cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Volgograd
Poloha a prírodné pomery
Volgograd leží na pravom brehu Volgy ale k mestu patrí i riedko osídlený ostrov Sarpinskij a neobývané ostrovy Golodnyj, Denežnyj a iné. Je jedným z najdlhších miest v Rusku, jeho dĺžka zo severu na juh je. Severovýchodne od mesta sa na Volge nachádza priehradná nádrž Volžskej hydroelektrárne. Po jej priehradnom múre vedie most spájajúci mesto s blízkym mestom Volžskyj. Pokračuje i výstavba mostu, ktorý má spojiť Volgograd s južnejším Krasnosvobodskom. Severne od mesta sa Volga rozvetvuje na niekoľko ramien, jej ľavé rameno sa nazýva Achtuba. Na juhu mesta sa nachádza aj Volgo-donský kanál.
Vetný člen
Vetný člen
Vetný člen je stavebná jednotka vety. Je to časť vety, ktorá je k inej časti vety v syntagmatickom vzťahu závislosti. Výrazovou bázou pre vetné členy sú plnovýznamové slovné druhy (podstatné mená, slovesá, prídavné mená, číslovky, príslovky) a slovný druh, ktorý tieto plnovýznamové slovné druhy zastupuje alebo odkazuje na predmety, javy a príznaky a to sú zámená. Neplnovýznamové slová ako predložky, spojky a častice nie sú vetnými členmi. Vetné členy sú navzájom spojené skladmi.
Delenie
a) Dlhšia verzia delenia:
Volgograd
Klíma
Mesto má mierne kontinentálne podnebie s horúcimi letami a chladnými zimami. Priemerný ročný úhrn zrážok dosahuje. Priemerná teplota v januári dosahuje −7,3°C (najnižšia zaznamenaná bola −32°C). Priemerná teplota v júli sa pohybuje okolo 24,2°C (najvyššia zaznamenaná 43°C). Boli tu zaznamenané veľké zmeny teplôt. Zima zvykne byť mierna s častými ochladeniami a otepleniami. Najchladnejší mesiac v roku je február. Letá bývajú horúce.
Založenie a raná história
V roku 1556 sa územie bývalého Astracháňskeho chánstva dostalo do područia Ruska. Od tej doby je dolný tok Volgy jeho neoddeliteľnou súčasťou. Na ochranu volžskej vodnej cesty pred kočovníkmi vznikla na sútoku rieky Caricy s Volgou strážna pevnosť. Tá sa po prvýkrát spomína v roku 1579. Oficiálne sa ako dátum založenia mesta považuje 2. júl 1589, ktorý je spomenutý v listinách ruského cára Fedora I. Ivanoviča. V roku 1608 v meste postavili prvý kamenný pravoslávny chrám. čoskoro pribudli ďalšie. 6. septembra 1636 sa v zápiskoch holštýnskeho cestovateľa Adama Oleárskeho, uvádza že mestská posádka bola tvorená z 400 strelcov.
Vetný člen
Delenie
Poznámky:
Volgograd
Založenie a raná história
V máji 1667 prechádzali mestom kozácke vojská Stepana Razina počas lúpeživej cesty do Perzie. Neskôr medzi 1. – 5. októbrom 1669 sa opäť zastavili, teraz však na spiatočnej ceste.
V apríli 1670 vzbúrení kozáci pod vedením Stepana Razina dobyli Caricyn a nastolili tam kozácku vládu. Popravili vojvodu Tugeneva a zničili aj oddiel strelcov, ktorý mal mesto znovu obsaďiť. V meste pobudli asi mesiac a potom v máji odišli smerom na Astrachaň. ešte toho roku boli porazení a Razin nútený utiecť.
Vetný člen
Delenie
b) Kratšia verzia delenia: Napríklad vo vete Títo zahraniční turisti dali opití ráno v Bratislave mladému vrátnikovi kľúče je:
Zdroje Delenia 1:
Volgograd
Založenie a raná história
7. júna 1695 cez mesto tiahol so svojou flotilou Peter Veľký smerom na Azov.
Roku 1708 znovu vzbúrení kozáci v rámci povstania Kondratija Bulavina dobyli mesto a na čas ho držali vo svojich rukách, kým ich vojská Petra I. nevyhnali späť na Don.
Roku 1717 sa stalo mesto prvým cieľom lúpeživého nájazdu Krymských a Kubáňskych Tatárov, ktorí toho roku tiahli južným Ruskom. Preto, rok na to, bola na príkaz cára Petra vytvorená na týchto južných územiach opevnená línia chránená vojakmi a kozákmi. Onedlho bol v meste založený magistrát. A sám cár sa zúčastnil modernizácie mestského opevnenia.
Mesto okrem silného požiaru roku 1728 tiež poznamenala kolonizácia Nemcami, ktorí prichádzali do oblasti po roku 1765. Keďže získali významné privilégiá, rozvíjal sa obchod, remeslá ako aj riečna plavba.
Povstanie Jemeliana Pugačova prehrmelo v auguste 1774 aj v okolí Caricynu. Pugačov porazil v bitke mimo mesta jeho posádku, ale mesto samotné neobsadil, pretože sa približovali ďalšie cárske vojská. Po porážke Pugačovovho povstania bola obranná línia aj povolžské kozácke vojská odstránené.
Industrializácia
Pred začiatkom prvej svetovej vojny mal Caricyn 134 000 obyvateľov. V meste už v tej dobe jazdili električky.
Októbrová revolúcia sa meste nezačala nijak krvavo a vláda sovietov bola nastolená 27. októbra 1917 pokojnou cestou. V celom Rusku sa však rozpútala občianska vojna. V lete 1918 sa mesto pokúsila obsadiť kozácka armáda atamana Krasnova. V roku 1919 sa ho podarilo obsadiť vojskám bielogvardejského generála Denikina. Jednotky boľševikov mesto ovládli až 3. januára 1920.
Po skončení občianskej vojny bolo 10. apríla 1925 mesto premenované na Stalingrad, na počesť Josifa Visarionoviča Stalina, ktorý sa podieľal na znovuobsadení mesta boľševikmi. Dôvodom premenovania bol aj fakt, že administrácia mesta sa tak pokúsila získať sympatie a dodatočné financie pre fungovanie mesta. 12. júla 1926 sa v meste začal slávnostne stavať traktorový závod. V roku 1930 bola v meste otvorená prvá technická vysoká škola. Toho istého roku začal výrobu aj traktorový závod. V novembri začala Stalingradská vodná elektráreň vyrábať elektrickú energiu. Roku 1931 začala v meste fungovať ďalšia vysoká škola (pedagogická), ako aj vojenské lodenice. Do začiatku druhej svetovej vojny v meste ešte otvorili aj lekársku vysokú školu.
Druhá svetová vojna
thumb|left|Centrum mesta bolo na konci [[bitka o Stalingrad|bitky o Stalingrad prakticky zrovnané so zemou]]
Po začiatku nemeckého vpádu do ZSSR strategický význam Stalingradu rýchlo stúpal. Ako dôležitý bod na volžskej vodnej ceste, po ktorej sa prepravovala ropa z Kaukazu, ako významného priemyselného mesta, kde sa vyrábali tanky a iné zbrane. 23. septembra 1941 sa v závode Červené barikády začali pre sovietsku armádu vyrábať najnovšie delostrelecké zbrane. V najkritickejšom období roku 1941 bola v meste vytvorená domobrana. Front sa však mestu začal približovať až začiatkom leta 1942.
náhľad|vpravo|Mapa Mesta v roku 1942 12. júla 1942 bol vytvorený Stalingradský front. Čoskoro nasledovala jedna z najťažších bitiek druhej svetovej vojny – bitka o Stalingrad. Za jej začiatok sa považuje 17. júl 1942. Napriek tomu, že oblastný výbor strany nariadil 15. augusta evakuáciu civilného obyvateľstva, s jej vykonaním sa príliš neponáhľalo, aby neprepukla panika medzi tými, čo evakuovaní ešte neboli. 23. augusta 1942 napadlo mesto 600 nemeckých lietadiel, pri nálete prišlo o život asi 40 až 50 000 civilistov, približne každý desiaty obyvateľ. 25. augusta 1942 vydal Hitler rozkaz dobyť Stalingrad. Mesto sa ocitlo v obliehaní na západnom brehu Volgy. Obranu mesta mala na starosti 62. armáda generála Čujkova. Tu je dôležité spomenúť, že v tej dobe celé mesto ležalo výhradne na západnom brehu, cez Volgu neexistoval v tých miestach žiadny most. Všetky zásoby, posily ako aj evakuácia do zázemia sa v období kedy nebola rieka zamrznutá realizovalo prevažne v nočných hodinách pomocou komp a parníkov volžskej flotily.
13. septembra 1942 začal nemecký útok na samotný Stalingrad, jeho čiastkovým cieľom bolo dobytie Mamajovej mohyly, centrálnej časti Stalingradu a prielom k Volge. V noci zo 14. na 15. septembra bola cez Volgu prepravená 13. gardová strelecká divízia generála Rodimceva. Počas zúrivých pouličných bojov v priebehu nasledujúcich dní Mamajova mohyla a hlavná železničná stanica zmenili majiteľa niekoľkokrát. Už po niekoľkých dňoch bojov sa začali ulice mesta meniť na nepriechodné rozvaliny.
Pre mesto sa stali životne dôležitými delostrelecké batérie umiestnené na východnom brehu Volgy. Bez ich podpory by ťažko skúšané jednotky v Stalingrade neboli schopné vzdorovať niekoľkonásobnej presile nepriateľa. Veľmi ťažké boje sa počas bitky odohrávali v oblasti hlavnej železničnej stanice, obilného sila a na Mamajovej mohyle. Známou epizódou obrany mesta, bolo obsadenie a obrana „Pavlovovho domu“. Ten bránila hŕstka obrancov od 23. septembra až do 25. novembra, kedy sa im znovu podarilo nadviazať styk s vlastnými jednotkami. Sovietski vojaci však strategicky položenú budovu držali až do definitívnej kapitulácie Nemcov v meste 2. februára 1943.
Od 4. do 14. októbra 1942 sa rozpútali krvavé boje o Traktorový závod. 27. októbra podnikol Wehrmacht ďalší útok a obsadil aj veľkú časť Červený október.
11. novembra 1942 podnikli nacistické jednotky posledný pokus o vyčistenie Stalingradu. 6 nasadených divízií sovietskymi pozíciami nepostúpilo. Podarilo sa im však rozdeliť oblasti ovládané 62. armádou na menšie celky. Situácia bola vážna pre obidve strany. Nemecké vojská zatiaľ neboli schopné obsadiť celé mesto ani prerušiť železničné spojenie, ktoré sa vinulo v smere zo severu na juh pozdĺž východného brehu Volgy. Sovietske vojská v meste museli čeliť nedostatku zásob, v dôsledku nesplavnosti Volgy, ako aj malej operačnej hĺbke dosiaľ držaného územia na západnom brehu.
19. novembra 1942 sa začal protiútok sovietskych jednotiek. Už 23. novembra sa stretli obidve postupujúce krídla vojsk pri Kalači. Vytvoriac tak obrovský kotol v ktorom uväznili 22 nemeckých a rumunských divízií a ďalších 160 menších jednotiek o sile 250 – 330 000 mužov. Ale až 10. januára 1943 začali vojská Červenej armády definitívnu likvidáciu obkľúčenia. 31. januára sa sovietskym vojskám v budove obchodného domu univermag vzdal maršal Friedrich Paulus. Iné nemecké jednotky naďalej pokračovali v boji. 2. februára 1943 sa v Traktorovom závode o 8:40 vzdali posledné zvyšky XI. zboru Wehrmachtu, tým sa skončila záverečná fáza likvidácie obkľúčenej 6. armády ako aj samotná bitka o Stalingrad.
3. februára 1943 vyzvali predstavitelia mesta preživších pracujúcich mesta, aby sa zúčastnili na obnove vojnou zničeného mesta. Celé mesto bolo prakticky zrovnané so zemou. Tí čo v meste zostali aj počas bitky, zväčša prežívali v pivnicich domov o hlade a smäde.
13. marca začal opäť fungovať mestský mäsokombinát. V priebehu týždňa boli obnovené telefónne a telegrafné linky, Stalingradská vodná elektráreň začala zásobovať mesto elektrickou energiou. Mestu boli z fondu obnovy darované peniaze vyzbierané v Turkménsku, južnom Kazachstane a Komi-Permiackom autonómnom okruhu. Už 31. mája 1943 boli z traktorového závodu na front dodané opravené tanky.
6. júla mestský výbor prijal vyhlášku o ochrane pamätníkov bojov v okolí mesta. Ešte počas vojny bola otvorená ďalšia univerzita.
21. decembra sa vo Veľkej Británii skončila peňažná zbierka na stavbu nemocnice v meste.
Povojnové obdobie
thumb|right|Pohľad na večerné nábrežie [[Volga|Volgy v meste]]
Začala sa všeobecná obnova mesta, ťažko poznamenaného vojnou. 21. októbra 1949 začal znovu fungovať naplno Stalingradský traktorový závod. V decembri 1949 dosiahla priemyselná výroba v meste 31,5% predvojnovej produkcie.
31. mája 1952 bol uvedený do prevádzky Volžsko-Donský kanál, ktorý splavne spojil tieto dve veľké Ruské rieky. V ďalších rokoch sa začala plynofikácia mesta, bol dokončená ďalšia železničná stanica, nové divadlo, petrochemická továreň, hliníkáreň a v Európe najväčšia vodná elektráreň.
10. novembra 1961 bol v Chruščovovskom období Stalingrad premenovaný na Volgograd. V meste sa roširovala priemyselná výroba. 15. októbra 1967 bol na Mamajovej mohyle postavený monumentálny pamätník Hrdinom stalingradskej bitky. 8. júla 1982 bolo slávnostne otvorené múzeum-panoráma stalingradskej bitky, jeho stavba stojí priamo vedľa Domu Pavlova.
Medzitým bola otvorená ďalšia univerzita, Dom pionierov a mládeže, ako aj niekoľko priemyselných podnikov.
3. mája 1989 sa v meste narodil miliónty obyvateľ. Mesto sa stalo 24. v ZSSR, ktoré dosiahlo milión obyvateľov.
Po rozpade ZSSR sa začala v meste rýchlo rozvíjať kultúrna a občianska činnosť. 4. januára 1992 bola v meste otvorená Vysoká škola riadenia a neskôr aj Akadémia národných služieb. V októbri začalo na FM vlnách vysielať prvé mestské rádio. V decembri bol v meste otvorený rusko-nemecké kultúrnovzdelávacie centrum. V meste bolo neskôr založené centrum Povolžských Nemcov.
V septembri 1999 bol vo Volgogradskej štátnej univerzite otvorené prvé internetové centrum.
21. októbra 2013 zaútočila samovražedná atentnátnička na trolejbus miestnej hromadnej dopravy. Útok si vyžiadal 7 obetí. 29. decembra 2013 došlo vo vchode volgogradskej železničnej stanice k bombovému útoku samovražedného atentátnika, ktorý si vyžiadal najmenej 14 mŕtvych. Nasledujúceho dňa došlo k bombovému útoku v na trolejbus miestnej MHD, ktorý si vyžiadal najmenej 10 obetí.
Ján Gajdoš
Ján Gajdoš (* 26. jún 1903, Maňa-Veľká Maňa - † 24. marec 1980, Banská Bystrica) bol hudobný skladateľ, zbormajster, organista.
Životopis
V roku 1934-1938 študoval organ na Hudobnej a dramatickej akadémii v Bratislave. Od 1938 účinkoval v Banskej Bystrici, 1942 zakladateľ a riaditeľ Mestskej hudobnej školy, učiteľ na gymnáziu Andreja Sládkoviča. Roku 1940-1956 vedúci veľkého zboru a orchestra v Banskej Bystrici, zakladal najmä školské spevácke zbory, poriadal chrámové koncerty, upravoval ľudové piesne pre detské, ženské a miešané zbory, vydával metodické materiály pre hudobné školy. Autor cirkevných hudobných skladieb, učiteľ popredných hudobníkov (→ S. Stračina, I. Sokol a i.).
Veta
Veta môže byť:
Egejská kultúra
Egejská kultúra alebo egejská civilizácia alebo krétsko-mykénska kultúra je súhrnné označenie pre kultúry Egejskej oblasti (vrátane západnej Malej Ázie a Cypru) v medenej a bronzovej dobe. Vyvíjala sa pod vplyvom vyspelých kultúr Ázie a Egypta.
Podrobné
Heladská kultúra:
Minojská kultúra:
Kykladská kultúra:
Turkiti
Turkiti alebo turkitské národy môžu byť:
Stalingrad (rozlišovacia stránka)
Stalingrad môže byť:
Zoznam planétok 116001 – 116250
Dáta použité s dovolením / Data used with permission © IAU: Minor Planet Center.
Turci
Turci (alebo nesprávne Turkovia) môže byť:
Turkovia alebo Türkovia alebo Turci môžu byť:
Naftalén
Naftalén (alebo naftalín) je biela, kryštalická, aromatická látka, známa ako hlavná prísada do guličiek proti moliam (naftalín). Naftalén je horľavá, toxická látka so slabo narkotickým účinkom. Molekula sa skladá z dvoch benzénových jadier. Získava sa z čiernouhoľného dechtu. Používa sa aj ako dezinfekcia alebo insekticíd, hlavne na mole. Ako náhrada naftalínových guličiek sa dnes viac používa p-Dichlorbenzén. Naftalén sa ľahko odparuje (sublimuje) už pri izbovej teplote.
Štruktúra a reaktivita
Molekula naftalénu sa skladá z dvoch spojených benzénových jadier. Podľa toho je klasifikovaný ako polyjadrový aromatický uhľovodík (PAH). Naftalén má tri rezonančné štruktúry a dva druhy rovnocenných vodíkov. Typ alfa sa nachádza v polohách 1, 4, 5 a 8, typ beta v polohách 2, 3, 6 a 7.
Na rozdiel od benzénu nie sú väzby medzi jednotlivými uhlíkmi rovnako dlhé. Väzba medzi C1–C2, C3–C4, C5–C6 a C7–C8 meria 1,36 Å, väzby medzi ostatnými uhlíkmi sú dlhé 1,42 Å. Toto bolo overené rôntgenovou difrakciou a je to možné očakávať z rezonančných štruktúr, kde väzby C1–C2, C3–C4, C5–C6 a C7–C8 sú dvojité v dvoch z troch štruktúr.
500 px|náhľad|stred|Rezonančné stavy naftalénu
Rovnako ako benzén poskytuje naftalén elektrofilné substitučné reakcie (SEAr). Väčšina elektrofilných substitúcií prebieha pri miernejších podmienkach ako substitúcie na benzéne. Elektrofilné reakcie uprednostňujú substitúciu na alfa uhlíku (s výnimkou sulfonácie, vtedy je pomer alfa a beta substituentov približne rovnaký). Reaguje tiež s halogénderivátmi (v prítomnosti chloridu železitého, príp. hlinitého), pričom dochádza k naviazaniu alkylového zvyšku na naftalénové jadro (Friedel-Craftsova alkylácia). Alkylové skupiny môžu byť na naviazané aj reakciou s alkénmi a/alebo alkoholmi za katalýzy kyselinou sírovou, príp kys. fosforečnou.
Naftalén môže byť za vysokého tlaku hydrogenovaný na 1,2,3,4-tetrahydronaftalén, čo je látka používaná ako rozpúšťadlo a predávajúce sa pod názvom Tetralín. Ďalšou hydrogenovanou formou je Dekalín (tiež bicyklo[4.4.0]dekán, alebo cis-dekalín).
Produktom oxidácie naftalénu (laboratórne manganistanom draselným, príp. chrómanom draselným, priemyselne katalytickou oxidáciou kyslíkom za prítomnosti V2O5) sa získava anhydrid kyseliny ftalovej, ktorý sa používa pri výrobe plastov, farbív a organických rozpúšťadiel.
Súbor:hydrogenace naftalenu.png
Výroba
Najviac naftalénu sa vyrába z čiernouhoľného dechtu. V rokoch 1960–1990 sa naftalén získaval tiež pri frakčnej destilácii ropy. Naftalén je najhojnejšia samostatná zložka čiernouhoľného dechtu. Zloženie čiernouhoľného dechtu závisí na druhu uhlia, z ktorého sa získava. Obsah naftalénu je obvykle okolo 10 hmotnostných %. Pri priemyselnej výrobe (destilácii dechtu) sa získava olej, ktorý obsahuje až 50 hmotnostných %. Tento olej sa premýva kvapalným hydroxidom sodným, aby sa z neho odstránili kyslé zložky, predovšetkým fenoly, ďalej kyselinou sírovou pre odstránenie zásaditých zložiek. Ide o frakčnú destiláciu, pri ktorej je naftalén odizolovaný. Výsledkom celého procesu je 95 hmotnostných % surového naftalénu. Hlavnou vedľajšou zložkou (nečistotou) je tionaftalén. Naftalén získaný z ropy je obvykle čistejší než z čiernouhoľného dechtu. Pokiaľ nie je naftalén dostatočne čistý, môže sa dočistiť rekryštalizáciou v organických rozpúšťadlách.
Použitie
V domácnostiach sa naftalén najviac používal ako vykurovací prostriedok, alebo ako pevné guličky proti moliam. Naftalénové výpary zabíjajú larvy molí, ktoré ničia oblečenie. V minulosti bol naftalén tiež podávaný dobytku, aby zahubil rôzne parazitujúce červy.
Väčšie množstvo naftalénu sa používa ako surovina pre výrobu ďalších chemických látok, napríklad anhydridu kyseliny ftalovej, ktorý sa vyrába z o-xylénu a ten z naftalénu. Ďalšie deriváty naftalénu zahŕňajú sulfonované alkyl-naftalény (tenzidy) a karbaryly (insekticídy). Substituované naftalény v kombinácii s elektrón-donorovými funkčnými skupinami (alkoholy, amidy) alebo s elektrón-akceptornymi funkčnými skupinami (kyselina sírová) sú medziproduktami pri výrobe farbív. Hydrogénované formy naftalénu Tetralín a Dekalín sa používajú ako slabé organické rozpúšťadlá.
Veľká
náhľad|Námestie Veľká je časť mesta Poprad. K mestu bola pripojená v roku 1946. Počet obyvateľov v roku 2015 bol 4 611.
Názov
Historicky sa nazývala de Vylka, Welkam,, , historik Jozef Hradszky odvodzoval názov od keltského slova Fill – bydlisko a gau – krajina. Pôvodný názov mal teda znieť Fealgau alebo Fillgau, čo znamenalo obec v rovnej úrodnej krajine.
Z histórie
Veľká sa nachádza na území, ktorého osídlenie siaha do neskorej kamennej doby (koniec 3. tisícročia p.n.l.), kedy tu žil ľud badenskej kultúry. Svedčia o tom archeologické nálezy medzi nimi napríklad osem mečov z mladšej bronzovej doby (12. stor. p.n.l.). V roku 1964 bol nájdený bronzový meč s tzv. anténovou rukoväťou, našli sa okrem iného bronzové sekery z konca doby bronzovej. Po vzniku Veľkej Moravy na jej území žili Slovania.
Prvá písomná zmienka je z roku 1268, kde sa prvý raz spomína Veľká a iné podtatranské mestečká a obce v súvislosti so sporom magistra Mutimíra s 24 farármi spišských obcí ako „de Vylka (Veľká). Bola súčasťou Uhorska. V prevažnej miere ju obývali nemeckí kolonisti. Predpokladá sa, že prišli na toto územie koncom 12. alebo začiatkom 13. storočia. Pravdepodobne bolo to len niekoľko rodín, lebo Veľká nemala nikdy nemecké meno. O tom, že Veľká už v 70. rokoch 13. storočia bola pojmom, svedčí štylizácia popisu hraníc budúcich Batizoviec z roku 1279, kde sa hovorí o Veľkej bez označenia, že ide o obec, ako o všeobecne známej veci: „....sub montibus ultra Welkam..." (pod horami za Veľkou)“ (citát). Predpokladá sa, že v roku 1271, kedy na jej území žili aj Sasi, bola súčasťou Spoločenstva spišských Sasov, ktoré sa na Spiši vytvorilo ako nová samosprávna jednotka. Veľká sa v roku 1412 stala s dvanástimi ďalšími spišskými mestami zálohovaným mestom Poľsku.
Hospodársky rast
Veľká mala poľnohospodársky charakter. Mala veľký a úrodný chotár, zásobovala roľníckymi produktami svoje okolie. Veľčania mali majetkovú a osobnú slobodu od roku 1271. Od roku 1317 mohli klčovať lesy, poľovať v nich, variť pivo, lieh a pod. V roku 1500 bol vo Veľkej mlyn a píla. Jediná na severnom Spiši. Bohaté zastúpenie mali remeselníci. V roku 1632 vznikla vo Veľkej papiereň, ktorú založil papiernícky majster Nekel. Bola treťou na Spiši a šiestou na Slovensku. Zanikla až v 70-tych rokoch 19. storočia.
Veľká mala bohaté a veľké pozemky. V roku 1896 mala 334 gazdovstiev. V tom roku mala 2356 katastrálnych jutár, 23 jutár záhrad, 466 jutár lúk a 369 jutár pastvín. Roľníci pestovali jačmeň, ovos a zemiaky. Chovali 601 kusov hovädzieho dobytka, 451 kusov ošípaných, ovce, hydinu a včely. V roku 1910 pozemky mali rozlohu 3892 katastrálnych jutár.
Dominujúcou rodinou vo Veľkej boli Krompecherovci, ktorí tu žili od 17. storočia. Okrem stavby turisticko-kúpeľného komplexu,  postavili botanickú záhradu, vybudovali mnohé budovy, reštauráciu, kúpeľný dom, postavili Továreň na výrobu ovsených vločiek a detskej výživy, Podnik na výrobu suvenírov pre tatranských turistov. V roku 1873 bola založená Velická banka, ktorá účinkovala do roku 1923. Veľká mala koncom 19. storočia mestský charakter.
Hospodársky rast Veľkej ovplyvnila výstavba Košicko-bohumínskej železnice. Zvýšil sa cestovný ruch, cez Veľkú cestovali do Vysokých Tatier turisti. Z Popradu cez Veľkú začal v roku 1904 premávať elektrobus do Starého Smokovca a v roku 1908 po jeho zrušení začala voziť turistov do Vysokých Tatier tatranská električka.
V roku 1900 vo Veľkej žilo 1120 obyvateľov, z toho bolo gramotných 827. Slovákov bolo 391, Nemcov 622, Maďarov 103 a štyria iní.
Prvá Česko-slovenská republika priniesla do Veľkej zmeny. Postupne rástol počet Slovákov na úkor nemeckého a maďarského obyvateľstva. Z obce Feľka sa stala Veľká. Dňa 30. júna 1925 bol vo Veľkej zrušený Obecný notársky úrad a od 1. júla 1925 nahradený Obvodným notárskym úradom s obcami Spišská Teplica a Veľká. V roku 1934 Veľká predala firme Baťa v Zlíne obecné pozemky na území dnešného mesta Svit v chotárnej časti Štokava. Táto časť, kde boli vybudované továrenské budovy Baťovej továrne, bola v roku 1942 vyhlásená za miestnu časť obce Veľká. V júli roku 1946 sa táto časť stala samostatnou obcou a neskôr mestom Svit.
Významnú úlohu zohralo vybudovanie letiska, ktoré bolo zriadené pre potreby firmy Baťa. Obecné zastupiteľstvo v roku 1935 rozhodlo, že zakúpi pre firmu Baťa 35 katastrálnych jutár pozemkov v hone Wegscheide - Wegscheidekrieg. Pôdu predávali jednotlivci. V roku 1939 sa začala výstavba letiska. Pravidelná letecká linka sa začala 3. júna 1943 na linke Prešov-Tatry-Sliač-Bratislava-Vajnory. Koncom prvej svetovej vojny založil vo Veľkej parnú pílu Moric Langer, bola tu vodná elektráreň, továreň na výrobu ovsených vločiek a detskej krupice a na spracovanie hrachu a továreň na výrobu suvenírov. Rodina Ernesta Tromplera od roku 1874 vyrábala modrotlač, mala aj tehelňu a vyrábala prskavky a lepidlá. Pred prvou svetovou vojnou Jozef Bárta založil vo Veľkej konzerváreň, pôsobila tu Dumplerova výroba chemických technických produktov, píla Pavla Boroňa. Baťov koncern tu vybudoval a odkúpil elektráreň, pílu, tehelňu, mlyn. Veľká bola významným kúpeľným strediskom a východiskom turistov do Vysokých Tatier.
Kultúra a školstvo
Aktívnu činnosť rozvíjalo Tatranské múzeum, i keď malo veľké problémy s priestormi, lebo nemalo vlastnú budovu. Až v roku 1925 bola zakúpená vila Lenkelak, neďaleko zastávky TEŽky. Po roku 1945 boli zbierky prenesené do budovy Karpatského múzea v Poprade.
Vzdelanie bolo podmienené rozvinutým školstvom. Spišské školy boli dobre známe kvalitou. V stredoveku sa vyučovalo v cirkevných školách, latinských a nemeckých. Evanjelici učili svoje deti, pokiaľ ich neposielali do katolíckych škôl, súkromne v domoch. Učili sa po nemecky a latinsky. V roku 1578 bola založená škola vo Veľkej. V roku 1772 bol vo Veľkej učiteľom Anton Rochelt českého pôvodu a kantorom bol Michal Strompf z Veľkej. Učili 50 chlapcov a 20 dievčat.
Koncom 18. storočia v Uhorsku ovplyvňoval školskú výchovu tolerančný patent Jozefa II., ktorý dávam evanjelikom možnosti zriaďovať si vlastné školy. V roku 1846 mali evanjelici vlastnú školu. Katolíci sa v roku 1812 dohodli s mestom opravu školy, vydržiavanie učiteľa a vybavenie školy pomôckami. Prvá Česko-slovenská republika priniesla do školskej výchovy zmeny. V prvom rade vznikali slovenské ľudové školy. Neboli však vhodní učitelia. Problém mali vo Veľkej, kde tiež nebol učiteľ a školskú budovu 8. júla 1919 obsadilo vojsko. Vyučovanie sa začalo 6. septembra 1919 v troch slovenských triedach a v jednej nemeckej paralelke. Od 1. októbra 1922 sídlil vo Veľkej školský inšpektorát. Pôsobil tu desať rokov.
V roku 1929 bolo na území Popradu 8 ľudových škôl, z toho tri štátne a päť cirkevných. Mali spolu 25 tried, z nich 15 so slovenským jazykom a 10 s nemeckým vyučovacím jazykom. Vo Veľkej bola štátna ľudová škola slovenská so štyrmi slovenskými triedami a dvoma triedami s nemeckým vyučovacím jazykom. Bol tu materská škola. Dňa 1. septembra 1939 sa od spoločnej Štátnej ľudovej školy vo Veľkej osamostatnila Nemecká obecná ľudová škola a slovenské triedy sa rozdelili na rím. kat. ľud. školu a na ev. a.v. ľud. školu. Vecné náklady na školu hradila cirkev a obec. Kritická situácia vo veľčinanskej škole bola v medzivojnovom období, kedy v priestoroch školy bolo dislokované Tatranské múzeum. Neskôr sa muselo odsťahovať.
Po skončení vojny, v roku 1945, boli spojené rímskokatolícka a evanjelická a.v. ľudová škola do štátnej ľudovej školy s riaditeľom Júliusom Slivinským. Škola bola stále v budove z roku 1868. V roku 1961 bola daná do užívania nová škola, v ktorej sa nachádzala Základní deväťročná škola a riaditeľom bol až do šk. roku 1964/65 Michal Pakši.
Učňovská škola, ktorá vznikla v roku 1923 v Poprade sa presťahovala do Veľkej v roku 1958. Postavil ju Ústredný zväz výrobných družstiev. V roku 1979 bola pretvorená na Stredné odborné učilište s teoretickým vyučovaním. V nasledujúcich rokoch získala novú budovu. Zriaďovateľom bol Slovenský zväz výrobných družstiev. V roku 1953 Výstavba rudných baní postavila vo Veľkej nové učňovské zariadenie, ktoré bolo po likvidácii baníckeho učilišťa odovzdané Odbornému učilišťu štátnych pracovných záloh a potom v roku 1957 Pozemným stavbám Košice. Od roku 1959 vo Veľkej pôsobilo Stredné odborné učilište poľnohospodárske.
Cirkev
Na začiatku zálohu Poľsku bola Veľká čisto katolíckou obcou. V roku 1467 bol v nej farárom Augustín. V roku 1694 si evanjelici postavili drevený kostol. O reformácii sa občania, osobitne spišskí Nemci dozvedeli veľmi rýchlo. Priniesli ich študenti z Nemecka a Švajčiarska. Posledným katolíckym farárom vo Veľkej v tom období bol Urban. V marci 1552 ho nahradil Juraj Filker, ktorý tu zaviedol evanjelické bohoslužby. Ale ani potom neboli mešťania v novej viere jednotní. Neskôr sa situácia, po mnohých sporoch, upokojila. Protireformácia, ktorá sa začala v niektorých zálohovaných spišských mestách už začiatkom 16. storočia pomaly začala meniť cirkevné pomery. Katolíkom boli vrátené kostoly a fary, ale obyvateľstvo zostávalo, v prevažnej miere evanjelické. Katolíci nemali dostatok kňazov. Vo Veľkej bol farárom od roku 1760 Talian Štefan Augustín gróf Vincenti, varšavský kanonik. Ten však vo Veľkej nikdy nebol. Evanjelici si vo Veľkej v roku 1760 postavili murovaný kostol. Gotické oltáre nahradili barokovými. V roku 1772, po ukončení zálohu spišských miest Poľsku, bolo vo Veľkej 986 evanjelikov a len 20 katolíkov. V roku 1850 tu žilo už 210 rímskokatolíkov a 1150 evanjelikov. V polovici 19. storočia tu bola katolícka a evanjelická fara.
Veľká mala po  roku 1919 najvyšší počet slovenského obyvateľstva. Spolunažívanie jednotlivých konfesií bolo vcelku tolerantné. Od roku 1907 tu pôsobil cirkevný zbor Bratskej jednoty baptistov. Židovská náboženská obec mala vo Veľkej synagógu, jej náboženský život sa však koncentroval v Poprade. Medzi katolíckymi veriacimi dochádzalo k sporom o bohoslužobnú reč. Slovenskí katolíci žiadali zvýšenie podielu bohoslužieb v slovenskom jazyku. Nemeckých katolíkov ubúdalo. Mierne sa začal zvyšovať podiel obyvateľov slovenského katolíckeho, gréckokatolíckeho a židovského náboženstva. Na druhej strane bol badateľný pokles evanjelikov reformovaných a čiastočne aj evanjelikov a.v. cirkvi znížením počtu nemeckého obyvateľstva, a tak isto sa znížil počet obyvateľov maďarskej národnosti, ktorí patrili k evanjelickej reformovanej cirkvi.
Nemeckí evanjelici žiadali zriadenie cirkevnej autonómie. V snahe šíriť Božie slovo v slovenskom jazyku prišiel do Veľkej Ján Pelikán, predstaviteľ Slovenskej evanjelickej Synody zo Spojených štítov amerických a ortodoxného náboženského programu. Založil 17. októbra 1920 tzv. Slobodnú evanjelickú a.v. cirkev. Cirkevné záležitosti spravovala samostatne bez cirkevnej vrchnosti a nezávisle od štátu. Po odchode Jána Pelikána tu pôsobil jeho syn Ján Jaroslav Pelikán. Na mimoriadnom konvente 20. novembra 1921 sa z dôvodu uznania cirkvi štátom rozhodli veriaci oficiálne pripojiť k „americkej Synode“, ako novoutvorená Slovenská evanjelicko - luteránska Synoda v Československej republike. Po mnohých problémoch so spravovaním chodu bol do Veľkej povolaný v roku 1929 Východným dištriktom Juraj Raab-Kello a zároveň bola založená slovenská misijná stanica. Na jeho podnet zakázal Okresný úrad v roku 1930 vykonávať Slovenskej slobodnej evanjelicko-luteránskej cirkvi verejné služby Božie. Neskôr sa objavili spory medzi nemeckými a slovenskými evanjelikmi. Synoda cirkvi evanjelickej a.v. v Liptovskom Mikuláši 14. júna 1939 vypustila zo svojho zväzku nemecké evanjelické zbory. Slávnostnými službami Božími 16. júna 1940 bol založený Evanjelický a.v. slovenský cirkevný zbor vo Veľkej. Prvým farárom bol Oskar Černák.
Rímskokatolícka farnosť patrila do Spišskej diecézy a 9 farností pod dekanát vo Veľkej. Vo Veľkej po roku 1945 nepriaznivá politická situácia nepriala cirkvám. Od roku 1947 do roku 1952 pôsobil tu rímskokatolícky kňaz Alexander Boharčík. V tom čase sa sporili evanjelici s rímskokatolíkmi kvôli zvonom. V rokoch 1955 – 1995 bol správcom veľčianskej farnosti Gabriel Chlebák, ktorý v rokoch 1975 – 1989 bol dekanom popradského dekanátu. Spolu s evanjelickým a.v. farárom Júliusom Filom sa zaslúžili o náboženské zmierenie obyvateľstva. Po skončení druhej svetovej vojny bol evanjelickým farárom až do roku 1952 Oskar Černák. Július Filo bol v roku 1970 zvolený za biskupa a nahradil ho Vincent Blažko.
NGC 4295
NGC 4295 je galaxia v súhvezdí Vlasy Bereniky, ktorú objavil nemecký astronóm Heinrich Louis d’Arrest 6. apríla 1864.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 13,9.
Belval-en-Argonne
Belval-en-Argonne je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Marne, v regióne Champagne-Ardenne.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Jiří Bartoška
Jiří Bartoška (* 24. marec 1947, Děčín) je český herec a filmový organizátor.
Medový Újezd
Medový Újezd je obec v Česku v okrese Rokycany v Plzenskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 216 obyvateľov, z toho 103 mužov a 113 žien, pričom priemerný vek v obci bol 46,5 roka (muži 43,3 roka, ženy 49,3 roka).
Jiří Bartoška
Život
Po štúdiách na brnianskej JAMU asi rok hral v brnianskom Divadle na provázku (Husa na provázku), potom v roku 1973 presídlil na sever Čiech do ústeckého Činoherného štúdia odkiaľ neskôr, v roku 1978 prešiel do pražského Divadla Na zábradlí. V roku 1991 z tohto divadla odišiel spoločne s mnohými svojimi kolegami hercami do novozaloženého Divadla Bez zábradlí, kde pôsobí dodnes.
Ide tiež o úspešného filmového a televízneho herca. Často tiež prepožičiava svoj hlas ako voiceover pri komentovaní cestopisných a dokumentárnych filmov.
Od roku 1994 pôsobí ako prezident Medzinárodného filmového festivalu v Karlových Varoch, kde spolupracuje najmä s filmovou kritičkou Evou Zaoralovou. V roku 2017 získal Českého lva za mimořádný přínos kinematografii, spolu s Evou Zaoralovou.
Indická kultúra
Indická kultúra je jedno z centier kultúry Ďalekého východu; indický spôsob premeny zla na dobro, škaredého na krásne.
Zložkami indickej kultúry je indické náboženstvo, hinduizmus, indické umenie, indická filozofia.
Dracula (román)
Dracula (vyšlo aj pod názvom Drakula; v origináli Dracula) je známy román o upíroch od írskeho autora Brama Stokera (1847 – 1912), poprvé vydaný v roku 1897. Román je písaný formou denníkových záznamov a listov postáv. Je to jedno z najznámejších diel anglickej literatúry.
Inšpiráciou pre napísanie románu bol zrejme Ármin Vámbéry, rodák zo Svätého Jura, od ktorého sa Stoker dozvedel o dovtedy málo známom valašskom kniežati Vladovi II. zvanom Drakula a inšpiroval sa k napísaniu jedného z najznámejších diel svetovej literatúry. Vámbéry sa asi navyše stal predobrazom jedného z hrdinov románu, profesora Abrahama Van Helsinga (v románe je priamo spomínaný priateľ Arminius z Budapešti).
Srdcová astma
Srdcová astma (asthma cardiale) je ťažká nočná záchvatová dušnosť vznikajúca pri závažnom zlyhaní ľavej srdcovej komory, kedy sa v pľúcach hromadí krv, ktorú ľavá komora nie je schopná prečerpať do veľkého (telového) obehu.
Dušnosť sa zhoršuje v ľahu (kedy sa krv hromadí v pľúcach) a dostavuje sa obvykle niekoľko hodín po zaspatí. Často býva sprevádzaná tiesňou, tachypnoe a pocitom "nedostatku vzduchu". V ťažkých formách môže dôjsť až k rozvoju kardiálneho pľúcneho edému. Posadením sa ťažkosti zmierňujú (pozri: ortopnoe), vhodné je preto spať s niekoľkými vankúšmi podloženými pod hornou polovicou trupu.
Liečba sa zameriava na srdcové zlyhanie (diuretiká, vazodilatanciá).
Majstrovstvá sveta v ľadovom hokeji žien do 18 rokov
Majstrovstvá sveta v ľadovom hokeji žien do 18 rokov sú ženské majstrovstvá sveta v ľadovom hokeji do 18 rokov. . Majstrovstiev sa zúčastňujú ženské národné tímy s hráčkami max. do osemnástich rokov. Súťaž organizuje každoročne od roku 2008 IIHF. Rovnakú licenciu vlastní federácia aj na mužské kategórie MS "20" a MS "18".
Prvé MS sa konali v januári 2008 v kanadskom meste Calgary. Majstrovstvá sa v súčasnosti hrajú v štyroch výkonnostných kategóriách: Top divízia (nazývaná aj elitná kategória), I. A divízia, I. B divízia a II. divízia. Víťaz nižšej divízie nahrádza zostupujúceho z vyššej divízie. Slovenky sa do elitnej kategórie prebojovali na MS 2019 a o rok neskôr sa tak predstavili na MS v Bratislave.
Pozri aj
Majstrovstvá sveta v ľadovom hokeji žien
Madisonské mosty
Madisonské mosty je americká romantická filmová dráma režiséra Clinta Eastwooda z roku 1995. Hlavné úlohy stvárnili Clint Eastwood a Meryl Streep, vo významných vedľajších úlohách sa objavili Annie Corley, Victor Slezak a Kyle Eastwood.
Ide o komorne ladený milostný príbeh síce veľmi krátkeho, zato veľmi intenzívneho citového vzplanutia dvoch ľudí v strednom veku. Film bol natočený podľa rovnomennej knihy Wallera Roberta Jamesa. Bol nominovaný na dva Zlaté glóbusy, na 68. ročníku Americkej akadémie filmových umení a vied bola Meryl Streep nominovaná na Oscara v kategórii herečka v hlavnej úlohe.
Dej
left|thumb|Roseman Bridge vo [[Winterset (Iowa)|Winstrete - jedno z dejísk príbehu]] Dej snímky je rozprávaný akoby retrospektívne podľa zápiskov a denníkov práve zosnulej farmárky Frencescy Johnsonovej, ktoré si čítajú jej dve dospelé deti. Tie sa až po jej smrti dozvedajú, že matka si želá netradičný pohreb spálením a svoj popol chce nechať rozptýliť pri Rosemansom moste, v mieste, kde sa pred mnohými rokmi stretla so svojím milencom, fotografom Robertom Kincaidom, o ktorom nemal nikto z rodiny doteraz ani tušenie.
Stalo sa to v čase, keď jej manžel s oboma dospievajúcimi deťmi odcestoval na 6 dní na vzdialený veľtrh s výstavným býkom a Francesca zostala doma sama. V ten istý deň sa na farme znenazdajky objavil neznámy muž stredného veku. Bol to fotograf, ktorý prišiel do Iowy, aby vyfotografoval dva tunajšie staré drevené mosty, ktoré sú významnou stavebnou pamiatkou. Francesca mu ukáže cestu a začne sa s Robertom rozprávať. Obaja sú si sympatickí, znovu sa zídu pri moste a potom Francesca pozve Roberta k sebe domov na opustenú farmu. U oboch prerastú počiatočné vzájomné sympatie do citového vzplanutia a veľkej lásky, ktorá však môže fakticky trvať len 4 dni, do doby, než sa rodina vráti z veľtrhu domov. Francesca musí vyriešiť veľkú dilemu, či môže opustiť bez vysvetlenia rodinu, manžela aj farmu a odísť s milovaným mužom preč do sveta. Film sa končí nešťastným rozchodom oboch milencov, Francesca s veľkým sebazaprením zostáva s rodinou a s manželom.
Turek
Turek môže byť:
Max Reger
Max Reger (celé meno: Johann Baptist Joseph Maximilian Reger ; * 19. marec 1873, Brand, Nemecko – † 11. máj 1916, Lipsko) bol nemecký hudobný skladateľ, organista, dirigent a hudobný pedagóg. Od roku 1907 pôsobil ako profesor lipského konzervatória.
Študoval na konzervatóriu v Sondershausene a Wiesbadene u H. Riemanna.
Vo svojej tvorbe vyšiel z hudobných foriem baroka a klasicizmu, pričom sa odklonil od opery a programovej hudby novoromantizmu smerom k absolútnej hudbe. Dospel k vlastnému štýlu, ktorý má zložitú polyfonickú štruktúru, komplikovanú harmóniu a rytmiku. Hlavná časť jeho tvorby sú organové a komorné skladby.
Samuel Timon
Samuel Timon - "Timon de Schmerhoff et Szedlitsna" (* 20. júl 1675, Trenčianska Turná – † 7. apríl 1736, Košice) bol rímskokatolícky duchovný, jezuita, slovenský polyhistor, pedagóg, historik, zakladateľ kritickej historiografie.
Medicinman
Medicinman môže byť:
Samuel Timon
Život
Jeho otec Ján Timon bol úradníkom Uhorskej kráľovskej komory, matka Barbora Hrabovská mala zemiansky pôvod. V rodine bol vychovávaný so slovenským povedomím. V rokoch 16831691 študoval na jezuitskom gymnáziu v Trenčíne. 18. októbra 1693 vstúpil do Spoločnosti Ježišovej (jezuiti), ako novic pôsobil vo Viedni, neskôr vyučoval 1 rok v Skalici. Svoje vzdelanie si doplnil štúdiom v Judenburgu a Budíne. Ešte počas svojich štúdií pôsobil ako pedagóg jezuitského gymnázia. V rokoch 17121720 prednášal na Trnavskej a od roku 1721 na Košickej univerzite.
Nikdy sa nehanbil za svoj pôvod, hrdo sa hlásil za Slováka, za čo sa mu mnohokrát dostalo posmeškov od jeho maďarských spolubratov.
Zomrel v Košiciach, 7. apríla 1736 vo veku 61 rokov.
Dielo
Publikáciami a dielom „Imago antiquæ Hungariæ“ (Obraz starého Uhorska) položil základy kritickej historiografie v Uhorsku, základy prvej koncepcie slovenských národných dejín, ktoré sa vo svojom období stali učebnicou dejepisu a zemepisu v Uhorsku. Ako prvý nazval Cyrila a Metoda slovanskými apoštolmi. V časti o príchode Maďarov do Panónie vytvoril teóriu, že Maďari porazili Moravanov, nie Slovákov, ktorí prijali starých Maďarov ako hostí a spoločne založili a vybudovali Uhorské kráľovstvo. Zaoberal sa etnogenézou Slovákov, poukazoval na ich starobylosť a národnú samostatnosť. Vo svojich spisoch dokazoval, že Slováci obývali územie Uhorska dávno pred príchodom Maďarov. Pripisuje sa mu aj autorstvo najstaršej zachovanej kroniky Košíc, pomenovanej Cassovia vetus ac nova (Košice staré a nové).
Karol Rebro
Dr. h. c. prof. JUDr. Karol Rebro, DrSc. (* 27. október 1912, Horovce, okres Púchov – † 31. október 2000, Bratislava) bol jedným z najvýznamnejších slovenských univerzitných profesorov v oblasti práva. Bol považovaný za významného znalca dejín štátu a práva, obzvlášť rímskeho práva. Autor prvej slovenskej učebnice rímskeho práva.
Profesné pôsobenie
Právnické vzdelanie získal na Právnickej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave v roku 1935. Po ukončení štúdia pokračoval vo vedeckom bádaní u profesorov Salvatoreho Riccobonu a Giorgia Del Vecchio v Ríme. Popri vedeckom pôsobení sa pripravoval na výkon bežnej súdnej služby, pracoval na Hlavnom súde v Bratislave a v roku 1944 zložil jednotnú sudcovskú a advokátsku skúšku. Zapojil sa do SNP. Po skončení II. svetovej vojny pôsobil vo vedúcich pozíciach Povereníctva SNR. Popri tom už od roku 1936 vyučoval a aktívne sa zúčastňoval na pedagogickom procese na Slovenskej univerzite (vtedajšej Univerzite Komenského). V rokoch 19461947 sa stal dekanom Právnickej fakulty Univerzity Komenského v Bratislave a v rokoch 19491950 bol rektorom tejto Univerzity. Po roku 1951 prestal pôsobiť vo verejných a pedagogických funkciách z politických dôvodov. Istý čas pracoval ako zamestnanec Univerzitnej knižnice. Od roku 1969 sa vrátil vyučovať rímske právo ako riadny profesor a vedúci katedry rímskeho práva.
Literatúra
GREGOR, Martin. Život a dielo profesora Karola Rebra. In Acta Facultatis Iuridicae Universitatis Comenianae, 2019, roč. 38, č. 2, s. 54-73. ISSN 1336-6912.
NGC 4296
NGC 4296 je galaxia v súhvezdí Panna, ktorú objavil britsko-nemecký astronóm William Herschel 13. apríla 1784.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 12,8.
Bitka o Argandáb
Bitka o Argandáb alebo bitka o Arghandáb (podľa označenia povstalcov Operácia IBRAT) bola bitka o okres Argandáb ležiaci neďaleko juhoafganského mesta Kandahár sa odohrala 18. a 19. júna 2008. Boj o kontrolu nad oblasťou zviedli afganskí povstalci z hnutia Taliban a koaličné vojská vedené kanadským kontingentom podporované afganskou armádou. Išlo už o druhý pokus povstalcov o ovládnutie oblasti za menej ako rok.
Pozadie
13. júna 2008 sa podarilo povstalcom pri útoku na väznicu Sarposa (Sar Póšán(?)) v meste Kandahár oslobodiť 800 – 900 väzňov, pričom podľa odhadov zhruba tretina mala väzby na povstalcov. Koaličné vojská ihneď spustili operáciu za cieľom zadržania utečencov, no aj napriek niekoľkým úspechom sa väčšine hľadaných osôb podarilo uniknúť.
Po oslobodení väzňov pokračovali povstalci v útokoch. Boje boli hlásené z osemnástich okolitých miest. Podľa informácií rozviedky zhruba 500 povstalcov sa presunulo do okresu Argandáb vzdialeného 15 km severne od mesta Kandahár, kde sa pravdepodobne pripravovali na ďalšie útoky. Panovali dokonca obavy, že povstalci by mohli plánovať útok na samotné mesto Kandahár, ktoré je druhým najväčším mestom v Afganistane. Koaličné vojská zhadzovali v oblasti letáky vyzývajúce civilistov, aby neopúšťali svoje domovy. 16. júna koaličné a afganské vojská vykonali päťhodinový prieskum oblasti, no nenašli žiadne známky povstaleckej aktivity.
Aj napriek týmto správam požiadalo kanadské velenie ešte v ten istý deň o vyslanie posíl. 17. júna bolo do oblasti bojov premiestnených 700 afganských vojakov z Kábulu. Toto rozhodnutie sa ukázalo byť správne, keďže aj napriek informáciám od prieskumných jednotiek začali z oblasti utekať civilisti a došlo k prvým ozbrojeným stretom s povstalcami.
Prípravy
Útokmi na dopravnú infraštruktúru sa povstalci snažili obmedziť mobilitu spojeneckých vojsk. Bolo zničených niekoľko mostov v okolí Kandaháru a na niektorých dopravných trasách boli umiestnené míny. Ďalším krokom bolo presunutie potrebných zásob na pripravené pozície. Následne sa talibanský veliteľ Mulla Ahmedullah rozhodol počkať na útok spojencov.
Taktiež kanadské vojská posilňovali svoje pozície. Bola posilnená ochrana kľúčových miest v Kandaháre, medzi nimi elektráreň, väznica Sarposa, sídlo guvernéra, ako aj základňa ich rekonštrukčného tímu.
Boj
18. júna spustili spojenecké vojská útok na predpokladané postavenia povstalcov, no stretli sa len so slabým odporom. Väčšina povstalcov sa pravdepodobne z oblasti stiahla bez boja. Nasledujúci deň brigádny generál Denis Thompson potvrdil, že oblasť bola vyčistená, no zároveň varoval pred možným návratom povstalcov.
Brooklyn Community Board 15
Brooklyn Community Board 15 je komunitná rada v Brooklyne v New Yorku.
Zahŕňa časti Sheepshead Bay, Manhattan Beach, Kings Bay, Gerritsen Beach, Kings Highway, East Gravesend, Madison, Homecrest a Plum Beach.
Predsedom je Jeremiah P. O'Shea a správcom Ben Akselrod.
Má rozlohu 4,9 mi² a v roku 2000 tu žilo 160 319 obyvateľov.
Saint-Pée-sur-Nivelle
Saint-Pée-sur-Nivelle je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Pyrénées-Atlantiques, v regióne Akvitánsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Brooklyn Community Board 16
Brooklyn Community Board 16 je komunitná rada v Brooklyne v New Yorku.
Zahŕňa časti Brownsville a Ocean Hill.
Ohraničuje ju na západe East 98th street, East New York Avenue, Ralph Avenue, Atlantic Avenue a Saratoga Avenue, na severe Broadway, na východe Van Sinderen Avenue a na juhu Long Island Rail Road.
Predsedom (2007) je Hazel A. Younger a správcom Viola D. Greene-Walker.
Má rozlohu 1,9 mi² a v roku 2000 tu žilo 85 343 obyvateľov.
Veta (jazykoveda)
Veta je základná syntaktická jednotka s uceleným významom, gramaticky usporiadaná a intonačne uzavretá. Presnejšie je to komplexná gramaticko-sémantická systémová jednotka, ktorá má povahu základnej komunikatívnej jednotky.
Veta sa skladá z vetných členov, ktoré v nej vytvárajú sklady.
Delenie 1
Na Slovensku sa namiesto toho tradične rozlišuje:
Delenie 2
Podľa zloženia delíme vety na:
Delenie 3
Vyjadrením postoja hovoriaceho ku skutočnosti, teda podľa obsahu (modálnosti), delíme vety na:
Delenie 4
Podľa členitosti delíme vety na:
Slovosled
Slová vo vete sú usporiadané podľa istých pravidiel slovosledných princípov. Základný slovosledový princíp je aktuálne členenie vety (významová výstavba jej výpovede):
HCM Constanţa
HCM Constanţa je rumunský mužský hádzanársky klub z Konstance. Vznikol v roku 2002. Je 6-násobný majster Rumunska a 2-násobný víťaz Rumunského pohára. Z medzinárodných úspechov sú najhodnotnejšie semifinálové účasti v Pohári víťazov pohárov a Vyzývacom pohári EHF či osemfinálová účasť v Lige majstrov. Momentálne (2012) hrá najvyššiu domácu súťaž, Liga națională de handbal masculin.
Úspechy
Víťaz Rumunského pohára:
Európske súťaže
Liga majstrov:
Pohár víťazov pohárov:
Vyzývací pohár:
Belval-sous-Châtillon
Belval-sous-Châtillon je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Marne, v regióne Champagne-Ardenne.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
NGC 4297
NGC 4297 je galaxia v súhvezdí Panna, ktorú objavil britsko-nemecký astronóm William Herschel 13. apríla 1784.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 14,6.