cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
František Mestitz
Publikačná činnosť
Vo svojej publikačnej činnosti sa venoval predovšetkým pracovnému právu, správnemu právu, sociálnej politike a porovnávacej právnej vede. Napísal viac ako 100 odborných publikácii. Významne sa podieľal na tvorbe Zákonníka práce.
Mestské múzeum Karola Točíka v Turzovke
Mestské múzeum Karola Točíka v Turzovke je venované Karolovi Točíkovi, ktorý bol nielen turzovským farárom a dekanom, ale aj regionálnym historikom. V Turzovke pôsobil v rokoch 19171959. náhľad|vľavo|Budova múzea na pešej zóne v Turzovke
Marek Sobola
Mgr. Ing. Marek Sobola, PhD. (* 3. júl 1981, Žilina) je autorizovaný krajinný architekt, dizajnér a heraldik. Je členom Slovenskej komory architektov a člen Rady Konferencie biskupov Slovenska pre vedu, vzdelanie a kultúru. Žije a pôsobí v Žiline. Od roku 2023 zastáva funkciu honorárneho konzula Rumunska na Slovensku s konzulárnym obvodom pre Trenčiansky a Žilinský samosprávny kraj.
Mestské múzeum Karola Točíka v Turzovke
Vznik
Iniciátormi a podporovateľmi myšlienky mestského múzea boli občianske združenia Spolok priateľov Turzovky a Terra Kisucensis. Postupne sa podnikli kroky, aby sa zriadenie mestského múzea uskutočnilo v roku 2014, pri V. svetovom dni Turzovčanov a ich potomkov. Tento termín sa nepodarilo dodržať najmä pre absenciu vhodných priestorov. Počas procesu vzniku múzea boli miestni občania a obyvatelia blízkeho okolia vyzývaní k darovaniu predmetov kultúrnej a historickej hodnoty, ktoré by tvorili budúci zbierkový fond múzea. Spoločné úsilie mesta a občianskych združení sa podarilo zavŕšiť v rokoch 20152016. V roku 2015 bolo mestským zastupiteľstvom zriadené mestské múzeum a schválený jeho štatút s účinnosťou od 1. októbra 2015. Fungovanie múzea začalo od 1. mája 2016. Múzeum je pomenované po bývalom turzovskom farárovi a dekanovi Karolovi Točíkovi (* 1890, Ústie nad Oravou† 1960, Žilina), ktorý sa počas svojho života veľmi intenzívne zaoberal dejinami Turzovky a horných Kysúc, napísal niekoľko historických prác, ktoré boli pripravené do tlače, ale z dôvodu zmeny politických pomerov v roku 1948 sa ich už vydať nepodarilo.
Marek Sobola
Marek Sobola sa venuje prevažne inštitucionálnej a osobnej cirkevnej heraldike, najmä v oblasti Oceánie a Ázie. Vytvoril erby mnohých cirkevných provincií katolíckych misií v oblasti Tichého oceánu. V roku 2018 vytvoril erb Misie sui iuris v Afganistane. Od roku 2017 je členom Liturgickej komisie Žilinskej diecézy. Je autorom, alebo spoluautorom niekoľkých publikácií a množstva odborných článkov. V roku 2016 bol iniciátorom a hlavným architektom projektu obnovy Národnej kultúrnej pamiatky, sochy sv. Jána Nepomuckého v Divine s medzinárodnou účasťou. Je tiež autor drobnej poštovej grafiky.
Mestské múzeum Karola Točíka v Turzovke
Otvorenie múzea
Slávnostné otvorenie múzea, prvej inštitúcie tohto typu v Turzovke, bolo 12. augusta 2016. Výstavný debut pod názvom Dedičstvo otcov prilákal množstvo návštevníkov. Prvá expozícia bola zložená z výberu exponátov, ktoré múzeu darovali miestne inštitúcie ale aj občania Turzovky a blízkych obcí. K príležitosti otvorenia múzea vydala Slovenská pošta príležitostnú poštovú pečiatku (číslo emisie PPP 41/16) s názvom: Otvorenie a prvá výstava múzea „Dedičstvo otcov“. Výnimočným exponátom múzea je originál zvona, ktorý nechal pre najstarší drevený kostol (dnes už zaniknutý) v Turzovke uliať práve jej zakladateľ Juraj Turzo v roku 1614. Zvon je najstarším a zároveň najcennejším exponátom a jeho štylizovaná podoba sa objavila aj v logu múzea.
Marek Sobola
V roku 2018 bolo jeho autorské dielo "Zelená stena Gothal v Liptovskej Osade" zaradené ako jedno z troch diel reprezentujúcich Slovensko na medzinárodnej výstave "Krajinná architektúra ako spoločný základ”. Výstavu organizovala Medzinárodná federácia krajinných architektov (anglicky: International Federation of Landscape Architects – IFLA EUROPE) a prezentovala európske projekty krajinnej architektúry zrealizované v rokoch 2013 – 2017.
Mestské múzeum Karola Točíka v Turzovke
Prvá výstava Dedičstvo otcov
Prvá výstava nebola svojim zameraním monotematická, prierezovo prezentovala rôzne predmety súvisiace s dejinami bývalej veľkej Turzovky (do roku 1954 boli jej súčasťou aj ďalšie, dnes už samostatné obce: Dlhá nad Kysucou, Korňa a Klokočov). Začiatku expozície dominovali obrazy a podobizne zakladateľa Turzovky Juraja Turzu, faksimile zakladacieho privilégia Turzovky z roku 1602, ukážky starých tlačí, obecných písomností a trojrozmerné predmety každodennej potreby miestneho obyvateľstva. Okrem novovekých predmetov boli vystavené tiež archeologické nálezy z oblasti Turzovky.
Marek Sobola
V roku 2021 v Žiline vytvoril spolu s pružinským sochárom Michalom Janigom Pamätník Carla Gustava Swenssona, švédskeho krajinného architekta európskeho významu.
Dynastické
Rumunská kráľovská rodina: Franko-neapolská vetva kráľovskej dynastie Bourbonovcov – Oboch Sicílií (bývalý vládnuci rod Kráľovstva oboch Sicílií): Dynastia Romanovcov:
Christopher Plummer
Divadlo
V divadle hral tie najväčšie úlohy klasického repertoáru. Účinkoval v Kráľovi Learovi, ktorého režíroval Jonathan Miller. Za túto úlohu bol nominovaný na cenu Tony.
Film
vľavo|náhľad|Christopher Plummer v roku 2014 Jeho filmová kariéra začala filmom Sidneyho Lumeta, ktorý ho obsadil ako mladého spisovateľa vo filme Stage Struck. Potom účinkoval vo filmoch ako Pád ríše rímskej, The Sound of Music, Ježiš Nazaretský, Návrat Ružového pantera, Bitka o Britániu, Waterloo, Star Trek VI: The Undiscovered Country, Malcolm X, Dvanásť opíc a Syriana.
Jednou z jeho najoceňovanejších rolí sa stala úloha Mike Wallace vo filme Michaela Manna, ktorý bol nominovaný na Oscara, Muž, ktorý vedel priveľa. Ďalej bol nominovaný na niekoľko ďalších cien.
Ďalšiu svoju úspešnú úlohu stvárnil vo filme Rona Howarda Čistá duša či vo filme Alexander Veľký.
Nahovoril tiež úlohu Charlesa Muntza vo filme Hore. V roku 2011 nahovoril postavy v počítačovej hre The Elder Scrolls V: Skyrim.
Za rolu v snímke Beginners (2010) získal niekoľko cien, vrátane Oscara za najlepší mužský herecký výkon vo vedľajšej úlohe a Zlatého glóbusu za najlepší mužský herecký výkon vo vedľajšej úlohe (2011).
Úmrtie
Plummer zomrel 5. februára 2021 vo svojom dome vo Westone, štáte Connecticut vo veku 91 rokov v kruhu rodiny. Príčinou smrti boli komplikácie po páde. Po oznámení Plummerovej smrti, mu viacero hereckých kolegov vzdalo hold, ako napríklad Ana de Armas, Jamie Lee Curtis, Julie Andrews, Elijah Wood, Vera Farmiga, Russell Crowe či Joseph Gordon-Levitt.
Malá ľadnica
Malá ľadnica (lokálny názov: Kis lednicze) je geologicky, geomorfologicky, speleogeneticky i speleohistoricky významná priepasť v Slovenskom krase. Jej ústie je situované na dne asymetrickej krasovej jamy v nadmorskej výške na plošine Silickej planiny v katastrálnom území obce Silická Brezová v okrese Rožňava. Je 11. najhlbšou priepasťou na Silickej planine. So svojimi spolupracovníkmi ju v rokoch 19471948 v plnom profile vykopal nestor slovenských jaskyniarov, resp. slovenského jaskyniarstva Ján Majko.
Parametre, geomorfológia, geológia, speleogenéza a morfológia jaskynných priestorov
Táto vertikálna jaskyňa bola po výkope od roku 1948 hlboká 56 metrov. Tento údaj však spochybnil vo svojich spomienkach významný plešivecký jaskyniar Dr. J. Grego, CSc., ktorý sa na sklonku roku 2017 vyjadril, že priepasť je v dôsledku zavalenia rádovo o niekoľko metrov plytšia, než udávajú dosiaľ publikované zdroje, čo verifikovala i nižšie zmienenená výprava SMOPaJ: na základe zistení speleologicko-paleontologicko-mineralogickej expedície Slovenského múzea ochrany prírody a jaskyniarstva v Liptovskom Mikuláši koncom novembra 2017 možno konštatovať, že v priebehu desaťročí sa jaskynné priestory v spodných partiách jaskyne zavalili, dno stúplo približne o 12 m, a v súčasnosti predstavuje hĺbka fyzicky dosiahnuteľných častí jaskyne už len cca -44 m (porovnateľné s výškou 15-poschodovej budovy). Dĺžka polygónového ťahu by tu v súčasnosti dosiahla cca 60 m. Mohutné ústie štrbinovitého tvaru je situované v najnižšom bode krasovej jamy, a kedysi pravdepodobne predstavovalo ponorový lokus, ktorým sezónne mohol vnikať do jaskyne aj tečúci vodný tok. Jaskyňa vznikla v druhohorných strednotriasových wettersteinských vápencoch rífovej fácie, ktoré sú súčasťou silického príkrovu. Prekonala polyfázový vývoj a nie je vylúčené, že jej vznik súvisí so starším, už predkvartérnym krasovatením (pliocén?). Za hlavný modelačný činiteľ možno považovať korózne pôsobenie vertikálne cirkulujúcich vôd pozdĺž významných nespojitostí (zlomy, pukliny, puklinové systémy), ale v súvislosti so situovaním ústia jaskyne nie je vylúčený ani režim aktívneho ponoru, a teda čiastočne fluviokrasový vývoj. Jaskyňa predstavuje komplex niekoľkých šácht prírodného pôvodu; najspodnejšie časti (dnes už v dôsledku zavalenia neprístupné), boli vyrazené strelnými prácami objaviteľmi jaskyne v r. 1948, o. i., prítomné sú aj pseudodná. Vo všeobecnosti možno Malú ľadnicu označiť za jaskyňu prakticky bez sintrovej výplne. V okolí Malej ľadnice sa nachádzajú aj ďalšie priepasti, napr.: Priepasť pri Malej ľadnici, Lavička alebo Badjizer.
História prieskumu jaskyne
História objavu a prieskumu Malej ľadnice patrí k najpôsobivejším a najpozoruhodnejším jaskyniarskym prolongačným výkonom nielen na území Slovenského krasu, ale i v rámci Slovenska, keďže Malá ľadnica patrí k najhlbším známym klasickým jaskyniarskym sondám na našom území (porovnateľná s ňou je azda len Priepasť medzi Kačkami v Strážovských vrchoch, ktorú vykopala už oveľa mladšia generácia jaskyniarov, než boli „Majkovci“). V roku 1947 v priepasti začali sondovať (kopať) jaskyniari združení okolo niekdajšieho hosúsovského či neskôr silického financa, vtedy už profesionálneho jaskyniara Jána Majka. Počas prolongačných prác bolo v hlbších častiach jaskyne, napr. v úrovni -23 m, -32 m a hlbšie ako -40 m, nájdených množstvo osteologického, resp. paleontologického materiálu v intervale holocén-pleistocén. Išlo o pozostatky pratura, srstnatého nosorožca či mamuta (napr. 3,5 kg ťažký molár/stolička). Pozoruhodný je nález ľudského zuba, ktorému významný pražský antropológ Emanuel Vlček prisúdil pleistocénny vek. V súčasnosti by mal tento nález prejsť revíznym antropologickým výskumom a modernejším datovaním. Výkop jaskynných sedimentov sa z úplne zasedimenovanej jaskyne realizoval vďaka dvom vybudovaným plošinám s inšatalovanými vrátkami. Bol objektívne nesmierne namáhavý, mimoriadne komplikovaný a až neuveriteľne nebezpečný v dôsledku rizika pádu vyťaženej sutiny či vysokému objemovému percentu toxických splodín prítomných dočasne v dôsledku strelných prác na lokalite. Nebyť nasadenia vlastných životov kopáčov a veľkej dávky šťastia, jaskyňa by si nepochybne vyžiadala niekoľko ľudských obetí.
Osobitú históriu má Priepasť pri Malej ľadnici, ktorá leží v bezprostrednej blízkosti Malej ľadnice; ako uvádza J. Majko vo svojom článku, keby im ju (rozumej priepasť pri Malej ľadnici) nebol ukázal otec Štefana Farkas-Kútyho, nikdy by ju sami kopáči neboli našli. Od r. 1948, kedy ústie tejto 23 m hlbokej priepasti po prieskume a zameraní priestorov (kópia dokladovej mapy Š. Vargu je deponovaná v SMOPaJ L. Mikuláš, pracovisko Košice) J. Majko so spolupracovníkmi s humorom im vlastným opäť skryl, sa ju do dnešných dní nepodarilo nájsť napriek snahe nikomu. Na presne označenom mieste, kde má priepasť ležať, sa zdanlivo nenachádza jednoducho nič, tak je majstrovsky ukrytá.
Kauza Gamatex
Kauza Gamatex alebo „Zachráňte Markízu“ bol obchodný spor firmy Mariána Kočnera Gamatex proti Pavlovi Ruskovi o ovládnutie televízie Markíza, ktorý vyvrcholil v auguste a septembri 1998. Obchodný spor bol spolitizovaný. Rusko naznačoval, že ho informoval Slota, tak ako by mu chcel Markízu zobrať Mečiar a HZDS. Aj preto sa po obsadení Markízy 18. augusta 1998 na stranu Ruska postupne otvorene postavili nielen diváci ale aj niektorí opoziční politici. Demonštrácia pred televíziou sa 16. septembra 1998 zmenila na veľký 48-hodinový happening necelé dva týždne pred parlamentnými voľbami. Po voľbách, ktoré sa uskutočnili 25. a 26. septembra 1998, napriek tesnému víťazstvu HZDS, vznikla nová vládna koalícia vedená predtým opozičným Mikulášom Dzurindom. Spor skončil v roku 2000 akoby bez víťaza a bez záujmu verejnosti. Až neskôr vyšlo najavo, že Kočner získal okolo 100 miliónov korún a okrem toho vraj Rusko 11. júna 2000 podpísal štyri zmenky v prospech Kočnera a Štefana Agha. Dve zmenky, každá na vtedajších 250 miliónov korún, plus ďalšie dve záručné biankozmenky Kočner od roku 2015 vymáhal priamo od televízie Markízy, pretože Rusko bol vraj bezmajetný. 12. januára 2021 Najvyšší súd potvrdil rozsudok Špecializovaného trestného súdu a v prípade Kauza zmenky TV Markíza boli za falšovanie Kočner aj Rusko odsúdení na 19 rokov odňatia slobody.
Pohľadávku ESPE štúdia získal Kočner za korunu
Podľa knihy Roberta Čulena získala v roku 1997 alebo 1998 za jednu korunu Kočnerova a Aghova spoločnosť Gamatex pohľadávku Siloša Pohanku, majiteľa ESPE štúdia, voči televízii Markíza. Podľa Čulena sa Rusko ešte pred vznikom televízie dohodol s Pohankom, že ten sa prihovorí za vydanie licencie pre Markízu pred Radou pre vysielanie a retransmisiu (vtedy Rada pre rozhlasové a televízne vysielanie, zjednodušene licenčná rada, ďalej len skratka RVR), ktorá o pridelení licencie rozhodovala. Odmenou za to mal byť podiel Pohanku v Markíze. Spolu s úrokmi išlo v roku 1998 o pohľadávku vo výške 80 miliónov korún (2,66 milióna eur). Podľa iného zdroja z roku 2018 bola hodnota pohľadávky 2,5 milióna nemeckých mariek (1,28 milióna eur). Až neskôr vyšli najavo podrobnosti, že Pohanka mal stiahnuť svoju vlastnú žiadosť o licenciu a pred RVR podporiť Ruskov projekt; že tak aj urobil ale Rusko licenciu vtedy nezískal, ale získal ju až na ďalšom zasadaní RVR, po tom čo bola časť členov vymenená a že dohoda bola uzatvorená riadnou písomnou zmluvou, v ktorej bola sankcia vyjadrená v nemeckých markách v sume okolo 50 miliónov korún. Pohanka údajne povedal, že predať pohľadávku Kočnerovi za jednu korunu ho donútili násilným spôsobom, čo vypovedala pred senátom Špecializovaného trestného súdu v Pezinku v roku 2019 Anna Hausknotzová, bývalá členka RVR. Naopak Milan Žitný tvrdil, že Pohanka daroval Kočnerovi pohľadávku za korunu dobrovoľne aj preto, že Ernest Valko tvrdil, že zmluva nie je dosť precízne formulovaná, spor sa nedá vyhrať a že nakoniec Pohanka dostal Kočnerom sľúbenú štvrtinu pohľadávky.
Exekúcia Markízy Gamatexom
Keď si v auguste 1998 firma Gamatex uplatňovala pohľadávku voči Markíze, Rusko ju odmietol ale Sylvia Volzová (už vtedy s Ruskom "pohádaná") ju potvrdila. Rusko neskôr tvrdil, že zmluva s Pohankom ho zaväzovala len pri prvom pokuse o získanie licencie, ktorý bol neúspešný a že licenciu získal bez pomoci Pohanku. Vďaka tejto pohľadávke Gamatex získal v exekúcii Markíza-Slovakia, čo bol väčšinový vlastník (51%) Slovenskej televíznej spoločnosti (STS). Gamatex tak právne získal rozhodujúci vplyv v STS, ktorá spolu s americkou spoločnosťou CME (49%) prevádzkovala televíziu. Gamatex v RVR požiadal aj o prevod vysielacej licencie na novú vlastnícku štruktúru.
Alxénor
Alxénor môže byť:
Kauza Gamatex
Obsadenie Markízy 18. augusta 1998
Ešte víkend pred obsadením Markíza veľkoryso oslavovala výročie (licenciu získala 7. augusta 1995 a vysielať začala 31. augusta 1996) svojho úspešného televízneho podnikania Dňom otvorených dverí, za veľkej účasti vďačných divákov, prilákaných bohatým programom.
Do parlamentných volieb chýbal už len mesiac, keď utorok 18. augusta 1998 dopoludnia do areálu televízie v Záhorskej Bystrici prišiel Kočner, ako zástupca Gamatexu a preukázal sa súdnym rozhodnutím, podľa ktorého je jeho firma už štyri dni 51-percentným (väčšinovým) podielnikom v Markíze. Do budovy prišiel so svojou ochrankou, ktorá ju začala obsadzovať. Podľa Kočnerovej výpovede z roku 2020, tam vtedy prišiel len spolu s Pohankom, Aghom a šoférom a pánom z ochranky v obleku a Sylvia Volzová bola v tom čase na pracovisku. "„Medzi deviatou a desiatou hodinou dopoludnia vystriedali vykravatovaných fešákov z Ruskovej strážnej služby Noble Day drsnejšie typy v rifliach, maskáčoch a slnečných okuliaroch,“ napísal Róbert Čulen, vtedajší šéf spravodajstva Markízy."Gustáv Murín píše, že chybou Kočnera bolo, že si na obsadenie televízie najal firmu Petra Čongrádyho (zločinecká skupina Sýkorovci) pôsobiacou pod hlavičkou Detektívnej kancelárie Františka Borbélyho.
Rusko našiel azyl v Prahe odkiaľ ohlasoval, že ide o komplot tajnej služby proti jeho osobe a nezávislej televízii. Odvolával sa aj na informácie od Jána Slotu. (Neoznačeným páchateľom mal byť Mečiar alebo Lexa a HZDS). Rusko v Prahe tajne rokoval s CME. CME dohodla s Kočnerom, že bude mať umožnený kedykoľvek prístup do Markízy ak stiahne ochranku. Aj keď boli Rusko a Kočner bývalí spolužiaci nedokázali sa dohodnúť. 15. septembra 1998 preto Kočner zopakoval pokus o obsadenie Markízy s čatou ozbrojených strážnikov. Gamatex sa vtedy snažil doručiť výpovede štyrom kľúčovým zamestnancom: Pavlovi Ruskovi, jeho manželke Viere, Stanovi Pavlíkovi a Michalovi Arpášovi. Fyzické obsadenie Markízy potvrdzuje Ruskov tútor Ľubo Gregor, ktorý sa stretol s Kočnerom v bývalej Ruskovej kancelárii.
Politické vplyvy pred voľbami 25. a 26. septembra 1998
Politický vývoj Slovenska vo volebnom období 1994 – 1998 priviedol v decembri 1994 k moci vládnu koalíciu vytvorenú z víťaza volieb HZDS a Slovenskej národnej strany a Združenia robotníkov Slovenska. Koalícia realizovala rôzne snahy o ovládnutie médií (napríklad dosadenie Igor Kubiša za riaditeľa STV v decembri 1996 a pod.). Markíza v roku 1998 (začala vysielať len dva roky predtým, v auguste 1996) už mala obrovský vplyv. "Mienkotvorný" denník Pravda o 10 rokov neskôr glosuje vtedajšiu situáciu slovami: "Vláda mala STV, opozícia – Markízu".
16. septembra 1998 - míting "brániť demokraciu a svoju televíziu"
Po obsadení sa na stranu Ruska (a televízie, ktorú reprezentoval) vtedy otvorene postavili nielen diváci ale aj niektorí opoziční politici a časť verejnej mienky. Demonštrácia pred televíziou sa 16. septembra 1998 zmenila na veľký 48-hodinový happening. Z tribúny sa ľuďom prihovárali humoristi Stano Radič, Rasťo Piško a Jaro Filip. Okrem iných tu potom rečnili Mikuláš Dzurinda aj Róbert Fico. Na „Zachráňte Markízu“ prišli stovky, možno tisíce ľudí (bojovať za Markízu, slobodu slova a demokraciu). „Markízu si nedáme!“ kričal vtedy aj Robert Fico. Predstavitelia opozície organizovali mítingy po celom Slovensku a v čase volebného moratória využívali priestor, ktorý im umožňovala Markíza.
Samotné vysielanie Kočner ovplyvnil len minimálne (jeho záujmy obhajoval vedúci spravodajstva Robert Čulen, ktorý neskôr napísal o tejto kauze knihu ). Situácia v Markíze sa upokojila 17. septembra 1998 po zásahu licenčnej rady. Aj potom sa však Rusko a Kočner pohybovali iba v sprievode početných ochraniek. Rusko si najal po rusky hovoriacich bodyguardov. Rusko bol v Česku (aj s rodinou ) a tvrdil, že jeho život je v ohrození.
Ďalšie pôsobenie Markízy v politike
Nakoniec si pravdepodobne obe strany uvedomili, že riskujú, že Licenčná rada odoberie Markíze licenciu na vysielanie. Daniel Krajcer z tribúny poďakoval ľuďom za podporu a poslal ich domov. Gamatex sa stal partnerom a Rusko viedol televíziu ďalej (do apríla 2020) a exekúciu vyhlásil za neplatnú. Televízia tak mala dočasne dve vedenia. Licenčná rada nakoniec udelila Markíza pokutu len 3,5 milióna korún.
Ruskova Markíza sa teda ubránila nepriateľskému prevzatiu Kočnerom, ktorého teraz komentátori spájajú s Lexom a SIS avšak podľahla ("zaľúbila sa do" ) Strany občianskeho porozumenia, politického projektu Rudolfa Schustera, ktorému dopomohla stať sa prezidentom v roku 1999. Doterajším vrcholom politizácie Markíza bolo Ruskove hnutie ANO (Aliancia nového občana) založená 2001. Markíza poslúžila ľuďmi aj mediálnym priestorom. Viaceré televízne tváre sa neskôr začali politicky realizovať po svojom.
Vyriešenie vlastníctva v roku 2000
Spor o vlastníctvo obchodných podielov pokračoval až do začiatku roku 2000 dokedy si Rusko udržal funkciu generálneho riaditeľa. Ruska vystriedal vo funkcii riaditeľa Vladimír Repčík od 1. apríla 2000 a Rusko sa stal predsedom rady majiteľov STS. Napriek dlhotrvajúcim nepriateľským postojom Ruska ku Kočnerovi sa spor napokon skončil tak, že v roku 2000 prevádzkovateľ Markízy (STS) kúpil celý Gamatex cez akcie jeho materskej firmy A.D.A.M. a.s. Podľa Kočnerových slov za 80 až 300 miliónov korún. Podľa iných hodnoverných údajov išlo o transakciu v sume okolo 100 miliónov korún. Presná suma nikdy nebola zverejnená. Urovnanie sporu sa udialo zmluvu z 30. júna 2000, ktorou sa Markíza stala vlastníkom spoločnosti Gamatex. Existencia tejto zmluvy bola dôsledne utajovaná až do roka 2016. Markíza sa v trestnom oznámení ohľadom zmeniek TV Markíza v roku 2018 odvolávala že táto zmluva neuvádzala žiadna ďalšia platbu, ani povinnosť vystaviť akékoľvek zmenky.
Ruskovi vtedy pomohli podnikatelia Ján Kováčik a Milan Fiľo, ktorým Rusko odpredal väčšinu svojho 50-percentného podielu v televízii. J. Kováčik následne odkúpil aj podiel S. Volzovej a stal sa konateľom televízie. Spolu s Ruskom mal vyše 40-percentný podiel, vyše 25 percent patrilo Fiľovi a zvyšok (menej ako 35%) CME. Definitívne vplyv v Markíze stratil Rusko v roku 2005, keď zvyšok svojho podielu predal CME. Američania odvtedy ovládali v Markíza-Slovakia okolo 80 percent. Zvyšných 20% získala CME v roku 2007, keď Kováčikovi a Fiľovi vyplatili spolu 1,8 až 1,9 miliardy korún (približne 60 miliónov €). Väčšinovým akcionárom CME bola firma WarnerMedia (v roku 2020 CME kúpila skupina PPF Petra Kellnera). Podľa výpovede Radky Doehring Rusko dostal za svoj podiel 575 miliónov korún (približne 19 miliónov €).
Zmenky Markízy splatné 2015 a 2016
Rusko v roku 2018 tvrdil, že spor s Gamatexom urovnal tým, že v roku 2000 podpísal zmenky (dlžobné úpisy) v prospech Kočnera a Agha. Kočner, zastupujúci firmu Správa a inkaso zmeniek, si od roku 2015 vymáhal milióny eur priamo od TV Markízy. Polícia v roku 2018 obvinila Kočnera, Ruska a Štefana Agha, z falšovania zmeniek, ktorí v prebiehajúcich súdnych konaniach vinu odmietajú.
Vo februári 2020 Špecializovaný trestný súd vymeral obom aktérom 19 rokov za mrežami. Rozsudok však nie je právoplatný, odvolanie bude riešiť NS SR.
Ladislav Kulanga
Ladislav Kulanga (* 20. august 1949 – † 14. september 2020 ) bol slovenský chatár a nosič, pôsobiaci vo Vysokých Tatrách.
Životopis
Vyučil sa v Ostrave za baníka, neskôr pracoval ako vlekár a údržbár. V roku 1968 uskutočnil prvú vynášku na Zamkovského chatu a časom sa stal profesionálnym nosičom a chatárom. Najdlhšie pôsobil na Zamkovského (1982 – 1995) a Skalnatej chate (1993 – 2020), ktorú od roku 1993 rekonštruoval. Do povedomia vošiel aj zásluhou rekordne ťažkých vynášok, vďaka ktorým bol známy ako „kráľ tatranských nosičov“. Na Zamkovského chatu vyniesol 207,5 kg, na Téryho chatu 151 kg a na Zbojnícku chatu 141 kg, rekordných 211 kg zniesol zo Skalnatej chaty na stanicu lanovky Štart.
Zomrel na následky zranenia, ktoré utrpel pri páde počas vynášky na Skalnatú chatu.
Európsky inštitút kultúrnych trás
Európsky inštitút kultúrnych trás je neziskové združenie so sídlom v Luxemburgu, ktorého cieľom je ako technický orgán pomáhať Rade Európy v zriaďovaní Európskych kultúrnych trás.
Bol zriadený v roku 1998 a jeho úlohou je:
Chata PTTK nad Morským okom
Chata PTTK nad Morským okom je najstaršia vysokotatranská turistická chata, ktorá stojí na morénovom vale vo výške  nad Morským okom v Doline Rybiego Potoku na poľskej strane Vysokých Tatier. Po rekonštrukcii v rokoch 19881992 chata ponúka turistom a horolezcom 78 miest na nocľah v 3–6 posteľových a v 13-tich 1416 posteľových izbách. Budova chaty bola v roku 1976 vyhlásená za pamiatkovo chránený objekt. Chatu prevádzkuje Poľský turisticko-vlastivedný spolok.
História
Už v prvej polovici 17. storočia, pravdepodobne aj skôr, dolinu navštevovali pastieri. Okolo roku 1823 na brehu Morského oka stála koliba, v ktorej nocovali pastieri. V roku 1827 Emanuel Homolacs zo Zakopaného postavil na brehu plesa prvú malú chatku. Bola v nej kuchyňa, izba na prenocovanie a podkrovie. Chatka nemala okná a bola veľmi skromne zariadená. Aj napriek tomu, že ju niekoľkokrát opravili bola v 5060 rokoch minulého storočia veľmi zanedbaná. V roku 1865 zhorela. Na jej mieste Poľský tatranský spolok (Polskie Towarzystwo Tatrzańskie) v roku 1874 postavil nové „schronisko“. Bola to neveľká drevená budova, v ktorej mohlo prenocovať 25 turistov alebo horolezcov. Chata bola otvorená 3. augusta 1874. Pomenovali ju chatou Stanisława Staszica.
V ďalšom období sa zvýšil štandard chaty. V roku 1891 postavili za chatou ďalšiu a v roku 1892 ich spojili. Turisti ju využívali najmä v letnej sezóne. Na jeseň roku 1898 obe chaty zhoreli. Roku 1899 zriadili vo veľkej vozovni, ktorá stála poniže chaty a slúžila pre kočiare, na ktorých sa vozili turisti zo Zakopaného do doliny, dočasné „schronisko“. Táto budova stojí dodnes pod názvom „Stare Schronisko“ a je najstarším prístreškom v Tatrách.
V rokoch 19021903 goralka Anna Burowa postavila na západnej strane morény primitívnu chatu. ktorá mala dva priestory. Slúžila do roku 1930, keď ju rozobrali.
Dnešná chata bola postavená v roku 1908 a od tej doby je jedným z najobľúbenejších ubytovacích zariadení v celej oblasti poľských Vysokých Tatier. V sedemdesiatych rokoch 20. storočia Tatrzański Park Narodowy zamýšľal, v rámci ochrany plesa, presunúť pôvodný objekt do tatranského skanzenu a na jeho mieste vybudovať novú budovu bez ubytovacích kapacít a ďalšieho zázemia. Malo v nej byť len ubytovanie pre pracovníkov národného parku, múzeum horolezectva a služobná miestnosť poľskej horskej záchrannej služby GOPR. Tieto plány sa nikdy nerealizovali. V roku 1997 navštívil prístrešok pápež Ján Pavol II.
Roku 1823 na severnom brehu plesa na kamennom podstavci postavili železný kríž. Roku 1836 ho preložili k Czarnému Stawu pod Rysami.
Apoštolský vikariát Južnej Arábie
Apoštolský vikariát Južnej Arábie je apoštolský vikariát latinskej (rímskokatolíckej) cirkvi, ktorý sa nachádza v Spojených arabských emirátoch a zahŕňa aj celé územie Jemenu a Ománu. Jeho súčasným apoštolským vikárom je Paul Hinder, OFMCap.
Motorový rušeň 750
Motorový rušeň 750 je dieselový rušeň s elektrickým prenosom výkonu, ktorý vznikol rekonštrukciou rušňov radu 753 (rovnako ako rad 753 aj rad 750 prezývajú „Okuliarnik“). Po prechode z parnej trakcie na moderné trakcie na česko-slovenských železniciach nasledovalo ukončenie dovtedy bežného parného vykurovania osobných vozňov a vlaky ťahané motorovými rušňami mali byť naďalej vykurované elektricky. Podstatou rekonštrukcie bola u radu 753 náhrada parného generátora vykurovacím alternátorom, aby bolo možné tieto rušne aj naďalej používať pre osobnú dopravu. Podobným spôsobom boli neskôr prestavané rušne radu 751 na rad 749. V súčasnosti je už väčšina rušňov tohoto radu z osobnej dopravy vyradená, niektoré stroje slúžia v nákladnej doprave, či u súkromných dopravcov.
Vznik
Predovšetkým vďaka odrieknutiu dodavok ďalších sérií lokomotív radu 754 začali koncom osemdesiatych rokov Česko-slovenské štátne dráhy (ČSD) pociťovať nedostatok výkonných traťových rušňov s elektrickým vykurovaním súpravy. Od osemdesiatych rokov bol totiž realizovaný plán postupného zrušenia zastaraného a neekonomického parného vykurovania, a tak boli vozidlá tohto typu postupne odstavené a nahrádzané modernejšími s vykurovaním elektrickým. Okolo roku 1990, po veľkých dodávkach nových vozňov radu Bymee s elektrickým vykurovaním, táto situácia došla až do toho stavu, že celé súpravy nových vozidiel nebolo čím ťahať, pretože prakticky jedinou radou vhodnou pre ich vozy bol práve rad 754, ktorého len 86 vyrobených kusov nemohlo stačiť. Prvým, ktoré sa rozhodlo vzniknutú situáciu riešiť, bolo RD Zvolen, kde bola roku 1991 bez povolenia od vedenia ČSD zahájená prestavba lokomotívy 753.153 na elektrické vykurovanie. Po jej úspešnom dokončení boli následne v spolupráci s ČKD navrhnuté príslušné komponenty a začali hromadné rekonštrukcie v rade ďalších dep. Jednotlivé stroje neboli k rekonštrukciám vyberané systematicky a bolo im ponechávané pôvodné poradové číslo, takže označenie lokomotív 750 netvoria súvislý číselný rad. Do roku 1995 takto prešlo rekonštrukciou celkom 163 lokomotív, k radu 750 boli potom predovšetkým pre svoju značnú odlišnosť od sériových strojov pričlenené aj oba pôvodné prototypy radu 754, ktoré dostali označenie 750.409 a 410.
Technický popis
vľavo|náhľad|Prístroje v strojovni rušňa 750, vpredu: kompresor, vykurovací alternátor, trakčný generátor, v pozadí fragment spaľovacieho motora Hlavný zmysel rekonštrukcie spočíval len v nahradení parného generátora elektrickým vykurovacím alternátorom, presnejšie typu ČKD A 403 (rovnaký ako u rady 754). Pod alternátorom bol patrične vystužený hlavný rám a pozmenené umiestnenie niektorých komponentov. Zvýšené bolo tiež napäťové dimenzovanie vykurovacieho usmerňovača a vykonané ďalšie úpravy v elektroinštalácii. Spaľovací motor K 12 V 230 DR zostal v pôvodnom stave, vrátane zachovanej hodnoty maximálneho výkonu 1 325 kW. Vzhľadom na primárne použitie v osobnej doprave rušne po rekonštrukcii neboli vybavené dvojčlenným riadením; na niektoré stroje bolo dosadené neskôr, kedy sa tieto rušne dostali do stavu nákladného dopravcu ČD Cargo.
Prevádzka
vľavo|náhľad|Vlak ŽSR s motorovým rušňom 750 238-8 v Prievidzi Rekonštruované rušne boli nasadené do dopravy osobných vlakov a rýchlikov po celej sieti ČSD, neskôr samostatných Českých dráh (ČD) a Železníc Slovenskej republiky (ŽSR). Najväčšími prevádzkovateľmi týchto lokomotív sa stali depá Plzeň, Brno dolní (neskôr Maloměřice) a Zvolen, kde boli prevádzkované až v desiatkach kusov. Hoci boli lokomotívy pôvodne navrhnuté pre použitie len v osobnej doprave, časom začali byť čím ďalej viac nasadzované aj do čela nákladných vlakov. Vďaka tomu získalo ČD Cargo pri svojom vzniku v roku 2007 do stavu aj niekoľko strojov tohoto radu, ktoré postupne vytlačili pôvodné rušne radu 753 - dlhú dobu posledný prevádzkovaný rušeň 753.301 dojazdil na následky požiaru v lete 2013. Pre nedostatok iných strojov bola táto lokomotíva koncom roka 2016 opäť oživená. Slovenské ZSSK Cargo tieto stroje nedostalo, keďže pre nákladnú dopravu boli postačujúce rušne radov 751 a 752 a v rokoch 20082010 zaradilo do prevádzky desať lokomotív radu 756, ktoré vznikli rekonštrukciou práve strojov radov 750 a 753. Všetky tamojšie stroje tak pripadli osobnej divízii pod názvom Železničná spoločnosť Slovensko (ZSSK).
Aktuálny stav týchto rušnov je už skôr len symbolický ako praktický. Pod Železničnou spoločnosťou Slovensko jazdí už len posledný rušeň tohoto typu. Ten prevažne stojí v RD Nové Zámky ako záloha v prípade že bude potrebné niečo poslať na neelektrifikované trate.
Modernizácia
náhľad|Rušeň 757 005-4 v stanici Žilina Po takmer 20 rokoch prevádzky takto rekonštruovaných rušňov sa začalo uvažovať o ďalšej rozsiahlejšej modernizácii, predovšetkým kvôli problematickému a neekonomickému pôvodnému motoru K 12 V 230 DR. V rokoch 20102012 tak bolo 19 rušňov tohoto radu u ČD prestavaných na nový rad 750.7 s použitím moderného motora firmy Caterpillar, ZSSK podobne modernizujú svoje stroje ako rad 757. Počas roka 2013 ČD odstavili väčšinu zostávajúcich prevádzkyschopných rušňov, posledný rušeň 750.118 bol v depe Liberec prevádzkovaný do marca 2014, kedy bol odstavený a odtiahnutý do Plzne ako zdroj náhradných dielov pre rušne radu 754. Ďalší rušeň s číslom 750.346, ktorý mal byť pôvodne múzejný typ, daroval motor trutnovskému stroju 754.030 a potom bol zrušený. Nakoniec bol pristavený do Dílen pro opravy vozidel (DPOV) Nymburk, kde bolo jedno jeho stanovište namontované na stroj 750.213 po nehode. Na jeseň roku 2015 bolo torzo tohto stroja zlikvidované. Posledný stroj s číslom 750.042, ktorý prešiel v roku 2010 opravou a ako jediný dostal korporačný náter ČD Najbrt, daroval svoje diely do bohumínskych rušňov radu 754 a v stave torza čaká v Českej Třebovej na zošrotovanie. V súčasnosti tak tieto rušne prevádzkuje iba ČD Cargo v depách Děčín, Nymburk, Hradec Králové a Brno, ZSSK disponuje posledným strojom s inventárnym číslom 183, ktorý je deponovaný v Nových Zámkoch. Sporadicky je nasadzovaný na osobných vlakoch do Trnavy, Nitry či Topoľčian. Malú časť rušňov tiež prevádzkujú súkromní dopravcovia, jeden rušeň vlastní spoločnosť ODOS (Ostravská dopravní společnost, a.s.), dva rušne patria spoločnosti AWT, jeden má Kladenská dopravní a strojní s.r.o. a jeden rušeň bol predaný maďarskej firme Bobo Kft.; v Maďarsku je prevádzkovaný pod označením 468.002.
Historické rušne
750.308-9 (Spolek pro ochranu železnic - třistaosmička, z.s., depo Turnov) - vyrobená 06/1976, vo vlastníctve spolku, ktorý má za cieľ zachovanie týchto rušňov, ako technickej pamiatky na jeden z najvýznamnejších strojárskych podnikov Československu, podniku ČKD.
750.131-5 (Albatros klub) - vyrobená 12/1973, od 13.1.2020 bola od ZSSK prevedená pod Albatros klub v Bratislave.
750.300-6 (KZHV) - vyrobená v 12/1975, od 13.1.2020 bola od ZSSK prevedená pod Klub železničných historických vozidiel v Poprade.
Kel kučeravý
Kel kučeravý (iné názvy: kučeravý kel, kapusta obyčajná kučeravá , kel kadernatý , kučeravá kapusta , kapusta kučeravá ) môže byť slovenský názov pre taxóny:
Zelená kapusta
Zelená kapusta alebo zelený kel alebo kel zelený môže byť kel kučeravý, a to     :
Zelená kapusta môže byť aj zelená biela hlávková kapusta
Vladimír Husák
Ing. arch. Vladimír Husák, CSc. (* 23. október 1944, Moskva) je slovenský architekt, ktorý sa dlhodobo venuje téme technických pamiatok a priemyselného dedičstva.
Je synom slovenského komunistického politika Gustáva Husáka a prvej významnej slovenskej režisérky Magdy Husákovej-Lokvencovej.
Vo svojej práci vyzdvihuje význam formovania priemyselnej epochy na Slovensku pre hospodársky aj technický vývoj Európy, čo však, v radoch verejnosti a najmä vlastníkov, je stále hlboko podceňované z dôvodu neznalosti.
Stredoeurópska železná cesta
Stredoeurópska železná cesta spája miestne železné cesty a jednotlivé inštitúcie a miesta, významné pre kultúrne dedičstvo priemyslu železa a ocele. Deklaruje sa ako medzinárodný veľvyslanec histórie, kultúry a tradície železiarstva v Strednej Európe. Stredoeurópska železná cesta bola v roku 2007 uznaná za Kultúrnu trasu Rady Európy.
Inštitúcie
náhľad|Mapa Stredoeurópskej železnej cesty Legenda mapy
Klearchos z Rhégia
V prípade, že ak je Pausaniovo svedectvo o technike zhotovenia tejto bronzovej sochy správne, musíme veriť, že bola z dávnych čias. Existujú totiž doklady o tom, že v Grécku sa bronz na zhotovovanie sôch používal už od konca 6. storočia pred Kr. Týchto sôch sa však zachovalo len málo, pretože bronz z nich sa počas ďalších stáročí bežne opakovane používal.
Majstrovstvá sveta v ľadovom hokeji hráčov do 20 rokov 2018
Majstrovstvá sveta v ľadovom hokeji hráčov do 20 rokov 2018 boli 42. juniorským hokejovým svetovým šampionátom. Konali sa od 26. decembra 2017 do 5. januára 2018 v americkom meste Buffalo, jeden zápas (Kanada – USA) bol odohraný pod holým nebom na štadióne v Orchard Parku. O víťazstvo bojovalo 10 tímov, prvenstvo obhajovali hokejisti 🇺🇸, majstrami sveta sa stali hokejisti 🇨🇦.
Rozhodcovia
IIHF nominovala 12 hlavných a 10 čiarových rozhodcov:
Legenda
Termín zápasov je uvádzaný v miestnom čase, t. j. UTC-5 a zápasy sa tak hrajú o 6 hodín neskôr v porovnaní so SEČ, používanom na Slovensku.
Konečné poradie
{| border=0 celspacing=0 cellpadding=0 align=center
I. A divízia
Turnaj I. A divízie MS 2018 sa hral v Courcheveli a Méribeli vo Francúzsku od 10. do 16. decembra 2017.
I. B divízia
Turnaj I. B divízie MS 2018 sa hral v Blede v Slovinsku od 9. do 15. decembra 2017.
II. A divízia
Turnaj II. A divízie MS 2018 sa hral v Dumfries v Spojenom kráľovstve od 10. do 16. decembra 2017.
II. B divízia
Turnaj II. B divízie MS 2018 sa hral v Belehrade v Srbsku od 10. do 16. januára 2018.
III. divízia
Turnaj III. divízie MS 2018 sa hral v Sofii v Bulharsku od 22. do 28. januára 2018. Po zmene formátu MS pre rok 2019 napokon žiaden tím nezostúpil.
Kvalifikácia III. divízie
5. február 2018, Čínsky Tchaj-pej – Južná Afrika 0 : 1 6. február 2018, Južná Afrika – Čínsky Tchaj-pej 5 : 4 Tretí zápas, ktorý sa mal hrať 7. februára 2018, bol zrušený rozhodnutím riaditeľstva turnaja.
Juraj Cúth
prof. JUDr. Juraj Cúth, DrSc. (* 23. január 1926, Dobrá Niva – † 11. apríl 2006 ) bol slovenský právnik a vysokoškolský pedagóg a aktívny člen KSČ a predstaviteľ normalizácie. V minulosti pôsobil ako dekan Právnickej fakulty Univerzity Komenského v Bratislave. Zameriaval sa na medzinárodné právo verejné.
Životopis
Narodil sa v obci Dobrá Niva v okrese Zvolen. Gymnázium navštevoval vo Zvolene. V roku 1950 úspešne absolvoval právo na Právnickej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave, kde získal titul doktor práv (JUDr.). Ihneď po skončení štúdia začal na fakulte pôsobiť ako asistent, pričom v roku 1963 habilitoval na docenta v odbore medzinárodné právo. O dva roky neskôr získal v rovnakom odbore titul kandidát vied (CSc.). V roku 1968 sa stal tzv. mimoriadnym profesorom. V roku 1979 získal titul doktor vied (DrSc.). V nasledujúcom roku ho prezident Gustáv Husák vymenoval za profesora v odbore medzinárodné právo.
V rámci pôsobenia na Právnickej fakulte Univerzity Komenského pracoval na Katedre medzinárodného práva a politiky. V rokoch 1963 až 1968 bol prodekanom tejto fakulty a v období normalizácie po invázii vojsk Varšavskej zmluvy v rokoch 1969 až 1972 bol jej dekanom po tom, ako bol z pedagogického a spoločenského života odstránený dovtedajší dekan Vojtech Hatala. Štátna bezpečnosť ho evidovala ako dôverníka (dôverník sa nepovažuje za vedomého "spolupracovníka ŠtB"). V roku 1970 sa stal na určitý čas súčasne dekanom Právnickej fakulty Univerzity Pavla Jozefa Šafárika v Košiciach (vtedy ešte pobočky Právnickej fakulty Univerzity Komenského). V roku 1979 sa stal na 10 rokov vedúcim Katedry medzinárodného práva a politiky. Patril k členom Rozhodcovského súdu pri Československej obchodnej komore. Pôsobil taktiež v Slovenskej akadémii vied a Československej akadémii vied. Angažoval sa aj pri rôznych aktivitách spojených s KSČ a jej politikou. Vďaka tomu bol podpredsedom tzv. Slovenskej mierovej rady a iných obdobných inštitúcii. Zastupoval Česko-Slovensko v zahraničí pri rôznych príležitostiach. Za svoje socialistické postoje získal taktiež viacero štátnych a univerzitných ocenení. V roku 1993 spoluzakladal Rozhodcovský súd Slovenskej obchodnej a priemyselnej komory, pričom v období rokov 1993 až 2004 bol jeho predsedom. Na Právnickej fakulte Univerzity Komenského pôsobil až do roku 2004. Zomrel 11. apríla 2006.
Ivan Trimaj
JUDr. Ivan Trimaj (* 2. august 1934, Turčiansky Svätý Martin) je slovenský právnik. Pôsobil ako advokát a sudca Ústavného súdu Českej a Slovenskej Federatívnej Republiky. Neskôr bol súčasťou kancelárie prezidenta Michala Kováča. Patrí medzi odborníkov na ústavné právo a podieľal sa na tvorbe Ústavy Slovenskej republiky.
Životopis
Narodil sa v Martine (vtedy pod názvom Turčiansky Svätý Martin). V roku 1958 úspešne absolvoval právo na Právnickej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave, kde získal titul doktor práv (JUDr.). Po ukončení štúdia začal pracovať ako advokát. Po siedmych rokoch sa presunul na úrad vlády, kde sa začal venovať tvorbe legislatívy. V priebehu Nežnej revolúcie v roku 1989 začal pôsobiť ako právny poradca novovznikajúcej Verejnosti proti násiliu. Na začiatku 90. rokov 20. storočia sa podieľal na tvorbe Ústavy Slovenskej republiky. V roku 1992 bol prezidentom Václavom Havlom vymenovaný za sudcu Ústavného súdu Českej a Slovenskej Federatívnej Republiky. Po zániku Česko-Slovenska začal znova pôsobiť ako advokát. Následne bol oslovený novým slovenským prezidentom Michalom Kováčom, pre ktorého začal pracovať ako riaditeľ legislatívneho odboru prezidentskej kancelárie. Po odchode Michala Kováča z funkcie bol z úradu prepustený a odišiel do dôchodku. 9. januára 2017 ho prezident Andrej Kiska vyznamenal Radom Ľudovíta Štúra I. triedy za dlhoročné mimoriadne zásluhy o rozvoj demokracie, ochranu ľudských práv a slobôd a o rozvoj práva.
Alxénor (sochár)
náhľad|120px|Náhrobná stéla z Orchomenu, autor: Alxénor, cca 500 pred Kr. Alxénor bol grécky sochár na prelome 6. a 5. storočia pred Kr. Alxénor, grécky sochár z ostrova Naxos, bol činný pravdepodobne na rozhraní 6. a 5. storočia pred Kr. Svedectvom tvorby tohto umelca je jeho menom signovaná náhrobná stéla s reliéfom muža so psom, objavená v roku 1919 v archeologickej lokalite boiótskeho mesta Orchomenos. Poškodený nápis náhrobnej stély hlása:
Túto náhrobnú stélu, datovanú do roku 500 pred Kr., možno obdivovať v Národnom archeologickom múzeu v Aténach. Sochárovi sa tu podarilo veľmi zručne zobraziť siluetu muža v chitóne opretého o palicu, ktorý svojmu psovi ponúka kobylku. Dielo je zhotovené v archaickom štýle, je jemne spracované, ale trochu málo životné. Náhrobný nápis zosnulého sa nezachoval.
Prst (rozlišovacia stránka)
Prst môže byť:
Česko Slovenská SuperStar (2018)
Česko Slovenská SuperStar je séria častí medzinárodnej relácie z roku 2018. Ide o piate pokračovanie známe skôr už iba pod názvom Superstar, ktoré sa vysielalo na jar 2018 na českej TV Nova a slovenskej TV Markíza.
Porota
Dňa 20. decembra 2017 bolo oznámené, že porotu budú tvoriť opäť štyria členovia a do porotcovského kresla si už po piatykrát v rámci medzinárodnej verzie šou zasadne Pavol Habera. Ďalšou porotkyňou zo Slovenska bude speváčka Katarína Knechtová, ktorá si úlohu porotkyne vyskúša po prvý raz. Z Česka si do poroty zasadnú taktiež dvaja nováčikovia. Po prvýkrát sa v úlohe porotcu predstaví bývalý účastník Superstar, Ben Cristovao, ktorý sa umiestnil v roku 2009 na siedmom mieste. Porotu uzavrie český spevák Matěj Ruppert.
Moderátori
Po odmietnutí ponuky moderovať piaty ročník moderátorom Martinom "Pyco" Rauschom a Adely Vinczeová (predtým Banášovej), bolo 6. februára 2018 uverejnené, že moderátorkou nového piateho ročníka speváckej šou SuperStar bude Jasmína Alagičová, ktorá je známa slovenskému publiku predovšetkým zo súťaže krásy Miss Universe SR z roku 2009. Jasmína má okrem modelingu za sebou tiež skúsenosti s moderovaním na stanici Fashion TV. Dňa 22. februára 2018 zverejnila televízia Nova meno svojho moderátora za Česko. Po siedmich rokoch sa do programu vracia moderátor Leoš Mareš, ktorý Česko Slovenskú SuperStar moderoval naposledy v roku 2011.
Slovenská urbanistická škola
Slovenská urbanistická škola predstavuje názorovú jednotu myslenia v oblasti urbanizmu, priestorovotvorby a vzťahu krajiny a mesta. Medzi hlavných predstaviteľov patria: Emanuel Hruška, Tibor Alexy, Ján Kavan a Filip Trnkus. Od roku 1948 vychovali veľa architektov a urbanistov, ktorí svojimi počinmi ovplyvňovali formovanie slovenských miest a kvalitu obytné prostredia ľudí.
Založenie – 1948
Zakladateľom Slovenskej urbanistickej školy bol Emanuel Hruška, ktorý položil základy tvorby miest v slovenskom prostredí úzko spätím s výraznou krajinou.
Prvé oslabenie – 1975
Prvé oslabenie hutnej názorovej školy sa udialo v roku 1975, kedy bol Emanuel Hruška vyhodený z katedry, ktorú sám založil (podobný osud postihol aj iných profesorov, ktorí založili školu architektúry na Slovensku). V tých časoch bol vedúcim katedry doc. Ing. arch. Rudolf Šteis, CSc (1974 – 1976).
Naberanie na silách – 1968 až 2003
Druhá generácia urbanistov presahujúcich hranice Slovenska, ktorá rozvíjala bádavé myslenie a odkaz Emanuela Hrušku, pokračovala v snažení ktoré začal Hruška a prekonali možné oslabenie svojou svedomitou, vysoko odbornou a vedeckou prácou uznanou aj v zahraničí. Druhú generáciu reprezentovali profesori Tibor Alexy, Ján Kavan a Filip Trnkus. Práve oni sa zasadali za to, aby v normalizačných časoch a po roku 1989 pretrvala bádavá kontinuita a naznačené problémy či oblasti sa rozvinuli do urbanistických teórií a princípov. Svoje snaženie podčiarkli keď:
Vedúcimi katedry boli postupne:
Druhé oslabenie – 2003
Za dekana – prof. Ing. arch. Peter Gál, PhD. (2002 až 2006) sa v roku 2003 zrušila Katedra urbanisticko-architektonických súborov a vytvoril sa široko koncipovaný medziodborový Ústav urbanizmu, ktorého vedúcim sa stal prof. Ing. arch. Maroš Finka, PhD. Na základe situácie a pomerov sa rozhodol opustiť FA STU Filip Trnkus ako posledný z predstaviteľov Slovenskej urbanistickej školy.
Česko Slovenská SuperStar (2018)
Moderátori
Úvodné castingové kolá v tomto ročníku historicky prvýkrát prebehli bez moderátora. Jasmína Alagič sa prvýkrát predstavila ako moderátorka až vo fáze Super výber. Leoš Mareš sa k nej pripojí až počas kôl vysielaných naživo.
Slovenská urbanistická škola
Tretie oslabenie – 2008
Kedy vzniká na FA STU samostatný Ústav urbanizmu a územného plánovania. Vedúci ústavu je prof. Ing. arch. Bohumil Kováč, PhD ašpirant prof. R. Šteisa, ktorý sa zasadil o prvé oslabenie. V tomto období sa zámerne pozmenili alebo plne vynechali z učebných osnov predmety, ktoré Slovenská urbanistická škola rozvíjala a prikladala im vo vzdelávaní a formovaní architekta vysoký význam (išlo hlavne o hodnoty vzťahujúce sa ku kvalite prostredia). Týkalo sa to predmetov – Vývoj stavby miest, Urbanistická rekonštrukcia – Tibor Alexy (rekonštrukcie sídel, vývoj a premena urbanistickej štruktúry), Zonálne štruktúry – Ján Kavan (problematika mestských centier a funkčno-prevádzkových koncepcií, miera polyfunkčnosti) a Urbanistická kompozícia – Filip Trnkus (problematika priestorovotvorby s praktickým dosahom na tvorbu, obsahová a výrazová estetická interpretácia, metodika hodnotenia indikátorov kvality obrazových scenérií urbanistických priestorov).
Česko Slovenská SuperStar (2018)
Super výber
Po skončení úvodných castingov sa súťaž presunula do druhej fázy, v ktorej sa pred porotu postavilo 120 najlepších súťažiacich. Fáza s názvom Super výber pozostávala z viacerých častí, ktoré sa uskutočnili počas troch nocí natáčania.
Slovenská urbanistická škola
Oživenie bádavej kontinuity myslenia – 2014
Pri príležitosti prípravy výstavy: 3 Profesori Architekti – Urbanisti Prof. Ing. arch. Tibor ALEXY, DrSc., Prof. Ing. arch. Ján KAVAN, PhD., Prof. Ing. arch. Filip TRNKUS, PhD. Vystavujú výber z diela (1965 – 1995) s prof. F. Trnkusom nadviazali spoluprácu architekti – urbanisti Nikola Winková a Igor Hianik. Pri príležitosti 111. výročia narodenia Profesora Emanuela Hrušku z vďaky svojmu učiteľovi načrtli koncepciu výstavu jeho celoživotného diela traja profesori T. Alexy, J. Kavan a F. Trnkus. Výstavu zrealizovali 1/2017 Igor Hianik a Nikola Winková pod IN ARCHITEKTI, s.r.o. v galérii Umelka. Výstava bola jedinečná svojho druhu na Slovensku a to vďaka viac ako dvojgeneračnému tímu, ktorý sa snaží o udržanie kontinuity myšlienok Prof. E. Hrušku. Toto spojenie začalo ďalšiu etapu Slovenskej urbanistickej školy.