cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Mary Wollstonecraftová
Biografia
V roku 1793 nadviazala s Imlayom milenecký vzťah, Imlay ju dokonca prehlásil za manželku, ale k sobášu nikdy nedošlo. Z tohto vzťahu sa narodila dcéra Fanny Imlayová (1794 – 1816). Mary s dcérou napokon začiatkom apríla 1795 opustili Francúzsko a odišli do Londýna. Z dôvodu rozchodu s milencom Imlayom sa Mary dvakrát pokúsila o samovraždu (prvýkrát sa v máji roku 1795 otrávila ópiom, neskôr sa pokúsila utopiť v Temži, ale zachránil ju náhodný okoloidúci).
Jej manželom sa 29. marca 1797 stal politický filozof William Godwin (1756 – 1836). Z manželstva sa narodila dcéra Mary, ktorá sa neskôr stala manželkou romantického básnika Percy Bysshe Shelleyho. Po narodení dcéry dňa 30. augusta 1797 dostala Mary Wollstonecraftová popôrodnú horúčku (lat. febris puerperalis) a o desať dní neskôr zomrela.
V roku 1792 vydala svoje dielo - Obhajoba práv žien. Jej práca Obhajoba ženských práv je jedným z prvých spisov, ktoré požadovali rovnoprávnosť žien a ich právo na vzdelanie.
Jej dcéra Mary Shelleyová bola spisovateľkou, preslávila sa hororovým románom Frankenstein alebo Moderný Prometeus.
Klondike (rieka)
thumb|200px|Pohľad z mosta na Dempster Highway na rieku Klondike
Klondike je rieka tečúca centrálnou časťou teritória Yukon a vlievajúca sa do rieky Yukon pri meste Dawson.
Klondike pramení v pohorí Ogilvie Mountains. Podľa rieky bola pomenovaná okolitá oblasť a tak isto aj jedna z najväčších svetových zlatých horúčok je známa pod menom zlatá horúčka na Klondike.
New Radicals
Skupina je najviac známa vďaka ich debutovému singlu „You Get What You Give“, ktorý dosiahol 1. miesta v hudobných rebríčkoch v Kanade a na Novom Zélande. Jeho text, ktorý v závere uráža celebrity zapríčinil, že nemal veľkú popularitu v médiách.
Hlinícky potok (prítok Váhu)
Hlinícky potok je potok na Hornom Považí, v centrálnej časti okresu Bytča. Je to pravostranný prítok Váhu, meria 5,5 km a je tokom III. rádu.
Pramení v Javorníkoch, v podcelku Nízke Javorníky, v časti Rovnianska vrchovina, na juhovýchodnom svahu Palieska (665,1 m n. m.) v nadmorskej výške približne 580 m n. m. Najprv tečie juhojuhovýchodným smerom, v pramennej oblasti priberá sprava krátky prítok z južného svahu Palieska, postupne sa stáča a tečie severojužným smerom. Ďalej priberá krátky ľavostranný prítok prameniaci západne od kóty 516,0 m a tiež krátky pravostranný prítok prameniaci severne od Prašnice (431 m n. m.). Následne sa stáča juhovýchodným smerom, zľava priberá prítok (317,6 m n. m.) prameniaci južne od kóty 516,0 m, vstupuje do Bytčianskej kotliny, stáča sa opäť severojužným smerom a podteká Hričovský kanál. Preteká východným okrajom bytčianskej mestskej časti Hliník nad Váhom, podteká cestu II. triedy č. 583, napokon sa stáča k ústiu na juhozápad a juhojuhovýchodne od mestskej časti ústi v nadmorskej výške 305,2 m n. m. do Váhu.
Derek Walcott
Životopis
Jeho pôvod je čiastočne anglický, holandský a domorodý. Študoval na univerzite West Indies na Jamajke. Vyučoval na školách vo Svätej Lucii, Grenade a prispieval do tlače na Jamajke a Trinidade. Svoju dramatickú tvorbu začal na Svätej Lucii v roku 1950 a v rokoch 19581959 študoval divadlo v New Yorku. Žil striedavo v Trinidade a USA, kde časť roku prednášal na Bostonskej univerzite.
Známym sa stal hlavne pre svoju poetickú tvorbu, jeho najznámejšim dielom je epická báseň Omeros, ktorá čerpá z Homéra.
Čierna smrť
Čierna smrť bola obrovská pandémia, pravdepodobne pľúcneho moru (pôvodcom je baktéria Yersinia pestis ), ktorá zasiahla Európu a Áziu v polovici 14. storočia. V širšom zmysle mor vôbec. Existujú však i odlišné názory na pôvodcu pandémie (pozri kapitolu Príčiny pandémie).
Všeobecne sa predpokladá, že názov „čierna smrť“ má pôvod v jednom výraznom príznaku ochorenia, ktoré sa odborne nazýva akrálna nekróza (odumretie končekov prstov a ušných lalôčikov pre poruchu cievneho zásobenia a podkožné krvácanie, ktoré má čierne sfarbenie). V skutočnosti sa názov skôr vzťahuje na ďalšie významy slova „čierna“ ako prejavu smútku, trúchlenia a nešťastia.
V Európe sa objavila v rokoch 1347 – 51 a zahubila asi polovicu populácie (25 až 34 miliónov ľudí; odhady sa pohybujú medzi jednou až dvomi tretinami celkového počtu obyvateľov kontinentu). V približne rovnakom čase sa nákaza objavila aj vo veľkej časti Ázie a Blízkeho východu. Celkovo táto pandémia zahubila asi 75 miliónov ľudí. Rovnaké ochorenie sa v rôznom rozsahu a stupni úmrtnosti do Európy vracalo opakovane až do 18. storočia. K najvýznamnejším epizódam patrila epidémia v Taliansku (1629-1631), Londýne (1665–1666), Viedni (1679), Marseille (1720-1722) a v roku 1771 v Moskve. Mor bol v Európe naposledy zaznamenaný na začiatku 19. storočia, no dodnes sa objavujú menšie ložiská infekcie inde vo svete (Severná a centrálna Afrika, Madagaskar, Ázia, severná i južná Amerika — vrátane USA).
Okrem zdecimovania európskej populácie zmenila pandémia i sociálnu štruktúru kontinentu, vážne poškodila dovtedy dominantnú politickú i ekonomickú silu - katolícku cirkev, viedla k rozsiahlym perzekúciám niektorých skupín obyvateľstva - Židov a malomocných, a vytvorila celkový pocit neistoty a ohrozenia zdravia, vedúci k spôsobu života, ktorý nemyslel na budúcnosť (opísaný v diele Dekameron (1353) od Giovanniho Boccacia).
Priebeh pandémie
Bez ohľadu na správnosť teórie o mieste vzniku je zrejmé, že závažnosť a rozsah pandémie bol výrazne umocnený vojnami, hladom a počasím, ktoré v tom období sužovali rozsiahle oblasti Európy a Ázie. Ničivá občianska vojna v Číne medzi domácim obyvateľstvom a mongolskými hordami sa odohrala v období rokov 1205 až 1353. Dlhotrvajúci konflikt vážne narušil poľnohospodárstvo a obchod a viedol k opakovaným hladomorom. Na konci 13. storočia vypukla tzv. „Malá doba ľadová“. Katastrofické počasie dosiahlo svoj vrchol v prvej polovici 14. storočia, so závažnými celosvetovými dôsledkami.
V rokoch 1315 až 1322 postihol severnú Európu katastrofický nedostatok potravín, známy ako Veľký hladomor. Nedostatok jedla a jeho extrémne vysoké ceny boli tvrdou životnou realitou minimálne storočie pred vypuknutím pandémie. Pšenica, ovos, seno a následne i domáce zvieratá boli nedostatkovým tovarom - následkom bol hlad, podvýživa, oslabenie imunitného systému a znížená odolnosť obyvateľstva proti chorobám. Európska ekonomika sa začala točiť v bludnom kruhu, v ktorom hlad a chronické choroby znižovali produktivitu poľnohospodárstva, ktoré produkovalo nedostatok obilia, dostupného preto len za stále sa zvyšujúce ceny. Hladomor tak sám zvyšoval svoju intenzitu a rozsah, a v oblastiach ako Flámsko a Burgundsko ničil populáciu takým spôsobom, ako neskôr „čierna smrť“ devastovala celú Európu.
Epidémia brušného týfu v tomto období sa dá označiť za prvé znamenie prichádzajúcej katastrofy. Zahynulo mnoho tisíc ľudí v husto obývaných mestských oblastiach, najmä v Ypres. V roku 1318 postihla zvieratá v Európe epidémia neznámeho ochorenia (pravdepodobne sneť slezinná - antrax). Infekcia najviac postihla ovce a dobytok, a ešte viac zhoršila už i tak hrozivý nedostatok potravy a produktivitu poľnohospodárstva. Čoraz medzinárodnejší charakter európskej ekonomiky viedol k tomu, že jej útlm sa šíril celým kontinentom. V dôsledku epidémie došlo k výraznému zníženiu exportu ovčej vlny z Anglicka, a to malo za následok pád flámskeho textilného priemyslu. Nezamestnanosť šla ruka v ruke s rastúcou kriminalitou a chudobou.
Vývoj v Ázii
Teóriu o prvotnom ohnisku pandémie v centrálnej Ázii podporujú prvé známe zmienky o chorobe z Číny okolo roku 1330. Mor udrel na čínsku provinciu Chu-pej v roku 1334. V rokoch 1353 až 1354 došlo k podstatnému rozšíreniu a zhoršeniu epidémie. Čínske záznamy z tohto obdobia hovoria o ôsmich vzdialených ohniskách - Chu-pej, Ťiang-si, Šen-si, Chu-nan, Kuang-tung, Kuang-si, Che-nan a Suiyuan (historická čínska provincia, ktorá dnes tvorí časť provincie Che-pej a Vnútorného Mongolska) - roztrúsených vo vtedajšej Číne a Mongolsku. Podľa historika Williama McNeilla sa z tých časov zachoval značný počet čínskych záznamov, no podrobne ich nikto dodnes nepreštudoval.
Je pravdepodobné, že Mongoli a kupecké karavány neúmyselne zavliekli mor z centrálnej Ázie na Blízky východ a do Európy. V roku 1347 bol mor zaznamenaný v obchodných mestách Konštantínopol a Trebizond. V tom istom roku bola Janovská dŕžava Kaffa, veľké obchodné stredisko na Krymskom polostrove, obľahnutá mongolskou armádou na čele s Jani Begom. Počas dlhotrvajúceho obliehania bola jeho armáda postupne decimovaná morom. Útočníci sa nakoniec rozhodli použiť mŕtve telá ako biologickú zbraň a pomocou katapultov ich prehadzovali cez hradby do mesta. Janovskí obchodníci z postihnutého mesta utiekli, „exportujúc“ infekciu svojimi loďami na juh Európy, kde sa rýchlo šírila. Podľa záznamov v Kaffe zahynulo toľko ľudí, že živí nestíhali pochovávať mŕtvych a telá boli naskladané ako kmene stromov pozdĺž múrov mesta.
Vývoj v Európe
thumb|„Čierna smrť“ sa rýchlo šírila v oblastiach pozdĺž pobrežia Európy a pevninských obchodných ciest.
V októbri 1347 dosiahla skupina janovských obchodných lodí utekajúca z Kaffy prístav v Messine. Počas plavby bola posádka všetkých lodí infikovaná alebo mŕtva. Predpokladá sa, že lode boli plné infikovaných krýs a/alebo bĺch. Niektoré z plavidiel sa našli uviaznuté na pobreží, bez jediného živého človeka na palube. Vykrádanie týchto „plávajúcich hrobiek“ len pomohlo rozšíreniu infekcie. Z Messiny a okolia sa mor na prelome rokov 1347/48 dostal do Janova a Benátok.
Z Talianska pokračovala choroba v šírení severozápadným smerom – v júni 1348 zasiahla Francúzsko, Španielsko, Portugalsko a Anglicko. Potom zmenila smer a pokračovala počas rokov 1348–1350 na východ cez Nemecko do Škandinávie, aby nakoniec v roku 1351 dorazila do severozápadnej časti Ruska. Mor relatívne ušetril veľké oblasti Európy - najmä oblasť Poľska a časti Čiech, Belgicka a Nizozemska.
Vývoj na Blízkom východe
Pandémia postihla viaceré krajiny Blízkeho východu, čo viedlo k výraznému poklesu ich populácie a trvalým zmenám v ich ekonomických a sociálnych štruktúrach. Ochorenie sa do regiónu dostalo z oblasti južného Ruska. Na jeseň roku 1347 postihlo Alexandriu v Egypte, pravdepodobne prostredníctvom lodného obchodného spojenia s Konštantínopolom a prístavmi v Čiernom mori. Počas roka 1348 sa choroba šírila na východ do Gazy a na sever pozdĺž východného pobrežia do miest v Libanone, Sýrii a Palestíne - vrátane Aškelonu, Akko, Jeruzalema, Sidónu, Damašku, Emesy, a Aleppa. V rokoch 1348-1349 postihla Antiochiu. Obyvatelia mesta utiekli na sever a hoci väčšina z nich zahynula už počas cesty, šíreniu infekcie v Malej Ázii to nezabránilo.
Mekka bola epidémiou zasiahnutá v roku 1349. Jej obyvatelia zo zavlečenia choroby obviňovali neveriacich, ale pravdepodobnejšie sem bola zavlečená moslimskými pútnikmi z okolitých postihnutých oblastí. V tom istom roku bola zaznamenaná rozsiahla epidémia v meste Mosul a na mesto Bagdad udrela druhá vlna ochorení. V roku 1351 sa mor objavil v Jemene. Časovo to súvisí s návratom kráľa Mujahida z Jemenu zo zajatia v Káhire. Jeho skupina mohla zavliecť chorobu do Jemenu z Egypta.
Opakované epidémie
Zničenie čiernych krýs počas požiaru sa mohlo tiež podieľať na vzostupe populácie hnedých krýs v Anglicku. Jedným z možných vysvetlení vymiznutia moru z Európy môže byť práve vymiznutie rezervoára choroby v podobe čiernej krysy (Rattus rattus), ktorú nahradila populácia nórskej alebo hnedej krysy (Rattus norvegicus), ktorá nie je takým ideálnym hostiteľom pre blchy prenášajúce pôvodcu infekcie (Appleby a Slack).
K neskorším väčším lokálnym epidémiám v Európe patrili Taliansky mor (1629-1631), ktorý bol spojený s pohybmi vojska počas Tridsaťročnej vojny a Veľký viedenský mor v roku 1679, pravdepodobne sem znovu zavlečený z východných obchodných prístavov.
Teória bubonického moru
Bubonický a septikemický mor sa prenášajú na človeka priamym kontaktom s blchou morovou. Baktéria sa množí v tráviacom trakte blchy, kde nakoniec zablokuje jej žalúdok a blcha začne hladovať. Blcha sa márne snaží nakŕmiť a bodá i živočíchov, ktorí nie sú jej bežnými hostiteľmi - napríklad človeka. Počas sania krvi sa Yersinia pestis uvoľňuje do ranky a infikuje tak nového hostiteľa. Blcha nakoniec zahynie od hladu.
Pľúcny mor má odlišnú formu prenosu. Šíri sa v drobných kvapôčkách, ktoré vykašliavajú nakazení ľudia s postihnutím pľúc alebo sepsou - tzv. kvapôčkovou infekciou. Spočiatku sú zdrojom infekcie ľudia s bubonickým morom, u ktorých sa baktéria dostane do pľúc a krvného obehu, potom sa však podstatne viac šíri pľúcna forma - takýto prenos je ľahší a rýchlejší.
Alternatívne teórie
Súčasný vedecký a historický výskum viedol niektorých výskumníkov k pochybnostiam nad všeobecným presvedčením, že „čierna smrť“ bola epidémiou bubonického moru. V roku 2000 Gunnar Karlsson (Iceland's 1100 Years: The History of a Marginal Society) upozornil na fakt, že „čierna smrť“ zabila polovicu až dve tretiny obyvateľov Islandu, hoci na ostrove v tom čase neboli žiadne potkany. Tie sem boli náhodne zavlečené až v 19. storočí, a nikdy ich nebolo viac ako ojedinelé skupinky v mestských oblastiach v blízkosti prístavov. V 14. storočí na Islande nebolo žiadne mestské osídlenie. Ostrov nebol postihnutý žiadnou z neskorších epidémií, o ktorých sa s istotou vie, že boli šírené potkanmi.
Ďalšie pochybnosti priniesol test zubnej drene z cintorína, ktorý vznikol počas epidémie v 14. storočí v Montpellier. Test bol pozitívny na molekuly, ktoré sú súčasťou Yersinia pestis. Tento nález sa však nikdy nepodarilo potvrdiť v žiadnom z ďalších podobných cintorínov, nepodarilo sa nikdy získať ani dostatočné vzorky DNA. V septembri 2003 testovala skupina vedcov z Oxfordskej univerzity 121 zubov zo 66 kostier, nájdených v masových hroboch zo 14. storočia. Nenašli sa žiadne „genetické stopy“ po Yersinia pestis a vedci preto považujú výsledky z Montpellier za nehodnoverné.
V roku 1984 uverejnil Graham Twigg dielo The Black Death: A Biological Reappraisal, kde argumentoval, že podnebie a ekológia Európy a najmä Anglicka bolo v tom čase pre krysy a blchy veľmi nevhodné. Spojením informácii o biológii Rattus rattus, Rattus norvegicus, Xenopsylla cheopis a Pulex irritans a súčasných znalostí o epidemiológii moru, najmä v oblasti Indie, kde je R. rattus domácim druhom a sú tu ideálne podmienky pre šírenie moru, Twigg usudzuje, že je takmer nemožné, aby Yersinia pestis bola kauzálnou príčinou, ktorá vyvolala „čiernu smrť“ a jej explozívne šírenie Európou. Twigg tiež dokazuje, že klasická teória šírenia vzdušnou cestou neobstojí. Na základe znovu-preskúmania príznakov choroby navrhuje možnosť, že by príčinou „čiernej smrti“ mohla byť pľúcna forma antraxu, vyvolaná baktériou Bacillus anthracis.
V roku 2001, epidemiológovia Susan Scottová a Christopher Duncan z Liverpoolskej univerzity prišli s teóriou, že „čierna smrť“ by mohla byť spôsobená vírusom podobným Ebole a nie baktériou. Odôvodňujú to faktom, že táto pandémia sa šírila príliš rýchlo a inkubačná doba bola oveľa dlhšia ako u iných potvrdených morových epidémii. Dlhšia inkubačná doba umožnila nosičom infekcie cestovať ďalej a nakaziť viac ľudí. Prieskum zápiskov Anglikánskej cirkvi dokazuje neobyčajne dlhú inkubačnú dobu presahujúcu 30 dní, ktorá mohla byť príčinou rýchleho šírenia (až za deň). Pandémia sa navyše objavila v oblastiach Európy, kde sú potkany vzácne (ako už spomínaný Island). Epidemiologické štúdie predpokladajú, že choroba sa šírila medzi ľuďmi (čo je v prípade moru vzácne a ešte vzácnejšie v prípade antraxu). Navyše niektoré gény, ktoré určujú imunitu voči vírusom podobným Ebole sú v Európe rozšírenejšie ako inde vo svete. Ich výskum a závery sú uvedené v práci Return of the Black Death: The World's Greatest Serial Killer. V súčasnosti vedci uverejnili počítačovú analýzu (Journal of Medical Genetics: marec 2005), ktorá ukazuje, ako „čierna smrť“ spôsobila odolnosť 10% Európanov voči vírusu HIV.
Historik Norman F. Cantor sa vo svojej knihe In the Wake of the Plague (2001) domnieva, že „čierna smrť“ mohla byť kombináciou pandémií, ktoré zahrňovali aj formu antraxu známu ako dobytčí mor. Uvádza viacero dôkazov: popísané symptómy choroby, ktoré nezodpovedajú klinickému obrazu bubonickej ani pľúcnej formy moru; objav spór antraxu v morovej jame v Škótsku a fakt, že mäso infikovaného dobytka sa pred vypuknutím pandémie predávalo v mnohých vidieckych oblastiach Anglicka. Za zmienku tiež stojí, že spôsob prenosu infekcie bol v rôznych oblastiach zreteľne odlišný: od prenosu z človeka na človeka na Islande (vzácne u moru a kožnej formy antraxu) až k prenosu pri chýbaní živých či čerstvo zomrelých ľudí na Sicílii (čo zasa svedčí proti vírusovej teórii).
Napriek tomu medzi historikmi prevláda názor, že „čierna smrť“ bola pandémiou moru. Netypicky rýchle šírenie infekcie dávajú do súvislosti so spôsobom prenosu kvapôčkovou infekciou a s nízkou úrovňou imunity vtedajšej populácie Európy. Za pravdu im dávajú historické príklady epidémií iných chorôb u skupín obyvateľstva, ktoré sa s daným infekčným agens ešte nikdy nestretli - napr. epidémie varioly a tuberkulózy u amerických Indiánov. Navyše sa mor objavoval znovu a znovu a bol považovaný stále za tú istú chorobu až do doby, než sa podarilo identifikovať baktériu Yersinia pestis ako jej pôvodcu.
Sojuz 4
Sojuz 4 bol sovietsky pilotovaný kozmický let v rámci programu Sojuz. Sojuz 4 vyštartoval 14. januára 1969 s kozmonautom Vladimirom Šatalovom na palube. Cieľom misie bolo spojenie lode so Sojuzom 5, následný presun dvoch členov posádky z lode a návrat na Zem. Predchádzajúce tri lety lode Sojuz sa mali pokúsiť uskutočniť toto spojenie, ale všetky zlyhali pre rozličné dôvody.
Priebeh letu
thumb|left|Model spojených kozmických lodí Sojuz 4 a Sojuz 5
Loď odštartovala dňa 14. januára 1969 z kozmodrómu Bajkonur. Pri štarte bol na palube iba kozmonaut Vladimir Šatalov.
Korytnica-kúpele
Korytnica-kúpele je kúpeľná osada obce Liptovská Osada.
Leží v južnej časti okresu Ružomberok, pod západným svahmi Prašivej, v hlbokej nízkotatranskej doline obkľúčenej lesmi, v nadmorskej výške
Kúpele Korytnica
Z prameňa Vojtech v kúpeľoch Korytnica vyviera s teplotou 5,4°C najchladnejšia minerálna voda zo všetkých slovenských prameňov.
Kúpele sú od roku 2003 zatvorené a nefungujú. V súčasnej dobe areál vrátane pôvodnej plničky minerálnej vody chátra.
V roku 2013 kúpil plničku minerálnej vody Korytnica, ako aj časť tamojšieho areálu francúzsky podnikateľ s chorvátskymi koreňmi Zlatko Banovic, ktorý vlastní firmu AMOS-SERVICES, s.r.o.  Postupne zrekonštruoval pramene, takže verejnosti je prístupných päť prameňov: Vojtech I., Vojtech II., Žofia, Jozef a Anton.
Začiatkom júna 2016 otvorili penzión Svätopluk, ktorý vytvorili rekonštrukciou nevyužitej budovy bývalej pošty a kaviarne. V penzióne bola aj reštaurácia, ktorá pripravovala, okrem iných rôzne špeciality na grile. V penzióne sa mohlo ubytovať asi 50 osôb a to vrátane prístelkov. V súčasnosti sú penzión aj reštaurácia zatvorené.
Súčasťou areálu je detské ihrisko a parkovisko. Záujemcovia si môžu bezplatne nabrať neobmedzené množstvo minerálnej vody zo zrekonštruovaných prameňov.
Do Korytnice vedú dve cyklotrasy Ružomberok - Korytnica a Donovaly Korytnica, ktoré sú vhodné aj pre pešiu turistiku. Trasa vedúca z Ružomberka (Cyklokorytnička) bolo novootvorená v lete 2016 a slúži aj ako náučný chodník aj pre rodiny s deťmi.
Východoslovenský kraj
right|thumb|Mapa bývalého kraja s okresmi a najvýznamnejšími mestami. Východoslovenský kraj bol kraj na Slovensku od 11. apríla 1960 do 18. decembra 1990 (okrem 1.7.1969 - dec. 1970).
Rozkladal sa v najvýchodnejšej časti Česko-Slovenska, na východe Slovenska. Na severe susedil s Poľskom, na juhu s Maďarskom, na západe so Stredoslovenským krajom a na východe s vtedajším Sovietskym zväzom (dnes Zakarpatská oblasť Ukrajiny). Krajským mestom boli Košice so 190-tisíc obyvateľmi v roku 1978. Druhým najväčším mestom bol Prešov (70-tisíc), na treťom mieste boli vtedy rovnako ľudnaté okresné mestá Poprad a Spišská Nová Ves (30-tisíc).
V rokoch 1960-1968 kraj tvorilo 9 okresov. V roku 1968 boli vyhlásené nové okresy Stará Ľubovňa, Svidník a Vranov nad Topľou. 1. júla 1969 bola činnosť krajov na Slovensku krátkodobo pozastavená, obnovená bola od 28. decembra 1970. V roku 1971 bolo mesto Košice uznané ako samostatný okres Košice-mesto.
Na území Východoslovenského kraja v pohorí Vysoké Tatry dosahoval povrch Česko-Slovenska najvyšších nadmorských výšok - najvyšší vrchol kraja, Tatier, celého Česko-Slovenska a celých Karpát - Gerlachovský štít má nadmorskú výšku 2 655 m. Práve Vysoké Tatry tvoria prirodzenú severozápadnú hranicu kraja s Poľskom. Severnú hranicu ďalej tvorí podstatne nižšie pohorie - Spišská Magura a veľmi rozsiahle Nízke Beskydy siahajúce od severozápadu kraja až k severovýchodu. Nad mestom Humenné sa dvíha pohorie Vihorlat. Veľké plochy v juhovýchodnej časti kraje na hraniciach s Maďarskom a Ukrajinou zaberá Východoslovenská nížina. V juhozápadnej oblasti kraja sa nachádza Slovenské rudohorie, Slovenský kras a Slovenský raj. Kraj leží na rozvodí Baltského a Čierneho mora. Rieka Poprad odteká do Visly a ďalej do Baltského mora. Rieka Hornád pramení na okraji Slovenského raja preteká Košicami a odvádza svoje vody postupne do Tisy, Dunaja a Čierneho mora. Z oblasti Bardejova priteká rieka Topľa, od Svidníku rieka Ondava. Zlievajú sa pri Vranove a pokračujú ďalej ako Ondava až k sútoku s Latoricou na Zemplíne, odkiaľ pokračuje ďalej pod názvom Bodrog do Tisy. Rieka Laborec priteká zo severovýchodnej časti kraja od Medzilaboriec. Preteká Humenným a neďaleko Kráľovského Chlmca sa vlieva do Latorice. V juhovýchodnom cípe kraja pri Čiernej nad Tisou tvorí hranicu Slovenska rieka Tisa, prítok Dunaja.
Kraj mal v roku 1978 rozlohu 16 179 km² a 1 356 066 obyvateľov. Priemerná hustota zaľudnenia kraja bola 84 obyvateľov/1 km².
Kraje boli na Slovensku zrušené s účinnosťou od 19. decembra 1990. Po vzniku samostatného Slovenska v roku 1993 sa začalo pracovať na novom administratívnom usporiadaní štátu. Od 1. júla 1996 vzniklo na Slovensku 8 nových krajov. Na území bývalého Východoslovenského kraja vznikol Košický kraj a Prešovský kraj. Časť bývalého okresu Rožňava (dnešný okres Revúca) pripadla Banskobystrickému kraju. Došlo aj k výrazným územným zmenám v štruktúre okresov. Mnohé mestá sa po novom stali ich sídlami.
Klondike
Klondike môže byť:
Praha
Praha je hlavné a najväčšie mesto Česka, sídlo Stredočeského kraja (ktorý územie mesta obklopuje) a zároveň samostatná správna jednotka (štatutárne mesto a vyšší územný samosprávny celok). Má rozlohu, žije tu 1 324 277 obyvateľov (k 1.1.2020), v aglomerácii s rozlohou až 2,6 milióna obyvateľov (k 31.12.2017).
Geografia
náhľad|vľavo|Pohľad na Vltavu a Staré mesto|alt=VLTAVA
Vodstvo
Mesto leží na dolnom toku Vltavy pri ústí Berounky. Vltava má pri Karlovom moste šírku a je v Prahe dlhá, má priemerný spád 0,5 na , najväčšiu hĺbku  a najvyšší stav v marci a apríli. Vltava v Prahe vytvára veľký meander, tzv. holešovický oblúk. Prítoky Vltavy sprava: Botič a Rokytka. Prítoky Vltavy zľava: Berounka, Dalejský potok, Brusnice a Šárecký potok.
Skoro celá Praha je v povodí Vltavy, do povodia Labe patrí len severovýchod mesta.
Geológia
Praha leží v Pražskej kotline Pražskej plošiny.
Praha leží v severnej časti Barrandiénu v Stredočeskej oblasti, starej ale slabo premenenej oblasti Českého masívu. V oblasti mesta sa stretáva SZ-JV sázavský zlom s kolmým pražským zlomom a závistským prešmykom. Okolie mesta je budované hlavne prvohornými morskými bridlicami, pieskovcami a zlepencami. Výnimku tvorí južný obvod s podložím z vápenca a mramorov. V druhohorách (kriede) bola Praha zaliata morom a usadili sa tu vrstvy pieskovcov a opúk (dnes napr. na Strahove, Bielej hore a pod.). Potom more ustúpilo a dolinu Prahy formovali toky, najmä Vltava. Celkovo je v oblasti mesta vyvinutých jedenásť štrkových terás pleistocénneho veku. Horniny staršieho pliocénneho zdibského stupňa sa dnes nachádzajú asi 110 nad dnešnou hladinou Vltavy.
Prítoky Vltavy vytvorili charakteristické terénne útvary akými sú Barrandova skala, Dívčí Hrady, Braniská, Vyšehradská skala, Petřín, Letná, Trója, Baba či Biela hora.
Historické centrum
Historické centrum mesta s jedinečnou panorámou Pražského hradu je pamiatkovou rezerváciou UNESCO.
Mestská pamiatková rezervácia tu bola zriadená roku 1971 na ploche a patrí do nej najmä Staré Město, Josefov, Malá Strana, Hradčany s Pražským hradom, Nové Město a Vyšehrad. Je to najrozsiahlejšia mestská pamiatková rezervácia v Európe.
V meste je veľa národných kultúrnych pamiatok a tisíce stavebných a umeleckých pamiatok.
Počiatky hradu a mesta
náhľad|vľavo|Kňažná Libuša veští slávu Prahy, obraz Josefa Mathausera náhľad|upright=.6|Staromestský orloj bol inštalovaný v roku 1410 Na území dnešnej Prahy sídlila v predhistorickej dobe rada najrôznejších kmeňov – posledné nálezy pri Křesliciach datujú tunajšie osídlenie do doby pred siedmymi tisíc rokmi (ide o kultúru s lineárnou keramikou). Okolo roku 200 pred Kr. bolo v lokalite Závist založené sídlisko Keltov (Bojovia). Okolo oblasti, kde teraz stojí Praha, zmieňuje Ptolemaiova mapa (2. stor.) germánske mesto s názvom „Casurgis“. Počas sťahovania národov v 6. storočí, začali Pražskú kotlinu osídľovať Slovania.
Podľa legendy bola Praha založená v 8. storočí českou kňažnou a veštkyňou Libušou a jej manželom Přemyslom, zakladateľom dynastie Přemyslovcov. Legenda hovorí, že Libuša vyšla na skalnatý útes vysoko nad Vltavou a prorokovala: „Mesto vidím veľké, jeho sláva hviezd sa bude dotýkať.“ Na mieste prikázala vystavať hrad a mesto nazvala Praha.
Dôležitým kultovým miestom sa stal ostroh nad riekou Vltavou, kde nechal knieža Bořivoj postaviť koncom 9. storočia druhý kresťanský kostolík v Čechách, zasvätený Panne Márii. Za vlády Bořivojovho syna Spytihněva I. na počiatku 10. storočia bola celá plošina ostrohu obohnaná obranným valom a vznikol tu kniežací palác. Tak boli položené základy Pražského hradu, kam sa presídlil knieža so svojou družinou z Levého Hradca. Praha sa tým stala centrom rodiaceho sa českého štátu. Z Pražského hradu a ďalších hradísk v stredných Čechách začali přemyslovskí vládcovia spravovať okolité územie, kde si postupne podriadili miestnych obyvateľov a prinútili ich odvádzať poplatok. Existencia kniežacieho hradu priviedla do jeho podhradia remeselníkov a obchodníkov – začalo sa rodiť stredoveké mesto.
Stredovek
náhľad|vľavo|Pohľad na Prahu, drevorezba, 1493 Počiatkom 12. storočia bola Praha rozkvitajúcim mestom, nad ktorým sa vznešene vypínal kniežací hrad. „Tam žijú Židia, majúci plno zlata a striebra, tam sú zo všetkých národov najbohatší kupci, tam sú najzámožnejší peňažníci, tam stojí trhovisko a v ňom plno koristi…“, napísal ktosi neznámy o Prahe. Kupec Ibráhím ibn Jákúb napísal už v 10. storočí o Prahe, že je to „mesto z kameňa“, čo bolo vo tej dobe znakom bohatých miest. Vtedajšia Praha sa rozkladala na území dnešného Starého Mesta. Pomenovanie Staršie – respektíve latinsky Maior, to znamená tiež Väčšie – mesto pražské získala po tom, čo Přemysl Otakar II. udelil v roku 1257 pražskému podhradiu, osídlenému od 10. stor., magdeburské mestské právo. Takto vzniklo Menšie Mesto pražské – Malá Strana. Príliv remeselníkov a kupcov do oboch miest rástol, najmä keď sa v dobe panovania Karla IV. Praha stala cisárskou rezidenciou a cisár zamýšľal učiniť z nej hlavné mesto Svätej ríše rímskej. Priestor vymedzený hradbami pražských miest však začal byť pre početné obyvateľstvo rýchlo príliš tesný, a tak panovník pristúpil k veľkorysému kroku – v roku 1348 založil Nové Mesto pražské a vytýčil preň rozsiahle územie medzi Vyšehradom, dnes už zaniknutou osadou Poříčí a Starým Mestom. To bolo postupne zastavané mešťanskými domami, priestornými trhoviskami, záhradami, nádhernými stavbami kostolov a kláštorov. Veľkosťou a nádherou mohla Praha tej doby súperiť s najslávnejšími mestami ako Rím, Florencia, Paríž a Kolín nad Rýnom, napísal o sídelnom meste Karla IV. František Palacký. V Karlovej dobe však bola väčšina ním založených kostolov len rozostavaná. Bohatým talianskym mestám ako Rím, Florencia či Benátky sa nemohla rovnať. Praha síce patrila medzi najväčšie a najrozľahlejšie európske mestá, ale počet obyvateľov Prahy bol vtedy nižší, než v Ríme, Benátkach, Janove, Florencii, Miláne, Carihrade, Paríži či Londýne.
Zjednotenie pražských miest
Zjednotiť pražské mestá natrvalo do jedného správneho celku sa podarilo až v roku 1784 za vlády cisára Jozefa II. Kráľovské hlavné mesto Praha potom tvorilo Nové a Staré Mesto pražské, Malá Strana a Hradčany. Postupne bol pripojený Josefov, Vyšehrad a Holešovice.
Na konci 19. storočia bola Praha už industrializovaným, rýchlo sa rozvíjajúcim mestom so železnicou a továrňami, ktoré bolo najväčšie v českej krajine. V roku 1893 bola zahájená pražská asanácia, ktorá zasiahla Josefov a Podskalí; začali sa rozvíjať elektrické dráhy, k mestu sa v roku 1901 pripojila Libeň.
Veľká Praha
náhľad|Mosty ponad Vltavu, pohľad z Letnej Na konci prvej svetovej vojny bola vyhlásená nezávislosť českého štátu, ku ktorému sa vzápätí pripojilo Slovensko. V Prahe dochádzalo k ničeniu symbolov rakúskeho mocnárstva, pričom boli zničené alebo odstránené i niektoré iné pamiatky (Mariánsky stĺp na Staromestskom námestí, pomník maršala Václava Radeckého na Malostranskom námestí alebo socha cisára Františka Jozefa I. na Smetanovom nábreží).
Ako hlavné mesto novo ustanoveného Československa bola Praha i naďalej modernizovaná a rozširovaná. Roku 1922 bola založená Veľká Praha, do ktorej boli zahrnuté všetky predmestia vrátane do tej doby samostatných miest ako Kráľovské Vinohrady, Nusle alebo Košíře. Praha, v ktorej vedľa sebe žilo české, nemecké a židovské obyvateľstvo, sa stala pozoruhodným kultúrnym centrom. Desaťročné secesné obdobie prerušila prvá svetová vojna. Na konci dvadsiatych rokov 20. storočia sa začal v architektúre prejavovať funkcionalizmus; bola tiež dostavaná gotická Katedrála svätého Víta. V septembri 1929 (za prezidenta T. G. Masaryka a arcibiskupa Františka Kordača, ako je uvedené nad klenbou triumfálneho oblúka chóru dómu) bola dokončená dostavba katedrály a slávnostne otvorená pri príležitosti tisíceho výročia smrti svätého Václava.
Svetovo unikátna je kubistická architektúra – jedine v Prahe prešiel kubizmus z maliarskych plátien do architektúry (Pavel Janák, Josef Gočár, Josef Chochol), ambicióznym plánom bolo založenie kubistického sídliska na Vyšehrade.
Druhá svetová vojna
Vojnové škody na pražskej zástavbe boli minimálne; plánovanú likvidáciu mesta už nemohol v tej dobe oslabený a ustupujúci nacistický režim realizovať, k vážnejšiemu poškodeniu tak došlo len počas trojnásobného bombardovania americkými lietadlami na konci vojny: 15. novembra 1944 v Holešoviciach, 14. februára 1945 najmä v Novom Meste, Nusliach, na Vinohradoch a 25. marca 1945 na strategické ciele vo Vysočanoch, Libni a Kbeloch. Výraznými stavbami, ktoré vznikli ako náprava vojnových škôd, sú veže Emauzského kláštora alebo novší Tancujúci dom.
Praha ako hlavné mesto socialistického Československa
Po druhej svetovej vojne začali vznikať prvé sídliská, ich výstavba sa urýchlila v 60. rokoch. Pôvodná zástavba bola niekde nahradená panelovými domami. V rokoch 1960, 1968, 1970 a 1974 bolo k Prahe pripojených ďalších viac než 60 obcí. V roku 1968 do Prahy vtrhli vojská Varšavskej zmluvy a zahájili okupáciu, ktorá trvala až do zamatovej revolúcie. V 60. a 70. rokoch sa zmodernizovali dôležité dopravné stavby ako letisko a hlavná železničná stanica, začalo sa budovať metro a takzvaný ZÁKOS – systém kapacitných mestských komunikácií, z ktorých jedna oddelila Národní muzeum od Václavského námestia. Na protest proti potlačovaniu slobôd a pasívnemu prístupu verejnosti po okupácii Československa armádami štátov Varšavskej zmluvy sa tam 16. januára 1969 upálil Jan Palach. Pre obyvateľov boli na zelených lúkach okolo Prahy vybudované panelové sídliská.
Postupujúci ekonomický úpadok krajiny zasiahol i Prahu, čo sa prejavilo v zanedbanom vzhľade mesta i v zhoršovaní služieb. Praha sa stala centrom nežnej revolúcie, ktorá ukončila mocenský monopol komunistickej strany.
Praha po nežnej revolúcii
náhľad|Pražské výškové budovy na Pankráckej pláni Zavedením štandardných vzťahov so západoeurópskymi krajinami sa Praha ešte viac otvorila turistike. Rozvoj súkromného vlastníctva a podnikania sa prejavil v skvalitnení služieb a tiež v oprave chátrajúcich budov v historickom jadre mesta.
Individuálna automobilová doprava, ktorá pred rokom 1990 nebola tak intenzívna ako v západoeurópskych mestách, rýchlo rástla, a to viedlo k rýchlemu zhoršeniu dopravnej situácie v meste. Počet cestujúcich MHD vzrástol od roku 2001 z 1,104 miliárd na 1,186 miliárd osôb v roku 2017, z toho 461 miliónov cestovalo metrom. Najvyťaženejšou stanicou metra je I. P. Pavlova, najvyťaženejšou električkovou linkou linka číslo 22.
V roku 2002 Prahu ťažko poničila povodeň, ktorá zasiahla najmä ZOO alebo metro, kde zaplavila 18 staníc.
Obyvateľstvo
V Prahe žije trvalo takmer 1 400 000 obyvateľov, avšak veľká časť ľudí žijúcich v meste nemá zapísaný trvalý pobyt, údaje z mobilných zariadení a z mestských komunikácií dokázali, že cez 2 000 000 ľudí v meste každodenne prespáva a okolo 350 000 ľudí do mesta dochádza za prácou alebo za vzdelaním čo zvyšuje počet až na 2 400 000, čo je vyše 20 % celkového obyvateľstva Česka. Väčšina z nich však žije v okrajových štvrtiach a najmä nových sídliskách, rovnako ako v ostatných hlavných mestách Európy; v historickom centre žije cca 100 000 ľudí.
Doprava
náhľad|vľavo|[[Praha hlavní nádraží|Hlavná stanica v Prahe]] náhľad|Metro v Prahe náhľad|Električka [[Škoda 15 T|Škoda 15T ForCity]]
Cestná doprava
Praha je dopravnou križovatkou. Na západe je diaľnica do Plzne a Norimbergu, na východe zas diaľnica do Brna a Ostravy a na severe smerom na Ústí nad Labem a Nemecka a na východe smerom na Hradec Králové.
Železničná doprava
V Prahe existuje mestský železničný systém menom ESKO PRAHA. Najdôležitejšími stanicami v Prahe sú: Praha-hl.n., Praha-Smíchov, Praha-Libeň, Praha-Masarykovo nádraží, Praha-Vršovice atď.
Letecká doprava
Letisko sa nachádza v Ruzyni v severozápadnej časti mesta a je po viedenskom letisku druhým najväčším v strednej Európe. V meste je aj prístav na rieke Vltava.
MHD
Mestskú hromadnú dopravu tvorí integrovaný dopravný systém (PID). Základ tvorí Pražské metro (trate A, B, C), významné sú aj električky a doplnkovú funkciu majú početné autobusy.
Hospodárstvo
Praha patrí tradične k najdôležitejším hospodárskym centrám Česka. Popri význačnom filmovom priemysle a zrejme najvýznamnejšom odvetví – turistike, sa tu nachádza aj veľa podnikov spracovateľského priemyslu.
Spracovateľský priemysel
Spracovateľský priemysel Prahy je s 7,6 percentami celkovej priemyselnej výroby na 5. mieste v regionálnej štruktúre všetkých 14 regiónov. Priemyselné závody sa sústreďujú najmä na severovýchode a juhozápade mesta. Na území hlavného mesta bolo roku 2003 zaregistrovaných 733 priemyselných závodov (s viac ako 20 zamestnancami) s celkovo 111 tisíc pracujúcimi.
Objemom svojej výroby sa v Prahe jednoznačne presadzujú dve odvetvia: produkcia potravín a produkcia elektrických a optických prístrojov, obe odvetvia s približne 33 miliardami Kč v roku 2002 alebo podielom 12 percent na produkciu odvetví v celom štáte (tržby za vlastné výrobky a služby v bežných cenách). Významnú rolu tu hrá predovšetkým výroba rozhlasových a televíznych prijímačov (20 percent celkovej produkcie krajiny a súčasne aj prvé miesto v regionálnej štruktúre).
Tieto odvetvia sú nasledované polygrafickým priemyslom s takmer 24,5 miliardami Kč tržieb. Význam tohto odvetvia vyplýva zo skutočnosti, že v hlavnom meste sa toto odvetvie silno koncentruje (44 percent celkovej produkcie) a Praha tu zaujíma prvé miesto zo všetkých regiónov.
Okrem toho sa však v Prahe nachádzajú aj ďalšie významné podniky tradičných priemyslových sektorov a odvetví, ktoré prispievajú k veľkému významu hlavného mesta ako priemyselného strediska:
Proton (dvojstupňová nosná raketa)
Proton (po rusky: Протон) je označenie dvojstupňovej prototypovej verzie sovietskej nosnej rakety, používanej na vynášanie družíc do kozmického priestoru. Vyvinula ju konštrukčná kancelária OKB-52 (Опытное конструкторское бюро №52, ОКБ-52), neskôr premenovaná na Ústrednú strojárenskú konštrukčnú kanceláriu CKBM (Centralnoje konstruktorskoje bjuro mašinostrojenija, ЦКБМ), pod vedením hlavného konštruktéra V. N. Čelomeja v rámci projektu UR-500 (universalnaja raketa, универсальная ракета УР-500). Výrobné typové označenie bolo 8K82. Kódové označenie používané ministerstvom obrany USA pre tento kozmický nosič je SL-9, označenie používané študijnou službou amerického Kongresu (Sheldonovo označenie) je D.
Motory pre prvý stupeň vyvinula konštrukčná kancelária OKB-456 pod vedením V. P. Gluška (teraz NPO Energomaš, НПО Энергомаш им. академика В. П. Глушко) v meste Chimki na okraji Moskvy. Motory pre druhý stupeň sú dielom konštruktéra S. A. Kosberga z konštrukčnej kancelárie OKB-154 (teraz Konštrukčná kancelária chemickej automatizácie KBChA, Конструкторское бюро химической автоматики, КБХА) vo Voroneži. Inerciálny riadiaci systém vyvinul v Moskve vedecko-výskumný ústav NII-885 (НИИ-885 Научно-исследовательский институт № 885), riadený N. A. Piljuginom.
Pôvodne sa počítalo s využitím tohto typu ako medzikontinentálnej balistickej rakety. Vzhľadom na to, že používala skladovateľné kvapalné pohonné látky, mala byť lepšie vojensky využiteľná ako raketa R-7 Koroljovovej konštrukcie. V prípade vojenského použitia mohla dopravovať termonukleárnu nálož s hmotnosťou okolo 12,2 tony s ekvivalentom 100 MT TNT na vzdialenosť 10 000 km.
Nosné rakety tohto typu boli vypúšťané z kozmodrómu Bajkonur, kde mali k dispozícii dve rampy, a to č. 23 a 24 v komplexe 81. Prípravy rakiet ku štartu prebiehali v montážnej budove MIK (montažno-ispytatělnyj korpus, монтажно-испытательный корпус МИК) v komplexe 92.
Konštrukcia
Prvý stupeň tejto nosnej rakety je tvorený centrálnou valcovou nádržou na okysličovadlo s priemerom 4,1 m, okolo ktorej je symetricky rozmiestených šesť užších valcových nádrží s priemerom 1,6 m, hore koso kuželovito zakončenými. Ku dnu každej zo šiestich palivových nádrží sú pripevnené výkyvne uložené jednokomorové raketové motory typu RD-253 s uzavretým cyklom.
Prvý a druhý stupeň boli spojené valcovou priehradovou medzistupňovou konštrukciou. Nad druhým stupňom bol umiestený inerciálny riadiaci systém, slúžiaci k navedeniu rakety na obežnú dráhu.
História
Prvá rozmerová maketa rakety UR-500 pre odskúšanie pozemného vybavenia vzletových rámp bola na kozmodróm Bajkonur dodaná 24. júla 1964. O rok neskôr, 16. júla 1965 úspešne vzlietol prvý exemplár štvorkusovej prototypovej série, ktorý vyniesol na nízku obežnú dráhu vedeckú družicu Proton 1 s hmotnosťou 8 300 kg, ktorá dala nosiču jeho neskoršie verejné meno. Ďalšie tri prototypy vzlietli v priebehu nasledujúcich 12 mesiacov; z toho jeden štart skončil neúspechom. Viac exemplárov tejto modifikácie nebolo postavených.
NGC 4218
NGC 4218 je galaxia v súhvezdí Poľovné psy, ktorú objavil britsko-nemecký astronóm William Herschel 9. marca 1788.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 12,5.
Liptovský meč
Literatúra
Hrala, J.: Otázka puvodu meču liptovského typu s čiškovitou rukojetí. In: Archeologické rozhledy, 6, 1954, s. 215 – 226.
Manhattan Community Board 6
right|thumb|Poloha na Manhattane
Manhattan Community Board 6 je komunitná rada v Manhattane v meste New York v Spojených štátoch. Nachádza sa vo východnej časti Midtown Manhattan od 14. po 59. ulicu.
Zahŕňa časti Stuyvesant Town, Tudor City, Turtle Bay, Peter Cooper Village, Murray Hill, Gramercy Park, Kips Bay a Sutton Place.
Východnou a západnou hranicou sú East River a Lexington Avenue.
Súčasným predsedom je Lyle Frank a správcom Toni Carlina.
Yquelon
Yquelon je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Manche, v regióne Dolná Normandia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Európska filmová akadémia
Európska filmová akadémia (EFA), založená v roku 1988 so sídlom v Berlíne, je združením združujúce celkom 3240 odborníkov z odvetvia filmového priemyslu. EFA iniciuje a participuje pri mnohých aktivitách súvisiacich s filmovou politikou, rovnako ako aj s ekonomickými, umeleckými a vzdelávacími aspektami predmetu jej zájmu. Zároveň každoročne vyhlasuje Európske filmové ceny, ktoré oceňujú mimoriadne diela európskej kinematografie v 21 kategóriách. Od roku 1996 je jej prezidentom nemecký filmový režisér Wim Wenders.
EFA
EFA môže byť:
EfA môže byť:
Operačná pamäť
Operačná pamäť počítača je pamäťou, v ktorej sa ukladajú dáta, ktoré procesor počítača momentálne nespracováva, ale budú potrebné neskôr.
Veľkou prednosťou operačnej pamäte oproti ostatným druhom pamätí (napr. oproti pevnému disku) je jej rýchlosť. Dáta do nej totiž možno uložiť/z nej načítať niekoľkonásobne rýchlejšie, ako by to bolo možné napríklad pri použití pevného disku. Procesor a ostatné komponenty počítača, ktoré sa potrebujú k uloženým informáciám dostať, tak nemusia na prístup k nim príliš dlho čakať.
Antonio Bonfini
Antonio Bonfini, latinsky Antonius Bonfinius (* 1427, Ascoli† 1502, Budín) bol taliansky humanista a historik.
V roku 1486 prišiel do Budína na kráľovský dvor. Z poverenia Mateja Korvína napísal dejiny Uhorska – Rerum Ungaricarum decades, ktoré mali veľký vplyv na uhorskú humanistickú historiografiu. Prvé úplné vydanie diela vyšlo v Bazileji 1568 zásluhou J. Sambuca.
Operačná pamäť
Operačnú pamäť nájdeme v počítači najčastejšie v podobe pamäťového modulu. Časom sa podarilo vyrobiť niekoľko druhov operačných pamätí. Hlavne v 90-tych rokoch prevažovali pamäte s označením SIMM ale objavovala sa aj tzv. EDO-RAM pamäť. V dnešných počítačoch nájdeme prevažne moduly s označením DIMM, SDR, DDR. Najnovším typom operačnej pamäte je DDR4-SDRAM.
NGC 4219
NGC 4219 je galaxia v súhvezdí Kentaur, ktorú objavil anglický astronóm John Herschel 3. júna 1834.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 11,9.
Pavol Filkor
Pavol Filkor (* 27. september 1904, Badín – † 23. december 1974, Banská Bystrica) bol robotník a funkcionár KSČ.
Životopis
R. 1922 sa v Banskej Bystrici vyučil za obuvníka. V roku 19221926 obuvnícky robotník v Banskej Bystrici. Zakladateľ a funkcionár FRTJ v Banskej Bystrici-Sásovej, člen KSČ a organizátor triednych bojov, protifašistického odboja, účastník SNP, príslušník Nitrianskej partizánskej brigády. Pracovník KNV v Banskej Bystrici (19531973), Pedagogického inštitútu v Banskej Bystrici (19611964).
L’Herm
L’ Herm je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Ariège, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 202 obyvateľov (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Spolok výtvarných umelcov Mánes
thumb|Funkcionalistický komplex Mánes nad Vltavou thumb|Pohľad do interiéru budovy s Národným divadlom v pozadí Spolok výtvarných umelcov Mánes – SVU Mánes, Mánes – bol založený v roku 1887, jeho účelom bolo diskutovať a prednášať o umení, ako českom tak európskom, vydávať časopis „Volné směry“ (od 1897), umelecké publikácie a poriadať výstavy.
História
Spolok sa pomenoval po maliarovi Josefovi Mánesovi. Prvým predsedom bol zvolený Mikoláš Aleš, redaktorom sa stal Luděk Marold.
Prvou výstavou bola v roku 1896 súborná výstava Mikoláša Alša v Topičovom salóne.
Otvorenie kultúrneho obzoru, cesty umelcov do zahraničia, správy o nich a výstavy priniesli podnety českému umeniu – ako napríklad secesiu, impresionizmus, kubizmus.
V lete roku 1902 poriadal Mánes výstavu sôch Augusta Rodina, výstavu ruského umenia v roku 1904, v roku 1905 výstavu malieb Edvarda Muncha, francúzskych impresionistov v roku 1907, vedľa výstav nemeckého, poľského, chorvátskeho, dánskeho, anglického umenia.
SVU Mánes vydával edíciu Zlatoroh - zbierka ilustrovaných monografií, ktorú viedol Max Švabinský:
Po februárovom prevrate v roku 1948 bol SVU Mánes šikanovaný a nakoniec v roku 1956 násilne rozpustený, na jeho miesto funkcionári komunistického režimu dosadili Český fond výtvarných umení. Vtedy síce už v Sovietskom zväze, ktorý určoval dianie vo svojich satelitoch, prebiehala krátká doba uvoľnenia, tá ale do socialistického Česko-Slovenska dorazila s meškaním až začiatkom 60. rokov.
Budova spolku Mánes
V rokoch 1928 – 1930 na tomto mieste vystaval spolok Mánes funkcionalistický komplex reštaurácie, klubovne a výstavnej siene, navrhnutý Otakarom Novotným.
Anka Chřestýš & Poslední kovboj
Anka Chřestýš & Posledni kovboj je druhý album Michala Tučného, v spolupráci s Rattlesnake Annie a skupinou Tučňáci. Album vydal Supraphon v roku 1983 na LP.
Rébénacq
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
1960 Guisan
1960 Guisan je planétka s priemerom 28 km, ktorú objavil Paul Wild 25. októbra 1973.
Jane Addamsová
Jane Laura Addamsová (* 6. september 1860, Cedarville, Illinois, USA – † 21. máj 1935, Chicago) bola americká aktivistka, reformátorka, sociálna pracovníčka, filozofka, sociologička, autorka a bojovníčka za ženské práva a svetový mier.
V roku 1889 v Chicagu založila prvý sociálne bezbariérový dom – Hull House, ktorý mal zničiť rozdiely medzi bohatými a chudobnými a stal sa komunitným centrom. V dobe keď sa prezidenti Theodore Roosevelt a Woodrow Wilson pokladali za reformátorov a sociálnych aktivistov, Addamsová patrila medzi tých najvýznamnejších reformátorov celej takzvanej progresívnej éry. Upozornila Ameriku na problematiku detských potrieb, miestneho verejného zdravia a svetového mieru. Zastávala názor, že ak majú byť ženy zodpovedné za udržiavanie poriadku a vytváranie vhodného prostredia pre život, musia mať právo voliť. Addamsová sa stala vzorom pre ženy zo strednej triedy, ktoré sa dobrovoľne snažili zlepšovať život svojej komunity. Považuje sa za členku americkej pragmatickej školy filozofie. V roku 1920 sa pričinila k vzniku ACLU (Americký zväz pre občianske slobody). V roku 1931 sa stala prvou americkou ženou, ktorej bola udelená Nobelová cena za mier. Zároveň vytvorila povolanie sociálneho pracovníka v USA.
Prašnický potok
Prašnický potok je potok na Hornom Považí, v centrálnej časti okresu Bytča. Je to pravostranný prítok Váhu, meria 6,4 km a je tokom III. rádu.