cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Windows Server 2008
Terminálové služby
Windows Server 2008 prináša výrazný upgrade terminálových služieb. Terminálové služby podporujú Remote Desktop Protocol 6.0. Najvýznamnejšou zmenou je možnosť zdieľať samostatnú aplikáciu cez pripojenie vzdialenej plochy namiesto zdieľania celej plochy. Táto vlastnosť sa volá Terminal Services Remote Programs. Ďalšími rozširujúcimi prvkami sú Terminal Services Gateway a Terminal Services Web Access (plnohodnotné webové rozhranie). Prvá z nich umožňuje autorizovaným počítačom bezpečné pripojenie k terminálovému serveru alebo vzdialenej ploche cez Internet, použitím RDP (Remote Desktop Protocol) cez HTTPS bez nutnosti predchádzajúceho vytvorenia VPN relácie. Nie je nutné ani otváranie ďalších portov na firewalle, RDP vytvára tunel pomocou spomenutého HTTPS.
Terminal Services Web Access umožňuje administrátorom pristupovať k reláciám terminálových služieb prostredníctvom webového rozhrania.
Spojenia terminálových služieb sú tvorené paralelne a nie sériovo. Je možné iniciovať až 4 paralelné spojenia alebo aj viac, pokiaľ server disponuje viac ako štyrmi procesormi.
Windows PowerShell
Windows Server 2008 je prvý operačný systém vydaný s Windows PowerShellom, novou technológiou Microsoftu v oblasti príkazového riadku a skriptovacích technológií. PowerShell je založený na objektovo orientovanom programovaní a .NET Framework 2.0. Obsahuje viac ako 120 utilít pre administráciu systému, jednotnú syntax a pomenovanie a vstavanú schopnosť pracovať so správou dát typu register Windows, úložisko certifikátov alebo napr. WMI (Windows Management Instrumentation). Skriptovací jazyk PowerShellu bol navrhnutý špeciálne pre administráciu IT a môže nahradiť ako cmd.exe, tak aj Windows Scripting Host.
Predstavovanie na Slovensku
right|200px|Predstavovanie Microsoft produktov na Slovensku
Predstavovanie operačného systému Windows Server 2008 sa konalo 3. apríla v priestoroch kina Palace Cinemas v bratislavskom Auparku. Okrem Windows server 2008 boli predstavené aj ďalšie produkty Microsoftu: Microsoft SQL Server 2008 a Microsoft Visual Studio 2008. Podujatia sa zúčastnilo okolo 500 odborníkov v IT oblasti. Každý návštevník získal balík s rôznymi prospektami a darčekami. Traja výhercovia súťaže si navyše odniesli hodnotné darčeky.
Belgeard
Belgeard je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Mayenne, v regióne Pays-de-la-Loire.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Varna
Varna môže byť:
Štefan Žáry
Štefan Žáry (* 12. december 1918, Poniky† 25. august 2007, Bratislava) bol slovenský básnik, prozaik, esejista, prekladateľ a novinár, predstaviteľ nadrealistickej poézie, tiež autor kníh pre deti a mládež. Bol manželom spisovateľky Hany Ponickej.
Životopis
Narodil sa v učiteľskej rodine a vzdelanie získaval v Ponikách, Zvolene, Banskej Bystrici (kde v roku 1938 zmaturoval) a neskôr na filozofickej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave (slovenčina - nemčina). V roku 1942 nastúpil na vojenskú službu a počas 2. svetovej vojny bojoval na talianskom fronte. Po skončení vojny pracoval ako redaktor v Národnej obrode, v ČTK v Ríme a od roku 1950 pracoval vo Zväze slovenských spisovateľov. Jeho činnosť je spätá hlavne s vydavateľstvom Slovenský spisovateľ, kde pracoval 20 rokov, dlho ako šéfredaktor a riaditeľ. Od roku 1970 sa venoval výlučne písaniu literatúry. V roku 1961 bol laureátom štátnej ceny Klementa Gottwalda, v roku 1968 mu bol udelený titul zaslúžilý umelec.
Tvorba
Začiatky jeho literárnej tvorby sa viažu k jeho gymnaziálnemu štúdiu. Prvé diela uverejňoval časopisecky (Nový rod, Mladá kultúra), no prvá kniha mu vyšla až v roku 1938. Začínal písaním vlasteneckej poézie, neskôr sa námetom pre jeho diela stalo vnútorné rozpoloženie lyrického subjektu až tragický pocit života, no taktiež kritika spoločenských javov. Čoraz častejšie sa v jeho dielach objavuje problematika mravnosti súčasnej spoločnosti, hrdinstvo človeka, myšlienka večného utrpenia či malé ľudské drámy a každodenné situácie človeka. Okrem poézie sa venoval i písaniu prózy a literatúry pre deti a mládež. Okrem vlastnej tvorby tiež prekladal z talianskej, francúzskej a španielskej literatúry.Bol významným predstaviteľom slovenských nadrealistov.
Front (počasie)
[[Obrázok:NWS_weather_fronts.svg|náhľad|vpravo|300px|Legenda k symbolom frontov na mape počasia:
1. studený front
2. teplý front
4. oklúzny front
5. surface trough
6. squall/shear line
7. dry line
8. tropická vlna
9. trowal ]]
Studené fronty sú často úzko spojované so systémami s nízkym tlakom vzduchu, bežne sa nachádzajú nad postupujúcou hranou systémov s vysokým tlakom vzduchu a v prípade polárneho frontu približne na okraji masy smerom k rovníku.
Fronty zvyčajne vedú výškové vzušné prúdy, hoci zvyčajne za nižších rýchlostí a cestujú zo západu na východ. Tento pohyb je spôsobený prevažne coriolisovou silou, ktorej pôvodcom je otáčanie Zeme okolo vlastnej osi. Frontálne oblasti môžu byť deformované geografickou členitosťou ako pohorie či rozsiahla vodná masa.
Jordánsko
Jordánsko, dlhý tvar Jordánske hášimovské kráľovstvo, je štát ležiaci na Blízkom východe.
Dejiny Jordánska
Od 9. storočia pred Kr. Jordánsko ovládali Asýrčania, Peržania a Babylončania. Neskôr sa stalo súčasťou Rímskej ríše.
V 7. storočí sa tu usídlili moslimskí Arabi, čo viedlo ku križiackym výpravám. Arabom sa podarilo kresťanov z krajiny vytlačiť.
V 16. storočí sa krajina stala súčasťou Osmanskej ríše. Tí krajinu ovládali až do 1. svetovej vojny. Po vojne sa krajina dostala do správy Britov. Tí tu v roku 1921 vytvorili Zajordánsko, v roku 1923 Transjordánsko.
V roku 1946 získalo Jordánsko nezávislosť, ale už v roku 1948 bojovalo v arabsko-izraelskej vojne, v ktorej získalo územia za riekou Jordán.
V roku 1967 po vypuknutí novej vojny o Západný breh prišli. Oblasť spravuje Izrael.
Na konci 80. rokov v iracko-iránskom konflikte sa Jordánsko priklonilo na stranu Iraku.
V roku 1988 sa kráľ Husajn bin Talál vzdal Západného brehu Jordánu v prospech OOP.
V 90. rokoch pri operácii Púštna búrka zachovalo neutralitu, následkom čoho sa zlepšili vzťahy s Izraelom a podpísalo mierovú dohodu. Na Západnom brehu vznikla obmedzená autonómia.
Podnebie a geografia Jordánska
Na pobreží Mŕtveho mora je stredomorské podnebie. Na zvyšku územia typické púštne, keďže až 95 % územia tvorí púšť a polopúšť. Zrážková činnosť je veľmi malá.
Krajinou preteká rieka Jordán. Na západe krajiny sa nachádzajú vysoké vápencové kopce. Na juhu krajiny sa nachádza najvyššia hora Džabal Ran
Krajina je rozdelená do 12 oblastí. Najväčším mestom je hlavné mesto Ammán, v ktorom žije tretina obyvateľstva. Ďalšie väčšie mestá sú Aqaba – prístav na pobreží Červeného mora, Irbid, Jerask a Kerak s nádhernou križiackou citadelou z roku 1142.
Hospodárstvo
Aj keď v roku 1967 prišlo Jordánsko o časť poľnohospodárskej pôdy, pestujú tabak a južné ovocie.
Hydraulická ruka
thumb|Hydraulická ruka za korbou obsluhuje i príves thumb|Nákladný automobil s hydraulickou rukou thumb|[[Praga V3S s hydraulickou rukou]] Hydraulická ruka je hydraulicky ovládané rameno podobné malému žeriavu, pomocou ktorého vodič sám naloží i vyloží náklad. Môže byť umiestnená za kabínou vodiča alebo na konci nákladného automobilu, kedy sa dá použiť i na manipuláciu s nákladom na prívese.
Jordánsko
Hospodárstvo
Najvyššie príjmy pre krajinu zabezpečujú fosfáty, finančníctvo a turizmus.
Hydraulická ruka
Konštrukcia
Zariadenie je zložené z ramien spojených čapmi, ktoré umožňujú pohyb. Ramená sú ovládané pomocou piestov, ktoré poháňa tlak oleja z čerpadla. Na konci ramena je hák, na ktorý sa upevňuje lano. Nevýhodou tohto riešenia je potrebný veľký objem oleja (cca 200 l), výhodou schopnosť jednoduchej manipulácie s nákladom. Nosnosť zariadenia je od niekoľko sto kg po niekoľko ton.
Return on investment
Return on investment (iné názvy: rate of return on investment; ďalšie synonymá pozri v článkoch návratnosť investície, miera výnosnosti investície, návratnosť kapitálu (prvý riadok hore) a návratnosť vloženého kapitálu; najmä v marxizme aj: miera zisku; angl. (rate of) return on investment - skr. ROI, (rate of) return on capital) môže byť:
3772 Piaf
3772 Piaf je planétka s priemerom 76 km, ktorú objavil L. G. Karachkina 21. októbra 1982.
Dejiny Rakúska
Dejiny Rakúska úzko súvisia s dejinami okolitých štátov, keďže súčasná hranica Rakúska vznikla až po prvej svetovej vojne. V rímskej dobe sa na území dnešného Rakúska rozkladali tri rímske provincie, z ktorých najvýznamnejšia bola Norikum. Od polovice 4. storočia na toto územie prichádzali Germáni, ktorí oslabovali moc Rímskej ríše. Rimania sa z tejto oblasti stiahli v roku 476 a namiesto nich sa tu začali objavovať Bavori a Slovania. Bavori sa vzápätí dostali pod vplyv Franskej ríše, nedokázali však zabrániť Slovanom, aby si tu nevytvorili svoje Korutánske kniežatstvo. Bavori získali prevahu až v polovici 8. storočia, Korutánske kniežatstvo ovládli, sami sa však v roku 757 dostali do područia Franskej ríše.
Frankovia v tejto oblasti zriadili Východnú marku (po rozdelení Franskej ríše sa stala súčasťou Východofranskej ríše), ktorá však po celú 1. polovicu 10. storočia bola vydaná napospas Maďarom, ktorých dokázal poraziť až kráľ Otto I. v roku 955 pri rieke Lech. Jeho nástupca Otto II. neskôr Východnú marku v roku 976 reorganizoval a zveril ju Leopoldovi I. Babenbergovi.
Babenbergovci sa sprvu museli ešte vysporadúvať s Maďarmi. Po upokojení východnej hranice sa však mohli na prelome 11. a 12. storočia zapojiť do boja o investitúru, spravidla na pápežovej strane, a neskôr do mocenského zápasu medzi Hohenstaufovcami a Welfovcami. V roku 1156 dostal Henrich II. privilegium minus, ktorým cisár povýšil rakúsku marku na Rakúske vojvodstvo a dedičnú držbu tohto územia v mužskej i ženskej línii udelil práve Babenbergovcom. V roku 1192 Babenbergovci získali vládu nad Štajerským vojvodstvom. Babenbergovci sa stále viac zapájali do ríšskej politiky a zúčastnili sa napríklad krížových výprav. Agresívnejšou politikou na začiatku 13. storočia si však znepriatelili svojich bavorských, českých aj uhorských susedov.
Keď v roku 1246 rod Babenbergovcov vymrel, nastal o ich dedičstvo boj. Dočasne získal vládu v rakúskom, štajerskom a korutánskom vojvodstve Přemysl Otakar II. Od roku 1273 sa však cisárovi Rudolfovi I. Habsburskému darilo českého kráľa z rakúskych krajín vytláčať, až ho nakoniec úplne porazil v roku 1278 v bitke na Moravskom poli, čím Babenbergské dedičstvo definitívne získali Habsburgovci.
Moc Habsburgovcov sa z ich teritórií v severnom Švajčiarsku rozšírila nielen na rakúske a štajerské vojvodstvá, ale vzápätí tiež získali Korutánsko a Tirolsko. Po smrti Rudolfa IV. Habsburského v roku 1365 však došlo k sporom medzi jeho synmi, ktorí si vládu v krajine v roku 1379 rozdelili. Dve vetvy rodu medzi sebou nasledujúce storočie súperili a k zjednoteniu habsburských dŕžav došlo znovu až v roku 1491 za vlády Maximiliána I. Po jeho smrti rakúske krajiny dostal jeho vnuk Ferdinand I., ktorý v roku 1526 získal aj českú a uhorskú korunu, a položil tak základy habsburskej monarchie. Po jeho smrti v roku 1564 sa však moc v habsburskej monarchii opäť rozdelila medzi jeho nástupcov. Rozdelená krajina musela čeliť náboženským nepokojom ale aj tridsaťročnej vojne a k jej zjednoteniu došlo opäť až v roku 1665 za vlády Leopolda I. Ten musel vzápätí čeliť masívnemu osmanskému ťaženiu, ktoré zastavil až protiútok rakúskych a spriatelených vojsk. Po vytlačení Osmanov z Uhorska sa územie habsburskej monarchie podstatne zväčšilo a k ďalším územným ziskom monarchie došlo až vo vojne o španielske dedičstvo na začiatku 18. storočia.
Cisár Karol VI. zomrel v roku 1740 bez mužského potomka a jeho dcéra Mária Terézia preto musela čeliť niekoľkým armádam, ktoré si chceli habsburské dedičstvo rozdeliť. Vo vojne o rakúske dedičstvo bolo nakoniec úspešné len Prusko, ktoré získalo väčšinu Sliezska a ďalšie menšie územia. Ďalšie vojny krajinu ešte viac vyčerpali, čo postavilo Máriu Teréziu a jej syna Jozefa II. pred nutnosť vykonať osvietenské reformy, ktoré začali feudálne spravovanie nahradzovať modernou štátnou správou.
Na počiatku 19. storočia zasiahlo habsburskú monarchiu Napoleonovo ťaženie. Svätá ríša rímska zanikla a habsburský panovník ostal iba rakúskym cisárom. Snahou štátu bolo až do roku 1860, s krátkou prestávkou pri revolúcii v roku 1848, potláčať liberálne myšlienky, neúspechy v zahraničnej politike však nakoniec cisára Františka Jozefa I. donútili zmeniť kurz a povoliť demokratickú konštitučnú monarchiu. Rastúce nacionálne problémy sa cisár rozhodol vyriešiť premenou Rakúskeho cisárstva na Rakúsko-Uhorsko, tým však uspokojil len Maďarov.
Katastrofu pre Rakúsko-Uhorsko znamenala prvá svetová vojna, na ktorej konci sa v roku 1918 monarchia rozpadla. Rakúski Nemci sa pokúsili presadiť koncepciu Nemeckého Rakúska, nakoniec však boli nútení prijať svoje štátne hranice tak, ako ich vymedzila Saintgermainská zmluva. Prvá rakúska republika sa potýkala s obrovskými hospodárskymi problémami, ktoré nedokázali nestabilné vlády dvoch znepriatelených politických strán uspokojivo riešiť. V roku 1933 konečne Engelbert Dollfuss nastolil autoritatívny režim, ale aj on musel čeliť vážnym problémom, najmä vzostupu rakúskeho nacizmu. Pokus o prevrat rakúskych nacistov v roku 1934 síce nakoniec skončil neúspechom, no Rakúsko muselo čeliť stále väčšiemu tlaku Hitlerovho Nemecka, ktoré si nakoniec vynútilo „pozvanie“ k Anšlusu.
Ako súčasť Tretej ríše sa Rakúsko zúčastnilo druhej svetovej vojny. Po páde nacistickej moci bolo podobne ako Nemecko obsadené spojencami a rozdelené do okupačných zón. Plnú suverenitu získalo späť až v roku 1955. Ako neutrálna krajina sa rýchlo začlenila do západných nevojenských organizácií. V roku 1995 Rakúsko vstúpilo aj do Európskej únie.
Pravek
Najstaršie ľudské osídlenie na území Rakúska je doložené v strednom paleolite, v dobe neandertálcov. Mnoho archeologických nálezísk sa nachádza v Dolnom Rakúsku, najznámejšie vo Wachau, kde boli objavené obe dve najstaršie rakúske umelecké diela – Venuša z Galgenbergu ("Tancujúca Fanny") objavená pri Stratzingu a Willendorfská venuša.
Z mladšej doby kamennej pochádzajú prvé náleziská medi. Do tejto doby je zaradená známa zamrznutá múmia Ötziho, objavená na hraniciach s Talianskom.
Staroveký Rím
thumb|Rímske provincie na území dnešného Rakúska
Norikum bolo keltské kráľovstvo, presnejšie federácia trinástich kmeňov, a provincia Rímskej ríše, ktoré zahŕňalo väčšinu územia dnešného Rakúska, časť Slovinska a juhovýchodný cíp Bavorska. Na západe susedila táto krajina s provinciou Récia, na východe s Panóniou a na juhozápade s Itáliou. Na severe siahalo územie kráľovstva až za rieku Dunaj, ktorá sa stala severnou hranicou Norika až po jeho trvalom začlenení do rímskeho impéria.
Bavori a Korutánci
thumb|left|Korutánsky kniežací stolec. Od polovice 4. storočia začali limes Romanus prerážať Germáni, ktorých tlak ešte viac zosilnel pod tlakom Hunov. Rimania dokázali určitý čas svoju vládu v Noriku udržať, Panóniu museli v roku 433 opustiť. S pádom Rímskej ríše odišli z Norika v roku 476 rímske vojská a na území sa usadili Longobardi. Na počiatku 6. storočia tak na území dnešného Rakúska vedľa prisťahovaných Germánov žili aj zvyšky pôvodného provinciálneho obyvateľstva (románske a keltsko-illyrské obyvateľstvo).
Približne v tejto dobe sa v západnej časti Norika začali objavovať Bavori, ktorí sa však okolo roku 536 dostali pod nadvládu Franskej ríše. V rovnakej dobe začali do východného Norika pozvoľna migrovať Slovania, intenzívnejšie usídľovanie nastalo v 2. polovici 6. storočia. Frankovia sa tohto územia zriekli v prospech vazalských Bavorov, ktorí sa však v roku 611 márne pokúsili poraziť Slovanov a zabrániť vzniku Korutánskeho kniežatstva, ktoré bolo podporené Avarmi. Po porážke Avarov Byzantskou ríšou v roku 626 pri Konštantínopole sa Korutánske kniežatstvo dočasne stalo na štvrťstoročie súčasťou Samovej ríše a potom sa dostalo znovu do závislosti od Avarov.
Až do polovice 8. storočia bol franský vplyv v tejto oblasti veľmi slabý a bavorskí vojvodovia sa preto správali ako králi (vykonávali moc nad vojskom, cirkvou a šľachtou). V tomto období v Bavorsku prebiehala christianizácia. V roku 743 sa síce Slovanom s pomocou Bavorov podarilo striasť avarskú nadvládu, čoskoro sa však ukázala bavorská prevaha. Proti bavorskej snahe pokresťančiť túto oblasť vypuklo niekoľko povstaní, v roku 772 si Bavori úplne podmanili Korutánsko. V rovnakom čase sa už samotné Bavorsko dostávalo do stále väčšej závislosti od silnejúcej Franskej ríše: v roku 757 musel bavorský vojvoda Tassilo III. zložiť vazalskú prísahu Pipinovi III. Tassilo sa pokúsil získať oporu u Longobardov a po dobytí Longobardskej ríše Karolom Veľkým u Avarov, no v roku 788 bol s pomocou šľachty zosadený. Bavorské vojvodstvo sa stalo súčasťou Franskej ríše, pričom Korutánsko bolo premenované na vojenskú marku.
Vojenská marka
thumb|Avarská marka vo východnom Bavorsku medzi riekami [[Dunaj a Dráva ]] Karol Veľký pokračoval vo svojich výbojoch ďalej na východ. V 90. rokoch 8. storočia sa odohrala séria vojen, počas ktorých sa nakoniec Panónia dostala pod zvrchovanosť franského cisára. V súvislosti s misijným úsilím na novo dobytých či závislých územiach povýšilo v roku 798 salzburské biskupstvo na arcibiskupstvo. Po rozdelení Franskej ríše v roku 843 pripadlo územie dnešného Rakúska do Východofranskej ríše Ľudovíta II. Nemca. Marka musela čeliť najmä tlaku expandujúcej Veľkej Moravy, proti ktorej sa Východofranská ríša spojila s Bulharskou ríšou. Ani to však nezabránilo vzniku moravsko-panónskeho arcibiskupstva v roku 869 a úplnej strate Panónie v prospech Veľkej Moravy v roku 884. V roku 892 východofranský kráľ Arnulf zvíťazil nad veľkomoravským kniežaťom Svätoplukom a v roku 907 Veľkú Moravu zničil vpád Maďarov. Tí však pokračovali aj ďalej na západ a pustošili Dolné Rakúsko, Štajersko a Korutánsko, takže štátna i cirkevná správa sa v tejto oblasti rozpadla.
Maďarov z tejto oblasti vytlačil až v roku 955 v bitke pri Lechu východofranský kráľ Otto I. Zriadil tu "marku medzi Bavorskom a Uhorskom", ktorej prvým správcom sa stal Burchard. Dôležitú úlohu v tomto období hrali biskupi, ktorí boli mnohokrát bojovníci a viedli medzi sebou spory o misijný a politický vplyv na Maďarov. Tieto boli nakoniec ukončené vznikom ostrihomského biskupstva. Namiesto Panónie sa cisár Otto II. zameral na Východnú marku, ktorú v roku 976 reorganizoval. Toto územie, ktoré sa postupne stalo známym ako Rakúske markgrófstvo, potom zveril Leopoldovi I. Babenbergovi.
Rakúske markgrófstva (976 – 1156)
thumb|left|Rodokmeň Babenbergovcov v [[Klosterneuburgu.]] Po nešťastnej smrti Leopolda I. v roku 994 sa rakúskym markgrófom stal Henrich I. (994 – 1018). Za jeho vlády obsadilo poľské knieža Boleslav Chrabrý Moravu, útoky na územie Rakúska sa však podarilo odraziť a po uzavretí budyšínskeho mieru v roku 1018 zavládol na severnej hranici markgrófstva pokoj. Za vlády Adalberta (1018 – 1055) panoval na hranici s Uhorskom stále väčší nepokoj, ktorý sa ustálil na rieke Litava. Jeho syn Ernest (1055 – 1075) udržiaval dobré vzťahy s cisárom, s ktorým podnikol ťaženie do povstaleckého Saska, pri ktorom však zomrel.
Jeho syn Leopold II. (1075 – 1095) takisto sprvu podporoval cisára, čoskoro sa však v boji o investitúru priklonil k priaznivcom pápeža. Cisár Henrich IV. preto neposlušnému markgrófovi správu rakúskej marky odňal a udelil ju českému kniežaťu Vratislavovi II., ktorému sa však aj napriek víťazstvu nad rakúskym vojskom v roku 1082 vládu v rakúskej marke získať nepodarilo. Boj o investitúru pokračoval aj za vlády Leopolda III. (1095 – 1136), ktorý sa snažil krajinu uchrániť pred ďalšími bojmi a priklonil sa k Henrichovi V. Situácia v markgrófstve sa skutočne stabilizovala; vzostup sa prejavoval napríklad zvýšenou výstavbou, symbolizovanou založením kláštora v Klosterneuburgu, ktorý bol zamýšľaný ako rodové pohrebisko, alebo (hoci neúspešnou) kandidatúrou Leopolda III. na cisára v roku 1125.
thumb|Územný vývoj [[rakúska marka|rakúskej marky a rakúskeho arcivojvodstva za vlády Babenbergovcov.]]
Za vlády Leopolda IV. (1136 – 1141) sa boje v ríši rozpútali znovu, tentoraz medzi Hohenstaufovcami a Welfovcami. Welfský bavorský vojvoda Henrich Pyšný bol kniežacím súdom zosadený a Bavorsko bolo zverené Leopoldovi IV., ktorý však musel o zverené územie s Welfovcami bojovať. Rovnako tak aj jeho brat Henrich II. Jasomirgott (1141 – 1177), ktorý navyše musel čeliť aj uhorskému vojsku, ktoré v roku 1146 na rieke Litava zvíťazilo. Hoci Welfovci boli nakoniec v roku 1150 porazení, bolo im o niekoľko rokov neskôr Bavorsko vrátené. Ako odškodnenie udelil cisár Fridrich I. Barbarossa Henrichovi II. Privilegium minus, ktorým povýšil Rakúske markgrófstvo na Rakúske arcivojvodstvo a zaistil Babenbergovcom dedičnú držbu tohto územia v mužskej i ženskej línii.
Rakúske vojvodstvá za vlády Babenbergovcov (1156 – 1246)
Po získaní privilegia minus sa pozícia Rakúska dosť posilnila. Mnohé regály však zostali cisárovi, hospodárske zázemie rakúskeho vojvodu teda bolo obmedzené. Henrich II. si navyše svojím arogantným správaním dokázal znepriateliť uhorského, štajerského aj českého vládcu. K upokojeniu vzťahov so susedmi došlo až za vlády jeho syna Leopolda V. (1177 – 1194). Spolu s Rakúskym získalo nezávislosť na Bavorskom vojvodstve aj Štajerské vojvodstvo, ktorého vojvoda Otakar IV. bol bezdetný, a preto v roku 1186 georgenberskou zmluvou odkázal Štajersko rakúskemu vojvodovi. Keď v roku 1192 Otakar IV. zomrel, Štajersko skutočne so súhlasom cisára Henricha VI. pripadlo Babenbergovcom.
thumb|left|Leopold V. dostáva od Fridricha I. Barbarossy červeno-bielo-červenú zástavu.
Leopold V. sa tiež zapojil do tretej križiackej výpravy, kde podľa legendy získal pre Babenbergovcov erb, ktorý sa neskôr stal znakom Rakúska. Významnou pomocou rakúskemu hospodárstvu sa stalo výkupné, ktoré musel zaplatiť anglický kráľ Richard I. za svoje prepustenie z väzenia, do ktorého ho pri jeho návrate z križiackej výpravy cez Rakúsko poslal Leopold V. Tento čin však zároveň znamenal zajatie pútnika zo Svätej zeme, čím si rakúsky vojvoda vyslúžil exkomunikáciu.
Ichon-Qal’a
Ichon-Qal’a alebo Ičan-Kala je malé opevnené vnútorné mesto v uzbeckom meste Chiva.
Zahŕňa viac než 250 starých domov a ďalších asi 50 pamiatok, ktorých výstavba spadá prevažne do 18. – 19. storočia. K dominantám mesta patria vysoké kamenné vstupné brány.
Dejiny Rakúska
Rakúske vojvodstvá za vlády Babenbergovcov (1156 – 1246)
Spory so susednými vládcami sa vyhrotili za vlády Fridricha II. (1230 – 1246). Rakúsky vojvoda bojoval s českým kráľom Václavom I., bavorským vojvodom Ottom II. a uhorským kráľom Belom IV. Vojny krajinu ekonomicky vyčerpávali a vojvoda si preto vypomáhal plienením kláštorných pokladníc. Nakoniec bol predvolaný k ríšskemu súdu, ktorý ho v roku 1235 označil za vyhnanca. Vzápätí vypuklo proti Fridrichovi II. v Rakúsku povstanie a opäť sa musel vyrovnávať aj s útokmi vojsk susedných panovníkov. Nakoniec došlo k zmiereniu, ale v roku 1241 krajinu postihol mongolský vpád a vzápätí došlo k ďalším bojom s českou a uhorskou armádou, ktoré ukončila Fridrichova smrť v roku 1246 v bitke pri Ebenfurthe. Touto udalosťou takisto vymrel rod Babenbergovcov po meči.
Spory o rakúske krajiny (1246 – 1278)
thumb|left|Kráľovstvo [[Přemysl Otakar II.|Přemysla Otakara II.]] thumb|[[Bitka pri Kressenbrunne v roku 1260.]] Fridrich II. po sebe zanechal dve ženské dedičky: Gertrúdu a Margarétu. Gertrúdu si už v roku 1246 vzal moravský markgróf Vladislav, ktorý však nasledujúceho roku zomrel. Potom sa s Gertrúdou oženil Herman Bádenský, ale aj ten v roku 1250 zomrel. V krajine nastala anarchia: rakúska šľachta a biskupi ponúkli vládu českému kráľovi Václavovi I. Ten do krajiny vyslal svojho syna Přemysla, ktorý sa nasledujúceho roku oženil s druhou dedičkou, Margarétou Babenberskou. Tým však spory neskončili, lebo Gertrúda sa vydala za Romana Haličského, príbuzného uhorského kráľa. Uhorské a bavorské vojsko plienilo Přemyslovu Moravu a Rakúsko, až sa v roku 1254 teraz už ako český kráľ Přemysl Otakar II. vzdal Štajerska.
V Štajersku však proti uhorskej správe vypuklo niekoľko povstaní, až sa nakoniec toto vojvodstvo dostalo opäť pod správu českého kráľa. Toto usporiadanie v roku 1260 potvrdilo české víťazstvo v bitke pri Kressenbrunne. V roku 1268 uzavrel Přemysl zmluvu s korutánskym vojvodom, ktorým získal nástupnícke práva v Korutánskom vojvodstve, ktoré k svojej ríši v nasledujúcom roku aj pripojil. Pripojenie ďalších území (Vindická marka, Pordenone a Kraňsko) znepokojovalo cisára, pápeža aj uhorského kráľa, pohraničné šarvátky a plienenie južnej Moravy a Štajerska Rakúšanom žiadnu zmenu nepriniesli.
Konsolidácia habsburskej moci (1278 – 1379)
]] Ešte v roku 1278 Rudolf Habsburský obsadil Moravu. Keď však česká kráľovná vdova Kunhuta požiadala o pomoc branderburgského markgrófa, Rudolf Moravu opustil. Následne udelil svojim synom rakúske a štajerské vojvodstvá ako léno. Rudolf sa snažil získať podporu udeľovaním úradov, práv a majetku šľachte, týmto však zároveň oslaboval svoju mocenskú aj ekonomickú základňu. Navyše nedokázal presadiť svojho syna Albrechta I. (1282 – 1308) na ríšsky trón. Albrecht I. sa však s problémami vo svojej krajine, najmä so šľachtickou opozíciou, dokázal vysporiadať a po zosadení nepopulárneho cisára Adolfa Nassauského bol zvolený za cisára. Aby sa mohol venovať dianiu v ríši, udelil rakúske a štajerské vojvodstvá podobne ako jeho otec ako léno svojim synom Leopoldovi a Fridrichovi. Albrecht sa snažil zvýšiť svoj vplyv v Durínsku, Sasku i Čechách, kde nakoniec v roku 1306 presadil svojho syna Rudolfa za kráľa. Ten však už v nasledujúcom roku zomrel a ďalší pokus o presadenie svojho vplyvu neuspel: za českého kráľa bol zvolený Henrich Korutánsky.
Po zavraždení Albrechta I. v roku 1308 a zvolení Henricha VII. Luxemburského za kráľa došlo v Rakúsku ku šľachticko-meštianskemu povstaniu proti Habsburgovcom, ktoré bolo kruto potlačené. Nový cisár však už v roku 1313 zomrel a rozpútal sa boj o cisársku korunu medzi Fridrichom I. a Ľudovítom Bavorom. Habsburgovci sa navyše museli vyrovnávať s povstaním vo Švajčiarsku. V samotnom Rakúsku sa rozpútal spor medzi Albrechtom II. a Ottom, ktorý bol nakoniec urovnaný prostredníctvom Jána Luxemburského. Proti rastu luxemburskej moci sa Habsburgovci dohodli s Wittelsbachovcami na rozdelení Korutánska a Tirolska. Aj napriek odporu Luxemburgovcov nakoniec Habsburgovci po smrti Henricha Korutánskeho Korutánsko skutočne získali a o niečo neskôr aj Tirolsko. V roku 1346 sa síce rímskym kráľom stal Karol IV. Luxemburský, ten však potvrdil Habsburgovcom ich dŕžavy.
V roku 1358 prevzal vládu v rakúskych krajinách ambiciózny Rudolf IV. Habsburský (1358 – 1365), ktorý sa snažil pomocou falšovanej listiny privilegium maius upevniť habsburský nárok na rakúske krajiny. Hoci Karol IV. toto privilégium nepotvrdil, Rudolf IV. dosiahol úspech inde: v roku 1363 získal Tirolsko, posilňoval svoju moc na úkor šľachty, podporoval diaľkový obchod a výstavbu Viedne, kde bola v roku 1365 založená univerzita. Na konci jeho vlády sa tak ťažisko habsburskej moci presunulo z pôvodných teritórií v Prednom Rakúsku do Rakúska samotného.
Rozdelenie krajiny (1379 – 1491)
Po smrti bezdetného Rudolfa IV. v roku 1365 prevzali vládu jeho mladší bratia Albrecht III. a Leopold III. Čoskoro sa medzi nimi začali objavovať rozpory, až sa nakoniec v roku 1379 dohodli na rozdelení krajiny a vzájomnom nástupníctve: Albrecht vládol v Rakúsku a Štajersku, zatiaľ čo Leopold v Korutánsku, Kraňsku, Vindickej marke, Prímorí, Tyrolsku a Prednom Rakúsku. S problémami sa potýkala predovšetkým leopoldovská vetva, ktorá nedokázala ani s Albrechtovou pomocou poraziť Švajčiarov. Albrecht IV. mal síce so Žigmundom Luxemburským dohodnutú zmluvu o vzájomnom nástupníctve, v krajine však ďalej bujnelo lúpežníctvo a lokálne vojny.
Spojenectvo medzi Luxemburgom a Albrechtovcami sa posilnilo aj za vlády Albrechta V. (1404 – 1439) vďaka obavám z rozšírenia vplyvu husitstva. V roku 1421 Žigmund dokonca menoval Albrechta moravským miestodržiteľom a v roku 1423 moravským markgrófom. Albrechtove obavy z moci husitov sa ukázali oprávnené: vpády husitov do Rakús, ktoré začali v roku 1425, dokázal Albrecht V. zastaviť až roku 1435. Po smrti Žigmunda Luxemburského bol na základe zmluvy o vzájomnom nástupníctve zvolený za českého kráľa a roku 1438 sa stal rímskym kráľom. Ako rímsky kráľ Albrecht II. prevzal Žigmundovu zlatú a čiernu heraldickú farbu, ktoré sa potom stali farbami celého rodu Habsburgovcov.
Už v roku 1439 Albrecht V. zomrel a iniciatívu prevzal štajerský a korutánsky vojvoda Fridrich III., ktorý bol v roku 1440 zvolený za rímskeho kráľa. Pri jeho korunovačnej ceste do Ríma zosilnela proti nemu v Rakúsku opozícia. Žiadala vydanie Ladislava Pohrobka, ktorý bol vzápätí korunovaný za českého kráľa. Po smrti Ladislava Pohrobka sa Fridrich III. snažil oslabiť pozíciu Jiřího z Poděbrad, s ktorým sa spojil Albrecht VI., ktorý si nárokoval Rakúsko. Fridrich III. podporil Mateja Korvína v jeho ťažení na Moravu, neskôr však Korvín v roku 1482 vpadol aj do Rakús, a o tri roky neskôr dokonca obsadil Viedeň. Úspešnejší bol cisár v politike voči Burgundskému grófstvu, nad ktorým v roku 1475 zvíťazil a v roku 1486 svojho syna Maximiliána presadil v roku 1486 za rímskeho kráľa.
Znovuzjednotenie rakúskych krajín (1491 – 1519)
thumb|Maximilián I. Keď v roku 1490 zomrel Matej Korvín, Maximilián vedel, že sa v Uhorsku proti vôli šľachty, ktorá si zvolila Vladislava Jagellovského, nepresadí. Preto sa uspokojil len s vrátením rakúskych krajín obsadených Korvínom. S Vladislavom Jagellovským v roku 1491 uzavrel bratislavskú zmluvu, ktorou získal možnosť uchádzať sa o českú a uhorskú korunu v prípade vymretia Jagellovcov. Maximilián I. presvedčil s pomocou stavov Žigmunda Tirolského, aby sa vzdal vlády v Tirolsku a Prednom Rakúsku. V roku 1493 zomrel Fridrich III. a Maximilián sa tak stal po viac než storočí opäť jediným vládcom rakúskych krajín.
Zvýšené finančné náklady vyvolávali v Rakúsku nesúhlas s Maximiliánovou politikou, až nakoniec musel v roku 1518 zvolať generálny snem rakúskych krajín v Innsbrucku. Ten síce poskytol Maximiliánovi potrebné financie, zároveň však tak zriadil dvorskú radu, ktorá mala kontrolovať komorný majetok. Rakúske krajiny tak po prvýkrát začali vystupovať ako jediný celok, ktorý už nebol obyčajnou personálnou úniou, ale disponoval spoločnou stavovskou vládou, menou a obranou.
Vznik podunajskej monarchie (1519 – 1564)
thumb|left|Jezuitské akademické gymnázium vo Viedni založené v roku 1553. thumb|Habsburské dŕžavy v roku 1547. Po smrti Maximiliána I. v roku 1519 prevzal v habsburských dŕžavách vládu jeho vnuk Karol V., ktorý však wormskou zmluvou (1521) a bruselskými dohodami (1522) prenechal vládu nad rakúskymi krajinami Ferdinandovi I. Ten rázne potlačil stavovskú a meštiansku opozíciu, vydal nový mincovné pravidlá (?) a s pomocou niektorých šľachtických rodov potlačil roľnícke povstanie v roku 1525. Rozdelením moci nad habsburskými dŕžavami medzi Karola V. a Ferdinanda I. došlo k rozdeleniu rodu na španielskych a rakúskych Habsburgovcov.
V roku 1526 padol v bitke pri Moháči český a uhorský kráľ Ľudovít Jagellovský a Ferdinand I. začal uplatňovať dedičné nároky svojej manželky Anny Jagellovskej. V českých krajinách bol nakoniec zvolený, v Uhorsku si ale väčšina šľachty zvolila za kráľa Jána Zápoľského a iba časť uznala za kráľa Ferdinanda I. V Uhorsku tak nastalo dvojvládie: Ferdinand ovládal tzv. Kráľovské Uhorsko (vrátane Chorvátskeho kráľovstva), zatiaľ čo Jan Zápoľský vládol v Sedmohradsku a stal sa spojencom Osmanskej ríše. Už v roku 1529 musel Ferdinand čeliť osmanskému vpádu do Rakúska. Väčšiu podporu proti Osmanom získal až potom, čo sa v roku 1531 stal rímskym kráľom. V roku 1533 si síce vynútil uzavretie dočasného mieru, ale v roku 1541 nové osmanské ťaženie a vznik budínskeho pašalíku znamenalo koniec Ferdinandových nádejí na získanie zvyšku Uhorska.
Na svojom území založil Ferdinand I. inštitúcie, ktoré mali centralizovať politickú správu (tajná rada, dvorská rada), diplomaciu (dvorská kancelária) a financie (dvorská komora), pričom sa tieto inštitúcie Ferdinandovi úplne podarilo presadiť len v rakúskych krajinách. Vojny s Osmanskou ríšou priniesli veľké finančné zaťaženie, a keď Ferdinand požiadal české stavy o pomoc proti protestantským ríšskym kniežatám vo šmalkaldskej vojne (1546 – 1547), vypuklo proti nemu české stavovské povstanie. Habsburské víťazstvo nad ríšskymi protestantmi a porážka českých stavov, rovnako ako mierová zmluva so sultánom v roku 1547 znamenala posilnenie Ferdinandovej pozície. Protestantizmus vo vlastnej zemi síce Ferdinand I. mocenskými prostriedkami potlačiť nemohol, podporoval však napríklad jezuitskú protireformáciu.
Storočné rozdelenie habsburskej monarchie (1564 – 1665)
Rudolfovi bránila duševná choroba plne vládnuť, vládu preto iniciatívne prevzal Matej, ktorý ovládol Horné a Dolné Rakúsko, Uhorsko (okrem Sedmohradska, ktoré ponechal Bočkajovi) a Moravu. Rudolfovi zostal len titul cisára a vláda v Čechách, v Sliezsku a Lužiciach, nakoniec sa však po vpáde pasovských musel vzdať aj tohto zvyšku moci. V roku 1612 sa nakoniec cisársky dvor vrátil do Viedne a všetky habsburské vetvy sa v roku 1617 dohodli, že Matejovým nástupcom sa stane Ferdinand II. Štajerský (1619 – 1637). To sa už však v reakciu na rekatolizáciu v Čechách rozpútalo stavovské povstanie, ku ktorému sa pridali aj hornorakúske a dolnorakúske, neskôr aj uhorské stavy. Vznikla tak konfederácia, ktorá nástupnícke práva Ferdinanda II. odmietla. Oporou Ferdinanda II. sa stalo Vnútorné Rakúsko, pasovský biskup Leopold a Bavorsko.
Ťaženie do Čiech bitkou na Bielej hore v roku 1620 skončilo víťazne a Habsburgovcom sa otvorila možnosť potlačenia protestantizmu v krajine. Tridsaťročná vojna síce krajinu finančne vyčerpávala, roľnícke povstanie v rokoch 1626 – 1627 však bolo po počiatočnom úspechu potlačené a rekatolizačný tlak v Rakúsku zosilnel. V roku 1627 vyhlásil Ferdinand II. Obnovené zriadenie zemské, ktorým vyhlásil dedičné habsburské krajiny za nedeliteľné a dedičné podľa zásady primogenitúry (výnimku predstavovalo iba Tirolsko a Predné Rakúsko). K ďalšiemu povstaniu v Rakúsku došlo po švédskom vpáde do Čiech v roku 1630, aj toto však bolo potlačené. V nasledujúcich rokoch Habsburgovci síce stratili Lužice a do krajiny Českej koruny ešte niekoľkokrát vstúpili nepriateľské vojská (v roku 1643 Švédi prenikli dokonca až k Viedni), k zásadnému zvratu však už nedošlo. Vestfálsky mier znamenal síce oslabenie cisára vo Svätej ríši rímskej a stratu časti Predného Rakúska, v samotných habsburských dŕžavách sa však moc Habsburgovcov posilňovala. Rakúske krajiny navyše vyšli z vojny menej postihnuté než krajiny Českej koruny a aj rekatolizácia tu prebiehala umiernenejšie. Hospodárska stabilizácia a konsolidácia bola nakoniec zavŕšená za vlády Leopolda I. (1657 – 1705), keď v roku 1665 tirolská vetva Habsburgovcov vymrela a Rakúsko sa teda opäť mohlo zjednotiť.
Podunajská monarchia veľmocí (1665 – 1740)
thumb|left|[[Bitka pri Viedni, 1683.]] thumb|Územný vývoj habsburskej monarchie. V 60. rokoch 17. storočia sa mohli rakúski Habsburgovci vďaka urovnaniu sporov s ostatnými krajinami naplno sústrediť na boj s Osmanskou ríšou. V rokoch 1660 – 1664 obsadili časť Uhorska, k ďalšiemu veľkému ťaženiu kvôli sporom s Francúzskom však došlo až v roku 1683, keď Osmani obliehali nepripravenú Viedeň, ktorú oslobodil až poľský kráľ Ján III. (Poľsko). Potom spojenci, ktorí v roku 1684 prijali názov Svätá liga, vytlačili počas pätnástich rokov Osmanov z Uhorska. V roku 1699 bol uzavrený karlovický mier: Osmanská ríša sa vzdala Uhorska a Sedmohradska, čím sa podunajská monarchia stala veľmocou.
V roku 1701 vypukla Vojna o španielske dedičstvo, ktorá trvala až do roku 1714. Využila ju uhorská šľachta k neúspešnému povstaniu, ktoré viedol František II. Rákoci. Aj keď Habsburgovci vo vojne o španielske dedičstvo nedokázali získať španielsku korunu, značne rozšírili svoje územie: v roku 1713 získali „Rakúske Nizozemsko“ a nasledujúceho roku Milánsko, Neapolsko, Mantovsko a Sardíniu, ktorú v roku 1720 vymenili za Sicíliu. Územie pod vládou Habsburgovcov si Karol VI. (1711 – 1740) snažil poistiť v roku 1713 pragmatickou sankciou. Ďalšia kampaň proti Osmanskej ríši v rokoch 1716 – 1718 priniesla opäť územné zisky a habsburská monarchia tak dosiahla svoj najväčší územný rozmach v dejinách. Ku koncu 30. rokov Habsburgovci takmer všetky dobyté územia na Balkáne stratili, rovnako ako Neapolsko a Sicíliu.
Zhora vynútené reformy (1740 – 1792)
thumb|left|Pamätník v [[Rousínove, kde Jozef II. ako „služobník štátu“ slávnostne vyoral brázdu.]] Cez všetku snahu Karola VI. sa o jeho rakúske dedičstvo rozpútala vojna. Už v roku 1740 vtrhol do krajín českej Koruny zo severu pruský kráľ Fridrich Veľký, ktorý požadoval Sliezsko, a z juhu francúzsko-sasko-bavorské vojska, ktoré presadili Karola Bavorského českým kráľom a rímskym cisárom. Armádu Karola Bavorského sa však podarilo s uhorskou pomocou vytlačiť a Prusko bolo uspokojené ziskom väčšiny Sliezska a Kladska. V roku 1743 sa teda českou kráľovnou stala Mária Terézia. V rokoch 1744 – 1745 musela čeliť ďalšiemu pruskému vpádu, ktorý však ďalšiu zmenu nepriniesol. Po smrti Karola VII. Bavorského v roku 1745 sa cisárom stal František Lotrinský, manžel Márie Terézie a zakladateľ habsbursko-lotrinskej dynastie.
Rakúsko sa počas sedemročnej vojny (1756 – 1763) pokúsilo získať späť stratené územia, vo svojej snahe však neuspelo. V roku 1765 sa spoluvladárom Márie Terézie (1740 – 1780) stal jej syn Jozef II. (1780 – 1790) ktorý presadil účasť habsburskej monarchie na trojitom delení Poľska (1772 – 1795), ktorým Rakúsko získalo Halič. V roku 1775 Habsburgovci získali Bukovinu. Po vymretí bavorských Wittelsbachovcov prebehla tzv. zemiaková vojna (1778 – 1779).
Koniec osvietenských reforiem (1792 – 1804)
Hneď po svojom nástupe na trón musel František II. (1792 – 1835) čeliť radikálnym zmenám v Európe. Francúzsko zachvátila revolúcia a Francúzska republika vyhlásila Františkovi I. údajne kvôli podpore rojalistickej emigrácie vojnu. Rakúsko vzápätí stratilo Rakúske Nizozemsko a Lombardiu. Svätá ríša rímska stratila územia (okrem iného kurfirstské kniežatstvá) na ľavom brehu Rýna, čím protestanskí kurfirsti získali v ríšskej rade väčšinu. František II. sa obával straty titulu, a tak vytvoril nový dedičný titul rakúskeho cisára. V rokoch 1804 – 1806 tak František niesol titul rímskeho aj rakúskeho cisára. Habsburská monarchia zároveň po prvýkrát vo svojich dejinách získala svoj oficiálny názov: Rakúske cisárstvo.
Predmarcová doba (1804 – 1848)
thumb|[[Nemecký spolok
]] V roku 1805 podnikol Napoleon Bonaparte ťaženie priamo na rakúske územie, kde zvíťazil v bitke pri Slavkove. Ďalší vývoj napoleonských vojen viedol k zániku Svätej ríše rímskej a takmer k finančnému bankrotu Rakúska. Rakúsko muselo navyše poskytnúť svojich vojakov pri Napoleonovom ťažení do Ruska v roku 1812. V roku 1813 bol Napoleon konečne koalíciou porazený a Viedenský kongres v roku 1814 pridelil Rakúsku veľkú časť Salzburska, Ternopiľsko, Ilýriu a Benátsko, zároveň však Rakúske cisárstvo stratilo Predné Rakúsko. Rakúske cisárstvo získalo tiež aj vodcovskú rolu v novo založenom Nemeckom spolku.
Minister zahraničia Metternich v nasledujúcom období presadzoval intervenčnú politiku na potlačenie revolúcií (v Neapole či Španielsku) a snažil sa zabrániť šíreniu liberálnych myšlienok v Rakúskom cisárstve. Nelojálne osoby boli prepustené zo štátnej správy a svoju činnosť zintenzívňovala tajná polícia. Metternichova zahraničná politika postupne viedla k osamelosti Rakúska, a potlačovanie nemeckého liberalizmu viedlo k izolácii cisárstva dokonca vnútri Nemeckého spolku. Po smrti Františka I. štát fakticky neriadil cisár Ferdinand I., ale štátna konferencia.
Postupný nárast nacionalizmu Rakúsko stále silnejšie štiepil. Svoje požiadavky vznášali Česi, haličskí Poliaci, Slováci, juhoslovanské národy, Maďari, a Benátsko sa chcelo od Rakúska oddeliť úplne. Zo sociálneho hľadiska bol zreteľný vzostup mešťanstva a urbanizácie. V hospodárstve sa prejavovala postupná industrializácia a výstavba tovární, železníc a ciest.
Revolúcia (1848 – 1849)
thumb|Viedenské barikády. Napriek Metternichovej snahe sa liberálne myšlienky štátu nepodarilo potlačiť. Napätie sa naplno prejavilo v revolúcii, ktorá začala v marci 1848 povstaním vo Viedni a Uhorsku a donútila cisára Ferdinanda I. k vážnym ústupkom. Aprílová ústava, ktorú cisár podľa svojho sľubu vydal, však nesplnila očakávania viedenských liberálov, ktorí v máji 1848 znovu povstali. V júni 1848 došlo k nepokojom aj v Prahe, tam však boli tvrdo potlačené Windischgrätzovým vojskom. Snaha rakúskej vlády potlačiť revolúciu v Uhorsku vyvolala v októbri tretiu viedenskú revolúciu, tá však bola tentoraz potlačená Windischgrätzom. Nový cisár František Jozef I. nakoniec s pomocou vojska v marci 1849 rozpustil ríšsky snem v Kroměříži a vyhlásil oktrojovanú marcovú ústavu. Maďarská revolúcia bola nakoniec porazená s pomocou ruského vojska v auguste 1849.
Od neoabsolutizmu ku konštitucionalizmu (1849 – 1867)
thumb|left|[[Bitka pri Solferine v roku 1859.]] thumb|František Jozef I. korunovaný za uhorského kráľa. V roku 1851 cisár odvolal ústavu, čím začala takmer desaťročná éra neoabsolutizmu, aj keď výdobytky revolúcie v podobe zrušenia poddanstva a zriadenej obecnej samosprávy zostali zachované. Školstvo bolo síce podriadené cirkevnej kontrole, v oblasti hospodárstva však štát usilovne podporoval podnikanie: vznikli banky, ktoré poskytovali lacné úvery potrebné pre investície, boli založené obchodné a živnostenské komory a nakoniec bol vydaný tiež aj nový živnostenský rád v duchu liberálneho hospodárstva. Rovnako aj nový obchodný zákonník predstavoval veľmi liberálny počin.
Neúspechy však Rakúsko zaznamenalo v zahraničnej politike, ktorá bola nakoniec príčinou pádu neoabsolutistického režimu. Neúčasť v krymskej vojne (1853 – 1856) si Rusko vyložilo ako nevďak za ruskú pomoc pri revolúcii v roku 1849 a znamenala izoláciu Rakúskeho cisárstva. Rakúske fiasko vo vojne proti Sardínii v roku 1859 neznamenalo iba stratu Lombardie, ale aj obrat v rakúskej vnútornej politike: predstavitelia neoabsolutizmu boli donútení k odchodu a cisár František Jozef I. Októbrovým diplomom sľúbil obnovu ústavnosti.
STS-34
STS-34 bola piata misia amerického raketoplánu Atlantis. Jej cieľom bolo vypustenie medziplanetárnej sondy Galileo, ktorá v decembri 1995 doletela k Jupiteru a zahájila jeho podrobný výskum.
Dejiny Rakúska
Od neoabsolutizmu ku konštitucionalizmu (1849 – 1867)
V roku 1861 naozaj došlo na vydanie oktrojovanej Februárovej ústavy, ktorá obnovila verejný politický život a ustanovila dvojkomorovú ríšsku radu. Ústava v sebe niesla centralizačné (centrálne úrady) a federatívne (boli obnovené zemské snemy) prvky. Uhorský bojkot ríšskej rady však fungovanie tejto inštitúcie paralyzoval a tak bola v roku 1865 zrušená. Vážnym impulzom pre reformu štátu sa stala porážka Rakúska v Rakúsko-pruskej vojne v roku 1866: Prusko si vynútilo zrušenie Nemeckého spolku, čím Nemci v Rakúskom cisárstve stratili silnú oporu svojej moci a stali sa len jedným z národov habsburského štátu. Aby Nemci nestratili svoje popredné postavenie, rozhodol sa cisár pristúpiť na návrh, ktorý počítal s premenou Rakúskeho cisárstva iba na personálnu úniu. František Jozef I. sa nechal v roku 1867 korunovať uhorským kráľom a Predlitavsko a Zalitavsko naďalej spájala len osoba panovníka, spoločná armáda, zahraničná politika a financie.
STS-34
Posádka
V zátvorkách je uvedený celkový počet letov do vesmíru vrátane tejto misie.
Stručný popis sondy
Hlavným užitočným zaťažením v nákladovom priestore Atlantidy bola sonda Galileo. Táto kozmická sonda sa skladala z atmosférického puzdra - sondy Probe, družicovej (orbitálnej) časti a dvojstupňovej urýchľovacej rakety IUS. Dominantu sondy tvorila rozkladacia anténa s priemerom 4,8 metra, ktorá bola prichytená k desaťbokému hranolu s elektronikou v družicovej časti sondy. Telo sondy ďalej pokračovalo pohonným úsekom s nádržami pohonných hmôt a sondou Probe. V družicovej časti sondy sa nachádzali zdroje elektrickej energie, ktoré zabezpečovali dva rádioizotopové generátory. Ďalej sa tu nachádzal riadiaci systém a pohonný systém: hlavný motor a 12 korekčných motorov. Sonda niesla množstvo vedeckých prístrojov rozmiestnených a pointovanej plošine a rotujúcej časti. Ďalšie prístroje niesol zostupový modul Probe. Celková výška sondy bez rakety dosahovala 5,3 metra. S raketou IUS dosahovala sonda dĺžku 11,3 metra a hmotnosť 17,5 tony.
Dejiny Rakúska
Vznik modernej spoločnosti (1867 – 1914)
Preto v roku 1879 zostavil novú vládu Eduard Taaffe, ktorý sa opieral o „železný kruh pravice“ (koalíciu nemeckých a poľských konzervatívcov a českých liberálov). Sprísnenie príliš liberálneho živnostenského zákona a sociálne zákonodarstvo síce prispelo ku zlepšeniu pracovných podmienok a väčšej sociálnej stabilite, zároveň však bolo jedným z impulzov vzniku sociálna demokracia (Victor Adler), ktorá sa snažila o rozšírenie volebného práva na nižšie spoločenské vrstvy. K rozšíreniu volebného práva v roku 1882 skutočne došlo, spôsobilo však nárast politického zastúpenia nenemeckých národov. Rovnako aj jazykové ústupky, ktorými sa Taaffe snažil udržať českú stranu vo vláde, vyvolávali nevôli nemeckých liberálov. Sociálna a jazyková politika sa nakoniec proti Taaffemu obrátila: Taaffeho ústupky považovali Slovania za nedostatočné, Nemci však za príliš veľké. Počiatkom 90. rokov tak začala permanentná politická kríza, ktorou prvou obeťou sa stal práve Taaffe, ktorý podal v roku 1893 demisiu.