cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Spišský záloh
Zánik zálohu
Potrebu vymaniť sa z poľského zálohu začali v 18. storočí pociťovať aj samotní občania zálohovaných miest, keďže tieto boli enormne ekonomicky využívané, najmä za vlády grófa Teodora Konštantína Lubomirskeho, kráľovnej Márie Jozefy (od roku 1744 starostka zálohovaných miest) a grófa Henricha Brühla. Keď 29. marca 1769 pod velením generála Jozefa Bierzinského Starú Ľubovňu a Ľubovniansky hrad obsadili barskí konfederáti, ktorí hrad spustošili, na zálohované spišské mestá uvalili nové, vlastné dane a zakázali spišským mešťanom platiť dane poľskému kráľovi, zálohované mestá sa obrátili na uhorskú kráľovnú Máriu Teréziu, aby im zaistila bezpečnosť. Mária Terézia, konajúc v súlade so zmluvou o zálohu, využila útok vojsk vzbúrenej poľskej šľachty na spišské mestá a obsadila mestá (so súhlasom poľského kráľa) bez zaplatenia dlhu. Tento akt bol potvrdený pri prvom delení Poľska roku 1772 a v roku 1773 keď bol záloh zrušený. 5. novembra 1772 zložili zástupcovia 13 spišských miest v Spišskej Novej Vsi prísahu vernosti uhorskej kráľovnej do rúk spišského župana Jána Csákyho, ktorý 9. novembra 1772 prevzal do uhorskej správy aj Ľubovniansky hrad. 10. novembra zložili do jeho rúk prísahu vernosti aj zástupcovia miest Stará Ľubovňa, Podolínec a Hniezdne. Formálne sa záloh zrušil 18. septembra 1773 kedy príslušnú dohodu podpísal vo Varšave poľský kráľ Stanislav II. August Poniatowski.
V roku 1778 13 spišských miest znova získalo práva z roku 1271, ktoré boli ešte rozšírené na zvyšné tri bývalé zálohované mestá a bola založená Provincia 16 spišských miest (Provinz der 16 Zipser Städte ). Centrom Provincie sa stala Spišská Nová Ves. Avšak tieto práva boli postupne redukované a o 100 rokov už boli garantované len náboženské a kultúrne práva. Nakoniec bola Provincia v roku 1876 úplne rozpustená a včlenená do Spišskej župy.
Vývin v mestách počas zálohu
Poľsko bolo oprávnené menovať správcu („starostu“) zálohovaných miest, ktorý sídlil na hrade v Starej Ľubovni. Starosta spravoval ich ekonomické a daňové záležitosti a Poľsko mohlo udržiavať vojenské jednotky na dôležitých cestách dokonca aj mimo týchto miest. Vďaka ich medzinárodnej sprostredkovateľskej pozícii (nemecké mestá so Slovákmi v Uhorsku zálohované Poľsku) tieto mestá zažili ekonomický rozkvet. Mestá vytvorili Provinciu 13 spišských miest. Zálohované mestá tvorili silnú konkurenciu pre slobodné kráľovské mestá na Spiši - Kežmarok a Levoču, ale i ďalšie na východnom Slovensku. Ferdinand I. roku 1560 nariadil, aby iné mestá nemohli vyberať od ochodníkov 13 spišských miest tridsiatok, mýto či vyžadovať právo skladu. Spočiatku sa to žiadalo len od Levoče, no neskôr ((1561) sa táto výsada rozšírila i na ďalšie mestá (Košice, Prešov, Bardejov, Sabinov). Počas trvania zálohu však stále dochádzalo ku konfliktom medzi mestami Provincie a kráľovskými mestami Uhorska a privilégia miest sa často menili (väčšinou však ku ich prospechu). Mestám však potvrdzoval a rozširoval ich výsady často aj poľský kráľ. Obyvatelia zálohovaných miest totiž využívali stav, že sú občanmi ako Poľska, tak aj Uhorska. Zálohované mestá zažili počas trvania zálohu ekonomický rozkvet. Nebyť zálohu pravdepodobne by upadli na úroveň poddanských dedín, ako sa to udialo v prípade ostatných miest bývalej Provincie 24 spišských miest.
Starostovia zálohovaných miest
Zálohované územie spravovali kapitáni-starostovia sídliaci na hrade v Starej Ľubovni. O spravovanie hradu sa staral kastelán. Od 21. augusta 1591 ho zastávali grófi z rodu Lubomirski, od roku 1634 dedične. Prvým starostom bol Pavol Gladich (od roku 1412). V úrade starostu zálohovaných miest sa postupne vystriedalo 23 starostov.
Zoznam starostov zálohovaných spišských miest:
29. marca 1769 pod velením generála Jozefa Bierzinského Starú Ľubovňu a Ľubovniansky hrad obsadili barskí konfederáti, ktorí hrad spustošili. V polovici apríla 1769 hrad obsadilo uhorské vojsko, ktoré tam zostalo až do roku 1772 kedy boli hrad aj Spišské starostovstvo oficiálne pripojené k Uhorsku (9. marec 1772).
Metateória
Metateoretický výskum skúma základy nejakej teórie a možnosti jej ďalšieho vývoja.
Kým teória vyjadruje svoje pojmy a výroky v objektovom jazyku, metateória je formulovaná v metajazyku.
Keby tak Beale Street prehovorila
Keby tak Beale Street prehovorila (🏴󠁧󠁢󠁥󠁮󠁧󠁿󠁧󠁢󠁥󠁮󠁧󠁿) je román Jamesa Baldwina (1924 – 1987). Vydaný bol v roku 1974 a rozpráva milostný príbeh černošského páru – Fonnyho a Tish – ktorých láska prechádza ťažkou skúškou. Žijú totiž v rasistickom prostredí New Yorku, kde pre tamojších obyvateľov černoch nie je človek.
Baldwin je majstrom hovorovej angličtiny, využíva pomerne drsný, dokonca až vulgárny jazyk. Román na mnohých miestach pripomína filmovú techniku, jedna scéna strieda druhú, prelína sa minulosť s prítomnosťou.
Dej
Román má dve časti. Dej sa odohráva v New Yorku, plnom rasovej neznášanlivosti. V rozprávaní mladej tehotnej černošky Tisch sa súčasnosť prelína s minulosťou a odkrýva sa nespravodlivosť páchaná na jej snúbencovi, černochovi Fonnym.
I. Bojím sa o svoju dušu
Príbeh rozpráva Tisch, devätnásťročná černoška. Jej skutočné meno je Klementína, no už odmala ju všetci volajú Tisch. Príbeh začína vo väzení, kde je na návšteve svojho snúbenca Fonnyho a oznamuje mu, že čaká dieťa. S Fonnym, nespravodlivo obvineným zo znásilnenia mladej Portoričanky, sa skamarátila už počas školských čias. Jeden druhého začali vnímať počas školskej bitky, kedy sa Tisch naplašila, že škrabnutie klincom, ktoré spôsobila Fonnymu, ho zabije. Keď zistila, že je Fonny v poriadku, uľavilo sa jej a začali sa častejšie stretávať. Boli priateľmi na život a na smrť.
Keď dospeli, došlo k bozku, ktorý ich oboch zaskočil a nevideli sa po ňom 2-3 týždne. Ako sa dozvedáme, Fonny sa v tom čase snažil nájsť si iné dievča, no pochopil, že Tisch je preňho tá pravá. Zaviedol ju do svojho brlohu, kde jej vyznal lásku a ona mu ju opätovala. Tisch v rozprávaní spomína na ich prvú spoločnú noc, na to, ako sa cítila a ako nechcela, aby tá chvíľa skončila. Fonny o svojej láske presvedčil nielen Tisch, ale aj ich rodičov a sestru, takže nič nebránilo zásnubám. Počas problémov s hľadaním vhodného bytu sa Fonny pri ochrane svojej drahej zaplietol do bitky s belochom a policajný dôstojník Bell (beloch) ho chcel zatknúť. Postavila sa mu istá Talianka, majiteľka obchodu, a odprisahala, že Fonny je v tom nevinne. Bella to urazilo a prisahal Fonnymu, že sa ešte stretnú.
Fonnyho onedlho obvinili zo znásilnenia mladej Portoričanky a uväznili ho. Od tej chvíle sa Tisch spolu so svojou rodinou a Fonnyho otcom Frankom všemožne snažia dostať Fonnyho na slobodu, kam patrí. Fonnyho matka, veľká svätuškárka, spolu so svojimi dcérami však ani prstom nepohnú, čím dávajú najavo, že Fonnyho nemajú v láske.
Sharon, matka Tisch, odlieta do Portorica, aby našla Victoriu, obeť znásilnenia, a presvedčila ju, že Fonny je nevinný. Victoria však už na tú udalosť nechce ani myslieť a verí, že vinník je vo väzení. Fonnyho usvedčili aj na základe výpovede policajného dôstojníka Bella.
II. Sion
Sharon sa z Portorica vracia so správou, že Victoria potratila a pomiatla sa. Jej účasť na súde je teda vylúčená a majú možnosť žiadať stanovenie kaucie.
Tisch je už vo vysokom štádiu tehotenstva a Joseph ju presvedčí, aby už nepracovala a je rozhodnutý zohnať peniaze na vlastnú päsť spolu s budúcim svatom Frankom. Nerobia to však práve čestným spôsobom a Frank je vyhodený z práce za krádež. Nápor problémov nezvláda a zmizne. Na konci sa dozvedáme, že spáchal samovraždu. Peniaze na kauciu pomáha zháňať aj Ernestína. Tisch začína rodiť a v tej chvíli príde Fonny.
Kniha končí slovami: „Zďaleka, lenže čoraz bližšie, sa ozýva dieťa; kričí, kričí, kričí, kričí, kričí, akoby chcelo zobudiť mŕtvych.“ „Mŕtvymi“ autor nazýva Američanov, ktorí sa nečinne prizerajú a dovoľujú páchať nespravodlivosť a násilie na nevinných černochoch.
Zaujímavosti
Beale Street je skutočnou ulicou v Memphise, Tennessee, avšak román s Memphisom nemá nič spoločné. Autor názov tejto ulice použil zo starej bluesovej piesne a vzdal tým hold Martinovi Lutherovi Kingovi.
Keby tak Beale Street prehovorila je román písaný realistickou tvorivou metódou a Baldwin v ňom ukazuje spoločensko-kritický pohľad na duchovnú klímu dnešných Spojených štátov amerických.
Prekladať tento román do slovenčiny je obťažné, pretože nielenže ide o inú spoločenskú skúsenosť, ale vulgarizmy v slovenčine nie sú tak ohromne rozdiferencované ako v angličtine.
Horská záchranná služba
Horská záchranná služba (HZS) je horská služba pôsobiaca na území Slovenska. HZS je štátna rozpočtová organizácia Ministerstva vnútra SR, jej sídlo je v meste Vysoké Tatry. Činnosť HZS je riadená zákonom č. 544/2002. V roku 2011 v HZS pôsobilo 104 záchranárov.
Činnosť
Podľa údajov z Výročnej správy z roku 2011 Horská záchranná služba počas zasahovala v 588 prípadoch. Oproti roku 2010 je to nárast o 7,8%. Zo šiestich oblastných stredísk bolo najzaťaženejšie oblastné stredisko Vysoké Tatry, ktoré uskutočnilo 234 zásahov. Najčastejším dôvodom zásahov bola v 309 prípadoch turistika. V rámci prevencie HZS tiež obhospodaruje 197,5 kilometrov (2650 kusov) tyčového značenia a kontrola 2,082 km reťazí.
Organizačné delenie
thumb|Stredisko Tatranskej horskej služby v [[Starý Smokovec|Starom Smokovci]] Organizačne sa HZS člení na:
Šimon Mackodera
Šimon Mackodera bol knihár a kníhkupec v Banskej Bystrici.
Horská záchranná služba
Spolupráca
Horská záchranná služba spolupracuje s rezortnými partnermi: s Hasičským a záchranným zborom, Policajným zborom, Letkou Ministerstva vnútra, Ozbrojenými silami SR a inými štátnymi organizáciami. Medzi partnerov HZS patrí tiež s dobrovoľným občianskym združením Horská služba na Slovensku. Z 588 zásahov bolo 141, alebo 23,9% spoločných s dobrovoľníckymi organizáciami. HZS tiež spolupracuje s poľskou organizáciou horskej služby Tatrzańskie Ochotnicze Pogotowie Ratunkowe.
Šimon Mackodera
Životopis
Knihár a kníhkupec v Banskej Bystrici (2. polovica 16. storočia)
846 Lipperta
846 Lipperta je planétka s priemerom 54 km, ktorú objavil K. Gyllenberg 26. novembra 1916.
Štiavnica (vrch)
Štiavnica je druhý najvyšší vrch Nízkych Tatier. Nachádza sa v najvýchodnejšej časti centrálneho úseku hlavného hrebeňa, ktorý sa tu stáča na juhovýchod a Ďumbierskym sedlom prechádza do masívu Králičky. Leží približne severne od Brezna, na území Národného parku Nízke Tatry.
Poloha
Nachádza sa v centrálnej, najvyššej časti pohoria, v geomorfologickom podcelku Ďumbierske Tatry a jej časti Ďumbier. Leží priamo vo východnej časti masívu Ďumbiera, severne od Chaty generála Milana Rastislava Štefánika. Patrí do Žilinského kraja, okresu Liptovský Mikuláš a katastrálneho územia obce Liptovský Ján. Najbližším vrchom je západne ležiaci Ďumbier, na severe susedí Ludárova hoľa a na juhovýchode vrch Besná.
Opis
Štiavnica rovnako ako Ďumbier sa na severe javí ako mohutný vysokohorský masív s vysokými stenami. Miernejšie južné svahy pokrýva pole žulových balvanov. Vrch tvorí východný koniec hrebeňa Ďumbierskych Tatier, pričom hlavná turistická hrebeňovka vedie z Krúpovho sedla ku Chate generála Milana Rastislava Štefánika, ležiacej na južnom úpätí vrchu. Severné svahy odvodňuje Ludárov potok, na južných svahoch pramení Štiavnica, obtekajúca masív východným smerom a putujúca na sever do Váhu.
Výhľady
Z vrcholu Štiavnice je veľmi dobrý kruhový rozhľad na mnohé pohoria stredného a severného Slovenska. Skalnatá vrcholová časť umožňuje výhľad na mnohé nízkotatranské vrchy, predovšetkým v strednej a východnej časti pohoria. Jedinečný je výhľad na Tatry, veľmi dobre pozorovateľné sú tiež Chočské vrchy, Poľana, Veporské a Stolické vrchy. Pri vhodných podmienkach je nezriedka pozorovateľná časť Oravských Beskýd s Pilskom, Oravská Magura, Krivánska Fatra, Vtáčnik, Sitno či Kékes v Maďarsku.
Rychnov u Jablonce nad Nisou
Rychnov u Jablonce nad Nisou je mesto v Česku v okrese Jablonec nad Nisou v Libereckom kraji. 1. januára 2012 tu žilo 2 651 obyvateľov, z toho 1 335 mužov a 1 316 žien, pričom priemerný vek v meste bol 37,1 roka (muži 35,7 roka, ženy 38,5 roka).
La Llagonne
La Llagonne je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Pyrénées-Orientales, v regióne Languedoc-Roussillon.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
3063 Makhaon
3063 Makhaon je planétka s priemerom 125 km, ktorú objavil L. G. Karachkina 4. augusta 1983.
Granville Leveson-Gower
Granville George Leveson-Gower, druhý lord z Granville (* 11. máj 1815, Londýn, Spojené kráľovstvo – † 31. marec 1891, Londýn) bol anglický liberálny politik a štátnik.
Bol držiteľom Podväzkového rádu (v angl. Order of the Garter) a členom Štátnej rady (v angl. Privy Council). Od 9. decembra 1868 do 6. júla 1870 a od 6. februára 1886 do 20. júla 1886 bol ministrom pre kolónie Britského impéria.
847 Agnia
847 Agnia je planétka s priemerom 32 km, ktorú objavil Grigorij Nikolajevič Neujmin 2. septembra 1915.
Mercury-Atlas 7
Mercury-Atlas 7 (alebo podľa lode Aurora 7) bol americký pilotovaný kozmický let v rámci programu Mercury. Štart letu sa uskutočnil 24. mája 1962 a vyniesol do vesmíru štvrtého Američana, ktorým sa stal Scott Carpenter. V podstate išlo o opakovanie letu Johna Glenna, prvého Američana na obežnej dráhe, z 20. februára 1962. Carpenterovi sa počas letu podarilo pozorovať a vyfotografovať pohyb farebných kotúčov. Zisťovalo sa tým, ktoré farby sú vo vesmíre najlepšie viditeľné. Svetelné častice, o ktorých sa zmieňoval už Glenn, sa mu podarilo zachytiť na film. Potvrdil zrakom teóriu, že zapadajúce slnko pri pohľade z vesmíru vyzerá plocho. Carpenterov výkon na obežnej dráhe však nebol hodnotený príliš dobre, pretože kvôli jeho snahe nastaviť loď vždy do najvhodnejšej polohy pre fotografovanie spotreboval nadmerné množstvo paliva a zbytočne tak ohrozil svoju bezpečnosť.
Priebeh letu
Kozmická loď Mercury (výr. č. 18) prišla na Cape Canaveral 15. novembra 1961. Dňa 29. novembra 1961, po úspešnom orbitálnom lete Mercury-Atlas 5 so šimpanzom Enosom na palube, NASA informovala verejnosť, že na prvý americký pilotovaný orbitálny kozmický let Mercury-Atlas 6 poletí astronaut John Glenn a jeho náhradníkom bude Scott Carpenter. NASA tiež oznámila, že pilotom ďalšej misie Mercury-Atlas 7 bude Deke Slayton a jeho náhradníkom Walter Schirra. Nosná raketa Atlas LV-3B bola dodaná na kozmodróm 6. marca 1962. Počas tréningu na centrifúge však u Deka Slaytona zistili srdcovú arytmiu, takže 15. marca 1962 bol odvolaný. Ak by letel, kabína by sa volala Delta 7, pretože išlo o štvrtý pilotovaný let programu Mercury a písmeno delta (Δ) je štvrté v gréckej abecede. Slaytona nahradil Scott Carpenter. Kým Slayton zastával názor, že kozmická loď Mercury ešte stále nie je natoľko spoľahlivá, aby bolo možné na obežnej dráhe plytvať časom v prospech experimentov, ktoré sa nevzťahovali na testovanie systémov lode, Carpenter dovolil vedcom a výskumníkom, aby doslova natlačili letový plán pokusmi. Jeho pracovné tempo malo byť počas letu takmer frenetické.
thumb|left|170px|Štart Mercury-Atlas 7 so Scottom Carpenterom na palube, 24. máj 1962
Carpenterov kozmický let sa musel odložiť celkovo štyrikrát. Večer 23. mája si chvíľu študoval letové údaje, než sa krátko po 22:00 uložil do postele. Bol uvoľnený a rozhodol sa nevziať si sedatíva. Vo štvrtok 24. mája 1962 o 01:15 miestneho času ho prebudil lekár Howard A. Minners. Po sprche a rannej hygiene si obliekol biely župan a spolu s Dr. Minnersom, Dr. Williamom K. Douglasom a astronautom Johnom Glennom si sadol k raňajkám, ktoré pozostávali z filet mignonu, stratených vajec, pomarančového džúsu, toastu a kávy. Potom podstúpil poslednú lekársku prehliadku pred štartom. Nasledovalo obliekanie skafandra, odchod z hangára S a jazda v špeciálne upravenom prívese na štartovací komplex 14. O 04:43 Carpenter nastúpil do kabíny kozmickej lode Mercury (výr. č. 18), ktorú pomenoval Aurora 7. Misia Mercury-Atlas 7 odštartovala 24. mája 1962 o 07:45:16,57 miestneho času (12:45:16,57 svetového času) pomocou nosnej rakety Atlas LV-3B zo štartovacieho komplexu 14 na Základni vzdušných síl Cape Canaveral. V čase 2 minúty a 10 sekúnd po štarte došlo k vypnutiu motora rakety Atlas. Vzápätí sa kozmická loď oddelila od nosnej rakety a potom odletela záchranná vežička. Carpenter bol na obežnej dráhe. Komunikátor (CAPCOM) Gus Grissom mu oznámil: „Máme zelenú na sedem obletov.“ Samozrejme išlo o vtip, pretože na pláne boli len tri oblety okolo Zeme. Nadšený Carpenter mu však odpovedal: „Rozumiem, sladké slová!“ Najskôr pomocou manuálneho riadenia otočil kabínu tak, aby mohol oknom pozorovať odhodený nosič a zároveň tým Mercury uviedol do polohy pre neskoršie odpálenie brzdiacich rakiet. Potom astronaut vytiahol kartičky s letovým plánom, v podstate ťaháky, ktoré mapovali jeho činnosť minútu po minúte, pripevnil ich pomocou suchého zipsu na prielez a pustil sa do práce. Jeho pracovná záťaž bola vzhľadom na množstvo experimentov až neúmerne vysoká a Carpenter si vlastne ani na minútu nemohol oddýchnuť. Pravdou však je, že Carpenter mal k vedeckým pracovníkom vrelý vzťah a po vymenovaní na let Mercury-Atlas 7 veľmi ústretovo reagoval na ich požiadavky ohľadom experimentov na palube Mercury. Letový plán ale nevytváral len jeden človek.
Počas letu sa Carpenterovi podarilo pozorovať a vyfotografovať pohyb farebných kotúčov. Zisťovalo sa tým, ktoré farby sú vo vesmíre najlepšie viditeľné. Svetelné častice, o ktorých sa zmieňoval už John Glenn, sa mu podarilo zachytiť na film. Potvrdil zrakom teóriu, že zapadajúce slnko pri pohľade z vesmíru vyzerá plocho. Dokázal tiež, že človek v beztiažovom stave dokáže prijímať pevnú stravu. Carpenter bol tiež prvým človekom, ktorý pozoroval správanie kvapalín v beztiaži. Medzitým sa začali problémy s environmentálnym systémom a kabína aj Carpenterov skafander sa začali prehrievať. Hlavnými problémami letu bola nadmerná spotreba paliva na manévrovanie (čo však spôsobil sám Carpenter svojou snahou nastaviť loď vždy do najvhodnejšej polohy pre fotografovanie) a porucha systému na automatický zážih brzdiacich rakiet. Pri štarte boli pravdepodobne znečistené senzory, ktoré vyhľadávali zemský horizont. Po celý čas letu potom dávali automatickému zariadeniu nesprávne údaje o polohe. Táto informačná chyba blokovala automatický zážih brzdiacich rakiet. Keď počítač odpočítal až na nulu a rakety sa neaktivovali, v tej chvíli to už ľahko dezorientovaný Carpenter ohlásil na Zem a počkal ešte ďalšie dve sekundy. Potom stlačil tlačidlo na manuálne odpálenie brzdiacich rakiet a hlásil ďalšie oneskorenie asi jednu sekundu, než sa prvá raketa naozaj aktivovala. Spôsobilo to, že kozmická loď smerovala mimo plánovanú pristávaciu oblasť, pričom sa odchýlila približne o 400 km. Carpenter tak mieril do oblasti, kde neboli rozmiestnené žiadne záchranné jednotky a zásoba paliva nutného k udržaniu kabíny v návratovej polohe predstavovala len 5% v systéme manuálneho riadenia a 20% v systéme automatického riadenia polohy. Pred momentom, než s ním riadiace stredisko stratilo kontakt, Carpenter okrem iného ohlásil: ''„S palivom to bude naozaj tesné, Gus. Momentálne vidím horizont.“ CAPCOM Gus Grissom o chvíľu odpovedal: „Kedykoľvek príde výpadok.“ „Rozumiem,“'' potvrdil Carpenter.
Kozmická loď Aurora 7 v poriadku pristála ešte v ten istý deň o 12:41:13 miestneho času (17:41:13 svetového času) pomocou padáku na hladine Atlantického oceánu. Miesto pristátia sa nachádzalo 218 km severovýchodne od Portorika a 400 km od plánovanej pristávacej oblasti. V kabíne hojdajúcej sa na vlnách Atlantiku začínalo byť nepríjemne horúco, a tak Carpenter odpálil núdzový poklop v prednej časti kozmickej lode, odklopil palubnú dosku a vyšiel cez špic Mercury na čerstvý vzduch. Časť fotomateriálov bola morskou vodou vnikajúcou do kabíny zničená. Carpenter sa stal jediným astronautom programu Mercury, ktorý použil tento spôsob vystúpenia z kabíny. Hodil do vody samonafukovací záchranný čln, pripútal ho k trupu Aurory 7 a vliezol do neho. Až pol hodiny po pristátí zachytilo jedno z pátracích lietadiel zo San Juanu na Portoriku automatické signály kozmickej lode. O niečo neskôr ďalšie lietadlo zistilo, že Carpenter opustil kozmickú loď a je v malom nafukovacom člne. Tri hodiny po pristátí Carpenter konečne vstúpil na palubu lietadlovej lode USS Intrepid. Hoci Carpenterov výkon na obežnej dráhe nebol hodnotený príliš dobre, je nesporné, že práve vďaka jeho rozvahe a rozhodnosti sa mu let podarilo úspešne dokončiť a pristáť. Letový riaditeľ Chris Kraft bol tak rozčúlený z problémov misie Mercury-Atlas 7, že povedal: „Ten skurvysyn už pre mňa znova nepoletí!“ Carpenter skutočne už do vesmíru viackrát neletel. Na jeseň 1963 si vzal dlhodobé voľno z oddielu astronautov, aby sa mohol venovať podmorskému projektu SEALAB. Pri motocyklovej havárii potom utrpel zranenie ramena, ktoré ho už úplne vyradilo zo zoznamu možných kandidátov na ďalší let. Z NASA odišiel v roku 1967.
Poznámky
<references group="pozn."/>
3064 Zimmer
3064 Zimmer je planétka s priemerom 33 km, ktorú objavil Edward L. G. Bowell 28. januára 1984.
M. Maczigel
M. Maczigel (* Banská Bystrica† september 1526, Slovensko) bol jedným z vodcov baníckeho povstania v rokoch 15251526.
Životopis
Jeden z vodcov baníckeho povstania v Banskej Bystrici v roku 15251526. Pri pokuse o dobytie hradného areálu bol chytený, odsúdený a popravený (r. 1526).
Peyrens
Peyrens je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Aude, v regióne Languedoc-Roussillon.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 412 obyvateľov (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Smržovka
Smržovka je mesto v Česku v okrese Jablonec nad Nisou v Libereckom kraji. 1. januára 2013 tu žilo 3 635 obyvateľov, z toho 1 798 mužov a 1 837 žien, pričom priemerný vek v meste bol 40,1 roka (muži 38,7 roka, ženy 41,5 roka).
Jaroslav Hlinka (hokejista)
Jaroslav Hlinka (* 10. november 1976, Praha) je bývalý český hokejista, naposledy hrajúci za tým HC Stadion Vrchlabí.
Je bratrancom slovenského reprezentanta Miroslava Hlinku. Meria 179 cm a váži 84 kg (2006).
Klubový hokej
1. júla 2007 podpísal ročnú zmluvu s klubom NHL Colorado Avalanche. Svoj prvý gól v NHL strelil 23. októbra 2007 v zápase proti Edmonton Oilers.Po sezóne 2007/2008 podpísal zmluvu s tímom švédskej Elitserien Linkopings HC.
Reprezentácia
Český tréner Alois Hadamczik ho nominoval na Majstrovstvá sveta v hokeji 2006 v lotyšskej Rige, kde získal striebro. Súčasťou českého tímu bol aj o rok neskôr v Moskve.
Peyriac-de-Mer
Peyriac-de-Mer je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Aude, v regióne Languedoc-Roussillon.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 997 obyvateľov (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Blécourt (Haute-Marne)
Blécourt je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Haute-Marne, v regióne Champagne-Ardenne.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Typizácia (architektúra)
Typizácia v architektúre je unifikácia rozmerov v stavebníctve. Unifikácia rozmerov vo výstavbe umožňuje a stanovuje vytvoriť predpoklady pre typizáciu a normalizáciu najdôležitejších stavebných výrobkov a prvkov, a tým vytvoriť prechod na ich hromadnú výrobu priemyselnými metódami až po automatizáciu jednotlivých výrobných postupov. Typizačná činnosť bola hlavne zameraná na opakované použitie.
Požiadavka spoločnosti na stavebníctvo, stavať rýchlo, ekonomicky a so zníženou prácnosťou viedla v 50. rokoch 20. storočia k prefabrikovaným technológiám. Modulová sústava vo výstavbe vytvára na základe modulu rozmerovú a tvarovú skladobnosť, vzájomnú zameniteľnosť, opakovanú použiteľnosť skladobných prvkov, výrobkov a zabudovaného zariadenia. Variabilita konštrukčnej stavby s minimálnym sortimentom dielcov sa rieši metódou otvorenej typizácie. Unifikácia rozmerov sleduje zníženie počtu druhovosti výrobkov, čo pri určitom druhu typizovaných objektov umožňuje výrobu vo veľkých sériách.
Typizačné smernice
30. augusta roku 1971 vydala Československá socialistická republika zbierku zákonov, ktorá obsahovala vyhlášku č. 75 : Vyhláška federálneho ministerstva pre technický a investičný rozvoj o typizácii vo výstavbe. Výsledným nástrojom typizácie sa stali typizačné smernice a typové podklady, ktoré boli vypracované na základe typizačných štúdií. Taktiež bola ustanovená funkcia hlavného typizátora.
Príklady typizácie na Slovensku
Najlepším príkladom typizačných tendencií sú panelové sústavy. Na Slovensku dali základ panelovej výstavbe tzv. G – systémy a monolitické liate systémy, realizované na konci 50tych rokov. V 60tych rokoch sa pristúpilo k novým typom T – 06 B a T – 08 B, v 70tych rokoch k BA – NKS, B70 a P1.1.
Aj keď prvé pokusy o typizáciu a prefabrikáciu bytových domov spadajú na Slovensku do prvej polovice 20. storočia, prvý panelák navrhol až začiatkom 50. rokov 20. storočia Vladimír Karfík spolu s kolegami z techniky J. Harvančíkom, K. Šafránkom a G. Tursunovom. Využil pritom skúsenosti z americkej aj zlínskej etapy svojej práce. Panelový dom s vystuženým rámom postavili v Bratislave na Kmeťovom námestí a dnes je technickou pamiatkou.
Roku 1957 navrhol Štefan Svetko a kol. ako experiment prvé bratislavské sídlisko na vtedajšej ulici Februárového víťazstva (terajšia Račianska ulica). Dispozície týchto bytov sú vypracované vďaka obrovskému úsiliu v mnohorakých typizačných procedúrach, ktoré vtedy prebiehali ako významná, štátom úzkostlivo sledovaná činnosť.
Veľkoplošná výstavba sídlisk bola možná aj vďaka zmene vlasníckych pomerov. Po znárodnení v roku 1948 začali rásť napr. v Bratislave tie najväčšie sídliská na Slovensku: Krasňany, Rača, Ružinov, Medzi jarkami, Dolné hony a nakoniec Petržalka a ďalšie. Po roku 1989 sa hromadná bytová výstavba na území Bratislavy zastavila. Aj napriek tomu, že tieto obytné súbory so sebou prinášajú celú plejádu vážnych spoločenských a ekonomických problémov, stále tu býva väčšina obyvateľov miest (napr. v Bratislave 70%).
Uma Thurmanová
Uma Thurmanová (* 29. apríl 1970 ) je americká filmová herečka. Je známa hlavne z filmov, ktoré s ňou nakrútil režisér Quentin Tarantino. Účinkovala napríklad vo filmoch Nebezpečné známosti, Pulp Fiction, Gattaca a aj v dvojdielnom filme Kill Bill. S výškou je jednou z najvyšších herečiek v Hollywoode.
Životopis a kariéra
Je dcérou budhistického profesora a modelky a psychoterapeutky. Má troch bratov. V pätnástich rokoch sa rozhodla stať herečkou a presťahovala sa do New Yorku. Najskôr sa živila ako modelka, postupne bola obsadzovaná aj do filmov a seriálov. V roku 1988 sa objavila vo filme Nebezpečné známosti po boku Michelle Pfeifferovej, Glenn Closovej a Johna Malkovicha. Táto snímka jej zaručila pozitívne ohlasy na jej postavu a tak sa dostala do širokého podvedomia divákov.
Po úspechu v Nebezpečných známostiach si Uma zahrala ešte v pár menších snímkach. O niečo málo väčší priestor dostala vo filme od Quentina Tarantina, Pulp Fiction - Historky z podsvetia. Tento film jej doslovne zaručil úspech. Vo filme sa objavila po boku hviezd Johna Travoltu a Samuela L. Jacksona. Za film získala aj svoju prvú nomináciu na Oscara, v kategórií herečka vo vedľajšej úlohe.
V roku 1997 si zahrala vo filme Batman a Robin, o rok neskôr nahradila Gwyneth Paltrowovú vo filme Pomstitelia. V rovnakom roku tiež stvárnila postavu Fantine v muzikáli Bedári.
S hercom Seanon Pennom sa objavila vo filme od Woodyho Allena Sladký ničomník.
Na začiatku 21. storočia sa objavila vo filme Priznanie, spolu s jej vtedajším partnerom Ethanom Hawkeom. V roku 2002 získala úlohu Debby v televíznom snímku Duševná slepota, za ktorý získala v roku 2003 Zlatý glóbus.
V roku 2004 získala úlohu, ktorá ju o dosť viac preslávila. Išlo o hlavnú rolu vo filme Kill Bill. Kariéru Umy tento film doslova "oživil". Nápad na tento film vznikol už v roku 1994, pri natáčaní Pulp Fiction, kedy sa Uma zmienila, že by si rada zahrala niekoho, kto je posadnutý pomstou. Film mal neskutočný úspech a dočkal sa aj druhého pokračovania. Za obe časti získala nomináciu na Zlatý glóbus.
V roku 2005 si zahrala už druhýkrát s hercom Johnom Travoltom v komédií Buď Cool. O rok neskôr si zahrala v komédií Moja super ex s herečkou Annou Farisovou. Po roku 2006 hrala skôr vedľajšie postavy, napríklad v roku 2010 v dobrodružnom filme Percy Jackson a Zlodej blesku. V roku 2013 sa pridala k hercom ako Naomi Wattsová, Emma Stonová, Kate Winsletová, Richard Gere, Gerard Butler či Anna Farisová pri natáčaní komédie Mládeži neprístupné.
Osobný život
V roku 1990 sa vydala za Garyho Oldmana, no ich manželstvo v roku 1992 skončilo rozvodom. V máji 1998 sa vydala za svojho hereckého kolegu Ethana Hawkea, s ktorým má dve deti, dcéru Mayu Ray a syna Levona. V roku 2005 sa Uma a Ethan rozviedli. Často sa povrávalo aj o jej vzťahu s Quentinom Tarantinom a vzťah medzi nimi ani jeden nevylúčil a ani nepotvrdil.
V roku 2005 až 2007 sa stala obeťou prenasledovania od Jacka Jordana, ktorý trpel psychickými problémami a bol do Umy fanaticky zamilovaný.
V roku 2007 začala chodiť s francúzskym finančným poradcom Andrém Bussonom, s ktorým má dcéru Rosalind Arushu Arkadinu Altalune Florence. Vzťah im však nevyšiel a obaja chceli získať starostlivosť o ich dcéru. Počas sporu Busson obvinil Umu z toho, že má duševné problémy a mieša lieky s alkoholom. Kvôli tomuto tvrdeniu súd začiatkom roku 2017 vyhral.
V roku 2015 vyšla od skupiny Fall Out Boy skladba s názvom Uma Thurman a v roku 2017 sa zúčastnila filmového festivalu v Karlových Varoch.
Metaveda
Metaveda je súbor disciplín, metodík a úvah, ktorých cieľom je dospieť k poznaniu vedy a jej rôznych stránok, napríklad veda o vede, filozofia vedy, sociológia vedy, sociológia vedenia, psychológia vedy, kreatológia, scientometria atď.
Henry John Cambie
Henry John Cambie (* 25. október 1836, Tipperary, Írsko – † 23. apríl 1928, Vancouver, Britská Kolumbia, Kanada) bol kanadský zememerač a inžinier. Zohral významnú úlohu pri dokončení výstavby Kanadskej pacifickej železnice (CPR), keďže navrhol posledné úseky jej trasy. Bol tiež významným prvousadlíkom a obyvateľom mesta Vancouver.
Odkazy
Nasledujúce miesta sú po ňom pomenované:
Air France
Air France (formálne: Société Air France, S.A.), vystupuje pod značkou AIRFRANCE, je francúzsky národný letecký dopravca so sídlom v Paríži. Je dcérskou spoločnosťou Air France-KLM Group. Domovským letiskom Air France je Letisko Charlesa de Gaulla v Paríži, odkiaľ je spoločnosťou denne odbavených približne 1 700 letov do 211 destinácií. V roku 2015 spoločnosť prepravila 46 803 000 cestujúcich a v roku 2016 pre Air France pracovalo 84 602 zamestnancov.
V súčasnosti je väčšinovým vlastníkom spoločnosti stále francúzsky štát, ktorý však svoj podiel postupne predáva. Air France je zakladajúcim členom aliancie SkyTeam. V roku 2004 Air France prevzali kontrolu nad holandskou leteckou spoločnosťou KLM, čím vznikla najväčšia letecká spoločnosť na svete z hľadiska tržieb s názvom Air France-KLM. Vlastnícky podiel štátu sa po zlúčení leteckých spoločností zmenšil na 44%. Medzi dcérske spoločnosti Air France patrí regionálna Air France Hop a nízkonákladová Transavia France.
História
thumb|left|[[Douglas DC-3 (F-BAXP) v službách Air France na letisku v Manchestri, 6. júl 1952]]
Počas druhej svetovej vojny sa spoločnosť Air France premiestnila do Casablancy v Maroku. Dňa 26. júna 1945 boli všetci francúzski leteckí dopravcovia znárodnení a 29. decembra toho istého roku bol vydaný dekrét, na základe ktorého boli Air France splnomocnené prevádzkovať všetky letecké linky na území Francúzska. Dňa 1. januára 1946 bola spoločnosť obnovená pod názvom Société Nationale Air France. Od tohto roku sa tiež na palubách lietadiel Air France začali objavovať stevardky. Na pravidelných linkách po Európe spoločnosť vtedy lietala s typom Douglas DC-3. Dňa 1. júla 1946 Air France otvorili linku z Paríža do New Yorku s technickými medzipristátiami na doplnenie paliva v írskom Shannone a kanadskom Gandere, na ktorú nasadili lietadlá Douglas DC-4. V rokoch 1947 až 1965 spoločnosť prevádzkovala lietadlá Lockheed Constellation na prepravu cestujúcich a nákladu po celom svete.
V 50. rokoch 20. storočia Air France prevádzkovali najdlhšiu sieť liniek na svete. V roku 1952 spoločnosť presúva svoju operačnú a technickú základňu do nového Južného terminálu na letisku Paríž-Orly. V auguste 1953 Air France začali lietať s prúdovým dopravným lietadlom de Havilland Comet 1A na linke Paríž – Rím – Bejrút, čím vstúpili do prúdovej éry. Dobré meno tohto typu lietadla však poškodili vážne nehody u spoločnosti BOAC v roku 1954 spôsobené únavou materiálu v tlakovej kabíne, najmä u obdĺžnikových okien, ktoré boli príčinou náhleho poklesu tlaku. Preto boli tieto verzie ihneď stiahnuté z prevádzky a náhradou bolo spoľahlivé lietadlo Comet 4 s okrúhlymi oknami, ktoré však už Air France nezakúpili.
Air France natrvalo vstúpili do prúdovej éry v roku 1960, kedy do flotily zaradili prúdové dopravné lietadlá Sud-Aviation SE 210 Caravelle a Boeing 707. Dňa 1. februára 1963 francúzska vláda formalizovala rozdelenie liniek medzi Air France a ich konkurentmi zo súkromného sektora. Air France sa mali stiahnuť zo západnej Afriky (okrem Senegalu), strednej Afriky (okrem Burundi a Rwandy), južnej Afriky (vrátane Juhoafrickej republiky), Líbye v severnej Afrike, Bahrajnu a Ománu na Blízkom východe, Srí Lanky v južnej Ázii, Indonézie, Malajzie a Singapuru v juhovýchodnej Ázii, Austrálie, Nového Zélandu a tiež aj Novej Kaledónie a Tahiti. Tieto linky boli pridelené spoločnosti Union de Transports Aériens (UTA), novej francúzskej súkromnej leteckej spoločnosti, ktorá vznikla zlúčením dopravcov TAI a UAT. UTA tiež získala exkluzívne práva lietať medzi Japonskom, Novou Kaledóniou a Novým Zélandom, Južnou Afrikou a ostrovom Réunion v Indickom oceáne, a tiež aj Los Angeles a Tahiti.
thumb|left|[[Boeing 747|Boeing 747-128 (F-BPVC) spoločnosti Air France na Letisku Charlesa de Gaulla v Paríži, september 1977]] thumb|right|[[Airbus A300|Airbus A300B2-101 (F-BVGA) spoločnosti Air France pristáva na letisku Heathrow v Londýne, 11. december 1976]]
V roku 1970 boli Air France jednou z prvých leteckých spoločností, ktoré uviedli do prevádzky širokotrupé dopravné lietadlo Boeing 747-100, vtedy najväčšie lietadlo sveta určené na komerčnú prepravu osôb. Od roku 1974 začali Air France presúvať väčšinu svojich operácií na Letisko Charlesa de Gaulla v Paríži. Do začiatku 80. rokov Air France lietali z letiska Orly iba na Korziku, Martinik, Guadeloupe, prevádzkovali väčšinu liniek do Francúzskej Guyany, na ostrov Réunion, do regiónu Maghreb, východnej Európy (okrem ZSSR), južnej Európy (okrem Grécka a Talianska) a jednu dennú linku do New Yorku-JFK. V roku 1974 sa Air France tiež stali prvou leteckou spoločnosťou na svete, ktorá uviedla do prevádzky lietadlo Airbus A300, prvé komerčné dopravné lietadlo spoločnosti Airbus Industrie. V sedemdesiatych rokoch sa uskutočnila ďalšia výnimočná udalosť pre spoločnosť, keď 21. januára 1976 Air France nasadili do pravidelnej letovej prevádzky prvé a jediné plnohodnotné nadzvukové dopravné lietadlo Concorde (sovietsky Tu-144 bol po necelých troch rokoch a 55. uskutočnených letoch s cestujúcimi stiahnutý z prevádzky). Nadzvukový inauguračný let Concordu (F-BVFA) u Air France sa uskutočnil po trase Paríž-Charles de Gaulle – Dakar – Rio de Janeiro-Galeão. Úvodný let na linke Paríž-Charles de Gaulle – Washington-Dulles uskutočnil 24. mája 1976 tiež Concorde s imatrikulačnou značkou F-BVFA. Na linke do New Yorku-JFK Air France prvýkrát nasadili Concorde 22. novembra 1977. Let z Paríža do New Yorku trval 3 hodiny a 23 minút pri približne dvojnásobnej rýchlosti zvuku. Schválenie letov Concordu do Spojených štátov bolo spočiatku odopreté z dôvodu protestov proti nadmernej hlučnosti lietadla.
V roku 1983 Air France začali ako prvá európska letecká spoločnosť lietať s cestujúcimi do Kórejskej republiky. V roku 1986 francúzska vláda upustila od politiky rozdelenia prepravných práv na pravidelné linky medzi spoločnosťami Air France, Air Inter a UTA. Tieto zmeny umožnili spoločnosti UTA otvoriť pravidelné linky do nových destinácií v oblasti pôsobenia Air France a konkurovať im na týchto linkách. Paríž-Charles de Gaulle – San Francisco sa stala prvou linkou, na ktorej UTA konkurovala Air France. Air France odpovedali predĺžením niektorých letov Paríž-Charles de Gaulle – Los Angeles do Papeete, na Tahiti, kde konkurovali UTA na linke Los Angeles – Papeete. V roku 1988 sa Air France a Air Inter stali prvými leteckými spoločnosťami, ktoré nasadili lietadlá Airbus A320 na krátkych trasách.
Dňa 12. januára 1990 boli operácie Air France, Air Inter a UTA zlúčené do rozšírených Air France. Akvizícia UTA a Air Inter spoločnosťou Air France bola súčasťou vládneho plánu začiatkom 90. rokov 20. storočia s cieľom vytvoriť jednotného národného leteckého dopravcu s úsporami z rozsahu a globálnym dosahom na boj proti potenciálnym hrozbám liberalizácie vnútorného trhu leteckej dopravy EÚ. V júni 1999 vytvorili Air France a Delta Air Lines dvojstranné transatlantické partnerstvo.
Po roku 2000 Air France prešli množstvom krízových udalostí, ktoré postihli sektor leteckej dopravy, ako napr. teroristické útoky 11. septembra 2001 a epidémia SARS v Ázii. Dňa 22. júna 2000 sa Air France stali zakladajúcim členom aliancie leteckých spoločností SkyTeam. V roku 2004 došlo k zlúčeniu Air France a KLM, čím vznikli Air France-KLM, najväčšia letecká spoločnosť na svete z hľadiska tržieb.
Koncom roku 2015 Air France čelili finančnej kríze, ktorá sa ešte zhoršila štrajkom pilotov proti spoločnosti. Air France na štrajk odpovedali oznámením o zrušení približne 2 900 pracovných miest. V decembri 2015 spoločnosť avizovala vyradenie svojho posledného lietadla typu Boeing 747-400 so špeciálnym scénickým letom 14. januára 2016. Air France prevádzkovali Boeingy 747 v niekoľkých verziách od roku 1970. V januári 2017 Air France získali prvý Boeing 787-9 Dreamliner. V júli 2017 spoločnosť Air France-KLM uzavrela strategické partnerstvo s leteckými spoločnosťami Delta Air Lines, China Eastern Airlines a Virgin Atlantic Airways, čím sa upevnili už existujúce väzby medzi týmito dopravcami. V roku 2018 Air France okrem iného oznámili, že od septembra toho istého roku rušia linky do Iránu z obavy, že tieto linky už nie sú komerčne životaschopné v dôsledku predefinovaných sankcií USA.
Codeshare
Air France majú tzv. codeshare dohodu a v súčasnosti prevádzkujú spoločné lety so spoločnosťami:
Flotila
thumb|Turistická trieda na palube [[Boeing 777|Boeingu 777-300ER spoločnosti Air France]] thumb|Premium Economy trieda na palube Boeingu 777-300ER thumb|Obchodná trieda v [[Boeing 787 Dreamliner|Boeingu 787-9]] thumb|Sedadlá La Première triedy v Boeingu 777-300ER thumb|Večera podávaná v obchodnej triede na palube Boeingu 777-300ER počas letu New York-JFK – Paríž-Charles de Gaulle
Súčasná flotila
Flotila Air France pozostávala v júni 2022 z nasledujúcich lietadiel:
Tyčinka
Tyčinka môže byť:
Mozaika
thumb|Rímska mozaika ([[Herculaneum, 1. stor.]]  Mozaika  je plošná výzdoba, ornamentálna alebo figurálna, zostavená z drobných kociek, hranolčekov alebo kolíčkov, kamenných, neskôr sklenených, upevňovaných do mäkkej malty alebo tmelu.
V starovekom Oriente a v antike sa používala kamenná mozaika na výzdobu podláh (Pompeje).
Najväčší rozvoj zaznamenala v byzantskom umení. K najznámejším patria mozaiky v talianskej Ravenne z 5. a 6. storočia. Sú to napríklad mozaiky Dobrý pastier (5. storočie) v mauzóleu Gally Placidie, Krst Krista v rieke Jordán (okolo roku 450) v Baptistériu ortodoxných a najznámejšia z nich v apside chrámu San Vitale z roku 547. Po stranách apsidy sú zobrazené dve cisárske procesie s portrétmi cisára Justiniána I. a cisárovnejTheodory. V bazilike Sant' Apollinare in Classe neďaleko Ravenny, ktorá bola vysvätená v roku 549, sa nachádza jedna z najpôsobivejších apsidových mozáik Kristova premena.
Všetky byzantské figurálne mozaiky nachádzajúce sa v Konštantínopolských náboženských stavbách boli zničené počas ikonoklastického obdobia v 8. a 9. storočí. Niektoré dekoratívne mozaiky predikonoklastického obdobia ako aj mozaiky z 8. a 9. storočia sa napriek tomu zachovali. Patrí k nim veľký kríž na zlatom podklade v chráme Hagia Irene (Chráme sv. Mieru) vedľa chrámu Hagia Sofia. Prežili aj kvalitné svetské mozaiky v ruinách paláca byzantských cisárov v Istanbule. Tieto rozsiahle podlahové obrazy zo 6. storočia znázorňujú scény z poľovačiek, domácich prác ale aj ornamenty orámované listovým vzorom - tu sa už prejavuje orientálny vplyv. Počas reštaurovania obrazovej výzdoby v chráme Hagia Sofia v roku 843 boli figurálne mozaiky obnovené. V južnom vestibule je zaujímavá mozaika, ktorá zobrazuje Justiniána I. s Konštantínom I., ako ponúkajú model mesta tróniacej Panne s dieťaťom. Vo vnútornom nartexe je zobrazený Lev VI., klaňajúci sa pred Kristom (začiatok 10. storočia). V galérií sú portréty cisára Alexandra III. (91213), cisárovnej Zöe spolu s jej tretím manželom Konštantínom IX. Monomachom (11. storočie) a cisára Jána II. s cisárovnou Irenou (12. storočie).
Pravdepodobne najznámejšou byzantskou mozaikou je Jipsi Danger, mozaika gigantických rozmerov, ktorá zobrazuje Krista medzi postavami Panny Márie a Jána Krstiteľa. Postavy a ich tváre sú zobrazené veľmi detailne, využitím miniatúrnych kociek skla a mramoru nádherných farieb na zlatom podklade. Táto mozaika je datovaná do tretej štvrtiny 13. storočia. V Istanbule sú aj ďalšie výnimočné mozaiky. Napríklad v nartexe Kariyskej mešity - tiež známej ako Chrám Krista Spasiteľa v Chore zo začiatku 14. storočia - sú mozaiky zobrazujúce život panny Márie a Ježiša Krista v sérii nádherných panelov.
Všetky tieto mozaiky sú jedinečné svojim prevedením, farebnosťou kamienkov, detailom a vynikajúcou svetelnosťou. Patria k najväčším prínosom byzantskej kultúry vôbec.
Možnosť
Možnosť môže byť:
Možnosti znamená prenesene aj schopnosti, prostriedky
Neviazaný
Neviazaný je taký, ktorý sa nedrží určitých noriem, zásad, nespútaný, neobmedzovaný. Je to opak viazaného (próza v protiklade k viazanej reči, veršom) alebo nemajúci väzbu (neviazaná kniha).
Lamanère
Lamanère je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Pyrénées-Orientales, v regióne Languedoc-Roussillon.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
848 Inna
848 Inna je planétka s priemerom 88 km, ktorú objavil Grigorij Nikolajevič Neujmin 5. septembra 1915.
Raková (prírodná pamiatka)
Raková je prírodná pamiatka v správe štátnej ochrany prírody Biele Karpaty.
Nachádza sa v katastrálnom území obce Chropov v okrese Skalica v Trnavskom kraji. Územie bolo vyhlásené v roku 1992 na rozlohe 8,6045 ha. Ochranné pásmo nebolo určené. Chránené územie leží v Chránenej krajinnej oblasti Biele Karpaty.
Predmetom ochrany je: Zvyšky typických bielokarpatských trávnatých porastov po ľavej strane potoka Raková s veľkou druhovou pestrosťou rastlín a živočíchov, ktorých zachovanie má veľký význam pre ekologickú stabilizáciu okolitých intenzívne využívaných poľnohospodárskych kultúr.
Ján Madáč
Ján Madáč (* Dolná Strehová - † 17. máj 1768, Slovensko) bol slovenský právnik, statkár a veršovník.
Životopis
Absolvoval právnické štúdiá. Advokátsku prax vykonával v Banskej Bystrici, kde sa zapojil do protestantského hnutia, pomáhal evanjelickej cirkvi finančne a obhajoval ju na cisárskom dvore vo Viedni, odkiaľ bol ako burič roku 1775 vykázaný. Neskôr hospodáril na rodinnom statku v Dolnej Strehovej.
Autor pohrebnej piesne, ktorá vyšla 1743 v Tranovského kancionáli. Písal latinsky aj slovensky príležitostnú, gratulačnú poéziu, ktorú venoval svojej matke.
3065 Sarahill
3065 Sarahill je planétka s priemerom 58 km, ktorú objavil Edward L. G. Bowell 8. februára 1984.
Tanvald
Tanvald je mesto v Česku v okrese Jablonec nad Nisou v Libereckom kraji. 1. januára 2013 tu žilo 6 698 obyvateľov, z toho 3 261 mužov a 3 437 žien, pričom priemerný vek v meste bol 41,6 roka (muži 40,1 roka, ženy 43,0 roka).
Wakacuki (torpédoborec)
Wakacuki bol šiesty torpédoborec triedy Akizuki imperiálneho loďstva počas druhej svetovej vojny. Aktívne sa zapájal do bojov v rokoch 1943 – 1944, nakoniec bol jeho osud spečatený 11. novembra 1944 americkými lietadlami z Task Force 38 v Ormockom zálive.
Opis
Wakacuki bol špeciálne určený ako protilietadlové sprievodné plavidlo, s hlavnou výzbrojou ôsmich /65 typu 98 (4xII), ktoré sa mohli pýšiť skvelými balistickými vlastnosťami.
Lodný kýl bol položený na výstavbu 9. marca 1942 v lodenici Micubiši v Nagasaki, s výstavbou trupu sa začalo 24. novembra a hotová loď bola prijatá do služby 31. mája 1942. Bol postavený na základe plánu rozšírenia sprievodnej flotily z roku 1939, a sprvu mu bolo pridelené číslo 109. Názov, rovnako ako ostatné torpédoborce ​​v sérii, bol spájaný s Mesiacom a znamenal "Mesiac v prvej štvrťke."
Služba
Wakacuki po uvedení do prevádzky a po náležitom školení posádky, v auguste 1943, dostal svojho veliteľa – bol ním komodor Jasuacu Suzuki a potom bol presunutý na Truk, hlavne kvôli plneniu eskortných úloh a potom 1. novembra bol nasadený do Rabaulu. V noci z 1. na 2. novembra 1943 sa zúčastnil bitky v zátoke cisárovnej Augusty pri ostrove Bougainville, ktorá skončila porážkou Japonska. 5. novembra, počas amerického náletu na Rabaul, bol Wakacuki ľahko poškodený radou blízkych výbuchov. 6. novembra mal dopraviť vojakov do mysu Torokina na Bougainville. Na konci novembra sa vrátil do Jokosuky v Japonsku kvôli opravám.
V dňoch od 6. do 13. februára 1944 sa podieľal na sprievode lietadlových lodí Šókaku a Zuikaku z Kure do Singapuru a potom od 28. marca do 4. apríla sprevádzal ďalšiu lietadlovú loď Taihó z Kure na Lingga Roads, v máji 1944 zase doprevádzal japonské loďstvo odtiaľ do kotviska v Tawitawi. 6. júna zachraňoval preživších z torpédoborca Minazuki. Neskôr sa zúčastnil leteckej námornej bitky vo Filipínskom mori 19. – 20. júna 1944, kde bol zaradený v 61. divízii 10. flotily torpédoborcov, sprevádzajúc lietadlové lode zväzu admirála Ozawu (spolu s Akizuki, Hacuzuki a Šimocuki). Prebral na palubu admirála Ozawu aj celý štáb z potápajúcej sa lietadlovej lode Taihó a dopravil ich na krížnik Haguro. Potom, čo Japonci prehrali bitku sa vrátil do japonských vôd. V júli, opäť sprevádzal transporty z Kure na Okinavu a do Manily.