cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Moskovský mier
Pozadie udalostí
Fínska vláda dostala prvé predbežné mierové podmienky od Sovietskeho zväzu (cez Štockholm) 29. januára. Do tej doby bojovala Červená armáda s cieľom zabrať celé Fínsko. Pretože ale nedokázala sovietska armáda zlomiť fínsky odpor a ZSSR potreboval ukončiť vojnu s Fínskom, aby mohol sústrediť svoju pozornosť na iné územia (pobaltské štáty, Besarábia), bola sovietska vláda pripravená zmierniť svoje požiadavky. Teraz žiadala od Fínska Karelskú šiju, vrátane mesta Viipuri (dnešný Vyborg, vtedy druhé najväčšie fínske mesto), a fínsky breh Ladožského jazera. Polostrov Hanko mal byť prenajatý Sovietskemu zväzu na 30 rokov.
Fínsko odmietlo tieto požiadavky a zosilnilo svoje žiadosti o vojenskú podporu zo strany Švédska, Francúzska a Spojeného kráľovstva. Hoci malo Fínsko len minimálnu šancu odrážať sovietsku armádu dlhšiu dobu (najmä vo svetle blížiacej sa jari), stále panovala nádej, že Spoločnosť národov zakročí v prospech Fínska. Pozitívne signály (hoci premenlivé) z Francúzska a Británie a realistickejšie očakávanie vojenských jednotiek zo Švédska, pre ktoré boli vypracované plány v priebehu 30. rokov, boli ďalším dôvodom na nereagovanie na sovietske návrhy.
Mier
6. marca fínska delegácia s predsedom vlády, ktorým bol Risto Ryti, odcestovala do Moskvy. Počas rokovaní prelomila Červená armáda fínske obranné postavenia okolo Tali a hrozila obkľúčením Viipuri.
Mierová dohoda bola podpísaná večer 12. marca moskovského času, t. j. o 01:00 hodin 13. marca fínskeho času. Boje sa skončili o 11:00 fínskeho času.
Fínsko muselo odstúpiť takmer celú Karéliu (s centrom svojho priemyslu, vrátane mesta Vyborg/Viipuri, vtedajšieho druhého najväčšieho fínskeho mesta; dokopy skoro 10 % svojho územia), hoci ešte stále veľká časť bola pod kontrolou fínskej armády. Vojenské jednotky a zvyšní civilisti boli narýchlo evakuovaní za nové hranice. 422 000 Karelov, 12 percent fínskeho obyvateľstva, stratilo svoje domovy.
Zaujímavé je, že Petsamo (dnešná Pečenga), ktoré Sovieti obsadili, zostalo podľa mierovej zmluvy súčasťou Fínska, hoci sovietski civilisti ju mohli využívať ako voľný priechod do Nórska.
ZSSR ďalej požadoval, aby všetko vybavenie na odstúpenom území bolo ponechané. Tak prišlo Fínsko o 75 lokomotív, 2 000 vagonov, niekoľko osobných aj nákladných automobilov a lodí. Priemyselná oblasť v meste Enso, ktorá bola na fínskej strane hranice, vytýčenej mierovou zmluvou, bola tiež čoskoro odstúpená Sovietskemu zväzu.
Dôsledky zmien hraníc
Sympatie sveta voči Fínsku mali malý efekt. Isté horké sklamanie sa stalo spoločným rysom fínskeho pohľadu na ostatné národy, hlavne na Švédov, ktorí spočiatku ukázali sympatie, ale žiadnu ochotu významnejšie pomôcť Fínsku vojensky neprejavili.
Kruté podmienky prinútili Fínov hľadať podporu v Nemecku a ospravedlňovali ich túžbu po pomste. Nakoniec to umožnilo prežitie Fínska v 2. svetovej vojne.
Iba o rok neskôr, v júni 1941, bol vojnový stav medzi Fínskom a ZSSR obnovený. Rozpútala sa pokračovacia vojna.
Letisko Dublin
Letisko Dublin (IATA: DUB, ICAO: EIDW), alebo Aerfort Bhaile Átha Cliath po írsky, funguje pod spoločnosťou Dublin Airport Authority. Nachádza sa v Collinstowne, v grófstve Fingal, v Dubline, je to najväčšie letisko v Írsku - v roku 2007 prešlo jeho bránami viac ako 23,2 miliónov pasažierov. Na porovnanie, počet obyvateľov dublinskej aglomerácie je približne 1,6 milióna, počet obyvateľov Írska je viac ako 4,3 milióna a ostrova Írsko niečo viac ako 6 miliónov. Doprava na letisku je takmer úplne zahraničná, v roku 2007 len 900 000 pasažierov z celkového počtu viac ako 23 miliónov bolo domácich.
Letisko sa nachádza asi 10 kilometrov severne od centra mesta Dublin. Dá sa tam dostať autobusmi spoločnosti Dublin Bus (č. 16a, 33, 33n, 41, 41b, 41c, 46x, 102, 746, 747, 748) alebo taxíkmi, alebo môžete využiť Urbus. Podzemná železnica 'Metro Sever', ktorá má spojiť letisko s mestom Swords a centrom Dublinu je vo fáze prípravných prác.
Letisko je hlavnou základňou írskej vlajkovej národnej spoločnosti Aer Lingus a najväčšej európskej nízkonákladovej spoločnosti Ryanair. Tretia írska letecká spoločnosť, CityJet, má základňu v blízkom meste Swords. Letisko je domovom sídla spoločnosti Norwegian Air International. Írska domáca a regionálna aerolínia Aer Arann prevádzkuje rôzne domáce lety a lety do Spojeného kráľovstva, ale aj keď sa časť jej administratívy nachádza v Dubline, jej základňa je na letisku Galway, na západe Írska.
Plánované lety
Nasledujúce aerolínie prevádzkujú plánované lety do a z dublinského letiska.
Chartrové lety
Tieto aerolínie ponúkajú chartrové lety do a z letiska Dublin
Focke-Wulf Ta 283
Focke-Wulf Ta 283 bolo nikdy nerealizované nemecké raketové lietadlo projektované počas druhej svetovej vojny.
História lietadla
V júni v roku 1944 vznikol vo firme Focke-Wulf návrh stíhačky so zmiešaným pohonom označený ako Ta 283. Stroj mal byť poháňaný jedným raketovým motorom Walter HWK umiestneným v zadnej časti trupu a dvomi náporovými motormi Lorin, ktoré boli namontované na koncoch výškoviek aby sa predišlo akémukoľvek narušeniu prúdenia vzduchu. Išlo o dolnoplošník, ktorého krídla mali šípovitosť 45°. Stroj bol vybavený pretlakovou kabínou.
Výkony a výzbroj
Výzbroj mali tvoriť dva kanóny MK 108 kalibru. Výkonný Strahlrohrjäger („prúdová stíhačka“) by sa s najvyššou rýchlosťou /h pravdepodobne stal nástupcom stíhačky Messerschmitt Me 262, ale kvôli prebiehajúcim prácam na návrhu Ta 183 bol projekt prerušený a lietadlo zostalo iba na rysovacích doskách.
Zrušenie projektu
Kvôli prácam na Focke-Wulf Ta 183 musel byť projekt prerušený. Focke-Wulf Ta 283 by ale s najväčšou pravdepodobnosťou nemal dostatočné manévrovateľné schopnosti. Ako skoro všetky nerealizované nemecké projekty by bol dosť drahý, hlavne kvôli motorom čo si už Nemecko nemohlo v rokoch 1944 – 1945 dovoliť.
Nájdenie prototypu
Prototyp stroja Ta 283 bol postavený v marci 1945. Nemecko ale už nemalo peniaze na testovanie tohto stroja. Prototyp bol uložený v Pennemude na pobreží Baltského mora, kde ho hneď po dobytí Berlína našli Rusi v perfektnom stave a odvliekli ho do ZSSR. Ďalšie osudy tohto prototypu nie sú známe.
Odvodené stroje
Keďže Ta 283 mal špic z lietadla Messerschmitt Me 262, aj do lietadla Me 262 sa dali nové uplatnenia, a to na dva kusy Me 262 boli pridané namiesto prúdových motorov raketové motory. Stroje ale neboli bojovo nasadené.
Ta 283 sa dá kvôli svojej nerealizácii zaradiť do lietadiel typu „Luftwaffe 1946“ čiže najzvláštnejšie nemecké projekty. Ale vďaka svojmu jedinečnému dizajnu určite nezapadne niekde medzi bláznivými nemeckými projektami.
Le Marais
thumb|Rue François-Miron Le Marais (z francúzskeho le marais = močiar, močiar) je historická mestská štvrť v Paríži na pravom, severnom brehu rieky Seiny. Rozkladá sa na území dnešného 3. a 4. obvodu. Štvrť ohraničujú dnešnej ulice Rue du Renard a Rue Beaubourg na západe, ktoré ju oddeľujú od historickej štvrti Beaubourg, na severe tvorí zhruba hranicu Rue Réaumur a Rue de Bretagne, na východe Boulevard Beaumarchais a Place de la Bastille a na juhovýchode Boulevard Henri- IV. Južnú hranicu tvorí rieka Seina. Dnešné centrálne štvrť bola pôvodne močaristá oblasť za mestom, ktorá bola vo 13. storočia vysušená. V 17. storočia sa stala módnou štvrťou šľachty, ktorá si tu stavala mestskej paláca, z ktorých sa mnohé zachovali do dnešných dní. Od polovice 18. storočia sa však parížska elita postupne presúvala odtiaľ do predmestí Saint-Honoré a Saint-Germain, ktoré ponúkali viac priestoru. Po Veľkej francúzskej revolúcii bola štvrť obývaná prevažne remeselníkov a obchodníkov a staré paláce boli premieňané na dielne a byty. V 19. storočia štvrť bez výrazných zásahov prestála modernizáciu Paríža vedenú prefektom Haussmannom, čím si ponechala svoj pôvodný architektonický vzhľad, takže štvrť tvoria prevažne menšie ulice. V roku 1969 bol zahájený program obnovy a revitalizácie mestských častí a štvrť prešla odvtedy rozsiahlou rekonštrukciou. Dnešné Marais sa vyznačuje vysokou koncentráciou múzeí a mestských palácov, napriek tomu sa tu aj naďalej udržalo mnoho dielní a menších podnikov. Najvýznamnejšou tunajšie inštitúcií je Francúzsky národný archív, ktorý sídli v srdci štvrte v komplexe niekoľkých vzájomne prepojených palácov. Marais je tiež miestom parížskej židovskej, čínskej a homosexuálnej komunity. thumb|Rue Aubriot
Dejiny
Ešte dlhú dobu po vzniku mesta Paríža zostával pravý breh neobývaný kvôli močiarom, ktoré sa tu vytvárali po povodniach na Seine. Osídlenie sa koncentrovalo na ostrove Cité a na južnom, ľavom brehu Seiny v oblasti dnešnej Latinskej štvrti. Už od 9. storočia sa miesto využívalo ako pasienky, ale osídlenie malo dlho len vidiecky charakter. Oblastí prechádzala na mieste dnešnej Rue Saint-Antoine stará obchodná cesta do mesta Melun. Až v 12. storočia sa tu usídlili niektoré náboženské rády, z ktorých najvýznamnejšie boli templári, ktorí sa po odchode z Cypre presunuli do Paríža a na pozemkoch darovaných francúzskym kráľom Ľudovítom VII. Vybudovali svoje hlavné sídlo. Práve tento poriadok sa zaslúžil o vysušenie močiarov počas 13. storočia. V roku 1240 bolo postavené prepošstvo templárov obklopené vlastnými hradbami, pretože sa nachádzalo mimo mestské hradby, ktoré nechal na ľavom brehu vybudovať kráľ Filip II. August. Opevnené prepošstvo prilákalo remeselníkov a obchodníkov, ktorí boli oslobodení od platenia daní kráľovi a mestu. V nasledujúcom storočí tu boli založené aj ďalšie kláštory (Blancs-Manteaux, Sainte-Coix-de-la-Bretonnerie a neskôr Billettes). thumb|left|Ambit kláštora Billettes V polovici 13. storočia Karel z Anjou, kráľ neapolský a sicílsky a brat kráľa Ľudovíta IX. Nechal vystavať svoju rezidenciu na mieste dnešného domu č 7 v Rue de Sévigné. V roku 1361 francúzsky kráľ Karel V. nechal vybudovať komplex budov nazývaný ako Hôtel Saint-Pol, kam sa uchýlil z Louvru, lebo mal po povstaní Étienna Marcela v roku 1358 nedôveru voči Parížanom. Tento panovník a jeho nástupca Karol VI. Nechali rozšíriť mestské hradby, ktorých súčasťou bola aj pevnosť Bastila, a ktoré už do svojho obvodu zahŕňali aj oblasť Marais. Tým sa stala štvrť plne integrovanou mestskou časťou. thumb|Parková úprava na Place des Vosges Od začiatku 16. storočia si tu prevažne šľachta začala budovať svoje mestské paláce, ktoré sa nazývajú hôtel (pre odlíšenie od palais, čo bolo označenie paláca príslušníkov kráľovského rodu). Impulzom pre tento rozvoj sa stalo založenie dnešného Place des Vosges (vtedy Place Royale - Kráľovského námestí) kráľom Henrichom IV. Roka 1605. Oblasť sa následne stala módnou štvrťou horných vrstiev - aristokracia, cirkevných predstaviteľov i bohatých mešťanov. Toto vrcholné obdobie rozvoja prebiehalo počas 17. a po väčšiu časť 18. storočia.
Po presídlení kráľovského dvora do Versailles nastal pozvoľný úpadok štvrti. Šľachta sa presúvala za panovníkom a niektoré tunajšie paláca boli postupne rozpredané mešťanom, ktorí ich prestavovali na byty. Šľachtici si stavajú nové parížskej rezidencie na predmestí Saint-Honoré blízkosti rozvíjajúce sa Avenue des Champs-Élysées a na ľavom brehu Seiny v predmestí Saint-Germain. Francúzska revolúcia znamenala radikálne a definitívne ukončenie vzostupu. Zo štvrti boli vyhnaní aj zostávajúci obyvatelia šľachtického pôvodu, mnohí emigrovali, iní skončili pod gilotínou a ich nehnuteľnosti boli skonfiškované, čím postupný architektonický úpadok pokračoval. Mnoho palácov bolo rozpredané remeselníkom a obchodníkom a budovy boli premenené na dielne, sklady, obchody a byty či sa tu usídlili úrady. Následné 19. storočia sa prejavilo predovšetkým na vnútorných, často veľmi nešetrných prestavbách palácov.
V roku 1969 André Malraux, minister kultúry vo vláde Charlesa de Gaulla vytvoril plán na rozvoj a ochranu mestských štvrtí a Marais sa stala prvou chránenou oblasťou tohto programu, ktorý počíta s architektonickou obnovou, návratom stálych obyvateľov, budovaním múzeí a pod. Bolo opravených niekoľko palácov a premenené v múzeá a sídla ďalších kultúrnych inštitúcií. V posledných rokoch sa v štvrti objavuje aj mnoho umeleckých galérií. thumb|left|Stanica Art et métierslinky č. 11 je v štýle techniky z románov [[Jules Verne|Julesa Verna]]
Doprava v štvrti
Keďže je štvrť situovaná v samom centre Paríža, je tu automobilová doprava problematická. Väčšina ulíc vo štvrti je príliš úzka, takže sú jednosmerné, aby bolo umožnené parkovanie. Pravda aj širšie ulice ako Rue de Rivoli alebo nábrežie sú tiež koncipované ako viacprúdové jednosmerky, ktoré pravidelne v rannej a popoludňajšej špičke zažívajú dopravné zápchy. V Marais bolo vybudovaných niekoľko veľkokapacitných podzemných parkovísk. Najväčšie sú pri Centre Pompidou a pri parížskej radnice Hôtel de Ville. Autobusové linky vedú prevažne širšími ulicami Rue Saint-Antoine a Rue de Rivoli od východu na západ (č 69, 67, 75, 76), po nábreží opačným smerom (96) a po okrajových bulvároch v severojužnom smere (38, 20, 47, 65). Priamo cez štvrť vedú linky 29, 75 a 96. Stanica metra sú rozmiestnené prevažne na bulvároch lemujúcich štvrť. V južnej časti sa nachádzajú stanice Hôtel de Ville (linky 1 a 11), Pont Marie a Sully - Morland (obe linka 7), na juhovýchode potom stanice Bastille (linky 1, 5 a 8). Na východnom okraji Marais sú stanice Chemin Vert a Saint-Sébastien - Froissart (obe linka 8). Na severe sa nachádzajú stanice Rambuteau (linka 11) a stanice Arts et Métiers (linky 3 a 11). Najcentrálnejšou stanicou je Saint-Paul (linka 1). Južnú časť Marais pretínajú v podzemí linky RER A a RER D, avšak tie tu stanicu nemajú. Štvrť je spojená cez Seinu niekoľkými mostami. Z ostrova Cité vedie Pont d'Arcole a Ostrov sv. Ľudovíta spájajú s Marais Pont Louis-Philippe, Pont Marie a Pont de Sully.
Pamiatky v Marais
thumb|Klasicistická fasáda kostola Saint-Gervais-Saint-Protais
Osobnosti v Marais
S Le Marais je spojených mnoho významných historických i súčasných osobností, ktoré v štvrti žili a pôsobili, alebo sú s ňou ich osudy inak spojené. thumb|Hôtel de Beauvais
Le Marais vo filme
Hôtel de Rohan-Guéménée sa objevil v komédii z roku 1973 Muž z Acapulca s Jean-Paul Belmondom a Jacqueline Bissetovou.
Hôtel de Beauvais bol kulisou v niekoľkých francúzskych filmoch, napr. Bankárka z roku 1980 s Romy Schneider, alebo v životopisnom filme Camille Claudel z roku 1988, kde sochárku Camille Claudel hrala Isabelle Adjaniová a Gérard Depardieu sochára Augusta Rodina.
Vo filmu Paríž, milujem ťa z roku 2006 je tejto štvrti venovaná tretia poviedka Le Marais (réžia Gus Van Sant) o zvláštnom vzťahu dvoch mladíkov.
Nižnonovgorodské metro
80px|left right|300px|thumb|Schéma siete
Nižnonovgorodské metro je sieť dvoch liniek podzemnej rýchlodráhy v Nižnom Novgorode. Má dĺžku a trinásť staníc, pričom denne prepraví okolo 150-tisíc ľudí.
Dejiny
Mesto s vtedajším názvom Gorkij malo v 70. rokoch 20. storočia okolo milión obyvateľov, čo kládlo veľké nároky na dopravnú sieť a zástupcovia mesta sa rozhodli situáciu riešiť. Medzi rýchlodrážnou električkou a podzemnou dráhou zvíťazilo metro a stavať sa začalo v roku 1976.
Výstavba prvého úseku linky Avtozavodskaja trvala 8 rokov, úsek mal dĺžku a mal šesť staníc, koncové stanice boli Moskovskaja v centre mesta a Proletarskaja v južnej časti, neďaleko vzniklo depo. Trať bola otvorená 20. novembra 1985, bol to desiaty systém podzemnej dráhy sprevádzkovaný vo vtedajšom ZSSR. Otvorenie neprebehlo hladko, pôvodne bolo naplánované na výročie októbrovej revolúcie, vzhľadom na komplikácie sa oneskorilo o dva týždne.
Prvá linka bola dvakrát predĺžená, prvýkrát v roku 1987 do stanice Komsomolskaja, druhýkrát v roku 1989 do stanice Park Kultury. Vzhľadom na pád ZSSR na začiatku 90. rokov 20. storočia sa mesto, podobne ako ostatné mestá v bývalom ZSSR, dostalo do problematickej ekonomickej situácie, termíny otvárania ďalších úsekov sa oneskorovali. Na konci roka 1993 dopravný podnik otvoril prvé tri stanice novej linky Sormovskaja, ktorá sa kríži s prvou linkou v stanici Moskovskaja kříží. Roku 2002 k Sormovskej linke pribudla stanica Bureviestnik, v súčasnosti sa pokračuje na stavbe ďalších staníc tejto linky.
Do budúcnosti existujú plány na rozšírenie siete na, obe linky sa majú predĺžiť a na druhej strane rieky Oka má vzniknúť tretia linka.
Shkodër (mesto)
right|thumb|Ulice v centre mesta
Shkodër alebo Shkodra (hist. slovenský názov Skadar alebo Škodra; južnoslovanský názov Skadar; po taliansky Scutari; po grécky Skodra) je jedno z najväčších miest Albánska, má 110 000 obyvateľov.
Dejiny
Od 3. storočia pred Kr. tu sídlili ilýrske kmene, roku 167 pred Kr. už tu existovalo Rímske mesto. Rimania mesto kolonizovali. V 4. storočí, mesto už patrilo pod Byzantskú ríšu, vzniklo tu biskupstvo. Medzi rokmi 1043 - 1360 patrilo Srbom, potom Benátkam a od roku 1392 Turkom. Napriek tomu Turci museli o mesto stále súperiť s Benátskou republikou, ktorá sa tu pokúšala získať moc, a nakoniec aj uspela - obnovila tu svoju vládu medzi rokmi 1396 až 1479. Osmanská ríša tu po obnovení svojej vlády rozšírila dovtedy neznámy islam; vznikli kúpele, bazár a mešity. Oslobodenie od cudzej nadvlády prišlo až po viac ako 400 rokoch neskôr - v roku 1913, rok po vzniku nezávislého Albánska. Za 1. svetovej vojny bolo obsadené vojskami Čiernej Hory a Srbska, v roku 1919 sa stal ale opäť albánskym mestom. O ďalších 20 rokov neskôr, v 2. svetovej vojne ho obsadili Taliani, rovnako ako celú krajinu. Po vojne sa tu zahájila industrializácia spojená zo socializmom stalinského typu. Podľa vzoru Číny prebehla kultúrna revolúcia, ktorá vyvrcholila zrušením náboženskej slobody a zbúraním všetkých kostolov a mešít. Na začiatku 90. rokoch minulého storočia tu došlo k nepokojom a protestom proti vtedajšiemu režimu; ten sa nakoniec v roku 1991 zrútil.
Charakter mesta
Shkodër leží neďaleko hranice s Čiernou Horou, na brehu známeho Skadarského jazera. Mesto má široké ulice, vybudované v dobe vlády Envera Hodžu. Na skale nad ním leží pevnosť Rosafa, kde sú zostatky starých kostolov a mešít. Jedným z najkrajších chrámov je rímskokatolícka Katedrála svätého Štefana v Skadari. Mesto je aj centrom rímskych katolíkov, ktorí žijú najmä v severnej časti Albánska. Sídli tu aj albánsky rímskokatolícky arcibiskup. Preteká tu rieka Drin, jedna z najvýznamnejších v celom Albánsku. Shkodër je aj centrom okresu Shkodër. Ako jedno z mála miest v krajine má Skadar napojenie na železničnú trať vedúcu z Drača do Čiernej Hory.
Žižice
Zemepisné a historické dáta
Katastrálne územie obce Žižice sa rozprestiera v tesnom susedstve kráľovského mesta Slaný. Samotná obec Žižice leží cca východne od Slaného. Pod OÚ Žižice spadá päť dedín – Drnov, Luníkov, Osluchov, Vítov a Žižice.
Prvá historická zmienka o existencii obce Žižice a Vítov sa datuje k roku 1318. Od 16. storočia do roku 1848 patrili Žižice Břevnovskému kláštoru. Od roku 1849 boli Žižice súčasťou obce Luníkov spolu s Vítovom. Od roku 1874 bola obec samostatná. Po roku 1848 boli Žižice administratívne zlúčené s Osluchovom, Luníkovom, Vítovom a Drnovom. Po dedine Drnov je v Prahe pomenovaná ulica Drnovská, na ktorej výstavbu sa vozil kameň práve z Drnova.
Územnosprávne začlenenie
Dejiny územnosprávneho začleňovania zahŕňajú obdobie od roku 1850 do súčasnosti. V chronologickém prehľade je uvedená územno administratívna príslušnosť obce v roku, kedy k zmene došlo:
Rok 1932
V obci Žižice (276 obyvateľov) boli v roku 1932 evidované tieto živnosti a obchody:
2 hostince, klampiar, kolár, kováč, mlyn, mäsiar, 2 obchody so zmiešaným tovarom, trafika
tehelňa, holič, 4 hostince, kartáčnik, mlyn, obuvník, 4 roľníci, 2 mäsiari, 3 obchody so zmiešaným tovarom, trafika, veľkostatok
Hospodárstvo
Časť obyvateľstva pracuje v ZOD Žižice, ostatní obyvatelia za pracou dochádzajú, niektorí až do Prahy.
V zlúčených obciach sídli niekoľko podnikateľských subjektov. Najväčší z nich je ZOD Žižice, ktoré však vďaka súčasnej situácii v poľnohospodárstve má existenčné problémy. Ďalej tu hospodári niekoľko súkromných poľnohospodárov, z ktorých najlepšie sa darí ovocinárom vo Vítove. Z ostatných podnikateľských subjektov je možné uviesť Motorest vo Vítove, Auto Roch v Drnove, Tlačiareň Drnov, stolárstvo Palisandr, kamenosochárstvo Savinec a stavebnú firmu Hladký v Žižiciach.
Investičná výstavba
Verejný vodovod je v dedinách Luníkov, Vítov a v Žižiciach. V Drnove a Osluchove sú len nevyhovujúce verejné a súkromné studne. S výstavbou vodovodu pre Drnov a Osluchov sa počíta v najbližších rokoch. V Žižiciach sú v prevádzke dve malé ČOV pre päť družstevných bytoviek.
Dňa 5. mája 2008 začatie stavby ČOV v obci Luníkov. Dňa 2. októbra 2008 došlo k predaniu dokončenej stavby. Od mája 2010 prebieha budovanie radu v obci Žižice. Dňa 13. októbra 2010 hlavné rady v obci Žižice sú dokončené. Pripojovanie domácností začne na jar 2011.
Občianska vybavenosť
V dedinách Osluchov, Luníkov a Vítov nie je žiadny obchod. V Drnove je predajňa so zmiešaným tovarom. V Žižiciach je obchod so zmiešaným tovarom, ktorý zaisťuje ZOD Žižice. V majetku OÚ je pohostinstvo v Žižiciach. Spoločenská sala je na Drnove. Lekársku starostlivosť zaisťuje MUDr. Zajíčková v Slanom, stomatologickú starostlivosť zaisťujú privátne ordinácie v Slanom a v Zvoleněvsi.
Škola, kultúra a šport
V obci Žižice je materská škola, ktorej zriaďovateľom je obec. Jej kapacita je 22 detí, ale v posledných rokoch nie je celkom využitá. Do základnej školy deti dochádzajú do Slaného a do Zvoleněvsi. Obec má svoje športové ihrisko. Pôsobí tu aj futbalový klub FK Žižice, ktorý má dva mužstva, žiakov a dospelých. Každý rok v júli usporadúva klub futbalový ''Memoriál M. Maxy'' aj s tanečnou zábavou.
Pamiatky
Územím obce prechádzala línia tzv. Pražskej čiary predvojnového československého opevnenia. Z desiatok objektov sa dochovali a boli reštaurované dva – objekt ľahkého opevnenia vz. 37 A-9/22/A-120Z na sz. okraji Žižic pri ceste od Vítova a objekt ľahkého opevnenia vz. 36 IXb/43/A v zalesnenej stráni nad Mlýnkom.
Na návsi sa nachádza pamätná tabuľa k ucteniu pamiatky obetiam svetových vojen v rokoch 1914 – 1918 menovite Boh. Grünwaldovi a Josefu Vojtěchovi a roku 1938 – 1945 bez mien.
Burgenland
Burgenland (-slovenský normovaný názov; iné, zriedkavé názvy: Burgenlandsko , Hradsko , Hradišťansko; , , , ) je najvýchodnejšia rakúska spolková krajina.
Územie Burgenlandu historicky patrilo do Uhorska (resp. od konca roka 1918 do Maďarska) a nebolo v ňom nijako zvlášť vyčlenené. Po prvej svetovej vojne sa územie stalo súčasťou Rakúsko ako nová spolková krajina.
Názov
Názov „Burgenland“ vychádza zo skutočnosti, že krajinu tvoria časti troch žúp, z ktorých všetky mali v názve „Burg“. Kuriózny je fakt, že ani jeden z troch hradov, ktoré mu dali meno, sa nenachádza na území dnešného Burgenlandu. Všetky sú na maďarskom území:
Začiatkom roku 1919 si Rakúsko nárokovalo aj časti župy Pressburg (bratislavskej župy) pre Burgenland. Preto bol v júni 1919 navrhnutý názov „Vierburgenland“. V polovici augusta 1919 sa však na mierových rokovaniach ukázalo, že Pressburg bude pridelený Československu. Karl Renner zo Saint-Germain odporučil zmeniť názov na „Dreiburgenland“.
Názov „Burgenland“ údajne prvýkrát navrhol Gregor Meidlinger z Frauenkirchu 6. septembra 1919 po rozhovore nemecko-západomaďarskej delegácie s kancelárom Karlom Rennerom. Tento názov sa začal bežne používať najneskôr spolu s prijatím spolkového ústavného zákona postavení Burgenlandu ako rovnoprávnej spolkovej krajiny z 25. januára 1921. Ide o novotvar, ktorý v doslovnom preklade znamená krajina hradov.
Dejiny
Okolo roku 400 pred Kr. sa na území dnešného Burgenlandu usadili Kelti. Približne v čase Kristovho narodenia sa Burgenland stal súčasťou (starovekej) Rímskej ríše; jeho územie patrilo do provincie Panónia. Rímska nadvláda sa skončila v roku 378, územie potom osídlili Ostrogóti. Huni tu vládli v rokoch 433 až 453. V roku 454 sa v oblasti Neziderského jazera narodil budúci ostrogótsky kráľ Teodorich Veľký. Následne boli na tomto území Longobardi a Avari (600-800). Koncom 8. storočia porazil franský kráľ Karol Veľký Avarov a krajina bola začlenená do Franskej ríše. Územie dnešného Burgenlandu teda bolo približne od 9. storočia súčasťou Východofranskej ríše. V roku 907 Maďari dobyli krajinu a toto územie sa stalo súčasťou Uhorska.
Toto územie až do 20. storočia patrilo k Uhorsku a je tak jedinou časťou Rakúska, ktorá nikdy nebola súčasťou Svätej ríše rímskej, Rakúskeho arcivojvodstva ani Predlitavska. Hranica Burgenlandu so zvyškom Rakúska zodpovedá práve niekdajšej rakúsko-uhorskej hranici.
Po rozpade Rakúsko-Uhorska v roku 1918 si novovzniknutý štát Nemecké Rakúsko okrem iného nárokoval aj nemecky hovoriacu časť západného Uhorska. V St. Germainskej zmluve uzavretej medzi Rakúskom a víťaznými mocnosťami prvej svetovej vojny bola oblasť v roku 1919 pridelená Rakúsku; Maďarsko sa muselo zaviazať k jej postúpeniu v Trianonskej zmluve z roku 1920.
Rakúsko si toto územie oficiálne nárokovalo najneskôr v lete 1919, ale de iure sa jeho súčasťou stalo až v júli 1920 (teda keď nadobudla účinnosť Saintgermainská zmluva zo septembra 1919), prípadne v lete 1921 (teda keď nadobudla účinnosť Trianonská zmluva a bolo dohodnuté odovzdanie územia), a de facto sa súčasťou Rakúska stalo až v novembri 1921, keď bolo územie po mnohých rakúsko-maďarských bojoch fyzicky obsadené Rakúskom. V Šoproni (pôvodne plánovanom hlavnom meste Burgenlandu) a okolí sa však v decembri 1921 konalo referendum, na základe ktorého mesto s okolím zostalo v Maďarsku. Definitívna úprava hranice Burgenlandu, t.j. úprava jej podrobností do ich súčasnej podoby, bola zrealizovaná v roku 1923.
Geografia
náhľad|Neziderské jazero Burgenland má rozlohu a štátnu hranicu dlhú 397 km zdieľa prevažne s Maďarskom, ale v malom rozsahu aj so Slovinskom a Slovenskom. Takmer Burgenlandu (takmer 10 % z celkovej plochy) patrí Esterházyho nadácii; čo z neho robí najväčšieho súkromného vlastníka pôdy v Burgenlande a jedného z najväčších v Rakúsku.
Neziderské jazero, ktoré je charakteristické pre severnú časť Burgenlandu, je v závislosti od použitej definície najväčšie alebo druhé najväčšie jazero v Rakúsku (po Bodamskom jazere). V Burgenlande je množstvo minerálnych a termálnych prameňov.
Zemepisný stred Burgenlandu (súradnice: ♁ 47° 28′ 41,2″ N, 16° 34′ 17,8″  E ) sa nachádza v Unterpullendorfe (obec Frankenau-Unterpullendorf) a geografi Burgenlandu ho označili tzv. „Centrálnym kameňom“ z Paulibergu.
Z hľadiska krajiny sa Burgenland delí na tri regióny, Severný Burgenland, Stredný Burgenland a Južný Burgenland.
Nachádza sa tu Národný park Neziderské jazero – Seewinkel, ktorý tvorí rakúsku časť kultúrnej krajiny Fertő/Neusiedler See zapísanej na zozname svetového dedičstva UNESCO.
Administratívne členenie
]]
Burgenland pozostáva zo 171 nezávislých obcí a je rozdelený do siedmich politických okresov a dvoch slobodných miest Eisenstadt a Rust. Burgenland mal v roku 2019 najnižší priemerný počet obyvateľov na obec zo všetkých rakúskych spolkových krajín, s priemerom len 1716 obyvateľov na obec. Celé Rakúsko malo v roku 2019 v priemere 4227 obyvateľov na jednu obec.
Ekonomika a infraštruktúra
náhľad|[[Diaľnica A6 (Rakúsko)|Diaľnica A6 (Nordost Autobahn) v blízkosti obce Potzneusiedl, v pozadí veterné turbíny]] náhľad|[[Vinohrad|Vinohrady v oblasti Donnerskirchen]]
Doprava
Cez Burgenland vedú diaľnice A2, A3, A4, A6, spolková cesta B50 (B 50) a rýchlostná cesta S31 (Rakúsko) S31. Vďaka nim je región prepojený s najväčšími blízkymi rakúskymi mestami Graz ako aj s Viedňou.
Spojenie železnicou zabezpečujú Raaberbahn, Pannoniabahn, Neusiedler Seebahn a čiastočne nepoužívaná Pinkatalbahn. Do roku 2022 premávala aj Südburgenländische Regionalbahn.
V Burgenlande existuje niekoľko regionálnych autobusových liniek (hlavne poštové autobusy ÖBB a autobusy zo Südburgu), ktoré patria do Verkehrsverbund Ost-Region (VOR). Okrem toho bola v roku 2021 založená Verkehrsbetriebe Burgenland s cieľom zlepšiť infraštruktúru verejnej dopravy v južnom Burgenlande.
Ekonomika
Kvôli nedostatku alternatív v regióne dominovalo poľnohospodárstvo. Ako ekonomicky zaostalá spolková krajina Rakúska bol Burgenland v roku 1995 vyhlásený za 1. cieľovú oblasť Európskej únie a dostával dotácie do roku 2013. Stále existuje rozdiel medzi severom a juhom v ekonomickej sile. Približne 23 000 obyvateľov Burgenlandu dochádza za prácou do Viedne denne alebo týždenne.
Burgenland sa vyznačuje poľnohospodárstvom. Spolu s Dolným Rakúskom je najvýznamnejšou vinohradníckou oblasťou Rakúska. V Burgenlandskom vinohradníctve sa pestuje 11 284 hektárov (stav k 30.11.2022). Delí sa na tieto vinohradnícke oblasti:
Okrem krajinského hlavného mesta Eisenstadt sú dôležitými hospodárskymi lokalitami aj obchodné strediská: Kittsee, Parndorf/Neusiedl am See, Müllendorf a Heiligenkreuz. Medzi popredné spoločnosti v Burgenlande patria Unger Stahlbau, Melecs, Leier International a Becom Electronics. Burgenland je európskym priekopníkom v oblasti veternej energie. V roku 2000 približne tri percentá elektriny vyrobenej v krajine pochádzali z veterných turbín, v roku 2011 to bola už polovica. V roku 2013 bola krajina z hľadiska elektriny sebestačná, keďže 100 percent elektriny spotrebovanej v regióne bolo dodaných z obnoviteľných energií.
Kultúra
náhľad|Hrad Forchtenstein V minulosti tu pôsobili významní klasickí hudobníci Franz Liszt a Joseph Haydn.
Kultúrne podujatiasa konajú hlavne v lete, Festival komornej hudby Lockenhaus, Festival pri jazere v obci Mörbisch, operný festival v rímskom kameňolome St. Margarethen, zámocké hry v Kobersdorfe, zámocké hry v Güssingu, muzikál a kultúrne leto v Güssingu, letný festival v Jennersdorfe či európske sympózium Kaisersteinbruchs. Nádvorie Táborského hradu s dvojposchodovými arkádami sa v lete využíva na operné predstavenia a množstvo iných podujatí.
Sula
Sula môže byť:
Bečváry
Bečváry sú obec v Česku v okrese Kolín v Stredočeskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 1 033 obyvateľov, z toho 498 mužov a 535 žien, pričom priemerný vek v obci bol 42,4 roka (muži 39,2 roka, ženy 45,5 roka).
Kupón
Kupón (pôvodne z fr. coupon = kupón, ústrižok < couper = strihať, rezať, odstrihnúť, odrezať) môže byť:
Majstrovstvá sveta vo futbale 2010 – Štvrťfinále
Štvrťfinále Majstrovstiev sveta vo futbale 2010 je druhá časť play-off fázy majstrovstiev. Postupujú tu víťazi osemfinálových zápasov. Víťazi štvrťfinále postupujú do Semifinále. Ak nastane po 90-tich minútach remíza, nasleduje predĺženie (dvakrát 15 minút). Ak by ani potom nebol známy víťaz, zápas sa rozhodne v penaltovom rozstrele.
Tichey
Tichey je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Côte-d’Or, v regióne Burgundsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Eva Mária Uhríková
Eva Mária Uhríková (* 24. december 1955, Trenčín – † 22. december 2007, Bratislava) bola slovenská speváčka.
Zo života
Jej neter speváčka Andrea Fischer Uhríková bola manželkou speváka Otta Weitera. Eva Mária Uhríková spievala v programoch: Repete, Šlágerparáda, Kaviareň Slávia a Senzi Senzus. Zomrela v Bratislave v Národnom onkologickom ústave na rakovinu. Piesne spievala taktiež po anglicky a nemecky.
Gampern
Gampern je obec v Rakúsku v spolkovej krajine Horné Rakúsko v okrese Vöcklabruck.
Žije tu 2 659 obyvateľov (1. 1. 2010).
Daidala (sviatok)
Daidala (Daidala) bol sviatok oslavovaný na počesť uzmierenia boha Dia s bohyňou Hérou v starovekej Boiótii.
Sviatok Daidala sa na počesť Dia a Héry usporadúval v Boiótii každých 59 rokov. Daidaly boli umelecké diela drevených ženských sošiek, oblečených ako nevesty, ktoré v slávnostnom sprievode odniesli na vrchol hory Kithairón a tam rituálne spálili na hranici.
Podľa legendy, ktorá vysvetľovala túto slávnosť, sa nahnevaná Héra po hádke s Diom ukryla na vrchu Kithairón, Zeus nato odel drevenú sochu ženy ako nevestu a vyhlásil, že sa s ňou ožení. Sotvaže sa to Héra dozvedela, v okamihu bola pri Diovi, aby svoju sokyňu napadla, ale keď uvidela, že je to lesť, s Diom sa zmierila a drevenú sochu potom spoločne spálili. Na pamiatku tohto zmierenia sa potom Daidala ako sviatok oslavoval.
Pausanias uvádza, že sa oslavovali aj malé Daidaly (daidala mikra), ktoré usporiadavali výlučne občania Platají a to raz za štyri roky (alebo po viacerých rokoch) a tzv. veľké Daidaly (daidala megala), oslavovali všetky boiótske mestá na slávnosti zastúpené svojimi zástupcami a spoločne ich usporiadavali každých 59 rokov.
Pred oslavami malých Daidál prišli obyvatelia Platají do neďalekého lesa a okolo najväčších dubov poukladali kúsky vareného mäsa a potom pozorne pozorovali vrany, na ktorom strome sa usadia ako prvé. Podľa tohto vešteckého znamenia následne z dreva tohto stromu vytesali sochu ženy a potom ju odniesli k rieke Asópos, kde ju rituálne vykúpali a následne ju v slávnostnej procesii sprevádzali do mesta za zvukov flauty, jasatu a spievu. Všetky vyrobené daidaly v malých Daidalách boli postupne žrebom distribuované do boiótskych miest Platají, Koróneie, Thespeie, Tanagry, Cheronia, Orchomenu, Lebadeie a Théb, pričom menšie mestá mali svoju spoločnú sochu.
Približne po štrnástich cykloch osláv malých Daidál, keď sa vyrobilo štrnásť sôch, sa oslavovali veľké Daidaly, ktoré boli oslavované všetkými ľuďmi Boiótie. Na začiatku osláv drevené sochy odeli do rúch neviest a po rituálnom kúpeli v rieke Asópos ich ozdobené na vozoch (pozície vozov boli vyžrebované) v slávnostnom sprievode odviezli na vrchol hory Kithairón, kde boli uložené na obetný oltár (hranicu), ktorý bol vyrobený z dreva do štvorca tak, ako by stavali obydlie. Oltár bol v strede pokrytý suchým drevom. Mestá a ľudia vyššieho spoločenského postavenia potom obetovali Hére a Diovi kravu a býka, okrem toho aj veľké množstvo vína a kadidla. Tí, ktorí nemali dostatok prostriedkov ponúkli menšie obetné dary. Všetky tieto obetné dary boli potom spálené. Pausanias píše, že ešte nevidel plamene, ktoré by siahali do takej výšky.
Dubnička (prítok Bebravy)
Dubnička je potok v severnom výbežku Podunajskej nížiny, v centrálnej časti okresu Bánovce nad Bebravou. Je to ľavostranný prítok Bebravy, meria 10 km a je tokom V. rádu.
Prameň
Pramení v Strážovských vrchoch, v podcelku Zliechovská hornatina, v časti Kňaží stôl, na juhovýchodnom svahu Bánovského vrchu (484,0 m n. m.), v lokalite Rataje, v nadmorskej výške približne 345 m n. m.
Opis toku
Najprv tečie severojužným smerom, na krátkom úseku následne juhozápadným smerom, sprava priberá prítok z juhojuhovýchodného svahu Bánovského vrchu a preteká Panskou dolinou opäť severojužným smerom. Ďalej stáča sa na juhozápad, vstupuje do Nitrianskej pahorkatiny, do časti Bánovská pahorkatina a tečie intravilánom obce Dubnička. V obci priberá pravostranný Bradliansky potok, prechodne tečie severojužným smerom a pod obcou tečie znovu smerom na juhozápad. Ďalej preteká územím rozbrázdeným viacerými výmoľmi na ľavom brehu, pričom priberá prítok z lokality Lipový brod. Následne vteká do vodnej nádrže Prusy, do ktorej sprava ústi krátky prítok prameniaci južne od kóty 290,6 m n. m. Z nádrže vyteká juhojuhozápadným smerom, vzápätí sa esovito stáča, tečie územím Bebravskej nivy a pokračuje juhozápadným smerom cez intravilán mesta Bánovce nad Bebravou. Severne od centra mesta ústi v nadmorskej výške cca 197 m n. m. do Bebravy.
Le Catelier
Le Catelier je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Seine-Maritime, v regióne Horná Normandia.
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Basse-Pointe (kantón)
Basse-Pointe je francúzsky kantón v departemente Martinik v regióne Martinik. Nachádza sa v ňom iba obec Basse-Pointe.
Leichttraktor
náhľad|Nákres vozidla. Leichttraktor bol nemecký experimentálny tank medzivojnového obdobia, existujúci vo forme niekoľkých prototypov.
Vývoj
Spolupráca oboch krajín prebiehala na základe Rapallskej dohody. Táto spolupráca bola pre obe krajiny veľmi výhodná. Zatiaľ čo Nemci mali technický potenciál na výrobu tankov, ich vlastníctvo nemeckou armádou Reichshwehr bolo Versaillskou zmluvou zakázané. Nemci preto spolupracovali so sovietmi a podieľali sa na vývoji tankov pre červenú armádu.
Pôvodný názov ľahkého tanku bol Kleintraktor, potom zmenený na Leichttraktor. Tank Leichttraktor bol jeden z nemeckých experimentálnych ľahkých tankov v 1930 – 1934. Boli vyrobené 4 prototypy líšiace sa hmotnosťou, posádkou, výzbrojou. Existovali dve modifikácie, jedna firmy Rheinmetall, druhá firmy Krupp. Projekty tanku vychádzali z technického riešenia tankov LK I a LK II pôvodne z prvej svetovej vojny.
Charakteristika
Posádku tvorili štyria muži: veliteľ, strelec, vodič a rádiooperátor.
Poukážka
Poukážka alebo poukaz môže byť:
Poukaz alebo poukázanie môže byť (aj) upozornenie na niečo, pripomenutie niečoho, pozri napr. pod upozornenie
Stantien (priezvisko)
Stantien je priezvisko. Na Slovensku a v Česku je veľmi zriedkavé, vyskytuje sa len v mestách Nová Dubnica, Dubnica nad Váhom, Košice, resp. Olomouc a Brno.
Známi nositelia
Pozri v článku Stantien.
Garsten
Garsten je trhová obec v Rakúsku v spolkovej krajine Horné Rakúsko v okrese Steyr-vidiek.
Žije tu 6 618 obyvateľov (1. 1. 2010).
Bělušice (okres Kolín)
Bělušice je obec v Česku v okrese Kolín v Stredočeskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 259 obyvateľov, z toho 132 mužov a 127 žien, pričom priemerný vek v obci bol 42,2 roka (muži 39,9 roka, ženy 44,5 roka).
Le Carbet (kantón)
Le Carbet je francúzsky kantón v departemente Martinik v regióne Martinik. Tvoria ho dve obce.
Til-Châtel
Til-Châtel je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Côte-d’Or, v regióne Burgundsko.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Žytomyrská oblasť
Žytomyrská oblasť (počas Sovietskeho zväzu po rusky Žitomirská oblasť) je administratívna jednotka na svere Ukrajiny. Má rozlohu a žije tu 1,33 milióna obyvateľov. Administratívne centrum je mesto Žytomyr.
Oblasť bola vytvorená ako súčasť Ukrajinskej SSR 22. septembra 1937. Je súčasťou historickej oblasti Volyň.
Administratívne členenie: 23 rajónov (okresov)
Biosférická rezervácia Východné Karpaty
náhľad|Mapa Biosférická rezervácia Východné Karpaty je cezhraničné chránené územie globálneho významu, ktoré bolo vyhlásené biosférickú rezerváciu UNESCO. Územie s rozlohou sa nachádza vo Východných Karpatoch na území Poľska, Slovenska a Ukrajiny. Toto územie bolo od roku 1992 iba na území Poľska a Slovenska a až v roku 1998 sa pripojila aj ukrajinská časť a vznikla tak prvá trilaterálna biosférická rezervácia.
Dominantou slovenskej časti je hrebeň Bukovských vrchov, koncentrácia pôvodných bukových pralesov a drevené kostolíky. Medzi projekty tejto rezervácie, zamerané na udržateľný turizmus, patrí aj navrátenie huculských koní, zubra lesného a bobra.
Územie zahŕňa tieto chránené oblasti:
Klamlivá reklama
Klamlivá reklama je reklama tovaru, služieb, nehnuteľností, obchodného mena, obch. známky atď., ktoré môžu uviesť do omylu spotrebiteľa alebo môžu poškodiť iných súťažiacich alebo spotrebiteľov.
Natasha Vita-More
Natasha Vita-More (* 23. február 1950; vlastným menom Nancy Clarke) je americká futurologička, filozofka, transhumanistka a umelkyňa. Je predstaviteľkou umeleckého prúdu transhumanizmu. Patrila medzi zakladajúcich členov Extropy Institute a podieľala sa na vydávaní časopisu Extropy.
Aktivity
Je autorkou transhumánnej koncepcie človeka Primo Posthuman. Je autorkou knihy ''Create / Recreate. The 3rd Millennial Culture. The synergy of art and science in our emerging culture'', ktorú vydala v roku 1999 a zároveň množstva článkov o transhumanizme. Publikovala články „The Design War: Humanish vs. Postbiologicals – game-playing that may affect humanity“ (2008), „The Aesthetics of Transhumanism“ (2011).
Prezidentka Humanity+
V roku 2011 bola zvolená za prezidentku organizácie Humanity+ (predtým World Transhumanist Association). V roku 2013 zostavila spolu s Maxom Morom prvú čítanku transhumanismu The Transhumanist Reader.
Maximilian Ferdinand Wocke
Maximilian Ferdinand Wocke (* 27. november 1820, Breslau, Poľsko - † 7. november 1906, Breslau) - bol menej známy nemecký entomológ poľského pôvodu, ktorý sa špecializoval hlavne na rad motýľov (Lepidoptera). Zaoberal sa hlavne malými motýľmi (Microlepidoptera). Bol predsedom spolku: Vereins für schlesische Insektenkunde. Pracovne pôsobil ako farmaceut a lekár. Počas svojho života spolupracoval s Dr. Ottom Staudingerom, ale i s inými významnými entomológmi.
Le Caule-Sainte-Beuve
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Case-Pilote-Bellefontaine
Case-Pilote-Bellefontaine je francúzsky kantón v departemente Martinik v regióne Martinik. Tvoria ho dve obce.
Gaspoltshofen
Gaspoltshofen je obec v Rakúsku v spolkovej krajine Horné Rakúsko v okrese Grieskirchen.
Žije tu 3 536 obyvateľov (1. 1. 2010).
Břežany I
Břežany I sú obec v Česku v okrese Kolín v Stredočeskom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 320 obyvateľov, z toho 172 mužov a 148 žien, pričom priemerný vek v obci bol 39,2 roka (muži 38,0 roka, ženy 40,5 roka).
Poráčsky potok
Poráčsky potok je potok na dolnom Spiši, v juhovýchodnej časti okresu Spišská Nová Ves. Je to ľavostranný prítok Slovinského potoka, meria 11,4 km a je tokom VI. rádu.
Najprv tečie na severoseverovýchod, esovito sa stáča a priberá najprv ľavostranný prítok zo severovýchodného svahu Holého vrchu, následne pravostranný prítok prameniaci južne od Suchého vrchu. Potom tečie na krátkom úseku na sever, zľava priberá krátky prítok prameniaci južne od obce Poráč, postupne sa stáča k východu a z ľavej strany priberá ďalšie dva krátke prítoky vznikajúce na území obce. Ďalej už pokračuje prevažne východným smerom, preteká Poráčskou dolinou a oddeľuje krajinársky hodnotné útvary, bralnaté Červené skaly na severe a masív Slovinskej skaly na juhu. V doline priberá postupne viaceré prítoky, najprv pri rekreačnej osade Poráčska Dolina pravostranný prameniaci severne od kóty 981,6 m a krátky ľavostranný prerezávajúci sa cez Červené skaly, potom pravostranný prítok spod Slovinskej hory, nasleduje ľavostranný prítok prameniaci pod sedlom Nad Sejkovou (tiež sa prerezáva cez Červené skaly a neďaleko chaty Čierny bocian ústi v nadmorskej výške do Poráčskeho potoka). Ďalej ešte priberá pravostranný prítok vznikajúci na juhovýchodnom svahu Matisovca a krátky prítok prameniaci severovýchodne od vrchu Hŕbok. Napokon preteká obcou Slovinky, kde zľava priberá posledný prítok, z južného svahu Bielej skaly a na okraji obce sa v nadmorskej výške približne  vlieva do Slovinského potoka.
Marijsko
thumb|Poloha republiky v Rusku thumb|250px|right Marijsko (po rusky Marij El), dlhý tvar Marijská republika, je republika Ruskej federácie. Nachádza sa v Povolžskom federálnom okruhu v európskej časti Ruska. Má rozlohu 23 200 km² a žije tu 728-tisíc obyvateľov (podľa sčítania z roku 2002). Hlavným mesto republiky je Joškar-Ola.
Villers-sur-Nied
Villers-sur-Nied je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Moselle, v regióne Lotrinsko.
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Hydina (potok)
Hydina je potok v severnom výbežku Podunajskej nížiny, preteká územím okresov Bánovce nad Bebravou a Partizánske. Je to ľavostranný prítok Bebravy, má dĺžku 14,3 km a je tokom V. rádu. Na strednom toku napája vodnú nádrž Brezolupy a Nedašovský rybník. Na dolnom toku koryto križuje v severojužnom smere Rybiansky kanál.
Opis toku
Najprv tečie viac-menej severojužným smerom, južne od Látkoviec sa stáča a pokračuje západným smerom. Pod osadou Jerichov sa začína stáčať, podteká štátnu cestu č. 9, po pribratí Miezgovského potoka už opäť tečie severojužným smerom a napája spomenuté vodné plochy. Pod Nedašovským rybníkom sa stáča juhojuhozápad, juhovýchodne od Veľkých Ostratíc tečie na krátkom úseku najprv na juh, následne sa stáča na západ a podteká železničnú trať Trenčín – Chynorany južne od spomenutej obce. Medzi železničnou traťou a ústím tečie západoseverozápadným smerom a križuje Rybiansky kanál.
Ústie
Do Bebravy sa vlieva na Bebravskej nive juhozápadne od obce Ostratice v nadmorskej výške cca 178 m n. m.
Obce
Hydina preteká katastrálnymi územiami týchto obcí:
Emergency 4: Ochrancovia života
Emergency 4: Ochrancovia života (angl. Emergency 4: Global Fighters for Life) je nemecká strategická Počítačová hra s prvkami simulátora. Hra je zameraná na úlohu velenia záchranárskym zložkám - hasičom, policajtom, zdravotníkom a technikom.
Príbeh
Príbeh celej hry je zasadený do prostredia nemeckého veľkomesta a jeho okolia (pravdepodobne Hamburg). Hráč má k dispozícií vybavené záchranárske centrum s množstvom rôznej techniky a profesionálnymi záchranármi.
Kampaň
Kampaň pozostáva z 20 rôznych misií, ktoré sú prepletené súvislou dejovou líniou. Jednotlivé misie sú nápadité, odohrávajúce sa v rozličnom prostredí a často majú neočakávaný zvrat. Výhodou je, že ich možno riešiť rôznymi postupmi. Jednotlivé vozidlá musí hráč získať kúpou z peňazí z rozpočtu mesta, za úspešné zásahy. Okrem toho je počas kampane nutné z týchto zdrojov zaplatiť kondičné tréningy a školiace výcviky záchranárskemu personálu.
Misie
1. Zrútenie stavebného žeriavu na kostol
Na strechu miestneho kostola sa prevrátil stavebný žeriav a zranil niekoľko ľudí.
2. Požiar skladu pneumatík
V pneuservise došlo k nehode a následne vznikol požiar. Niekoľko osôb utrpelo zranenia.
3. Fiktívny obchod s drogovým kartelom
Aby sme dostali drogový syndikát pred spravodlivosť, bude tajný agent predstierať, že kúpi kufor poslednej známej drogy.
4. Havária na Monster Truch Show
Počas Monster Truck Show došlo k nehode. Zranených je niekoľko ľudí. Vo svojich vozidlách uviazli obaja vodiči pretekárskych truckov. Pre unikajúce palivo hrozí riziko požiaru.
5. Zrútenie diaľničného mosta
Do diaľničného mosta narazila v plnej rýchlosti nákladná loď a takmer ho strhla. Niekoľko vozidiel sa potopilo do rieky. Na mieste nehody došlo k niekoľkým ďalším zrážkam.
6. Bombový útok na summite
V čase konferencie na vysokej úrovni odpálili teroristi bombu. Mnoho ľudí utrpelo zranenia a uviazli pod troskami alebo vo vrakoch áut. Následkom výbuchu vzniklo aj niekoľko požiarov. V oblasti sa stále nachádzajú teroristi.
7. Totálny výpadok spôsobený hakerom
8. Pretrhnutie vodnej hrádze blízko mesta