cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Norodom Sihamoni
Patronát
náhľad|Obnovená socha sv. Jána Nepomuckého v Divine. Kambodžský kráľovský erb prvý zľava Medzinárodný projekt obnovy sochy sv. Jána Nepomuckého v Divine. Jeho Veličenstvo Norodom Sihamoni, bol jedným zo spolupatrónov obnovy sochy sv. Jána Nepomuckého v Divine. Projekt začal v roku 2016 generálnou obnovou pamiatky, ktorá bola zrealizovaná pod záštitou Veľvyslanectva Nemeckej Spolkovej republiky na Slovensku. Neskoro baroková socha kamenná bola vytesaná v roku 1796 a pôvodne stála vedľa cesty pri vstupe do Diviny. V roku 1822, počas masívnej povodni, voda sochu podmyla a odniesla. Z týchto dôvodov sochu po nájdení (vtedy sa našla bez hlavy) premiestnili na súčasné miesto pod farou na nový murovaný podstavec. Socha je Národnou kultúrnou pamiatkou. Sochu na novom podstavci, tentoraz vychádzajúceho z analógie tvorby neskorého baroka, v piatok 2. júna 2017 odhalil Joachim Bleicker, veľvyslanec Spolkovej republiky Nemecko na Slovensku spolu so starostom Diviny Emilom Molkom a autorom projektu Marekom Sobolom. Následne ju požehnal Mons. Tomáš Galis, žilinský diecézny biskup. Projekt sa vďaka patrónom a donorom stal medzinárodným. K príležitosti požehnania a odhalenia sochy vznikla aj odborná publikácia Príbeh svätojánsky, Socha svätého Jána Nepomuckého v Divine. Slovenská pošta vydala k tejto príležitosti oficiálne poštové produkty – pečiatku, obálky a známkové kupóny.
Titulatúra
náhľad|Kráľovská štandarda Plný kambodžský kráľovský titul Norodoma Sihamoniho znie: "Preah Karuna Preah Bat Samdech Preah Baromneath Norodom Sihamoni", a ako monarcha má všeobecný kráľovský titul Jeho Veličenstvo (His Majesty), pri oslovovaní Vaše Veličenstvo, alternatívne "Sire".
Odraz v kultúre
Český režisér Vladimír Sís nakrútil v roku 1967 o mladom princovi Sihamonim dokumentárny film "Jiný malý princ", ktorého názov parafrázoval názov slávnej knihy Antoina de Saint-Exupéryho.
Thaumas
Thaumas alebo Thaumás (el. θαύμας – Thaumas/iný prepis: Thaumás; lat. Thaumas) je v gréckej mytológii syn boha morí Ponta a bohyne zeme Gaie. Je bohom prírodných morských a nebeských úkazov vystupujúcich z mora.
Väčšinou sa ho každý človek snažil zazrieť a on sa im predvádzal v celej svojej kráse, no hľadať ho treba len pri mori, lebo do vnútrozemia alebo do ďalekých severných krajín už vietor nemohol zaviesť vôňu mora.
Meno
Thaumas znamená Div či Zázrak, čo samo o sebe hovorí o zaujímavých úkazoch.
Rodina
Jeho manželkou bola Élektra, dcéra titána Ókeana a Téthys. Mali štyri dcéry – patrili medzi ne Íris a ohavné harpye.
Vstavačovec májový
Opis
Zvyčajne je 20 až 60 cm vysoký s lysou byľou, ktorá je v dolnej časti šupinatá. Má 4 až 6 listov, ktoré sú vajcovitého až kopijového tvaru, ktoré na sebe majú škvrnky (to nie je pravidlom u všetkých rastlín, ale asi u 70 % populácie). Kvetenstvo je bohaté, valcovité, je dlhé 4 až a nesie na sebe až 50 jednotlivých kvetov. Farba kvetov je purpurová, ale vzácne sa vyskytujú aj ružové a biele formy. Kvitne v máji a v júni, plodom sú zelené tobolky, ktoré obsahujú veľké množstvo semien.
Stanovisko, rozšírenie
Rastie v nížinách i na horách, typicky na mokrých až močaristých lúkach, prípadne slatinách, vresoviskách a rašeliniskách. Preferuje živinami bohaté pôdy a skôr nevápnité. Je rozšírený v Európe v páse medzi Britskými ostrovmi, Francúzskom, severným Talianskom, južnou Škandináviou a európskou časťou Ruska, ale sú udávané nálezy aj zo strednej Sibíri. Rastie roztrúsene na celom území, v niektorých oblastiach chýbajú (napr. Lounské středohoří). Predtým bol hojnejší, výrazne ustúpil predovšetkým v nižších a stredných polohách, napriek tomu patrí k najpočetnejším vstavačovitým v Česku aj na Slovensku. . Na území Slovenska sa vyskytuje všade okrem Východoslovenskej nížiny.
Mnoho lokalít jeho výskytu je štátom chránených. Je chránený zákonom v krajinách Česko, Slovensko, Poľsko, Maďarsko, Srbsko, Ukrajina a Rusko. Je chránený aj medzinárodnou ochranou CITES.
Vznik druhu
Vstavačovec májový vznikol pravdepodobne krížením niekoľkých druhov (a to na viacerých lokalitách súčasne): vstavačovec Fuchsov (Dactylorhiza fuchsii), vstavačovec škvrnitý (D. maculata) a vstavačovec strmolistý (D. incarnata). Vďaka tomu sa tento druh typický svojou variabilitou v počte aj tvare listov, výške rastlín a počtu a farbe kvetov.
Eva Vženteková
Eva Vženteková (publikovala aj pod menom Eva Dzúríková, * 28. jún 1959, Bratislava) je slovenská filmová publicistka a spisovateľka, známa najmä svojou analýzou Uhrových filmov – ''Diptych Štefana Uhra. Organ a Tri dcéry'' (2013). Momentálne sa venuje písaniu recenzií a článkov o filme a špecificky sa zameriava na zobrazenie témy Slovenského štátu v hranom filme.
Detstvo a štúdia
Základnú aj strednú školu vyštudovala v rodnej Bratislave. Podľa vlastných slov vyrastala v rodine, kde malo umenie významnú rolu. Aj preto sa rozhodla študovať teóriu kultúry na Univerzite Komenského, čo jej poskytovalo dostatočne širokú škálu odborov a nepochybne aj času na ďalšiu špecializáciu. Už ako malá si zamilovala kino a s vekom tento záujem len narastal. Školu absolvovala v roku 1982. Neskôr si doplnila vzdelanie na teologickej fakulte Trnavskej univerzity.
Práca vo filmovom priemysle
Po skončení školy absolvovala dvojmesačnú prax v Slovenskom filmovom ústave. Vysnívané miesto sa však nenašlo, zakotvila teda v Slovenskej požičovni filmov v oddelení pre distribúciu filmových klubov. Po zmenách v roku 1989 však bola požičovňa privatizovaná. Eve Vžentekovej ale toto obdobie prinieslo množstvo kontaktov s ľuďmi z filmovej oblasti a ľahšiu orientáciu vo svete filmu. Už v tom čase publikovala články, najmä v magazíne Film a divadlo, ktorý mladým recenzentom poskytoval veľké množstvo príležitostí. Na konci roka 1995 jej vedenie Slovenského filmového ústavu ponúklo možnosť viesť novovzniknutý magazín Kinema, ktorého šéfredaktorkou bola od januára 1996 do decembra 1997. Zmeny vo vedení však znamenalo koniec aj tejto publikácii. Do roku 1998 pôsobila aj v edičnom oddelení.
Publikácie
Je autorkou mnohých článkov, recenzií či rozhovorov. Publikovala v periodikách: Film a divadlo, Kinema, Sme, Smena, Pravda, Literárny týždenník, Impulz, Kino-Ikon.
Knihy
V roku 1996 jej vyšla prvá kniha Dejiny filmovej distribúcie v organizácii a správe slovenskej kinematografie, ktorej vznik inicioval Václav Macek pri písaní Dejín slovenskej kinematografie. Za túto knihu dostala v roku 1997 prémiu Literárneho fondu. Svojou štúdiou na tému Slovenská filmová spoločnosť Nástup – peniaze a filmovníctvo na Slovensku prispela aj do zborníku K dejinám slovenskej kinematografie. Svoje analýzy Organu a Troch dcér publikované v Kino Ikone rozpracovala do knihy Diptych Štefana Uhra: Organ a Tri dcéry, ktoré vyšli v roku 2013. Motivoval ju hlavne záujem spoznať, ako sa jej interpretácia líši od zámerov režiséra. Vženteková o knihe píše: „''...Ide o prehodnotenie desaťročia ustáleného výkladu Uhrových významných historických filmov Organ a Tri dcéry, o rozlíšenie scenáristického podielu Alfonza Bednára a následného vkladu režiséra Štefana Uhra do výslednej realizácie oboch filmov. Doteraz v hodnoteniach dominoval výklad a postoje scenáristu, ktorému odporuje Uhrov autorský zámer, v oboch filmoch zvrchovane uplatnený a ukrytý do metaforickej reči a alegórie, podrobených v tomto texte analýze, dešifrovaniu a obsiahlejšiemu výkladu.''“
Práca mimo filmu
Od roku 2005 do roku 2011 pracovala ako vedúca kníhkupectva Dobrá Kniha v Bratislave. Práve vďaka tejto práci napísala neskôr knihu Vyznanie tajného kňaza (2010) o jezuitskom kňazovi Petrovi Zahoránskom, ktorý musel počas komunistického režimu pôsobiť v utajení.
Imunogénna smrť nádorovej bunky
Imunogénnou bunkovou smrťou (ICD) je označovaná forma apoptózy, v rámci ktorej imunitný systém dokáže navodiť špecifickú imunitnú odpoveď voči antigénom, ktoré sú uvoľnené z takto umierajúcich buniek. Imunogénna smrť nádorových buniek vyvolaná induktormi imunogénnej bunkovej smrti, predstavuje pomerne nový spôsob protinádorovej terapie založenej na vyvolaní účinnej protinádorovej imunitnej odpovedi, ktorá môže viesť k úspešnej eliminácii nádoru.
Mechanizmy imunogénnej bunkovej smrti
Väčšina látok indukujúcich imunogénnu bunkovú smrť pôsobí na endoplazmatické retikulum (ER), čo vedie k vyvolaniu reakcie endoplazamtického retikula na stres a k produkcii reaktívnych foriem kyslíka (ROS). Reaktívne formy kyslíka sú kľúčovou súčasťou intracelulárnych signálnych dejov, ktoré regulujú imunogénnu smrť. Imunogénna smrť bunky je taktiež charakterizovaná sekréciou molekúl, ktoré sa označujú ako molekulárne vzory asociované s poškodením (DAMPS; „damage-associated molecular patterns“). Ide o molekuly, ktoré nie sú za normálnych podmienok prístupné bunkám imunitného systému, ale vplyvom stresu, alebo bunkovej smrti dochádza k ich premiestneniu z cytoplazmy, alebo jadra na vonkajšiu stranu plazmatickej membrány, kde sa stávajú prístupnými pre všetky bunky okolitého prostredia vrátane buniek imunitného systému. Expozícia týchto molekúl na povrchu umierajúcich buniek určuje aktiváciu dendritických buniek (DC). Dendritické bunky predstavujú najprofesionálnejšie bunky prezentujúce antigény, ktoré sú nevyhnutné pre iniciáciu a moduláciu T buniek, ktoré sprostredkúvajú protinádorové imunitné reakcie.Táto schopnosť eliminácie nádoru vyvolaná umierajúcimi nádorovými bunkami v neprítomnosti akejkoľvek pomocnej látky sa považuje za nevyhnutnú vlastnosť induktorov imunogénnej bunkovej smrti.
Molekulárne vzory asociované s poškodením (DAMPs)
DAMPs iniciujú a udržiavajú imunitnú odpoveď v odozve na poranenie, ischémiu, rakovinu a poškodenia tkanív v neprítomnosti zjavnej patogénnej infekciie. Sú lokalizované v jadre a cytoplazme (HMGB1), alebo len v samotnej cytoplazme (S100 proteíny), v exozómoch (proteíny tepelného šoku), v extracelulárnom matrixe (kyselina hyalurónová) a taktiež aj v plazmatických zložkách ako komplementy. Medzi neproteínové DAMPs patrí napríklad ATP, kyselina močová, heparín, RNA a DNA. DAMPs sú rozpoznávané receptormi rozpoznávajúcimi vzory (PRRs). Medzi kľúčové molekulárne vzory súvisiacie s poškodením tkanív imunogénnej bunkovej smrti patria kalretikulín (CRT), proteíny tepelného šoku HSP90 a HSP70 a skupina proteínov s vysokou mobilitou B1 (HMGB1).
Kalretikulín (CRT)
Kalretikulín sa podieľa na správnom zbaľovaní proteínov a na regulácii homeostázy Ca2+. Jadrový CRT reguluje transport jadrových proteínov a signalizáciu pomocou nukleárnych steroidných receptorov a integrínov. Cytoplazmatický CRT reguluje bunkovú adhéziu, transláciu, génovú expresiu a podieľa sa aj na srdcovom vývoji a diferenciácii adipocytov. V rámci imunogénnej bunkovej smrti  zohráva dôležitú funkciu v tom, že na plazmatickej membráne označí bunku pre ICD.
Proteíny tepelného šoku (HSP)
Ide o indukovateľné proteíny tepelného šoku patriace ku skupine šaperónov, ktoré zaisťujú správne priestorové usporiadanie a transport novo syntetizovaných proteínov a ich zbaľovanie, alebo degradáciu v prípade prítomnosti chybných proteínov. Zmena bunkovej lokalizácie HSP70 a HSP90 zohráva v priebehu rakoviny dvojakú úlohu. Nadmerne exprimované proteíny HSP70 a HSP90 lokalizované v cytoplazme alebo na organelách plnia ochrannú funkciu pri inhibícii apoptózy tým, že podporujú prežitie rakovinových buniek. Na druhej strane expozícia HSPs na bunkovom povrchu prispieva k eliminácii nádoru tým, že aktivuje vrodený imunitný systém. Pri prechode proteínov HSP70 a HSP90 z vnútra bunky na plazmatickú membránu za stresových podmienok, akými sú napríklad oxidačný stres, ožarovanie alebo chemoterapeutiká, dochádza k vyvolaniu silnej imunostimulačnej aktivity.
Proteín B1 zo skupiny proteínov s vysokou mobilitou (HMGB1)
Jedná sa o proteín viažuci DNA, pôvodne známy ako nukleárny nehistónový proteín viažuci chromatín. Extracelulárny HMGB1 sa uvoľňuje z jadra predovšetkým počas nekrózy, ale aj z buniek podstupujúcich neskorú fázu apoptózy a autofágiu. Ovplyvňuje rozličné funkcie, akými sú napríklad transkripcia a tvorba nukleoproteínových komplexov. Je aktívne vylučovaný zápalovými bunkami, alebo pasívne nekrotickými bunkami. Ďalšie typy proteínov s vysokou mobilitou HMGB2 a HMGB3 sú väčšinou vylučované v priebehu embryogenézy alebo v štádiu dospelosti.
Induktory imunogénnej bunkovej smrti v protinádorovej terapii
Induktory imunogénnej bunkovej smrti sú súčasťou viacerých protinádorových terapeutických metód. Schopnosť induktorov stimulovať protirakovinové imunitné odpovede je založená na ich schopnosti zabíjať malígne bunky spôsobom, ktorý je hostiteľom vnímaný ako imunogénny. Induktory ICD sú klasifikované do dvoch hlavných kategórií na základe ich odlišných akcií, ktorými indukujú reakciu endoplazmatického retikula na stres vedúcu k apoptotickej bunkovej smrti: induktory typu I a induktory typu II.
ICD induktory typu I
Induktory typu I primárne pôsobia na proteíny cytosolu, plazmatické membrány alebo na jadrové proteíny. Takiež majú schopnosť vyvolať reakciu endoplazmatického retikula na stres pomocou svojich vedľajších účinkov. Patrí k nim napr. rádioterapia a šikonín.
Rádioterapia
Ionizujúce žiarenie X- lúčmi alebo γ-lúčmi uplatňuje svoj protirakovinový účinok prostredníctvom svojej schopnosti indukovať zlomy v dvojzávitnici DNA. Myšlienka, že rádioterapia môže mať dopad na imunitný systém, vychádza z pozorovania, že tento typ terapie má schopnosť indukovať zadržanie rastu nádoru prostredníctvom T buniek v neožiarenej lézii Spolu s antracyklínmi a γ-žiarením patrí rádioterapia k jednej z prvých liečebných metód, u ktorých bola objavená schopnosť indukovať ICD. Aj keď tento ICD induktor typu I je známy tým, že indukuje ROS, jeho schopnosť vyvolať ER stres zostáva z veľkej časti nepreskúmaná. DAMPs, ktoré sú vyvolané rádioterapiou nádorových buniek, zahŕňajú vystavenie CRT HSP70 na povrch bunky a uvoľnenie HMGB1.
ICD induktory typu II
Induktory typu II sa prednostne zameriavajú na endoplazmatické retikulum. Zahŕňajú fotodynamickú terapiu (PDT) a onkolytické vírusy B3 (CVB3).
Fotodynamická terapia (PDT)
PDT je jedna zo súčasných alternatívnych terapeutických metód, ktorá je úspešná v liečbe viacerých malígnych aj nemalígnych ochorení a je schopná indukovať niekoľko molekúl DAMPs. PDT má rad výhod oproti "klasickým" protirakovinovým metódam, ako je chirurgia, ionizujúce žiarenie a chemoterapia. Vyznačuje sa tým, že je minimálne invazívna, má nízky mutagénny potenciál, nízku systémovú toxicitu a je selektívna voči nádorovému tkanivu. Ide o dvojfázovú terapiu zahŕňajúcu podanie fotosenzibilizátora (PS), ktorý sa lokalizuje v nádore a jeho aktiváciu svetlom so špecifickou vlnovou dĺžkou. PDT využíva ničivú silu reaktívnych foriem kyslíka (ROS), ktoré sú produkované prostredníctvom fotofyzikálnych a fotochemických reakcií vzájomnou interakciou 3 hlavných zložiek: (1) viditeľného svetla, (2) PS a (3) molekulárneho kyslíka, čo následne vyvolá rozpad rakovinových buniek. Proteín HSP70, ktorý je jedným z najlepšie preštudovaných DAMPs asociovaných s PDT, je vystavený na povrchu buniek ovplyvnených viacerými fotosenzibilizátormi. Najviac preštudovaným fotosenzibilzátorom z pohľadu imunogenicity je hypericín, ktorý je schopný indukovať ICD u viacerých nádorových buniek. Hypericín je predominante lokalizovaný v ER a pôsobením PDT vyvoláva ER stres prostredníctvom voľných kysíkových radikálov, čím sa radí medzi induktory ICD typu II. V preapoptotickom štádiu hypericín indukuje aktívne uvoľňovanie troch rozhodujúcich DAMPs, a to CRT, HSP a ATP, čoho dôsledkom je pasívne uvoľňovanie HSP70 a HMGB1. Tento typ ICD bol efektívnejší v porovnaní s ICD indukovanou chemoterapiou a rádioterapiou.
Onkolytické vírusy
Onkolytické vírusy predstavujú samoreplikačné, tumor selektívne vírusové kmene, ktoré môžu spôsobiť priamy rozpad nádorových buniek a vyvolať tak imunogénnu bunkovú smrť. Tieto vírusy dokážu priamo ovplyvniť dozrievanie a aktiváciu dendritických buniek prostredníctvom interakcie s receptormi rozpoznávajúcimi patogén lokalizovanými na nádorových bunkách. Majú vyvinutý sofistikovaný mechanizmus, ktorým sa môžu vyhnúť apoptotickej bunkovej smrti a zasahovať do stresu ER a do procesov autofágie dôležitých pre ich prežitie. ICD zohráva zásadnú úlohu v boji medzi vírusmi a ich hostiteľmi. Mnohé protirakovinové vírusy môžu vyvolať apoptotickú smrť buniek alebo nekrózu v rakovinových bunkách, čo podporuje imunostimulačný potenciál ich protinádorovej účinnosti. Medzi najznámejšie onkolytické vírusy patrí onkolytický coxsackievirus B3 (CVB3). Infekcia CVB3 vyvoláva uvoľnenie početných DAMPs vrátane CRT, HMGB1 a ATP, a taktiež mobilizuje NK bunky, granulocyty a zrelé dendritické bunky na miesto, kde je lokalizovaný nádor.
Sikyón (mesto)
Mesto ležalo na náhornej rovine a bolo geograficky chránené vysokým bralom. Blízko mesta, pod náhornou rovinou, je tok dvoch riek, ktoré mesto a okolie dobre zásobovalo vodou. Mesto bolo známe produkciou zeleniny a ovocia, bronzovou výrobou ale aj svojim štýlom obliekania. . Počas svojho najväčšieho rozmachu sa mesto skladalo z troch častí. Na vrchu bola akropola, mesto na úpätí a prístav na pobreží (ktorý bol dobre opevnený).
Baruj Benacerraf
Baruj Benacerraf (* 29. október 1920, Caracas, Venezuela† 2. august 2011, Boston, Massachusetts, USA ) bol americký imunológ. Pochádzal zo židovskej rodiny zo severnej Afriky.
V roku 1980 spolu s Georgeom Davisom Snellom a Jeanom Daussetom získal Nobelovu cenu za fyziológiu alebo medicínu  za objav génov hlavného histokompatibilného komplexu. Tieto gény kódujú molekuly na bunkovom povrchu, ktoré sú dôležité pre imunitný systém, aby rozlíšil vlastné (bunky) od cudzích.
Jeho bratom je filozof Paul Benacerraf.
Kamaz
Kamaz je názov ruského automobilového závodu v tatárskom meste Naberežnyje Čelny. KAMAZ sa špecializuje na výrobu nákladných automobilov, ťahačov, kamiónov a tankov a patrí medzi desať najvýznamnejších svetových výrobcov v tomto odbore. Popri nákladných automobilov a kamiónov vyrába aj autobusy a dieselové motory. Nákladné automobily KAMAZ sa pravidelne zúčastňujú pretekov Rallye Dakar, v ktorom zvíťazili celkom 14-krát.
História
KAMAZ bol založený v roku 1969, prvý automobil bol vyrobený v roku 1976. Výrobná kapacita závodu predstavovala asi 65 000 nákladných vozidiel a 1 000 autobusov ročne. Do októbra 1988 vyrobil KamAZ milión nákladných vozňov a roku 1990 bol ako jeden z prvých v ZSSR prevedený na akciovú spoločnosť. Roku 1995 zničil celú motoráreň požiar a KamAZ musel do svojich vozidiel montovať americké motory Cummins, nemecké prevodovky atď. V rokoch 1998 – 1999 sa firma pokúsila vyrábať lacné ľudové autá Oka, ktorých sa však predalo len asi tisíc kusov. V roku 1999 zachránil KamAZ pred bankrotom stomiliónový úver Európskej banky pre obnovu a rozvoj a problémy s odbytom vyriešili až ruské armádne zákazky.
Skupina KamAZ
Skupinu KamAZ tvorí okrem automobilky viac ako 100 dcérskych firiem, ktoré podnikajú v strojárstve, metalurgii a financiách. Časť produkcie sa vyváža hlavne do Číny a Indie, do Južnej Ameriky, severnej Afriky a do východnej Európy. V rade krajín má firma montážne závody a servisné strediská. Necelú polovicu akcií vlastní ruský štát, 27,3% firma Trojka Dialog a 11% akcií vlastní nemecký Daimler. V roku 2008 vyrobil KamAZ viac ako 70 000 nákladných automobilov, 60 000 motorov a 1 500 autobusov. V roku 2014 to bolo 43 000 automobilov a počet zamestnancov klesol z 59 na 35 tisíc.
James Tissot
James Tissot (rodným menom Jacques-Joseph Tissot, * 15. október 1836, Nantes, Francúzsko† 8. august 1902, Chenecey-Buillon) bol francúzsky maliar, karikaturista a grafik, pôsobiaci v rokoch 1871 až 1882 v Londýne. Je známy predovšetkým ako maliar portrétov a scén zo života vyšších vrstiev viktoriánskej spoločnosti.
Životopis
Narodil sa v zámožnej rodine. Maľbu študoval v Paríži, kde jeho hlavnými učiteľmi boli Hippolyte Flandrin a Louis Lamothe. Po roku 1863 sa začal venovať portrétom a rýchlo sa stal známym. V prusko-francúzskej vojne patril k obrancom Paríža a zapojil sa aj ako bojovník Parížskej komúny.
Po porážke povstania odišiel do Londýna, kde si rýchlo vybudoval povesť popredného spoločenského portrétistu. Od roku 1876 žil s rozvedenou Kathleen Newtonovou, často ju portrétoval a bol zrejme otcom jej syna Cecila Georgea Newtona. Po jej smrti v roku 1882 sa vrátil do Francúzska. Roku 1885 prežil náboženské obrátenie, stal sa horlivým katolíkom a po zvyšok života výtvarne spracovával biblické a náboženské témy.
Voda a práca
Voda a práca je krátkometrážny dokumentárny film režiséra Martina Slivku z roku 1963. Slivka je aj autorom námetu a scenára. Vo svojom filme sa zameriava na oslavu ľudí, ktorí si dokázali podmaniť vodu vďaka rôznym nástrojom a využívať ju v svoj prospech.
Stručne o Slivkovi
Martin Slivka sa narodil 1. novembra 1929 v Spišskom Štiavniku. Tam študoval aj ľudovú školu a v roku 1950 ukončil stredoškolské vzdelanie na gymnáziu v Spišskej Novej Vsi. Už v roku 1948 zakladá amatérsky divadelný súbor "Hviezdoslav". Aj preto sa túži stať hercom, no na prijímačkách na FAMU neuspeje. Zamestná sa ako brigádnik v magnezitových baniach vo Švábovciach, neskôr asistuje Prof. Konštantínovi Hudecovi pri etnologickom výskume v spišskom regióne. V roku 1951 je úspešne prijatý na FAMU v odbore dramaturgia. Absolvuje mnohé konzultácie s Karolom Plickom, ktorý mal na jeho tvorbu veľký vplyv. Medzi jeho spolužiakov patrí aj Štefan Uher,Eduard Grečner alebo Ivan Stadtrucker. Štúdium končí prácou o Plickovi (Karol Plicka, fotograf a filmár) a scenárom k filmu Jaroslava Pograna Dolina, Dolina. Od roku 1955 pracuje v Štúdiu krátkych filmov, pôsobí aj v Redakcii ľudovej hudby Slovenského Rozhlasu. Rovnako je aj členom vedenia Filmového a televízneho zväzu, konkrétne krátkometrážnej sekcie. Svoje vzdelanie si na prelome päťdesiatych a šesťdesiatych rokov dopĺňa externým štúdiom etnografie a folkloristiky v Prahe. Za svoj film Voda a práca získava množstvo ocenení. Podieľa sa na natáčaní filmu Drak sa vracia od Eduarda Grečnera ako pomocný režisér. Normalizácia ho zatlačila do úzadia, čo využil na dokončenie teoretickej práce o Karolovi Plickovi. Tá je hotová v roku 1981. Dovtedy je však Slivka autorom mnohých európsky úspešných dokumentov - Posledná večera (1967), Odchádza človek (1968), Národný umelec prof. Karol Plicka (1970), Ľudovít Fulla (1972). Od roku 1990 pôsobí na FTF VŠMU, od roku 1993 je členom Umeleckej rady VŠMU v Bratislave. Až do svojej smrti v roku 2002 pracuje na svojom celoživotnom diele Slovenské ľudové divadlo.
Charakteristika filmu
Voda a práca je film takmer experimentálny. Ide o obrazovú báseň, kde ako slová používa zábery strojov na vodný pohon, tie sa skladajú do veršov a strof za pomoci doprovodnej hudby od Ilju Zeljenku. Film má len 9 minút, no aj na takom malom priestore dokázal Slivka vtesnať svoj obdiv k ľudskému umu a kráse práce. Vo filme sú zreteľné inšpirácie, ktoré sprevádzajú celú Slivkovu tvorbu - odkazuje najmä na Karola Plicku. Svojou hudobnosťou zas pripomína klasické dielo dokumentaristiky - Nočnú poštu Harryho Watta. Ako píše trojica autorov diela ''Ostáva človek. Martin Slivka''. Rudolf Urc, Ingrid Mayerová a René Lužica: „Voda a práca je dôkazom, že Slivku zaujímajú širšie kontexty etnografických tém. Popis fungovania starých mlynov je dôsledný a naratívne významný. Slivka zachytil tieto zariadenia v poslednom štádiu ich využívania. Motív záchrany pre budúce generácie bol nemenej závažný ako snaha „zapamätať“ si ich vizuálnu podobu, tvary a činnosť. Len nepozornému percipientovi unikne, že Slivka dodáva ešte motív človeka, nielen ako konštruktéra týchto vodných stavieb, ale aj ako ich každodenného používateľa a v blízkej budúcnosti aj ochrancu.“ Ivan Stadtrucker, ktorý sa na filme podieľal ako zvukový spolupracovník hovorí o prispení hudby Zeljenku k Slivkovmu filmu toto: „Slivkov film bol predsa zvláštny - bola to obrazová symfónia pohybu vody, krútiacich sa vodných kolies a dopadajúcich mechanických kladív. Iľjovi bolo jasné, že buchot bucharov bude určovať rytmus a vôbec rytmickú štruktúru filmovej hudby. Problém bol s melodickou líniou. Ponúkol som mu, že aká-taká melódia dala by sa vytvoriť v náznaku a to zo šumenia vody, keby sme vodu ilustrovali pomocou bieleho šumu, v jednotlivých pásmách odfiltrovaného pomocou úzkopásmových priepustí. Vo chvíli, keď Iľja mal k dispozícii tucet šumení, už nebolo pre neho nijakým problémom skomponovať skladbu v duchu konkrétnej hudby. Zeljenkova kompozícia ideálnym spôsobom doplnila Slivkov film, ktorý potom pod názvom Voda a práca získal hlavnú cenu na medzinárodnom festivale krátkych filmov v Krakove (1964).“ Zeljenka si zas na proces tvorby hudby spomína: „...dospel som k názoru, že veľa hudby netreba. Nechal som si nahrať ruchy, zaujímavé klepoty a buchoty vodných stavieb. Boli to rytmické, krásne, drevené bicie nástroje. Spravili sme z toho rytmický podklad a ja som do toho na flaute hral melódie.“
Filmoví publicisti o filme Voda a práca
Václav Macek v Dejinách slovenskej kinematografie 1896 - 1969 o filme píše: „Výnimočná hodnota diela pramení z poetickej symbiózy filmových prvkov (kameraman Jozef Grussmann). Fakt, že staré, schátrané drevené nástroje sa znovu krútia a pracujú, je zdrojom obdivu. Ten dáva objektom z dávnoveku techniky - hoci sa už uvažovalo o lete na Mesiac - rozmer neprestajnej ľudskej perfekcie a vynachádzavosti. Slivka sa spoľahol len na ruchy a montáž záberov, aby bez slov komentára nenásilne, a pritom sugestívne vyzdvihol zabudnuté či obchádzané hodnoty.“ Pavel Branko v zborníku ''Ostáva človek. Martin Slivka''. hovorí: „Slivkov debut filmovým jazykom prekračuje rámec pamiatkárskeho poslania - jeho zvuková stopa zakotvená vo sfére konkrétnej hudby a reálneho zvuku ho v súčinnosti s nekomentovaným obrazom povyšuje na rýdzo filmovú symfóniu. Zrodil sa dokumentarista obdarený zmyslom pre orchestráciu a syntézu.“ Peter Michalovič si zas o film o myslí: „Vo filme Voda a práca možno za leitmotív považovať premenu chaosu na kozmos. Kvapalné skupenstvo vody spôsobuje jej amorfnú povahu... Rieka je veľmi dobrý reprezentant chaosu, pretože to, čo robí, nikto nevie. Všetko sa to začína tým, že človek „odkrojí“ a presmeruje kus vodného toku do umelého koryta.....Divoká voda bola takto nútená pracovať, uvádzať do pohybu rôzne stroje, ktoré sa nelíšia len tým, že plnili rôzne funkcie a pozostávali z rôznych súčastí, ale pre Slivku aj tým, že vydávali rôzne typy zvukov....A práve tieto industriálne zvuky majstrovsky využil skladateľ filmovej hudby Iľja Zeljenka.“
Fuera Fondo
Fuera Fondo je slovenská skupina, ktorá vznikla v roku 2006. Na konte má zatiaľ dva štúdiové albumy, jedno EP a 10 videoklipov.
História
Kapela bola založená v roku 2006 členmi Boris, Tomáš, Dalibor, Dodis, Marek a Vinco (trúbka – spev, klávesy – spev, gitara – spev, bicie, basa, akordeón). Tvorba bola od začiatku výrazne ovplyvnená žánrami ska-punk, punk, rock, gypsy and balkan music, ale aj metal či hard-rock. Hlavne však kapelami ako Ska-p, Mano Chao, Gogol Bordello, Babylon Circus, Polemic, Sex Pistols a pod. Asi po roku a pol sa kapela rozšírila o ďalšieho člena Dana (alt sax). 22. marca 2008 kapela odohrala prvý koncert v meste Vrbové, dnes už v legendárnej „Kruhovke“.
Prvý album
Prvý album kapely sa volá, ako aj jej nosný singel, Kráčajúc svetom, ktorý vychádza v roku 2010. Album bol pokrstený na celoslovenskom spoločnom turné po športových halách s kapelami Horkýže Slíže a Konflikt, Kukom a Jurym. Na turné bol natočený prvý klip k piesni „Pozerám“, ktorý zaznamenáva prvý koncert z turné v PKO. V lete toho roku kapela natáča prvý hraný klip k singlu „Kráčajúc svetom“. Na jar 2011 nasleduje spolupráca s kapelou Ska2tonics a vzniká singel s názvom „Podarí“, ku ktorému sa natáča tiež klip v skúšobni kapely.
Nové spolupráce
V roku 2012 kapela vypúšťa nový singel s názvom „Slnko“ a s prichádzajúcim letom osloví k spolupráci speváčku Sisu Feherovú k nahratiu coveru piesne „You’re wondering now“ ako pamiatku zosnulej Amy Winehouse spolu s klipom. V roku 2013 sa dejú nové zmeny v zostave, keď do kapely pribúda nový člen v podobe Danky, na tenor saxofón. Následne z kapely odchádza kvôli vyťaženiu Dalibor a kapela hľadá nového gitaristu. Po náročnom koncertnom lete sa skupina opäť v omladnutej zostave formuje a zhromažďuje materiál na nový album s názvom Žúrový kráľ, s ktorým vychádza klip k piesni „Srdce dobre vie že…“.
Vlastné turné
K albumu kapela v roku 2014 vyráža na dve turné, na jar a na jeseň toho roku, s názvom Žúrový kráľ tour a Krič s nami tour. Po tomto turné z kapely odchádza Marek a nový gitarista Mišo a začiatkom roka 2015 ich nahrádzajú Kubo na basu a Lukáš na gitaru a spev. Fuera Fondo maká v skúšobni takmer celé leto, z čoho vzniká nový materiál. Ako prvý vychádza singel spolu s klipom k piesni „Mier s tebou“, ktorý bol natáčaný na prelome rokov 2015 a 2016 v štúdiu LVGNC.
10 rokov kapely
Fuera Fondo v roku 2016 oslavuje svoje desiate výročie existencie a pracuje na nových veciach. Začiatkom roka 2017 oslavuje na výročnom koncerte doma v NMnV v klube „Za rampami“ a ihneď po koncerte strávi týždeň v štúdiu One Love, kde točí 4 nové single. Ako prvý je dokončený singel s názvom „Neočakávam“, ktorý sa natoľko ujal, že sa dostal aj do rotácií letných hitov najväčšieho slovenského rádia Expres.
Kapela ho dokonca zahrala aj naživo priamo v štúdiu rádia.
Az-Zubára
Az-Zubára (-az-zubára) alebo Zubára je opustené púštne mesto ležiace na severozápadnom pobreží Katarského polostrova, približne 105 km od katarského hlavného mesta Dauha.
Az-Zubára bol kvitnúci perlový a obchodný prístav na brehoch Perzského zálivu. Je jedným z najväčších a najlepšie zachovaných obchodných miest z 18. a 19.storočia v zálive. Odhadovaný počet obyvateľov z tohto odbodbia je 6 až 9 tisíc.
V roku 2013 bol Az-Zubára zapísaný na Zoznam svetového dedičstva UNESCO.
Africa Eco Race
náhľad|Logo podujatia náhľad|Trasa ročníka 2012 Africa Eco Race je diaľkový automobilový závod, ktorý sa jazdí každoročne na prelome roka.
Charakteristika
Trasa meria okolo 6 500 km a vedie cez Francúzsko, Maroko, Západnú Saharu, Mauritániu a Senegal. Závod založil René Metge po tom, čo bola v roku 2009 Rely Dakar z bezpečnostných dôvodov presunutá na juhoamerický kontinent. Cieľom organizátorov je nadviazať na ducha pôvodného Dakaru a ponúknuť viac dobrodružstva a menej komercie. Usilujú o minimálny dopad pretekov na prírodu a miestnych obyvateľov: používajú sa recyklovateľné materiály a solárna energia, bivaky sa zriaďujú mimo obývané miesta.
2022
Štartu preteku predchádzala administratívna a technická kontrola 14. – 15. októbra 2022 v Monaku. Po preplavení do Afriky sa samotný maratónsky pretek začal v marockom meste Nador 18. októbra. Slovensko zastupovali motocyklisti Štefan Svitko a Martin Benko. Martin pretavil svoje skúsenosti s AER do konečného 8. miesta a debutant Štefan Svitko sa stal v kategórii motocyklistov víťazom.
2021
Z dôvodu pandémie Covid-19 sa tento ročník nekonal.
2020
Na štart maratónskeho preteku sa 7. januára 2020 v Monaku postavili už tradične aj slovenskí motocyklisti Martin Benko a Ján Zaťko. Martin Benko dokončil na 5. mieste, Ján Zaťko na 26. mieste.
2019
V jubilejnom 10. ročníku na štart opäť nastúpili motocyklisti Martin Benko a Ján Zaťko. Úspešnejší bol Ján Zaťko, ktorý sa postupne zlepšoval a napokon sa umiestnil na konečnom 9. mieste. Dominoval v kategórii motocyklov so zdvihovým objemom nad 450 cm³. Martin Benko obsadil konečnú 14. pozíciu, pričom v kategórii do 450 cm³ bol 11. V priebehu pretekov sa dlho pohyboval v prvej päťke, dve etapy bol na celkovej 3. pozícii.
2017
Pôsobenie v náročnej rely ukončil Martin Benko na konečnej 3. a Ján Zaťko na 4. priečke.
2016
Ján Zaťko skončil v tomto ročníku na celkovom 6. mieste a Martin Benko na celkovom 9. mieste.
Ľubomír Ďurček
Ľubomír Ďurček (* 30. august 1948, Bratislava) je slovenský konceptuálny umelec, performer, dokumentarista, autor experimentálnych textov, kníh a filmov.
Biografia
Jeho diela sú prezentované na mnohých výstavách na Slovensku, rovnako aj medzinárodne v Amsterdame, Prahe a Brne. Študoval krajinné a obrazové umenie na Vysokej škole výtvarných umení v Bratislave pod vedením profesora Jána Želibského. Štúdium ukončil v roku 1973. Väčšinu svojho života pôsobil ako stredoškolský pedagóg. V roku 1977 spoločne s Petrom Bartošom organizoval výstavu fotografií českých a slovenských akčne a konceptuálne zameraných výtvarníkov, pomenovanú Fotozáznamy. Na prelome 70. a 80. rokov spolupracoval s Divadlom Labyrint a Dočasnou spoločnosťou intenzívneho prežívania okolo Jána Budaja. Pre Týždeň divadla na ulici realizoval koncept súboru akcií s názvom Rezonancie (1979). Ďurček vo svojej tvorbe využíva elementárny jazyk vizuálnej komunikácie, ako je bod, línia, rozptyl a koncentrácia.
Experimentálny film
Film i jeho premietanie je tu teda len jednou zo súčastí širšej akcie a jej súčasťou je aj kniha s fotografiami, diapozitívmi a inými materiálmi. Pri takýchto Ďurčekových filmoch už umelecká akcia naplno využíva film. Ďurčekov film Domov je len jednou zo súčastí akcie, ktorá sa začala happeningom v roku 1983, kde boli štyria mladí muži so zakrytými očami odvedení s pomocou iných účastníkov akcie na neznáme miesto v lese a zátiší do veľkej kocky z plátna. Sám film je postavený na montáži a koláži čiernobielych záberov kocky, pohybujúcej sa v lese, a farebných fotografií z vnútra kocky – tepla domova. Ide tu o útok prírody na domov, neznámeho a nespútaného na racionálne vymedzený a uzavretý priestor.
Charakteristika tvorby
Ťažisko Ďurčekovej tvorby spadá do tzv. „normalizačného“ obdobia. Táto fatálna súvislosť ho zaradila medzi autorov tzv. neoficiálnej scény slovenského umenia a vymedzila ďalšie podmienky pre jeho tvorbu. Báza „normalizačných“ inštitúcií zďaleka nebola vhodným rámcom pre artikulovanie jeho tvorby, a s ohľadom na túto skutočnosť, ako i pre vlastné inklinácie umelec začal vytvárať veľmi špecifické formáty, resp. spôsoby „publikovania“ (v zmysle zverejňovania) vlastnej tvorby. Prestal „veriť“ formátu výstavy, ako vhodnému rámcu pre artikulovanie významov svojich prác. Vo vlastnom byte si vytvoril tzv. medzipriestor, ktorý v kontraste k verejnej mediácii diel, kantovsky fungoval ako báza pre prezentáciu vo veľmi intímnej atmosfére individuálneho zdieľania („iskrenia“) s každým potenciálnym divákom, resp. respondentom, ktorý tento priestor navštívil. Jednotlivé mustry diel Ďurček dlhodobo opakoval v priebehu rokov ako mantru.
V tomto duchu, výstupmi jeho prác boli zvlášť nemonumentálne formáty, a to najmä fotografie, filmy, texty, či unikátne autorské knihy. Pojítkom všetkých je, ako je obsiahnuté už v názve, že predstavujú možnosti pre konceptuálne, situačné modely komunikácie medzi ľuďmi. Kontextuálne konfigurácie ako vzorce, s ktorými Ďurček pracuje sú predmetom výskumu súčasných teórií komunikácie. Komunikácia sa tu chápe ako veľmi komplexný proces, kedy sociálna akcia, ako i myslenie samotné prebieha v kontexte s prostredím, a to spôsobom „stelesňovania“ (tzv. embodiment) – tj. myslíme a komunikujeme celým telom, svojimi zmyslami a v korelácii s daným prostredím. Význam je potom spoločne konštruovaný medzi jednotlivými účastníkmi dialógu, a to neautoritatívnym, dialogickým spôsobom s otvoreným koncom.
Kurátorka Mira Keratová rozdeľuje Ďurčekovu tvorbu na niekoľko typov situácií: kontextuálne, psychogeografické, participatórne a semiotické situácie.
Humenský archieparchiálny vikariát
Humenský archieparchiálny vikariát alebo Humenský vikariát je vikariát Prešovskej archieparchie Gréckokatolíckej cirkvi na Slovensku so sídlom v Humennom. Zriadený bol 13. apríla 2017 arcibiskupom a metropolitom Jánom Babjakom. Na jeho čele stojí vikár ThLic. PaedDr. Martin Zlacký ako prvý vikár Humenského vikariátu.
Územie
Do správy vikariátu patria protopresbyteráty Humenné, Snina, Medzilaborce, Stropkov, Vranov, Čemerné a Hanušovce. Územnosprávne pokrýva okresy Humenné, Snina, Medzilaborce, Stropkov, Vranov nad Topľou.
Vikariátny chrám
Vikariátnym chrámom sa stal Chrám Zosnutia Presvätej Bohorodičky v Humennom.
Bess Trumanová
Elizabeth "Bess" Virginia Wallaceová Trumanova (* 13. február 1885, Independence, Missouri, USA† 18. október 1982, tamtiež) bola manželka 33. prezidenta USA Harry S. Trumana a v rokoch 1945 až 1953 vykonávala funkciu prvej dámy USA.
Životopis
Jej rodina pochádzala z vyšších vrstiev, potom sa jej otec zadĺžil, prepadol alkoholizmu a následne spáchal samovraždu. Jej matka nápor emócií nevydržala, a tak sa musela múdra a nadaná Bess obetovať a postarať sa o rodinu.
V roku 1919 sa vydala za farmára a začínajúceho politika Harryho Trumana. Podporovala manžela počas volebných kampaní, inak sa iba starala o domácnosť. V roku 1924 sa narodila ich jediná dcéra Margaret. Bess svojmu mužovi písala prejavy a starala sa o administratívu.
Nikdy nechcela byť prvou dámou a tento post príliš nezvládala. Chcela byť opakom svojej predchodkyne Eleanor Rooseveltovej, zrušila týždenné tlačové konferencie a s tlačou komunikovala iba písomne, často však na mnoho otázok neodpovedala a dostala tak prezývku "Lady No Comment". Bola čestnou prezidentkou Girl Scouts of the USA, Women's National Democratic Club, Washington Animal Rescue League, a čestnou prezidentkou American Red Cross. Bola dobrou hostiteľkou.
Po skončení funkčného obdobia sa zapájala do charitatívnych činností.
Dionysios z Argosu
Dionysios bol grécky sochár v 5. storočí pred Kr. Dionysios, sochár z Argosu, bol činný v polovici 5. storočia pred Kr. Zo starovekých autorov sa o jeho sochárskych dielach zmienil jedine grécky cestovateľ Pausanias, ktorý vo svojej sprievodcovskej príručke po Grécku uvádza, že väčšinu z nich videl medzi votívnymi darmi od Mikytha pri Diovom chráme v Olympii: „''Na ľavej strane veľkého chrámu venoval iné: Koru, dcéru Démetry, Afroditu, Ganyméda a Artemidu, z básnikov Homéra a Hésioda, a znovu božstvá Asklépia a Hygieiu. Medzi darmi Mikythovými je i Agón (Zápas), nesúci haltéry, haltéry majú túto podobu: sú to polovice predĺženého kruhu,... zhotoveného tak, že je možné cez ne prestrčiť prsty ako cez držadlo štítu. Takú teda majú podobu. Vedľa sochy Agónu je Dionysos, trácky Orfeus a socha Dia, o ktorej som sa už zmienil predtým. Tieto diela pochádzajú od argoského Dionysia.''“ Pausanias tiež zaznamenal, že Mikythos venoval všetky tieto dary do Olympie hlavne preto, aby splnil daný sľub pre záchranu života svojho smrteľne chorého syna (túto informáciu potvrdzuje aj nápis objavený v Olympii ).
Pri týchto sochách stála i iná skupina sôch od darcu Mikytha, ktorých autorom bol Dionysiov rodák Glaukos. Zvyšky podstavcov z týchto sôch sa našli vedľa severnej steny Diovho chrámu. Mikythos, ktorý bol správca v mestách Rhégion a Messéna, bol zároveň opatrovníkom detí tyrana Anaxila a po jeho smrti aj vládcom (tyranom) Rhégia. Ďalšími dielami Dionysia boli skulptúry koňa a vozataja, umiestnené tiež v olympijskej Altide. Stáli o niečo ďalej od Diovho chrámu, tesne pri okrsku zasvätenom Pelopovi. Pausanias píše, že socha koňa mala na boku nápis, ktorý hlásal toto: „Venoval Formis mainalský Arkáďan skôr, teraz však zo Syrakúz.“ Podľa mnohých znalcov umenia je možné, že niektoré rímske kópie búst (hláv) Orfea a Homéra boli kedysi zhotovené podľa originálov od Dionysia.
Kim Philby
Život
Philby sa narodil v meste Ambala v provincii Pandžáb v Britskej Indii. Bol synom Dory (Johnston) a St Johna Philbyho, spisovateľa a orientalistu, ktorý v priebehu života konvertoval na islam. Jeho otec bol členom Indickej štátnej služby (ICS) a neskôr štátnym úradníkom v Britmi kontrolovanej Mezopotámii. Pôsobil aj ako poradca kráľa Ibn Saúda v Saudskej Arábii, kde mladý Philby istú dobu aj žil.
Pracoval pre NKVD ako žurnalista v Španielsku počas občianskej vojny. Po tom čo prijal úlohy sympatizanta Francovho fašistického režimu prestal žiť so svojou dovtedajšou ženou židovského pôvodu. V roku 1940 ho Guy Burgess naverboval do britskej spravodajskej služby MI6, kde postupne prešiel viacerými oddeleniami. Tu ho znovu kontaktovala sovietska rozviedka OGPU. Philby začal podávať cenné informácie, mimo iného napríklad o plánovanom nemeckom útoku na ZSSR. Jeho informácie ovplyvňovali vojnové dianie aj vďaka kontaktom s Winstonom Churchillom. Pripisuje sa mu napríklad podpora pre zvýšenie britskej pomoci pre Titových partizánov v Juhoslávii.
V roku 1940 začal žiť s Aileen Furse, s ktorou mal v priebehu vojny 3 deti. V roku 1946 sa mu podarilo formálne vyriešiť rozvod s Alice Kohlmannovou a zobral si Aileen za ženu. Následne mali ďalšie 2 deti.
V roku 1949 bol vyslaný do USA, kde sa stal styčným dôstojníkom medzi britskou a americkou tajnou službou. Pri svojich aktivitách odhaľoval viacero prísne tajných skutočností sovietskej strane. V roku 1951 tiež varoval Guya Burgessa a Donalda Macleana, že sú vyzradení, čím im umožnil uniknúť do bezpečia. Následne ho začala sledovať kontrašpionáž MI5.
Sám Philby sa stal podozrivý v roku 1955. Následne pracoval ako žurnalista v Bejrúte, pričom stále plnil čiastkové úlohy pre MI6. V tomto období sa jeho rodina dostala do existenčných problémov. Jeho manželka trpela duševnými problémami a neskôr aj alkoholizmom. V neskoršom období žila s deťmi sama v Crowborough. V roku 1957 zomrela na chrípku. V druhej polovici 60. rokov viacero prebehlíkov zo sovietskych tajných služieb vrhlo na Philbyho podozrenie. V roku 1959 sa oženil s Eleanor Brewerovou, s ktorou už mal niekoľko rokov vzťah.
Britská tajná služba mu navrhovala imunitu, ak s ňou bude ďalej spolupracovať a poskytovať informácie. Napokon sa 23. januára 1963 rozhodol utiecť do Moskvy, kde žil po zvyšok života. Jeho vyslanie do Bejrútu niektorí považujú za dobrovoľné vydanie Sovietom aby tak predišiel diskreditácii najvyšších miest britskej tajnej služby v prípade, že by bol doma vyšetrovaný. Tu pracoval ako konzultant pre KGB. Vydal i knihu pamätí Moja tichá vojna. V roku 1971 sa oženil s ruskou spisovateľkou Rufinou Puchovou. Zomrel v roku 1988. Bol pochovaný na Kuncevskom cintoríne.
Ocenenie
Philby bol nositeľom radu Order of British Empire (OBE). V roku 1965 získal Leninov rad a titul Hrdina Sovietskeho zväzu.
Niektoré zdroje naznačujú, že osobnosť Kima Philbyho inšpirovala Iana Fleminga pri vytvorení románovej postavy agenta Jamesa Bonda.
László Kovács
Prof. MUDr. László Kovács, DrSc. MPH (* 16. október 1950, Budapešť – † 17. september 2017, Bratislava) bol slovenský pediater a nefrológ maďarského pôvodu.
Kariéra
Od roku 2000 do roku 2017 bol prednostom 2. detskej kliniky DFNsP a Lekárskej fakulty Univerzity Komenského v Bratislave a zároveň viedol aj detskú nefrologickú ambulanciu. Zaoberal sa diagnostikou a liečbou chorôb u dojčiat a detí, špecializoval sa na choroby obličiek u detí a na dedičné choroby. Získal atestáciu z pediatrie (1979, 1985), nefrológie (1994) a klinickej genetiky (1997).
Absolvoval viaceré dlhodobé pobyty (výmenné, výskumné a vzdelávacie) na zahraničných odborných pracoviskách (Halle, Chicago, Londýn, Aarhus, Pécs). Bol členom výboru Slovenskej pediatrickej spoločnosti, predsedom sekcie detskej nefrológie Slovenskej nefrologickej spoločnosti. Bol garantom špecializačného vzdelávania lekárov v odbore pediatria, doktorandského štúdia a pre získavanie vedecko-pedagogických titulov docent a profesor v odbore pediatra na Lekárskej fakulte UK v Bratislave. Je zostavovateľom a autorom učebnice z detského lekárstva, má rozsiahlu prednáškovú a publikačnú činnosť. V roku 2012 sa stal víťazom ankety Hospodárskych novín „Top lekári SR“ ako najlepší pediater.
Bol národným koordinátorom činnosti medzinárodného projektu Orphanet, ktorý je zameraný na zvýšenie povedomia o zriedkavých chorobách, ich mapovanie v jednotlivých krajinách Európy, vytvorenie jednotného európskeho postupu starostlivosti o pacientov a zabezpečenie možnosti ich skorej a rýchlej diagnostiky. Za týmto účelom založil aj genetické laboratórium 2. detskej kliniky DFNsP a LFUK v Bratislave.
6. augusta 2013 mu prezident Maďarska János Áder udelil najvyššie civilné štátne vyznamenanie Maďarska – Maďarský záslužný kríž dôstojníckej triedy, ako uznanie za svoju mimoriadnu odbornú a pedagogickú činnosť a za zásluhy na rozvoji cezhraničnej vedeckej spolupráce.
Hunor a Magor
náhľad|Bratia Hunor a Magor Hunor a Magor boli mýtickí bratia z maďarských predkresťanských legiend. Synovia bohatiera Ménróta (kráľa Nimróda) a jeho ženy Eneth. Podľa legiend sa Hunor stal praotcom Hunov a Magor praotcom Maďarov (Magyarok).
Legenda Hunorovi a Magorovi
Bratia Hunor a Magor sa vydali na lov do bažín meotiských. Uvideli krásneho jeleňa (v niektorých verziách je to laň a v iných zlatý jeleň) a začali ho prenasledovať, kým neprišli na úžasné miesto, ktoré bolo ideálne pre usadenie sa. Dostali k tomu od svojho otca povolenie a odišli do močiarov meotiských na päť rokov. Ako vyšli von, našli tábor bez mužov, žili tam len ženy a deti. Boli medzi nimi aj dve dcéry mocného vládcu Alanov, ktoré si bratia pojali za ženy. Tieto ženy im dali potomstvo, plemeno hunsko-maďarské... V tejto verzii nájdeme legendu napríklad v kronike Gesta Hungarorum. Táto legenda budí dojem, že Huni a Maďari boli príbuzné kmene, a že dobytím Panónie dali Huni Maďarom právo na „opätovné dobytie“ týchto území, teda Uhorska.
Toni Braxton
Preslávila sa v roku 1993, kedy vydala svoju najznámejšiu pieseň Un-Break My Heart. Za svoju kariéru získala šesť cien Grammy a patrí k najpredávanejším interpretom.
Misia sui iuris v Afganistane
náhľad|Územie misie Misia sui iuris v Afganistane (, per.: رسالت کاتولیک افغانستان) je katolíckou misiou latinského rítu v Afganistane a zaberá celé jeho územie. Misia sui iuris je najmenšia, avšak nezávislá územná jednotka Rímsko-katolíckej cirkvi. Je zriedkavým typom misijnej, pseudo-diecéznej jurisdikcie, ktorá sa hierarchicky nachádza pod Apoštolskou prefektúrou a Apoštolským vikariátom. Takýto typ jurisdikcie poznáme najmä z oblastí, kde je málo katolíkov, alebo politický stav tejto oblasti je neistý. Takáto misia je počiatočnou fázou existencie miestnej cirkvi. Na čele misie je zvyčajne kňaz a jeho postavenie sa označuje ako "cirkevný Superior". Misia sídli v Kábule.
História
náhľad|Amánulláh Chán, afganský kráľ Možnosť pôsobenia katolíckeho kaplána v Afganistane bola poskytnutá v roku 1921 podpísaním dokumentu "Dohoda medzi Talianskom a Afganistanom o výmene stálych diplomatických misií" (Accordo fra Italia ed Afganistan per lo scambio di missioni diplomatiche permanenti). Kráľ Amanullah, z vďačnosti Talianskemu kráľovstvu, ako prvej západnej krajine, ktorá formálne uznala nezávislosť Afganského kráľovstva, reflektoval na požiadavku katolíkov prítomných v krajine, ktorí žiadali o duchovnú pomoc kňaza. Od arabského dobytia Perzie a Strednej Ázie v siedmom storočí to bolo po prvýkrát, kedy moslimská vláda povolila oficiálne pôsobenie katolíckej cirkvi v Afganistane, hoci zakázala proselytizmus. Pre túto delikátnu úlohu vybral pápež Pius XI. otca Egídia Caspaniho z rehole Barnabitov, historika a jazykového učenca. Po mesačnej dobrodružnej ceste prišiel na Vianoce v roku 1932 do Kábulu, a 1. januára 1933 otvoril kaplnku. Po štátnom prevrate a politicko-vojenských otrasoch s následným striedaním vlád a režimov bola katolícka misia z Afganistanu oficiálne vyhostená. Napriek tomu bola chválená afganským ministerstvom zahraničných vecí za svoju neustálu a húževnatú prítomnosť v Afganistane počas týchto ťažkých rokov.