cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
New York (mesto)
Doprava
Vďaka masívnemu využívania hromadnej dopravy, viac ako 120 000 cyklistom a mnohým peším je New York energeticky najefektívnejším veľkým mestom v Spojených štátoch. Kým v Spojených štátoch je pešia chôdza a jazda na bicykli využívaná ako forma dopravy v 8 % prípadov, v New Yorku to je 21 %.
New York má tiež sieť diaľnic, ktoré spájajú mesto s New Jersey, Westchester County, Long Islandom a Connecticutom. Tieto diaľnice využívajú na dochádzanie milióny obyvateľov a sú tu teda bežné dopravné zápchy, najmä počas dopravnej špičky. George Washington Bridge je považovaný za jeden z najvyťaženejších mostov na svete.
Pre Manhattan je charakteristické delenie ulíc na streets vedúce z východu na západ a avanues vedúce zo severu na juh. Veľa newyorských ulíc je celosvetovo známych, napríklad Fifth Avenue s luxusnými obchodmi, Wall Street ako sídlo burzy, alebo Broadway ako sídlo muzikálových divadiel.
Partnerské mestá
New York má jedenásť partnerských miest, z ktorých deväť je členmi Sister Cities International.
NGC 148
NGC 148 je šošovková galaxia v súhvezdí Sochár, ktorú objavil anglický astronóm John Herschel 27. septembra 1834. Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 12,1. Od Zeme je vzdialená približne 86 miliónov svetelných rokov.
Žadovica (potok)
Žadovica je potok na hornom Liptove, na území okresu Liptovský Mikuláš. Je to pravostranný prítok Váhu, meria 3,2 km a je tokom III. rádu.
Opis toku
Najprv tečie severojužným smerom cez plošinu Celiny, následne sa esovito stáča, podteká diaľnicu D1 a zľava priberá prítok prameniaci severoseverozápadne od obce Liptovský Peter. Ďalej už pokračuje juhojuhozápadným smerom územím obce Podtureň, podteká železničnú trať Žilina – Košice i cestu I. triedy č. 18 a preteká cez rekreačnú osadu Borová Sihoť. Na katastrálnom území Podturne, juhojuhovýchodne od obce, ústi v nadmorskej výške cca 634 m n. m. do Váhu.
NGC 151
NGC 151 je galaxia v súhvezdí Veľryba, ktorú objavil britsko-nemecký astronóm William Herschel 28. novembra 1785.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 11,6.
Majstrovstvá sveta B kategórie v hádzanej žien 1985
Majstrovstvá sveta B kategórie v hádzanej žien 1985 boli v poradí 4. majstrovstvá sveta B kategórie v hádzanej žien, ktoré organizovala Medzinárodná hádzanárska federácia (IHF). Konali sa v 25-ich západonemeckých mestách: Hannover, Neustadt, Oldenburg, Peine, Yslar, Aurich, Delmenhorst, Emden, Lüneberg, Uelzen, Soltau, Brake, Bassum, Hude, Wildeshausen, Nienburg, Celle, Obenstrohe, Verden, Göttingen, Nienburg, Salzgitter, Braunschwaig, Nordenham a Wilhelmshaven, v dňoch od 7.15. decembra 1985, za účasti rekordných 16 tímov. Počet tímov sa zvýšil oproti predchádzajúcim turnajom o 4 účastníkov. Nováčikmi turnaja boli družstvá Maďarska, Islandu, Sovietskeho zväzu, Švajčiarska a USA, pričom USA bolo prvé neeurópske družstvo, ktoré sa predstavilo na B turnaji MS. Víťazom sa opäť stalo.
Tento turnaj slúžil ako kvalifikácia na Majstrovstvá sveta 1986, ktoré organizovalo Holandsko. Kvalifikovalo sa na ne 9 najlepších družstiev.
Vedecká teória
Vedecká teória je systém vedeckých výpovedí o istej oblasti reality, ktorý má predovšetkým explanačnú a prognostickú funkciu. V rámci množiny vedeckých teórií možno vyčleniť objektové teórie a metateórie, empirické teórie a deduktívne teórie a iné.
Vedecká teória je systém viet, ktoré prijímame ako pravdivé a ktoré môžeme nazývať zákony alebo vety-tvrdenia alebo stručne tvrdenia.
Mailleroncourt-Saint-Pancras
Mailleroncourt-Saint-Pancras je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Haute-Saône, v regióne Franche-Comté.
Vedecká teória
Podľa Alfreda Tarského je Vedecká teória systém viet, ktoré prijímame ako pravdivé a ktoré môžeme nazývať zákony alebo vety-tvrdenia alebo stručne tvrdenia.
2006 DO62
2006 DO62 je planétka zo skupiny Apollo, patriaca súčasne medzi Mars križujúce planétky a objekty pravidelne sa približujúce k Zemi (NEO). Jej dráha nie je doposiaľ definitívne určená, preto jej nebolo doteraz pridelené katalógové číslo.
Mailleroncourt-Saint-Pancras
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
2006 DO62
História
Planétku objavil 24. februára 2006 okolo 07:11 svetového času (UTC) na Mt. Lemon Observing Facility na vrcholu rovnomennej hory v pohorí Catalina severovýchodne od Tusconu, AZ (USA) 1,5metrovým ďalekohľadom s CCD kamerou v rámci programu Mt. Lemon Survey astronóm E. J. Christensen. Dňa 25. februára 2006 o 16:23 UTC preletela v minimálnej vzdialenosti 787 tis. km od stredu Zeme. Objav bol nahlásený do Strediska malých planét (MPC) až 27. februára 2006.
Výhľad do budúcnosti
Zo znalostí súčasných elementov dráhy planétky vyplýva, že minimálna vypočítaná vzdialenosť medzi jej dráhou a dráhou Zeme je 187 tis. km. Vzhľadom na to nemôže ani vo vzdialenej budúcnosti Zem ohroziť, napriek tomu patrí k blízkozemským planétkam. Najväčšie priblíženie v tomto storočí nastane 27. júla 2069, keď by mala Zem minúť o 450 tis. km; súčasná neistota v určení elementov dráhy však nevylučuje ani priblíženie až na 52 tis. km od stredu Zeme, teda asi 46 tis. km nad povrchom našej planéty. Ďalšie významné priblíženia tejto planétky k Zemi sa očakávajú v rokoch 2011 a 2087.
Lašva
Lašva je rieka v Bosne a Hercegovine (Stredobosenský, Zenicko-dobojský kantón), dlhá približne.
Tok rieky
Rieka má dve zdrojnice (Karaulská a Komarská Lašva), ktoré pramenia v masíve Vlašić, na stredozápade krajiny. Lašva samotná vzniká ich sútokom pri meste Turbe. Preteká Travnikom a pri meste Zenica sa vlieva do rieky Bosna.
Jej údolím vedie dôležitá cesta, spájajúca Banja Luku so Sarajevom.
Zámok Kačina
Zámok Kačina patrí medzi najvýznamnejšie stavby empírovej architektúry v Čechách. Stojí asi severovýchodne od Kutnej Hory v katastrálnom území obce Svatý Mikuláš, pri ceste do Nových Dvorů.
Opis
Veľkolepý zámok na pôdoryse otvorenej podkovy má dvojpodlažnú strednú časť s klasickým portikom so šiestimi stĺpm s tympanónom. Na ňu nadväzujú na oboch koncoch prízemné oblúkovité obytné budovy so stĺpovou ochodzou, zakončené poschodovými budovami knižnice a divadla. V strednej časti je kruhová bývalá kaplnka a tanečná sála. Celá stavba meria. V zámku sa nachádza múzeum českého vidieka založené už v roku 1891 patriace pod správu Národního zemědělského muzea. Ďalej je tu knižnica so 40 000 kníh z 16. až 19. storočia, divadlo, lekáreň a skleník.
Stavitelia
Zámok, zvaný tiež "Husa", dal postaviť gróf Jan Rudolf Chotek v rokoch 1802 – 1822 staviteľovi J. Fischerovi z Prahy podľa plánov drážďanského architekta Ch. F. Schurichta. Na sochárskej výzdobe sa podíleli A. Schrott a V. Prachner.
Lukáš Moesch
Lukáš Moesch (* 4. september 1651, Mohuč, Nemecko – † 24. marec 1701, Mikulov) bol slovenský pedagóg a autor učebníc.
Narodil sa 4. septembra 1651 v Mohuči. Spočiatku pôsobil ako vychovávateľ v poľských šľachtických rodinách, roku 1686 sa ako vojenský inžinier zúčastnil obliehania Budína. Bol učiteľom na piaristickom gymnáziu v Prievidzi (pravdepodobne od roku 1687), vyučoval aj matematiku. Príslušníkom piaristickej rehole bol od roku 1668, v roku 1682 ho dokonca menovali zástupcom predstaveného rehole v Uhorsku. Ako pedagóg a hodnostár rádu sa zaslúžil o reformu školského systému piaristov, bol autorom ich celokrajinského školského poriadku (1695). Od roku 1700 žil v Mikulove. V rámci širšej literárnej činnosti napísal aj učebnicu matematiky (Arithmeticus practicus… Trnava 1697), ktorá mala v uhorských pomeroch prekvapivo vysokú úroveň, okrem iných v nej sa stretávame prvý raz v učebnicovej literatúre na Slovensku s logaritmami. Matematické práce sa nachádzajú aj v jeho rukopisnej pozostalosti. Zomrel 24. marca 1701 v Mikulove.
Sociálna štruktúra
Sociálna štruktúra je relatívne trvalý systém rolí, noriem, statusov a inštitúcií v skupine alebo spoločnosti. Je stabilnou charakteristikou daného sociálneho systému. Odlíšenie stálych rysov sociálneho systému od meniteľných vlastností možno využívať pri porovnaní rôznych sociálnych systémov či sledovanie vývoja sociálneho systému.
František Močnik
František Močnik tiež uvádzaný ako Franz Močnik alebo Franc Močnik (* 1. október 1814, Cerkno, Slovinsko – † 30. november 1892, Graz, Rakúsko) bol slovinský matematik a pedagóg.
Životopis
Narodil sa v Cerkne v Slovinsku. Študoval teológiu v Gorici, neskôr matematiku na univerzite v Grazi, kde získal v roku 1840 aj doktorát filozofie. Ako profesor matematiky pôsobil v roku 1846–1849 na technickej akadémii v Ľvove, od roku 1849 na univerzite v Olomouci. V roku 1851 s titulom školný radca sa stal inšpektorom ľudových škôl v Laibachu, od roku 1860 pôsobil v podobnej funkcii pre ľudové školy a reálky v Grazi. Od roku 1869 do svojho odchodu na dôchodok v roku 1871 bol hlavným školským inšpektorom Štajerska s pôsobiskom v Grazi.
Tento pôvodom slovinský matematik mal mimoriadne veľký vplyv na výuku matematiky na ľudových i stredných školách v celej rakúsko-uhorskej monarchii v druhej polovici 19. storočia. Bol autorom desiatok mimoriadne populárnych učebníc matematiky pre ľudové i stredné školy, zároveň zostavovateľom tabuliek k nim. Boli to moderné učebnice zostavené pôvodne v duchu celoríšskej, tzv. Bonitz–Exnerovej školskej reformy, v priebehu rokov viackrát doplňované a prepracované v súlade s novými požiadavkami. Vynikali jasnosťou výkladu, exaktnosťou spracovania a prepojenosťou na praktický život. Boli vydávané až do začiatku 20. storočia, okrem pôvodnej nemčiny aj v prekladoch do národných jazykov a boli najrozšírenejšími učebnicami matematiky v monarchii. V mnohých prípadoch sa stali východiskom a vzorom spracovania nových diel, okrem iného aj predlohou známej Počtovedy Martina Čulena.
Harrisburg (Pensylvánia)
Harrisburg je hlavné mesto Pensylvánie, štátu USA. Podľa sčítania z roku 2010 má mesto 49 528 obyvateľov a je deviatym najväčším v Pensylvánii. Harrisburg tiež sídlom okresu Dauphin County. Rozprestiera sa na východnom brehu rieky Susquehanna River, 169 km na západ-severozápad od Philadelphie.
Dejiny
Harrisburg hral v americkej histórii významnú úlohu, najmä počas sťahovania na západ, Občianskej vojny a priemyselnej revolúcie. Počas 19. toročia výstavba kanálu Pennsylvania Canal a železničnej trate Pennsylvania Railroad umožnila Harrisburgu stať sa jedným z najpriemyslenejších miest severovýchodu. Od polovice 20. storočia boli hlavnými hospodárskymi odvetviami mesta vládny sektor, ťažké strojárstvo, poľnohospodárstvo (širšie zázemie mesta je srdcom úrodnej Dutch Country) a potravinárstvo. Na konci sedemdesiatych a začiatku osemdesiatych rokov mesto prežívalo ťažké ekonomické obdobie. Následne, počas vlády starostu Stephen R. Reeda prišlo hospodárske oživenie. Stephen R. Reed investoval do rozvoja mesta počas viacerých funkčných období 3 miliardy dolárov. Najväčšia indoorová poľnohospodárska výstava v Spojených štátoch, Pennsylvania Farm Show, sa od roku 1917 každoročne koná v Harrisburgu.
La Monselie
La Monselie je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Cantal, v regióne Auvergne.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
NGC 152
NGC 152 je otvorená hviezdokopa v súhvezdí Tukan, ktorú objavil anglický astronóm John Herschel 20. septembra 1835.
NGC 5957
NGC 5957 je galaxia v súhvezdí Had, ktorú objavil nemecký astronóm Heinrich Louis d’Arrest 29. apríla 1865.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 12,1.
Kyjov (okres Žďár nad Sázavou)
Kyjov je obec v Česku v okrese Žďár nad Sázavou v kraji Vysočina. 1. januára 2012 tu žilo 44 obyvateľov, z toho 21 mužov a 23 žien, pričom priemerný vek v obci bol 45,1 roka (muži 43,0 roka, ženy 47,0 roka).
Svetlo (filozofia)
Svetlo ako filozofický termín:
Schodňa
Schodňa je rieka pretekajúca Moskvou  a moskovskou oblasťou. Je ľavým prítokom rieky Moskva a pramení v pohorí Alabuševo.
Vodstvo
Rieka je nížinného typu, zamŕza v období prelomu novembra a decembra a rozmŕza koncom marca a začiatkom apríla.
Pamätihodnosti
Krásna príroda v okolí rieky už dávno vzbudzovala v návševníkoch Moskvy pozornosť. Do konca Veľkej vlasteneckej vojny to bolo výletné miesto, ktoré sa tešilo veľkej návštevnsti.
V súčasnosti sa na brehoch rieky nachádzajú obytné domčeky a chatky obyvateľov Moskvy. Jej prítokom je rieka Goretovka, ktorá je vo veľkom počte v zimných mesiacoch navštevovaná lyžiarmi.
Pensylvánia
Pensylvánia (staršie po slovensky Pennsylvánia; po anglicky: krátky tvar Pennsylvania, dlhý tvar: Commonwealth of Pennsylvania) je štát USA, ktorý sa nachádza v amerických regiónoch Severovýchod, Stredný Atlantik a Veľké jazerá. Štát hraničí s Delaware na juhovýchode, s Marylandom na juhu, Západnou Virgínou na juhozápade, Ohiom na západe, New Yorkom na severe a New Jersey na východe. Na severozápade hraničí s kanadskou provinciou Ontário.
Pennsylvánia je 33. najrozsiahlejším štátom USA, šiestym najľudnatejším a v hustote obyvateľstva je na deviatom mieste. Najľudnatejšími mestami sú Philadelphia, Pittsburgh, Allentown a Erie, hlavné mesto je Harrisburg. Pensylvánia má 82 km pobrežia pri Erijskom jazere a 92 km morského pobrežia pozdĺž ústia rieky Delaware. Pensylvánia je jedinou z pôvodných Trinástich kolónií USA, ktorá nemá pobrežie Atlantického oceánu.
Dejiny
thumb|left|Vývoj počtu obyvateľov (1790 - 2000) V časoch, keď bolo územie Pensylvánie britskou kolóniou, súčasný štát Delaware bol súčasťou teritória Pensylvánia. V rokoch 1704 - 1710 vznikla samostatná kolónia Delaware.
Prví kolonisti štátu boli Švédi a Holanďania. Holanďania v roku 1655 prevzali švédske kolónie a Briti v roku 1664 kolónie holandské. 14. marca 1681 anglický kráľ Karol II. odovzdal Williamovi Pennovi územie Pensylvánie z dôvodu splatenia dlhu vo výške 16 000 libier, ktorý dlhoval ešte jeho otcovi. Bolo to jedno z najväčších prevzatí územia jednou osobou v histórii ľudstva. Názov dal krajine ešte Karol II., William Penn chcel krajinu pôvodne nazvať Nový Wales, alebo Sylvania.
Pensylvánia bola druhým štátom, ktorý ratifikoval Ústavu Spojených štátov, historicky prvým bol Delaware. thumb|left|upright|Rozmiestnenie obyvateľstva Pensylvánie
Obyvateľstvo
Štatistický úrad U.S.A., United States Census Bureau odhadol počet obyvateľov k 1. júlu 2012 na 12 742 886, čo predstavuje 0,32 % nárast od posledného sčítania v roku 2010.
Doprava
Pensylvánske dopravné oddelenie (Pennsylvania Department of Transportation) spravuje 64 150 km cestnej siete štátu z celkovej dĺžky 195 970 km, čo predstavuje piaty najdlhší cestný systém v Spojených štátoch. Diaľničný systém štátu má dĺžku 861 km s hlavným ťahom z Ohio do Philadelphie a New Jersey. Prevádzku diaľníc má na starosti Pennsylvania Turnpike Commission. Medzimestskú železničnú dopravu prevádzkuje Amtrak prostredníctvom vysokorýchlostnej trate Keystone Corridor medzi Harrisburgom a New Yorkom.
Pittsburghský prístav je druhým najväčším vnútrozemským prístavom v USA a osemnástym najväčším na svete, philadelphský prístav je 24. najväčším prístavom v USA. Štát vlastní významný prístav na pobreží Veľkých jazier v Erie.
2006 DN
2006 DN je planétka zo skupiny Apollo, patriaca súčasne medzi Mars križujúce planétky a objekty pravidelne sa približujúce k Zemi (NEO). Pretože sa v budúcnosti môže veľmi priblížiť k Zemi, bola zaradená tiež medzi potenciálne nebezpečné planétky (PHA). Jej dráha nie je dosiaľ definitívne určená, preto jej nebolo doteraz pridelené katalógové číslo.
Popis objektu
Vzhľadom na to, že bola pozorovaná iba šesť dní, nebolo možné uskutočniť spektroskopický výskum. Preto o jej chemickom zložení nie je nič známe. Jej priemer je odhadovaný na základe hviezdnej veľkosti a pretože nie je známe ani albedo jej povrchu, je preto do veľkej miery neistý.
História
Planétku objavil 20. februára 2006 približne v 09:31 svetového času (UTC) 0,68 metrovým Schmidtovým ďalekohľadom s kamerou CCD v rámci programu Catalina Sky Survey astronóm R. A. Kowalski ako teleso zdanlivej hviezdnej veľkosti 19,5m. Najbližšie k Zemi bude 17. marca 2006 a to v minimálnej vzdialenosti 3,9 mil. km.
Výhľad do budúcnosti
Zo znalostí súčasných elementov dráhy planétky vyplýva, že minimálna vypočítaná vzdialenosť medzi jej dráhou a dráhou Zeme je 645 tis. km. Najbližšie veľké priblíženie k Zemi na vzdialenosť 660 tis. km sa očakáva 4. apríla 2027. Vzhľadom na doterajšiu neistotu v určení parametrov dráhy by sa však mohla priblížiť až na 136 tis. km. Tesnejší prelet je vypočítaný na 22. apríla 2077, keď by sa planétka mala priblížiť v extrémnom prípade až na 22 tis. km od stredu našej planéty, teda asi 15 tis. km nad jej povrchom. Napriek tomu kumulatívna pravdepodobnosť zrážky so Zemou v tomto storočí nie je príliš vysoká a bola vyčíslená na 1,6×10−6. Na turínskej stupnici je preto klasifikovaná stupňom 0, na palermskej -5,58. Ak by však ku kolízii došlo, bola by rýchlosť stretu telesa so Zemou približne /s. Vzhľadom na odhadovaný rozmer by jej kolízia so Zemou spôsobila rozsiahle regionálne škody.
Hypoteticko-deduktívna teória
Hypoteticko-deduktívna teória je teória, ktorej logická organizácia vyhovuje požiadavkám kladeným na deduktívne systémy a umožňuje empirické overenie jej tvrdení.
NGC 154
NGC 154 je galaxia v súhvezdí Veľryba, ktorú objavil britsko-nemecký astronóm William Herschel 27. novembra 1785.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 14.
Portugalské národné futsalové družstvo mužov
Portugalské národné futsalové družstvo mužov je národné družstvo mužov, ktoré reprezentuje Portugalsko v medzinárodných futsalových súťažiach a priateľských zápasoch. Funguje pod záštitou Federação Portuguesa de Futebol (FPF). Prvý medzinárodný zápas absolvovalo v roku 1987. V októbri 2021 mu patrilo vo svetovom futsalovom rebríčku 4. miesto.
Vrcholné podujatia
Jeho najväčším úspechom titul majstra sveta v roku 2021. Prvú medailubronzovú získal na majstrovstvách sveta FIFA hneď na svojom prvom turnaji v roku 2000 v Guatemale. V boji o 3. miesto vyhralo nad Ruskom. Na predchádzajúce podujatia sa mu nepodarilo kvalifikovať. Na MS 2004 sa dostalo do štvrťfinálovej skupiny, z ktorej už ďalej nepostúpilo. V Brazílii v roku 2008 nepostúpilo dokonca ani zo základnej skupiny, v ktorej mali prvé 3 družstvá (Paraguaj, Taliansko a Portugalsko) rovnaký počet bodov a v jeho neprospech rozhodlo nižšie gólové skóre. Na MS 2012 v Thajsku prešlo v osemfinále cez Paraguaj, ale vo štvrťfinále nestačilo po predĺžení na taliansky výber. O štyri roky neskôr v Kolumbii sa prebojovalo až do semifinále, v ktorm nestačilo na 🇦🇷 a v zápase o bronz ani na 🇮🇷.
Na prvé majstrovstvá Európy UEFA sa nekvalifikovalo a na ďalších troch nepostúpilo ďalej zo základnej skupiny. V roku 2007 hostilo Portugalsko európsky šampionát, a domáce družstvo na ňom skončilo na 4. mieste, keď v boji o bronz prehralo s Ruskom. Na šampionáte 2010 v Maďarsku zaznamenalo svoj prvý medailový úspech na turnajoch ME ziskom striebornej medaily. Vo finálovom dueli prehralo so susedným Španielskom. V Chorvátsku 2012 vyhralo svoju základnú skupinu, ale vo štvrťfinále podľahlo Taliansku. Na šampionáte v belgických Antverpách v roku 2014 postúpilo do semifinále, ale v oboch nasledujúcich zápasoch o umiestnenie prehralo a skončilo štvrté. Najväčší úspech dosiahlo v roku 2018, keď na turnaji v Slovinsku zvíťazilo vo všetkých zápasoch; v tom finálovom nad obhajcom prvenstva zo Španielska.
Krátky slovník slovenského jazyka
Krátky slovník slovenského jazyka (skr. KSSJ) je jednozväzkový výkladový slovník spisovnej slovenčiny; jedna zo štyroch záväzných kodifikačných príručiek slovenčiny.
Nachádzajú sa tu údaje o význame zachytených slov, o slovotvorných, synonymických, antonymických a homonymických vzťahoch medzi slovami. Obsahuje informácie o približne 60-tisíc slovách.
Vydania
Slovník vychádza zo staršieho Slovníka slovenského jazyka. Pravopisne posledné vydanie vychádza z najnovších Pravidiel slovenského pravopisu.
NGC 5958
NGC 5958 je galaxia v súhvezdí Severná koruna, ktorú objavil britsko-nemecký astronóm William Herschel 11. apríla 1785.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 12,7.
Slovenské novinárstvo v matičnej dobe
V porovnaní s bachovským absolutizmom sa v matičných rokoch rozvinulo nielen slovenské národné hnutie, ale aj slovenské novinárstvo, čo súviselo s určitým uvoľnením politického života v monarchii i so zmenenými spoločenskými pomermi. Na porovnanie uvedieme niekoľko údajov. V rokoch bachovského absolutizmu (1850 – 1860) vychádzalo spolu 11 novín a časopisov, určených nášmu publiku a to v staroslovenčine i v opravenej slovenčine. V skutočnosti ich bolo len osem, lebo ďalšie tri začali vychádzať až roku 1860 tesne pred, alebo už po vyjdení októbrového diplomu. Ich tematické rozvrstvenie bolo veľmi chudobné: vládne Slovenské noviny, úradný vestník, odnárodňujúce noviny pre ľud, tri literárne a kultúrne, dva pedagogické a tri náboženské časopisy. Okrem toho roku 1855 vychádzal aj jeden študentský rukopisný zábavník s veľmi obmedzenou publicitou.
V matičných rokoch však vychádzalo už 46 tlačených a 11 rukopisných novín a časopisov. Tento počet bol na slovenské pomery vzostupný, ale v reláciách celokrajinských, skromný. Veď v rokoch 1861 – 68 sa počet maďarských novín a časopisov vydávaných na slovenskom území, pohyboval v rozmedzí 58 – 81, pričom ich náklad niekoľkonásobne prevyšoval slovenské periodiká.
V matičnej dobe sme mali štvoro významných politických novín: Pešťbudínske vedomosti od roku 1870, vychádzajúce pod zmeneným názvom Národnie noviny (1868 – 1875), historickopolitický časopis Biele Uhorsko (1868 – 1872) – vydávaný a redigovaný Jozefom Hložanským. Proti ním boli priamo zamerané odnárodňujúce noviny v slovenskej reči, slúžiace politickým záujmom maďarskej vládnucej triedy. Bol to Krajan (1865), Vlastenec (1869 – 71), Svornosť (1873 – 1885) a “spoločenský a gazdovský týždenník" Nitra (1873) s podtitulom: “Chýrnik Ňitrianskej stolice", ktorý priamo vydávalo stoličné predstavenstvo od 6. apríla do 28. decembra roku 1873. V tejto dobe vychádzal aj najlepší hospodársky časopis minulého storočia pre Slovákov Lichardov Obzor (1863 – 1882), ako aj dva časopisy, určené dedinskému ľudu – Národný hlásnik (1868 – 1881) Mikuláša Štefana Ferienčíka a Jánošík (1862 – 63), ktorý bol dielom Viliama Paulínyho-Tótha, hoci ako vydavateľ bol na ňom podpísaný Ján Nepomuk Bobula.
Na slovenské pomery bol v týchto rokoch prekvapujúco vysoký počet pedagogických časopisov rôznych náboženských a politických odtieňov: Slovenský národný učiteľ (1860 – 64) – od tretieho ročníka premenovaný na Národného učiteľa (1864), Listy národných učiteľov, Letopis národných učiteľov (1868 – 73) s prílohou Škola domáca (1863 – 64), Priateľ školy a literatúry (1859 – 61) a Katolícka škola (1874). Súviselo to hlavne so snahou zakladať slovenské gymnázia a iné stredné školy, ale aj s tým, že veľkú časť uvedomelých stúpencov slovenského národného hnutia tvorili práve učitelia a iní intelektuálni pracovníci, ktorí mali ku škole veľmi blízko.
V tejto dobe vychádzal tiež značný počet literárnych časopisov. Bol to Sokol (1860 – 61), Orol (1870 – 1880), Slovesnosť – príloha Cyrilla a Methoda (1863 – 65). Ich úroveň bola veľmi rôznorodá. Našli sa v nich hodnotné príspevky, ale aj novely, verše a články, ktoré boli prejavom úpadkových tendencií vtedajšej slovenskej literatúry. Niektorí ich redaktori i spolupracovníci vychádzali v ústrety nenáročnému vkusu malomeštiackeho čitateľstva, napodobňujúc zábavné meštiacke nemecké a maďarské časopisy.
Vtedy sa tiež u nás začínajú udomácňovať aj mládežnícke časopisy, vydávané väčšinou spolkami slovenských vysokoškolákov. Bol to Dunaj (1874) – orgán Slovenského spolku v Budapešti, ktorý bol vlastne neorganickým pokračovaním Junoša – “mravno-zábavného časopisu pre slovenskú mládež". Známa bola tiež Dennica “poučno-zábavný časopis pre slovenskú mládež". Tento mesačník vychádzal v Martine v rokoch 1871 – 72 za redakcie Jozefa Nedobrého. Jeho majiteľom a vydavateľom bol Viliam Paulíny-Tóth. Malú publicitu mala Zornička – “List pre slovenských mládencov a panny pre obveselenie a zošľachtenie srdca", ktorý vydával roku 1864 raz do mesiaca v Novom Sade Jozef Podhradský. Detský časopis Zrkadlo maľučkých – príloha Slovenského národného učiteľa z rokov 1863 – 64 za redakcie Juraja Slottu mal ešte začiatočnícku úroveň, nízky náklad, a preto aj malý okruh pôsobnosti.
V rokoch 1863 – 75 vychádzal aj na slovenské pomery nový druh časopisov satiricko-humoristických, ktorých politická orientácia bola v súlade s názormi memorandistov. Z nich bol najlepší prvý slovenský humoristický časopis Černokňažník Viliama Paulínyho-Tótha s podtitulom: “Týždenník pre humor a beletristiku" (1861 – 1864). Od 17. novembra 1861 vychádzal v Budíne, odkiaľ 21. VII. 1863 prešiel do Skalice. Humoristickým orgánom stúpencov politiky Národných novín bol mesačník Rarach (1875) vychádzajúci v Martine. Jeho zodpovedným redaktorom a vydavateľom bol M. A. Špánik. Podobné zameranie mal ďalší mesačník – “humoristicko-satirický list" Rarášek (1870 – 75) vychádzajúci v tom istom meste. Jeho vydavateľom a redaktorom bol Andrej Černiansky a od roku 1874 M. A. Špánik. Humoristickým ilustrovaným časopisom Novej školy slovenskej sa stala Ježibaba (1871 – 72), z ktorého vyšlo len 17 čísel. Všetky spomínané humoristické i literárne časopisy v tejto dobe majú už pomerne vkusnú grafickú úpravu. Používajú pestrejšie typy písma i lámanie strany do troch až štyroch stĺpcov. Uplatňujú tiež rámčeky a drevoryty, čo zvyšuje síce príťažlivosť a modernosť týchto časopisov, no aj finančné náklady na ich vydávanie.
V matičnej dobe mal osobitné postavenie Letopis Matice slovenskej (1864 – 1875) – prvý slovenský vedecký časopis. Vznikol v Martine na návrh predsedu MS biskupa Štefana Moyzesa. Okrem vedeckých článkov a štúdií v ňom pravidelne vychádzali aj zápisnice valných zhromaždení a výborových schôdzí Matice slovenskej, takže súčasne plnil úlohy spolkového vestníka. Už z toho vidieť, že už súčasníci prikladali účinkovaniu v Matici slovenskej historický význam a chceli o nej nielen informovať verejnosť, ale zachovať aj dokumenty pre nasledujúce generácie. Na rozdiel od prevažnej väčšiny slovenských novín a časopisov bol Letopis MS od začiatku lepšie finančne zabezpečený, takže už jeho redaktor, ktorým bol tajomník Matice slovenskej, dostával honorár 15 zl. str. za tlačový hárok.
Pravdepodobne už začiatkom novembra 1864 vyšlo prvé číslo Letopisu Matice slovenskej. Časopis sa rozširoval hlavne prostredníctvom matičného kníhkupectva v Banskej Bystrici. Už v prvých dvoch číslach mal okrem zápisníc z činnosti Matice slovenskej aj zoznamy kníh a archívneho materiálu tohto celonárodného spolku. V súlade s uznesením Výboru MS z 12. septembra 1866 začal Letopis MS okrem funkcie spolkového vestníka plniť aj úlohy vedeckého časopisu. Vedecké štúdie i odborné články, ktoré tu vychádzali, sú vlastne výsledkom činnosti vedeckých odborov Matice slovenskej. Aj keď sa ani tu často nerešpektovali zásady prísnej vedeckosti a vedeckoteoretický štýl sa miestami nahrádzal popularizáciou, predsa len Letopis MS bol na vyššej teoretickej úrovni ako predchádzajúce slovenské časopisy – Tatranka (1832 – 48) i Hurbanove Slovenskje pohľadi (1846 – 47; 51 – 52), ktoré sa síce tiež vyhlasovali za vedecké, no prinášali príspevky popularizačnovedecké alebo esejistické.
V Letopise Matice slovenskej uverejňovali svoje filozofické štúdie a články S. B. Hroboň, Čaják, Pavel Hečko, z histórie Jonáš Záborský a J. L. Holuby, niekdajší redaktor Slovenských národných novín Peter Kellner-Hostinský, z prírodných vied Dionýz Štúr, Daniel Lichard a iní. Dôstojné postavenie tu mal Franko Víťazoslav Sasinek, aj keď jeho historické štúdie, polemiky i kritické vydávanie prameňov sa vyznačovalo miestami subjektívnym prístupom k materiálu a diskutabilnou metódou skúmania. Záslužná je tiež snaha redaktora Letopisu MS Michala Chrásteka, zaviesť do tohto vedeckého tlačového orgánu registrujúcu bibliografiu súčasnej slovenskej literatúry, ktorá sa stala pre neúnavného Ľ. V. Riznera dôležitým prameňom pri zostavovaní jeho Bibliografie písomníctva slovenského. Skvalitňovaniu časopisu neskoršie pomohlo aj honorovanie dopisovateľov a spolupracovníkov, čo bolo v slovenskej doprevratovej žurnalistike výnimočným javom.
Veľmi obľúbeným boli v tejto dobe aj študentské rukopisné časopisy – zábavníky, ktoré vznikali z nedostatku publikačných možností začínajúcich autorov. Vydávali ich zväčša spolky študujúcej mládeže na Slovensku i mimo neho. Bol to napr. Priateľ školy, Slávik, Slovák, Zore, Sitno, Včela, Psia noha, Bubon, Zvon, Zornička a iné. Pravda, spoločenský dosah týchto periodík bol veľmi rozdielny už aj preto, lebo mnohé z nich vychádzali len rok, alebo zanikali už po prvých dvoch-troch číslach. Najmenšiu publicitu mali študentské rukopisné zábavníky, ktorých čitatelia sa zväčša obmedzovali len na žiakov jedného ústavu. Celkove však možno konštatovať, že novinárska úroveň periodickej tlače matičných rokov, bola podstatne vyššia, ako tomu bolo v odbobí “hluchoty a nemoty" bachovského absolutizmu.
Slovenské noviny a časopisy nemali v matičných rokoch dostatok spolupracovníkov a predplatiteľov, čo bolo často aj príčinou ich predčasného zániku. Bolo tomu tak pri všetkých, s výnimkou národného hlásnika, ktorý mával okolo 2 000 – 3 000 predplatiteľov, Paulínyho Černokňažníka a Lichardovho Obzoru, ktoré mali len v prvej dobe existencie okolo 900 predplatiteľov. Súviselo to aj so stupňujúcou sa maďarizáciou po rakúsko-uhorskom vyrovnaní (1867) s triednym a nacionálnym útlakom, ale aj s tým, že národne prebudené meštiactvo povyšovalo svoje triedne vymedzené stanovisko na “celonárodnú politiku", ktorú chcelo uplatňovať hlavne pomocou novín a časopisov. Tak síce z nich vytvorili orgány nacionálnej politiky, no súčasne ich postupne zbavovali sociálneho ostria. Prestávali sa zaujímať o životné pomery širokých ľudových vrstiev, vzdávali sa boja za ich sociálne práva, čo bolo ešte také príznačné pre štúrovské Slovenskje národňje novini pred rokom 1849. Tak sa aj mohlo stať, “že v záverečnej etape vnútropolitického vývoja v Uhorsku po roku 1847 ustaľuje sa kvantitatívne členská základňa na tej istej rovine, z akej sa vyšlo v porevolučných rokoch".
Aj v matičných rokoch – ako pred prvou svetovou vojnou vôbec – zostáva na Slovensku pravidlom subskripcia novín a časopisov, pričom nakladateľ len na základe počtu záväzne prihlásených predplatiteľov stanovoval počet vydaných exemplárov z obavy, aby veľa neprerobil. Mnohokrát mu ani to nepomohlo, lebo predplatitelia mu zostávali dlžní aj za niekoľko ročníkov novín a časopisov, napriek urgenciám a súdnemu vymáhaniu. Preto aj zánik mnohých tlačových orgánov možno pripísať hospodárskemu úpadku nakladateľa, a nie priamemu vonkajšiemu zásahu úradnej brachiálnej moci.
Okrem nerozvinutosti slovenského kultúrneho a politického života, vážnou prekážkou národnej spisby bol maďarizačný tlak štátneho aparátu, podnikov, ako aj vysokej cirkevnej hierarchie, ktorá terorizovala kňazov a učiteľov a nútila ich k odnárodňovaniu sa. Pritom vo väčších mestách – v Bratislave, v Košiciach, Nitre, Prešove, v Banskej Bystrici a inde vládli bohatí maďarskí, či nemeckí mešťania, ktorí tu slovenský živel systematicky utlačovali a vyháňali na perifériu spoločenského života. Roztratená a napospol chudobná inteligencia, ako aj kupci i remeselníci bez väčších mestských centier, boli slabou oporou masového rozvoja našej kultúry a literatúry. Túto neutešenú situáciu veľmi nenapravila ani Matica slovenská ako celonárodná inštitúcia, ktorej výbor síce ponúkol napr. prevzatie a teda aj finančné krytie Lichardovmu Obzoru, Paulínymu Sokolovi i Ferienčíkovmu Národnému hlásnikovi, no v skutočnosti sa uspokojil len s “morálnou posilou" týchto novín a časopisov a odporúčal ich do pozornosti svojim členom a priaznivcom. Distribúcii slovenskej periodickej spisby vtedy predsa len trochu pomohla sieť matičných dôverníkov v jednotlivých krajoch, ktorí rozširovanie slovenskej tlače pokladali za svoju vlasteneckú povinnosť. Pravda, tento spôsob distribúcie literatúry, novín a časopisov bol v druhej polovici minulého storočia nepružný a zaostalý aj preto, že im nezaručoval väčší odbyt a vystavoval tak vydavateľov riziku značných strát.
Boľavou stránkou distribúcie slovenských novín a časopisov zostáva aj naďalej nedostatok kníhkupectiev, ktorý ani zďaleka nemohla nahradiť banskobystrické Krčméryho matičné kníhkupectvo, založené práve v týchto rokoch. Zákonný článok VIII. z roku 1872, ktorým sa uvádzala do života určitá sloboda živnostenského a priemyselného podnikania umožnil zakladanie ďalších kníhkupectiev, z ktorých sa mnohé zaoberali aj vydávaním kníh.
Roku 1878 bol založený spolok uhorských kníhkupcov (Magyar Könyvkereskedök egylete) so sídlom v Budapešti s osobitným tri razy do mesiaca vychádzajúcim časopisom Corvina. Slovenskí kníhkupci však neboli členmi tejto organizácie. Mali len malé obchody, v ktorých nemohli len čakať na zákazníkov, ale museli tiež za nimi chodiť na výročné trhy, púte a pod. Mohli sa preto spoliehať len na vlastnú propagáciu knižných noviniek i starších diel, ako aj na sieť vlastných rozširovateľov slovenskej spisby v rôznych krajoch. V rokoch vyvrcholenia nacionálneho útlaku i násilnej maďarizácie (r. 1867 – 1875) sa vydavatelia slovenských novín a časopisov tiež sťažovali na poštovú dopravu, ktorá im jednotlivé exempláre zdržala, stratila alebo z rôznych malicherných príčin nedoručila na miesto určenia. Množili sa aj sťažnosti na “prihorlivých" predstaviteľov správneho aparátu Uhorska, ktorí zabraňovali rôznym spôsobom predplácaniu slovenských novín. Nátlak štátnej správy bol taký silný, že predstavenstvo obcí mu často podliehalo. Vyskytli sa aj také prípady, že “z rozkazu vidieckych úradníkov povinné boli obce držať či maďarské, či odporné slovenské noviny a vylúčením priaznivých".
Zarážajúce je, že práve roku 1863, keď dochádza k založeniu Matice slovenskej a “národná aktivita" bola na pomerne vysokom stupni, slovenskí redaktori sa sťažovali na malý počet predplatiteľov. Pešťbudínske vedomosti mali vtedy 404, Černokňažník 290, Sokol 211 predplatiteľov. Roku 1865 však oznámil Viliam Paulíny-Tóth, že Sokol má už len 171 predplatiteľov, a to vtedy, keď sa očakávala veľká akcia za rozšírenie počtu predplatiteľov slovenskej tlače. Ešte roku 1874, keď sa už u nás vytvorila pekná tradícia ľudovýchovnej spisby, musel Ján Kadavý zastaviť ďalšie vydávanie svojho Priateľa ľudu, lebo mal len 165 predplatiteľov.
Nie je náhodné, že ani v matičných rokoch sa slovenská maloburžoázia nezmohla na vydávanie politického denníka, hoci sa ho často dovolávali aj čitatelia Pešťbudínskych vedomostí. Odpoveď redakcie bola príznačná: “Verte nám", písalo sa v týchto novinách, “že k tomu nám inšie nič netreba len aspoň 2 000 predplatiteľov po 21 zl. Je to síce maličkosť pre národ trimiliónový, ale pre národ slovenský je to ešte hop!". Súviselo to aj so slabými možnosťami krytia neúmerne zvýšenej kaucie. V Uhorsku síce platil tlačový zákon z roku 1848, ktorý formálne poskytoval isté ústupky v prospech slobody tlače, ale bol doplnený príkazom, podľa ktorého týždenník musel mať kauciu 10 000 korún, denník 20 000 korún. Z nich sa sťahovali všetky súdne peňažité tresty a pokuty a tých sa opozičným novinám dostávalo hojne.
Vážnym nedostatkom, hlavne slovenských politických novín v matičných rokoch, je ich zaostalé, nesystematické, ba priamo konfúzne zahraničné spravodajstvo, ktoré redakcie s oneskorením dvoch, troch, či viacerých dní preberali prevažne z cudzojazyčnej tlače, ale aj značne oneskorené vnútropolitické spravodajstvo. Vyplývalo to z ich chudoby, z nevybudovanej siete dopisovateľov, z nemožnosti držať si v zahraničí osobitných dopisovateľov, či priamych spolupracovníkov v centrálnych úradoch, na sneme a na ministerstvách. Iným závažným nedostatkom bola ich malá špecializácia a miestami aj uprednostňovanie odťažitej tematiky, na úkor vecí oveľa závažnejších a aktuálnejších. Mali dokonca oveľa menej dopisovateľov, ako tomu bolo napr. v Štúrovských politických novinách.
Preto v tejto dobe aj Ján Mallý-Dusarov považoval za životnú otázku celej slovenskej žurnalistiky niekoľkonásobné rozšírenie počtu dopisovateľov a ich vedenia redakciami. Dovolával sa tiež zväčšenia počtu slovenských novín a časopisov a ich špecializácie už aj preto, lebo rozvoj národného hnutia, vytváranie slovenských kultúrnych ustanovizní, ľudovýchovných, svojpomocných, hospodárskych i peňažných spolkov, ako aj predvolebná agitácia, si to všetko vyžadovali. Preto treba v tejto veci dať za pravdu Mallému-Dusarovi a nie Jonášovi Záborskému, ktorý horlil proti nebezpečnej “novinománii", aká vraj zachvátila Slovákov. Nemožno súhlasiť ani s Jánom Kalinčiakom, ktorý vychádzajúc z momentálnych neutešených pomerov väčšiny slovenských redakcií, radil podstatne obmedziť počet vychádzajúcich novín a časopisov, ba ich aj radikálne zlučovať. Išlo skôr o to, nájsť vhodné cesty propagácie týchto tlačových orgánov, o ich bezprostredné spojenie so životnými záujmami ľudových más a nie o ústup a búranie ťažko vytvorených novín a časopisov.
Napriek spomínaným ťažkostiam slovenské novinárstvo v matičnej dobe, v porovnaní s minulosťou, znamená podstatný krok dopredu. Nemal preto pravdu mladý Koloman Banšel, ktorý v takýchto tmavých farbách vykreslil matičnú dobu v liste Pavlovi Országhovi-Hviezdoslavovi: „Spýtaš sa, čo myslím s tými chmúrnymi výhľadmi? Oj veľmi chmúrne, veľmi desné sú ony; Kto sme my, ten národ ku sláve chápajúci? Inteligencia? Niekoľko kňazov a učiteľov a „na radáš“ niekoľko chladných i teplých advokátov. Ľud? Tých niekoľko Hlásnikov? Spisba, journalistika? Slávna Matica s niekoľkými Letopismi, s kalendármi? A ako sa môže zveľaďovať národ žobrácky, ktorý nemá čím lákať posvätencov pravdy? Nebol by div žiadon, keby nás statistika každý deň o niekoľko tisíc ubývať zhliadala…“.
Cerro Prieto
Cerro Prieto je menší dacitový lávový dóm, nachádzajúci sa v Mexiku v štáte Baja California. Je to najsevernejšie položená vulkanická štruktúra v krajine, leží asi 30 km južne od hraníc s USA. Cerro Prieto je súčasťou zlomového systému, ktorého predĺžením na sever je známy zlom San Andreas. Oblasť je znám zvýšeným tepelným rokom - je to druhé najväčšie geotermálne pole v Severnej Amerike.
Slovenské novinárstvo v matičnej dobe
Politické noviny
Funkciu reprezentanta a neoficiálneho tlačového orgánu Slovenskej národnej strany plnili Národnie noviny – najdlhšie vychádzajúce slovenské politické noviny. Bol to nástupnícky tlačový orgán po Pešťbudínskych vedomostiach, ktorý mal “za tie isté pravdy bojovať, ako bojovali Vedomosti“. Podľa oficiálneho vyhlásenia Pešťbudínske vedomosti r. 1870 prešli do Martina “pre panujúce pomery v kníhtlačiarňach pešťbudínskych" (pre štrajk typografov). Pritom aj sama redakcia musela uznať, že Pešťbudínske vedomosti, hlavne v posledných rokoch svojej existencie, bývali dosť nevýbojné a konzervatívne, čo sa podstatnejšie nezmenilo ani po prechode novín do Martina.
„Uznať prichodí“, písalo sa v prvom čísle Národných novín (13. III. 1870), „že prenesením redakcie zo sídelného mesta krajiny… do mestečka provincionálneho, utratí redakcia možnosť v politických i v denných otázkach sa orientovať z vlastného názoru a z osobnej skúsenosti…“. Noviny týmto prechodom nesporne stratili. Ich zahraničné i vnútropolitické spravodajstvo sa stalo ešte oneskorenejším a chudobnejším. Nesplnilo sa pritom ani očakávanie vodcov slovenskej konzervatívnej buržoázie, ktorá dúfala v kvalitatívne zlepšenie novín i v podstatné rozšírenie počtu ich predplatiteľov vo všetkých slovenských krajoch. Nezmenilo sa takmer nič ani na grafickej úprave novín, ba typy písma Kníhtlačiarenského účastinárskeho spolku v Martine boli oveľa chudobnejšie, ako tomu bolo v budínskej univerzitnej tlačiarni, z ktorej predtým vychádzali Pešťbudínske vedomosti.
Na rozdiel od Pešťbudínskych vedomostí síce Národne noviny vychádzali nie dva, ale tri razy do týždňa na štyroch stranách, ale ich textová časť sa tým podstatnejšie nerozšírila, lebo veľa miesta v nich zaberali Zoznamy prispievateľov na Dom Matice slovenskej a na iné “národné podujatia“. Ani Mikuláš Štefan Ferienčík, ani Viliam Paulíny-Tóth, Andrej Černiansky a Ambrov Pietor, ktorí sa do roku 1875 vystriedali vo funkcii zodpovedných redaktorov týchto novín, ich charakter, zoradenie rubrík i grafickú úpravu v porovnaní s Pešťbudínskymi vedomosťami výraznejšie nezmenili. Zaslúžili sa však o ďalšie rozvíjanie beletristických novinových žánrových foriem v rubrike Besednica, kde vychádzali nielen fejtóny a reportáže, ale aj verše, povesti, literárne kritiky, životopisy významných osobností a pod. Medzi dopisovateľmi Národných novín vynikal Andrej Černiansky, Gustáv Zechenter-Laskomerský, Franko V. Sasinek, Adolf P. Záturecký, Jozef Škultéty, Daniel Bachát, Viliam Paulíny-Tóth, Ambro Pietor, A. S. Osvald atď.
V matičnej dobe vychádzal v Národných novinách na dvanásť pokračovaní aj významný seriál zvaný Listy slovenskému Tomášovi" od Viliama Paulínyho-Tótha. Je to vlastne populárny výklad politiky Slovenskej národnej strany, určený predovšetkým nacionálne vlažným a národne neuvedomelým Slovákom, ktorých ohrozovala čoraz viac maďarizácia. V novinách vychádzali aj pozoruhodné úvodníky, v ktorých sa písalo o vlastenectve, národnej rovnoprávnosti, autonómii, o administratívnosprávnej organizácii Uhorska a pod. Národné noviny niesli hlavnú ťarchu boja proti nepriateľom Matice slovenskej a národných stredných škôl. Prinášali tiež rozličné oznamy o účinkovaní slovenských spolkov (Živena, Napred…), i o slovenských hospodárskych a svojpomocných podujatiach. (Krupinská autodielňa a paromlyn, vzájomné pomocnice, hospodárske spolky a pod.) V prvom ročníku Národné noviny mávali na prvej strane úvodník, vnútropolitické spravodajstvo, zahraničnopolitický komentár. Druhá strana patrila “snemovým zprávam", “domácim zprávam", “zahraničným zprávam", “politickému obzoru", ďalej “dopisom". Ostatné strany boli vyplnené obzorom tlače (prehľad časopisov), rubrikami: Literatúra a umenie, drobnými správami, obchodnými, burzovými správami, inzerátmi i pravidelným Zoznamom zbierok na Maticu slovenskú. Domáce i zahraničné správy tu vychádzali niekedy oneskorene o tri až päť dní. Týkalo sa to aj referátov zo zasadania krajinského snemu.
Národné noviny venovali veľa miesta predvolebnej kampani, ale prinášali aj články o sociálnom postavení rozličných tried a vrstiev slovenskej spoločnosti, ba roku 1871, keď ešte Slováci nemali samostatný ženský časopis, v rubrike Besednica prinášali aj príspevky určené špeciálne slovenským ženám. Pozoruhodný je aj seriál Viliama Paulínyho-Tótha, zvaný “Osem návrhov zákona" (Nár. nov. roč. 1872 č. 17 – 45), ktoré on sám ako poslanec predložil uhorskej snemovni, v snahe o hospodárske pozdvihnutie Slovenska. Tieto návrhy na sneme však neprešli.
Najväčším nedostatkom Národných novín bolo to, že nedokázali preniknúť medzi ľudové vrstvy, čo s trpkosťou konštatoval aj jeden z ich dopisovateľov pod pseudonymom Priateľský: „…Z tých našich 3000 čisto slovenských obcí, sotva sa nájde 1/3, kde (Národné noviny alebo Národného hlásnika) čítajú… nachodia sa ešte celé stolice, v ktorých niet…ani jedného odberateľa“. Bolo to v dobe, keď Pavel Hečko vyslovil názor, že „ktorý národ nemá bohatej časopisnej literatúry, nedôjde ani k bohatstvu vekovej (umeleckej) literatúry“.
Podstatným krokom dopredu v našej politickej žurnalistike boli Slovenské noviny – orgán Novej školy slovenskej, ktoré začali vychádzať v Budapešti roku 1868 na štyroch stranách tri razy do týždňa, kým napr. Pešťbudínske vedomosti v tom istom čase vychádzali len dva razy do týždňa. Od roku 1871 Slovenské noviny vychádzali štyri razy do týždňa a počas volieb v tom istom roku päť razy. Ich zodpovedným redaktorom bol Ján N. Bobula, od roku 1871 M. Horálek, pričom jeho hlavným spolupracovníkom zostal Ján N. Bobula. Od 22. novembra 1873 až do ich dobrovoľného zastavenia (1875) bol ich zodpovedným redaktorom Juraj Čajda. Ich vydavateľom bol najprv Ján N. Bobula, od r. 1871 (IV. roč.) vydavateľstvo Novej školy Minerva a od roku 1873 Národný slovenský výbor v Budapešti.
Noviny mali pomerne bohaté rubriky, dobre čitateľné, výrazné typy písma, ako aj originálne lámanie strany až do štyroch stĺpcov. Podarilo sa im publikovať aj pomerne čerstvé spravodajstvo, hlavne zo zahraničia, a to zásluhou budapeštianskej pobočky viedenského Correspondenz Büreau, odkiaľ preberali tak ako aj redakcie ostatných budapeštianskych novín a časopisov, hektografované rukopisy. Úroveň feuilletonu (besednice), bola v Slovenských novinách podstatne slabšia, ako tomu bolo v Pešťbudínskych vedomostiach. Ich vážnym nedostatkom bola politická konfúznosť, nedôslednosť, prechádzanie od maďarskej liberálnej buržoázie k slovenskej národnoobrannej politike a pod.
Takisto ako Pešťbudínske vedomosti aj Slovenské noviny trpeli finančnými ťažkosťami, ale aj rozpormi v samej redakcii. Súviselo to s rozštiepením Novej školy slovenskej na viacej vzájomne súperiacich skupín. Je nesporné, že Slovenské noviny ako orgán slovenskej liberálnej buržoázie prinášali dosť podnetov do verejného života a na mnohé odpovedali správnejšie a pokrokovejšie ako Pešťbudínske vedomosti, či Národné noviny. Pritom však buržoáznoliberálna obmedzenosť, kompromisníctvo a názorová rozkolísanosť im bola na škodu a diskvalifikovala ich v očiach mnohých čitateľov.
Osobitné postavenie medzi slovenskými politickými novinami a časopismi v matičných rokoch malo Biele Uhorsko – historickopolitický zborník, ktorý vychádzal od 15. septembra 1869 asi do konca roku 1872. (Dátum jeho zániku nie je presne zistený.) Vyšlo z neho najmenej šesť čísel po šestnástich stranách. Časopis spočiatku vychádzal z peštianskej tlačiarne Horňanského a Trégra, no od tretieho čísla vychádzal nákladom Vydavateľského spolku v Revúcej. Jeho vydavateľom a redaktorom bol Jozef Hložanský, ktorého roku 1870 Ján N. Bobula označoval za príslušníka Novej školy slovenskej. Pritom je však známe, že s Hložanského politickými názormi sa nezhodovala silná skupina Novej školy, vedená Jánom Mallým-Dusarovom.
Špecifičnosť Bieleho Uhorska znásobuje ešte skutočnosť, že vychádzalo veľmi nepravidelne, pričom jeho jednotlivé čísla zapĺňal až na deväťdesiat percent sám redaktor svojimi historickými štúdiami na viacej pokračovaní. Hložanský veľmi preceňoval svoju bádateľskú erudíciu: “Nepochybujem ani najmenej, že prvej dostane sa nám plného súhlasu s našimi prácami od členov viedenskej akadémie a v Paríži, nežli od mnohých našich rodákov" – oznámil verejnosti hneď v prvom čísle svojho časopisu. Hlavným cieľom tohto tlačového orgánu, podľa jeho úvodného programu, bolo publikovanie takých historických i politických článkov, ktoré by súčasne vyhovovali aj memorandistom, aj Novej škole slovenskej. Navonok sa však oháňal svojou neutralitou hlavne vtedy, keď vrcholili polemiky medzi Pešťbudínskymi vedomosťami a Slovenskými novinami: “Ja nesúhlasím ani s jednou, ani s druhou stranou".