokovania so sovietskou stranou. Začiatkom augusta 1944 odleteli do ZSSR dve lietadlá. V jednom npor. Ján Korecký s plánmi vojenského ústredia, v druhom mjr. Mikuláš Lisický, pplk. Mikuláš Ferjenčík a Karol Šmidke s plánmi generála Čatloša. Generálny štáb Červenej armády posúdil oba plány a vyhodnotil ich ako nereálne.
Od leta 1944 začali byť aktívne na území Slovenska aj partizánske skupiny, ktoré nerešpektovali odbojové velenie. Vzhľadom na to a blízkosť frontu začala byť pravdepodobná skorá okupácia Slovenska nemeckým vojskom. V noci z 24. na 25. augusta prijal J. Golian rozhodnutie o obrane v prípade, že nemecké jednotky prekročia vytýčené hranice. O 2:00 ráno bol vyhlásený bojový poplach všetkým podriadeným útvarom a vojakom bolo vydané ostré strelivo. Táto akcia sa stretla s nevôľou Nemcov a vynútili si výmenu hlavného vojenského veliteľa. Stal sa ním gen. Turanec. 27. augusta 1944 obsadili partizáni Ružomberok, to bol ďalší signál na začiatok okupácie a tiež dôvod k neskoršiemu rozkazu na odzbrojenie Východoslovenskej armády. Generál Turanec začal po svojom menovaní pripravovať presun veliteľstva pozemného vojska z Banskej Bystrice do Trenčína. Tento krok by zmaril prípravy povstania, preto bol 29. augusta na Golianov príkaz zaistený. V ten istý deň začali na územie Slovenska vstupovať okupačné jednotky a generál Čatloš večer vystúpil v rozhlase s výzvou na pomoc okupantom. Čerstvo povýšený plk. gšt. Golian vydal vzápätí rozkaz na začiatok povstania.
Vojenské ústredie sa 30. augusta 1944 transformovalo na Veliteľstvo Československej armády. Povstalecká armáda sa najskôr členila na dve obranné oblasti po troch resp. piatich obranných úsekoch. Od 10. septembra 1944 boli tieto reorganizované na šesť taktických skupín. Od 15. septembra sa začali používať aj československé vojenské hodnosti. Dočasného veliteľa povstania nahradil od 7. októbra 1944 div. gen. Rudolf Viest, ktorý prišiel zo ZSSR. Personálny stav povstaleckej armády narástol po dvoch mobilizáciách z 18 000 na 47 000 a 60 000 príslušníkov.
18. októbra 1944 začala hlavná ofenzíva okupačných vojsk. Po páde Brezna 25. októbra nariadil generál Viest evakuáciu veliteľstva na Donovaly a 28. októbra vydal rozkaz o prechode na partizánsky spôsob boja, čo bol faktický koniec povstania.
Domobrana
náhľad|[[Štefan Haššík, druhý minister národnej obrany a veliteľ Domobrany.]]
5. septembra 1944 bola vymenovaná nová vláda na čele s JUDr. Štefanom Tisom a novým ministrom obrany Štefanom Haššíkom. Nemci povolili obnovu armády len vo forme pracovných a poriadkových útvarov. Veliteľstvo pozemného vojska nebolo obnovené a veliteľstvo vzdušných zbraní bolo zrušené k 15. septembru 1944, podobne ako veliteľstvo brannej výchovy a Stráž obrany štátu. V tom čase slovenská armáda nemala žiadnych generálov v aktívnej službe: Čatloš a Turanec boli v Sovietskom zväze, Malár a Jurech v Nemecku, Pulanich a Čunderlík na penzii a Golian s Viestom na strane povstalcov. K 29. novembru bol početný stav armády, pre ktorú sa zaužíval názov Domobrana 12.687 osôb. V decembri 1944 bolo prepustených do 8 000 internovaných príslušníkov Východoslovenskej armády, ktorí museli nastúpiť k útvarom slovenskej armády. Za súčasť Domobrany boli považované aj technické divízie pôsobiace v Maďarsku a Taliansku.
Organizačná štruktúra Domobrany na konci roku 1944 bola nasledovná:
1. technická divízia
1. technická divízia mala od jari 1944 za úlohu budovať opevnenia na území Rumunska a Maďarska. Po vypuknutí Slovenského národného povstania bola odzbrojená. V októbri 1944 bola presunutá k Balatonu.
2. technická divízia
Začiatkom roku 1944 bola 2 technická brigáda nasadená na budovanie Gustavovej línie v priestore Campodimele – Pico – Fondi – Itri v bezprostrednej blízkosti frontu. Od marca 1944 bola divízia presunutá na výstavbu Caesarovej línie v pohorí Abruzzy. Po páde Ríma sa presunula na sever, k hraniciam San Marína. Po presune bola brigáda nasadenú na ďalšie opevnenie Gótsku líniu v priestore Vergheretto – Pennabilli. Od júla 1944 bola transformovaná na 2. technickú divíziu a presunutá hlbšie do tyla do priestoru Ferrara. Od septembra členovia divízie pracovali aj v okolí Rovigna na oprave komunikácií a mostov. Neskôr bola divízia presunutá do priestoru Ostiglia – Borgoforte a ďalej k Pavii.
1945 – zánik
Slovenská vláda sa 8. mája 1945 vzdala v rakúskom Kremsmünsteri veliteľovi amerického XX. armádneho zboru genpor. Waltonovi Harrisovi Walkerovi.
Jednotky v zahraničí
Koncom marca 1945 boli príslušníci 1. technickej divízie zajatí sovietskymi jednotkami v Rakúsku pri Wiener Neustadte.
Rusyn FM
Vysielanie
Cieľovou skupinou rádia sú Rusíni na Slovensku i v zahraničí, ako aj všetci fanúšikovia rusínskej kultúry. Rádio vysiela okrem rusínskej hudby aj množstvo spravodajských i publicistických relácií. Aktualizovaný program vysielania je dostupný na stránke rádia.
Zakladateľom a súčasným riaditeľom rádia je Peter Štefaňák. Rádio patrí medzi najpočúvanejšie internetové rádiá. V rebríčku aplikácie radia.sk sa pravidelne drží v rámci prvej desiatky.
Poslanie
Hlavným cieľom rusyn FM je šíriť osvetu medzi Rusínmi a prebudiť v nich záujem o vlastnú kultúru i jazyk. Internetový priestor, v ktorom rusyn FM pôsobí, sa ukázal ako ideálne miesto i nástroj na pritiahnutie mladých ľudí z rusínskymi koreňmi, no aj ľudí, ktorí žijú v nerusínskych regiónoch a nemajú príležitosť počuť svoj rodný jazyk.
Dostupnosť
Rádio rusyn FM možno počúvať priamo na stránke rádia, alebo cez jeho vlastnú aplikáciu, dostupnú pre Androidy, iOS a Windows mobile, ale aj cez aplikácie Tap in radio, Tune IN, radia.sk, či v rámci ponuky Antik TV.
Vodné pólo na Letných olympijských hrách 1988
Vodné pólo na Letných olympijských hrách 1988 bol vodnopólový turnaj v rámci multišportového podujatia Letných olympijských hier 1988. Konal sa v Soule, v Kórejskej republike v dňoch od 21. septembra1. októbra 1988, za účasti 12 tímov. Nováčikom olympijského turnaja bolo družstvo domácej Kórejskej republiky. Vodnopólový turnaj sa na hrách organizuje od roku 1900 a toto bolo jeho 20. vydanie. Zápasy sa odohrali v Jamsil Indoor Swimming Pool, v ktorom sa uskutočnili aj súťaže v plávaní a skokoch do vody.
Rakúsko-turecká vojna (1716 – 1718)
Rakúsko-turecká vojna bola vedená medzi habsburskou monarchiou a Osmanskou ríšou. Karlovský mier z roku 1699 nebol pre Osmanskú ríšu prijateľnou trvalou dohodou. Dvanásť rokov po Karlovskom mieri začala dlhodobá perspektíva pomsty za porážku v bitke pri Viedni v roku 1683. Najprv armáda tureckého veľkovezíra Baltaciho Mehmeda porazila ruskú armádu Petra Veľkého v rusko-tureckej vojne (1710 – 1711). Potom, počas osmansko-benátskej vojny (1714 – 1718), osmanský veľkovezír Damat Ali znovu dobyl Moreu od Benátčanov. Rakúšania ako garant Karlovského mieru ohrozili Osmanskú ríšu, čím jej Osmania v apríli 1716 vyhlásili vojnu.
V roku 1716 princ Eugen Savojský porazil Turkov v bitke pri Petrovaradíne. Banát a jeho hlavné mesto Temešvár dobyl princ Eugen v októbri 1716. Nasledujúci rok, keď Rakúšania dobyli Belehrad, sa Turci snažili o mier a 21. júla 1718 bol podpísaný Požeravacký mier.
Habsburgovci získali kontrolu nad Belehradom, Temešvárom (posledná osmanská pevnosť v Maďarsku), oblasťou Banát a časťami severného Srbska. Valašsko (autonómny osmanský vazal) pričlenilo Olténiu (Malé Valašsko) habsburskej monarchii. Turci si udržali kontrolu iba nad územím južne od rieky Dunaj. Pakt stanovil, že Benátky odovzdajú Moreu Osmanom, ale ponechali si Iónske ostrovy a dosiahol zisky v Dalmácii.
Holubek (priezvisko)
Na Slovensku je najviac rozšírené v Terchovej a Žiline. V Česku je najčastejšie v mestách Opava a Hlučín.
Známi nositelia
Pozri v článku Holubek.
Villeperdrix
Villeperdrix je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Drôme, v regióne Rhône-Alpes.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Vivonne
Vivonne je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Vienne, v regióne Poitou-Charentes.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Villiers (Vienne)
Villiers je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Vienne, v regióne Poitou-Charentes.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Úmorie
Úmoria na Slovensku
Územie Slovenska patrí k úmoriu Čierneho mora (prevažná časť, cca 96 %) a k úmoriu Baltského mora (malá časť na severe, cca 4%). Hranica medzi nimi je súčasťou hlavného európskeho rozvodia.
Úmorie Baltského mora
Úmorie Baltského mora tvoria povodia riek Dunajec a Poprad, ktoré odvodňujú plochy nášho štátu. Rozvodie medzi Čiernym a Baltským morom prebieha z Poľska hrebeňom Čergova a Levočských vrchov, pokračuje rozhraním Podtatranskej kotliny s Hornádskou kotlinou, odtiaľ prechádza Podtatranskou kotlinou na hrebeň Tatier a naspäť do Poľska na Beskydy.
Úmorie Čierneho mora
Úmorie Čierneho mora je na území Slovenska rozdelené rozvodiami na tri hlavné povodia. Rozvodie, ktoré vedie cez Myjavskú pahorkatinu a Malé Karpaty, oddeľuje povodie Moravy od povodia riek na Slovensku, ktoré vtekajú do Dunaja na území Slovenska a to povodia riek Váh, Hron a Ipeľ, včítanie čiastkových povodí Dunaja. Rozvodie prebiehajúce Kráľovou hoľou v Nízkych Tatrách, Slovenským rudohorím a Cerovou vrchovinou oddeľuje na západe na východe povodie Tisy, do ktorého spadajú čiastkové povodia riek Slaná, Bodva, Hornád a Bodrog včítane Tisy, ktoré sa vlieva do Dunaja v Srbsku. Odvodňované územie je. plochy Slovenska.
Holubetz
Holubetz je priezvisko, pozri Holubetz (priezvisko), napr.:
Goldman Sachs
Goldman Sachs Group, Inc., je americká nadnárodná spoločnosť zaoberajúca sa investičným bankovníctvom a finančnými službami so sídlom v New Yorku. Ponúka služby v oblasti investičného manažmentu, cenných papierov, správy majetku, sprostredkovateľských služieb a prevode cenných papierov.
Táto banka je jednou z najväčších investičných bankových spoločností na svete a je primárnym jednateľom na trhu s istinami štátnej pokladnice Spojených štátov amerických. Všeobecne je považovaná za významného tvorcu trhu. Skupina tiež vlastní Goldman Sachs Bank USA.
Goldman Sachs bola založená v roku 1869 a sídlo má na Lower Manhattane 200 West Street s ďalšími pobočkami v iných medzinárodných finančných centrách.
V dôsledku svojho zapojenia sa do sekuritizácie počas finančnej krízy v rokoch 20072008, dostala v rámci dohody o investícií od Ministerstva financií spojených štátov investíciu v hodnote 10 miliárd USD v rámci programu Troubled Asset Relief Program, finančnej pomoci vytvorenej na základe zákona o núdzovej hospodárskej stabilite z roku 2008. Investícia prebehla v novembri 2008 a bola splatená v júni 2009.
Niektorí bývalí zamestnanci Goldman Sachs sa presunuli do vládnych pozícií. Medzi významné osoby patria bývalí ministri financií USA Robert Rubin a Henry Paulson; súčasný minister financií USA Steven Mnuchin; bývalý štátny tajomník John C. Whitehead; bývalý hlavný ekonomický poradca Gary Cohn; senátor Spojených štátov a bývalý guvernér New Jersey Jon Corzine; prezident Európskej centrálnej banky Mario Draghi, bývalý guvernér Bank of Canada a súčasný guvernér Bank of England Mark Carney a bývalý austrálsky premiér Malcolm Turnbull. Bývalí zamestnanci spoločnosti okrem toho viedli burzu cenných papierov v New Yorku, Svetovú banku a konkurenčné banky, napríklad Citigroup a Merill Lynch.
Spoločnosť je na 62. mieste v rebríčku Fortune 500 najväčších spoločností v USA podľa celkových výnosov.
Začiatky
Goldman Sachs bola založená v New Yorku v roku 1869 Marcusom Goldmanom a v roku 1882 sa k nemu pridal jeho zať Samuel Sachs. V roku 1885 prijal Marcus Goldman do firmy svojho syna Henryho a svokra Ludwiga Dreyfussa a firma fungovala pod menom Goldman Sachs & Co. Spoločnosť sa stala priekopníkom v oblasti obchodu s cennými papiermi pre podnikateľov a v roku 1896 vstúpila na burzu cenných papierov v New Yorku. V roku 1898 bol kapitál spoločnosti 1,6 milióna USD čo bolo približne 48 miliónov USD v reálnej hodnote a rýchlo rástol.
Holubec (priezvisko)
Holubec je české a slovenské priezvisko odvodené od slova holub.
V Česku je najčastejšie v mestách Jilemnice, Praha, Vsetín a Vrchlabí. Na Slovensku je najrozšírenejšie v Bánove (okres Nové Zámky) a Žiline.
Známi nositelia
Pozri v článku Holubec.
Vinsobres
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Skalka (1 549 m n. m.)
Skalka je vrch v Nízkych Tatrách. Leží nad obcou Liptovská Lúžna, približne južne od Ružomberka.
Poloha
Nachádza sa v západnej časti Nízkych Tatier, v geomorfologickom podcelku Ďumbierske Tatry a časti Prašivá. Leží na hranici Žilinského a Banskobystrického kraja, okresov Ružomberok a Brezno a zasahuje na katastrálne územie obce Liptovská Lúžna a Jasenie. Najbližším sídlom je na severozápadnom úpätí situovaná Liptovská Lúžna, rovnakým smerom leží aj Liptovská Osada, západným smerom sa nachádzajú Korytnica-kúpele a Donovaly, južným smerom sa nachádza Pohronský Bukovec a Ráztoka. Masív patrí do Národného parku Nízke Tatry.
Opis
Skalka je súčasťou hlavného hrebeňa Prašivej, v najzápadnejšej časti Nízkych Tatier. Juhozápadne susedí v hrebeni ležiace Košarisko a Veľká Chochuľa, západne Banášov bok  a Čierny vrch , severne leží Tlstá  a Malá Tlstá , severovýchodne v hrebeni Veľká hoľa , východne Latiborská hoľa  a Struhár  a južným smerom Ráztocká  a Ondrejská hoľa. Severná časť hrebeňa patrí do povodia Váhu, kde vodu odvádza Brezový potok a Banské cez Lúžňanku a Revúcu. Južné svahy patria k povodiu Hrona, ktorú odvodňuje Jasenský potok. Vrcholom prechádza Cesta hrdinov SNP.
Výhľady
Hrebeň i vrchol Skalky je hôľnatý a porastený len nízkou vegetáciou s riedkym lesom, umožňujúcimi takmer kruhový rozhľad. Pri vhodných podmienkach je tak možné pozorovať okolité vrcholy Nízkych Tatier a susednej Veľkej Fatry, no tiež Západné Tatry, Chočské vrchy, Oravskú Maguru i Beskydy, Malú Fatru, Kremnické a Veporské vrchy.
Chris Evans
Životopis
Narodil sa v Bostone a vyrastal v bostonskom predmestí Sudbury. Jeho matka Lisa, napoly talianskeho a napoly írskeho pôvodu, je umelecká riaditeľka v divadle Concord Youth Theater, otec Bob je zubárom. Má dve sestry a mladšieho brata, takisto herca. Ich strýko Mike Capuano, brat ich matky, je politik pôsobiaci vo Snemovni reprezentantov USA. Evans, ktorý bol vychovávaný ako katolík, absolvoval Lincoln-Sudbury Regional High School.
Kariéra
náhľad| Evans na konferencii k filmu Captain America: Návrat prvého Avengera Po filme Bulšit (2001) si zahral v hlavnej úlohe vo filmoch Perfektné skóre a Cellular. Následne sa objavil v dvoch nezávislých chicagských snímkach: Neľútostná rasa, v ktorom si zahral postavu menom Bryce, a London, kde hral drogovo závislého. V roku 2005 sa ako Johnny Storm predstavil v superhrdinskom filme Fantastická štvorka, pričom si túto úlohu zopakoval aj o dva roky neskôr v snímke Fantastická štvorka a Silver Surfer. Ten istý rok si zahral astronauta menom Mace vo filme Sunshine.
V roku 2008 sa objavil vo filme Street Kings a v snímke Strata diamantové slzy podľa scenára od Tennesseeho Williamsa. V nasledujúcom roku hral v sci-fi trileri Push, v ktorom sám absolvoval aj bojové scény.
Od roku 2011 hrá Kapitána Ameriku v superhrdinských filmoch od Marvel Studios. Prvýkrát sa v tejto úlohe objavil v snímke Captain America: Prvý Avenger, neskôr si túto postavu zahral v nadväzujúcich filmoch Avengers: Pomstitelia, Thor: Temný svet, Captain America: Zimný vojak, Avengers 2: Vek Ultrona, Ant-Man, Captain America: Občianska vojna, Spider-Man: Návrat domov, Avengers: Nekonečná vojna, Captain Marvel a Avengers: Endgame.
V roku 2011 sa spoločne s Annou Faris objavil v hlavnej úlohe v romantickej komédii Čo ty si za číslo?. V roku 2013 nahradil Jamesa Franca vo filme The Iceman a zahral si tiež v juhokórejskom filme Ľadová archa. V roku 2014 nakrútil svoj režijný celovečerný debut Before We Go, ktorý mal premiéru na Filmovom festivale v Toronte. Nasledujúci rok sa objavil po boku Michelle Monaghan v romantickej komédii Kto verí na lásku.
V roku 2017 si zahral vo filme Veľký dar, kde si zahral strýka nadaného dievčaťa, o ktorú musel starať. V roku 2018 sa prvýkrát objavil na Broadwayi v divadelnej hre Lobby Hero.
V roku 2019 si zahral hlavnú úlohu agenta Ariho Levinsona v thrillerovej snímke The Red Sea Diving Resort. Neskôr v tom istom roku si zahral v mysterióznej snímke Na nože, ktorá mala premiéru v novembri 2019 a získala pozitívne reakcie od kritikov. V roku 2020 mal premiéru seriál Defending Jacob, v ktorom si ako zahral, tak ho tiež produkoval.
Osobný život
Počas rokov 2004 až 2006 mal vzťah s herečkou Jessicou Biel. Od septembra 2012 do októbra 2013 bola jeho priateľkou herečka Minka Kelly, s ktorou už krátko chodil v roku 2007.