cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Stanislav Barabáš
V exile
Ako prvý projekt v exile nakrútil opäť podľa Dostojevského predlohy v roku 1969 televízny film s názvom Večný manžel (Der ewige Gatte). Spolupracoval s ním však napríklad Jozef Kroner, či Igor Luther so Stanislavom Doršicom (kamera) alebo český skladateľ Zdeněk Liška. Barabáš mal úspech, film získal výročnú nemeckú cenu – Zlatú kameru za scenár a réžiu.
Slovenská televízia uviedla zatiaľ z jeho nemeckej tvorby dva filmy. Prvý sa volá Comenius (1975) podľa divadelnej hry Oskara Kokoschku a druhý nesie názov Temnota zahalila krajinu I-II. Je to španielsko-nemecký koprodukčný historický film z roku 1988.
Od druhej polovice 80. rokov nakrútil Barabáš aj niekoľko kriminálnych filmov z cyklu Tatort – Miesto činu. V jednom z nich (Chudák Nanoš, 1988) stvárnil hlavnú úlohu slovenský herec Juraj Kukura.
Charakteristický štýl
Barabášovo meno je pevne prepojené s Ivanom Bukovčanom. Spolupracovali spolu na troch filmoch. Pre Bukovčana je charakteristický postava / človek vymaňujúci sa z priemeru, sú uzavretí, majú sklony neprispôsobovať sa okoliu a ich život závisí často od nepredvídateľných okolností. Celým jeho dielom je tiež prestúpená línia boja proti fašizmu.
Ďalším menom spätým s tým Barabášovým je Zdeněk Liška. Tento hudobný skladateľ vytvoril hudbu do každého filmu, ktorý Barabáš vytvoril pred emigráciou. Spolupracoval s ním však aj po nej. Tento český skladateľ je ''„jeden z najvýznamnejších skladateľov československej filmovej hudby 20. storočia. Ako jeden z prvých chápal filmovú hudbu ako komentár k obrazu a deju, ako zvukový kontrapunkt, ktorý je schopný dorozprávať dej a dramaturgicky prispieť k umeleckej kvalite diela.“''
Eduard Grečner jeho tvorbu 60. rokov navyše charakterizuje takto: ''„Barabášova tvorba tohto obdobia bola i zavŕšením, akousi korunou snaženia celej jednej generácie tvorcov. Barabáš bol v nej osamelým bežcom, ktorý nebol zameraný ani na pravdu, ani na dobu, ani na formálne výboje, ale plne sa sústredil na bezmocného človeka v kliešťach nemilosrdných a drsných dejín. Bol to jeho zápas o zachovanie ľudskosti v neľudsky zdivenej dobe vojny.“''
Eurytmia
Eurytmia (gr.) môže byť
Gynekologická onkológia
Gynekologická onkológia je odbor medicíny, ktorý sa zaoberá nádormi ženského reprodukčného systému, zahŕňajúceho rakovinu vaječníkov, maternice, vagíny a ďalších častí ženského reprodukčného systému.
Adžarisckali
Adžarisckali (, v preklade Adžarská voda) je rieka v Adžarsku, v Gruzínsku. Je to pravý prítok Čorochu. Je dlhá 90 km. Povodie má rozlohu 1 540 km².
Opis
Pramení na Arsiánskom chrbte. Tečie v úzkej hlbokej doline, ktorá sa smerom k ústiu rozširuje. Vlieva sa sprava do Čorochu.
Zdroj vody je zmiešaný s prevahou dažďového. K povodniam môže dochádzať v priebehu celého roka.
Využíva sa k zisku vodnej energie.
Oak Brook (Illinois)
Oak Brook je obec v DuPage County v americkom štáte Illinois. Podľa sčítania z roku 2000 mala 8 702 obyvateľov. Toto bohaté miesto je sídlom spoločnosti McDonald’s.
Dejiny
Obec Oak Brook bola založená pod názvom Village v roku 1958, najmä vďaka snahe občianskeho aktivistu a vlastníka pôdy Paula Butlera, ktorého otec sa do oblasti prisťahoval v roku 1898 a čoskoro na to založil mliečnu farmu. Už takmer dve desaťročia pred tým si miestni obyvatelia založili Oak Brook Civic Association a používali názov Oak Brook na rozlíšenie od susedných obcí Hinsdale a Elmhurst.
Omanago
Omanago je názov neaktívneho vulkanického komplexu, pozostávajúceho zo série piatich andezitovo-dacitových lávových dómov, nachádzajúcich sa národnom parku Nikkó na japonskom ostrove Honšú, severozápadne od sopky Nantai. Najmladší zo série je dóm Micu-dake, týčiaci sa nad hydrotermálnym poľom pri jazere Junoko.
Saint-Médard-Nicourby
Saint-Médard-Nicourby je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Lot, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Ticino (kantón)
right|thumb|Dolina Centovalli Ticino [tičíno] (po taliansky) alebo Tessin [tese(n)] (po francúzsky) alebo Tessin [tesin] (po nemecky) je kantón, ktorý sa nachádza na juhu Švajčiarska. Hlavným jazykom, ktorým sa tu obyvatelia dorozumievajú je takmer pre celý kantón taliančina (okrem územia Bosco Gurin, kde sa používa nemčina). Kantón na juhu hraničí s Talianskom. Spolu s kantónom Graubünden tvorí oblasť, ktorej sa hovorí Talianske Švajčiarsko (taliansky hovoriace Švajčiarsko). Aj lombardské dialekty sú tu rozšírené, ale nemajú oficiálne postavenie.
Saz
right|thumb|Turecká baglama right|thumb|Hranie na saz
Ticino (kantón)
Meno Ticino dostal kantón podľa rieky Ticino (prítok Pádu).
Saz
Saz (z perz. ) alebo baglama (tur. bağlama) je skupina tradičných strunových nástrojov, ktoré sú populárne v Turecku, Iráne, Azerbajdžane, Arménsku a na Balkáne. Patrí medzi lutny s dlhým krkom (hmatníkom) na ktorom sú pražce, na rozdiel od bezpražcových lutien zvaných úd. Príbuznými nástrojmi sú arabský buzuk alebo grécky nástroj buzuki. Má kovový a bzučivý zvuk. Je najpopulárnejším strunovým nástrojom v Turecku.
Ticino (kantón)
V kantóne sa nachádzajú dve veľké jazerá – Luganské jazero a jazero Maggiore. Hlavným poľnohospodárskym produktom je víno, hlavne odroda červeného vína Merlot.
Kvalifikácia na Majstrovstvá Európy vo futbale 2012
thumb
Saz
Rozdeľuje sa podľa veľkosti na:
Kvalifikácia na Majstrovstvá Európy vo futbale 2012
Kvalifikácia na Majstrovstvá Európy vo futbale 2012 prebiehala v šiestich šesťčlenných a troch päťčlenných skupinách. Zo skupín priamo na ME postúpilo deväť víťazov skupín a jedno najlepšie mužstvo z druhého miesta; osem účastníkov z druhých miest bojovalo v baráži o zostávajúce štyri postupové miesta.
Vlajka Sýrie
right|thumb|Vlajka Sýrie thumb|Historický prehľad vlajok Sýrie, vlajky z rokov: 1932, 1958, 1961, 1963, 1971, a 1980
Teória veľkého impaktu
right|thumb|Náš [[Mesiac, ktorý mohol vzniknúť ako následok zrážky dvoch protoplanét]] Teória veľkého impaktu alebo hypotéza veľkého impaktu, zrážková teória vzniku Mesiaca, big splash je teória resp. hypotéza o vzniku Mesiaca zrážkou protozeme s protoplanétou Theia (Theia o veľkosti Marsu). Materiál z oboch telies vymrštený pri zrážke sa dostal na obežnú dráhu Zeme, kde sa z neho akréciou utvoril Mesiac. Táto teória sa snaží vysvetliť niektoré zvláštnosti jedinej prirodzenej družice Zeme, napríklad jej nadpriemernú veľkosť vzhľadom k materskej planéte, alebo veľmi malé kovové jadro.
Kvalifikácia na Majstrovstvá Európy vo futbale 2012
Rozlosovanie
Tímy boli rozlosované do kvalifikačných skupín zo šiestich košov.
Tabuľka tímov na 2. mieste
{| class="wikitable" cellspacing="1" cellpadding="3" style="border:1px solid #AAAAAA;"
Teória veľkého impaktu
Priebeh kolízie
Protozem je pojem pre veľké teleso, ktoré sa počas vzniku slnečnej sústavy vytvorilo v protoplanetárnom disku. Naša planetárna sústava sa sformovala pred 4,57 miliardami rokov. V tom čase protozem pokrýval globálny oceán magmy a jej hrubá atmosféra bola tvorená najmä oxidom uhličitým, čím vznikal silný skleníkový efekt. V slnečnej sústave práve prebiehalo intenzívne bombardovanie. Terestrické teleso s rozmermi Marsu do nej vrazilo o 40 až 50 miliónov rokov po jej vzniku. Po zrážke sa vyparili kôra a plášť Zeme a tiež tá časť atmosféry, ktorá bola nad zasiahnutou pologuľou. Druhá časť atmosféry nad odvrátenou stranou sa zmiešala s plynmi, ktoré vznikli po dopade a postupne obalila aj druhú stranu. Z materiálu vymršteného na obežnú dráhu Zeme sa sformoval prstenec, z ktorého vznikol Mesiac. Od tej doby prebieha jeho postupné vzďaľovanie.
Následky kolízie
Okrem samotného sformovania Mesiaca mala kolízia ešte niekoľko následkov. Rotácia Zeme sa po nej pravdepodobne spomalila. Podľa Campových výpočtov dokonca Zem nemohla rotovať rovnakým smerom ako rotuje dnes (prográdnym), pretože zrážkou vyvolané efekty tak nemohli vzniknúť. To by znamenalo, že impakt smer rotácie Zeme dokonca obrátil. Impakt tiež spustil platňovú tektoniku, bez ktorej by život na Zemi v podobe, v akej ho poznáme dnes, nebol možný.
Podľa štúdie z roku 2019 práve táto zrážka dodala Zemi veľké množstvo uhlíka, dusíka a síry. .
Kvalifikácia na Majstrovstvá Európy vo futbale 2012
Baráž
!style="border-bottom:1px solid #AAAAAA" width=40| !style="border-bottom:1px solid #AAAAAA" width=170|Domáci v 1. zápase !style="border-bottom:1px solid #AAAAAA" width=170|Hostia v 1. zápase !style="border-bottom:1px solid #AAAAAA" width=120|Výsledok 1. zápasu !style="border-bottom:1px solid #AAAAAA" width=120|Výsledok 2. zápasu !style="border-bottom:1px solid #AAAAAA" width=120|Celkový výsledok !style="border-bottom:1px solid #AAAAAA" width=120|Víťaz
Teória veľkého impaktu
Kritika a problémy
Teória veľkého impaktu má pri vysvetľovaní vzniku Mesiaca viacero nejasností a problémov:
Vlajka Sýrie
Vlajka Sýrie má tri vodorovné pruhy – červený, biely a čierny – a v bielom pruhu dve zelené päťramenné hviezdy. Červená farba je symbolom boja a obetí za slobodu, biela znamená mier, čierna chmúrnu koloniálnu minulosť. Dve zelené hviezdy predstavovali v dobe vzniku vlajky, roku 1958, Sýrsku oblasť a Egyptskú oblasť vtedajšej Zjednotenej arabskej republiky, do ktorej sa obe krajiny spojili (1958 – 1961). Po rozpade Zjednotenej arabskej republiky používala Sýria v rokoch 1961 – 1963 svoju starú vlajku z rokoch 1932 – 1958 (vodorovné pruhy zelený, biely čierny a tri červené päťramenné hviezdy), v rokoch 1963 – 1971, kedy sa predpokladalo spojenie s Irakom a Egyptom, opäť červeno-bielo-čiernu trikolóru, ale s tromi zelenými hviezdami (pozri Irak), po vstupe do federácie arabských republík (s Egyptom a Líbyou) v rokoch 1972 – 1980 so znakom tejto federácie (pozri Egypt). Na protest proti politike egyptského vedenia vo vzťahoch k Izraelu sa Sýria tejto vlajky zriekla a 30. 3. 1980 sa vrátila k vlajke z roku 1958.
Takahara
Takahara môže byť:
Hmla
thumb|Hmla stúpajúca z rieky Oulujoki zahaľuje železničný most Vaalankurkku vo [[Fínsko|Fínsku]] thumb|Slnečné lúče sa predierajú cez tenkú vrstvu hmly. Zimné ráno, Albuquerque, [[Nové Mexiko.]]
Hmla je „atmosférický aerosól, ktorý pozostáva z veľmi malých vodných kvapiek, resp. drobných ľadových kryštálikov rozptýlených vo vzduchu, ktorý zmenšuje vodorovnú viditeľnosť pri zemi aspoň v jednom smere pod 1 km“. Hmla preto vzniká najčastejšie nad mokrou zemou (jasné a jarné hmly), nad vodnými plochami, prípadne v blízkosti riek, v podvečer alebo v noci. Ráno trvá väčšinou len dovtedy, kým Slnko na danom mieste dostatočne ohreje zem.
Galametz
Galametz je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Pas-de-Calais, v regióne Nord-Pas-de-Calais.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
La Teste-de-Buch (kantón)
La Teste-de-Buch je francúzsky kantón v obvode Arcachon v departemente Gironde v regióne Akvitánsko. Tvoria ho 3 obce.
Divoké kone
Divoké kone je slovenský rodinný denný seriál. Vysielal sa od 5. januára 2015 do 8. januára 2016 od pondelka do štvrtku o 20:35 na JOJ.
Seriál produkovala kreatívna producentka Danica Haláková, ktorá predtým produkovala seriály u konkurenčnej Markízy.
Dej
Seriál sa odohráva v malebnom prostredí rozsiahleho statku uprostred Malých Karpát. Tradícia chovu koní sa prelína dejom seriálu ako symbol lásky k prírode a harmonického spolužitia s ňou. Oproti nim je postavená moc konzumného bohatstva, korupcie a malých aj veľkých zločinov. V pozadí sa odohráva utajený zločin zbohatlíckej rodiny Závodskych a potomkov starého rodu Karpatských Nemcov - Holzmannovcov z konca druhej svetovej vojny.
Nasu
Nasu môže byť:
Hepatitída typu B
Hepatitída typu B je infekčná choroba spôsobená vírusom hepatitídy typu B (HBV). Ochorenie sa môže prejaviť jednou zo štyroch foriem, a to ako akútna hepatitída, chronická hepatitída, fulminantná hepatitída s masívnou nekrózou pečene a infekcia súčasne s vírusom hepatitídy B. Pacienti s chronickou hepatitídou sú nosiči aktívne sa replikujúceho vírusu, a preto sú hlavným zdrojom infekcie pre ostatných ľudí. HVB tiež hrá úlohu v rozvoji rakoviny pečene. Choroby pečene sú enormným globálnym problémom. Taktiež sa odhaduje, že v dnešnej dobe sú vírusom hepatitídy infikované 2 miliardy ľudí.
Prevencia
Pretože v krvi cirkulujúce IgG anti-HBV protilátky efektívne neutralizujú HBV, vakcíny sú najmä v endemických oblastiach vysoko účinné. Vakcinácia proti HBV ponúka nádej, že vakcína môže zredukovať riziko vzniku rakoviny pečene. Najúčinnejšou prevenciou je očkovanie proti hepatitíde B, ktoré je zaradené do povinných očkovaní dieťaťa.
Prenos a riziká
HBV má predĺženú inkubačnú dobu (4 až 26 týždňov). Na rozdiel od virusu hepatitídy A (HAV), HBV zostáva v krvi počas aktívnej periódy akútnej a chronickej infekcie. HBV sa taktiež vylučuje aj do všetkých patologických a fyziologických tekutín. Vírus HBV je schopný vydržať expozíciu extrémnych teplôt a vysokú vlhkosť. Vírus sa môže šíriť kontaktom s telovými tekutinami ako sliny, pot, slzy, mlieko a patologické výpotky. Transfúzia krvných produktov, dialýza, narkomani, zdravotní pracovníci a homosexuáli sú najrizikovejšie skupiny prichádzajúce do styku s vírusom hepatitídy B. U jednej tretiny pacientov je zdroj nákazy neobjasnený. V endemických krajinách ako Afrika a Juhovýchodná Ázia je častý vertikálny prenos infekcie, teda z matky na dieťa. Tieto infekcie vedú veľmi často k nosičstvu.
Charakteristika vírusu
HBV je druh z čeľade Hepadnaviridae. Je to DNA obsahujúci vírus, ktorý spôsobuje hepatitídu aj u mnohých zvierat. Zrelý virión má priemer 42 nm, je sférickej štruktúry a má dve vrstvy: Celý genóm HBV kóduje všetky jeho súčasti: HBeAg sa vylučuje do krvi, na rozdiel od HbcAg, ktorý zostáva v hepatocytoch.
So skončením replikácie vírusu v hepatocytoch a objavením sa antivírusových protilátok nákaza končí a poškodenie pečene odoznieva. Ale, pretože vírusová DNA je zabudovaná v genóme hepatocytov, riziko vzniku hepatocelulárneho karcinómu (karcinómu pečene) pretrváva.
Existuje hypotéza, že HBV nie je priamo toxický pre pečeň, ale že jej poškodenie je spôsobené bunkami imunitného systému, pretože v membráne hepatocytov sú vystavené antigény vírusu. Imunodeficitní pacienti utrpia len mierne poškodenie pečene, ale sú viac náchylní k vyvinutiu stavu nosičstva. HBV vyvoláva humorálnu aj celulárnu imunitnú odpoveď, neskôr zahrňujúc CD4+ T-helpery a CD8+ cytotoxické T-lymfocyty. Zatiaľ čo na jednej strane spôsobujú cytotoxické T-lymfocyty poškodenie buniek pečene lýzou infikovanej bunky, na druhej strane tiež pomáhajú zbaviť sa infekcie zničením vnútrobunkových zásob HBV. Najnovšie štúdie poukazujú, že niektoré antivírusové efekty T-buniek môžu byť sprostredkované interferónom-gama. Protilátková odpoveď môže zaručiť dlhodobú ochranu pred znovunakazením HBV.
Sérologická diagnostika
Po vystavení HBV je pacient dlho asymptomatický (4 až 26 týždňov). Priemer tejto inkubačnej doby je v priemere 6 až 8 týždňov. Po inkubačnej dobe nasleduje akútne štádium choroby trvajúce mnoho týždňov až mesiacov. HBsAg v sére sa objavuje pred nástupom príznakov, jeho maximum je pri plne rozvinutej chorobe. Potom klesá na nemerateľné hodnoty v 3 až 6 mesiaci. HBeAg, HBV-DNA, a DNA polymeráza sa ukazuje v sére krátko po HBsAg, a znamená aktívnu množenie vírusu. IgM anti-HBc protilátky sa stávajú detegovateľné v sére krátko po nástupe príznakov. Súbežne s ňou stúpajú aj sérové aminotransferázy. Po mesiacoch sú IgM nahradené IgG a anti-HBc protilátkami. Anti-HBe je detegovateľná krátko po vymiznutí sérového HBeAg a znamená, že infekcia vyvrcholila a je na ústupe. IgG anti-HBs zvyčajne nie sú detegované v sére týždne až mesiace po vymiznutí HBsAg. IgG môže perzistovať v sére počas života a tak zaručovať ochranu. Toto je aj základom vakcinácie použitím neinfekčného antigénu HBsAg.
Eustachova trubica
náhľad|Eustachova trubica označená číslom 12
Eustachova trubica alebo sluchová trubica (tuba auditiva (eustachii)) je trubica dlhá asi 3,5 – 4,5 cm, ktorá spája dutinu stredného ucha s nosohltanom. Umožňuje vyrovnávať náhle tlakové zmeny medzi atmosférickým tlakom a tlakom v strednom uchu. Môžu cez ňu prenikať do stredného ucha zápaly (najmä v detskom veku).
Klinická biochémia
náhľad|vpravo|Biochemik pri práci. Klinická biochémia je interdisciplinárny obor, jeden z pododborov biochémie, respektíve špecializovaný odbor medicíny zameraný na skúmanie základných biochemických procesov v ľudskom organizme z hľadiska ľudského zdravia resp. z hľadiska liečby ochorení, poprípade z dôvodov prevencie vzniku ochorení.
Angelo d’Arrigo
Angelo d'Arrigo (* 3. apríl 1961, Paríž, Francúzsko – † 26. marec 2006, Comiso, Taliansko) bol taliansky znalec vtákov, pilot rogala a padákového klzáku (padáku). Preslávil sa najmä famóznymi projektami pri ktorých doprevádzal kŕdle vtákov so svojím ultraľahkým lietadlom, prekonal Himaláje s rogalom, preletel Andy s kondormi veľkými, a spolu so sokolom sťahovavým preletel Saharu a Stredozemné more.
Životopis
Angelo d'Arrigo bol synom francúzskej matky a talianskeho otca. Keď vo veku 6 rokov pozoroval rogalo bolo mu jasné, že musí ovládnuť umenie letu. Absolvoval športové štúdium na „Université du Sport de Paris“. Neskôr pracoval v sicílskej Catánii ako učiteľ lyžovania, horský vodca a učiteľ lietania na rogale a na padákovom klzáku. S rogalom vyletel vyššie, ďalej a dlhšie ako ktorýkoľvek človek predtým. Stal sa dvojnásobným majstrom sveta v extrémnom lietaní a bol víťazom mnohých leteckých súťaží.
»Metamorfóza«
D'Arrigo zmenil aj svoj životný cieľ, svoje letecké umenie venoval zväčša k zachovaniu vtáčích druhov zapísaných na červenom zozname ohrozených druhov. V lete roku 2003 letel so svojim ultraľahkým lietadlom pred kŕdľom divých husí (lat. Gruidae) z polárneho kruhu na Kaspické more, týmto chcel tomuto ohrozenému druhu sťahovavých vtákov ukázať novú cestu. Aby si ich pripútal k sebe (správanie podmieneného inštinktu), natiahol si vtáčiu masku cez rameno.
Jeho ďalšou ambíciou bolo postavenie lietajúceho modelu, ktorý koncipoval Leonardo da Vinci v roku 1510. V spolupráci s architektmi a mnohými inžiniermi použili na výstavbu modelu hliníkové rúrky pre kostru a tkaninu z umelých vlákien na plachtovie. Test v aerodynamickom tuneli potvrdil schopnosť modelu lietať.
S dvoma nepálskymi stepnými orlami Chumi a Gaijy zo ZOO z Londýna a Moskvy trénoval dva roky na Etne, aby sa pripravil na prelet cez Himaláje. Extrémny chlad až do -50 °C, nedostatok kyslíka, vzostupné vetry na Mount Evereste a Jetstream, vzdušný prúd skoro vo výške s rýchlosťou až do /h, zvládol D'Arrigo v roku 2004 vďaka precíznej, minútovej príprave. Stal sa tak prvým, a zatiaľ jediným človekom, ktorý preletel Mount Everest na rogale.
Spolu s dvoma kondormi veľkými preletel začiatkom roka 2006 vo výške Aconcaguu a vulkán Tupungato v Andách a dosiahol tak výškový rekord s rogalom. Pre tento projekt si nechal na seba privyknúť dve kondorie mláďatá od ich vyliahnutia, a strávil s nimi prvé dva mesiace vo dne a v noci. Tak dlho trvá privyknutie (správanie podmieneného inštinktu) kondorov. Po prelete pustil oba vtáky do voľnej prírody, pretože tieto sú rovnako ohrozené vyhynutím.
Pád
Angelo d'Arrigo zomrel 26. marca 2006 o 11:30 pri leteckej prehliadke v talianskom meste Comiso na Sicílii na odstavenej vojenskej základni. Spolu s bývalým pilotom F-104 talianskych vzdušných síl a demopilotom firmy Sky Arrow (Triest), generálom Guiliom De Marchisom sa zrútili v dvojmiestnom ultraľahkom lietadle typu Sky Arrow 650TNT z výšky do olivového hája. Obaja piloti, ktorí patrili k najskúsenejším pilotom ľahkých lietadiel zomreli na mieste. Štátny zástupca mesta Ragusa nariadil k zisteniu príčin havárie vyšetrovanie. D'Arrigo zanechal manželku a dve deti.
Široká veža
Široká veža je vrch vo Vysokých Tatrách na Slovensku. Leží v hlavnom hrebeni Vysokých Tatier nad Starým Smokovcom, približne severne od Popradu. Východným smerom stojí Téryho chata.
Názov
Juraj Buchholtz ml. ju v roku 1717, v legende k jeho tatranskej panoráme, spomína ako Pessulanus der riegelberg, čo v latinskej a nemeckej podobe znamená zázvorový vrch. Spišskí nemeckí horskí vodcovia nazývali Širokú vežu Roter Flossturn, Roter Flussturm. Floss-Fluss znamená roklinu, žľab, konkrétne markantnú severozápadnú roklinu Širokej veže, čiže význam názvu je veža červeného žľabu. Doslovný preklad prevzala maďarská nomenklatúra – Vöröspataky torony, čo znamená vežu červeného potoka. Červené škvrny na Širokej veži dali neskôr podnet k zjednodušeniu skoršieho pomenovania a zo štítu sa stala Červená veža, Roter Turm, Vöröstorony. Dnešné meno Širokej veže, odvodené od jej podoby, pochádza z prvej polovice 19. storočia. Odlišný poľský názov Mały Lodowy Szczyt stavia Širokú vežu na úroveň bočného vrcholu Ľadového štítu.
Poloha
Nachádza sa vo východnej polovici Tatier, v geomorfologickom podcelku Východné Tatry a časti Vysoké Tatry. Leží v Prešovskom kraji, v okrese Poprad a zasahuje na katastrálne územie mesta Vysoké Tatry a obce Tatranská Javorina. Najbližšími sídlami sú južne situovaný Starý Smokovec a Tatranská Polianka, juhovýchodne sa nachádza Tatranská Lomnica, severne Tatranská Javorina a severovýchodne Ždiar. Štít sa nachádza v Tatranskom národnom parku a jeho vrcholom prechádza hranica národnej prírodnej rezervácie Javorová dolina a NPR Studené doliny.
Opis
Široká veža je rozložitý, kupolovitý štít v hlavnom hrebeni Vysokých Tatier, medzi Ľadovým a Javorovým štítom, presnejšie medzi Bielou lávkou (Ostrým štítom) a Sedielkom. Juhovýchodným smerom z neho vybieha rázsocha mohutného Prostredného hrebeňa, ktorý oddeľuje Malú a Veľkú Studenú dolinu. Medzi Širokou vežou a Priečnou vežou je Priečne sedlo. Severné steny Širokej veže spadajú do Javorovej doliny, presnejšie do Zadnej Javorovej doliny, južná stena do Veľkej Studenej doliny.
Severne sa nachádzajú Svišťovky, Malá a Veľká Ľadová veža , Malý Ľadový štít , Ľadový štít , Snehový štít  a Kolový štít , východne Baranie rohy , Kežmarský štít , Pyšný štít , Lomnický štít  a Veľká Lomnická veža , južne Malý Kostol , Prostredný hrot , Slavkovský štít  a Slavkovská kopa  a západne Bradavica , Svišťový štít , Javorový štít , Žabí vrch  a Široká.
Severozápadne sa nachádza Zadná Javorová dolina, ktorou voda z hrebeňa odteká Javorinkou do Dunajca, východne leží Malá Studená dolina, ktorou vodu odvádza Malý Studený potok do rieky Poprad. Južne sa nachádza Veľká Studená dolina, ktorou odteká voda Veľkým Studeným potokom. V tejto doline stojí Zbojnícka chata, v Kotline Piatich spišských plies v Malej Studenej doline zasa Téryho chata.
Výhľady
Turisticky voľne neprístupný skalnatý vrchol umožňuje kruhový rozhľad. Vďaka nadmorskej výške ponúka výhľad na mnohé vrcholy Vysokých Tatier a okolité doliny, pri vhodných podmienkach aj mnohé pohoria a vrchy stredného a východného Slovenska a južného Poľska.
Turistika
Široká veža je dostupná len s horským vodcom. Prví na jej vrchole stáli Jozef Déry a horský vodca Ján Hunsdorfer 22. júla 1896. Horolezcov najviac láka južná stena, spadajúca do Veľkej Studenej doliny. Južnou stenou prví na vrchol vystúpili v roku 1912 Poliaci Władysław Kulczyński ml. a Mieczysław Świerz s priateľmi. Významné cesty vytýčili v roku 1932 Stanisław Motyka a Ján Sawicki. V zime prví na vrchole boli Lajos Rokfalusy, Tibold Kregczy a Zoltán Votisky 15. mája 1911.
Suchoj Su-34
Suchoj Su-34 (v kóde NATO Fullback) je pokročilý ruský dvojmiestny stíhací bombardér a útočné lietadlo. Je zamýšľaný na nahradenie modelu Suchoj Su-24. Tento konštrukčne zaujímavý a ojedinelý stroj patrí medzi ruské lietadlá štyriapoltej generácie.
Vývoj
thumb|left|Pristávajúci Su-34
Špecializovaná stíhacia-bombardovacia verzia verzia Su-27 Flanker bola vyvíjaná od začiatku osemdesiatych rokov, vyvrcholila prototypom T-10V, po prvýkrát zalietanom 13. apríla 1990. Jeho oficiálne označenie bolo Su-27IB (IB: Istrebiteľ Bombardirovšik / stíhací bombardér). Prvé správy hovorili o dvojmiestnom palubnom lietadle so sedadlami vedľa seba, ako alternatíve k dvojmiestnej verzii Su-27UB. Jej využitie v úlohe palubného stroja by totiž bolo veľmi problematické práve pre usporiadanie sedadiel za sebou – zo zadného je počas pristátia nedostatočný výhľad na palubu lietadlovej lode. Hoci prvá zverejnená fotografia zachytáva prototyp pri prelete nad palubou lietadlovej lode Admirál Kuznecov, nejde o palubné lietadlo. Prototyp T-10V mal byť pôvodne spoločný aj pre dvojmiestnu cvičnú verziu Su-27KU (Korabeľnyj – Učobnyj), ale jej vývoj bol zastavený.
Rozpočtové obmedzenia nasledujúce po rozpade ZSSR pozastavili program a prototypy lietadiel začali byť uvádzané na verejnosti, viedlo to k zmätku v označovaní lietadiel a ich úloh. V prvom popise v oficiálnej ruskej tlači v roku 1994 bol označený Su-34. Tretie predsériové lietadlo (bolo však postavené už podľa sériovej výrobnej dokumentácie, takže niekedy je uvádzané ako prvé sériové) bolo uvedené na parížskom aerosalóne Le Bourget ’95 v roku 1995 ako Su-34FN (FN for „Fighter, Navy/ námorný stíhač“). Bolo popísané ako námorné lietadlo pôsobiace z pozemných základní, prípadne bol uvedený pod skratkou Su-34MF (MF ako MnogoFunksionalnyj, multi-funkčný) výstave MAKS v Moskve v roku 1999. V ruskom letectve sa používa označenie Su-34. Nezvyčajne tvarovaný nos, výsledok snahy čo najviac znížiť efektívnu rádiolokačnu odrazovú plochu (pripomína podobne tvarovaný Lockheed SR-71 Blackbird) mu priniesol prezývku „Platypus“ (vtákopysk).
Lietadlo zdieľa čo najviac konštrukčných prvkov, krídlo, chvost a motorové gondoly s Su-27/Su-30, predné vodorovné riadiace plochy s Su-30/Su-33/Su-35 na zvýšenie statickej nestability (umožňuje lepšiu manévrovateľnosť) a zníženie odporu vzduchu. Má však úplné nový nos a prednú časť trupu s umožňujúci sedieť osádke vedľa seba. Su-34 si pôvodne ponechal motory zo Su-27, sériové modely budú mať pravdepodobne motory s vektorovateľným ťahom, podobne ako posledné Su-30MK.
Avionika
thumb|right|Simulátor kokpitu Su-34
Na rozdiel od skorších verzií Su-27, Su-34 má moderný kokpit, s farebnými multifunkčnými displejmi. Avionika predstavuje ucelený zbraňovo-navigačný komplex s modulárnou koncepciou s piatimi hlavnými blokmi: Navzájom sú prepojené digitálnou dátovou zbernicou a riadené palubnými počítačmi. Je možné ich priebežne dopĺňať a modernizovať. Pilot má k dispozícii štyri multifunkčné farebné grafické displeje (dva hlavné a dva pomocné na ľavom pulte) a zobrazovací systém SEI-31/10M s čelným priehľadovým displejom ILS-31. Pracovisko šturmana(operátora zbraňových systémov) je vybavené jedným viacúčelovým veľkoplošným farebným grafickým displejom a jedným pomocným farebným grafickým displejom. Lietadlo môže pilotovať aj šturman (nie však v bojovej situácii).
Avionika má rozsiahlu architektúru počítačov, pamäťových dosiek, farebných multifunkčných displejov a procesorov. Pozostáva zo systému „Argon“ počítačová jednotka so špeciálne naprogramovanými procesormi. Všetky informačné jednotky sú kontrolované duálnym centrálnym počítačovým systémom, ktorý plne koordinuje ich pracovné vyťaženie a zaisťuje, že všetky potrebné informácie sa dostanú k posádke. Je vybavené rádiolokátorom N-011M Super Žuk, vyvinutom v ústave NIIP (Vedecko-výskumný ústav V. Tichomirova). Pracuje na frekvenciách 8 až 12 GHz so stredným výkonom 1 kW a maximálnym 5 kW. Dosah pre vzdušné ciele s veľkou odrazovou plochou je až 416 km, pre pozemné ciele je to 200 km. Vzdušné ciele s odrazovou plochou 3 m² môže zistiť na vzdialenosť 140 až 180 km v prednej polosfére a 60 až 70 km v zadnej polosfére, pozemné ciele s touto charakteristiku na vzdialenosť 130 až 170 km. Maximálne je schopný sledovať 20 vzdušných cieľov a pritom na 8 z nich navádzať poloaktívne rakety (aj do zadnej polosféry). V navigačnom režime má na vzdialenosť 250 km rozlišovaciu schopnosť 5 m. S rádiolokátorom spolupracuje optoelektronický zameriavací systém OEPS s IČ zameriavačom/optickým lokátorom OLS. Prijímač družicového navigačného systému GLONASS spolu s inerciálnym navigačným systémom umožňuje stanoviť polohu s presnosťou na jeden meter.
Su-34 je vybavené systémom elektronických protiopatrení Chibiny (produkt L-175V), ktorý je pripevnený na koncoch krídel a komplikuje detekciu lietadla nepriateľom.
V blízkej budúcnosti by mali byť tieto frontové bombardéry vybavené opto-elektronickým prieskumným systémom UKR-RT od spoločnosti Almaz-Antey. Srdcom tohto moderného systému je zariadenie M-410, ktoré je zmenšenou verziou systému Frakcia, známeho z prieskumných lietadiel Tu-214R. Toto zariadenie bude prostredníctvom špeciálneho kontajneru zavesené pod trupom lietadla a značne rozšíri možnosti strojov Su-34. M-410 umožní posádkam lietadiel detegovať a v reálnom čase útočiť na veliteľské štáby nepriateľa, komunikačné uzly a pozemné riadiace strediská bezpilotných prostriedkov.
Kabína
Najcharakteristickejšou črtou Su-34 je nezvyčajne veľká pilotná kabína, ktorá nielen umožňuje sedieť pilotom vedľa seba, ale zahŕňa aj priestor pre kuchynku, toaletu a lôžko. Výhoda usporiadania kabíny je že nie je potrebné duplikovať ukazovatele. Obaja členovia posádky sedia na vystreľovacích sedadlách Zvezda K-36DM (pilot vľavo a šturman vpravo). Obe sedadlá sa dajú ľubovoľne natáčať i sklopiť. Reakčný čas záchranného systému je v porovnaní s lietadlami Su-24 trikrát kratší. Kabína je rovnako priestranná ako v civilnom dopravnom lietadle Tu-134. Tlak v kabíne sa až do letovej výšky 10 000 m udržiava na hodnote zodpovedajúcej nadmorskej výške 2 400 m, čo umožňuje posádke pracovať bez nasadených kyslíkových masiek (masky sa používajú v prípade núdze a v bojových situáciach). Do kabíny sa vstupuje cez prednú podvozkovú šachtu po rebríku. Prekryty nad kabínou sa otvárajú len pri pozemnej údržbe (výmena sedadiel a pod.). Vlastná kabína pozostáva zo 17 mm hrubej titánovej vane, ktorá je upevnená v trupe podobne ako pri bojovom lietadle Su-25. Čelné sklá majú odolnosť voči projektilom do kalibru 8 mm (pri kolmom dopade). Pancierovanie celého lietadla má hmotnosť 1480 kg.
Výzbroj
thumb|right|Rôzne konfigurácie podvesenej výzbroje thumb|right|Su-34 so systémom Chibiny na koncoch krídel
Hlavňová výzbroj pozostáva zo zabudovaného jednohlavňového kanóna GŠ-301 kalibru 30 mm s palebným priemerom 180 nábojov, umiestneného na pravej strane v koreni krídla. Prídavná výzbroj s celkovou hmotnosťou 8 000 kg sa podvesuje na 12 závesných bodov: dva na koncoch krídla (na ne sa dáva buď kontajner na vedenie REB Sorbcija-S, alebo strely vzduch-vzduch krátkeho dosahu R-73), tri pod každou polovicou krídla, po jednom na motorových gondolách a dva v tandeme medzi motorovými gondolami.
Paleta výzbroje obsahuje RS vzduch-vzduch stredného dosahu alebo rozličné typy riadenej i neriadenej protizemnej, protilodnej a protirádiolokačnej raketovej výzbroje, riadené i neriadené bomby, kanónové kontajnery, prípadne rádioelektronické prostriedky.
Výzbroj závisí na tom do akej misie je v danom lete vyslané.
Vlastnosti
O bezpečnosť posádky počas bojového letu sa stará systém aktívnej bezpečnosti letu (tzv. systém umelého intelektu). Umožňuje vykonávať obraty vyššej pilotáže aj pri rýchlosti 1 400 km.h-1 vo výške stromov. Su-34 je preto obratnejší než stroje Su-27UB i Su-27.
SU-34 aplikuje prvky koncepcie „stealth“ na zníženie efektívnej rádiolokačnej odrazovej plochy napr. sploštená predná časť trupu s ostrou deliacou hranou medzi hornou a dolnou časťou, povrch lietadla pokrytý materiálmi absorbujúcimi elektromagnetickú energiu. Podľa údajov OKB Suchoj je Su-34 letiaci v prízemnej výške rovnako ťažko zistiteľný ako riadené strely s plochou dráhou letu. Jeho efektívna radiolokačná odrazová plocha je okolo 0,2 až 0,5 m2.
Dolet bez prídavných nádrží a tankovania vo vzduchu je 4000 km. S tromi doplneniami paliva je schopný prekonať vzdialenosť 14000 km. Lietadlo je schopné tankovania za letu.
Problémy s financovaním
thumb|right|Suchoj Su-34 počas letovej ukážky na Medzinárodnom letecko-kozmickom salóne MAKS 2015
Dodávkam Su-34 prekážal stav financií a preto boli zo začiatku produkované iba predsériové stroje. V roku 2004 Suchoj oznámil, že začal malosériovú produkciu prvé stroje budú dodané do služby okolo roku 2008. Napriek tomu pokračovala modernizácia strojov Su-24, čo nepriamo potvrdzovalo domnienku, že Su-34 v činnej službe je vzdialená budúcnosť.
V decembri 2006, Sergej Ivanov potvrdil, že približne 200 Su-34 je očakávaných v službe do roku 2020. To bolo potvrdené veliteľom vzdušných síl Vladimirom Michailovov 6. marca 2007. Dva stroje boli zaradené do služby 4. januára 2007 a šesť ďalších bude dodaných do konca roku 2007.
Dňa 25. februára 2012 podpísalo ruské ministerstvo obrany so spoločnosťou Suchoj zmluvu vo výške 140 miliárd rubľov na dodanie 92 frontových bombardérov Su-34.
Ruská intervencia v Sýrii proti odporcom režimu Bašára al-Assada
Dňa 30.9.2015 zahájilo Rusko v Sýrii letecké operácie proti Islamskému štátu, Frontu an-Nusra (dnes známym ako Front za dobytie Sýrie) a militantom sýrskej opozície. Prvé nálety podnikli v tento deň bombardéry Su-24M v provincii Hamá. Nasledujúci deň sa okrem Su-25 pridali aj lietadlá Su-34, ktoré zasiahli veliteľský post a výcvikový tábor v provincii Rakka. Pri týchto náletoch prišlo o život 12 príslušníkov jednotiek IS. Dňa 2.10.2015 lietadlá Su-34 a Su-24M podnikli v Sýrii 20 bojových vzletov, pričom zaútočili na deväť cieľov extrémistickej organizácie Islamský štát. Nasledujúci deň bol pri náletoch ruských bojových lietadiel Su-34, Su-24M a Su-25 zasiahnutý výcvikový tábor radikálov, ako aj prevádzka na výrobu viest pre samovražedných atentátnikov. Dňa 5.10.2015 zničili bombardéry Su-34 veliteľské stanovištia v provincii Halab. V utorok 6.10.2015 zničili lietadlá Su-34 opevnenia militantov v blízkosti mesta Latakia. Ruské ministerstvo obrany oznámilo v nedeľu 11.10.2015, že za posledných 24 hodín jeho lietadlá Su-34, Su-24M a Su-25 podnikli 64 náletov. Podarilo sa im zasiahnuť 63 cieľov a zničiť 53 opevnení militantov v provinciách Hamá, Latakia, Idlib a Rakka. Podľa vyjadrenia ruského ministerstva obrany z 13.10. zničil bombardér Su-34 bunker s muničným skladom neďaleko mesta Latamna, v provincii Hamá. Dňa 15. októbra zničil Suchoj Su-34 protilietadlový systém krátkeho doletu 9K33 Osa, nachádzajúci sa v blízkosti hlavného mesta Damask. V nedeľu 18. októbra zničili bombardéry Su-34 v provincii Hama niekoľko podzemných bunkrov a tunelov, ktoré využívali bojovníci Islamského štátu na nepozorované presuny.
Ruská invázia na Ukrajinu
thumb|Trosky Su-34 zostreleného nad [[Černihivom]] V úvode leteckej kampane na Ukrajine (február 2022) nasadilo ruské letectvo približne 350 prúdových bojových lietadiel. Na začiatku invázie vykonali ruské frontové bombardéry Su-34 a viacúčelové stíhacie lietadlá Su-30SM a Su-35S približne 140 bojových letov za deň. Počas nich uskutočnili nielen stíhacie lety proti ukrajinským lietadlám, ale aj útoky na pozemné ciele. Ruské stroje útočili až 300 kilometrov hlboko v ukrajinskom území, pričom lietali vo výškach asi od 3700 do 9100 metrov. Počas prvých troch dní zaútočili na 100 rôznych cieľov vrátane stacionárnych radarov s dlhým dosahom. Väčšina zasiahnutých cieľov však boli statické radary a zastarané protilietadlové raketové komplexy S-125. Jediné vážne zaznamenané straty boli na ukrajinských mobilných systémoch zem-vzduch S-300PS/PT, ktoré sa pred útokom nestihli presunúť na iné miesto, prípadne kvôli nedostatku náhradných dielov neboli schopné jazdy. K ďalším pozemným cieľom, na ktoré sa zamerali ruské nálety, boli základne, muničné sklady a hlavne oblasti, kde ruská armáda plánovala výsadkové operácie. Všetky tieto útoky boli vedené proti vopred určeným miestam, ktoré boli rozsiahlo zmapované prieskumnými bombardérmi Su-24MR.
Väčšinu úderov na pozemné ciele, ktoré počas prvého týždňa Su-34 vykonali, bolo pomocou neriadených bômb FAB-500 a OFAB-250. Drvivú väčšinu týchto náletov uskutočnili Rusi za denného svetla zo strednej výšky prostredníctvom jedného lietadla. Menej ako 25 % úderov vykonala dvojica lietadiel alebo väčšia formácia, avšak neboli zaznamenané žiadne misie, ktoré by zrealizovala letka viac ako šiestich lietadiel. To prispelo k nekonzistentným výsledkom bombardovania ako aj k neefektívnemu hodnoteniu spôsobených škôd, čo znamená, že len zriedka kedy nasledovali ďalšie nálety. Napriek tomu boli letecké údery ruského letectva účinné na juhu (v Chersonskom a Záporožskom regióne), kde v spojení so strelami s plochou dráhou letu a balistickými raketami silno oslabili ukrajinské vzdušné sily a kapacity námornej protivzdušnej obrany.
Ako najúčinnejšie sa proti ruským lietadlám ukázali systémy stredného dosahu Buk. Spolu so systémami dlhého dosahu S-300PS/PT a S-300V rýchlo zabezpečili to, že ruské letecké operácie na osiach Kyjev a Charkov v stredných a vysokých nadmorských výškach sa stali mimoriadne nebezpečné. Preto sa hlavné úsilie ruského letectva presunulo od potlačenia ukrajinskej protivzdušnej obrany a na priamu podporu pozemných síl. Neschopnosť ruského letectva zničiť väčšinu ukrajinských systémov stredného dosahu Buk a 9K33 Osa však spôsobila, že ruské lietadlá pri útokoch na pozície ukrajinskej armády museli lietať veľmi nízko. Lietadlá Su-25, Su-30SM a Su-34 uskutočňovali útoky vo výške do 152 metrov, pričom používali neriadené bomby a rakety. Na tieto misie lietali jednotlivo alebo vo dvojiciach. Pri letoch v nízkej výške sa síce znížili straty v dôsledku pôsobenia ukrajinských systémov Buk a S-300, ruské lietadlá sa však dostali do dosahu tisícok prenosných kompletov protivzdušnej obrany (Igla, Stinger, Starstreak). Výsledkom bolo, že za týždeň prišli ruské vzdušné sily minimálne o osem lietadiel Su-25, Su-30 a Su-34. Navyše tieto nálety boli podstatne menej presné ako bombardovanie zo strednej výšky, ktoré bolo vykonané v úvodnej fáze operácie. Vo veľmi nízkych výškach majú piloti len niekoľko sekúnd na to, aby dokázali vizuálne identifikovať cieľ a potom vmanévrovať lietadlo tak, aby mohli presne odhodiť zbrane na tento cieľ. Nedostatok aktuálnych máp tiež skomplikoval navigáciu pri lete v nízkej výške, čo následne viedlo k problémom so správnym rozpoznaním cieľa. V dôsledku toho tieto nálety počas dňa spôsobili ukrajinským silám len malé škody a skúsení ruskí piloti ich kvôli vlastným stratám prestali považovať za dlhodobo udržateľné a začali odmietať lietať na misie za ukrajinskými frontovými líniami. V reakcii na to začalo ruské letectvo od 9. marca uskutočňovať nálety v nízkych výškach počas noci. Väčšine ukrajinských operátorov prenosných kompletov v tom čase chýbali okuliare na nočné videnie. Počiatočné straty ruských vzdušných síl sa preto výrazne znížili. Avšak jediné ruské lietadlá, ktoré mali na nočné operácie vybavenie a ktorých piloti mali potrebný výcvik, boli Su-34. V dôsledku toho flotila Su-34 niesla celú ťarchu nočných útočných operácií a to až do polovice apríla, kedy boli tieto misie značne obmedzené.
Tak ako predtým, primárnou výzbrojou ruských stíhačiek boli bomby bez koncového navedenia FAB-500, OFAB-250 a OFAB-100. Popri tom sa však vo zvýšenej miere začali využívať aj riadené strely Ch-29T/L, Ch-59 a protiradarové strely Ch-31P. Počas týchto misií sa však nedarilo presne zasahovať jednotky ukrajinskej armády, preto sa ruské letectvo sústredilo na masívne bombardovanie obliehaných ukrajinských miest podobne, ako to v minulosti robilo v Sýrii. Su-34 tak vykonávali ťažké bombardovanie v mestách ako Černihiv, Sumy, Charkov a Mariupoľ, čím sa Rusko zúfalo snažilo dosiahnuť aspoň symbolický pokrok, keďže bitka o Kyjev sa čoraz viac otáčala v prospech Ukrajiny.
Ani nálety realizované pod rúškom noci a v nízkych nadmorských výškach však neboli príliš bezpečné a flotile lietadiel Su-34 spôsobovali nepretržité straty. Preto od polovice apríla 2022 začali Su-34 využívať hlavne navádzané strely Ch-29T/L, ktorými pôsobili proti stacionárnym pozemným cieľom zo strednej výšky a na vzdialenosť 8–15 km.
V tomto období prebiehalo aj bombardovanie obliehanej oceliarne Azovstal v Mariupole, na ktorú Su-34 zhadzovali bomby FAB-500 bez koncového navedenia. Tieto nálety boli v apríli podporené aj 16 bombardérmi Tu-22M3, ktoré spúšťali na areál oceliarní trojtonové bomby FAB-3000, po ktorých zostávajú krátery s priemerom 20 metrov.
K 12.3.2023 sa ukrajinskej protivzdušnej obrane podarilo zostreliť minimálne 19 ruských lietadiel Su-34 a 1 stroj vo vylepšenej verzii Su-34M. Okrem toho došlo 17. októbra 2022 k havárii Su-34, ktorá vôbec nesúvisela s bojom. To naznačuje, že táto zdĺhavá vojna si vyberá svoju daň na únave materiálu, ale aj na posádkach lietadiel. Unavený letecký personál, pozemný personál a neustále požiadavky na podporu pozemných síl nútia ruské letectvo ignorovať bežnú údržbu, potrebné pauzy a generálne opravy. Flotila lietadiel Su-34, vykonávajúca prevažnú časť útokov na pozemné ciele, utrpela oveľa väčšie straty ako flotily stíhacích lietadiel. Dá sa predpokladať, že strata 21 strojov Su-34 z približne 130 lietadiel, ktoré malo Rusko pred vojnou, ešte viac zvýši bremeno prevádzkového tempa.
Špecifikácie (Su-34)
350px|vpravo
Výzbroj
Vonkajšie závesné body: 12 vonkajších závesníkov s celkovou nosnosťou
Boevange-sur-Attert
Boevange-sur-Attert je luxemburská obec, ktorá sa nachádza v kantóne Mersch v okrese Luxemburg.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Boevange-sur-Attert má 2745 obyvateľov (2011).
Graf vývoja obyvateľstva:
Ekonomika
S 3.13% bolo v Boevange-sur-Attert nezamestanosť nižšia o 3.84 % ako luxemburský priemer v roku 2010.
Er-chu
right|thumb|Er-chu Er-chu (čín. 二胡 ) alebo nan-chu (čín. 南胡 ) je tradičný čínsky sláčikový strunový nástroj s dvomi strunami, čím sa podobá na balkánske gusle. Patrí do rodiny príbuzných nástrojov zvanej chu-čchin ((胡琴, ), ktoré sú rozšírené v celej východnej a juhovýchodnej Ázii. Er-chu má hlboké telo s ozvučnicou z napnutej pytónej kože, čo mu dodáva charakteristický zvuk.
Tŕstie (Dolný Lieskov)
náhľad|Miestna kaplnka Tŕstie je bývalá samostatná obec na strednom Považí v okrese Považská Bystrica, dnes miestna časť obce Dolný Lieskov.
Nachádza sa v Považskom podolí, v podcelku Podmanínska pahorkatina, na sútoku Pružinky so Strážovským potokom v nadmorskej výške 325 m n. m. Leží južne od Považskej Bystrice na ceste z Visolají do Domaniže.
Prvá zmienka o obci pochádza z okolo roku 1300.
Cez Tŕstie prechádza zeleno-značkovaná turistická trasa z Považskej Bystrice cez Radotinskú tiesňavu do obce Zliechov. Východným okrajom intravilánu vedie hranica CHKO Strážovské vrchy.
25. október
Narodenia
thumb|[[Chris Norman (* 1950)|160x160bod]] thumb|[[Katy Perry (* 1984)|232x232bod]] náhľad|288x288pixelů|[[Paulína Fialková (* 1992)]]
Úmrtia
thumb|upright|[[Evangelista Torricelli († 1647)]] thumb|upright|[[Abebe Bikila († 1972)]]
Vlajka Tadžikistanu
thumb|Vlajka Tadžikistanu
Vlajka Tadžikistanu bola prijatá 24. novembra 1992 a pozostáva z troch vodorovných pruhov: červeného, bieleho a zeleného. V strede v bielom pruhu je znak so zlatou korunou a siedmimi hviezdami. Farby na vlajke prevzali zo zástavy Tadžickej republiky bývalého Sovietskeho zväzu.
Pavol Džurina
Ing. Pavol Džurina (* 11. marec 1960, Sobrance) je slovenský politik, bývalý primátor Sobraniec.
Povolaním poľnohospodársky inžinier vyštudoval Vysokú školu poľnohospodárstva v Nitre. Je bývalým poslancom MsZ Sobrance a VÚC Košice, prednostom Okresného úradu Sobrance a poslancom NR SR.
Pôsobenie vo funkcii primátora Sobraniec
Roku 2006 bol znova zvolený za primátora Sobraniec Štefan Staško rozdielom jediného hlasu pred Pavlom Džurinom. Toto víťazstvo bolo Džurinom napadnuté podaním sťažnosti na Ústavný súd SR a trestného oznámenia na neznámeho páchateľa pre podozrenie z ovplyvňovania volieb. Ústavný súd rozhodol, že došlo k porušeniu volebného zákona a predseda parlamentu vyhlásil nové voľby. V nich už zvíťazil Džurina rozdielom ôsmich hlasov a stal sa tak primátorom Sobraniec.
Účasť vo voľbách v roku 2018 komunálnych voľbách v meste Sobrance predstavovala 60,46 percenta. Džurina získal 1072 hlasov. Druhým v poradí bol Marián Petro (860).
Pôsobenie vo funkcii poslanca Národnej rady Slovenskej republiky
V roku 2006 bol zvolený za poslanca NR SR.
Člen Slovensko-Ukrajinskej medzivládnej komisie pre cezhraničnú spoluprácu
V rokoch 2007 - 2010 bol aktívnym členom slovensko-ukrajinskej medzivládnej komisie, kde sa podieľal na tvorbe projektov a udržiavaní diplomatických vzťahov s Ukrajinou.
Psittacus
Psittacus, po slovensky papagáj, je rod z čeľade papagájovité. Jeho jediným druhom je papagáj sivý (Psittacus erithacus), prezývaný žako.
Papagáj sivý je stredne veľký africký papagáj, ktorý pochádza z dažďových pralesov Východnej a Strednej Afriky. Tento papagáj patrí k najinteligentnejším vtákom sveta. Jeho hlavnou potravou sú orechy, ovocie a rastlinná potrava pochádzajúca z listnatých stromov.
Papagáj sivý má dva poddruhy: papagáj sivý konžský a trochu menší poddruh papagáj sivý timneh. Obidva poddruhy majú základnú farbu sivú, tmavosivé krídla a bledosivý chrbát. Neoperený lem okolo očí je belavý až bledosivý. Perie hlavy a krku má svetlejšie okraje, ktoré dodávajú týmto partiám tela dojem vrúbkovania. Papagáj sivý konžský má chvostové perie jasnočervené a papagáj sivý libérijský má chvostové perá tmavo-gaštanovohnedé.
Opis
Africký papagáj sivý žako bol registrovaný už v 18. storočí spolu s inými druhmi vtákov pod menom Psittacus erithacus v diele Systema naturae od Carla Linného. Je jediným zástupcom rodu Psittacus. Rodové meno pochádza z gréckeho slova psittakos (ψιττακος), „papagáj“.
V rode Psittacus sú zastúpené dva poddruhy:
Životné prostredie
Prirodzeným životným prostredím papagája sivého je dažďový prales západnej a strednej Afriky. Tieto vtáky hniezdia v prirodzených dutinách obrovských, starých stromov. Obýva aj savanové lesy a otvorenú krajinu. Potravu získava väčšinou z korún stromov. Dožíva sa veku až 70 rokov.
Chov papagája sivého
Zaujímavosťou je, že napriek dlhodobému chovu sa dosiaľ nepodarilo v zajatí odchovať farebné mutácie tohto druhu papagája. V zajatí sú chovaní jedinci, ktorí majú identické sfarbenie ako jedinci, ktorí žijú vo voľnej v prírode.
Domáci miláčikovia
História chovu papagája sivého ako domáceho miláčika je stará viac ako 4 000 rokov. Vyobrazenia týchto vtákov je možné vidieť už v egyptských hieroglyfických textoch. V antickom Grécku boli papagáje chované ako domáci spoločník a tento zvyk od grékov prebrali aj starí rimania. Vtákov, ktorí boli vysoko cenení pre ich schopnosť rozprávať držali v zdobených klietkach. Afrického sivé papagája vlastnil aj anglický kráľ Henrich VIII a na svoje dlhé výpravy si ich často brávali aj portugalskí dobyvatelia nových zemí.