cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Nučice
Nučice môžu byť:
Iron (album Ensiferum)
Iron je druhý štúdiový album folk metalovej hudobnej skupiny Ensiferum.
Bábkové divadlo Košice
Bábkové divadlo Košice je profesionálne bábkové divadlo v Košiciach.
Založenie
Bábkové divadlo Košice vzniklo ako štvrté na Slovensku, rozhodnutím zo dňa 17. júna 1959. Prvou premiérou bola hra J. Pehra – L. Spáčila Guliver v Maňuškove v réžii Dr. A. Pogorielova. Tento spolu s prvým riaditeľom a dramaturgom divadla A. Futášom vsadili na overené diela českých a sovietskych autorov. A. Futáš zostavil umelecký súbor z mladých hercov, zväčša amatérov, ktorých neskôr posilnili absolventi pražskej bábkarskej fakulty Akademie muzických umění v Prahe.
60. roky
Už v šesdesiatych rokoch sa o tomto divadle hovorilo ako o stabilnom telese s pevnou pozíciou na československej bábkarskej scéne. Nasledujúce úspechy v sedemdesiatych rokoch potvrdzujú aj výborné herecké výkony zakladujúcich členov súboru, ku ktorým prišli ďalší mladí tvorcovia, známi aj z televíznych večerníčkov z dielne divadla.
80. roky
náhľad|Budova na Tajovského 4 Osemdesiate roky sa niesli v znamení hľadania nových tém a výrazových prostriedkov. Vyvrcholením tohto obdobia je príchod absolventa pražskej AMU, režiséra a autora detskej literatúry Jána Uličianskeho. Jeho pozoruhodné básnické videnie prevedené na košické javisko prinieslo niekoľko pozoruhodných inscenácií, ktoré sa dočkali ocenenia na domácich i zahraničných festivaloch. Najúspešnejšou inscenáciou z tohto obdobia s rekordným počtom repríz je hra Janka Pipora.
90. roky
Deväťdesiate roky, poznačené pádom totality, navodili zmeny v umeleckom, ale i prevádzkovom režime divadla. Členovia košického bábkového divadla mali potrebu realizovať sa aj mimo paravanu, a tak v roku 1995 pribudlo pri divadle činoherné štúdio Jorik. Budova na Roosveltovej ulici, v ktorej divadlo prežilo štyridsať rokov, sa vrátila pôvodnému majiteľovi. V júni 1999 bol jej stav nevyhovujúci, tak ju kompetentné orgány vyhlásili za života nebezpečnú. Sezónu 1999/2000 začalo divadlo v provizóriu na Tajovského 4 v časti areálu, ktorý po rekonštrukcii slúži potrebám divadla. Ide aj o ďalšie objekty na Alžbetinej a Vrátnej ulici, kde je bábková sála, amfiteáter a divadelná scéna Jorik.
Súčasnosť
V súčasnosti má divadlo dva hracie priestory. Bábkovú sálu, ktorá sa nachádza v objekte na Alžbetinej ulici a Veľkú sálu pre bábkoherné a činoherné predstavenia pre mládež a dospelé publikum známu ako scéna Jorik na Tajovského ulici. Štúdio Jorik vzniklo v roku 1995 ako výsledok nástojčivej potreby členov košického bábkového súboru realizovať sa aj mimo paravanu.
Za uplynulých 50 rokov uviedlo divadlo 185 premiér, pri priemernej ročnej návštevnosti 30 tisíc divákov.
Po odchode Pavla Hrehorčáka v roku 2022 z postu riaditeľa bola poverená riadením divadla Zuzana Szabová do augusta 2023, kedy by ju mala nahradiť Lenka Papugová.
Zuienkerke
Obyvateľstvo
Obec má približne 2 765 obyvateľov (2013).
Časti obce
Od 1. januára 1977 obec Zuienkerke pozostáva z týchto častí (bývalých obcí):
Kežmarský štít
Kežmarský štít je vrch vo Vysokých Tatrách na Slovensku. Leží nad osadou Tatranské Matliare, približne severozápadne od Kežmarku. Severným smerom stojí v Doline Zeleného plesa Chata pri Zelenom plese, juhovýchodným je lanovkou prístupné Skalnaté pleso.
Názov
Keďže štít ležal v niekdajšom chotári mesta Kežmarok, dostal pomenovanie podľa neho. Je viacero hypotéz o etymológii názvu Kežmarok. Jedna z nich hovorí, že meno mesta je odvodené z Kevesmark, podľa hunského vodcu Keve, ktorý tu niekde v okolí padol. Je to však len fantázia. Iné hypotézy vychádzajú z východo a západogótskeho slova kasen (očariť, nadchnúť), hornonemecky kosen. Mark znamená les, alebo horský pasienok. Kežmarok mohol znamenať očarujúci les alebo čarovnú horskú pastvinu. Pravdepodobne toto môže byť pôvod jeho názvu. Jestvuje aj iná hypotéza. V latinčine sa objavuje názov forum Caseorum (Caseoforum, Caseopolis), ktoré znamenajú trhovisko so syrom, čomu zodpovedá aj neskoršie nemecké meno mesta Käsmark. Sú aj iné.
Pôvodne štíty v tejto oblasti aj s Lomnickým štítom zastrešoval spoločný názov „Kežmarské vrchy“. Prvý samostatný názov Mutter (Matka) alebo Grossmutter (Babka) bol v protiklade k Lomnickému štítu, ktorý volali Dedo. Mnohí obyvatelia si zamieňali názvy Huncovského a Kežmarského štítu. Súviselo to s polohou, keď štít ležal v tom alebo inom chotári. Po úprave chotárnych hraníc v roku 1863 ostali južné svahy štítu v huncovskom chotári, severné pridelili Kežmarku. Boli dvaja majitelia, ale úradne sa štít volal Kežmarský.
Poloha
Nachádza sa vo východnej polovici Tatier, v geomorfologickom podcelku Východné Tatry a časti Vysoké Tatry. Leží v Prešovskom kraji, v okrese Poprad a na katastrálnom území mesta Vysoké Tatry. Najbližšími sídlami sú juhovýchodne situované Kežmarské Žľaby, Tatranské Matliare a Tatranská Lomnica, južne sa nachádza Starý Smokovec, severozápadne Tatranská Javorina a východne Tatranská Kotlina a Lendak. Štít sa nachádza v Tatranskom národnom parku a jeho vrcholom vedie hranica národnej prírodnej rezervácie Skalnatá dolina a Dolina Bielej vody kežmarskej.
Opis
Kežmarský štít je najvyšší vrchol v severovýchodnom ramene Lomnického štítu, od ktorého ho oddeľuje Vidlový hrebeň. Rázsocha Lomnického štítu sa v Kežmarskom štíte delí na juhovýchodné rameno, ktorého dominantou je Huncovský štít a na severnom ramene dominuje Malý Kežmarský štít. Hrebeň sa končí Veľkou a Malou Svišťovkou. Je najvyhľadávanejším a veľmi náročným horolezeckým terénom a jeho približne 550 metrov vysoká južná stena, ktorá spadá do Skalnatej doliny, je jednou z najkrajších vo Vysokých Tatrách.
Okrem týchto susedných štítov sa severne nachádza Kolový štít, Jastrabia veža , Jahňací štít , Kozí štít a Predné Jatky , východne Bujačí vrch , Stežky , Veľká Svišťovka a Huncovský štít, južne Lomnický hrb  a Veľká Lomnická veža  a západne Lomnický štít , Pyšný štít , Ľadový štít , Baranie rohy  a Čierny štít. Severným smerom sa nachádza Zmrzlá dolina, ktorou do Doliny Zeleného plesa vodu odvádza Zelený potok, smerujúci do Kežmarskej Bielej vody v povodí rieky Poprad. Pri Zelenom plese stojí horská chata. Južné svahy klesajú do Skalnatej doliny so Skalnatým plesom, ktorým odteká voda Skalnatým potokom. Na vrchol nevedie značený turistický chodník.
Výstupy
Traduje sa, že prvý na jeho vrchol vystúpil Dávid Fröhlich. Zachoval sa Fröhlichov opis jeho túry, na ktorú sa vybral s dvomi priateľmi. Hoci nemenuje štít, na ktorý vystúpil, predpokladá sa, že to bol práve Kežmarský štít. Bolo to, ako píše „okolo Jána, v júni 1615“.
''„Spišská župa je veľmi bohatá na mestá a dediny... Hovorí sa tu po nemecky, poľsky, slovensky, maďarsky a latinsky... Medzi pohoriami na prvom mieste sú Karpaty. Najstrmšie a najvyššie z týchto horských hrebeňov, ktoré čnejú nad mraky, sú v blízkosti mesta Caesareopolis, všeobecne nazývaného Kežmarok, podľa ktorého ich aj volajú Kežmarským pohorím, alebo vzhľadom na to, že sú stále pokryté snehom, aj Snežným pohorím. Slováci ich označujú ako Tatry alebo Tarcal, čo znamená holé, dolámané vrchy... Skalné veže Kežmarského pohoria sú oveľa divšie a strmšie než talianske, švajčiarske a tirolské Alpy. Sú takmer bez ciest a milovníci prírody ich zriedka navštevujú. Rád by som iba mimochodom poznamenal, že som sa chcel v júni 1615 v spoločnosti dvoch spolužiakov oboznámiť s výškou tohto pohoria. Keď som po veľkej námahe vystúpil na temeno prvej skalnej veže, myslel som si, že som dosiahol konečný ciel, avšak iba vtedy sa vynoril ďalší, ešte vyšší skalný štít. Keď som liezol po obrovských, voľne ležiacich balvanoch - ak pútnik aspoň jedným z nich pohne z miesta a zhodí ho, pripadne skotúľa do doliny, strhne takýto balvan tisíce ďalších s toľkým rachotom, že sa pútnik zľakne, akoby sa celý vrch váľal a chcel ho pod sebou pochovať - vynoril sa ďalší, ešte mohutnejší končiar. Tak som bol nútený v najväčšom nebezpečenstve života preliezť niekoľko menších vrcholcov, z ktorých každý bol vyšší než predošlý, ako aj taký istý počet svahov nad priepasťami, kým som neprenikol po najvyšší štít. Keď som pozrel z tých strmých vrchov dolu do dolín na ich úpätie, zarastené ohromnými lesmi, mohol som zbadať iba akúsi tmavú či belasú hĺbku, podobajúcu sa hĺbke vzduchu, ktorú voláme jasným blankytom neba. A zdalo sa mi, že by som nepadol na zem, ale rovno do neba, ak by som sa z tohto vrchu zrútil. Lebo pre ohromnú strminu vyzeralo všetko akosi rozriedené a matné. Keď som vystúpil na vyšší vrch, takmer som uviazol vo veľmi hustej hmle. Keď som ju však za pár hodín prekonal a keď som už bol neďaleko temena vrchu, pozrel som pri oddychu na miesta, kde ma predtým obklopovala hmla a videl som pohybujúce sa stlačené biele mraky. Nad nimi sa mi otvoril nerušený výhľad na niekoľko míľ až za hranice Spiša. Videl som aj iné vyššie sa vznášajúce a ďalšie, nižšie letiace mraky, ba niektoré sa vznášali nad povrchom zeme. Z toho mi vyplynuli tri pozorovania: že som vtedy prekročil začiatok stredného pásma vzduchu, že vzdialenosť oblakov od zeme nie je rovnako vysoká, ale podľa výparov je raz vyššia, inokedy nižšia, že najmenšia vzdialenosť mrakov od zemského povrchu je oveľa menšia, než si to niektorí fyzici myslia, totiž nie 72 nemeckých míľ, ale iba pol nemeckej míle.''
''Keď som vystúpil na temeno štítu, bol tam taký riedky a nehybný vzduch, že sa ani len vlások nepohol, hoci som dolu vo vrchoch cítil silný vietor. Z toho som mohol usúdiť, že končiare tohto karpatského pohoria sa vypínajú od úpätia do výšky jednej nemeckej míle a siahajú až do najvyššieho vzdušného pásma, do ktorého už vetry nedosahujú. Vystrelil som z ručnice a spočiatku nebolo počuť väčší zvuk, ako keď sa zlomí nejaká trieska alebo palica. Po nejakom čase však rachot veľmi zosilnel a zaplnil dolnú časť pohoria, kotliny a lesy. Keď som pri zostupe po niekoľkoročnom snehu v údolnej kotline znova vystrelil z ručnice, nastal väčší a silnejší praskot ako pri výstrele z dela. Zľakol som sa, že sa celý vrch roztrasie a že ma zasype. Ten rachot trval polovicu štvrťhodiny, až zaľahol aj do najvzdialenejších preliačin, odkiaľ sa potom ozvala niekoľkonásobná ozvena. V týchto vysokých horách sneží alebo padá ľadovec aj uprostred leta vždy, keď nad susednou rovinou prší, ako som sa mohol o tom aj vtedy presvedčiť. Svahy Karpát sú zalesnené, schodné a majú mnohé mená.“''.
Výstup, pravdepodobne, na tento štít opísal aj Vroclavčan Daniel Speer (16361707), ktorý v roku 1654 študoval na kežmarskom lýceu. Išiel rovnakou trasou ako pred nim Dávid Fröhlich. Opísal ho anonymne vo svojom cestopise Ungarischer oder Dacianischer Simplicissimus (Ulm 1683). Ďalší opis túry uverejnil Samuel Weber, evanjelický farár v Spišskej Belej v ročenke Uhorského karpatského spolku za rok 1890. Vystúpil naň z Huncovskej kotliny. Našli sa záznamy o výstupe J. G. Pawlikowského z Lievikovej kotliny (30. júla 1877), Ferenca Bogdányiho a L. Jägera s vodcom Martinom Spitzkopfom (14. augusta 1877) a Dr. Michala Greisingera, Ladislava Alexandra Mednyánszkeho a Alexandra Adolfa Gábriela z Doliny Bielej vody cez Veľkú Svišťovku a Huncovskú kotlinu (3. júla 1889) a mnohé iné. Prvými návštevníkmi v zime boli na vrchole Günter Oskar Dyhrenfurth a Alfred Martin 8. marca 1906.
Tatranské štíty si obľúbili extrémni lyžiari, ktorí sa pohybovali vo vysokohorskom teréne na začiatku 20. storočia. V osemdesiatych rokoch 20. storočia už lyžovali v strmých žľaboch so sklonom 60°. Vlado Tatarka (19452001) ako prvý zlyžoval Kežmarský štít západnou stenou s pokračovaním cez Cmiter do Skalnatej doliny. Bolo to 8. mája 1988. Tento výkon je doteraz považovaný za najťažší prvozjazd vo Vysokých Tatrách.
Výhľady
Turisticky voľne neprístupný skalnatý vrchol umožňuje kruhový rozhľad. Viditeľné sú okolité vrcholy Vysokých Tatier a hrebeň Belianskych Tatier, pri vhodných podmienkach aj Oravské Beskydy, Nízke Tatry, Stolické, Volovské, Slanské a Levočské vrchy, Branisko, Čergov a mnohé vrchy južného Poľska.
Prístup
Kežmarský štít sa nachádza na území národných prírodných rezervácií a Tatranského národného parku, preto vrchol nie je voľne prístupný. Výstup na vrchol Kežmarského štítu je možný len s horským vodcom.
Na susedný Lomnický štít však vedie z Tatranskej Lomnice lanovka a cez Veľkú Svišťovku prechádza červená turistická značka, spájajúca Skalnaté pleso a Chatu pri Zelenom plese.
2010 TK7
right|thumb|Planétka 2010 TK7 na snímke družice WISE (v zelenom krúžku) 2010 TK7 je planétka, ktorá je prvým potvrdeným trójanom Zeme. Planétka bola objavená družicou WISE v októbri 2010 a po prepočítaní nazhromaždených dát, ktoré potvrdili trójanský charakter jej dráhy, bol tento objav publikovaný v júli 2011. Priemer planétky sa odhaduje na 300 metrov a jej dráha v súčasnosti osciluje okolo libračného bodu L4 sústavy Slnko-Zem a v priebehu obdobia trvajúceho okolo 400 rokov pendluje medzi bodmi L4 a L3. K Zemi sa planétka najviac približuje na vzdialenosť asi 20 miliónov kilometrov.
Grande y Felicísima Armada
thumb|right|Zničenie armady v roku 1588 (v špan. „Veľká a prešťastná flotila“; iné, ľudové názvy: – „Neporaziteľné loďstvo“, „Neporaziteľná armáda“, Nepremožiteľná armáda, Armada) bolo vojenské loďstvo, ktorú dal postaviť Filip II. na inváziu do Anglicka.
28. mája 1588 vyplávala Armada pod velením vojvodu de Medina-Sidonia z Lisabonu, keď posledná loď opustila prístav až o dva dni neskôr. Flotila zamierila do kanálu La Manche, kde sa mala spojiť s armádou vojvodu Parmského, generála španielskych vojsk v Nizozemsku. Celé vojsko sa potom malo vylodiť v Anglicku. Po prehratej bitke pri Gravelines bola španielska flotila zahnaná na sever a pri návrate okolo škótskych a írskych brehov sa stretla s radou ničivých búrok. Do Španielska sa vrátilo len 64 lodí a okolo 10 000 mužov.
Etopédia
Etopédia je odbor špeciálnej pedagogiky, ktorý sa zameriava na výchovu, vzdelávanie a výskum sociálne narušenej mládeže (tzv. ťažko vychovateľnej). Tento typ mládeže sa vyznačuje primárnym defektom v oblasti sociálnej sféry. Cieľom etopédie je identifikovať a aplikovať optimálne formy pôsobenia na narušenú mládež, aby mohla byť plnohodnotne začlenená do spoločnosti. Etopédia sa zaoberá aj problémami súvisiacimi s psychickým zdravím narušenej mládeže a jej rodín. Metódy používané v etopédii sú zamerané na individuálne prispôsobenie, reedukáciu a prevenciu, aby sa zabezpečilo trvalé zlepšenie situácie ťažko vychovateľnej mládeže.
Jihlavský jazykový ostrov
thumb|right|Rozsah jihlavského jazykového ostrova. Jihlavský jazykový ostrov bol nemecký jazykový ostrov na pomedzí Čiech a Moravy v okolí Jihlavy (Iglau). Bol najvýznamnejšou nemeckou jazykovou enklávou v Českých krajinách. Tvorilo ho dovedna 56 nemeckých obcí.
Do roku 1945 bola oblasť obývaná prevažne nemeckým obyvateľstvom. Územie o veľkosti približne 10×40 km bolo roztiahnuté v severojužnom smere. V menšej južnej, moravskej, časti zasahoval k obciam Stonařov a Otín, vo väčšej severnej, českej, zase k Ždírci a Jilemníku neďaleko Havlíčkovho Brodu (do roku 1945 Německý Brod). Najväčšiu šírku ostrov dosahoval v okolí Jihlavy.
Do prvej svetovej vojny
Nemectvo v Jihlave malo 800-ročnú tradíciu. Nemecká komunita bola založená kolonizačnou vlnou, ktorú podporovali Přemyslovci, v prvej polovici 13. storočia. Vtedy tu boli objavené ložiská striebra a panoval nedostatok pracovnej sily. Kolonistom boli udeľované široké privilégiá a preto s baníkmi prichádzali aj remeselníci, kupci apod. Nemci tak osídlili celú oblasť, v ktorej si udržiavali vedúce postavenie.
Ich zásluhou bolo vypracované tzv. Jihlavské horní právo, udelené mestu okolo roku 1249. Ním sa posilnilo postavenie mesta v rámci krajiny a súčasne sa vytvorili podmienky na stáročnú germanizáciu.
Rozvoj továrenskej výroby na začiatku 19. storočia znamenal prílev českej pracovnej sily z českého vnútrozemia do Jihlavy. Posilňovanie českého etnika, ktoré bolo predtým bez problémov ponemčované, vyvolalo zakladanie nemeckých spolkov, ktoré sa snažili o obranu a upevňovanie nemectva. Takisto počet českých škôl bol podhodnotený - v roku 1910 žilo v Jihlave podľa oficiálnych štatistík 5 210 Čechov, ale sídlila tu len jedna česká základná škola s ôsmimi triedami.
V ČSR
Po prvej svetovej vojne tu panovala nespokojnosť so vznikom Česko-Slovenska a pod vedením nemeckého politika Logmanna von Auen sa Nemci pokúšali vytvárať nemecké župy (Nemecké Čechy, Sudetenland, Deutschsüdmähren, Šumavská župa), ktoré sa mali stať súčasťou Nemecka, resp. Nemeckého Rakúska. Česko-Slovensko ale nemecko-rakúskym nárokom neustúpilo a územie tak zostalo súčasťou ČSR.
Jihlavský jazykový ostrov bol určitý fenomén v rámci prvej i druhej republiky. Adolf Hitler ho dokonca na základe mníchovskej dohody pôvodne chcel zlúčiť s Ríšou. Oblasť ale nehraničila so Sudetami a preto bola na šesť mesiacov jestvovania druhej republiky ponechaná Česko-Slovensku.
Územný rozsah a demografia
Do roku 1945 bola oblasť obývaná prevažne nemeckým obyvateľstvom. Územie o veľkosti približne 10×40 km bolo roztiahnuté v sverojužnom smere. V južnej, moravskej, časti zasahoval k obciam Stonařov a Otín, vo väčšej severnej, českej - patril sem takmer celý súdny okres Štoky, zase k Ždírci a Jilemníku neďaleko Havlíčkovho Brodu. Najväčšiu šírku ostrov dosahoval v okolí Jihlavy.
V roku 1910 v oblasti žilo 48 692 obyvateľov, z toho 38 528 malo obcovaciu reč nemeckú (približne 79 %). V roku 1921 na tom istom území bolo sčítaných 48 056 obyvateľov, pričom Nemcov bolo 25 742 (54 %).
Literatúra
O udalostiach v jihlavskom jazykovom ostrove počas Protektorátu Čechy a Morava sa obšírne venuje kniha Jihlava pod hákovým křížem ocenená cenou Rady mesta Jihlava za rok 2009. Prípad povojnového násilia páchaného na obyvateľoch nemeckej národnosti pri Dobroníne na Jihlavsku sa označuje ako „prípad Budínka“.
Gustav Ludwig Hertz
Gustav Ludwig Hertz (* 22. júl 1887, Hamburg, Nemecko – † 30. október 1975, Berlín, NDR) bol nemecký experimentálny fyzik a synovec slávneho Heinricha Rudolfa Hertza, po ktorom je pomenovaná jednotka Hz.
V roku 1925 dostal spolu s Jamesom Franckom Nobelovu cenu za fyziku za objav zákonov opisujúcich zrážky atómov s elektrónmi. Franckov-Hertzov experiment bol jedným z prvých pokusov, ktorý preukazoval Bohrov model, čo bol predchodca kvantovej mechaniky.
Beckerich
Beckerich je luxemburská obec v kantóne Redange v okrese Diekirch.
Obyvateľstvo
Beckerich má 2307 obyvateľov (2011).
Graf vývoja obyvateľstva:
Ekonomika
S 3.67% bolo v Beckerich nezamestanosť nižšia o 3.3 % ako luxemburský priemer v roku 2010.
Richard Rorty
Richard McKay Rorty (* 4. október 1931, New York, USA – † 8. jún 2007, Palo Alto, Kalifornia ) bol americký filozof pôvodne analytickofilozofickej orientácie, ktorý sa stal postupne (najmä cez pragmatizmus a osvojenie si ideí Wittgensteina, Heideggera, postpozitivizmu, komuniológie atď.) synkretikom a predstaviteľom postmodernej filozofie. Profesor Princetonskej univerzity.
Životopis
Narodil sa v New Yorku Jamesovi a Winifred Rortyovým. Matka bola dcérou Waltera Rauschenbuscha, teológa hnutí Social Gospel.
V rokoch 1961 - 1981rokov působil na Princeton University ako profesor filozofie. . V roku 1982 získal Kenanovu profesúru humanitných vied (Kenan professor in Humanities) na University Of Virginia. V roku 1997 sa stal emeritným profesorom komparatistiky (a filozofie, s laskavým zvolením, na Stanford University. Bolo to obdobie jeho najväčšj popularity, raz dokonca žartoval, že mu bola zverená funkcia „prechodného profesora v preveľmi módnych štúdiach“.
Zomrel 8. júna 2007 na rakovinu pankreasu.
Osnabrück
Osnabrück je nemecké mesto v spolkovej krajine Dolné Sasko, ktoré má viac než 163 000 obyvateľov.
Dejiny
Osnabrück založil Karol Veľký v roku 780 ako sídlo arcibiskupa. Názov Osnabrück vznikol buď zo spojenia slova Ossen (Ochse/vôl) a Brügge (Brücke/most), alebo podľa rieky Hase (Asena). V roku 804 založil Karol Veľký Carolinum, jedno z najstarších gymnázií. Listina, ktorá to dokladá, je však možno falošná. Mesto riadi už od 14. storočia rada, od roku 2001 50-členná, ktorej predsedá starosta. Od roku 1946 je do čela volený primátor. Medzi rokmi 1561 a 1639 prebiehalo v Osnabrücku veľké prenasledovanie čarodejníc. Počas starostu Hammachera (1565 – 1588) bolo kvôli tomu popravených 163 žien, väčšinou upálením. Starosta Pelster (1636 – 1639) nechal popraviť viac než 40 žien. Celý proces s čarodejnicami mal za následok smrť 276 žien a dvoch mužov.
V roku 1570 žilo v Osnabrücku asi 7 500 obyvateľov. V roku 1575 mesto zasiahol mor pri ktorom zomrelo okolo 75 % obyvateľov. Počet obyvateľov sa v nasledujúcich rokoch ďalej znižoval, najmä kvôli epidémiám, požiarom, hladomoru a vojnám. Vďaka industrializácii a vybudovaniu železnice sa počet obyvateľov opäť zvýšil. V roku 1780 to bolo vyše 6 000, 1823 takmer 11 000 a v roku 1900 to už bolo viac než 50 000 obyvateľov. Do roku 1833 ide len o odhady, od tohto roku sa už počet obyvateľov zaznamenával. V roku 1632 bola v Osnabrücku založená jezuitská univerzita (z gymnázia Carolinum). 24. októbra 1648 bol v Osnabrücku a v Münsteri uzavretý Vestfálsky mier.
Pierre Teilhard de Chardin
Pierre Teilhard de Chardin (* 1. máj 1881, Orcines – † 10. apríl 1955, New York) bol francúzsky filozof, paleontológ, geológ, antropológ, jezuita.
Osnabrück
Dejiny
V roku 1806 patril Osnabrück na krátky čas k pruskému kráľovstvu. V roku 1807 prešlo mesto k vestfálskemu kráľovstvu, v decembri roku 1810 k francúzskemu cisárstvu. V roku 1815 sa mesto stalo súčasťou Hannoverska, v roku 1866 sa vrátilo k pruskému kráľovstvu. V roku 1907 bola postavená stará židovská synagóga, ktorá bola v roku 1938 spálená (nová synagóga bola postavená v roku 1967). V roku 1914 bola k Osnabrücku pripojená obec Schinkel, v roku 1940 obec Haste, čím počet obyvateľov prekročil 100 000 a Osnabrück sa stal veľkomestom.
Pierre Teilhard de Chardin
Život
V rokoch 1919–1923 intenzívne pokračoval v štúdiu na Sorbone (paleontológia, zoológia, botanika, geológia) a v roku 1922 tu obhájil doktorskú prácu. Popri štúdiu, v rokoch 1920 až 1923, prednášal geológiu na Katolíckom inštitúte v Paríži, kde ho po dosiahnutí doktorátu (promovaný bol 22. marca 1922) prijali ako asistenta geológie. V štúdiách však neustále pokračoval v Múzeu histórie prírody v Paríži. Jeho záujem sa čím ďalej tým viac sústreďoval na štúdium pôvodu človeka, v čom ho podporovali aj jeho priatelia profesor Boule a Henri Breuil z Inštitútu pre ľudskú paleontológiu. Teilhardova doktorská práca, ktorá bola zameraná na cicavce žijúce v oceáne, upútala pozornosť niekoľkých významných paleontológov a v priebehu niekoľkých rokov tak mohol nadviazať významný kontakt s odborníkmi nielen vo Francúzsku, ale aj v Belgicku, Anglicku, vo Švajčiarsku, v USA i v Číne. V tom období (v roku 1923) už bolo napísané jedno z jeho hlavných diel: Božské prostredie (Le milieu Divin), ktoré však nedostalo cirkevné schválenie (imprimatur).
Osnabrück
Dejiny
Počas druhej svetovej vojny bol Osnabrück cieľom 79 náletov. Bolo zničených veľa historických budov a poškodených viac než 65 % mesta. Historická časť mesta bola zničená prakticky celá. V roku 1970 bola k Osnabrücku pripojená obec Sutthausen, roku 1972 obce Atter, Pye, Lüstringen, Gretesch, Darum, Voxtrup, Nahne a Hel. V roku 1995 bol zaznamenaný historicky najvyšší počet obyvateľov, a to 168 618. Na konci februára 2006 žilo v Osnabrücku 164 695 ľudí.
Znak mesta
50px|left|upright|Znak Osnabrücku V znaku mesta Osnabrück je čierne koleso so šiestimi lúčmi. Koleso ako znak sa nachádza už na pečatiach z 13. storočia. Pri kolese býval zobrazovaný ešte svätý Peter. Pôvodne bolo koleso červené, od roku 1496 je čierne.
Pierre Teilhard de Chardin
Život
V roku 1923 odcestoval Teilhard do Číny, kde sa prakticky celých 23 rokov (s prerušením tromi krátkymi pobytmi vo Francúzsku) zúčastňoval na niekoľkých vedeckých výpravách hľadajúcich stopy po antropoidoch. V tom čase získal slávu ako spoluobjaviteľ človeka pekinského (sinanthropus pekinensis) a nadviazal trvalú spoluprácu s mnohými vedeckými inštitúciami. Počas druhej svetovej vojny (1938-1945) sa zdržiaval v Pekingu. V tom čase dokončil svoje dielo: Ľudský fenomén (Le Phénomèn humain), ktoré v hlavných obrysoch vznikalo už v rokoch 1914–1919, ba i skôr, o čom svedčí Teilhardova korešpondencia z tých čias. Napísal aj iné vedecké spisy, medzi nimi významný spis Kresťanstvo a evolúcia (Christianisme et Evolution). Spolu s ďalším jezuitom Leroiom založil pekinský geobiologický ústav a v roku 1943 začal vydávať periodikum Geobiologica.
Osnabrück
Pamiatky
Radnica – stavba trvala 25 rokov, dokončená bola v roku 1512. Štýl stavby je neskorogotický. V roku 1648 bol na radnici uzavretý Vestfálsky mier a je tu k nahliadnutie kópia listiny.
Pierre Teilhard de Chardin
Život
Pobyt vo Francúzsku v rokoch 1946–47 bol pre Teilharda významný tým, že nadviazal priateľstvo s popredným zoológom Juliánom Huxleyom a viedol vedeckú polemiku s Gabrielom Marcelom. V septembri 1947 jezuitskí predstavení zakázali Teilhardovi písanie filozofických spisov. Podobný zákaz ho postihol už v roku 1933, keď mu zakázali vykonávať v Paríži akékoľvek verejné a vedecké, pedagogické a iné funkcie. V roku 1948 mu cirkevní predstavení zabránili prijať katedru, ktorú mu ponúkali na Collège de France. V roku 1950 bol vymenovaný za člena francúzskej Akadémie vied a v tom istom roku mu cirkevná cenzúra zakázala publikovať knihu: Ľudská zoologická skupina (Le groupe zoologique humain). Na pokyn svojich rehoľných predstavených opustil Paríž a natrvalo sa usadil v New Yorku, kde potom spolupracoval s Centrom pre antropologické výskumy. V New Yorku 10. apríla 1955, na veľkonočnú nedeľu, ktorú začal slávením svätej omše v Katedrále sv. Patrika, na sklonku dňa - počas rozhovoru s priateľmi pri šálke čaju - náhle zomrel na srdcové zlyhanie. Pochovaný je na jezuitskom cintoríne v St. Andrew´s on Hudson, asi 160 km od mesta New York. (Cintorín dnes patrí Americkému kuchárskemu inštitútu (Culinary Institute of America).
Osnabrück
Pamiatky
Zámok – pochádza z druhej polovice 17. storočia, postavený bol v barokovom slohu. Za druhej svetovej vojny bol zničený, neskôr znovu postavený. Od roku 1953 v ňom bola vysoká škola pedagogická, od roku 1974 tu je sídlo univerzity Osnabrück.
Divadlá
Theater Osnabrück; Figurentheater; Plattdeutsche Spielgemeinschaft Voxtrup
Pierre Teilhard de Chardin
Život
Po smrti Teilharda de Chardin boli zo všetkých knižníc duchovných inštitúcií stiahnuté všetky jeho knihy. V roku 1962 vyhlásilo Sväté ofícium tzv. Monitum, ktoré vystríhalo pred omylmi autora Ľudského fenoménu. Zároveň však vyvolalo rôznorodé komentáre ako v katolíckych periodikách, tak aj v politických denníkoch. To malo za následok prejavenie mnohonásobne vyššieho záujmu o Teilhardovo dielo. Počas Druhého vatikánskeho koncilu sa výrazne zmenila atmosféra, hlavne zásluhou pápeža Jána XXIII., a v roku 1963 sa už objavuje v katolíckom revue Wiež tento komentár: „ ... hodnotenie koncepcie Teilharda de Chardin, obsiahnuté v Monite, nemôže byť pokladané za jednomyseľný a konečný názor vedenia cirkvi, ale jedine za výraz znepokojenia niektorých jej predstaviteľov“.
Krátko po smrti Pierra Teilharda de Chardin vznikol vedecký výbor, ktorý sa ujal vydávania jeho prác a tak sa vydali do sveta myšlienky tohto neobyčajného jezuitu.
Pierre Teilharda de Chardin vo svojej filozofickej koncepcii sa na základe zákonov biologického vývoja človeka snaží ukázať proces hominizácie (zľudštenia) sveta, ktorý považuje za ústredný pozemský jav, ako proces zahrnujúci zároveň zduchovnenie sveta a tým aj jeho divinizáciu (zbožšťovanie) ako vývoj, ktorý smeruje „vpred“ a „hore“ k „bodu Omega“, k duchovnému centru, k Bohu; jednorazový akt stvorenia nahradzuje vývinovým procesom.
Dielo
Slovensky vyšlo
Osnabrück
Múzeá
Domschatzkammer (Klenotnica dómu); Erich-Maria-Remarque-Friedenszentrum (Centrum mieru Ericha-Maria-Remarqua); Felix Nussbaum Haus (Dom Felixa Nussbauma); Kulturgeschichtliches Museum (Múzeum kultúrno-historických dejín); Kunsthalle Dominikanerkirche (Dom umenia dominikánskej cirkvi); Museum am Schölerberg (Múzeum na Schölerbergu); Museum Industriekultur (Múzeum priemyselnej kultúry)
Média
V Osnabrücku vychádza denník Neue Osnabrücker Zeitung. Každý týždeň vychádzajú Osnabrücker Sonntagszeitung a Osnabrücker Nachrichten. Mesačníky sú Insider Osnabrück, Straßenzeitung Abseits!? a mestský ilustrovaný magazín Stadtblatt. V meste sídli regionálne štúdio Norddeutscher Rundfunk, ktoré vytvára programy pre rozhlas aj televíziu.
Doprava
V Osnabrücku sa nachádza Letisko Osnabrück-Atterheide a asi od centra Medzinárodné letisko Münster-Osnabrück. Električková doprava bola v Osnabrücku zavedená v roku 1906. Po druhej svetovej vojne začali jazdiť trolejbusy, ktoré však boli v roku 1968 zrušené.
Baranie rohy
Baranie rohy je názov vrchu vo Vysokých Tatrách na Slovensku. Leží nad osadou Tatranská Lomnica, približne severne od Popradu. Južným smerom stojí Téryho chata.
Názov
Je odvodený zo susedstva s útvarmi, ktoré majú podobné pomenovanie nad Baraňou kotlinkou. Vyplýva aj z faktu, že má dva vrcholy, ktoré pripomínajú svojim tvarom zvieracie rohy.
Poloha
Nachádza sa vo východnej polovici Tatier, v geomorfologickom podcelku Východné Tatry a časti Vysoké Tatry. Leží v Prešovskom kraji, v okrese Poprad a zasahuje na katastrálne územie mesta Vysoké Tatry a obce Tatranská Javorina. Najbližšími sídlami sú juhovýchodne situovaná Tatranská Lomnica, južne sa nachádza Starý Smokovec, severozápadne Tatranská Javorina a severovýchodne Ždiar. Štít sa nachádza v Tatranskom národnom parku a v blízkosti jeho vrcholu sa stretávajú hranice národnej prírodnej rezervácie Javorová dolina, Dolina Bielej vody kežmarskej a Studené doliny.
Opis
Baranie rohy ležia v hlavnom hrebeni Vysokých Tatier, medzi Ľadovým štítom a Jahňacím štítom. Charakteristická je rozsiahla vrcholová sutinová plošina, niekedy nazývaná Barania galéria (nad južnou stenou). Mohutný štít má dva vrcholy - hlavný juhovýchodný a Baraňou škárou oddelený severozápadný (nazývaný Vyšná Barania strážnica). Hlavný leží asi od hlavného hrebeňa, preto patrí už do mohutnej rázsochy Lomnického štítu. Tá vedie juhovýchodným smerom a susedný Spišský štít oddeľuje výrazné Baranie sedlo.
Východne susedí Pyšný štít, Lomnický štít , Kežmarský štít a Veľká Svišťovka , severne sa nachádza Jastrabia veža , Čierny štít , Kolový štít , Svinka  a Kopa brán , západne Svišťovky , Snehový štít , Široká  a Ľadový štít  a južne Široká veža , Slavkovský štít  a Prostredný hrot. Baranie rohy sa týčia nad Čiernou dolinou, Kotlinou Piatich spišských plies a Veľkou Zmrzlou dolinou Severne ležiacou Čiernou dolinou vodu odvádza Čierny potok do Javorinky v povodí Dunajca, južne sa nachádza Kotlina Piatich spišských plies, ktorou voda odteká Malým Studeným potokom a východne situovanou Veľkou Zmrzlou dolinou odteká Zeleným potokom do Kežmarskej Bielej vody v povodí rieky Poprad. Na vrchol nevedie značený turistický chodník.
Výhľady
Turisticky voľne neprístupný skalnatý vrchol umožňuje kruhový rozhľad. Viditeľné sú okolité vrcholy Vysokých Tatier a hrebeň Belianskych Tatier, pri vhodných podmienkach aj časť Popradskej kotliny, Nízke Tatry, Volovské vrchy, Slanské vrchy, Levočské vrchy, Oravské Beskydy a mnohé vrchy južného Poľska.
Kľak (vrch v Malej Fatre)
Kľak je výrazný hôľnato-skalnatý vrchol na hlavnom hrebeni južnej časti Lúčanskej Malej Fatry. Leží približne južne od mesta Rajec.
Baranie rohy
Prístup
Baranie rohy patria k najľahšie dostupným, hoci neznačeným štítom nad. Normálny výstup vedie cez Baranie sedlo, na ktoré sa dá vystúpiť od Chaty pri Zelenom plese cez Veľkú Zmrzlú dolinu, alebo od Téryho chaty cez Kotlinu Piatich spišských plies len s horským vodcom. Podrobný rozpis horolezeckých ciest v juhozápadnej stene možno nájsť v externých odkazoch. Ďalšie sú vo východnej stene (napr. J. Brandobur, F. Kele, M. Mereš, R. Presler a A. Puškáš, IV, 1952). Štít sa nachádza na území národných prírodných rezervácií a Tatranského národného parku, preto vrchol nie je voľne prístupný. Na neďaleký Lomnický štít vedie lanovka a k horským chatám značené turistické chodníky.
Kľak (vrch v Malej Fatre)
Poloha
Nachádza sa na južnom okraji pohoria, v geomorfologickom podcelku Lúčanská Fatra a jej časti Kľak. Vrch leží v Žilinskom kraji, na hranici okresov Žilina a Martin a na jeho vrchole sa stretávajú hranice katastrálnych území obcí Fačkov a Vrícko. Najbližšími vrcholmi sú južným smerom po hrebeni ležiaci Reváň, východne ležiaci Partizán , severovýchodne v hlavnom hrebeni situovaná Ostrá skala a západne, v bočnom hrebeni ležiaci Malý Kľak.
Opis
Dominantný vrch širokého okolia je súčasťou hlavného hrebeňa Malej Fatry, ktorý vedie od Martinských holí juhozápadným smerom cez Ostrú skalu a Kľak do Fačkovského sedla. Nezameniteľný skalnatý vrch je viditeľný zo severu už od Rajeckých Teplíc, z južného smeru je pozorovateľný už z okolia Novák. Svahy pokrýva zväčša zmiešaný les, vrcholová skalnatá časť je bez porastu, čím umožňuje kruhový výhľad. Na vrchole stojí veľký kovový dvojkríž a turistický rázcestník. Severné svahy odvodňuje Suchý potok, juhozápadné svahy prítoky Ráztoky a východná časť masívu je pramennou oblasťou Vríce a jej prítokov. Práve na tejto riečke je na východných svahoch Kľaku 30 m vysoký Kľacký vodopád.
Vďaka nezameniteľnému vzhľadu, dobrej dostupnosti a znamenitému výhľadu je vrch častým cieľom organizovaných stretnutí turistov. Pod vrcholom, na súčasnej zelenej turistickej trase, bola v minulosti umiestnená horská chata. Dôkazom sú ostatky základov a dobová fotografia z roku 1947, umiestnená na skale.
Národná prírodná rezervácia Kľak
NPR Kľak zasahuje do katastrálneho územia obcí Fačkov a Vrícko. Chránené územie bolo vyhlásené v roku 1966 rozhodnutím Komisie SNR pre školstvo a kultúru č. 30, z 25. mája 1966 a úpravou Komisie pre ŠaK č. ŠaK 6527/1966-osv./6 z 10. júna 1966. Rozloha územia je s 5. stupňom ochrany prírody.
Predmetom ochrany je vrcholová časť najjužnejšieho výbežku Malej Fatry s cennými skalnými a lesnými rastlinnými spoločenstvami. Výskyt subalpínskych elementov na jednej z okrajových lokalít západnej časti Karpát umožňuje vedecké, náučné a kultúrno-osvetové využitie.
Výhľady
Vrchol Kľaku je výborný vyhliadkový bod s kruhovým výhľadom na všetky okolité pohoria (Vtáčnik, Kremnické vrchy, Veľká Fatra, Strážovské vrchy, Žiar). Vďaka nadmorskej výške je z odlesneného vrcholu ďaleký výhľad a pri vhodných podmienkach je pozorovateľný Veľký Choč, vrcholy Západných a Vysokých Tatier, Poľana, Sitno, Inovec, Veľká Rača, no tiež Lysú horu a Smrk v Moravsko-sliezskych Beskydách.
Prístup
Vrcholom Kľaku vedie vyhľadávaný turistický chodník, vedúci z Fačkovského sedla ďalej na sever hlavným hrebeňom pohoria. Pod vrcholom vo výške je Kľacký vodopád.
Tina (album)
Tina je prvý štúdiový album slovenskej speváčky Tiny.
Tristan a Izolda (opera)
Tristan a Izolda je opera (hudobná dráma) nemeckého skladateľa Richarda Wagnera. Patrí medzi jeho najvýznamnejšie diela. Opera s jej novátorským využitím harmónií, chromaticizmu a orchestrálnych farieb patrí medzi miľníky vo vývoji západnej hudby a mala veľký vplyv na ďalších skladateľov. Predznamenala atonalitu a spolu s Debussyho Faunovym popoludním tvorí prelom medzi hudbou 19. a 20. storočia.
Tina (album)
V roku 2004 vydala svoj debutový album s jednoduchým názvom Tina. Všetky anglické aj slovenské texty napísala samotná speváčka. Na albume sa producentsky podieľala trojica Zubák, Graus a Kachút. Ako single sa presadili skladby „Ty tiež“, „Stačí tak málo“, „Naša“, „Feel Like Making Love“ a „Sometimes“.
Vinosady
Vinosady je obec na Slovensku v okrese Pezinok.
Tina (album)
7. januára 2009 bola vydaná reedícia.
Tristan a Izolda (opera)
Operu charakterizuje erotická tajomná atmosféra. Skladateľ sa tu najviac priblížil myšlienke vnútornej drámy,vonkajšie okolnosti majú podradnú úlohu. Dielo bolo ovplyvnené filozofiou Arthura Schopenhauera.
Vinosady
Poloha
Obec leží pod úbočím Malých Karpát v nadmorskej výške 170 metrov medzi Pezinkom a Modrou. Od Bratislavy je vzdialená na východ a  východne od okresného mesta Pezinok.
Tristan a Izolda (opera)
Charakter hudby a jeho význam
Opera znamenala prelom nielen vo Wagnerovej tvorbe, ale v európskej hudbe ako takej a ovplyvnila jej ďalšie smerovanie. Novum spočívalo predovšetkým v harmonickej stránke diela a použití obohatených akordov a nedokončených a predlžovaných harmonických kadencií. Hoci sa tieto prvky vyskytujú v hudbe už od obdobia renesancie, Wagner ich využil cielene vo veľkej miere, v priebehu celého diela a sú spoluzodpovedné za špecifickú atmosféru opery, vyvolávajúce pocity túžby a nenaplneného očakávania. Najlepším príkladom nedokončenej kadencie je azda zamilovaný duet Tristana a Izoldy v druhom dejstve ("Wie sie fassen, wie sie lassen..."), kedy po dlhej gradácií sledu akordov, melodickej linky i dynamiky prichádza v poslednom momente namiesto očakavaného a uspokoujujúceho záverečného akordu ostrý disonantný akord v podobe prerušenia mileneckého páru Kurwenalom ("Rette Dich, Tristan!"). Rovnaká kadencia je ukončená až v záverečnej árií Mild und Leise. Veľkoryso využívané obohatené harmónie predstavujú akýsi odklon od tradičného tonálneho systému a určitým spôsobom tak anticipuje atonalitu, ktorá sa v plnej miere vyvinula v 20. storočí. Najznámejším príkladom Wagnerovej uvoľnenej tonality je slávny Tristanovský akord.
Vinosady
Časti
Vinosady sa skladajú z dvoch častí, ktoré boli do roku 1964 samostatnými obcami :
Tristan a Izolda (opera)
Tristanovský akord
Je to disonantne znejúci akord, ktorý tvoria tóny F, H, Dis a Gis. Prvýkrát sa objavuje v treťom takte predohry, neskôr v šiestom, desiatom, dvanástom takte a niekoľkokrát počas celej opery.
Vinosady
Pamiatky
V obci je rímskokatolícky Kostol svätého Martina z 19. storočia
Doložené historické názvy
Doložené sú tieto historické názvy  :
Tristan a Izolda (opera)
Tristanovský akord
Zápis prvých štyroch taktov opery, Tristanovský akord sa objavuje na začiatku tretieho taktu: 450px
Vinosady
Dejiny
Archeológovia na území Veľkého Tŕnia objavili zvyšky studne z 9. storočia, ktorú pravdepodobne vyhĺbili starí Slovania a tiež celé veľkomoravské sídlisko (na území Veľkého a Malého Tŕnia). Prvá historická správa o osídlení územia je z roku 1208, keď sa spomína, že Pezinok susedí s obcou Turdune.
Tristan a Izolda (opera)
1. dejstvo
Izolda sa plaví na lodi do Írska, spomína a zúfa si nad svojím osudom. Jej hnev je namierený proti rytierovi Tristanovi, ktorý v súboji zabil jej ženícha Mirolda. Hrot Miroldovho meča však ostal Tristanových útrobach, a ten sa nemože uzdraviť. Premenuje sa preto na Tantrisa, predstiera šialenstvo a vydá sa za Izoldou, ktorá je preslávená svojou mágiou a liečiteľskými schopnosťami. Izolda však podľa úlomku meča spozná, že ide o Tristana. Bojuje s pokušením nevládneho rytiera zabiť, keď však zodvihne meč, Tristan sa jej pozrie do očí, ona to nedokáže urobiť a uzdraví ho. Keď sa neskôr Tristan vydá do Írska, aby Izoldu priviezol ako nevestu svojmu strýkovi, kráľovi Markovi, Izolda to chápe ako nevďak a jej nenávisť voči Tristanovi vzrastá. Túži Tristana zabiť aj za cenu vlastnej smrti. Prikáže preto svojej družičke Brangäne, aby pripravila jed. Nechá si zavolať Tristana a prezradí mu, že vedela, že on bol Tantris a mala v rukách jeho život. Neskrýva jeho nenávisť voči nemu a Tristan uznáva svoju vinu a príjme čašu jedu. Keď dopije svoj diel, Izolda si od neho vezme čašu a tiež sa napije. V okamihu keď obaja čakajú smrť, vzplanie medzi nimi hlboká láska, lebo Bregnana namiesto nápoja smrti pripravila nápoj lásky.
Vinosady
Dejiny
Z listín je zrejmé, že časť územia Turne vlastnili aj grófi zo Svätého Jura a Pezinka.
Na pôvodne jednom chotári sa už koncom 13. storočia vyvinuli dve obce: Kučišdorf (=Čukárovce, dnes: Veľké Tŕnie) a Trlinok (=dnes: Malé Tŕnie).
Tristan a Izolda (opera)
2. dejstvo
Kráľ Marke odchádza z družinou na nočnú poľovačku. Izolda na jeho hrade čaká, dokým utíchnu hlasy odchádzajúcich lovcov aby mohla dať signál Tristanovi. Brangäna Izoldu varuje, že Melot, jeden z rytierov, si všimol zamilované pohľady, ktoré si vymieňa s Tristanom a podozrieva ich. Izolda však verí, že Melot je Tristanov najvernejší priateľ a zahasí pochodeň, čím privolá Tristana. Obaja milenci si opakovane vyznávajú lásku a rozhodnú sa pre spoločnú smrť. Brangäna z cimburií niekoľkokrát milencov varuje, že noc sa chýli ku koncu, oni jej ale nevenujú pozornosť. Nadránom sa družina vracia a Melot vedie kráľa Marka priamo za milencami, ktorých pristihnú v objatí. Kráĺ Mark je zdrvený, lebo začína milovať Izoldu a vyčíta synovcovi Tristanovi jeho zradu. Tristan je pripravený na smrť a ubezpečuje sa, že Izolda je rozhodnutá ho nasledovať. Vo vzájomnom súboji Tristan odhadzuje svoj meč a Melot ho zabije.
Vinosady
Dejiny
S Pezinkom spájali obec predovšetkým trhy a jarmoky už od 13. storočia. Trlinok mal s Pezinkom spoločného zemepána do 17.storočia. Azda už od 14. storočia bola v Kučišdorfe fara. V 16. storočí v čase reformácie sa stal Kučišdorf filiou Modry, no od roku 1759 patril k Pezinku. V danej dobe sa zväzky oboch obcí utužovali. Po zrušení Obvodného notariátu v Cajle v roku 1925 pripadli obce Kučišdorf a Trlinok opäť k Modre, no od 1. júla 1931 sa Kučišdorf vrátil do notariátu v Pezinku.
Tristan a Izolda (opera)
3. dejstvo
O smrteľne raneného Tristana sa na jeho hrade Kareol stará Kurwenal. Prichádza pastier, ktorý sa pýta na Tristanovo zdravie a Kareol mu odpovedá, že ho môžu zachrániť iba Trisoldine čary. Pastier sa ponúkne, že keď uvidí prichádzať loď, zahrá na svojej píšťalke veselú melódiu. Tristan má vidiny. Spomína si, že pastierovú smutnú pesničku počul v mladosti pri smrti svojich rodičov. Keď pastier zahrá konečne vytúženú veselú pesničku, Tristan vstáva a v rozrušení si strháva z rán obväzy. Keď sa k nemu Izolda priblíži, Tristan jej padá do narúče a umiera. Prichádza ďalšia loď a Kurenwal v obave z Marka a Melota zatarasí bránu. Kurenwal a Melot zomierajú v súboji. Kráľ Marke trúchli nad telom mŕtveho Tristana. Dozvedel sa od Brangäny o nápoji lásky a prišiel, aby milencom odpustil. Izolda však už nevníma a vo svojej mystickej záverečnej árií Mild und leise spieva o svojej vízii lásky k Tristanovi. V librete nie je priamo uvedené, že umiera a sám Wagner nazýval túto scénu Premena a nie Smrť lásky, ako sa neskôr vžilo.
Vinosady
Dejiny
K zblíženiu oboch obcí došlo až v roku 1948, keď názvoslovná komisia Ministerstva vnútra poslovenčila názov Kučišdorf na Veľké Trnie (dnes: Veľké Tŕnie) a názov Trlinok na Malé Trnie (dnes: Malé Tŕnie). Malé Tŕnie a Veľké Tŕnie sa spojili v roku 1964, čím vznikla spoločná obec Vinosady. Obec dnes nesie meno zodpovedajúce starobylej tradícii vinohradníctva a vinárstva. Spojenej obci Vinosady bol vytvorený a pridelený v roku 1998 jeden erb.
Zaujímavosti
V obci sa nachádza Pálfiho barokový kaštieľ z roku 1776, ktorý bol v roku 1884 prestavaný. Je kultúrnohistorickou pamiatkou, v súčasnosti je však verejnosti neprístupný. Vo Vinosadoch sa nachádza rímskokatolícky kostol svätého Martina z 19. storočia, ktorý bol postavený na mieste starého gotického chrámu. V údolí medzi Kučišdorfskou dolinou a obcou Vinosady je skrytý protitankový val železobetónových zátaras. Tieto nemecké vojenské opevnenia sa začali stavať koncom roku 1944 a pôvodne sa plánovala celistvá obranná línia na čiare Vinosady – Pezinok – Limbach. Za projekt opevnení a jeho realizáciu zodpovedal Pioner Sonderstab 116 pod velením majora Himelkreutzera. Plánovaná línia ale nebola nikdy celá vybudovaná. Dnes tu nájdete zachovaných 26 kociek, ohnisko na opekanie a sochu partizána. Na mieste sú tiež náučné tabule o bojoch a zvieratách žijúcich v okolí valu. Obec okrem toho usporiadava pamätné ukážkové boje pri sviatku SNP.
Fresnoy
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Obyvateľstvo
Počet obyvateľov obce je.
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Majstrovstvá Európy v basketbale žien 2013
Majstrovstvá Európy v basketbale žien 2013 boli v poradí 34. majstrovstvá Európy v basketbale žien, ktoré organizuje Európska basketbalová federácia (FIBA Europe). Konali sa v piatich francúzskych mestách: Vannes, Trélazé, Lille, Mouilleron-le-Captif a Orchies od 15.30. júna 2013, za účasti 16 tímov. Francúzsko po rokoch 1976 a 2001 tretíkrat hostilo ženský basketbalový šampionát.
Organizácia turnaja bola Francúzsku pridelená 5. decembra 2010 v Mníchove po jednohlasnom rozhodnutí. Žrebovanie skupín prebehlo 21. septembra 2012. Tieto ME boli zároveň kvalifikáciou na Majstrovstvá sveta 2014, ktoré sa uskutočnia v Turecku. Kvalifikovalo sa na ne 5 najlepších družstiev.
Kvalifikácia
náhľad|Účastníci ME 2013
Nasadenie do košov
Nasadenie do výkonnostných košov bolo uskutočnené podľa umiestnenia na predchádzajúcich ME a podľa výsledkov v kvalifikácii na tieto ME: Pozn: Číslo v zátvorke udáva umiestneie v medzinárodnom rebríčku FIBA v roku 2012.
Skupina A
Vannes
Skupina B
Vannes
Skupina C
Trélazé
Skupina D
Trélazé
Skupina E
Lille
Skupina F
Mouilleron-le-Captif
Play-off
Orchies
Saint-Jean-Lagineste
Saint-Jean-Lagineste je francúzska obec, ktorá sa nachádza v departemente Lot, v regióne Midi-Pyrénées.
Poloha
Obec má rozlohu. Najvyšší bod je položený a najnižší bod
Zoznam planétok 55751 – 56000
Dáta použité s dovolením / Data used with permission © IAU: Minor Planet Center.
Saint-Jean-Lagineste
Obyvateľstvo
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zwevegem
Zwevegem je belgická obec vo Flámskom regióne v provincii Západné Flámsko.
Obyvateľstvo
Obec má približne 24 197 obyvateľov (2013).
Časti obce
Od 1. januára 1977 obec Zwevegem pozostáva z týchto častí (bývalých obcí):
Plantáž
Plantáže sa využívajú na celom svete v závislosti od plodiny, ktorá sa na nich pestuje. Často sa objavujú v tropickom klimatickom pásme, kde sa využívajú pre pestovanie celého radu komodít ako sú tabak, bavlna, káva, kaučuk, čaj, banány atď., ale aj v európskych krajinách ako napr. jahodové plantáže.
Na plantážach sa plodina často zbiera ručne. Predtým tieto práce v mnohých krajinách vykonávali otroci.
Franciszek Macharski
Franciszek kardinál Macharski [frančjišek Macharski] (* 20. máj 1927, Krakov – † 2. august 2016, tamže) bol poľský kardinál, v rokoch 1979 – 2005 krakovský arcibiskup. Tu bol nástupcom Jána Pavla II. po jeho vymenovaní za pápeža a bol tiež jeho blízkym priateľom.
Za kňaza ho vysvätil 2. apríla 1950 kardinál Adam Stefan Sapieha. 30. decembra 1978 bol vymenovaný za krakovského arcibiskupa a biskupské svätenie prijal 6. januára 1979 z rúk svojho predchodcu v Krakove – pápeža Jána Pavla II. 30. júna 1979 bol vymenovaný za kardinála (titulárny kardinál v San Giovanni a Porta Latina).
Vo funkcii krakovského arcibiskupa ho v roku 2005 nahradil kardinál Stanisław Dziwisz.
Grömlingovský palác
náhľad|Grömlingovský palác Grömlingovský palác alebo U kamenného stolu či U raka je rokokový palác v Prahe na Malej Strane. Je chránený ako kultúrna pamiatka a jeho adresa je Malostranské námestie 28/5.