cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Bratislavský hrad
Baroková prestavba
Nový stavebný impulz priniesli tridsiate roky 17. storočia. Hrad bol už roky predtým v takom zlom stave, že pri svojej korunovácii Ferdinand II. odmietol bývať za jeho múrmi.
vľavo|náhľad|[[Johann Daniel Herz, Korunovačný sprievod Márie Terézie v roku, 1741, kolorovaná medirytina, Galéria mesta Bratislavy, Bratislava. I keď identifikovať jednotlivé stavby za mestskými hradbami je takmer nemožné, hradný palác je nespochybniteľný]]Celkove sa stavebné práce pretiahli na štrnásť rokov. Všeobecne však možno povedať, že okrem paláca sa v areáli hradu zachovalo len málo dokladov stavebnej činnosti zo 16. a 17. storočia a o úpravách, v interiéroch s mnohými nádhernými freskami, sa dozvedáme už iba zo súdobých opisov. Hradby ostali gotické, väčšinou kamenné, čiastočne doplnené drevenou palisádou. Z gotických pozostatkov súvisiacich s obrannou funkciou hradu ostal sedem metrov hrubý západný múr paláca, s komorami pre strelcov na prvom poschodí. Hradná posádka sídlila v severozápadnej časti areálu, kde boli postavené drevené domce. Ostatné stavby boli zanedbané a spustnuté (o. i. Žigmundova východná brána bola bez strechy a časť jej hradby sa zrútila).
V 17. storočí zásadnou modernizáciou prešlo opevnenie. Dôvodom bolo nové turecké ťaženie v roku 1663, keď sa Turci vydali smerom do Horného Uhorska a Bratislava bola nimi priamo ohrozená. Opevňovacie práce na hrade i v meste, podľa najmodernejších princípov pevnostného staviteľstva, viedol vojenský stavebný inžinier Jozef Priami, člen viedenskej Dvorskej vojenskej rady.
Za vlády Karola III. hrad opäť prešiel prestavbou. V roku 1712 zasypali vodnú priekopu, obklopujúcu hrad, a zmeny nastali v západnom predhradí, kde v tom istom roku pri príležitosti Karolovej korunovácie za uhorského kráľa postavili Karolovu (neskôr pomenovanú Viedenskou) bránu. Dobové záznamy viažúce sa k priebehu výstavby nielen samotnej brány ale i ďalších objektov však chýbajú. Vieme len, že v roku 1714 pri severnej strane vonkajšieho opevnenia postavili novú poschodovú budovu určenú pre vojenskú posádku strážiacu korunovačné klenoty.
Tereziánska prestavba
Stavebný vývoj, ktorými prechádzali šľachtické sídla v období baroka našiel odozvu i na prestavbe hradu v Bratislave. Nové spoločensko-politické podmienky kládli predovšetkým dôraz na pohodlné a komfortné bývanie a do ústrania potláčali fortifikačné hľadiská. Z tohto dôvodu hlavným zámerom novej panovníčky bola prestavba hradného paláca v duchu vtedajších slohových požiadaviek na pohodlné šľachtické sídlo.
Čoskoro po nástupe Márie Terézie na trón však bola panovníčka nútená angažovať sa v medzinárodných konfliktoch (vojna o rakúske dedičstvo, sedemročná vojna), ktoré krajinu finančne veľmi vyčerpávali. Práce na prestavbe hradu museli počkať. Začali až v roku 1760.
V záujme realizácie svojich predstáv poverila Mária Terézia prestavbou hradu významných staviteľov svojej doby. Prvým z nich bol panovníčkin obľúbený architekt Nicolò Pacassi, od roku 1748 hlavný architekt pri cisárskom dvore. Po ňom práce prevzal Giovanni Battista Martinelli, vo Viedni žijúci Talian. Oveľa významnejšie sa do stavebnej histórie hradu zapísal Franz Anton Hillebrandt, hlavný architekt Uhorskej kráľovskej stavebnej komory, ktorý sa ujal prác po Martinelliho smrti v roku 1757. Jeho prínosom bola okrem prestavby samotného paláca i adaptácia dvoch strážnic na čestnom nádvorí a výstavba dvoch víťazných brán, čo dodalo tomuto priestranstvu ucelený architektonický výraz. Na strážniciach i oboch bránach boli osadené kamenné súsošia trofejí. Na bočný priechod východnej víťaznej brány nadväzovalo viacramenné schodisko s prístupom od Žigmundovej brány a tzv. Leopoldovho nádvoria.
Okrem prestavby paláca a jeho interiérov výrazné zmeny nastali v architektonickom riešení hradného areálu. Na západnej terase vybudoval Hillebrandt v roku 1764 trojkrídlovú jednoposchodovú budovu, v ktorej boli umiestnené koniarne, priestory pre vozy a byty služobníctva. Pri severných a západných hradbách prestaval priestory hradnej posádky. K severnej strane paláca bola v roku 1767 pristavaná krytá jazdiareň a zimná záhrada so záhradným pavilónom. Salu terrenu zimnej záhrady zdobili fresky Franza Antona Maulbertscha a Josefa Winterhaltera, maľba na strope záhradného pavilónu – Apolón na Helikóne medzi múzami – bola dielom rakúskeho umelca Vincenta Fischera.
Severnú hradnú terasu obohatila záhrada francúzskeho typu (podľa vzoru záhrady vo viedenskom Schönbrunne). Záhrada bola stupňovitá, jednotlivé terasy boli spojené schodiskom. Na východnej terase vznikla nová záhrada s letohrádkom.
Jedným z vrcholných Hillebrandtových diel na hrade bolo v rokoch 1767 – 1768 vybudovanie obytnej palácovej prístavby pre novovymenovaného uhorského miestodržiteľa Alberta Sasko-Tešínskeho pri východnej fasáde, nazvanej spočiatku „nová budova“, dnes známej pod názvom Terezianum.
Významnou stavbou technického charakteru a novinkou na hrade bol vodovod, postavený podľa návrhu dvorného radcu Johanna Wolfganga Kempelena, ktorý dômyselným zariadením dokázal dopraviť vodu z Dunaja na hrad.
Úpadok hradu
Obdobie panovania Márie Terézie a pôsobenie Alberta Saského vo funkcii miestodržiteľa znamenalo pre Bratislavský hrad epochu jeho najväčšej, no súčasne poslednej poststredovekej slávy. Po smrti panovníčky v roku 1780, nastúpil na jej miesto syn Jozef II., ktorý ihneď po nástupe na trón začal s reformami krajiny a tie neobišli ani Bratislavu. K jedným z prvých cisárových rozhodnutí bolo zrušenie miestodržiteľstva a presunutie krajinských úradov do Budína s čím súvisel odchod Alberta Saského a jeho manželky z Bratislavy.
náhľad|Podoba hradu na prelome 19. a 20. storočiaBratislavský hrad ako nepotrebný majetok bol vyhlásený za erár. V roku 1783, v rámci školskej reformy, bolo rozhodnuté, že hrad bude adaptovaný pre potreby generálneho seminára. Pre palác, Terezianum i ostatné priestory hradu to znamenalo ďalšie stavebné úpravy. Necitlivým zásahom boli poškodené alebo zničené mnohé cenné súčasti výzdoby interiérov.
Po osemnástich rokoch fungovania seminára na Bratislavskom hrade, ktoré znamenali pre našu históriu veľký prínos (študovalo tu viacero významných osobností a vzdelancov, napr. Anton Bernolák či Juraj Fándly) bol však seminár zrušený. Týmto okamihom nastalo pre Bratislavský hrad ako historickú pamiatku obdobie nezadržateľného úpadku.
Prvou ranou osudu bolo v roku 1802 pridelenie hradu vojenskej správe. V krátkom čase sa vzácne rokokové priestory paláca premenili na ubytovne vojakov.
Bratislava a hrad utrpeli citeľné škody počas napoleonských vojen v roku 1809, kedy sa hrad stal terčom francúzskeho delostrelectva. Dielo skazy zavŕšil obrovský požiar, ktorý z nedbanlivosti vojakov vypukol v paláci 28. mája 1811. Okrem obetí na životoch (zahynulo deväť ľudí) mu podľahla celá stavba paláca, Terezianum ako aj mnoho budov v areáli hradu i v podhradí (údajne popolom ľahlo až sedemdesiatsedem budov mimo hradného areálu). Noviny Preßburger Zeitung 31. mája 1811 udalosť komentovali:
I keď v sťažených podmienkach, predsa ostal hrad využívaný armádou (ostala tu napokon až do polovice 20. storočia), ktorá sa tu zariadila ako v poľných podmienkach. Zachránené priestory sa adaptovali na nové účely, boli zriadené nové komunikácie, v areáli vznikli stanovištia delostrelcov doplnené palisádovými ohradami.
Vojenské využitie dostali hradné ruiny i počas prvej a druhej svetovej vojny. Vtedy pod úrovňou čestného nádvoria zriadili železobetónové pozorovacie stanovisko s výhľadom na Dunaj. Takto sa hrad dočkal oslobodenia republiky v máji 1945.
Po odobratí priestorov hradu vojenskej správe sa nastolila otázka jeho ďalšej existencie. Už v roku 1946 sa sprístupnili priestory veľkého nádvoria. O dva roky nato snaha mesta o využitie veľkého priestranstva viedla k zriadeniu letného kina na severnej terase.
Obnova hradu
Už v 19. storočí sa objavovali snahy o záchranu hradnej ruiny, väčšinou však ojedinelé. Okrem samotnej rekonštrukcie sa ozývali hlasy s otázkou o jeho ďalšom využití. Po návrhu využitia hradného paláca pre župný archív či pre fakulty Univerzity Komenského, v rokoch 1936 – 1937 sa objavili návrhy hrad zbúrať a na jeho mieste postaviť budovu Krajinskej politickej správy Slovenska. Všetky tieto aktivity zmaril rozpad republiky v roku 1939.
Všetky návrhy však ostali iba na papieri a drvivá väčšina odborných diskusií sa prikláňala k názoru hrad zachrániť. Napriek viacerým kvalitatívne rozdielnym snahám o záchranu ruiny hradu sa k takému vážnemu kroku mohlo pristúpiť až po skončení druhej svetovej vojny. Statická zrúcanina s vážnymi deštrukciami murív ostro kontrastovala so živo pulzujúcim mestom pod ňou.
náhľad|Kráľovský palác tvorí dominantu hradného areálu. Stav z roku 2006 (pred rekonštrukciou)Na prieskum hradnej akropoly sa v roku 1953 podujal vtedajší vedúci Katedry vývoja architektúry Stavebnej fakulty SVŠT Alfréd Piffl. Práce sa na začiatku zamerali hlavne na odstraňovanie závalov, vyčistenie areálu a triedenie materiálu. A. Piffl zistil, že murivá sú stále v dobrom stave a podal návrh na ich opravu. Súčasne urobil predbežnú kalkuláciu rekonštrukcie. Presadiť túto myšlienku nebolo ľahké. Nakoniec sa to A. Pifflovi s podporou maliara Janka Alexyho podarilo. Rozhodlo sa o komplexnej rekonštrukcii hradu, ktorej východiskom mala byť podoba hradu z čias poslednej prestavby v 18. storočí. V roku 1956 sa pristúpilo k samotným stavebným prácam podľa projektov Alfréda Piffla a Dušana Martinčeka s jeho spolupracovníkmi. Súbežne pokračoval archeologicko-architektonický výskumom.
Hlavné zameranie stavebných prác sa sústreďovalo na palác, kde sa predpokladalo jeho využitie pre expozície Slovenského národného múzea. Až v roku 1964 sa rozhodlo, že časť priestorov dostane reprezentačné využitie. Rekonštrukcia hradného paláca sa ukončila v roku 1968. Nová podoba paláca vychádzala z jeho tereziánskej prestavby v 18. storočí, v spojení s prezentáciou niektorých starších nálezov a novými, modernými prvkami. Práce na obnove celého areálu trvali do osemdesiatych rokov 20. storočia.
Súčasnosť hradu
Dnešné využitie Bratislavského hradu dôstojne nadväzuje na jeho historický odkaz. Momentálne tu sídli Historické múzeum Slovenského národného múzea, ktoré v priestoroch Hradu pravidelne pripravuje výstavy. Okrem dočasných výstav tu sú i stále expozície – Klenotnica a Dejiny Slovenska (Od praveku po stredovek). Časť priestorov je využívaná na reprezentačné a štátne účely.
Priestor samotného hradného areálu je v hojnej miere využívaný obyvateľmi i návštevníkmi Bratislavy na vychádzky s možnosťou pekných výhľadov na historické jadro mesta, Dunaj a mestskú časť Petržalka.
Bratislavský hrad bol pre svoj nesporný historicko-architektonický prínos ako jedna z prvých historických pamiatok u nás vyhlásený v roku 1961 za národnú kultúrnu pamiatku číslo 1.
Bratislavský hrad v kontexte historických udalostí
Už stručný prehľad vývoja hradu dokumentuje stály záujem o jeho priestor. Takmer každá z historických epoch mnohými významnými udalosťami zasiahla do dejín hradu a jeho najbližšieho okolia.
Prvá správa o hrade
Prvý raz sa meno bratislavského hradu spomína v súvislosti s dôležitou udalosťou v roku 907. Ide o prvú písomnú správu o existencii tunajšieho hradiska. Tzv. Salzburské anály (Soľnohradské letopisy) opisujú bojové stretnutie vojsk bavorského markgrófa Luitpolda a starých Maďarov pod hradom s názvom Brezalauspurch. 4. júla 907 v tejto bitke Bavori utrpeli porážku, ktorá odštartovala expanziu Maďarov vo východnej časti Veľkej Moravy.
O necelých sto rokov sa toto územie stalo súčasťou mnohonárodného štátu Uhorského kráľovstva a už za jeho prvého kráľa Štefana I. sa Bratislavský hrad stal článkom siete strážnych hradov a pevností na západnej hranici krajiny.
Hrad súčasťou pohraničnej obrannej línie
Hrad bol mnohokrát vystavený nájazdom cudzích vojsk, ktoré využívali situácie, kedy bola vnútorná súdržnosť krajiny oslabená. Častými prípadmi boli boje o uhorskú korunu. V roku 1030 sa musel brániť útoku spojených armád nemeckého kráľa Konráda II. a českého kniežaťa Břetislava I. V roku 1042 prežil dvojmesačné neúspešné obliehanie nemeckého cisára Henricha III. L. Kemény v knihe Bratislavský hrad a Podhradie prináša krátku pasáž o tejto udalosti:
náhľad|vľavo|Nemecký cisár [[Henrich III. (Svätá rímska ríša)|Henrich III. pri obliehaní Bratislavského hradu. Miniatúra v iniciále E z Viedenskej obrázkovej kroniky z r. 1358]]Keď za vlády kráľa Kolomana vtrhol v roku 1108 do Uhorska nemecký kráľ Henrich V., hrad sa mu úspešne ubránil. O kvalite jeho opevnenia svedčí fakt, že ani pri obliehaní v roku 1146 sa saským a bavorským oddielom nepodarilo hrad dobyť priamym útokom (zmocnili sa ho napokon lsťou). Obsadený hrad bol nútený kráľ Gejza II. vykúpiť.
Bratislavský hrad a podhradie boli nielen dejiskami bojov medzi nemeckými a uhorskými vojskami, ale tiež svedkami vnútorných zápasov príslušníkov uhorskej vládnucej dynastie. Keď v roku 1074 Gejza I. a Ladislav I. zosadili z trónu svojho bratranca Šalamúna, ten sa pred nimi opevnil na hrade, kde istý čas odolával ich útokom.
Za panovania kráľa Bela III. sa na hrade odohrala významná udalosť. Belo, sídliaci už v Ostrihome, podporil výzvu pápeža Gregora VIII. o vyhlásení križiackej výpravy a prisľúbil účasť Uhorska na nej. Pri tejto príležitosti sa Bratislavský hrad a jeho okolie zmenili na zhromaždisko križiackych vojsk pred ich odchodom do Svätej zeme. V roku 1189 doviedol svoje vojská do Bratislavy aj nemecký cisár Fridrich I. Barbarossa, ktorý tadiaľ viedol svoju výpravu z Regensburgu pozdĺž Dunaja na východ. Tu sa k jeho šíkom pripojili rytieri z Čiech a Uhorska. Traduje sa, že tu pred ďalšou cestou – z ktorej sa však už nevrátil – svätil svätodušné sviatky. Odtiaľ sa časť vojsk plavila na východ po Dunaji, väčšia časť však postupovala po oboch brehoch rieky.
Iná významná udalosť svetodejinného významu sa viaže k hradu a roku 1207. Podľa dobových svedectiev sa 7. júla v tom roku narodila na Bratislavskom hrade kráľovi Ondrejovi II. dcéra Alžbeta, neskoršia uhorská svätica.
Ešte na konci toho istého storočia hrad opäť menil majiteľa. Stal sa ním veľmož Mikuláš z Kyseku (Güssingu) a hrad v roku 1286 násilne obsadil. Neudržal sa však na ňom. V samom závere 13. storočia sa na hrade vystriedali ešte dvaja majitelia: v roku 1287 Bratislavský a neďaleký Plavecký hrad získal rakúsky vojvoda Albrecht I., proti ktorému vojensky zakročil „pán Váhu a Tatier“ Matúš Čák Trenčiansky. V roku 1291 získal nielen hrad ale stal sa aj bratislavským županom.
Po nepokojnom 13. storočí sa v roku 1302 Bratislava stala cieľom nájazdov vojvodu Rudolfa III. Bratislavu a jej okolie vymanili z rakúskeho plienenia až v roku 1312 vojská kráľa Karola Róberta I. z Anjou, trvale sa však bratislavská župa stala súčasťou koruny až v roku 1322.
Relatívne pokojné časy prežil hrad počas takmer celého 14. storočia. V roku 1385 sa hrad opäť stal predmetom zálohu; tentoraz sa veriteľmi stali bratranci budúceho uhorského kráľa Žigmunda Luxemburského moravskí markgrófi Jošt a Prokop. Vďaka úsiliu Stibora zo Stiboríc, pána Beckovského hradu a veľkého Žigmundovho prívrženca, sa hrad podarilo v roku 1389 vrátiť do kráľovskej správy. Odmenou mu bolo bratislavské a v roku 1394 trenčianske županstvo. V súvislosti so Stiborom sa predpokladá aj stavebná úprava Bratislavského hradu.
Po moháčskej katastrofe
Svoju najsvetlejšiu históriu začal písať Bratislavský hrad v prvej polovici 16. storočia. Po porážke uhorských vojsk pri Moháči v auguste roku 1526, kde zahynul aj uhorský kráľ Ľudovít II. Jagelovský, sa pod hrozbou postupujúcich tureckých hord rozpŕchol budínsky kráľovský dvor. Kráľovná-vdova Mária Habsburská sa s malým sprievodom vysokých krajinských a cirkevných hodnostárov vydala smerom na Horné Uhorsko, do Bratislavy. Viezla so sebou aj kráľovský poklad a sväté relikvie. náhľad|[[Maximilián II. Habsburský|Maximilián II. bol prvým uhorským kráľom korunovaným v Bratislave (r. 1563). Bratislavský hrad sa od toho času stal na tristo rokov hlavným kráľovským hradom v Uhorsku]]Okamžite po Ľudovítovej smrti sa rozpútal mocenský zápas o uhorskú korunu. Po prechodnom období panovania Jána Zápoľského ju zásluhou Márie Habsburskej získal definitívne jej brat, rakúsky arcivojvoda Ferdinand I.
Moháčska katastrofa bola paradoxne pre Bratislavu požehnaním. Mesto na Dunaji sa na takmer tristo rokov stalo novým hlavným a korunovačným mestom Uhorského kráľovstva a hrad hlavným kráľovským hradom v Uhorsku. Hradný palác razom dostal nové využitie. Ubytovávali sa tu najvýznamnejší účastníci krajinských snemov, vrátane kráľa, už od roku 1552 v Korunnej veži uschovávali korunovačné klenoty. Sídlili tu aj niektoré krajinské a župné úrady.
Hradné priestory vždy ožívali nielen pri príležitosti zasadania snemu, ale najmä v súvislosti s prípravami a v priebehu konania korunovácií. Prvá (z celkom devätnástich) sa konala v septembri 1563, kedy sa uhorským kráľom stal Ferdinandov najstarší syn Maximilián II.
V roku 1619 sa nakrátko dostal hrad do rúk sedmohradského kniežaťa Gabriela Betlena, ktorý ho obsadil počas stavovského povstania proti Habsburgovcom. Už v nasledujúcom roku však uzavrel s kráľom Ferdinandom II. mier a z mesta odtiahol.
V roku 1698 hostil hrad významnú postavu svetových dejín – ruského cára Petra I. Dvadsaťšesťročný panovník vtedy podnikol poznávaciu cestu po západnej Európe. Na spiatočnej ceste sa zastavil vo Viedni u cisára Leopolda I. Chcel vidieť aj Uhorsko a jeho hlavné mesto. 18. júla v uvedenom roku sa vybral loďou po Dunaji na krátku návštevu Bratislavy a ostal tu tri dni.
Hrad aj naďalej slúžil zasadnutiam župných úradov, snemu a korunovačným slávnostiam, boli tu uschované korunovačné klenoty. Panovník sa tu ubytovával pri návšteve Bratislavy. V prechodnom období však bol na hrade iba nevyhnutný počet služobníctva a hradnej posádky.
Od Márie Terézie po úpadok
náhľad|vľavo|Baroková víťazná brána s kamennými plastikami trofejí uzatvára čestné nádvorie zo západnej strany Posledné skvelé obdobie zažil Bratislavský hrad s nástupom kráľovnej Márie Terézie (v roku 1741). Počas jej pobytu v Bratislave bola na hrade, teraz už prestavanom v novom barokovom slohu na pohodlné šľachtické sídlo, ubytovaná a tu aj prijímala zástupcov stavov a krajinských úradov. Po nezhodách s uhorskými stavmi na sneme v roku 1751 sa rozhodla zrušiť úrad uhorského palatína a na jeho miesto vymenovať kráľovského miestodržiteľa. Za sídlo mu určila Bratislavský hrad. K realizácii tohto rozhodnutia prišlo v roku 1765 keď zomrel palatín Anton Esterházy a na jeho miesto vymenovala ako miestodržiteľa svojho zaťa Alberta Sasko-Tešínskeho, ktorý sa v nasledujúcom roku i so svojou manželkou nasťahoval do adaptovaných priestorov kráľovského paláca. Hrad sa s príchodom umeniamilovného arcivojvodu stal miestom stretávania umelcov, ale aj lekárov, právnikov a vedcov. Palácové siene vyzdobené dielami popredných európskych umelcov dýchali atmosférou prepychu. Medzi významnými osobnosťami sa na hrade často objavovali skladateľ Joseph Haydn či kráľovský dvorný radca a predseda Uhorskej kráľovskej komory Anton I. Grasalkovič.
Po smrti Márie Terézie hrad architektonicky i významovo upadal. Čiastočné oživenie nastalo za vlády jej syna Jozefa II. zriadením generálneho seminára. Po jeho zrušení v roku 1801 nastalo obdobie totálneho úpadku hradu zavŕšené požiarom v roku 1811, keď dva roky predtým bol hrad vystavený strelám francúzskych diel pri Napoleonovom obliehaní Bratislavy.
Moderné dejiny
náhľad|Letecký pohľad na Bratislavský hrad v stave pred poslednou rekonštrukciouNové obdobie nastalo v dejinách hradu v päťdesiatych rokoch 20. storočia. Po predchádzajúcom statickom a archeologickom prieskume sa pristúpilo k záchrane hradných ruín. Po rokoch rekonštrukčných prác sa hrad opäť zaskvel vo svojej niekdajšej kráse. Pripadla mu česť zapísať sa do novodobých dejín, tentoraz spoločného česko-slovenského štátu. V obnovených priestoroch, v tzv. Sieni federácie, bol 30. októbra 1968 podpísaný Ústavný zákon o československej federácii. Od roku 1969 sa Bratislavský hrad stal vedľa Pražského hradu ceremoniálnym sídlom československého prezidenta v Slovenskej socialistickej republike.
Bratislavský hrad nemohli obísť ani udalosti súvisiace so vznikom súčasnej Slovenskej republiky. Ešte pred jej vyhlásením bola 1. septembra 1992 v bývalej Rytierskej sále (dnes Sieň ústavy) slávnostne podpísaná Ústava Slovenskej republiky. V marci 1993 sa na hrade konala inaugurácia prvého prezidenta Michala Kováča. V tejto súvislosti treba spomenúť, že hrad sa na istý čas stal sídlom hlavy nášho štátu.
Poslednou významnou udalosťou spojenou s Bratislavským hradom bolo stretnutie najvyšších predstaviteľov Spojených štátov amerických a Ruska, prezidentov oboch krajín Georga Busha a Vladimira Putina, ktoré sa tu uskutočnilo 24. 2. 2005 v rámci podujatia Slovakia Summit 2005. V roku 2010 bol Bratislavský hrad opravený a dostal novú tvár.
Prehliadka hradu
Hradný areál zaberá temeno nevysokého vŕšku (maximálna výška ) týčiaceho sa na ľavobrežnom výbežku nad Dunajom.
Do hradu možno v súčasnosti vstúpiť tromi bránami. Najznámejšou a v smere od Starého Mesta najfrekventovanejšou je východná Žigmundova brána. Prístup k nej vedie uličkami z podhradia (Beblavého ulicou príp. ulicou Zámocké schody).
Žigmundova brána, do 19. storočia mylne nazývaná Korvínovou, je najucelenejšou stavbou hradu z prvej polovice 15. storočia. Je považovaná za jedno z vrcholných diel v oblasti stredovekej hradnej architektúry na Slovensku. Ide o vežovú stavbu na štvorcovom pôdoryse s dobre zachovanými architektonickými prvkami gotického stavebného slohu. Patrí k nim napr. profilovaný segmentový portál na jej východnej fasáde, ktorý je dôkazom vysokej zručnosti a stavebného majstrovstva jej tvorcov.
Svoj vzhľad brána výrazne zmenila po roku 1802, kedy začal hradný areál slúžiť ako kasárne. Vtedy bránu upravili pre potreby strážnice. Prejazd horizontálne predelili na dva priestory. Do pôvodného portálu zasadili novú bránu a nad ňou okno strážnej miestnosti. Rekonštrukcia hradného areálu v 60-tych rokoch 20. storočia neobišla ani Žigmundovu bránu a jej najbližšie okolie. Vtedy nemilosrdne zbúrali domy lemujúce prístupovú cestu k bráne, bez ohľadu na ich výtvarné či historické kvality.
Za vežou je po pravej strane zachovaná časť pôvodného medzibránia s konzolami.
Barokové nádvorie svoju dnešnú podobu získalo počas tereziánskej prestavby v druhej polovici 18. storočia. Oporným múrom a vysokým násypom vtedy prekryli staršie vstupné objekty. Vznikol tak jedinečný slávnostný, prísne symetrický priestor s uceleným architektonickým výzorom. Dopĺňajú ho dve víťazné brány s kamennými trofejnými súsošiami. Do brány paláca sa vchádza pomedzi budovy niekdajších strážnic.
náhľad|vľavo|Bašta Luginsland je súčasťou východného opevneniaVľavo od paláca, na západnej terase hradu, sa nachádza trojkrídlová jednoposchodová budova, pôvodne slúžiaca ako stajne, vozovne a byty pre služobníctvo, dnes využívaná ako kancelárie poslancov Národnej rady SR.
Východne od čestného nádvoria sa pri paláci nachádza náznaková rekonštrukcia objavených základov trojloďovej baziliky z 9. storočia, veže z 10. storočia a Kostola najsvätejšieho Spasiteľa z 11. storočia. Tento priestor dopĺňa na vysokom podstavci umiestnená socha sediaceho Krista korunovaného tŕním, pravdepodobne súčasť niekdajšej Kalvárie v Podhradí (na Mikulášskej ulici), ktorá vznikla v polovici 18. storočia. Na toto miesto sa stĺp so sochou dostal z priestoru pred Viedenskou bránou. Tesne pri východných hradbách dala Rehoľa svätej Alžbety v roku 2000 umiestniť bronzové súsošie svätej Alžbety so žobrákom (dielo talianskeho sochára Norberta Salaia), ako pripomienku roku 1207, kedy sa na Bratislavskom hrade táto uhorská princezná a neskoršia svätica narodila.
Západná Viedenská brána (zvaná aj Karolova) pochádza z roku 1712, kedy bola postavená pri príležitosti korunovácie Karola III. (otca Márie Terézie) za uhorského kráľa. V čase, keď hradný areál plnil funkciu kasární bola brána v hornej časti doplnená nemeckým a maďarským nápisom: K a K. SCHLOSSBERG KASERNE resp. ''CS. es KIR. VÁRHEGY LAKTANYA t. j. Cisárske a kráľovské kasárne na Hradnom vrchu''. Vpravo pred bránou stáli nápadné mechanické hodiny v kovovej schránke s dlhým kyvadlom.
Dnes je Viedenská brána hlavnou prístupovou bránou do hradu.
Z podhradia sa ho hradu vstupuje Mikulášskou bránkou, úzkym priechodom vo východných hradbách. Vpravo od bránky stojí bašta s výrazným arkierom zvaná Luginsland. Po prejdení bránky sa dostaneme na východnú terasu hradu, kde stojí prízemná budova bývalých kráľovských stajní, dnes hradná vináreň. Pri ceste na hornú terasu sa nachádza hradná cisterna z 18. storočia.
Poslednou z brán (jedinou, ktorá neslúži verejnosti) je Leopoldova, pochádzajúca z roku 1674, z čias prestavby hradného opevnenia počas panovania kráľa Leopolda I. Predpokladá sa, že ju projektoval svojho času hlavný cisársky architekt Lodovico Ottavio Burnacini. Je postavená z lomového kameňa. Vrchné ukončenie tvorí rímsa, ktorú zdobia tri kamenné gule; na oblúkom je umiestnený cisársky erb. Pravdepodobne bola opatrená padacím mostom čo dosvedčujú dva postranné otvory v hornej časti, v ktorých boli upevnené reťaze. Meno stavebníka a rok výstavby pripomína nápis pod rímsou. Svoju funkciu hlavnej vstupnej brány do hradu plnila až do postavenia Karolovej brány v roku 1712, kedy ju ako nepotrebnú zamurovali.
Hrad ako umelecký objekt
Bratislavský hrad je od stredoveku veľmi vďačným umeleckým objektom, či už z pohľadu zachytenia v historických súvislostiach alebo ako krajinársky objekt.
náhľad|Hrad s podhradím (1864) na grafike [[Ludwig Rohbock|Ludwiga Rohbocka]]Najstaršie vyobrazenie Bratislavského hradu sa nachádza v tzv. Viedenskej obrázkovej kronike vydanej v Székesfehérvári v roku 1358. V kronike zachytávajúcej dejiny Uhorska začiatku druhej polovice 14. storočia je na dvoch, z takmer stopäťdesiatich miniatúr a iniciál, zachytené vybrazenie Bratislavského hradu. Na jednom z obrazov spoza opevnenia vyčnieva vysoká veža a hranolová budova s prístavbou, druhý obraz sa viaže k obliehaniu hradu nemeckým cisárom Henrichom III. v roku 1052. Tu vidíme tri stojace postavy (kráľa a dvoch rytierov) a dvoch obrancov hradu vo vode pri navŕtavaní nemeckých lodí kotviacich na Dunaji.
Viacero historických kresieb, litografií či rytín s motívom hradu sa viaže ku konkrétnej udalosti, napr. rytina J. Horzmüllera z roku 1608 zachytávajúcej korunováciu Mateja II. alebo rytina G. Boutattsa vytvorená v roku 1622 pri príležitosti korunovácie Leopolda I. Z viacerých vyobrazení sa dozvedáme o vzhľade hradu v konkrétnych historických obdobiach, napr. rytina M. Meriana z roku 1608 s pohľadom na Bratislavu a hrad zo severu; zaujímavou rytinou pochádzajúcou z roku 1663 je plán vojenského architekta Jozefa Priamiho s návrhom nikdy nerealizovaného opevnenia hradu v tvare osemcípej hviezdy.
K vzácnym vyobrazeniam hradu patria tie, ktoré zachytávajú už neexistujúce stavby v jeho okolí, príp. dobové, dávno zaniknuté scenérie. Jedným z takých je vyobrazenie hradu z 19. storočia s každoročne stavaným pontónovým mostom cez Dunaj. Na kolorovanom lepte z roku 1800 je vidieť dnes už neexistujúca východná prístavba hradu, Terezianum.
Napriek skaze, ktorú vykonal v roku 1811 požiar, sa ruiny hradného paláca viackrát objavili na dobových pohľadniciach ako krajinárska kulisa. Pohľadnice, rovnako ako historické fotografie sú neoceniteľným svedectvom doby, vďaka ktorému máme predstavu o vzhľade hradu do času jeho obnovy.
Cinquain
Cinquain (čítaj senkén) je básnická forma, ktorú vytvorila americká poetka Adelaide Craps na začiatku 20. storočia. Má ustálenú formu rovnako ako napr. haiku či tanka. Vlastne bola reakciou na tieto formy. Tento žáner pozorného autora môže naučiť ako pôsobia jednotlivé slovné druhy na výstavbu básne. Pomenovanie pochádza z francúzštiny, je odvodené od slova päť a značí „päticu“, „súbor piatich prvkov“. Učí nás vyjadrovať sa stručne, jasne, hutne, k veci.
Pravidlá výstavby pre Cinquain
Cinquain je päťveršová báseň. Prvý verš je silno príznakové podstatné meno. Druhý sú dve prídavné mená, ktoré 1. verš modifikujú, dávajú mu jedinečnejšie vlastnosti. Tretí verš dynamizuje celú báseň, sú to tri slovesá. Posúvajú podstatné meno do zaujímavých situácií. Štvrtý verš je nosný. Vyjadruje postoj autora, pripravuje báseň na pointu/ variuje pôvodný význam prvého verša. Skladá sa zo štyroch slov. Autor musí uvažovať nad výberom slov a ich skrátenou významovou kombináciou. Piaty verš je opäť podstatné meno, ktoré určitým spôsobom, metaforicky, súvisí s tým prvým. A tak uzatvára celú báseň - /prirovnanie, metaforu/ do celku... Posledný verš – slovo je pointou, ktorá vytvára určitý estetický zážitok.
Šablóna na cinquain
Zásady
Cinquain má niektoré zásady, ktoré je povinnosť dodržať, aby sa dal formálne považovať za cinquain:
Príklady
Krajina divoká, smädná šermujem, vzdychám, lákam sľubujem Ti svoju vernosť Pathagonia
lečo aromatické, paradajkové bublá, vonia, láka na slaninke s vajíčkom večera
štetec štíhly, elegantný kĺže sa, tvorí, prezrádza zatancoval mi bez hudby erotika
HC Košice v sezóne 1997/1998
HC Košice v sezóne 1997/1998 hrali svoju 5. sezónu 5. ročníka v najvyššej slovenskej hokejovej súťaži. Po neúspešnej obhajobe titulu z predošlej sezóne 1996/97, keď vo finálove sérii proti Dukle Trenčín prehrali 3:1 na zápasy, vstupujú do sezóny ako vicemajstri a s novou trénerskou dvojicou Brunclík - Jančuška, ktorá striedala dvojicu Vincent Lukáč a Peter Slanina.
V príprave sa zúčastnili na 4. ročníku trenčianskeho hokejového turnaja Rona Cup 1997. Na turnaji obhajovali prvenstvá u predošlých dvoch rokov. Napokon sa im to po prehrách s českým extraligistami HC Petrou Vsetín a HC Vítkovicami nepodarilo keď obsadili predposledné miesto pred poslednou Duklou Trenčín.
Počas sezóny sa zúčastnili na novovytvorenom európskom turnaji Kontinentálny pohár. HC Košice boli na 1.ročníku turnaja nasadený do 3. kola do skupiny N s tímami EC Klagenfurt, Podhale Nowy Targ a s českým tímom HC Železárny Třinec, ktorý na jeseň 1997 organizoval túto skupinu. Košice po remíze s Klagenfurtom a víťazstvách nad Nowym Targom a Třincom vyhrali skupinu N a tým postúpili do finále, ktoré sa uskutočnilo vo fínskom meste Tampere, v hale Hakametsä.
Vo finále, ktoré sa uskutočnilo od 26. decembra 1997 do 28. decembra 1997, sa slovenský vicemajster stretol postupne s tímami z nemecka, ruska a fínska. V prvom zápase 26. decembra sa Košice stretli s nemeckým klubom Eisbären Berlin nad ktorým vyhrali 5:2. O tomto výsledku rozhodla najmä druhá tretina, ktorá skončila 4:0 v prospech slovenského extraligistu.
27. decembra košické HC remizovalo s porazeným semifinalistom prechádzajúcej sezóny ruskej superligy Salavatom Julajevom Ufa.
V posledný deň finálového turnaja stačila košičanom na celkový Triumf aj remíza s mužstvom SM-liigy Ilves Tampere. HC Košice nakoniec vyhrali nad domácim klubom 5:4 a stali sa víťazmi prvého ročnika Kontinentálneho pohára v ľadovom hokeji pre sezónu 1997/1998.
Košiciam sa výsledkovo darilo aj v extralige. Po základnej časti skončili na druhom mieste o dva body za víťazom základnej časti Slovanom Harvard Bratislava. Oba celky spolu počas sezóny odohrali 4 zápasy v 2 prípadoch sa radovali košičania v dvoch bratislavčania.
Vo štvrťfinále play-off slovenskej extraligy sa HC stretlo s mužstvom Martimex ZŤS Martin, ktoré obsadilo po základnej časti siedme miesto.HC Košice vyhrali túto sériu 3:0 na zápasy a postúpili do semifinále.
V semifinále sa mužstvo Košíc stretlo s tímom HC ŠKP Poprad. Košičania túto sériu vyhrali rovnako bez prehry 3:0 na zápasy a postúpili do 5 finále v rade. A keďže sa trenčianska dukla do finále nedostala, Košice vytvorili rekord v počte fínálových sérii v rade.
Nepostúpením Dukly Trenčín do finále vznikla na slovensku nová situácia, keď diváci prvýkrát v histórii videli iné finále extraligy ako Dukla - Košice.
Finále 1997/98 medzi dvoma najlepšimi tímami Slovanom Harvard Bratislava a Košicami prinieslo mnoho pamätných momentov. Po úvodných dvoch stretnutiach v Bratislave, ktoré vyhral bratislavský Slovan Harvard 3:2 po predĺžení a 5:4 po predĺžení, bol stav série 2:0 pre Slovan Harvard. Po zápasoch v Košiciach, ktoré domáci tím vyhrali 2:1 a 4:1, sa séria vyrovnala.
Najlepším strelcom ligy sa v tejto sezóne stal košický útočník Vlastimil Plavucha s 37 strelenými gólmi. Z ligy nevypadol nikto, keďže sa HK 32 Liptovský Mikuláš zachránil v baráži.
Káder
Tréneri
Herný systém
Kontinentálny pohár v ľadovom hokeji 1997/98 hralo 42 klubov z 26 krajín. Pohár trval od 19. septembra do 28. decembra 1997. Turnaj organizovala medzinárodná hokejová federácia. Turnaj bol vytvorený spoolu s Európskou hokejovou ligou(EHL) ako náhrada za zaniknutý turnaj o Pohár európskych majstrov. Turnaj slúžil ako náhrada pre krajiny, ktoré nehrali EHL, tímy boli volené krajinami respektíve hokejovými asociácami.
Turnaj sa hralo trojkolovo s finálnym turnajom v skupinách. 1.kolo(A,B,C,D,E), 2.kolo(F,G,J,K,L), 3.kolo(M,N,O). Tímy v kolách boli nasadené podľa kvality. Do finále postupovali víťazi skupín 3.kola a organizátor finále.
Skupina N
Skupina N sa hrala v českom meste Třinec, na třineckom zimnom štadióne.
Finále
Finálový turnaj sa hral vo fínskom meste Tampere, v aréne Hakametsä.
Herný systém
Ligu hralo 10 klubov. Liga sa hrala na dve časti, základnú a play-off. Počas základnej časti každý s každým odohral 2 zápasy vonku a 2 zápasy doma. Prvé osem tímy postupovali do play-off. Štvřtfinále, semifinále a finále sa hralo na 3 víťazné zápasy. Porazení semifinalisti hrali zápasy o 3.miesto na 3 víťazné stretnutia.
Zápasy Základnej časti
Hrubým písmom sú označené zápasy hrané Doma
Zápasy
{| class="toccolours" width=100% style="clear:both; margin:1.5em auto; text-align:center;" ! colspan=2 style="background:#FFFFFF;border-top:#FF8C00 5px solid;border-bottom:#000000 5px solid;" | Zápasy play-off Štvrťfinále - #2 HC Košice vs. #7 Martimex ZŤS Martin - stav série 3:0 Semifinále - #2 HC Košice vs. #3 HC ŠKP Poprad - stav série 3:0
Finále - #1 Slovan Harvard Bratislava vs. #2 HC Košice - stav série 3:2 |}
Štatistiky hráčov
Zdroj: eurohockey.com
Fred Wesley
Fred Wesley (4. júl 1943, Columbus, Georgia) je americký džezový and funkový trombónista, najznámejší spoluprácou s Jamesom Brownom v šestdestiatych a sedemdesiatych rokoch ako aj s Parliament-Funkadelic v druhej polovici sedemdesiatych rokov.
Biografia
Wesley sa narodil v Columbus, Georgia, neskôr sa rodičia presťahovali do Mobile, Alabama. Ak dieťa sa učil hrať na piane a neskôr trumpete a okolo veku 12 rokov jeho otec doniesol domov trombón, následne sa preorientoval na trombón.
Počas šesťdesiatych a sedemdesiatych rokov bol dôležitým členom kapiel Jamesa Browna, hral na mnohých nahrávkach, čo sa stali hitmi vrátane „Say it Loud - I'm Black and I'm Proud“, „Mother Popcorn“ a spolu napísal piesne ako „Hot Pants“. Jeho klzké riffy a ostré, precízne sóla, doplňujúce solá saxofonistu Macea Parkra, dali Brownovým R&B, soul, a funk tónom svoj inštrumentálnu šťavu. V sedemedesiatych rokoch pracoval ako band leader a hudobný riaditeľ Brownovej kapely the J.B.'s a zložil väčšinu skladieb a aranžmánov pre kapelu. Jeho meno bolo uvedené na 'Fred Wesley & the J.B.'s' nahrávke "Doing It to Death", ktorá sa predala vo viac než milióne kusov a bola ocenená zlatou platňou R.I.A.A. v júli 1973. V roku 1975 odišiel z Brownovej kapely a strávil niekoľko rokov hraním v niekoľkých projektoch Parliament-Funkadelic Georgea Clintona, dokonca nahral niekoľko albumov odštiepenej kapely, The Horny Horns.
Wesley sa stal pojmom v jazze v roku 1978 keď sa stal súčasťou Count Basie Orchestra. Svoj prvý jazzový album ako líder, To Someone, vydal v roku 1988. Nasledový bol New Friends v 1990, Comme Ci Comme Ca v 1991, a živý album Swing and Be Funky, a Amalgamation v 1994.
Začiatkom deväťdesiatych rokov Wesley chodil na turné s kolegami z the James Brown band, Pee Wee Ellis a Maceo Parker, ako JB Horns. Odchodom Ellisa sa kapela stala The Maceo Parker Band. Wesley bol hlavným trombonistom s Parkrom do roku 1996 keď si založil vlastnú kapelu, The Fred Wesley Group, teraz známku pod názvom Fred Wesley and the New JBs.
Wesleyho 35-ročná kariéra zahrňuje hranie s a aranžovanie pre širokú škálu ďalších umelcov ako Ray Charles, Lionel Hampton, Randy Crawford, Vanessa Williams, The SOS Band, Cameo, Van Morrison, Socalled a raperov De La Soul. Veľa ďalších umelcov samplovalo jeho prácu.
V roku 2002 Wesley napísal Hit Me, Fred: Recollections of a Sideman, autobiografiu o svojom živote muzikanta, ktorý pracuje na projektoch iných kapiel. V roku 2002 tiež nahral album Wuda Cuda Shuda.
Wesley pracoval ako mimoriadny profesor na Katedre jazzových štúdií na School of Music na University of North Carolina at Greensboro od 2004 do 2006, a teraz pracuje so študentami ako hosťujúci umelec na viacerých ďalších školach vrátane Berklee College of Music a Columbia College of Chicago. Okrem vystupovania so svojou vlastnou kapelou tiež koncertuje ako súčasť kolaborácie zvanej Abraham Inc. spolu s klezmerovým umelcom Davidom Krakauerom a klezmerovo/hip-hopovým umelcom Socalled-om.
V roku 2007 prijal pozvánku prispieť do Goin' Home: A Tribute to Fats Domino (Vanguard). Prispel s Lenny Kravitz, Rebirth Brass Band, Troy "Trombone Shorty" Andrews, Pee Wee Ellis a Maceo Parker do ich verzie Dominovej skladby "Whole Lotta Lovin'".
V roku 2010 Wesley prispel do Kings (Freestyle Records), štvrtého albumu izraelského funkovo-Grooveového súboru, The Apples. Osobitné časti albumu boli venované práci s Wesleym, jedným z hrdinov skupiny.
Wesley tiež pôsobí na voľnej nohe ako aranžér, producent a štúdiový hráč.
Diskografia
Ako leader
S Georgeom Bensonom
S Jamesom Brownom
S The J.B.'s
Biografia
Wesley, Fred. Hit me, Fred : recollections of a side man. Durham : Duke University Press, 2002. (ISBN 0-822-32909-3)
Assigny (Seine-Maritime)
Assigny je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Seine-Maritime, v regióne Horná Normandia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Dejiny Egypta
Dejiny Egypta môže byť:
Gergueil
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Bitka o Francúzsko
Bitka o Francúzsko (10. máj22. jún 1940) začala útokom nemeckých vojsk na Holandsko, Belgicko, Luxembursko (Fall Gelb), ktorý znamenal likvidáciu najlepších spojeneckých armád. Následne pokračovala útokom na Francúzsko (Fall Rot) a skončila kapituláciou Francúzska v Compiègne (ostatné štáty boli rozdrvené či kapitulovali už skôr).
Spojenecké obranné plány
Spojenci na fronte nevyvinuli žiadnu rozhodujúcu aktivitu a spoliehali sa na to, že sa bude Poľsko brániť dlhšie. Získaný čas sa mal využiť na dobudovanie armády a najmä chýbajúcich obrnených jednotiek. Francúzi s Angličanmi sa spoliehali na viacero faktov, jedným z nich bolo držanie silných záloh severne od Paríža, ktoré mali zasadiť do bojov neskôr. Spoliehali sa tiež na to, že Nemci budú viesť hlavný útok cez Holandsko a nie cez Ardeny, ktoré spojenecké velenie považovalo za ťažko priestupné pre vtedajšiu obrnenú techniku. Francúzi plánovali držať obrannú líniu na Holandskej rieke Dijle, s dôrazom na slabinu medzi ňou a riekou Meusou pri meste Gembloux, kde plánovala koncentrovať väčšiu časť svojich tankov.
Prvá fáza
náhľad|vľavo|Mansteinov plán, ktorý realizovali nemecké vojská Operácia začala 10. mája 1940, keď Nemecké vojská rýchlo obsadili Luxembursko a nemeckí parašutisti zoskočili pri Rotterdame v tzv. Pevnosti Holandsko. V ten istý deň 10. mája dobyli nemeckí parašutisti belgickú pevnosť Eben Emael strážiacu prechody cez Albertov kanál neďaleko mesta Liège, ktoré bolo dobyté o tri dni neskôr. 14. mája kapitulovala posádka v Rotterdame a o deň neskôr kapitulovalo celé Holandsko, čím sa Nemecku otvorila cesta do Francúzska. Kráľovná Wilhelmina odišla s exilovou vládou do Británie.
Medzi 12. a 13. májom sa stretlo v sérii zrážok obrnených jednotiek asi 1500 spojeneckých a nemeckých tankov Skupiny armád B v bojoch o Hannut. Francúzi stratili po prvom dni ťažkých bojov asi 100 tankov, kým Nemci prišli o 160, napriek tomu sa im podarilo nasledujúceho dňa postúpiť ďalej, v bojoch tu však Francúzi získali čas na vybudovanie druhej línie a ich tankové jednotky sa neskôr stiahli. Hoepner sa napriek rozkazom pokúsil ďalší deň zaútočiť na dobre bránené francúzske pozície, ale neuspel. O bitke sa však rozhodlo na južnejšom úseku frontu.
Belgické hlavné mesto Brusel bolo obsadené 17. mája, ale belgická armáda aj naďalej pokračovala v odpore, a spoločne s francúzskou a britskou armádou ustúpili za rieku Somme, kam sa Nemci dostali až 20. mája. V ten istý deň sa dostal Wehrmacht k pobrežiu kanála La Manche. O štyri dni prelomila nemecká tanková skupina generála von Kleista obranu k rieke Šelde, ale Hitler jej nariadil zastaviť postup na prístav Dunkerque, kde sa nachádzalo asi 350 000 britských a francúzskych vojakov, čím umožnil evakuáciu veľkej časti vojska, ktoré bolo prepravené do Anglicka. Po znovuvyzbrojení mohli byť vojaci opäť nasadení do bojov.
Nemecké jednotky postupujúce k rieke Meuse ju dosiahli poobede 12. mája. To dovolilo všetkým trom armádam Skupiny armád A vytvoriť na druhom brehu tri predmostia, jedno na juhu pri Sedane, ďalšie pri Monthermé severozápadne a tretie pri Dinant, ďalších  na sever. Francúzska obrana rieky Meusy bola na pomerne dobrej úrovni z technického hľadiska. Kvalitné obranné postavenia však zaisťovali iba záložné jednotky. 13. mája začali Nemci svoj útok silným bombardovaním a delostreleckým ostreľovaním francúzskych pozícií v okolí Sedanu. Napriek tomu že sa posádky bunkrov spočiatku držali dobre, po silnom bombarovaní a úteku ich delostreleckých jednotiek sa nakoniec zrútila aj ich obrana. Nemci pri tom prenikli asi za rieku za pomerne malých strát. Medzi francúzskymi jednotkami vtedy vypukla panika a neporiadok. Vojaci utekali zo svojich postavení pri zmienkach o nemeckých tankoch v ich tyle.
Göllersdorf
Göllersdorf je obec v Rakúsku v spolkovej krajine Dolné Rakúsko v okrese Hollabrunn.
Bitka o Francúzsko
Evakuácia z Dunkerque
Briti si už dávnejšie uvedomili svoju nezávideniahodnú situáciu, do ktorej sa dostali a preto zanechali protiútokov a začali sa sústrediť na obranu pobrežia. 25. mája však Nemci dobyli Boulogne a Calais padlo v priebehu nasledujúcich 3 dní. Spojenci urýchlene rozbehli operáciu Dynamo, ktorá mala za cieľ evakuovať čo najviac vojakov, z obkľúčeného Dunkerque, do Británie. V tej dobe sa však odohrala veľmi významná udalosť, keď Hitler prikázal zastaviť útok na mesto aby ho mohlo bombardovať letectvo. Bolo to pravdepodobne vďaka tomu, že sa obával veľkých strát svojich najlepších jednotiek, ku ktorým mohlo dôjsť pri útokoch na veľké koncentrácie spojeneckých jednotiek. Svoju rolu zohralo aj Göringove ubezpečenie, že Luftwaffe evakuácii spoľahlivo zabráni. Prestávka v nemeckom útoku sa však viac vyplatila spojencom, ktorí boli schopní posilniť obranu, ktorá potom vyše 10 dní odolávala nemeckým útokom. Útoky Luftwaffe navyše nakoniec neboli až také účinné aby preprave zabránili.
Potom ako Francúzi a Briti oznámili predstaviteľom Belgicka, že budú opúšťať Dunkerqe, vyhlásil belgický kráľ Leopold III. kapituláciu belgických vojsk. Nemcom sa podarilo obsadiť Dunkerqe až 4. júna, keď sa už evakuácia z veľkej časti blížila ku koncu a hlavná časť vojska bola zachránená. Celkovo asi 218 226 britských a okolo 120 000 francúzskych vojakov. V meste však zostalo 40 000 francúzskych a britských vojakov, ktorí do poslednej chvíle držali obrannú líniu a umožnili svojim spolubojovníkom uniknúť z obkľúčenia – všetci obrancovia boli zajatí Nemcami.
Göllersdorf
Žije tu obyvateľov.
Bitka o Francúzsko
Druhá fáza – útok na Francúzsko
náhľad|vpravo|Nemecké jednotky prechádzajúce po Champs Elysees v Paríži Po porážke spojeneckých jednotiek v severovýchodnom Francúzsku a Belgicku sa Francúzi ocitli vo veľmi ťažkej situácii, od rieky Sommy po Sedan sa vytvoril nový dlhý front, ktorý museli obsadiť iba záložnými či menej kvalitnými jednotkami. Celkovo mali k dispozícii 64 + 1 britskú divíziu.
5. júna prekročili Nemci rieku Sommu a začali tak postup na Paríž zo severovýchodu. 9. júna začal hlavný nemecký nápor na Maginotovu líniu. O deň neskôr vyhlásilo Mussoliniho Taliansko rozkladajúcemu sa Francúzsku a Spojenému kráľovstvu vojnu. Talianska armáda ale nebola na vojnu pripravená, a preto vôbec nevstúpila na francúzske územie, s výnimkou Korziky. 10. júna ušla francúzska vláda do Bordeaux. Paríž bol vyhlásený za otvorené mesto a vojská Wehrmachtu do neho vstúpili o dva dni neskôr. Francúzi sa vzdali dobrovoľne hlavného mesta, aby uchránili kultúrne pamiatky mesta pred vojnovými útrapami a všeobecným zničením. 12. júna začali demoralizovaní francúzski vojaci so všeobecným ústupom, no boje pokračovali až do 22. júna.