cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Levallois-Perret
Dejiny
V predrevolučnom Francúzsku sa na území rozkladala dedina Villiers a dvor Courcelles (nazývaný tiež La Planchette). Väčšia časť dnešného územia mesta bola počas revolúcie pripojená k susednému mestu Clichy a juhovýchodná časť k Neuilly-sur-Seine. V roku 1822 začal majiteľ miestnych pozemkov Jean-Jacques Perret stavbu veľkého sídliska. Toto územie sa podľa neho potom nazývalo Champerret (Perretovo polo). V roku 1845 obdobne obchodník s vínom Nicolas Eugène Levallois začal stavať na území La Planchette, pričom toto územie dostalo jeho meno. V 60. rokoch 19. storočia obe sídla zrástli a vznikla potreba vlastnej samosprávy. Cisár Napoleon III. potvrdil 30. júna 1866 novej obci Levallois-Perret mestské právo, ktoré vstúpilo do platnosti od roku 1867.
Mesto sa stalo centrom raného automobilizmu vo Francúzsku, svoje podniky a dielne tu založili Adolphe Clément, Louis Delâge, Henri Chapron, Armand Peugeot, Ettore Bugatti, André Citroën ai. Na začiatku 20. storočia tu bol aj významný kozmetický priemysel.
Zaujímavosti
Vedľa radnice je zaujímavý kostol Saint-Justin. Obľúbeným výletným miestom je park Planchette.
Lombardská literatúra
Lombardská literatúra (lmo.Letteradura lombarda) je tvorba v lombardskom jazyku od stredoveku do našich dní, pochádzajúca z územia talianskeho regiónu Lombardia a susedných oblastí. Aktuálne, kvôli absencii štandardnej jazykovej komunity alebo dorozumievacieho spisovného jazyka je vcelku komplikované rekonštruovať jednotný koherentný príbeh literatúry v lombardskom jazyku. V priebehu storočí vždy stav dualizmu milánskej literatúry v západo-lombardskom a východo-lombardskom jazyku odkazoval na Bergamo a Bresciu. Počnúc 20. storočím (resp. už od konca 19. stor.) sa vyvinuli početné provinciálne javy, aj lokálne, ktoré komplikovali vnútornú situáciu a spôsobili, že v súčasnosti všetky lombardské hlavné mestá majú svoju vlastnú písanú literatúru, veľmi často odvodenú od ľudovej ústnej tradície.
13. – 14. storočie
Prvé texty napísané v dialekte oblasti Lombardia sa datujú do trinásteho storočia. Ide predovšetkým o diela didakticko-náboženského typu, ako je napríklad Božská kázeň od Pietra da Barsegapèho, ktorá hovorí o Kristovom umučení.
Nedostatok prác v lombardskom jazyku v tomto období je tiež kvôli silnému vplyvu, ktorý mali okcitánski trubadúri na vtedajšiu literatúru v Lombardsku až do tej miery, že mnohí básnici uprednostňovali používanie jazyka oc (franc.langue d´oc, inak okcitánčina) pre svoje skladby, ako slávny Sordello da Goito, o ktorom sa zmienil aj Dante Alighieri. náhľad|Bonvesin dalla Riva Najdôležitejší spisovateľ obdobia je Milánčan Bonvesin de la Riva, otec terciár rádu humiliátov (red. stredoveký žobravý rád), ktorý bol zodpovedný za veľký počet skladieb morálneho a didaktického typu, ako aj Knihu troch písem, ktorá opisuje peklo, umučenie Krista a raj. V tejto knihe vidíme rôzne alegorické prvky a jeden z prvých literárnych úvodov odvety. Medzi jeho dielami sú aj niektoré o živote Milána a etikete. Iní súvisiaci básnici sú Gherardo Patecchio, Uguccione da Lodi a Salimbene de Adam, ako aj niektoré anonymné skladby, napríklad ''Legenda o sv. Sebastiánovi'' z mesta Lodi.
Jazyk používaný Bonvesinom a jeho súčasníkmi, hoci má jednoznačne severskú pečať, nemožno však považovať za vernú reprodukciu dobového jazyka: existuje veľa výpožičiek z Okcitánska a Toskánska a aj grafická podoba je ovplyvnená niektorými Toskáncami, teda blízko lombardsko-benátskeho koiné. Najstaršia známa citácia lombardského jazyka pochádza z roku 1280, pravdepodobne chápaná v zmysle bližšie k súdobej francúzštine a taliančine: V texte od Salimbene de Adama sa píše, že „optime loquebatur gallice tuscice et lombardice“ (slov. „hovoril vynikajúco francúzsky, toskánsky a lombardsky“). Dokonca aj v okcitánskom poetickom kódexe zo 14. storočia sa cituje Las Leys d'amors (pojednanie o okcitánskej gramatike a rétorike, napísané v 14. storočí) v cudzích jazykoch vo vete „Apelam lengatge estranh coma frances, engles, espanhol, lombard“.
V prvých rokoch 14. storočia preložil Vivaldo Belcazer encyklopédiu De proprietatibus rerum do ľudovej reči Mantovy.
Ku koncu 14. storočia máme tiež prvý dôkaz o ľudovom jazyku oblasti Brescia; sú to Mayor gremeza, ktorú napísal notár vo Val Trompia Bortolino Benolchini v roku 1355 a anonymné Passio Christi vo veršoch z roku 1390, ktoré sa spievajú dvojhlasne:
(Anonimo, Passio Christi, vv. 1-6)
14. – 15. storočie
V nasledujúcich storočiach prestíž literárneho Toskánska vytlačila používanie severnej ľudovej reči, ktorá, hoci bola ovplyvnená florentskou ľudovou rečou, sa používala aj v oblasti kancelárskej a administratívnej. K tým, ktorí podporujú túto toskánizáciu lombardskej kultúry, patrí práve milánsky vojvoda Ludovico il Moro, ktorý počas svojej vlády priviedol na svoj dvor množstvo kultúrnych osobností z Toskánskeho veľkovojvodstva, z ktorých najznámejší je určite Leonardo da Vinci. V období medzi 15. a 16. storočím nám niektorí toskánski spisovatelia, napr. Luigi Pulci a Benedetto Dei, posielajú formou paródie niektoré aspekty jazyka, ktorým sa hovorí v Miláne, ale nejde o literárne poetické kompozície; to platí aj pre Milánčanov parodovaných v diele Giovana Giorgia Allioneho z Asti. Florentský humanista Leonardo Salviati, jeden zo zakladateľov Accademia della Crusca, publikuje sériu prekladov v rôznych jazykoch (vrátane bergamského a milánskeho) románu od Boccacia, aby demonštroval, aké škaredé a nemotorné sú v porovnaní s toskánskymi.
''Nei tempi del primo re di Cipri, dopo il conquisto fatto della terra santa di Goffredo di Buglione, avvenne che una Gentildonna di Guascogne in pellegrinaggio andò al sepolcro, d'onde tornando, in Cipri arrivata, da alcuni scellerati uomini villanamente fu oltraggiata: di che ella senza alcuna consolazion dolendosi, pensò d'andarsene a richiamare al Re. [...]'' ((Toskánska verzia))
''Perzo av dighi ch'a i tep dol prim Re de Zipri, daspò ol recuperamet che fes Gottfred de Baiò de la Terra Santa, al se imbattè una fomna de sang zentil de Guascogna, ches fes pelegrina, e andet al Sepolcher del Nos Signur per so devotiù: e in dol tornà in drè, e zota in Zipri, al ghe fu fag u'trent'ù da chi se fos homegn de mal affà, e bruttamet inzuriada; tant che qula povreta nos podiva consolà per neguna manera ches fos; pur las pensè de volì andà dinaz a ol Re per fag savì ol tug, perché lu po stramenes quei iottò, che l'avea stramenada lè. [...]'' ((Bergamská verzia))
A digh donca che al temp del prim Re de Cipr', de poù che Gofred da Bujon piè la Terra Santa, l'accaschè ch'una zentildonna da Guascogna andè in peregrinag' al Sepolchr, e nel torna a cà la passè per Cipr', es la fo svergognava da non so chi forfanton: e le dal gran dorò la pensè d'andagh a da na quarella al Re [...] ((Milánska verzia))
16. storočie
Od 16. storočia sa začínajú objavovať prvé náznaky lombardskej literatúry: vo východnej oblasti nájdeme satirické básne Giovanniho Bressaniho z Bergama a pieseň Massera da bé od Galeazza di Orz, „frottola“ (druh divadelného dialógu) tiež od Galeazza di Orz z Brescie; v západnej oblasti máme namiesto toho poetickú produkciu Rabische („arabesky“) v Accademia dei Facchini z Val di Blenio pod vedením manieristického maliara Giovanniho Paola Lomazza. Začiatkom 17. storočia Milánčan Fabio Varese (literárnymi kritikmi často označovaný ako „prekliaty básnik“ ante litteram), ktorý zomrel v roku 1630 na mor, bol autor spoločensko-kritických básní, ktoré zapadajú do živého antiklasicizmu v duchu doby. V roku 1610 vyšiel Varon Milananes, akýsi etymologický slovník veľkého počtu milánskych slov, od Giovanniho Capiseho z Ossola, ktorý ako úvod napísal aj sériu sonetov v milánčine. K tomuto pojednaniu bol pridaný Prissian od Giovanniho Ambrogia Biffiho, text kompletne v milánskom dialekte, v ktorom sa po prvýkrát rieši otázka výslovnosti a pravopisu.
17. storočie
V 17. storočí sa potom na scéne presadil talent Carla Maria Maggiho, poprednej osobnosti španielskeho Milána. Pomáha normalizovať milánsky pravopis a svojimi komédiami a básňami otvára literárnu tradíciu, ktorá pokračuje dodnes. Maggi je tiež tvorcom a kodifikátorom postavy Meneghina, obľúbenej postavy v Miláne: on, múdry, pracovitý, srdečný sluha so zdravým rozumom, predstavuje všetky tradičné cnosti milánskeho ľudu. Priateľom a korešpondentom Maggiho je libretista z Lodi Francesco De Lemene, autor komédie Manželka Francesca (prvé literárne dielo v modernej Lodi) a prekladu Oslobodený Jeruzalem. Všetky jeho diela v lombardskom jazyku vyšli posmrtne. Vo východnej Lombardii (vtedy pod vládou Benátskej republiky) máme autorov ako Giovanni Gandini z Brescie a Carlo Assonica z Bergama. Ten v roku 1670 urobil slávny preklad Tassovej knihy Oslobodený Jeruzalem, ktorá je najvýznamnejším bergamským literárnym dielom 17. storočia. Rozšírili sa aj prvé bosinady, obľúbené príležitostné básne, písané na voľných listoch, vyvesené na námestiach alebo čítané (alebo aj spievané) na verejnosti, ktoré budú mať veľký úspech a šírenie až do prvých desaťročí 20. storočia. Príkladom textu v milánskom dialekte 17. storočia je tento úryvok z Falošného filozofa (1698), dejstvo III, scéna XIV, kde Meneghino, postava z milánskeho divadla, ktorá sa neskôr stala maskou commedia dell'arte, vystupuje na súde:
(LMO) «E mì interrogatus ghe responditt. Sont Meneghin Tandœuggia, Ciamæ par sora nomm el Tananan, Del condamm Marchionn ditt el Sginsgiva; Sont servitor del sior Pomponi Gonz, C'al è trent agn che'l servj»
(IT) «E io interrogatus risposi: Sono Meneghino Babbeo chiamato per soprannome il Ciampichino del fu Marchionne detto il Gengiva; sono servitore del signor Pomponio Gonzo che servo da trent'anni»
(Meneghino si presenta in tribunale in Il falso filosofo (1698), atto III, scena XIV[22])
18. storočie
V 18. storočí existovali niektoré významné mená, ako Milánčan Carlo Antonio Tanzi a predovšetkým Domenico Balestrieri, ktorí boli spájaní s radom menších postáv, medzi ktoré môžeme v milánskej oblasti zaradiť Giuseppe Bertaniho, Girolama Biraga a Francesca Girolama Coria. Dokonca aj slávny básnik Giuseppe Parini píše v lombardskom jazyku nejednu báseň. Mimo Milána čelíme pokusu o commedia in bustocco ), Mommena bustese, od kanonika Biagia Bellottiho. V Brescii bol kanonik Carlo Girelli, autor príležitostných básní. Jedným z najvýznamnejších autorov tohto obdobia je aj bergamský opát Giuseppe Rota, autor plnohodnotnej (nepublikovanej) bergamsko-taliansko-latinskej slovnej zásoby a niekoľkých básnických diel v bergamskom jazyku, ktorý vždy nazýval „jazyk“.
V tomto období sú lombardské jazykové charakteristiky dobre rozpoznateľné a porovnateľné s tými dnešnými, s výnimkou niektorých fonetických zvláštností a prítomnosti vzdialenej minulosti, ktorá sa čoskoro pominie. Väčšina milánskych autorov je súčasťou bohatej a kultivovanej milánskej vysokej spoločnosti, ktorá lombardčinu využíva skôr na zábavu ako na skutočnú výrazovú potrebu. No v slávnej literárnej polemike medzi Giuseppem Parinim a toskánskym opátom Paolom Onofriom Brandom (ktorý sa k milánskej reči správal pohŕdavo, na úkor Toskánska), objavuje sa hrdosť na jazyk považovaný za rýdzi a priamočiary, v niektorých ohľadoch akosi úprimnejší a expresívnejší ako literárna a klasicistická taliančina.
náhľad|Carlo Porta, autor tvoriaci v lombardskom jazyku
19. storočie
Na začiatku Ottocenta dominovala osobnosť Carla Portu, mnohými uznaného ako najdôležitejšieho autora lombardskej literatúry, zaradeného aj medzi velikánov národnej literatúry. S ním sa dosiahli niektoré z najvyšších vrcholov expresivity v lombardskom jazyku, ktoré sa jasne objavujú vo všeobecne uznávaných dielach, napríklad La Ninetta del Verzee. „Il Porta“ sa potom stal jedným zo zakladajúcich modelov celej ďalšej poetickej tvorby.
V Portovej ére tvorili aj iní umelci, napríklad maliar Giuseppe Bossi, kurát zo Solara Carlo Alfonso Mario Pellizzoni a predovšetkým Tommaso Grossi. Tento najväčší priateľ Manzoniho a veľký obdivovateľ Portu bude písať satirické diela proti rakúskej vláde (La Prineide), veršované romány (Utečenec) a pokusy o preklad klasických diel (Zlatý dážď). Milánska básnická produkcia nadobúda také podstatné rozmery, že už v roku 1815 môže učenec Francesco Cherubini vydať prvú antológiu v dvanástich zväzkoch, ktorá sa začína v Seicente a pokračuje až do jeho čias. Ottocento je tiež jedným z najviac prekvitajúcich storočí pre lombardskú literatúru, a to nielen v Miláne. V Pavii pôsobí napríklad typograf Giuseppe Bignami a stredoškolský učiteľ Siro Carati; v Como máme Giovanniho Rezzonico. Popri poézii sa rozvíja divadlo (najmä v období po zjednotení Talianska) a tiež pokusy o písanie v próze. Veľmi dôležitá je aj lexikografická tvorba. V tomto zmysle je predchodcom Il Vocabulario Francesca Cherubiniho, ktorý predstavuje akúsi encyklopédiu milánskeho jazyka a kultúry. Slovná zásoba bergamských dialektov Antonia Tiraboschiho je tiež v tejto rade. Medzi hlavných básnikov tohto obdobia môžeme zaradiť milánskeho lekára Giovanniho Rajbertiho a bergamského rodáka Pietra Ruggeri da Stabella, ktorého Tiraboschi definoval ako bergamského Portu. Ďalším bergamským básnikom tej doby je Luigi Benaglio.
Bolsal
náhľad|Bolsal, 4. stor. pred Kr., Múzeum Albacete Bolsal je typ starogréckej keramickej nádoby. Bolsal (umelo vytvorený názov od mestských názvov Bologna a Solún) je široký plytký pohár s kolmými stenami a dvomi horizontálnymi uchami, ktorý je kópiou tvaru jeho kovového originálu. Bolsal bol sporadicky produkovaný od 5. storočia pred Kr. až do poslednej štvrtiny 4. storočia pred Kr. Je pomerne dobre zastúpený z nálezov zo starovekých cintorínov Alexandrie, dve alebo tri boli nájdené vo Vari (Varé, južného predmestia Atén, bývalej obce vo východnej Atike), jeden bol vykopaný pri hlavnej bráne starovekých Atén (pri Dipylone) a nepatrné množstvo jeho fragmentov sa našlo v archeologickej lokalite aténskej Agory (11 kusov v helenistickej vrstve ).
Lombardská literatúra
19. storočie
19. storočie je svedkom predovšetkým triumfu lombardského divadla. Medzi autorov divadla môžeme zaradiť týchto protagonistov: Cletto Arrighi, Luigi Illica, Decio Guicciardi, Gaetano Sbodio, Edoardo Ferravilla a Carlo Bertolazzi. Arrighi, jeden zo zakladateľov Scapigliatury bol aj autorom praktického milánsko-talianskeho slovníka. Na druhej strane, medzi prozaikmi nájdeme Emilia De Marchiho a Camilla Cimu, ktorí v roku 1879 uverejnili po častiach vo svojich novinách L'Uomo di Pietra prvý román celý v lombardskom jazyku, a to El venter de Milan, vydaný v plnom znení až v roku 1897. Milánska literárna tvorba v tomto storočí bola preto veľmi plodná: od roku 1891 publikoval libretista Ferdinando Fontana novú poetickú antológiu. Je veľmi cenná, pretože je často jediným prameňom dokumentujúcim biografiu a diela niektorých menších autorov.
Súčasnosť
Na začiatku 20. storočia bol najväčším predstaviteľom lombardskej literatúry milánsky právnik Delio Tessa, ktorý sa odkláňla od portovskej tradície a dával svojim textom silný expresionistický odtlačok. V Bergame zasa pôsobí Bortolo Belotti, právnik, historik a minister niektorých liberálnych vlád. Ďalšími významnými postavami sú Speri Della Chiesa Jemoli z Varese, Angelo Canossi a Aldo Cibaldi z Brescie, Gian Stefano Cremaschi, Giacinto Gambirasio z Bergama, Giovanni Bertacchi z Chiavenny, Uberto Pozzoli a Luigi Manzoni z Leccy, Giovanni Barrel z Milána a Luigi Medici.
Od milánskej literárnej tradície sa odlišuje básnik Franco Loi aj z hľadiska rukopisu, ktorý sa však ukazuje ako jeden z najoriginálnejších autorov 1. polovice 20. storočia. V oblasti Ticina máme dielo Giovanniho Orelliho, ktorý píše vo variante dialektu z Val Leventina. V 20. storočí boli ďalší autori, ktorí používali lombardský jazyk rôznymi spôsobmi, z ktorých spomeňme Enza Jannacciho, Daria Foa – nositeľa Nobelovej ceny za literatúru z roku 1997, a Nanniho Svampu.
V 21. storočí sme videli použitie lombardského jazyka aj v súčasnej hudbe, napríklad v hudobných skladbách Davida Van De Sfroosa a v lombardských prekladoch diel Boba Dylana. V súčasnosti existuje veľa súťaží v poézii v každej provincii Lombardska (a za regionálnymi hranicami). Združenia ako Circolo Filologico Milanese, rodina Bosina, rodina Bustocca a Vojvodstvo Piazza Pontida každoročne zaisťujú niekoľko malých literárnych iniciatív. Reálne existujú početné lombardské verzie diel, ako je Pinocchio, I promessi sposi, Božská komédia a v náboženskej literatúre evanjeliá.
Gregor XIV.
Gregor XIV. (lat. Gregorius Quartus Decimus), vl. menom Niccolò Sfondrati, (* 11. február 1535, Somma Lombardo – †  16. október 1591, Rím) bol taliansky duchovný a 229. rímsky pápež. Desaťmesačný pontifikát (5. december 1590 až 16. október 1591) politicky slabého no príkladne zbožného Gregora XIV. patril k najkratším v pápežskej histórii.
Životopis
Narodil sa v Lombardsku, vyštudoval právo a v roku 1560 bol Piom IV. vymenovaný za biskupa cremonského. V roku 1583 ho Gregor XIII. povýšil na kardinála.
Keď sa v septembri 1590 zišlo konkláve, ktoré zvolilo Urbana VII. za nového pápeža, málokto tušil, že o mesiac sa volitelia budú musieť zísť opäť aby vybrali spomedzi seba Urbanovho nástupcu. Po necelých dvoch mesiacoch (5. decembra) bol za nového pontifika zvolený kardinál Sfondrati, ktorý z úcty k svojmu osobnému patrónovi prijal meno Gregor XIV.
Bol stúpencom francúzskej ligy a Španielska. Ako pápež podporoval protifrancúzsku politiku Filipa II. I keď bol príkladne zbožným pontifikom k výkonu funkcie mu chýbali skúsenosti a politický rozhľad. Keď sa k osobnostným vlohám pridružili i zdravotné problémy bolo jasné, že Gregor nemá predpoklady na úspešné fungovanie vo svojom úrade. Veľké pobúrenie v kardinálskom zbore vyvolalo jeho rozhodnutie vymenovať za štátneho sekretára svojho iba dvadsaťdeväťročného synovca a poveriť ho riadením úradu čím mu fakticky zveril moc.
Ako pápež vykonal isté reformy týkajúce sa liturgie a administratívy. Zomrel po desiatich mesiacoch pontifikátu.
Alignan-du-Vent
Alignan-du-Vent je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Hérault, v regióne Languedoc-Roussillon.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Aniane
Aniane je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Hérault, v regióne Languedoc-Roussillon.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Ninove
Ninove je belgické mesto vo Flámskom regióne v provincii Východné Flámsko.
Obyvateľstvo
Mesto má približne 36 675 obyvateľov (2010).
Mestské časti
Od 1. januára 1977 mesto Ninove pozostáva z týchto častí (bývalých obcí):
Háj u Lipova
Háj u Lipova je prírodná pamiatka ev. č. 107, ktorá sa nachádza v okrese Hodonín na juhovýchodnom okraji obce Lipov. Správa AOPK Brno.
Ochrana
Predmetom ochrany je lokalita zriedkavej scily dvojlistej (Scilla bifolia).
Očnica (rozlišovacia stránka)
Očnica môže byť:
Ronse
Ronse je belgické mesto vo Flámskom regióne v provincii Východné Flámsko.
Obyvateľstvo
Mesto má približne 25 146 obyvateľov (2010).
Mestské časti
Od 1. januára 1977 mesto Ronse pozostáva z týchto častí (bývalých obcí):
Nartex
náhľad|Tmavo je vyznačené umiestnenie nartexu v pôdoryse chrámu Nartex alebo chrámová predsieň je vstupný krytý pravouhlý priestor vybudovaný spravidla pri západnom vchode do kostola, najmä ranokresťanských, či byzantských bazilík. Má formu úzkej jednoposchodovej predsiene spojenej arkádami s loďou kostola. Nartex kedysi slúžil pre spoveď alebo svadby, v prípade absencie baptistéria aj pri obrade krstu. Pri klasických románskych bazilikách a gotických katedrálach sa vstupná hala termínom nartex neoznačuje. V arménskej kláštornej architektúre sa ako variant nartexu rozvinul stavebný prvok zvaný gavit. Pri ranokresťanských a ranostredovekých východných bazilikách môže výraz nartex označovať tiež nádvorie obohnané stĺpmi. Tento stavebný prvok sa objavuje ojedinele aj na kresťanskom Západe ako štvorcové átrium (porovnateľné s ambitom stredovekých kláštorov) pred kostolom.
Terminológia
Ak sa priestor nachádza vnútri kostola (vnútorný nartex), označuje sa aj ako esonartex alebo endonartex alebo matroneum (empora). Po bokoch spája bočné lode s hlavnou loďou chrámu. Ak sa nartex nachádza zvonku fasády stavby, ide o exonartex. Exonartex tvorí otvorenú predsieňovú arkádu, ktorá ďalej nadväzuje na prednú fasádu kostola.
Etymológia
Slovo nartex pochádza starogréckeho slova νάρθηξ (narthéx), čo znamená prút alebo stonka, ktoré má neznámy a možno pred grécky pôvod. Podľa niektorých historikov je podobnosť medzi nartexom ako prázdnej chrámovej predsiene a dutou stonkou. Podľa inej teórie označoval bežeckú dráhu ohradenú prútmi. Hésiodos spomína Prometea, ktorý ukradol oheň z Olympu na Zem v dutej stonke alebo palici. Dodnes nie je objasnené, ako sa tento názov preniesol na architektonický prvok. Novogrécke slovo νάρθηκας znamená chrámovú predsieň alebo verandu na západnom konci, ktoré bolo miestom pre kajúcnikov.
Nartex v latinských chrámoch
vľavo|náhľad|Pohľad z átria na exonartex [[Bazilika svätého Ambrózia|Baziliky svätého Ambrózia, Miláno, Taliansko]] náhľad|Esonartex v Chráme Saint-Philibert de Tournus, [[Tournus (obec)|Tournus, Francúzsko]] Nartex mal bezpochyby aj liturgickú úlohu, čo ale nevylučovalo aj iné možnosti využitia. Exonartex slúžil aj ako priestor pre nepokrstených a vylúčených z cirkvi. Vnútorný esonartex bol priestorom pre kajúcnikov a katechuménov. Slúžil napríklad ako nočné útočište pri veľkých pútiach, pre zhromaždení uchádzačov o krst alebo kajúcnikov, ktorý boli dočasne vylúčení z účasti na sviatosti. Zaručene sa v tomto priestore odohrávali aj prípady exorcizmu, uzmierenie s kajúcnikmi, alebo ceremónie predchádzajúce krstu. Exonartex bol niekedy používaný ako aj súdna sieň a po 6. storočí ako aj miesto pohrebného obradu. Esonartex sa niekedy nazýval aj matroneum (empora), bol používaný pravdepodobne ako galéria v sakrálnom priestore, ktorá oddeľovala spevákov kostolného zboru alebo určitú skupinu veriacich (ženy, šľachtu, mníšky).
Dokonalý príklad exonartexu možno nájsť v Bazilike svätého Ambrózia v Miláne, esonartex zase možno vidieť v chráme Saint-Philibert de Tournus. Po opustení átria na západe, okolo roku 1000 sa nartex vyvinul do akéhosi zápražia západného vchodu chrámu, ktorý je tak charakteristický pre kostoly južnom Francúzsku. Kláštorné rády naďalej používali nartex v jeho tradičnej forme až do 13. storočia (napríklad opátstva Cluny a Vézelay). S vývojom gotiky nartex zanikol a jeho miesto zaujali tri veľké portály aj zápražie.
náhľad|Nartex [[Monastier Hosios Lukas|Monastiera Hosios Lukas, Grécko]]
Nartex v Byzantskej ríši
náhľad|Exonartex [[Rilský monastier|Rilského monastiera, Bulharsko|vľavo]] V byzantskom a ortodoxnom svete nartex slúžil ako liturgický priestor pre pohrebné obrady, krst alebo ako počiatočný bod liturgických procesií do chrámu. Nie každý chrám nartex mal, patril ale k bežným architektonickým prvkom. Spravidla ústil do naosu. Pôvodne šlo o pomerne veľké priestory, v macedónskom období v 9. storočí sa nartexy zmenšili, ale naďalej plnili náboženské účely. V 13. a 14. storočí sa v nartexoch konali aj cirkevné koncily. Výzdobu nartexu tvorili väčšinou obrazy Krista Pantokratora nad prostredným vchodom a Krista Immanuela alebo Bohorodičky (Theotokos), či Ukrižovanie a Vzkriesenie v kupolách nartexu. V neskoršom období sa v nartexe nachádzali i obrazy so starozákonnou tematikou, či donátorské scény. Nartexy nachádzali bohaté uplatnenie aj v byzantskej kláštornej architektúre, kde boli často uplatňované pri katolikonoch, či už vo forme esonartexov (nazývaných aj endonartexy) alebo exonartexov.
MFK Slovan Giraltovce
Svoje domáce zápasy odohráva na štadióne MFK Slovan Giraltovce s kapacitou 2 000 divákov.
Zápas proti reprezentácií Česko-Slovenska do 21 rokov
30. mája 1993 Giraltovce odohrali zápas proti reprezentácii Česko-Slovenska do 21 rokov. Na trávniku v Giraltovciach sa predstavili budúce superhviezdy svetového futbalu ako napríklad: Pavel Nedvěd, Karel Poborský, Patrik Berger, Vladimír Šmicer, Radek Bejbl, Jozef Kožlej a Vladislav Zvara. Bolo to v rámci prípravy na kľúčový zápas reprezentácie Česko-Slovenska proti Rumunsku v Bardejove.
Umiestnenie v jednotlivých sezónach
Zdroj:
Legenda: Z – zápasy, V – výhry, R – remízy, P – porážky, VG – strelené góly, OG – obdržané góly, +/− – rozdiel skóre, B – body, červené podfarbenie – zostup, zelené podfarbenie – postup, svetlo fialové podfarbenie - presun do inej súťaže
Ragby na Juhoamerických hrách
Ragby na Juhoamerických hrách je ragbyový turnaj, ktorý sa organizuje v rámci multišportového podujatia Juhoamerických hier. Do programu hier bol turnaj prvýkrát zaradený na 8. juhoamerických hrách v roku 2006 v Buenos Aires, len v mužskej kategórii, ale pre odrieknutie družstva 🇺🇾 bol turnaj nakoniec zrušený. Prvýkrát sa tak ragbyový turnaj organizoval až na 10. juhoamerických hrách v roku 2014 v čilskom Santiagu, v mužskej i ženskej kategórii. Odvtedy sa turnaj organizuje na hrách pravidelne, zatiaľ vždy len v sedmičkovej verzii ragby. V ženskej kategórii dominuje 🇧🇷, ktorá zvíťazila na všetkých turnajoch; v mužskej kategórii získla anajviac prvenstiev 🇦🇷.
Turnaj slúži zároveň ako kvalifikácia juhoamerických družstiev na ragbyový turnaj Panamerických hier.
Peroxodisíran draselný
Peroxodisíran draselný je anorganická zlúčenina veľmi dobre rozpustná vo vode. Táto soľ je silným oxidačným činidlom, často používaným k začatí polymerizácie. Používa sa tiež ako prídavná látka v potravinách (kód E922).
Výroba
Peroxodisíran draselný môže byť vyrobený elektrolýzou chladného roztoku hydrogénsíranu draselného v kyseline sírovej pri vysokej hustote prúdu
Použitie a vlastnosti
Peroxodisíran draselný sa používa na začatie polymerizácie rôznych alkénov, pri ktorých vznikajú významné polyméry ako sú butadiénstyrenový kaučuk a polytetrafluóretylén. V roztoku disociuje na anhydrid sírový:
Používa sa v organickej chémii ako oxidačné činidlo, napríklad k oxidácii fenolov na p-difenoly alebo k Boylandovo – Simsovej oxidácii anilínov.
Keďže ide o silné ale stabilné bieliace činidlo, používa sa tiež v mnohých liekoch na bielenie a zjasňovanie vlasov. Rovnako nachádza využitie ako látka zlepšujúca vlastnosti múky, avšak v EÚ nie je schválené jeho použitie na tento účel.
Bezpečnosť
Peroxodisíran draselný je silné oxidačné činidlo a nemalo by prísť do styku s organickými zlúčeninami. Dlhší kontakt tejto látky s pokožkou môže vyústiť v podráždenie.
Kuligura
Kuligura je vrch v pohorí Levočské vrchy. Leží nad Bajerovcami, približne južne od Starej Ľubovne. Ide o najvyšší bod okresu Sabinov.
Poloha
Nachádza sa v severovýchodnej časti pohoria, v geomorfologickom podcelku Levočská vysočina. Leží v Prešovskom kraji, v okrese Sabinov a na katastrálnom území obce Tichý Potok. Najbližšími sídlami sú severne ležiaci Šambron a severovýchodne situované Bajerovce, východne sa nachádza Krásna Lúka a Poloma, juhovýchodne leží Tichý Potok a severozápadne obec Jakubany.
Opis
Kuligura leží v rázsoche, ktorá vedie z vrchu Javor východným smerom cez Zámčisko  a v masíve sa vetví na tri smery. Severne sa nachádza Hrča, Kopa a Vysoká , západným smerom Siminy , Šípková hora , Magurič  a Zámčisko, južným Chmelov , Stredný vrch  a Javorinka  a východným Čierna hora , Čierna kopa , Kňazová  a Lazčík. Východné svahy odvodňuje potok Ľubotínka, severné Šambronka a západné Bukovinský potok do rieky Poprad, vodu z južných svahov odvádza Zatrichovec do Torysy. Na vrchol nevedie značený turistický chodník.
Výhľady
Vrchol pokrýva po ťažbe len nízka vegetácia, ktorá umožňuje kruhový rozhľad. Pri vhodných podmienkach tak vďaka nadmorskej výške ponúka výhľad na okolité vrcholy Levočských vrchov, Spišskú Maguru, Ľubovniansku vrchovinu, Spišsko-šarišské medzihorie, Čergov, Slanské vrchy, Bachureň, Branisko, Volovské vrchy, no tiež časť Nízkych a Vysokých Tatier.
Prístup
Na vrchol nevedie značená turistická trasa, preto prístup je možný lesnými cestami a neznačenými chodníkmi z okolitých sídiel.
Arboras
Arboras je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Hérault, v regióne Languedoc-Roussillon.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Novobanská kotlina
Novobanská kotlina je geomorfologickou časťou Župkovskej brázdy. Leží v jej južnej časti, v okolí mesta Nová Baňa v žarnovickom okrese.
Polohopis
Kotlina sa nachádza na južnom okraji pohoria Vtáčnik, v podcelku Župkovská brázda. Leží v širšom okolí mesta Nová Baňa, na oboch brehoch Novobanského potoka. Severným a východným smerom pokračuje krajinný celok časťou Župkovská vrchovina a podcelkom Raj, južný okraj klesá do údolia Hrona, kde leží Breznické podolie, geomorfologická časť Štiavnických vrchov. Na západe susedí Pohronský Inovec podcelkami Veľký Inovec a Vojšín.
Zo severu na juh k Hronu preteká územím kotliny Novobanský potok, ktorý tu priberá viaceré menšie vodné toky, medzi nimi Starohutský, Zajačí, Kyzový či Suchý potok.
Žraločí zuby
Prírodná pamiatka Žraločí zuby sa nachádza vo Vrapickom lese vo východnej časti štatutárneho mesta Kladno v Stredočeskom kraji. Zaberá priestor drobného opusteného silicitového lomu na miernom návrší nad pravým brehom Dřetovického potoka, zhruba ¾ km zjz. od kostola sv. Mikuláša vo Vrapiciach.
Novobanská kotlina
Doprava
Údolím Hrona vedú dôležité komunikácie nadregionálneho významu, rýchlostná cesta R1, cesta I/65 a železničná trať Nové Zámky – Zvolen. Z hlavných ciest odbočuje cesta III. triedy, obsluhujúca rozľahlé mesto a jeho laznícke usadlosti. Z centra Novej Bane vedie cesta III/2512 západným smerom cez osadu Stará Huta do obce Veľká Lehota, cesta III/2513 pokračuje severnou časťou Novobanskej kotliny a pripája sa na II/512 (Žarnovica – Oslany).
Žraločí zuby
Chránené územie bolo vyhlásené v roku 1995 a neskôr trochu rozšírené; najnovšie vymedzenie tak pochádza z roku 2008. Predmetom ochrany celej prírodnej pamiatky sú paleontologické nálezy skamenených ostatkov organizmov z geologickej éry druhohôr – kriedy. Z geologického hľadiska ide o morské sedimenty spodnoturónskeho veku usadené na starší povrch tvorený abradovanými proterozoickými horninami. V lokalite boli zistené pozostatky (zubov, stavce a koprolity) najmenej 12 druhov žralokov, ďalej dierkavcov, lastúrnikov, hviezdoviek a hubiek.
Lokalita je situovaná uprostred lesného porastu, prístup k nej vedie len po neznačených chodníkoch (miestami síce prechádza náučný chodník Po lesných cestách do histórie ťažby uhlia na Kladensku Vrapice - Čabárna, jej značenie v teréne je však riedke a orientačne skôr nepostačujúce).
Novobanská kotlina
Turizmus
Táto časť Vtáčnika patrí medzi menej turisticky navštevované lokality a často slúži ako východisko do blízkych lokalít. Návštevníkov regiónu lákajú najmä historické pamiatky starého baníckeho mesta, vrátane vodných diel, tzv. tajchov. Západne od kotliny leží prírodná rezervácia Bujakov vrch a národná prírodná pamiatka Starohutiansky vodopád. Cyklotrasy na území kotliny a v jej okolí vyhľadávajú priaznivci cyklistiky.
Zoznam najdrahších futbalových prestupov
náhľad|[[Neymar, súčasný najdrahší futbalista]] Toto je zoznam najdrahších futbalových prestupov v mužskom futbale, v ktorých sú uvedené najvyššie čiastky za prestup, aké kedy za hráčov zaplatili. Prvý zaznamenaný prestup bol Willieho Grovesa z West Bromwichu Albion do Aston Villy za 100£ v roku 1893 (ekvivalent 11 000£ pre súčasnosť). Súčasný prestupový rekord je za Neymara z Barcelony do Parisu Saint-Germain za 222 miliónov € v auguste 2017.
Najdrahšie prestupy
Väčšina prestupov na tomto zozname je klubom podliehajúcim UEFA a väčšina nakupujúcich klubov je z Anglicka, Francúzska, Talianska a Španielska.
Traja hráči v tomto zozname sa nachádzajú dvakrát: Romelu Lukaku, Ángel Di María a Cristiano Ronaldo.
''K 7. augustu 2019''
{{legend|#FFFFCC|V čase prestupu to bol svetový rekord}} {{legend|#FFBBBB|V čase prestupu to bolo najväčšia čiastka za teengera (maximálne 20 rokov)}} {{legend|#D0E6FF|V čase prestupu to bol národný ligový rekord}} {{legend|#EEDDEE|V čase prestupu rekordná čiastka za hráča z Južnej Ameriky}} {{legend|#D2FFD2|V čase prestupu rekordná čiastka za hráča z Afriky}} {{legend|#BAFFFF|V čase prestupu rekordná čiastka za hráča zo Severnej Ameriky}} {{legend|#FFDAB9|V čase prestupu rekordná čiastka za brankára}} {{legend|#C9C9C9|V čase prestupu rekordná čiastka za obrancu}}
Štátne symboly Česko-Slovenska
Tento článok je o štátnych symboloch Česko-Slovenska.
Prvý rybník
Prvý rybník alebo Majerský rybník je ľudskými zásahmi upravený lesný rybník na území Záhoria, v okrese Malacky vo vojenskom obvode Záhorie (k.ú. Bažantica).
Rybník sa nachádza uprostred borovicových lesov na viatych pieskoch na dolnom toku Perneckej Maliny, má plochu hladiny 18 975 m², vrátane močiarov v okolí 44 958 m² a jeho nadmorská výška predstavuje Keďže ide o nížinné jazero, jeho priemerná hĺbka činí cca 1 meter a dno je vzhľadom na polohu piesčité.
Okolie rybníka (vojenské lesy) je vychýrený hubársky revír, s výskytom hríbov smrekových, zrnitohlúbikových, masliakov kravských a mnohých iných jedlých druhov húb. Taktiež v jeho okolí žijú rôzne druhy lesnej zvery, ako srnce, diviaky, líšky a iné. Vodná plocha je, okrem severozápadného brehu obohnaná močiarom, kde rastú pálky, tŕstie a mnohé druhy vodných tráv.
Jazero je využívané najmä na chov rýb.
Nikolaj Petrovič Kamanin
Nikolaj Petrovič Kamanin (* 18. október (5. október podľa juliánskeho kalendára) 1908, Melenki – † 12. marec 1982, Moskva) bol sovietsky letec a vojvodca, generálplukovník letectva a Hrdina Sovietskeho zväzu.
Životopis
Narodil sa v ruskej robotníckej rodine. Po dokončení strednej školy v roku 1927 vstúpil do Červenej armády. V roku 1928 absolvoval Leningradskú vojenskú teoretickú školu vojenského letectva a o rok neskôr Borisoglebskú vojenskú leteckú školu pilotov. Potom slúžil v letectve Červenej armády. V roku 1932 vstúpil do komunistickej strany. Vo februári 1934 bol v hodnosti nadporučíka menovaný za veliteľa zmiešaného leteckého oddielu zostaveného pre záchranu posádky parníka Čeľuskin, ktorý sa potopil pri ostrove Koľučin v Čukotskom mori. V ťažkých meteorologických podmienkach oddiel vykonal prelet do čukotského Vankaremu, ležiaceho 140 až 160 km od stroskotancov, ktorí si vybudovali tábor na ľade. Letci zachránili všetkých 104 ľudí, pričom sám Kamanin pri deviatich letoch odviezol 34 polárnikov. Všetci letci boli vyznamenaní titulom Hrdina Sovietskeho zväzu (bolo to prvé udelenie titulu a Kamanin sa stal hrdinom č. 2) a Radom Lenina.
V roku 1937 bol Kamanin zvolený do Najvyššieho sovietu ZSSR. V nasledujúcom roku absolvoval Žukovského vojenskú leteckú inžiniersku akadémiu. Zúčastnil sa zimnej vojny vo funkcii veliteľa ľahkej bombardovacej brigády. Koncom roka 1940 bol v hodnosti plukovníka menovaný za zástupcu veliteľa letectva Stredoázijského vojenského okruhu, pričom riadil formovanie a výcvik leteckých útvarov pre front. V sovietsko-nemeckej vojne bojoval od júla 1942. Spočiatku velil 292. bojovej leteckej divízii Kalininského frontu. Od februára 1943 8. zmiešanému (v júli 1943 premenovaného na 5. bojový) leteckému zboru v zostave 1. potom 2. ukrajinského frontu. Zasadil sa o zdokonalenie taktiky bojového nasadenia bojových lietadiel Iliušin Il-2. Zúčastnil sa velikoluckej, belgorodsko-charkovskej, kijevskej, korsuň-ševčenkovskej, ľvovsko-sandomierzskej, budapeštianskej a viedenskej operácie. Patril medzi najlepších sovietskych generálov. V rokoch 1942 až 1945 bol 17-krát menovaný v príkazoch vrchného veliteľa.
Po vojne spočiatku naďalej velil zboru. Od roku 1947 pracoval v hlavnej správe civilného letectva. V rokoch 1951 až 1955 bol zástupcom predsedu DOSAAF pre letectvo. V roku 1956 absolvoval akadémiu generálneho štábu. V rokoch 1956 až 1958 velil leteckej armáde. Potom sa stal zástupcom náčelníka hlavného štábu letectva pre bojovú prípravu. V roku 1960 bol poverený celkovým dohľadom nad výcvikom kozmonautov vo funkcii zástupcu náčelníka bojovej prípravy letectva pre kozmos. V roku 1966 získal väčšiu autoritu po premenovaní jeho funkcie na „pomocník hlavného veliteľa letectva pre prípravu a zabezpečenie kozmických letov“. V roku 1971 bol z tejto funkcie odvolaný. Odovzdal ju kozmonautovi Vladimirovi Šatalovovi a vzápätí odišiel do dôchodku. Žil v Moskve. Je autorom viacerých kníh. Jeho denníky, posmrtne vydané pod názvom Skrytý kozmos, sú cenným zdrojom informácií o pozadí sovietskych pilotovaných kozmických letov v období rokov 1961 až 1971. Zomrel 12. marca 1982. Pochovaný je na Novodievčom cintoríne.
Sint-Niklaas
Sint-Niklaas je belgické mesto vo Flámskom regióne v provincii Východné Flámsko.
Obyvateľstvo
Mesto má približne 71 806 obyvateľov (2010).
Mestské časti
Od 1. januára 1977 mesto Sint-Niklaas pozostáva z týchto častí (bývalých obcí):
Ajkiansky obvod
Ajkiansky obvod alebo Ajčiansky obvod je bývalá administratívna jednotka v Maďarsku vo Vesprémskej župe. Jeho sídlom bolo mesto Ajka.
Marcel II.
Marcel II., vlastným menom Marcello Cervini degli Spannochi, (* 6. máj 1501, Montefano – † 1. máj 1555) bol 222. pápež. Pápežský úrad zastával od 9. apríla 1555 do svojej smrti.
Život
Marcello Cervini sa narodil v Montefane. Študoval na univerzite v Siene. Bol vychovávateľom nepotov Pavla III.. Ten ho tiež vymenoval za kardinála kostola Santa Croce in Gerusalemme. Ako pápežský legát sa zúčastnil na tridentskom koncile. 9. apríla 1555, v piaty deň konkláve, bol zvolený za pápeža. Po voľbe nezmenil svoje meno a do dejín vstúpil s menom Marcel II. Je zatiaľ posledným pápežom, ktorý si nechal svoje meno.
Pontifikát
Čoskoro po zvolení za pápeža zakázal usporadúvanie najrôznejších osláv a iných zábav. Bol tvrdým odporcom nepotizmu, jeho príbuzní nesmeli do Ríma ani jazdiť. Zomrel mesiac po svojom zvolení.
Zottegem
Zottegem je belgické mesto vo Flámskom regióne v provincii Východné Flámsko.
Argelliers
Argelliers je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Hérault, v regióne Languedoc-Roussillon.
Zottegem
Obyvateľstvo
Mesto má približne 71 806 obyvateľov (2010).
Argelliers
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Zottegem
Mestské časti
Od 1. januára 1977 mesto Zottegem pozostáva z týchto častí (bývalých obcí):
Argelliers
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Pyúria
Pyúria označuje v medicíne voľným okom viditeľný výskyt hnisu v moči ako prejav akútneho zápalu močových ciest.
Župkovská vrchovina
Župkovská vrchovina je geomorfologickou časťou Župkovskej brázdy. Leží v jej severnej polovici, severne od mesta Žarnovica v žarnovickom okrese.
Polohopis
Vrchovina zaberá severnú polovicu podcelku Župkovská brázda, v južnej časti pohoria Vtáčnik. Leží severne od Žarnovice, v širšom okolí obcí Horné Hámre, Píla, Župkov a Hrabičov. Územie Župkovskej vrchoviny odvodňujú prítoky Kľaku, medzi nimi Píľanský a Župkovský potok.
Severným smerom pokračuje krajinný celok časťou Vígľaš a Ostrogrúnska kotlina, východne pokračuje podcelok Nízky Vtáčnik a v oblasti Žarnovice susedí Žarnovické podolie, časť Žiarskej kotliny. Južne leží podcelok Raj a Novobanská kotlina (časť Župkovskej brázdy) a západný okraj vymedzuje Vojšín (podcelok Pohronského Inovca) a geomorfologická časť Tribča, Veľkopoľská vrchovina.
Doprava
Centrálnou časťou vrchoviny vedie údolím Kľaku a Píľanského potoka cesta II/512 (Žarnovica – Oslany), z ktorej odbočujú všetky cesty, obsluhujúce obce a ich osady v tejto oblasti. Laznícke osídlenie regiónu spôsobilo, že obce sú navzájom poprepájané poľnými i lesnými cestami, ktoré s obľubou využívajú cykloturisti.
Turizmus
Táto časť Vtáčnika patrí medzi menej turisticky navštevované lokality a často slúži ako východisko do okolitých lokalít. Oblasť je vyhľadávaná najmä priaznivcami cyklistiky.
Ragby na Stredozemných hrách
Ragby na Stredozemných hrách bol ragbyový turnaj, ktorý sa organizoval v rámci multišportového podujatia Stredozemných hier. Do programu hier bol turnaj prvýkrát zaradený na 2. stredozemných hrách v roku 1955 v Barcelone, len v mužskej kategórii. V nasledujúcich edíciách stredozemných hier sa ragbyový turnaj nepravidelne organizoval ešte trikrát, naposledy na hrách v roku 1993 vo francúzskom Languedoc-Roussillon, zakaždým iba v mužskej kategórii a pätnástkovej verzii ragby. Na podujatí dominovalo družstvo 🇫🇷, ktoré zvíťazilo na všetkých štyroch turnajoch.
Lajo Slimák
Ľudovít Slimák (* 29. marec 1964, Modra ), známy pod menom Lajo Slimák, je slovenský publicista, divadelník, hudobník, organizátor kultúrneho diania, humorista, básnik a kreatívec. Je originálnym pezinským lingvistom známym z účinkovania v relácii Okénko pezinčiny ze strýcem Lajem lokálnej televízie TV Pezinok a zakladateľom umeleckej agentúry ŠOK Production a občianskeho združenia 5P. Bol zakladajúcim členom a riaditeľom Pezinského rozprávkového divadla (PRD).
Životopis
Slimák sa po roku 1989 angažoval ako krajský koordinátor vo VPN a pred vyše dvadsiatimi rokmi spoluzakladal festival Cibulák, za ktorým do mesta Pezinok prichádzali ľudia z celej Európy. Zaujíma sa o umenie, veci verejné a pomenúva veci pravým menom. Venuje sa rozmanitým aktivitám.
Autonehoda
V septembri 2001 mal Lajo Slimák autonehodu v serpentínach pri stúpaní na Bielu horu medzi Jablonicou a Trstínom, keď do jeho auta narazil idúci kamión. Nehoda mu spôsobila zranenie krčnej chrbtice a ochrnutie takmer celého tela.
Peugeot 202
left|thumb|Interiér Peugeotu 202 Peugeot 202 je automobil nižšej strednej triedy, ktorý v rokoch 1938 až 1942 a 1945 až 1948 vyrábala automobilka Peugeot. Automobil bol predávaný do roku 1949, kedy ho nahradil model 203. Poháňal ho vodou chladený radový štvorvalec s objemom 1133 cm³ a poskytoval výkon 22 kW/30 koní pri 4000 otáčkach za minútu. Maximálna rýchlosť bola približne 100 km/h. Vyrobených bolo 104 126 automobilov.
Los európsky
Los európsky môže byť:
Alfa Romeo AF/Ansaldo
Alfa Romeo AF/Ansaldo je model talianskeho trolejbusu, ktorý bol v jednom exemplári v prevádzke aj v Moste a Litvínove.
Konštrukcia
Na výrobe tohto vozidla sa podieľali dve firmy: Alfa Romeo vyrobila mechanickú časť trolejbusu (podvozok a karosériu), spoločnosť Ansaldo-San Giorgio dodala elektrickú výzbroj. Alfa Romeo AF/Ansaldo bol dvojnápravový trolejbus so samonosnou karosériou. Oceľová kostra vozidla bola oplechovaná, čela vozidla boli zhotovené z hliníkových panelov a priskrutkované ku kostre. Vstup do vozidla zaisťovali dvoje štvorkrídlové skladacie dvere v pravej bočnici. Sedačky pre cestujúcich boli umiestnené priečne.
Jediné vozidlo tohto typu na území Česko-Slovenska, ktoré bolo objednané v roku 1950 a ktoré bolo dodané zrejme až o štyri roky neskôr, jazdilo v Moste a Litvínove ako takzvaný „Typ CST“.
Teatro Wüstenrot
História divadla
Začiatky vzniku divadla mapujú 90. roky minulého storočia, kedy ešte pôsobilo pod historickým názvom umeleckej agentúry svojho zakladateľa, Rudolfa Geriho. Ako také, fungovalo primárne čoby zájazdové muzikálové divadlo, následne i so stálou scénou v priestoroch bývalého Domu odborov. V dôsledku toho boli úvodné produkcie divadla zvyčajne uvádzané pod názvom domáceho Teátra Istropolisu.
Počnúc rokom 2001 sa divadlo prezentuje už pod hlavičkou Teatro GEDUR. V apríli 2002, Geri po boku Milana Vincoureka, zakladá spoločnosť GEDUR Production, ktorá tak nahradí Gedur Musical Production.
Po nadviazaní komerčnej spolupráce s Wüstenrot Slovensko v podobe ich generálneho partnera, spoločné divadlo premenujú na Teatro Wüstenrot. Od septembra 2021 divadlo kotví v ružinovskom Dome Kultúry.
Orodromeus
Orodromeus je vyhynutý rod malého bylinožravého dinosaura, žijúceho v období vrchnej kriedy (stupeň kampán, asi pred 75 Ma) na území dnešného amerického štátu Montana. Svoje ekosystémy pravdepodobne zdieľal s dinosaurami ako bol rod Daspletosaurus alebo Einiosaurus. Jeho jediným druhom je Orodromeus makelai.
Existuje predpoklad, že tento dinosaurus mohol podobne ako jeho blízky príbuzný rod Oryctodromeus vyhrabávať podzemné nory, v ktorých prečkával zhoršené životné podmienky.
V kultúre
Tento dinosaurus sa objavuje v tretej epizóde amerického televízneho dokumentu Dinosaur Planet, kde je zobrazený ako stádový živočích ohrozovaný svorkou teropódov rodu Troodon.
Cardi B
Belcalis Marlenis Almanzar (* 11. október 1992, New York, New York, Spojené štáty), známa pod umeleckým menom Cardi B, je americká raperka. Narodila sa a vyrastala v newyorskej štvrti Bronx. Prvýkrát upútala pozornosť cez sociálne médiá, kde diskutovala o svojej kariére striptérky; vďaka svojmu tvrdému a úprimnému postoju sa stala internetovou celebritou na Instagrame. V rokoch 2015 až 2017 pôsobila v seriáli VH1, Love & Hip Hop: New York a vydala dva mixtapy.
Od podpísania zmluvy s vydavateľstvom Atlantic Records v roku 2017 sa jej dva single („Bodak Yellow“ a „I Like It“) dostali na 1. miesto amerického rebríčka Billboard Hot 100. Jej debutový štúdiový album s názvom Invasion of Privacy (2018) obsadil prvú priečku Billboard 200. Time menoval reperku jednou zo 100 najvplyvnejších ľudí sveta roku 2018.
Avarská ulica (Bratislava)
Avarská ulica je slepá ulica v Bratislave, v mestskej časti Devín. Nekrižuje sa so žiadnou ulicou.
Macejkov kanál
Macejkov kanál alebo Matejkov kanál je umelý, odvodňovací kanál, tok VI. rádu na Záhorí, v okrese Malacky, v katastrálnom území obcí Lozorno, Zohor a mesta Stupava. Ide o vodnú stavbu nížinného charakteru, s dĺžkou 2,677 km, veľkosťou povodia 2,795 km² a plochou odtokových oblastí 2,289 km². Vzniká vo výške a ústi do Rakytova, v nadmorskej výške
Vznik
Jeho koryto vzniká v areáli priemyselno-logistického parku Zohor, neďaleko križovatky Lozorno medzi cestou I/2 a diaľnicou D2, v lokalite Široké diely, uprostred úžitkovej zelene, v Záhorskej nížine, v podcelku Borská nížina, časti Bor, vo výške
Opis toku
Po vzniku kanál pokračuje západným smerom a vzápätí v rúre podteká výrobno-technoligiskú halu. Po skončení povrchového prekrytia už tok tečie juhozápadným smerom. Po chvíli vteká do stromového porastu a mierne sa stočí na juhozápadojuh, stále preteká areálom výrobného parku. Onedlho park opúšťa, pokračuje už prírodnejším, trávnatým korytom, no následne vteká do listnatého lesa, kde prijíma prvý, pravostranný prítok. Po sútoku tvorí kanál dvojvlnu smerujúcu na západ, počas ktorej sa križuje s elektrickým vedením vysokého napätia. Znova tečie trávnatým korytom, zľava priberá melioračný kanál a podteká poľnú cestu. Tok pokračuje stále juhozápadojužným smerom, v poľnohospodársky obrábanej krajine a sprava doňho ústi posledný, umelý prítok. Ďalej tečie trávnatou medzou, až napokon sa v nadmorskej výške vlieva sprava do Rakytova, ako jeho najvýznamnejší prítok.
Význam
Vodnú stavbu vystavali z dôvodu odvodnenia premočenej pôdy, aby sa mohla skultivovať a následne začať plnohodnotne využívať na poľnohospodárske účely.