cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ISO 3166-2:BF
Kódy ISO 3166-2 pre Burkinu identifikujú 45 provincií. Prvá časť (BF) je medzinárodný kód pre Burkinu, druhá časť pozostáva z troch písmen identifikujúcich provinciu.
Zoznam kódov
BF-BAL Balé (Boromo) BF-BAM Bam (Kongoussi) BF-BAN Banwa (Solenzo) BF-BAZ Bazèga (Kombissiri) BF-BGR Bougouriba (Diébougou) BF-BLG Boulgou (Tenkodogo) BF-BLK Boulkiemdé (Koudougou) BF-COM Komoé (Banfora) BF-GAN Ganzourgou (Zorgho) BF-GNA Gnagna (Bogandé) BF-GOU Gourma (Fada-N'Gourma) BF-HOU Houet (Houet) BF-IOB Ioba (Dano) BF-KAD Kadiogo (Ouagadougou) BF-KEN Kénédougou (Orodara) BF-KMD Komondjari (Gayéri) BF-KMP Kompienga (Pama) BF-KOP Koulpélogo (Ouargaye) BF-KOS Kossi (Nouna) BF-KOT Kouritenga (Koupéla) BF-KOW Kourwéogo (Boussé) BF-LER Léraba (Sindou) BF-LOR Loroum (Titao) BF-MOU Mouhoun (Dédougou) BF-NAM Namentenga (Boulsa) BF-NAO Naouri (Pô) BF-NAY Nayala (Toma) BF-NOU Noumbiel (Batié) BF-OUB Oubritenga (Ziniaré) BF-OUD Oudalan (Gorom-Gorom) BF-PAS Passoré (Yako) BF-PON Poni (Gaoua) BF-SEN Séno (Dori) BF-SIS Sissili (Léo) BF-SMT Sanmatenga (Kaya) BF-SNG Sanguié (Réo) BF-SOM Soum (Djibo) BF-SOR Sourou (Tougan) BF-TAP Tapoa (Diapaga) BF-TUI Tui (Houndé) BF-YAG Yagha (Sebba) BF-YAT Yatenga (Ouahigouya) BF-ZIR Ziro (Sapouy) BF-ZON Zondoma (Gourcy) BF-ZOU Zoundwéogo (Manga)
Gemerské Michalovce
Gemerské Michalovce je obec na Slovensku v okrese Rimavská Sobota.
Chubut
Chubut môže byť:
Habermayerov palác
Habermayerov palác je neskorobarokový palác (meštiansky dom) na Panenskej ulici č. 15 v Bratislave v Starom Meste. Budova pochádza z konca 17. storočia.
Sobíňov
Sobíňov je obec v Česku v okrese Havlíčkův Brod v kraji Vysočina. 1. januára 2012 tu žilo 695 obyvateľov, z toho 357 mužov a 338 žien, pričom priemerný vek v obci bol 40,3 roka (muži 39,8 roka, ženy 40,9 roka).
ŠK Senec
ŠK Senec je bývalý slovenský futbalový klub so sídlom v Senci. V roku 2014 zmenil klub názov z ŠK SFM Senec na ŠK Senec. V roku 2016 futbalový klub získali noví majitelia a presťahovali ho do Gabčíkova.
História
ŠK SFM Senec vznikol v roku 1994 z iniciatívy rodičov športovo nadaných detí, sponzorských firiem Agrisem Galanta, Sekostav Senec a Turček-plynové infražiariče Nitra. Od roku 1994 je ŠK SFM Senec registrovaný ako občianske združenie na MV SR. ŠK SFM Senec vznikol s jedným žiackym mužstvom, dnes sú v jeho štruktúre 1 seniorské mužstvo, 3 dorastenecké mužstvá, 4 žiacke mužstvá, 4 prípravky a 2 mužstvá pusiniek, tj. cca 300 aktívnych športovcov - futbalistov. V roku 2014 sa klub pretransformoval z občianskeho združenia na akciovú spoločnosť a prijal názov ŠK Senec.
Od roku 1999 každoročne organizuje futbalový turnaj mládeže OKRES SENEC a jeho PRIATELIA. ŠK SFM Senec je občianske združenie, má záujem podieľať sa na výchove mládeže v Senci a jeho okolí. Hlavným poslaním klubu je vychovať zo športovo nadaných detí nielen dobrých športovcov, ale aj slušných ľudí, ktorí budú reprezentovať nielen ŠK ale aj svoje mesto, školu a možno raz aj svoju vlasť.
Charles Cros
Émile-Hortensius-Charles Cros /„šárl kro“/ (* 1. október 1842, Fabrezan, Francúzsko - † 9. september 1888, Paríž) bol francúzsky básnik a vynálezca v oblasti záznamu a reprodukcie zvuku a farebnej fotografie.
Životopis
Narodil sa vo Fabrezane v departemente Aude v rodine právnika. Študoval medicínu v Paríži, ale štúdium nedokončil, zrejme preto, že počas štúdií spoznal svoju budúcu milenku Ninu de Villard, ktorá ho uviedla do spoločnosti mladých intelektuálov vtedajšej doby. Usporadúvala totiž stretnutia sympatizantov parížskej komúny, ktorí sa regrutovali predovšetkým z novej generácie umelcov. Crosa to oslovilo natoľko, že sa rozhodol zvoliť si slobodné povolanie. Veľmi ho ovplyvnil humanizmus, teda túžba po intenzívnom zmyslovom vnímaní sveta, ako aj po vedeckom poznaní.
Na parížskej svetovej výstave v roku 1867 ho zaujal objav telegrafu, rozhodol sa preto venovať bádaniu v oblasti reprodukčnej techniky. V rovnakom roku teoreticky spracoval tému o možnostiach realizácie farebnej fotografie a vytvoril aj fotografický záznam pohybu, podobný budúcemu filmu, i keď na inom princípe. Takmer paralelne, v roku 1869, debutoval aj ako básnik v časopise L'Artiste (Umelec).
Literárna činnosť
Počas Prusko-francúzskej vojny (1870) sa stretol s význačnými predstaviteľmi vychýrenej skupiny tzv. prekliatych básnikov (Les poétes maudits), Paulom Verlainom a Arthurom Rimbaudom. Ich tvorba a priateľstvo, ktoré medzi nimi vzniklo, ho inšpirovali k písaniu poézie. Stal sa členom tohto združenia a jeho prvou básnickou zbierkou bola Le coffret du Santal, ktorá vyšla v roku 1873, teda v rovnakom čase, kedy vyšla slávna Rimbaudova Une Saison en enfer.
V roku 1874 bol Charles Cros krátky čas šéfredaktorom časopisu “La Revue du monde nouveau“ a vydal zbierku Le fleuve, ilustrovanú reprodukciami rytín slávneho impresionistického maliara Édouarda Maneta. Onedlho nasledovala aj tretia kniha básni Le collier de griffes, ktorou však ukončil oficiálnu publikačnú činnosť. Hoci do konca svojho života neprestal písať (okrem básni napísal aj veľké množstvo monológov) a spolupracoval s rôznymi literárnymi časopismi, prevažná väčšina jeho prác nebola uverejnená a mnohé z nich sa stratili.
Technické objavy
Charles Cros bol svojho času považovaný za slávnejšieho vďaka svojmu objavu registrácie a reprodukcie zvuku. Teoreticky spracoval spôsob záznamu a reprodukcie (pomocou cylindrickej trúby a ozvučnej blany, akú poznáme z klasických reproduktorov), ktorý je prakticky totožný s fonografom. Jeho osobnou tragédiou bolo, že vynález, akokoľvek dokonalý, zostal nakoniec len na papieri, pretože jeho zariadenie, ktoré nazýval Paleophone, nebolo funkčným modelom a vo svojom snažení ho predstihli. Dôvodom bola však skutočnosť, že nemal potrebný materiál ani nedisponoval zručnosťou na jeho zostrojenie. Navyše 30. apríla 1877 odoslal obálku s detailným popisom prístroja, princípy funkcie a návodom na zostrojenie Francúzskej akadémii vied, obálku však omylom otvorili až viac než pol roka po doručení (3. decembra toho roku), teda iba mesiac pred udelením patentu Edisonovi (15. januára 1878) za vynález rovnakého zariadenia.
Akadémia Charles Cros
Vzhľadom na jeho umelecký a technický talent pomenovali po Charlesovi Crosovi v roku 1947 novovzniknuté francúzske združenie umeleckých kritikov a odborníkov v odbore nahrávacej techniky (Akadémia Charles Cros), ktoré každoročne udeľuje ceny Grand Prix du Disque de l’Académie Charles Cros za umelecky a technicky najvydarenejšie nahrávky hudobných diel. Táto cena sa v oblasti vážnej hudby považuje za najprestížnejšiu.
ISO 3166-2:EH
Kódy ISO 3166-2 pre Západnú Saharu identifikujú 4 provincie. Prvá časť (EH) je medzinárodný kód pre Západnú Saharu, druhá časť pozostáva z troch písmen identifikujúcich provinciu.
Zoznam kódov
EH-BOD Boujdour EH-ESM Es-Semera EH-LAA Laayoune EH-OUD Oued el-Dahab
Sebareflexia
Sebareflexia alebo autoreflexia je reflexia zameraná na toho, kto ju vykonáva; uvažovanie nad sebou samým.
Podľa Sokrata je sebareflexia rozumové sebapoznanie,  opierajúce  sa  o  psychologické  pozorovanie a poskytujúce vedenie, ktoré je hlavnou cnosťou ľudskej činnosti. Vediaci človek totiž koná rozumne a  rozvážne,  pretože  usilovne  hľadá  a  nachádza  čoraz jasnejší pojem toho, čo je dobré, spravodlivé a čestné, a keď vie, čo je dobré, i sám sa stáva dobrým, spravodlivým a čestným.
Rockstar Vancouver
Rockstar Vancouver je herné štúdio, ktoré sa nachádza v centre Vancouveru. Rockstar Vancouver vydal 17. októbra 2006 hru Bully, kontroverzný titul určený exkluzívne pre PlayStation 2. A zapojilo sa do vývoja Max Payne 3 pre PC, Xbox 360 , PlayStation 3. Zamestnávalo 75 ľudí a štúdio vyvíjalo akčné tituly výhradne pre Rockstar Games.
Dňa 9. júla 2012 Rockstar Games oznámil, že štúdio bude uzavreté a zlúčené s Rockstar Toronto. Tento krok finančne podporila vláda z provincie Ontário.
Vzhľadom na to, že štúdio bolo uzavreté, je to druhá zaniknutá spoločnosť Rockstar Games po Rockstar Vienna zo sídlom vo Viedni, ktorá bola uzatvorená 11. mája 2006.
Monceaux-en-Bessin
Monceaux-en-Bessin je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Calvados, v regióne Dolná Normandia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 475 obyvateľov (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Kláštor Maubuisson
thumb|Kláštor Maubuisson Kláštor Maubuisson je cisterciánsky kláštor pri Saint-Ouen-l'Aumone vo francúzskom departemente Val-d'Oise.
Kláštor založila v roku 1236 kráľovná Blanka Kastílska a financovaním stavby boli poverení templári. Kedysi fungoval ako kláštor pre dievčatá z dobrých rodín, občasné sídlo kráľovnej matky a tiež ako kráľovské pohrebisko. Význam opátstva začal povážlivo klesať v 18. storočí, kedy bol radikálne znížený počet sestier a v roku 1793 bola z kláštora vytvorená vojenská nemocnica.
Architektonické pamiatky z kláštora sú dnes umiestnené v Louvri a Saint-Denis.
Gemerské Dechtáre
Gemerské Dechtáre sú gemerská obec na Slovensku v okrese Rimavská Sobota.
Polohopis
Obec sa nachádza v pohorí Cerová vrchovina (podcelok Petrovská vrchovina - oddiel/časť Hostická kotlina).
Názov
Vývin názvu obce
Obyvateľstvo a katastrálne územie
Uvedený je rok a počet obyvateľov:
1828 - 573 (75 domov),
1869 - 529,
1880 - 501,
1890 - 548,
1900 - 534,
1910 - 553,
1921 - 631,
1930 - 669,
1940 - 710,
1948 - 641,
1961 - 632,
Ku koncu roka 2007 obec obývalo 445 ľudí a ku koncu roka 2012 - 454 ľudí, z toho 242 žien a 212 mužov. Podľa sčítania obyvateľstva Slovenska v roku 2011 bolo v obci zaznamenaných 451 obyvateľov, z čoho 386 sa hlásilo k maďarskej národnosti a 34 ľudí k slovenskej národnosti. Podľa cenzu z roku 2001 sa k maďarskej národnosti hlásilo 96,79 % obyvateľstva a k slovenskej národnosti 2,78 % (0,43 % národnosti nebolo zistenej napriek tomu, že v obci žijú aj Rómovia, hlásiaci sa k maďarskej národnosti). Vierovyznanie je nasledovné: 96,79 % rímskokatolíci, 0,43 % evanjelici a. v., 0,43 % ateisti/bez vyznania a 0,43 % nezistená viera). Prirodzený prírastok obyvateľstva zabezpečuje rómska populácia, lebo zvyšok obyvateľov starne a vymiera.
Katastrálne územie Gemerských Dechtárov susedí s chotármi obcí: Jesenské, Hodejovec, Hajnáčka, Gemerský Jablonec, Dubno, Petrovce, Jestice a Hostice. V južnej časti chotára sa nachádzajú pôvodne poľnohospodárske usadlosti (samoty): Studničné, Uhľové rameno (ovčín), Senná (maď. Szenág) a Slučia samota (maď. Salonkáš/Szalonkás). V roku 1333 sa spomína osada v chotári obce - Kutas (Kutus) alebo aj Kwithas (roku 1469), ktorá zanikla za vojenských výpadov Osmanskej ríše a zmenila sa na samotu.
Turistika
Obcou prechádza modrou farbou značená turistická trasa z obce Jesenské (vlak, bus) cez obec Širkovce, Širkovský hrad (ruiny gotického hradu z 13. storočia, maď. Kapla-vár) a cez vrchy Hôrka (Vysoká) a Fušom (Tušov). Nad obcou opúšťa dubové lesy Cerovej vrchoviny a poľnohospodársky využívanou krajinou na pastvu vedie okolo družstevného objektu (vahadlová studňa) prichádza do dediny okolo starého futbalového ihriska. Na hornom konci obce (otočka autobusov) sa nachádza pohostinstvo a predajňa potravín. V centrálnej časti dediny je možnosť ubytovania v obecnom penzióne (vedľa obecného úradu s orientačnou mapu regiónu). Dolnému koncu (vstup do obce) dominuje poľnohospodárske družstvo z roku 1957, ale hlavne vzorne udržiavaný rímskokatolícky kostolík, pod ktorým novotou žiari multifunkčné oplotené obecné ihrisko, určené na rôzne loptové hry. Modrá turistická značka pokračuje okolo obecného penziónu cez pasienky (včelíny) do širokého údolia Dechtárskeho potoka okolo usadlostí Uhľové rameno (ovčín) a Senná (opravené staré gazdovské usadlosti) vo Veľkosihotskej doline pod výraznú sopečnú horu Ragáč (slov. Roháč), kde sa na rázcestí pod Deravým cerom stretáva so zelenou značkou od obce Hodejov (zelená značka vedie cez Steblovú skalu) a spoločne obe značky modrá i zelená vystupujú na Ragáč s krásnym kruhovým výhľadom na Cerovú vrchovinu (chránená krajinná oblasť) a maďarsko-slovenské pomedzie. Z vrcholového brala vidieť aj najvyšší bod Maďarska - vrch Kékeš (maď. Kékestető, 1014 m n. m.) v pohorí Matra a tiež blízku obec Hajnáčka (maď. Ajnácskő), kde schádza zelená značka cez samotu Buková k ruinám Hajnáčskeho hradu.
Občianska vybavenosť
V obci pôsobí základná škola a materská škola s vyučovacím jazykom maďarským, knižnica a hasičský zbor.
NGC 5506
NGC 5506 je galaxia v súhvezdí Panna, ktorú objavil britsko-nemecký astronóm William Herschel 15. apríla 1787.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 11,9.
Rockstar Vienna
Rockstar Vienna (pôvodne neo Software Produktions GmbH) bolo Viedenské herné štúdio patriace pod Rockstar Games. Rockstar Vienna bola založená dňa 4. januára 1993, pripojila sa k Take-Two Interactive vo februári 2001, a k Rockstar Games počas desiateho výročia založenia spoločnosti v roku 2003. Rockstar Vienna je uzatvorená od 11. mája 2006.
Ville-au-Val
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Séma
Séma alebo sémantický príznak je základná jednotka obsahového plánu jazyka, nazývaná jednotkou elementárneho zmyslu. Je to najmenší sémantický komponent, ktorý nemožno ďalej členiť. Súhrn sém tvorí semému.
Georgievitsov palác
right|thumb|Georgievitsov palác
Georgievitsov palác je palác na Panenskej ulici č. 11 v Bratislave v Starom Meste.
Kedysi jeho adresa bola Bél Mátyás utca 7, teda ulica Mateja Bela. Palác mal na zvýšenej terase na nádvorí záhradu upravenú ako park. Vestibul a reprezentačné priestory sú ozdobené štukami v novobarokovom slohu. Bol postavený pravedpodobne podľa projektu viedenského architekta bratislavského pôvodu Viktora Rumpelmayera.
NGC 5507
NGC 5507 je galaxia v súhvezdí Panna, ktorú objavil britsko-nemecký astronóm William Herschel 15. apríla 1787.
Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 12,5.
ISO 3166-2:ZW
Kódy ISO 3166-2 pre Zimbabwe identifikujú 8 provincií a 2 mestá. Prvá časť (ZW) je medzinárodný kód pre Zimbabwe, druhá časť pozostáva z dvoch písmen identifikujúcich provinciu.
Zoznam kódov
ZW-BU mesto Bulawayo ZW-HA mesto Harare ZW-MA Manicaland (Mutare) ZW-MC Mashonaland Central (Bindura) ZW-ME Mashonaland East (Marondera) ZW-MI Midlands (Gweru) ZW-MN Matabeleland North (Bulawayo) ZW-MS Matabeleland South (Gwanda) ZW-MV Masvingo (Masvingo) ZW-MW Mashonaland West (Chinhoyi)
ISO 3166-2:ZA
Kódy ISO 3166-2 pre Juhoafrickú republiku identifikujú 9 provincií. Prvá časť (ZA) je medzinárodný kód pre Juhoafrickú republiku, druhá časť pozostáva z dvoch písmen identifikujúcich provinciu.
Stříbrné Hory (okres Havlíčkův Brod)
Stříbrné Hory sú obec v Česku v okrese Havlíčkův Brod v kraji Vysočina. 1. januára 2012 tu žilo 237 obyvateľov, z toho 117 mužov a 120 žien, pričom priemerný vek v obci bol 39,5 roka (muži 37,8 roka, ženy 41,2 roka).
Óbuda (mestská štvrť)
right|thumb|Radnica Starého Budína
Óbuda alebo Starý Budín je časť obvodu Budapešť III. Zodpovedá hlavnej časti historického samostatného mestečka rovnakého mena, ktorého zlúčením s Budínom a Pešťou v roku 1873 vznikla Budapešť.
Ostrov neďaleko tejto mestskej časti je známy ako miesto, kde sa usporadúva hudobný festival Sziget.
Centrum Óbudy tvorí Fő tér (Hlavné námestie), ktoré je prepojené s malým námestím so súsoším ľudí čakajúcich na koniec dažďa.
Právo na samourčenie národov
Právo na samourčenie/sebaurčenie národov alebo samourčovacie/sebaurčovacie právo národov alebo skrátene samourčenie/sebaurčenie národov je právo národov/národa na rozhodovanie o vlastnom osude, v krajnej podobe aj ako právo na samostatný štátny život, samostatnosť a nezávislosť.
V roku 1918 bol princíp sebaurčenia vnímaný ako právo na vlastný štát pre malé stredoeurópske a východoeurópske národy. Po roku 1945 je interpretovaný troma spôsobmi:
Les Sauvages
Les Sauvages je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Rhône, v regióne Auvergne-Rhône-Alpes.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Eduard Friš
Eduard Friš (* 21. január 1912, Stará Ľubovňa – † 14. máj 1978, Bratislava) bol slovenský komunistický politik, publicista a historik.
Životopis
Pochádzal zo židovskej rodiny. Jeho otec Armin Frisch bol známym právnikom (zomrel za druhej svetovej vojny v koncentračnom tábore). Po vychodení prešovského gymnázia absolvoval v roku 1935 Právnickú fakultu Univerzity Komenského v Bratislave. V roku 1939 emigroval do Poľska a začiatkom septembra 1939 do Sovietskeho zväzu. Počas druhej svetovej vojny pôsobil v exile v Moskve. V rokoch 19401941 pracoval v Moskve v Nakladateľstve cudzojazyčnej literatúry. Po napadnutí Sovietskeho zväzu Nacistickým Nemeckom sa stal šéfredaktorom slovenského vysielania moskovského rozhlasu, kde pracoval až do roku 1945. V exile osobne spoznal vedúcich predstaviteľov Zahraničného byra ÚV KSČ.
Od roku 1945 publikoval v časopise Nové slovo. Od polovice roka 1947 až do konca roka 1951 bol Friš šéfredaktorom slovenského komunistického denníka Pravda. Práve on prijal do pražskej redakcie Pravdy Vieru Hložkovú, ktorá bola zatknutá 16. augusta 1948 a na jeseň 1949 odsúdená na 12 rokov. Vo väzení začala spolupracovať s ŠtB. Svedčila v roku 1950 v procese s Miladou Horákovou a v roku 1952 obviňovala Gustáva Husáka, že pripravoval odtrhnutie Slovenska od ČSR (Husák bol v roku 1954 v procese s rozvratnou skupinou buržoáznych nacionalistov na Slovensku odsúdený na doživotie, v roku 1960 amnestovaný a 1963 rehabilitovaný).
V 50. rokoch bol potom Friš politicky prenasledovaný v rámci frakčného boja v KSČ.
V rokoch 19611971 pracoval v Historickom Ústave SAV.
Osobný život
Jeho prvou manželkou bola učiteľka Irena, rod. Moyzesová (* 1911† 1986), dcéra hudobného skladateľa Mikuláša Moyzesa a sestra skladateľa Alexandra Moyzesa. S druhou manželkou, prekladateľkou a publicistkou Soňou Čechovou, rod. Kňazovičovou (* 1930† 2007) mali dcéru Martu, vyd. Šimečkovú (* 1962; manželka Martina Šimečku).
Salvador Allende
thumb|Salvador Allende na známke vydanej v [[Sovietsky zväz|Sovietskom zväze v 70. rokoch]] Salvador Allende (* 26. jún 1908, Valparaíso, Čile – † 11. september 1973, Santiago) bol čilský lekár a ľavicový politik, v rokoch 1970 - 1973 prezident Čile. Pri vojenskom puči zorganizovanom gen. A. Pinochetom spáchal samovraždu.
Politická kariéra
Do prezidentského kresla sa dostal ako kandidát za stranu Unidad Popular, s ktorou sa spája aj meno nositeľa Nobelovej ceny za literatúru Pabla Nerudu. V roku 1970 získal Allende 36,29 % hlasov, za zvolenie vďačil paradoxne roztrieštenosti pravicovej opozície, ale aj podpore kresťanských demokratov v Kongrese. V roku 1971 vyhrala Unidad Popular regionálne voľby so ziskom 49,75 % hlasov. Po zvolení viedol Allende ľavicovú politiku, jej súčasťou bolo pozdvihnutie životnej úrovne obyvateľstva, znárodnenie bánk a podnikov zaoberajúcich sa ťažbou nerastov.
Počas jeho úradovania vo funkcii prezidenta, ktoré malo trvať do roku 1976, bol v roku 1973 zvrhnutý pri vojenskom puči, ktorý viedla vojenská junta na čele s generálom Augustom Pinochetom. Allende spáchal samovraždu v bezvýchodiskovej situácii počas obliehania prezidentského paláca La Moneda, pričom údajne použil pušku AK-47, ktorú mu daroval Fidel Castro.
Socialistická ekonomika počas vlády Allendeho
Prvý rok jeho pôsobenia vo funkcii dosiahol rast ekonomiky Čile 8 %, pričom Allende riešil rastúce výdavky vytlačením nových bankoviek, čím takmer zdvojnásobil množstvo peňazí v obehu. Krátkodobý efekt bol síce pozitívny, ale o pár mesiacov dosahovala medziročná inflácia v krajine stovky percent a viedla k vzniku rozsiahleho čierneho trhu. Neutešenú ekonomickú situáciu mal pomôcť vyriešiť aj experiment Projekt Cybersyn, ktorého autorom bol britský kybernetik Stafford Beer. Občania mali do počítačového centra v Santiagu vkladať svoje potreby a vláda ich mala centrálne riešiť. Systém zlyhal a s ním aj zásobovanie krajiny.
Allende a literatúra
Obdobie pádu prezidenta Allendu je aj pozadím románu Dom duchov, ktorý napísala jeho neter Isabel Allendeová a ktorý bol neskôr aj sfilmovaný.
Jiří Růžek (fotograf)
Jiří Růžek (* 29. august 1967, Litoměřice) je český fotograf, venujúci sa prevažne tvorbe umeleckého aktu.
Životopis
Pochádza z rodiny bez hlbšieho umeleckého zázemia. Do svojich siedmich rokov žil v Litoměřiciach, potom sa jeho rodina presťahovala do neďalekej obce Libochovany, kde žil až do svojich 22 rokov (1989), ako nastúpil základnú povinnú službu v armáde. Tam tiež prežil Nežnú revolúciu. V rokoch 1981-1985 študoval odbor Programovanie a výpočtová technika na Gymnáziu Josefa Jungmanna v Litoměřiciach. Počas štúdia i neskôr hral na basgitare a spieval v mnohých rôznych hudobných skupinách, zameraných na rock, folk, jazz a podobne. Väčšinu jeho hudobného pôsobenia ale pokrývalo hranie po baroch, tanečných zábavách a plesoch. S aktívnym hraním skončil posledný deň roka 2005. V období 1983-1988 študoval odbor Tvorba textu a scenáre na Ľudovom konzervatóriu Praha (dnes Konzervatórium Jaroslava Ježka), medzi jeho vyučujúci patrili Jiří Suchý, Pavel Kopta, Marek Stašek, Dr Ivan Vyskočil, Josef Brukner, Dr Otakar Roubínek, Zdeněk Borovec, Drahoš Čadek a ďalšie.
V roku 1995, vo veku 28 rokov, nasnímal sériu fotografií na CD rockovej skupiny Please Don't Care. V rovnakej dobe požiadal kamarátku Martinu Cyrkvovou, ktorá mala skúsenosti s modelingom, aby mu stála modelom, na ktorom by sa začal učiť fotografovať ženy.
V roku 2004 sa presťahoval do Prahy. Žije s architektkou a fotografkou Ing. arch Ľudmilou Foblovou.
Dielo
Najčastejšie býva uvádzaný ako autor čiernobielych aktov, sám sa opisuje ako autor nahých alebo polonahých portrétov. Približne od roku 2006 sú jeho fotografie publikované v českých i zahraničných tlačených alebo internetových médiách a jeho fotografie sú súčasťou súkromných zbierok v rôznych krajinách sveta. V rokoch 2004 - 2005 spolupracoval na niekoľkých sériách bodypaintingu s chorvátskou výtvarníčkou Teou Hatadi. Venuje sa tiež tvorbe anaglyfov. Prvá spoločná výstava bola v roku 2006 v 1. Holešovickej kaviarni v Prahe, prvá samostatná o rok neskôr tamže. V júli 2009 získal za fotografiu s názvom České stredohorie (pripomína miesto, kde sa narodil) hlavnú cenu v súťaži o najlepší akt Akty X, organizované časopisom Reflex.
Je členom Syndikátu fotografov Českej republiky, Zväzu českých fotografov a Českej federácie fotografických umenia.
Sony Mobile Communications
thumb|Sony Ericsson K750i
Sony Mobile Communications AB (transkripcia:Soní mobairu komjunikéšonzu kabušiki gaiša), do roku 2011 Sony Ericsson Mobile Communications AB, je významný svetový producent mobilných telefónov. Firma vznikla v roku 2001 spojením odlúčených divízii mobilných telefónov japonského Sony a švédskeho Telefonaktiebolaget LM Ericssonu. Obe firmy fungovali ďalej, len telefónne prístroje vyrábali pod firmou Sony Ericsson, v ktorom majú obe spoločnosti 50% podiel. Na konci roku 2011 sa spoločnosť rozpadla a ostala iba spoločnosť Sony.
Generatívna sémantika
Generatívna sémantika je sémantika, ktorá skúma spôsob reprezentácie významu viet. Vznikla ako ďalšie rozvinutie transformačnej gramatiky.
Balázs Borbély
Balázs Borbély (* 2. október 1979) je slovenský futbalista. V súčasnosti je hráčom cyperského klubu AEL Limassol. Balázs je schopný hrať na poste obrancu i štítového záložníka. Väčšinu svojej kariéry pôsobil v klube Artmedia Petržalka.
Kariéra
S futbalom začínal v DAC Dunajská Streda, kde si ho v roku 2000 vyhliadla Petržalka. V drese Artmedie dosiahol o päť rokov neskôr najväčší úspech kariéry, keď klub doviedol ako kapitán až do skupinovej fázy Champions League. V tom istom roku odišiel do nemeckého 1. FC Kaiserslautern, kde sa však kvôli zraneniam a nezhodám s trénerom nedokázal presadiť a tak sa vrátil do Petržalky. 22. decembra 2007 podpísal zmluvu s rumunským klubom Politechnika Temešvár.
Wilhelm Raabe
Wilhelm Raabe, (pseudonym Jakob Corvinus; * 8. september 1831, Eschershausen, Nemecko – † 15. november 1910, Braunschweig) bol nemecký prozaik, popredný predstaviteľ realizmu v nemeckej literatúre.
Preslávil sa prvotinou Die Chronik der Sperlingsgasse. Ťažisko jeho diela tvoria dve románové trilógie Der Hungerpastor (po slovensky Lačnejúci pastor) a Abu Telfan.
Zomrel v Braunschweigu, kde žil posledných štyridsať rokov.
Måns Zelmerlöw
MMåns Petter Albert Sahlén Zelmerlöw (* 13. jún 1986, Lund, Švédsko) je švédsky popový spevák, televízny moderátor, model a herec. S piesňou Heroes vyhral prestížnu hudobnú súťaž Eurovision Song Contest v roku 2015 so ziskom 365 bodov, čo bolo tretie najvyššie skóre v histórii súťaže.
Zúčastnil sa švédskej súťaže „Idol“ v roku 2005 (skončil na piatom mieste), vyhral prvú sezónu švédskej verzie súťaže „Let's Dance“. Jeho prvým veľkým hitom bola pieseň „Cara Mia“, s ktorou sa zúčastnil v roku 2007 najprestížnejšej švédskej hudobnej súťaže Melodifestivalen. V rokoch 20112013 svoju popularitu upevnil ako moderátor populárnej televíznej šou „Allsång på Skansen“.
Osobný život
Zelmerlöw sa narodil v starobylom juhošvédskom meste Lund v lekárskej rodine. Jeho matka Birgitta Sahlénová je logopedička a profesorka na miestnej univerzite, otec Sven-Olof Zelmerlöw pracuje ako chirurg. Má mladšiu sestru, baví ho futbal, tenis a golf.
Vyštudoval na miestnom hudobnom gymnáziu v Lunde zameranom na zborový spev, čo malo veľký vplyv na jeho budúcu kariéru.
26. decembra 2004 prežil Zelmerlöw s rodinou zemetrasenie a cunami počas dovolenky v oblasti Khao Lak, v Thajsku.
V rokoch 20082011 bol vo vzťahu so švédskou speváčkou a modelkou Marie Serneholtovou, členkou bývalej švédskej popovej skupiny A*Teens. Ďalší vážnejší vzťah s Azrou Osmancevicovou sa mu rozpadol v roku 2015.
Kariéra
Už počas štúdia začal Zelmerlöw účinkovať v prvých muzikáloch. V roku 2002 účinkoval v muzikáli „Jozef a jeho zázračný farebný plášť“ v Malmö, kde stvárnil jedného z Jozefovych bratov. V muzikáli „Malý obchod hrôzy“ si zahral hlavnú úlohu Seymoura a v muzikáli „Pomáda“ zase Dannyho.
Masovú popularitu získal Zelmerlöw vďaka účasti v druhej sérii švédskej súťaže speváckych talentov „Idol“ (obdoba slovenskej súťaže Slovensko hľadá Superstar) v roku 2005. Prostredníctvom obrazoviek stanice TV4 ho spoznalo celé Švédsko, aj keď skončil po ôsmych týždňoch na konečnom piatom mieste. He was placed in the bottom three in the weekly shows after the performance and twice and the bottom two once.
V roku 2006 sa Zelmerlöw zúčastnil prvej sezóny švédskej verzie tanečnej súťaže „Let's Dance“, ktorú so svojou tanečnou partnerkou Mariou Karlssonovou vyhral. V tom istom roku sa predstavil v hlavnej úlohe ako Danny Zuko vo švédskej podobe muzikálu „Pomáda“, vďaka čomu podpísal nahrávaciu zmluvu s M&L Records (divízia Warner Music Sweden) a vydal svoj prvý sólový album.
Ďalším míľnikom v jeho kariére bola účasť na súťaži Melodifestivalen 2007, ktorá bola zároveň švédskou kvalifikáciou na Eurovision Song Contest 2007. Súťažil s piesňou „Cara Mia“ v treťom semifinále 17. februára 2007 v meste Örnsköldsvik a postúpil do finále, ktoré sa konalo 10. marca v Globen aréne v Štokholme. Celkovo skončil na treťom mieste. Zelmerlöw naplno zužitkoval získanú popularitu, pieseň „Cara Mia“ vyšla ako singel a krátko po nej vydal svoj debutový album „Stand by For...“. Album sa čoskoro stal najpredávanejším vo Švédsku a od Medzinárodnej federácie fonografického priemyslu IFPI získalo platinový certifikát predajnosti. Všetky štyri single z albumu sa umiestnili v švédskej top 50 najhranejších skladieb. „Stand by For...“ sa začal predávať v septembri 2007 aj v Poľsku.
18. novembra 2008 oznámil Zelmerlöw svoj opätovný záujem zúčastniť sa súťaže Melodifestivalen, tentoraz s piesňou „Hope & Glory“. Z druhého semifinále 14. februára 2009 postúpil do finále, ktoré sa konalo 14. marca v Globen aréne. Napriek prvému miestu v hodnotení odbornej poroty sa umiestnil na celkovom štvrtom mieste.
Koncom marca 2009 Zelmerlöw vydal svoj druhý sólový album s názvom „MZW“. Čoskoro sa aj ten stal najpredávanejším vo Švédsku a od IFPI získal zlatý certifikát. Aj tento album sa predával aj v Poľsku. Počas leta 2009 absolvoval Zelmerlöw letné turné po Švédsku, na ktorom promoval piesne z oboch albumov.
10. novembra 2009 bolo zverejnené, že Zelmerlöw bude spoločne s Dolphom Lundgrenom a Christinou Meltzerovou moderovať najprestížnejšiu domácu pesničkovú súťaž Melodifestivalen 2010. Vo svojej muzikálovej kariére pokračoval stvárnením postavy Rómea v muzikáli „Rómeo a Júlia“. Ako hosť účinkoval v talentovej šou „Jakten på Julia“ verejnoprávnej televízie SVT, v ktorej hľadali predstaviteľku Júlie. Muzikál mal premiéru v decembri 2010 v štokholmskom muzikálovom divadle „Göta Lejon“.
V januári 2011 Zelmerlöw oznámil, že sa stane moderátorom ďalšej populárnej švédskej hudobnej šou „Allsång på Skansen“. Túto súťaž moderoval rovnako aj v rokoch 2012 a 2013. náhľad|vľavo|Zelmerlöw počas vystúpenia na Eurovision Song Contest 2015Plány na svoj tretí štúdiový album s názvom „Barcelona Sessions“ zverejnil Zelmerlöw v marci 2013. Nasledovalo predstavenie nových singlov „Broken Parts“, „Beautiful Life“ a „Run for Your Life“. Album vyšiel 5. februára 2014.
V roku 2013 sa Zelmerlöw opäť zúčastnil súťaže Melodifestivalen, tentokrát však ako spoluautor textu jednej zo súťažných piesní (pieseň „Hello Goodbye“ v podaní Erika Segerstedta a Tone Damli). Koncom roka 2013 stvárnil hlavnú úlohu v novej verzii švédskeho muzikálu „Spök“.
Zlomovým rokom, ktorý odštartoval medzinárodnú kariéru bol rok 2015. Zelmerlöw zvíťazil s piesňou Heroes súťaž Melodifestivalen 2015, čím získal právo reprezentovať Švédsko na medzinárodnej pesničkovej súťaži Eurovision Song Contest 2015. Súčasťou jeho vystúpenia bola aj moderná audiovizuálna šou s prepracovanou choreografiou.
Zelmerlöw bol od svojho víťazstva v národnom finále jedným z favoritov súťaže Eurovision Song Contest. Ako adepta na celkové víťazstvo ho uvádzala väčšina stávkových spoločností. Zelmerlöw sa predstavil v druhom semifinále 21. mája 2015, ktoré vyhral a postúpil do finále. Zelmerlöw nakoniec vyhral aj finále s počtom 365 bodov. Jeho pieseň získala tretie najvyššie skóre v histórii súťaže.
Ostatný album s názvom „Perfectly Damaged“ vyšiel 5. júna 2015.
Mondeville (Calvados)
Mondeville je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Calvados, v regióne Dolná Normandia.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je 9600 obyvateľov (2009).
Kokonečná podmnožina
Podmožina A množiny B je kokonečná, ak jej komplement vzhľadom na B je konečná množina.
Jaroslav Dubnický
prof. PhDr. Jaroslav Dubnický (pôvodné priezvisko Honza) (* 28. máj 1916, New York – † 20. október 1979, Bratislava) bol slovenský historik a vysokoškolský pedagóg. Venoval sa najmä štúdiu slovenského národného obrodenia a slovenskej politiky v prvej polovici 19. storočia.
Študoval históriu a dejiny umenia na Filozofickej fakulte Karlovej univerzity v Prahe a Univerzity Komenského v Bratislave. V roku 1947 sa habilitoval na docenta a v roku 1958 bol menovaný za univerzitného profesora. V rokoch 1950-1951 bol dekanom Filozofickej fakulty UK. V rokoch 1950-1951 viedol Historický ústav SAV. V júni 1960 predsedal za česko-slovenskú stranu v česko-slovensko-maďarskej zmiešanej komisii historikov.
Malé Berezné
Malé Berezné alebo Malý Berezný je obec na Ukrajine v západnej časti Zakarpatskej oblasti vo Veľkobereznianskom rajóne neďaleko slovenských hraníc. Leží na rieke Uh asi 3 kilometre južne od Veľkého Berezného. Žije tu 1597 obyvateľov.
Jaroslav Dubnický
Dubnický horoval proti „náboženskému fantomu“, brzdícímu socialistické povědomí mas, ve kterém, „pokud existuje náboženství, pak je tedy odůvodněná i protináboženská propaganda“, aktuální, třebaže se už „nalomily jeho přirozené a sociální kořeny“.
Malé Berezné
História
Prvá písomná zmienka o Malom Bereznom pochádza z roku 1427. Od roku 1894 tadiaľ vedie železnica Užhorod–Užok-Ľvov. V rokoch 1919 až 1939 bola obec súčasťou Česko-Slovenska, so Slovenskom ho v súčasnosti spája neďaleký cestný hraničný priechod Malé Berezné-Ubľa.
Alexander Dubček
RSDr. Alexander Dubček (* 27. november 1921, Uhrovec – † 7. november 1992, Praha) bol česko-slovenský komunistický politik a vrcholný predstaviteľ Pražskej jari. Od januára 1968 zastával funkciu prvého tajomníka ÚV KSČ, v ktorej začal presadzovať politiku „socializmu s ľudskou tvárou“. Tento reformný proces snažiaci sa o demokratizáciu komunistického režimu ukončila 21. augusta 1968 invázia vojsk Varšavskej zmluvy do ČSSR. 17. apríla 1969 Dubčeka vo funkcii prvého tajomníka ÚV KSČ nahradil Gustáv Husák, ktorý zaviedol tzv. normalizáciu. Po nežnej revolúcii sa Dubček opäť vrátil do politického života ako predseda Federálneho zhromaždenia ČSFR a predseda SDSS. Zomrel po dopravnej nehode služobného auta.
V ankete RTVS Najväčší Slovák v roku 2019 bol vyhodnotený na šiestom mieste.
Životopis
Narodil sa v roku 1921 v tom istom dome, v budove miestnej školy, v Uhrovci ako Ľudovít Štúr.
Jeho otec Štefan (* 23. 8. 1892 Uhrovec – † 31. 5. 1969) bol vyučený stolár, niekoľko rokov pracoval v USA, kde sa stal presvedčeným komunistom. Po návrate domov bol jedným zo zakladateľov a funkcionárov KSČ. V Chicagu sa spoznal s matkou Alexandra Dubčeka, Pavlínou (rodená Kobydová, * 1897, Bánovce nad Bebravou ). V Amerike sa prebíjala životom ako pomocnica v domácnostiach bohatých mešťanov, neskôr ako kuchárka. Pracovala v krajanských spolkoch i socialistickom robotníckom hnutí, ktoré si dávala do súladu s kresťanskými ideálmi. Po vzniku Československej republiky a narodení staršieho syna Júliusa (1919) sa v roku 1921 rozhodli pre návrat na Slovensko v nádeji, že v novej vlasti začnú vyhovujúcejší život. Alexander sa narodil v novembri 1921 už po ich návrate na Slovensko. Avšak povojnová hospodárska kríza značne schladila ich očakávania. Predzvesťou blížiacej sa veľkej krízy bola kríza v poľnohospodárstve. S túžbou po sociálne spravodlivom živote sa odhodlali v roku 1925 (29. marca vlakom zo Žiliny ) silne ľavicovo zameraní rodičia, členovia esperantského družstva Interhelpo, s obidvoma malými (4 a 5 r.) synmi vycestovať do sovietskeho Kirgizska. Zvláštnou zhodou okolností tak Dubčekova rodina žila istý čas aj v USA, aj v ZSSR. náhľad|A. Dubček (vľavo) počas pobytu s družstvom [[Interhelpo v Biškeku v roku 1925.]] V rokoch 1925 - 1932 prišlo do Interhelpa v meste Biškek (rusky Pišpek) viac ako tisíc Čechoslovákov. Nečakali ich ľahké začiatky. Na týchto ľudí nikto nečakal, nemali zabezpečené ubytovanie, dostali sa len k prázdnym pozemkom v stepi pri meste. Sami si museli vyrobiť tehly, z ktorých potom stavali továrne a domy. Počasie bolo premenlivé, podmienky zlé, v tábore sa rozšíril týfus a malária. Už v roku 1926 uvažoval jeho otec o návrate. Nakoniec rodina zostala a postupne sa podmienky začali zlepšovať.
V rokoch 1930 - 1931 videli na vlastné oči dôsledky rozkulačovania. V blízkosti Interhelpa bola vlaková stanica, ktorou jazdili vlaky s deportovanými ukrajinskými roľníkmi. Z dverí vlaku vypadávali mŕtve telá. Dotklo sa ich aj obdobie hladomoru. "Nikdy nezabudnem na mŕtveho muža s nafúknutým bruchom. Spýtal som sa matky, na čo ten muž zomrel a ona povedala: Od hladu."
Neskôr sa rodina presťahovala z Kirgizska z mesta Biškek do mesta Gorkij (dnes Nižný Novgorod, Rusko). Začiatkom r. 1935 sa matka s 15 ročným synom Júliusom po jeho incidente (pobil sa s miestnym chlapcom) náhle vrátili na Slovensko, k strýkovi Michalovi do Nového Mesta n. V. V novembri 1938, postavený pred voľbu prijať sovietske občianstvo alebo odísť do už autonómneho Slovenska, sa vrátil aj otec Štefan s mladším, vtedy 17 ročným synom Alexandrom, do Nového Mesta n. V. za manželkou a synom Júliusom. Neskôr sa presťahovali do Trenčína. V dubnickej zbrojovke sa už Július učil za sústružníka a jeho mladší brat Alexander ho tam v r. 1939 nasledoval do zamestnania aj do učenia za sústružníka, strojného zámočníka. V roku 1939 Alexander Dubček vstúpil aj do vtedy ilegálnej KSS. Vyučil sa za strojného zámočníka a pracoval v Dubnici nad Váhom.
Kvôli otcovej politickej činnosti na základe policajného príkazu sa musela rodina Dubčekovcov v lete 1941 presťahovať z Trenčína do malej obce Velčice pri Trenčíne. V továrni (vtedy už nemeckej „Hermann Göring Werke“) pracovali: Július v zbrojovke, Alexander v nástrojárni zbrojovky a v muničnej dielni pracovala Alexandrova budúca manželka Anna z Velčíc.
Otec Štefan Dubček bol v máji 1942 kooptovaný za člena 3. ilegálneho ÚV KSS a od jari 1942 sa skrýval v Bratislave, ale už 19. júla 1942 ho zatkla ÚŠB. (Ján Osoha člen druhého a organizátor tretieho ilegálneho vedenia KSČ bol ako Dubček členom Interhelpa a absolventom politického vzdelávania v ZSSR.) Dubčeka väznili najskôr v Bratislave. V roku 1944 ho Krajský súd v Bratislave odsúdil na 28 mesiacov väzenia. Väznený bol naďalej vo väznici Krajského súdu v Nitre, kde väznili politických väzňov. Už pod dohľadom Nemcov boli väzni z Nitry prevezení do Bratislavy a potom vo februári 1945 ich Gestapo previezlo do koncentračného tábora v Mauthausene. Štefan Dubček prežil a po skončení vojny sa vrátil a ďalej žil v Topoľčanoch.
V roku 1944 sa Alexander spolu s bratom Júliusom so zbraňou v ruke zúčastnili Slovenského národného povstania. V boji bol dvakrát ranený, jeho brata zastrelila nemecká hliadka necelé štyri mesiace pred oslobodením.
Kariéra v KSČ
Po vojne pôsobil v rôznych straníckych funkciách najprv v Trenčíne a v Bratislave (v r. 1952 pracoval na ÚV KSS v Bratislave). V roku 1953 sa Antonín Novotný (spoluväzeň Dubčekovho otca v Mauthausene) stal prvým tajomníkom ÚV KSČ a Alexander Dubček vedúcim tajomníkom Krajského výboru KSS v Banskej Bystrici. Keďže Dubček dobre ovládal ruský jazyk, bol vyslaný do Moskvy, aby tam v rokoch 19551958 študoval politické vedy. Kvôli budúcemu štúdiu na Vysokej škole politickej v Moskve v roku 1955 po šiestich semestroch prerušil externé štúdium na Právnickej fakulte UK v Bratislave. Medzitým už absolvoval Vysokú školu politickú ÚV KSČ a získal akademický titul doktor sociálno-politických vied (RSDr.).
Od roku 1958 bol členom Ústredného výboru KSS. Už v tejto funkcii sa dostal do ostrého rozporu s vtedajším prezidentom ČSSR Antonínom Novotným kvôli pripravovanej zmene Ústavy, s ktorou Dubček nesúhlasil. Roku 1959 sa stal tajomníkom ÚV KSČ pre priemysel. Po konflikte s Novotným bol premiestnený na Slovensko, ale čoskoro sa do ÚV KSČ vrátil.
Keďže Dubček v Moskve zažil rehabilitáciu Stalinových obetí, presadzoval rehabilitáciu slovenských komunistov, ktorí boli prenasledovaní v rokoch 19511953. Podporoval v roku 1962 ustanovenie takzvanej Kolderovej komisie.
Od roku 1962 bol vedúcim tajomníkom Krajského výboru KSS v Bratislave. Od roku 1963 zastával post prvého tajomníka ÚV KSS. Výsledky Kolderovej komisie boli známe v roku 1963. Na ich základe z funkcií museli odísť viacerí predstavitelia KSČ z 50. rokov (Karol Bacílek a ďalší) a uvoľnil sa priestor pre mladších, reformne orientovaných a menej dogmatických politikov. Dubček presadzoval rehabilitáciu Gustáva Husáka a Vladimíra Clementisa. Práve jeho angažovanosť v práci straníckej rehabilitačnej komisie, kedy sa zoznámil s krutou skutočnosťou politických procesov prvej polovice 50. rokov, zohrala významnú úlohu v jeho proreformnej orientácii.
Koncom roku 1967 sa opäť dostali niektorí členovia ÚV KSČ do ostrého rozporu s vtedajším prezidentom a prvým tajomníkom ÚV KSČ ČSSR Antonínom Novotným, ktorý si v decembri 1967 pozval na pomoc sovietskeho vodcu Leonida Brežneva. Ten síce pozvanie okamžite prijal, ale Novotného nepodporil. Zdanlivo priaznivý výrok "Eto vaše delo" bol pre Novotného jeho politickou popravou. Brežnev už dlhšie chválil Dubčeka, svojho známeho ešte z čias moskovských štúdií, ktorého dôverne volal Saša. Popularita medzi ľuďmi mala svoje miesto aj v komunistických režimoch a Dubček ju mal nesporne vyššiu ako Novotný a Novotný sám hovorí, že pre Brežneva sa stal v závere roka 1967 Dubček „najväčším synom československej robotníckej triedy“.
Ľudia, ktorí sa s Dubčekom dostali do kontaktu, o ňom hovorili ako o nekonfliktnom, priateľskom a usmievavom človeku, ktorý bol vhodným kompromisom medzi táborom reformistov a konzervatívnym krídlom KSČ. Bol predstaviteľom premien, ktoré vtedy pod tlakom verejnosti a udalostí bežali v spoločnosti aj samotnej KSČ už od polovice 60. rokov. Tento proces je nazývaný Pražskou jarou.
Medzi 3. a 5. januárom 1968 plénum ÚV KSČ rozhodlo oddeliť funkcie prvého tajomníka ÚV KSČ a prezidenta republiky a zbavilo Novotného funkcie prvého tajomníka ÚV KSČ. Na menovaní jeho nástupcu sa však predsedníctvo nemohlo dohodnúť. Dubček ako kompromisný kandidát bol do funkcie prvého tajomníka ÚV KSČ zvolený v Prahe 5. januára 1968 väčšinou jediného hlasu a Novotný zostal prezidentom až do 22. marca 1968. Dubček chcel pokračovať v liberalizácii režimu, jeho mandát bol však slabý, a preto sa v sporoch s „konzervatívnymi“ odporcami opieral aj o verejnú mienku.
4. mája 1968 vedenie KS ZSSR pozvalo do Moskvy vedúcich predstaviteľov KSČ a vlády ČSSR na čele s Dubčekom. Sovietski čelní predstavitelia sledovali obrodný proces v ČSSR s veľkou nevôľou, pretože sa obávali oslabenia pozícií socialistického bloku na zahraničnopolitickej scéne. Medzitým, 29. mája až 1. júna, rokoval o situácii Ústredný výbor KSČ. Dubček konštatoval, že sa podarilo získať dôveru občanov v politiku KSČ. Česko-Slovenskí reformisti však nedokázali získať dôveru svojich sovietskych spojencov, ktorí začali od júla aktívne pripravovať vojenský zásah proti ČSSR.
Vpád vojsk Varšavskej zmluvy 1968
1. januára 1969 podľa zákona o česko-slovenskej federácii, ktorý bol pripravovaný už dlhšie pred vpádom intervenčných vojsk, vznikla Slovenská socialistická republika. 2. januára 1969 predsedníctvo SNR vymenovalo prvú vládu SSR na čele so Štefanom Sádovským. 17. apríla sa v Prahe zišlo plénum ÚV KSČ a zvolilo nové predsedníctvo. A. Dubčeka vo funkcii prvého tajomníka ÚV KSČ vystriedal Gustáv Husák. V apríli 1969 bol Dubček odvolaný z funkcie. Od apríla do októbra 1969 pôsobil ako predseda Federálneho zhromaždenia. Dubčekovi kritici mu napríklad vyčítajú, že rok po okupácii, v auguste 1969, podpísal neslávne známy „obuškový zákon“. Dubček podpísal „obuškový zákon“ ako predseda Federálneho zhromaždenia. Sám sa pritom snažil robiť obštrukcie, ktorými chcel minimálne oddialiť prijatie „obuškového zákona“ a zmierniť jeho obsah. Ako poslanec za zákon nehlasoval. Neskôr tvrdil, že zákon musel podpísať. Vo svojich pamätiach napísal, že to bola jeho najväčšia politická chyba. Bol tiež vo vysokých funkciách v čase upálenia sa Jana Palacha a následných mnohotisícových demonštráciách proti prítomnosti okupačných vojsk začiatkom roka 1969.
Od októbra 1969 potom krátko pôsobil ako veľvyslanec v Turecku. Viacerí od neho očakávali, že využije túto funkciu na emigráciu do zahraničia, čo však neurobil. V roku 1970 bol vylúčený z KSS.
V Ankare sa nachádza Dubčekova ulica, po turecky Dubçek Caddesi. Dubčekova busta sa nachádza v parku pomenovanom po Dubčekovi. V Ankare pôsobil pár mesiacov v roku 1970 ako veľvyslanec Československa.
Život v domácom exile až do novembra 1989
Napokon bol Dubček nútený sa z verejného života úplne stiahnuť. V domácom exile vo vile na Mišíkovej ulici 31 v Bratislave pod Slavínom (v ktorej býval od roku 1962 a odkúpil ju v roku 1968 ) bol prinútený žiť v izolácii takmer po celé dve desaťročia. V rokoch 19701985 pracoval za minimálnu mzdu pre podnik Západoslovenské štátne lesy v bratislavských Krasňanoch ako mechanizátor. Bol vylúčený zo všetkých spolkov a organizácií, dokonca aj z tých, v ktorých museli byť zamestnanci v tom čase povinne. Bola mu odňatá vojenská hodnosť aj cestovný pas. Bol zbavený členstva vo Zväze protifašistických bojovníkov, hoci od začiatku sa zapájal do bojov v SNP. Počas normalizácie bola proti nemu vedená propagandistická kampaň, ale Dubček sa svojho presvedčenia nevzdal. Písal obsiahle protestné listy Federálnemu zhromaždeniu, Slovenskej národnej rade, prokuratúre a ďalším inštitúciám. Podporoval aktivity Charty 77 hoci túto občiansku iniciatívu nepodpísal a do jej aktivít sa osobne nezapájal.
Po celé normalizačné obdobie (od roku 1971 do decembra 1989) bol sledovaný Štátnou bezpečnosťou ako nepriateľská osoba pod krycím menom „ESER“. Sledovaný bol aj jeho syn Peter. Dubček po novembri 1989 často spomínal na svoju veľkú izoláciu a sledovanie seba i svojej rodiny, čo výrazne obmedzilo jeho kontakty s okolím. Jeho postavenie sa výraznejšie zmenilo, keď v roku 1985 odišiel do dôchodku a v ZSSR nastúpil k moci Michail Gorbačov a postupne začal politiku prestavby (perestrojka) a otvorenosti (glasnosť).
Krátko pred nežnou revolúciou si ho opätovne začala všímať západná tlač a rozhlasové stanice. V roku 1984 francúzska šansoniérka Alice Dona zložila s Claudom Lemeslom pieseň “Le jardinier de Bratislava” (Záhradník Bratislavy). Podľa Dubčekovho priateľa Pavla Polláka bola inšpirovaná osobnou návštevou speváčky v Dubčekovej záhrade v Bratislave.
Začiatkom roku 1988 (10. januára 1988) rozsiahly rozhovor s ním uverejnili denník Komunistickej strany Talianska L' Unita, ktorý citovali mnohé svetové agentúry. Dubček poskytol L' Unita viac ako 50 strán písomných odpovedí na pripravené otázky a potom sa v Prahe na Václavskom námestí stretol so zástupcom šéfredaktora Renzom Foa. L'Unita charakterizovala podklady ako najúplnejšie verejné vyjadrenie názorov Dubčeka od jeho zvrhnutia. New York Times upozornil na Dubčekove značné sympatie a nádeje vkladané do Gorbačova, ktorého prirovnával k svojej politike pred 20 rokmi. Pokiaľ Dubček o vlastnej izolácii povedal: „Určite, bolo mi dovolené čítať, ale nie všetko a nie nahlas“, jeho nasledovník a oponent Gustáv Husák, v rovnakom čase (9. 1. 1983) práve prijal Rad Lenina. V rovnakom roku Bolonská univerzita, ktorá oslavovala 900 rokov od svojho založenia, udelila Dubčekovi čestný doktorát z politických vied. Pri tejto príležitosti v aule Santa Lucia 13. novembra 1988 predniesol prejav. Vo Vatikáne ho prijal Ján Pavol II.