cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Io (mesiac)
Vrchy a pohoria
Aj napriek rozsiahlym prejavom vulkanizmu, ktoré dávajú Io jeho charakteristický vzhľad, sú takmer všetky hory na povrchu tektonického pôvodu a nie sopečného. Predpokladá sa, že väčšina hôr vznikla v dôsledku stláčania podloží litosféry, ktoré často vyústi do zdvihu, náklonu časti kôry mesiaca a následného strihu. Následne dochádza k subsidencii vrchov, ktoré sú neustále prekrývané ďalším sopečným materiálom. Globálne rozloženie vrchov je v priamej opozícii so sopečnými telesami; v oblasti, kde sa nachádza viac vrchov, je menej sopiek a naopak. Táto skutočnosť naznačuje, že veľké oblasti litosféry sú vo fáze kompresie (vrchy) a extenzie (sopky). V iných oblastiach sú ale obe hlavné časti vzájomne prekryté, takže je pravdepodobné, že magma často na povrch putuje aj rôznymi zlomami, ktoré sa v kôre nachádzajú.
Hory na povrchu Io majú rôzny morfologický vzhľad, vrcholok najčastejšie tvoria tzv. plató. Tieto útvary reprezentujú rozsiahle telesá s rovným vrchom tzv. mesy s drsným povrchom. Ostatné vrchy sa zdajú byť naklonenými blokmi kôry s málo príkrymi svahmi, ktoré vznikli vytlačením z pôvodne rovného povrchu. Obidva dva hlavné typy majú z jednej alebo z viacerých strán ostré svahy. Len malé množstvo vrchov na povrchu má vulkanický pôvod, ide pravdepodobne o nízke štítové sopky so sklonmi medzi 6° až 7° a malou depresiou na vrchole, ktorá by mohla byť centrálna kaldera. Vulkanické hory sú väčšinou menšie než ostatné hory, sú vysoké iba 1 až a široké od 40 do. Niektoré ďalšie štítové sopky s ešte menej naklonenými svahmi je možné pozorovať na snímkach oblasti Ra Patera, ale zatiaľ sa nedajú zmerať.
Vnútorná stavba
thumb|left|Model možnej vnútornej stavby mesiaca so železným alebo síro-železným jadrom (šedá), vonkajšou silikátovou kôrou (hnedá) a čiastočne nataveným plášťom (oranžová) Zložený hlavne zo silikátov a železa je Io viac podobný terestrickým planétam ako ostatným mesiacom vonkajšej oblasti slnečnej sústavy, ktoré sú väčšinou tvorené zmesou vodného ľadu a silikátov. Io má hustotu 3,5275 g/cm3, najvyššiu hustota zo všetkých mesiacov v slnečnej sústave (vrátane pozemského Mesiaca) a výrazne vyššiu než ostatné Galileove mesiace. Modely založené na meraní sond Voyager a Galileo hmotnosti mesiaca, veľkosti a kvadrupolové gravitačné koeficienty (číselné hodnoty spojené s tým, ako je hmotnosť rozložená okolo telesa) naznačujú, že vnútorná stavba mesiaca je odlišná medzi silikátovou kôrou, plášťom a železným či síroželezitým jadrom. Kovové jadro mesiaca tvorí približne 20 % celkovej hmotnosti. Vypočítaná veľkosť jadra závisí od obsahu síry v jadre. Ak by bolo čisto železné, bude veľké 350 až. Ak obsahuje významnejší podiel síry, môže mať veľkosť medzi 550 až. Magnetometrom sondy Galileo sa nepodarilo detegovať žiadne magnetické pole mesiaca, preto jadro zrejme nie je tekuté.
Modely plášťa naznačujú, že by mohol byť tvorený minimálne 75 % na horčík bohatým minerálom forsteritom s minoritným zastúpením podobným L chondritom a LL chondritom (meteority s vyšším obsahom železa). Pozorovaný tepelný tok napovedá, že 10 až 20 % plášťa by malo byť v tekutom stave, kvôli oblastiam s vysokoteplotným vulkanizmom. Litosféra Io sa skladá z bazaltov a sírových uloženín vytvorených silnou a pravidelnou vulkanickou aktivitou. Odhaduje sa, že by mohla byť až hrubá, ale podľa niektorých vedcov by mohla siahať až do hĺbky.
História objavu a pozorovaní
thumb|left|Erupcia [[Sopka|sopky Tvashtar ako ju zachytila sonda New Horizons. Materiál bol vyvrhnutý až do výšky nad povrch mesiaca.]] Mesiac bol objavený 7. januára 1610 Galileom počas pohybu spolu s ďalšími troma telesami, o ktorých sa pôvodne domnieval, že ide o hviezdy. Keď sa ale začali pohybovať inak ako predpokladal, svoj názor prehodnotil. Tento objav publikoval v marci 1610 v diele Sidereus nuncius. Simon Marius publikoval podobné výsledky svojho pozorovania roku 1614 v Mundus Jovialis, kde uvádzal, že objavil mesiac jeden týždeň pred Galileom a to už na konci roka 1609. Galileo o Mauriusovom objave pochyboval a jeho prácu označil za plagiát. Vzhľadom na to, že dielo Galilea bolo publikované skôr, sa objav pripisuje jemu.
Nasledujúce dve a pol storočia zostával Io pre astronómov iba bodom s jasnosťou 5. magnitúdy. V 17. storočí námorníci používali mesiace objavené Galileom pre určovanie presnej zemepisnej dĺžky. Objav týchto mesiacov podporil všeobecné prijatie Kopernikovho heliocentrického modelu slnečnej sústavy, pomohol vývoju Keplerových pohybových zákonov a umožnil prvé merania rýchlosti svetla, keď bolo možné odmerať čas, ktorý svetlo potrebuje na prekonanie vzdialenosti medzi Zemou a Jupiterom. Na vysvetlenie rezonančných obežných dráh Io, Európy a Ganymeda vytvoril Laplace matematickú teóriu založenú na údajoch Domenica Cassiniho a ďalších. Neskôr sa ukázalo, že táto rezonancia má významný vplyv na geológiu spomínaných telies.
Rozvoj optickej astronómie na konci 19. a začiatku 20. storočia umožnil astronómom zlepšiť pozorovania a rozlišovať veľké útvary na povrchu mesiaca. V roku 90. rokoch 19. storočia Edward E. Barnard ako prvý pozoroval a opísal rozdiely v jase polárnych a rovníkových oblastí Io. Následne správne určil, že tieto rozdiely sú spôsobené rôznym albedom a rozdielnymi farbami oboch regiónov. Jeho súčasník William Henry Pickering navrhoval iné vysvetlenie, a to, že Io má vajíčkový tvar, alebo že ide o dve telesá. Neskoršie pozorovania potvrdili, že polárne oblasti majú hnedú a rovníkové žlto-bielu farbu.
V druhej polovici 20. storočia prišli poznatky poukazujúce na nezvyčajný charakter mesiaca. Podľa spektroskopického pozorovania na povrchu Io nie je vodný ľad, ktorý sa zvyčajne nachádza u ostatných podobných telies v okolí, a na ktorých bol aj pozorovaný. Rovnaké pozorovanie ukázalo, že povrch je tvorený prevažne soľami sodíka a síry. Radioteleskopické pozorovania Io odhalili vplyv na magnetosféru Jupitera, ktorý sa prejavuje emisiami decimetrových vĺn s periódou zodpovedajúcou obežnej dobe Io.
Pioneer 10 a 11
Prvými sondami, ktoré preleteli okolo mesiaca, boli sondy Pioneer 10 (3. decembra 1973) a Pioneer 11 (2. decembra 1974). Rádiové pozorovanie pomohlo určiť hmotnosť Io a jej porovnaním s veľkosťou mesiaca vedci zistili, že Io má najväčšiu hustotu zo 4 Galileových mesiacov a teda bude zložený pravdepodobne zo silikátových hornín a nie vodného ľadu. Sondy Pioneer taktiež odhalili prítomnosť tenkej atmosféry okolo Io a intenzívne radiačné pásy v blízkosti obežnej dráhy mesiaca. Kamera na palube sondy Pioneer 11 vyhotovila kvalitné fotografie len severnej oblasti. Detailnejšie snímky mala podľa plánu zaobstarať sonda Pioneer 10, ale tie boli stratené vplyvom vysokej radiácie v okolí mesiaca.
Voyager 1 a 2
thumb | right | Mozaika snímok sondy [[Voyager 1 oblasti lávového prúdu Ra Patera]]
Keď v roku 1979 preletela okolo Io dvojica sond Voyager 1 a Voyager 2, ich vyspelejšia zobrazovacia technika umožnila získať oveľa podrobnejší obraz povrchu. Voyager 1 preletel okolo Io 5. marca 1979 vo vzdialenosti. Snímky, ktoré zaslal na Zem, ukázali krajinu mnohých farieb bez prítomnosti väčších impaktných kráterov. Detailné zábery zobrazovali mladé útvary zvláštnych tvarov, hlboké depresie, hory vyššie ako Mount Everest a telesá pripomínajúce lávové prúdy známe zo Zeme.
Krátko po prelete si navigačná inžinierka Linda A. Morabitová všimla tmavý oblak vychádzajúci z povrchu na jednom zo záberov. Analýza ďalších snímok objavila deväť takýchto mračien rozptýlených po celej ploche mesiaca, ktoré dokazovali, že Io je vulkanicky aktívnom telesom. Tento záver potvrdil predchádzajúcu štúdiu napísanú Stanom J. Pealeom, Patrickom Cassenom a R.T. Reynoldsom publikovanú pred cestou sondy Voyager 1. Autori štúdie predpovedali a spočítali, že vnútorné jadro Io musí získavať ohromné množstvo tepla vplyvom slapového pôsobenia Jupitera a obežnej rezonancie s Európou a Ganymedom. Údaje z preletu taktiež odhalili dominantné zastúpenie síry a zmrznutého oxidu siričitého na povrchu planéty a podobné zloženie tenkej atmosféry mesiaca. Za mesiacom bol súčasne pozorovaný torus.
Voyager 2 preletel okolo Io 9. júla vo vzdialenosti. Nešlo o taký tesný prelet ako v prípade sesterskej sondy, ale porovnávacia analýza urobených snímok ukázala niekoľko zmien na povrchu, ku ktorým došlo v priebehu iba piatich mesiacov medzi preletom oboch sond. Osem z deviatich sopečných mračien pozorovaných pri prvom prelete bolo v čase druhého preletu stále na pôvodnom mieste a sopky boli teda stále aktívne. Medzi preletom sond ukončila sopečnú činnosť iba sopka Pele. thumb|left|Umelecká predstava preletu sondy Galileo okolo mesiaca Io s Jupiterom v pozadí
Sonda Galileo
Sonda Galileo doletela k Jupiteru v roku 1995 po šesťročnej ceste od Zeme v snahe pokračovať v prieskume sústavy Jupitera tam, kde skončili sondy Voyager 1 a 2. Keďže je mesiac Io umiestnený do oblasti jedného z najsilnejších radiačných pásov Jupitera, sonda nad ním nemohla vykonávať pravidelné nízke prelety. Aj tak však uskutočnila jeden tesný prelet pred navedením na dvojročnú primárnu dráhu. Hoci počas preletu zo 7. decembra 1995 nevznikli žiadne snímky, podarilo sa potvrdiť existenciu veľkého železného jadra mesiaca podobného tomu, aké majú terestrické planéty vnútornej časti slnečnej sústavy.
Aj keď sonda nevykonávala priame prelety nad mesiacom a mala technické ťažkosti, ktoré neumožňovali odoslať všetky údaje, podarilo sa získať množstvo dát, ktoré rozšírili poznatky o Io a podpísali sa pod významné objavy. Sonda pozorovala erupciu sopky Pillan Patera a potvrdila, že vyvrhovaný materiál je zložený prevažne z kremičitej magmy mafického a ultramafického zloženia s obsahom síry a oxidu siričitého hrajúceho rovnakú úlohu ako voda a oxid uhličitý na Zemi. Vzdialené snímkovanie Io ukázalo veľké množstvo aktívnych sopiek na povrchu, značné množstvo vrchov s rôznou morfológiou a niekoľko významných zmien oblastí zaznamenaných sondami Voyager či dokonca aj oblastí vyfotografovanými sondou Galileo dávnejšie.
Misia sondy bola dvakrát predĺžená (1997 a 2000). Počas týchto predĺžení preletela sonda okolo Io trikrát, a to v druhej polovici 1999 a na začiatku roka 2000, a potom ešte trikrát na konci roku 2001 a na začiatku 2002. Prelety pomohli zmapovať rozsah vulkanickej aktivity, vylúčiť existenciu magnetického poľa mesiaca a zmapovať sopky a pohoria.
V decembri 2000 preletela okolo Jupitera sonda Cassini-Huygens na svojej ceste k Saturnu a vykonala spoločné pozorovanie mesiaca, ktoré odhalilo nový chochol v atmosfére v oblasti Tvashtar Paterae a polárnu žiaru okolo Io.
Následné pozorovania
thumb|300 px|Zmeny povrchových útvarov za osem rokov medzi pozorovaniami sondou Galileo a [[New Horizons]] Po plánovanom navedení sondy Galileo do atmosféry Jupitera a jej zániku sa v septembri 2003 uskutočnilo ďalšie pozorovania mesiaca prostredníctvom výkonných pozemských ďalekohľadov. Použitie adaptívnej optiky z teleskopu Keck na Havaji a Hubbleovho teleskopu umožnilo sledovať aktívne prejavy vulkanizmu. Tieto nové pozorovania vedcom umožnili sledovať sopky na Io bez nutnosti vyslať do systému ďalšiu sondu. Ani čoraz dokonalejšie pozemské prístroje však dobre nedovidia na póly Io.
New Horizons
28. februára 2007 preletela systémom Jupitera sonda New Horizons na svojej ceste k Plutu a Kuiperovmu pásu. Počas preletu prebehli pozorovania Io. Snímky ukázali veľké sopečné mračná v oblasti Tvashtar, čo bolo prvé detailné pozorovanie obrovských erupcií porovnateľných s mračnami okolo Pele v roku 1979. Sonda súčasne pozorovala mračná okolo Girru Patera v počiatočnom štádiu erupcií a niekoľko ďalších, ktoré sa už objavili v čase misie sondy Galileo.
Juno
V auguste 2011 odštartovala americká sonda Juno, ktorá využíva infračervený spektrometer JIRA. Sonda Juno pozoruje Io na ultrafialových, optických aj infračervených vlnových dĺžkach. Vďaka tým posledným mapuje toky tepla z povrchu mesiaca, aby sme tak porozumeli, aká je vnútorná stavba Io. Sonda Juno by okolo mesiaca io mala preletieť celkove 11-krát. Dva z týchto preletov vykonaných v rokoch 2023 a 2024 spoločne skrátia obežnú dráhu sondy.
Budúce misie
Vznikol návrh misie kozmickej sondy, ktorá by mesiac mapovala nepretržite a zodpovedala na otázku jeho vnútorného zloženia. Táto misia IVO (Io Volcano Observer) je však zatiaľ len v štádiu plánov. Ak vzlietne, nie pred rokom 2029.
Názvoslovie
Mesiac bol pomenovaný podľa gréckej mytológie po kňažnej Íó, jednej z mnohých lások boha Dia, ktorý prevzal v rímskej mytológii meno Jupiter. Aj keď Simonovi Mariusovi nebol priznaný objav mesiaca pred Galileom, jeho názvy pre mesiace sa používajú dodnes. V jeho publikácii z roku 1614 Mundus Jovialis hovorí o mesiaci ako o Io, milenke Dia. Jeho názvy zapadli až do začiatku 20. storočia, keď sa opäť začali používať. V literatúre staršieho dáta vystupoval mesiac Io iba pod jednoduchým názvom Jupiter I (alebo prvý mesiac Jupitera).
Povrchové útvary
Útvary na povrchu mesiaca sú pomenované po osobách a miestach spojených s mytológiou Io, podobne ako po bohoch ohňa, sopiek či Slnka a ďalších mýtických objektoch ako napr. z Danteho Pekla. Od detailnejšieho prieskumu mesiaca sondou Voyager 1 Medzinárodná astronomická únia pomenovala približne 225 sopiek, pohorí, rovín a výrazných albedových útvarov. Bolo schválené používanie označení napr. patera, mons, mensa, planum, fluctus (lávové prúdy) alebo tholus pre rôzne povrchové útvary v závislosti od ich tvaru, sklonu, veľkosti atď.
Poznámky
<references group="pozn."/>
Július Botto
Július Botto (* 24. júl 1848, Rozložná – † 29. september 1926, Revúca) bol slovenský pedagóg, advokát, historik, cirkevný historik, publicista, prekladateľ a kultúrny činiteľ.
Životopis
Jeho otec bol evanjelický farár Ladislav Botto.
Študoval na gymnáziu v Rimavskej Sobote, v Levoči a v Spišskej Novej Vsi, teológiu študoval na kolégiu v Prešove. V rokoch 18691870 a 18711874 bol výpomocným profesorom na Prvom slovenskom gymnáziu v Revúcej. Medzitým absolvoval právnické štúdiá v Prešove. V roku 1876 zložil v Pešti advokátsku skúšku. Bol členom ústredia Slovenskej národnej strany a pracoval v evanjelickom a v cirkevnom zbore. V rokoch 18761920 bol advokátom v Revúcej. V rokoch 19141918 bol súdne stíhaný za prácu Krátka história Slovákov. Od 14. októbra 1920 do 1. novembra 1922 správcom a v rokoch 19221924 externým profesorom na Československom štátnom reálnom gymnáziu v Revúcej. Od 1. novembra 1922 bol verejným notárom v Revúcej.
Venoval sa výskumu slovenskej histórie, kriticky študoval diela súvekých maďarských historikov a prehodnocoval ich s ohľadom na slovenské pomery.
Jaroslava Blažková
Jaroslava Blažková (* 15. november 1933, Velké Meziříčí, Prvá ČSR – † 20. február 2017, Guelph, Kanada) bola slovenská prozaička, publicistka a autorka kníh pre deti a mládež.
Životopis
Detstvo prežila striedavo v Česku a na Slovensku, od roku 1948 však žila v Bratislave. Vzdelanie získavala na gymnáziu v Bratislave, neskôr začala diaľkovo študovať na filozofickej fakulte Univerzity Komenského, no štúdium v roku 1954 zanechala. Už počas štúdia na gymnáziu začala pracovať v Československom rozhlase, neskôr pracovala v redakcii denníka Smena, odkiaľ bola v roku 1956 prepustená z politických dôvodov. Potom pracovala ako robotníčka v záhradníctve, od roku 1959 sa venovala profesionálne literatúre. Od roku 1968 žila v Kanade, kam emigrovala so svojou rodinou, a vlastnej literárnej tvorbe sa venovala len sporadicky.
Za tvorbu pre deti dostala cenu UNESCO H. Ch. Andersena.
Tvorba
Najväčšia časť jej literárnej tvorby pochádza z obdobia pred jej emigráciou, nakoľko po roku 1989 jej vychádzajú už len reedície diel. V tomto období bola jednou z najobľúbenejších autoriek, no taktiež sa o jej dielach najviac diskutovalo. Jej diela sa nachádzajú na pomedzí vysokej a populárnej literatúry, humoru a sentimentu. Vo svojich dielach sa zaoberá problémami dospievajúcej mládeže, ktoré podáva veľmi expresívnym jazykom, s iróniou a sebairóniou rozprávača. V literatúre pre deti sa venovala umelecko-náučným dielam, v ktorých pútavou formou podáva napr. poznatky o prírode.
Lysitea (mesiac)
Lysitea alebo Lysithea je vzdialený nepravidelný prirodzený satelit Jupitera. Bol objavený v roku 1938 Sethom Barnesom Nicholsonom v observatóriu Mount Wilson Observatory a je pomenovaný podľa mytologickej postavy Lysithea.
Maroš Kramár
Maroš Kramár (* 26. apríl 1959, Bratislava) je slovenský herec a moderátor.
Lysitea (mesiac)
Tento satelit získal svoje súčasné meno až v roku 1975, predtým bol známy ako Jupiter X. V rokoch 1955 až 1975 bol občas nazývaný Demeter.
Patrí do rodiny Himalia, 5 mesiacov obiehajúcich vo vzdialenosti 11 až 13 Gm od Jupitera s inklináciou približne 28.3°. Obežné prvky sú z roku 2000. Stále sa menia v závislosti od slnečných a planetárnych porúch.
Maroš Kramár
Životopis
Pochádza z hereckej rodiny, jeho otcom je herec Ján Kramár, starý otec z matkinej strany bol slovenský herec a režisér Ján Klimo.
V roku 1978 ukončil štúdium herectva na Štátnom konzervatóriu v Brne.
V rokoch 19781979 pôsobil v divadle v Brne a v rokoch 19791985 v Divadle Andreja Bagara v Nitre. V rokoch 1985 až 2008 bol členom Činohry SND v Bratislave. Získal rôzne divadelné a televízne ocenenia. V poslednej dobe účinkuje nielen na Slovensku, ale aj v Česku.
V poslednej dobe účinkuje hlavne v českých a slovenských televíznych seriáloch, kde vytvára rôzne epizódne postavy, s čím súvisia rôzne televízne ocenenie. V roku 2005 získal ocenenie absolútny OTO (Osobnosť televíznej obrazovky).
Zoznam piesní (výber)
poz. -pieseň - duet - (autor hudby/autor textu piesne)
Pinč
Pinč môže byť:
Sinopa (mesiac)
Sinopa alebo Sinope je retrográdny nepravidelný prirodzený satelit Jupitera. Bol objavený v roku 1914 Sethom Barnesom Nicholsonom v observatóriu Lick Observatory a bol pomenovaný po mytologickej Sinópé.
Paco de Lucía
Paco de Lucía, rodným menom Francisco Sánchez Gómez (* 21. december 1947, Algeciras, Španielsko – † 25. február 2014, Cancún, Mexiko) bol španielsky hudobný skladateľ a gitarista, brat významného španielskeho gitaristu Ramóna de Algecirasa a speváka Pepé de Lucíu.
Sinopa (mesiac)
Sinope získal dnešné meno až v roku 1975, predtým bol známy ako Jupiter IX. V rokoch 1955 až 1975 bol občas nazývaný "Hades". Až do objavenia Megaclite v roku 2000 bol Sinope najvzdialenejší známy Jupiterov mesiac (teraz je to S/2003 J 2).
Paco de Lucía
Bol to vynikajúci gitarový virtuóz v španielskom národnom hudobnom, tanečnom a kultúrnom štýle flamenco, niektorými odborníkmi považovaný za najlepšieho gitarového interpreta tohto štýlu všetkých čias. Pôsobil aj ako jazzový a klasický gitarista a bol, okrem iného, ​​tiež známy ako veľký obdivovateľ a propagátor španielskeho hudobného skladateľa Manuela de Fally.
Sinopa (mesiac)
Obežná dráha
náhľad|Tento diagram znázorňuje orbitálne elementy Sinope v porovnaní s ostatnými satelitmi rodiny Pasiphae. Sinope obieha okolo Jupitera s vysokou excentricitou a vysokou inklináciou retrográdneho obehu. Obežné prvky sú z januára 2000. Často sa menia v závislosti od slnečných a planetárnych odchyliek. Je zaraďovaný do rodiny Pasiphae, aj keď jeho vlastná inklinácia a odlišné sfarbenie naznačujú, že môže ísť o samostátné teleso nezávisle zachytené gravitáciou Jupitera. Sinope je známy svojou sekulárnou rezonanciou s Jupiterom (podobne ako Pasiphae).
Paco de Lucía
Na gitaru hral už od svojich piatich rokov, na jeho hudobné zameranie mal vplyv jeho otec António, ktorý bol tiež španielskym ľudovým gitaristom. Profesionálnym gitaristom sa stal z otcovho popudu už v 11 rokoch. Najprv vystupoval so svojím bratom Pepem, až neskôr sa dal na sólovú dráhu.
Sinopa (mesiac)
Fyzikálna charakteristika
Sinope má priemer približne 38 km. V optickom spektre sa javí ako červený (farebné indexy B-V=0,84, R-V=0,46), podobne ako planétky typu D (Pasiphae sa javí ako sivý - Planétka typu C). Príčinou týchto odlišností môže byť rozdielny pôvod týchto satelitov.
Grécke lodiarstvo
Toto je článok o lodiarstve (obchodnom aj vojenskom) v Grécku a medzi Grékmi. Gréci sú svojim lodiarstvom známi už od staroveku a dodnes kontrolujú veľkú časť svetového lodiarskeho priemyslu.
Starovek
Na území dnešného Grécka sa v dobe bronzovej rozprestierala minojská a mykénska kultúra, ktorej nositelia udržiavali pomocou lodí bohaté obchodné kontakty po celom východnom stredomorí. V archaickom a klasickom období Gréci kolonizovali veľkú časť Stredomoria a s kolóniami ktoré založili od Španielska cez Sicíliu až k Čiernemu moru, udržiavali obchodný kontakt práve loďstvom. Do Grécka bolo dovážané hlavne obilie, do vzdialených krajín hlavne grécke luxusné výrobky. Aj práve vďaka takémuto ďalekosiahlemu obchodnému vplyvu mohla grécka kultúra napredovať. Grécke obchodné lode dominovali Stredomoriu aj v rímskom období, čo spomínajú aj Rimania.
Byzancia a Osmanská doba
Byzantská ríša bola významným stredovekým gréckym štátom, ktorý si udržiaval staré rímske obchodné spoje. Tak napríklad nájdeme stopy po gréckych obchodných lodiach z raného stredoveku až v Británii, kde sa grécki obchodníci plavili. Gréci si výsadu vplyvného obchodníckeho národa a teda aj lodiarov udržali aj počas osmanskej nadvlády po páde Byzancie v roku 1453. Vďaka vládnym nariadeniam mohli len grécki lodiari vyvážať obchodné komodity von z Osmanskej ríše. Najviac sa gréckemu lodiarstvu darilo od 18. storočia, kedy tento obchod podporovali bohatí grécki konštantinopolskí aristokrati, tzv. fanarioti, ktorých mnohí členovia boli tiež z lodiarskych rodín. Najvýznamnejšie územia gréckych lodiarov boli prístavné mestá a ostrovy, ako Galaxidi, Mesolongi, Patra, Arta, Preveza, Nafplio, Atény v pevninskom Grécku a ostrovy Chios, Korfu, Psara, Ydra, Poros, Spetses, Kasos, Syros či Mykonos. Významné bolo aj maloázijské veľkomesto Smyrna. Grécke lode obchodovali s celou Európou a fakticky ovládali obchod v Stredozemnom a Čiernom mory. Tak vznikali grécke obchodné spolky vo významných európskych prístavoch, ako Ancona, Trieste, Londýn a Odesa. Grécki lodiari však nemohli používať nejakú vlastnú národnú vlajku, preto sa často plavili pod ruskými vlajkami. Po vypuknutí Gréckej vojny za nezávislosť v roku 1821 sa významní lodiari ako Konstantinos Kanaris, Andreas Vokos Miaulis, či legendárna kapitánka Laskarina Bubulina zaslúžili o porážku osmanských flotíl a teda aj o úspešný priebeh povstania. Počas tejto vojny Turci zmasakrovali mnoho civilného obyvateľstva bohatého ostrova Chios, ktorý ovládali bohatí lodiari. Mnohí z nich následne utiekli do Marseille a do Londýna, kde založili prosperujúce lodiarske firmy.
Od dvadsiateho storočia
thumb|Grécky obchodný tanker Po vzniku a stabilizácií hraníc Gréckeho štátu sa tu usadilo mnoho z významných lodiarskych magnátov a založili skutočné rodinné dynastie. Lode týchto magnátov pomáhali s prepravou nákladov spojencov v II. sv. vojne. V tejto dobe sa etablovali firmy mnohých magnátov, ktoré dodnes ovládajú svetový lodiarsky obchod, ako napr. Stavros Niarchos, Stavros Livanos, Jannis Latsis a najznámejším sa stal Aristotelis Onasis, vtedy najbohatší človek sveta, ktorý ovládol prevoz celej zahraničnej ropy do USA.
V súčasnosti je podiel gréckych obchodných lodí na svetovom trhu veľmi veľký a grécke spoločnosti sú na samom vrchole najdôležitejších sto lodných spoločností. Najdôležitejšie lodiarske spoločnosti vlastnia Gréci John Angelicoussis a George Economou. Grécky lodiarsky priemysel disponuje až 22,5 % všetkými svetovými tankermi a 16,8 % ostatnými obchodnými loďami. Lodiarsky priemysel patrí v Grécku medzi najdôležitejšie odvetvia štátneho priemyslu a zamestnáva cez 150 000 osôb. Napriek všeobecnej ekonomickej kríze, ktorá práve Grécko tvrdo zasiahla, sú paradoxne grécke lodiarske firmy a celkovo grécky lodný priemysel najmenej krízou zasiahnuté z ostatných európskych lodných veľmocí, ako je Taliansko, Nemecko, či škandinávske krajiny. Podľa štatistiky pre industry newspapers grécke lodiarske spoločnosti v prvej polovici roka 2013 minuli 3,8 bilióna dolárov na nákup tankerov. Grécko tiež vyrába rôzne značky lodí a disponuje jednou z najväčších bojových flotíl v Európe.
NGC 5624
NGC 5624 je galaxia v súhvezdí Pastier, ktorú objavil americký astronóm Lewis A. Swift 9. mája 1887.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 13,2.
Romanova ulica
Romanova ulica (predtým Togliattiho ulica) je ulica v Bratislave, v mestskej časti Petržalka. Nachádza sa v miestnej časti Háje, sektor Zrkadlový Háj a sektor Háje 1.
Základné informácie
Tiahne sa od Chorvátskeho ramena zo západu na východ, pričom nadväzuje na Jiráskovu. Za Kauflandom do nej z južnej strany kolmo ústi Rovniankova, následne zo severu Osuského. Pri Dome kultúry Zrkadlový háj sa lomí a pokračuje na juh, je ohraničená z východnej strany ulicami Ambroseho a Bradáčova a zo západnej Rovniankovou. Pri Technopole kolmo ústí do Kutlíkovej.
Vznikla v roku 1976 v rámci výstavby panelákového sídliska pod názvom Togliattiho ulica. Bola pomenovaná podľa Palmira Togliattiho (1893 – 1964), predsedu Komunistickej strany Talianska. Bytový dom Romanova 33 a 35 bol ako prvý novopetržalský panelový dom 3. augusta 1977 skolaudovaný.
Od 1. apríla 1991 má súčasný názov, podľa Štefana Boleslava Romana (1921 – 1988), prvého predsedu Svetového kongresu Slovákov.
Na ulici sa nachádza petržalská pobočka obchodného reťazca Kaufland. Na Romanovej 20 má sídlo predajňa potravín Terno Plus. Na Romanovej 4 sídli súkromná očná ambulancia.
Zoznam piesní s hudbou Karla Svobodu
Toto je zoznam piesní s hudbou hudobného skladateľa Karla Svobodu.
Zoznam
poz. -pieseň - interpret - (autor textu piesne-t:)
( /t:) - doteraz nezistený autor textu
Saint-Pierre-du-Bû
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 446 obyvateľov (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Tecuja Komuro
Kariéru začal ako hráč na klávesové nástroje v TM NETWORK v roku 1984. O rok neskôr vydal aj svoj prvý sólový album, soundtrack pre anime film Vampire Hunter D. Od 90-tych rokov skladá a produkuje hudbu aj pre iných hudobníkov a hudobné skupiny.
V západnom svete je najviac známy pre jeho spoluprácu s francúzskym hudobníkom Jean-Michel Jarre. Spoločne zložili niekoľko skladieb, TK remixoval viaceré Jarreho skladby. V roku 2001 vystúpili spoločne na koncerte 2001 Rendez-vouUpraviť zdrojs in Space v Okinawe pod názvom The Vizitors.
Drop veľký
Drop veľký alebo drop fúzatý (Otis tarda) je druh vtáka z čeľade dropovité (Otididae).
Kněžice (okres Jihlava)
Kněžice je obec v Česku v okrese Jihlava v kraji Vysočina. 1. januára 2012 tu žilo 1 412 obyvateľov, z toho 740 mužov a 672 žien, pričom priemerný vek v obci bol 39,6 roka (muži 38,3 roka, ženy 41,0 roka).
Drop veľký
Drop veľký je jediný druh rodu Otis. Jeho najbližšími príbuznými sú dropy rodu Chlamydotis: drop obojkový a drop hrivnatý.
Podľa Medzinárodnej únie na ochranu prírody a prírodných zdrojov drop veľký patrí medzi zraniteľné druhy, trend celkovej populácie je klesajúci. V minulosti došlo u dropa veľkého k prudkému poklesu populácie kvôli strate biotopov a intenzifikácii v poľnohospodárstve a tiež nadmerným lovom a úhynom na elektrických vedeniach. Nie je dostatok poznatkov o trendoch z krajín dôležitých z hľadiska rozšírenia dropa, akými sú Rusko, Mongolsko a Čína. Negatívny trend pokračuje v Maroku, strednej a východnej Európe. V iných krajinách sú jeho stavy od roku 1990 stabilné alebo aj stúpajúce (Maďarsko, Rakúsko, Nemecko a štáty Pyrenejského polostrova). Kvôli hrozbám pokračujúceho rozširovania sa intenzívneho poľnohospodárstva a klimatickým zmenám je u dropa veľkého z opatrnosti preventívne stanovený trend - pomerne rýchly pokles stavov za obdobie nasledujúcich 30 rokov (3 generácie). Už dnes je zaznamenaný začiatok tohoto trendu napríklad na Pyrenejskom polostrove kvôli nízkej reprodukcii.
Trevor Kronemann
Trevor Kronemann (* 3. september 1968, Edina, Minnesota, USA) je bývalý americký profesionálny tenista. Počas svojej kariéry vyhral 6 turnajov ATP vo štvorhre.
Drop veľký
Opis
Vyznačuje sa výrazným pohlavným dimorfizmom. Samec je väčší než moriak, s výrazným šedým krkom a fúzami po stranách veľkej hlavy, samica je o dosť menšia. Samce merajú 90, samice 75. Hmotnosť samcov je, najťažšie zistené jedince v minulosti mali okolo , dnes. Samice vážia.
Výskyt
Je to jeden z najťažších lietajúcich vtákov na svete a najväčší vták v Európe. Žije v suchších, stepných oblastiach od Španielska po Čínu, nevyskytuje sa južne od Stredozemného mora ani severne od Dánska. Jeho areál je rozdrobený na malé plochy vzdialené ďaleko od seba, pretože je veľmi citlivý na intenzívne poľnohospodárstvo.
Poddruhy
Drop veľký je vo svojom areáli veľmi málo premenlivý, vytvára 2 poddruhy. Oblasť od západnej Európy po Strednú Áziu obýva drop veľký európsky (Otis tarda tarda), ďalej na východ žije drop veľký ázijský (Otis tarda dybowskii).
Výskyt a stav na Slovensku
Odhadovaný počet hniezdiacich párov v rokoch 20082012 bol 05 párov, zimujúcich jedincov 100350. Krátkodobý trend za posledných 12 rokov (20002012) aj z pohľadu dlhodobého trendu od roku 1980 (19802012) boli klesajúce. Veľkosť územia na ktorom hniezdil za posledných 12 rokov ako aj z pohľadu dlhodobého trendu bola klesajúca. V roku 2014 EN* C2a(ii) - silne ohrozený. Dôvodom preradenia do nižšej kategórie môže byť niektorý z nasledujúcich dôvodov: zvýšenie počtu rozmnožujúcich sa jedincov, rastúci trend populácie, zväčšovanie areálu alebo aj možnosti pozitívneho ovplyvnenia populácií z okolitých krajín.
Odhadovaný počet hniezdiacich párov v rokoch 20132018 bol 05 párov, zimujúcich jedincov 100350. Krátkodobý trend za posledných 12 rokov (20082018) bol fluktujúci. Dlhodobý trend od roku 1980 (19802018) bol klesajúci. Veľkosť územia na ktorom hniezdil za posledných 12 rokov bola stabilná. Veľkosť územia na ktorom hniezdil z pohľadu dlhodobého trendu bola klesajúca.
Spôsob života
Drop veľký žije v malých kŕdľoch, samce sa združujú k sebe, nemajú teritóriá, ale panuje medzi nimi určitá hierarchia.
Hniezdenie
V priebehu toku nevydávajú hlasové prejavy. Hniezdia raz za rok v apríli až auguste. Ako hniezdo používa plytké jamky v zemi. Na vajciach, ktoré sú väčšinou 2 – 3, sedí iba samica, doba inkubácie je 23 – 24, niekedy až 30 dní. Mláďatá začínajú lietať 6 – 7 týždňov po vyliahnutí. Pohlavne dospelí sú po 4 (samice) alebo 5 (samce) rokoch života.
Potrava
Živí sa rastlinnou potravou a hmyzom, občas požiera i drobné stavovce, napr. malé hlodavce, jašterice alebo vtáčie mláďatá.
Siláž
náhľad|vpravo|Dobytok konzumujúci kukuričnú siláž Siláž je zelené krmivo konzervované biologickým alebo chemicko-biologickým spôsobom (tzv. silážovaním, ktoré sa alternatívne nazýva tiež siláž). Medzi najpoužívanejšie vstupné suroviny patria: kukurica siata, pšenica, jačmeň, repné skrojky, slnečnica ročná, hrach siaty, lucerna siata, ďatelina siata a iné.
NGC 5625
NGC 5625 je galaxia v súhvezdí Pastier, ktorú objavil anglický astronóm John Herschel 28. apríla 1827.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 14.
Simonov Nekronomikon
Simonov Nekronomikon je pravdepodobne najznámejšou verziou fiktívneho grimoáru Nekronomikon, ktorý sa prvýkrát objavil v príbehoch amerického spisovateľa hororového žánru Howarda Phillipsa Lovecrafta. Jeho skutočný autor nie je známy, existuje však často citovaná domnienka, že je dielom Petra Levendu. Niekedy sa jeho názov zjednodušuje na Simonomicon.
Simonov úvod
Úvod knihy, ktorý zaberá približne 50 z 250 strán, je jediným miestom, v ktorom Simon spomína svoje autorstvo, resp. redaktorstvo. Píše v ňom o tom, ako sa on s ďalšími dostal ku kópii gréckeho Nekronomikonu prostredníctvom jedného tajomného mnícha. Obsahuje aj pokus o spojenie H. P. Lovecrafta, Aleistera Crowleyho so sumerskou mytológiou a vykresľuje paralely s ďalšími náboženstvami, ako je kresťanstvo, wicca alebo satanizmus. Niektoré z myšlienok sú založené na úvahách Kennetha Granta o mimozmyslovom prepojení Lovecrafta s Crowleym, ktorý sa touto témou zaoberal v niektorých svojich dielach.
Svedectvo šialeného Araba
Okrem úvodného textu knižka obsahuje aj pilotný príbeh s názvom „Svedectvo šialeného Araba“ s prológom a epilógom. Autor sa v ňom predstavuje ako „šialený Arab“. Prológ objasňuje, ako sa dostal k temným tajomstvám, o ktorých píše, a ako sa stal náhodným svedkom tajomného rituálu vyznávačov Prastarých. V epilógu je šialený Arab prenasledovaný démonmi a netvormi kvôli nevedomky spáchanému hriechu. Nakoniec je ešte pred dopísaním knihy unesený démonmi, takže chýba jeho podpis, a tým jeho meno zostáva neznáme.
Prastarí
Mená Prastarých, ktoré sa v knihe spomínajú:
Mágia
Väčšina knihy je návod k magickým operáciám. Podáva určitý počet magických formúl, sigíl a rituálov s vysvetlením. Veľa z nich je určených na zažehnanie zla a privolanie Starších bohov na pomoc. Niektoré sú zaklínania nepriateľov. Formuly sú písané zmesou modernej angličtiny a starej sumerčiny, vyskytuje sa aj pár chýb v prepise sumerských slov.
Sigilum (magický znak, pečať) obyčajne patrí určitej konkrétnej entite a používa sa pri jej invokácii. V niektorých prípadoch kniha obsahuje špeciálne inštrukcie na ich zhotovenie, napr. aký materiál sa má použiť alebo ktorý časový (astrologický) moment je pre nich vhodný. V ostatných prípadoch je dané len sigilum. Pre niektoré uvádzané rituály kniha predpisuje obeť. V jednom prípade pri práci s mečom invokujúcim bohyňu Tiamat predpisuje ľudskú obeť jedenástich mužov. Úvod a marketing knihy sa snaží okolo knihy vytvárať senzačný dojem obrovskej magickej sily. Záložka obalu vyhlasuje, že kniha je „najmocnejšia a potenciálne najnebezpečnejšia čierna kniha, ktorú západný svet pozná,“ a jej rituály dokážu privolať „bytosti a netvorov“ do „fyzického sveta“. V úvode je čitateľ často upozorňovaný na jej silu, ktorá je údajne životunebezpečná, a nutnosť mať pri nej úplné psychické zdravie. Obsahuje aj prekliatie pre toho, kto by sa podieľal na jej zverejnení a poznámku, že zažehnávanie entít magickými technikami Zlatého úsvitu je v tomto prípade neúčinné.
Dobro a zlo
Hlavná téma knihy je boj medzi dobrom a zlom. Sily dobra sú Starší bohovia, sily zla predstavujú Prastarí. Tieto dve skupiny sú v knihe obsadené skutočnými mezopotámskymi božstvami a vymyslenými entitami. Prastarí sú staré božstvá a predstavujú sily prvotného chaosu. Ich vodcom je bohyňa Tiamat. Starší bohovia sú mladšie sily, potomkovia Prastarých, ktorí sa vzbúrili proti svojim rodičom a zvíťazili.
V Simonovom Nekronomikone je obsiahnutý variant babylonského stvoriteľského mýtu Enúma eliš. Je o tom, ako Marduk (jeden zo Starších bohov) porazil Tiamat, rozsekol jej telo na dve časti, a tým stvoril nebo a zem. Starší bohovia podobne stvorili ľudstvo z krvi boha Kingua (jeden z Prastarých). Ďalší Prastarý bol uväznený pod zem, resp. za nebo. Ako tieto, tak aj ďalšie príbehy sú odvodené zo skutočných mýtov. Výnimkou sú termíny „Prastarí“ a „Starší bohovia“, ktoré ako prvý použil P. H. Lovecraft, a tvoria pravdepodobne jednu paralelu príbehu gréckej mytológie o boji mladého Dia s Titanmi.
Simonov úvod tvrdí, že lovecraftovské mýty, rovnako ako sumerská mytológia, sú príbehom o súboji dobra a zla, ktoré sú zosobnené Staršími bohmi a Prastarými. Toto je však omyl. Podobné „vesmírne vojny“ sa v skutočnosti objavili až v príspevku Augusta Derletha k mýtom Cthulhu, nie vo vlastných Lovecraftovych príbehoch. Skôr takáto „vesmírna vojna“ pochádza zo starozákonnej apokryfickej Henochovej knihy, ktorú Lovecraft cituje vo svojej faktografickej eseji Supernatural Horror in Literature.
Henochova kniha pracuje s časťou Starého zákona Genesis 6:1-4 a opisuje ako vzbúrení anjeli, známi ako Strážcovia alebo Egregori, zostúpili na zem z nebies a zaniesli svoje vyspelé technológie medzi rodiace sa ľudstvo, vrátane umenia metalurgie a astronómie. V Henochovej knihe a aj v Genéze sa spomína, že Strážcovia sa zaujímali o ľudské dcéry a brali si ich za ženy. Tak sa zrodilo zvláštne potomstvo zvané Nefilim. Túto „ohavnosť“ následne Potopa spláchla do mora.
Podľa Simona Prastarí teraz ležia „nemŕtvi ale snívajúci“ a čakajú na deň, keď sa navrátia k životu. K tomu, aby sa tak stalo, treba správnej polohy hviezd a obetí ich smrteľných vyznávačov. Tieto konštrukcie sú viac či menej v paralele k príbehom mýtov Cthulhu a kritici tvrdia, že je to jasný pokus o prepojenie Simonovho Nekronomikonu s lovecraftovskými mýtmi, Armagedonom a Jánovym Zjavením židovsko-kresťanskej tradície. Za týmito udalosťami bude nasledovať už len veľký požiar konca sveta a na záver sa mäso porazeného Leviatana bude podávať víťazným pozostalým na večeru.
Pravosť textu
Autenticita Simonovho Nekronomikonu je sporná. Žiadny rukopis nebol zverejnený na preskúmanie a žiadny z uznávaných odborníkov na staroveké náboženstvá ho nepovažuje za autentický dokument z obdobia, kam sa snaží zaradiť. Aj to je príčinou širokej debaty okolo vlastného obsahu knihy.
Od roku 2006 nie je pochýb o kultúrnom vplyve na Simonov Nekronomikon, pretože sám Simon priznáva v knihe Dead Names gnostický a novoplatónsky materiál. Dnes so svojimi stúpencami pripúšťa už aj to, že Nekronomikon je staroveké dielo, ktoré sa časom stáročí poškodilo a zdegenerovalo. Oponenti zase zastávajú názor, že kniha je podvrh zo súčasnosti, ktorý kombinuje uverejnené mezopotámske materiály, lovecraftovskú fikciu a modernú magickú prax. Aj napriek zmene Simonovho stanoviska súčasné vydania knihy stále obsahujú tvrdenie, že text pochádza zo skutočného sumerského zdroja.
Podľa práce The Necronomicon Files, ktorá sa témou Nekronomikonu zaoberá, niekoľko jeho častí nesie pozoruhodné podobnosti s ďalšími prácami, ako napr. The Devils and Evil Spirits of Babylonia R. Campbell Thompsona a Ancient Near Eastern Texts Relating to the Old Testament Jamesa Bennetta Pritcharda. Na dôvažok dvaja členovia magickej spoločnosti Hermana Slatera, známeho aj pod pseudonymom Magical Child, ilustrátor Nekronomikonu Khem Caigan a americký okultista Alan Cabal nezávisle od seba potvrdili, že kniha bola vždy známa ako mystifikácia v miestnej okultnej komunite.
Zásadnou otázkou autenticity Nekronomikonu ostáva, ako sa Lovecraft dozvedel o knihe pred rokom 1921 a prečo trval na tom, že ju vymyslel. Niektorí zástanci ako Kenneth Grant sú presvedčení, že Lovecraft bol nevedomé médium, ktoré si bralo informácie o skutočnej knihe zo snov, príp. hľadajú možné prepojenia medzi ním a Hermetickým rádom Zlatý úsvit, alebo inou podobnou spoločnosťou.
Užitočná alebo prekliata kniha
Veľa tých, ktorí dnes praktikujú mágiu, tvrdia, že je jedno odkiaľ kniha pochádza, dôležité je to, že Simonov Nekronomikon poskytuje ucelený a funkčný systém pre osobnú cestu a rozvoj. Ďalší zase varujú pred jej nebezpečnosťou a časom poškodenými rituálnymi postupmi, ktoré sú nastraženou pascou a je nehodno ich pokúšania. Existuje niekoľko zdokumentovaných prípadov, v ktorých ľudia tvrdia, že boli zasiahnutí silou knihy tak, ako sama varuje.
Čierna mágia a spojitosť s vraždou
Senzačné vyhlásenia o sile knihy a jej otvorené zaobchádzanie so silami zla sú dôvodom, prečo ju kresťanské skupiny označujú ako čiernomagickú. Príkladom je Patricia Pulling, ktorá vo svojej knihe The Devil's Web: Who Is Stalking Your Children For Satan? varuje pred Simonovym Nekronomikonom. Podľa nej totiž Simonov Nekronomikon pravidelne používali teenageri pri zábavách. Okrem toho určité časti knihy prinútili políciu zaradiť do zoznamu otázok používaných pri vypočúvaní mladých okultných delikventov aj otázku „čítali ste Nekronomikon, alebo ho inak poznáte?“
Kniha vystupovala aj ako dôkaz v súdnych procesoch s vrahmi Roderickom Ferrellom a Glenom Masonom, v ktorých sa predpokladalo, že hrala úlohu v zločinoch označených ako satanistické obetovania ľudí. Ferrell bral knihu veľmi vážne a používal ju ako súčasť rituálov svojho malého kultu.
Možné autorstvá
Autorstvo Simonovho Nekronomikonu je pripisované rôznym postavám, od amerického spisovateľa a producenta Sandyho Pearlmana až po satanistu Antona Szandora LaVeya. Niektorí ju prepisujú okultnému autorovi Jamesovi Wassermanovi, chránencovi vydavateľa okultnej literatúry v Spojených štátoch amerických Samuela Weisera. Pravdepodobnejším autorom by mohol byť spisovateľ literatúry faktu Peter Levenda, ktorý buď úmyselne, alebo náhodou veľmi málo odmieta svoje stotožňovanie so „Simonom“ v prípade knihy Dead Names. Levenda vo svojom spisovateľskom začiatku oficiálne nepublikoval žiadnu zo svojich raných prác. Urobil to až neskôr, a tak uzreli svetlo sveta faktografické práce s témami ovplyvnenými okultnými tajnými spoločnosťami a medzinárodnou politikou. Autorský úrad Spojených štátov pozná Levendu ako autora a držiteľa autorských práv diela Gates of the Necronomicon.
Podpora
Podpora môže byť:
Móric Beňovský
Gróf Móric Beňovský (vtedy písané Benyovszký ; celým menom Matúš Móric Michal František Serafín August Beňovský; * 20. september 1746, Vrbové – † 23. máj 1786, Agoncy, osada „Mauritania“, Madagaskar) bol slovenský dobrodruh, cestovateľ, objaviteľ, kolonizátor, spisovateľ, kráľ Madagaskaru, plukovník francúzskej armády, veliteľ poľskej armády a rakúsky vojak. Bol prvý Európan, ktorý sa plavil v severnom Tichom oceáne (sedem rokov pred Jamesom Cookom a de La Pérousom). Autor memoárového diela Pamäti a cesty.
Beňovský bol typický predstaviteľ obdobia osvietenstva, rozvoja dopravy a obchodu a objavovania neznámych území. Bol:
Životopis
V roku 1768 sa pridal k poľskému národnému hnutiu proti ruskej intervencii v Poľsku. Rusi ho zajali a internovali v Kazani, neskôr ho poslali do vyhnanstva na Kamčatke (Sibíri). Beňovský odtiaľ ušiel na lodi spolu s ostatnými väzňami a začali objaviteľskú plavbu cez severný Pacifik (bol prvý Európan, ktorý sa tade plavil). V roku 1772 dorazil do Paríža, kde zapôsobil na kráľa Ľudovíta XV. Tento mu ponúkol zastupovať Francúzsko na Madagaskare. V roku 1776 Beňovského na Madagaskare miestni kmeňoví náčelníci zvolili za ampansacabeho (kráľa) Madagaskaru. V tom istom roku sa vrátil do Paríža, kde ho neskôr na príkaz Ľudovíta XVI. povýšili na generála, udelili mu vojenský rad Svätého Ľudovíta a doživotný dôchodok.
V roku 1777 sa stal blízkym priateľom Benjamina Franklina (vtedy americký vyslanec vo Francúzsku), ktorý sa stal aj rodinným priateľom Beňovského dvoch dcér. Poznal sa aj s grófom Casimirom Pulaskim (1748 – 1779), ktorý v roku 1777 zaniesol do (dnešných) USA list od Beňovského, v ktorom americkej revolúcii ponúkol Madagaskar ako základňu pre boj proti Anglicku, čo však Kontinentálny kongres zamietol. V tom čase sa Beňovský obrátil na rakúsky dvor (Mária Terézia) a ponúkol mu svoje služby. Rakúsko, ktoré ho kedysi vyhnalo zo svojho územia, teraz zmenilo názor na presláveného cestovateľa a udelilo mu amnestiu. V zime 1777/1778 sa vrátil na Slovensko do svojho zámku v Beckovskej Vieske, kde okrem iného korešpondoval s francúzskymi úradmi. V roku 1778 ho Mária Terézia osobným listom povýšila na grófa, odmietla však jeho projekty námorného obchodu z Uhorska, najmä zriadenia obchodnej cesty z Komárna do Rijeky. V roku 1778 – 1779 bojoval vo vojne medzi Rakúskom a Pruskom v Prusku.
Nasledovali výpravy do Ameriky. V roku 1779 išiel do Ameriky za Pulaskim a ponúkol svoje služby americkej revolúcii. Dovolili mu bojovať pod velením Pulaskiho v bojoch o Savannah. Pulaski tu zomrel v rukách Beňovského a jeho smrť aj ukončila prvý Beňovského pobyt v Amerike. Do Ameriky sa vrátil v roku 1782, kde sa prostredníctvom Benjamina Franklina stretol s Georgeom Washingtonom a jeho manželkou a ponúkol im, že zhromaždí v Nemecku pre americkú revolúciu vojsko. Na Washingtonov návrh aj znova prepísal a predložil Kontinentálnemu kongresu svoj bývalý návrh, ale vzťahy amerických osád s Britániou sa nečakane zlepšili, takže návrh nebol prijatý. Cestou späť na Slovensko sa zastavil na dnešnom Haiti, kde navštívil Františka Beňovského, svojho brata, ktorý tam bol umiestnený s francúzskou armádnou jednotkou. Späť na Slovensku dostal list od cisára Jozefa II. oprávňujúci ho založiť na Madagaskare rakúsku kolóniu, ktorej by Beňovský bol guvernérom, ale projekt nakoniec z finančných dôvodov nebol schválený.
Keďže nezískal uznanie od Francúzska, Rakúska, ani od USA, obrátil sa na Veľkú Britániu, kde roku 1783 požiadal vládu o povolenie expedície na Madagaskar. V tom istom roku odovzdal svoje po francúzsky písané pamäte Jeanovi Hyacinthe de Magellanovi (potomkovi rovnomenného slávneho moreplavca), ktorý ich nechal preložil do angličtiny a vydal. Magellan bol členom londýnskej Kráľovskej spoločnosti pre rozvoj vedy (Royal Society for the Improvement of Natural Knowledge), ktorá sľúbila finančne podporiť ďalšiu výpravu na Madagaskar a aj preto Beňovský roku 1784 vymenoval Magellana za európskeho splnomocnenca (‘European Plenipotentiary’)  pre Madagaskarský štát a oprávnil ho konať ako svojho zástupcu vo všetkých obchodných a politických záležitostiach.
Pôvodné, vo francúzštine napísané trojzväzkové, zápisky Beňovského preložil Angličan William Nicholson pod názvom: Memoirs and Travels of Mauritius Augustus Count de Benyowsky: Consisting of His Military Operations in Poland, etc. etc. (Pamäti a cesty Mórica Augusta Beňovského, magnáta kráľovstiev uhorského a poľského. Jedného z vodcov poľskej konfederácie, pozostávajúcich z jeho vojenských operácií, jeho vyhnanstva na Kamčatke, jeho úteku a cesty z toho polostrova cez severný Tichý oceán, s krátkym pristátím v Japonsku a na Tchajwane, do Kantonu v Číne, so správou pre francúzske úrady, bol poverený vládnuť nad ostrovom Madagaskar.) Boli vydané v dvoch zväzkoch a paralelne vyšli aj vo francúzštine. Nasledovali preklady do rôznych jazykov (napríklad do nemčiny 1790, slovenčiny roku 1808, do maďarčiny 1888) a kniha sa stala svetovým bestsellerom.
V tom istom roku sa vybral na svoju druhú expedíciu na Madagaskar na lodi Intrepid poskytnutej obchodníkmi Messonierom a Zollikoferom, s ktorými sa skontaktoval v Anglicku v Baltimore. Loď musela po ceste núdzovo pristáť v Brazílii. V roku 1785 dorazil na Madagaskar tentokrát ako zástupca Anglicka. Zorganizoval tam vzburu domorodcov proti francúzskej osade Foulpointe. Potom začal budovať hlavné mesto svojej plánovanej „ríše“ – tzv. Mauritania (pomenované podľa neho samého Mórica, Maurice v angličtine aj francúzštine) na Cape East (najvýchodnejší bod ostrova). Jeho anglickí a americkí spoločníci dostali v meste pozemky. Z Mauritanie obchodoval s Marylandom a Baltimoreom (v Anglicku), najmä s otrokmi. V roku 1786 nazlostené francúzske námorné ministerstvo poslalo na Madagaskar tajnú výpravu, ktorá 23. mája uskutočnila prekvapivý útok. Beňovský v boji zomrel v Mauritanii, kde ho aj pochovali spolu s dvoma ruskými utečencami, ktorí ho sprevádzali od úteku z Kamčatky.
Epsilon Lyrae
Epsilon Lyrae (ε Lyr) je dvojitá dvojhviezda čiže štvorhviezda v súhvezdí Lýra. Jej zložky jasné 4,68 a 4,5 magnitúd sú od seba vzdialené až 208 oblúkových sekúnd. Veľmi dobrým zrakom za vynikajúcich podmienok sa dajú rozlíšiť aj voľným okom, triédrom by to malo ísť bez problémov. Každá zo zložiek je zároveň tiež dvojhviezdou.