cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tomsk
História
Tomsk bol založený v roku 1604 na príkaz cára Borisa Godunova kozákmi ako ruská vojenská pevnosť. Názov mesto získalo podľa rieky Tom, cez ktorú malo strážiť brod pred Tatármi. Časom sa mesto stalo dôležitou vojenskou základňou pre výpravy do vtedy divokého okolia. Pretože nemalo konkurenciu, pomerne rýchlo sa z neho stalo administratívne centrum a v roku 1804 sa stalo centrom gubernie.
V 30. rokoch 19. storočia sa jeho rast ešte urýchlil, keď v neďalekom okolí bolo objavené zlato. 19. decembra 1917 tu získali moc boľševici. V roku 1918 tu boli aj jednotky československých légií a bielogvardejcov, opäť bola sovietska moc ustavená až ku konci roku 1919.
Významné stavby
V Tomsku sa nachádza prvá univerzita na Sibíri – funguje už od roku 1880 a má jednu z najväčších knižníc v Rusku.
Kastília
náhľad|Rozsah územia v r. 1833 na Pyrenejskom polostrove Kastília alebo Kastílsko je historické územie Španielska s hlavným mestom Madrid.
Toto nejasne definované územie je dnes približne rozdelené medzi autonómne spoločenstvá Kastília-León, Kastília-La Mancha a Madrid, respektíve aj Extremaduru.
Dejiny
Vznikla v dôsledku rozširovania kresťanských dŕžav na úkor moslimov počas reconquisty. Svoj názov získalo podľa početných pohraničných hradov – po latinsky castellum.
Pôvodne to bola súčasť astúrskeho kráľovstva, od 9. stor. nezávislé grófstvo, od 1035 kráľovstvo (Kastílske kráľovstvo), ktoré neskôr tvorilo jadro krajín Kastílskej koruny. 1479 únia s Aragónskom. 1516 (po pričlenení Navarry) vznik jednotného španielskeho štátu.
V rámci Španielska bolo neskôr jej územie rozdelené medzi historické provincie Stará Kastília (Castilla la Vieja) a Nová Kastília (Castilla la Nueva) – pričom obe mali postavenie kráľovstviev – a sčasti aj Extremaduru, ktorej územie sa odvtedy ku Kastílii nepočíta.
Nový Ruskov
Nový Ruskov je obec na Slovensku v okrese Trebišov. Obec vznikla v roku 1964 spojením obcí Veľký a Malý Ruskov. V obci sa nachádza národná kultúrna pamiatka kostol Pokrovu Presvätej Bohorodičky.
Polohopis
Obec Nový Ruskov sa nachádza v Košickom samosprávnom kraji, v západnej časti Východoslovenskej nížiny. Chotár obce susedí s mestami Trebišov, Sečovce a obcami Hriadky, Vojčice, Milhostov, Plechotice, Veľké Ozorovce a Malé Ozorovce. Nadmorská výška najnižšieho miesta v obci je a nachádza sa na východe veľkoruskovského chotára. Najvyššie položené miesto je v nadmorskej výške a je v lokalite „les“. Stred obce Veľký Ruskov sa nachádza vo výške Výmera oboch katastrálnych území je  z toho výmera veľkoruskovského chotára je, maloruskovského predstavuje.
Podnebie
Obec a jej okolie majú znaky kontinentálneho podnebia. Teplota v januári sa pohybuje od −1,5 do −4 °C a v júli od 18,5 do 19,5 °C. Ročné zrážky predstavujú 650 –. Trvanie slnečného svitu vo vegetačnom období je nad 1 500 hodín. Prevládajúcim smerom prúdenia vzdušných más je S prúdenie, toto prúdenie dosahuje aj najväčšie rýchlosti. Zimy sú čoraz častejšie bez súvislej snehovej pokrývky. V priemere raz za desaťročie v spojitosti so snehom dokáže naklásť na odkrytej juhovýchodnej časti chotára aj trojmetrové záveje.
Vodné toky a vodné plochy
Územím Malého Ruskova preteká jeden malý vodný tok s upraveným korytom s názvom Drieňovec (Drahňovec), ktorý napája vodnú nádrž Malý Ruskov. Táto leží na juhovýchodnej hranici územia. Spomínaný vodný tok odvodňuje celé územie a preteká od západu na východ, pričom priberá jeden stály, jeden občasný a jeden kanálový prítok po ľavej strane toku a dva občasné pravostranné prítoky.
Symboly obce
Obec má vlastné obecné symboly a to obecnú zástavu, obecný erb, obecnú pečať ako aj obecnú hymnu.
Erb
Erb obce bol schválený len prednedávnom. Vychádzal z historickej pečate obce Malý Ruskov, ktorá sa sporadicky objavovala na listinách zo začiatku 20. storočia. Odráža poľnohospodársky charakter obce.
Zaujímavosti
Pred kováčskou dielňou sú zmenšeniny rôznych stavieb, napríklad Šikmej veže v Pise, Eiffelovej veže a Sochy slobody. Eiffelova veža sa už v obci nenachádza, ale pribudol Big Ben aj holandský veterný mlyn.
thumb|Big Ben v dedine Nový Ruskov thumb|Budova obecného úradu
William Robertson Smith
William Robertson Smith (* 8. november 1846 – † 31. marec 1894) bol škótsky orientalista a evolucionalista. Bol prispievateľom a editorom Encyclopædia Britannica a Encyclopedia Biblica. Venoval sa výskumu archaických semitských náboženstiev. Vyslovil mienku, že Starý zákon je súborom mytologických a historických textov odlišného veku. Za vyslovenie tohto názora bol obvinený z herézy predstaviteľmi Free Church of Scotland a bol vylúčený z Cirkvi. Vychádzal z názoru, že náboženstvo, keďže sa podávalo z otca na syna v rámci určitej skupiny, vyskytovalo sa výlučne v určitej skupine v rámci jednej rasy (napr. judaizmus). Ako prvý uplatnil komparatívne-evolucionistický prístup na štúdium starého zákona. Smith nechápal archaické náboženstva ako prejav zlyhania intelektuálneho výkladu sveta, ale zdôrazňoval jeho sociálne funkcie a videl v ňom dôležitý zdroj pre udržanie spoločenskej súdržnosti.
Povodne na Morave a Odre (1997)
thumb|280px|[[Povodeň na rieke Morave v Uherskom Hradišti v roku 1997. Alej stromov pri okraji vodnej plochy naznačuje pôvodné koryto rozliatej rieky.]] Povodne na Morave a Odre (1997) prebehli približne v rozpätí 5.-16. júla 1997 na Morave, v Sliezsku a na východe Čiech. Záplavy zasiahli aj susediace územia Poľska, Slovenska a Rakúska. Povodňová vlna z Odry sa ničivo prejavovala aj na jej dolnom toku v úsekoch hranice s Nemeckom. Povodeň na Morave a Odre sa tak stala súčasťou katastrofy európskych rozmerov.
Príčiny katastrofy
Príčinou výdatných zrážok bola tlaková níž, ktorá sa nad Moravu, Sliezsko a Poľsko posúvala smerom od severného Talianska. Neobvyklá situácia vo vývoji nastala vtedy, keď pole vyššieho tlaku vzduchu medzi Azorskými ostrovmi a Škandináviou postup tlakovej níže zablokovalo. Jej stred po istú dobu zotrval nad južným Poľskom. Územie Sliezska a Moravy zostávalo relatívne blízko stredu tlakového útvaru a zároveň bolo prekážkou pre tylovú zložku jeho prúdenia. Práve táto zložka tlakovej níže prinášala najviac oblačnosti a zrážok. Spomalením postupu frontálneho systému sa zvyčajne jeden až tri dni trvajúca zrážková perióda predĺžila o celé dva dni. Tento faktor sa ukázal pre samotnú výnimočnosť povodne ako úplne rozhodujúci. Dážď mimoriadne silnel s náveterným účinkom pohoria, čo sa prejavilo najmä v Jeseníkoch a Beskydoch. Počas kritických niekoľkých dní spadlo v povodí Odry a Moravy miestami až cez polovicu ročného úhrnu. Obe rieky a ich prítoky sa vyliali na úroveň stopäťdesiatročnej až päťstoročnej vody, povodeň zasiahla 1/3 územia Moravy a Sliezska.
Obete a škody na majetku
thumb|280px|Následky povodne v obci [[Troubky (okres Přerov)|Troubky]] Došlo k obetiam na životoch a obrovským škodám. Zahynulo 49 osôb, bolo zničených 2151 domov (ďalších 5652 sa stalo dlhodobo neobývateľnými), strhnutých bolo 26 mostov. Navyše bola na niekoľko dní úplne zastavená prevádzka na kľúčových železničných tratiach (úplne vyradené boli najdôležitejšie železničné uzly Moravy Přerov a Olomouc a rozsiahle úseky priľahlých tratí). Ťažko poškodené boli rozsiahle časti miest Krnov, Ostrava, Opava, Otrokovice, Přerov, Olomouc a ďalšie. Celkové škody sa odhadovali na 63 miliárd korún.
Za najhoršie postihnuté sídlo sa považuje obec Troubky na sútoku Moravy a Bečvy, kde bolo zničených 150 domov a 9 ľudí zahynulo.
Povodňová vlna na Odre si pri prietoku Poľskom vyžiadala 55 ľudských životov a škody za 3,5 miliárd eur. Vážne postihnutým mestom bola Vratislav, kde povodňová vlna dosahovala 10 metrov.
Dôsledky
Povodeň preukázala mnohé zlyhania rôznych štátnych i súkromných orgánov, organizácií a inštitúcií. Chýbali protipovodňové plány, v mnohých podnikoch boli porušované bezpečnostné predpisy, technika bola v zlom stave, korytá mnohých riek bola neudržiavané. V prvých dňoch úplne zlyhal výstražný systém, čo sa nejstrašlivejšie prejavilo v Troubkách. Jediná štátna inštitúcia, ktorá z povodní vyšla s relatívne čistým štítom (okrem dobrovoľníkov) bola armáda, veľké uznanie a medailu Za zásluhy I. triedy získal za riadenie záchranných operácií generál Petr Voznica.
Povodeň však mala jeden kladný efekt, veľa prispela k vyvinutiu nových protipovodňových poriadkov a odstránenie najväčších nedostatkov na celom území Česka, čo viedlo k podstatnému zmierneniu následkov povodní v Čechách o päť rokov neskôr.
Pozri aj
thumb|280px|Povodeň zasiahla aj [[Nové Město nad Metují|Nové Mesto nad Metují ležiace na rieke Metuji vo východných Čechách.]]
Zbrašovské aragonitové jeskyně
Lokalita
thumb|left|Prevádzková budova Zbrašovských aragonitových jaskýň NPP leží neďaleko mesta Hranice na Morave na ľavom brehu rieky Bečvy v katastrálnom území Teplice nad Bečvou v nadmorskej výške Je súčasťou rozsiahleho Hranického krasu, do ktorého patrí aj Hranická priepasť (najhlbšia priepasť v Česku) nachádzajúca sa na opačnom brehu rieky Bečvy spadajúca pod národnú prírodnú rezerváciu Hůrka u Hranic.
thumb|Informačná tabuľa Veľká časť povrchu územia je už od 16. storočia súčasťou kúpeľného areálu a bola preto postupne upravovaná do podoby poloprirodzeného lesoparku, ktorého technické zariadenia (odpočívadlá, komunikácie, zábradlia) sú v súčasnej dobe v zanedbanom stave.
Na území sa tiež nachádzajú stavby určené na rôzne účely, ide o prevádzkovú budovu Zbrašovských aragonitových jaskýň, kaplnku svätého Peregrína, verejné žriedlo Kropáčův pramen, vilu Ladislava Říhovského (kultúrna pamiatka Českej republiky) a ďalšie budovy. Nežiaducim vplyvom budov postavených na území NPP a v okolí sú časté havárie inžinierskych sietí ohrozujúce krasové územie. Táto situácia bude vyriešená napojením všetkých objektov na kanalizačnú sieť a zároveň zrušením všetkých žúmp a septikov na území NPP a v jej ochrannom pásme.
V Česku je doteraz známych takmer 4000 jaskýň. Všetky jaskyne sú chránené podľa zákona č. 114/1992 Zb., O ochrane prírody a krajiny ČR. Zbrašovské aragonitové jaskyne sa radia medzi 14 sprístupnených jaskýň.
História
thumb|left|Nástroje používané pri sprístupňovaní jaskýň V decembri roku 1912 odkryli robotníci miestneho kameňolomu zvaného Na Baránce puklinu, z ktorej vystupoval stĺp teplého vzduchu. Prieskumu sa ujali bratia Čeněk a Josef Chromí, ktorí sa o krasové javy v okolí zaujímali. Postupne vstupnú puklinu (terajší objaviteľský komín v Jurikovom dóme) rozšírili a v januári 1913 zostúpili hlbokou priepasťou do podzemných priestorov. Počas tohto prvého zostupu sa im údajne pretrhlo lano. Pri dopade na suťový svah sa im rozbili karbidové lampy a obaja objavitelia museli čakať osem hodín v úplnej tme na pomoc. V nasledujúcich rokoch objavitelia s ďalšími členmi Zboru dobrovoľných zbrašovských baníkov vo svojom voľnom čase objavovali ďalšie priestory jaskýň. Bol prerazený nový, pohodlnejší vchod z údolia Bečvy a zavedené elektrické osvetlenie. V roku 1926 sa podarilo jaskyne sprístupniť pre verejnosť.
V rokoch 2002 – 2005 prebiehala v jaskyniach generálna rekonštrukcia prehliadkovej trasy, počas ktorej bola modernizovaná trasa aj elektroinštalácia. V priebehu rekonštrukcie sa podarilo odstrániť obrovské množstvo kamennej sute, ktorá vypĺňala niektoré prírodné dutiny a chodby. Materiál bol vytvorený v dobách pôvodných sprístupňovacích prác a z úsporných dôvodov nebol vyvážaný von. Počas posledných rekonštrukcií tak bola niektorým častiam systému navrátená ich pôvodná podoba.
Geológia
Podľa geomorfologického členenia Česka je maloplošné osobitne chránené územie súčasťou geomorfologického celku Podbeskydská pahorkatina, podcelku Maleník. Maleník je členitá vrchovina budovaná kulmskými drobami, pieskovcami a bridlicami, devonskými vápencami a miocénnymi sedimentami. Je charakterizovaný ako nesúmerná, k JV naklonená hrasťová kryha s vnútornou blokovou stavbou. Údolia sú krátke, založené prevažne na zlomoch.
Teleso devónských vápencov, s mocnosťou viac ako, je z väčšej časti prekryté mladšími usadeninami. Na vzniku Zbrašovských aragonitových jaskýň sa podieľali dva úplne odlišné krasové procesy: korózie povrchových a atmosférických vôd, ktoré prenikali do puklín vo vápencoch a rozširovali ich do väčších podzemných priestorov, a vody hydrotermálneho pôvodu, ktoré vo forme teplých minerálnych vôd vyvierajú z hĺbky až.
thumb|Opona z aragonitu a kalcitu Vnútorná výzdoba jaskýň je tvorená prevažne uhličitanom vápenatým, ktorý môže kryštalizovať v troch modifikáciách. Prvá modifikácia je minerál kalcit, ktorý je najčastejší a tvorí bežné jaskynné výplne, ako sú stalaktity, stalagmity, sintrové povlaky a záclonky. Svetovým unikátom vo Zbrašovských aragonitových jaskyniach sú gejzírové stalagmity, ktoré majú kužeľovitý tvar a sú vysoké niekoľko desiatok centimetrov. Vzácnejšie modifikácie, aragonit, vytvára biele ihlicovité kryštáliky a vzniká pri pomalom vzlínaní a presakovaní vody a pri rovnovážnom úniku oxidu uhličitého z roztoku. Vaterit, tretia a veľmi vzácna modifikácia uhličitanu vápenatého, sa tu nevyskytuje.
Hydrológia
thumb|left|Výška hladiny Bečvy pri povodni v roku 1997 Oblasť je odvodňovaná riekou Bečvou, ktorá sa vlieva do rieky Moravy. Pri trvalejších a výdatnejších dažďoch dochádza k zdvihnutiu vodnej hladiny a v Tepliciach nad Bečvou často i k vyliatiu rieky z brehu. Najničivejšie rozsiahle povodne na Morave prebehli 5.16. júla 1997. Povodňová voda sa dostala aj do jaskýň a to do posledného sprístupneného priestoru (Mramorová sieň). Súčasne došlo k zdvihnutiu hladín minerálnych jazierok a k výronu plynu do vyšších polôh jaskýň. Zvýšená koncentrácia CO2 na návštevníckej trase sa vyriešila nainštalovaním špeciálneho odsávacieho zariadenia, ktoré udržuje zloženie ovzdušia v hodnotách stanovených Štátnou banskou správou (do 1% CO2). Mimoriadna hydrologická situácia tiež viedla k narušeniu technického zariadenia, ale bez poškodenia dochovaného stavu jaskýň.
thumb|Bečva pretekajúca Teplicami nad Bečvou Minerálna voda vystupuje v tunajších kúpeľoch v dvoch prameňoch a to Kropáčův prameň – vrt RI z hĺbky, kde ide o silne mineralizovanú, uhličitú, termálne vlažnú, hypotonickú minerálnu vodu, hydrogénuhličitan-vápenatého typu a Jurikov prameň – vrt RIII z hĺbky , kde je minerálna voda silne mineralizovaná, uhličitá, termálne vlažná, hypotonická, hydrogénuhličitan-vápenatého typu. Obsah CO2 vo vode dosahuje až 3292 mg/l a priemerná teplota minerálnej vody je 22,5 °C. V kúpeľoch Teplice nad Bečvou sa minerálna voda využíva na kúpeľnú liečebnú rehabilitačnú starostlivosť pri onkologických ochoreniach, chorobách obehovej sústavy, pri poruchách látkovej výmeny a žliaz s vnútornou sekréciou.
Mikroklíma
thumb|vpravo|Zariadenie na meranie koncentrácie oxidu uhličitého Dôsledkom teplicového krasového procesu je unikátna mikroklíma jaskýň charakterizovaná predovšetkým vývermi oxidu uhličitého (CO2) do nižšie položených partií jaskynných priestorov a vytváraním tzv. plynových jazier. Niektoré nižšie časti jaskýň sú oxidom uhličitým zaplnené trvale. Koncentrácia CO2 v jaskyni bežne dosahuje 40% objemu, pričom už 8 – 10% je pre človeka smrteľných. Zvýšené koncentrácie plynu spôsobia stratu vedomia a postupné udusenie. Neodmysliteľnou súčasťou bezpečnostných opatrení preto je každodenné meranie koncentrácií CO2 a prispôsobovanie pracovného i návštevného režimu aktuálnej situácii.
thumb|left|Plynové jazero Pôvod CO2 je vo veľkej hĺbke pod povrchom zeme, asi v. Oxid uhličitý vystupuje z hĺbky pozdĺž hlbinných zlomov smerom k povrchu, na povrch vystupuje buď ako suchý plyn (mofety) alebo je rozpustený v mineralizovanej vode. Jaskyne sú najteplejšie v celom Česku s celoročnou teplotou 14 °C. Relatívna vlhkosť vzduchu je tu okolo 98%.
Pedológia
V území sa vyskytujú mezotrofné až eutrofné hnedé pôdy, vápnité hnedé pôdy a na strmých svahoch a v okolí skalných odkryvov nevyvinuté pôdy a hnedé rankery.
Flóra
Povrch chráneného územia je z väčšej časti krytý lesným porastom, ktorý má prírode blízku skladbu drevín. Rastie tu zmiešaný les tvorený dubom zimným (Qercus petraea), bukom lesným (Fagus sylvatica), hrabom obyčajným (Carpinus betulus), javorom horským (Acer pseudoplatanus), jaseňom štíhlym (Fraxinus excelsior), javorom mliečnym (Acer platanoides), lipou malolistou (Tilia cordata), miestami aj smrekom obyčajným (Picea abies) a jedľou bielou (Abies alba). Ojedinele sa tu vyskytuje brest horský (Ulmus glabra).
V minulosti boli tieto lesné porasty negatívne ovplyvnené lesným hospodárstvom. Prebiehala tu ťažba dreva a následná výsadba drevín v prospech smreka. Do budúcnosti má týmto negatívnym vplyvom zabrániť vyhlásenie lesa osobitného určenia, v ktorom iný dôležitý záujem vyžaduje odlišný spôsob hospodárenia.
Tunajšie špecifické prostredie vytvára vhodné podmienky pre existenciu a vývoj radu ohrozených druhov rastlín. Z významnejších druhov sa tu vyskytuje sladič pílkovitý (Polypodium interjectum) – silne ohrozený druh C2, ľalia zlatohlavá (Lilium martagon) – druh vyžadujúci pozornosť C4, stoklas konáristý (Bromus ramosus) – ohrozený druh C3 a trebuľka lesklá (Anthriscus nitida).
Z nepôvodných druhov drevín sa v súčasnej dobe v území vyskytuje agát biely (Robinia pseudoacacia), ktorý je nutné priebežne likvidovať vyrezávaním. Agát má silnú tendenciu sa šíriť a produkuje chemické látky potláčajúce rast pôvodných rastlín, ktoré sú potom nahradzované nitrofilnými druhmi, napr. pŕhľavou dvojdomou (Urtica dioica), čím znehodnocuje územie. Ďalej sa tu vyskytuje pohánkovec japonský (Reynoutria japonica), ktorý sa rýchlo šíri, vytláča pôvodné druhy a okysličuje pôdu. Odstraňuje sa niekoľkokrát ročne herbicídom Roundup.
V jaskyniach sa v miestach trvalého osvetlenia vyskytuje tzv. lampenflóra. Ide o porasty rias a machov, prevažne prútnika chlpovitého (Bryum capillare), krásavca (Eucladium verticillatum), pavučinovca plazivého (Amblystegium Serpens), bankovca obyčajného (Brachythecium rutabulum), bankovca zamatového (Brachythecium velutinum), pošvatca (Fissidens taxifolius) a ostrohrota (Leptobryum pyriforme). Lampenflóra je nežiaduci úkaz v súvislosti s poškodzovaním sekundárnych krasových javov (výzdoby). Jej výskyt je obmedzovaný špecifickým manažmentom, jednak postrekom chlórnanu sodného a ďalej zmenou techniky osvetlenia.
Fauna
Zbrašovské aragonitové jaskyne nie sú kvôli celoročne vysokej teplote zimoviskom netopierov, ale príležitostne sa tu vyskytuje podkovár malý (Rhinolophus hipposideros) – kriticky ohrozený druh C1, netopier hvízdavý (Pipistrellus pipistrellus) – silne ohrozený druh C2, netopier pískavý (Pipistrellus pygmaeus) – silne ohrozený druh C2 a večernica pozdná (Eptesicus serotinus) – silne ohrozený druh C2. Netopiere všeobecne patria medzi ohrozené a zákonom chránené druhy živočíchov. Potravu lovia v širokom spektre biotopov, živia sa najmä dvojkrídlym hmyzom. Väčšinou od polovice októbra upadajú do zimného spánku, aby tak prečkali obdobie, kedy by nenašli dostatok potravy. Zimný spánok netopierov však nie je tak hlboký ako u niektorých iných druhov prezimujúcich cicavcov. Vyrušovanie na lokalitách výskytu (v lete aj v zime) sa javí ako hlavný ohrozujúci faktor všetkých netopierov. Medzi ďalšie ohrozujúce faktory patrí ničenie úkrytov a úbytok potravných biotopov. Ochrana netopierov všeobecne spočíva v zabezpečení lokalít výskytu, predovšetkým zimovísk a letných kolónií.
Ochrana
Do roku 1991 jaskyňu spravoval Krajský vlastivedný ústav v Olomouci. Od roku 1991 sú jaskyne pod správou Agentúry ochrany prírody a krajiny ČR a od roku 2006 Správa jaskýň ČR, organizácie Ministerstva životného prostredia. Národná prírodná pamiatka Zbrašovské aragonitové jaskyne je v pôsobnosti Správy CHKO Poodří spolu s NPP Landek, Šipka a Odkryv v Kravařích.
Veľkým problémom je napadnutie aragonitu mikroorganizmami parazitujúcimi na textilných vláknach, ktoré sa tu dostávajú z odevov prechádzajúcich návštevníkov. Spôsobujú sfarbenie bielych aragonitových ihlíc a ich následný rozklad. Doteraz sa nenašiel možný spôsob riešenia tohto problému. Ďalšie negatívne vplyvy návštevnosti na krasovú výzdobu majú: cudzorodé látky uvoľnené dýchaním, olamovanie výzdoby, uvoľňovanie prachu, chlpov, textilných vlákien a zvyšovanie teploty ovzdušia spôsobené teplotou tiel návštevníkov. Na únosnej miere sa udržujú návštevným poriadkom a obmedzeným počtom návštevníkov v skupinkách. V blízkosti návštevnej trasy sa ojedinele vyskytujú riasy a machy viazané na miesta s trvalým osvetlením tzv. lampenflóra. Tieto porasty sa odstraňujú dvakrát ročne za použitia roztoku chlórnanu sodného.
Turizmus
thumb|Pozdĺžny rez kalcitovou výzdobou Trasa sprístupnená pre verejnosť je dlhá 375 metrov (z známych chodieb) a prehliadka jaskýň trvá 50 minút. Ročne jaskyne navštívi 60 000 návštevníkov.
Prehliadka jaskýň začína v priestore, ktorý nesie názov Zasadacia sieň. Tá je pomenovaná podľa výrazného balvanu uprostred, ktorý pripomína rečnícky pult. Ďalej okruh vedie okolo gejzírového stalagmitu, pri ktorom je aj pre názornosť inštalovaný pozdĺžny rez týmto útvarom. Ďalšie malé zákutie sa nazýva U Antoníčka, podľa kamenného výčnelku pripomínajúceho malú postavičku. Nasleduje úplne unikátna Koblihová sieň. Útvary na stenách pripomínajúce pocukrované šišky vznikali ukladaním vrstiev čistého kalcitu s prímesami oxidov železa. Ďalšie zastavenie čaká návštevníkov v Gallašovom dóme, pomenovaného podľa spisovateľa a hranického rodáka J. H. A. Gallasa, ktorý žil v rokoch 1756 – 1840. Okolo vodopádu, priestormi s klasickou kvapľovou výzdobou, pokračuje prehliadka do Krstiteľnice. Ďalší priestor nesie názov Jurikov dóm a nachádza sa v ňom skalná stena pokrytá kríčkami aragonitu nazývaná Opona. Okolo Tureckého cintorína s gejzírovými stalagmitmi prechádzajú návštevníci do posledného priestoru, Mramorovej siene, ktorá sa využíva k výstavám či ku koncertom komornej hudby.
Korint
Korint je mesto v Grécku, nachádzajúce sa na Istmickej šiji, ktorá spája Peloponéz s pevninou.
Viel-Saint-Remy
Viel-Saint-Remy je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Ardennes, v regióne Champagne-Ardenne.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 251 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
Botulotoxín
náhľad|Botulotoxín Botulotoxín, tiež známy ako botox alebo klobásový jed, je jedovatá látka, ktorá sa používa v kozmetickom a farmaceutickom priemysle. Je produktom baktérie druhu Clostridium botulinum, a je jedným z najsilnejších bakteriálnych toxínov vôbec. Nechcene sa môže nachádzať v pokazených potravinách, v krajnom prípade môže spôsobiť smrť. V plastickej chirurgii sa ním vpichovaním pod kožu vyhladzujú vrásky, hlavne na tvári. Chem. značka je
Typy botuloxínu
Aktuálne je známych 7 typov botulotoxínu A až F. Každý typ spôsobuje ochorenie u iných druhov zvierat.
Citlivosť na teplo
Botulotoxíny sú citlivé na teplo. Teplota 80 °C po dobu 30 minút, alebo niekoľko minútový var, postačí na zničenie toxínu. Spóry baktérie clostridium botulinum sú termorezistentné. Niektoré vydržia teplotu 120 °C po dobu až 3 minút.
Otrava
right|60px Botulotoxin je proteín, patrí medzi neurotoxíny a vyznačuje sa veľkou toxicitou. Otrava sa prejavuje paralytickým ochrnutím svalov, po niekoľkých hodinách, až niekoľkých dňoch. K smrti dochádza následkom obrny dýchacích svalov a bránice.
Kaštieľ
right|thumb|Kaštieľ v Hornej Lehote (okr. Dolný Kubín) right|thumb|Renesančný kaštieľ v Diviakoch (mestská časť Turčianskych Teplíc)
Kaštieľ (z lat. castellum, t. j. pevnosť) bolo mestské a vidiecke sídlo šľachtica alebo bohatého zemana, ktoré vystriedalo stredoveký hrad.
Skromnejšie sídla zemanov, ale aj mestské šľachtické obydlia nazývame kúriami.
Kaštiele stoja väčšinou voľne na rovine, počnúc barokom obyčajne v parku. Pôvodne plnili predovšetkým obranné funkcie a boli dôkladne opevnené. Neskôr, najmä od konca 16. a začiatkom 17. storočia v dôsledku zmien vojenskej techniky a taktiky upadal ich obranný význam a čoraz viac rástla ich reprezentatívna funkcia a komfort, čoho dôkazom bolo zariaďovanie objektov prepychovým nábytkom, umeleckými dielami a doplnkami, ale i dotváranie priľahlej krajiny k čo najväčšiemu estetickému pocitu. Z pôvodného pevnostného rázu si zachovali niektoré formálne znaky (nárožné bašty a arkiere, ozdobné atiky a strieľne, vnútorné dvory, mohutné veže a brány).
Kaštiele na Slovensku
Na Slovensku sa zachovali početné typy kaštieľov. Ojedinele sú zastúpené pôvodne gotické kaštiele mnoho ráz prestavované, napr. goticko-renesančný z Parížoviec (dnes stojí v areáli skanzenu v Pribyline), či pôvodne gotický kaštieľ v Humennom. Omnoho hojnejší je výskyt renesančných a klasicistických kaštieľov.
Renesančné kaštiele sa vyskytujú vo viacerých architektonických typoch, napr. typ výrazných kubických tvarov a prostých proporcií (Betlanovce, Divinka, Hájniky), s nárožnými baštami a arkiermi (Mokraď, Považské Podhradie, Dolná Mičiná, Necpaly, Diviaky), nepravidelného tvaru, trojkrídlové alebo štvorkrídlové kaštiele s vnútorným arkádovým nádvorím (Bošany, Častkovce, Zemianske Kostoľany, Fričovce, Pečovská Nová Ves, Horné Lefantovce, Brunovce, Bytča, Strážky, Pruské, Topoľčianky) s osobitnými hradbami opevnené kaštiele (Divín, Hronsek, Nižná Šebastová, Sereď).
Z menej početných barokových kaštieľov medzi typické patria najmä v Bernolákove, vo Veľkom Bieli, v Bijacovciach, v Dubnici nad Váhom a v Markušovciach.
Klasicistické kaštiele mávajú uprostred hlavného priečelia stĺpový portikus s tympanónom, po boku hlavnej budovy nižšie hospodárske krídla, záhradné priečelie nadväzuje výhľadom na park (napr. kaštiele v Dolnej Krupej, v Pečeňadoch a v Topoľčiankach).
Kaštiele sa ojedinele stavali aj v druhej polovici 19. storočia či dokonca v 20. storočí (Abrahám, Budmerice, Lehnice, Kunerad). Z hľadiska využiteľnosti sa niektoré kaštiele stali i kultúrnymi strediskami (kaštieľ v Strážkach alebo v Bytči).
Dnešné využitie kaštieľov je rôznorodé. Niektoré našli využitie ako objekty pre muzeálne expozície (Betliar, Markušovce, Dolná Krupá, Strážky, Topoľčianky), ďalšie slúžia ako hotely či penzióny (Fričovce, Topoľčianky), iné vo vlastníctve rôznych spoločenských organizácií, obcí či štátu využívajú konkrétne subjekty na rôzne účely (radnice, sídla firiem, školy, internáty, domovy sociálnych služieb a pod.). Väčšina kaštieľov však v súčasnosti chátra a ich ďalší osud je neistý.
Šrí Ánandamáji Má
Nirmala Sundari Déví (* 30. apríl 1896, Kheore, India, (dnes Bangladéš) – † 27. august 1982), neskôr nazývaná Ánandamáji Má (bengálsky: শ্রী আনন্দময়ী মা Sri Anondomoi Ma) (meno v preklade znamená „Radostiplná“, resp. „Číra blaženosť“). Toto meno jej dal jeden z jej stúpencov Džotiš Čandra Ray (volaný aj Bhaidži). Je považovaná za jednu z najväčších indických svätíc 20. storočia. Najčastejšie je považovaná za avatáru, teda za božské vtelenie. Bola jednou z posledných významných predstaviteliek hinduistickej renesancie, ktorú začal Šrí Rámakrišna Paramahansa (1836-1886).
Detstvo, dospievanie a sobáš
Ánandamáji Má sa narodila v chudobnej brahmanskej višnuistickej rodine v Kheore vo Východnom Bengálsku. Jej rodičmi boli Šrí Bipin Bihari Bhatačárija a Srimati Mokšadá Sundari Déví. Matka Mokšadá písala básne a komponovala k nim hudbu. Po narodení prvej dcéry odišiel otec Šrí Bipin z domu, aby viedol asketický život. Dieťa však zomrelo a tak sa vrátil naspäť. Ánandamáji bola ich druhou dcérou. Pred pôrodom mala jej matka opakované sny, že do ich skromného domu vstupujú bohyne a bohovia, a prinášajú doňho svetlo. Počas pôrodu netrpela žiadnymi bolesťami. Tajomná krása, ktorá z nej vyžarovala, k nej hneď od narodenia priťahovala všetkých obyvateľov rodnej dediny. Svet, v ktorom sa narodila a v ktorom vyrastala, bol presiaknutý vedomím spirituálnej podstaty života, ktoré sa rozvíjalo a kultivovalo po tísicročia. Rodičia jej dali meno Nirmala Sundari, čo v preklade znamená "Nepoškvrnená Krása alebo Čistota". Neskôr boli pridané aj mená ´Hasi (úsmev) a Khusir (radostná). Na rozdiel od ostatných detí, Nirmala po príchode na svet neplakala. O niekoľko rokov neskôr, keď si matka spomenula na túto zvláštnu príhodu, Nirmala odvetila: "Prečo by som mala plakať? Cez žalúzie na okne som pozorovala stromy."
Už od detstva bola Nirmala veľmi odpútaná, okolitý svet ju veľmi nezaujímal. Rodičia sa sprvoti dokonca domnievali, že je mentálne postihnutá. Často sa stávalo, že Nirmala ukončila prebiehajúci rozhovor a náhle sa ponorila do stavu hlbokého pohrúženia, uprene hľadiac pred seba. Vždy bola pokojná, ľahostajná k jedlu i k oblečeniu. Absolvovala iba dve triedy základnej školy.Podľa hinduistických zvyklostí ju v roku 1909 ako 13-ročnú vydali za omnoho staršieho muža, Ramanu Mohana Čakravartiho. Ostala však ešte rok u svojich rodičov a až potom odišla bývať do rodiny svojho manžela. Ako 18-ročná odišla žiť so svojim manželom, ktorému dala meno Bhonalath, čo je jedno z mien boha Šivu. Hoci hneď po uzatvorení manželstva kategoricky odmietla mať pohlavný styk a aj keď manželstvo ostalo fyzicky nenaplnené, Nirmala bola oddanou manželkou.
Bholanath vytrval v tomto neobyčajnom zväzku a postupne sa menil na mimoriadneho jogína. Počas tohto obdobia si okolie všimlo, že Nirmala bola z vonkajšieho hľadiska vzorovou domácou paňou a dokonale si plnila všetky úlohy v domácnosti. To, čo sa odohrávalo v jej vnútre, bolo celkom iného rázu. Niekedy uprostred svojich domácich povinností upadla do stavu hlbokého tranzu a až zásah okolia ju vrátil do bežného vedomia. Nikdy neposkytla vysvetlenie tohto javu. Vždy z nej však vyžarovala radosť. Bola dokonale poslušná a vyzeralo to, že nemá žiadnu osobnú túžbu.
Nirmalino nezvyčajné správanie šokovalo jej rodinu a okolie po celý jej život. Jedna takáto príhoda sa napríklad stala, keď sa v rozpore s bengálskymi spoločenskými zvyklosťami odmietla pokloniť predkom. Ako neskôr uviedla, začula v tom okamihu hlas, ktorý jej hovoril: "Nie si povinná nikomu sa klaňať. Komu chceš vzdávať úctu? Ty si všetko." A dodala: "Zrazu som si uvedomila, že celý vesmír je môj vlastný prejav. Čiastočné poznanie dalo voľný priechod vesmírnemu poznaniu a ja som sa ocitla tvárou v tvár Jednote, ktorá sa objavuje ako mnohosť."
V roku 1918 si Bholanath našiel miesto intendanta v Badžitpure u nawaba z Daccy. Práve tu sa začalo obdobie, nazývané Máinou sádhana lílou (Božskou hrou na askézu).
Božská hra na askézu
Keď sa na jar roku 1918 Má a Bhonalath usadili v Badžitpure vo Východnom Bengálsku, Nirmala začala s intenzívnou sadhánou (askézou). Vravela, že jej jedného dňa prišlo na um,"aké by to bolo, keby som hrala úlohu duchovne hľadajúcej osoby". V rokoch 1918 až 1924 nezaujato pozorovala samú seba, ako prechádza rôznymi stupňami toho, čo neskôr nazvala sadhána lílou, teda božskou hrou na askézu. Má viackrát zdôraznila, že v skutočnosti sa nikdy nepotrebovala "oslobodiť" - vravievala, že vždy bola rovnaká - a od svojho narodenia bola žijúcou oslobodenou bytosťou (džívanmukta) a v stave dokonalého a úplného osvietenia. Sadhána, ktorú uskutočňovala v mladosti, v skutočnosti nijakým spôsobom neovplyvnila jej stav: vonkoncom to pre ňu nebola práca očisťovania alebo pozdvihovania sa k Najvyššiemu, ale hra, čo sa prejavuje aj v samotnom spojení, ktoré v tejto súvislosti používala - sadhána líla, božská hra na askézu.
3. augusta 1922 si Nirmala sama udelila inciáciu. Neskôr o tom povedala: "Túžite zavolať na niekoho, koho vidíte, ale nepoznáte jeho meno. Pokúšate sa preto pritiahnuť jeho pozornosť, mávate na neho a voláte ho slovami, ktoré vám prídu na rozum. On príde k vám a opýta sa: ´Volali ste ma? Toto je moje meno.´ Podobne aj Boh vo svojej role duchovného vodcu odhalí svoje Meno pútnikovi hľadajúcemu učiteľa. Po iniciácii sa pre žiaka skončia všetky neistoty! Našiel niť, ktorá ho dovedie do cieľa. Žiak pochopí, že je zjednotený s Menom a s guruom. Ako by to mohlo byť inak? Jedine On môže dať svoje Meno, nikto iný než On ho nemôže poznať." Keď sa v tento deň Má ako zvyčajne posadila do meditačnej polohy, spontánne, z hĺbok jej bytia vyvrel iniciačný proces, v ktorom hrala úlohu gurua i žiačky. Potom vstúpila do samádhí, stavu mystického pohrúženia, v ktorom mizne akékoľvek vedomie duality. V roku 1922 zmätený Bholanath takisto pochopil, čo sa deje s jeho ženou a stal sa jej prvým žiakom. Ultraortodoxní hinduisti po celý Máin život zastávali názor, že pre jej muža je potupou, aby sa klaňal k nohám vlastnej ženy.
Počas šiestich rokov praktizovala všetky existujúce typy jogínskej praxe a všetky doviedla do vrcholu, niektoré dokonca v priebehu pár sekúnd. V súvislosti s touto hrou na sádhanu Má povedala: "Musím vám povedať, že toto telo nešlo iba po jednej ceste sádhany, ale uskutočnilo všetky známe cesty". Má sa často označovala ako "toto telo", čím dávala najavo dezidentifikáciu vedomia a tela. O svojom tele často hovorievala aj takto: "Toto telo je hudobný nástroj: zvuk, ktorý z neho vychádza, závisí od rytmu, aký na ňom hráte". Často o sebe hovorievala aj ako o "tomto malom dievčatku" alebo "tomto bábätku". Počas tohto obdobia vstupovala niekedy na niekoľko dní do samádhí, keď prakticky mizli vonkajšie známky života ako dýchanie a tlkot srdca. Mala vízie rôznych božstiev, ktoré sa následne rozpúšťali v jej tele: dualita uctievateľ/uctievaný zanikala v absolútnej ne-dvojnosti. Neskôr povedala, že neprezradila ani tisícinu z toho, čo v tomto období prežila. Bholanath na ňu dával pozor ako otec, strážiaci bezbranné dieťa.
V roku 1924 Má prestala samú seba kŕmiť. Vyhlásila, že jej ruky by jednoducho nezdvihli jedlo do úst. Ako povedala, ľudia jedia preto, aby ochránili svoj život. Keďže však sama nemala žiadnu potrebu ochraňovať ho, nedokázala samu seba kŕmiť. Ak sa o to pokúsila, jej ruky spontánne začali kŕmiť ostatných. Preto ju po celý zvyšok života uctievatelia museli kŕmiť ako dieťa.
V apríli 1924 sa Bholanath a Má presťahovali do Daccy, hlavného mesta regiónu a sídla miestnej britskej správy. Bholanath sa stal intendantom záhrad v Shabbagu. Práve v tomto období ľudia po prvý raz objavili Má. Jej extázy sa zintenzívňovali a jej duchovné vyžarovanie pôsobilo na okolie svojou neodolateľnou príťažlivosťou. Začali ju navštevovať ľudia, patriaci k najvyššej vrsvte tohto relatívne moderného indického mesta: lekári, advokáti, vysokí úradníci a aristokrati, ktorí síce neboli nijako zvlášť priťahovaní náboženstvom (mnohí dokonca zavrhli náboženské tradície), ale v jej prítomnosti pociťovali čosi mimoriadne inšpirujúce, niečo, čo v konečnom dôsledku nebolo nič vonkajšie, ale čo bolo hlbokým prejavom ich vlastnej vnútornej božkosti. Ánandamáji Má bola neprestajne obklopená atmosférou zázračnosti a žiarivosti, diali sa okolo nej mnohé fyzické i psychické uzdravenia. Ľudia spontánne objavovali zmysel života, ktorý si nikdy nepredstavovali. Podaktorí cítili dokonca inšpiráciu celkom sa zriecť sveta a venovať sa intenzívnej jogínskej a meditačnej praxi. Často išlo o veľmi vzdelaných ľudí, ktorí museli čeliť pohŕdaniu zo strany svojich blízkych, pretože prijímať duchovné vedenie od ženy, nevzdelanej dedinčanky, bolo v tom čase čímsi bezprecedentným. No nebude trvať dlho, keď pri nohách Ánandamáji Má budú sedieť najväčší indickí panditi, vzdelanci, a tiež jogíni, naplnení úctou, a keď sami zistia, že stelesňuje skutočne najvyššiu múdrosť, ktorá je prítomná v tisícročných indických textoch.
Život po ukončení Božskej hry na askézu
Rok 1926 je rokom ukončenia sadhána líly. Mladá bojazlivá vidiečanka, ktorá si na verejnosti schovávala hlavu do sárí, zmizla. Za Má začalo chodiť množstvo ľudí a tak postupne začala hrať rolu významnej duchovnej učiteľky, ktorou v skutočnosti bola. Počet jej stúpencov neustále narastal, až jej postavili ášram v Dacce. Má to spočiatku odmietala, vravievala, že celé univerzum je jej ášram, no nakoniec uctievateľom povolila zakladať ášramy. Nikdy sa však nedala spútať a práve v tomto období začala cestovať naprieč Indiou.
Niekedy, aby unikla naliehavosti davu, "utiekla" (často i uprostred noci) na najbližšiu železničnú stanicu k veľkému zdeseniu tých, ktorí cítili, že ich život závisí od nej. Nehovorila, kam ide, ani na ako dlho a či sa niekedy ešte vráti. Nasadla na prvý vlak, ktorý prišiel, často len v sprievode jedinej osoby. A potom sa ponorila do samádhí, zatiaľ čo vlak ju unášal v ústrety neznámu.
V júni roku 1932 si uprostred noci Nirmala k sebe zavolala hŕstku žiakov a oznámila im, že odchádza. Žiaci sa jej úpenlivo pýtali, prečo to robí. Kam má odísť? Vysvetlila, že nevie. Usadila sa na rok v neobývanom chráme pri Dehradune, kde zjavne podstúpila niekoľko pokání, ale v skutočnosti podľa jej vlastných slov ostala v stave nevýslovnej blaženosti. Toto bolo posledné miesto, ktoré sa považuje za obydlie Ánandamáje Má. Od tohto času až do svojej smrti sa Má neprestajne presúvala z miesta na miesto, podobná "vtáčikovi na konári", ako sama vravela. Nikdy vopred nepovedala, kam pôjde, ani kedy sa vráti. Jej činy boli riadené tým, čo volala khejal (vnútorná inšpirácia). Niekedy sa jej žiakom javili jej kroky vskutku nevypočítateľné a rozmarné. O jej činoch inšpirovaných khejalom kolujú stovky legiend. Napríklad, keď sa v roku 1955 okresný starosta Vindhjačalu dozvedel, že sa Ánandamáji Má chystá navštíviť toto miesto, ponáhľal sa, aby s ňou mohol mať daršan (možnosť vidieť svätú bytosť). Keď ho Má uvidela, vzala ho z hlavnej siene von na verandu, kde mu povedala: "Bohovia a Bohyne ležia tu pod touto zemou. Dopočula som sa od nich, že im je veľmi protivné byť zahrabaní v zemi a že by sa radi dostali von. Môžeš im pomôcť?" Starosta okamžite zvolal pracovnú čatu, ktorá začala na danom mieste kopať. Bola to ťažká práca, pretože tam ležal tvrdý kameň. Na druhý deň, keďže nič nenašli, boli kopáči už otrávení a mysleli si, že sa ich starosta musel pomiasť. Na tretí deň vykopala čata 200 sošiek starodávnych božstiev, ktoré boli zahrabané v zemi.
Jedného dňa za ňou ľudia poslali tantrického mága, ktorý v jej prítomnosti vyslovoval nebezpečné zaklínadlá. Žiaci ho chceli vyhnať von, ale Má sa chápavo usmiala a povedala: "Nechajte ho tu tak dlho, ako bude chcieť. Nech sa k nemu nikto nespráva zle." Bol práve čas obeda, no Má ostala vo svojej izbe. Prečo? Pretože mág, ktorý sedel pri nej, vyslovoval zaklínadlá namierené proti nej! Neskôr povedala: "Keď toto telo videlo, ako spieva nebezpečné zaklínadlá, bola to pre neho radosť, odovzdať to Pánovi ako žart. Toto telo vôbec nerozlišuje medzi dobrými alebo zlými zaklínadlami - berie všetko. Aj keď sa k tomuto telu priblížia choroby, žiadnu z nich neodmieta."
V rokoch 1939-1940 bolo celé jej telo zachvátené rakovinou. Všetky telesné orgány boli jeden po druhom napadnuté chorobou. Trpela nesmiernymi bolesťami. Lekári boli bezmocní a oznámili, že onedlho zomrie. V jednu noc bol však jeden z lekárov svedkom toho, že Má zrazu nadobudla črty bohyne Durgy. Jej telo samo od seba zaujímalo jógické polohy. Na druhý deň povedala lekárovi: "Tak, kde je teraz rakovina?" Bola dokonale zdravá. Ako povedala: "Choroby sú bytosťami ako vy. Nepošlem vás preč, keď za mnou prídete. Prečo by som sa k nim mala správať inak? Aj ony sú Jeho hrou."
S Ánandamájou Má sa stretávali nielen obyčajní ľudia, ale aj učenci, politici či svätci (vrátane Mahátmú Gándhího, ktorý sa s ňou stretol v roku 1942, a Indíry Gándhíovej, ktorá ju obdivovala už od detstva). Keď ju navštívil najväčší indický učenec Gopinatha Kaviradž, tak užasol nad odpoveďami tejto ženy bez akéhokoľvek formálneho vzdelania na svoje ťažko pochopiteľné otázky, že sa ihneď presťahoval do jej ášrámu, kde ostal až do smrti. Časom začali ľudia pre Má budovať ášramy, vznikla takisto organizácia. Má sa však pokúšala ostať mimo celého tohto pohybu. Ostala takou, akou vždy bola, celkom slobodnou a ničím nespútanou.
Ánandamáji Má o sebe vravievala, že je všetkým, za čo ju ostatní považujú a že jej vedomie je úplne zjednotené s Božským (Parabrahman), s absolútnym ne-dvojným stavom, ktorý sa manifestuje v každom jednotlivcovi v podobe jeho átmanu (ja, duša). V tomto zmysle napríklad niektorým ľuďom hovorila, že je ich átmanom. Podľa svedectiev mnohých, vzťah s ňou predstavoval kontakt s niečím, čo tvorí skutočnú podstatu človeka, s niečím, čo nie je mimo alebo oddelené od ľudskej bytosti. Poznať ju možno ani nie tak prostredníctvom jej slov alebo učenia, ale prostredníctvom osobného vzťahu, ktorý je svojou podstatou a prirodzenosťou ne-dvojný. V tom je veľké tajomstvo starobylej indickej tradície Guruov, ktorú stelesňovala.
Ánandamáji Má si nikdy nepripravovala prejavy či vystúpenia, vždy hovorila z priamej inšpirácie v danom okamihu a k danej osobe. Pre okolie bolo niekedy ťažké prekladať jej slová, pretože boli plné melodicky znejúcich narážiek a etymologických odkazov. Ústrednou témou jej slov vo všemožných variáciach bolo to, že najvyšším cieľom každej ľudskej bytosti je seba-poznanie, všetky ostatné povinnosti sú až druhoradé. Nikoho pritom nežiadala, aby sa stal mníchom či mníškou, vravela, že každý človek, tam kde je, je pripravený vydať sa na cestu. Takisto, napriek tomu, že stelesňovala obnovu starobylých hinduistických tradícií, nikdy všeobecne neuprednostňovala nejakú konkrétnu duchovnú cestu, ale s každému dala inštrukcie, ktoré boli v súlade s jeho osobnými sklonmi a tendenciami. Vravela, že je rovnako kresťankou, muslimkou, hinduistkou a všetkým ostatným, čím len ľudia chcú, aby bola. Práve pre jej žiarivú univerzálnosť ju jej hinduistickí nasledovníci považovali za vtelenie Božskej Matky.
Na konci roku 1981 sa zdravie Ánandamáji Má začalo prudko zhoršovať. Prestala prijímať pevnú stravu, jedla iba malé množstvo tekutej stravy. Zo všetkých strán Indie ju prichádzali navštíviť veľkí mahátmovia a prosili ju, aby zotrvala vo svojom tele pre dobro sveta, ktorý ju potrebuje. Na základe predchádzajúcich skúseností, keď Má mnohokrát počas svojho života ochorela, niekedy aj ťažko, a v priebehu pár dní sa dokázala celkom uzdraviť, panovalo presvedčenie, že má moc vyliečiť sa, ak má taký khejal. Napokon sa však ukázalo, že tento khejal nemá. Jej jediným khejalom bolo odísť do avyakty, ne-prejavu, ktorý - ako vravela - ju volá. Nakoniec 27. augusta 1982 opustila svoje telo v ášrame Dehra Dun-Kishenpur. Podľa inštrukcií, ktorá dala, jej telo bolo prevezené do ášramu Kankhal (Hardwar), kde poskytla svoj posledný daršan (videnie svätca).
Tomáš Klus
Tomáš Klus (* 15. máj 1986, Třinec) je český spevák, autor piesní a bývalý športovec.
Životopis
V roku 2002 získal zlatú medailu v modernom päťboji (družstvá) na dorasteneckom majstrovstvách Európy. Kvôli športu, ktorému sa venoval do svojich osemnástich rokov, presídlil do Prahy. V roku 2007 vyhral s piesňou Dopis spevácku súťaž Czechtalent v Zlíne. V roku 2008 mu vo vydavateľstve Sony BMG vyšiel prvý album Cesta do záhu(d)by. V tom istom roku napísal a nahral hudbu pre film Anglické jahody a so svojím spoluhráčom Jiřím Kučerovským vystupoval ako predskokan skupiny Chinaski na Chinaski Space Tour 2008. V roku 2009 vydal druhý album Hlavní uzávěr splínu. Spolu s albumom vyšiel aj jeho prvý spevník Já, písničkáŘ, ktorý obsahoval piesne z prvého a druhého CD.
V septembri 2012 úspešne ukončil štúdium herectva na Divadelnej fakulte Akadémie múzických umení (DAMU). Účinkoval napríklad v seriáli Hop nebo Trop alebo vo filme Šejdrem. Vo vianočnej rozprávke Tajemství staré bambitky stvárnil postavu princa Jakuba. Na scéne školského divadla DISK účinkoval v hrách Malá morská víla, Kazimír a Karolína, Tartuffe, Markéta Lazarová a Čajka. Účinkuje v hre Deadline v pražskom Divadle Ypsilon.
Nadväzuje na českú pesničkársku tradíciu a svoju tvorbu a interpretáciu neobmedzuje hudobnými žánrami. Pre jeho tvorbu je typický dôraz na text a melódiu, spolu s vplyvmi predchodcov a jeho vlastným výrazom. V textoch sa nebráni komentovať situáciu v spoločnosti.
Je ženatý (manželka Tamara Kubová, finalistka z hudobnej súťaže "Hlas Československa"), má dcéry Josefínu, Jenovéfu a syna Alfréda.
Filmografia
náhľad|Hutnícky deň 2008
Tchang
Tchang môže byť:
Aféra U-2
náhľad|Lietadlo Lockheed U-2R Aféra U-2 je označenie pre udalosti, spojené so zostrelením amerického prieskumného lietadla Lockheed U-2, ktoré pilotoval Francis Gary Powers nad Sovietskym zväzom 1. mája 1960. Ide o jednu z významných epizód studenej vojny.
Predohra
Lietadlo Lockheed U-2 bolo v čase svojej aktívnej služby jedným z kľúčových nástrojov americkej spravodajskej služby CIA, ktorá ho používala na monitorovanie sovietskych aktivít nad jeho vlastným územím. U-2 bolo lietadlo, ktoré v tom čase lietalo v tak extrémnych výškach, že bolo nedostupné pre akékoľvek vtedajšie stíhacie lietadlo. Lety U-2 nad sovietskym územím priniesli mnoho dôležitých poznatkov o sovietskom raketovom programe. Sovieti boli znepokojení tým, že sú síce schopní U-2 nad svojím územím sledovať, ale nemajú prostriedky na zostrelenie lietadla, ktoré sa nad ich územím pohybovalo vo výškach okolo dvadsiatich kilometrov. Koncom päťdesiatych rokov 20. storočia začali sovietske jednotky protivzdušnej obrany dostávať nové vybavenie. Šlo o o navádzací radar P-30 (FAN SONG) schopný sledovať ciele vo výškach nad 20 kilometrov, záchytné stíhacie lietadlo Suchoj Su-9 s dostupom 16 – 18 kilometrov a nový raketový systém SA-2, ktorý mohol zasiahnuť cieľ až do výšky 25 kilometrov.
9. apríla 1960 odštartovalo U-2 na zatiaľ najdlhší prelet: lietadlo urobilo niekoľko preletov nad Semipalatinskom, kde sovietska strana skúšala nukleárne zbrane, a pokračovalo nad okolitými batériami protilietadlových rakiet. Potom sa pilot vydal nad raketovú strelnicu Turatam a kozmodróm Bajkonur. Po šiestich hodinách strávených v sovietskom vzdušnom priestore odletel nad Irán. Tento let vzbudil značné pobúrenie v najvyššom sovietskom vedení a Sovieti sa následne pokúsili aspoň odhadnúť trasy ďalších preletov, čo prispelo k nečakane skorému úspechu sovietskej protivzdušnej obrany.
Zostrelenie
Francis Gary Powers odštartoval so svojím U-2 na prieskumný let nad Sovietskym zväzom 1. mája 1960 z pakistanskej základne Péšavár. Po prelete ZSSR mal pristať v nórskom Bodø. Lietadlo zachytili radary nad Tadžikistanom. Vyslanému záchytnému lietadlu Su-9 sa síce podarilo na chvíľu dostať do potrebnej výšky, ale nepodarilo sa mu nadviazať kontakt s cieľom. Powers sa medzitým priblížil ku Sverdlovsku a dostal sa do zóny sledovanej tamojšou raketovou batériou protivzdušnej obrany. O 08:53 miestneho času, explodovala prvá raketa SA-2 za Powersovým lietadlom.